H. Warren

Aventurile submarinului Dox           Volumul 1

AVENTURILE SUBMARINULUI (ECHIPAJULUI) DOX

SCURT DOCUMENTAR

   În anul 1930 editura germană „Noua Casă editorială" lansa un serial literar de călătorii şi aventuri, dar la data aceea nimic nu prevestea că va avea o existenţă atât de îndelungată şi o priză la public pe măsură, încât să depăşească cele mai optimiste aşteptări.

   Romanul, publicat în broşuri cu apariţie periodică, a debutat sub două titluri de sine stătătoare şi cu eroi diferiţi, dar înrudiţi prin tematica generală şi, în anumite cazuri prin acţiunile comune ale personajelor. Astfel episoadele intitulate „John Farrow's U-Boat Abenteur" (Aventurile lui John Farrow cu submarinul) au avut ca eroi principali pe căpitanul Farrow, pe fiul său John Farrow şi pe ajutorul de timonier Hein Gruper, iar secundari, pe primul ofiţer Rindow, ofiţerul secund Brun, timonierul Gerard Plundow, primul inginer Hagen, tunarul Jan Brinken, maşinistul Kard şi alţii. Acest titlu a fost dublat de cel intitulat „Aventurile lui John Farrow", ai cărui protagonişti sunt doar John Farrow şi Hein Gruben.

   În broşurile „Rolf Torring's Abenteur" (Aventurile lui Rolf Torring) au excelat aventurierii Rolf Torring şi Hans Warren, secundaţi de negrul congolez Pongo.

   Ambele titluri au avut îndeobşte - ca autori - pe Hans Warren, un pseudonim literar în spatele căruia se ascundeau numele, între care amintim pe Hans Reinhard, Wilhelm Reihard, Rolf Becker, Hans Hartig, Wiliz Parrz Drixtner, Rudolf Konig, Hans Zomack şi alţii.

   Serialul în variantele de mai sus a apărut până în zilele noastre, cu unele întreruperi datorate mai multor cauze, principala din acestea fiind izbucnirea primului război mondial. Astfel, între anii 1930 şi 1939 au văzut lumina tiparului 445 de numere cu Rolf Torring şi 357 cu John Farrow, la toate acestea adăugându-se 6 manuscrise găsite ulterior, scăpate de furia bombardamentelor aeriene.

   După război, de îndată ce lucrurile au intrat pe făgaşul normal şi ţinând seama de adeziunea la public de care s-a bucurat tot timpul acest serial, Noua casă editorială amintită a reluat în 1950 publicarea romanului cu noi episoade originale, dar şi cu reeditări din perioada interbelică, reuşind ca până la sfârşitul anului 1961 să ofere cititorilor 273 de numere cu Rolf Torring şi 242 cu JohnFarrow.

   După o altă întrerupere, în anii nouăzeci au continuat apariţiile, cu intermitenţă, încât în prezent se ştie că Rolf Torring a mai câştigat în această nouă etapă 69 de broşuri, ultima dintre acestea cu numărul 579, fiind intitulată „Sfinţii tibetani". În acelaşi interval de timp, din „aventurile lui John Farrow cu submarinul" au mai apărut doar 4 exemplare. Pe temeiul datelor deja existente, apreciem că din 1930 şi până în zilele noastre s-au imprimat aproximativ 1400 de numere din toate titlurile generice menţionate mai înainte. Este demn de semnalat că unele numere, cu titluri similare au subiecte şi coperţi diferite, precum şi faptul că în decursul vremii formatul şi numărul de pagini au variat.

   Pe lângă titlurile generice deja consacrate între anii 1947 şi 1998 a fost editată o interesantă şi atractivă literatură colaterală înrudită cu aventurile lui Rolf Torring dintre care evidenţiem: Aventurile lui Tranks, Aventurile lui Rolf Bergmann, Aventurile lui Hans Warren, Aventurile lui Fred Holm, Aventurile lui John Faber în ţări îndepărtate, Aventurile lui Peter Palm, Aventurile lui Rolf Fleet, Amintirile lui Rolf Torring, benzi desenate, culegeri, etc. Unele dintre acestea, precum şi câteva numere din Aventurile lui Rolf Torring şi Aventurile lui John Farrow cu submarinul au fost tipărite de diverse edituri din Germania, Austria, Anglia şi Elveţia.

   Conţinutul şi prezentarea grafică ale acestei duble colecţii au fost susţinute de o publicitate adecvată, prin presă, monografii, afişe, cărţi poştale, insigne, certificate numerotate şi altele.

Popularitatea acestui roman fluviu a atras atenţia cineaştilor germani, care în 1965 au turnat la Bangkok, în Thailanda filmul artistic „Blestemul rubinului negru" inspirat din aventurile lui Rolf Torring.

   Se pare că entuziaştii admiratori ai acestui serial literar au creat şi o asociaţie a lor internaţională care îşi convoacă periodic nostalgicii săi aderenţi.

   Desigur, după cum s-a văzut, ecoul acestei popularităţi a depăşit frontierele germane şi nu putea să nu sensibilizeze încă de la început o asemenea instituţie de promovare a literaturii autohtone şi străine în România, precum era Editura Ig. Hertz, binecunoscută publicului român încă din 1881 prin publicarea unor valoroase şi incitante romane în fascicole şi broşuri.

   Astfel în anul 1933 inimosul responsabil al acestei edituri, Ştefan Freamăt a iniţiat apariţia în ţara noastră a serialului german în traducerea prelucrată a lui Lia Hârsu, sora scriitorului Ion Gorun. Titlul generic al ediţiei româneşti a fost sugerat de acelaşi redactor, care inspirându-se după cunoscuta marcă DOXA de ceasuri elveţiene, a atribuit submarinului din episoadele cu John Farrow denumirea DOX.

   Şi astfel, în versiunea românească, Aventurile lui John Farrow cu submarinul au devenit Aventurile submarinului Dox, având ca personaje principale pe căpitanul Farrow, George Farrow (John Farrow), doctorul Robert Bertram şi Petre, zis şi uriaşul (Hein Gruber); acestea au apărut cu 91 de numere.

   În ceea ce priveşte Aventurile lui Rolf Torring, ele au avut 79 de numere şi au fost intitulate Aventurile echipajului Dox, avându-i ca eroi pe Marian Farrow, fratele mort la căpitanului Farrow (Rolf Torring), pe acelaşi negru congolez Pongo şi pe doctorul Robert Bertram, care în ediţia germană este însuşi „autorul" Hans Warren, cu rolul de povestitor.

   La vremea sa, această colecţie a exercitat şi la noi o imensă putere de atracţie asupra cititorilor de toate vârstele şi îndeosebi a tineretului şi nu-i de mirare că aceasta a stârnit o mulţime de controverse, provocate de mania oarbă a unor cercuri obtuze sau grupuri concurente, ceea ce a trezit fireasca reacţie a unor intelectuali de prestigiul. Aşa de pildă, Mircea Eliade spunea că „Romanele de aventuri sunt chiar utile la o anumită vârstă. „Pericolul ştie toată lumea unde e", iar Tudor Arghezi era de părere că „Acuzăm cartea şi filmul, ca să nu ne scuzăm pe noi de incapacitatea selecţiunii".

   Cu toate acestea, supusă diverselor presiuni, Editura Ig. Hertz şi-a încetat activitatea în 1936 şi în urma acestui fapt aventurile submarinului (echipajului) Dox s-au oprit la numărul 170, deşi, după cum am văzut varianta originală germană continuă şi astăzi să-şi afirme tinereasca sa longevitate.

   E drept că ulterior s-au întreprins încercări de readucere în atenţia publicului cititor românesc a cestei colecţii de către unele edituri, cum au fost „Danubiu" în urmă cu vreo jumătate de veac şi alte edituri, după 1989, însă broşurile apărute erau reeditări şi nu au depăşit 22 de numere.

   Ca şi multe alte tipărituri apărute în editura Ig. Hertz cum sunt Colecţia celor 15 lei, Colecţia femeilor celebre, Pământul misterelor, Grozăviile Siberiei şi Aventurile submarinului (echipajului) Dox poartă semnătura lui Ştefan Freamăt.

   În luna august 1983, exact la cincizeci de ani de la apariţia Dox-urilor, colaboratorul nostru Aurel Lupăşteanu a luat legătura cu venerabilul octogenar Ştefan Freamăt (decedat în 1985), de la care s-au obţinut o parte din aceste informaţii, precum şi câteva numere originale din John Farrow's U/Boat Abenteuer şi Rolf Torring's Abenteuer. Această întâlnire a fost hotărâtoare pentru continuarea operei lui Ştefan Freamăt.

   Noul început însă nu a fost cu putinţă decât în 1997, la peste şaizeci de ani de la apariţia ultimului număr al Dox-urilor traduse după ediţiile germane.

   Răspunderea morală, intelectuală şi nu în ultimul rând materială şi-a asumat-o un grup redacţional de iubitori şi colecţionari ai acestui roman serial, al cărui suflet este Petru Istrate, în calitate de redactor coordonator, traducător şi susţinător financiar. Colectivul de entuziaşti ai dox-urilor a mai avut în componenţă sa pe Aurel Lupăşteanu, în calitate de grafician şi traducător, pe Petru Fodar ca tehnoredactor, pe Emil Purcărea, în calitate de colaborator tehnic şi pe Klaus Strempel, ca traducător.

   Noua serie a Aventurilor submarinului Dox a fost inaugurată fireşte cu numărul 171, apărând în principiu lunar, în câte şase exemplare nepuse în comerţ. Odată cu numărul 200 se încheie acest ciclu şi colectivul redacţional foloseşte prilejul pentru a mulţumi tuturor acelora care au contribuit direct sau indirect, prin strădania şi talentul lor, prin enormul efort material sau prin susţinerea morală la apariţia în premieră a celor 30 de exemplare traduse din germană.

   Totodată dorim cu această modestă realizare să se constituie într-un fierbinte omagiu adus memoriei lui Ştefan Freamăt, sufletistul redactor responsabil al cvasi-septuagenarei colecţii Aventurile submarinului (echipajului) Dox.

    Un submarin perfecţionat după toate invenţiunile moderne, e urmărit încă din timpul războiului mondial de toate naţiunile europene. Căpitanul Farrow, comandantul acestui submarin, om de o bunătate rară, reuşeşte să descopere pământuri şi ape cari nu-s trecute pe nici o hartă de pe glob şi-şi creează un loc de refugiu pe o insulă pe care o numeşte „Insula Odihnei" — un adevărat rai pământesc.

     Dar nu poate fi mulţumit, atâta timp cât fiul său George, un tânăr de optsprezece ani, se află sub tutela unui individ periculos.

      Cu ajutorul credinciosului sau servitor, Farrow reuşeşte să aducă pe George pe „Insula Odihnei". Un testament misterios indică pe acesta ca moştenitor al unei comori ascunse, pe care însă nu o poale avea decât trecând prin primejdii neînchipuite. Toate peripeţiile extraordinare pe cari le întâmpina George în tovărăşia unui tânăr prinţ negru, fac din „Aventurile submarinului Dox" una din cele mai interesante lecturi.

   GROZĂVIILE MĂRILOR

   TU, PETRE, e cu putinţă?

   — Sst! George, adică vreau să spun „domnişorule", nu trebuie să afle nimeni că am venit. Hai cu mine şi o să-ţi spun tot

   — Dar bine, omule, ce te-ai făcut în aceşti doi ani de când nu te-am văzut? întrebă George uluit.

   — Mai târziu, mai târziu, domnişorule, acum nu e vreme de pierdut, îmbracă-te repede şi să plecăm numaidecât. Epitropul d-tale a pus ceva la cale, dar o să-i dejucăm planurile, fii pe pace.

   — Acum, în puterea nopţii? Unde vrei să mă duci, pentru Dumnezeul Dacă află...

   — N-o să afle nimic, fiindcă până prinde el de veste noi vom fi departe. Încet însă, să nu ne simtă cineva.

    — Şi când ne întoarcem? Vorbise cu un lăcătuş să mă ia ucenic — zicea că trebuie neapărat să învăţ o meserie.

    — Ştim, ştim şi asta, zise scurt nocturnul vizitator, de aceea trebui să plecăm imediat. Lasă tot, nu lua nimic cu d-ta fiindcă o să găseşti de toate.

    — Cum? Atunci... atunci nu o să mă mai întorc niciodată? bâigui George zăpăcit. Unde mă duci, Petre, spune-mi...

   — O să vezi d-ta, mormăi matahala strecurându-se sprinten, cu toată greutatea ei, pe fereastra deschisă; O să vezi şi o să te bucuri, crede-mă. Ori nu mai ai încredere în bătrânul d-tale Petre?

   — Cum poţi să spui una ca asta? făcu tânărul cu căldură. Mi-ai salvat doar de atâtea ori viaţa. Dar revolverul tatii mă laşi să-l iau, nu-i aşa? E cea mai scumpă amintire de la el.

   — Foarte frumos din partea d-tale, domnişorule, că te gândeşti la el, răspunse uriaşul. Ce bine o să-i pară... ştiu eu cui. De acum eşti bărbat, ţi-ai luat şi bacalaureatul! Ce mutră o să facă mâine dimineaţă prea stimabilul avocat Norton când o vedea că i-a scăpat pasărea din colivie!

   Şi, spunând acestea, Petre sări în grădină şi după ce se încredinţă că n-a fost văzut de nimeni, ajută lui George Farrow sa sară şi el.

   — Aşa, domnişorule, acum mai uită-te încă odată bine la ce laşi în urmă. Aici ţi-ai petrecut copilăria. Casa asta a fost cumpărată de tatăl d-tale ca să o ai până la sfârşitul vieţii. Ticălosul acela de Norton şi-a însuşit-o însă pe nedrept ca să te lase pe drumuri. Dar lasă, nu face nimic, o să-i iasă pe nas ticăloşia, fii pe pace... Şi-acum, să ne grăbim, avem cale lungă de făcut.

   George Farrow era la vârsta de optsprezece ani, un băiat voinic şi curajos, deprins de mic copil cu vânturile mării Nordului şi hoinărind toată ziua pe ţărm. Toţi pescarii şi corăbierii îl cunoşteau foarte bine ca şi pe tatăl său, căpitanul Farrow, care pierise ca un erou pe timpul războiului, pe submarinul său.

   Totuşi, inima tânărului bătea cu putere Ia vederea întinsului nemărginit de apă. Oare nu-l va aduce înapoi severul său epitrop Norton ca să-l bage ucenic la fierărie, fiindcă nu se găsise loc la marină pentru el?

   Dar Petre, fosta ordonanţă a căpitanului, rămas pe urmă ca om de casă şi care crescuse pe George de mic până ce fusese gonit de avocat, îi spusese doar că nu se va mai întoarce niciodată.

   I se părea acum tânărului că-şi încheia o parte din viaţă şi alte orizonturi se deschideau înaintea lui.

   Deşi apariţia lui Petre în mijloc de noapte şi felul tainic cum se strecurase pe fereastra deschisă în camera lui i se păreau lui George destul de ciudate. Îl urmă totuşi, fără cea mai mică şovăire. Un simţământ de caldă recunoştinţă pentru bătrânul lui prieten care-l jucase odinioară pe genunchi şi-l scăpa acum din ghearele epitropului, mai bine zis persecutorului său, îi stăpânea sufletul. Aşa dar, nu va mai trebui să înveţe lăcătuşeria, muncă grea şi umilitoare pentru el, care se trudise atât să-şi ia bacalaureatul.

   Când ajunseră la ţărmul mării, George apucă mâna uriaşului său prieten care păşea alături de el şi exclamă cu însufleţire:

   — Lasă-mă să-ţi mulţumesc. Petre. M-ai salvat dintr-un adevărat iad. De acum şase ani, din clipa când omul acesta nesuferit s-a căsătorit cu mama, a început pentru mine adevăratul calvar. Ai indurat şi tu împreună cu mine doi ani de chinuri, apoi te-a gonit. Pe urmă am rămas singur. Ce-am îndurat, Petre, nu e limbă omenească s-o spună... Turba de mânie că nu vream să-i spun „tată", ci „domnule avocat". Dar de când a murit şi mama, acum un an, viaţa pe care am dus-o alături de omul acesta, a fost un lung şir de suferinţe. Ea, sărmana, deşi n-a fost niciodată prea drăgăstoasă cu mine, îmi lua întotdeauna apărarea. Ştii tu, Petre, — aveam uneori impresia că voia să îndrepte un rău, pe care mi-l făcuse. Iar alte ori că îi era frică de mine.

    — Ştim, ştim şi asta, mormăi Petre. Nici nu e de mirare că îi era frică, semeni atât de mult cu tatăl dumitale, domnişorule. Dar lasă c-o să afli dumneata toate în curând.

    — Petre, strigă deodată tânărul speriat, am uitat să iau fotografia tatei cu mine, singura pe care o am. Trebuie neapărat să mă duc s-o iau.

   Uriaşul îl apucă însă repede de braţ şi-l ţinu strâns.

   — Nu e nevoie, domnişorule, o să-ţi dau altele, crede ce-ţi spune moş Petre.

   — Spune-mi adevărul, Petre... bâigui tânărul. Vorbeşti atât da ciudat! Ce e cu tata? De unde ai tu fotografii de-ale lui? Şi tot mereu „noi". „Ştim tot", zici tu. Petre... nu.. nu pot să înţeleg, spune-ml,. ce e cu tata?

   Uriaşul scoase o basma din buzunar, îşi şterse pe furiş ochii, pe urmă răspunse mişcat:

   — O să vezi dumneata. Ai răbdare. AI aşteptat cincisprezece ani, mai aşteaptă încă vreo câteva ceasuri. Bucuria o să-ţi fie şi mai... am ajuns la barcă. Să ne grăbim, domnişorule: cu cât vom ajunge mai repede, cu atât o să afli mai curând. Aşa. Mai mult nu mi-e îngăduit să spun. Hm... tare mă tem că o s-avem furtună.

   — Petre, ce vrei să spui prin...?

   O răbufneală de vânt Ii curmă vorba. Avusese dreptate Petre, o furtună grozavă se stârnise pe neaşteptate şi George se uită îngrijorat la mica barcă priponită de ţărm.

   Luna fusese pană atunci acoperită de un strat de nori deşi. Ieşise acum din perdeaua de nori şi arunca o lumină palidă pe întinsul nesfârşit al apei. George zări, dintr-o singură aruncătură de ochi că barca era de aluminium şi demontabilă.

   În alte împrejurări poate că s-ar fi codit să se urce pe o astfel de furtună în ea. Dar cuvintele enigmatice auzite de la Petre, îl făceau să nesocotească toate primejdiile. Sări numaidecât în barca uşoară cu pereţii subţiri ca o muchie de cuţit, ajută lui Petre s-o desprindă de ţărm şi porniră pe marea zbuciumată de valuri.

   Un motor exterior înlesni navigaţia când ieşiră în larg. George privi îngândurat talazurile cari deveneau din ce în ce mai mari şi mai primejdioase.

   Vântul sufla cu turbare. Tânărul văzu cu inima strânsă casele oraşului pierind din ce în ce în zare. Pe întinsul zbuciumat de valuri, barca lor uşoară şi mică părea un punct pierdut în imensitate.

   Multe ar fi avut el de spus, multe întrebări îi veneau pe buze, dar acum era prea târziu. Trebuie să stea la motorul exterior ca să lupte din răsputeri cu valurile. Dacă talazurile ar fi izbit barca din coastă, cu siguranţă că apa ar fi năvălit într-o clipă înăuntru şi ar fi răsturnat-o ca pe un fulg.

   Vântul bătea dinspre miază-zi, de aceea trebuiau să se aţină cât mai aproape de coastă. Cerul era încărcat de nori groşi, sfâşiaţi din când în când de vânt, lăsând să străbată câte o rază palidă de lună.

   Petre se lupta vitejeşte cu valurile. Vâslea cu toată putere lui de uriaş, dar fără ajutorul motorului truda i-ar fi fost zadarnică.

   Chiar aşa, înaintau cu greu: într-un ceas de abia făcuseră doi kilometri de drum.

   Furtuna sporea şi talazurile cu crestele spumoase se ridicau până în slavă.

   Acum băgă de seamă George că Petre întorcea adesea capul şi cerceta cu încordare marea. Să fi aşteptat pe cineva? Altminteri ce rost va fi avut plecarea lor în puterea nopţii pe o mare atât de agitată? — îşi zicea el.

   Începu să se uite şi el cu mai multă atenţie, dar nu zărea nimic decât talazurile enorme biciuite de vânt

   Deodată se cutremură. Motorul, care funcţionase până atunci în chip normal, se opri brusc. Erau pierduţi, căci, deşi lopeţile mânuite de braţele vânjoase ale lui Petre, puneau împotrivire valurilor, i-ar fi fost în cele din urma cu neputinţă să reziste furtunii, cu atât mai puţin să înainteze.

   George se pricepea destul de bine la motoare — se servise adesea de ele când pornea pe mare cu prietenii săi pescarii — dar acum totul era de prisos. Cu mare greu se putea ţine pe locul lui ca să nu fie azvârlit în mare.

   Numai câteva clipe mai putu lupta Petre cu valurile, apoi scoase o înjurătură grozavă: una din lopeţi se rupse în două, barca se răsuci în loc şi începu sa se umple de apă. George aştepta îngrozit s-o vadă răsturnându-se.

   Petre smuci lopata afară din ţăruş, sări la pupa, deşurubă motorul şi-l aruncă în apă.

   Uşurată de povară, barca se mai înălţă niţel, dar acum le lipsea cârma ataşată de motor. Barca era însă astfel întocmită ca să se poată mânui şi fără ea. Petre vâri o vâslă în locul unde fusese motorul, improvizând astfel o nouă cârmă care le putea fi de folos împotriva vântului.

   — Treci Ia cârmă, George! răcni uriaşul ca să poată fi auzit, şi în timp ce acesta vâslea, el scoase de undeva un căuş şi începu să arunce apa afară peste bord. După vreo cinci minute o goli toată, aşa că primejdia scufundării era înlăturată pentru moment.

   Nu ştiau unde vor putea acosta, deoarece vântul se schimbase şi-i mâna cu repeziciune spre Oceanul Îngheţat.

   Crâmpeiele de nori care lăsaseră până acum să străbată când şi când o rază de lună, se transformaseră într-o perdea neagră şi ameninţătoare; nu se mai zărea nimic decât arareori spuma albă a valurilor cari se fugăreau cu turbare.

   George tresări când simţi mâna lui Petre apucând lopata şi răcnindu-i la ureche:

   — Odihneşte-te niţel, domnişorule, trebuie să fii tare ostenit. Furtuna o să se potolească în curând şi „El" o să ştie să dea de noi, te asigur.

   Într-adevăr, tânărul era istovit şi de abia se mai putea ţine pe picioare. Fusese trezit din somn, trecuse printr-atâtea emoţii de câteva ceasuri încoace şi acum când părea că primejdia trecuse, nervii lui din cale-afară de încordaţi se destinseră.

   Se lăsă în fundul bărcii pe un fel de grătar de aluminium, se înveli cu o pătură şi adormi numaidecât.

   Când deschise ochii, văzu că e ziua mare. Sări în picioare buimac încă de somn şi-i trebui câtva timp pană să se dezmeticească şi să-şi aducă aminte de întâmplările de peste noapte. Se aşezi în tăcere lângă Petre care vâslea fără întrerupere, cu muşchii încordaţi.

   Furtuna nu se potolise încă: dimpotrivă, părea că vântul se înteţise.

   George se uită îngrijorat în juru-i, dar nicăieri nu se zărea pământ. Se aflau în largul mării şi uraganul îi mâna tot înainte.

   Se lăsase un frig grozav care-i pătrundea până în măduva oaselor. George se înfiora. În curând începu să-l chinuiască foamea. Petre, care îl privea cu luare-aminte înţelesese probabil, căci se aplecă la urechea lui şi strigă:

   — Sub bancă e o manta groasă şi nişte conserve; mănâncă, domnişorule, al dormit mult şi trebuie să-ţi fie foame.

   — E târziu? întrebă el mirat Cât să fie ceasul?

   — Cam pe Ia vreo trei; ai dormit douăsprezece ceasuri încheiate.

   Tânărul se lăsă jos de pe bancă şi scoase din mica încăpere de sub pupa bărcii o manta şi câteva cutii de conserve. Îşi potoli repede foamea, se înfăşură în manta şi se aşeză iar lângă Petre.

   — Dar bine, dragul meu, tu n-ai dorit de fel, după cum înţeleg eu, îi zise el. Acum mă laşi pe mine la lopeţi şi tu culcă-te că

trebuie să fii frânt de oboseală.

   — Drept e că n-am pas capul jos de ieri dimineaţă şi niţeluş somn nu mi-ar strica, răspunse uriaşul. Dumneata vezi de ţine barca după vânt, şi dacă ţi se pare că se iveşte ceva sau se întunecă, scoală-mă, încheie el; se lungi în fundul bărcii, se înveli cu pătura şi în curând începu să sforăie.

   Tânărului îi pierise acuma teama. Mai grozavă decât fusese până atunci furtuna nu se putea şi văzu ca nu păţiseră nimic, aşa că se simţea întrucâtva în siguranţă.

   Orele treceau şi nu se zărea nici un vapor şi nici urmă de pământ Ia orizont. Pustiul nesfârşit de apă se împreuna eu cerul mohorât pe care norii se fugăreau neîntrerupt

   Frigul se lăsa tot mai aprig. George îşi zicea că vor fi trecut de mult de Scandinavia şi în cutând vor intra în Oceanul îngheţat. În luna aceasta — octombrie — vor întâlni cu siguranţă sloiuri plutitoare de gheaţă, banchize cari le-ar putea sfărâma barca lor uşoară ca pe o coajă de nucă. De-ar veni vre-un vapor să-i salveze sau de i-ar împinge măcar vântul spre coastă! Altminteri, fără motor şi cu o singură vâslă erau cu siguranţă pierduţi

   Dar nici urmă de vapor sau de uscat. Din ce se întuneca, din ce îi scădea curajul. Cârd văzu ca începe să se însereze de-a binelea, deşteptă pe uriaş. Acesta privi câtva timp cercetător în juru-i, apoi zise foarte liniştit:

   — Trebuie să mai răbdăm încă o noapte, domnule George. Mâine vom fi salvaţi cu siguranţă. „El" va veni după noi să ne caute.

   Tânărul era atât de deprimat încât nici nu întrebă cine e acel ,,El" despre care i se pomenea. Îmbucă în mod mecanic cava, luă o înghiţitură de apă din bidon se culcă. Deşi vântul şuiera cu turbare şi marea vuia ca un iad, somnul îl birui şi adormi

   II

   NARVALI

   DAR ZIUA SI NOAPTEA URMĂTOARE trecură fără să survină vreo schimbare. De abia a treia zi dimineaţă vântul se potoli şi valuri mărunte împingeau barca tot spre nord. Petre părea acum foarte agitat.

   — Să vezi dumneata, domnule George, în curând vom fi salvaţi şi bucuria dumitale o să fie ceva nemaipomenit. Dacă nu era furtuna asta, ştiai până acum ce vrei să afli. Sunt însă sigur că „El" ne caută şi o să ne găsească.

   — Despre cine vorbeşti, Petre? Cine o să ne caute şi o să ne găsească? întrebă mirat tânărul.

   — Lasă că o să vezi dumneata, răspunse uriaşul cu ochii râzători. Trebuie numai să mai aşteptăm până ce se vor potoli valurile de tot. Nu face nimic, pături şi merinde avem destule, slavă Domnului! Şi-apoi, diseară vom fi în siguranţă.

   Clătinând capul, George se uită Ia uriaş care scosese din buzunarul hainei un ochean şi privea în zare.

   Ştia că oricât ar stărui el, nu va afla nimic atâta timp cât era hotărât să nu spună ceea ce nu trebuia. Şi în vreme ce vâslea tot înainte, ca valurile să rămână mereu în urma lor, se întreba mereu cu mirare cine să fie acel „El".

   Începuse să creadă că se aruncase într-o aventură fără rost la care nu se gândise la început şi ale cărei consecinţe nu Ie prevedea. Ştia numai că Petre venise să-l scoată din ghearele epitropului şi tatălui său vitreg, de care se temuse întotdeauna şi de care se temea încă şi acum.

   Petre băgă iar ocheanul în buzunar şi zise clătinând capul:

   — Degeaba mă uit, marea e încă prea agitată şi n-a putut să ne ajungă. Dar să fii fără grijă, domnişorule, de venit vine „El".

   La vorbele lui, tânărul se însenina. Odată ce făcuse pasul acesta nu mai rămânea decât să meargă înainte, fie ce-o fi. Şi-apoi, dacă Petre al lor zicea că vor fi salvaţi, nu mai încăpea nici o îndoială, avea o încredere oarbă în cuvintele lui. Poate că acest servitor credincios îi rezervase în taina un loc pe vreun vapor şi ştia că din pricina furtunii vaporul nu-i putuse ajunge încă. Cu siguranţa că aşa trebuie să fie. De aceea George nu se îngriji când văzu că trece iar ziua fără să se zărească vreun vas seu coasta. Marea nu se liniştise încă, valurile tot mai dăinuiau şi era greu să-l găsească numaidecât.

   — Mâine va fi cu siguranţă aici, îi zise Petre. Culcă-te şi dormi liniştit, domnişorule, veghez eu, n-avea grijă!

   Şi într-adevăr, tânărul dormi fără grija, cum nu dormise de mult în casa părinteasca.

   A doua zi marea se liniştise cu desăvârşire. Soarele sclipea pe cer şi deşi barca înaintase mult spre nord, aerul era destul de călduţ.

   — Să ştii că astăzi vine negreşit, zise vesel Petre. Nu se poate să nu ne zărească. Bagă de seamă la ce-ţi spun, domnişorule, acuş, acuş o să ne pomenim cu „EI".

   George luă ocheanul să cerceteze şi el mal bine zarea. Se uitase mai întâi Ia miază-zi, căci de acolo trebuia să sosească acel „El" despre care îi vorbea mereu Petre. Năzărind nimic, îl întoarse spre apus, apoi spre răsărit şi la urmă spre miază-noapte.

   Deodată scoase o exclamaţie de mirare şi arătă cu mâna într-acolo.

   — Petre, ia te uită şi tu. Parcă se vede ceva. Trebuie să fie vreo

stâncă sau o insulă. Vapor nu se poate să fie fiindcă e prea afund în apă. Dar parcă ar spinteca valurile.... înaintează.... vine spre noi

   Uriaşul îl luă repede ocheanul din mână; dar de abia aruncă o privire ţi o expresie de bucurie îi lumină faţa.

   — Domnule George, „El" e, trebuie să fie... să ştii că „El" e. Nu e vorbă, eu îl aşteptam din direcţia cealaltă, dar pesemne că s-a rătăcit peste noapte. Hai să-i ieşim înainte.

   Dădu tânărului ocheanul, se aşeză la pupă şi începu să vâslească repede înainte pe când George nu mai lua ocheanul de la ochi. Vedea apa ridicându-se şi împroşcându-se în jurul unui corp mare cenuşiu care înainta cu o iuţeală uimitoare, pe când în jurul lui alte corpuri mai mici tăiau undele. Tânărul era atât de uimit de ce vedea şi mişcările acelor corpuri erau atât de repezi încât nu putea pricepe ce poate să fie.

   Petre se opri deodată din vâslit, puse mâna streaşină la ochi şi zise cu glas schimbat după ce privi câtva timp prin ochean:

   — D-le George, ştiu că te-ai interesat întotdeauna de ştiinţele naturale, aşa că vei înţelege ce se petrece. Ceea ce vezi acolo e un caşalot urmărit de narvali. Numai de nu ne-am pomeni cu ei peste noi.

   — Dă-mi repede ocheanul. Trebuie neapărat să-i văd, zise George cu însufleţire.

   Citise atâtea despre aceste bestii grozave încât era curios să le vadă mai de aproape.

   Văzu aripile lor triunghiulare din spinare, pântecele albe cari contrastau cu pielea neagră a spatelui. Nu erau mai lungi de cinci metri şi totuşi atacau cu furie o balenă lungă de peste douăzeci. Se repezeau mei ales la cap şi-i sfâşiau nenorocitului uriaş, care nu se putea apăra, bucăţi întregi de carne.

   Acum înţelese George că aceşti „ucigaşi" îşi meritau într-adevăr numele. Împingeau de la spate victima, îi ieşeau înainte, săreau pe deasupra ei, se lăsau afund; îi sfâşiau bucăţi din pântece şi în clipa următoare apăreau iar la suprafaţă şi-i rupeau fâşii întregi din bot.

   Mişcările uriaşului erau din ce în ce mai slabe, apa înroşită de sânge împroşca în juru-i; George nu-şi putea lua ochii de la spectacolul care se desfăşura în raza vederii lui. Şi-i părea bine că monstrul fugărit înota înspre barcă şi în curând va fi aproape de tot ca să poată urmări mai bine lupta, deşi de o adevărată luptă nu putea fi vorba, căci era mai mult măcelărirea unui uriaş fără apărare de către aceşti grozavi ucigaşi cari întrec în cruzime chiar pe cei mai feroci rechini.

   Un astfel de „Orca" — cum îl numesc cutreierătorii mărilor în graiul lor marinăresc — se repede fără frică la cel mai formidabil rechin şi această „hienă a mărilor" e sfâşiată într-o clipă de narval, mult mai mic la trup decât el.

   Toate acestea le ştia George foarte bine, căci în marea lui dragoste pentru mare şi vietăţile ei, studiase cu deamănuntul tot ce se referea la ea. Acum va vedea cu ochii lui pe aceşti „tigri ai apelor" în toată a lor cruzime şi ferocitate.

   — Sfinte Dumnezeule, vin în spre noi... murmură Petre îngrozit. Asta ne mai lipsea! George, roagă-te de Atotputernicul ca „El" să sosească la timp.

   Tânărul clătină cu mirare capul. Pentru ce să nu se apropie de ei caşalotul? Era doar cel mai bun prilej ca să urmărească bine lupta aceea interesantă dintre „sălbăticiunile" mărilor. Ba în gândul lui se ruga tocmai ca să nu se abată din calea lui.

   Dorinţa îi fu împlinită. Caşalotul, sfâşiat bucată cu bucată de duşmanii lui grozavi şi istovit de durere, venea de-a dreptul spre ei.

   George se cam înspăimântă când văzu trupul acela uriaş, cel puţin de trei ori mai lung decât barca lor, apropiindu-se. Totuşi nu se putea opri să admire îndârjirea cu care cei trei tigri ai mărilor se repezeau la capul pradei lor neputincioase. Caşalotul deschise gura, şi George văzu, înfiorându-se de groază, cum ucigaşii îi apucară limba şi o smulseră afară.

   Nenorocita victimă izbi apa cu coada ei enormă, zbătându-se de moarte, în vreme ce vrăjmaşii lui grozavi se dădură puţin îndărăt. Dar aripile lor ascuţite biciuiau mereu marea învârtindu-se în cercuri mari în jurul caşalotului în agonie şi destul de aproape de barcă. De abia acum George îşi dădu seama de primejdia în care se aflau.

   Valurile ridicate de coada caşalotului se izbeau cu putere de flancurile bărcii şi până a avea timp Petre să se ferească, apa năvăli peste bord

   Şi caşalotul se zbătea mereu, mai aproape, tot mai aproape, în vreme ce înfricoşătorii tigri ai mărilor îşi micşorau cercul. George se temea acum ca ţinta lor să nu fie chiar barca în care se aflaţi ei, socotind-o drept un duşman neprevăzut. Nu era frică mai mare decât unul ca ei şi dinţii lor grozavi ar fi sfărâmat într-o clipită tăblia subţire de aluminium. Citise undeva că un narval înfuriat poate sfărâma în bucăţi o barcă oricât de trainică şi sfâşia pe cei aflaţi în ea.

   Petre prevăzuse o astfel de eventualitate, de aceea îi spuse să se roage lui Dumnezeu ca „El" să sosească la vreme pentru a-l scăpa din ghearele morţii. În mintea tânărului, se născu întrebarea: cine poate fi acel „El"? dar n-avu timp să cugete mai mult, căci la o depărtare de cel mult doi metri coada enormă a caşalotului în agonie biciui apa cu putere.

   Acum nu mai putea fi scăpare. Valurile aruncau trâmbe mari de apă în barcă. Aceasta se umplu repede, se aplecă într-o parte, şi când balena se linişti, barca se răsturnă încetişor şi rămase cu fundul în sus.

   Tânărul înţelese că totul sa sfârşit. Dacă valurile nu vor fi destul de îndurătoare ca să-i înghită de vii, ferocele animale îi vor sfâşia în bucăţi.

   Auzi pe Petre răcnind câteva cuvinte, dar nu le pricepu. Se simţi prins într-un vârtej grozav stârnit de zbuciumul caşalotului, apoi se cufundă în valuri.

   Deşi ştia bine că moartea îl pândeşte, începu să înoate din răsputeri ca să iasă la suprafaţă. Se izbi de ceva imens, mare, şi-şi dădu seama că era pântecele caşalotului. Pipai cu băgare de seamă, dar îşi trase mâna înfiorat, simţind rănile adânci din trupul uriaşului şi golurile lăsate de dinţii grozavi al narvalilor. Muşcătura unui astfel de animal trebuie să spintece un om drept în două.

   George scoase totuşi capul din apă şi privi cu teamă în juru-i. Deodată auzi pe Petre strigându-i:

   — Ieşi repede din apă, poate că vom reuşi să ne salvăm.

   În acelaşi moment se simţi apucat de mană şi tras la suprafaţă de Petre, care-l săltă în sus şi-l aşeză pe spinarea caşalotului mort.

   — Nu prea cred să-ţi fie la îndemână, zise credinciosul Iui prieten foarte calm, dar parcă tot mai bine decât în gura dihăniilor de acolo. Pesemne că stau să chibzuiască dacă să se apropie sau nu. Drept să-ţi spun, am fost eu şi alte daţi în situaţii destul de grele, ca acuma însă niciodată. Barca noastră — adică balena — o să se cufunde în curând şi atunci ne-am dus pe copcă, domnişorule. Aşa ori aşa... Da' parcă tot mai bine să mor înghiţit de valuri ca un marinar de treabă, decât să fiu sfâşiat de colţii lighioanelor alea afurisite.

   Tânărul se uită ca fascinat la spinările mari şi negre ale narvalilor cari se învârteau mereu în jurul caşalotului neînsufleţit. Oare să se fi mulţumit numai să-şi înlăture un duşman şi-acum se vor duce să-şi caute aiurea o nouă pradă? Ori vederea celor doi oameni călare pe spinarea victimei lor îi oprea să o sfâşie de tot?

Sau chibzuiau cum să-i tragă şi pe ei de acolo?

   George ştia că animalele acestea sunt de-o inteligenţă remarcabilă şi presupunerea aceasta din urmă, nu i se părea de fel imposibilă.

   Văzură barca lor plutind răsturnată la câţiva metri de ei. Dacă ar putea-o întoarce şi ar apuca să se urce în ea, ar fi mai la adăpost decât în spinarea caşalotului care mai ispitea poate pe ucigaşii lui.

   — Ştii ce, Petre? zise deodată George. Eu sunt de părere să încercăm să tragem încoace barca.

   — Vrei să te duci înot până acolo? Socot că „ucigaşii" au să se bucure grozav să mai schimbe niţel felul de mâncare. Aha. Uite-i că s-au hotărât. Acum, ce-o vrea bunul Dumnezeu!

   Una din bestii se desprinse din cerc şi venea încet spre caşalot. George vedea că i se apropie moartea, o moarte cumplită. Apucă mâna credinciosului său prieten şi zise cu glas sugrumat:

   — Petre, îţi mulţumesc pentru tot binele pe care mi l-ai făcut în viată. Văd că a sosit clipa din urmă. Poate că-l voi revedea în curând pe tata...

   — Aşa ar fi trebuit să fie, dar vezi că nu e cum vrea omul. Ah, afurisita lighioană!

   Unul din aceşti „tigri" trecuse pe lângă barca de aluminium şi se rănise probabil de vreun colt ascuţit, căci se înfuria grozav şi se repezi ca turbat la ea. O izbi cu coada, o apucă în gură şi o sfărâmă cu colţii în zeci de bucăţi. După aceea porni iar spre caşalotul mort şi se năpusti asupra Iui. Izbitura fu aşa de grozavă încât cu greu cei doi naufragiaţi se putură feri să n-alunece de pe spinarea netedă a uriaşului. Narvalul se roti iar în jurul lor, apoi se îndrepta cu şi mai multă furie spre ei.

   — Ura! Ura! Vine! răcni deodată Petre, cu înflăcărare.

   George crezu un moment că înnebunise de groaza morţii care

părea de neînlăturat. În clipa următoare narvalul se repezi iar cu atâta putere la caşalot încât trupul Iui enorm încăleca pe jumătate peste trupul plutitor al victimei sale. Tânărul nu-şi putu stăpâni un ţipăt de groază, văzând gura enormă a monstrului deschisă, gata să-l înghită. Se trase înfricoşat îndărăt, dar în aceeaşi clipă îşi pierdu echilibrul şi alunecă pe flancul caşalotului chiar în partea unde se afla narvalul.

   Deodată se auzi o detunătură. Se încleşta cu toate puterile de spinarea cadavrului şi încercă să se ridice, în timp ce ochii lui în cari lucea o scânteie de speranţă cercetau cu încordare zarea.

   Văzu la nici o sută de metri de el un tun mic şi un om, cari păreau să plutească amândoi pe undele mării. Crezu că visează, dar în clipa aceea răsună a doua detunătură şi bomba trecu şuierând pe lângă el.

   Auzi apoi în spatele lui o bubuitură înăbuşită, apa începu să clocotească şi să spumege in juru-i, văzu un trup negru enorm care părea că vrea sa-l cuprindă, simţi o izbitură grozavă în creştet şi în clipa în care îşi pierdu cunoştinţa, îşi mai putu da seama că se scufundă în adânc.

   III

   O REVEDERE NEAŞTEPTATĂ

   DOMNULE DOCTOR, domnule doctor, vino repede, uite că se trezeşte!

   Glasul pe care ÎI auzea ca de la mare depărtare i se păru cunoscut lui George. Deschise cu anevoie ochii, îl aţinti în tavanul de tablă de deasupra capului său şi rămase câtva timp nedumirit Unde se afla oare? Trebuia doar să se scoale devreme ca să intre ca ucenic la lăcătuşerie.

       Ba nu. Pornise doar cu Petre pe mare, vântul îi împinsese mereu spre nord şi nimeriseră in mijlocul unor bestii grozave. Îşi aducea acum bine aminte cum alunecase de pe spinarea balenei, în momentul când hidoasa „spaimă a mărilor" se repezea la el. Auzise însă mai înainte o detunătură, zărise un om şi un tun plutind pe unde, apoi simţise o izbitură grozavă la creştet.

   Ideile i se încâlceau în cap. Să fi fost vis sau aievea? Dar auzise parcă adineauri glasul credinciosului său Petre? Unde se afla acum? O umbra se aplecă peste el şi văzu un chip de om privindu-l cu încordare. George se gândi câteva momente, apoi zâmbi şi întrebă cu glas slab:

   — Doctore Bertram, unde ai fost in aceşti 23 doi ani? Ai dispărut odată cu Petre al nostru.

   — Aşa, George, acum văd că totul e în regulă, răspunse cu bucurie doctorul. O să te poţi scula în curând. Afurisită lovitură ţi-a dat îndrăcita aceea de dihanie.

   — Atunci... n-am visat? murmură tânărul. Am pornit într-adevăr cu Petre pe mare? Unde ne aflăm acum? Cine ne-a salvat? „El" a sosit în sfârşit — după cum zicea Petre?

   — Sst! Nu e voie să-ţi frămânţi atâta creierii, dragul meu, zise doctorul Bertram care îl cunoştea de copil. Acum trebuie să stai liniştit şi să dormi până ce te vei face bine de tot. Uite, Petre ţi-a făcut o supă minunată, după ce o vei sorbi, să faci bunătatea şi să mi te culci iar! Ai înţeles?

   În momentul acela apăru şi Petre cu o ceaşcă mare în mâini şi faţa îi râdea de bucurie.

   — Unde m-ai adus, Petre? îl întrebă tânărul zâmbind. În toată viaţa mea de până acum n-am trecut prin ce-am trecut în aceste câteva zile de când ai venit să mă iei.

   — Lasă că te-am adus eu unde trebuia, râse uriaşul. Numai că n-a prea mers cum aş fi vrut şi ne-au cam făcut de lucru dihăniile alea. Dar nu e nimic, a trecut şi asta. Ia poftim de soarbe niţică supă; o să-ţi lingi degetele, nu alta!

   George sorbi înghiţitură după înghiţitura ce era în ceaşcă. ÎI cuprinse deodată o oboseală plăcută; vru să mai întrebe ceva pe Petre, dar n-apucă să scoată un cuvânt că ochii i se închiseră şi adormi adânc

   Când se deşteptă din somn, privi uluit în juru-i. Se frecă Ia ochi, se ciupi de braţ ca să se încredinţeze că e într-adevăr treaz.

   Se văzu de data asta într-un fotoliu de trestie, deasupra capului său foşneau frunze de palmieri şi înaintea Iui, despărţită de o dungă lată de nisip, sclipea o întindere nesfârşită albastră.

   Era cald, dar o adiere uşoară de vânt care venea dinspre mare răcorea aerul. George privi câtva timp tabloul din faţa lui, se ridică apoi şi se uită curios în juru-i.

   Se afla într-o grădină bine îngrijită, îmbelşugată, cu vegetaţie tropicală. Alei regulate, presărate cu nisip mărunt şi mărginite de plante minunate duceau la o casă de lemn splendidă, împrejmuită de o terasă circulară plină de flori.

   Văzu coborând treptele o namilă de om în haine kaki. Era Petre, care zărindu-l şezând în fotoliu venea fuga spre el, strigând peste umăr:

   — Doctore, doctore, vino că s-a trezit.

   George îi întinse mâna şi-i zise zâmbind:

   — Să ştii că acum nu mă mai mir de nimic, dragul meu, chiar dacă ar fi să mă deştept data viitoare Ia polul nord. De altminteri, frumoase lucruri faci dumneata cu mine când dorm, Dar ia spune, unde ne aflăm acum?

   — Pe „Insula Odihnei", în mijlocul Pacificului, răspunse Petre. Ce bine îmi pare că te avem în sfârşit printre noi, domnule George! Şi dacă o spune doctorul că te-ai făcut bine de tot, te aşteaptă o mare bucurie.

   Se auziră paşi şi nisipul scârţâind în spatele lor. George întoarse capul şi văzu pe doctorul Bertram venind spre el cu mâna întinsă. ÎI privi adânc în ochi, apoi făcu un semn de aprobare lui

Petre.

   — Perfect, Acum poate suporta orice emoţie. Da, da, dragă George, n-ai prea fost bolnav în copilărie; ici colo un cucui în frunte, ori vreo tăietură la mână sau un picior scrântit la joacă; — de data asta însă... mi-ai dat de furcă şi nici n-am crezut că o să scapi din lovitura pe care ţi-a dat-o dihania aceea grozavă. Ai zăcut opt săptămâni de zile între viaţă şi moarte.

   — Opt săptămâni? se minună tânărul. Şi acum mă aflu în Pacific? Ştii că nu prea pricep eu cum vine asta, dragă doctore. Dar cu tata ce e? Petre mi-a făgăduit în noaptea când a venit să mă ia de-acasă că o sa-mi dea oricâte fotografii de-ale lui voi vrea. Şi — dar să nu râzi, doctore! — am avut impresia că tata trăieşte. Bertram zâmbi, îi puse mâna pe umăr.

   — Acum nu mă mai tem că bucuria ţi-ar putea face rău, dragul meu, îi zise el şi porni repede spre casă.

   Tânărul privi nedumirit în urma lui, pe când în suflat miji o speranţă pe care nu cuteza să şi-o mărturisească. Doctorul nu-i răspunsese la întrebare, ba îi vorbise chiar de o mare bucurie. Nu cumva tatăl său va fi fiind încă în viaţa?

   Mulţi soldaţi dispăruseră în război şi se înapoiaseră apoi după ani de zile la vetrele lor.

   Un tremur în tot corpul şi o slăbiciune în picioare nu-i îngăduiră s-alerge după doctor ca să afle adevărul.

   Nu-l mai văzu nici pe credinciosul său Petre care parcă intrase în pământ. George vru să-l strige, dar auzi pe aleea din stânga nisipul scrâşnind şi văzu o siluetă înaltă şi subţire oprindu-se lângă el. Era acelaşi chip pe care îl privise ani de-a rândul pe fotografia atât de scumpă lui, dar acum chipul nu era atât de întunecat şi grav, ci zâmbitor şi fericit.

   N-avea nici cinci ani împliniţi, când tatăl său plecase pentru ultima oară şi nu se mai întorsese de atunci. Şi-acum, după treisprezece ani îl avea înaintea lui, voinic, sănătos şi întinerit parcă. Când acesta întinse dornic braţele spre el, George sări de la locul lui şi-l cuprinse de gât.

   Trecu multă vreme până să-şi poată stăpâni emoţia, apoi Farrow întrebă:

   — Te simţi pe deplin restabilit, copilul meu?

   — O, şi-atât de fericit, tată! zise tânărul cu ochii scăldaţi în lacrimi.

   — Atunci să ne plimbăm niţel prin grădină şi să-ţi povestesc pe scurt pentru ce am dispărut de atâţia ani şi am voit să se creadă că am murit. Poate că o să-ţi spun lucruri cari au să te doară adânc, căci e vorba şi de mama ta, eşti însă bărbat şi nu strică să-ţi dai seama de timpuriu câtă răutate există pe lume.

   În anul 1915, pe când tu n-aveai decât doi ani, am luat în casa mea pe o rudă îndepărtată a nevestei mele ca să nu rămână de tot singura cât voi lipsi în război. ÎI chema Menar. Ştiuse să facă aşa ea sub pretextul unei boale pe care nimeni nu o cunoştea să fie dispensat de armata. Când sosii pe neaşteptate într-un concediu acasă, putui să mă conving că între el şi mama ta existau relaţiuni vinovate. A fost o lovitură grozavă pentru mine. Totuşi nu am putut face nimic, căci a doua zi trebuia să plec fără să am timp să pedepsesc pe ticălos.

   M-am dus imediat la un prieten avocat, i-am spus ce s-a întâmplat, am depus la el testamentul făcut în favoarea ta şi am plecat imediat cu submarinul meu.

   Asta a fost pe la sfârşitul lunii octombrie La începutul lui noiembrie am aflat prin telegrafia fără fir că în Germania izbucnise revoluţia. Oamenii mei mă iubeau şi mi-au făcut atunci propunerea ca să dispărem toţi pentru omenire şi să ne pierdem urma.

   Femeia mea era pierdută pentru mine. L-am lăsat pe Petre şi pe bătrânul avocat să vegheze asupra ta. Din veştile transmise prin radio ştiam că situaţia în ţară se înrăutăţea din ce în ce. Şi atunci, am lăsat tot ce ne era drag în urma noastră şi am pornit cu toţii în lume.

   Submarinul 23 pierise împreună cu tot echipajul său...

   Mai târziu îţi voi povesti ce-am pătimit în aceşti treisprezece ani din urmă. Află deocamdată că ne găsim pe o insulă din mijlocul Pacificului şi formăm un fel de stat independent La noi nu există ceartă, neînţelegere sau nesupunere. Trăim cincizeci de inşi, câţi suntem aici, într-o armonie desăvârşită.

   Suntem foarte bogaţi, căci am descoperit comori fantastice, nevăzute încă de vreun ochi omenesc, de aceea putem trăi după bunul nostru plac.

   Pornim adesea în călătorii lungi, cutrierând mările şi trecem de multe ori prin peripeţii destul de interesante, deşi primejdioase. Avem deseori prilejul să venim în ajutorul semenilor noştri; pe mulţi i-am salvat de la moarte, de aceea ni s-a dus vestea în toată lumea, şi deoarece călătorim în submarin, ne-au poreclit „Piraţii submarinului".

   Prin telegrafia fără fir am fost mereu la curent cu ce se petrece şi când am aflat că Menar te-a luat de la carte şi vrea să te dea la meserie, am hotărât să te scăpăm din ghearele lui.

   Mă aflam cu vasul meu aproape de port şi credeam că în câteva ceasuri te voi avea pe bord, dar s-a stârnit furtuna aceea grozavă care v-a împins în larg. De abia după câteva zile, când marea s-a liniştit, am dat de voi asediaţi de monştrii aceia grozavi.

   Pe cel mai feroce l-a ucis cu o bombă tunarul nostru, apucase însă, să-ţi dea o lovitură atât de grozavă în cap încât te-ai rostogolit în apă. Noroc că Petre a putut să te salveze la timp, dar multă vreme am crezut că nu vei scăpa cu viaţă. Eşti însă din neamul Farrowilor şi nu ne prăpădim noi cu una cu două. Şi-acum, vei rămâne aici pe insulă, dragul tatei, până ce te vei întrema, pe urmă vom vedea noi ce mai e de făcut. Îţi poli alege orice carieră vrei, căci suntem foarte bogaţi; atât de bogaţi cât nici nu-ţi poţi tu închipui. Sau, dacă nu vrei să studiezi mai departe, n-ai decât să stai liniştit cu mâinile în sân fiindcă avem din ce trăi, slavă Domnului!

   — Tata, se rugă George cu înflăcărare, ia-mă pe submarinul tău. Vreau să mă fac marinar ca şi tine. Toţi bărbaţii din neamul nostru n-au cunoscut altă meserie.

   — Bine. dragul meu, sunt foarte bucuros de hotărârea ta. Vei învăţa meşteşugul chiar de la mine, apoi vei da undeva examenul care se cere. Şi-acum, haidem în casă. Ca tot ce am, îţi va rămâne şi ea tot ţie după moartea mea.

   Porniră amândoi braţ la braţ, fericiţi că se află iar împreună după atâta amar de ani.

   În prag îi aştepta Petre care răcni un ordin în spatele lui, apoi dispăru înăuntru. Dar în urmă apăru iar pe terasă, aducând o farfuria pe care fumega, un peşte minunat.

   — Şi mi-e o foamei făcu George când văzu masa pusă. Cred că o să mănânc şi pentru ce n-am mâncat atâta vreme,

   — Lasă că de asta o să aibă Petre grijă, fii pe pace, zise căpitanul râzând.

       După ce mâncară, Farrow îşi duse feciorul să viziteze insula. Acesta se minuna de ce vedea. În afară de casa căpitanului, se mai aflau încă douăzeci de clădiri în cari locuiau parte marinarii holtei, parte cel însuraţi cu familiile lor, căci unii din ei îşi aduseseră şi nevestele de acasă sau se căsătoriseră în urmă.

   Pe lângă locuinţe se făcuseră ateliere în cari se fabricau lucrurile trebuincioase pentru gospodarii sau pentru munca de pe insulă.

   George descoperea mereu lucruri noi cari îI puneau în mare mirare. Vedea ogoare pentru cereale, teascuri pentru struguri şi fructe, abator pentru tăierea vitelor şi afumătoare pentru conservarea cărnurilor trebuincioase Ia o călătorie mai îndelungată; pe urmă un mare laborator în care stăpânea, în afară de doctorul Bertram, artileristul Briko, însărcinat cu fabricarea granatelor şi a gloanţelor submarinului.

   Era într-adevăr un stat în miniatură — cum spusese căpitanul — şi tânărul se uita cu admiraţie la tatăl său care înfăptuise o astfel de minune.

   — Tată, zise el deodată, insula aceasta n-a fost descoperită de nici un alt vapor pană acuma?

   — Nu, dragul meu, ne găsim pe un Atol de o întindere excepţional de mare. La o depărtare de aproape trei kilometri e împrejmuită de un cerc de stânci şi gherdapuri atât de dese încât nici o barcă nu poate trece printre ele. Există o singură intrare pe care am găsit-o întâmplător, după o îndelungată căutare. E un tunel lung tocmai deasupra fundului mării şi atât de îngust încât de abia poate trece submarinul. Vezi deci şi tu că ne aflăm aici în deplină siguranţă. Şi-apoi, avem destule mijloace să respingem o vizită care nu ne-ar fi pe plac.

   Deodată se pomeniră cu Petre care se apropia codindu-se.

   — Ce e, Petre, de eşti aşa de posomorât? Nu cumva s-a întâmplat ceva? Îl întrebă căpitanul.

   — Mie nu, domnule căpitan, mormăi uriaşul, dar tare mi-e ciudă pe mine că nu sunt un vânător. „El" ne dă iar târcoale.

   Farrow încruntă sprâncenele.

   — De unde ştii? L-ai văzut tu?

   — Pe el nu, doar rămăşiţele victimei lui. Acu ne-a luat afurisitul, viţelul acela negru. N-o să treacă mult şi o să ne ia iar, pe vreunul din putinii malaiezi pe cari i-am adus pe insulă.

   — E caraghios, zău aşa! Suntem cincizeci de inşi, oameni cari am fost toţi în război, înconjuraţi mereu de cele mai grozave primejdii fără să ştim ce e frica şi de doi ani de zile nu putem pune mâna pe un dobitoc de animal.

   — O fi, domnule căpitan, dar vezi că animalul nu e chiar aşa de dobitoc, făcu Petre scărpinându-se în cap. Poate că nu e dobitoc de fel dacă o fi cum spune timonierul, anume că animalul nu e altul decât bătrânul casier.

   Căpitanul râse cu hohote, apoi se încruntă şi zise cu ciudă:

   — Măi Petre, măi, de nu te-aş şti ce bun eşti la suflet şi cât îmi eşti de credincios, m-aş face foc pe tine. Nu cumva crezi şi tu prostiile neghiobului acela? Să-ţi fie ruşine, om în toată firea!

   — Păi... zic şi eu cum am auzit şi parcă îmi vine să cred că e aşa. Ceva tot o fi adevărat. Cum să se potrivească să se ivească afurisitul ăsta da „Satan", tocmai când a murit casierul? Şi apoi...

   Petre înalţă din umeri şi făcu o mutră ca şi când n-ar fi vrut să spună tot ce ştia. George se uita la ei uluit. Ce fel de diavol să fie ăsta care, după părerea marinarilor, era un bătrân casier care mânca viţei negri şi malaiezi? Ciudata făptură, zău aşa!

   Căpitanul Farrow văzu uimirea fiului său, râse cu poftă şi zise bătându-l pe umăr:

   —  Săracul de tine! Văd că te-ai zăpăcit de tot! Si totuşi, ceea ce ai auzit nu e o glumă. Acum doi ani, începu el de astă dată foarte serios, a murit un bătrân casier pe care îl aveam pe bord. Dintre toţi oamenii mei, el a fost singurul care a voit să se întoarcă acasă, dar nu s-a îndurat să se despartă de noi. Era un om ciudat, cam ţăcănit, şi marinarii au mai şi exagerat părerea pe care o aveau despre el susţinând că ar fi în legătură cu diavolul.

   Seels — aşa îl chema pe bătrân — ştia, ce e drept, mai mult decât alţii şi se îndeletnicea cu spiritism, hipnotism şi alte ştiinţe oculte cari impresionau foarte mult pe superstiţioşi. Moartea lui a fost într-adevăr înconjurată de mister. A fost găsit cu faţa grozav de schimonosită şi doctorul nostru n-a putut stabili cauza morţii. Tot atât de misterios e şi testamentul pe care l-a lăsat. O să-ţi spun eu altădată ce e cu acest testament.

   În noaptea morţii lui, mi-a fugit Satan, un tigru pe care mi-l dăruise un prinţ indian într-una din călătoriile mele. De-atunci tigrul se ţine tot prin partea de nord a insulei unde se află o junglă deasă care se întinde până aproape de locuinţele noastre. Satan a ucis în anul acesta, în afară de o mulţime de vitei, trei malaiezi pe cari îi întrebuinţam pe plantaţiile de ceai. Văd şi eu acum că trebuie să facem o vânătoare serioasă ca să ne scăpăm de el şi să se liniştească populaţia insulei.

   — Ştii că mie mi se pare caraghios atâta vâlvă pentru uciderea unui tigru într-o întindere atât de redusă? N-aveaţi decât să daţi foc junglei şi se isprăvea repede cu Satan al vostru. N-aţi încercat niciodată să împuşcaţi pe acest musafir nepoftit?

   — Ba da, dar... n-am fost probabil destul de energici, răspunse, codindu-se puţin, căpitanul.

   — De ce nu-i spui domnului George, ce al dracului de şiret e Satan? se amestecă Petre în vorbă. Trebuie să ştie şi dumnealui să se ferească de fiară şi să nu se avânte pe înserat singur în jungla ca să nu păţească, Doamne fereşte ce-a păţit domnul doctor anul trecut.

   — Prostii! făcu supărat căpitanul. A fost o simplă întâmplare pe care Plundow şi Jan Brike, superstiţioşi ca nişte babe, au înflorit-o pe cât au putut. Doctorul Bertram a fost singur de vină. Cine l-a pus să plece noaptea după licurici?

   — Te rog. tată, spune-mi şi mie cum a fost, se rugă George. E

tigrul într-adevăr atât de viclean?

   — Trebuie să recunosc şi eu că Satan e de o inteligenţă neobişnuită, mărturisi căpitanul. Probabil datorită faptului că a fost mai multă vreme în captivitate şi prinţul indian care mi l-a dăruit s-a ocupat mult cu dresarea lui. Rindow şi Brande, ofiţerii mei, au încercat să-l ucidă prin surprindere, dar Satan le-a dejucat planul. A stat toată noaptea în preajma lor, dar nu l-au putut zări şi de abia Ia ziuă s-a ascuns iar în bârlogul lui.

   — Bine, bine, dar tot nu mi-ai spus ce-a păţit doctorul,-stărui George, curios să afle ce mai făcuse acest „Satan" atât de deştept.

   — Uite cum a fost, începu Farrow. Doctorul Bertram văzu pe fereastră doi licurici lucind prin întunerec într-o tufă, Ia vreo cincizeci de metri de el. Deşi ştia că e primejdios să ieşi noaptea din casă atâta timp cât tigrul se afla în libertate, dădu la o parte pervazul cu reţeaua de sârmă de la fereastră şi sări afară. N-avea nici o armă la el şi în mână ţinea doar un pahar în care voia să pună licuricii după ce îi va îi prins.

   Căpitanul îşi curmă brusc vorba şi se uită îngrijorat spre junglă. Auzise răgetul tigrului atât de aproape ca şi când s-ar fi aflat chiar la marginea junglei.

   — Uite-l... colo... lângă palmier... strigă George. înfricoşat, şi arătă cu mâna spre copac.

   Văzuse capul enorm al unui tigru apărând dintr-un tufiş. Ochii lui luceau sinistru privind la făpturile omeneşti din faţa lui; părea că sta să chibzuiască dacă să se repeadă sau nu la ele.

   Petre scoase repede din buzunar revolverul său automat, dar Satan ştia pesemne ce înseamnă mişcarea pe care o făcuse marinarul, căci dispăru ca fulgerul în tufiş şi scoase un răget care părea mai mult un râs batjocoritor, apoi nu se mai auzi nimic.

   — Ei, acum văzuşi şi dumneata, domnule căpitan? zise Petre înfuriat. Afurisitul îşi bate joc de noi şi mă prind pe ce vrei că poftise la domnul George al nostru, căci numai la el se uita.

   Tânărul avusese şi el aceeaşi impresie. Simţi un fior în spate, dar se stăpâni şi răspunse râzând:

   — Ce tot spui, Petre? Nu cumva crezi că vă cunoaşte pe toţi şi a văzut că sunt străin aici?

   — Să ştii că aşa e, domnule George. Pe noi ne cunoaşte de pe când era în captivitate. Eu atâta îţi spun: fereşte-te de el că nu e de glumă.

   — Bine, aşa o să fac, râse tânărul, dar spune, rogu-te, tată, cea mai fost cu doctorul.

   Căpitanul se mai uită odată îngrijorat spre tufiş, pe urmă zise

foarte serios:

   — Trebuie neapărat să ucidem fiara. Voi organiza chiar mâine o vânătoare care să ne scape de primejdia ce ne ameninţă pe toţi câţi suntem In insulă. Acum să-ţi povestesc mai departe ce i s-a întâmplat doctorului. Îţi spuneam că a sărit pe fereastră şi s-a îndreptat cu paharul în mână spre tufiş ca să prindă pe cei doi licurici. Dar când fu numai la cinci metri de tufe văzu ceva care-l făcu să-i îngheţe sângele în vine. Licuricii veneau spre ei. Erau ochii scânteietori ai tigrului care stătuse până atunci ascuns acolo. Bertram rămase înlemnit. Era complet dezarmat şi Satan la doi metri de el. Îţi poţi închipui groaza lui. Aştepta din secunda în secundă ca fiara să se năpustească asupra lui, dar Satan stătea foarte liniştit şi-l privea ţintă. Salvarea doctorului se datoreşte numai lui Petre care tocmai trecea pe acolo cu Jan Brike. Bertram ne povestea că la auzul glasului lor tigrul începu să se agite, se uită neliniştit în juru-i, îşi mai aruncă odată ochii la el, pe urmă pieri în tufiş.

   — Domnule căpitan, doctorul nostru a tămăduit odată pe Satan de o rană adâncă pe care o avea în pulpă, de aceea nu i-a făcut nimic. Şi când mi-a auzit glasul a luat-o la fugă fiindcă ştie că sunt întotdeauna înarmat şi mă cunoaşte de bun ţintaş, zise foarte serios Petre.

   — Aha, iar deşteptăciunea Iui Satan! râse căpitanul. Dar fac prinsoare că toată aceasta n-o să-i folosească la nimic, căci mâine îl împuşcăm cu siguranţa.

   — E şiret, mormăi Petre, nu se lăsă fugărit, ocoleşte capcana şi piere ca în pământ când vede un om cu arma în mână. Ia auziţi, a înţeles ce-am vorbiţi!

   Se auzi într-adevăr, la o mică depărtare de ei, un sforăit mânios. Era Satan. George tresări, dar căpitanul zise zâmbind:

   — Ai întâmpinat cam multe până s-ajungi la mine, dragul meu băiat, şi se pare că tot nu s-a sfârşit încă. Fii însă fără grijă, o să caut eu să te scap repede de fiara asta primejdioasă.

   — O, mie nu mi-e frică de ea; ia-mă, te rog, şi pe mine mâine la vânătoare ca să văd cum îl împuşcaţi pe acest Satan grozav.

   — De, ştiu şi eu! făcu îngândurat căpitanul, dar ochii lui priveau cu mândrie la fiul său atât de curajos. Acum să intrăm in casă. Am hoinărit toată după-amiaza şi tu eşti încă în convalescenţă, băiatule. De altfel începe să se însereze. Mai putem sta niţel de vorbă pe terasă.

   Porniră, el şi George, spre casă. În urma lor se auzi iar sforăitul lui Satan. De data aceasta părea mai mult batjocoritor decât mânios.

   Petre făcu repede o cruce şi se uită lung în urma lor.

   — Hm... tigrul a auzit că vor să-l ucidă... trebuie să fiu cu mare luare-aminte, mormăi el îngrijat.

   IV

   O NOAPTE DE GROAZĂ

   GĂSIRA PE DOCTOR aşteptându-i pe terasă. ÎI certă pe George, deşi cu blândeţe, că se obosise prea mult cu atâta plimbare, dar zâmbi mulţumit, văzând că tânărul părea voios şi satisfăcut.

   — Ce să-i faci! Neamul Farrowilor... zise el râzând. Parcă n-a fost bolnav de când lumea. Pesemne că bucuria revederii a făcut minuni. Si-acum, hai să desfundăm o sticlă de vin vechi.

   Mâncară cu poftă, mai statură vreo jumătate de ceas de vorbă, pe urmă George simţi că-l pridideşte somnul. Doctorul băgă de seamă şi-l trimise la culcare.

   Camera lui George avea o fereastră mare care răspundea în interiorul insulei. Acum era deschisă, dar înăuntru avea un pervaz cu o reţea de sârmă ca să nu pătrundă insectele, lăsând în acelaşi timp aerul să circule în voie.

   În faţa ferestrei se afla un tăpşan mare în mijlocul căruia crescuse o tufă deasă de hibiscus cu frunza roşie.

   George stătu câteva momente la fereastră şi privi cu plăcere la tufa luminată de lună. O clipă i se păru că zăreşte o umbră alături de ea şi că doi ochi de foc, lucesc sinistru în noapte. Se înfiora. Nu cumva îl pândea iar vreo nenorocire? Să fie el pururi urmărit de primejdii?

   Încercă să-şi întoarcă privirile în altă parte, dar o putere magică îl atrăgea iar spre tufă.

   Deodată izbucni într-u râs cu hohote. Ochii aceia scânteietori nu erau decât nişte licurici cari zburau acum în zig-zag spre vârful tufei.

   Tot râzând, George se dezbrăcă fără să mal aprindă electricitatea, căci luna lumina îndeajuns camera, şi se culcă. Fără să-şi dea seama de ce, îşi aduse în clipa aceea aminte că nu mai văzuse revolverul pe care-l avea de la tatăl său, din momentul când alunecase în apă de pe spinarea balenei. Se dădu jos din pat şi se îndreptă spre terasă unde credea că-l va găsi încă pe căpitan. Acosta însă îşi conducea musafirul prin gradina care se prelungea până Ia ţărmul mării. Se auzeau desluşit glasurile. Ştia că locuinţa doctorului era numai la vreo cincizeci de metri de grădină, aşa că tatăl său se va întoarce repede — îşi zicea el.

   Vroia să-i aştepte aici ca să-i întrebe ce se făcuse cu revolverul. Dacă nici el nu ştia, atunci nu se putea să nu ştie Petre, fiindcă el îl scosese din apă.

   Ce om de treabă şi ce slugă credincioasă, gândea George. Chiar şi în copilărie îl salvase de multe ori de la moarte când fusese de-atâtea ori gata să se înece, dar cea ce făcuse acum în urmă era într-adevăr o faptă de erou. Îi povestise tatăl său toate peripeţiile, căci Petre, modest cum era, nu s-ar fi lăudat nici să-l tai, cu fapta lui. Când văzuse că narvalul lovit de bombă se zbătea de moarte şi biciuia cu furie apa, se lasă afund şi-l scosese pe tânărul lui stăpân din mare. În momentul acela un alt narval, tot atât de grozav ca şi celălalt, venea înfuriat spre ei. Dar nu degeaba era Brike, tunarul submarinului, renumit ca unul din cei mai buni ochitori din marină; ca fulgerul pricepu primejdia şi slobozi o bombă care se înfipse drept în coasta animalului. Şi pe când acesta se zbătea cu turbare, Petre ridicase pe George pe spinarea caşalotului mort, care începea să se lase afund, şi se ţinu şi el bine până ce submarinul veni să-i ia de acolo...

   Tânărul se rezemase acum de pervazul uşii care dădea pe terasă şi privea pierdut în gânduri la întinsul nesfârşit al apei ale cărei unde sclipeau în mii şi milioane de stropi în bătaia razelor de lună.

   Ce frumos era pe insula aceasta, adevărata insulă a odihnei, cum o numise pe drept tatăl său. Cu câtă uşurinţă va putea el studia, în liniştea care-l înconjura, ca să facă plăcere singurei fiinţe de pe lume pe care o iubea din tot sufletul lui. Va căuta să dovedească acestor oameni viteji, cari îşi creaseră aici un adevărat stat organizat, că poate fi şi el de folos şi că singurul merit de-a fi fiul căpitanului nu era de ajuns.

   Răsuflă adânc după ce luă această hotărâre.

   Ştia că şi-o va şi împlini cu prisosinţă. ÎI cuprinse deodată dorinţa să alerge înaintea tatălui său pentru a-i spune şi lui vestea cea bună.

   Dar de abia apuca să facă un pas şi rămase ca împietrit in loc. La ultima treaptă a scării care ducea pe terasă, la cel mult zece metri de el, apăru un trup enorm. Şi iarăşi văzu George ochii aceia de foc cari îl priviseră atât de fioros din desişul tufei de hibiscus. Dar acum nu mai crezu că sunt doi licurici cari se hârjonesc, ci îşi dete seama că sunt ochii celei mai grozave fiare, din ghearele căreia nu mai e scăpare.

   „Satan"... îşi zise el cutremurându-se. Acesta era tigrul acela

despre care marinarii închipuiseră legenda casierului mort.

   Înfricoşătoarea fiară stătea nemişcată şi-l privea neclintit. George simţea cum inima îi zvâcnea să-i spargă pieptul. Nu cuteza să facă o mişcare ca să nu întărâte fiara.

   Citise foarte mult despre aceste animale feroce şi ştia că se tem de om când îl văd, că acestuia nu-i e frică de ele şi stă nemişcat.

   Acum însă era altceva. Era întuneric şi Satan pornise în căutarea pradei. Şi-apoi, tigrul mai ucisese până acum trei malaiezi şi cunoştea gustul cărnii de om.

   Tânărul nu ştia ce să facă. Fel de fel de planuri îi se încrucişau in creier; auzi deodată glasul tatălui său, care îşi lua rămas bun de la doctor.

   Dacă venea acum, cădea cu siguranţă în ghearele lui Satan. George nu mai stătu pe gânduri. Cu o mişcare repede ca fulgerul sări îndărăt şi trânti uşa coridorului după el. Era şi timpul, căci în clipa următoare tigrul se năpusti ca turbat spre uşă şi se izbi cu toată puterea de ea.

   Din fericire, uşa era de lemn tare de tek, aşa că nu o putu sparge. Tigrul scoase un răget de furie şi începu să zgârie cu ghearele lemnul.

   Dar George nu se sinchisi de asta. Ştia că nu e nici un moment de pierdut, tatăl său era în mare primejdie, trebuia cu orice preţ să-l previi. Deschise repede prima uşă şi intră în camera căpitanului. Vru să alerge la fereastra care da în grădină, şi în trecere zări revolverul său pe birou. Puse mâna pe el şi se repezi la fereastră. Geamurile erau şi aici deschise şi fereastra prevăzută cu sârmă.

   — Tată, tată! începu el să strige din toate puterile. îndărăt, nu te apropia... tigrul e pe terasă... fugi... aleargă după ajutor...

   În clipa următoare sări însă speriat îndărăt, căci în faţa Iui văzu un cap grozav, cu ochii scânteietori şi auzi sforăitul tigrului care venea acum după glas. Ghearele fiarei se înfipseră adânc în reţeaua de sârmă care se rupse în câteva locuri. Dar George apucase să tragă două gloanţe în gura căscată a tigrului. Învăţase de copil să mânuiască arma şi ştia că gloanţele nu dăduseră greş, erau însă de prea mic calibru ca să ucidă fiara. Instinctiv tânărul alergă la uşă şi ieşi pe coridor. În timp ce închidea uşa în urma lui, auzi răgetul grozav al tigrului care sfâşia cu ghearele pervazul de sârmă şi peste puţin izbitura puternică, a trupului uriaş lovindu-se de lemnul uşii.

   Aceasta nu era de lemn atât de tare ca aceea a coridorului şi văzu cum ţăndărite sar în toate părţile. În curând uşa va fi

sfărâmată şi fiara se va năpusti asupra lui şi-l va sfâşia.

   Cu o prezentă da spirit pe care ţi-o dă numai o mare primejdie, George trase iar două gloanţe în clipa când uşa se cutremură de izbitura puternică a tigrului. Un răget înfiorător al fiarei îi dovedea că gloanţele nu-şi greşiseră nici de astă dată ţinta.

   Acum nu mai avea decât două gloanţe în revolver şi în clipa următoare tigrul va fi sfărâmat de tot uşa şi se va năpusti asupra lui.

   În timp ce-i fulgeră gândul acesta prin minte se repezi în cameră şi încuia uşa în urma lui. Ştia totuşi că nici aici nu se află în siguranţă, căci fiara aţâţată îi va găsi urma. Smulse pervazul cu reţeaua de sârmă de la fereastră şi pe când uşa biroului căpitanului cădea trosnind la pământ, sări pe terasă.

   Nici aici nu se putea să nu-l găsească tigrul, ştia el bine, dar altă scăpare nu era. Se sui pe balustradă, se aplecă peste ea şi privi în sus. Văzu cu bucurie că nu-i va fi greu să se urce pe acoperişul „bungalow"-uIui De jos, îi va fi cu neputinţă tigrului să se caţere după el.

   Când să tragă sus picioarele, îşi aduse aminte că mai avea două gloanţe în revolver. Cu cât îl va răni mai greu pe Satan, cu atât va putea fi ucis mai lesne şi primejdia va fi mat mică pentru căpitan

   În vreme ce chibzuia aşa, se aplecă peste streaşină, de unde se vedea foarte bine în cameră

   Ridică repede revolverul ca să poată trage când va veni momentul. Auzi uşa camerei Iui pârâind sub loviturile grozave ale fiarei înfuriate de noua piedică pe care o întâlnea în cale, apoi uşa sări din balamale şi căzu sfărâmată la pământ. Tigrul se învârti de câteva ori pufăind prin cameră, adulmecă aerul, apoi ridică ochii lui de foc spre George şi se pregăti să sară asupra lui.

   În clipa aceea, George descărcă arma. Îşi trase picioarele în sus şi făcu vreo câţiva paşi pe acoperişul neted şi alunecos. Dar deodată inima i se opri în loc de spaimă, văzând cum fiara se lăsase jos în grădină, apoi zărindu-şi prada se repezise ca nebună şi dintr-un salt grozav ajunse pe acoperiş. Simţi respiraţia fierbinte şi împuţita a monstrului care îl privea scoţând răgete de turbare.

   Aproape în mod mecanic George ridică revolverul şi ţinti capul enorm al tigrului. De astă-dată nimerise în plin, căci fiara se rostogoli cu un răget grozav de pe acoperiş şi căzu cu o bufnitură la pământ.

   George răsuflă uşurat. Descărcase ultimul glonţ pe care-l mai avea.

   Deodată se auziră jos două detunături de puşcă, urmate de

horcăielile tigrului.

   George se apropia, cu băgare de seamă, de marginea acoperişului şi privi în jos.

   Satan zăcea nemişcat lângă terasă şi de pe una din alei venea Petre cu o puşcă în mână.

   Deodată animalul uriaş gemu şi se întinse cât era de lung, iar Petre, lăsând în jos puşca, strigă lui George, cu glasul emoţionat:

   — Bravo, băiatule, halal să-ţi fie! Se cunoaşte că eşti din neamul Farrowilor. Nu prea cred să-ţi fi fost Ia îndemână, când te-ai pomenit cu afurisita asta de fiară în spate. Am cam bănuit eu ceva când am auzit-o aseară dând târcoale pe-aici. M-am pus la pândă, dar dihania mi-a tras clapa. Ştia a dracului ce înseamnă şi la ce slujeşte o puşcă. Uite, d-le căpitan, pe Satan al nostru care ne-a dat de furcă doi ani de zile. Şi cine crezi că l-a răpus? Feciorul d-tale, domnul George. Eu i-am mai tras vreo două gloanţe pe deasupra, măcar că-i ajungeau alea date de el.

   Căpitanul privi, clătinând capul, trupul acela enorm de la picioarele lui, apoi ridică ochii spre acoperiş.

   — Dă-te jos, copilul meu. Prin fapta ta ai dovedit că eşti bărbat în toată firea. Al salvat viaţa tatălui tău primejduind-o pe a ta.

   Tânărul sări sprinten de pe acoperiş şi căzu Ia pieptul tatălui său.

   Împuşcăturile şi răgetele tigrului fuseseră auzite de toţi şi acum marinarii alergau din toate părţile să vadă ce s-a întâmplat.

   Petre le povesti amănunţit vitejia tânărului, îndemnând Ia urmă pe cei de faţă să strige toţi într-un glas: „Trăiască!", ceea ce aceştia făcură din toată inima.

   Căpitanul le mulţumi în cuvinte călduroase, atât în numele lui cât şi în al fiului său, apoi intrară amândoi în casă, pe când Petre cu încă doi marinari rămaseră să jupoaie pielea lui Satan pentru a o da lui George.

   V

   UN TESTAMENT CIUDAT

   DOCTORE, zise a doua zi, foarte grav, căpitanul, lui Bertram, am făcut azi dis-de-dimineaţă o plimbare prin insulă şi m-am întâlnit cu Petre care se pregătea să tăbăcească, pielea tigrului. Cred că ştii că omul acesta îmi e foarte credincios şi dragostea pe care o are pentru mine se răsfrânge într-o mare măsură şi asupra fiului meu.

   Ştii de asemenea că omul acesta e superstiţios ca toţi marinarii, de altfel. S-a apucat încă de ieri să tot îndruge verzi şi uscate despre Satan şi să pomenească despre prostia pe care o susţine morţiş Plundow, timonierul meu, cum că în trupul tigrului s-ar fi reîncarnat sufletul bătrânului casier Seels.

   Am râs, bine-înţeles, de palavrele lui, totuşi cred că Petre se aştepta la vizita tigrului căci stătea la pândă. Dar Satan, şiret cum îl ştii că era, l-a tras pe sfoară.

   Ce crezi că-mi spune Petre azi dimineaţă? Că Seels le-a mărturisit, lui şi lui Jan Brike, înainte de moarte, pe cine şi-a ales de moştenitor. Cunoşti şi d-ta ciudatele cuvinte lăsate pe un bileţel alături de scrisoare

   Şi Petre stăruia să mă facă să cred că moştenitorul ales de casier nu ar fi altul decât George al meu. Ei, ce spui de toată comedia asta, doctore?

   — Că Petre are deplină dreptate, zise cu însufleţire Bertram. Stai că mă duc s-aduc biletul. Măi Georgică măi, să ştii că te-aşteaptă un mare noroc.

   Sprinten ca un tinerel, doctorul sări treptele terasei şi porni în fugă spre locuinţa lui. George se uită uluit la tatăl său şi întrebă:

   — Cum se poate ca bătrânul să mă fi lăsat moştenitor când nici nu mă cunoştea?

   — Aşa e, dragul tatii, nu te cunoştea, răspunse căpitanul îngândurat, dar poate că într-o privinţă au şi marinarii ăştia dreptate să atribui Iui Seels oarecari puteri supranaturale. De altminteri, bătrânul se îndeletnicea foarte mult cu spiritismul.

   Şi pare să te fi cunoscut, deşi nu te văzuse niciodată — cel puţin aşa reiese din rândurile lăsate de el, în care hotărâse într-un chip foarte ciudat să te lase moştenitorul lui. Până şi Petre, care nu e prea deştept din fire, a băgat de seamă. E ceva... cum să-ţi spun... într-adevăr bizar, de care nu mă pot dumiri de fel.

   Dar stai că o să afli numaidecât, uite că se întoarce şi doctorul.

   George fu cuprins de o nelinişte neînţeleasă. Cum se putea să-l fi cunoscut răposatul, când nu-l văzuse niciodată la faţă? Să existe într-adevăr taine pe cari numai oamenii înzestraţi cu anumite calităţi să le priceapă?

   Se uită cu sfială la scrisoarea adusă de doctor şi pe care acesta o despătură cu băgare de seamă.

   — Ia bine aminte, dragul meu, zise doctorul, grav, la ce scrie în scrisoare şi spune-ne pe urmă ce părere ai despre cele ce vei afla.

   Încet, prea încet, pentru nerăbdarea tânărului — doctorul îşi sorbi restul de cafea din ceaşcă, tuşi, apoi începu:

   „Simţindu-mă Ia sfârşitul vieţii mele, hotărăsc următoarele:

   Moştenitorul meu va fi acela care, deşi în vârstă fragedă, a trecut prin primejdii serioase, va lupta împotriva unui vrăjmaş mai vârstnic şi viclean şi va birui un diavol. Va primi scrisoarea pecetluită în care îi voi fi descris locul unde se află moştenirea.

   Ca s-ajungă până acolo, trebuie să aibă toate însuşirile stabilite de mine. Să dea Dumnezeu să aibă parte de cele lăsate lui de un om bătrân pe pragul morţii, pe care semenii lui nu l-au înţeles în timpul vieţii.

  M.SEELS Insula Odihnei".

   Doctorul Bertram împături la loc scrisoarea şi se uită întrebător Ia George.

   — Ei, ce zici, băiatule? Aşa e că ti se potriveşte de minune ce zice moşul în scrisoare?

   — Bine, bine, aventuri primejdioase am avut eu destule până acum, răspunse el râzând, dar nu cunosc nici un duşman mai în vârstă şi viclean şi n-am biruit încă nici un diavol.

   — Şi cu toate acestea aşa e, dragul meu. Duşmanul despre care vorbeşte răposatul Seels e tatăl d-tale vitreg, avocatul Mensr şi pe diavol l-ai biruit noaptea trecută, căci tigrul a fost un adevărat „Satan".

   — Dacă încerci să ţi le explici astfel, atunci se potriveşte într-adevăr, răspunse tânărul impresionat. Tu ce zici, tată?

   — Eu nu pot să spun nimic, dragul meu, deoarece, ca părintele tău, sunt interesat în cauză. Propun însă să facem un consiliu, adică s-adunăm pe toţi camarazii noştri şi să-i lăsăm să hotărască ei. Poate că se mai găseşte şi altcineva în insulă care să întrunească însuşirile şi condiţiile puse de bătrân.

       Cel mai tânăr dintre toţi are 33 de ani împliniţi, aşa că nu se poate vorbi de vârsta fragedă, răspunse scurt doctorul. Dar propunerea d-tale e bună, căpitane. După o hotărâre unanimă nu mai poate protesta nimeni pe urmă.

   — A, uite pe Petre şi Brike. Vin încoace. Oare de ce-or fi atât de gravi amândoi? Să speram că nu s-a întâmplat vreo nenorocire, zise căpitanul îngrijat.

       Cei doi marinari urcară, codindu-se treptele terasei, salutară milităreşte şi Petre începu:

   — Domnule căpitan, e vorba de testamentul bătrânului Seels. Camarazii au venit la mine să-mi atragă atenţia că domnul George, fiul dv., întruneşte toate condiţiile puse în testament de bătrân. Acum camarazii s-au adunat pe tăpşanul de lângă tufa de hibicus, unde a murit aseară tigrul şi vă roagă să poftiţi acolo

împreună cu domnul George ca să auziţi şi dv. părerea lor.

   — Cu plăcere, dragul meu, răspunse Farrow cu amabilitate. Tocmai hotărâsem şi noi să adunăm pe camarazi ca să vedem ce spun şi ei. Îmi pare deci cu atât mai bine că ideea a pornit mai întâi de la ei. Să mergem, George, poate că momentul acesta va însemna ceva important în viaţa ta.

   Tânărul era ca ameţit. Coincidenţa că i se potriveau atât de bine condiţiunile puse de bătrân în testament i se părea cât se poate de stranie. Să fi prevăzut într-adevăr bătrânul înaintea morţii lui, soarta ce aştepta pe tânărul pe care nu-l văzuse niciodată? Oare ce anume lucruri neştiute de nimeni vor fi arătate în testament?

   Porniră cu toţii spre tăpşan. Echipajul submarinului stătea aşezat în rând ca la paradă, nici unul din marinari nu lipsea. La apropierea căpitanului salutară toţi milităreşte.

   Petre rugă pe căpitan să-i dea voie sa vorbească el, apoi se întoarse spre marinari şi începu:

   — Camarazi! Vă rog să recunoaşteţi cu toţii că nu am căutat să vă influenţez întru nimic şi că părerea voastră sinceră e că George Farrow, fiul căpitanului nostru prea iubit, e persoana hotărâtă în testament ca moştenitoare a răposatului casier Seels.

   Marinarii ieşiră unul câte unul din rând şi jurară că sunt încredinţaţi după anumite indicaţii, că tânărul George Farrow e persoana hotărâtă în testament de Seels.

   Doctorul Bertram întinse lui George plicul pecetluit şi zise grav:

   — Poftim, George. Ai aici moştenirea unui om original pe care nu l-ai cunoscut şi nici el pe d-ta şi care totuşi te-a socotit vrednic de ea. Să dea Dumnezeu să-ţi aducă noroc în viaţa — ceea ce îţi doresc din toată inima.

   Un simţământ ciudat îl făcea parcă pe tânăr să refuze, dar văzu ochii acestor cincizeci de inşi aţintiţi asupră-i, şi-i fu parcă ruşine de slăbiciunea lui. Întinse mâna, luă plicul, se întoarse apoi spre marinari şi le zise cu glas tremurat:

   — Vă mulţumesc că m-aţi ales pe mine drept moştenitor al casierului Seels. Bănuiesc însă că testamentul vă priveşte şi pe voi, şi eu sunt poate numai executorul lui. Vă rog deci să ascultaţi ce scrie în scrisoare.

   Cu aceste cuvinte, George rupse plicul şi scoase din el o foaie de hârtie. Văzu pe una din părţi un desen ciudat, iar pe cealaltă următoarele rânduri:

   „Moştenitorul meu,

   Nu te cunosc şi nici tu pe mine şi totuşi suntem aliaţi. Tu vei

ridica comoara pe care ţi-o las, cu ajutorul câtorva oameni viteji pe care îi vei răsplăti după cum vei crede de cuviinţă. Caută pe hartă pe „Satan"; în gura lui vei găsi comoara lăsată de mine. Dar fereşte-ţi inima şi mintea când o vei vedea!

   Dacă eşti într-adevăr aşa după cum te vede spiritul meu, te vei bucura de cele ce-ţi las, deşi vei întâmpina multe până să ajungi la comoară. Daci nu, moştenirea mea ţi-ar putea aduce moartea.

   Hotărăşte-te. Renunţi la moştenire? Atunci distruge aceste rânduri ca să nu vadă nici un ochi omenesc ceea ce am văzut eu şi ce era cât p-aci să-mi ia minţile.

   M. SEELS".

   George clătină îngândurat capul şi zise, întinzând tatălui său testamentul:

   — Bine înţeles că primesc. Zice că voi lua comoara cu ajutorul unor oameni curajoşi pe cari să-i răsplătesc pe urmă. Cu siguranţă că e vorba de marinarii tăi. N-am dreptul să-i lipsesc de o mare răsplată. Citeşte, te rog, cu glas tare, ce scrie aici, pe urmă vom hotărî împreună dacă trebuie sau nu să scoatem comoara din gura lui „Satan".

   După ce căpitanul citi s-audă toţi conţinutul scrisoarei, marinarii primiră fără cea mai mică şovăire, ba zoriră chiar să plece cât mai repede în căutarea acelui „Satan" despre care se vorbea în testament.

   — Bine, vom pleca peste trei zile, hotărî căpitanul. Până atunci trebuie să ne sfătuim cum şi unde putem da de acel „Satan". Aici pe hartă e indicată India orientală şi insulele neerlandeze de cari nu suntem departe. Acum e vorba sa descoperim pe „Satan". Nu găsesc însă nimic după ce să mă pot orienta.

   — Căpitane, zise Petre cu oarecare codeală, poate că Seels a vroit să spună despre o insulă. Ţin minte că-mi povestea odată că ar fi existând unele insule ale căror stânci au forme foarte ciudate. Mi s-a întâmplat şi mie acum vreo douăzeci de ani să mă rătăcesc pe o furtună grozavă printre nişte grupuri de astfel de insule, aproape de Celebes. Era una mititică de tot, dar avea înspre partea de miazăzi o grămadă de stânci printre cari una avea chip de diavol, zău aşa! Tare-mi vine mie să cred că asta o fi.

   Se auzi un murmur de aprobare

   — Tot ce se poate, dar nu ştii exact unde se află această insula? întrebă Farrow.

   — Asta nu, căpitane, dar atâta ştiu că se află la est de Celebes.

   — În orice caz, ne-ar putea sluji de punct de reazim. Aşa dar, vom pleca peste trei zile. În timpul acesta vom studia mai amănunţit harta, căci nu se poate să nu fi făcut Seels vreun semn de îndrumare.

   — Ştii tu, tată, zise George după ce se împrăştiară oamenii, mă simt stăpânit de un simţământ ciudat. Mi se pare într-adevăr bizar că am trecut printr-atâtea întâmplări de când a venit Petre să mă ia. Şi din rândurile lui Seels reiese ci voi întâmpina încă multe cari sar putea să fie şi mai primejdioase ca acelea de până acum.

   — Ei şi! strigă doctorul cu însufleţire, nu mi-e mie teamă pentru d-ta. Eşti un băiat curajos şi ai dat destule dovezi până acum că nu ştii ce e frica. Ai primit condiţiile moştenirii şi acum trebuie să-l cauţi pe „diavol" şi să-i smulgi comoara. Sunt sigur că tatăl d-tale o s-aibă de ce se mândri.

   — Îţi mulţumesc pentru cuvintele acestea, domnule doctor, răspunse tânărul cu căldură. Mă voi sili să calc pe urmele tatălui meu şi vreau să dovedesc tuturor că nu de geaba şi-a pus Seels nădejdea în mine.

   George trebuia să se deprindă acum cu viaţa în submarin, să facă vreo câteva încercări de probă înainte de a porni Ia drum.

   Submarinul se afte Ia vreo cincizeci de metri de ţărm. Jan Brike, tunarul, îşi vedea de treabă la tunul de la pupă, care îi era drag ca un copil. Lângă el, Petre, îmbrăcat cu nişte pantaloni scurgi numai până la genunchi, îşi ascuţea de zor cuţitul — un cuţit mare cât o sabie, tot aruncându-şi, din când în când, ochii la trei înotători cari se zbenguiau în apa limpede a golfului, în apropiere de submarin.

   Erau Rindow, primul ofiţer, Brande, secundul şi Nasper, genialul inginer al submarinului. Tabloul pe care George şi căpitanul îl aveau înaintea ochilor era atât de plăcut încât tânărul zise zâmbind tatălui său:

   — Să mai aşteptăm niţel; să-i lăsăm să se sature de joacă. Şi-apoi, golful acesta întins e atât de bine ferit de orice ochiul omenesc încât nu cred că l-ar putea descoperi vreodată cineva. Ştii ce, tată? Aş vreo să fac şi eu o baie!

   Farrow se uită zâmbind după fiul său care se dezbrăcase repede şi se aruncă dintr-un salt puternic de pe podeţul de bambus în apă.

   George era un înotător admirabil şi după câteva clipe numai fu dincolo de submarin şi strigă nu ştiu ce glumă Iui Petre, care îl privea cu admiraţie.

       Se simţea atât de fericit ca niciodată până acum. Alături de tatăl său iubit; înconjurat de tovarăşi viteji şi credincioşi, perspectiva unei aventuri interesante — ce-şi putea dori mai mult un băiat la vârsta lui?

   — Petre, strigă el râzând, aici e raiul pe pământ şi în mai mare siguranţa nu poate fi cineva..

   Dar el nu ştia că va cunoaşte în curând grozăviile mărilor şi va afla că nenorocirea te paşte când nici nu gândeşti. Şi pe când îl necăjea pe Brike care îşi încărca de probă tunul, că vrea pesemne să împuşte pescăruşi, habar n-avea că moartea îi dădea târcoale.

   Un rechin enorm plutea agale pe unde, dincolo de brâul de stânci care împrejmuia golful. Era flămând şi ochii îi luciră lacomi, la auzul unor glasuri omeneşti cari veneau din spatele zidului de mărgean.

   Deodată se lăsă atunci cu atâta repeziciune încât apa se ridică în spume în jurul iui. Dar fusese cam prevăzător în lăcomia lui, căci un enorm polip de mare, care se afla la zece metri adâncime şi care îi aţâţase lăcomia, veghea.

   Auzise plescăitul pe care îl făcuse coada enormă a monstrului biciuind apa, ochii lui negri zăriseră în acelaşi timp pe puternicul său vrăjmaş care venea spre el, căci îşi umflă odată flancurile şi dispăru repede ca o torpilă, lăsând în urma lui un lichid negru — de la care i s-a şi dat numele „peştele de cerneală".

   Un nor negru şi gros ca păcura coloră apa şi la adăpostul acestuia, polipul îşi schimbă cu iuţeala fulgerului direcţia, întocmai ca un iepure fugărit de haită. Se repezi spre peretele de mărgean şi se ascunse într-o crăpătură unde colţii lacomi al rechinului nu-l puteau ajunge.

   Acesta se zbătea în mijlocul lichidului gros şi negru, se năpustea orbeşte când ici când colo; deodată zări un trup alb şi mare şi sec îndreptă spre el. Dar peştele îl văzuse şi el şi până a nu apuca să-l înghită gura enormă a rechinului, pieri într-o deschizătură mare şi întunecoasă din zidul de mărgean.

   Turbat de furie, rechinul porni după el. Nu luă în seamă nici întunerecul din faţa lui, nici strâmtoarea tunelului care ducea la insulă, ci se avânta tot înainte. Întunerecul îl înnebunea de spaimă.

   Deodată zări lumină şi se mai potoli. Spaima îi trecu şi începu să înoate liniştit într-acolo. Apa devenea tot mai limpede şi luminoasă şi rechinul ieşi în sfârşit din tunel. Soarele îşi răsfrângea razele în undele scânteietoare.

   Adulmecă deodată o nouă pradă. Îi cunoştea gustul, deşi nu mâncase decât odată carne de om. Iute ca fulgerul fu în spatele lui George care se bălăcea cu voluptate în apă.

   — George, un rechini răcni îngrozit Petre; apoi sări ca nebun de pe bordul submarinului, în mană cu cuţitul, pe care tocmai îl

ascunse.

   George întoarse capul şi văzu moartea apropiindu-se sub chipul acelui monstru marin. Totuşi, nu-şi pierdu cumpătul, nu scoase nici un ţipăt, cum ar fi făcut oricare altul în locul lui.

   Se ridică repede niţel deasupra apei, îşi aruncă ochii la rechin, apoi, cu o smucitură puternică sări într-o parte.

   Rechinul se întorsese tocmai pe spate ca să-şi apuce cu dinţii lui grozavi, cari se află în partea de dedesubt a capului, prada, dar aceasta dispăruse. În clipe următoare văzu un trup voinic înaintând spre el.

   Gura enormă a monstrului se deschise clămpănind să apuce prada, dar Petre era un adversar primejdios. Cu o mişcare lină îşi aplecă partea de sus a trupului într-o parte, apoi mâna lui puternică în care ţinea cuţitul se lăsă în jos şi tăişul spintecă pântecele rechinului.

   Un zbucium de câteva secunde, pe urmă o dungă roşie şi îngustă în lungul trupului enorm al monstrului, arata desluşit urma pe care o lăsase cuţitul lui Petre în pântecele alb al rechinului.

   De abia apucă Petre să se îndepărteze niţel şi se nuzi o bubuitură de tun de pe submarin: bomba slobozită de Brike, sfâşia în bucăţi trupul în agonie al monstrului.

   — Bravo Brike! strigă Petre râzând. Iar o lovitură cum numai tu te pricepi să dai. Nu prea era nevoie de ea, dar eu tot îţi mulţumesc. Nu e vorbă, s-ar fi putut să dau eu greş şi atunci bomba ta ar fi venit la vreme.

   — Nu credeam că o să-l ajungi atât de repede, se scuză bătrânul artilerist. Tare mă mir eu însă de un lucru, Petre. Cum dracu a ajuns rechinul aici? Domnule George, eu o să-ţi spui dumitale ceva. Nu sunt superstiţios şi nu cred în fleacuri, dar de ce s-a repezit dihania mai întâi la dumneata? Parc-aş zice că e tot mâna Iui răposatul Seels Ia mijloc.

   În vreme ce vorbea bătrânul, George se căţărase împreună cu Petre, pe puntea submarinului. Privi în juru-i şi se cutremură văzând bucăţile de carne sângerândă ale rechinului, pierind în adâncul limpede al apei. Strânse călduros mâinile celor doi prieteni credincioşi ai săi, pe urmă zise râzând:

   — Tot superstiţios, Jan? Ce are a face răposatul casier cu rechinul?

   — Nu sunt superstiţios, domnule George, se apară artileristul, dar vezi că Seels spune în testamentul lui că vei mai avea de trecut prin multe primejdii. Acu, o fi, n-o fi, eu parcă tot aş zice că spiritul lui Seels pluteşte mereu în jurul dumitale.

   George cobori îngândurat în barca mică de aluminium de lângă

submarin. Petre coborî şi el, dar strigă peste umăr artileristului:

   — Ia nu te tot lăuda, mă, că nu eşti superstiţios. Parcă noi nu ştim că tu şi cu timonierul credeţi în toate prostiile!

   — Lasă că de câte ori am spus eu ceva, aşa a fost.. mormăi bătrânul şi se apuca să robotească iar la tunul Iui.

   Când barca ajunse la pontonul de bambus, Farrow îşi strânse emoţionat copilul la piept, apoi întinse mâna lui Petre ca să-i mulţumească.

   — Dragul tatii, prin mare primejdie ai trecut. Sunt de părere să punem un grilaj mobil la tunel ca să ferim golful de astfel de mosafiri neplăcuţi. Şi-acum, George, îmbracă-te, trebuie să facem o probă de scufundare cu submarinul.

   Tânărul se supuse imediat poruncii tatălui său. Găsea vrednic de admirat faptul că aceşti bărbaţi viteji şi serioşi îşi manifestau în atât de puţine cuvinte impresiile lor, chiar când era vorba de împrejurări grave şi serioase. Luă hotărârea să fie şi el ca ei.

   A treia zi minunatul submarin ieşi din golful care împrejmuia insula şi porni în larg. George se deprinsese repede cu lucrul din submarin în cursul călătoriei sale sub apă. Stătea Ia fereastra cu geamul foarte gros al cabinei de comandă. Un mic proiector lumina apa şi tânărul admira dibăcia cu care tatăl său îndruma vasul prin tunelul lung şi îngust tăiat de capriciul naturii în zidul de mărgean. În curând ieşiră iar la suprafaţă şi văzură soarele strălucind în toată splendoarea lui. Lăsaseră în urmă stâncile bătute de valuri în mijlocul cărora se afla tăinuită „Insula Odihnei".

   Marea era foarte puţin agitată şi căpitanul dădu ordin sa se deschidă ferestruica, după ce avu mai întâi grijă să se uite prin periscop dacă nu se zăreşte vreun vapor.

   Şi, cum înaintau încet către nord-vest, îndreptându-se spre insulele Torres, îngădui marinarilor, cari erau de serviciu, să iasă pe punte. Se aşezară cu toţii în preajma parapetului să se pârjolească la soare. Jan Brike, nelipsit de lângă tunul lui drag, povestea ceva cu glas scăzut camarazilor săi cari îl ascultau cu luare-aminte.

   Căpitanul, care stătea mai departe cu George şi doctorul, arătă zâmbind spre ei şi zise:

   — Să ştii că tunarul nostru îndrugă iar de-ale lui. Lipseşte numai timonierul ca să avem la un loc, pe cei mai înflăcăraţi adepţi ai superstiţiilor din lumea marinărească. După cum văd cu, ăştia doi o să mi-i zăpăcească de tot şi pe-ceilalţi. Bănuiesc că în clipa aceasta cheamă spiritul bătrânului casier.

   Cu chipul misterios şi cu gesturi tainice artileristul trebuie să fi povestit ceva într-adevăr deosebit, căci unii din marinari îşi făcură intr-ascuns cruce.

   — Hm, o să-i spun Iui Brike vreo două cuvinte ca să se cuminţească, zise cam înciudat Farrow. O fi crezând el în spirite — treaba lui! Aş vrea însă să le dea pace celorlalţi cu astfel de prostii.

   Făcu un semn artileristului să se apropie şi acesta veni cam în silă. Bănuia probabil ce-l aşteaptă.

   — Brike, începu foarte serios căpitanul, recunosc că eşti unul din cei mai destoinici şi vechi marinari pe cari îi am, dar te-aş ruga să încetezi cu prostiile. Nu vezi că-mi zăpăceşti oamenii şi-i bagi în sperieţi? Parcă înainte când porneam Ia drum, deşi ştiai că ne aşteaptă destule primejdii, erai mai liniştit. Ce e acum cu dumneata?

   — Păi... testamentul casierului e de vină, răspunse bătrânul, cam ruşinat. Şi-apoi... e vorba de domnul George al nostru! Vedeţi d-voastră... moartea lui Seels n-a fost ca la toată lumea — aţi spus-o şi d-voastră. Simt că spiritul lui e cu noi. Eu tare mă tern că o s-avem de furcă în călătoria asta a noastră, domnule căpitan. Ce-am pătimit noi până acum, n-a fost nimic pe lângă ce ne aşteaptă. Şi-apoi am visat ceva foarte ciudat azi noapte. Se face?... Las-că nu mai spun, numai l-aş ruga pe domnul George al nostru să se ferească de....

   — Ce tot spui, Brike! îi tăia vorba căpitanul, necăjit. Te ştiu om cu scaun la cap şi cumpănit la vorbă; se poate să îndrugi astfel de prostii? Te-aş ruga însă ca de-acum încolo să-ţi păstrezi bănuielile pentru dumneata şi să nu împuiezi capul oamenilor cu ele — m-ai înţeles?

   —  Domnule căpitan, camarazii sunt încredinţaţi că domnul George o să scape cu bine din toate primejdiile şi noi toţi dimpreună cu el, dar nu strică să ştie că nu e de glumă ce facem noi acum şi mie nu mi-o scoate nimeni din cap că spiritul bătrânului Seels ne însoţeşte la drum.

   Căpitanul nu-şi putu stăpâni râsul.

   — Ei şl? Lasă-l să vie, ce te supăra pe dumitale? Şi acum, du-te la tunul dumitale, că o să stopăm fiindcă e amiază şi trebuie să stăm la masă. Marea s-a potolit; nu adie nici o boare de vânt, aşa că o să mâncăm în linişte. Dar ce e, ce stai aşa îngândurat, moşule?

   — Păi... să vedeţi d-voastră. Aici suflă întotdeauna vântul, răspunse bătrânul scărpinându-se în barbă. Eu nu v-aş sfătui să stopaţi. O fi iar vreun vicleşug de-al lui Seels.

   — Acum chiar că te-ai întrecut cu gluma! strigă Farrow înfuriat.

Cum îţi vine, omule, să spui o gugumănie ca asta? Hai, cară-te la tunul dumitale şi lasă-ne în pace. Băieţi, stop şi la masă!

   — Nici nu-ţi vine să crezi, doctore, zise apoi căpitanul după ce văzu pe bătrân îndreptându-se spre pupă. Auzi d-ta! Mai bine ar visa unde se află insula aceea a „diavolului", dacă, bine-nţeles, va fi existând o astfel de insulă. Prost lucru că nu putem descurca ce e desenat pe harta rămasă de la casier.

   —  Eu mi-am dat toată osteneala, am încercat şi la lumânare şi cu preparate chimice să văd dacă nu iese vreun semn ceva Ia iveală, dar n-am văzut nimic. Să sperăm că vom găsi totuşi insula despre care ne-a spun Petre că a văzut-o acum 20 de ani, răspunse doctorul Bertram clătinând capul cu neîncredere.

   — Ar fi singura posibilitate să descoperim pe acest „Satan" indicat de Seels. Să mai cercetăm o dată harta după masă, poate tot vom descoperi ceva.

   Mâncară în grabă, apoi George se duse jos în cabina comandantului să aducă scrisoarea lui Seels, în dosul căreia era desenată harta aceea misterioasă. O întinse pe genunchi şi se aplecară toţi trei ca s-o studieze mai bine.

   Jan Brike îl văzu.

   — Aha, iar se uită la scrisoare, mormăi el. Să vedeţi voi, măi băieţi, că bătrânul casier o să aibă el grijă să găsească ei pe „Satan". Şi ce-om mai pătimi noi pe-acolo o să fie o grozăvie — eu atât vă spun. Numai că George al nostru o să biruie toate puterile astea necurate şi o să scape cu ajutorul nostru. Dar ce-o fi de nu adie de fel vântul? Ştiţi şi voi că prin meleagurile astea suflă întotdeauna vântul cu turbare. Nu e lucru curat la mijloc...

   — Bine zici, făcu unul din marinari, pentru întâia oară trec pe-aici fără să dau de furtună.

   — Păi eu ce vă spun? şopti cu glas misterios bătrânul. Să ştiţi ca spiritul lui Seels e prin apropiere. Pune el ceva la cale, o să vedeţi voi băieţi, să fim pregătiţi că o să se întâmple lucru mare. Na! văzurăţi? Asta a fost casierul.

   Cu ochii holbaţi de groază, marinarii simţiră stârnindu-se deodată o răbufneală de vânt, care smulse din mâinile lui George scrisoarea pe care o ridicase sus de tot ca s-o privească în zare. Tânărul scoase un ţipăt de spahiu şi se uită după hârtia care căzu în mare nu departe de submarin. Vântul se potolise dintr-o dată ca prin minune. Fără să stea pe gânduri, George se repezi peste parapet şi sări în apă.

   Brike alerga la tun, căci se temea să nu vadă răsărind pe neaşteptate vreun monstru din adânc ca să-l înghită pe băiat.

   Dar acesta puse mâna pe scrisoare şi se întoarse înot la

submarin, apoi dintr-o săritură fu pe punte.

   —  Păcat! zise el cu părere de rău, căpitanului. Nu mai putem face nimic acum cu scrisoarea. S-a udat toată de apă şi s-a mototolit, aşa că insula mult căutată rămâne pierdută pentru totdeauna. Te pomeneşti că are dreptate Brike şi că spiritul lui Seels...

   Deodată îşi rupse vorba şi se uită încremenit la hârtie. Zise apoi cu glas sugrumat de emoţie:

   — Tată. Brike ştie ce spune, trebuie să existe ceva pe care mintea noastră nu o poate cuprinde. De unde se stârni aşa deodată răbufneala aceea de vânt şi să-mi smulgă din mână hârtia când eu o ţineam strâns cu amândouă mâinile? Şi ce m-a făcut s-o mototolesc în palmă când am scos-o din apă? Uite cum sau desluşit acum liniile acelea încurcate. Se vede lămurit insula, poziţia ei şi chipul Iui „Satan"

   — Aşa e, striga Farrow înmărmurit, uitându-se la hartă. Parcă-mi vine şi mie să cred în lucruri supranaturale. Şi-acum ştiu şi unde se afla insula, peste două zile vom putea acolo.

   — Vedeţi, domnule căpitan, că spiritul Iui Seels călătoreşte cu noi, făcu Brike apropiindu-se de el. Dar nu e duşman lui George al nostru fiindcă i-a arătat unde se află insula lui Satan. Numai ca n-ar fi rău să se ferească de nişte pământ galben care fierbe din pământ şi...

   — Bine, bine, am înţeles, îi curmă căpitanul vorba.

   — Şi-acum spre insula Iui Satan! Nu mă mai tem de nimic, strigă George cu înflăcărare.

   — Maşina înainte! Cu toată viteza spre nord-vest! se auzi apoi comanda căpitanului.

   Şi minunatul submarin porni, lăsând dâre lungi de spumă în urmă-i, spre mult căutata insulă a lui Satan.

SFÂRŞIT

Volumul 2

RAZBUNAREA LUI SATAN

   NAUFRAGIATUL

   VALURI ÎNALTE de peste doi metri se ridicau căutând parcă să ajungă până la turnul submarinului în care se aflau George Farrow învăluit într-o manta de cauciuc, şi tatăl său. Niciodată bătrânul lup de mare nu întâlnise o furtună mai groaznică de când străbătea marea Flores.

   George rugase pe tatăl său să lase submarinul să plutească la suprafaţa apei, căci aerul greu din interior parcă-l sufoca. În aer liber, tânărul respiră în voie, mulţumit să admire chiar un cer sfâşiat de fulgere.

   Căpitanul era în culmea fericirii şi nespus de mândru când îşi privea feciorul. George era un demn urmaş al Farrowilor şi nu se temea de nimic, ci râdea vesel în faţa furtunii care scrâşnea neputincioasă când valurile ei se spărgeau de pereţii submarinului.

   Furtuna venise brusc, probabil în urma unui taifun iscat pe marea Harafura.

   Vasul putea să navigheze fără nici un risc la suprafaţă. Dacă uraganul ar fi devenit mai periculos, submarinul ar fi avut suficient timp să coboare în adânc.

   George cerceta atent Sudul. Cam la o sută de metri de ei se vedea o insulă, acoperită de palmieri înalţi. Fără de voie, tânărul regretă faptul că atâtea nuci de cocos se pierdeau fără de folos.

   Deodată, el apucă braţul tatălui său, întinzând mâna spre insulă. Într-un golf mărişor ce se întrevedea spre mare, o luntre mică era aruncată de valuri spre mal.

   Un om se afla în luntre şi vâslea puternic, căutând să împiedece acostarea. Se părea că vâslaşul dorea să iasă în larg,

   Omul acela probabil că nu se temea de furia elementelor naturii, fiind un îndrăzneţ, sau poate că un motiv deosebit îl oprea să se apropie de insulă.

   Căpitanul duse tubul acustic la gură şi dădu un ordin. Maşinile îşi micşorară viteza şi submarinul îşi schimbă direcţia, îndreptându-se spre luntre.

   Omul care vâslea era un băştinaş, gol până la mijloc, voinic şi puternic. Zărind submarinul, el se opri din vâslit, probabil din mirare căci până atunci nu mai avusese ocazia să vadă un asemenea vas. Pentru el, submarinul nu putea fi decât o născocire a diavolului.

   Ezitarea băştinaşului îl costă scump. Un val puternic lovi luntrea, dându-o peste cap.

   Căpitanul Farrow îndreptă vasul spre locul unde marea înghiţise luntrea, deşi nu mai spera să-l scape pe îndrăzneţul navigator, căci valurile puternice s-ar fi putut să-l lovească de pereţii metalici ai submarinului zdrobindu-l.

   Băştinaşul nu se vedea încă. Deodată George arătă un punct cam la vreo cincizeci metri de mal. Era indigenul care probabil că înotase pe sub apă, depărtându-se de submarin, de teamă să nu se lovească de el sau de lemnele luntrii, care pluteau în voia valurilor.

   George îi făcu semn cu mâna, dar chiar în clipa aceia, naufragiatul dispăru sub apă.

   Tânărul fu cuprins de mâhnire, convins că nenorocitul se înecase. Mai putea spera că trăieşte? Să se îndepărteze lăsându-l în voia valurilor, fără să mai încerce ceva pentru salvarea lui ?

   Naufragiatul ieşi din nou la suprafaţa apei, numai la vreo cincizeci de metri de submarin şi George îi făcu din nou semn.

   Căpitanul schimbă direcţia vasului spre omul din valuri.

   Indigenul parcă înţelesese gândul tatălui lui George. Împins de un val puternic, fu dus pe deasupra turnului submarinului şi în momentul în care George se aştepta să-l vadă zdrobit de fierăria vasului, el se lăsă să alunece în jos.

   În culmea bucuriei, tânărul apucă pe naufragiat de braţ. Acesta, sărind sprinten peste parapet se opri în faţa căpitanului şi se înclină. Farrow îi răspunse surprins, la salut.

   George, mulţumit de isprava-i, făcu semn salvatorului să-l urmeze în interiorul vasului. Acesta ezită o clipă, apoi se apropie de tânăr şi începu să coboare treptele, iute ca o veveriţă.

   Ajuns în interiorul submarinului se opri uluit. Niciodată în viaţa lui nu văzuse atâtea aparate, ţevi, manivele şi alte obiecte strălucitoare.

   Naufragiatul să tot fi avut douăzeci de ani. Era mlădios, subţirel, dar şi lat în spate iar muşchii săi păreau de oţel. Pentru vârsta-i, era de-a dreptul un fenomen.

   Căpitanul Farrow urmă şi el pe tineri. Chepengul fu închis şi submarinul coborî în adâncuri, căci furtuna sporise în intensitate.

   Băştinaşul rămase trăsnit când îşi dădu seama că submarinul se afundase şi că, acum, străbătea o zonă de apă mult mai liniştită.

   Se căzni totuşi să pară calm, în ciuda faptului că pentru el evenimentul acesta aducea mult a ceva supranatural.

   Vasul coborâse la o suficientă adâncime şi frământarea furtunii nu se mai simţea. Căpitanul ordonă că viteza să fie redusă la minimum, căci navigaţia prin fundul oceanului nu era niciodată lipsită de pericole.

   Farrow tatăl pofti pe naufragiat în cabina-i, unde veni imediat şi George. Căpitanul i se adresă în limbă malaieză, dar acesta, spre marea uimire a celor de faţă, răspunse într-o germană destul de bunicică.

   — Tuan, vă sunt recunoscător, pentru salvarea mea, zise el. Am greşit la început când m-am ferit de d-voastră. Auzisem eu despre vapoarele care umblă pe sub apă, dar până astăzi nu văzusem încă nici unul.

   — Vorbeşti foarte bine germana, făcu Farrow, foarte politicos, lucru surprinzător la un om ca el. Dar atitudinea şi felul de a vorbi a naufragiatului lăsau să se vadă că aparţinea unei caste superioare a neamului său. Străinul se înclină şi adaugă :

   — Tuan, duşmanii mă fugăreau. Tatăl meu domnitorul grupului de insule ce-am lăsat în urmă, a murit ieri. Unchiul meu şi fii săi voiau să mă ucidă, sub motiv că mi-am omorât tatăl ca să-i iau locul. Voi fi căutat pretutindeni deoarece fratele tatălui meu este în termeni buni cu rezidentul olandez. Tuan, vreţi să luaţi pe vaporul d-voastră, un om învinuit de a-şi fi omorât tatăl ?

   — Desigur, nu-i aşa tată ? izbucni George. Apoi întorcându-se spre băştinaş, adaugă Un băiat ca tine nu poate fi un ucigaş, şi încă un paricid.

   — Da, dragul meu, răspunse Farrow, care cercetase atent pe indigen. Rămâi cu noi, băiete, până ce ţi se va putea dovedi nevinovăţia.

   — Mulţumesc, Tuan numele meu este Ando şi sunt de drept prinţul moştenitor al acestor insule. Te voi sluji cu credinţă până când îmi voi relua locul ce mi se cuvine. Şi atunci, veţi fi oricând oaspeţii mei bine-veniţi, d-voastră şi tânărul Tuan, care m-a crezut pe cuvânt.

   George întinse, roşind, mâna prinţului, în timp ce ochii acestuia se umeziră. După ce-i strânse mâna, Ando se întoarse întrebător spre căpitan.

   Farrow ajunsese la concluzia că omul din faţa-i era o fiinţă aleasă. Seriozitatea şi demnitatea lui îi plăcură nespus.

   — Prea bine. Ando, răspunse el, vei rămâne cu noi, până ce ţi se va recunoaşte nevinovăţia. Cât despre slujit, nici nu poate fi vorba. Vei fi oaspetele meu. Poate, cândva, o să-mi răsplăteşti această ospitalitate, căci şi eu sunt un fugar. Povesteşte-ne acum, cum a murit tatăl d-tale, căci s-ar putea să-ţi dau vreun sfat folositor.

   — Bănuiala ce apasă asupra-mi este greu de înlăturat, răspunse Ando. Mă aflam singur cu tata pe ţărm într-o peşteră, în care se ascunde o mare taină, taină care aparţine familiei noastre. Făcând un pas greşit, tata căzu în apă şi un şarpe veninos îl muşcă. L-am ajutat să iasă din peşteră, după cum mi-a ordonat, căci taina noastră nu trebuia dezvăluită. În drum spre casă, el muri şi unchiul mă învinui că l-am otrăvit. Partizanii săi au pus mâna pe mine, dar am izbutit să fug, căci altfel eram pierdut.

   — Într-adevăr, e greu să-ţi dovedeşti nevinovăţia, interveni Farrow. Unchiul d-tale va găsi câţiva martori mincinoşi care să jure că te-au văzut otrăvindu-ţi tatăl. Trebuie să ne gândim bine, poate vom reuşi să găsim un mijloc să dejucăm planurile unchiului. Pentru moment, eşti oaspetele meu. Eu m-am smuls de câţiva ani din lumea celor vii şi deseori am fost urmărit deşi n-am făcut nimănui nici un rău.

   — Am auzit vorbindu-se de d-voastră ! exclamă Ando cu entuziasm. Am fost crescut la Singapore şi englezii vorbeau cu respect despre Piratul pe care nici o putere lumească nu-l putea prinde. Mă bucur din suflet că am avut ocazia să vă cunosc.

   — Vom mai vorbi despre asta altădată, zise Farrow zâmbind. Acum, trebuie să căutăm un loc în care să fim în siguranţă, până va trece furtuna. Haideţi amândoi cu mine, să vă arăt ceva foarte interesant.

   Tinerii îl urmară curioşi, în turn George Plundow, timonierul, era la post. Căpitanul îi strigă ceva, apoi se îndreptară spre prora vasului.

   Deschise o uşă de fier şi pătrunseră într-o încăpere ai cărei pereţi de oţel formau un triunghi. Camera era îngustă şi de abia putea găzdui trei persoane.

   Pe peretele din dreptul uşii, se afla o poliţă încărcată cu aparate, printre cari şi un telefon.

   Farrow se apropie de poliţă şi apăsă pe un buton. Cu un zgomot uşor, doi din pereţi se dădură la o parte şi spre marea surpriză a tinerilor, văzură două geamuri groase de cristal.

   Farrow apăsă pe un al doilea buton şi o lumină orbitoare se răspândi în apă, pe o suprafaţă de 100 metri, îngădui astfel să se vadă forfoteala vieţuitoarelor care trăiau în adâncul oceanului.

   — Cum ai izbutit această minune, tată? întrebă George, în culmea emoţiei.

   — Foarte uşor, dragul meu, replică Farrow. Primul meu inginer este un geniu. Geamurile acestea pot susţine orice presiune. Proiectoarele au lămpi asemănătoare farurilor de automobil pentru ceaţă şi razele de lumină străbat apa fără să se răsfrângă

înapoi.

   — Ce lucru minunat ! strigă George entuziasmat, ia te uită, tată, peştii aceia...

   Un peşte negricios, lung de un metru, se repezi în cerc la un altul cam de aceiaşi mărime, îl apucă de cap şi-l înghiţi dintr- odată. Corpul peştelui nu părea prea puternic, semănând cu acela al tiparului. George şi Ando zăriră peştele înghiţit, într-un fel de pungă, ce atârna în jos ca o nacelă enormă, agăţată de un balon lunguieţ.

   Peştele învingător se simţea în largul său în raza de lumină a submarinului. El se apropia foarte aproape de geamuri.

   Peştele înota mereu în cercul de lumină. Se apropiase tocmai de o stâncă, dar deodată, dintr-o crăpătură, ieşi un şarpe albicios şi până să aibă timp să fugă, reptila se încolăci în jurul-i, apoi un alt şarpe, lung de vreo opt metri, veni şi el să-şi ajute tovarăşul.

   Căpitanul îndreptă proiectorul spre crăpătura din stâncă. Tinerii văzură un cioc enorm ca de papagal, sub doi ochi siniştri. Cei doi şerpi se traseră spre crăpătură, târându-şi prada după ei. Ciocul se căscă mare de tot şi peştele cu victima lui dinainte dispărură înăuntru.

   — E o sepia albă, care-şi are sus cuibul, zise căpitanul îndreptând proiectorul în altă direcţie. Ia uitaţi-vă înainte, băieţi, o să vedeţi ceva interesant.

   Drept, în faţa submarinului, în zidul de mărgean, se deschidea o gaură uriaşă, spre care vasul se îndrepta cu băgare de seamă. Căpitanul, prin portavoce, ordona timonierului, în ce direcţie să apuce.

   George se înfiora când se văzu în tunelul acela întortocheat dar aproape imediat tânărul înţelese că nu alerga nici un risc şi că se putea bizui pe priceperea tatălui său.

   Farrow stinse amândouă proiectoarele. Apa rămase tot luminoasă. George zări, în fine, la capătul tunelului, o lumină vie şi căpitanul lansă ordinul ca vasul să iasă la suprafaţă.

   EROISMUL LUI ANDO

   FARROW SE ÎNAPOIE cu ei în turn. George privi atent măsurătoarea apei. Submarinul era acum la cinci metri adâncime. Tatăl său se îndreptă spre periscop şi după ce se uită prin el, îi făcu semn să se apropie.

   — Uită-te, George. Iată unul din locurile noastre de adăpost, pe care le avem prin toate mările şi unde suntem tot atât de siguri ca şi pe Insula Păcii că nu ne va deranja nimeni. Vapoarele nici nu trec pe aci, iar avioanele şi mai puţin.

   George privi prin periscop şi scoase o exclamaţie de surpriză. Înaintea ochilor săi, se întindea un lac rotund, în formă de pâlnie, cu apa limpede de un albastru închis. De jur împrejur, se vedeau munţi. Era un vulcan stins, ai cărui pereţi aveau o înălţime de peste 300 de metri.

   — Admirabil ! strigă George încântat. Cum aţi descoperit intrarea în acest crater, tată ?

   — Printr-o întâmplare, dragul meu. Un vas-pirat ne urmărea trăgând după el bombe legate de frânghii. Ne-am afundat printre stâncile de mărgean, am nimerit în tunel, dând astfel de lacul acesta.

   — Cum se face că apa lacului nu se tulbură de fel, deşi afară uraganul bântuie furios ? întrebă George.

   — Fiindcă tunelul este la 300 metri sub apă. La o asemenea adâncime, nu pătrunde nici furtuna cea mai grozavă iar pereţii vulcanului împiedică uraganul.

   Submarinul se ridicase la suprafaţă. Capacul turnului fu deschis şi Farrow însoţit de tineri ieşi pe punte.

   La un nou ordin, vasul se îndreptă încet spre partea nordică a craterului, care avea un diametru de 200 metri. Peretele stâncii era sfâşiat în diferite locuri, formând mici golfuri.

   Vasul avea drept direcţie un colţ mare de stâncă. George zări sub acoperişul stâncos o peşteră semicirculară. Proiectoarele fură aprinse şi submarinul pătrunse în peşteră.

   Pe partea din dreapta se afla, un platou lung şi lat, în formă de chei. Vasul acostă.

   Căpitanul şi băieţii coborâră pe chei, iar marinarii legară otgoanele. Cei trei pătrunseră într-o încăpere săpată în stâncă şi George văzu o lampă de petrol luminând această încăpere mobilată confortabil.

   — Te miri, nu-i aşa? râse căpitanul. Mobila, lămpile, petrolul,

conservele, toate sunt aduse din Batavia şi Singapore. Am putea sta aci luni întregi, fără să avem nevoie de nimic...

   — Ai şi în alte părţi asemenea locuri de refugiu? întrebă George.

   — Da, dragul meu, răspunse căpitanul. Acum să-ţi arăt camera ta. Vei locui cu Ando împreună, căci la odăi de musafiri nu ne gândisem...

   — Cum ? Rămânem aci peste noapte ?

   — Da Marea se va potoli abia mâine şi trebuie să căutăm atent dacă vrem să dăm de insula lui Satan.

   Camera de alături era bine mobilată şi George o găsi pe plac.

   Căpitanul puse să se mai aşeze un pat, apoi Petre pofti toată lumea la masă.

   După masă, George şi Ando vizitară toate încăperile din peşteră, construite de genialul inginer, cu ajutorul dinamitei.

   Văzând într-o cameră, câteva luntre, George se rugă de tatăl său să-i dea voie să se plimbe pe lac.

   Căpitanul nu-i refuză această plăcere şi Ando îşi însoţi noul prieten. Indigenul vâslea cu mare îndemânare iar George se bucura în linişte de priveliştea ce-o avea înaintea ochilor.

   Peşti de toate culorile înotau în jurul lor şi nuferii se întindeau ca un covor pe marginea lacului.

   — Am poftă să prind un peşte, zise George vesel ca un copil.

   Ando întoarse luntrea spre chei şi Petre le dădu, undiţi şi

momeală, sfătuindu-i să pescuiască într-un anumit colţ.

   Ando îndreptă luntrea într-acolo şi George lăsă imediat undiţa în apă. Într-o secundă, un peşte mare se prinse de cârlig şi începu să se zbată. Tânărul se căznea din răsputeri să-l tragă în luntre, căci peştele era de aproape pe jumătate metru.

   Deodată, ceva neaşteptat se produse. O umbră uriaşă pe care George o zări în treacăt se repezi din tunel în lac. Mişcările umbrei erau atât de repezi încât, la început, nu deosebi ce putea fi.

   În fine, George izbuti să tragă peştele afară din apă. De bucurie, el nici nu luă în seamă umbra cea mare. Brusc o lovitură năprasnică aruncă luntrea în aer, o scândură se făcu ţăndări şi tânărul văzu la picioarele lui o sabie lungă şi noduroasă, care străbătuse fundul luntrii.

   Apa începuse să clocotească; o spumă albă se împrăştie în jurul-i, sabia se trase îndărăt şi o trombă de apă năvăli în luntre. George se uită îngrozit la prietenul său. Ando însă, rămase calm şi scoase de la brâu un cuţit cu tăişul ascuţit ca un brici şi îşi fixă privirile asupra unui monstru marin de vreo cinci metri ce venea cu iuţeală spre ei.

   Deodată, el sări în lături, tocmai în clipa în care sabia aceia îngrozitoare care venea de la capul monstrului, spinteca luntrea, smulgând încă o scândură.

   Monstrul se dădu înapoi pregătindu-se pentru un nou atac. Luntrea se umpluse aproape până sus cu apă. George se gândea cu groază că-i sunase sfârşitul, căci şi el va sfâşiat de monstru când luntrea se va scufunda.

   Întorcându-şi privirea, George îl văzu pe Ando, aşteptând pe marginea, luntrii, cu pumnalul în mână, privind ţintă spre lac.

   Loviturile cozii narvalului frământau apa. Monstrul se repezi ca un bolid spre luntre. Ando sări năprasnic în apă şi trecu fulgerător pe lângă monstru. George se repezi la marginea cealaltă a luntrii ca să se lase mai repede în lac, când narvalul va ataca iar luntrea.

   Spre marea lui surpriză văzu că monstrul, ajungând lângă luntre în loc să lovească, începu să se învârtească înnebunit. Albastrul lacului se înroşi de sânge. Apoi zări pe Ando ieşind din apă, fluturând pumnalul deasupra capului. Indigenul reuşise să spintece pântecele monstrului în năprasnicul său atac.

   George scoase un strigăt de bucurie înţelegând că scăpase din primejdie. Trebuia să se înapoieze la peşteră înot, căci luntrea se scufundase aproape imediat. Petre, care auzise strigătul, ieşi în faţa peşteri şi cercetă zarea. George îi făcu semn să le vină înainte cu o luntre.

   În momentul acela se simţi tras pe la spate în apă. Sfoara de care era legată undiţa i se înfăşurase în jurul mâinii şi peştele, de care uitase cu desăvârşire, îl trăgea în jos.

   Un ţipăt, mai mult un horcăit, îi ieşi din gâtlej, apoi apa îi astupă gura. Peştele se lăsa tot mai adânc, târându-l după el. Luptând din răsputeri, tânărul izbuti să iasă la suprafaţă. Văzu aproape de el peretele de stânci care împrejmuia lacul şi căută să se apuce de vreun colţ de stâncă. Zadarnic însă, căci peştele se lupta din răsputeri să-şi recapete libertatea şi cu o smucitură îl trase iar în apă.

   Degeaba încerca George să scape: mişcările lui disperate nu-i foloseau la nimic. Simţea cum din ce în ce îşi pierde răsuflarea. Urechile începură să-i vâjâie şi tablouri fugare i se perindau pe dinaintea ochilor. Să fi scăpat el din ghearele narvalului ca să moară din cauza unui peşte obişnuit ? Deodată se simţi apucat de picior şi tras cu violenţă la suprafaţă. I se părea că trupul i se sfâşiase în două, căci în jos îl trăgea peştele care se lupta să se desprindă din undiţă, iar în sus o mână puternică. Aceasta din urmă învinse. Încet, încet, ajunse deasupra apei şi putu răsufla iar. Văzu lângă el pe Ando care-l apucă de mijloc şi se îndreptă spre un colţ de stâncă. Pe când cu dreapta îl ţinea strâns pe el, cu cealaltă se apucă de stâncă.

   George reuşi să se prindă de acelaşi colţ şi numai datorită puterilor lor îndoite putură să se menţină deasupra apei.

   Suspendaţi în aer, aşteptau acum venirea lui Petre care nu putea să întârzie mult.

   — Mulţumesc, Ando, zise George, emoţionat, tânărului prinţ. Te-ai expus unei mari primejdii ca să mă salvezi pe mine. Cum ai îndrăznit să te arunci înaintea narvalului acela turbat ?

   — Ca să-mi scap un prieten de la moarte aş fi făcut orice, răspunse tânărul, pe tonul cel mai simplu. Şi apoi, am spintecat până acum mulţi rechini cu pumnalul acesta.

   — Dar bine. Ando, era un narval, şi acesta e cu mult mai primejdios ca un rechin.

   — Ştiu. Anul trecut un astfel de monstru a sfărâmat trei bărci de-ale noastre şi ne-a ucis patru oameni. Dar trebuia să încerc să- mi salvez prietenul. Mă tem însă că primejdia nu e încă înlăturată. Narvalul e numai rănit şi se va întoarce şi cu mai multă furie împotriva noastră. A! uite-l !

   Narvalul destul de grav rănit, părea că nu se sinchiseşte de durerile pricinuite de pumnal căci, după ce se răsuci de câteva ori în loc, îşi aţinti iar ochii la cei doi tineri care se ţineau cu greu de colţurile de stâncă. Coada lui uriaşă biciui apa, mai întâi încet, pe urmă din ce în ce mai tare şi deodată monstrul acela grozav se repezi ca turbat spre ei.

   George era în şi mai mare primejdie decât prietenul său, căci înfăşurase de stâncă sfoara din jurul mâinii şi se părea că narvalul tocmai pe el îl ochise. Cu o hotărâre disperată desfăşură sfoara undiţei din jurul colţului de stâncă şi peştele începu să-l tragă iar la fund. Simţi în aceeaşi clipă în jurul-i un clocot de apă, un vâjâit grozav, o izbitură în creştetul capului şi... nu-şi mai dădu seamă ce se petrece deasupra lui.

   Apa îl înăbuşea, sarea îl orbea, încât de-abia putea deschide ochii. Începu să lupte cu disperare ca să se ridice la suprafaţă, unde ştia că va da iar de monstru. Dar fie ce o fi aşa sau aşa, tot trebuia să moară.

   Deodată simţi că puterea aceea grozavă care-l târa la fund slăbeşte şi ceva îl trase repede în sus.

   George nu stătu să se gândească ce putea fi, bucuros că se află iar lângă peretele de mărgean de unde fusese smuls cu câteva clipe înainte.

   Îl văzu pe Ando desprinzându-se de stâncă apropiindu-se cu iuţeala fulgerului şi trăgându-l spre el.

   — Ce fericit sunt, Tuan George că ai scăpat în sfârşit de la moarte, zise plin de bucurie tânărul. Am crezut un moment că monstrul te-a şi străpuns cu colţii săi grozavi, când l-am văzut repezindu-se turbat spre d-ta. la te uită cât de adânc a pătruns sabia lui tăioasă in stâncă!

   George se uită înfiorat la gaura adâncă făcută de colţii monstrului în zidul de piatră. Dacă peştele nu l-ar fi tras atât de repede la fund, cu siguranţă că dintele narvalului i-ar fi străbătut pieptul şi ar fi ieşit prin spate.

   Un simţimânt de recunoştinţă pentru peştele acela pe care-l ţinea prins de undiţă îl făcu să se înduioşeze. Apoi îşi aduse aminte că atâta timp cât va fi legat de el, primejdia tot mai dăinuia încă. Trebuia deci să scape de dânsul. În momentul când îi trecu acest gând prin minte, se simţi tras brusc la fund. N-avu vreme nici măcar să ţipe, atât de puternică fu smucitura.

   De astă dată, George se căzni să ţină ochii deschişi, deşi sarea îl ustura grozav. Cu o violenţă neînchipuită, peştele îl târî astfel la o adâncime de vreo zece metri, şi când George vru să caute vreo scăpare din ghearele morţii, simţi cum sfoara slăbeşte dintr-odată. Până să aibă el vreme să înţeleagă ce se petrece, zări venind din adânc câţiva şerpi albi uriaşi care înaintau spre dânsul. Cu puterea disperării, începu să înoate spre suprafaţă şi izbuti să iasă din apă. Şi iarăşi se simţi apucat de Ando dar de astă dată în loc să-l tragă spre el, prinţul prinse repede sfoara şi o înfăşură in jurul colţului de stâncă, zicând înspăimântat:

   — Trebuie să vină ceva grozav din apă, Tuan George, căci am văzut în două rânduri peştele lăsându-se afund şi ieşind iar la suprafaţă.

   — Aşa e, am văzut şi eu ceva îngrozitor când m-a tras spre fund, răspunse George. Păreau să fie nişte şerpi albi uriaşi. Acum pricep eu ce era, Ando. Probabil sepia aceea grozavă care păzeşte intrarea tunelului. Crezi că o să ne atace ?

   — Nu ştiu. Bănuiesc că urmăreşte narvalul rănit de mine.

   — Unde e ?

   — Uite-l ! răspunse Ando şi arătă la vre-o cincizeci de metri de ei, unde apa clocotea cu furie.

   Narvalul venea acum iar spre ei. O clipă îi trecu lui George prin minte gândul că Ando va tăia sfoara din jurul mâinii, dar deodată văzu cu mirare că narvalul se lăsă la fund repede ca o torpilă. Zări prin apa limpede ca cristalul, la o adâncime de vreo cincisprezece metri, şerpii uriaşi apropiindu-se de trupul enorm al monstrului. Era sepia albă care străjuia tunelul.

   Acum înţelegea el limpede evenimentele care se petrecuseră cu repeziciune atât de uimitoare în lacul craterului stins. Ando avea dreptate când susţinea că sepia va fi urmărit prin tunel narvalul, care ajuns în lac, se repezise înfuriat la luntre şi o făcuse ţăndări.

   Acum polipul îşi urmărea victima şi aceasta simţindu-şi sfârşitul vroia să-şi ucidă duşmanul, cu ultimele puteri care îi rămaseră.

   Dar sepia se ferea. Până a nu apuca narvalul s-o străpungă cu arma lui grozavă, îşi strânse tentaculele ca un arici şi porni ca o săgeată ca să nu o poată ajunge monstrul. Deodată însă îşi schimbă direcţia. Trupul uriaş al polipului se răsuci în loc şi când narvalul trecu pe lângă el, se descolăci ca fulgerul şi tentaculele lui îl cuprinseră din toate părţile.

   În clipa următoare adâncul apei clocoti cu furie, căci tentaculele polipului strângeau ca nişte cleşti. Deodată narvalul încolăcit de polip se repezi spre peretele craterului, apoi dispăru iar.

   George răsuflă uşurat. Atât el cât şi tânărul prinţ se aflau într-o situaţie cum nu se poate mai primejdioasă. Atârnau amândoi de un colţ de stâncă. George legat de sfoară undiţei şi aproape de ei cei doi monştri luptau pe viaţă şi pe moarte.

   Deodată, George zări pe Petre într-o luntre, vâslind ca nebun după ei. Scoase un ţipăt de bucurie şi-i făcu semne disperate cu mâna. Aşa dar erau salvaţi ! Văzu apoi în imediata apropiere a luntrii apa ţâşnind cu furie şi spatele narvalului apăru încolăcit de grozavele tentacule ale sepiei.

   Se auziră detunături de armă. Petre scoase de la brâu revolverul lui automat şi trăgea cu furie în capul narvalului care se mai zbătu câteva clipe, apoi mişcările lui se făcură tot mai slabe şi uriaşul polip se lăsă iar la fund. Totuşi nu-şi slăbea prada din gheare. Trase după el trupul enorm al narvalului, şi se îndreptă spre gura tunelului, tocmai sub picioarele lor.

   — Slavă ţie, Doamne ! Acum suntem salvaţi! strigă George plin de bucurie.

   Dar n-apucă să-şi sfârşească vorba. Sfoara clin jurul muftii fu trasă cu putere de peşte şi tânărul căzu cu o bufnitură în apă.

   De astă dată avu însă noroc căci peştele nu stătu mult în apă ci ieşi repede la suprafaţă.

   Petre vâslea spre el, înnebunit de spaimă. ÎI ajunse în câteva secunde. Cu anevoie, scoase George braţul, afară din apă; Petre prinse repede sfoara undiţei şi o înfăşură în jurul uneia din lopeţi, apucă pe băiat de subţiori, îl ridică în sus şi-l aşeză în luntre.

   Ando sări şi el sprinten în ea, apoi se aşeză pe bancă, gâfâind. Tânărul prinţ făcuse într-adevăr o faptă eroică. Se aruncase înaintea narvalului şi-i spintecase pântecele tocmai când acesta se repezea spre George, pe urmă se lăsase la fund şi-l salvase pe prietenul său de la înec.

   George îi întinse mâna mulţumindu-i în cuvinte călduroase pentru primejdia la care se expusese ca să-l scape de la moarte.

   În vremea asta, Petre trase în luntre peştele care se zbătea cu furie şi-l izbi cu lopata în cap potolindu-l imediat.

   Narvalul era mort, polipul însă îl ţinea strâns în tentaculele lui şi-l trăgea după sine în tunel. Avea acum atâta hrană cât nu o putea prididi. George îl rugă pe Petre să-l ducă mai repede la peşteră, unde Farrow şi ceilalţi îi aşteptau tremurând de îngrijorare.

   George nu-şi revenise complet din spaima prin care trecuse. Nu şi-ar fi închipuit niciodată că un narval poate fi atât de turbat şi feroce. Tatăl său însă îi lămuri că tocmai specia aceasta e supusă la asemenea furie.

   Acum îşi aminti George că într-adevăr citise în cărţile de ştiinţe naturale despre astfel de întâmplări. Multe vase care se întorceau din mările calde avea înfipte în cheresteaua lor câte un colţ de narval. Sabia aceasta grozavă străbătea scânduri şi grinzi groase de peste treizeci de centimetri.

   Farrow era de părere că apropierea polipului fusese pricina crizei de furie a narvalului care, gonit de furtună, nimerise din întâmplare în tunel unde se văzuse fugărit de polip.

   Căpitanul trimise apoi pe fiul său în camera lui din stâncă să-şi schimbe hainele de pe care apa curgea în şiroaie. Petre se apucă să pregătească pentru masă peştele care fusese pricina atâtor peripeţii.

   Pe când fierbea peştele, Petre stătea de vorbă cu Jean Brike, tunarul, şi amândoi fură de părere că fiul căpitanului lor se născuse într-o zodie norocoasă. Din momentul când Petre venise să-l ia din casa epitropului său ca să-l ducă la tatăl lui, băiatul întâmpinase atâtea cât nu întâmpină omul cel mai aventuros într- o viaţă întreagă.

   III

   INSULA LUI SATAN

   DUPĂ MASĂ, la care luară parte, în afară de George, căpitanul şi Ando, primul ofiţer Rindow şi inginerul Nasper, tânărul prinţ se adresă lui Farrow :

   — Tuan căpitane, eu cunosc toate apele de pe aici. Am auzit că aţi pornit în căutarea unei anumite insule. Spuneţi-mi şi mie despre ce e vorba, poate că o cunosc.

   — Tocmai voiam să te întreb, răspunse Farrow. Căutăm o insulă a cărei alcătuire de stânci închipuie capul diavolului. În gura acestui Satan se află o comoară pe care fostul nostru casier Seels a lăsat-o moştenire fiului meu. Drept e că nu i-a spus pe nume, dar după cum reiese din ultima lui voinţă, nu poate fi altcineva decât George. Tunarul nostru susţine că ar fi zărit odată o astfel de insulă în apropiere de Celebes. Acolo ne ducem noi acum.

   Farrow se adresase în special lui Ando, căci cei doi ofiţeri cunoşteau povestea de când George se luptase pe Insula Păcii cu tigrul Satan. (Vezi broşura 1).

   Ando ascultase cu luare aminte cuvintele căpitanului, apoi zise cu oarecare şovăială :

   — Tuan, cunosc şi eu o insulă ale cărei stânci întruchipează un diavol. Contrar supuşilor mei, sunt mai luminat la minte, totuşi pot să vă spun că insula aceasta e într-adevăr înfiorătoare. Toate triburile din jurul ei se feresc să se apropie, căci o cred păzită de draci. Sunt însă dispus să vă conduc, fiindcă eu nu cred în diavoli sau duhuri rele, — nu există decât oameni răi.

   — Bravo ! strigă căpitanul cu bucurie, bine ai grăit, Ando. Poate că e aceeaşi insulă despre care mi-a spus tunarul nostru. E departe de-aici?

   — Nu, Tuan. E aproape de grupul cel mare de insule, numite Insulele Tigrilor.

   — Păi atunci suntem numai la cincizeci de kilometri de acolo, zise Farrow, încântat. În cel mult un ceas putem fi la insulă. Vom pleca diseară după ce se va mai fi potolit marea, deşi există primejdia să ne izbim de stânci.

   — Tuan, eu cunosc foarte bine locurile acelea, răspunse tânărul prinţ. Stâncile nu sunt primejdioase şi peste noapte puteţi auzi sunetele cari au dat loc credinţei că insula o păzită de duhuri rele.

   — Minunat ! strigă căpitanul, cu însufleţire. Plecăm la miezul nopţii. Rindow spune, te rog echipajului să se pregătească de drum. Ne vom odihni vreo trei ore, iar la miezul nopţii, pornim.

   Ofiţerul se duse să dea ordine marinarilor, iar George şi Ando porniră la culcare.

   Cu toată nerăbdarea lui, George adormi numaidecât şi cu greu îl putut trezi Petre din somn, cu puţin înainte de miezul nopţii. Când auzi însă că a sosit momentul plecării, sări în picioare şi somnul îi pieri într-o clipă.

   Submarinul nu mai era legat decât de un singur otgon, marinarii erau la posturile lor şi cum se urcară George, Ando şi Petre pe punte, închiseră chepengul şi Farrow dădu ordin ca vasul să se lase afund.

   Amândoi tinerii fură duşi din nou de căpitan în încăperea de la proră ca să urmărească trecerea îndărăt prin tunel. De astă-dată nu mai simţeau nici o teamă; se înfiorară însă, când văzură la lumina proiectoarelor resturile narvalului mâncat de polip. Dar paznicul acesta grozav nu se zărea nicăieri.

   După ce ieşiră din tunel, căpitanul dădu ordin ca submarinul să fie ridicat la suprafaţă.

   George şi Ando stăteau în turn lângă căpitan.

   Farrow întinse ocheanul său tânărului prinţ, şi acesta le indică direcţia. Submarinul era nevoit să înainteze mereu în zigzag şi George tresărea uneori speriat când zărea lângă ei vreun banc mai mare, care acoperea stânci primejdioase.

   Înaintea lor, pe dreapta se ridica o grămadă enormă-l şi negricioasă. La lumina lunii care se răsfrângea deasupra ei, se desluşea lămurit profilul diavolului. Gura mare, deschisă, cu nişte colţi ascuţiţi, părea că rânjeşte la ei. Aci trebuie să fi fost peştera Gura lui Satan amintită de Seels în care se afla comoara.

   Ando zise aproape în şoaptă, arătând într-acolo :

   — Tuan, să înaintăm cu mare băgare de seamă. Ajungem la o limbă de pământ pe care putem coborî. Vom auzi acolo sunetele acelea misterioase atribuite duhurilor rele.

   Farrow dădu imediat ordin la maşini să micşoreze viteza. Drumul era tot mai primejdios, deoarece canalul era atât de îngust, încât vasul aproape atingea stâncile colţuroase.

   În sfârşit, ajunseră la o trecătoare foarte strâmtă, apoi văzură înaintea lor un golf aproape circular de vreo sută de metri în diametru.

   Ando arătă spre partea de nord a golfului şi submarinul se îndreptă într-acolo. Cu o înclinare uşoară vasul alunecă încet pe o plajă îngustă şi rămase pe loc.

   Petre sări cel dintâi pe mal şi legă otgoanele de nişte colţuri de stâncă.

   — Tuan, zise Ando căpitanului eu am fost nu numai odată pe aici, căci voiam să descopăr taina acelor sunete misterioase care se aud în puterea nopţii, dar drept să vă spun, n-am cutezat să cobor singur pe mal.

       Coborâră din submarin şi trecură pe plajă. Echipajul îi urmă, lăsând numai o sentinelă de veghe. Statură toţi locului, să vadă ce va urma.

   Marinarii ştiau că se aflau acum pe insula unde casierul, de care toţi se temeau fără să ştie de ce, îşi ascunsese comoara. Superstiţioşi cum erau, credeau într-adevăr că în insulă se vor fi aflând cu siguranţă duhuri necurate şi se uitau cu frică spre stâncă aceea misterioasa care întruchipa-l profilul diavolului.

   Deodată tresăriră. Sunetele ca de harpă sfâşiară tăcerea, pe urmă altele ca de zurgălăi, însoţite de acorduri, de orgă. Şi sunetele deveneau din ce în ce mai puternice.

   Dacă ar fi bătut vântul, marinarii şi-ar fi explicat zgomotul închipuindu-şi că vântul, trecând printre stâncile acelea înghesuite unele într-altele, producea sunetele; dar nu adia nici o boare de vânt şi zgomotul creştea mereu. La un moment dat când concertul încetă pentru o clipă, căpitanul început să râdă şi le zise:

   — Văd pe câţiva din noi făcându-şi cruce. Liniştiţi-vă, băieţi, sunetele acestea le scot peştii, nu duhurile necurate. I-am auzit adesea în China şi pe coasta Americii de Nord. Sunt trâmbiţaşii — acesta e numele care s-a dat unor anumiţi peşti care se adună în nopţi liniştite în preajma vapoarelor sau pe lângă ţărm şi-şi cântă cântecul. Să-i lăsăm să-l cânte mai departe şi să examinăm mai de aproape Gura Satanei — Adică mă voi duce numai eu cu George şi Petre şi dacă va fi vreo primejdie, ne veţi sări cu toţii în ajutor.

   Marinarii începură să murmure foarte agitaţi şi Rindow, primul ofiţer, rugă pe Farrow să-i dea voie să-l însoţească. Acesta însă refuză categoric.

   — Atunci vă aşteptăm la gura peşterii.

   — Asta da. Se-nţelege că vreau să vă am aproape. A, uite-l şi pe doctor. Ei, Bertram, ai auzit şi dumneata cântecul peştilor?

       Doctorul nu numai că era un medic foarte priceput, dar şi un naturalist de forţă.

   — Pogonias cromis, strigă el cu însufleţire. Trebuie neapărat să încercăm mâine să prindem un astfel de trâmbiţaş. Te rog să mă ierţi, căpitane, eu aş vrea însă să rămân aci pentru a asculta mai departe concertul.

   Doctorul Bertram se aplecă peste parapetul vasului şi privi cu încordare la oglinda apei. Farrow plecă râzând să caute o potecă pe undeva care să ducă la peşteră.

   — Tuan, vreau să intru şi eu în peşteră, zise Ando apropiindu-se de căpitan. Cunosc o cărare pe unde putem ajunge repede acolo. Am stat de multe ori la gura peşterii dar de intrat n-am putut să intru.

   — Ciudat. Şi pentru ce n-ai putut să intri ?

   — O să vezi şi dumneata, Tuan. Se pare că numai la o anumită vreme poţi pătrunde înăuntru şi n-am avut răbdare să aştept atât.

   Ando porni înainte, urmat de marinarii, cari mergeau tăcuţi şi gravi după el. După ce făcu o bucată de drum în lungul ţărmului, coti brusc la dreapta după un colţ ascuţit de stâncă şi începu să urce o potecă îngustă şi şerpuitoare.

   După un drum obositor de vreun sfert de ceas ajunseră pe o platformă destul de mare clin faţa peşterii. Gura lui Satan părea de aci şi mai înfiorătoare. Deschizătura era înaltă de vreo zece metrii, colţi ascuţiţi de stâncă atârnau în jos, pe când alţii se ridicau de la poalele stâncii dând impresia unor dinţi uriaşi.

   — Voi rămâneţi - aici şi ne aşteptaţi, zise Farrow oamenilor săi. Aha, acum înţeleg eu de ce nu se poate intra oricând în peşteră. Probabil că se află înăuntru un mic vulcan care aruncă la intervale fixe, lavă. Se simte desluşit mirosul de pucioasă.

   — Aşa e, Tuan, nu puteam intra din pricina norilor aceia groşi şi înăbuşitori. Nu ştiu când începe erupţia vulcanului.

   — Ar fi bine să ştim, zise căpitanul îngrijorat, altminteri ne expunem să fim înăbuşiţi.

   — Ar trebui s-avem răbdare până mâine seară, zise Rindow.

   — Ai dreptate, locotenente, dar vezi că am pierdut prea mult timp. Voi intra deci în peşteră, chiar dacă ar fi să izbucnească vulcanul: erupţia nu se produce atât de repede ca să n-avem vreme să fugim.

   Rindow vru să se împotrivească, dar căpitanul nu-l auzi, căci apucase să intre în grotă urmat de George, Ando şi Petre. În afară de tânărul prinţ, cei trei duceau în mâna stângă câte o lampă electrică de buzunar, iar în dreapta câte un revolver încărcat.

   Îndată ce intră şi Petre în peşteră, aprinseră lămpile electrice. Rămaseră uimiţi de tabloul pe care-l aveau înaintea lor.

   Pe locurile unde cădea lumina văzură pereţii de stâncă poleiţi de un galben verzui. Aburii care năvăleau de sute sau mii de ani depuseseră un strat gros de pucioasă pe ei.

   Respirau anevoie, căci aerul era îmbâcsit de pucioasă; tusea îi îneca şi ochii le lăcrămau. Numai câteva momente-l îi trebui lui Farrow să se orienteze, apoi se îndreptă spre fundul peşterii. Văzu aci crăpături mari care duceau înlăuntrul muntelui.

   Încet, pipăind la fiecare pas, Farrow mergea înaintea celorlalţi.

Îndrepta lumina lămpii spre crăpături, căci ştia bine că numai de acolo puteau izbucni aburii do pucioasă.

   George examina pereţii care alcătuiau forme bizare, fără să ia seama că se îndepărta prea mult de tatăl său, Ando, care păşea în urma lui, se vedea nevoit să-l tragă din când în când îndărăt. Tânărul prinţ spuse că pământul pe care călcau era şubred.

   Pe alocurea stratul de pucioasă părea să fie mai rezistent şi căpitanul zise că acolo trebuie să fie gurile otrăvitoare ale vulcanului.

   George văzu deodată o întruchipare ciudată la vreo doi metri de el. Părea să fie un peşte lung de un metru, acoperit tot de pucioasă. Curiozitatea îl făcu să uite orice prudenţă. Cu siguranţă că era un peşte antedeluvian aruncat în crater şi pietrificat.

       Se îndreptă într-acolo, fără să ia în seamă strigătul lui Ando. Întinse mâna s-ă apuce peştele când... pământul pe care îl credea destul de solid îi alunecă de sub picioare. Era numai un strat gros de pucioasă care nu putu susţine greutatea corpului. Vru să se dea îndărăt, dar nu găsi nici un punct de sprijin. Mai auzi ţipetele de spaimă ale tatălui său, apoi se cufundă tot mai adânc în vulcanul de pucioasă.

   IV

   ÎN MOCIRLA DE PUCIOASĂ

   DE ABIA DISPĂRU EL în crăpătura aceea înşelătoare şi Farrow, Petre şi Ando alergară la locul nenorocirii.

   Zadarnic îşi chema căpitanul disperat copilul, acesta nu-i putea răspunde. Farrow se aplecă şi lăsă lumina să cadă înăuntru. Nu văzu nimic decât o gaură a cărei adâncime nu o putea aprecia, şi din care nu se auzea nici cel mai mic zgomot. Vru să se lase şi el să alunece înăuntru, întâmple-se ori ce; cu gândul că poate îşi va salva copilul şi dacă nu, să moară împreună cu el, dar Petre îl trase repede îndărăt.

   — Trebuie să fugim, domnule căpitan, năvăleşte pucioasa! răcni el şi târî după sine pe disperatul părinte care se zbătea cu furie, gândindu-se că nu-şi salvase copilul.

   Văzură deodată apărând din fundul peşterii aburi groşi şi galbeni. Vulcanul era în fierbere, împrăştiind gazele sale ucigătoare.

   — Fugiţi ! Fugiţi ! răcni Ando, marinarilor, când ajunse la gura

peşterii.

   Oamenii porniră în fugă pe poteca îngustă şi întortocheată, fără să bănuiască o clipă măcar că fiul căpitanului lor fusese înghiţit de vulcan şi că trupul lui era poate prefăcut în momentul acela într-o mână de cenuşă.

   Zadarnic se zbătea căpitanul Farrow din răsputeri să scape din mâinile puternice ale uriaşului, zadarnic îi poruncea să i se dea drumul, Petre nu-l slăbea şi-l târa după el, deşi primejdia îi ameninţa la fiecare pas.

   Când ajunseră jos la mal, marinarii vrură să se repeadă la el ca să i-l scoată pe căpitan din mâini, dar Petre le spuse gâfâind să se astâmpere, altminteri căpitanul, pe care îl iubeau foarte mult, era pierdut. Ceea ce voia el să facă era o adevărată sinucidere.

   Farrow se mai linişti. Compătimirea pe care o citea în ochii oamenilor săi îi era o mângâiere în nenorocirea care îl lovise.

   Brike se apropia de el, tuşi, îşi drese glasul şi începu să vorbească mişcat până la lacrimi :

   — Vă iubim toţi, domnule căpitan, iubim şi pe fiul dumneavoastră, dar bine a făcut Petre ce a făcut, că v-a împiedecat să vă duceţi poate la o moarte sigură. Eu zic poate, măcar că mai toţi camarazii mei zic sigur. Şi apoi eu nădăjduiesc că George al nostru o să se întoarcă. Domnule căpitan, băiatul ăsta a trecut prin atâtea întâmplări din care nimeni altul n-ar fi scăpat cu viaţa şi tare îmi vine să cred că o să scape el şi din gura asta a diavolului.

   — Mulţumesc, Jan, răspunse Farrow, mişcat. Ştiu că îi vrei numai binele şi găsesc că ai dreptate. George al meu pare să fie ocrotit de o putere supranaturală, dar din gura acestei satane, nu poate scăpa.

   — Domnule căpitan, noi nu ştim ce se află în peştera asta şi am izbutit să scăpăm de aburii de pucioasă. Poate că George al d- voastră a alunecat pe undeva afară din munte — sau într-o altă peşteră unde nu pătrunde aburul de pucioasă. După ce s-o potoli vulcanul, să se lase cineva cu o frânghie în gaura pe unde a dispărut ol. Socot că nici unul din noi nu o să se dea îndărăt.

       Într-o clipă, marinarii se înghesuiră în jurul căpitanului, fiecare vrând să fie el ales pentru salvarea tânărului.

   — Vă mulţumesc, dragii mei, le zise el, şi sunt mişcat de credinţa voastră; îmi veţi lăsa însă mie sarcina să-mi scap copilul.

   Doctorul Bertram, cum lăsase undiţa în apă ca să pescuiască vreunul din peştii aceia ciudaţi, se întrerupse din pescuit când văzu pe marinari coborând în fugă poteca. În vreme ce el privea neclintit în Gura Satanei. Deodată începu să strige cu înfrigurare :

   — Căpitane, norii de pucioasă au început să se risipească. N-la fost decât o scurtă erupţie, mai mult o fierbere trecătoare a vulcanului. Dacă pui masca de gaze, te poţi lăsa fără primejdie înăuntru.

   — Trebuia să luăm măştile chiar de la început, îşi dădu cu părerea Farrow. Dacă Ando ne-ar fi spus că din pricina gazelor de pucioasă nu se poate intra în peşteră, ştiam noi ce e de făcut. Brike, du-te cu încă vreo doi inşi şi adu atâtea măşti câte ne trebuie, bine înţeles şi una pentru George, dacă îl vom mai găsi în viaţă. Nu uitaţi şi pentru Ando... A, dar unde e, că nu-l văd pe- aici ?

   Se uitară în toate, părţile, dar nu-l zăriră nicăieri. Petre îşi aduse atunci aminte că-l văzuse stând nemişcat lângă crăpătura prin care dispăruse George în momentul când trăgea pe căpitan după el spre gura peşterii.

   Aşa dar Ando rămăsese în urmă şi fusese ajuns de aburii de pucioasă care îl înăbuşiseră. Fără să spună un cuvânt, Bertram alergă pe bord să ia aparatul împotriva gazelor de sulf cu gând să salveze pe Ando dacă va mai fi cu putinţă.

   Porniră să urce poteca îngustă care ducea la peşteră. Jan Brike cu încă doi veneau mai în urmă cu măştile, şi când ajunseră la gura peşterii, le împărţi celor de faţă. Farrow păşi cel dintâi în primejdioasa Gură a lui Satan care îşi merita numele, deoarece făcuse dintr-odată două victime. Alergă imediat la crăpătura pe unde dispăruse fiul său şi îndreptă lumina lămpii înăuntru. Nu văzu însă nimic. Nici pe Ando, pe care se aştepta să-l găsească leşinat şi înţelese că tânărul prinţ urmase pe prietenul său fără să stea un moment la gânduri.

   Vru să coboare după ei dar, spre spaima lui, înţelese că era cu neputinţă, deoarece aburii de pucioasă năvăleau şi acum cu putere printre crăpături.

   Totuşi, trebuia să încerce totul şi se pregăti să se lase jos prin crăpătură. Lumina lămpii lui de buzunar nu ajungea departe şi aburii care ieşeau din adânc împiedicau vederea. Atâta putu zări: că pereţii prăpastiei erau drepţi şi netezi. Trebuia deci să se lase s- alunece în jos, cum o fi făcut probabil şi George şi Ando.

   Şovăi o clipă, apoi vru să-şi dea drumul, însă Jan Brike se repezi la el ş-i trecu o sfoară subţire dar trainică pe sub subţiori, îi făcu semn din cap şi se îndepărtă. Farrow se lăsă binişor pe marginea prăpastiei şi pieri în adânc.

   George nu-şi pierduse o clipă cunoştinţa când simţise stratul subţire de pucioasă de sub picioarele lui spărgându-se şi el alunecând în jos, Strânse bine în mână lampa, de care ştia că va avea nevoie, resfiră picioarele şi încercă să se agate cu mâna liberă de ceva. Zadarnic însă, căci pereţii erau fără nici o ieşitură. Se zgârie numai de grunzuri, ceea ce îi căşună dureri mari, căci pucioasa care îi intra prin zgârieturi îl ardea grozav.

   Socoti în gând drumul pe care-l făcuse alunecând, cam la vreo treizeci de metri. Simţi deodată o smucitură şi se pomeni jos pe pământ. Tuşea îl înăbuşea. Aerul era îmbâcsit cu pucioasă şi ameninţa să-i taie respiraţia. Făcu o sforţare şi deschise ochii. Zări lângă el o gaură în formă de pâlnie din care ieşeau gaze sulfuroase. Dacă bucata de loc n-ar fi fost îngroşată atât de tare de stratul de pucioasă, s-ar fi prăbuşit cu siguranţă în vulcanul de la picioarele lui, unde îl aştepta o moarte cumplită.

   Aci era vatra erupţiei, de aci porneau aburii ucigători care se împrăştiau prin crăpături în Gura lui Satan.

   Văzu deodată o deschizătură în peretele de piatră al peşterii şi sări repede într-o parte ca să nu se rostogolească în pâlnia de foc.

   În clipa asta auzi o bufnitura în spatele lui. Întoarse capul, şi la lumina lămpii lui electrice, dădu cu ochii de... Ando care tocmai se ridica încet şi cu băgare de seamă de jos. Deoarece tusea nu le îngăduia să vorbească, George apucă pe Ando de mână şi-l trase după sine spre deschizătura din perete.

   După ce trecură cu anevoie prin crăpătura îngustă, se pomeniră într-o peşteră mai mică acoperită toată numai cu pucioasă. În mijlocul ei se ridica însă un bolovan mare, aproape cât o stâncă, numai până la jumătate învăluit în pucioasă. George avu impresia că e făcut de mână omenească, atât de netede îi erau laturile.

   Cu mare băgare de seamă se apropia de bolovan târând pe Ando după el. Când George fu lângă stâncă aceea înaltă de vreo şase metri şi groasă de cel puţin patru, se încredinţa pe deplin că era într-adevăr prelucrată de mână omenească. Pe o parte văzu săpate în piatră un fel de adâncituri în formă de trepte. Se apucă mai întâi să cerceteze toată peştera dar nu găsi nici o altă ieşire. Văzu numai la o înălţime de vreo trei metri nişte găuri în peretele de piatră, erau însă prea mici ca să se poată strecura cineva prin ele.

   Se întoarse la bolovanul acela enorm din mijlocul peşterii şi cercetă cu atenţie săpăturile. Ce-ar fi să se urce până în vârful lui ?

   Un bubuit înăbuşit îl făcu să tresară şi în acelaşi moment se simţi tras îndărăt de Ando care îi arăta spre crăpătura pe unde

intraseră ei.

   Bubuitul creştea din ce în ce şi auziră în acelaşi timp cum clocotea ceva ca un cazan uriaş umplut cu apă. Înţeleseră că vulcanul va izbucni iar, căci aburi groşi de pucioasă pătrunseră înăuntru. Văzură însă spre mare lor bucurie cum aburii ieşeau afară prin găurile din perete.

   Deodată rămaseră ca împietriţi de spaimă. Din crăpătura stâncii începu să năvălească în peştera unde se aflau ei un fel de nămol galben, băşicile se spărgeau cu zgomot, apoi se iroseau în aer.

   George îngheţă.

   Vulcanul revărsa acum un nămol de pucioasă clocotindă.

   Ce era de făcut ? Singura salvare era să se urce în vârful bolovanului. Apucă în gură lampa de buzunar şi începu să păşească din treaptă in treaptă.

   Când fu sus şi lăsă lumina să cadă în juru-i, se cutremură şi, de groază era cât p-aci să se dea de-a rostogolul îndărăt.

   La o depărtare de nici un metru de el văzu un chip înfiorător. Puse repede lampa pe marginea bolovanului ca să se răsfrângă lumina drept în faţa omului pe care-l avea înainte şi scoase revolverul de la brâu. Numai mâna dreaptă îi era liberă, fiindcă trebuia să se ţină cu stânga de ciunga bolovanului. Dar când vru să tragă şi privi mai bine la chipul din faţa lui, răsuflă uşurat. Omul era mort şi zăcea aci de cine ştie câte veacuri, galben ca şi pucioasa care se aşezase în straturi groase pe obrajii lui împietriţi.

   George puse revolverul la loc şi privi îngândurat înaintea sa. Ando, care se căţărase şi el în urma lui, rămase cu ochii holbaţi la omul acela pe care l-ai fi crezut făcut din pucioasă.

   Bolovanul uriaş era găurit sistematic la mijloc şi înconjurat de un brâu lat de o jumătate de metru. Înăuntru se aflau câţiva saci de piele din cine ştie ce vremuri imemorabile; unele din ele plesniră şi conţinutul lor era împrăştiat pe jos.

   O avere neînchipuită se afla sub ochii lui, dar nu de asta le ardea acum. Privirile îi erau aţintite la omul acela pietrificat, îmbrăcat în haine medievale, care părea să-şi păzească şi după moarte comoara.

   Un ghiont îl trezi pe George din visare. Se întoarse şi văzu pe tânărul prinţ uitându-se spre crăpătura din peşteră. Se îngrozi. Atât de puternică era năvala aceea de pucioasă clocotindă, că numai în câteva clipe stratul care se depusese, ajunsese de o palmă şi creştea mereu.

   Nu cumva o să se ridice până în vârful bolovanului şi vor avea şi ei soarta omului acela pietrificat şi acoperit de pucioasă ?

   — De astădată nu mai e scăpare, suntem pierduţi, Ando... zise George prinţului. Îmi pare rău că ai alunecat şi dumneata ca şi mine în crater. Dar tata e salvat, nu e aşa ?

   — Tuan e în siguranţă, răspunse Ando. Petre l-a tras după el afară din peşteră. Eu am sărit după dumneata, nădăjduind să te scap.

   — Ce-ai făcut, pentru Dumnezeu i strigă George, mişcat. Pentru mine ţi-ai pus dumneata viaţa în primejdie ?

   — Tuan căpitan vrea să mă ajute şi eu ajut pe fiul său şi pe oamenii lui, răspunse foarte liniştit prinţul. Şi-apoi, primejdia nu poate să fie prea mare, deoarece numai până acolo ajunge nămolul — şi arătă cu mâna o dungă de jur-împrejurul peşterii.

       Trecu o jumătate de ceas şi nămolul ajunsese la dunga arătată de Ando. Aşteptau acum să-l vadă oprindu-se, apoi retrăgându-se.

       Erupţia părea însă să fie de astă dată mult mai puternică; după ce se opri câteva momente, nămolul începu să năvălească cu şi mai multă furie în peşteră, ridicându-se din ce în ce mai sus.

   V

   PIRAŢII

   CĂPITANUL FARROW alunecă mereu în puţul acela adânc. Sfoara cu care îl legase Brike pe sub subţiori îi tăia carnea şi-i producea dureri cumplite, dar îşi dădea seama că fără ea n-ar mai fi putut ieşi de-aici.

   Aburii deveneau tot mai deşi şi păreau că vor să-l înăbuşe, cu toată masca de pe faţă.

   Ajunse în sfârşit la dunga îngustă de la marginea craterului.

   Lumina lămpii lui electrice de abia putea răzbate prin aburii groşi de pucioasă. Totuşi, zări crăpătura din perele şi vru să se ducă într-acolo. Auzi însă deodată un bubuit înăbuşit, nori galbeni năvăliră cu furie din crater, şi într-o clipă simţi cum i se taie respiraţia. Aburii fierbinţi ameninţau să pătrundă prin mască şi să-l înece.

   Mişcă repede frânghia şi se îndreptă pipăind, spre puţul îngust pe unde venise.

   De abia ajunse acolo şi se simţi tras încet în sus.

   În vremea asta Petre trimise un marinar la submarin să-i aducă vreo câteva frânghii groase.

   Erupţia vulcanului ţinu două ore încheiate; două ore stătu căpitanul Farrow nemişcat în faţa peşterii, cu ochii aţintiţi la norii aceia de pucioasă. Apoi erupţia se potoli şi el se apropia iar de locul acela blestemat.

   Se legă în jurul trupului cu una din frânghiile aduse şi luă încă două ca să scoată cadavrele, dacă le va găsi.

   De astă dată, Petre apucă în mâinile lui vânjoase funia şi lăsă pe căpitanul său, cu băgare de seamă, înăuntru.

   Încet, încet, aluneca spre fund căpitanul Farrow, spre mormântul copilului său drag...

   Înăuntrul bolovanului se auzi un bubuit înăbuşit şi George văzu cu groază cum sacii de piele încep să se mişte, apoi şi trupul acela împietrit care îşi găsise aci odihna lui de veci.

   Erupţia vulcanului părea să distrugă întreaga insulă. Se auzeau bubuituri înăbuşite, pereţii trosneau şi crăpau mereu. Aburi grei de pucioasă năvăleau de pretutindeni, dar se risipeau repede prin găurile din perete.

   George vedea toate acestea cu groază. Ar fi preferat să moară înăbuşit de gaze decât să ardă de viu în nămolul acela clocotitor care ajunsese acum la treizeci de centimetri de bolovan.

   Acesta părea să fie săpat în formă de puţ, sau poate că sacii cu lucrurile preţioase să fi fost îngrămădiţi până la fund. Auzi deodată clocotind înăuntrul puţului şi văzu sacii ridicându-se la suprafaţă. Deasupra lor, cadavrul începu să salte peste comorile ascunse acolo de cine ştie câte veacuri.

   O bubuitură grozavă, o revărsare de nămol galben izbucni din mijlocul puţului şi acoperi mumia şi sacii care pluteau deasupra.

   Dar un urcior mare de aur împodobit cu pietre scumpe fu aruncat la picioarele lui George, care se aplecă şi-l ridică în sus.

   Îi frigea degetele, totuşi tânărul nici nu luă în seamă, în înfrigurarea care îl cuprinsese.

   Mumia piratului dispăru deodată împreună cu sacii de aur în adânc şi talazuri de pucioasă îi acoperiră într-o clipită.

   Acum trebuia să vină sfârşitul. Într-o secundă bolovanul pe care stăteau cei doi tineri, se va fărâmiţa în mii de bucăţi şi nămolul îi va înghiţi de vii.

   Până la picioarele lor ţâşnea acum nămolul ucigător, dar cu toată primejdia în care se aflau, George băgă de seamă că pe dinafară puhoiul nu crescuse prea mult. Numai înăuntru clocotea şi se ridica tot mai sus, ameninţând să se reverse peste ei. Deodată, se auzi un bubuit în adâncul bolovanului şi văzură cu mare mirare cum într-o clipă se porni un vârtej, trăgând după sine nămolul. În câte va clipe gaura din bolovan se deşertă.

   De abia acum înţelese el că presupusul bolovan era zidit. Drept e că pereţii aveau o grosime de vreo jumătate de metru şi erau acoperiţi cu un strat gros de pucioasă, cea ce-l făcuse să creadă că era o mică stâncă de piatră.

   Aşa dar, se afla lângă o tainiţă care ascunsese comori nepreţuite pe care nu le văzuseră încă ochi omeneşti; totul dispăruse însă, odată cu primejdia care fusese cât pe ce să-l coste viaţa.

   Privi cu un fel de părere de rău la urciorul pe care-l ţinea în mână. Stratul gros de pucioasă din jurul lui se desprinsese pe alocurea şi la lumina lămpii electrice pietrele sclipeau de-ţi luau ochii.

   Urciorul acesta din aur masiv trebuie să fi preţuit o avere. Cu banii luaţi pe el putea trăi cineva în tihnă şi belşug până la sfârşitul vieţii.

   Lui George îi venea să râdă. Se găsea pe pragul morţii şi se gândea la o viaţă tihnită! Când lăsă însă lumina lămpii să cadă în jos, văzu cu adâncă mirare că puhoiul scădea cu o repeziciune uimitoare.

   Apucă pe prinţ de mână şi-i zise cu glas sugrumat de emoţie :

   — Suntem salvaţi, Ando. Să vezi tu că ieşim noi în curând de aci.

   — Cred şi eu, George, răspunse foarte calm tânărul. Un bătrân păzitor al tribului meu mi-a prezis că voi trăi mult timp la un loc cu un alb şi vom întâmpina împreună piedici pe care nu le-a întâmpinat nimeni până acum.

   — Hai să credem atunci ce-a spus vrăjitorul tău şi să încercăm să ieşim din afurisitul ăsta de vulcan! strigă cu însufleţire George. Bietul tata trebuie să fie disperat, crezând că am murit. Să mergem, Ando, cred că acum o să fie chip.

   Puhoiul se retrăsese şi pe jos nu mai rămăsese decât un strat subţire de pucioasă.

   George coborî cu băgare de seamă treptele. Era încălţat cu cizme groase şi înalte în carâmb aşa că putea păşi fără frică prin stratul subţire de pucioasă care începuse să se răcească. Era însă îngrijorat pentru Ando, care purta nişte pantofi, subţiri de pâslă, prin care putea trece lesne nămolul. Când fu jos în peşteră, îl luă pe Ando în cârcă, dându-i să ţie lampa şi urciorul, pe urmă se îndreptă spre crăpătura în care se afla peştera cea mare.

   Dar când fu dincolo, zări pe pereţii netezi ai craterului alunecând un trup omenesc. Părea mai mult o arătare stranie, căci trupul avea la cap doi ochi enormi şi bulbucaţi.

   George se dădu speriat înapoi şi puse mâna pe revolver. Deodată începu să râdă.

   Arătarea aceea purta o mască împotriva gazelor şi lumina bizară care se răsfrângea de pe pereţii galbeni-verzui ai peşterii, o făcuse să pară atât de înfiorătoare.

   După statură şi după felul cum alerga spre el. George recunoscu pe tatăl său.

   Îşi strânseră emoţionaţi mâinile, Farrow îşi smulse repede masca de pe faţă, şi deşi tusea îl îneca izbuti să spună în cuvinte întretăiate :

   — Iute, George... uite două frânghii ! A trebuit s-aştept să se potolească erupţia... pe urmă Petre m-a lăsat înăuntru. Leagă-te imediat cu frânghia ca să te tragă sus.

   George îşi înfăşură frânghia în jurul pieptului, o înnodă bine şi făcu semn să-l scoată afară. Într-o clipă se simţi tras în sus şi după câteva momente Petre îl primi în braţe. Îl strânse cu atâta putere la piept încât bietul George crezu că o să-i rupă coastele. Din braţele lui trecu într-ale doctorului, apoi în ale ofiţerilor, a căror bucurie era de neînchipuit, căci toţi îl socotiseră pe tânărul lor prieten mort în adâncul craterului.

   Ando fu tras şi el şi căpitanul ieşi ultimul. Se îndepărtară cu toţii repede de peşteră, căci îndată ce apucă Farrow să pună piciorul pe pământ, vulcanul începu s-arunce iar aburi de pucioasă. Părea grozav de mânios că-i scăpase victimele din gheare.

   Echipajul se opri pe micul platou din faţa peşterii manifestându-şi bucuria faţă de căpitanul lor, că reuşise să-şi salveze copilul. Farrow de abia găsi cuvinte să le mulţumească.

   Când vru să coboare poteca îngustă care ducea la ţărm, rămase înmărmurit. Marinarii scoaseră şi ei o exclamaţie de spaimă şi de mânie.

   Văzură jos lângă submarin, o goeletă cu scheletul de fier, de pe puntea căreia două guri de tun erau îndreptate spre submarin. Servanţii stăteau la posturile lor, gata să tragă la cel dinţii ordin.

   Chepengul submarinului era închis; aşadar sentinela avusese vreme să împiedice pe duşman să pătrundă înăuntru. Totuşi situaţia era cât se poate de primejdioasă, căci la cea mai mică încercare de afundare, vasul străin ar fi început imediat bombardamentul şi de la o depărtare atât de mică ar fi găurit cu siguranţă pereţii de oţel ai submarinului.

   De pe puntea goeletei, vopsită în negru, văzură cum vreo cincisprezece inşi cu târnăcoape în mână se îndreptau spre submarin ca să spargă uşile chepengului.

   — Asta e vasul-pirat cu care am mai avut noi de furcă şi în alte daţi, murmură căpitanul Farrow printre dinţi. Bandiţii ne urăsc de moarte pentru că le-am zădărnicit atacul pe care-l plănuiseră împotriva unui vapor de călători. Dragii mei, o luptă cu piraţii n-ar folosi acum la nimic. Trebuie să-i învingem prin vicleşug.

   — Să-mi fie cu iertăciune, domnule căpitan, zise Jan Brike, foarte liniştit. Bandiţii sunt tare proşti. Acu n-au ce face cu tunurile fiindcă s-au dus toţi pe vasul nostru. De multe ori aţi râs de mine că prea sunt prevăzător. De data asta să nu râdeţi. Când ne-am dus la peşteră am luat cu mine patru granate de mână, socotind că s-ar putea să ne fie de folos ca să spargem stânca. Cu astea o să gonesc eu, ia acuş, pe bandiţii de pe submarinul nostru. Şi dacă timonierul Plundow, care e de veghe, e om deştept, o să se lase afund când o vedea pe bandiţi luând-o la fugă.

   — Hm... e cam riscat lucru, dragă Brike, făcu Farrow, clătinând capul, dar nu ne rămâne altceva de făcut. Bine, fie !

   Brike dădu numai din cap, pe urmă făcu semn camarazilor săi să se dea niţel îndărăt ca să nu fie zăriţi de bandiţi. Se lăsă pe brânci şi începu să se târască devale pe potecă.

   Bandiţii ajunseră acum la turn. Încercară mai întâi cu ţipete şi înjurături să facă pe sentinelă să le dea drumul înăuntru, dar fiindcă nu le răspundea nimeni, se dădură niţel îndărăt şi patru inşi voinici puseră mina pe nişte, târnăcoape mari, ascuţite, cu gândul să spargă chepengul.

   Jan Brike, care se apropiase pe nesimţite până la vreo douăzeci de metri de ei, se ridică acum brusc în picioare. Scoase un răcnet sălbatec şi în timp ce bandiţii întorceau capul speriaţi, două din granate explodară deasupra lor.

   Efectul fu îngrozitor.

   Şase din ei se tăvăliră văitându-se pe jos, pe când ceilalţi alergară înspăimântaţi spre scăricica de frânghie care atârna de goeletă.

   Şi când celelalte două granate explodară şi ele, începură să se caţere înnebuniţi de groază, cu atâta repeziciune de parcă ar fi fost fugăriţi de diavoli.

   Plundow nu se clintise de la postul lui. Când auzi cele două detunări, lăsă submarinul afund. Bandiţii erau atât de uluiţi de cele petrecute încât nici nu le veni în gând să se slujească de tunurile lor.

   În vreme ce Jan Brike se întorcea în fugă la locul unde lăsase pe ceilalţi, submarinul dispăruse în apă.

   Bandiţii alergau zăpăciţi de colo până colo pe puntea goeletei neştiind ce să facă, cu toate că erau siguri că moartea îi pândeşte; o torpilă de-a submarinului le putea sfărâma într-o clipită vasul.

   Căpitanul Farrow râse când înţelese situaţia.

   — Dragii mei, zise el tovarăşilor săi, iată-ne prizonieri pe uscat şi paznicii noştri, adică bandiţii, sunt în puterea timonierului nostru. În sfârşit, vom ieşi noi şi din încurcătura asta. Tu, dragă George, te-ai ales cel puţin cu urciorul. Drept e că moştenirea bătrânului meu casier a fost cam stranie şi legată de mari primejdii. Acum însă e vorba să gonim pe bandiţi.

SFÂRŞIT

Volumul 3

   LUPTA PRINŢULUI ANDO

   TREBUIE să ne întoarcem la grotă, strigă căpitanul Farrow, căci de nu, bandiţii ne împuşcă pe toţi aici, pe poteca asta îngustă. Repede, băieţi, că-i primejdie de moarte!

   — Să sperăm că Plundow o să le trimită o torpilă în coaste, mormăi Petre, — zău că n-ar fi nici un păcat!

   — Mi se pare că de asta se şi tem, răspunse căpitanul, ia uitaţi- vă că se retrag. De altfel e mai bine aşa, vreau să evit cât pot o luptă. Aha, submarinul nostru e colo, departe, uite cum se înalţă periscopul.

   — Păcat, acuma Plundow nu mai poate să le facă nimic, zise Petre, — stâncile ieşite în afară îi feresc de orice lovitură. Mare păcat! Aş fi preferat să-i văd Ia fundul golfului. Mă prind că o să ne pândească la ieşirea din golf, sau că o să ne întindă vreo cursă în tunel.

   Căpitanul Farrow observă cu atenţie vasul piraţilor, care luneca acuma în tunelul îngust ce ducea de pe vulcanul de pucioasă în mare.

   — Ne cunoaşte bine, şopti căpitanul atât de tare — încât putu să-l înţeleagă şi George — nu cred că o să plece fără luptă. Vrea să se răzbune că i-am smuls odinioară prada, pe care o credea sigură. Uite că se opreşte după prima cotitură. Ah, Petre, vezi? Aruncă bombe pe sârme şi le lasă în apă. Acum nu mai putem trece prin tunel.

   — Mi se pare că e mai bine să mergem pe plajă şi să căutăm să ajungem în submarin, zise liniştit Petre. Acum văd că montează şi o mitralieră, dacă nu mă înşel.

   — Ai dreptate, Petre, aprobă Farrow, — repede, băieţi Să sperăm că Plundow se va ridica în curând la suprafaţă. Dumnezeule, acuma începe şi vulcanul să erupă!

   Un bubuit surd Izbucni din interiorul misteriosului vulcan şi făcu să se cutremure poteca îngustă, pe care se afla căpitanul Farrow cu oamenii săi. De astă dată, bubuiturile erau şi mai puternice decât atunci când George se afla în grota din fund, de unde voia să scoată comoara, moştenită de la Seels, bătrânul casier al tatălui său.

   Din grotă, pe care abia o părăsise Farrow şi oamenii săi, ieşiră iarăşi vaporii galbeni de pucioasă, de astă dată însă, atât de deşi şi cu atâta forţă încât simţiră cu toţii că această erupţie a

vulcanului era neobişnuit de puternică.

   Fără să mai stea la gânduri, marinarii urmară porunca căpitanului şi coborâră cât putură de repede cărarea îngustă care ducea, şerpuind de-a lungul peretelui de stânci, spre plajă.

   Căpitanul Farrow, fiul său George, credinciosul Petre şi noul oaspete de pe submarin, prinţul indigen Ando, rămaseră până la urmă pe mica platformă de lângă intrarea grotei.

   Apoi însă, când un vânt uşor împinse gazele otrăvitoare spre dânşii, o luară şi ei la vale pe poteca îngustă. Îşi scoseseră măştile de gaz, fără de care n-ar fi putut să pătrundă în vulcan şi acum erau siliţi să fugă de această atmosferă ucigătoare.

   Pe plaja îngustă, oamenii stăteau unul lângă altul şi priveau cu nerăbdare la oglinda netedă a apei din golf, în adâncul căreia dispăruse submarinul, după ce primul atac al piraţilor fusese zădărnicit de către tunarul Brike.

   Din vasul piraţilor nu se vedea nimic: un perete destul de înalt închidea vederea spre prima cotitură a strâmtorii, care ducea în mare.

   Petre, care stătea lângă dragul lui George, se uita mereu la peretele de stânci. Părea că se aşteaptă la vreo primejdie din partea aceea.

   — Băgaţi de seamă, vin! strigă el deodată, smulgându-şi pistolul de la brâu şi trăgând câteva focuri spre marginea de sus a peretelui de stânci.

   Marinarii de pe submarin erau deprinşi cu tot felul de surprize. Nimeni nu tresări la auzul acestui strigăt, dar toţi, ca la poruncă, îşi scoaseră revolverele şi se întoarseră spre peretele de stânci. Deasupra lui răsăriseră câteva capete, cari însă dispărură cu iuţeala fulgerului. Nu se putea şti dacă Petre nimerise pe careva, deoarece de dincolo nu se auzea nici un zgomot.

   — Plundow ar putea să se grăbească, zise acuma Brike, bătrânul tunar, — altfel mă tem că o să fie rău de noi. Uite, v-am spus-o!

   Deasupra peretelui de stânci zburară câteva obiecte lucioase, care căzură la vreo douăzeci de metri de marinarul care se afla cel mai aproape de duşman. În clipa următoare, în locurile unde căzură se auzi o bubuitură sinistră şi nouri de fum se înălţară în văzduh.

   — Nu oricine poate să arunce granate de mână, făcu Brike — cu douăzeci de metri prea aproape — înseamnă că au aruncat prost.

   Acum însă o granată zbură deasupra peretelui; descriind un arc mare. De astă dată, granata fusese aruncată de minune, căci

bomba trebuia să cadă în mijlocul marinarilor.

   — Foc!

   Cum se auzi porunca lui Farrow, pistoalele fură slobozite. Granata fu lovită de mai multe gloanţe şi explodă în înălţime, fără să pricinuiască vreun rău celor de pe plajă.

   Un răcnet sălbatic izbucni îndărătul peretelui de stânci: piraţii vedeau că Farrow şi oamenii lui se apără cu mare pricepere şi succes.

   Unul dintre ei fu atât do mâniat, încât făcu o imprudenţă. Se urcă deasupra marginii peretelui, ţinând în mâna dreaptă o legătură întreagă de granate de mână.

   O împuşcătură porni din revolverul lui Petre. Braţul ridicat al omului căzu fără putere, un răcnet de groază izbucni îndărătul peretelui, apoi granatele explodară în mijlocul piraţilor.

   — Bravo Petre! strigară marinarii, deocamdată o să le ajungă.

   Îndărătul peretelui răsunară strigăte de durere şi înjurături

sălbatece. Imprudentul pirat dispăruse de pe zid, explozia trebuie să-l fi rupt în bucăţi.

   Cu un zâmbet de mulţumire, Petre băgă o nouă încărcătură de gloanţe în arma sa, îşi aruncă ochii pe luciul apei şi strigă:

   — Vine submarinul!

   Încet, încet, periscopul submarinului se apropia de plajă; acum, o oscilare scurtă, apoi un vârtej de apă şi turnul submarinului ieşi la suprafaţă.

   Chepengul fu ridicat în grabă şi timonierul Plundow aruncă un odgon, care fu prins de doi marinari. Traseră submarinul lângă plajă şi tunarul Brike sări cel dintâi pe vas.

   Dar el nu se îndreptă spre turn, ci alergă numaidecât la tun, pe care îl descotorosi, cu mişcări repezi, de învelitoarea impermeabilă ce-i acoperea. Tunul era veşnic încărcat şi Brike ţinti marginea peretelui de stâncă, îndărătul căruia se aflau bandiţii. Dar nimeni nu se mai arătă dintre aceştia.

   — Urcaţi-vă repede! răcni căpitanul, trebuie să plecăm. Vulcanul pare să aibă draci.

   Nişte tunete surde răsunară în interiorul muntelui înalt şi ascuţit, de se cutremură toată insula şi nourii gălbui izbucneau din grotă tot mai compacţi.

   Marinarii săriră pe submarin cu agilitatea unor pisici şi dispărură pe deschizătura turnului. Brike se uită întrebător la căpitan şi, când bubuitul vulcanului se mai potoli, Farrow strigă:

   — Rămâi la tun, Brike! Îţi trimit muniţii. Trebuie să plutim deasupra apei şi să gonim vasul piraţilor. Gluma se îngroaşă.

   Căpitanul împinse uşor pe George, care ţinea urciorul de aur

sub braţul stâng şi revolverul în mâna dreaptă. Tânărul sări repede pe submarin, unde îl prinse în braţe Petre.

   Căpitanul avea dreptate, gluma se îngroşa. Luciul lin al apei din golf începu să se agite.

   Ciudat era că nu se arătă nici unul din peştii-trâmbiţaşi, cari făceau pe rarii vizitatori ai acestei insule misterioase, ce se numea „Insula lui Satan", să creadă în duhuri necurate. Se pare că simţiseră primejdia şi acum erau departe, în largul mării.

   George trebui să stea pe punte, deşi ardea de dorinţa să rămâie în turn. Dar acum aveau să lupte împotriva piraţilor şi tunarul avea nevoie de muniţii.

   În turn rămase numai căpitanul, care de acum comanda de plecare. Submarinul se apropia încet de strâmtoare, dincolo de cotitura căreia se afla vasul piraţilor. Dar pe când Brike îşi îndrepta tunul în direcţia voită, apa golfului începu deodată să facă nişte valuri, care aruncau submarinul de colo până colo.

   Farrow se întoarse şi se îngrozi. Din grota în care abia fusese cu fiul şi mare parte din oamenii săi venea încet un curent fierbinte, deasupra căruia jucau flăcări mici verzi şi albastre. Noroiul sulfuros şi arzător izvora din interiorul pământului şi se revărsa peste insulă. În adânc însă, marea trebuie să fi găsit drum până la foc. Cât va mai dura până când vulcanul se va nărui şi va arunca deasupra golfului sfărâmăturile sale incandescente? Oare va putea submarinul să treacă între timp prin strâmtoare şi să ajungă în larg? Numai de nu le-ar lua piraţii înainte!

   Dădu comanda să se sporească viteza şi acum submarinul se afla la prima cotitură. Goeleta piraţilor era numai Ia cincizeci de metri înaintea lor şi cum se arătă vârful submarinului, mitraliera începu să funcţioneze.

   Farrow comandă imediat să oprească, şi frânele se puseră în mişcare. Atunci se auzi şi bubuitul tunului de pe submarin. Mitraliera piraţilor trăsese cel mult cincizeci de gloanţe, cari însă fuseseră îndreptate prea sus şi trecură şuierând deasupra submarinului.

   Brike îndreptă tirul spre mitralieră. Când se risipi norul de fum, nu se mai vedea nimic din arma grozavă a piraţilor. Numai câteva trupuri omeneşti zăceau nemişcate pe punte.

   Brike îşi încarcă tunul cu iuţeala fulgerului, dar valurile şi începuseră să spumege sub elicea goeletei şi, cu o smucitură puternică, vasul uşor porni cu o viteză nebunească.

   — Lasă-i dracului, strigă Farrow tunarului, dacă îi nimerim, ne închid trecerea. Cu toată viteza, înapoi!

   Brike fu gata să cadă în nas, atât de puternică fu zguduitura

submarinului care stopa, ca pe urmă să fugă tot mai repede înapoi, spre golful sinistru, cu apa clocotindă, de la picioarele vulcanului.

   Imediat în urma goeletei piraţilor, care tocmai trecuse o cotitură a strâmtorii, se prăbuşiră deodată stâncile înalte astupând drumul cu blocuri enorme de piatră, şi în urma submarinului se prăbuşiră câteva blocuri din peretele de stâncă ce se ridica de o parte şi de alta a strâmtorii.

   Submarinul alunecă în apa care părea că fierbe. Brike, după ce- şi acoperi tunul, alergă în turn.

   — Domnule căpitan, gluma se îngroaşă, apa e fierbinte de tot. Dacă nu găsim altă ieşire, ne fierbe şi pe noi, cu vas cu tot.

   Un val înalt se sfărâmă tocmai de turn şi Farrow întinse repede mâna spre spuma ce o lăsase apa. Dar o retrase speriat: apa era cu adevărat fierbinte.

   — Brike strâmtoarea e închisă şi de dincolo coboară râul de pucioasă. Dar dacă se revarsă în golful ăsta mic, apa o să fiarbă in curând. Şi atunci ne-am dus pe copcă!

   — Trebuie să găsim altă ieşire, insistă Brike, privind spre ţărmul de Sud al golfului.

   Acolo era bancul de corali care mărginea golful, având cel mult doi metri în lărgime, iar îndărătul lui spumegau valurile mării Sundei.

   — Mi se pare că trebuie, să jertfim o torpilă, urmă Brike, dar în acest caz e nevoie să ne scufundăm, altfel ne sar în cap sfărâmăturile de coral.

   Închiseră repede capacul turnului, apoi căpitanul Farrow se duse în compartimentul echipajului şi comunică oamenilor că se află închişi în golful acesta fierbinte, care în curând va începe să fiarbă, şi că erau nevoiţi să-şi croiască drum, aruncând în aer bancul de corali.

   Brike raportă că pusese două torpile în ţeava de la proră. Căpitanul Farrow se duse în cabina de la proră, unde se aflau cele două ferestre şi, la rugămintea lui George, permise acestuia şi lui Ando să-l urmeze. Farrow dete la o parte uşile de oţel, puse în funcţiune proiectoarele şi dădu ordin ca submarinul să se apropie încet de bancul de corali.

   Observase bine partea care i se păruse mai slabă, căci, în momentul în care uriaşele stânci de corali intrară în raza de lumină a proiectoarelor, în faţa submarinului apăru o scobitură uriaşă. Aci, bancul să tot fi avut un metru.

   La comanda lui Farrow, submarinul se retrase încet. Căpitanul opri lumina proiectoarelor şi închise obloanele de oţel. Submarinul

se retrăgea mereu.

   Dar Farrow redevenise omul socotit şi rece, care nu ştia ce înseamnă nervozitatea. Ştia exact cât trebuie să se retragă, deşi se afla pentru prima oară în acest loc. Când dădu în-sfârşit comanda de oprire, submarinul trebuie să fi fost exact lângă peretele de stânci din partea de nord a golfului.

   Farrow comandă „foc". O smucitură uşoară cutremură submarinul, şi groaznicul proiectil porni să străbată obstacolul.

   Trecură două secunde, apoi vasul de oţel fu zguduit de o lovitură puternică. Submarinul începu să oscileze. Pe punte răsunară loviturile unor corpuri grele, cari păreau să se rostogolească spre margini. Brike avusese dreptate, spunând că vor trebui să se scufunde. Sfărâmăturile bancului de coral fuseseră azvârlite pe toată întinderea golfului.

   Farrow mai aşteptă câteva secunde, apoi dădu comanda de ieşire la suprafaţă, ceea ce se îndeplini în curând.

   În bancul de corali se făcuse o spărtură mare, care lăsa submarinului destul loc de trecere. Apa rece a mării străbătuse cu putere în cazanul încins al golfului şi valurile fierbinţi începură să se mai potolească.

   Căpitanul Farrow însă, mări viteza submarinului şi-l îndreptă cu îndemânare prin spărtura bancului de corali. Când submarinul se află la o depărtare cam de două sute metri de vulcan şi se apropia de cel de al doilea banc, se auzi din urmă o detunătură şi, după câteva secunde, un torent fierbinte trecu peste submarin. George văzu cu groază că stâncile în forma diavolului se aplecaseră în jos, se micşoraseră şi acum se clătinau.

   Apoi se înclinară mai tare şi se prăbuşiră în mare, O coloană uriaşă de fum galben se ridică în văzduh; se auzi un şuierat, un vâjâit şi apoi o trosnitură, un val gigantic venea în urma submarinului, şi Farrow răcni, poruncind viteza maximă.

   Vasul cenuşiu se repezi ca un cal de curse, trecând printr-o spărtură îngustă din cel de-al doilea banc, se strecură cu greu prin această trecătoare şi coti puţin, ca să aibă în spate bancul de corali drept scut. În clipa următoare, valul gigantic, pe a cărui creastă de spumă jucau blocuri mari de stâncă, se sparse de bancul de corali. Numai câteva valuri mai mici ajunseră submarinul, dar nu putură să-i pricinuiască nici o pagubă.

   Căpitanul Farrow descoperise o trecătoare în al treilea banc de corali şi, peste câteva minute, minunatul vas de oţel se legăna pe valurile line ale mării Sundei.

   „Insula lui Satan", însă, dispăruse în mare.

   UN INCIDENT NEPLĂCUT

   JAN BRIKE apăru, rânjind, în turn.

   — Şi de astă dată a fost bine, domnule căpitan, zise el bucuros, privind la coloana uriaşă de fum galben care se ridicase pe locul în care, până mai adineauri, coasta de Nord a vulcanului îşi arăta faţa de diavol.

   — Da, Brike. Am avut noroc, zise Farrow, râzând. Aş vrea să ştiu dacă şi goeleta piraţilor a scăpat. Bandiţii o să aibă acum şi mai mare necaz pe noi.

   — N-or să ne dea pace până nu le-oi trimite o torpilă în coaste, mormăi supărat tunarul. Dar vedeţi, domnule căpitan, coloana de fum din partea de vest nu mi se pare lucru curat. Nu cred să fie un vapor de pasageri, căci e prea joasă şi apoi se apropie prea repede.

   Farrow duse la ochi binoclul, privi câteva secunde, apoi zise cu oarecare nelinişte:

   — Brike, ăsta e un distrugător englez. Ce-o fi căutând aici, în marea Sundei?

   — Cu siguranţă, goeleta piraţilor, făcu Brike, clar, dacă-i prinde, o să afle şi despre noi, Socot că-i mai bine să ne retragem în vizuina noastră.

   —  Îndărătul Iui se vede un crucişător mare, zise acuma căpitanul, care ţinea mereu binoclul la ochi. Să căutăm s-o ştergem. De pe crucişător s-a ridicat un aeroplan.

   — Taman acuma e marea atât de liniştită, încât o să ne vadă, chiar dacă ne lăsăm la fund, zise Brike posomorât. Desigur, îl atrage coloana de fum galben a vulcanului. Cred că e mai bine să navigam la suprafaţă, cât mai repede, şi să ajungem în vizuina noastră. Pe urmă o să avem toată vremea să-l observăm.

   Farrow dădu ordinele de circumstanţă şi submarinul despica valurile cu o viteză nebună, îndreptându-se spre Est.

   George observă că Jan Brike dusese la ochi binoclul şi se uita spre Est. Bătrânul lup de mare clătina mereu din cap, mormăind cuvinte neînţelese. George văzu însă că şi tatăl său avea o înfăţişare cât se poate de serioasă şi un simţământ ciudat se strecură în sufletul său. Oare aviatorul englez, care venea în urma lor, să fi însemnat vreo primejdie pentru dânşii?

   E drept că tatăl său îi povestise că-l căutau pentru că

autorităţile îl luau drept pirat. Dar asta nu era adevărat şi tatăl n- avea ce să se teamă de pavilioanele străine.

   — Domnule căpitan, e mai bine să ne lăsăm în apă, strigă Brike. Avionul s-a urcat foarte sus, trebuie să şi zărească valurile de la proră. Ah, uite, la stânga se vede şi goeleta piraţilor, torpila mea le-o fi stricat cârma.

   Pe când vorbea se întoarse spre căpitan şi astfel zări din întâmplare goeleta piraţilor, care se afla în stânga submarinului, cam la o depărtare de o sută de metri. Vasul era purtat de valuri — când la dreapta, când la stânga, aşa dar Brike avea dreptate zicând că nu putea să cârmească.

   Farrow se uită puţin înapoi prin binoclu apoi zise, ridicând din umeri:

   — O să ne lase să plecăm, Brike. Bine, o să ne lăsăm cât mai afund, dar aici nu putem să ne scufundăm la o adâncime mai mare de cincisprezece metri şi din înălţimea lui poate să ne vadă destul de bine.

   — Peste un sfert de oră ajungem în canalul cel adânc, zise Brike liniştit, acolo putem să ne lăsăm atât de afund încât să nu mai poată descoperi. Şi putem să navigam până în vizuina noastră.

   — Ei, de-încercat trebuie să încercăm, răspunse Farrow, ridicând din umeri — poate să avem noroc.

   Cu un semn, trimise jos pe George şi Ando şi coborî şi dânsul, iar Brike închise chepengul turnului. Apoi pompele se puseră în mişcare şi aspirară apa. Submarinul se scufundă repede şi lin, dar Farrow se lăsă numai atâta în apă încât să mai poată observa prin periscop suprafaţa mării.

   Trecură vreo cinci minute, apoi strigă:

   — Ah, e un hidroavion. S-a coborât alături de goeleta piraţilor. Păcat! Acum, fireşte, suntem trădaţi. Ca să-şi procure vreun avantaj, bandiţii vor indica, cu siguranţă, ultima noastră poziţie. Vom naviga ceva mai spre Nord, deşi prin aceasta ne apropiem foarte tare de stânci şi bancuri, apoi trebuie să ne lăsăm la o adâncime de cincisprezece metri şi să nădăjduim în norocul nostru.

   Farrow dădu ordinele necesare, periscopul fu scos din poziţia lui, submarinul se lăsă mai adânc, până când marele indicator arătă cincisprezece metri şi acum, în adevăr, pluteau în necunoscut.

   Stâncile şi bancurile îi ameninţau, puteau să se împotmolească, deoarece niciodată nu navigaseră atât de aproape de bancurile de corali şi de insule; pe lângă asta, de sus îi ameninţa aviatorul, care nu se va da înapoi să-i bombardeze cu bombe, dacă-i va descoperi.

   — Plundow, la cârmă! porunci Farrow, — eu mă duc în cabina de la proră. George, poţi veni şi tu, şi dumneata, Ando.

   Cei doi tineri urmară pe căpitan în cabina de la proră, care, prin ferestrele sale, era în adevăr locul cel mai interesant de pe întregul submarin.

   În faţa ferestrelor se vedea o lumină turbure ca de amurg şi ochii se deprinseră numai cu încetul să distingă unele obiecte, în depărtare.

   Lui George i se păru oarecum sinistru. Dacă s-ar fi ivit, la o depărtare atât de mică vreun obstacol, submarinul, în plină viteză, nici n-ar fi avut vreme să oprească sau să-l ocolească.

   Dar Farrow da din cap mulţumit, şi odată chiar zise cu glas tare:

   — Nici n-o să bănuiască că navighez atât de aproape de stânci. De sigur că mai întâi o să cerceteze marea în larg. Să sperăm că vreo balenă puternică o să-l poarte de nas. N-are decât s-o bombardeze cât o vrea.

   Deodată răcni în port-voce:

   — Atenţie la cârmă! Înapoi!

   Submarinul se roti în loc. Plundow nu stătu mult la gânduri: în clipa următoare a şi întors roata.

   Se produse o smucitură grozavă atât de brusc frână elicea, şi totuşi, fu prea târziu. În faţa submarinului se ivi o spumă albă, pe care Farrow o recunoscuse instinctiv.

   Era un banc de nisip, pe care valurile neobosite îl îngrămădiseră în coasta unui recif de corali. Din nefericire acest banc de nisip se prelungea departe în mare, pe o întindere plană şi acum submarinul nu mai putea să se ferească.

   Nu se produse nici o zguduitură, deoarece vasul de oţel se adânci foarte uşor în nisipul moale; de asemenea, din pricina bruştei schimbări de direcţie, submarinul nu lovi obstacolul cu vârful prorei, ci mai mult lateral, alunecând cu partea de la babord pe suprafaţa moale.

   George crezu că situaţia e absolut neprimejdioasă, de vreme ce vasul de oţel nu suferise nici o zguduitură. Poate că submarinul va putea să alunece peste acest obstacol, sau trebuia să dea înapoi o bucată. Se mira numai că tatăl său nu da nici un ordin în această privinţă, ci se întunecă tare la faţă.

   — Tată, situaţia noastră e primejdioasă? — întrebă el. Am putea să dăm îndărăt şi să evităm bancul de nisip.

   — Tu nu cunoşti încă aceste primejdii ascunse, dragul meu

băiat, zise Farrow cu un zâmbet dureros, — locul în care ne aflăm acum e acoperit mai mult cu clisă decât cu nisip şi clisa asta păcătoasă are prostul obicei să înghită orice corp cu care vine în atingere. Elicea lucrează ca să ne dea înapoi, dar deocamdată nu ne putem mişca, după cum vezi. Am mai fost noi odată în situaţia asta şi ne-au trebuit două ceasuri ca să scăpăm din ea. Elicea trebuie să dea la o parte clisa, încetul cu încetul, până când corpul submarinului să se poată elibera din această încleştare. Şi acum trebuie să oprim maşinile, din nefericire.

   — Dar în acest caz nu mai plecăm de aici, strigă George, speriat.

   — Nu, rămânem pe loc. Dacă lucrează elicea, aviatorul ne observă numaidecât. Dacă însă rămânem liniştiţi, putem spera că ne va trece cu vederea.

   Farrow strigă ordinele în pâlnia cornetului acustic şi zumzetul motoarelor electrice amuţi numaidecât. Căpitanul se întoarse în cabina de comandă împreună cu cei doi tineri.

   Bătrânul Brike ii ieşi înainte. Se scărpina în cap şi avea o mutră îngrijorată.

   — Domnule căpitan, zise el, — aici ne aflăm pe marele banc transversal care luminează în depărtare, din pricina clisei atât de albe. E un lut scârbos. Aviatorul o să ne vadă chiar de la o depărtare de un kilometru. Socot că e mai bine să deşertăm balastul şi să încercăm să ajungem la suprafaţă. Pe urmă, dacă se apropie aviatorul, n-am decât să-i trimit o granată.

   — Ei, despre chestia asta trebuie să mai vorbim, zise Farrow zâmbind, dar ai dreptate, Brike, e mai bine să ne urcăm la suprafaţă.

   Căpitanul dădu ordinele cu tot calmul. Imediat, motoarele începură să vâjâie, pompele începură să lucreze, alungând apa din balast, în vreme ce elicea, învârtindu-se cu o viteză vertiginoasă, făcu submarinul să se cutremure.

   — Dacă nu ne-a văzut până acuma, negreşit că acum ne vede, zise Farrow liniştit: nu m-aş mira să-l găsim chiar deasupra noastră, când ne vom ridica la suprafaţă.

   — Numai de ne-am vedea sus, zise Brike, — tancurile de balast sânt pe jumătate golite, dar indicatorul nu se mişcă.

   Zicând acestea, Brike lovi barometrul al cărui indicator rămânea nemişcat la cincisprezece metri. George văzu figura îngândurată a tatălui său, a lui Brike şi a lui Plundow. După câteva minute veni şi primul inginer, anunţând că tancurile sunt goale şi uitându-se şi el cu faţa foarte îngrijorată la barometru: indicatorul nu se mişcase nici cu o liniuţă.

   Şi în acest timp submarinul se cutremura Ie vibraţiunile elicei. Lutul primejdios îl ţinea încleştat, încât părea că acolo va rămâne:

   — Tată, atunci nu mai ieşim de aicea? întrebă George sfios.

   — Ba da, băiatule, câtă vreme turnul se mai află deasupra clisei, putem părăsi submarinul. Inginerul nostru a construit şi în acest loc un dispozitiv ingenios. Dar în acest caz, vasul e pierdut. Brike, cheamă oamenii din echipaj aicea, vreau să le dau ordin să părăsească vasul. Apoi aş vrea să mai vorbesc ceva cu Petre. Dumneata, Brike, vei încerca să pui oamenii în siguranţă. Dacă Englezii vă fac prizonieri, vă referiţi la ordinele mele. Înţeles?

   — Prea bine, domnule căpitan, zise Brike scurt, dar aş vrea să fac atent pe domnul căpitan că rămân şi eu pe submarin cu domnia sa. Socotesc că toţi vor face la fel.

   Gândiţi-va la băiatul meu, strigă Farrow, pe el trebuie să-l salvaţi.

   — Nu, tată, zise George, calm şi energic, dacă tu rămâi pe submarin, rămân si eu cu tine. Aşa dar trebuie să vii şi tu. O să căutăm noi să scăpăm şi pe urmă vom construi un alt vas. Chiar tu ai spus că ai mijloace destule. O, ce aventură frumoasă o să fie şi asta!

   — Băiatule, tu ştii doar că un căpitan trebuie să rămână pe vasul său, zise Farrow, întunecându-se la faţă.

   — Da, da, de aceea trebuie să ne grăbim să avem un vas nou, zise George, cu un zâmbet şiret. Vrei să coborâm acuma?

   — Socot că băiatul d-voastră a zis bine, adăugă Brike, submarinul nostru cel nou se va numi „George". Nu ne coborâm cu toţii, domnule căpitan?

   Farrow mai şovăia. După vechiul obicei marinăresc, ar fi trebuit să rămână pe vas, dar ştia bine că-n acest caz, echipajul va refuza să părăsească submarinul. Şi George al lui va muri de o moarte grozavă — numai de dragul unui vechi obicei. Era adevărat, puteau să scape şi, cu bogăţia pe care o aveau în ascunzătoarea lor principală, pe „Insula Odihnei", puteau să-şi construiască un submarin şi mai moderni

   Dar, înainte de a da comanda pentru părăsirea vasului, o lovitură puternică zgudui trupul de oţel al submarinului. George se uită speriat la tatăl său şi Farrow dădu trist din cap.

   — Da, George, s-a sfârşit, zise el încet, — asta era o bombă de aeroplan. Acum e prea târziu să părăsim submarinul.

   — Ura! strigă Brike râzând. Englezul a nimerit de minune, ne urcăm! Dobitocul a aruncat bomba chiar lângă noi, în lut şi explozia ne-a liberat.

   În adevăr, aşa şi era. Indicatorul Iui se ridica cu iuţeală

crescândă. Farrow dădu grabnic ordinul să oprească maşinile, Brike se urcă în turn, şi în clipa următoare deschise chepengul şi sări afară.

   Căpitanul Farrow îl urmă numaidecât şi George nu se lăsă mai prejos. Ando îl urmă imediat.

   Brike se repezi Ia tun şi-i scoase pânza protectoare, cu o repeziciune febrilă. Farrow însă se uita mereu spre Nord. Acolo, aviatorul englez vira tocmai, la o depărtare de cel mult cinci sute de metri de submarin. Apoi, căpitanul se întoarse.

   — Nu face vreo prostie, strică Farrow tunarului, — dacă tragem, Anglia ne va urmări cu orice mijloace.

   — Ştiu eu, domnule căpitan, zise Brike liniştit, vreau numai să-i sperii, astfel or să ne arunce încă o bombă, care poate n-o să nimerească atât de bine ca prima.

   Hidroavionul englez, care pe lângă pilot mai avea şi un observator, care arunca bombele, se întoarse vâjâind chiar spre bancul de nisip deasupra căruia plutea acum submarinul.

   Farrow se apropia de pâlnia cornetului acustic ca să trimită un ordin în sala de maşini. Voia să evite bomba pe care o aştepta, printr-o manevră dibace.

   Jan Brike însă, care se pitise până acum îndărătul tunului, se ridică deodată şi răsuci ţeava, îndreptând-o asupra hidroavionului.

   Mişcările lui erau atât de repezi şi de mari, încât pilotul trebuia numaidecât să-l observe. Şi acum se văzu că Jan Brike cunoştea bine oamenii. Englezul nu se aşteptase să se vadă ameninţat la o distanţă atât de mică, încât nu se putea să nu-l nimerească. În orice caz trebuie să se fi speriat foarte tare, deoarece viră brusc la o parte.

   Observatorul, care se vede că pusese deja mâna pe pârghia aruncătorului de bombe, trebuie s-o fi pus în mişcare prin această smucire, deoarece acuma zburară trei bombe una după alta şi explodară îndărătul bancului, fără să pricinuiască vreo pagubă.

   Farrow observa aparatul cu mare interes. Probabil că avionul, prin mişcarea bruscă a pilotului, îşi pierduse echilibrul. Începu să oscileze, dar se afla prea jos pentru ca să-şi mai ia zborul. Acum se întoarse pe o parte, apoi căzu în mare, la o depărtare de cel mult douăzeci da metri de submarin. Jan Brike îşi flutură bereta râzând, apoi acoperi iar tunul cu pânza protectoare.

   III

   MUSAFIRI NEPOFTIŢI

   CĂPITANUL FARROW privea neliniştit spre locul în care căzuse avionul. Izbitura nu fusese prea violentă, întrucât aparatul zburase la o mică înălţime, dar cei doi pasageri erau, cu siguranţă, prinşi în curele şi, dacă prin izbitura de apă fuseseră oricât de puţin ameţiţi, trebuiau să se înece, fără îndoială.

   Atunci Ando se aruncă în mare, sărind de pe turn. Înţelesese privirile îngrijorate ale căpitanului şi vru să dea ajutor aviatorilor.

   Căpitanul Farrow şi fiul său George admiraseră agilitatea cu care înota tânărul prinţ Ando încă de la prima lor cunoştinţă, atunci când luntrea acestuia se răsturnase. Acuma însă părea că zboară prin apă şi în câteva secunde ajunse la locul unde căzuse hidroavionul. O parte din aparat ieşise la suprafaţă.

   Ando dispăru sub apă. Nu-i păsa dacă rămânea sub apă şi două minute, şi cam atâta dură şi de astă dată, până reveni la suprafaţă.

   Jan Brike scoase un strigăt de bucurie, căci Ando scosese cu dânsul cele două corpuri ale aviatorilor prăbuşiţi. Cu multă îndemânare le ţinea deasupra apei, în vreme ce se apropia de submarin, înotând pe spate.

   Tunarul sări imediat peste bord, înotă spre Ando şi luă în primire pe unul din Englezi. Peste câteva minute cei doi aviatori, liberaţi de greoaiele lor costume de piele, se aflau întinşi pe puntea submarinului, şi Petre, împreună cu timonierul Plundow, încercau să-i readucă la viaţă, până să vină doctorul Bertram cu aparatul său de oxigen.

   Cu ajutorul acestuia, Bertram îi readuse la viaţă. Cei doi aviatori, ofiţeri foarte tineri, aveau o nemaipomenită rezistenţă şi putere de voinţă.

   Când deschiseră ochii, se uitară puţin în jur, apoi săriră în picioare, se îndreptară spre căpitanul Farrow şi se prezentară.

   Erau locotenenţi şi se numeau Higgins şi Hoilburn. Higgins, fiind cel mai in vârstă, crezu de cuviinţă să se justifice.

   — Domnule căpitan Farrow, ştiţi că orice Englez are datoria să vă aresteze, iar dacă întâlneşte submarinul d-voastră, trebuie să încerce să-l distrugă. Războiul împotriva d-voastră n-a încetat încă. Felul în care noi ofiţerii gândim personal despre d-voastră e altă chestiune.

   — Ştiu, domnilor, zise Farrow zâmbind, aşadar, acum trebuie să vă socotiţi drept prizonieri de război. În orice caz, nu am intenţia să vă privez multă vreme de libertate, totuşi, înainte de a vă elibera trebuie să fiu în siguranţă cu submarinul meu.

   — Asta se înţelege de la sine, domnule căpitan, aprobară cei doi ofiţeri. Dar trebuie să vă facem atent că pe crucişător se mai află un avion, care trebuie să pornească îndată. Deşi sigur că prăbuşirea noastră a fost observată.

   Farrow îşi îndreptă binoclul spre cele două coloane de fum cari se ridicau de pe distrugătorul englez şi de pe crucişător. Apoi dădu din cap şi luă binoclul de la ochi.

   — Da, s-a ridicat chiar acuma, zise el liniştit, aşadar, peste puţin timp va fi deasupra noastră. Camarazii d-voastră vă pot lua imediat cu dânşii, domnilor. Dar trebuie să cer ca să nu se arunce bombe până ce avionul vă va duce îndărăt pe crucişător. Pe urmă vânătoarea după mine poate să urmeze în linişte. Numai că, între timp, mă voi fi pus la adăpost.

   — Bine înţeles, domnule căpitan, vă dăm cuvântul de onoare că nu vom întreprinde nimic împotriva d-voastră. Dar, îmi daţi voie să vă întreb, cine ne-a salvat? Ajunsesem cu hidroavionul sub apă, zise locotenentul Higgins.

   — Cel mai nou tovarăş al meu, tânărul prinţ Ando, zise Farrow, arătând spre tânărul care se înclină uşor.

   — Ah; prinţul Ando? strigă Higgins mişcat, asta e foarte ciudat. Dar, înainte de toate, primiţi mulţumirile mele, prinţe!

   Păşi spre Ando, împreună cu Hoilburn şi cei doi Englezi îi strânseră mâna cu putere. Higgins se uită la el cercetător, ridică din umeri şi zise;

   — Niciodată n-am crezut ceva ce mi se spunea, căci la Singapore am auzit destul despre prinţul Ando. Unchiul d-voastră, prinţe, a făcut o reclamaţie împotriva d-voastră, cum că v-aţi fi ucis părintele ca să puneţi mâna pe putere. Deoarece însă am aflat în acelaşi timp, printr-un om de încredere, că unchiul d- voastră a luat puterea în mod foarte arbitrar, guvernul din Singapore a trimis crucişătorul şi distrugătorul ca să-i arate că nimeni nu poate să facă ce vrea atâta vreme cât Anglia deţine protectoratul statelor mici în aceste ape. Ştiţi cred că tatăl d- voastră s-a pus sub protecţia noastră, prinţe Ando? Vrem să cercetăm dacă acuzarea împotriva d-voastră se va dovedi adevărată, dar în acelaşi timp să dăm a înţelege unchiului d- voastră că numai atunci va putea domni când supuşii de până acum ai tatălui d-voastră vor accepta aceasta. Altfel Anglia ar fi nevoită, chiar pentru garantarea liniştii şi a siguranţei, să instituie un interregn asupra insulei până când situaţia se va limpezi.

   — Vă mulţumesc pentru aceste veşti, domnule locotenent, zise Ando. Am povestit deja domnului căpitan Farrow că sunt complet nevinovat. Tatăl meu a murit de muşcătura unui şarpe veninos.

Aveam intenţia să dovedesc minciuna unchiului meu şi să iau puterea, deoarece domnia mi se cuvine numai mie. Totuşi, mă bucur, dacă Anglia mă va susţine. Dacă o făceam singur, ar fi costat mult sânge.

   Se părea că Englezii sunt foarte încântaţi, văzând că se apropie al doilea aeroplan. Făcură semne repetate şi, după câteva curbe, aparatul ameriză lângă submarin.

   Higgins strigă celor doi ofiţeri ceea ce se întâmplase. Imediat aceştia îşi deteră cuvântul de onoare că nu vor arunca bombe asupra submarinului până când vor duce pe camarazii lor înapoi pe crucişător. Brike le aruncă o frânghie şi aparatul fu tras lângă submarin.

   Cei doi aviatori coborâră şi de pe flotorul stâng se urcară în submarin. Se prezentară lui Farrow: locotenenţii Moran şi Bryen şi- i mulţumiră pentru salvarea camarazilor lor.

   Când Farrow respinse politicos mulţumirile lor şi arătă drept salvator pe Ando, îi strânseră şi acestuia mâna cu putere, apoi locotenentul Bryen, cel mai în vârstă dintre cei patru ofiţeri, zise:

   — Higgins vă va fi povestit că suntem în drum spre insula prinţului Ando. De altfel avem ordin să arestăm pe prinţ până când acuzarea de paricid pe care o susţine unchiul său împotriva sa se va dovedi neîntemeiată. Dar asupra acestei chestiuni toată lumea are o singură părere: că prinţul Ando e nevinovat. Totuşi, trebuie să avem în vedere situaţia noastră ciudată şi să încheiem un armistiţiu. Poate ne mai vedem odată pe insula prinţului Ando, domnule căpitan Farrow?

   —  Asta se prea poate, zise Farrow zâmbind, dar întâlnirea noastră nu va putea să decurgă în mod oficial. Cât despre mine, m-aş bucura foarte mult dacă aş putea să salut vreodată, în particular, pe domnii adversarii mei.

   — Vă rog să credeţi, domnule căpitan, că şi noi ne-am bucura foarte mult, zise Bryen sincer. Corpului nostru ofiţeresc îi repugnă poruncii să distrugă vasul d-voastră. Acum să plecăm, domnule căpitan, cu dorinţa de a ne revedea în curând.

   Ofiţerii îşi luară rămas bun în mod foarte cordial şi se urcară în hidroavion.

   Abia atunci când submarinul se îndepărtase atât de mult încât aeroplanul se vedea cu binoclul numai ca un punct, ofiţerii recunoscători se ridicară în aer; şi, înainte ca ei să se poată înapoia pe crucişător şi să dea raportul, submarinul ajunse în apropierea adăpostului său.

   Măreţul submarin trecea cu toată viteza prin apropierea numeroaselor insule, recifuri şi stânci. Drumul regulat de navigaţie pentru marile vapoare de pasageri care plecau în Australia era atât de departe încât submarinul cenuşiu nu putea fi descoperit nici cu lunetele cele mai puternice.

   În tot timpul acestei curse nebuneşti, prinţul Ando fusese foarte tăcut. Avea şi toate motivele, deoarece fusese stigmatizat drept paricid, era căutat, de autorităţile engleze şi acum se aflau pe drum chiar două vapoare de război engleze pentru a „ocroti" insula sa. Prinţul Ando fusese crescut la Singapore şi putea să ştie care era scopul final al acestei „ocrotiri".

   Farrow ar fi vrut bucuros să-l ajute. Dar acum, după ce se amestecase Anglia, era cu neputinţă s-o mai facă, deoarece aflase mai adineauri că el însuşi era un proscris.

   George îşi puse mâna pe braţul lui Ando.

   — Fii pe pace, Ando, zise el încet, — totul se va sfârşi cu bine. Te vom ajuta din toate puterile să recapeţi domnia.

   Ando zâmbi uşor.

   — Îţi mulţumesc, George, numai că o să fie foarte greu. Protecţia Angliei e poate şi mai primejdioasă decât vrăjmăşia unchiului meu şi a partizanilor săi. Dar voi şti să mă apăr.

   Căpitanul Farrow se uita mereu înapoi, prin binoclul său puternic. Distrugătorul englez putea să desfăşoare o viteză mult mai mare, de aceea submarinul ar fi trebuit să se scufunde, imediat ce l-ar zări.

   Totuşi, aviatorii englezi păreau că-şi întinseseră raportul mult şi bine, sau, comandantul crucişătorului era destul de înţelept, ca să se ocupe mai întâi de goeleta piraţilor. Putea să se bizuii şi pe faptul că va mai întâlni pe căpitanul Farrow pe insula prinţului Ando.

   Submarinul putu să-şi continue cursa deasupra apei, până când apăru din stânga vulcanul înalt şi pleşuv, spre lacul căruia ducea numai tunelul adânc de sub apă, a cărui intrare era păzită de o sepie albă. (Vezi broşura 2).

   Căpitanul Farrow mai cercetă odată cerul, cu puternicul său ochean, în partea de Vest, Dacă ar fi trecut deasupra craterului stins, aviatorii ar fi putut descoperi uşor submarinul, în lanţul vulcanic ce-i servea de adăpost. Aceasta era singura posibilitate să-i găsească ascunzătoarea; dar Farrow nu putu să observe vreun aeroplan şi dete comanda de scufundare.

   Apoi se duse cu George şi Ando în cabina de la proră, dete la o parte uşile de oţel şi puse în funcţiune reflectoarele.

   Submarinul se scufundase la treizeci de metri. La această adâncime, tunelul cel lung, care străbătea peretele craterului, ducea în lacul ce umplea interiorul său. Submarinul coti încet spre

nord şi porni spre peretele craterului.

   Farrow se retrăsese de atâtea ori cu submarinul său în acest adăpost încât timonierul Plundow cotea exact la locul potrivit.

   George văzu deschizătura grozavă a tunelului apărând în lumina puternică a reflectoarelor, pe care genialul prim-inginer al submarinului le construise aşa fel încât să străbată apa pe o mare întindere. El îşi îndreptă atenţia-i încordată spre marea crăpătură din dreapta intrării, în care locuia sepia cea albă. Dar monstrul nu se arăta.

   George observă altceva, în schimb. Nişte fire lungi, de diferite culori, jucau în lumina orbitoare a reflectoarelor. Păreau că trăiesc, deoarece câteodată dispăreau cu totul pentru că să reapară apoi în mai mare număr.

   Aceste fire se măreau necontenit. Pluteau la intrarea tunelului, iar atunci când submarinul intră în deschizătura acestuia, lui George i se păru că firele colorate devin tot mai numeroase.

   Aceste fire, care aveau aproape doi metri în lungime şi apăreau acum foarte late, se apropiară mult de geamurile de cristal ale submarinului şi acum George recunoscu îngrozit că era vorba de nişte şerpi mari, al căror trup turtit semăna cu nişte curele groase.

   Ando îl apucă de braţ şi zise încet şi grav:

   — Tata a murit de muşcătura unui şarpe ca aceştia. Taina noastră cea mare îi prezisese moartea. Tata căzu de pe poteca îngustă când ne întorceam acasă şi puţin în urmă îşi dădu sufletul.

   Căpitanul Farrow chemă numaidecât pe doctor, care veni peste câteva minute.

   — Ah, ce-mi văd ochii? strigă el deodată, — asta e cât se poate de interesant. E o specie rară de şerpi şi văd că sunt o mulţime neobişnuită şi încă ce specimene! Mi Se pare că nu am exemplare de mărimea asta în colecţia mea. Minunat, domnule căpitan, am să caut mai pe urmă să prind unul din aceşti şerpi.

   — N-ai decât să încerci, dragă doctore, mă tem însă că n-o să ai cum. Doar nu vei fi crezând că lacul vulcanic e plin de astfel de reptile veninoase! Şi aici, cum vrei să deschizi chepengul turnului?

   — Hm, ai dreptate, domnule căpitan, zise doctorul Bertram necăjit, — parcă se înmulţesc mereu. Şi nici gând să fugă dinaintea noastră, mai degrabă ne întâmpină. Foarte ciudat!

   — Mă tem că o să trebuiască să renunţăm Ia adăpostul nostru, oricât de rău mi-ar părea, urmă Farrow. N-ai putea să-mi explici de unde vine mulţimea asta de şerpi şi de ce pare că iese din tunel?

   — Domnule căpitan, ştiu la ce te gândeşti, zise doctorul, şi cred că aşa e. Am observat adesea în lacul vulcanic şerpi din aceştia şi am prins chiar câteva exemplare. Dar numai întâmplător. Sau că scobiturile şi crăpăturile din pereţii craterului erau pline de bestiile acestea, care îşi căutau hrana la adâncimi atât de mari încât nici nu le-am observat — asta e o posibilitate, şi cea mai probabilă, — sau că şerpii aceştia au pornit în migraţie din cine ştie ce pricină. S-au strecurat prin tunel în lacul vulcanic, nu le-a plăcut acolo şi acum se întorc înapoi. În orice caz, faptul că bestiile astea părăsesc lacul înseamnă pentru noi o primejdie. Mă gândesc la erupţia vechiului vulcan de pucioasă, în regiunea asta, scoarţa pământului e foarte subţire şi atunci e posibil ca şi acest vulcan străvechi să se trezească; am face mai bine să nu stăm mult aici.

   — Da, doctore, asta e şi părerea mea, zise Farrow. Acum o să intrăm liniştiţi în lacul vulcanic şi să vedem prin periscop ce s-a întâmplat şi dacă în lac se află şi mai mulţi şerpi. Am oarecari speranţe că, aşa cum ai spus dumneata, şerpii, pornind în migraţie, au ajuns în tunel. Poate că lacul vulcanic nu le oferă destulă hrană şi de aceea îl părăsesc. Dar s-ar putea să ne aflăm şi în preajma izbucnirii vulcanului,

   — Şerpii se aflau deja pe drum atunci când a izbucnit vulcanul de pucioasă, zise Bertram, — altfel n-ar fi ajuns atât de repede aici. Se poate că lacul vulcanic nu le place pentru că posibilităţile de hrană sunt, insuficiente pentru o mulţime atât de considerabilă. Dar e mai bine să fim prudenţi; părerea mea e să părăsim cât mat repede lacul vulcanic.

   — Dar afară sunt Englezii, zise Farrow, cu amărăciune. Chiar dacă aviatorii sunt oameni cumsecade, tot trebuie să asculte de ordinele superiorilor lor. Şi distrugătorul o să sosească numaidecât, chiar dacă şi-a pierdut câteva vreme cu piraţii. Zău că ne aflăm într-o situaţie mizerabilă.

   — Ei, poate că nu e chiar atât de mizerabilă, zise doctorul. Pe legea mea, e foarte interesant!

   În sfârşit, submarinul ajunse în lac. Şi aci, şerpii veninoşi roiau în jurul submarinului şi când acesta se urcase îndeajuns pentru ca Farrow să se poată servi de periscop, căpitanul văzu că toată suprafaţa lacului era acoperită de aceşti înotători coloraţi, care treceau ca săgeata în toate direcţiile.

   Doctorul Bertram îl împinse la o parte pe căpitan — toţi cei din cabina prorei veniseră în cabina de comandă — şi zise:

   — Domnule căpitan, se prea poate ca şerpii s-o pornească la drum, deoarece lacul e prea mic pentru o astfel de mulţime. Aşadar, nu e numaidecât nevoie să fie un semn de primejdie, adică de izbucnirea vulcanului. Dar, ce-i în mână nu-i minciună. Eu cred că e mai bine să părăsim lacul. Nici nu putem să ne coborâm din submarin. Pariez că toate încăperile adăpostului

nostru sunt pline de şerpi.

   — Hm, asta aş vrea să verific, mai întâi zise Farrow. — Nu vreau să-mi fac mustrări că am neglijat ceva.

   — Desigur, domnule căpitan, aprobă repede Bertram, e şi foarte interesant.

   Farrow dădu poruncă să se ridice submarinul atât de mult încât turnul ieşi din apă. Şi aci, primul inginer făcuse ferestre cu geam prin care se putea vedea şi din apă. Submarinul lunecă încet in grotă. Când se puseră în funcţiune reflectoarele, lumina lor arătă o mişcare multicoloră.

   Din toate încăperile ieşeau reptile veninoase, se încolăceau pe cheiul îngust şi se aruncau în apă. Era absolut imposibil să deschizi chepengul, căci şi puntea submarinului, atât cât ieşea din apă, era acoperită de şerpi.

   — Ei, atunci trebuie să ne întoarcem, zise Farrow. Am putea să rămânem aici până când se vor depărta aceşti musafiri nepoftiţi, dar apariţia lor, precum şi subita lor plecare sunt semne de primejdie, pe care nu trebuie să le nesocotim, S-ar putea ca aceste animale inteligente să presimtă izbucnirea străvechiului vulcan; de aceea trebuie să fim şi noi atât de inteligenţi şi să ne îndepărtăm de el.

   Peste un sfert de oră se aflau iar în larg şi se îndreptau spre marea Flores.

   IV

   O ÎNTREPRINDERE

   FARROW se ţinea mereu pe partea de Nord a drumului ce ducea spre Flores. Insula lui Ando se afla la Sud, dar acolo fusese odată drumul marilor vapoare de pasageri şi, afară de asta, crucişătorul englez trebuie să se fi aflat pe acelaşi drum.

   Şi Farrow voia să dispară, deocamdată. Naviga liniştit deasupra apei, putând astfel să cerceteze mai bine partea dinspre Vest şi să vadă dacă nu se arată avionul. Apoi, făcea economie de curent electric.

   George şi Ando se aflau lângă el. Farrow se adresă tânărului prinţ, zicând:

   — Ando, abia la noapte vom putea să abordăm insula, dacă crucişătorul şi distrugătorul ajung înaintea noastră, ceea ce presupun. Dacă nu, putem s-o facem numaidecât. Cred că putem

ancora în golful din care ai fugit cu luntrea.

   — Da, Tuan căpitan, zise Ando, — golful e foarte adânc. Putem să ne apropiem până la plajă, deoarece bancul de corali e aproape perpendicular.

   — Aşa? Atunci e foarte bine, zise Farrow. Golful e cercetat adesea?

   — Nu, portul cel mare, lângă care se află şi satul, se află la răsăritul insulei. De la golf până acolo e un drum cam de zece kilometri, dar trecem pe la punctul în care e ascunsă taina sfântă a familiei noastre. Acolo a fost muşcat tatăl meu.

   — Hm, mă gândesc dacă n-am putea să atragem în vreo cursă pe unchiul dumitale, zise Farrow. Dacă dumneata, Ando, i-ai trimite vreun om de încredere, care să simuleze că vrea să treacă de partea unchiului dumitale, şi să-i dezvăluie taina, atunci l-am putea atrage în acel loc şi sili să mărturisească. Ce crezi, e cu putinţă?

   — Da, asta s-ar putea, zise tânărul prinţ. Dar v-aş ruga să mă lăsaţi să debarc singur pe insulă. N-aş vrea să pun în primejdie pe noii mei prieteni.

   — Ah, râse George, asta e acum! N-ai să mă poţi opri să te urmez, dragă Ando. Colo, în vulcanul de pucioasă, ne-am legat prieteneşte, acum n-ai să mă respingi, nu-i aşa? Asta nu se poate, viu şi eu cu tine.

   — Şi eu cred că-ţi pot fi de ajutor, zise Farrow cu bunăvoinţă. Dacă întreprinderea noastră e în adevăr primejdioasă, nu face nimic. Suntem învăţaţi cu primejdiile. Desigur că nu trebuie să luăm cu noi oamenii din echipaj. Asta ar bate la ochi. Dar le lăsăm vorbă ca după un anumit timp să ne caute şi în acest caz suntem oarecum in siguranţă.

   — Să sperăm că Englezii nu ne vor lua-o înainte, zise George. Ard de nerăbdare să-l păcălesc pe unchiul tău. Sanctuarul familiei tale se află la mare? Vorbeai doar despre un şarpe de mare?

   — Da, George, se află aproape de golf. Tu ai devenit prietenul meu, de aceea ţi-l voi arăta. Vei fi cel dintâi prieten care-l va vedea. Acum eşti doar prietenul şi fratele meu, eşti puternic şi viteaz, n-ai să te sperii.

   Ando vorbise cu atâta seriozitate încât George amuţise. Atât de îngrozitoare să fie taina noului său prieten încât era nevoie de curaj ca s-o priveşti? Ei bine, se va arăta destul de curajos.

   După o călătorie lungă, se apropiară de insulă. Acuma trebuiau să fie cât se poate de prudenţi, deoarece ajunseră în drumul vapoarelor de pasageri şi, atunci când Farrow se uită iar spre Vest, dădu imediat comanda de scufundare.

   Observase un nor de fum care se apropia cu o viteză colosală. Nu putea să fie decât distrugătorul englez.

   Farrow naviga însă o bună distanţă cu periscopul afară, până când putu să vadă lămurit distrugătorul, care venea aproape perpendicular pe drumul submarinului. Când văzu că ofiţerii de pe puntea de comandă duc ocheanele la ochi, Farrow cufundă repede şi periscopul.

   Nu puteau să-l caute decât pe el. Se vede că comandantul crucişătorului englez se temea acum că Farrow i-o va lua înainte în chestia insulei lui Ando, pe care Anglia voia s-o „ocrotească" şi de aceea trimisese în grabă distrugătorul. Farrow zâmbea, în vreme ce submarinul continua să se scufunde. Englezii n-au decât să debarce în linişte, el venea cu adevăratul stăpânitor al insulei de partea cealaltă şi va arunca unchiului trădător o momeală mai dulce decât i-ar putea oferi Anglia — dezvăluirea tainei familiei domnitoare de până acum.

   — Acuma, distrugătorul o să fie chiar deasupra noastră, se adresă Farrow lui George. Trebuie să înveţi să apreciezi şi să socoteşti exact distanţele şi vitezele. Uite!

   Deasupra submarinului, elicele distrugătorului englez trecură învârtindu-se vertiginos. Farrow făcu un mic calcul pe harta sa, schimbă cursul ceva mai la Est şi zise:

   — Peste o jumătate de ceas vom ieşi la suprafaţă în golf, iar distrugătorul englez va fi deja în port. Ando, cum ai putea să găseşti repede un adevărat om de încredere, care să ducă unchiului dumitale solia?

   — Totdeauna se află cineva în apropierea sanctuarului nostru, zise Ando, — pot să-l trimit imediat şi unchiul meu Rukoo îl va crede. De mult voia să-l atragă în partidul său.

   — Bine, atunci, să sperăm că vom izbuti. De altfel ar fi foarte bine dacă am lua cu noi şi pe doctorul Bertram. El înţelege mai toate limbile din Oceanul Pacific şi poate să se prezinte ca martor, pe care îl vor respecta chiar şi Englezii.

   — Asta nu va fi necesar, zise Ando liniştit. Rukoo va mărturisi în faţa unor martori cari au mai multă trecere în poporul meu. Englezii nici nu au nevoie să-i asculte, e suficient ca eu să fiu stăpânitorul şi dacă poporul meu întăreşte mărturia lui Rukoo, ei nu vor îndrăzni să pună la îndoială cuvintele mele.

   Cu cât se apropia clipa hotărâtoare, cu atât Ando se schimba la faţă. Acum făcea în adevăr impresia unui stăpânitor şi Farrow zise, fără să vrea:

   — Bine, prinţe, dumneata vei fi ştiind mai bine.

   Dar Ando refuză acest titlu, cu un zâmbet uşor, zicând:

   — Tuan căpitane, pentru dumneata aş vrea să rămân întotdeauna „Ando". Titlul de principe să mi-l1 dea străinii. Dumneata însă eşti dintre prietenii mei.

   — Bine, Ando, zise Farrow cu voie bună, dar ştii că-ţi voi fi un adevărat prieten.

   După cum prevăzuse căpitanul, după o jumătate de oră, periscopul submarinului se înălţă deasupra golfului, din care fugise Ando pe furtuna aceea.

   Pe mare nu se vedea nici un vapor. Crucişătorul englez se vede că venea mai târziu; nici nu putea să desfăşoare viteza enormă a distrugătorului.

   Farrow îndreptă submarinul aproape de tot de ţărm, îl ridică la suprafaţă şi, peste câteva minute, Ando şi cei doi Farrow săriră pe uscat. Chepengul turnului fu închis numaidecât şi trupul de oţel al submarinului se scufundă repede.

   Farrow poruncise ca să-i caute abia a doua zi de dimineaţă, daca nu se vor întoarce până atunci. Până la noapte, submarinul să rămână la fund şi abia atunci să iasă la suprafaţă.

   Dacă cei trei expediţionari se vor întoarce mai de vreme şi vor fi nevoiţi să se retragă în grabă pe submarin, vor arunca în apă câţiva bolovani. Cu aceasta, Farrow îşi asigurase retragerea, căci, chiar dacă din întâmplare, ar cădea în mâinile lui Rukoo, puteau să se bizuie că vor fi eliberaţi. Doctorul Bertram ar pune imediat în cunoştinţă pe Englezi de dispariţia lor şi atunci cariera lui Rukoo s-ar sfârşi repede.

   Cum ajunseră pe plajă, Ando sări în desişul pădurii de palmieri şi Farrow cu George îl urmară.

   Ando, care-i aştepta lângă trunchiul unui palmier gros, şopti:

   — E posibil ca Rukoo să fi trimis spioni pe aicea. El ştie că am izbutit să scap în luntre, cu toată furtuna care bântuia. De aceea a şi trimis vorbă Englezilor. Pe insulă se află întreprinderea unui negustor englez, care trebuie să fi telegrafiat imediat la Singapore. Dar se pare că nu-i nimeni prin apropiere; altfel l-aş fi auzit. Acum îmi voi chema partizanii.

   Ando scoase un sunet ciudat, care semăna întocmai cu ţipătul unei păsări. Chemă de trei ori, apoi se ridică şi zise cu mândrie:

   — Acuma toţi supuşii mei cei credincioşi cari au auzit semnalul ştiu că mă aflu iarăşi pe insulă; nu mă tem că s-ar găsi vreun trădător printre ei, — altfel, desigur că planul dumitale, Tuan căpitan, n-ar putea să izbutească. Atunci Rukoo n-ar veni, ci şi-ar trimite zbirii.

   — Să sperăm că te poţi lăsa în nădejdea supuşilor dumitale, zise Farrow.

   Căpitanul amuţi de spaimă când văzu apărând ca din pământ un indigen înalt şi subţire, care ţinând braţele încrucişate se închină adânc înaintea lui Ando.

   Prinţul vorbi cu el multă vreme, părând că vrea să-l convingă, apoi omul răspunse câteva cuvinte, se închină iar şi dispăru precum venise.

   — Să ne ducem la sanctuar, zise Ando, grav. Mai întâi vreau să întreb daci planul meu va izbuti, şi George poate să afle soarta cel aşteaptă dacă nu se îngrozeşte să-şi cunoască viitorul, cel puţin viitorul cel mal apropiat.

   George se uită întrebător la tatăl său. Apoi îşi aduse aminte că Englezii ameninţă continuu pe acesta. Deoarece vor rămâne mereu împreună, va putea să prevadă şi soarta tatălui său, aflând-o pe a sa. De aceea, George întinse mâna lui Ando, strigând:

   — Da, Ando, aş vrea să aflu!

   Prinţul se uită lung la el, apoi plecă capul.

   — Văd că tu mă crezi, zise el cu gravitate, acum vei întrezări si tu adevărul. Dacă m-ai fi urmat fără credinţă poate că soarta te-ar fi ajuns până-acum. Ştii că sunt un om luminat, deoarece m-am bucurat de o educaţie şi cultură europeană. Dar taina familiei noastre n-o poate explica nici unul din marii voştri cercetători, dacă ar fi s-o cunoască. Tu singur vei recunoaşte că aşa numitele „popoare primitive" cunosc unele lucruri şi forţe care vor rămâne pentru noi o veşnică enigmă.

   Farrow clătină din cap, dus pe gânduri. În lungile sale călătorii, văzuse câteva minuni ale Asiei. Acum se temea ca George să nu vadă ceva care ar putea să-l transforme pentru toată viaţa.

   Căpitanul ar fi dorit să-l oprească, dar atunci George s-ar fi întristat toarte mult, poate chiar ar fi devenit melancolic, căci spiritul lui în veşnic neastâmpăr s-ar fi frământat să ghicească ce fel de taine ar fi putut să vadă în sanctuar.

   Se pare că Ando ghicise gândurile căpitanului, Se-ntoarse brusc, se uită ţintă la Farrow şi zise încet:

   — George e un om viteaz şi cinstit. Taina ce o va afla nu va avea putere asupra sufletului său, va putea numai să-l facă mai prudent şi să-l apere.

   Salută pe căpitan cu toată seriozitatea, se întoarse iar şi porni liniştit înainte. Farrow îl urmă, clătinând din cap. Era destul de neplăcut că Ando ghicise temerile lui. Ce-i va fi dat lui George să vadă?

   Tânărul prinţ se îndreptă spre un tufiş mare şi dete la o parte crengile mlădioase. Îndărătul tufişului se afla o cărare îngustă,

curăţită cu îngrijire de plante agăţătoare.

   În urma Căpitanului, crengile se împreunau la loc. Cărarea cârmea înspre mare. În curând vor descoperi taina.

   Nişte, stânci de corali se iviră deodată printre palmieri. Un braţ de mare pătrundea până la ele. Dar un perete înalt de stâncă, ce se ridica la vreo sută de metri, închidea vederea spre largul mării.

   Ando se întoarse şi privi grav pe căpitan. Farrow înţelese numaidecât şi se opri. I se părea un fel de degradare că el nu putea să vadă misterul, dar înţelese repede că Ando nu putea să-l dezvăluie decât unui adevărat prieten. Şi primejdiile extraordinare prin care trecuseră împreună stabiliseră o strânsă legătură de prietenie între aceşti doi tineri, aparţinând unor rase diferite.

   Văzu cum Ando şi George dispar după un colţ de stâncă şi un simţământ de întristare îi strânse inima, gândindu-se la soarta tatălui lui Ando. Apoi însă, convingerea lui că Ando va face tot posibilul să-şi apere prietenul de orice rău învinse temerile căpitanului.

   Acuma îşi aduse aminte de Rukoo, duşmanul intrigant şi primejdios al tânărului prinţ! Trebuia să vină încoace şi, chiar dacă ar fi să mai dureze, se putea ca spionii lui să se afle prin apropiere. Liniştea pădurii dese putea să fie înşelătoare; îndărătul desişului verde, ce părea inofensiv, putea să-l pândească moartea.

   Farrow se propti în picioare, pipăi pistolul de la brâu şi cercetă cu atenţie în jurul său, trăgând cu urechea la cel mai mic zgomot.

   V

   PUTEREA MISTERULUI

   GEORGE simţi cu inima i se strânge când porni în urma prinţului, cotind pe după colţul de stâncă. Întocmai ca şi tatăl său, îşi aduse aminte de soarta bătrânului prinţ, care-şi găsise o moarte groaznică, străbătând acest drum.

   Pe urmă însă, căpătă iar curaj şi încredere, uitându-se la Ando, care păşea cu atâta linişte de-a lungul potecii. Această potecă avea cel mult cincizeci de centimetri în lăţime; de-a dreapta se ridica drept peretele de stâncă, de-a stânga, sclipea apa golfului, al cărui fund George nu putea să-l vadă.

   Pe marginea golfului se vedeau nuferi mari, iar în apa limpede înotau peşti coloraţi, strălucind ca nestematele.

   Dar George ştia că-n crăpăturile acestor stânci se aţinea la pândă moartea, moartea grozavă sub forma graţioşilor şerpi veninoşi care mai acum câteva ceasuri jucaseră în lumina reflectoarelor.

   Acum, Ando se opri, se întoarse spre George şi-l privi drept în ochi. Apoi ridică mâna şi zise solemn:

   — George, am ucis peştele primejdios ca să te scap pe tine, te- am urmat atunci când ai dispărut în craterul vulcanului, dar cea mai mare dovadă a prieteniei mele ţi-o dau acum, arătându-ţi taina familiei mele. Fii serios şi hotărât, lasă deoparte orice gând nebunesc! Altfel, misterul devine primejdios — şi mai bine să rămâi aici!

   George susţinu cu tărie privirea tânărului prinţ.

   — Ando, eu cred în cele ce-mi spui tu, lasă-mă să te urmez!

   — Atunci, haidem!

   Ando se întoarse iarăşi şi dispăru într-o crăpătură a stâncii uriaşe. În lumina de amurg care domnea aci, George văzu ca prin sită figura înaltă a prietenului său. Se ţinea după dânsul, fără să-şi dea bine seama de ce.

   Înaintea lor începu să crească lumina şi George văzu că păşea pe o punte îngustă. Deoparte şi de alta sclipea apa. Îndată după intrarea îngustă, crăpătura din stâncă trebuie să se fi lărgit în formă de grotă şi această punte îngustă ducea la locul misterului.

   Acum puntea se isprăvise şi George se văzu într-o grotă mică, destul de luminată, fără ca să-şi poată da seama de unde venea lumina.

   În mijlocul grotei se afla un obiect, acoperit, aşezat pe un postament scund de piatră. Era de mărimea unui om şi întrecea în înălţime pe cei doi tineri, deoarece era înălţat pe acea piatră.

   Cu nişte mişcări domoale, s-ar putea zice prudente, Ando ridică pânza şi o puse de o parte. Pe postament se afla o statuie de piatră negricioasă, reprezentând un adolescent înalt şi zvelt.

   George văzu cu uimire cât de artistic era acel trup, apoi îşi ridică ochii spre capul statuii şi rămase ţintuit locului.

   Fata tânărului era frumoasă, de o frumuseţe nobilă, aproape clasică. Dar ochii, cari de obicei la statuile din piatră sunt morţi — trăiau.

   Scânteiau şi străluceau într-o lumină misterioasă; siliră pe George să-l privească ţintă, ceea ce-l umplu de un sentiment de frică, şi primul lui gând fu să se întoarcă şi s-o şteargă cât mai repede.

   Dar el ştia că Ando se află alături de dânsul şi o linişte minunată se aşternu în sufletul lui. Credea în prietenia lui Ando şi

voia doar să afle ce o să i se întâmple în curând, ca să ştie ce primejdii îl ameninţau pe tatăl său.

   Ochii adolescentului de piatră se făcură mai mari, tot mai mari. Lumina lor crescu şi deveni atât de puternică încât pe George îl usturau ochii, fără să poată să-i închidă. Apoi, faţa enigmaticei statui se pierdu într-o ceaţă deasă, numai ochii mari şi strălucitori mai scânteiau cu putere.

   George văzu cum în jurul lui răsar fel de fel de chipuri. Norii de ceaţă se strângeau la un loc şi luau anumite forme. Recunoscu pe tatăl său, pe Petre, pe doctor şi alţi oameni din echipaj. Văzu şi pe Ando în vestminte somptuoase. Toate aceste chipuri aveau figura veselă, ochii râzători.

   În cele din urmă se văzu pe el însuşi râzând, cu mişcări repezi şi bucuroase. Mergea de la o figură la alta, vorbea şi glumea cu ele. De multe ori, chipul său devenea grav şi ochii îi se întunecau, dar pentru scurt timp, apoi râdea iarăşi şi ochii săi străluceau din nou.

   Pe urmă, aceste figuri de ceaţă dispărură. Se destrămară cu încetul şi norii plutiră iarăşi în jurul trupului tânăr. Ochii lui străluciră din nou cu putere, împrăştiară ceaţă, până rând sub aceste stele luminoase reapărură trăsăturile frumoase ale adolescentului.

   Focul enigmatic din ochii lui mari păli, pupilele se micşorară, scânteierea lor se stinse şi deodată George putu iar să se mişte.

   Se uită la Ando. Tânărul prinţ era foarte grav, dar ochii îi străluceau. Cu mult calm, întinse pânza peste enigmatica statuie, apoi se întoarse tăcut şi păşi pe puntea cea îngustă, îndreptându- se spre ieşire.

   Nici când fu afară nu întoarse capul. Păşea liniştit pe cărarea îngustă, alături de stânca de corali, urmat de George, căruia lumea i se părea acum şi mai frumoasă.

   Abia când se apropiară de căpitan, care se uita la amândoi cu o atenţie încordată, Ando se întoarse şi privi pe George zâmbind.

   — George, eşti un copil favorizat, îi zise cu seriozitate, şi pe tine te-am văzut legat de soarta mea. Vei avea multe şi mari primejdii de întâmpinat, dar le vei învinge pe toate. Şi tu te-ai văzut vesel şi râzând, numai câteodată erai trist. Astfel se va desfăşura viaţa ta, cel puţin un an de zile de aci înainte. Dacă apoi vei mai voi să-ţi cunoşti soarta şi pentru anul viitor, vino la mine.

   — Ando, asta nu pot s-o ştiu încă, zise George. Acuma e frumos, acuma ştiu că anul acesta voi avea pe lângă mine pe toţi prietenii mei dragi şi buni. Dar pe urmă, n-aş vrea să ştiu nimic

din viitor. Mi-ar fi frică să nu mi se arate imagini triste.

   — E mai bine aşa, zise Ando, m-am temut să nu te prindă curiozitatea. Acuma, bucură-te c-ai s-o duci bine, iar ceea ce va urma, vei trăi şi vei vedea. Chiar dacă ştii dinainte, de schimbat tot nu poţi să schimbi nimic.

   Farrow se uita cu grijă la fiul său. Dar George îi zâmbea vesel, îl îmbrăţişa şi-i spuse:

   — Tată, am vrut să ştiu, numai pentru că eram neliniştit din pricina ta. Aviatorii englezi spuneau doar că autorităţile te caută şi acuma şi bomba pe care au aruncat-o din aeroplan ne-a dovedit cât e de serioasă chestiunea. Şi atunci am vrut să ştiu dacă te afli în primejdie.

   — Dragul meu băiat, strigă vesel căpitanul — îţi mulţumesc.

   — Băgaţi de seamă, zise încet Ando, Rukoo se apropie. Trebuie să fie pe drumul ce duce încoace. Ţipătul de pasăre pe care îl auziţi îmi anunţă sosirea lui.

   Căpitanul şi George duseră repede mâna la pistoale, dar Ando zise surâzând:

   — Nu ne vom folosi de arme. Vă rog, Tuan căpitan şi George, duceţi-vă colo, sub palmierul cel mare! Trebuie să vorbesc singur cu Rukoo. Numai însoţitorii lui pot fi pentru mine o primejdie. În acest caz, mă puteţi apăra. Dar nu cred să fie nevoie.

   Căpitanul şi George se retraseră sub palmierul arătat, la o depărtare de cel mult zece metri. Priveau cu încordare capătul cărării pe care trebuia să vie Rukoo.

   Trecură câteva minute, apoi se auzi zgomotul unor paşi grăbiţi cari se apropiau. Pe cărare se arătă un bărbat de statură mijlocie şi gras; mai făcu trei paşi spre Ando şi apoi se opri.

   Era îmbrăcat cu nişte vestminte scumpe şi purta un turban împodobit cu o agrafă de diamant, de o valoare nepreţuită. Obrazul lui era buhav şi lipsit de expresie, dar ochii mici scânteiau de răutate.

   În urma lui păşea solul, pe care îl trimisese Ando, dar nu era singur. Se iviră şi alţi indigeni, dintre cari însă, numai trei păşiră în urma lui Rukoo, pe locul deschis. Ceilalţi râmaseră în tufişuri şi George simţi că aceştia sunt o primejdie pentru prietenul său Ando, de vreme ce căutau să se ascundă.

   Mai cu seamă privirea lui se opri asupra unui indigen înalt şi destul de gras. Privirile lui ardeau de ură când se opreau asupra tânărului prinţ; acuma, un râs sălbatec şi triumfător schimonosi faţa lui unsuroasă, de parcă-i venise un gând năstruşnic.

   Apoi se piti după tufişul des, lângă care stătuse. Acest om însemna cea mai mare primejdie pentru Ando, George o simţea bine. Tânărul Farrow îşi aruncă privirea în luminişul pădurii. Ando şi Rukoo stăteau faţă în faţă; Rukoo, într-o poziţie mândră, cu mişcări sălbatece, cari întovărăşeau discursul său înflăcărat, Ando, dimpotrivă, calm şi indiferent, îndreptând asupra unchiului său privirea ochilor săi pe jumătate închişi. Din nefericire, George nu înţelegea nimic din această convorbire; dar în acest moment avea şi ceva mai bun de făcut. Trebuia să observe pe indigenul cel înalt, care se vedea bine că-i pusese gând rău lui Ando.

   Indigenii cari veniseră cu Rukoo nici nu observaseră pe căpitanul Farrow şi pe fiul acestuia. Ei îşi îndreptau atenţia numai asupra luminişului, în care explicaţia între Ando şi Rukoo devenea tot mai violentă.

   La drept vorbind, numai Rukoo era tot mai enervat, vorbele îi ţâşneau clin gură şi George îşi zise că unchiul făcea acum o impresie foarte puţin simpatică în comparaţie cu Ando, care-şi păstrase calmul plin de mândrie.

   Fără să spună o vorbă tatălui său, George se târî cu băgare de seamă în tufişul dindărătul său. Căpitanul Farrow era şi el atât de atent la cele ce se petreceau în luminiş încât nici nu băgă de seamă că George se îndepărtase.

   George dădu încet la o parte crengile tufişului, se strecură înăuntru şi le lăsă să se împreună iarăşi. Acum se afla pe o cărare îngustă de tot, pe care apucă înainte.

   Indigenul, care se purtase atât de ciudat, fusese cam la treizeci de metri depărtare. George se gândi deodată că s-ar putea ca şi el să vină pe această cărare ca să ajungă în apropierea, sau chiar în spatele lui Ando.

   Dacă acum l-ar întâlni fără de veste ar ajunge cu siguranţă la o luptă corp la corp şi George ar fi nevoit să facă uz de revolverul său. Dar dacă l-ar împuşca pe indigen, Ando ar avea, probabil, multe neplăceri. Totuşi, dacă indigenul era în adevăr atât de viclean cum părea, atunci se va preface a fi cât se poate de inofensiv, dar nu va renunţa Ia planul său duşmănos, ci va aştepta un prilej mai bun.

   Afară de asta, va deveni bănuitor cu privire Ia George şi va căuta să nu-l piardă din ochi, iar George nu va mai avea prilejul să-şi apere prietenul de vicleniile lui.

   George se puse pe lucru. Terenul era foarte potrivit cu planul ce-şi făcuse, deoarece acum se afla tocmai în faţa unui tufiş ale cărui crengi semănau mai mult a nuiele, cari se înălţau în sus, una lângă alta. George se strecură printre aceste crengi acoperite cu frunze mici şi dese, de culoare cafenie. Nuielele erau atât de

mlădioase încât George nu făcu nici cel mai mic zgomot.

   George se vârî atât de adânc în tufişul de crengi protectoare încât abia de mai vedea cărarea. El nu putea să fie descoperit nici de ochiul cel mai ager, căci frunzele cafenii îl acopereau de tot.

   Dar nici el nu mai avea decât o mică deschizătură, aproape de pământ, prin care putea să privească. Stătuse la pândă mai puţin de un minut, când tresări. Auzise deodată un foşnet încet, pe care nu şi-l putu explica numaidecât. Acest foşnet putea să însemne şi o primejdie, căci şederea pe această insulă era chiar ea o primejdie.

   Să se întoarcă? Zgomotul era un foşnet ciudat, de parcă un corp ar aluneca încet printre crengile mlădioase — se auzea dinspre dreapta lui, la oarecare apropiere de capul său.

   Nu cumva se apropia vreun indigen, partizan al actualului Prinţ Rukoo, care observase, că tânărul Prinţ legitim, Ando, îşi adusese nişte prieteni europeni?

   George nu ştia ce să facă. Dacă se întorcea, indigenul cel înalt, care i se păruse atât de suspect, ar putea să se strecoare pe lângă el, pe cărare.

   Care lucru era mai temut? Sălbatecul cel înalt putea să ameninţe nu numai pe tânărul prinţ ci şi pe tatăl lui George. Trebuia să apară în orice clipă şi George nu trebuia să-l piardă din ochi.

   Dar, în cele câteva clipe cât mai avu de aşteptat, putea să fie surprins de primejdia ce se apropia din spate. O lovitură dată cu iuţeala fulgerului de unul din aceşti sălbateci i-ar pune capăt vieţii şi atunci atât tatăl său cât şi prietenul său Ando erau pierduţi.

   George cântări toate posibilităţile timp de câteva secunde, apoi foşnetul acela ciudat se auzi şi mai tare îndărătul lui. Era atât de aproape de capul lui, încât George fu silit să ia o hotărâre.

   Întoarse repede capul — şi îngheţă de frică. Căci la cel mult o jumătate de metru de obrazul lui văzu un cap de viperă.

   Forma triunghiulară a acestui cap îngrozitor îl încredinţa numaidecât că avea de-a face cu un şarpe veninos. Din copilărie, George se ocupase foarte mult de zoologie şi imediat îşi dete seama că acel şarpe ţinea de specia cea mai periculoasă a viperelor.

   Era, desigur, un exemplar din acei şerpi veninoşi cărora le-a căzut victimă tatăl prinţului Ando. Vipera stătea acum nemişcată, dar limba ei bifurcată se mişca încoace şi încolo.

   Se vede că se gândea dacă să se repeadă înainte şi să-şi înfigă colţii veninoşi în obrazul lui George. Acesta ştia bine că animalele cu sânge rece, aşadar şi şerpii, aveau oarecare inteligenţă.

   George simţi numaidecât că trebuie să stea absolut liniştit şi că nu trebuie să întoarcă nici capul. Cea mai mică mişcare ar fi putut fi luată drept un act de vrăjmăşie şi atunci vipera s-ar apăra imediat prin muşcătura ei mortală.

   Acum însă George auzi iar un zgomot uşor. Venea dinspre cărarea, pe care abia o părăsise, ca să se ascundă în acest tufiş des.

   Sălbatecul venea aşadar pe cărare şi ameninţa viaţa tatălui şi a prietenului său. George nu putea să stea să mai aştepte. Dacă ar mai fi putut să rămână câtva timp nemişcat cu siguranţă că vipera ar fi trecut mai departe, fără să-i facă vreun rău.

   Acum însă trebuia să ia o hotărâre. Sălbatecul cel suspectat era mai de temut şi spre dânsul trebuia George să-şi îndrepte atenţia.

   Cu precauţiuni infinite, îşi vârî iarăşi revolverul în toc şi scoase un cuţit mare şi tăios. Trebuia să lupte împotriva reptilei numai cu o armă ce nu făcea zgomot.

   Când scoase din teacă lama cuţitului, George se înspăimântă iar, deoarece vipera păru că a observat mişcările ascunse.

   Imediat îşi ridică puţin capul respingător, limba i se mişcă mai repede încoace şi încolo, şi un şuierat îngrozitor încredinţa pe George că în acel moment primejdia era iminentă.

   Capul triunghiular al sinistrului animal se mişca mereu, în clipa următoare îşi va înfige colţii în carnea lui.

   George nu putea să mai stea mult pe gânduri, trebuia să facă ceva. Cu o mişcare a cărei repeziciune o făcea posibilă numai încordarea întregii sale energii, George întinse braţul drept. Cuţitul îl ţinea strâns în mâna dreaptă, deoarece ştia bine că nu va nimeri îndată capul şarpelui, ci va trebui mai întâi să taie câteva crengi din tufiş.

   Lovitura pe caro o dădu cu o putere sporită de deznădejde avu efectul dorit. Lama cuţitului tăia trupul şarpelui, chiar lângă cap.

   În clipa următoare, George lăsă cuţitul din mână şi apucă, cu dezgust, trupul şarpelui. Înainte ca reptila să se poată zvârcoli de moarte, George trase spre dânsul trupul decapitat al şarpelui.

   Apăsă de corpul său trupul neted şi dezgustător al reptilei, ca să-i zădărnicească mişcările convulsive. Altfel, indigenul ar fi auzit foşnetul frunzelor.

   George izbuti să ţină trupul şarpelui până când viaţa se stinse în el cu desăvârşire. Abia atunci îi dete drumul şi-l puse încet la o parte.

   Apoi se întoarse iarăşi spre cărare şi privi cu atenţie. Acuma trebuia să vină sălbaticul. Nu putea să fi auzit nimic din lupta aceea îngrozitoare, căci George ucisese prea repede pe vrăjmaş. Acum indigenul cel înalt lunecă pe lângă el, fără zgomot, ca un şarpe urâcios.

   George simţi trecându-l fiori. Aşadar omul acesta punea la cale ceva împotriva lui Ando şi, dacă vroia să ajungă în spatele lui, trebuia să descopere şi pe căpitan, care sta la adăpostul palmierului.

   Tânărul bănui că sălbatecul va căuta să înlăture întâi pe acest mosafir nepoftit. Indigenii posedau cu siguranţă mijloace prin cari puteau să omoare un om fără zgomot şi cu iuţeala fulgerului.

   George mai aşteptă numai o jumătate de minut, apoi se strecură iar cu băgare de seamă pe cărare. Acum îi venea bine că această cărare ducea printre tufişuri, făcând multe cotituri, înainta pe brânci până văzu înaintea lui pe indigen, care se strecura încet şi cu multă băgare de seamă.

   Rămăsese acum atât de mult în urmă încât îşi vedea duşmanul numai ici-colo, până când acesta dispăru îndărătul ultimei cotituri a cărării.

   Dinspre luminiş venea mereu glasul puternic şi neplăcut al lui Rukoo. Ando nu pronunţase încă un singur cuvânt; era atât de sigur de dreptatea lui, încât lăsă pe unchiul său să-şi descarce sufletul cât va vrea. Nici nu bănuia că moartea se strecurase prin tufişuri. George se încredinţa deodată că Rukoo ştia foarte bine de intenţiile indigenului, ba poate că-l şi tocmise pentru crima aceasta.

   De aceea şi vorbea atât de tare şi cu atâta râvnă, ca să acopere orice zgomot suspect pe care l-ar fi făcut ucigaşul. George fu apucat de furie la gândul acestei viclenii.

   Chiar din acest fapt se putea deduce cât de slab se simte Rukoo. Numai laşii, sau aceia cari îşi simt puterea zdruncinată se servesc de o crimă atât de vicleană şi ordinară. Dară Ando murea, Rukoo putea să se afirme — dacă nu cădea şi el, mai curând sau mai târziu în mâna ucigaşilor tocmiţi de dânsul.

   Lucrurile acestea s-au întâmplat adesea în istorie. Lupta pentru dominaţiune a fost dusă din totdeauna cu cea mai mare viclenie şi lipsă de scrupule.

   Muncit de gânduri, George fu cât p-aci să se lovească de indigenul pe care-l urmărea. Uriaşul se oprise şi anume într-o poziţie care trăda surprinderea lui.

   George îşi dete imediat seama că-n acest moment zărise pe tatăl său. Surpriza lui se explică foarte lesne. Putea să presupună că Ando venise cu mai multe ajutoare.

   Poate că-l punea pe gânduri uniforma căpitanului. Desigur că el

nu cunoştea deosebirile între uniforma germană şi cea engleză, de asemenea nu i se păru deloc ciudat că Farrow nu purta epoleţi.

   Se vede că-şi zicea că englezii veniseră în ajutorul lui Ando şi poate că-n acea clipă chibzuia dacă nu e mai bine să treacă de partea tânărului prinţ, pe care-l sprijineau europenii.

   George se apropie şi mai mult de spion şi observă că indigenul se uita atent în spre luminiş.

   Se uită mereu de la un copac la altul, apoi făcu un gest de hotărâre şi ridică braţul. Se încredinţase că Farrow era singur şi acum voia să-l omoare.

   George văzu cu groază că indigenul duce la gură o ţeava mică de trestie. Auzise destul despre ţevile de suflat ale sălbatecilor, despre săgeţile otrăvite pe cari le trimiteau împotrivii victimelor prin aceasta armă, care nu făceau zgomot.

   Tatăl lui se afla în cea mai grozavă primejdie; acum nu putea să mai şovăie. George ridică pistolul cu iuţeala fulgerului, ţinti scurt şi glontele porni.

   Indigenul scăpă ţeava din mână şi sări în sus, răcnind cu putere. George nimerise de minune. De la început, nu avusese intenţia să ucidă spionul pe Ia spate, asta nu se potrivea cu firea lui cinstită, deschisă. Dar trebuia să-l nimerească astfel încât sălbatecul să fie imediat scos din luptă, să nu se mai poată gândi la fapta sa, să nu mai poată să trimită săgeata ucigătoare nici cu ultimele lui puteri.

   Aceasta nu puica să se întâmple decât dacă ar fi căpătat o rană care să-l paralizeze de durere; şi astfel, George alesese drept ţintă cotul indigenului.

   Deoarece arma era de calibru mare, glontele avu efectul aşteptat. Braţul drept al sălbatecului căzu în jos; indigenul îşi apucă încheietura sfărâmată cu mâna stânga şi ţopăi de durere, ţipând cât îl lua gura.

   Efectul detunăturii şi al ţipetelor fu surprinzător. Dindărăt ul tuturor tufişelor ce înconjurau luminişul se iviră capete de indigeni.

   George nu putea să ştie dacă aceşti indigeni sunt prieteni sau duşmani de ai prinţului. Dar auzi glasul Iui Ando, care dăduse un ordin.

   Apoi avu de furcă să se apere singur, căci în tufiş se auzi un foşnet şi în clipa următoare se simţi înhăţat de un indigen uriaş şi strâns cu atâta putere încât nu mai putu să ridice de jos revolverul.

Acuma trebuia să se apere cu toată puterea şi priceperea împotriva acestui duşman primejdios, care-i era mult superior în

forţă. Din fericire George cunoştea bine sistemul de luptă al japonezilor, Jiu-jitsu.

   Acest lucru îi prinse de minune acuma. Mâna dreaptă a sălbatecului alunecă spre beregata lui. George îi apucă încheietura şi o răsuci cu o mişcare scurtă şi puternică.

   Indigenul scoase un strigăt de furie; durerea vie pe care i-o provocase această mişcare îl făcu să uite orice prevedere. Căută înfuriat să apuce pe George iarăşi de beregată, dar acesta îi prinse degetul cel mare.

   Iarăşi i-l răsuci cu putere şi sălbatecul scoase un răcnet de durere şi de ciudă. Cu mâna dreaptă nu putea să mai lupte, căci degetul cel mare îi fusese scrântit.

   Dar indigenul mai avea mâna stângă şi picioarele. Se aruncă cu genunchii asupra lui George şi durerea ce-i pricinui făcu pe băiat aproape să-şi piardă cunoştinţa. Aceasta părea să fie şi intenţia sălbatecului. Acum mâna lui stângă, care apucase încheietura dreaptă a lui George, o slobozi ca să apuce băiatul de beregata.

   Dar slăbiciunea lui George dispăruse. Recunoscu primejdia cu iuţeala fulgerului. Din povestirile doctorului şi ale lui Petre ştia că indigenii de pe insulele Sunda cunosc o mişcare îngrozitoare prin efectele ei.

   Apucă repede beregata adversarului, apoi apăsă pe aortă, — şi vrăjmaşul e ucis, ca şi cum ai stinge o lumânare între două degete.

   George ştia că în clipa următoare va muri dacă indigenul va izbuti să-şi apropie mâna de beregata lui.

   De aceea îşi adună toate puterile, luă o hotărâre disperată şi ridică pistolul cu mâna dreaptă. În momentul în care degetele sălbatecului îi atinseră gâtul, George apăsă pe trăgaci.

   O dată cu detunătura, uriaşul indigen, se chirci şi căzu cu toată greutatea peste George. Acesta se trase repede de sub povara-i apăsătoare.

   Tânărul se uită cu groază la gaura pe care glontele o făcuse în tâmpla uriaşului, apoi se întoarse repede. Pe insula aceasta îl ameninţau atâtea primejdii!

   Indigenii cari se iviseră de după tufişuri erau o mare primejdie pentru Ando, dar şi pentru cei doi Farrow.

   Dar când cercetă situaţia, George văzu că Ando avusese grijă de toate. Supuşii cari veniseră cu Rukoo şi ieşiseră la iveală Ia răcnetul sălbatecului fuseseră biruiţi de partizanii lui Ando, cari se strecuraseră în ascuns, pe urma lor.

   Căpitanul Farrow se repezi în tufiş şi întrebă repede:

   — George, ce s-a întâmplat aici? Am fost nevoit să mă apăr de

un sălbatec, care m-a atacat cu putere. Ah, ţi-ai împuşcat adversarul!

   — Da, zise încet George, a trebuit s-o fac, căci şi el a vrut să mă omoare. Dar ce face Ando?

   — Partizanii săi au biruit pe viclenii însoţitori ai lui Rukoo, acum ţine un mic discurs unchiului sau.

   Lui George i se păru că Rukoo se făcuse mai mic. Ando sta acum în picioare în faţa lui şi vorbea răspicat. Glasul lui răsunător trebuie să se fi auzit pe o mare distanţă împrejurul luminişului.

   Indigenul înalt şi gras căruia George îi sfărâmase cotul şedea pe jos, lângă cei doi prinţi, se ţinea de braţ şi scâncea încet.

   Ando îşi isprăvi discursul. Se întoarse spre desiş, în care trebuie să se fi ascuns o mulţime de indigeni şi strigă câteva cuvinte cu glas puternic.

   Atunci se iviră o mulţime de figuri şovăielnice, cari se strecurară prin tufişuri şi se înşirară la marginea luminişului. Şi căpitanul Farrow veni cu George.

   Când îi văzu, Ando le făcu un semn, apoi se adresă lui George:

   — De două ori am auzit revolverul tău. Ai nimicit pe vicleni, prietene, îţi mulţumesc. Domnule căpitan, e bine că te afli aci ca martor. Am stabilit cu Rukoo ca pretenţiile noastre la tronul tatălui meu să fie rezolvate printr-o luptă pe care o vom da amândoi aci, în prezenţa supuşilor noştri. Rukoo nu vrea să cunoască taina familiei mele, deoarece ştie că numai oamenii cinstiţi şi cu inima deschisă se pot apropia de dânsa. Acuma, lupta dintre noi să hotărască cine este adevăratul prinţ.

   — Ando, dar dumneata ai un drept netăgăduit să pretinzi stăpânirea, zise căpitanul, ce nevoie să mai duci o luptă pe viaţă şi pe moarte?

   — Deoarece pretenţiile mele sunt îndreptăţite, şi lupta va ieşi în favoarea mea, zise Ando, liniştit, — e un fel de judecată divină. Lupta va avea loc cu pumnalele.

   Zicând acestea, prinţul scoase de la brâu pumnalul cu care omorâse peştele ucigaş. Rukoo îşi scoase vestmântul. Deşi era mai scund decât Ando, părea mai puternic decât acesta.

   Dar nu părea să se bucure de această luptă, căci îşi muşca buzele şi aruncă în juru-i priviri de nelinişte. Părea în adevăr să fie o judecată divină; vinovatul era de pe acuma neliniştit şi desigur că-i părea rău că acceptase.

   Un indigen bătrân ieşi acum din rând. Ţinu o mică cuvântare celor doi adversari şi spectatorilor dimprejur, apoi pronunţă un cuvânt care părea să fie comanda.

   Rukoo sări înainte cu pumnalul ridicat şi dădu lui Ando o

lovitură puternică. George abia putu să-şi înăbuşe un ţipăt, căci i se păru că tânărul prinţ nu fusese atent.

   Dar, printr-o mişcare a părţii superioare a corpului, Ando zădărnici grozava lovitură. Rukoo se cam zăpăci; atunci lama pumnalului lui Ando sclipi şi Rukoo sări înapoi cu un ţipăt de durere. Pumnalul lui Ando îi însemnase braţul stâng cu o tăietură sângeroasă, de la cot şi până la încheietura mâinii. Rukoo se uită câteva secunde la rană, apoi îl apucă deznădejdea.

   Îşi dădea seama că avea de luptat cu un adversar superior. Dar se simţea nesigur, pentru că nu avea dreptate şi ştia că acum se decide soarta, căci nu numai puterea, dar şi prestigiul şi viaţa lui erau în joc.

   Cu un răcnet sălbatec şi cu trăsăturile schimonosite de furie, înainta din nou. Braţul stâng, care sângera, îl ţinea acum în chip de scut, Poate că în acest moment nici n-ar fi simţit dacă pumnalul lui Ando s-ar fi înfipt în carnea lui.

   Dar tânărul prinţ zâmbi şi se dete la o parte cu o mişcare graţioasă şi lovitura pe care o îndreptase Rukoo asupra lui trecu şuierând prin aer.

   Rukoo se împletici din pricina puternicii lovituri în gol. Pumnalul lui Ando străluci iar şi George închise ochii fără să vrea. Era încredinţat că oţelul sclipitor se va înfige de astă dată în inima falşului prinţ.

   Dar Ando nu voia să-şi omoare unchiul. Îl însemnase iarăşi, de la umărul stâng până la brâu.

   Câteva clipe, Rukoo râmase ca împietrit. Apoi, cu un răcnet de furie, ce semăna cu răgetul unei fiare, se repezi la nepotul său.

   Ando fu nevoit să se apere serios. Rukoo dădea lovitură după lovitură, ca un nebun, cu o forţă pe care furia o sporea şi care făcea din el un adversar de temut.

   Dar Ando rămase şi de astă dată calm. Ai fi zis că juca în faţa duşmanului său înfuriat, se ferea de lovituri cu o siguranţă de necrezut şi furia lui Rukoo creştea mereu.

   Deodată încercă să apuce pumnalul lui Ando, cu mâna stângă. Bătrânul indigen care juca rolul arbitrului ridică braţele şi se răsti la Rukoo.

   Dar Ando ştiuse să se ferească. Făcu iarăşi o mişcare fulgerătoare într-o parte, apoi pumnalul său sclipi în aer şi Rukoo se dete înapoi cu un ţipăt strident. Dar pumnalul său zbură Ia o parte, într-un tufiş de ierburi înalte.

   După părerea lui George, Ando câştigase lupta. Sta liniştit şi neatins şi se uita la unchiul său, căruia îi despicase mâna dreaptă cu ultima lovitură de pumnal.

   Bătrânul indigen se şi pregătea să ţină un discurs, când Rukoo scoase iar un ţipat, sări în tufişul de ierburi în care zburase pumnalul său şi apucă mânerul strălucitor.

   Toţi indigenii scoaseră acum strigăte de indignare. Se vede că Rukoo călcase o lege sfântă a tribului. Dar pedeapsa se şi arătă şi George îşi zise, înfiorându-se, că această luptă fusese în adevăr o judecată divină. Rukoo scoase iar un strigăt, dar de astă dată un strigăt plin de groază. Deodată se ridică în picioare şi se uită ţintă la mâna lui, pe care o ţinea întinsă.

   De această mână atârna o panglică lungă şi colorată — un şarpe veninos.

   Acum Ando se repezi, ridică pumnalul şi corpul şarpelui căzu la pământ, zvârcolindu-se îngrozitor. Capul însă nu mai atârna de mâna lui Rukoo.

   Ando vru să despice cu pumnalul fălcile viperei, dar Rukoo se dete înapoi. Cu mâna de care atârna îngrozitorul cap al năpârcii făcu o mişcare de apărare, se înălţă din tot corpul şi începu să vorbească.

   Indigenii făcură feţe-feţe iar unii dintre ei se speriară şi se îndepărtară încet de luminiş.

   Când însă Rukoo arătă cu mâna spre Ando, toţi indigenii izbucniră în strigăte de „ura!" Se vede că unchiul, văzându-se în faţa morţii, voise să repare nedreptatea ce făcuse şi le arătase că Ando e adevăratul stăpânitor.

   George se uită la Rukoo cu milă. Atunci văzu cum faţa i se schimonosi. Trupul i se chirci în nişte convulsiuni violente, un strigăt îngrozitor, ca un horcăit, se desprinse de pe buzele lui, apoi căzu Ia pământ ca lovit de trăsnet.

   Încă câteva convulsiuni, câteva zvârcoliri — apoi se întinse.

   — Domnule căpitan, Rukoo şi-a mărturisit vinovăţia, zise Ando, care se apropiase de cei doi Farrow, — a mărturisit că oamenii lui au jurat fals împotriva mea. Acuma eu sunt adevăratul prinţ recunoscut al tribului şi aceasta o datorez dumitale şi lui George.

   — Dar te rog, prinţe, strigă Farrow, noi nu ne-am făcut decât datoria. Mă bucur că totul s-a sfârşit cu bine. Acum trebuie să caut să plecăm de aici, fără să ne vadă englezii.

   — Puteţi pleca îndată, zise Ando. îmi pare foarte rău că nu puteţi fi mai mult timp oaspeţii mei, dar poate că veţi mai găsi vreodată prilejul. De la supuşii mei am aflat că distrugătorul englez se află la răsăritul insulei, în faţa satului nostru. Puteţi pleca fără grijă.

   — Ah, dar suntem nevoiţi să plecăm, zise Farrow, — e foarte posibil ca Englezii să vină încoace. Prinţe, mă bucur că v-aţi

reîntors la locul care vi se cuvine.

   Ce doi bărbaţi îşi strânseră mâna cu putere. Apoi, Ando se întoarse spre George şi zise:

   — Prietene, acum trebuie să ne despărţim. Totdeauna mă voi gândi la tine şi mă voi bucura nesfârşit de mult să te mai revăd vreodată.

   — Ando, mă reîntorc cu siguranţă, zise George, mişcat. Îţi mulţumesc pentru tot ce ai făcut pentru mine. Fii fericit în noua ta viaţă!

   Cei doi tineri se îmbrăţişară şi George urmă repede pe tatăl său, fără să se mai întoarcă. Când ajunseră la golf, submarinul se ridica încet din apă.

   Barca de aluminiu îi duse pe bord, motoarele se puseră în mişcare şi vasul lunecă încet spre larg. George însă rămase în turn şi privi spre insula cea minunată, până când dispăru îndărătul valurilor strălucitoare.

SFÂRŞIT

Volumul 4

   STICLA PLUTITOARE

   BRAVO GEORGE, acum i-ai prins meşteşugul, strigă Petre plin de bucurie, încă odată şi isprăvim pe ziua de azi.

   George şi Petre se întreceau la un joc ciudat. Căpitanul Farrow şi doctorul Bertram stăteau în turnul submarinului şi priveau cu mult interes.

   Petre înota repede spre George, care-l aştepta liniştit, ţinându- se bine deasupra apei. În mâna dreaptă, George ţinea un pumnal de lemn cu vârful bont, pe care i-l cioplise Petre.

   Acum, când se apropiase uriaşul, se întoarse pe spate, şi se repezi dintr-o smucitură spre George. Dar tânărul se feri cu îndemânare, apoi se aruncă înainte, trecând alături de Petre şi-i trecu pumnalul de lemn de la gât până la picioare.

   — Domnule căpitan, ai da voie lui George să atace o balenă cu cuţitul? întrebă doctorul Bertram pe căpitan.

   — Dar ce-ţi dă prin gând, doctore! râse Farrow, să sperăm că niciodată n-o să fie în astfel de situaţie. Îl las doar să se joace! Nu strică dacă încearcă oarecari exerciţii. Dar Petre face bine pe balena!

   — Da. În toate privinţele e un om de ispravă, aprobă doctorul. Regret că n-a stat cu noi toţi anii aceştia, ci a supravegheat pe George în casa dumitale.

   Cei doi înotători se îndreptară acum spre submarin. Era un fel de întrecere nautică, în care Petre învinse cu uşurinţă. Cu forţa gigantică pe care o avea, trecea prin apă ca săgeata.

   George căuta pe cât putea să se ţie după dânsul. Deodată însă scoase un mic ţipăt de durere şi în momentul în care Petre se întorcea, văzu că George se freca la cap, supărat.

   — Ce s-a întâmplat, George? întrebă credinciosul servitor şi se îndreptă numaidecât spre tânărul său stăpân.

   — Nu ştiu ce obiect tare s-a izbit de capul meu, zise George; înotam pe sub apă şi n-am putut să văd. Nu e cine ştie ce, numai că la început m-am speriat. Ce-o fi fost oare? Doar n-o fi un peşte. Era ceva tare.

   — Ah, uite colo luceşte ceva, strigă Petre şi în clipa următoare se repezi spre acel obiect pe care-l descoperise. Prinse obiectul ce sălta pe valuri şi strigă plin de mirare:

   — O sticlă goală, George! Acuma cred că te-ai lovit bine la cap. Ah, dar e astupată şi... Doamne Dumnezeule, dar asta e o veste!

S-o ducem repede căpitanului, poate că mai e posibil să dăm cuiva vreun ajutor!

   George uită numaidecât de durerea de la cap. înota repede alături de Petre, îndreptându-se spre submarin şi amândoi săriră pe punte, trecând peste balustrada scundă a vasului.

   Căpitanul luă sticla plin de curiozitate şi ascultă raportul lui Petre asupra modului în care o găsise. Ţinu sticla pântecoasă în lumina şi zise:

   — E o sticlă de rom obişnuită, deci trebuie să fi fost aruncată în apă de pe un vapor. E numai astupată, nu e pecetluită, aşa cum sunt de obicei sticlele plutitoare, ce conţin câte o misivă. Se poate să fie o glumă a vreunui elev-matelot dar acum am impresia că e un strigăt disperat de ajutor. O să vedem numaidecât.

   Căpitanul scoase dopul, cu briceagul şi scutură sticla în mână. Dădu sticla lui Petre şi desfăcu biletul, ce fusese îndoit de mai multe ori.

   Pe când parcurgea rândurile acelei scrisori lungi, fata i se întunecă, tot mai mult. Apoi zisei

   — Nu m-am înşelat. E un strigăt disperat de ajutor, căruia trebuie să-i răspundem numaidecât. Ne coborâm, căci vreau să citesc biletul şi oamenilor mei.

   Coborî cel dintâi scăriţa dreaptă de fier şi se duse în sala echipajului. Doctorul Bertram, George şi Petre îl urmau. Căpitanul spuse primului ofiţer, Rindow, să cheme toţi oamenii. Le descrise pe scurt felul ciudat în care s-a găsit sticla, apoi citi scrisoarea, pe care toţi de faţă o ascultară ţinându-şi răsuflarea:

   „Către toţi oamenii buni!

   La Sidney am fost narcotizată şi răpită, împreună cu trei prietene ale mele. Acuma ne aflăm în fundul unui vapor, păzite mereu de marinari brutali. Micul ochi de geam e foarte sus şi se deschide numai noaptea, pentru câteva ceasuri.

   Voi încerca să iau sticla de rom goală a unui marinar, care bea foarte mult şi s-o arunc noaptea prin ferestruică. Numai de-aş izbuti şi de mi-ar ajuta Dumnezeu ca strigătul meu să fie auzit de un om cinstit!

   Nu ştiu de câtă vreme suntem pe drumuri, deoarece atunci când ne-am trezit eram de mult in largul mării. Am fost narcotizate la 10 ale lunii, pe când ne aflam pe plajă, vrând să luăm baia. Deodată apărură doi marinari sălbateci, ne stropiră în faţă cu un lichid, care ne tăia imediat răsuflarea. Am căzut în nesimţire şi acum călătorim într-o închisoare plutitoare, spre un ţel necunoscut.

   Vivian Oakland a făcut o descoperire importantă: soarele răsare îndărătul vaporului, trece pe dinaintea ferestruicii noastre şi dispare în faţa noastră. Aşa dar mergem spre Vest.

   Cine găseşte acest bilet să ne ferească de soartă îngrozitoare. Bănuim intenţiile brutelor, care ne ţin prizoniere.

   Daţi de ştire părinţilor noştri, locuiesc toţi la Sidney. Suntem Vivian Oakland, Daisy Rutherford, Maud Williamson şi scriitoarea acestor rânduri, Florence Sasha.

   Ajutaţi-ne, salvaţi-ne, fie-vă milă!".

   Căpitanul Farrow îndoi biletul cu o expresie gravă. Timp de câteva clipe, marinarii rămaseră ca împietriţi, apoi Jan Brike, tunarul, strigă:

   — Domnule căpitan, azi avem în paisprezece, Sticla a fost aruncată, de sigur, astă noapte, ceea ce se poate vedea uşor după dop. Ticăloşii se îndreaptă cu siguranţă spre Singapore, pentru ca să vândă acolo pe bietele fete. Sunt sigur că-i ajungem în marea Javei.

   Printre marinari se născu un murmur de aprobare. Rudolf Hagen, primul inginer, ieşi din rând şi zise:

   — Putem să pornim imediat, domnule căpitan, motorul cel mic de lumină, pot să-l repar şi pe drum.

   — De sigur că pornim imediat, aprobă Farrow, care se uita cu atenţie la dopul sticlei, pe care i-l dăduse Petre.

   — Brike are dreptate, sticla a stat în apă numai câteva ceasuri. Poate că-i ajungem pe bandiţi, chiar astă noapte.

   — Ah, numai de mi-ar trece pe dinaintea tunului, mormăi Jan Brike, ticăloşii ăştia, cari răpesc nişte sărmane fete şi le duc departe.

   Ordinele căpitanului fură îndeplinite cu o repeziciune uimitoare. În vreme ce George şi Petre se mai îmbrăcau, minunatul submarin ieşi din golful, în care se adăpostise peste noapte, şi porni cu o viteză maximă spre marea Javei.

   Linia pe care o urmează marile vapoare spre Australia era departe şi submarinul putea să navigheze deasupra apei, fără să se teamă de a fi descoperit.

   Farrow îndreptă submarinul spre Vest, mergând mai întâi pe lângă coastă. Vaporul pe care se aflau sărmanele fete era desigur cu mult înainte. Dar va fi de ajuns ca submarinul sa se apropie de linia obişnuită de navigaţie, în timpul nopţii, pentru ca a doua zi dimineaţă să înceapă cercetarea cu toată energia.

   Acum submarinul înconjura o limbă de pământ ieşită în apă dintr-o insulă mare. Căpitanul Farrow dădu ordin urgent de scufundare, deoarece chiar în faţa lor navigau cel puţin douăzeci de bărci de ale indigenilor.

   Aceştia nu trebuiau să vadă submarinul; poate că se întâlneau cu vreun vapor şi povesteau cele văzute. Şi atunci, poate că Englezii vor începe iar urmărirea împotriva submarinului, după cel lăsaseră in pace câtăva vreme.

   Ordinul fu executat cu atâta precizie, încât Farrow abia avu vreme să coboare scăriţa de fier şi să închidă chepengul turnului.

   Submarinul plutea în golful cel mare, cu periscopul afară; în dreapta lui se legănau pe valuri bărcile indigenilor.

   Primul inginer, Rudolf Hagen, se apropia de căpitan şi-şi aruncă privirea prin periscop.

   — Aş dori să ştiu ce fac indigenii acolo, zise el. — Acuma au întins pânzele şi stau pe loc. A, de sigur că vor să prindă peşte. Ei, dar în acest caz, n-ar fi fost nici o pagubă, dacă ne-ar fi văzut.

   — Mai bine că nu ne-au văzut, zise Farrow.

   În acest moment, inginerul tresări şi scoase o exclamaţie de uimire.

   — Ce ai, dragă Hagen? întrebă Farrow.

   — Ei drăcie! strigă inginerul, uite că vine o furtună. Bărcile se îndreaptă cu toată viteza spre ţărm. Se pare că se anunţă un taifun. Uite-te şi dumneata, domnule căpitan, cred că e mai bine să ne lăsăm afund.

   Farrow aruncă o singură privire prin periscop şi dădu imediat ordin de scufundare. Pompele lucrau şi aspirau apă în balasturi, submarinul se scufundă mai adânc, dar valurile mici şi puternice, pe cari le ridica furtuna venită atât de brusc, loveau vasul din toate părţile.

   Căpitanul Farrow nu putea să se lase prea afund deoarece nu ştia cât de adânc e golful.

   Întinsese periscopul în toată lungimea şi extremitatea lui abia de mai ieşea din apă.

   Farrow văzu că bărcile indigenilor ajunseseră tefere la mal. Valurile nu puteau să facă submarinului nici un rău, deşi îl săltau cu putere.

   Deodată însă vasul fu smucit şi păru că se opreşte din mers, dar nu se lovi de nimic, aşadar nu fusese izbit de vreun recif ascuns.

   După câteva secunde, obstacolul părea înlăturat, deoarece submarinul înainta iar cu viteză. Dar imediat după aceea păru iar apucat de o forţă necunoscută şi oprit din mers.

   Farrow şi Hagen se priviră surprinşi, apoi căpitanul, care avea multă experienţă, recunoscu pricina şi zise:

   — Am căzut într-o plasă. Indigenii din bărci ne-au întins-o.

   — Bine, dar elicea noastră o va rupe, zise Hagen cu indiferenţă.

Desigur, bateriile vor avea mult de lucru.

   — Da, asta văd şi eu, răspunse Farrow, privind cu îngrijorare la tabloul de distribuţie; la drept vorbind, am fi trebuit să scăpăm până acuma.

   După câteva minute vasul se mai smuci odată şi porni înainte, dar voltmetrul mai arăta cât de supraîncărcate erau bateriile. Submarinul înainta, tot mai încet; deodată lumina electrică se stinse şi motoarele electrice îşi încetară zumzetul.

   — Scurt circuit, zise Hagen cu nepăsare, — elicea lucrează prea greu. Mă prind că plasa s-a înfăşurat de atâtea ori în jurul ei, încât motoarele nu mai pot s-o învârtească.

   — Foarte plăcut, mormăi Farrow, — tocmai acum, când ne aflăm în golf. Nu putem să ne ridicăm, căci valurile ne aruncă la ţărm. Parcă e un făcut: furtuna a trebuit să izbucnească tocmai acum

   — Da, ghinionul nostru, făcu inginerul cu nepăsare, — mă duc să văd ce-i cu motoarele.

   Hagen îşi luă lampa de buzunar şi părăsi cabina de comandă. În uşă se întâlni cu George, care-l întrebă turburat, ce se întâmplase.

   — Întreabă pe tatăl dumitale, zise Hagen, trebuie să văd de motoare.

   George se apropia de căpitan, care lumina cu lampa de buzunar tabloul pe care erau fixate aparatele de măsurat.

   — Tată, suntem în primejdie?

   — Asta n-aş putea să spun, zise Farrow, deşi situaţia noastră e foarte neplăcută. Elicea noastră s-a încurcat într-o plasă, iar supraîncărcarea motoarelor a provocat un scurt circuit. Nu ştiu încă în ce fel o să ieşim din această situaţie fatală. Vom fi nevoiţi să aşteptăm până va trece furtuna, apoi să ieşim la suprafaţă şi să liberăm elicea.

   — Ah, tată, dar până atunci ne scapă vaporul, pe bordul căruia să află sărmanele fete răpite! N-am putea să ne ridicăm acuma la suprafaţă? Valurile nu pot să ne strice submarinul.

   — De sigur, dragă George, dar în acest caz vom fi izbiţi de ţărm, înainte de a descurca elicea. Afară de asta, lucrul e foarte greu, când marea e atât de agitată. N-aş vrea să-mi expun oamenii unei primejdii atât de mari, fără nici un folos.

   — Cred că toţi se vor oferi de bună voie, strigă George. Ei ştiu doar că e vorba de liberarea tinerelor fete. Tată, hai să ieşim la suprafaţă dacă e posibil!

   — De sigur, băiatule, căută Farrow să-şi liniştească fiul. Chiar în interesul nostru, vom încerca totul, ca să ieşim de aicea.

Momentan însă, situaţia noastră nu e deloc favorabilă. Trebuie să ne fi încurcat într-o plasă gigantică şi elicea a învârtit în juru-i atâta mulţime de fibre tari de cocos, încât va fi nevoie de o muncă îndelungată ca s-o eliberăm. Acum însă, trebuie să rămânem negreşit aici, până se potoleşte furtuna.

   — Şi între timp, bietele fete vor fi duse la Singapore, sau în vreun alt port! Tată, nu există altă soluţie? Oare n-am putea să ne ridicăm şi să încercăm să eliberăm elicea cât mai repede? Suntem doar departe de ţărm, aşa de repede nu ne duc valurile pe uscat.

   Farrow îşi bătu fiul pe umăr.

   — Mă bucur, George, că pui atâta râvnă, când e vorba să salvăm nişte semeni de-ai noştri. Să auzim ce spune Hagen. Dacă motoarele vor putea funcţiona, de îndată ce elicea va fi liberă, vom încerca.

   — Mă duc să-l întreb numaidecât.

   George alergă repede, îşi făcu drum, cu ajutorul lămpii de buzunar, prin coridoarele înguste, şi găsi pe Hagen în sala maşinilor, unde cerceta cu amănunţime motoarele electrice.

   — Domnule Hagen, motoarele au suferit vreo stricăciune? întrebă George cu îngrijorare. Trebuie să plecăm mai departe, ca să salvăm bietele fete.

   — Pun alte siguranţe şi, dacă elicea ar fi liberă, am putea să plecăm.

   — L-am convins pe tata să se ridice la suprafaţă, zise George cu mândrie, sunt sigur că fiecare se va oferi de bună voie să descurce elicea, chiar pe furtuna asta. Am să dau şi eu ajutor.

   Hagen clătină din cap.

   — Dragă George, bineînţeles că fiecare marinar se va oferi să îndeplinească această muncă grea, dar eu cred că e cu neputinţă să izbutească. Chiar dacă nu vom fi împinşi la ţărm atât de repede, dar nimeni nu se poate menţine în hula asta. Trebuie să aşteptăm până se mai linişteşte vremea. Cel mai indicat ar fi să ne lăsăm pe fundul golfului. Chiar la această adâncime simţim destul valurile.

   George ştia că inginerul acesta serios şi capabil îşi exprimase convingerea Iui absolută.

   Când Hagen spunea că munca aceasta nu avea sorţi de izbândă, apoi aşa şi era. Cu inima mâhnită, zise:

   — Dumnezeule, sărmanele fete!

   — Această pierdere de timp o vom repara în curând, făcu Hagen, ca să-l consoleze. Vaporul pe care se află prizonierele, nu poate nici el să înainteze repede pe furtuna asta şi, de când am prevăzut motoarele Diesel cu compresoare, submarinul nostru poate să desfăşoare, la nevoie, o viteză nemaipomenită. Vom ajunge din urmă vaporul, înainte ca el să fi atins Singapore.

   — Numai că nu ştim cât o să ţie furtuna, zise George. Pe urmă, trebuie să mai socotim şi câteva ore de muncă, pentru a descurca elicea. Mă tem că vom ajunge prea târziu.

   — Bine, George, chiar dumneata spui că ne vor trebui câteva ceasuri, ca să descurcăm elicea. Şi aşa şi e, căci plasa pare că s-a înfăşurat atât de mult pe axă şi aripile elicei, încât va fi nevoie de o muncă foarte încordată, ca s-o eliberăm. Şi vrei ca oamenii noştri să îndeplinească această muncă pe furtuna asta? Nu, asta e cu neputinţă. Ah, dar ce-o mai fi şi asta? Acum mi se pare că ne mişcăm. Căpitanul trebuie negreşit să se lase la fund.

   Urmat de George, inginerul alergă la cabina de comandă. Căpitanul Farrow dăduse ordinul să se umple balasturile, dar, înainte ca pompele cele mari să intre în funcţiune, Hagen trebuia să înlocuiască siguranţele.

   În cele câteva minute care trecură până să se facă această operaţiune, nu ştiu ce putere misterioasă apucă submarinul, îl învârti de câteva ori în jurul său şi acum îl trăgea mai departe.

   Cu toate aceste rotaţii, căpitanul Farrow nu pierdu simţul orientării. Becurile electrice se aprinseră din nou şi George văzu că tatăl său pălise.

   — Suntem traşi la ţărm, zise Farrow cu glas înăbuşit; — dacă nu ne scufundăm imediat, suntem pierduţi Toate insulele acestea sunt de corali şi o să ne zdrobim de ele. Rindow, — se adresă căpitanul, care tocmai intrase în cabina de comandă — trebuie să mă duc în faţă, în cabina cu geamuri; dumneata rămâi aici şi transmite imediat ordinele mele! Poate că vom izbuti să evităm catastrofa, prin cine ştie ce întâmplare fericită.

   George se duse la proră cu tatăl său. Stătea totdeauna cu plăcere în această cabină, în care genialul Hagen construise două ferestre şi instalase reflectoare puternice.

   Farrow dete la o parte tăbliile de oţel, cari acopereau geamurile şi puse în funcţiune reflectoarele. Prin tubul acustic, care se găsea pe tabloul din ferestre, se auzi glasul lui Rindow:

   — Domnule căpitan, tancurile sunt pline, dar nu ne scufundăm deloc. Curentul, în care am intrat, e atât de puternic, încât ne târăşte, cu toată greutatea apei din balasturi.

   — Bine, Rindow, zise Farrow cu un glas sinistru, curentul trebuie să aibă o direcţie, pe care am putea s-o folosim. Numai să fii atent la comanda mea!

   — Bineînţeles, domnule căpitan.

   DRUMUL INFERNAL

   DAR LUMINA ORBITOARE a reflectoarelor nu străbătea bine apa, deşi inginerul Hagen construise un dispozitiv, care producea nişte raze speciale, asemănătoare cu ale cunoscutelor reflectoare de ceaţă, cari străbat ceaţa atât de temută. Până acum reflectoarele submarinului proiectau lumina până departe, prin apă, acum însă marea era ciudat de opacă şi de o culoare sclipitoare.

   — Ce-i asta, tată? întrebă George îngrijorat, reflectoarele nu funcţionează bine?

   — Ba da, băiatule, răspunse Farrow serios, dar furtuna a răscolit fundul nisipos al mării. Grăunţele de nisip se învârtesc în vâltoare în cantităţi enorme pe dinaintea reflectoarelor şi împiedică vederea.

   — Atunci suntem chiar în apropiere de coastă?

   — Da, şi mă chiar mir că n-am eşuat încă. Curentul care ne târăşte trebuie să-şi fi croit o albie adâncă în nisip şi în această albie suntem purtaţi noi.

   — Tată, atunci submarinul e pierdut, dacă eşuăm în acest canal submarin? întrebă George, sfios.

   — Desigur, băiatule, atunci submarinul e pierdut, zise Farrow foarte serios. Şi după toate probabilităţile, odată cu el suntem pierduţi şi noi, căci nu cred să putem ieşi prin turn, deoarece valurile ne-ar strivi. Ţi-e frică?

   — Nu, tată, strigă George cu energie, nu mi-e frică de mine, mie milă de bietele fete. Dacă eşuăm, ar trebui să încercăm să aruncăm în mare sticla plutitoare. Poate că va fi dusă la ţărm şi găsită, înainte de a fi prea târziu.

   — E frumos din partea ta, zise Farrow cu mândrie, că te mai gândeşti la nişte fiinţe străine, chiar în faţa morţii. Ah, particulele de nisip se înmulţesc, acuma vine şi sfârşitul.

   Apa din faţa prorei se făcuse aproape opacă, semn că ţărmul trebuia să fie foarte aproape. Dar submarinul era târât înainte cu

o iuţeală crescândă. Căpitanul Farrow se apropiase şi mai tare de fereastra din dreapta şi se uita afară. Ştia că sfârşitul e aproape, dacă se ivea în faţa submarinului stânca de corali, din care se compunea insula aceea mare.

   Farrow nu putea să vadă decât la şase metri înaintea lui şi, având în vedere viteza, cu care era târât submarinul, nici nu se mai putea gândi să se ferească.

   — Rindow, la ce adâncime ne aflăm? strigă acum în tubul acustic.

   — După barometru, la zece metri, domnule căpitan, veni răspunsul prompt.

   Farrow clătină din cap; nu putea să înţeleagă. Desigur, golful trebuia să fie foarte adânc, chiar în apropiere de coastă, aşa cum e de obicei în jurul insulelor de corali. Dar în acest caz ar fi trebuit să se lovească de stânci, sau să se împotmolească la fund, căci nisipul dus în vâltoare arăta apropierea ţărmului.

   Deodată, în faţa submarinului se ivi un punct întunecat. Înainte ca Farrow să recunoască obstacolul, înainte ca să poată da vreo comandă, submarinul fu târât într-o mare despicătură subterană a stâncii de corali.

   — Tată, strigă George entuziasmat, ăsta seamănă cu adăpostul tău în care am avut aventura cu peştele-trâmbiţaş. Ah, ce frumos ar fi!

   — Aceste minunăţii de natură vulcanică, sunt, desigur, foarte frecvente aci, în mulţimea asta de insule, care a luat fiinţă numai în urma unei extraordinare activităţi vulcanice. Oricum, insula nu mi s-a părut să adăpostească în interiorul ei vreun vulcan înalt, în al cărui crater să putem ajunge acuma. Dar curentul, care ne târăşte tot înainte mă pune pe gânduri. Canalul, în care ne aflăm acuma, trebuie să aibă o scurgere. Poate că trecem de-a curmezişul întregii insule.

   — Să sperăm că acest canal n-o să se îngusteze, zise George, — altfel am fi prinşi ca într-o cursă de şoareci.

   — Da, răspunse Farrow, în acest caz ar trebui să murim de foame, ca nişte mizerabili. Mi se pare că ai fost prooroc, George. Curentul e mai puternic, dovadă că acest canal se îngustează. Să dea Dumnezeu să ne mai putem strecura printr-unsul.

   George simţi că i se strânge inima, când văzu că pereţii întunecoşi ai canalului, în care era târât submarinul, cu o putere sinistră, se apropiau tot mai mult. Nici vorbă nu putea fi să mai cârmeşti; forţa apei, care târa submarinul ca pe o bucată de plută, era prea mare.

   Căpitanul Farrow îşi dădea bine seama de această forţă: tancurile de balast ale submarinului erau pline şi, cu toate astea, greutatea imensă a vasului era târâtă înainte cu o iuţeală nemaipomenită.

   Uitându-se pe fereastră, căpitanul văzu cum canalul subteran se îngusta în sus şi atunci i se păru că e un adevărat noroc faptul că tancurile erau pline, căci altfel, din pricina presiunii apei, submarinul ar fi fost aruncat spre plafonul tunelului de stâncă şi spintecat de colţurile şi muchiile tăioase ale acestuia. Prin greutatea lui, se ţinea sub acest acoperiş primejdios. Acum îi venea să închidă ochii, căci pereţii tunelului păreau că se împreună. Dar trebuia să se uite afară, să întâmpine primejdia ameninţătoare, fără să poată da o comandă, căci n-ar fi avut nici un rost. Submarinul devenise o minge în bătaia forţelor naturii.

   Corpul de oţel al frumosului submarin se cutremură. Farrow îşi frângea mâinile, căci sfârşitul venise. Încă o clipă, şi corpul de oţel se va înfige în tunelul îngust, prin apăsarea curentului de apă va fi înfipt tot mai adânc şi atunci — întregul echipaj va muri de foame; căci nu era nici o speranţa să iasă din submarin, sau să încerce să-l elibereze.

   Dar submarinul trecuse de locul cel mai îngust al tunelului din stâncă. Căpitanul văzu cu uimire şi nespusă bucurie, că pereţii de stâncă se depărtează iarăşi unul de altul. Submarinul era târât cu mare iuţeală, dar forţa curentului începu să scadă.

   Acum întrevedea posibilitatea să mai scape vreodată teferi din aventura aceasta, care le măcina nervii, cu toate că primejdia pentru submarin devenise mai mare.

   Farrow observa cu atenţie şi, când văzu că submarinul se scufunda cu încetul, dădu ordinul să se golească puţin tancurile de balast. Curentul nu mai era acum destul de puternic, pentru ca să ridice în sus submarinul apăsat de apă. Acuma trebuia căpitanul să arate ce poate.

   Farrow ţinea mereu submarinul în apropierea acoperişului de stâncă, deoarece nu cuteza să se apropie prea mult de fundul tunelului, care era, probabil foarte colţuros. În cele din urmă, Rindow anunţă că tancurile sunt golite. Cu toate astea, submarinul avea mereu tendinţa să se scufunde şi manevra contrarie se arăta fără nici un rezultat. Vasul se afla iar în puterea unui curent, care, de astă dată, îl trăgea în jos.

   Deoarece şi iuţeala se mări în acelaşi timp, Farrow conchise că se apropiau din nou de un loc îngust. Abia răsuflase uşurat, crezând că trecuse orice primejdie, şi acum venea alta, poate mai rea ca cea dintâi.

   Slăbirea curentului pe o mică distanţă se datora numai faptului că tunelul se lărgise foarte mult, în urma strâmtorii. Acum însă păreau că se apropie de o strâmtoare şi mai primejdioasă, căci submarinul era târât tot mai repede înainte şi apoi era tras tot mai puternic in jos.

   Tunelul părea că se îngustează şi în adâncime şi Farrow nu ştia ce să facă. Dacă dădea ordin să se umple balasturile, evita o ciocnire cu plafonul tunelului, dar exista primejdia de a se lovi de stâncile din fund. Căpitanul se hotărî să lase lucrurile să-şi urmeze cursul.

   Deodată submarinul porni în adâncime, cu vârful înainte şi aproape vertical. Acuma părea pierdut, căci trebuia să se izbească şi să se sfărâme de o stâncă.

   Dar şi de astă dată se cutremură numai, uşor, vârful se ridică iar şi submarinul fu aruncat în sus. Înclinarea fusese atât de mare, încât căpitanul Farrow şi George fură nevoiţi să se agaţe cu toată, puterea de marginile ferestrelor, ca să nu cadă pe spate.

   Mişcarea submarinului deveni tot mai repede, acum zbura ca săgeata. Deodată apa se făcu mai limpede, Farrow scoase contactul electric al reflectoarelor — şi apa dinaintea lor era limpede şi străvezie. Numai pe marginile tunelului de stâncă se adunase spuma. Prin ferestre pătrundea acum o lumină orbitoare, şi după câteva clipe, submarinul plutea într-un golf luminos, care avea un diametru de vreo două sute de metri.

   Curentul de apă zvâcnea tumultos şi o dungă lată de spumă, care trecea de-a curmezişul bazinului, arăta direcţia acestuia.

   Submarinul se afla în adevăr într-un bazin, căci golful era închis de jur-împrejur de un perete scund de stânci de corali. Submarinul se îndrepta încet spre marginea opusă a basmului. Acolo, apa trecea peste o porţiune mai joasă a peretelui de stâncă şi acum, Farrow găsise şi obârşia curentului de apă. Prin năvălirea bruscă a valurilor împinse de furtună, în golful, în care submarinul se prinsese în plasa indigenilor, bazinul acesta, care era în legătură cu golful prin tunel, se revărsase. Aşadar, era vorba de principiul atât de simplu al vaselor comunicante.

   Îndărătul bazinului se afla marea, dar în dreapta şi în stânga se aflau nişte stânci înalte. Golful, pe care marea îl tăiase în partea de Sud a insulelor, în stânca de corali, să tot fi avut doi kilometri în lungime şi vreo două sute de metri lărgime.

   Farrow porunci să se deschidă chepengul. Submarinul era dus încet de curent spre marginea bazinului, dar în acel loc, stânca închidea drumul. Avea deci cel mai bun prilej să-şi descurce elicea.

   Farrow şi George văzură din turn că şi îndărătul lor se ridica un perete drept de stânci. Se aflau ca într-o potcoavă de stâncă, a cărei parte liberă o forma bariera scundă de corali.

   — Tată, ce tragem colo după noi? strigă George mirat, arătând spre pupa submarinului.

   — Partea cea mai mare a plasei, pe care au întins-o indigenii, zise căpitanul. — Acum îmi explic eu cum de am trecut atât de bine prin tunel, în mijlocul curentului cotropitor. Plasa asta grea ne-a servit cam în felul cozii zmeilor pe care îi înalţă copiii: ne-a ţinut loc de cârmă. Altfel, cu siguranţă că am fi fost azvârliţi de pereţii, de fundul sau plafonul tunelului.

   — Atunci, plasa ne-a adus mai întâi nenorocirea şi apoi ne-a salvat! strigă George, plin de bucurie. Ah, tată, ce bine-mi pare că tot vom putea să salvăm pe bietele fete! Să sperăm că vom putea trece prin spărtura de stâncă.

   — Desigur, zise Farrow zâmbind. Dacă Brike n-o va putea arunca în aer cu tunul, vom întrebuinţa o torpilă. Stânca de corali nu va putea rezista unei arme ca aceasta. În curând submarinul se lovi uşor de peretele de stâncă, ce închidea potcoava şi se învârti încet, încet, până când ajunse de-a curmezişul lui. Acum era mai uşor pentru marinari, să lucreze la elice, căci puteau să ajungă până la pupă, mergând pe creasta acestui perete de stâncă, ce avea în grosime vreun metru şi jumătate.

   Petre fu cel mai zelos la lucru. Mai mult ca oricare se scufundă în apă şi tăia reţeaua tare de fibre de pe aripile şi axa elicei.

   Lucrul fu terminal în două ceasuri. Între timp, curentul, care se lovea de submarin, slăbise, semn că furtuna care bântuia pe marea Sundei la nord de ciudata insulă, se mai potolise.

   — Bine, zise căpitanul mulţumit, când Petre îl anunţă că elicea a fost liberată; acum aruncăm în aer peretele de stâncă şi facem ocolul insulei. Am pierdut exact trei ceasuri, din pricina furtunii, acum trebuie să le recâştigăm.

   Marinarii se urcară în submarin, în vreme ce tunarul Jan Brike cerceta cu atenţie grosimea peretelui.

   — Domnule căpitan, eu cred că ajunge să slobozim 2—3 obuze, dacă ţintim bine, zise el. — Putem face economie de torpilă.

   — Foarte bine, Brike, răspunse Farrow bucuros, — o să ne dăm înapoi cu o sută de metri şi atunci poţi să ne arăţi ce ştii.

   Brike îşi dezveli tunul, ce, din fericire, nu suferise nici o stricăciune, în timpul sinistrei traversări a tunelului din stâncă.

   Ultimii marinari rămaseră şi ei pe punte şi depărtară submarinul de peretele de stâncă, cu ajutorul unor prăjini lungi.

   Farrow voia tocmai să dea comanda să se dea drumul motoarelor Diesel, când, de pe înălţimea peretelui de stâncă

răsună un ţipăt de femeie.

   Sus, pe marginea peretelui drept apăruse o siluetă îmbrăcată în nişte vestminte albe şi largi, o fată care alerga acuma ca nebună pe o cărare îngustă, de abia se vedea cu ochiul. Trebuie să fi fost urmărită de o primejdie îngrozitoare de alerga la vale pe un drum atât de primejdios.

   — Tată, o să cadă, strigă George.

   În acelaşi timp, el se aplecă peste marginea turnului, spre puntea puţin boltită a submarinului. Petre venise tocmai atunci în turn şi George ii strigă:

   — Petre, dă-mi repede arma. Fata trebuie să fie urmărită şi vreau s-o apăr.

   Petre dispăru iarăşi în interiorul vasului. Căpitanul, George şi marinarii se uitau ca vrăjiţi spre peretele de stâncă, pe care fata părea că alunecă, atât de repede sărea la vale. Şi acuma, sus, pe creasta peretelui stâncos apăru şi urmăritorul.

   Acum, spectatorii înspăimântaţi înţeleseră graba fetei, căci urmăritorul era — o panteră neagră, uriaşă.

   Gigantica fiară se opri câteva secunde pe marginea stâncii, apoi alunecă, cu mişcări mlădioase, în urma fugarei. Oricât de iute alerga fata, fără să se uite că un singur pas greşit ar face-o să se prăbuşească în mare, pantera se apropia tot mai mult.

   — Petre, Petre, repede! strigă George din răsputeri.

   Fata auzise glasul lui şi se uită în jos. Acum se mai afla cam la zece metri deasupra apei. Când zări submarinul şi oamenii de pe punte se opri speriată şi încrucişa mâinile pe piept.

   Atunci pantera pufăi din greu chiar îndărătul fetei. Lacomă să se arunce asupra prăzii sale, fiara călcase greşit şi alunecă timp de câteva secunde cu piciorul stâng dinapoi.

   Imediat sări iar pe cărare, dar fata, care se întorsese speriată de pufăitul acela grozav, îşi pierdu echilibrul, scoase un ţipăt şi căzu în apă.

   — Iată, zise în aceeaşi clipă Petre, dând lui George puşca cea mai bună, dar acum trebuie să ţinteşti bine. Uite că fiara sare şi ea jos, după cum m-am şi aşteptat.

   înainte ca George să fi dus puşca la ochi, pantera neagră se aruncă în apă, făcând o săritură grozavă. George ridică puşca, căci ştia că pantera neagră e o excelentă înotătoare şi că fata era pierdută, dacă ieşea la suprafaţă.

   Nici nu băgă de seamă că Petre se aruncase în apă şi că înota cu o repeziciune uimitoare, de-a curmezişul golfului. El aştepta numai să vadă pantera ieşind la suprafaţă.

   Apoi, când apăru capul acela grozav, cu ochii scânteietori,

George ţinti bine şi apăsă pe trăgaci. Era o lovitură de maestru, căci la o depărtare destul de mare, George nimerise ochiul fiarei. Luptând sălbatec cu moartea, pantera bătea apa, făcând spume in jur.

   Acum apăru la suprafaţă şi fata, la o mică depărtare de fiara turbată de durere. Dar, după câteva clipe, se dădu iar la fund, fără să fi făcut o singură mişcare de înot.

   — A leşinat, tată, repede, repede! strigă George.

   Căpitanul dăduse comanda şi motorul porni. Prora sărea, făcând spume în jurul ei şi submarinul străbătu golful în goană nebună.

   George, care se încleştase de marginea turnului, mai văzu odată fata, apărând şi dispărând iar. Submarinul se mai afla la o depărtare de cincizeci de metri şi părea că e prea târziu, ca s-o mai salveze, dar Petre apăru în locul în care dispăruse fata în valuri.

   Submarinul frână încet, şi în momentul în care era să se oprească, la o depărtare de vreo zece metri, apăru Petre, ţinând cu un braţ făptura cea albă.

   III

UN ADĂPOST CIUDAT

   JAN BRIKE şi marinarii care depărtaseră submarinul de peretele de stâncă, alergară în grabă şi luară în primire fata. Petre însă, se întoarce înapoi şi apucă trupul greoi al panterei negre, care încetase de a se mai zbate.

   Doctorul Bertram, pe care căpitanul îl chemase prin tubul acustic, ordonă ca marinarii să aşeze fata pe punte, alături de turn. George observă în tăcere frumuseţea ciudată a fetei.

   Bertram ieşi repede din turn şi se aplecă deasupra ei.

   — Ah, îşi revine, strigă el, ce neam de oameni ciudaţi, nici n-aş fi crezut vreodată să-i găsesc în insulele acestea. Mai, mai că aş putea să spun că e de rasă caucaziană. Foarte ciudat!

   În vreme ce doctorul sprijinea cu băgare de seamă fata, care se trezea din leşin, Petre veni înot, trăgând după el pantera. Marinarii traseră fiara greoaie pe punte, dar George le strigă s-o ducă pe partea cealaltă, pentru ca tânăra fată să nu aibă o privelişte atât de îngrozitoare, când se va trezi.

   Fata rosti acum câteva cuvinte într-o limbă străină, la auzul cărora doctorul făcu o mutră foarte mirată. El şopti căpitanului,

care se aplecase, plin de interes, pe marginea turnului:

   — A vorbit în limba sanscrită, vechea şi curata Sanscrită a Brahmanilor. Cum o fi ajuns fata asta într-o insulă din Pacific?

   Desigur că nici căpitanul nu fu în stare să dezlege această enigmă şi se mulţumi să dea din umeri şi să tacă. Între timp, fata se ridică în capul oaselor, privi mirată in jurul ei şi îşi dete la o parte părul negru de pe frunte. Apoi se păru că-şi aduse aminte că fusese urmărită de o panteră neagră, şi, cutremurându-se, şopti, de astă dată într-o engleză perfectă:

   — Unde e pantera?

   — Tânărul nostru tovarăş a ucis-o, zise doctorul, care îşi reveni iarăşi din uimire.

   Pentru el era o nouă enigmă că această fată care, după înfăţişare, părea o caucaziana pură, vorbea, atât vechea sanscrită, cât şi engleza.

   Tânăra fată îşi îndreptă minunaţii ei ochi negri asupra lui George, care roşi şi se înclină încurcat. Atunci fata zâmbi şi-i făcu un semn prietenesc.

   — Vă mulţumesc, zise ea cu simplitate. Sunteţi atât de bun, să mă duceţi la tatăl meu? Veţi fi întotdeauna un oaspe bine primit la noi. Mă numesc Sanja, fiica prinţului indian Ghasna.

   — Ei comedie! izbucni doctorul Bertram, în franceză, lucrul devine interesant de tot. Mi se pare că am dat de o viţă de indieni din cei mai curaţi, de la Nord, care, din cine ştie ce motiv, s-au aşezat aici. Zău că e foarte interesant.

   — Nu suntem de mult pe aici, zise Sanja într-o franceză cam stricată. Tata se va bucura să vă vadă.

   — Şi franceza vorbeşti? strigă doctorul Bertram — acum zău, nu mai ştiu ce să spun. Du-ne repede la tatăl dumitale, mult aş vrea să aflu misterul.

   În vreme ce doctorul vorbea cu ciudata fată, căpitanul Farrow dădu un ordin prin tubul acustic şi doi marinari aduseră o barcă mică de aluminium. demontabilă.

   Probabil că Sanja, Indiana, nu mai văzuse niciodată un submarin, dar nu arătă nici urmă de mirare. Doctorul Bertram nu se putu opri de a întreba:

   — Cunoşti vreun submarin, domnişoară Sanja?

   Vorbise iar englezeşte, căci Sanja înţelegea mai bine. Ea răspunse in aceiaşi limbă:

   — Am auzit vorbindu-se, dar acest submarin e primul, pe care îl văd. Pe vremea marelui război, Englezii vorbeau mereu despre submarinele germane şi franceze.

   — Atunci, sunteţi numai de câţiva ani pe insula aceasta?

   — Da, dar tatăl meu vă va explica mai bine ca mine.

   Între timp, barca fusese montată de către marinari şi căpitanul Farrow, care sărise şi el pe punte, pofti pe indiană să se urce într- unsa, ceea ce Sanja făcu imediat.

   În afară de căpitan şi de doctor, plecă, desigur, şi George, în vreme ce Petre nu vru să lase nimănui cinstea de a vâsli şi conduce barca. În curând ajunseră la peretele stâncos şi drept şi găsiră capătul cărării înguste, de pe care se prăbuşise Sanja. Poteca urca, şerpuind peretele de stâncă, ce măsura cam vreo patruzeci de metri.

   Sanja sări sprintenă din barcă şi urcă poteca cu siguranţa unei căprioare. Îndată după ea veni George, pe când doctorul Bertram şi căpitanul urmau cu oarecare prudenţă. Petre priponi mai întâi barca de un colţ de stâncă, apoi păşi cu siguranţă pe cărare, în sus.

   George nu putu să ajungă pe tânăra Indiană până la creasta zidului de piatră, dar ea îl aştepta sus, îi întinse mâna şi arătă adâncul, de partea cealaltă a peretelui stâncos.

   — Acolo stăm noi, zise ea cu simplitate, fiţi bineveniţi!

   George privi mirat la un acoperiş de verdeaţă, dedesubtul lui.

Colo jos trebuie să fie o pădure tropicală foarte deasă, căci nu putea să străbată cu ochiul covorul verde de la picioarele lui.

   Când Sanja îi arătă acum o cărare îngustă, care ducea de partea cealaltă a peretelui de stâncă, spre adâncul de verdeaţă, lui George i se păru că intră într-o casă străină, a cărei stăpână era această fată tânără şi ciudat de frumoasă. El se înclină cam încurcat şi bâlbâi:

   — Mă numesc George Farrow. Tatăl meu e căpitanul submarinului. Celălalt domn e doctorul Bertram şi uriaşul e Petre.

   Părea că Sanja nici nu auzise celelalte nume. Repetă de mai multe ori numele lui George, apoi zâmbi tânărului şi păşi înaintea lui coborând poteca.

   George se întoarse şi văzu pe tatăl său, care tocmai păşea pe creasta zidului. Îi făcu semn cu mâna, apoi urmă cu pasul sprinten pe frumoasa lui conducătoare.

   Înainte de a coborî însă, îşi mai plimbă privirea încă odată în jurul său. De jur împrejur se întindea peretele înalt de stâncă, pe care îl trecuse, venind dinspre mare, pe o întindere cam de un kilometru în diametru. În jurul covorului de verdeaţă. Trebuie să fi fost aci un vulcan mare, stins, în al cărui crater se formase în decursul veacurilor, pădurea cea deasă, a cărei coroană se afla la douăzeci de metri dedesubtul crestei peretelui de stâncă.

   Cu cât cobora mai jos, cu atât George era mai uimit. Aerul din craterul vulcanului devenea tot mai fierbinte; aici nu exista niciodată vânt, căci şi cea mai năprasnică furtună se lovea de craterul înalt de stâncă.

   Toată vegetaţia Indiei creştea aici într-o abundenţă uimitoare, începând de la cele i mal mici ierburi, până la giganţii pădurilor seculare, care se ridicau la o înălţime de douăzeci de metri.

   Când isprăvi de coborât cărarea, George văzu că la picioarele peretelui stâncos se întindeau câmpii cultivate cu orez, cari promiteau o recoltă bogată.

   Când văzu mirarea tânărului, Sanja zâmbi şi zise:

   — Tata a pus să se semene câmpiile astea. Haide, George, vei vedea că ne-am instalat bine aici.

   O cărare îngustă şi şerpuită, ducea printr-un răzor des şi lat cam de o sută de metri. Era o lume vegetală, cum nu se mai vede decât în jungla tropicelor şi acum George îşi dete seama că în această sălbăticie trăiau şi fiarele primejdioase ale Indiei.

   Sanja confirmă părerile lui George, zicând:

   — Această junglă se întinde de jur împrejurul văii. E mult vânat aici, dar şi tigri şi pantere. Aici încep plantaţiile noastre.

   Drumul ducea prin păduri dese de banane, apoi veni una de palmieri de cocos, încărcaţi de fructe.

   După ce trecură şi această pădure, George văzu înaintea lui nişte case. Erau nişte locuinţe de lemn — bungalow-uri — foarte bine şi frumos lucrate. Până să-şi vie el în fire, Sanja scoase un strigăt puternic.

   Îndată ieşiră din toate casele Indienii îmbrăcaţi în alb. Când zăriră pe George, scoaseră nişte exclamaţii de nemulţumire şi câteva mâini se vârâră sub haine, căutând, pe semne, arme ascunse. George fu cât se poate de bucuros că avea pistoalele la brâu şi imediat puse mâinile pe arme.

   Un bărbat înalt se apropia de Sanja, care rămăsese lângă George. Pielea lui era aproape albă, trăsăturile regulate, iar părul îi era neted şi lucios. Aruncă o privire întunecată asupra lui George, apoi adresă Sanjei o întrebare pe un ton poruncitor.

   Tânăra fată răspunse cu vioiciune, arătând spre George. Abia sfârşi vorba şi Indianul se întoarse spre tânăr. Faţa lui mândră şi întunecată strălucea acum de o bucurie sinceră şi se înclină adânc în faţa tânărului, care răspunse politicos salutului său. Apoi, spre marea lui mirare, Indianul i se adresă într-o foarte bună limbă engleză:

   — Domnule, vă mulţumesc pentru salvarea fiicei mele. Prin aceasta mi-aţi făcut un serviciu, a cărui valoare o poate măsura oricine căci Sanja e singurul meu copil. Sunt Prinţul Ghasna.

   — George Farrow, se recomandă tânărul — Şi eu sunt bucuros, Prinţe, că am putut să împuşc pantera neagră. Dar, pentru mine, lucrul n-a fost primejdios şi în afară de asta, nu mi-am îndeplinit decât datoria de om.

   —  Cu toate astea, domnule Farrow, recunoştinţa mea va fi veşnică, zise Ghasna. Ah, dar văd şi alţi domni, fiţi bun şi prezentaţi-mă.

   Cel mai flegmatic era Petre, căci Farrow şi doctorul Bertram nu- şi puteau ascunde uimirea. Se minunaseră destul, trecând cu submarinul printr-un drum ca în infern, şi acum nu se aşteptau deloc să găsească în craterul acelui vulcan o aşezare de oameni şi încă de Indieni de rasa cea mai pură.

   Când George îi prezentă însă pe prinţ, căpitanul Farrow tresări şi pe faţa lui se ivi o expresie de îngrijorare.

   — Da, domnule căpitan, zise Ghasna, cu un zâmbet fin, — şi eu sunt un fugar — ca dumneata. Englezii s-ar bucura foarte mult, dacă mi-ar cunoaşte reşedinţa, căci şi acum se mai tem că într-o bună zi aş putea să iau conducerea întregii Indii. Şi, poate că această frică nu e lipsită de temei. Sunt continuu în legătură cu oamenii mei credincioşi, cari se află împrăştiaţi prin toată India. De aceea cunosc şi numele d-voastră şi mă bucur să fac cunoştinţă cu un om atât de viteaz. Vă rog, intraţi în casă!

   George ardea de dorinţa să întrebe pe tatăl său ce ştie despre prinţ, dar, deoarece Ghasna vorbea atât de bine limba lor, fu nevoit să-şi înfrâneze curiozitatea.

   Interiorul marelui bungalow era aranjat cu atâta lux, încât oaspeţilor nu le venea să creadă că se află în craterul vulcanic al unei insule din Pacific. Iar pe urmă când, la un semn al prinţului, servitorii aduseră cele mai alese mâncăruri şi băuturi, ei nu mai ştiau ce să creadă.

   Petre, care nu luase loc la masă, stătea îndărătul căpitanului, pentru ca să-l servească el însuşi, clătină şi el din cap. Dar Petre se obişnuise cu toate căci, în călătoriile lui cu submarinul avusese atâtea aventuri şi surprize, încât nimic nu putea să-l nimerească prea mult.

   — O să vă povestesc cum am ajuns aici, împreună cu însoţitorii mei, — zise prinţul. Îmi cunoaşteţi numele, domnule căpitan, asta am văzut-o după faţa d-voastră. Prin urmare ştiţi că-n timpul războiului mondial am încercat să intru în legături cu Germania, pentru ca, ajutat de dânsa, să zdrobesc stăpânirea Angliei în India. Din nefericire, planurile mele au fost trădate şi eu am fost nevoit să fug, împreună cu fiica mea şi o mulţime de credincioşi. Am ajuns la ţărmul mării şi acolo am cumpărat o goeletă, al cărei proprietar şi căpitan, care era olandez, se învoi să ne ducă în Sumatra. Mă hotărâsem să aştept acolo, unde aveam o rudă depărtată, sfârşitul războiului. Aveam credinţa că Germania va învinge şi atunci mi-aş fi valorificat pretenţiile mele de stăpânire.

   Dar goeleta fu prinsă de o groaznică furtună şi după două zile furăm împinşi în golful de la Sud, în care se află acum submarinul d-voastră, după cum îmi spune fiica mea.

   Căpitanul şi câţiva dintre credincioşii mei îşi găsiră moartea, ceilalţi însă ne-am salvat, urcând poteca îngustă din stâncă, pe care aţi urcat-o şi d-voastră şi-am dat de valea aceasta. Am fost nevoiţi s-o disputăm tigrilor şi panterelor, care erau foarte numeroase, dar în cele din urmă am izbutit să ne construim case şi să lucrăm pământul. Oamenii mei cei mai inteligenţi s-au întors înapoi în India; acolo au atras tot mai mulţi partizani pentru ideea mea şi acum suntem foarte numeroşi şi puternici. Aştept numai momentul potrivit ca să pot să declar Englezilor, că puterea lor asupra Indiei e cu desăvârşire pierdută. Aş vrea să evit pe cât se poate orice vărsare de sânge, altfel poporul meu nu va putea niciodată să trăiască în pace.

   — Şi... şi niciodată n-aţi fost descoperit, prinţe? întrebă căpitanul.

   — În partea de Nord a insulei se află un sat mare, locuit de Papuaşi. La început au încercat să ne atace, dar am aici doi fachiri cari le-au arătat câteva din minunile lor. De atunci Papuaşii sunt convinşi că suntem toţi nişte vrăjitori grozavi. Nici nu mai îndrăznesc să se apropie cu vreo intenţie rea de vulcanul stins, în al cărui crater, ne-am aşezat. Ba chiar nu spun un cuvânt străinilor, despre prezenţa noastră... Iar oamenii mei, care pleacă pe continent, sau se întorc aici, găsesc într-unşii un sprijin.

   — E foarte ciudat, zise Farrow. Ştiu bine câte sforţări au făcut Englezii, ca să vă găsească. Şi acum, mi-a fost dat să vă cunosc, eu, care sunt un fugar, urmărit cu înverşunare de toată lumea.

   — Când am auzit de dumneata, am început iar să cred în bunătatea oamenilor. Dacă lumea ar avea mulţi bărbaţi dintr- aceştia, atunci progresul ar fi asigurat. Dar acum povesteşte-mi şi dumneata, cum ai găsit golful acesta. Doar e închis de zidul de corali, de care s-a sfărâmat şi goeleta mea!

   — Da, dar noi am venit din partea cealaltă, zise Farrow râzând.

   Apoi căpitanul povesti prinţului indian primejdioasa călătorie a

submarinului, îi spuse că voiau cu orice preţ să încerce să libereze pe fetele prizoniere, iar la urmă adăugă:

   — Acum se pune chestiunea, cum vom ieşi din golf. Bariera naturală de stânci n-aş vrea s-o arunc în aer, în interesul d- voastră, şi atunci voi fi nevoit să luăm drumul înapoi prin tunel. Dacă furtuna cea grozavă din nordul insulei s-a potolit, se poate să izbutim.

   — Puteţi părăsi golful, fără să fiţi nevoiţi a mai trece pe drumul acela primejdios, zise Ghasna zâmbind, şi nici nu e nevoie să aruncaţi în aer bariera, căci eu primesc adesea vizita unui vas amic, care ancorează întotdeauna in acest golf. Înţeleg că trebuie să plecaţi numaidecât, dacă vreţi să salvaţi bietele fete. De aceea nu vreau să vă mai reţin, dar m-aş bucura foarte mult dacă mi-aţi face vreodată o vizită mai lungă.

   George simţi deodată că cineva îi atinge mâna şi se uită cutremurându-se în ochii negri ai Sanjei.

   — George, vei mai veni pe aici? întrebă ea încet.

   — Nimic nu mă va opri, răspunse tânărul cu vioiciune, afară doar de moarte.

   — Ei, ei, chiar aşa de rău n-o să fie, potoli căpitanul Farrow această izbucnire sentimentală. Vă mulţumesc pentru amabila d- voastră invitaţie, Prinţe. După ce vom fi dus planul nostru la bun sfârşit, mă voi întoarce cu plăcere. Pot să-l aduc şi pe George?

   Căpitanul se gândi în sinea lui că izbucnirea spontană a lui George, care semăna destul de bine a declaraţie de dragoste, îl va fi impresionat rău pe prinţ. Cu atât mai mare îi fu mirarea, când Ghasna făcu un semn prietenesc lui George, care se roşise ca focul şi-i zise:

   — Domnule George, să te ţii de cuvânt şi să nu te abaţi de la intenţiile dumitale. Te rog eu. Fiica mea, Sanja, ar fi neconsolată, dacă n-ar revedea pe salvatorul ei.

   — Bine înţeles că voi veni, Prinţe, zise George în culmea bucuriei.

   O căută pe Sanja, dar tânăra fată părăsise odaia.

   — Veniţi, domnilor, zise prinţul, — vă voi conduce până la golf şi voi porunci să vi se deschidă trecerea. Submarinul d-voastră mă interesează, domnule căpitan.

   — Când mă voi întoarce trebuie să faceţi şi d-voastră câteva călătorii cu el, Prinţe, — zise Farrow.

   — Primesc cu mare plăcere.

   Ghasna prelua acum conducerea. În zadar se întorcea George după Sanja, ba chiar rămase puţin în urma convoiului. Se afla acum la fâşia de junglă şi George vru să ajungă din urmă pe ceilalţi, când auzi un foşnet alături de el. De după un tufiş înalt de bananieri se arătă silueta zveltă a Sanjei.

   Tânăra fată alergă spre George, căruia deodată începu să-i bată inima cu putere, şi-i dete un pumnal minunat, cu mânerul de

pietre preţioase.

   — George, ia pumnalul acesta, poartă-l drept amintire de la mine, şi vino în curând!

   Până să bolborosească George, câteva cuvinte de mulţumire, Sanja îl salută, zâmbind radios, şi în clipa următoare dispăru iar.

   George se uită după ea lung de tot. Deodată auzi un şuierat puternic. Petre îi observase lipsa. George strigă repede:

   — Sanja, mă întorc, — auzi un râs în apropiere, apoi se repezi pe potecă, prin pădurea deasă a junglei.

   La peretele de stâncă ajunse din urmă pe Petre. Credinciosul servitor îl privi întrebător, dar nu zise nimic. Dar, când văzu pumnalul acela minunat, pe care George îl mai ţinea în mână, ridică din sprâncene, făcu o mutră şireată şi zise:

   — George, eu n-aş lăsa pe prinţ să vadă pumnalul.

   O clipă se gândi şi George să ascundă acest dar preţios, apoi clătină din cap, vârî pumnalul, care se afla într-o teacă tot atât de preţioasă, la brâu, alături de pistolul din dreapta şi zise:

   — Petre, tu nu înţelegi. Pumnalul mi l-a dăruit Sanja şi eu n-am făcut nici un rău că l-am luat. Prinţul Ghasna n-are decât să-l vadă.

   Zicând acestea, trecu în fugă prin faţa lui Petre şi urcă sprinten poteca îngustă din stâncă.

   IV

   0 URMĂRIRE PRIMEJDIOASĂ

   CĂPITANUL FARROW ŞI DOCTORUL urcaseră împreună cu prinţul care mergea înainte, cam a patra parte în cărare. George se afla acum cam la zece metri îndărătul lor, când se opri şi se uita înapoi, spre junglă.

   Deodată simţi dorinţa s-o mai vadă odată pe Sanja ivindu-se printre copaci şi făcându-i semn cu mâna. Peste câteva secunde, Petre îl ajunse din urmă, aruncă lui George o privire, pe jumătate mirată, pe jumătate şireată şi îşi făcu loc de trecu înainte.

   — George, nu uita, că vrem să plecăm, zise Petre.

   — Nu, nu, Petre, viu numaidecât, făcu George nerăbdător.

   1 se păru că văzuse o mişcare uşoară în junglă şi se aplecă puţin înainte, ca să observe mai bine tufişul des, ale cărui crengi tremurau încet

   Niciodată nu bătea vântul în craterul acesta adăpostit, aşadar numai o fiinţă vie putea să mişte crengile tufişului

   Dar de ce nu se arăta Sanja? Oare se sfiia, pentru că Petre se mai vedea pe drum?

   George îşi ridică privirea. Prinţul, doctorul Bertram şi tatăl său mergeau acum unul în urma celuilalt şi discutau cu aprindere. Păreau atât de adânciţi în conversaţie, încât nici nu se gândeau, să se uite în jos. Petre se depărtase şi el cam de cincisprezece metri; cu siguranţă că nu se va întoarce nici dânsul.

   George se uită iarăşi în jos. Dar acu na, tufişul cel mare, ale cărui crengi se mişcaseră, era liniştit de tot. George se uită câtva timp spre tufiş şi fu uşor decepţionat, crezând că Sanja n-a cutezat să se arate, când văzu o mişcare uşoară in alt tufiş, chiar la capătul potecii din stâncă.

   Plin de bucurie alergă câţiva paşi înapoi şi o chemă pe Sanja încet pe nume. Aşa dar ea îl urmase, ca să-şi mai ia odată rămas bun de la el.

   George se gândi la început să coboare iarăşi poteca, dar îşi zise că va întârzia prea mult, deoarece, cu toate că era foarte sprinten, tot nu putea să alerge cu cine ştie ce iuţeală pe poteca aceea îngustă, de piatră.

   Până la tufişul care se mişca încet, mai erau cam douăzeci şi cinci de paşi, i-ar fi trebuit prea mult timp, dacă ar fi coborât încă odată această distanţă.

   Crengile se mişcau acum mai tare şi George strigă încă odată:

   — Sanja, Sanja!

       Şi atunci se arătă... Dar nu Indiana frumoasă, pe care o aştepta, ci — o fiară neagră şi gigantică, cu siguranţă femela Panterei, pe care o împuşcase George.

   Suflând pe nări, fiara se repezi pe potecă, urcând spre George. Peste câteva clipe îl va ajunge şi atunci el va fi pierdut, căci numai cu o lovitură de labă fiara l-ar fi doborât, l-ar fi aruncat pe potecă, ar fi sărit după ce şi l-ar fi sfâşiat în vale. Uluiala lui George ţinu o singură clipă, apoi îşi smulse pistolul de la brâu, şi trase asupra fiarei, care era acum numai la câţiva metri. Deşi n-o împuşcase mortal, George nimerise atât de bine, încât pantera se ridică în două picioare, urlă şi lunecă de pe potecă.

   George se întoarse imediat şi sări cât putu de repede pe potecă în sus. Văzu pe Petre, care străbătuse jumătate din drumul în serpentină, întorcându-se şi alergând spre dânsul. Dar în acelaşi timp auzi iarăşi urletul înfuriat al panterei, se întoarse ca fulgerul, uitându-se înapoi şi văzu fiara cea neagră urcând iar poteca.

   George îşi dete seama că nu va putea scăpa cu fuga de această fiară atât de sprintenă şi mlădioasă; de aceea se opri,

ochi în grabă şi mai trimise două gloanţe grozavului urmăritor.

   Pantera răspunse iarăşi cu un urlet sălbatec, în care acum se amesteca însă şi durerea. Făcu iar o săritură grozavă, îşi pierdu din nou echilibrul şi alunecă de pe potecă in jos.

   Uşurat, George se întoarse şi alergă, urcând iar poteca. Când trecu de cotitura serpentinei, văzu pe Petre lângă dânsul.

   — Repede. Petre, îl îndemnă George, te pomeneşti că fiară mai vine odată după noi.

   — Se prea poate, zise uriaşul liniştit, — dar acum n-o să ne mai ajungă. Nu-i aşa că nu te-ai aşteptat la pantera asta neagră?

   George se bucură că Petre se întoarse şi urca iarăşi poteca. În felul acesta, Petre nu putea să-l vadă cum se roşise. Nici nu răspunse, ci alergă şi el în urma uriaşului, după ce se convinse, aruncându-şi privirea pe cărarea ce şerpuia sub el, că pantera nu apăruse încă.

   Căpitanul Farrow, Bertram şi prinţul Ghasna care se aflau pe partea cea mai înaltă a serpentinei, priveau acum în jos şi Farrow strigă:

   — Ai nimerit-o bine, George? Altfel prinţul o să aibă neplăceri la întoarcere.

   — Cât despre asta puteţi fi pe pace, zise prinţul râzând; sunt bine înarmat şi pot să mă măsor cu orice tigru sau panteră.

   Zicând acestea, prinţul îşi desfăcu haina largă şi lungă şi Farrow văzu două pistoale mari, automate, pe cari Ghasna le purta la brâu.

   — Haide, George, strigă Farrow liniştit, — plecăm cât mai repede.

       Petre făcea acum nişte paşi atât de gigantici încât George abia se putea ţine după el. De aceea nici nu se mai uita în vale, să vadă dacă pantera rănită mai vine după ei, ci alerga mereu, tot mai grăbit.

   Când ajunse pe creasta zidului de stâncă, se mai uită odată îndărăt, dar nu văzu nimic. Atunci merse mai departe, în urma lui Petre, care dispăru, pe potecă, de partea cealaltă a crestei. Cei zece metri de drum drept îi parcurse din câteva sărituri şi văzu în vale golful, în care se afla submarinul.

   Vru să-l ajungă pe Petre, care i-o luase înainte cu o bună bucată şi de aceea iuţi pasul. Deodată însă îi trecu prin minte un gând, care-l făcu să se oprească.

   Tatăl lui spusese că pantera rănită ar putea să primejduiască întoarcerea prinţului. Dar Ghasna era bine înarmat, deci în stare să se ia la lupta cu o astfel de fiara.

   Dar George se gândea acuma la draga lui Sanja. Daca se apropia de potecă, atrasă, poate, de zgomotul împuşcăturilor, sau poate cu gândul să-şi întâmpine tatăl la întoarcere, — trebuia neapărat să cadă în ghearele bestiei.

   — George, pe unde ai rămas? întrebă Petre, care trecuse de prima cotitură a potecii — ce şi de partea aceasta cobora într-o serpentină dublă, — şi se afla acum dedesubtul lui George.

   — Petre, trebuie să mă mai întorc odată, izbucni George turburat. Dacă Sanja se apropie de stânci, e în cea mai mare primejdie. Trebuie negreşit să dobor pantera.

   — Ei drăcie, dar ştii că bine spui, zise Petre. Aşteaptă-mă, George, viu şi eu. Să dau numai de veste căpitanului, care se află jos.

   George nu-l aşteptă pe credinciosul Petre, care fusese în tot timpul copilăriei spiritul său protector. Se întoarse repede şi urcă iar poteca cât putu mai grabnic. Frica şi grija de viaţa tinerei Indiene îi da aripi la picioare.

   Nici nu se gândea că ar putea fi şi el în pericol. El nu cunoştea încă rezistenţa panterei negre şi nici setea de răzbunare a acestor fiare şi în cazul acesta fiara turbase nu numai din pricina rănilor primite, ci şi din dorinţa de a-şi urma tovarăşul, care nu se mai întoarse. Poate că fiara presimţea — instinctiv — că George pricinuise moartea tovarăşului ei, de vreme ce o rănise şi pe dânsa.

   George mai avea vreo cinci metri până Ia marginea zidului de stâncă, când sări înapoi îngrozit, căci la această mică distanţă se ivi capul sângerând al panterei negre.

   Fiara fu şi ea surprinsă în clipa dintâi, dar îndată se repezi, suflând greu, spre adversar. Cinci metri, şi încă pe un drum în pantă înseamnă pentru o panteră numai o săritură.

   George îşi smulse revolverul de la brâu, dar, când ridică braţul, fiara cea neagră se afla în faţa lui. George slobozi un glonţ în gura panterei, apoi se trase instinctiv înapoi, ca să se ferească de lovitura labelor puternice. Prin această mişcare fulgerătoare, căderea fiarei îl atinse numai, dar fu destul ca să-l arunce de pe poteca cea îngustă, în adâncime.

   George era un înotător excelent; ca atare, făcuse exerciţii pasionate de sărituri; fără aceste exerciţii ar fi fost greu rănit, sau chiar ucis de căderea lui bruscă în apă, de la o astfel de înălţime.

   În cădere îşi vârî întâi pistolul în toc, apoi întinse braţele înainte şi făcu o săritură straşnică, ajungând tocmai lângă submarin, de pe puntea căruia Jan Brike şi ceilalţi marinari văzuseră cu groază înfiorătoarea aventură a „elevului de submarin" cum îl numeau ei pe fiul iubitului lor căpitan.

   Dar ceea ce nu observă el, văzură spectatorii îngroziţi: pantera neagră, rănită de ultimul glonte al lui George şi împleticindu-se din pricină că nu atinsese decât hainele lui George, atunci când se repezise cu labele asupra lui, îşi pierduse şi ea echilibrul. Cu un urlet înăbuşit, căută să sară înapoi, dar era prea târziu. În clipa următoare, trupul enorm şi negru zbură prin aer şi căzu clipocind în apă, chiar în apropiere de George.

   Când se ridică la suprafaţă, George auzi strigătele de alarmă ale spectatorilor, care stăteau împietriţi de groază, fără să-i poată da vreun ajutor. George se întoarse repede şi văzu chiar în spatele lui pantera neagră, care, mulţumită blănii groase, nu prea suferise de pe urma căderii de la o înălţime atât de mare. Părea puţin cam zăpăcită, dar când zări chiar în faţă pe adversarul ei atât de înverşunat, înotă spre el, urlând răguşit. Se ştie că felinele sălbatece înoată foarte bine. George ştia asta şi mai ştia că are de dus o luptă foarte grea, dacă tatăl său şi oamenii lui nu-i vor veni în ajutor. Dar marinarii nu aveau arme pe punte şi chiar dacă unul din ei dispăru cu iuţeala fulgerului la comanda lui Brike, se putea ca să fie prea târziu, până să se întoarcă cu o armă.

   Puşca lui George se afla în barca cea mică de aluminium, lângă peretele de stâncă, unde o lăsase, când urca poteca.

   George se gândi cu iuţeala fulgerului care armă ar fi mai potrivită pentru pantera neagră. Ar fi fost prea neîndemânatec să tragă cu pistolul în apă şi nici n-ar fi putut trage bine, deoarece n- avea când să ochească.

   Atunci îşi aduse aminte de exerciţiile pe cari le făcuse în apă, împreună cu Petre, înainte de a găsi sticla plutitoare. Imediat duse mâna la brâu şi apucă minunatul pumnal, pe care i-l dăruise Sa nja.

   Când simţi arma în mână, George fu copleşit de o linişte binefăcătoare şi de o atât de mare siguranţă că va învinge, încât zâmbi.

   „Sanja"... murmură el încet, apoi — se repezi să întâmpine pantera neagră, care se apropiase până la o distanţă de doi metri.

   Fiara nu se aşteptase la acest atac brusc, căci şovăi o clipă, înainte de a ridica laba, ca să-l izbească.

   Dar acest scurt interval de timp fu suficient, pentru ca George să se ferească în lături, Înfricoşătoarea labă vâjâi în apă chiar alături de capul lui, aşa încât marinarii scoaseră nişte strigăte de spaimă, deoarece crezură că George fusese lovit.

   Dar acesta urma indicaţiile, pe cari i le dăduse Petre. Se apropia şi mai mult de trupul panterei, ridică mâna dreaptă, în care ţinea pumnalul şi, cu iuţeala fulgerului vâri lama ascuţită

între omoplaţii fiarei.

   Apoi smulse arma din rană şi se lăsă repede la fund. În acest fel nu mai auzi horcăitul bestiei şi strigătele de bucurie ale spectatorilor, înotă câţiva metri sub apă, se ridică apoi la suprafaţă şi, înainte de a ajunge deasupra apei, se întoarse repede.

   După puternica lovitură de pumnal, pantera se învârti odată în apă. Toţi credeau că de astă dată a fost rănită mortal, dar gigantica felină avea şapte vieţi.

   Înmărmuriţi de groază, marinarii văzură că pantera se întoarse şi înota din nou. Ochii ei verzi şi plini de cruzime cercetau cu atenţie suprafaţa apei. Se părea că fiara ştia foarte bine că adversarul ei trebuia să iasă la suprafaţă.

   Şi aşa şi era. Când George ajunse deasupra apei, pantera neagră îl şi zărise în apa limpede şi acum se repezi spre el.

   Dar şi George deschise ochii, vedea cam nelămurit prin apă trupul negru al grozavului vrăjmaş şi se lăsă iarăşi la fund. Fiara se repezi cu toată puterea în urma lui, dar distanţa era acum prea mare.

   George se hotărî să sfârşească lupta imediat. N-ar mai fi putut să rămână mult timp sub apă şi de câte ori venea la suprafaţă, avea de înfruntat câte un atac al panterei. De aceea, de cum simţi prin apă loviturile de labă ale fiarei, se ridică la suprafaţă.

   Pantera nu putea să-l vadă bine, deoarece acuma, apa era tulburată de propriile ei mişcări, dar George zări foarte bine trupul cel negru al fiarei, chiar înainte de a ajunge deasupra apei.

   George îşi calculase de minune mişcările, căci se ridică la suprafaţă chiar alături de fiară, în partea stângă a acesteia. Înainte ca pantera să-şi dea seama de apropierea lui, George ridică pentru a doua oară pumnalul. De astă dată putea să ţintească mai bine şi să lovească mai cu putere. Pumnalul se împlântă în blana neagră a grozavului vrăjmaş, până în plasele, apoi, dintr-o săritură, George se depărta de fiară.

   În clipa următoare, pantera lovi apa, de o făcu numai spumă, timp de câteva secunde nu se mai văzu nimic, apoi valurile se potoliră încetul cu încetul.

   Trupul enorm plutea liniştit deasupra apei şi George, care înota spre submarin, fu primit de marinari cu formidabile strigăte de „ura". Când se sui pe puntea submarinului, simţi că picioarele îi tremură uşor. Lupta primejdioasă pe care o dusese, era cam prea obositoare pentru o fiinţă atât de tânără.

   Apoi văzu colo lângă peretele de stâncă pe prinţ, care îi făcea

semne de bucurie. George ridică pumnalul şi strigă:

   — Prinţe Ghasna, spuneţi Sanjei că pumnalul ei mi-a adus victoria. Voi reveni în curând!

   V

   LUPTA CU PIRAŢII

   CĂPITANUL FARROW sosi în barca uşoară de aluminium şi, când se sui pe puntea submarinului, strânse cu putere mâna lui George.

   — A fost o aventură urâtă băiatule, zise el mişcat. Sunt fericit că ai ieşit atât de bine dintr-unsa. Prinţul îţi trimite multe salutări şi te roagă să nu uiţi să te întorci pe aici.

   Zicând acestea, Farrow măsură pe George cu o privire îngrijorată şi mirându-se oarecum. Dar George nu băgă de seamă, ci strigă:

   — Tată, acum mi-aduc aminte că prinţul voia să ne arate drumul ce duce prin zidul de stâncă, care închide golful! Va trebui oare să aruncăm stâncile în aer?

   — Nu, băiatule, poarta, ca să-i zic aşa, se află exact la mijlocul barierei. Prinţul Ghasna ne-o va deschide imediat. În peretele de stâncă se află un tunel, care duce până la acest recif şi din interiorul tunelului se poate da la o parte o mare bucata de stâncă. Oamenii prinţului, care sunt foarte îndemânatici, au construit această barieră minunată. În felul acesta, nici un vas care nu ştie secretul, nu va putea intra în golf.

   În timp ce Petre transporta cea de a doua panteră într-o barcă şi cu ajutorul marinarilor, o ridică pe puntea submarinului, George observa cu încordare reciful de stâncă, care închidea golful.

   Deodată văzu că o mare parte din perete se da într-o parte. Era ca o poartă mare, care se deschidea printr-un dispozitiv ingenios.

   Petre ridicase şi barca pe punte şi Farrow dete un ordin, în urma căruia motoarele submarinului începură să lucreze. Deocamdată puteau să plutească deasupra apei şi aveau destul timp să jupoaie pantera şi să ducă barca la locul ei. Jan Brike îşi acoperi tunul, deoarece nu aveau nevoie de el.

   Când submarinul trecu prin spărtura din stâncă, prinţul Ghasna se arătă dintr-o crăpătură a stâncii şi le făcu semn cu mâna. Farrow, Bertram şi George răspunseră, depărtându-se tot mai mult, până ce prinţul li se păru mic de tot. Apoi Farrow îşi trimise băiatul în cabină, ca să-şi schimbe imediat hainele.

   George se grăbi cât putu, dar când vru să se întoarcă în turn, găsi jos pe toţi marinarii. Petre duse în sala echipajului cele două

piei de panteră, ca să le prepare pentru tăbăcit.

   — Se zăresc nişte vapoare George şi am fost nevoiţi să ne scufundăm numaidecât. Acum navigam spre Vest, în jurul insulei; acolo avem un canal foarte bun.

   — Mai e furtună? întrebă George.

   — Nu, marea e încă agitată, dar furtuna s-a potolit tot atât de brusc după cum a şi venit. Ei, acum avem toate speranţele să prindem pe bandiţi. Desigur că e vorba numai de o mică goeletă şi pe furtuna asta au trebuit să oprească, dacă n-or fi fost nevoiţi să caute adăpost în vreun port.

   — Să sperăm că-i vom zări încă înainte de a se întuneca, zise George. Se prea poate să fi eşuat pe undeva şi noi să trecem noaptea pe lângă ei fără să-i vedem.

   — Hm, asta ar trebui s-o spui căpitanului, — îl sfătui Petre. E drept, în cazul acesta, de cum s-o întuneca, ar trebui să stopăm, sau să navigam de-a lungul ţărmului de Sud al mării Sundei. Numai acolo trebuie să fi fost împinşi de furtună.

   — Da, mă duc să-i spun tatei imediat, zise George şi alergă grabnic spre cabina de comandă. Când izbucni, arătând temerile sale, Farrow îi răspunse liniştit:

   — M-am gândit eu la toate astea, dragă George. Când s-o înnopta, vom naviga foarte aproape de ţărm. Dacă cerul va fi înnorat, ne vom servi de reflectoare. Din fericire, cunosc foarte bine coasta deci nu trebuie să mă tem de stânci şi recifuri.

   George rugă pe tatăl său să-l lase să privească prin periscop, cea ce Farrow îi încuviinţă cu plăcere. George văzu un canal destul de larg, în care valurile mici dar destul de înalte băteau în submarin. Două vapoare şi o goeletă mică se aflau în faţa submarinului şi se îndreptau şi ele spre Marea Sundei. Se vede că din pricina furtunii fuseseră împinse în canalul dintre insule, sau poate că au intrat de bunăvoie în acest canal, ca să caute adăpost de furia taifunului.

   — Tată, uite colo o goeletă, o fi aceea pe care o căutăm noi?

   — Nu, băiatule, goeletă asta, o cunosc prea bine. E condusă de un compatriot de al nostru, Heinz Salten. Când vapoarele se vor depărta îndeajuns, ne vom ridica la suprafaţă şi voi vorbi cu căpitanul, să fie şi el atent la vasul bandiţilor.

   — Tată, trebuie să ne fi descoperit, strigă George. La pupă văd un bărbat foarte înalt şi lat în spate, care se uită încoace cu binoclul.

   — Da, asta e cu putinţă, aprobă Farrow. Prietenul Salten ştie că noi ne aflăm mai totdeauna în apele acestea. Trebuie să fi zărit periscopul. La ce depărtare sunt vapoarele?

   — Ah, goeletă merge mai încet. Distanţa între ea şi cele două vapoare s-a mărit foarte mult. Dar tot ar putea să se mai vadă, dacă ne ridicăm la suprafaţă.

   — Atunci trebuie să aşteptăm. Ne-am apropiat mult de goeletă?

   — Cred că suntem la o sută de metri.

   — Atunci trebuie să mă uit prin periscop, George, trebuie să regulez mersul submarinului.

   Farrow se apropia de periscop şi imediat dădu comanda să încetinească mersul. După câteva minute porunci să cârmească la stânga şi zise lui George:

   — Salten intră într-un golf mare pe partea stângă a canalului. Acolo avem marea liniştită şi putem să stăm frumos unul lângă altul. Nici vapoarele nu ne mai pot vedea de acolo.

   Mai trecură zece minute şi Farrow dădu ordin de ridicare la suprafaţă. George se urcă cu tatăl său în turn şi, când se uită afară, văzu chiar în faţa lor, goeleta care înainta legănându-se încet pe valuri.

   Farrow cârmi chiar alături de ea, apoi porunci să stopeze. Sus pe scara goeletei apăru o siluetă gigantică, cu faţa arsă de soare şi ochii albaştri-deschis, plini de bunătate.

   — Bună ziua, Farrow, strigă uriaşul plin de bucurie, — bine că te mai văd câteodată. Cum o mai duci?

   — Mulţumesc, foarte bine, dragă Salten. Trebuie să mai stăm de vorbă, ca altădată. Asta e fiul meu, pe care l-am adus din Cuxhaven; mai bine zis, l-am găsit în sfârşit în Oceanul Îngheţat, pe un narval. Din pricina furtunii fusese împins până acolo, împreună cu Petre.

   — Ei drace! dacă nu e o glumă, băiatul tău a trecut prin o mulţime de aventuri. Îmi pare bine, tinere, să-ţi fac cunoştinţa.

   George răspunse politicos la salut. Pe urmă Farrow urmă:

   — Salten, am prins o sticlă plutitoare. Patru fete tinere au fost răpite la Sidney şi se află pe un vas care se îndreaptă spre Vest. Nu cred să se fi depărtat prea mult.

   Farrow povesti pe scurt prietenului său cum fusese găsită sticla şi-i citi scrisoarea fetei.

   — Aha, desigur că le duc la Singapore, mormăi Salten, după ce trase o înjurătură la adresa bandiţilor. Să ştii că viu şi eu, dragă Farrow, bandiţii n-or să ne scape. Trebuie să fie o goeletă mică şi deci, nu poate să ne fi luat cu mult înainte. Vasul meu merge bine, chiar dacă nu se poate măsura cu submarinul tău. Haide, să plecăm imediat! E mai bine ca tu să rămâi mereu în urma mea, doar n-avem nevoie să cercetăm decât partea de Sud a Mării

Sundei.

   — Nici nu mai am nevoie să mă scufund, zise Farrow. — căci cele două vapoare, care se află înaintea noastră, vor căuta să meargă pe linia de navigaţie obişnuită. Cum o să fie la noapte?

   Salten se uită la cer şi zise hotărât:

   — O să avem lumină de lună, asta e foarte bine. Aşadar haidem, dragă Farrow! Îmi cam închipui eu cine trebuie să fie. Dacă dau de goeletă căpitanului Brook, o percheziţionez.

   — Ah, despre acest Brook am auzit şi eu vorbindu-se, în mod foarte defavorabil. El e capabil de o faptă atât de ruşinoasă. Să sperăm că vom avea noroc.

   Submarinul se depărta încet de goeletă. Ambele vase întoarseră şi navigară cu viteză dea lungul canalului înspre Marea Sundei.

   Farrow avusese dreptate. Cele două vapoare, de care nu voia să fie văzut, se îndreptau, cu toată viteza, spre linia obişnuită de navigaţie, depărtându-se de recifurile primejdioase ale insulelor.

   Salten şi Farrow însă, cunoşteau foarte bine coasta şi ei îşi puteau permite să plutească pe lângă insule.

   Prin binoclurile lor minunate puteau să mai vadă şi acum norii de fum ai fiecărui vapor, pe drumul obişnuit. Salten îşi zise că va recunoaşte goeleta căpitanului Brook după aceşti nori de fum, căci Brook nu avea motor Diesel, ca vasele moderne, ci se servea încă de un cazan cu aburi, vechi.

   Cele două vase goneau de-a lungul coastei primejdioase, lăsând in urma lor o dâră de spumă. Mulţumită cunoştinţei lor exacte despre aceste ape, nu riscară să eşueze pe vreun recif, căci colţurile de stâncă cele mai primejdioase erau acum acoperite de valuri aşa fel încât nu erau de recunoscut.

   Dar ceasurile treceau şi vasul căpitanului Brook nu se zărea. Nu văzură nici vreo altă goeletă, care să li se pară suspectă.

   De multe ori vedeau nori de fum pe drumul de navigaţie şi Farrow alerga cu submarinul lui până in apropierea acestora, se scufunda şi observa vasul, atunci când norii de fum nu trădau prezenţa vreunui vapor uriaş, care venea din Australia.

   Dar de fiecare dată erau vapoare de ale liniilor de navigaţie cunoscute, care excludeau de la început orice bănuială. Când se însera, cele două vase amice îşi micşorară viteza.

   George era deznădăjduit. Crezuse cu siguranţă, că vor ajunge din urmă goeletă, dar acuma perspectiva de a o găsi scăzuse.

   Luna răsări în curând şi împrăştia pe mare lumina ei blândă, aşa încât coastele insulelor se putea recunoaşte destul de bine. Dar acum era mai greu să supraveghezi linia de navigaţie, ce se afla la o mare distanţă şi Farrow se hotărî să se apropie de ea. Salten, trebuia să-i facă semn, printr-o rachetă luminoasă, dacă va descoperi goeletă suspectă.

   — Tată, n-ar fi mai bine să ne îndreptăm cu toată viteza spre Singapore şi să ne punem la pândă în faţa portului? întrebă George. În acest caz goeletă nu ne va scăpa.

   — Dacă nu va ancora în alt port, zise Farrow. În afară de asta, pe teritoriul portului Singapore nu pot să întreprind nimic împotriva lui, fără să mă expun eu însumi. Dacă n-o vom găsi până mâine dimineaţă, Salten va trebui s-o ia înainte, cu toată viteza, şi să dea de ştire autorităţilor engleze; în acest caz, orice vas suspect va fi cercetat cu amănunţime. Aşadar, în orice caz, fetele vor fi salvate. Desigur că şi mie mi-ar fi mai plăcut să putem elibera noi singuri pe bietele fete. Atunci cel puţin am şti sigur că au scăpat de o soartă îngrozitoare. Să nu pierdem nădejdea.

   Dar timpul trecea mereu şi nici Farrow nu zări vreun vas suspect, nici Salten nu trimise semnalul luminos.

   Trecură iarăşi două ceasuri, când deodată, dinspre coastă, se ivi o goeletă mică. Imediat Farrow ordonă tunarului Jan Brike să stea de veghe la turn căci se gândea că un vas, care făcea comerţ de fete e şi bine înarmat.

   Dar când se apropia goeleta, Farrow văzu că e a prietenului său Salten. Stopa numaidecât şi aşteptă goeleta, care se apropia încet.

   — Farrow, n-am vrut să lansez o rachetă luminoasă, ca să nu atrag atenţia asupra mea, în mod inutil. Mi se pare că o să punem mâna pe bandiţi. La stânga noastră, pe un recif plan, se află o mică goeleta. Nici n-am vrut să mă apropii, ci am venit direct încoace. Cred că e mai bine să pornim împreună. Eu o să-i întreb dacă au nevoie de ajutor. Între timp, tu poţi să fii pe aproape şi, la nevoie să-i prinzi cu cangea.

   — Bine, Salten, aşa să facem, aprobă Farrow.

   Goeleta se întoarse iarăşi şi porni încet spre coastă. Farrow făcu un mic înconjur. Se gândea că goeleta prietenului său va fi descoperită mai curând şi bandiţii o vor ţine sub observaţie şi nici nu vor băga de seamă când se va apropia Farrow din partea opusă, cu submarinul.

   Echipajul se înarma cu revolvere, şi bastoane de cauciuc. Acestea erau destinate să intre mai întâi în acţiune, în caz de luptă, căci Farrow dorea să evite pe cât posibil, să atragă atenţia vapoarelor ce s-ar afla prin apropiere şi de aceea n-ar fi vrut să se servească de revolvere.

   Pentru ca să recâştige timpul pierdut cu ocolul, submarinul porni cu mare viteză; apoi, când începu să se zărească coasta, Farrow încetini mersul, coti la stânga, şi merse de-a lungul coastei.

   În curând zări şi mica goeletă, care se afla pe recif. Lăsă elicea să meargă atât de încet, încât abia de mai putea cârmi submarinul; dar nu trebuia să se apropie prea mult de goeletă, ca să nu atragă atenţia sentinelei.

   Acum se arătă şi vasul lui Salten şi căpitanul chemă cu glas tare goeleta eşuată. Farrow se folosi de ocazie, pentru ca să se apropie cât mai mult de vasul suspect. El cunoştea foarte bine reciful, pe care eşuase goeletă, de aceea merse aproape de marginea de Sud, deoarece acolo stânca era foarte abruptă şi submarinul avea destulă adâncime de apă.

   În felul acesta Farrow putea să stopeze chiar lângă prora goeletei. Marinarii săi, în frunte cu Petre, se pregăteau să se caţere sus. Lanţurile ancorei atârnau în jos, aşa încât era uşor să le apuce. Pentru un marinar nu era lucru greu să se urce pe vasul eşuat.

   Vocea vibratoare a lui Salten răsună iar deasupra apei. Acesta se apropiase până ia vreo douăzeci de metri de goeletă. Acum trebuia să manevreze cu multă îndemânare, pentru ca, mânat de valuri, să nu fie izbit de vasul străin.

   — Ce s-a întâmplat? urlă un glas răguşit de pe puntea goeletei.

   — Aveţi nevoie de ajutor? Întrebă Salten — să vă trag de pe recif?

   După o pauză scurtă, omul de pe goeletă strigă:

   — Mă duc să întreb pe căpitan, mi se pare că nu-i place să fie ajutat.

   — Bine, dar grăbeşte-te, strigă Salten, — n-aş vrea să-mi primejduiesc vasul fără nici un folos.

   Cei de pe submarin auziră lămurit paşii greoi ai marinarului de sentinelă, răsunând câtva timp pe punte, apoi coborând o scară, în interiorul goeletei.

   — Înainte! şopti căpitanul Farrow, — acum puntea e liberă. Repede, sus!

   Petre fu cel dintâi care sări la balustrada goeletei străine. Poate că era o mare îndrăzneală, deoarece nu se stabilise încă dacă acest vas eşuat avea în adevăr pe bord fetele răpite.

   Se putea să fie vorba şi de un englez, care ar fi avut dreptul să aresteze pe aceşti musafiri nepoftiţi. Ce plăcere i-ar face să câştige premiul, pe care guvernul englez îl pusese pe capul căpitanului Farrow!

   Dar marinarii nu se gândeau la una ca asta; nici George, care sărise imediat după Petre pe puntea goeletei, nu se gândea decât la sărmanele fete răpite.

   Luna lumina bine puntea şi îndrăzneţii aventurieri puteau să vadă lămurit deschizătura, care ducea în interiorul goeletei. Pe de lături, aproape de balustradă, se aflau suluri de odgoane şi la comanda lui Farrow, marinarii se strecurară pe nesimţite şi se ascunseră pe după ele.

   Trecură câteva minute, apoi, în interiorul goeletei răsună un glas tunător, care se apropia tot mai mult. Pe scară se auziră paşi grăbiţi, o namilă de om apăru şi se repezi la pupa goeletei, fără să întoarcă capul. După el veni un ai doilea bărbat, care fu tot atât de grăbit încât nu avu vreme să se întoarcă.

   — Ce s-a întâmplat? urlă namila spre Salten, — ce vrei de la mine?

   Vorbise englezeşte şi Salten îi răspunse în aceeaşi limbă.

   — Ah, căpitanul Brook, asta e o revedere neaşteptată. Voiam să dau o mână de ajutor unui vas eşuat, dar n-am crezut să au primit atât de puţin amabil.

   — Bine, dar când eşti trezit din somnul cel mai bun, strigă Brook, cu vocea ceva mai potolită, dar încă destul de mânios. În furia lui părea să se amestece oarecare îngrijorare. Îţi mulţumesc, căpitane Salten, scap eu de aici, de îndată ce vine fluxul. Socotesc că marea e încă prea agitată; dacă m-ai trage acum de pe recif, te-ai primejdui şi dumneata.

   — Dar asta e o nimica toată, căpitane Brook; oamenii mei or să-ţi arunce un odgon. E cât se poate de uşor să te trag de acolo. Pe urmă putem să pornim împreună spre Singapore.

   — Nu, zău, îţi mulţumesc, vreau să aştept fluxul, altfel mi se strică tălpoaie vasului. N-am vrea să te reţin. De altfel, eu plec spre Răsărit, acuma viu chiar de la Singapore.

   — Da? strigă Salten mirat, — credeam că veniţi din Australia.

   — Ce... Ce? Din Australia? bâlbâi Brook, — de unde ai mai scos- o? Cine ţi-a mai făcut şotia asta? Viu de la Singapore, ai înţeles căpitane Salten? Cine ţi-a mai...

   — Înainte, băieţi, şopti căpitanul Farrow. Trebuie să pătrundem în goeleta. Brook minte, se vede bine.

   Petre lunecă spre deschizătură, George după el. Tânărul fiu al căpitanului găsise sticla plutitoare, de aceea se simţea dator să contribuie primul la salvarea sărmanelor fete.

   Era o mare îndrăzneală să te cobori pe scăricică, în întunericul necunoscut.

   Dacă fetele răpite se aflau în adevăr pe bord, echipajul se va

apăra cu îndârjire, căci englezii ar face scurtă socoteală cu dânşii.

   Din depărtare se auzea un râs zgomotos. Se vede că echipajul chefuia, ca să uite spaima ce le-o produsese eşuarea goeletei.

   Îndrăzneţii aventurieri se opriră în josul scării. Afară de căpitanul Farrow, George şi Petre, veniseră încă cinci marinari.

   Farrow aprinse lampa de buzunar. Se aflau într-un gang îngust, în care răspundeau mai multe uşi. Sala cea mare a echipajului părea să fie spre pupa, căci de acolo se auzea zgomotul chefliilor.

   — Trebuie să aflăm unde au ascuns fetele, şopti căpitanul, — poate că Ie putem salva, fără să fim observaţi. Asta ar fi cea mai frumoasă farsă, pe care am putea-o face căpitanului Brook. Atenţie, puneţi-vă în gardă!

   Farrow stinse lampa cu iuţeala fulgerului, căci clanţa unei uşi fusese apăsată cu putere. Marinarii se pitiră după scară, cât ai clipi din ochi. Acolo se afla un spaţiu, în care fuseseră îngrămădite frânghii şi odgoane.

   O uşă se deschise scârţâind, râsul şi glasurile marinarilor se auziră tare de tot, apoi o voce răguşită strigă:

   — Aş de unde! Căpitanul nu poate să ne spună nimic. Haide John, adu-ne fetele. Lăsă că le vii tu de hac.

   Nişte râsete brutale răspunseră la aceste cuvinte şi George, care spiona pe după colţ, văzu un bărbat voinic şi grosolan, care venea dea-lungul gangului, clătinându-se.

   Se opri chiar lângă scară şi trase de două zăvoare mari.

   Se auziră nişte ţipete puternice şi glas de femei. Uriaşul făcu încă un pas, clătinându-se şi urlă şi mai tare ca până acum:

   — Tăcere! Dacă mai scoateţi o vorbă, vă ia mama dracului! Haideţi, ieşiţi repede. Auzit-aţi?

   Zbieretul lui şi ţipetele fetelor trebuie să se fi auzit şi sus, căci Farrow şi oamenii săi auziră nelămurit vocea aspră a lui Salten:

   — Căpitane Brook, ce sa întâmplat acolo?

   — Nimic, zbieră Brook, înfuriat peste măsură, — asta nu te interesează. Vezi de treburile dumitale!

   Beţivul tăcuse câteva minute, apoi izbucni în râs şi zise:

   — Aş de unde! căpitanul n-o să ne spună nimic! Haideţi, fetelor, ieşiţi afară!

   Apoi începu iar să zbiere. În furia lui nici nu auzi paşii greoi şi grăbiţi, cari veneau pe punte şi coborau acum scara. Era căpitanul Brook, care, în clipa următoare dădu uriaşului un pumn, de se rostogoli la o parte.

   — Aţi nebunit? urlă căpitanul ca turbat — căpitanul Salten, se află chiar în faţa noastră, cu vasul lui. A auzit ţipetele fetelor.

Dacă nu-l facem să plece, fără să mai bănuiască ceva, suntem pierduţi.

   — Domnule căpitan, îl împuşcăm, strigă un marinar înalt şi vânjos, care apăru în uşa deschisă a sălii echipajului. În felul ăsta n-o , să ne dea de gol.

   — Aşadar înainte! urlă Brook. Despre neascultarea voastră în ce priveşte fetele mai vorbim noi!

   — Ce? urlă John, care îşi revenise după grozava lovitură de pumn a căpitanului. Vrei să ne ameninţi şi să ne baţi? Uite, asta e răsplata mea!

   Beţivul se aruncase asupra căpitanului surprins şi-i dăduse două lovituri de pumn grozave, în obraz. Brook se împletici, gemând, dar John se îndreptă râzând spre încăperea, în care sărmanele fete ţipau iarăşi, înspăimântate.

   Sus, pe punte se auziră două împuşcături, cari fură urmate de altele, drept răspuns. Se distingea bine sunetul diferit al împuşcăturilor. Aşa dar, căpitanul Salten voia să ia goeleta cu asalt.

   Dar şi jos în gang răsună acum o împuşcătură. Căpitanul Brook îşi adunase toate puterile. Acum ştia bine că trebuie să lupte pe viaţă şi pe moarte.

   Cu mâna sigură trase în uriaşul John, care fusese pricina descoperirii. În vreme ce uriaşul se prăbuşea horcăind, Brook se îndreptă spre scară.

   — După mine! urlă el. Acum e acum!

   Dar nu ajunse până la prima treaptă. În faţa lui se ridică trupul gigantic al lui Petre, bastonul de cauciuc vâjâi prin aer, se auzi o trosnitură înăbuşită, şi căpitanul Brook se prăbuşi fără o vorbă.

   Marinarii de pe goeletă, care se dezmeticiseră deodată, se azvârliră cu un urlet turbat asupra lui Petre. Dar pe scară se iviră ceilalţi marinari şi se aruncară asupra lor cu bastoanele.

   George văzu că marinarul înalt şi vânjos, care făcuse mai întâi propunerea să-l împuşte pe căpitanul Salten, se strecurase în camera fetelor. Poate că voia să omoare pe bietele prizoniere şi să le arunce pe furiş peste bord, pentru ca să nu-i trădeze, la caz că goeletă va fi luată de căpitanul Salten.

   George sări imediat după el. Un spectacol îngrozitor i se oferi înaintea ochilor. Instinctiv simţise adevărul. Marinarul ţinea în mâna stângă o lampă de buzunar aprinsă, ale cărei raze cădeau pe chipurile celor patru fete, cari se îngrămădiseră îngrozite într- un colţ al micei încăperi. În mâna dreaptă însă, monstrul ţinea un pumnal strălucitor.

   George se repezi cu iuţeala fulgerului, apucă braţul ridicat şi-l trase înapoi. Ticălosul se întoarse urlând de furie şi apucă pe George. Acesta observă numaidecât că avea în faţa sa un adversar cu mult superior.

   Marinarul îl apuca cu atâta furie, încât George se văzu

numaidecât in primejdie. Cu greu putu să pareze loviturile

sălbatice ale adversarului său.

   Situaţia lui devenea tot mai critică. Lampa căzuse pe jos, şi

lumina această luptă sălbatică. Adversarul lui George se repezi

iar, cu putere. George simţi pe limba un gust amar.

   Dar imediat se trezi în el spiritul vechi de luptă, pe care-l moştenise de la strămoşi. Oare trebuia să găsească aici un sfârşit atât de mizerabil, sub loviturile de pumnal ale unui bandit, ale unui răpitor de fete?

   George se smuci grozav şi se aruncă la pământ şi lovitura, care i-ar fi pricinuit o moarte sigură, căzu alături.

   Acum însă, banditul înfuriat se aruncă asupra lui. Rezistenţa tânărului îl îndârjise grozav. În cariera lui sălbatecă, pentru prima oară i se întâmpla ca un om atât de tânăr să-i opună o rezistenţă atât de îndelungată.

   Şi acuma părea că vrea să se bucure de chinul victimei sale. În acea clipă ar fi putut să isprăvească lupta, căci George era absolut fără apărare.

   Greutatea giganticului său adversar, care îi pusese un genunchii în coaste, îi luă răsuflarea. Banditul ridică pumnalul ameninţător, făcu să sclipească lama în lumina lămpii, apoi izbucni în râs şi strigă:

   — Ei, băiete, acuma te învăţ eu minte! Ai crezut că mi te poţi împotrivi? Ha, ha, ai fi cel dintâi om, care ar scăpa de pumnalul meu. Dar nu, ai să zaci destul, când îmi vei simţi pumnalul, haide, ridică-te, ca să te nimeresc mai bine.

   Cu o putere irezistibilă, uriaşul ridică pe George în sus. Mâna stângă strângea beregata tânărului cu atâta putere, încât George văzu jucându-i pe dinaintea ochilor rotocoale şi cercuri de foc.

   Acum venise sfârşitul. De pumnalul acesta nu mai putea scăpa. Nimerise un adversar, care-i era cu mult superior.

   Deodată se auzi o împuşcătură. Auzi glontele vâjâind lângă obrazul lui, apoi o lovitură surdă, — adversarul său rămase o clipă ca împietrit, apoi se prăbuşi fără o vorbă. Glonţul lui Petre îl nimerise drept în frunte.

   — Totul e-n regulă, zise uriaşul, echipajul goeletei a fost învins.

   George răsuflă din adânc, strânse mâna lui Petre cu căldură,

apoi se îndreptă spre cele patru fete:

   — Haideţi, domnişoarelor, sunteţi salvate!

   Bucuria sărmanelor fete fu atât de mare, încât George începu să se teamă.

   În cele din urmă izbuti să le liniştească. Apoi căută nişte frânghii şi legă pe beţiv, care începea iar să se zvârcolească.

   Când se urcă pe punte, împreună cu prizonierele liberate, tatăl său, Salten şi Petre veniră să-l întâmpine.

   — Băiatule, ai făcut un lucru de ispravă, izbucni Farrow, după ce fetele îi povestiră că George doborâse pe beţiv. Şi noi ar fi trebuit să ne gândim la asta. Aşa dar, domnişoarelor, George v-a salvat într-adevăr, tot el a găsit şi sticla plutitoare.

   George însă preferă să se sustragă cât mai repede dovezilor de recunoştinţă ale tinerelor australiene, cari îl copleşeau cu mulţumirile.

   Salten trase goeleta lui Brook de pe recif şi o remorcă. Voia s-o predea, primului crucişător englez, pe care-l vor întâlni. Fetele voiau să ia, la Singapore, unul din marile vapoare, care merg spre Australia. După ce-şi luară rămas bun, Farrow porni înapoi. George nu-i mai da pace: voia cu orice preţ să se ducă la prinţul Ghasna.

   Prinţul, îi era desigur foarte indiferent, principalul pentru el era s-o revadă pe frumoasa Sanja.

   Sta alături de tatăl său, în turnul submarinului şi se uita înaintea lui, plin de bucurie. Oare şi frumoasa Sanja se va bucura atât, când îl va revedea?

   George nici nu bănuia cât de schimbată va găsi înfăţişarea frumoasei insule şi către ce primejdii se îndrepta.

SFÂRŞIT

Volumul 5

   ÎN GHEARELE PRIMEJDIEI

   TEMERILE LUI GEORGE

   — DE CE NU MAI plecăm o dată, tată? întrebă George, aproape cu frică, pe tatăl său.

   Căpitanul Farrow şedea în cabina lui mică, aplecat asupra unei hărţi ciudate, care părea să fie veche de când lumea.

   Tresări speriat, căci nu observase intrarea fiului său. Împături repede harta şi o strecură sub registrul de bord, parcă ar fi căutat cu tot dinadinsul s-o ascundă.

   Respiră uşurat şi, privind pe tânăr, răspunse :

   — Ah, tu eşti, George ! Ce mai nou, băiatule ?

   — Tată, de ce nu plecăm odată? repeta George întrebarea. Ştii că prinţul Ghasna ne aşteaptă !

   Căpitanul zâmbi şi zise pe ton glumeţ :

   — De ce te-ngrijeşti de prinţ, George ? Sau te gândeşti mai curând la fiică-sa, frumoasa Sanja ?

   George se făcu roşu ca focul. Fusese nevoit să şi-o mărturisească singur, că ducea dorul după frumoasa fată, după străina aceea, pe care o salvase din ghearele panterei negre.

   George era tânăr încă — avea de-abia 18 ani — dar tocmai la vârsta aceasta spiritul lui era foarte sensibil la impresiile din afară; şi astfel se întâmplă că frumoasa indiană, care putea să aibă cam vreo 14 ani, făcuse o impresie atât de profundă asupra lui.

   — Ei da, tată — mărturisi el sincer — mi-e dor şi de Sanja. Sufletul mi-e năpădit de o teamă nelămurită pentru dânsa. Biata fată trăieşte în mijlocul unei lumi sălbatice, — căci ştii şi tu doar că nu prea sunt vrednici de încredere băştinaşii acestei insule. Dac-ar afla că Ghasna cu oamenii săi şi Sanja, locuiesc ca fugari în văgăuna stâncoasă, vor căuta, de sigur, să puie mâna pe dânşii, ba poate chiar să-i omoare. Şi apoi, gândeşte-te ce multe animale sălbatice trăiesc prin bucata aceea de junglă, care înconjoară locuinţele indienilor noştri! Da, da, tată, inima-mi spune că Sanja e ameninţată de o primejdie !

   — Ai dreptate, dragul meu — spuse Farrow, cu seriozitate — tânăra fată e veşnic înconjurată de primejdii mari; totuşi, sunt sigur că tatăl ei şi oamenii lui o vor ocroti şi o vor apăra până la ultima suflare, — voi da însă imediat ordinul de plecare, — aş fi vrut numai să mai rezolv o mică problemă.

   — Am văzut că studiai o hartă veche, tată, spuse George. Pot să ştiu şi eu ce căutai, sau e vreo taină ?

   — O taină e în orice caz, — o taină pe care zadarnic am căutat până acum s-o lămuresc. Harta aceasta am găsit-o pe un vechi vapor francez, pe care l-am scufundat în vremea războiului, în Oceanul Atlantic. Căpitanul vasului a vrut să ne scufunde el, dar Jan Brike al nostru l-a ucis cu un glonte de puşcă, în aşa fel că atunci când se prăbuşi, scăpă din mână cârma. Prin asta, vaporul îşi schimbă brusc direcţia şi noi ne-am ales doar cu spaima. În cabina căpitanului am găsit, sub registrul de bord, harta aceasta, pe care am luat-o din simplă curiozitate. Pân-acum însă, am încercat zadarnic să descopăr taina ei.

   — Pot s-o văd şi eu ? întrebă George, curios. Ştii doar bine că eu mă interesez de lucruri dintr-astea din trecut.

   — Bine, dragul meu, aşează-te la masa mea, şi examineaz-o, spuse căpitanul, după oarecare şovăială. Poate că taina e atât de simplă încât tu o vei putea descoperi îndată. În vremea asta eu voi da ordinul de plecare.

   Căpitanul Farrow se ridică de pe scaun şi George îi luă locul.

   Pe hârtia care părea să aibă o vârstă respectabilă, el văzu labirintul insulelor din Oceanul Pacific la răsăritul Australiei. La o cercetare mai amănunţită, observă că harta originală era redesenată, căci cu toată execuţia îngrijită, la unele din insuliţe se zăreau liniile vechi, care nu fuseseră acoperite bine de cele noi.

   Harta era acoperită cu litere încurcate, care n-aveau nici un înţeles. Probabil că era vorba de vreo comunicare transmisă pe calea aceasta şi autorul ei se folosise, desigur, de o scriere secretă foarte bună, de vreme ce căpitanul nu izbutise s-o descifreze în cursul anilor.

   În partea de sus, pe stânga, era o imagine bine executată. În culori felurite, ea reprezenta golful unei insule, cu trei palmieri caracteristici.

   George găsi acum sub hartă o foaie de hârtie, pe care tatăl său o acoperise cu diferite cifre şi litere. Bătrânul căutase să găsească cheia scrierii secrete, însă nici unul din sistemele cunoscute de el nu putea fi folosit în cazul de faţă.

   Un hohot de râs îl trezi din meditaţiile sale. Ei, George — îi strigă tatăl său, care intrase pe furiş în cabină — a început să te intereseze şi pe tine misterul acesta? Sunt două ceasuri de când stai aici, — în vremea asta noi am ajuns în larg şi ne îndreptăm spre insula pe care trăieşte Sanja. Ei, dar ia spune, băiete, ai descoperit ceva ?

   — Nu, tată, n-am înaintat nici c-un pas, răspunse tânărul. Şi

cum vrei să-mi reuşească mie, câtă vreme tu ai încercat ani de-a rândul? Un singur lucru pot susţine, însă: inscripţia nu e atât de veche ca harta. Desigur c-ai observat şi tu că insulele sunt redesenate. Uneori se poate vedea liniile originare.

   — Bravo, George, ai spirit de observaţie, spuse căpitanul, cu bucurie. Da, inscripţia nu poate fi veche. Eu cred că ea a fost făcută de căpitanul acela francez, care a luat cu sine taina în mormântu-i umed. Probabil că în cursul unei călătorii prin Oceanul Atlantic a descoperit vreun mister pe una din insulele de-acolo, — un mister la care se referă această inscripţie.

   — Ah ! de-am putea numai să descifrăm inscripţia! spuse George. Nu crezi şi tu, tată, că imaginea asta micuţă din colţul sting, e într-o legătură oarecare cu descifrarea inscripţiei despre numele insulei este cheia pentru rânduirea literelor ?

   — Aşa cred şi cu, George, şi văd că ne potrivim în păreri. Dar cum se pun întrebarea: care din insulele astea multe poate fi cea căutată ? Cum vom găsi pe aceea ce cu pricina în această puzderie care există pe hartă?

   — În registru de bord al francezului nu scria dincotro venea? întrebă, tânărul.

   — Fireşte că scria, căci cum se putea să fie altfel? Ultimul port în care făcuse escală a fost Tesemboco, în Guadalcanar. Insula aceasta aparţine grupului insulelor Salomon.

   — Oh, tată, atunci trebuie s-o pornim într-acolo.

   — Şi cu Sanja ce faci ? întrebă căpitanul, râzând.

   — Bine zici, şi pe Sanja trebuie s-o văd... răspunse George, gânditor. Dar ciudat, nu ştiu de ce mă simt mai mult îndemnat s-o pornesc spre insulele Salomon. Taina acestei hărţi a pus într-atâta stăpânire pe mine, încât gândul la Sanja a trecut, oarecum, pe planul al doilea. Nu-i aşa, tată, că vom putea pleca? şi într-acolo, după ce voi fi vizitat insula? Vreau numai să mă încredinţez, dacă Sanja e bine sănătoasă.

   — Fireşte că aşa vom face, dragul meu, răspunse Farrow. Harta asta m-a interesat necontenit, — totuşi, nu m-am hotărât încă niciodată să vizitez grupul acela de insule, deoarece nu mi-a dat în gând ultima escală a vaporului francez. Acum nădăjduiesc şi eu că vom putea dezlega misterul Hărţii. În definitiv, cercetând cu atenţiune, am putea stabili drumul urmat de vasul francez.

   — În cazul acesta, mă voi duce acum la culcare, tată, spuse George.

   — Culcă-te şi dormi liniştit. Te voi trezi eu când vom fi în apropierea insulei în care se află Sanja.

   George îşi luă noapte-bună de la părintele său, apoi se duse să

se-ntindă în hamac, unde adormi numaidecât. Submarinul, însă neobosit ca întodeauna, alerga cu iuţeală spre răsărit.

   În turn se aflau Rindow, primul ofiţer, şi Gerard Plundow, ajutorul de cârmaci. Sub conducerea lor vasul se afla în deplină siguranţă, astfel că Farrow putea sta liniştit în cabina lui, îndeletnicindu-se cu studiul hărţii.

   George, însă, deveni de-odată neliniştit în somnul său. Se zvârcolea încolo şi-ncoace, încât Petre, care trecea întâmplător pe acolo, rămase locului şi-l privi îngrijorat.

   — Sanja ! murmură George.

   Uriaşul încruntă sprincenele de uimire, apoi zâmbi cu tâlc şi clătină capul :

   — Ia te uită, vere, după cât s-arată, băiatul s-a cam îndrăgostit!

   Deveni, însă, imediat serios, căci George se ridică brusc din

culcuş şi după ce-l privi ţintă o clipă, zise :

   — E în apropiere... trebuie să mă duc repede la tata!

   Sări sprinten din hamac şi trecând în fugă pe lângă Petre; se îndreptă spre cabina căpitanului.

   Farrow era tot în tovărăşia hărţii sale. Când George dădu buzna înăuntru, bătrânul tresări uimit şi privi cu spaimă la figura agitată şi ochii lucitori ai fiului său.

   — Tată, trebuie să fie pe aproape — spuse George, repede — trebuie să-l prindem !

   — Pe cine, dragul meu, ce s-a întâmplat? întrebă căpitanul. Nu cumva visezi, băieţaşul tatii ?

   — Tată, am visat, dar simt că visul acesta e real. Sanja, tatăl ei şi oamenii săi sunt în mare primejdie. O corabie neagră cu pânze i-a răpit... trebuie să fie pe-aproape...

   — Dar bine, băiete — râse Farrow — cum poate fi cu putinţă asta? Îţi închipui tu că vreun pirat îi va aduce la Singapore?

   — Nu, se-ndreaptă spre răsărit, spuse George, cu hotărâre.

   — Ei bine, atunci e absolut exclus, zise Farrow, râzând. Dacă această corabie neagră, despre care îndrugi tu, se află în apropierea noastră şi se-ndreaptă spre răsărit, atunci nici nu putea să fi fost încă pe insulă. Aşadar, visul tău ţi-a jucat o festă !

   George rămase doar o clipă nedumerit. Apoi spuse apăsat:

   — Tată, atunci corabia neagră le aduce primejdie. Trebuie s-o oprim !

   — Dar bine, băiatule, nu pot să opresc un vas străin, bizuindu- mă doar pe visul tău !

   Înainte ca George să aibă răgazul să-i răspundă, telefonul de pe masa căpitanului ţârâi prelung. Primul ofiţer vroia să-i facă o comunicare. Când Farrow duse receptorul la ureche, George se

aplecă spre masă şi astfel auzi şi dânsul ce spunea Rindow.

   — Căpitane, o corabie neagră cu luminile stinse a luat-o înaintea noastră. Aleargă foarte repede direcţia răsărit.

   — Tată, asta e! strigă George, în prada unei agitaţii grozave.

   — Viu imediat, răspunse Farrow ofiţerului.

   Când Farrow şi George ajunseră in turn, Rindow comunică :

   — Căpitane, corabia nu se mai vede decât foarte nelămurit, şi asta la intervale. Cerul e înnourat şi luna străbate doar din când în când printre nori.

   Căpitanul privi cercetător bolta cerească. Aceasta nu prea avea înfăţişarea frumoasă; în locul luminii strălucitoare a nopţilor tropicale, cerul era brăzdat de nouri grei, Care alergau vertiginos spre miazăzi.

   — Tată, uit-o colo ! strigă George deodată. Ah! să rămânem pe urmele ei !

   Printr-o spărtură de nori luna arunca lumina în jos. Marea era foarte puţin agitată.

   Cu mult înaintea submarinului, aproape de tot de stâncile primejdioase ale nenumăratelor insule de coral, alerga o umbră neagră. Era o corabie de mărime potrivită, care desfăşura o viteză extraordinară. Luminile erau stinse, ceea ce dovedea că se afla într-o călătorie clandestină.

   Aproape fără să vrea, Farrow dădu comanda pentru sporirea vitezei. Dar Plundow, timonierul spune îngrijorat:

   — Căpitane, trebuie să ne lăsăm la fund. Nu prea cunosc bine drumul printre stânci. Ne-am putea lesne împotmoli.

   — Bine! aprobă căpitanul. În cazul acesta vom putea spori şi mai mult viteza şi să rămânem la aceeaşi înălţime cu corabia. Dă-i drumul, Plundow !

   Acesta răsuci cârma, dar în clipa când prora ascuţită a submarinului era îndreptată spre Nord, se-ntoarse brusc înapoi. Comanda tunătoare a lui Farrow: Repede tribord, totul gata pentru a scufunda! nici n-ar fi fost necesară pentru Plundow. Ca şi Rindow el văzuse nenorocirea venind şi-şi dădu seama imediat care era singura salvare.

   Luna trimise din nou câteva raze luminoase deasupra mării. Şi atunci văzură marinarii noştri că o trombă uriaşe se năpustea asupra lor. Trebuia să se fi produs un ciclon grozav, şi dacă submarinul nu izbutea să se afunde la vreme, de sigur, că s-ar fi sfărâmat de malurile insulei apropiate.

   Cu o repeziciune fantastică, oamenii se lăsaseră-n jos pe scara de fier. Plundow închise capacul turnului, în vreme ce pompele împingeau apă în tancurile de balast.

   Nava începu să se afunde. Farrow stătea la periscop şi indica direcţia. Brusc, dădu comanda de stopare, apoi spuse :

   — Aşa, în ultima clipă tot am scăpat. Suntem acum de desuptul recifului de coral, pe care tocmai voiam să-l evităm. Iată-ne la zece metri adâncime, — aici ciclonul nu ne mai poate face nimic.

   Peste câteva clipe submarinul era la cincisprezece metri, când, de-odată, fu zguduit cu putere.

   — Ah, stăm pe fundul stâncos, spuse Farrow. Să nădăjduim că ciclonul nu-şi va face mendrele printre stânci, — altfel apa ar putea să se agite prea tare.

   — Tată — interveni George neliniştit — cât crezi că va trebui să rămânem sub apă? Corabia neagră ne poate scăpa în timpul acesta!...

   — E îndoelnic dacă va scăpa de ciclon, răspunse căpitanul. Eu cred că nu trebuie să-ţi fie nici o teamă de soarta Sanjei. Prea era cuprinsă de vâltoare corabia neagră şi nu va mai ieşi la suprafaţă. Peste vreo două ceasuri ne ridicăm iar, şi în timpul acesta marea se va fi liniştit puţin. Atunci, sunt sigur că vom da de epava ei.

   II

   O DESCOPERIRE GROZAVĂ

   SUBMARINUL ÎNCEPU brusc să se mişte. Era ridicat în sus, apoi zvârlit din nou pe fundul stâncos. Trupul uriaş de oţel gemea, trosnea din toate încheieturile şi furia apei îl repezea când într-o parte, când într-alta.

   — De necrezut! exclamă Farrow. Ciclonul trebuie să aibă o furie şi o putere extraordinară. Ei, da acum corabia neagră e cu siguranţă pierdută, George împotriva unui astfel de ciclon, nici cel mai bun vapor nu poate rezista.

   — Şi totuşi va izbuti să scape, răspunse tânărul cu încăpăţânare. Tată, un simţământ nelămurit îmi spune că Sanja se află în mare primejdie şi sunt convins că această corabie o pricina. Când crezi că vom putea pleca mai departe ?

   — Ciclonul pare să fie neobişnuit de puternic, spuse căpitanul cu seriozitate. Vor trece câteva ceasuri până să se potolească marea. Nu putem cuteza să ieşim prea devreme la suprafaţă, căci valurile ne-ar târî imediat spre cea mai apropiată insulă.

   — Căpitane — interveni Rindow — eu cred că apa se va linişti

repede. Peste două sau trei ceasuri vom putea ieşi la suprafaţă.

   În clipa următoare însă, submarinul fu zguduit cu şi mai mare furie, şi Farrow spuse :

   — Vedeţi, ăsta e al doilea ciclon şi pare să întreacă în putere pe cel dintâi, dacă poate ajunge până-n adâncimea asta. Şi, pe de altă parte, sunt convins că misterioasa corabie neagră, s-a zdrobit de mult de vreuna din stânci.

   — Nu, tată, a scăpat cu bine de furia ciclonului, spuse, George, cu aceiaşi hotărâre de mai înainte. Să facem tot posibilul să ieşim cât mai repede la suprafaţă, îndreptându-ne spre insula pe care trăieşte Sanja.

   Petre şi Plundow, superstiţioşi ca toţi marinarii îşi făcură semne pline de-nţeles. Ei erau convinşi că fiul căpitanului lor nu se-nşela deloc în presimţirile sale.

   — Ai văzut-o, Gerard? întrebă uriaşul pe timonier.

   — Da, Petre, răspunse Plundow, întunecat, şi mai ştiu ce-ai vrut să-nţelegi cu întrebarea ta... Desigur, că nu voi mai fi mult timp printre voi...

   Petre dădu din cap cu tristeţe şi-i măsură cu privirea pe căpitan, pe George şi pe primul ofiţer.

   — Da, da — urmă Plundow, cu vocea înceată — nici ei nu vor mai fi mult timp printre voi. Ehei, camarade, frumoase timpuri am apucat noi, împreună.

   Petre îşi întoarse capul, mormăind. Inima lui bună se potrivea la trupul său de uriaş, şi dânsul era acum convins că nu-l va mai vedea mult timp pe scumpul său George. Şi atunci luă hotărârea să fie cu mai multă băgare de seamă şi să-şi dea chiar viaţa, dacă prin aceasta ar fi putut să-l salveze pe George din vre-o primejdie.

   Căpitanul Farrow se-ntoarse spre fiul său şi spuse:

   — Georgică dragă, fii liniştit şi du-te de te culcă. Deocamdată trebuie să mai rămânem aici unde suntem, dar îţi făgăduiesc că ies la suprafaţă îndată ce va fi cu putinţă şi vom porni cu cea mai mare viteză spre insula pe care trăieşte Sanja. Te asigur că o vei regăsi veselă şi sănătoasă. Şi corabia neagră se va fi sfărâmat, desigur, pe aici prin apropiere.

   George clătină însă capul şi zise:

   — Nu, tată, nu este aşa, o simt. Da ai dreptate, voi încerca să dorm. Acum nu putem întreprinde nimic şi pentru mai târziu voi avea nevoie, probabil, de toate forţele mele.

   Căpitanul Farrow clătină capul când tânărul plecă, apoi spuse încetişor lui Rindow.

   — Ciudat lucru cum se moştenesc unele însuşiri. Bunica mea era, ca să zic aşa, o clarvăzătoare. Şi se pare că acelaşi lucru e şi cu George al meu. Şi asta ar fi un motiv ca să căutăm chiar să ieşim la suprafaţă cât mai repede. Rămâi d-ta aici, Rindow, mă duc ca să mă odihnesc şi eu niţeluş. Peste două ceasuri vin să te schimb.

   Submarinul şedea acum complet liniştit când căpitanul veni să-l schimbe pe primul Ofiţer. Mai schimbară câteva cuvinte, apoi căzură la înţelegere să mai aştepte cel puţin un ceas cu ridicarea la suprafaţă. Chiar dacă ciclonul trecuse de mult, marea tot nu se putea linişti atât de repede.

   Farrow se duse să controleze cele două sentinele, şi cu prilejul acesta trecu pe lângă hamacul lui George. Spre deosebire de cum îi era obiceiul, tânărul părea foarte neliniştit. Se zvârcolea în colo şi in încoace, bătea aerul cu pumnii şi rostea cuvinte întretăiate. Atâta doar se auzi lămurit : Sanja şi apoi: corabia neagră.

   Clătinând din cap, Farrow îşi urmă rondul. Petre stătea de veghe la prora submarinului. Căpitanul observă imediat că uriaşul era foarte neliniştit şi gânditor în acelaşi timp. El care văzu şi privirea tristă pe care credinciosul servitor o îndrepta asupra sa şi spuse deodată :

   — Dar ce ai, Petre ? Te uiţi la mine de parcă aş fi un condamnat la moarte !

   — Sfârşitul nostru e în mâinile Domnului, spuse uriaşul. E bine, însă, când suntem pregătiţi pentru drumul de veci şi să nu luăm în râs semnele care ni se arată!

   — Ehei! exclamă Farrow, surprins, asta sună cam misterios, Aha! acum încep să-mi dau scama! Fireşte, Gerard Plundow, cu superstiţiile lui, o fi făcut din corabia ceea neagră, cine ştie ce comedie! Dar, dragul meu Petre, lucrurile se vor petrece cu totul altfel de cum gândiţi voi.

   Căpitanul împărtăşi lui Petre părerile lui cu privire la corabie, şi căută să-l liniştească. Uriaşul păru convins numai pe jumătate, dar chipul său se însenină totuşi, şi când căpitanul sfârşi de vorbit, zise:

   — Dacă e într-adevăr aşa, domnule căpitan, atunci echipajul corăbiei negre, să se ferească de mine! Vai şi amar de ei dacă vor cuteza să-i facă ceva domnului George!

   Şi spunând aceasta, el întinse braţele vânjoase, ca şi cum ar fi avut de pe acum în faţa lui un duşman nevăzut.

   Căpitanul se despărţi de Petre şi se duse în cabina sa. Harta cea veche era încă întinsă pe masă. Farrow o privi câteva clipe, apoi o împături şi o puse într-un dulăpior de oţel, din perete.

   Se apropia timpul când el hotărâse să se ridice la suprafaţă cu submarinul. Puse în funcţiune soneria, şi în câteva minute

echipajul fu pe picioare, gata să procedeze la cele de cuviinţă.

   Când vasul începu să se ridice încetişor, George se afla în cabina de comandă. Marea trebuie să fi fost încă tare înfuriată, căci atunci când vasul se ridicase la cinci metri de suprafaţă, începu să se clatine îngrijorător.

   — Hm! făceam mai bine dacă mai aşteptam niţel, spuse Farrow, privind prin periscop. Aş vrea să mă văd odată ieşit din labirintul acesta de stânci !

   Când turnul submarinului atinse oglinda apei, Farrow dădu comanda să se dea presiune maximă motoarelor, ca să aducă vasul în larg, altfel valurile ar fi zvârlit vasul de coasta celei mai apropiate insule.

   Sudoarea şiroia pe chipurile oamenilor din turn. Când în cele din urmă izbutiră s-ajungă in larg.

   — George vom fi pe insulă de-abia mâine la prânz, spuse căpitanul fiului său. Du-te liniştit de te culcă. Dacă se va petrece vreun lucru de seamă, te trezesc eu, n-ai grijă !

   Tânărul era, într-adevăr foarte obosit. Atâta vreme cât submarinul se aflase sub apă, somnul său nu prea fusese odihnitor. Acum era cel puţin în drum spre insulă. Era calm, când se-ntinse din nou în hamacul său.

   Imediat, adormi adânc.

   Se trezi, simţindu-se zgâlţâit de umăr. Petre stătea lângă el, şi spuse, râzând:

   — Ai dormit bine, George. E aproape de amiază şi peste vreo jumătate de ceas vom ajunge la insulă,

   — Asta zic şi eu c-a fost somn, George! îl întâmpină tatăl său, râzând. Uite, acum cotim în canalul care duce spre partea de sud a insulei.

   Dar George se simţi cuprins deodată de un sentiment apăsător, pe care nu şi-l putea lămuri. O teamă grozavă pentru Sanja pusese stăpânire pe el şi zise cu glas rugător tatălui său :

   — Nu vrei să pui în mişcare compresoarele tală? Trebuie s- ajungem cât mai repede la valea dintre stânci. Neliniştea mea pentru soarta Sanjei a atins culmea.

   Farrow se uită la el cu uimire. Dar când văzu privirea rugătoare din ochii mari ai băiatului, aprobă doar din cap şi dădu comanda în sala maşinilor.

   În clipa următoare submarinul o porni ca o săgeată.

   Canalul fu trecut repede şi vasul intră în scobitura largă, la capătul căreia se afla golful închis de un şirag de stânci. În aceasta, prinţul Ghasna pusese să se facă o deschizătură tăinuită, prin care vasele mai mici puteau să pătrundă în golf.

   De pe stânca dreaptă care se ridica la capătul golfului, ducea cărăruie şerpuitoare, spre locul unde George avusese aventura cu pantera neagră. (Vezi broşura 4).

   Când submarinul se apropiase de zăgazul din stâncă, Farrow puse în funcţiune sirena, în urma acestui semnal, prinţul Ghasna nu va întârzia să-şi facă apariţia, pentru a lăsa liberă intrarea.

   Dar timpul trecea, şi nimeni nu se arata sus, pe stâncă. Farrow repetă semnul de câteva ori. În cele din urmă, George spuse :

   — Tată, presimţirea mea nu m-a înşelat, S-a petrecut ceva îngrozitor acolo. Hai să dăm drumul unei bărci de aluminiu şi să pornim până la zăgaz.

   Căpitanul dădu imediat ordinul respectiv şi peste puţin Petre lăsă barca pe apă şi porniră la drum.

   În barcă se aflau Farrow, George, doctorul Bertram şi Petre. Când ajunseră la peretele stâncos, George sări cel dinţii pe mal şi porni repede în sus, pe cărăruia şerpuitoare.

   O luase cu mult înaintea celorlalţi, şi nu ţinea în seamă cuvintele de prevedere pe care Farrow nu-nceta să i le strige din urmă. Dorea s-ajungă cât mai repede şi s-arunce o privire în valea stâncoasă.

   Când ajunse în vârful peretelui stâncos auzi un zgomot. Era ca şi cum un obiect de fier ar fi atins piatra. Putea să fie prinţul Ghasna, care venea acum să deschidă zăgazul, pentru a lăsa liberă trecerea submarinului.

   Totuşi George se hotărî să fie cu băgare de seamă. Trase repede pistolul din buzunar şi înainta cu precauţiune. Când fu aproape de capătul cărăruii, văzu o umbră care cădea peste marginea peretelui de stâncă. Era un cap omenesc, şi în clipa următoare, se ivi în faţa tânărului un băştinaş.

   Uriaşul războinic avea drept îmbrăcăminte numai un şorţuleţ dinainte. Îşi petrecuse însă, in jurul mijlocului un brâu de piele, de care atârna două pistoale şi un cuţit. În mână avea o puşcă modernă, sistem Mauser.

   Când îl văzu pe George atât de aproape de dânsul, nu se speria deloc. Trase, însă, repede pistolul din dreapta şi-l îndreptă spre tânăr.

   George i-o luă înainte, şi în clipa când îl văzu pe războinic, fu sigur că prinţul Ghasna fusese atacat de băştinaşii de pe ţărmul nordic al insulei. Temerile sale se adeveriseră şi, cuprins de o furie nemărginită şi de îngrijorare pentru Sanja, scoase revolverul şi trase.

   Omul rămase câteva clipe nemişcat, apoi se prăbuşi la pământ. Glontele lui George îl lovise la rădăcina nasului.

   Farrow, doctorul şi Petre alergară acum în grabă la faţa locului. George rămăsese lângă mort şi se uita la armele moderne ale acestuia. De unde să fi pus mâna pe ele sălbatecul ?

   Dar deodată îi dădu în gând că acesta ar mai putea avea tovarăşi care să-l atace la rândul lor. Începu să alerge în sus bucata ce mai era până în vârf şi cu o săritură îşi făcu vânt de partea cealaltă a peretelui de stâncă.

   Priveliştea care i se înfăţişă era îngrozitoare: de pe locul unde fuseseră casele de lemn ale prinţului şi oamenilor săi se înălţau acum spre cer nouri groşi de fum.

   Aşa-dar, băştinaşii atacaseră într-adevăr sălaşul ascuns, uciseră pe indieni şi incendiaseră clădirile.

   George, rămase locului încremenit şi privi în jos. Tresări speriat simţind o mână grea pe umăr... Era Petre, care-l privea întristat.

   III

   DUŞMANII

   — PETRE, PETRE, presimţirile mele! se tânguia George disperat. Oh! au ucis-o pe Sanja! Vino repede, trebuie s-o răzbunăm!

   Cu sărituri uriaşe cobori cărăruia îngustă. Era cutezător din cale-afară să te avânţi în felul acesta pe drumul primejdios. Un singur pas greşit şi George ar fi căzut în prăpastie.

   Petre îşi dădu seama că nimic nu l-ar mai putea opri pe tânăr. Cu tot trupul său de uriaş, el era destul de sprinten, şi se luă pe urmele tânărului, fără să-l piardă o clipă din ochi.

   Căpitanul şi doctorul Bertram începură şi ei să alerge cât îi duceau picioarele. După cât se putea deduce, grosul trupei atacurilor se afla jos, în jurul caselor care ardeau. Dacă George le cădea în mână, l-ar fi ucis în doi timpi şi trei mişcări.

   Petre ajunsese la două zeci de metri doar de George, când acesta se făcu nevăzut într-unul din desişurile din apropiere. Un simţământ de teamă puse stăpânire atunci pe inima credinciosului servitor, căci se gândi imediat la primejdioşii locuitori ai junglei. E drept că fiarele or fi fost ele speriate de zgomotul atacului şi de incendierea bungalow-urilor, dar nu mai

puţin adevărat că asta le-o fi întărit în acelaşi timp.

   Ajunşi la şes, Petre începu să alerge şi mai repede. Dacă George scăpa teafăr din junglă, apoi va avea, desigur, de furcă atunci când va da ochii cu băştinaşii.

   Paşii uriaşi pe care îi făcea îl apropiară de tânăr şi în cele din urmă îl zări, în clipa când trecu de o cotitură a drumului.

   De odată, George se poticni de o rădăcină groasă, pe care n-o băgase de seamă. Se lovi atât de puternic, încât căzu la pământ, în nesimţire.

   În primul moment, Petre se speria grozav, dar apoi îşi dădu seama că întâmplarea aceasta salvase viaţa lui George; căci o clipă doar după ce tânărul se prăbuşise la pământ, dintr-un tufiş apropiat îşi făcu apariţia un tigru de o mărime extraordinară.

   Când zări făptura nemişcată din faţa ei, fiara rămase locului, căci săritura fusese destinată pentru o pradă alergătoare. George ar fi fost pierdut dacă nu s-ar fi prăbuşit, căci altfel tigrul l-ar fi înhăţat la sigur.

   Aşa însă, fiara rămase lângă el, oarecum nedumerită. În clipa următoare, Petre şi intervenise.

   Înainte ca tigrul să-l fi observat, el îşi scoase pistolul de la brâu, apoi trase de două ori, cu iuţeala fulgerului.

   Tigrul fu lovit din spate şi ambele gloanţe îi pătrunseră în corp. Petre se aruncase instinctiv în tufişul apropiat şi în imediata lui vecinătate trupul fiarei se prăbuşi, se zvârcoli câteva clipe, apoi se-ntinse cât era de lung.

   Respirând uşurat, Petre se furişă afară dintre ramuri, îi zâmbi lui George, ridică apoi pistolul si trase. Glontele trecu pe lângă capul tânărului speriat, se auzi un pocnet înăbuşit, apoi un horcăit scurt şi o bufnitură.

   Întorcându-se repede, George a văzut lângă el un băştinaş, îmbrăcat de asemeni numai cu un şorţuleţ, dar înarmat, ca şi celălalt, cu pistoale şi puşcă Mauser.

   În clipa următoare, uriaşul fu lângă George

   — Să-l aşteptăm pe căpitan şi pe doctor — spuse el, gâfâind — mă tem că ceilalţi băştinaşi vin acum încoace. Împuşcăturile i-or fi făcut atenţi.

   De-abia rostise vorbele acestea şi, la vreo opt metri de ei, se ivi chipul unui alt sălbatec. Şi în aceiaşi clipă chiar, el trase un foc din pistolul pe care-l avea gata pregătit, apoi dispăru cu iuţeala fulgerului după cotitură.

   Glonţul său trecu deasupra capetelor lui George şi Petre, dar nici gloanţele cu care aceştia doi răspunseră imediat, nu nimeriră pe sălbatec.

   În schimb auziră strigătele ascuţite scoase de acesta, şi Petre spuse, îngrijorat :

   — George, aş fi de părere să ne întoarcem mai bine, căci dacă nu mă înşel îşi cheamă tovarăşi. Împotriva unor forţe mari nu putem face nimic, chiar dacă doctorul şi căpitanul ne-ar veni în ajutor.

   — Petre, trebuie să ştiu ce s-a întâmplat cu Sanja! spuse tânărul, cu disperare. Vino, trebuie să mergem înainte. Sălbatecii o vor lua la sănătoasa când vor vedea cum împuşcăm noi.

   — George, fii cuminte şi cu băgare de seamă! îl sfătui Petre. Nare nici un rost să ne jertfim zadarnic fără să folosim cu ceva Sanjei. După cum spuneai, ea e doar ameninţată de corabia neagră, ceea ce înseamnă că sălbaticei n-au omorât-o. Încrede-te în visul pe care l-ai avut, George, fii sigur că Sanja e încă în viaţă şi procedează cu cap!

       Petre cuprinse braţul tânărului, şi se părea că vorbele sale înrâuriseră asupra lui — dar atunci se auzi departe de ei, dinspre bungalow-uri, un strigăt limpede, răsunător :

   — George ! George !

   — Sanja, e Sanja ! ţipă tânărul, în culmea bucuriei.

   Şi smulgându-se din strânsoarea lui Petre, o luă la fugă de-a lungul cărăruii, spre locuinţele care ardeau.

   Petre privi repede îndărăt şi văzând pe căpitan şi doctor apropiindu-se, alergă după George.

   După ce trecu de cotitura după care dispăruse George, Petre îl văzu pe tânăr cam la vreo zece metri înaintea lui. Scosese şi al doilea revolver şi alerga cu atâta repeziciune, încât bătrânul servitor nu se putea ţine după el

   — Ia seama ! răcni Petre deodată. Văzuse câteva siluete negre, care alunecau ca nişte umbre de-a curmezişul drumului. Deşi George îşi dădu seama de primejdia ce-l ameninţa, îşi urmă fuga necugetată.

   În tufişurile de pe amândouă laturile drumului, se auzi un trosnet de crengi.

   O linişte ciudată puse stăpânire pe dânsul. Sanja îl strigase, aşa dar ea trăia şi el o va salva, pentru aceasta nu trebuia, însă, să procedeze uşuratic şi fără un plan bine stabilit.

   Pe dată făcu stângă împrejur şi sări îndărăt. Instinctiv îşi dădu seama că trebuia să rămâie împreună cu Petre şi să aştepte sosirea tatălui său şi a doctorului, ca să un cadă jertfă duşmanilor vicleni, care, după cât se părea, aveau de gând să-i împresoare.

   Dar aproape că era prea târziu. Când fu doar la câţiva metri de Petre, care se oprise imediat în loc, se iviră din tufişuri făpturi întunecate, care se năpustiră spre el. George trase cu iuţeala fulgerului, auzi ţipete, apoi porniră împuşcături şi din partea sălbatecilor; simţi o lovitură grea peste mâna dreaptă şi, spre nespusa lui spaimă, cineva îi smulse revolverul.

   Din fericire, nu fusese rănit, astfel că trase repede pumnalul dăruit de Sanja şi lovi cu sete în grămada din apropierea lui. În acelaşi timp slobozi două gloanţe şi spre stânga, căci şi dintr-acolo se năpusteau sălbatecii asupra lui.

   Pumnalul său nu dădu greş, căci uriaşul care-l atacase, se prăbuşi la pământ, horcăind. De asemeni şi gloanţele trase avură efect, doborând pe unul din duşmani. Ceilalţi se dădură înapoi şi atunci se auziră împuşcături repetate, slobozite de căpitanul Farrow, doctorul Bertram şi Petre.

   Cu răcnete înfiorătoare sălbatecii dispărură repede în tufişuri.

   Trei dintr-unşii rămaseră întinşi pe cărare, pe când alţii se prăbuşiră în desişuri, după cum auzise George foarte bine. El se apropia de cadavrul unuia din ei, al cărui şorţ, împodobit cu scoici, dovedea că avusese un rang mai înalt. Întrucât revolverul lui George se stricase de pe urma împuşcăturii, tânărul se aplecă repede asupra cadavrului şi-i smulse de la brâu unul din revolvere.

   O hârtioară căzu din brâu şi George o vâri în buzunar, aproape fără să-şi dea seama. Apoi se-ntoarse repede pe drumul pe care venise.

   — Bravo George ! îi strigă tatăl său. Te-ai purtat ca un viteaz şi ai dovedit prudenţă în acelaşi timp. Petre mi-a spus că Sanja te-a chemat. Sunt sigur, dragul meu, că vei izbuti să eliberezi pe fiica prinţului, dacă vei fi de aici încolo tot atât de chibzuit. Acum trebuie să ne sfătuim ce avem de făcut. E prea primejdios să ne apropiem de sălbateci. Diavoli ăştia sunt vicleni de n-au pereche. Trebuie, deci, să ne înapoiam.

   De jur-împrejur celor patru oameni, izbucniră flăcări. La o mică depărtare de cărăruie, sălbatecii incendiaseră tufişul. Înaintea lor se înălţau de-asemeni nouri grei de fum, din care ţâşneau limbi mari de foc. Locuinţele indienilor trebuie să fi căzut de mult pradă flăcărilor, — acum fuseseră cuprinse de vâlvătaie şi livezile, şi focul ajunsese până-n junglă.

   Căpitanul Farrow nu mai stătu mult pe gânduri, şi cu sărituri uriaşe luă drumul îndărăt; ceilalţi îl urmară pe dată, căci îşi dădeau seama că singura salvare era să ajungă la peretele de stâncă şi să treacă de partea cealaltă.

   Dar duşmanii nu se lăsaseră: doborând copăcei tineri din tufiş, le dădură foc şi-i aruncară de-a curmezişul cărăruii. Cu sărituri de uriaş căpitanul trecu peste piedicile aprinse, dar fu înhăţat pe dată de nişte mâini puternice şi trântit la pământ. Mai avu doar răgazul să scoată un ţipăt de avertizare pentru ceilalţi, apoi primi în cap o lovitură puternică. Ameţit, se simţi, totuşi, ridicat şi dus pe sus, pe urmă îşi pierdu cunoştinţa.

   Petre înţelesese bine strigătul stăpânului său. Încordându-şi puterile izbuti s-o ia înaintea lui George şi a doctorului, trecu al doilea peste ramurile de foc. Fu şi el înhăţat de câţiva sălbateci, dar nu se lăsă doborât.

   Duşmanii săi se împrăştiară în toate părţile. Şi când Petre se văzu puţin liber, începu să tragă în dreapta şi-n stânga.

   George fu al treilea oare sări peste baricada şi mai avu răgazul să tragă gloanţe asupra agresorilor, care dispărură în tufiş.

   — Petre, unde e tata ? întrebă George, privind îngrijorat în jurul său.

   — O fi luat-o înainte, zise doctorul Bertram, care sărise şi el acum peste baricada de foc. Grăbeşte-te George, altfel flăcările ne vor tăia retragerea !

   Petre nu stătu mult pe gânduri. Îl apucă pe George de braţ şi-l trase după el. Deşi era şi dânsul îngrijorat de soarta căpitanului, trebuia să se gândească întâi să-şi puie în siguranţă propria lui viaţă.

   Trecuseră, în sfârşit, până la bucata de junglă, dar nu trebuiau să rămână locului nici o clipă, căci vântul împingea marea de foc înaintea lor, şi animalele sălbatice începură să-şi facă apariţia prin tufişuri...

   — Petre, unde e tata, strigă George pentru a doua oară şi încercă să se smulgă din strânsoarea de fier a uriaşului.

   Dar credinciosul servitor îl ţinea vârtos. ÎI trase după sine şi spuse cu seriozitate :

   — George, fii curajos! Tatăl d-tale, bunul nostru căpitan, a fost prins de sălbateci. Ai auzit doar strigătul său! A fost prins când trecea peste baricada de foc. Dac-ar fi fost ucis, ar fi trebuit să dăm de trupul său. N-am găsit însă nimic, şi asta înseamnă c-a fost numai ameţit şi târât de acolo. George, acum ni se impune în primul rând să ne păstrăm sângele rece şi să chibzuim bine la ceea ce facem. Singura posibilitate de a salva pe căpitan şi pe fiica prinţului, este de a înconjura cu submarinul insula, pentru a ataca dinspre Nord satul sălbatecilor. Acolo îi vom găsi şi pe prizonieri.

   — Ai dreptate, Petre! strigă tânărul, plin de nădejde. Repede, trebuie să ne grăbim. Mă tem, totuşi, că vom sosi prea târziu... Visul meu cu corabia neagră se adevereşte. Gândeşte-te, Petre,

ce bine erau înarmaţi sălbatecii! Şi eu cred că în spatele lor stă căpitanul corăbiei negre...

   — Tot ce se poate, interveni doctorul Bertram — dar în cazul acesta putem nădăjdui să-i găsim în viaţă pe prizonieri.

   Petre şi George făcuseră vre-o douăzeci de metri pe cărăruia şerpuitoare care ducea în deal. Întoarseră capetele şi zăriră doi tigri care tocmai ieşiseră din junglă şi priveau neliniştiţi în jur. Cerbi şi porci sălbateci alergau aiuriţi la picioarele stâncii. Cele două fiare, însă, măsurau liniştit împrejurimile, apoi îşi aţintiră ochii scânteietori asupra celor trei oameni care alergau în sus, pe stâncă.

   — Repede! Repede ! strigă doctorul Bertram. Vor apuca şi ei pe drumul acesta şi celelalte sălbăticiuni le vor urma.

   Fugarii îşi îndoiră sforţările şi alergară cât îi ţineau picioarele.

   IV

   ÎN GHIARELE PRIMEJDIEI

   CÂND AJUNSERĂ la prima cotitură a potecii, se uitară îndărăt şi văzură cu groază că unul din tigri începuse să urce cărăruia. Câteva clipe doar va şovăi, apoi îşi va învinge teama şi se va repezi în sus, urmat de tovarăşul său şi de celelalte fiare.

   — Sunt tigri javanezi, îşi dădu cu părerea doctorul Bertram.

   Pe urmă o porni repede după cei doi tovarăşi ai săi, care i-o luaseră înainte.

   Sub soarele arzător, bieţii oameni trebuiau să facă sforţări uriaşe, alergând în sus pe drumul îngust. La asta se mai adăuga fumul şi dogoreala junglei în flăcări, care se simţea până la ei.

   Dar când fugarii ajunseră la a doua cotitură şi străbăteau în goană ultima parte a potecii, zăriră venind de jos in salturi uriaşe pe cei doi tigri pe care îi văzuseră la început.

   Cei trei oameni priviră o clipă tabloul acesta înfiorător, apoi începură s-alerge în sus cu şi mai multă îndârjire. Trebuiau s- ajungă în vârful peretelui de stâncă, înainte ca primul tigru să se apropie.

   Dar tocmai ultima parte a potecii era şi cea mai grea de străbătut şi numai după sforţări neînchipuite cei trei oameni aproape istoviţi, izbutiră s-ajungă sus.

   Atunci, doctorul Bertram văzu cu spaimă că primul tigru se afla la cel mult zece metri în urma lor. Toată poteca mişuna acum de animale, care urcau în goană, înnebunite de groaza focului.

   — Repede ! Repede ! strigă Bertram.

   — Dar am putea s-o luăm spre Nord pe creasta stâncii, spuse George.

   Petre, însă, îl trase înainte şi gâfâi:

   — Cu submarinul ajungem mai repede. Creasta stâncii era lată doar de zece metri.

   Când Petre ajunse pe poteca aceasta, care ducea în jos spre golf pe partea de Sud, primul tigru sări pe platou, dinspre Nord.

   Acum se punea chestia dacă fiara se va lua după cei trei fugari, sau va apuca pe poteca îngustă, spre Nord. Şi acolo trebuia să fie un drumeag care să ducă la insulă, altfel băştinaşii nu şi-ar fi putut duce la îndeplinire atacul asupra micei colonii a prinţului indian.

   Doctorul Bertram, care venea cel din urmă, întoarse inc-odată capul, înainte de a dispare pe după marginea de Sud a stâncii. Atunci văzu cu uşurare că tigrul se oprise în loc şi privea în jurul său, chibzuind, probabil, dacă să se ia pe urmele fugarilor, sau nu.

   Bertram comunică vestea aceasta celor doi tovarăşi ai săi, apoi îşi urmară cu toţii fuga în jos.

   Petre tocmai trecuse de prima cotitură a potecii care cobora de vale, când se auzi pufăitul unui tigru. În clipa următoare, corpul vărgat al fiarei se prăbuşi cu zgomot în apa golfului.

   Speriaţi, cei trei oameni îşi întoarseră privirile. Şi atunci văzură că şi al doilea tigru era în spatele lor şi ceva mai încolo se ivi capul unei pantere negre.

   — Înainte! Înainte! răcni Petre.

   Dar prea mult n-o mai putu ţine. Când ajunse la vreo douăzeci de metri deasupra golfului, se poticni. încercase el să se mai ţie, făcu încă vreo câţiva paşi, clătinându-se apoi îşi pierdu echilibrul cu desăvârşire şi se prăbuşi delături, peste marginea potecii.

   Fiind un bun săritor, el făcu un viraj atât de îndemânatec în aer, încât sări cu capul înainte. Întâmplarea aceasta neprevăzută, îi dădu lui George ideea, că sistemul ăsta e cel mai sigur şi rapid de a ajunge jos. Întoarse capul şi strigă doctorului:

   — Sar şi eu, fă şi d-ta la fel, doctore! Apoi îşi dădu drumul în adâncime.

   Era şi dânsul un săritor bun, şi un astfel de salt nu era mare lucru pentru el, — dar doctorul Bertram se ocupase prea puţin cu sportul acesta.

   De aceea el continuă să alerge în jos cât îl ţineau picioarele, dar când ajunse la a doua cotitură, se văzu nevoit să facă şi dânsul săritura primejdioasă.

   O izbitură puternică îi nimeri din stânga, cu groază văzu un cap

de tigru lângă picioarele lui apoi începu să se rostogolească. Căuta să se agaţe cu disperare de ceva, auzi mugetul înfuriat al fiarei, pe urmă simţi cum se prăbuşeşte în adâncime, alături de tigrul în a cărui blană îşi înfipsese degetele.

   Tigrul era mai greu şi zbura mai repede. Din cauza groazei de care era cuprins, doctorul Bertram nici nu se gândi să dea drumul animalului. În felul acesta, braţele îi fură trase înainte şi se pomeni în apă cu o admirabilă săritură a capului.

   De-abia acum îşi descleştă mâinile din blana tigrului, şi înotă repede sub apă îndreptându-se spre golf.

   Când ieşi la suprafaţă, îşi întoarse capul şi văzu o privelişte pe care nici în cele mai îndrăzneţe visuri ale sale nu şi-ar fi putut-o închipui.

   Petre tocmai sărea eu capul înainte din mica barcă de aluminiu, căci primul tigru se pregătea cu labele să sară într-unsa. Ce se întâmplase?

   Petre desprinsese imediat barca, apoi începuse să vâslească, pentru a veni în ajutorul lui George şi a doctorului, care ajunseseră şi ei jos.

   Tigrul pusese însă şi el ochii pe barcă, se agăţă de dânsa şi în furia lui sfâşia învelişul de aluminiu. Apa pătrunse imediat înăuntru şi barca se afundă pe jumătate. Devenise, deci inutilizabilă, şi cei trei oameni trebuiau acum să înoate până la submarin.

   Era un drum de vreo două sute de metri şi Petre nu stătu mult la gânduri. Începu să înoate imediat şi ceilalţi doi îl urmară.

   Dar tigrul, care alunecase de pe barca ce se scufunda, se luă pe dată după înotători.

   După cum se ştie, tigrii sunt înotători minunaţi. Doctorul Bertram văzu cu groază că fiara îl va ajunge imediat pe Petre, — şi în acelaşi timp auzi la stânga lui un plescăit.

   Privit îndărăt, dar în clipa următoare se afundă în apă, căci al doilea tigru, pe care-l târâse după sine pe stâncă, era la o depărtare de câţiva metri numai de el.

   Sub apa se-ntoarse, înotă în direcţia tigrului şi ieşi la suprafaţă în spatele acestuia.

   Deodată, auzi izbituri puternice pătrunzând prin apă, se afundă iar repede şi înotă până când nevoia de a respira îl sili să revie la suprafaţă.

   La câţiva metri de el se zvârcolea în apă tigrul. Dinspre submarin răsunară câteva împuşcături şi fiara îşi dădu sfârşitul.

   Respirând uşurat, doctorul Bertram începu să înoate spre submarin, când, deodată, auzi în spatele său apa plescăind cu

putere. Nici nu cuteză să se uite, căci era aproape sigur că altă fiară căzuse in apă.

   Ba uită chiar că e ameninţat de o mare primejdie, căci văzu acum că tigrul celălalt era la o mică depărtare de George. Petre căuta să îndrepte atenţiunea fiarei asupra lui, afundându-se în apă, căci acum înota în urma ei.

   — George, George, în spatele tău! strigă Bertram.

   Tânărul se-ntoarse, văzu tigrul în imediata lui apropiere, dar în aceiaşi clipă răsunară două împuşcături. Fuseseră trase de Petre, care-l salvase, astfel, pe iubitul său stăpân.

   — Bravo, Petre! strigă doctorul Bertram. Dar se cutremură, auzindu-l pe George răcnind speriat:

   — Doctore, la fund, repede, repede!

   Într-adevăr, în spatele lui căzuse ceva în mare. Bertram nu mai căută să cerceteze ce se petrece şi se afundă imediat.

   Era un scafandru desăvârşit. Când fu la câţiva metri sub apă, se lăsă pe spate şi privi în sus. Se aştepta să vadă deasupra-i trupul vreunui tigru sau al unei pantere negre, dar in loc de aşa ceva, văzu o umbră întunecată, care se năpustea pieziş spre dânsul. Cu groază, Bertram recunoscu în acesta un băştinaş, ţinând un pumnal în mină, cu intenţia vădită de a-l ucide sub apă.

   În clipa când Bertram recunoscu pe duşmanul său, scoase repede revolverul si, înotând pe spate, trase.

   Prin violenţa împuşcăturilor se afundă mai mult, dar spre marea lui bucurie văzu că-şi nimerise duşmanul, căci sălbatecul căuta s-ajungă repede la suprafaţă.

   Începând să-i lipsească aerul, Bertram se ridică şi el din apă; când ajunse sus observă înspăimântat, că sălbatecul dispăruse din nou. Dându-şi seama de primejdie, Bertram se afundă iar. Alunecă vertiginos în adâncime, aproape vertical, ca să-l poată vedea, eventual, pe sălbatec. Şi într-adevăr, îl văzu, dar destul de departe de el. Ciudat era numai că vajnicul său inamic nu făcea nici o mişcare.

   Cu toate acestea, doctorul mai slobozi două gloanţe, apoi se ridică iar la suprafaţă, şi apăru în spatele lui George, care îl aştepta.

   — Ei, doctore — îi strigă tânărul — nici nu trebuia să te afunzi ultima oară. I-am trimis şi eu un glonte nemernicului. Când ieşise la suprafaţă era grav rănit. Mă bucur nespus c-ai scăpat teafăr. Acum să ne grăbim s-ajungem la satul sălbatecilor. Sărmanul meu tată şi Sanja...

   Restul nu se mai auzi, căci vorbele fură acoperite de împuşcături care veneau din vârful stâncii. Acolo apăruseră câţiva

băştinaşi, care trăgeau de zor spre cei trei fugari.

   De pe submarin li se răspunse cu alte împuşcături, dar cu toate astea cei trei se văzură nevoiţi să se lase afund, căci gloanţele duşmanilor băteau aproape de tot de ei.

   Când George se ridică iar la suprafaţă, auzi bubuiturile tunului de pe submarin. Jan Brike intrase în acţiune şi graţie îndemânării sale, prima granată se sparse tocmai la marginea de sus a stâncii, unde se adunaseră sălbatecii.

   După ce norul de fum se împrăştie, sălbatecii intrară ca-n pământ. Trei cadavre atârnau cu picioarele în jos pe marginea stâncii şi două corpuri se prăbuşiră în golf.

   George şi doctorul începură atunci să-noate repede spre submarin.

   Petre le-o luase cu mult înainte, căci el n-avusese de întâmpinat primejdiile celorlalţi.

   Era scris, se vede, ca doctorul şi George să mai aibă de pătimit ceva. Un strigăt puternic, venind din vârful stâncii, îi făcu să-şi întoarcă privirile.

   Pe marginea stâncii, un băştinaş stătea cu spatele spre mare, şi ţinând braţul ridicat slobozi un glonte.

   Un urlet înfiorător răspunse împuşcării, în clipa următoare, un trup negru se năpusti asupra sălbatecului şi drept urmare acesta se prăbuşi în adâncime, trăgând după sine o panteră uriaşă.

   — Doctore — spuse atunci George — desigur că sălbatecul acesta e grav rănit. Îl vom salva şi el ne va spune ce s-a făcut tata şi Sanja.

   — Ai dreptate, aşa vom face, răspunse Bertram.

   Cei doi tovarăşi făcură stânga împrejur şi înotară înapoi. Văzură întâi pantera neagră ieşind la suprafaţă. Animalul privi neliniştit in jur, ca un păianjen care-şi caută prada.

   Atunci se ivi din apă şi sălbatecul, la depărtare doar de vreo şase metri de panteră. Fiara înotă îndată spre el. În clipa aceasta George slobozi două gloanţe şi fiind ţintaş bun, acestea nimeriră în ţeasta animalului, care-şi dădu sufletul.

   Urmat de doctor, George înotă acum, repede spre băştinaş. Individul plutea nemişcat deasupra apei, şi era gata să s-afunde din nou, când George îl apucă şi-l ţinu la suprafaţă.

   Acum făcură nestânjeniţi drumul până la submarin. Petre, care se întorsese repede când auzise împuşcăturile lui George, le ajută şi el ultima bucată de drum, şi în cele din urmă se căţărată pe puntea submarinului, în vreme ce marinarii lăsaseră sus pe cel leşinat.

   Primul ofiţer Rindow, luă comanda. Submarinul porni cu toată

viteza din strâmtoare, pentru a ocoli insula.

   Doctorul Bertram se lăsă în genunchi lângă rănit şi după ce-l examina zise lui George :

   — E foarte îndoielnic dacă îşi va mai reveni. Rănile sunt prea grave. Dar voi încerca să-l readuc în simţiri, cel puţin pentru scurt timp.

V

   ENIGMA CORĂBIEI NEGRE

   UN MARINAR ADUSE repede medicamentele din infirmeria submarinului Doctorul depuse toate sforţările, dar nu ajunse la nici un rezultat. Rănile pe care i le făcuse pantera neagră erau prea grave, şi probabil că şi organele interne fuseseră atinse.

   Ca un ultim remediu, medicul încercă o injecţie cu sare. După câteva clipe sălbatecul deschise ochii, privi rătăcit in jur şi prima sa mişcare fu aceea de a duce mâna la arme.

   Doctorul Bertram, care cunoştea toate dialectele, intră imediat în vorbă cu el. Ştia bine că sălbatecul era pe moarte şi că nu era nici o clipă de pierdut.

   Băştinaşul privi cu ochii zgâiţi când la unul, când la altul, apoi rosti câteva cuvinte, dădu clin cap la unele din întrebările medicului, deodată se-ntinse şi rămase nemişcat.

   — S-a dus ! spuse Bertram. Păcat, a murit cu câteva clipe prea devreme. Am aflat, totuşi, unele amănunte importante. Deocamdată, scumpul meu George, nu trebuie să fim îngrijoraţi de soarta prizonierilor. Dar, tatăl tău, prinţul si Sanja sunt prizonieri! E ciudat, ai avut însă perfectă dreptate cu visul tău şi temerile de mai târziu! Corabia neagră joacă un rol curios în facerea asta. Căpitanul ei a fost botezat de sălbatecii insulei Barbă de foc. El vroia să-i prindă pe indieni, de aceea le furnizase încă de mult arme băştinaşilor. Muribundul mi-a mai spus că acest căpitan va pleca spre răsărit cu prizonierii săi. Când l-am întrebat dacă Barbă de foc a mai dus cândva prizonieri spre răsărit, a dat doar din cap, apoi a trecut în lumea drepţilor. Aşa, acum trebuie să discutăm lucrurile în linişte. Vom îndepărta cadavrul, apoi vom porni la drum. Se prea poate să întâlnim curând corabia neagră şi să fim nevoiţi să ne lăsăm la fund. Haide, George, principalul e că tatăl tău şi Sanja trăiesc.

   Tânărul îl urmă pe doctor, şi amândoi urcară în turn. Petre luă trupul neînsufleţit al sălbatecului şi-i dădu drumul în apă.

   Rindow lăsă pe seama timonierului Plundow conducerea vasului. Acesta ştia că trebuie să-nconjoare cât mai repede insula, pentru a ieşi în calea corăbiei negre.

   În cabina căpitanului, George stătea în scaunul tatălui său.

   Peste câteva clipe sosi şi primul inginer, Hagen. Vestea luării ca prizonier a lui Farrow se răspândi cu iuţeala fulgerului în rândurile echipajului.

   — Atâta vreme cât căpitanul şi ceilalţi prizonieri se află încă pe insulă, un atac din partea noastră i-ar pune în mare primejdie, spuse Bertram. Insularii îi vor ucide, sau îi vor ascunde atât de bine pe undeva, încât n-o să-i mai găsim niciodată, apoi vor susţine că nu ştiu de nimic. În consecinţă, trebuie să aşteptăm până vor fi cu toţii pe misterioasa corabie neagră. Fireşte, nu vreau să afirm că respectivul căpitan e un european, şi ca atare acolo vor fi în siguranţă, dar presupun că se va feri să ucidă pur şi simplu nişte prizonieri fără apărare.

   — Doctore, eu cred că nu trebuie să fim încă îngrijoraţi dinspre partea aceasta, interveni Rindow. Înainte ca noi să fi făcut ocolul insulei, ticălosul de căpitan va fi departe cu prizonierii săi. Avem noroc că ştim încotro se-ndreaptă. Îl vom ajunge noi cu siguranţă, dacă vom da drumul motoarelor cu toată presiunea. Dar să le lăsăm un suvenir domnilor sălbateci, ca să ne ţie minte cât or trăi.

   — Ei, George, ce s-a întâmplat? întrebă deodată doctorul surprins.

   Tânărul începuse să-şi golească buzunarele hainelor umede şi cu prilejul acesta dădu şi peste hârtiuţa care căzuse din chimirul sălbatecului pe care-l înjunghiase în junglă.

   O desfăcuse cu nepăsare, dar când îşi aruncă privirea asupra ei, tresări şi scoase o exclamaţie de surpriză, căci în marginea de sus a hârtiei era imaginea unui golf, cu trei palmieri. Era o imagine la fel cu aceea de pe harta cea veche, pe care o luase căpitanul Farrow în timpul războiului.

   Tânărul povesti celor de faţă despre ce e vorba. Toţi cunoşteau harta, căci Farrow îi pusese şi pe dânşii să încerce descifrarea scrierii. Pe hârtia pe care George o întinsese acum să se usuce, se afla de asemeni scrierea secretă.

   — Asta-i extraordinar! exclamă Bertram. Cum de-a ajuns sălbatecul acela în stăpânirea hârtiei? De unde să ştie el să citească, — şi încă o scriere dintr-asta?

   — Avea hârtia în brâul unde-şi ţinea revolverele, zise George, şi de acolo a căzut când i-am smuls arma. Bănuiesc, deci, că hârtia nu-i era destinată lui, ci ajunsese doar întâmplător acolo. Probabil că Barbă de foc uitase, când le-a adus arme sălbatecilor.

   — Aşa trebuie să fie, zise doctorul. Sunt convins că scrierea asta ascunde ceva însemnat într-unsa. Te pomeneşti ca hârtia ne- ar putea arăta locul unde vor fi duşi prizonierii!

   — Asta-i sigur, confirmă George. Spuneam eu tatei că trebuie să căutăm o insulă, pe care se află golful cu trei palmieri, a cărui imagine e pe hârtia asta. Numele acestei insule ne va da cheia descifrării scrierii secrete, — de asta sunt mai mult ca sigur. Şi apoi, am acum încă o confirmare a bănuielii mele. Vaporul francez scufundat de tata, venea din Tesemboeo, portul insulei Guadalcanar. Insula aceasta se află la răsărit de noi, în grupul insulelor Oceanului Pacific. Muribundul pe care l-am avut aici, spunea că prizonierii vor fi duşi spre răsărit. Acolo îi vom regăsi, deci, şi probabil că vom da de urma unei taine care dăinuieşte de mulţi ani.

   — Aşa e, aşa e! aprobă Bertram.

   — Dar cum vom proceda pentru eliberarea prizonierilor, când vom da de corabia neagră? întrebă inginerul Hagen. Se vor afla doar atunci în mare primejdie, căci taina care se ascunde în dosul acestor capturi trebuie să fie grozavă. În unele insule ale Pacificului — cum ar fi, de pildă, insulele Salomon, — există vânători de capete. Pentru aceştia, un cap de alb are mare valoare.

   — Domnule Hagen, s-ar putea să ai dreptate, zise George. Înainte de a fi venit pe submarin, am citit câteva cărţi interesante asupra vânătorilor de capete. Pentru dânşii, capul unui alb este un obiect de mare valoare, în special căpeteniile diferitelor triburi pun mare preţ pe capete de albi. Şi de ce n-ar face negoţ cu Barbă de foc? Ai dreptate domnule Hagen. Nu trebuie cu nici un chip să atacăm corabia, — am putea cel mult să-i eliberăm pe prizonieri prin viclenie. Indivizii care furnizează prizonieri vânătorilor de capete, nu se dau în lături să-i facă să dispară, când se văd în primejdie de a fi încolţiţi.

   Se auzi soneria acusticului Rindow duse receptorul la ureche şi auzi glasul lui Plundow :

   — Am ocolit insula!

   — Bine, venim!

   Ieşiră cu toţii din cabină. Peste câteva clipe fură în turn. Submarinul înainta de-a lungul coastei de Nord a insulei.

   Ajunseră în cele din urmă la golful unde fuseseră surprinşi cu puţin înainte, de furtuna grozavă. Aici trebuia să fie satul, căci de acolo porniseră la pescuit, în urmă cu două zile, bărcile băştinaşilor. (Vezi broşura Nr. 4). Corabia neagră nu se vedea nicăieri. Aşadar prizonierii fuseseră predaţi lui Barbă de foc şi misteriosul căpitan socotise nimerit s-o şteargă cât mai repede, după ce băştinaşii îi vor fi povestit că nişte străini albi veniseră dinspre Sud. Poate că-l cunoştea chiar pe Farrow şi ştia că submarinul acestuia trebuia să fie pe aproape.

   Deodată se auziră împuşcături de pe ţărm şi gloanţele zburară deasupra vasului.

   — Foc ! comandă Rindow.

   Şi cât ai clipi din ochi Jan Brike îşi şi alesese ţinta, — un grup de sălbateci, care trăgeau acum pentru a doua oară.

   Un bubuit înfiorător sfâşia văzduhul şi după o secundă se văzu un nour gros de fum pe locul unde ţintise tunarul.

   A doua ghiulea fu încărcată la repezeală. Ea se sparse în mii de schije pe ţărm, printre căsuţele de lemn, unde Brike zărise un nou grup de sălbateci.

   — Deocamdată e de-ajuns, Jan! spuse Rindow. Fii însă pregătit, căci ne apropiem de ţărm.

   Un marinar, cu care Jan Brike făcuse şcoală, dat fiind că avea un ochi foarte bun, luă loc la tunul de la pupă. Sub ocrotirea acestor doi tunari desăvârşiţi, o mică trupă putea cobori în linişte pe uscat.

   George fu cel dinţii care sări pe ţărm. El vroia să se încredinţeze numai dacă tatăl său nu mai e aici, sau dacă nu cumva fusese ucis.

   Petre îl urmă imediat, apoi veniră doctorul, Rindow, Hagen şi câţiva marinari. Câteva cadavre zăceau împrăştiate. Armele le fură luate, — poate va fi cu putinţă să se stabilească provenienţa lor.

   Bordeiele fură cercetate sistematic, dar numai în grabă. Îşi puseseră doar în gând să urmărească corabia neagră.

   În interiorul locuinţelor nu se găsi nimic. Două din ele ardeau, ca urmare a bombardamentului. Focul va cuprinde repede şi celelalte bordeie şi în felul acesta băştinaşi vor fi pedepsiţi îndeajuns pentru vina de a fi predat prizonierii lui Barbă de foc.

   Sunând din corn, Rindow îşi adună marinarii pe ţărm. Nimeni nu aducea vreo veste de seamă, dar la sfârşit veni în fugă unul, care tocmai ieşise dintr-o colibă.

   Ţinea în mână un obiect ciudat: raportă scurt că nu descoperise nimic, se adresă, însă, cu rugămintea de a-i fi îngăduit să păstreze pentru sine securea ciudată pe care o găsise.

   Doctorul Bertram se uită o clipă la arma aceasta, apoi exclamă :

   — George, iată dovada !

   — Da, răspunse tânărul, securile acestea sunt purtate de

vânătorii de capete. Cu tăişul ascuţit, ei spintecă şira spinării victimelor lor, Faptul că securea aceasta a fost găsită aici, e o dovadă îndestulătoare că Barbă de foc are legături cu vânătorii de capete.

   Bertram înapoia marinarului securea.

   — Să tragem nădejde că nu va fi nevoie să-i cunoaştem personal, spuse el. Dar acum pornim spre răsărit, spre insulele misterioşilor vânători de capete. Dea Domnul să izbutim să fi pedepsiţi îndeajuns pentru vina de a fi predat prizonierii lui Barbă de foc.

   Mica trupă se îmbarcă în grabă pe submarin.

   Marinarii înconjurară pe camaradul lor, care găsise arma aceasta ciudată, şi-i puseră felurite întrebări.

   Jan Brike îşi întoarse şi el atenţiunea de la ţărm şi privea încordat la grupul de marinari care discutau. În schimb, tunarul de la pupă, nu-şi dezlipise privirea de la sat, care începu acum să ardă intens. Câteva clipe numai îşi îndreptă şi el ochii spre camarazii săi, şi această scurtă neatenţie fu de ajuns pentru ca viclenii sălbateci să caute să se folosească de ele...

   Cu iuţeala fulgerului vreo douăzeci de bărbaţi alergară spre ţărm şi când tânărul marinar, înspăimântat îi descoperi, dânşii se aflau la o depărtare de zece metri numai de submarin. De după nişte colibe se ivi acum un adevărat stol de sălbateci. Marinarul scoase un strigăt puternic pentru a atrage atenţiunea celorlalţi, apoi îşi îndreptă ţeava tunului spre grămada băştinaşilor şi în clipa următoare ghiuleaua porni prin aer.

   Un răcnet înfiorător acoperi bubuitul tunului şi sălbatecii se împrăştiară care încotro. Patru cadavre rămaseră întinse, alţi câţiva se târâră cu greu de acolo, ceea ce dovedea că fuseseră atinşi mortal.

   Dar primii douăzeci din ei ajunseră acum la submarin. Marinarii se întoarseră cu iuţeala fulgerului şi primiră lupta cu duşmanul primejdios.

   Petre îşi golise gloanţele din revolvere, când cu lupta cu fiarele din junglă, şi nu mai avusese răgazul să şi le încarce. Se hotărî, însă, repede la ce avea de făcut: smulse din mâna marinarului securea vânătorilor de capete şi cu arma aceasta grozavă se năpusti asupra sălbatecilor care săriseră pe puntea submarinului.

   Vitejii marinari, obişnuiţi cu lupta, nu numai că erau gata de apărare, ba se lansară chiar la bătaie cu sălbatecii.

   Aceştia nu se aşteptaseră deloc la aşa ceva. Întărâtat Petre se năpustea atât de furios cu securea sa grozavă, încât chiar camarazii săi se dădeau în lături din apropierea lui, ca să nu fie

atinşi din nebăgare de seamă.

   Lupta sângeroasă nu ţinu decât câteva minute. Marinarii nu avuseseră nici o pierdere — dar câţiva fură atinşi uşor de gloanţe, căci deşi sălbatecii aveau puşti atât de moderne, nu se pricepeau să se folosească de ele.

   Toţi oamenii se aflau pe punte, lângă parapet, cu spatele spre ţărm. Şi nimeni nu văzu că două făpturi întunecate se furişară pe punte, venind din partea cealaltă a submarinului.

   Cei doi sălbateci urmăriră câteva clipe lupta sângeroasă, apoi unul din ei dispăru în turnul deschis al submarinului, pe când celălalt, un vlăjgan cât toate zilele, se apropie pe nesimţite de George, care tocmai îşi încărca revolverul.

   Sălbatecul se afla doar la doi metri de tânărul Farrow, şi-şi trase de la brâu pumnalul.

   În clipa aceea, însă, Petre întoarse întâmplător capul şi văzu primejdia grozavă de care era ameninţat tânărul său stăpân.

   — George ! George ! răcni el cu o voce care ar fi putut trezi morţii din morminte.

   În acelaşi timp, uriaşul zvârli securea-i grozavă înspre sălbatec.

   Aceasta, văzând arma ucigătoare zburând spre el, se aplecă ca fulgerul — dar nu de-ajuns de repede, şi capătul de jos al tăişului ascuţit îi întinse umărul stâng, apoi făcu o tăietură adâncă în carnea de pe spate.

   Aceste câteva clipe, cât sălbatecul fusese pus în imposibilitatea de atac, fură de ajuns pentru George. El se întoarse cu iuţeala fulgerului şi când sălbatecul se ridică din nou, îndreptând iar braţul cu pumnalul tăios, arma lui George scuipă foc.

   Glonţul lovi pe ticălos în frunte. El rămase câteva clipe nemişcat, ochii săi măriţi de groază îl fixară, apoi se prăbuşi fără suflare la pământ. ia parte din nou la lupta împotriva sălbatecilor, dar acum nu mai avu ce face, căci atacul fusese respins. Puţinii supravieţuitori o luară la fugă de-a lungul ţărmului, căutând să ajungă in tufişuri.

   La comanda lui Rindow, marinarii coborâră în interiorul turnului. Trupul sălbatecului ucis de George fu aruncat peste bord şi marinarul îşi luă în primire securea, cu ajutorul căreia Petre îşi salvase stăpânul iubit.

   Primul ofiţer dădu comanda punerii în funcţiune a motoarelor. Apoi luă conducerea şi submarinul se îndepărtă de ţărm, pornind cu toată viteza spre răsărit, către insulele acelea peste care plana un mister înfiorător.

   Nici unul din oamenii echipajului, nu bănuia prezenţa pasagerului clandestin, care se furişase în turnul submarinului, în

timpul luptei sângeroase care avusese loc pe puntea acestuia.

   George se aplecă să ridice arma care-i căzuse din mână şi vru să ia parte din nou la lupta împotriva sălbatecilor, dar acum nu mai avu ce face, căci atacul fusese respins. Puţinii supravieţuitori o luară la fugă de-a lungul ţărmului, căutând s-ajungă in tufişuri.

       La comanda lui Rindow, marinarii coborâră în interiorul turnului. Trupul sălbatecului ucis de George fu aruncat peste bord şi marinarul îşi luă în primire securea, cu ajutorul căreia Petre îşi salvase stăpânul iubit.

       Primul ofiţer dădu comanda punerii în funcţiune a motoarelor. Apoi luă conducerea şi submarinul se îndepărtă de ţărm, pornind cu toată viteza spre răsărit, către insulele acelea peste care plana un mister înfiorător.

       Nici unul din oamenii echipajului, nu bănuia prezenţa pasagerului clandestin, care se furişase în turnul submarinului, în timpul luptei sângeroase care avusese loc pe puntea acesteia.

SFÂRŞIT

Volumul 6

   PE URMELE CORĂBIEI NEGRE

   UN MUSAFIR MISTERIOS

   GEORGE sări în sus şi-şi duse instinctiv mâinile la beregată, simţind că i-o strângea cineva să-l înăbuşe. Dacă lucrul acesta sar fi întâmplat în somn, desigur că nu s-ar mai fi trezit.

   Dar el era încă treaz, cu gândul dus la tatăl său şi la Sanja, şi tocmai era să aţipească.

   Situaţia era critică. Pusese să i se aducă hamacul în cabina tatălui său, ca un semn de dragoste faţă de nefericitul prizonier al piraţilor de pe corabia neagră. Şi acum, singur în încăperea strâmtă, într-un întuneric de nepătruns, şi fără să fi auzit apropierea cuiva, se trezi cu gâtlejul strâns ca într-un cleşte. Încercă să îndepărteze mâinile misteriosului musafir, dar cu toată sforţarea uriaşă ce-o făcu, nu izbuti.

   Simţea cum îşi pierde cunoştinţa încetul cu încetul, scântei şi roţi de foc i se învârteau în vârtej pe dinaintea ochilor şi sângele îi colcăia în urechi. Încordându-şi forţele, scoase un horcăit disperat, încercă din nou să îndepărteze mâinile care ameninţau să-l înăbuşe — şi deodată necunoscutul îi dădu drumul, îşi smulse mâna din pumnul lui George — apoi se făcu tăcere.

   De afară, de pe gangul îngust care trecea pe dinaintea cabinelor ofiţerilor, se auziră paşi.

   — Petre, Petre ! strigă George, cu glasul răguşit.

   Dar numai atât putu să rostească, căci gâtul i se umflase de pe urma strânsorii grozave.

   În clipa următoare uşa se deschise brusc şi Petre, pătrunzând în cabină, întrebă îngrijorat :

   — George ce ţi s-a întâmplat? Nu cumva ai visat urât?

   — Petre, este cineva în cabină, — izbuti să îngâne tânărul — era gata, gata să mă gâtuie...

   — Trăsni-lar să-l trăsnească, exclamă uriaşul, apoi începu să pipăie pereţii ca să găsească comutatorul. Îl răsuci, dar lumină... ioc !

   — Ei, dar ce-o mai fi şi asta? înainte a dea s-aduc lampa de buzunar.

   — Nu, Petre, rămâi aici. Dacă ieşi afară, mă atacă din nou. Cercetează, poate că becul fost deşurubat. Ah! sunt zdrobit!

   Încearcă să se ridice, dar căzu înapoi. Durerea de la gât îl făcu

să geamă.

   — Ei, dar chestia asta e ciudată de tot! spuse uriaşul, care tot mai credea că tânărul avusese numai un vis urât.

   Făcu câţiva paşi în cabină şi pipăi să găsească lampa de pe masa de scris.

   După câteva clipe se făcu lumină. George îşi aruncă repede privirea în jur, dar... cabina era goală.

   Îşi trecu mâna peste ochi, în vreme ce uriaşul începu să râdă şi spuse:

   — Acum vezi şi d-ta, George, că nu-i nimeni aici. E drept că becul a fost puţin deşurubat, dar asta poate c-ai făcut-o chiar dumneata, când te-ai culcat.

   — Petre, eram încă treaz când mi-am simţit gâtul apucat ca într-un cleşte. Uită-te şi tu cât e de umflat. Mă doare atât de grozav că de-abia pot vorbi.

   Uriaşul se aplecă deasupra tânărului şi se dădu speriat înapoi.

   — Într-adevăr! exclamă el. Se văd lămurit urmele degetelor. Asta e ceva... voi da imediat alarma.

   Vru să se-ndrepte spre uşă, dar George îl opri :

   — Stai, Petre, nu trebuie să mă laşi singur. Sunt încă prea slab şi nu m-aş putea apăra, dacă s-ar întâmpla să vie înapoi criminalul acela misterios.

   — Fir-ar al dracului să fie! mormăi uriaşul, în timpul ăsta blestematul s-ar putea ascunde atât de bine, încât o să-l găsim cu greu, sau şi-ar putea căuta o poziţie de unde să se poată apăra când ne-om apropia să punem mâna pe dânsul. Dar stai, doctorul doarme alături. Îl voi trezi.

   Izbi cu pumnul său uriaş în peretele de oţel care despărţea cabina căpitanului de aceea a lui Bertram.

   — Domnule doctor, domnule doctor, repede, repede! strigă el cu toată puterea.

   Efectul întrecu aşteptările sale. Doctorul dădu buzna în cabină, îmbrăcat sumar, şi în acel aş timp veniră în goană şi cele două sentinele de la pupă, cărora le urmă, după câteva clipe, primul ofiţer Rindow.

   În timpul acesta George îşi supuse gâtul unui masaj în toată, regula, încât acum putu vorbi mai lesne şi istorisi celor de faţă aventura sa grozavă.

       Rindow şi doctorul dădură şi ei din cap, cu neîncredere, pe câtă vreme marinarul care fusese de sentinelă, aprobă cu însufleţire. Dar când cei doi văzură semnele trădătoare de pe gâtul tânărului, Rindow începu să înjure, iar doctorul Bertram se puse să examineze pe pacient.

   Văzându-l pe marinar că tot dă din cap în semn de aprobare, Rindow îl întrebă:

   — Dar ce-i cu tine, Hagen? Faci impresia c-ai şti ceva despre individul misterios care a încercat să-l gâtuie pe George al nostru ?

   — Aşa şi este, domnule Rindow, răspunse omul, cu ton serios.

   — Ce? întrebă Rindow, aiurit. Ştii ceva despre omul acesta? Nu cumva vrei să susţii că ar fi un camarad de-al nostru.

   — Ferească Dumnezeu, domnule Rindow! Asta este cu desăvârşire exclus. Dar în cursul celor două zile de când am părăsit insula pe care a fost făcut prizonier căpitanul nostru, am observat unele lucruri, care îmi clădeau de bănuit că un străin s-ar afla pe vasul nostru, Am vorbit despre asta cu camarazii mei, dar unii m-au luat în râs, iar alţii erau de părere că trebuie să fie ceva supranatural la mijloc. N-am raportat încă superiorilor, deoarece îmi spuneam că poate tot mă-nşel.

   — Dar ce te-a făcut să presupui existenţa unui străin pe submarinul nostru? întrebă Rindow.

   — În două rânduri am constatat că mi-a dispărut mâncarea pe care mi-o pusesem de-o parte. Camarazii m-au încredinţat că ei nu mi-au luat-o, şi n-am de ce să nu-i cred. Apoi, ieri mi s-a părut c-am văzut o umbră trecând prin faţa magaziei cu provizii. N-am spus nimic, însă, deoarece bănuiam vreo festă de-a camarazilor, îmi exprimasem doar faţă de dânşii bănuiala că s-ar afla un străin pe bord. Şi Plundow spunea... spunea că aceasta ar putea fi... căpitanul nostru! încheia Hagen, sfios.

   — Plundow ăla e mai rău ca o muiere bătrână! spuse primul ofiţer, supărat. S-o fi gândind de-acum la spiritul căpitanului nostru, care e fără îndoială încă în viaţă. Dar să lăsăm fleacurile! Adună oamenii şi să facem o cercetare amănunţită a vasului.

   — Petre, te poţi duce şi tu căci mă simt acum destul de bine, spune George. Dă-mi numai pistoalele de pe masa.

   Petre ieşi, dar nu prea bucuros. Îl linişti însă faptul că-l ştia pe George un trăgător minunat.

   Auzind semnalul de alarmă, tot echipajul se adună în sala cea mare. Rindow le povesti pe scurt ce se întâmplase, apoi îi împărţi în diferite puncte ale submarinului.

   Oamenii ştiau că misteriosul străin era foarte primejdios, de vrem ce încercase să-l gâtuie pe fiul căpitanului lor iubit. Cu pistoalele în mână înaintau atenţi, cercetară cele mai neînsemnate unghere, şi după vreun ceas fură nevoiţi să constate că nici un străin nu se putuse furişa pe bord.

   Dar deoarece Rindow îi încredinţase că George avea pe gât

semne neîndoielnice de degete omeneşti, unii din ei rămaseră foarte îngrijoraţi şi se consfătuiră în şoaptă.

   Gerard Plundow, însă, care era cel mai superstiţios dintre toţi, făcu o mutră plină de mister si spuse către prietenul său Jan Brike, care şi el credea în lucrurile supranaturale:

   — Jan, Jan, pe mine nu mă poate înşela nimeni. Asta e spiritul căpitanului nostru. Vrea să-l ia pe fiu-şu la el. Dacă băiatul ar fi dormit, dus era!

   Îşi propuse, în orice caz, să-i chestioneze amănunţit pe George, pentru a stabili dacă nu visase, totuşi.

   În tot timpul cât rămase singur, tânărul îşi dăduse silinţa să se împotrivească oboselii care-l cuprinse aşa deodată.

   Poate că gândurile care îl frământaseră în tot timpul cât stătuse întins în hamac, sau lupta cu misteriosul criminal era de vină, — fapt e că trebuia să depună toate sforţările ea să-şi ţie ochii deschişi.

   Tresărea speriat uneori şi privea cu atenţie în odaia liniştită, apoi îşi lăsa din nou capul pe pernă, şi rămânea astfel clipe îndelungate.

   Se scurse aproape un ceas în felul acesta. George aţipise din nou, de data asta ceva mai multişor. Când se trezi iar, se ridică în aşternut şi privi spre uşa, care era numai sprijinită.

   Asta îl indispunea. De ce n-o lăsase deschisă Petre? Sau poate că oscilarea vasului o închisese?

   Vru să sară jos din hamac, ca să deschidă uşa, dar când îşi trecu piciorul peste margine se cutremură şi întoarse repede capul. Avusese impresia că cineva se află în spatele său.

   În clipa următoare ridică mâna în mod mecanic şi două împuşcături răsunară în încăpere.

   Lipit aproape de hamac stătea un om, cu braţele ridicate ameninţător. Cele două gloanţe nimeriseră bine, căci înainte ca George să se fi recules din spaima sa, misteriosul individ se prăbuşi, scoţând un horcăit.

   Uşa fu deschisă brusc, şi doctorul Bertram dădu buzna în cabină.

   — Ce s-a întâmplat. George Ai visat ceva ?

   — Nu, doctore — spuse tânărul sărind din hamac. Acum te poţi încredinţa cu proprii dumitale ochi, că nici înainte n-am visat. Asta e individul care a căutat să mă gâtuie.

   — Aha! aşa e, un polinezian, exclamă doctorul, după ce aruncă o privire asupra celui neînsufleţit. Dar cum Dumnezeu de-a pătruns aici? Rasa lui populează insulele Oceanului Pacific, către care ne îndreptăm acum. Dar iată că mai trăieşte, poate că mai

pot afla ceva de la el.

   Bertram se lăsă în genunchi lângă rănit, iar George ridică de jos obiectul care-i căzuse din mână atunci când se prăbuşise. Era o secure ascuţită ca un brici, împodobită cu înflorituri ciudate, — o secure la fel cu cea pe care o găsise marinarul pe insula pe care fusese făcut prizonier căpitanul Farrow.

   — Ia priviţi ! se adresă George către Rindow şi Petre care dăduse buzna în cabină. Astfel de securi întrebuinţează vânătorii de capete, după cum ne spusese doctorul. Am avut un musafir primejdios pe bord.

   — Tăcere ! spuse Bertram. Vrea să vorbea: Rănitul horcăi ,doctorul îi puse o întrebare pe ton poruncitor, dar sălbatecul nu fu în stare să rostească decât frânturi de cuvinte. Apoi se ridică o clipă, dar căzu imediat îndărăt.

   — Păcat ! spuse Bertram şi se sculă pe jos. Tocmai în clipa hotărâtoare, moartea i-a încleştat gura. L-am întrebat pe ce insulă trăieşte, dar n-a rostiţi decât silaba "Mal" şi încă o dată "Mal". Păcat, păcat, căci am fi ştiut poate acum unde ni-e ţinta.

   — O vom găsi oricum, spuse George, cu energie. Simt că-i vor regăsi pe tata şi pe Sanja. Sălbaticul acesta face parte, desigur, din echipajul corăbiei negre, o fi pierdut vasul poate, sau rămas din ordin, pentru a se furişa în submarinul nostru. Aş dori să ştiu numai unde se ascunsese.

   — În dulapul căpitanului, interveni Petre arătând un dulăpior îngust. Şi uite colea jos un bilet pe care l-a pierdut probabil.

   II

   ÎN SITUAŢIE GREA

   — DA-L ÎNCOACE, Petre. Poate avem mai mult noroc de data aceasta ! spuse George, repede.

       Dar de-abia aruncă o privire asupra biletului mototolit, şi spuse, dezamăgit:

   — E aceiaşi scrisoare secretă, care să găseşte pe harta veche şi pe hârtia pe care am luat-e de la sălbatecul acela din junglă. (Vezi broşura 5). Ah! de-am găsi insula, care are un golf cu trei

palmieri! E mai mult ca sigur că numele ei formează cuvântul secret, cu care am putea descifra scrierea.

   — Acum va trebui să ieşim cu vasul la suprafaţă, ca să-l aruncăm în mare, spuse George. Mi-ar fi neplăcut dac-ar rămâne aici.

   El chemă doi marinari şi le ordonă să ducă mortul în turn. George însoţi transportul.

   Rindow îl întrebă pe timonierul Plundew, unde se află distrugătorul care apăruse în urma lor când se lăsase întunericul.

   — După cât se pare, s-a îndreptat spre Nord, răspunse cel întrebat. E mult de când nu i-am mai văzut reflectoarele. Cred, însă, că e bine să ne afundăm mai adânc şi să ne îndreptăm tot spre Nord, căci ajungem curând în marea Flores şi nu trebuie să ne apropiem prea de tot de coasta nordică a Australiei, căci acolo stau de veghe englezii.

   Rindow privi câtva timp prin periscop, apoi spuse:

   — Într-adevăr, nu se vede nimic. Cred însă, că vom avea ceaţă şi de aceea ar fi mai nimerit să ne îndepărtăm puţin de insulele care se află la dreapta noastră. E cert că şi comandantul distrugătorului a observat că se lasă ceaţa şi s-a îndreptat şi el spre larg. În sfârşit, deocamdată să ieşim la suprafaţă. Ce-o mai fi, vom vedea!

   Rindow rămase la periscop, în vreme ce submarinul se ridica.

   Când chepengul fu deschis, toţi respirară cu nesaţ aerul proaspăt al nopţii.

   Petre luă pe umăr cadavrul şi urcă cu el scara de fier. Uriaşul sări cu el peste marginea turnului şi se îndreptă spre balustradă ca să dea drumul în apă trupului neînsufleţit.

   Pe când se pregătea tocmai să îndeplinească operaţia aceasta, o fâşie orbitoare de lumină sfâşie întunericul şi-l învălui într-un mănunchi de raze. Era reflectorul distrugătorului englez, care, împotriva presupunerilor lui Rindow şi a timonierului, se aţinuse, totuşi, pe aproape. Mai mult ca sigur că ofiţerii observaseră — cu ajutorul ocheanelor de noapte — ieşirea la suprafaţă a submarinului şi îndreptaseră acum reflectorul asupra lui.

   Un strigăt slab se auzi peste întinsul apei. Distrugătorul era prea departe pentru a fi posibila o înţelegere cu dânsul, dar era destul de aproape pentru a putea împiedica cu tunurile sale, o încercare eventuală de fugă a submarinului.

   Strigătul voia probabil să-i dea, de înţeles lui Petre să nu arunce cadavrul în apă, dar uriaşul nici nu se sinchisi. Cu o mişcare hotărâtă ei dădu drumul mortului în mare, apoi făcu stânga-mprejur şi se întoarse în turn.

   Un fulger trecu deasupra valurilor, o grenadă se afundă vertiginos în golful unde se afla submarinul, apoi urmă o bubuitură înfricoşătoare.

   Rindow ridică imediat braţul drept, dând de înţeles inamicului că n-are de gând să fugă. Nici n-avea de ce s-o facă deoarece distrugătorul se apropiase mult şi tunurile sale erau, desigur, îndreptate asupra submarinului, gata să tragă la cel mai mic semn.

   Uruitul maşinilor se auzea lămurit acum.

   Distrugătorul se apropie tot mai mult şi se înţepeni cam la cinzeci de metri de submarin.

   Marea era complet liniştită. Se auzi un glas tunător.

   — Allo, căpitane Farrow, predă-te !

   — Allo, distrugătorule, pentru ce ! răspunse Rindow, calm.

   — Tunurile noastre sunt îndreptate asupra voastră şi vă găurim imediat vasul! strigă englezul.

   — În cazul acesta veţi sări în aer în aceeaşi clipă! răspunse Rindow. Două guri de tun sunt îndreptate asupra voastră. Ce vreţi de la noi?

   Cei de dincolo rămaseră tăcuţi câteva clipe; se sfătuiau probabil. Apoi se auzi un alt glas, aspru:

   — Am primit o radiogramă prin care ni se aduce la cunoştinţă că a-ţi tras cu tunurile asupra unui sat din Marea Sundei. Ne-am convins cu proprii noştri ochi de faptul acesta. În consecinţă, trebuie să ne daţi socoteală. Afară de asta, ştiţi prea bine că sunteţi căutaţi de la sfârşitul războiului. Submarinul vostru trebuie distrus. Totuşi, cred că veţi scăpa cu pedepse uşoare, căci aţi făcut şi mult bine. Poate că nici nu veţi apare în faţa justiţiei.

   — Asta ar fi foarte drăguţ lucru, spuse Rindow, cu aceeaşi linişte de până acum. Totuşi, cred că şansele noastre sunt egale. Până în momentul de faţă n-aţi pus încă mâna pe noi şi în clipa când veţi deschide ostilităţile prin focuri de grenade vom şti şi noi să răspundem la fel. Sunt însă dispus la tratative oneste, dar mă împotrivesc intenţiunii voastre de a ne trata ca prizonieri de pe- acum.

   Din nou urmă o pauză scurtă. Englezii îşi închipuiseră, desigur mai lesnicioasă capturarea echipajului submarinului. Apoi glasul aspru se auzi din nou:

   — Bine să tratăm. Vino pe bordul nostru: te încredinţăm că vei putea să te reîntorci în libertate.

   — Regret — răspunse Rindow — căpitanul a fost luat prizonier de un pirat. Voi povesti cu plăcere toată întâmplarea, dacă vreo doi din ofiţerii dv. binevoiesc să ne viziteze. Fireşte, vă dăm cuvântul de onoare că domnii aceştia se vor putea reîntoarce liberi. Vă rog, luaţi repede o hotărâre, căci suntem, în urmărirea acestui pirat.

   — Bine, vin, se auzi răspunsul de pe distrugător.

   Se scurseră câteva minute. Rindow auzi zăngănitul lanţurilor cu care era lăsată pe apă o barcă de pe vasul advers. Zâmbind, el se adresă doctorului Bertram :

   — Cred că primejdia a trecut şi de data aceasta. Nu trebuie, să pierzi curajul niciodată, ci să înfrunţi întotdeauna pe inamic. Pentru orice eventualitate, însă, îl voi spune lui Jan Brike să nu piardă din ochi distrugătorul. Dacă o fi vreo viclenie la mijloc putem cel puţin să ne răzbunăm.

   Dădu comanda respectivă, apoi rămase în aşteptare. Într- această barca distrugătorului se apropie şi după câteva minute acostă lângă submarin, sub protecţia reflectorului.

   În afară de vâslaş, în barcă se afla un singur ofiţer. Acesta salută politicos când fu lângă balustrada submarinului, şi zise:

   — Căpitan Builder. Îngăduiţi să vin la bord? Şi fără să mai aştepte răspunsul lui Rindow încalecă balustrada şi se îndreptă spre turn. Rindow, Bertram şi Jan se recomandară, apoi primul ofiţer îl invită pe englez să poftească în interiorul vasului.

   Politicos cum era din fire, îl lăsă pe străin să meargă în faţă şi înainte de a coborî şi dânsul, aruncă o privire cercetătoare în jur şi şopti ceva ofiţerului secund, Brunn.

   Luară loc cu toţii în cabina căpitanului şi Rindow povesti în câteva cuvinte ultimele întâmplări. Eliberarea celor patru fete australiene era cunoscută ofiţerului (Vezi broşura 4) şi el încredinţa pe gazdele sale că fapta aceasta fusese întâmpinată cu admiraţie şi recunoştinţă în toată Anglia.

   Apoi Rindow ţinuse să vorbească despre misterioasa colonie a prinţului indian Ghasna, din interiorul insulei. Povesti despre atacul indigenilor, de dispariţia căpitanului, ceea ce făcuse necesară bombardarea satului.

   Englezul îşi luă notiţe, când Rindow aminti că băştinaşii erau bine înarmaţi cu puşti Mauser şi revolvere automate. Despre împuşcarea polinezianului de către George, nu suflă nimic şi când termină de vorbit, englezul rămase şi el tăcut câtva timp, apoi spuse, şovăind:

   — Domnii mei, dac-ar fi ca eu singur să pot lua hotărâri, mi-aş urma drumul şi aş raporta că n-am dat peste dv. înţeleg prea bine râvna dv. de a porni spre răsărit pentru a-l elibera pe viteazul căpitan şi pe indienii de care mi-aţi vorbit. Mi-aşi prelua eu însumi sarcina aceasta, dar îmi dau seama că nu mă voi putea apropia de corabia neagră, fără a pune în primejdie viaţa prizonierilor. Ştii şi dumneata domnule Rindow, că în calitatea mea de ofiţer trebuie să mă supun ordinelor şi să vă aduc la Singapore. Dar îţi mărturisesc sincer că mi-ar fi foarte plăcut dac-aş putea găsi mijlocul să vă las liberi şi în acelaşi timp să nu-mi calc datoria. Fiecare ceas pierdut primejduieşte tot mai mult viaţa prizonierilor: şi căpitanul Farrow se bucură de simpatia tuturor ofiţerilor englezi.

   Telefonul de pe birou zbârnâi uşor. Rindow luă receptorul, primi o comunicare, apoi spuse zâmbind:

   — Căpitane Builder, bucuria asta v-o pot face. Observaţii c-am început să plutim ? Presupunerile mele au fost, deci întemeiate. Vroiam numai să câştig timp, căci văzusem venind dinspre Sud un zid de ceaţă, care a devenit acum atât de gros, încât reflectoarele de pe vasul dv. nu mai pot străbate prin el. Vom face numai un drum scurt, ca să ieşim din bătaia tunurilor dv. Apoi vă veţi putea reîntoarce şi nimeni nu vă va face imputări pentru faptul că natura a fost mai puternică decât necesitatea deosebită de a ne facă prizonieri. Mi-a făcut o plăcere deosebită sa vă fac cunoştinţă şi regret că stăm faţă-n faţă ca duşmani.

   Builder se întunecă puţintel, apoi zâmbi şi dânsul şi spuse:

   — Şiret ăi fost, n-am ce zice ! Am căzut în cursă ca un prost. Dar e vina mea, căci n-am ţinut seamă de condiţiile atmosferice. Acum mă bucur cu adevărat că veţi avea prilejul să vizitaţi insulele Pacificului şi vă doresc din toată inima să izbutiţi a elibera pe căpitan şi pe prietenii voştri indieni. Misiunea mea mă duce numai până la strâmtoarea Torres, unde voi ajunge într-o jumătate de ceas. Dacă până acolo nu vă reîntâlnesc, atunci va trebui să-mi depun mandatul în mâinile autorităţilor australiene, care vor trimite probabil un distrugător pe urmele voastre.

   — Vă mulţumesc, domnule căpitan, spune Rindow.

   — Ei, dar ce s-a întâmplat colo sus?

   — Domnule căpitan, trebuie să urcăm repede pe punte. Marinarii care v-au adus aici ameninţă să tragă asupra noastră şi prin strigăte puternice au indicat distrugătorului locul unde se află submarinul. Veniţi repede, trebuie să împiedicăm cu orice chip fapte nechibzuite!

   Urcară la repezeală pe punte şi căpitanul englez îşi linişti oamenii. Ca ofiţer conştiincios, ar fi trebuit poate, să tragă consecinţele, în cazul când distrugătorul ar fi fost avantajat oarecum faţă de submarin. Dar el văzu imediat că aruncătoarele de torpile ale submarinului aveau o ţintă bună, căci reflectoarele distrugătorului nu ajungeau până la submarin, în schimb ofereau

o ţintă minunată, deoarece se vedeau ca doi ochi de foc în plămada cetii.

   De pe distrugător pătrundeau chemări înăbuşite. Builder sări repede în barcă şi strigă rămas bun ofiţerilor duşmani. În clipa urmă o ceaţa groasă înghiţise submarinul, Rindow dădu o comandă în sala maşinilor şi motoarele începură imediat să duduie. Cu viteză nebună porniră spre Nord-est, direct către strâmtoarea Torres. Ceaţa înăbuşea zgomotul motoarelor şi în afară de asta, trebuia să dureze câtva timp până ce căpitanul englez să ajungă pe vasul său. În timpul acesta depărtarea dintre cele două vase va fi destul de mare.

   Doctorul Bertram spuse, râzând:

   — Rindow, ai lucrat ca un adevărat maestru! Pe legea mea, mă vedeam de pe acum la Singapore, în faţa Curţii Marţiale. Pe căpitanul nostru nu l-am mai fi revăzut niciodată, desigur.

   — Aşa gândeam şi eu, spuse Rindow cu seriozitate, şi de aceea am pus totul pe o singură carte. Nădăjduiesc că acum vom avea chiar un sprijin cu ajutorul englezilor. E sigur că Builder va atrage atenţia Australienilor asupra corăbiei negre.

   — Să sperăm! răspunse Bertram, cu convingere. De l-am vedea odată liber pe căpitanul nostru! Din fericire, Builder a recunoscut că un atac deschis asupra corăbiei, ar primejdui viaţa prizonierilor. Ştie el desigur foarte bine că numai noi. cu submarinul nostru, avem şansa să ne apropiem de corabia neagră.

   — Şi aşa vom face chiar ! spuse Rindow, înciudat. Avem împotrivă-ne un duşman cum puţini sunt. Radiograma sa adresată englezilor, prin bare le anunţă că am bombardat satul e o dovadă. Ştia, fireşte că asta ne-ar putea vârî într-o situaţie grea. Aş dori numai să ştiu ce are de gând să facă cu prizonierii.

   Bertram coborî glasul, şi şopti :

   — Rindow, mă tem că-i lasă pe seama vânătorilor de capete, care pun mare preţ pe căpăţânile de albi... Dar tăcere, vine George.

   III

TAINA HĂRŢII

   TÂNĂRUL URCĂ scara foarte agitat şi spuse dintr-o suflare:

   — Domnii mei, puteţi veni niţel în cabina tatei? Am găsit cheia scrierii secrete.

   — Cum, George, ai izbutit într-adevăr? întrebă doctorul Bertram. surprins. Felicitările mele!

   — Sălbatecul pe care l-am împuşcat mi-a dat cuvântul care formează cheia scrierii secrete.

   Coborî îndărăt scara din turn, urmat de Bertram şi primul ofiţer Rindow.

   Pe masa de lucru a căpitanului se aflau harta şi cele două hârtii pe care le luase tânărul de la sălbateci. Pe un carnet George scrisese soluţiile celor două scrieri secrete dar înainte de a le citi, spuse :

   — În faţa tatei deja mi-am exprimat părerea că un anumit cuvânt trebuia să dea rânduirea literelor izolate, şi din desenele care se aflau atât pe hartă cât şi pe cele două bilete, bănuiam că acest cuvânt ar putea fi numele unei insule care prezintă un golf cu cei trei palmieri ciudaţi. Ar fi trebuit, deci, să căutăm toate grupele de insule, până vom fi descoperit, întâmplător, un astfel de golf: dar atunci ar fi fost prea târziu pentru prizonieri. Căci viaţa lor e în mare primejdie, deoarece, căpitanul corăbiei negre îi duce plocon vânătorilor de capete. Sălbaticul care a încercat să mă gâtuie şi pe care l-am împuşcat, a răspuns numai prin "Mal" la întrebarea d-tale, doctore. M-am apucat să observ pe harta noastră cea nouă numele tuturor insulelor din Oceanul Pacific şi mi-a atras atenţia Mallicolo, în grupa de insule a Noilor Hebride. Am încercat să descopăr ceva cu acest cuvânt, dar nu era cel potrivit. Pe urmă am dat de Malaita, în grupul insulelor Salomon. Şi cu numele acesta aveam cuvântul care descifrează scrierea secretă. Şi într-adevăr, Malaita se află la Nord de Guadalcanar, şi de pe această insulă a plecat vaporul pe care l-a scufundat tata în timpul războiului şi în a cărui cabină de comandă a găsit harta aceea veche. Pe hartă se află numai o notiţă scrisă de căpitanul francez, dar ea ascunde o taină grozavă. Cuprinde următoarele:

   "Gaston Roule şi soţia sa vor fi..."

   Zbârnâitul telefonului întrerupse lectura tânărului. Rindow puse repede mâna pe receptor, dar scoase o exclamaţie de surpriză când luă cunoştinţă de comunicare. Apoi spuse iritat:

   — Repede pe bord ! Ceaţa a fost împrăştiată de vânt. Distrugătorul englez se află la vreun kilometru îndărătul nostru, dar a prins în raza reflectoarelor sale corabia neagră. Trebuie să pornim îndată într-acolo căci acum prizonierii sunt în mare

primejdie.

   George scoase o exclamaţie de spaimă. Era de temut ca nu cumva căpitanul acestui vas misterios să arunce pur şi simplu peste bord pe prizonierii săi, pentru a putea întâmpina cu toată liniştea o eventuală percheziţionare a corăbiei sale.

   Tânărul urcă în fugă scara de fier a turnului Rindow venea după el, iar doctorul cu ceilalţi doi tovarăşi ceva mai în spate.

   Corabia neagră se afla cam la patru sute metri de submarin. Conurile de lumină ale reflectoarelor distrugătorului o prinseseră în raza lor.

   Şi acum porni o ghiulea de pe vasul de război englez. Aceasta căzu în apă aproape de tot de corabie.

   Rindow dădu o poruncă scurtă timonierului Plundow, apoi submarinul făcu un viraj ascuţit şi se îndreptă spre vasul misterios.

   — Du-te jos, doctore! îi strigă Rindow lui Bertram, care îşi scosese numai capul peste marginea turnului. Brunn, du-te şi d-ta jos căci e foarte probabil că va trebui să ne lăsăm la fund, pentru a putea să ne apropiem neobservaţi de corabie Plundow, trebuie să mergem în aşa fel încât corabia să vie între noi şi distrugător şi atunci nu vom fi luminaţi de reflectoare. Ah! încearcă să fugă!

   Vasul misterios nu reacţionase deloc la bombardamentul distrugătorului. Făcu un viraj brusc şi observatorii de pe turnul submarinului văzură lămurit că valuri spumegânde se înălţau în urma sa.

   Îşi căuta salvarea prin fugă, — ceea ce însemna că, pentru moment, nu exista nici o primejdie pentru prizonieri. Pe de altă parte, căpitanul englez ştia că printr-un adevărat bombardament va primejdui viaţa prizonierilor.

   Cu ajutorul compresoarelor pe care genialul inginer Hagen le adaptase la motoarele Diesel submarinul atinse o viteză care n-ar fi putut fi întrecută de cel mai rapid vapor din lume Dar spre nespusa lui uimire, Rindow fu nevoit să-şi dea seama că vasul misterios îl întrecea. Aceasta era însă o dovadă că făcea afaceri necurate, căci pentru călătorii normale n-ar fi avut nevoie de o asemenea viteză fantastică.

   Rindow chemă repede în turn pe bătrânul Jan Brike, tunarul.

   — Jan, trebuie să oprim corabia în loc, spuse el. Ai fi in stare să distrugi, cu o ghiulea, elicea, când ne vom fi apropiat de ea ?

   — Asta o pot face şi de-aici, răspunse bătrânul. Dar tot e mai bine să ne apropiem, căci atunci nu-l mai poate zvârli peste bord, pe bunul nostru căpitan. Dar lasă că aranjez eu treaba!

   Liniştit, bătrânul se caţără peste marginea turnului şi se

îndreptă spre tunul de la proră. Aşadar, corabia neagră nu mai putea dispare acum, în nici un caz; singurul pericol care mai exista, era ca misteriosului căpitan să-i dea în gând să-şi arunce, vasul cu totul în aer, când se va vedea pierdut.

   George părea să ghicească gândul primului ofiţer, căci spuse:

   — Domnule Rindow, mă tem că prizonierii sunt pierduţi chiar dacă am izbuti să oprim în loc corabia. Mai bine mi-ar părea dacă ar dispare din faţa noastră şi a distrugătorului. Ştiu doar acum unde-l putem regăsi.

   Rindow mormăi o înjurătură printre dinţi, îi era peste mână, fireşte să lase prada din gheare, dar pe de altă parte, temerile lui George erau si ale sale.

   Pentru a treia oară porni o grenadă de pe distrugătorul englez, şi se afundă în apă în imediata apropiere a corăbiei. Era vădit lucru că Builder căuta să cruţe vasul duşman.

   Submarinul se apropiase până la două sute metri de corabie, Jan Brike îi strigă lui Rindow:

   — Să trag acum, domnule Rindow? Suntem destul de aproape pentru a putea împiedica orice act de violenţă împotriva căpitanului nostru.

   — Şi dacă ticălosul îşi va arunca vasul în aer? întrebă Rindow.

   Tunarul trase-o înjurătură... marinărească apoi spuse:

   — Domnule Rindow, îmi voi împacheta la loc tunul meu scump. Trebuie să-i lăsăm să dispară apoi să-l urmărim şi vom izbuti să-l eliberăm pe căpitan de abia când va fi adus pe uscat.

   — Ah ! uite că natura a hotărât ea însăşi, spuse Rindow, cu satisfacţie. Acum, cel puţin, nu-mi pot face imputări că m-am lăsat pe tânjală. Plundow, virează repede, direcţia Nord-est! Repede, căci te pomeneşti că ne acostează corabia pe noi!

   Vântul îşi schimbase direcţia şi peretele gros de ceaţă pe care-l gonise spre Sud până de curând, se târa acum înainte.

   Reflectoarele distrugătorului apărură deodată iarăşi ca nişte puncte mici, corabia neagră dispăru şi în clipa următoare fu şi submarinul învăluit în pătura lăptoasă.

   Rindow ordonă să se oprească imediat compresoarele. Acum se auzi în apropiere un duduit de motor şi peste câteva minute o umbră trecu ca vântul pe dinaintea submarinului. Era misteriosul vas, cu prizonierii la bord.

   Zgomotul produs de maşina corăbiei negre devenea din ce în ce mai slab şi cei din turn hotărâră să coboare în interiorul vasului.

   Doctorul Bertram aştepta în cabină. Îl întrebă pe Rindow cum a decurs aventura cu vasul misterios şi aprobă în totul vederile

celor doi tovarăşi ai săi cu privire la întorsătura pe care o luaseră lucrurile.

   — Şi acum, dragă George — se adresă el apoi tânărului — să-ţi vedem înţelepciunea! Ai fost întrerupt pe când citeam despre un anume Roule şi nevastă-sa.

   George luă biletul pe care îşi notase soluţiile scrierii secrete şi spuse :

   — Inscripţia de pe hartă glăsuieşte: "Gaston Roule şi soţia sa sunt ţinuţi prizonieri de căpetenia Bati. Acolo sunt în siguranţă împreună cu fetiţa lor Jeanette. Milioanele ne aparţin. Henry o va ţine pe căpetenie necontenit în dispoziţie bună: acum e război şi sunt multe capete omeneşti de care nu se sinchiseşte nimeni. Cheia este numele golfului".

   — Fierar a dracului, asta e ceva! exclamă Bertram după ce tânărul sfârşi de citit. Rindow, acest Henry n-are să fie căpitanul corăbiei negre, care trebuie să-i procure mereu capete proaspete căpeteniei Bati.

   — Asta reiese şi din cele două bilete pe care le-am luat de la sălbateci, zice George. Primul, găsit la individul împuşcat în junglă, glăsuieşte:

   „Henry, Roule vroia să dispară. Bati l-a ucis, de asemenea şi pe nevastă-sa. Vino repede aici şi adu marfă nouă! Bati e furios pe Jeanette".

   — George, trebuie să expunem echipajului toată chestiunea, fu de părere doctorul Bertram. În felul acesta îi vom câştiga de partea noastră şi la caz de nevoie vom scoate chiar şi pe dracul din iad cu ajutorul lor.

   — Chiar aşa vom face, răspunse tânărul. Dar acum ascultaţi care-i conţinutul celuilalt bilet, pe care sălbatecul l-a pierdut în cabina asta. Într-unsul găsim şi numele omului care se ţine pe lângă căpetenia Bati. Iată ce scrie :

   „Henry, mai dau încă şi biletul acesta lui Boro. Pericolul creşte. Bati are de gând s-o ucidă pe Jeanette la prima sărbătoare, şi noi mai avem nevoie de dânsa, în cazul când semnătura ei va fi necesară. Vino repede, Henry, şi adu cu tine câţiva porci lungi. Nici eu nu prea mă mai simt sigur. Bati a început să devie neplăcut.

Raul".

   — Aceste e conţinutul ultimului bilet, pe care Boro — ucis de mine — trebuia să-l prezinte căpitanului corăbiei negre. Prizonierii sunt pradă căpeteniei Bati. Poate că ne va fi posibil să ţinem acelaşi drum cu corabia neagră căci nu este exclus ca insula pe care trăieşte Bati să fie în altă parte, şi Malaita să fi fost aleasă

numai ca cheie pentru descifrarea scrierii secrete.

   Corabia are viteză mare, e drept — spuse Rindow — dar submarinul nostru e şi mai rapid. Şi ticăloşii aceştia — răcni el deodată, furios — s-au întovărăşit într-adevăr cu vânătorii de capete. Şi aceşti vânători de capete mai sunt şi canibali.

   — Canibali ? întrebă George, îngrozit. De unde ştii asta, domnule Rindow?

   — Are dreptate — interveni doctorul Bertram — trebuie să fie vorba de canibali. Asta o dovedeşte expresia „porci lungi", folosită de Raul ăla. Este denumirea pe care o dau oamenilor, insulari mâncători de oameni din insulele Oceanului Pacific. Nu va fi deloc uşor să-i eliberăm pe prizonieri, din moment ce vor fi pe insulă şi în puterea căpeteniei.

   — Domnule doctor — spuse George, cu ochii scânteietori — cred, totuşi că echipajul submarinului nostru îl va scoate de acolo pe tata, chiar de s-ar afla în puterea a zece căpetenii.

   — Da, da aşa cred şi eu, răspunse Bertram numai că n-ar trebui să ne închipuim sarcina prea uşoară. Dar am o ideea bună. Căpeteniile de triburi ale fiecărei insule trăiesc în veşnică duşmănie de moarte între ele. în consecinţă, ar fi bine, poate, dacă ne-am putea asigura sprijinul vreunei căpetenii, împotriva lui Bati. Fireşte, un asemenea ajutor, este întotdeauna foarte primejdios, căci s-ar putea uşor întoarce împotriva noastră. Capetele albe au curs foarte ridicat la vânătorii de capete. Da, da, dragă George, văd că te îngrozeşti. Pentru insularii aceia, cel mai frumos trofeu este o căpăţână omenească, afumată la un foc bun... Atât şi nimic mai mult !

   — Domnule Rindow, când vom ajunge la insula Malaita? întrebă George, nerăbdător.

   — Pe cât va fi posibil vom merge cu viteza maximă, răspunse primul ofiţer. În cazul acesta poimâine după amiază vom putea fi pe insulă. Poimâine în cursul zilei va trebui să încercăm a ţine sub ochi corabia neagră, ca să nu pierdem vremea căutând-o. Ah. Brunn are o veste nouă!

   Rindow dădu mulţumit din cap când atârnă receptorul.

   — Ceaţa a fost alungată tot mai departe de vânt, spuse el. Distrugătorul englez e la vreo doi kilometri în spatele nostru. Noaptea e luminoasă şi putem merge cu toată viteza. Ne vom ţine aproape de corabia neagră, chiar dacă pentru moment n-o vedem. Să n-ai grijă. George, vom face noi tot ce e cu putinţă, să-i eliberăm pe tata si pe prietenii indieni.

   ÎN PREAJMA MORŢII

    GEORGE se trezi târziu în ziua următoare. Submarinul trecuse strâmtoarea Torres şi când tânărul intră în turn, Rindow arătă cu mâna în zare şi spuse:

   — Vezi punctele alea de colo, George? Sunt insulele arhipelagului Louisiada. Poate că ajungem la Malaita în timpul nopţii căci am mers bine... Ah! uite că vine doctorul. Ei, dar de ce faci o mutră atât de serioasă, doctore? Ce s-a întâmplat?

   — Rindow, moartea a fost în spatele nostru spuse Bertram, cu voce înceată. Tocmai mi-a comunicat bucătarul Gerlach că vroia să înceapă tancul al doilea cu apă de băut. După cum ştii l-am umplut — ca şi primul — înainte de a ne fi îndreptat spre insula prinţului Ghasna. Din fericire Gerlach e un om foarte prevăzător. I s-a părut suspect faptul că din apă ieşea un miros ciudat si aceasta a fost un motiv îndestulător să mă încunoştinţeze. La început, nu m-am gândit la nimic rău, crezând doar că mirosul venea de la nişte plante, care crescuseră în jurul izvorului din care am luat apa. Apoi, însă mi-am adus aminte de ticălosul acela de Boro, care a încercat să-l gâtuie pe George al nostru, şi atunci am examinat cu atenţiune apa aceasta. Şi vă pot spune că ne-am fi dus pe copcă cu toţii, dacă am fi consumat din apa aceasta. A fost otrăvită cu plantele acestea, pe care le-a aruncat într-unsa, desigur, Boro. E un soi de cucută, care creşte pe insulele acestea.

   — Dumnezeule ! exclamă Rindow — ce de păţanii ne este dat să întâmpinăm în călătoria asta! Slavă Domnului că Gerlach e atât de prevăzător din fire. La o astfel de nemernicie nu m-aş fi aşteptat, pentru nimic în lume. Dar, în sfârşit, doctore, primejdia a trecut, din fericire. Oamenii să golească tancul şi să-l cureţe bine. Şi acum va trebui să oprim la prima insulă şi să luăm apă proaspătă. Asta ne va întârzia, ceea ce e rău. Dar vom merge o bucată, punând în funcţiune compresoarele şi ne vom scoate pârleala.

   Lipsa apei de băut, nu întârzie să se simtă căci şederea în interiorul submarinului, unde aerul era înăbuşitor, producea sete şi Gerlach se văzu nevoit să jertfească o cantitate din preţioasa de apă minerală, care nu se putea înlocui atât de uşor.

   În cursul după-amiezii se apropiară de insulele arhipelagului Louisiada. Rindow alese o insulă micuţă, dar acoperită de vegetaţie bogată.

   Submarinul se apropie de insulă. Ca la mai toate insulele de

corali, şi aceasta avea un golf, în care apa chiar putea să se apropie mult de tot. Echipajul — cu excepţia a doi marinari, care fură lăsaţi de pază pe bord — luă cu sine găleţile de pânză. Dacă găseau în apropierea golfului un izvor curat, umplerea tancului putea fi efectuată în două ceasuri.

   Fiecare marinar avea la brâu două pistoale şi un cuţit mare. Câţiva ţintaşi buni, printre care George şi Petre, purtau carabine.

   În stânga ţărmului era o îngrămădire de pietre mari şi plate, pe care vreun capriciu al naturii le aruncase acolo, probabil Doctorul Bertram îşi trăda imediat interesul pentru ele şi voi să se apropie ca să le cerceteze, dar Rindow îi spuse, râzând:

   — Doctore, acum e mai important căratul apei, decât pietrele de colo. Vei avea destul timp să le examinezi, înainte de a pleca de aici. Trebuie să vii cu noi şi să ne ajuţi să găsim un izvor, căci d-ta ştii mai bine ca oricare altul ce plante cresc prin apropierea apei. În felul acesta putem economisi timpul.

   — Ei da, ai dreptate ! răspunse doctorul. Deşi, aş fi vrut să privesc de aproape pietrele astea ciudate. Stai! exclamă el deodată, încetişor. Rindow, d-ta singur spuneai să fiu cu băgare de seamă la cel mai mic indiciu suspect. Ei bine, sunt aproape sigur că una din pietre s-a mişcat. Să fie oare broaşte ţestoase a căror carapace au o înfăţişare atât de ciudată ?

   — Cum ai spus, s-a mişcat o piatră? întrebă Rindow. surprins. Doctore, cred că ţi s-a părut şi aici broaşte ţestoase nu pot fi, căci prea sunt neregulate pietrele. Poate că vreo reptilă s-a mişcat şi d-ta ai avut impresia că era piatra. Astfel de iluzii optice sunt foarte posibile.

   — Hm! nu prea cred să fi fost iluzie optică. Spune Bertram. Am văzut lămurit cum se mişca piatra aia din faţă. Ah! Rindow, ai văzut acum? Bolovanul din dreapta, la marginea tufişului, s-a mişcat şi el.

   — Scoateţi pistoalele! porunci primul ofiţer, iartă-mă doctore, că m-am îndoit în primul moment de observaţia d-tale. Camarazi, e ceva necurat aici, să nu fie la mijloc vreo nouă drăcovenie de-a insularilor.

   Vru să se îndrepte spre bolovani, dar Petre strigă repede :

   — Domnule Rindow, ia seama! Tocmai am văzut mişcându-se două pietre colo la stânga. Rămâi pe loc, putem vedea şi de aici ce se ascunde îndărătul lor.

   Petre îşi scoase carabina de pe umăr. Toţi priveau cu încordare la pietrele care se aflau la vreo douăzeci de metri depărtare. În urma împuşcăturii lui Petre, trebuia să se arate dacă se ascunde vreo viclenie omenească sub bolovanii mişcători.

   Glontele porni, şi toţi văzură lămurit cum izbi pământul în imediata apropiere a marginii din faţă a primului bolovan. Un nouraş de nisip se ridică — apoi se petrecu ceva neaşteptat.

   Piatra zbură în sus. Experimentaţii noştri aventurieri îşi dădură seama îndată că nu era piatră, ci un acoperământ uşor din lemn sau piele, în aşa fel vopsit, încât îţi lăsa impresia că ar fi o piatră albă.

   O făptură înaltă, neagră, sări în sus, se răsuci de câteva ori, ţinându-şi mâinile la faţă, apoi se prăbuşi greoi la pământ.

   — Atenţie la celelalte pietre! strigă Rindow. In aceeaşi clipă toate „pietrele" săriră în sus şi cu răcnete sălbatice o trupă de vreo cincizeci de negri, goi-puşcă, se năpusti spre micul grup de expediţionari.

   — Foc! comandă Rindow.

   Atâta aşteptau doar oamenii. Pistoalele şi carabinele se ridicară şi după câteva clipe răsună prima salvă.

   Vreo douăzeci de sălbateci se prăbuşiră în ţarină, zvârcolindu- se. Ceilalţi, însă o zbughiră în desiş. Ar fi fost treabă uşoară pentru marinarii noştri să-i cureţe pe toţi, dar Rindow fu de părere că se vărsase până acum destul sânge omenesc.

   — Ei, dragii mei, cred că ne putem muta ghidul de a lua apă de aici, spuse dânsul după ce ultimul duşman dispăruse în tufiş. Trebuie să căutăm, o insulă mai puţin primejdioasă ca asta.

   — Domnule Rindow — fu de părere bătrânul tunar — eu cred că nebunii ăia s-au ascuns atât de adânc în tufiş, încât nu mai avem de ce ne teme. Dar aş putea să trimit vreo două granate spre interior, ca să-i fugărim şi mai mult.

   Rindow nu ştia ce să facă pentru moment. Doctorul Bertram îl scoase însă din încurcătură, şi asta fără să vrea.

   Condus de instinctul său de cercetător el pornise spre ţărm, unde se aflau ciudatele „pietre", şi începu să le examineze. Nu se îngrijea de loc că pentru scopul acesta trebuia să treacă printre sălbaticii împuşcaţi de marinari. Nu se gândea la nici o primejdie şi apoi ce puteau să-i facă morţii îngrămădiţi acolo?

   Dar se întâmplă altfel. Fu smuls cu brutalitate din contemplarea ciudatelor „pietre", prin apariţia, în spatele său, a trei sau patru făpturi omeneşti; înainte să-şi poată da seama despre ce este vorba, fu apucat de braţe vânjoase şi târât în grabă spre tufiş.

   — Ia seama, doctore! răcni Petre care observă cel dintâi atacul acesta neprevăzut.

   Ridică arma, nu cuteză însă să tragă, căci glonţul l-ar fi putut nimeri pe Bertram. Ceilalţi marinari duseră şi ei armele la ochi,

dar îşi dădură şi ei seama că ar fi primejdios să tragă.

   — Înainte, după ei! răcni primul ofiţer.

   Petre fu cel dintâi care se repezi în tufiş. În urma lui veneau marinarii.

   Dacă sălbaticii l-ar fi târât în tufiş pe bietul doctor, salvarea lui ar fi fost aproape imposibilă. Se aflau încă Ia depărtare de câţiva metri de peretele de verdeaţă. Vor izbuti oare să pătrundă înăuntru?

   — Doctore, împotriveşte-te din răsputeri! răcni Petre.

   De-abia acum păru Bertram să se fi trezit din spaima sa. El

urmă imediat sfatul lui Petre: îşi înfipse picioarele în nisip şi prin mişcări violente încercă să-i îndepărteze pe sălbatici.

   Cu prilejul acesta observă că duşmanii lui erau răniţi. Şi asta îi dădu noi speranţe.

   Izbuti, într-adevăr, să îndepărteze pe unul din sălbatici. Individul se clătină câţiva paşi pe picioare, dinspre ţărm trosni imediat o împuşcătură şi glonţul tras de Jan Brike nimeri în plin.

   Doctorul Bertram se bucură, crezând că va izbuti să se elibereze şi de ceilalţi, dar sălbaticii păreau să fie numai uşor răniţi. Fu înhăţat îndată clin nou şi îl traseră înainte cu înverşunare extraordinară.

   Petre rămase locului. Datorită împotrivirii de scurtă durată a doctorului, izbutise să se apropie, ridică iar carabina, glonţul porni şi un al doilea sălbatic căzu grămadă in ţarină. În aceeaşi clipă, cei doi sălbatici rămaşi în viaţă îl traseră cu putere pe prizonier în tufiş.

   Petre se năpusti după ei. George era pe urmele lui. Marinarii care porniseră odată eu dânşii, erau Ia doi paşi.

   Acum, însă, tufişul se însufleţi. Făpturi tuciurii îşi făcură apariţia, suliţe şi cuţite scânteiară în aer, — şi doctorul părea pierdut.

   Se auzi o comandă a primului ofiţer. O slavă bubui, din frunzişul des răspunseră strigăte, câţiva indivizi se prăbuşiră, iar ceilalţi se făcură nevăzuţi tot atât de repede cum apăruseră.

   În faţa lui Petre, a lui George şi a marinarilor nu mai rămase nici un tuciuriu.

   Petre şi George îşi aruncară imediat carabinele pe umeri şi smulseră pistoalele de la brâu. În tufiş nu se puteau folosi de arme cu tragere lungă.

   Sălbaticii ridicară ameninţător suliţele să le azvârle, dar în aceeaşi clipă trosniră pistoalele. Efectul fu fulgerător. Răniţi de moarte, şi urlând înfiorător, ei o luară la fugă îndărăt în tufişurilor.

   Petre se năpusti în luminişul în care dispăruseră cei doi

sălbatici cu doctorul. Cu iuţeala fulgerului ridică pistolul şi un uriaş care stătuse la pândă, cu cuţitul în mână, căzu la pământ.

   George îl urmă de aproape pe credinciosul său servitor.

   O împuşcătură de revolver răsună în imediata lui apropiere. Cotind pe lângă o tufă, îl văzu pe Petre înaintea sa. Un luminiş se ivi si de-a lungul lui era târât doctorul Bertram de cei doi sălbatici, care îl atacaseră. Se aflau la cincisprezece paşi numai de Petre, care trase foarte liniştit. George văzu cum sălbaticul din dreapta, se clatină. Acum vajnicul Petre trase şi în ultimul său inamic. Doctorul era liber, căci împuşcătura nu-şi greşise ţinta.

   Cu paşi gigantici, doctorul porni înapoi de-a lungul luminişului.

   — Ei, dragă doctore, pasiunea dumitale pentru cercetări ştiinţifice era cât p-aci să te coste capul! îi spuse George, râzând. S-o pornim repede îndărăt, căci sălbaticii vor căuta desigur, să răzbune moartea atâtor tovarăşi de-ai lor. Ia-o înainte, doctore, noi vom asigura retragerea din spate.

   George ar fi vrut într-adevăr să rămâie cel din urmă, dar bătrânul Petre îl împinse înainte pe cărăruia îngustă. Şi înainte ca uriaşul să pornească şi el la drum, îşi mai întoarse odată capul, văzu la o mică depărtare făptura unui tuciuriu şi trase un glonţ într-acolo.

   Dar rezultatul împuşcăturii nu fu cel aşteptat. Sălbatecul pe care-l nimerise, scoase un ţipăt răsunător. Era un ţipăt de durere, dar şi de furie, căruia îi urmă un al doilea.

   Şi atunci ţâşniră din tufişuri, sălbatici şi, cu paşi gigantici, porniră de-a lungul cărăruii. Petre descărcă repede toate gloanţele din încărcător, dar spre spaima lui văzu că insularii nu se mai dădeau înapoi acum. Bătrânul îşi spuse că-l rănise probabil pe conducătorul tribului, care şi trimisese acum oamenii să-i urmărească cu înverşunare.

   Porni în fugă după tovarăşii săi, îşi încarcă revolverul şi strigă celor din faţa lui :

   — Repede, repede, înainte, sunt în spatele nostru !

   Ceilalţi îi urmară sfatul şi eu toată iuţeala sa de picior, Petre nu- i mai putu ajunge. Îi revăzu de-abia când ajunseră pe ţărm, alături de camarazii lor, care stăteau cu armele gata de tras. Uriaşul strigă din nou:

   — Vin, luaţi-o înainte, repede !

   Apoi îşi încorda toate puterile şi peste câteva clipe se afla şi dânsul în mijlocul celorlalţi. Rindow ştia că putea avea încredere deplină in toate privinţele în credinciosul lor Petre, de aceea porunci cu energie :

   — Înapoi pe vas! Repede, eu vin la urmă!

   Oamenii făcură stânga împrejur şi alergară spre submarin. Atunci se porni din tufişuri o grindină de pietre, care şuierară prin aer.

   Câţiva oameni fură nimeriţi, de asemenea Rindow şi doctorul Bertram care fură atinşi la cap.

   — Foc! răcni Rindow, apoi fu gata să se prăbuşească.

   Dar Petre îl apucă de spate şi-l reţinu. Uriaşul îşi goli repede încărcătorul pistolului spre tufiş, apoi îl trase pe ofiţer spre submarin. Cu o mână îl ţinea pe acesta, iar cu cealaltă îl sprijinea pe doctor, care şi dânsul ameninţa să se poticnească.

   Marinarii trăgeau acum salve regulate înspre desiş. Brunn, ofiţerul secund, preluase imediat comanda.

   Unul după altul marinarii urcară pe punte, se aşezară în linie de bătaie şi ţinură sub foc continuu tufişul. În felul acesta preîntâmpinară un al doilea atac al insularilor.

   — Domnule Brunn, să fac ceva curăţenie? întrebă Jan Brike. Poate că tot vom putea aduce apă după aceea?

   — Nu, căci nu ştim câtă populaţie are insula. E posibil că cei de până acum să fi fost numai o avangardă. Înainte, băieţi, la maşini! Plundow, la cârmă! Trageţi înainte, par să fi primit întăriri !

   De abia sfârşi Brunn vorba, şi ţărmul fu acoperit literalmente de sălbatici. Motoarele submarinului începuseră şi duduie, vasul se pusese în mişcare, dar o ploaie de pietre se porni deasupra punţii şi câţiva marinari fură loviţi.

   Traseră acum ultimele gloanţe, apoi fură nevoiţi să facă o mică pauză pentru a-şi încărca armele; cu toate că tuciurii aveau pierderi simţitoare, ei nu se retrăgeau, ci veneau tot mai aproape de ţărmul golfului.

   Ridicară braţele şi pietrele albe făceau un contrast izbitor în mâinile lor negre. Situaţia era nespus de primejdioasă, căci submarinul nu se putuse îndepărta prea repede. Atunci, Brunn dădu comanda:

   — Brike, foc!

   Când norul de fum şi nisip răspândit de granată se risipi, sălbaticii erau departe, fugind spre tufişul ocrotitor.

   În pâlnia făcută în pământ de bomba care explodase, zăceau îngrămădite trupuri sfărâmate.

   — Băieţi, înăuntru repede ! comandă Brunn. Trebuie să ne aşteptăm la vizita vreunui vas australian, atras de bubuitul tunului. Repede jos, şi fiţi gata să ne afundăm.

   Deşi mulţi marinari erau răniţi, comanda fu totuşi îndeplinită cu precizie şi toţi coborâră la iuţeală scăriţa dreaptă de fier care ducea în interiorul submarinului.

   Petre îl duse pe Rindow şi pe doctor la loc sigur, pe când pe punte urma încă lupta cu insularii. Uriaşul veni acum în turn şi-i comunică lui Brunn :

   — Domnului doctor îi merge mai bine. L-a examinat pe domnul Rindow şi a spus că va trebui să stea în pat până mâine.

   — Bine, Petre, în cazul acesta va trebui să iau eu comanda până mâine. Sunt de părere să ne îndreptăm spre prima insulă mai mare şi să luăm apă de acolo. Uite, am ieşit în sfârşit cu bine din golf. Dar... iată şi mult-aşteptatul vas de război australian rapid. Fiţi gata pentru afundare!

   Torpilorul — pe care încercatul marinar îl cunoscuse după coloana de fum ce se-nălţa spre cer — se vedea doar ca un punctuleţ.

   — Aha! acum a intrat in golf, zise Brunn. Cercetările vor ţine câtva timp şi peste puţin vom putea ieşi iar la suprafaţă. Păcat numai nu vom putea acosta undeva, să luăm apă. În sfârşit, să mai aşteptăm, poate tot avem noroc!

   V

   CERCETĂRI ANEVOIOASE

   SUBMARINUL MAI CĂLĂTORI sub apă încă un ceas, apoi Brunn dădu comanda de ieşire la suprafaţă, după ce se încredinţa bine că torpilorul dispăruse cu desăvârşire.

   Noaptea se apropia şi nu mai era necesară atâta atenţie. Afară de asta era şi timpul să ajungă într-un loc de unde să se poată aproviziona cu apă proaspătă. Propunerea fu făcută de Petre şi Brunn o aprobă. Tancurile trebuiau umplute, fie ce-o fi.

   Înainte de a se lăsa întunericul, uriaşul descoperi spre Sud o insuliţă, unde acostară. Avea înfăţişarea la fel cu aceea unde avuseseră de întâmpinat aventura cu sălbaticii, dar descoperiseră curând o strâmtoare în desiş, care părea să ducă adânc în interiorul insulei.

   — Ura, domnule Brunn strigă Petre, după cât se pare, acolo curge o apă, care izvorăşte din interior. Admirabil, vom putea lua apă chiar pe întuneric, fără să fim nevoiţi a părăsi vasul.

   — Da, dacă am putea pătrunde atât de adânc, până când apa va fi complet limpede şi neamestecată cu apa mării, atunci ar fi într-adevăr admirabil, spuse Brunn. În sfârşit, vom vedea.

   După socoteala lui Brunn, mai erau încă zece minute până să se lase noaptea. Dar trebuia să intre în fluviu la lumina zilei, căci pe întuneric ar fi prea primejdios. Gura fluviului era largă şi observând apa de culoare închisă, ofiţerul secund îşi dădu seama spre nespusa-i mulţumire, că era şi destul de adâncă.

   Submarinul înainta încet în interior. Cei din turn îşi scoaseră pistoalele şi priviră cu încordare de ambele părţi ale tufişului.

   Fluviul făcea acum o cotitură. Apa era încă de ajuns de adâncă, dar Brunn lăsă maşinile să meargă încet, pentru ca să fie posibilă în orice clipă o frânare bruscă. Şi aşa se şi întâmplă, când trecură în cele din urmă de cotitură.

   Submarinul se opri lângă un bloc uriaş de stânci, care se ridica în mijlocul albiei fluviului. Era destul loc de trecere de ambele părţi, dar Brunn nu vroia să fie prea cutezător.

   — Atenţie ! spuse Petre.

   Uriaşul descoperi o lotcă, afundată în apă pe partea dreaptă a uriaşei stânci.

   Brunn, care încercase apa şi o găsise bună, vroia să înceapă cu pomparea. Dar situaţia se schimbase dintr-o dată. Lotca nu era singură; doi tineri îndrăgostiţi se aflau undeva pe stâncă.

   Fără să aştepte vreo comandă. Petre ieşi pe puntea submarinului. Prora era numai la doi metri de stânci, aşa că nu era prea greu de sărit pe ea. George îl urmă.

   Uriaşul se urcă pe parapet şi dintr-o săritură fu în vârful stâncii. George chibzuia cum să se facă înţeles de băştinaşii aceştia, dar Petre rezolvă problema fără multă bătaie de cap.

   Sări jos şi în clipa următoare fu lângă cei doi tineri care rămaseră încremeniţi. Uriaşul întinse pistolul spre ei şi spuse în limba engleză :

   — Staţi liniştiţi că nu vi se va întâmpla nimic!

   Ca să se facă înţeles mai bine duse un deget la gură şi agită arma în mână. Spre neţărmurita lui uimire, tânărul tuciuriu bâlbâi într-o englezească stricată:

   — Ce vreţi ? Ce-am făcut noi ?

   — Repede în lotcă! ordonă Petre. Vâsliţi spre vas! Tovarăşul meu vă împuşcă dacă încercaţi să fugiţi!

   Arătă cu mâna în sus şi tânăra pereche zări un alb cu arma îndreptată spre ei. Ascultători se urcară in lotcă şi vâsliră spre submarin.

   Cei doi tineri fură întâmpinaţi cu entuziasm şi doctorul Bertram începu să-l chestioneze pe bărbat în limba maternă. Petre şi George se întoarseră într-aceasta pe punte, tocmai când se întunecase de-a binelea. Dar asta nu-i împiedica de la lucru.

   După două ceasuri tancurile erau umplute cu apă dulce, tot timpul aproape, doctorul stătuse de vorbă cu tânăra pereche. Când totul fu gata de plecare — răsărise şi luna, scăldând totul în lumină — îşi luă rămas bun de la cei doi amorezi, care o luară în grabă spre ţărm.

   Submarinul porni încetişor de-a îndărătelea ca să iasă din fluviu. Doctorul Bertram spuse lui George şi lui Brunn :

   — Am aflat lucruri foarte interesante. În râul acesta vine adesea corabia neagră să ia apă. Puţinii locuitori ai insulei — care s-au refugiat încoace de pe una din marile insule vecine, — nu sau arătat niciodată, pentru că nu vroia să atragă atenţia nici unui om asupra lor. Lucrul cel mai însemnat, este că misterioasa corabie, a fost pe aici cu câteva ceasuri înaintea noastră. Tânărul care în patria lui a venit adesea în contact cu marinari şi a învăţat de la ei puţin englezeşte, cunoaşte bine pe căpitanul ei. Îl descrie ca un bărbat înalt, cu păru roşu şi barbă. Şi astăzi a auzit de pe ţărm numele Malaita, rostit în nenumărate rânduri. Aşadar, se potriveşte cu ceea ce ştim noi: acolo îl vom şi elibera pe căpitanul nostru.

   — Fireşte! strigă George. Se apropie deznodământul şi nu trebuie să pierdem nici o clipă. Oh, poate că mâine seară îl vom avea pe tata... şi pe Sanja printre noi.

   — Şi pe Sanja ! repetă doctorul Bertram, zâmbind. De dragul ei e doar toată expediţia asta! Aşa, dragă George, acum vom îmbuca ceva şi apoi... în hamac! Mâine vom avea o zi grea, dacă ajungem corabia neagră.

   Cu o foame de lup, George înfulecă mâncarea pregătită, se duse apoi în cabină şi se întinse în hamac.

   Dormi liniştit până dimineaţă şi când Petre veni să-l trezească, se simţea bine dispus şi plin de forţe noi.

   Tânărul îşi făcu repede toaleta şi luă dejunul adus de Petre. Apoi se duse în turn. Rindow şi Brunn veniră de pe punte, urmaţi de Plundow.

   Ofiţerii salutară pe tânăr, apoi Rindow zise :

   — George, mulţumeşte-i lui Brunn. A mers atât de repede în timpul nopţii încât acum avem în ochi corabia neagră. Trebuie să ne lăsăm la fund, ca să nu-i dăm de bănuit.

   Ordinele fură date şi minunatul submarin alunecă repede în adâncime.

   — Se vede Malaita! anunţă Brunn, care privise prin periscop. Ah! corabia a pornit-o spre Sud. Are de gând, probabil, să înconjoare insula. E sigur că prietenii căpitanului locuiesc în partea de răsărit. Dar pentru noi e tot una, ne-am putea ridica

acum la suprafaţă. Ce părere ai Rindow?

   — Un moment! (Se duce la periscop şi privi şi el). Apoi spuse: Da, ai dreptate. Corabia a şi ajuns în colţul de Sud şi trebuie să dispară din moment în moment. Şi atunci vom putea să câştigăm avansul pe care-l are asupra noastră.

   După vreo jumătate de ceas, submarinul atinse coasta de Sud a insulei şi făcu ocolul ei. Rindow ţinea vasul la o distanţă cam de două sute de metri de ţărm, căci nu vroia să se expună a se trezi pe negândite cu vreun bombardament din partea corăbiei negre.

   O înfrigurare generală cuprinse întreg echipajul submarinului. Marinarii erau pregătiţi pentru debarcare, aveau puşti şi revolvere apoi desagi cu merinde si pâine. Era foarte posibil ca şederea pe insulă să se prelungească şi să fie nevoie de un atac asupra satului vânătorilor de tapete.

   Rindow, care privea prin periscop, scoase deodată o exclamaţie. Apoi dădu lui Rindow comanda să întoarcă.

   — Corabia stă într-un golf îngust şi adânc, spuse el. Prizonierii sunt duşi pe uscat, — i-am văzut pe căpitanul nostru şi pe prinţul Ghasna. Trebuie să acostăm în golfuleţul pe lângă care tocmai am trecut. Aşa vom putea să ne alăturare convoiului, care va aduce pe prizonieri în satul vânătorilor de capete şi să-i eliberăm. Trebuie să-i atacăm pe neprevăzute pe bandiţi şi pe prietenii lor tuciurii.

   Primul ofiţer dădu comanda de încetinire a vitezei, apoi aceea pentru ieşirea la suprafaţă. Echipajul se caţără repede pe punte.

   Submarinul se afla acum într-un golf de formă rotundă, în apropierea ţărmului. Făcând cât mai puţin zgomot, săriră pe uscat cei doi ofiţeri, doctorul Bertram şi George, şi încă zece oameni, printre care, fireşte şi bătrânul Petre.

   Curajoşii bărbaţi se apropiară de tufişul care se afla la mică depărtare de ocean, Petre care mergea alături de George, doctorul şi Rindow. Descoperi curând o potecuţă, care părea să fi fost foarte folosită.

   La o comandă şoptită a lui Rindow, marinarii scoaseră revolverele: prevederea e mama înţelepciunii!

   Brunn încheia mica trupă. Înainte de a intra şi el în tufiş îşi mai întoarse odată privirea spre golf. Submarinul se şi lăsase la fund, şi numai periscopul se mai vedea la suprafaţa apei.

   Dar în clipa următoare sări speriat în lături şi intră repede în tufiş pentru a nu fi văzut, căci prin faţa golfului, aluneca... corabia neagră.

   Ce se întâmplase? Să fi observat căpitanul submarinului şi să-i fi dus în grabă pe prizonieri înapoi pe bord, Brunn spuse vestea

aceasta celorlalţi, din om în om, şi Rindow răspunse pe aceeaşi cale.

   Primul ofiţer era de părere că prizonierii fuseseră predaţi căpeteniei Bati. Corabia se grăbise să plece numai pentru că bănuia submarinul pe urmele sale fără să presupună c-a şi sosit.

   Mica trupă pătrunse acum în desişul întunecos, cu atenţia încordată la cel mai mic zgomot suspect. Erau bărbaţi viteji, dar marinari de meserie, nepricepuţi în tainele pădurii. Altminteri ar fi trebuit să prindă foşnetele uşoare, care răsunau de jur împrejur — de asemeni ar fi văzut poate, din când în când doi focoşi care fulgerau în întunericul desişului.

   Cunoaştem toţi monştrii mărilor şi primejdiile la care se puteau aştepta din partea lor, dar glasul codrului nu-l cunoşteau.

       Ei nu auziseră încă niciodată cum pădurea virgină se trezeşte la viaţă de abia când se lasă întunericul, cum zumzetul insectelor — care se numără cu miliardele — se transformă într-un concert curios, cum maimuţele ţipă pornind la vânătoarea de noapte şi ce strigăte curioase scot păsările de pradă în goana lor după insecte.

   Ajunseră curând într-un mic luminiş, Rindow îşi opri tovarăşii şi zise :

   — Camarazi, trebuie să fim cu cea mai mare băgare de seamă. Fireşte, pe căpitanul nostru şi pe ceilalţi prizonieri trebuie să-i eliberăm cu orice preţ. Dar ca să ajungem la rezultatul acesta, ne trebuie pe lângă vitejie şi oarecare viclenie. Ne aflăm într-o pădure străină, înconjuraţi din toate părţile de primejdii din pricina fioroşilor vânători de capete. Fiţi atenţi la fiecare zgomot suspect, la fiecare mişcare a tufişului. — Petre, ce s-a întâmplat?

   Din două sărituri puternice, uriaşul atinse marginea luminişului şi privi ţintă printre ramurile unui tufiş. Ceilalţi rămaseră liniştiţi, căci ştiau acum că Petre trebuie să fi descoperit ceva.

   Bătrânul ţinea revolverul pregătit, căuta să pătrundă frunzişul cu privirile sale ascuţite, — dar nu văzu nimic.

   Prevăzător întinse mâna stângă şi dădu în lături ramurile. Dar deoarece nu se arăta nimeni, vârî mâna mai adânc în frunzişul verde şi împinse la o parte aproape jumătate de tufiş. De data aceasta, se auzi ceva asemănător cu hămăitul unui câine, apoi un fâşâit printre ramuri.

   Petre îşi retrase mâna şi veni îngrijorat la tovarăşii săi.

   — Am văzut mişcându-se ceva printre ramuri — spuse el, încetişor — şi dacă nu mă înşel, am auzit şi un zgomot slab. De aceea, m-am gândit să cercetez ce se petrece. A fost, însă numai o vulpe sau alt animal asemănător care a zbughit-o repede.

   — Ah ! exclamă doctorul, te pomeneşti c-o fi fost un câine sălbatec. Întâmplător ştiu că vânătorii de capete au câini sălbatici, pe care îi întrebuinţează adesea şi la ospătările lor.

   — Aşa e, zise Petre, de asta am auzit şi eu, când am fost odinioară pe aici. Dacă nu mă înşel au şi un nume: "prânzul cu câini al bărbaţilor".

   — Asta ar fi foarte neplăcut — spune Rindow — căci ar fi indiciu că am fost, poate, descoperiţi Dar n-avem încotro, — am intrat în horă, trebuie să jucăm. Avem o ţintă de ajuns, pentru care se cere toată energia. Deci încă odată, camarazi: fiţi cu băgare de seamă, nu treceţi nimic cu vederea şi trageţi fără să staţi pe gânduri de îndată ce observaţi ceva suspect. Şi acum cu Dumnezeu înainte!

       Plini de curaj îşi urmară drumul însufleţiţi de dorinţa eliberării scumpului lor căpitan.

SFÂRŞIT

Volumul 7

PRINTRE VÂNATORII DE CAPETE

   ÎN ŢINUTURI SĂLBATICE

   MARINARII, obişnuiţi cu întinsul larg al apelor, nu se prea simţeau bine văzându-se siliţi să umble pe furiş printre copacii pădurii seculare.

   Căldura umedă, presentimentul primejdiilor care îi aşteptau, grija pentru viaţa căpitanului lor, — toate acestea îi deprimau foarte mult. Când ieşiră din regatul mangrovelor, intră în acel al nucilor de cocos şi al copacilor uriaşi. Vegetaţia era atât de bogată, încât poteca pe care mergeau li se părea un adevărat tunel cu pereţi de verdeaţă.

   Petre povestise multe tovarăşilor săi despre cele ce se petreceau aici, căci el mai fusese prin locurile acestea, înaintea războiului, cu un vas de comerţ.

   — De-am şti măcar ce fel de zgomote sunt astea care se aud de jur-împrejurul nostru! spuse ofiţerul secund, Brunn. Doctore, dumneata eşti doar şi zoolog, n-ai putea să ne spui dacă e vorba de animale ori altceva?

   — Nu prea cunosc sunetele astea, răspunse Bertram, uneori îmi vine să cred c-ar fi papagali, alteori aş putea să jur că sunt oameni.

   — Băştinaşii de pe aici glăsuiesc câte odată ca papagalii, îşi dădu cu părerea Petre. Aş îndrăzni să susţin chiar că suntem împresuraţi din ambele părţi de blestemaţii vânători de capete. Trebuie numai să ne ferim de securile lor, cu care obişnuiesc să despice oamenilor şira spinării, de la ceafă, în jos. Asta e sportul lor preferat. Aţi văzut doar cu toţii securea pe care am pus mina pe insula aia din Marea Sundei !

   Într-adevăr, marinarii îşi aduceau aminte de securea ascuţită ca briciul cu coada de lemn lustruit, încrustat cu sidef. O lovitură dată cu această armă grozavă, şi nenorocitul nu mai are răgaz să scoată un geamăt.

   — Astea-s prostii, Petre! spuse Rindow, supărat. De ce anume ţii cu tot dinadinsul să consideri întreprinderea noastră mai primejdioasă decât e în realitate. Fireşte, ştim cu toţii că nu e de glumit cu sălbaticii aceştia — dar nici cu noi nu prea e de şagă, mai ales când e vorba să-l salvăm pe scumpul nostru căpitan.

   Cuvintele acestea avură darul să mai îmbărbăteze pe marinari care cam începuseră să-şi piardă curajul, când Petre vorbise

despre arma grozavă a vânătorilor de capete.

   Brunn intenţiona să repete şi el apelul făcut de Rindow, întărind curajul oamenilor, când micul convoi se opri brusc. Un luminiş se ivi în faţa celor din primele rânduri, şi zgomotele ciudate răsunau acum mai puternic şi mai desluşit de jur-împrejur.

   În aceeaşi clipă, însă, amuţiră şi zgomotele misterioase, de parcă nici n-ar fi existat. Deodată se aşternu o linişte ciudată în desiş şi marinarii priviră nedumeriţi în dreapta şi în stânga, spre pereţii de verdeaţă în spatele cărora se ascundeau taine care puteau să-i coste viaţa.

   După câteva clipe de aşteptare încordată, Rindow făcu alt semn cu mâna şi păşi mai departe, urmat de George.

   Primul ofiţer scoase deodată o exclamaţie de scârbă şi se luă repede după un animal care apăruse înaintea lui, în iarba luminişului. George observase şi el o dihanie asemănătoare, şi sări înaintea ei, ca s-o gonească.

   Dar guzganii aceştia — căci guzgani erau — care măsurau cel puţin o jumătate de metru, nu prea erau dispuşi să se lase goniţi. Dimpotrivă, se pregătiră imediat de contraatac. George încercă să sară în lături, scârbosul şobolan îl ajunse însă repede şi-şi înfipse dinţii în cizma stângă.

   Cu toată pielea groasă a acesteia, ei pătrunseră până la picior şi-i făcură o rană dureroasă. În aceeaşi clipă, Rindow scoase şi dânsul un ţipăt de durere: celălalt guzgan îl atacase muşcându-l de gleznă.

   Scârboasele animale se retraseră apoi, rămânând, totuşi, în poziţie de luptă şi privind cu ură la oamenii care cutezaseră să se măsoare cu ele.

   Câteva împuşcături ar fi fost de ajuns pentru a-i răpune, dar asta ar fi făcut zgomot şi cu nici un chip nu trebuia atrasă atenţia vânătorilor de capete.

   — Ptiu, drace! astea-s jivine primejdioase, spuse Rindow cu scârbă. George, hai să-ţi panseze doctorul rănile.

   — N-avem timp de asta acum, răspunse tânărul. Trebuie să mergem înainte. Tata şi Sanja sunt în primejdie.

   Mica trupă porni din nou la drum. Şi, ca şi cum ar fi fost un făcut, ciripitul şi zgomotele misterioase se auziră din nou în tufişuri. Doctorul Bertram clătină capul şi zise:

   — Ciudat lucru. Aş putea jura că e chiar un stol de papagali care s-au luat după noi.

   — Domnule Brunn, am văzut doi ochi de foc chiar acum în tufişul de colo, şopti unu din marinari, secundului.

   — Să mergem repede înainte! porunci acesta. Primul ofiţer

trebuie să ştie de ce-i vorba.

   Vestea fu transmisă de-a lungul micului convoi. Dar înainte ca Rindow să poată lua vre-o hotărâre, George îl apucă de braţ şi arătă cu mâna spre un tufiş din dreapta luminişului.

   — Colo jos, domnule Rindow, şopti el, agitat. Vezi ochii aceia de foc?

   În întuneric, din spatele ramurilor dese, luceau două perechi de ochi. Apăreau nespus de misterioşi, cu deosebire în situaţia primejdioasă în care se aflau prietenii noştri.

   — Or fi niscaiva animale, şopti doctorul Bertram. Ochii omeneşti nu lucesc în felul acesta.

   — Atunci să ştiţi că sunt câinii vânătorilor de capete, îşi dădu cu părerea Petre. Din câte am auzit, javrele acestea ar fi pe jumătate sălbatice.

   — S-o luăm înainte ! ordonă Rindow. Să nădăjduim că nu ne vor ataca. Dacă se va întâmpla totuşi, atunci va trebui să ne apărăm numai cu cuţitele.

   Ordinul acesta fu trecut şi el din om în om şi marinarii scoaseră la iveală cuţitele lor de vânătoare. Rindow privi o clipă în juru-i, apoi păşi spre o deschizătură dintre tufişuri, la capătul luminişului. Această deschizătură se afla pe partea dreaptă şi era de presupus că de acolo ducea o potecă spre satul vânătorilor de capete.

   Dar deodată, luciră iarăşi ochii verzi în imediata apropiere a deschizăturii şi primul ofiţer şovăi o clipă, înainte de a se hotărî să meargă înainte. În faţa lui se făcea o potecă îngustă, care părea să nu fi fost prea umblată, şi marinarii noştri se simţiră acum ceva mai în siguranţă. Aici nu puteau fi atacaţi prin surprindere.

   De-abia păşiră însă cu toţii câţiva metri pe poteca îngustă şi tufişurile începură să foşnească de amândouă părţile. Făpturi micuţe, miţoase, se aruncară lacome asupra marinarilor. Erau, perfizii câini sălbatici ai băştinaşilor care duceau o existenţă mizerabilă, veşnic cu frica-n sân pentru viaţa lor. Petre povestise camarazilor săi că vânători de capete organizau uneori ospeţe, la care bărbaţii mâncau numai friptură de câine.

   Câţiva marinari căpătară muşcături la picioare, dar nici unul nu se folosi de arme de foc. În schimb, cuţitele erau mânuite cu îndemânare şi câte una din jivine se prăbuşea rănită de moarte, pentru ca imediat să fie sfâşiată de tovarăşii ei.

   Folosindu-se de faptul că animalele rămaseră in urmă ca să se ospăteze din leşurile tovarăşilor ucişi, mica trupă a vitejilor marinari porni înainte pe potecă, dar larma produsă de câini, scheunatul şi lătrăturile lor, trebuie să fi dat de veste băştinaşilor că se apropiau oameni străini pe poteca prea puţin folosită.

   Marinarii îşi iuţiră paşii, şi în cele din urmă o luară chiar la fugă, dar căldura apăsătoare făcea ca sudoarea să curgă şiroaie de pe ei.

   Poteca făcea acum o cotitură spre răsărit. Ducea din nou spre mare şi Rindow deduse din asta că vor da acum sau de satul vânătorilor de capete, unde stăpânea Bati, sau de convoiul care trebuia s-aducă pe prizonier.

   Perspectiva din urmă i-ar fi fost mai plăcută căci în sat erau, desigur, atât de mulţi sălbatici, încât eliberarea prizonierilor ar fi dus la lupte crâncene. Dacă, însă convoiul ar fi putut atacat în mijlocul desişului, pe poteca îngustă, ar fi fost mult mai lesne să pună pe goană şi să-i elibereze pe prizonieri.

   Primul ofiţer fu străbătut de înfiorare, gândindu-se la ceea ce scria pe harta veche şi pe hârtiile găsite de George la cei doi sălbatici, (Vezi broşura 6).

   Cufundat în gândurile sale el mergea în fruntea convoiului, când auzi deodată de ambele laturi ale potecii sunete ciudate.

   De data aceasta sunetele erau mai lămurite, şi Rindow rămase locului imediat, făcând semn şi celorlalţi să se oprească. Marinarii strânseră cuţitele în mâini şi înălţară braţele, pentru a fi gata imediat să înfrunte un atac.

   N-avură s-aştepte prea mult. Tufişurile începură să foşnească din nou apoi câinii sălbatici se năpustiră iarăşi asupra micii trupe.

   De astă dată, însă, nici unul din marinari nu fu rănit. Cuţitele intrară imediat în funcţiune, animalele scăpate cu viaţă săriră speriate în lături, pentru a se arunca asupra celor ucise, fără să ţină seamă de larma înconjurătoare.

   Îndrăzneţii marinari îşi dădură instinctiv seama că această larmă era produsă de vânătorii de capete, care asmuţeau câinii asupra lor. Dar de vreme ce insularii aveau atâta frică de dânşii, încât nu cutezau să-i atace făţiş, desigur că nu erau atât de primejdioşi precum se susţinea îndeobşte.

   Rindow găsi pe dată cuvintele potrivite :

   — Camarazi — spuse el — băştinaşii trebuie să ne fi observat chiar din clipa când am pus piciorul pe insulă. Pân-acum n-au cutezat să ne atace, şi nici nu vor cuteza, dacă vom proceda cu energie şi-i vom elibera pe prizonieri. Scoateţi cuţitele şi revolverele de la brâu. Fiţi fără cruţare! Ca să ajungem la un rezultat, trebuie să fim fără milă!

   Primul ofiţer porni din nou la drum, urmat de ceilalţi. Nu se mai simţeau înfricoşaţi de hăulelile care sporeau din ce în ce mai mult. Ştiau că vânătorii de capete îi urmăreau de aproape, dar mai ştiau în acelaşi timp că temuţii sălbatici nu cutezau să-i atace.

   Până acum nu mai avuseseră de furcă cu asemenea duşmani, şi nu ştiau cât de vicleni erau insularii aceştia, care obişnuiau să dea atacul numai atunci când nu prezenta nici un pericol pentru dânşii. Vânătorii de capete nu ştiau ce-i frica, moartea nu-i înspăimânta, dar erau prevăzători şi de aceea cu atât mai primejdioşi.

   II

ÎN SATUL VÂNĂTORILOR DE CAPETE

   POTECA DEVENI CEA MAI LARGA, şi se îmbucă deodată cu altă potecă, care părea să fie foarte umblată.

   Rindow stătu să chibzuiască câteva clipe. Privi în amândouă părţile, apoi se hotărî să apuce drumul spre Nord-est. Trebuia s- ajungă curând la mare şi numai acolo putea fi satul tribului.

   Ofiţerul secund, Brunn, care venea în urma celorlalţi, se- ntorcea adesea, dar nu zări nici urmă de sălbatic. Hăulelile amuţiră şi ele şi o tăcere adâncă plutea peste pădure.

   — Li s-a făcut frică şi au rămas în urmă, zise în şoaptă un marinar.

   Rindow confirmă vorbele sale, pentru a întări curajul oamenilor, dar doctorul Bertram se adresă lui George, care mergea înaintea lui :

   — George, să fii cu cea mai mare băgare de seamă. Vânătorii de capete sunt mai primejdioşi decât bănuim noi.

   Tânărul dădu din cap.

   Singura grijă pe care o avea acum era să nu fie prea târziu; păşea grăbit, şi i-ar fi luat-o înainte chiar şi lui Rindow, dacă Petre, care venea după dânsul, nu l-ar fi reţinut cu forţa.

   Şi poate că totuşi s-ar fi smuls din strânsoare, dacă poteca nu s-ar fi sfârşit în mod brusc.

   În faţa lor era satul vânătorilor de capete, George rămase cam dezamăgit când văzu mizerabilele colibe de stuf care serveau insularilor drept locuinţe. Aşadar, aici îşi duceau traiul faimoşii vânători de capete despre care auzise atâtea lucruri fantastice!

   Deodată, însă, răsări în faţa sa o casă mare, care-l uimi peste măsură. Avea o suprafaţă de cel puţin douăzeci de metri pătraţi, cu acoperişul înalt şi ascuţit. Marginile tălpoaielor erau sculptate

şi vopsite în roşu şi negru, într-un chip sălbatic.

   — Doctore, ce să-nsemne asta? întrebă el în şoaptă pe Bertram.

   — Trebuie să fie o casă Kanu, răspunse medicul. După câte am auzit, fiecare sat al vânătorilor de capete are diferite case dintr- acestea, şi cea mai mare este clubul bărbaţilor. Dac-om avea timp, trebuie s-o cercetăm mai de aproape. Pe cât se vede nu e nimeni în sat.

   Într-adevăr, o tăcere de mormânt domnea pretutindeni. Marinarii îşi aruncară privirile în fiecare colibă; nu se vedea decât pardoseala de lut, plină de murdărie, şi unelte primitive. Nici un obiect mai de seamă.

   Petre istorisi că insularii dorm dezbrăcaţi pe pământul bordeielor. În aceste ţinuturi tropicale, n-aveau nevoie de

paturi.

   Unul din marinari privi într-o colibă mai mărişoară şi se dădu speriat înapoi; apoi îşi chemă în şoaptă tovarăşii, şi umil după altul se uitară înăuntru, înspăimântându-se la rândul lor.

   În semi-întunericul care domnea în colibă, obiectele care atârnau de tavan făceau o impresie fantomatică. Se puteau vedea acolo numeroase capete omeneşti, meşteşugit uscate şi conservate, — capete de băştinaşi şi de europeni.

   — Asta trebuie să fie coliba unui vrăjitor, spuse doctorul Bertram. Dracul-dracilor, aşa îi spun consătenii săi. Fiecare trib are câţiva draci dintr-aceştia.

   — După ce-l vom fi eliberat pe căpitan şi pe ceilalţi prizonieri, va trebui să încercăm să luăm cu noi capetele albilor, propuse Rindow. Vom face pentru ei un mormânt pe o insulă oarecare. Mar mustra conştiinţa să-i las aici, în stăpânirea canibalilor.

   — Cred că vom mai găsi şi alte capete în sat, îşi dădu cu părerea doctorul. Colecţia cea mai bogată o vom afla în casa regelui Bati, precum şi în celelalte case ale dracilor. Dar înainte de toate trebuie să-i găsim pe prizonieri. Rindow, tare mă tem că vânătorii de capete i-au măcelărit în desiş.

   — Aşa mi se pare şi mie, spuse primul ofiţer. În cazul acesta nu ne mai rămâne alta de făcut, decât să ne luăm după ei. De-am avea numai pe cineva între noi care să cunoască cum stau lucrurile pe aici !

   Marinarii luară la rând colibele, dar nu găsiră nici urmă de fiinţă omenească, în ele.

   — Ar fi trebuit să ne uităm în Kanu-ul cel mare. Auzisem cândva că prizonierii sunt ţinuţi acolo, când sunt hărăziţi pentru vreun praznic mare. Dar slabă nădejde ca să-i mai găsim în sat; ar

trebui, poate, să-i căutăm în desiş, zise Bertram.

   — Domnule doctor, interveni Petre, mie îmi povestea odată un timonier de pe un vapor, care venea pe-aici să recruteze muncitori pentru plantaţii, că şefii de triburi din insula Malaita sunt ai dracului de vicleni şi prevăzători. Cică ăştia ar avea în interiorul insulelor, la marginile locuinţelor, locuri întărite unde se retrag atunci când se află în primejdie. Se prea poate ca bunul nostru căpitan să fi fost dus acolo, împreună cu ceilalţi prizonieri.

   — După ce vom fi cercetat cu amănunţime tot satul, spuse Rindow, v-a trebui să căutăm drumul pe care ar fi putut să-l ia. Atât de bine n-or fi ei în stare să facă să dispară urmele, mai ales că duc şi prizonieri cu dânşii. Înainte, deci! Să privim niţeluş în Kanu-ul cel mare. Sunt curios să ştiu ce-or vedea acolo.

   Mica trupă se apropie cu băgare de seamă de casa cu pricina, care făcea o impresie sinistră chiar pe dinafară.

   Păşiră înăuntru şi rămaseră locului. Văzură acolo Kanu-uri lungi, subţirele — Kanu-uri de război- după cum îi lămuri doctorul Bertram, în şoaptă. Prorele lor încovoiate aminteau de gondolele veneţiene şi erau împodobite cu încrustaţii de sidef cu desene primitive.

   De tavan atârnau capete de duşmani ucişi precum şi trupuri mumificate. Doctorul Bertram explică în şoaptă celorlalţi că acestea din urmă aparţin strămoşilor căpeteniei, a Regelui Bati, cum îl botezaseră.

   Prietenii noştri descoperiră şi de astă dată, printre trofeele înfiorătoare, capete de europeni.

   — Ptiu, drace! făcu Rindow. Asta e o adevărată casă a morţi. Miroase chiar a stârv. Sst! Ce-a fost asta?

   Un sunet slab răsună în casa întunecoasă. Toţi îşi încordară auzul, sunetul se repetă foarte lămurit.

   — E un geamăt omenesc! spuse George, N-or fi oare prizonierii printre Kanu-uri ?

   Marinarii se împrăştiară în toate părţile şi peste câteva minute se auziră exclamaţii de triumf, căci dăduseră peste câţiva indieni care zăceau la pământ, legaţi şi cu căluşe în gură.

   — Ura! Uite-l şi pe căpitanul nostru! se auzi deodată glasul unui marinar.

   George se năpusti cu iuţeala fulgerului spre cel care strigase, dar se poticni de o bârnă şi în cădere se izbi cu capul de prora ascuţită a unui Kanu.

   Cercuri de foc începură să i se rotească pe dinaintea ochilor, auzi un ţipăt sălbatic, apoi înjurăturile înăbuşite ale tovarăşilor săi, câteva împuşcături — şi îşi pierdu cunoştinţa.

   Vânătorii de capete îi păcăliseră pe bieţii marinari. Când aceştia se răspândiseră şi se aplecară asupra prizonierilor care zăceau împrăştiaţi printre bărci, din interiorul acestora se ridicară deodată făpturi negre, în pielea goală.

   Numai trei marinari — printre care şi Petre — izbutiră să se folosească de arme, dar apoi fură şi ei doborâţi cu beţe de bambus, şi cu o îndemânare extraordinară legaţi cu funii împletite din fibre de cocos, chiar înainte de a fi apucat să se dezmeticească.

   În strigăte de triumf şi răcnete sălbatice, vânătorii de capete târâră pe prizonieri afară, pe locul din faţa casei. Căpitanul Farrow, prinţul Ghasna şi indienii acestuia avură aceeaşi soartă. Fură aşezaţi la rând, unul lângă altul, apoi un băştinaş bătrân şi slab păşi în faţa lor.

   Sălbaticii se liniştiră. Bătrânul era Bati, căpetenia tribului. Privi timp îndelungat spre prizonieri, apoi dădu o poruncă scurtă.

   Războinicii se puseră îndată pe lucru şi scoaseră căluşurile prizonierilor. Dar mâinile şi picioarele le rămaseră legate, aşa cum fuseseră aduşi pe bordul corăbiei negre.

   Bătrânul şef aşteptă liniştit până se termină lucrul, apoi ridică braţul şi ţinu o cuvântare. Vorbea în englezeasca stâlcită care fusese introdusă în imperiul insular de neguţătorii albi. Era un jargon pe care marinarii îl pricepeau foarte bine.

   Bati începu prin a lăuda tribul său viteaz, care devenise atât de mare şi puternic, încât toate celelalte triburi ale Malaitei se temeau de el. Apoi scoase în evidenţă că numai strămoşii săi — ale căror trupuri mumificate atârnau de tavanul casei sale — făcuseră tribul mare, şi stărui cu deosebire asupra faptului că sub domnia sa ajunsese în culmea înfloririi.

   După o scurtă pauză de efect, în timpul căreia războinicii aplaudară cu însufleţire, bătrânul spuse mai departe că tribul devenise îndeajuns de puternic sub conducerea sa înţeleaptă, pentru a putea pune la respect pe nepoftiţii albi, care veniseră în număr mare şi înarmaţi până-n dinţi. Spunând acestea, arătă spre grupul marinarilor şi Rindow simţi un fel de ruşine, că sălbaticii izbutiseră, într-adevăr, să-i biruiască.

   Apoi Bati, continuându-şi discursul, spuse că peste două zile va avea loc o serbare, urmată de un praznic; la această serbare urma să se servească — de obicei — carne de câine. Dar, de data aceasta ţinea să fie înlocuiţi câinii prin numeroşii prizonieri pe care îi avea în mână, dând astfel o strălucire cu totul deosebită ospăţului.

   Perspectiva aceasta nu prea încânta pe prizonieri, căci ştiau

prea bine că insularii nu cunosc nici un fel de cruţare. Carnea lor era destinată oalelor de fiertură, şi capetele, bine afumate, vor împodobi colibele căpeteniilor şi ale sfetnicilor acestora.

   Cu groază, George ascultă şi el partea aceasta a cuvântării. Avusese mare noroc băiatul, căci atunci când îşi pierduse cunoştinţa în cădere, se rostogolise până la un Kanu şi nu fusese observat de sălbatici, când aceştia se năpustiseră asupra lui Rindow şi oamenilor săi.

   Deşteptându-se apoi din leşin, rămase buimăcit câteva clipe, apoi îşi dădu seama cu spaimă că se afla în casa sinistră şi simţi în mod instinctiv să trebuie să se fi petrecut ceva grozav.

   Auzi glasul vorbitorului de afară şi începu să se târască cu băgare de seamă până spre ieşire, de unde putea să vadă ce se petrece dincolo.

   Se stăpâni cu toată energia ca să nu se năpustească afară, când îl zări pe tatăl său, apoi pe prinţul Ghasna şi pe ceilalţi tova răşi.

   Din cuvântarea căpeteniei tribului află că toţi urmau să fie ucişi şi se cutremură de groază când Bati spuse că prizonierii trebuiau să rămână, până în ziua serbării, afară la soare, pentru ca să le devină mai fragedă carnea.

   Dar odată cu groaza care-l cuprinse la auzul acestor cuvinte, se trezi într-unsul o bucurie tainică. Poate că izbutea în timpul nopţii să elibereze pe prizonieri!

   Deodată, însă, se simţi iarăşi străbătut de o spaimă de moarte: de-abia acum observă lipsa Sanjei, a aceleia pe care o iubea în taină fusese oare ucisă de sălbatici?

   Era cât p-aci să făptuiască o nechibzuinţă, dar îşi aduse aminte la vreme că pe insulă se mai afla prizonieră încă o fată tânără. Jeanette Roule, care era, de fapt, cauza indirectă a nenorocirii atâtor oameni.

   George rămase nemişcat pe loc. Stătea pitulat lângă unul din Kanu-uri, stăpânit de teama să nu dea peste dânsul vreun sălbatic.

   Aşteptarea sa plină de răbdare fu răsplătită în curând. Un european veni în grabă din tufiş, rupse rândurile vânătorilor de capete şi se apropie de Regele Bati.

   Era un bărbat cu faţa arsă de soare, al cărui păr creţ, negru, cu reflexe albăstrii, trăda că este de la Sud. Începu cu o înjurătură franţuzească, apoi o dădu pe jargonul englezesc care se vorbea pe aici şi se adresă pe ton semeţ căpeteniei:

   — Unde a rămas căpitanul, unde este fata ?

   Bati îl învrednici numai cu o privire fugară, îşi sfârşi în linişte

cuvântarea, şi de-abia când europeanul — care nu era altul decât Gaston, care făcea pe curierul căpitanului Henry — duse mâna la revolver spuse :

   — Căpitan plecat. Luat la dânsul fata. Unul din războinici săi îi şopti la ureche câteva vorbe, după care Bati adăugă :

   — Căpitan avut la el încă altă fată.

   George văzu lămurit că figura europeanului se înroşi, cu toată culoarea ei închisă. Se vede treaba că Henry îi jucase o festă, căci se întoarse repede şi măsură cu o privire pe insulari.

   Aceştia făcură mutre nevinovate şi se uitară numai la căpetenia lor, ceea ce-i făcu pe european să se liniştească. El nu văzuse că în vreme ce se întorcea, bătrânul Bati ridicase mâna.

   — În cazul acesta, căpitanul se va reîntoarce curând, spuse el într-o doară, observându-l pătrunzător pe şef. Atunci voi pleca cu el.

   Bati izbucni în râs. Chipul său brăzdat de zbârcituri strălucea de o bucurie drăcească şi zise :

   — Căpitan nu se mai întoarce.

   — În cazul acesta, plec cu primul vapor de comerţ, spuse Gaston liniştit.

   Bătrânul râse din nou şi în aceeaşi clipă căpitanul Farrow şi câţiva marinari strigară.

   — Atenţiune, în spatele d-tale !

   În spatele lui Gaston se furişase un vânător de capete, ţinând în amândouă mâinile câte una din securile grozave cu care sălbaticii aceştia obişnuiesc să-şi ucidă victimele. Se pregătea să lovească, dar Gaston, prevenit de strigătul căpitanului Farrow, se întoarse repede, îşi scoase cu iuţeala fulgerului revolverul din buzunar şi înainte ca mizerabilul să se poată da în lături, glontele îi găuri ţeasta.

   Gaston se întoarse din nou. Acum îşi dădea seama că era condamnat să moară aici şi într-unsul se trezise curajul disperării.

   Aşa a fost scris să fie, căci un al doilea glonte pornit din revolverul lui Gaston, îl nimeri pe Bati în frunte şi-i nărui pentru vecii-vecilor visurile de mărire şi glorie.

   Francezul mai avu răgazul să descarce încă două gloanţe care nu-şi greşiră ţinta, apoi fu împresurat de vânătorii de capete, un cuţit cât toate zilele fulgeră în aer şi nenorocitul azvârlit de soartă prin locurile acestea, se prăbuşi fără să scoată un geamăt.

   UN ATAC NEAŞTEPTAT

   CU RESPIRAŢIA TĂIATĂ, George privi la scena aceasta grozavă. Pentru dânsul era prea târziu să se dea înapoi, căci asta ar fi atras asupră-i atenţia unui băştinaş bătrân care se îndrepta tocmai spre casa în care se afla el. Aşa că rămase nemişcat la locul său, ţinându-şi răsuflarea când vânătorul de capete intră înăuntru şi trecu pe lângă el.

   George privi din nou afară, pe locul liber dinaintea casei. Tânărul care-l omorâse pe francez, stătea acum în faţa cadavrului bătrânului şef. Îşi aruncă privirea asupra europeanului neînsufleţit şi un zâmbet ciudat se întipări pe chipul său energic. Un zâmbet care trăda mulţumire şi triumf.

   Apoi îşi înălţă capul, se întoarse spre vânătorii de capete şi le adresă câteva cuvinte, care fură întâmpinate cu aplauze însufleţite şi exclamaţii de bucurie.

   Tânărul sălbatic se întoarse iar şi-şi aţinti privirile străpungătoare asupra prizonierilor.

   — Tatăl meu, Bati, s-a dus la strămoşii săi — spuse el în englezească pocită, — şi în curând va atârna alături de ei, sub acoperământul acestei case. Baro este acum căpetenia puternicului trib, şi el va asculta de cuvintele tatălui său. Peste două zile veţi fi jertfiţi pentru praznicul nostru; până atunci veţi rămâne aici la soare.

   Făcu un gest sfidător cu mâna înspre cei hărăziţi morţii, se întoarse din nou spre supuşii săi şi le ţinu o lungă cuvântare. Probabil că le expunea programul său de domnie, cum se fac, de obicei în asemenea împrejurări.

   George se târî încetişor îndărăt, până nu mai putu fi văzut de cei de-afară, apoi se ridică şi privi cu atenţie peste marginea Kanu-ului, căutând să-l descopere pe bătrânul care trecuse pe lângă el. Dar nu-l zări.

   Tânărul se întoarse iarăşi la postul său de observaţie şi privi afară. Noul şef al tribului se îndrepta acum spre o colibă înaltă, însoţit de câţiva bătrâni care păreau să fie înalţi demnitari ai tribului.

   O mulţime de femei şi copii se iviră dintre colibe îndreptându- se spre locul unde erau adunaţi ceilalţi.

   Femeile şi copiii începură să-i batjocorească pe nefericiţii prizonieri, fără ca vreunul din războinici să-i împiedice. Pe George îl cuprinse atunci o furie grozavă şi fu cât pe ce să înfăptuiască o nechibzuinţă, trăgând asupra lor.

   Dar când tocmai ridicase revolverul, se întâmplă ceva la care nu s-ar fi aşteptat nici viteazul şi prevăzătorul trib al vânătorilor de capete. Un adevărat nor de săgeţi se abătu deodată din desiş sau dintre colibele de stuf.

   Morţi şi răniţi, bărbaţi, femei şi copii se prăbuşiră la pământ. Cu urlete sălbatice, năvăliră apoi indivizi negri, goi, şi se aruncară asupra locuitorilor satului, cu cuţitele ridicate.

   Ce se întâmplase? Explicaţia e simplă: un alt trib atacase prin surprindere pe acesta de aici şi acum se încinse o luptă pe viaţă şi pe moarte.

   Pentru moment, George nu ştia ce să facă; nu cuteza să iasă afară şi să-i elibereze pe prizonieri, căci în jurul lor se dădea înverşunata luptă.

   Dar dacă vor ieşi învingători cei din tribul străin, exista primejdie ca, în beţia biruinţei, să ucidă pe loc pe nefericiţii captivi, pe câtă vreme căpetenia cea nouă le acordase un răgaz de două zile.

   George auzi îndărătul său un zgomot uşor, se întinse repede la pământ şi se lipi de Kanu-ul lângă care stătea. Era bătrânul vânător de capete, care trecuse în grabă de cealaltă parte a bărcii, pentru a lua parte şi el la lupta care avea loc afară. Nu ajunse însă departe; un tânăr din tribul duşman se ivi îndărătul lui, ridică securea şi în clipa următoare bătrânul zăcea în ţărână.

   Lui George începu să-i fie teamă că învingătorii vor pătrunde şi în casa unde se afla el, îl vor găsi şi îl vor ucide. Dar presupunând chiar că vor cruţa pe prizonieri şi pe el împreună cu ei pentru a-i lua în satul lor, tot erau pierduţi. Trebuia deci, să rămână liber, cu orice preţ.

   Când văzu acum că tânărul şef al tribului, care luptase ca un turbat, căzu şi el sub lovitura temutei securi, ştiu bine că cei din Malaita vor fi învinşi.

   Se târî repede până la capătul celălalt al casei şi-şi făcu loc afară prin peretele de stuf. Ajunse într-un mic luminiş, la marginea căruia începea o pădure deasă. Cu sărituri repezi, George dispăru printre copaci.

   Vuietul luptei devenea din ce în ce mai slab. Mai rămăseseră prea puţini din locatarii satului atacat. În curând, ultimul va fi ucis sau luat prizonier. Şi gândindu-se la asta, George fu cuprins de o îngrijorare fără margini pentru soarta prizonierilor.

   În cele din urmă, teama de soarta acestora şi grija pentru tatăl său învinseră. Dacă nu-i putea salva, cel puţin să moară împreună cu dânşii, sau să trimită înainte pe lumea cealaltă cât mai mulţi vânători de capete.

   Părăsi ascunzătoarea, se furişă înapoi şi se târî în casa de unde plecase. Cu băgare de seamă îşi căută un loc potrivit de unde să poată privi spre câmpul de luptă. Măcelul încetase, căci locuitorii satului fuseseră înfrânţi definitiv.

   George văzu că năvălitorii erau mai mărunţi decât învinşii, — în schimb păreau mai vânjoşi.

   George îşi scosese amândouă revolverele şi aşteptă încordat şi cu sânge rece desfăşurarea evenimentelor. Recunoscu acum şi pe căpetenia tribului străin. Era mai mic de statură decât supuşii săi, dar părea mai inteligent şi mai energic decât ei. Păşea domol printre şirurile de morţi şi răniţi, privea cercetător pe fiecare rănit în parte, apoi spunea doar un cuvânt războinicilor care îl urmau şi rănitul era sau legat sau — George se cutremura de groază — era scăpat de chinuri cu o lovitură de cuţit.

   Deodată se opri în faţa prizonierilor albi şi a indienilor. Pe chipul său se oglindi o bucurie mare... şi George ridică încetişor revolverele. Dar când auzi primele cuvinte pe care le adresă prizonierilor, el lăsă mâinile jos. Căpetenia victorioasă începu în jargonul englezesc :

   — Aro ştia că va găsi mulţi bărbaţi albi care vor servi războinicilor săi drept hrană, la ospăţul cel mare care va avea loc peste două zile. Aro ştia că în curând, capetele lor îi vor împodobi coliba.

   George pricepu acum că prizonierii vor fi târâţi de învingători în satul lor şi că se vor bucura şi acolo de un răgaz de două zile, înainte de moarte.

   Trebuia să găsească acum un mijloc să se pună în siguranţă şi se târî cu băgare de scamă îndărăt în semiîntunericul ocrotitor al casei cu Kanu-uri. În timpul acesta continua să asculte cu încordare la ceea ce spunea Aro. Şi află că şeful tribului observase de ani de zile sosirile de prizonieri aduşi de corabia neagră, dar de-abia astăzi socotise că a venit timpul pentru atac, după ce spionii săi îi anunţaseră sosirea corăbiei cât şi-a submarinului care o urmărea. Îşi zise că se va produce probabil o luptă între cele două vase şi îşi puse în gând să se folosească de faptul acesta, dând năvală în sat.

   Atâta mai auzi doar George din cuvântarea victoriosului şef, apoi se furişă din nou prin spărtura din peretele de stuf, străbătu în goană luminişul, după ce se încredinţa mai întâi că nici un băştinaş nu se află prin apropiere.

   Se pregătea tocmai să se caţere într-unul din arborii uriaşi, dar se răzgândi brusc, spunându-şi că de la înălţimea aceea nu va putea vedea atât de uşor ce drum apucă tribul victorios cu

prizonierii.

   Stătea încă nehotărât şi chibzuia, când auzi deodată zgomote, ce veneau dinspre sat: ţipete, chemări poruncitoare ale căpeteniei.

   Apoi o larmă confuză. Împins de curiozitate, el se furişă până la marginea pădurii de unde putea să vadă ce se petrece pe locul liber din faţa casei cu Kanu-uri. De unde se afla acum, privirea lui ajungea până la mare şi într-o clipă îşi dădu seama de cauza gălăgiei: la vreo doi kilometri depărtare de insulă îşi făcuse apariţia un vapor de război, care se apropia cu mare viteză.

   În primul moment, George se bucură de evenimentul acesta, spunându-şi că salvatorii neaşteptaţi vor încheia repede socotelile cu toate triburile insulei. Dar apoi îşi mai spuse că vasul care venea nu putea să fie decât englezesc, şi englezii nu-i vor elibera pe căpitanul Farrow şi pe prinţul Ghasna, — prizonierii şi-ar fi schimbat numai stăpânul.

   Tânărul văzu pe câţiva din învingători ducând în grabă de acolo prizonierii, în vreme ce alţii încărcau în spinare trofeele sinistre, capetele învinşilor — îndreptându-se cu toţii spre un loc ce nu era departe de postul de observaţie unde se afla dânsul.

   Acum putea cuteza să se furişeze până-n locul acela, căci în fuga lor vânătorii de capete nu-l vor băga de seamă. Se strecură binişor printre copaci şi printr-o spărtură a peretelui de verdeaţă, zări valul fugarilor.

   Convoiul dispăru în semiîntunericul pădurii dese. O linişte sinistră se făcu în jurul lui George, care tot chibzuia ce să facă.

   Dar în aceeaşi clipă auzi dinspre mare bubuitul tunului, apoi ghiulele se sparseră în mijlocul satului. Îşi dădu imediat seama că-l aşteaptă moartea, dacă mai stă pe gânduri.

   A doua ghiulea şuieră prin văzduh şi se sparse în apropiere, dar el şi ajunse pe potecă, şi o luă grăbit înainte. N-avea să se teamă acum c-ar putea cădea în ghearele vreunui sălbatic, căci ghiulele îi sileau pe vânătorii de capete să fugă cât îi ţineau picioarele. Englezii trăgeau acum în pădure, spunându-şi desigur, că locuitorii satului vor apuca drumul acesta. Şi George se văzu şi el silit să alerge pentru a-şi salva propria lui viaţă.

   Încă o ghiulea se sparse aproape de el, culcând la pământ câţiva copaci, apoi englezii părură să se fi răzgândit, şi nu mai traseră decât asupra satului. George îşi încetini fuga. Trebuia să fie aproape de vânătorii de capete, care nu putuseră alerga prea repede cu prizonierii lor în spinare.

   Cu pumnalul în mână mergea pe lângă copaci privind cu atenţie, când Ia dreapta, când la stânga. Poteca ducea spre Nord-

vest, aşa dar satul vânătorilor de capete trebuia să se afle în interiorul insulei, undeva în munţi.

   La o cotitură George se trezi faţă în faţă cu un sălbatec. Cei doi se priviră înspăimântaţi.

   IV

O RECUNOAŞTERE PRIMEJDIOASĂ

   NICI O CLIPĂ NU ŢINU UIMIREA CELOR DOI, — apoi sălbaticul ridică securea grozavă.

   Dar oricât ar fi fost de repede mişcarea, George i-o luă totuşi înainte.

   Cu o repeziciune şi o putere pe care ţi-o dă numai disperarea, George se repezi cu pumnalul spre duşmanul său.

   Un horcăit înfiorător şi nefericitul se prăbuşi în ţarină.

   Apoi George o porni repede de-a lungul potecii. În spatele său, dinspre sat, se auzeau împuşcături repetate. Ce să fi însemnat asta, habar n-avea, căci locuitorii satului erau unii morţi iar alţii luaţi prizonieri de către învingător.

   El nu ştia că o echipă de marinari de pe crucişătorul englez împuşca porcii care mişunau printre colibele de stuf: acesta era procedeul obişnuit, când un sat al vânătorilor de capete urma să fie pedepsit, dintr-un motiv oarecare.

   George rămase locului şi ascultă, căutând s-audă dacă împuşcăturile se apropie.

   Când fu încredinţat că englezii au rămas pe ţărm, îşi urmă drumul înainte şi ajunse deodată într-un luminiş mare, de unde porneau o mulţime de poteci în toate direcţiile.

   Se opri locului câtva timp, apoi se dădu câţiva paşi înapoi în desiş, căci îşi spunea că aici vor fi pus sălbaticii de pază pe vreunul de-ai lor şi sentinela aceasta l-ar putea zări de cum va străbate luminişul.

   Tot chibzuind, George se lipi de o tufă deasă printre ramurile căreia putea cuprinde cu privirea luminişul, fără să fie zărit. Îşi frământa creierul în căutarea unei ieşiri, căci nu trebuia să şovăie mult, pentru a nu pierde urma acelora pe care îi urmărea. Un sentiment nelămurit îl sfătuia să nu părăsească poteca pentru a intra in luminiş.

   Trebuia să găsească vreo viclenie prin care să-l facă pe omul de pază să-şi trădeze locul unde se află. Fără să vrea, vârâse mâna stângă printre crengile tufişului şi tot pipăind la întâmplare dădu peste o grămadă de fructe, asemănătoare nucilor. Şi atunci îi veni ceva în gând: rupse ca la vreun pumn din aceste nuci şi începu să le arunce repede în desişul din faţa locului unde se afla. Se aplecă, pe urmă, în aşa fel ca să poată cuprinde cu privirea luminişul. Tactica lui fu încununată de succes.

   Ca ieşit din pământ, uri sălbatic în pielea goală se ivi în luminiş. Purta numai un şorţ din fibre de nuci de cocos în jurul şoldurilor, în care era înfipt un cuţit cât toate zilele, şi cu amândouă mâinile ţinea securea grozavă.

   Rămase nemişcat ca o statuie, ciuli urechile apoi îşi roti ochii în toate părţile. George îşi oprise răsuflarea şi chibzui acum să-l facă nevătămător pe războinicul acesta sălbatic care era, desigur, cu mult mai puternic decât dânsul.

   Zadarnic se frământa George, gândul salvator nu vroia să vie şi atâta vreme cât sălbaticul stătea în luminiş, nu putea întreprinde nimic. Tot ce-i rămânea de făcut, era să observe pe care potecă dispare sălbatecul, apoi să se ia după dânsul şi să-l răpună pe la spate.

   Probabil că sălbaticul se încredinţase acum că nu-l ameninţă nici o primejdie apropiată, şi că auzul îi fusese înşelat doar de nişte zgomote de animale, căci coti la stânga şi păşi spre o potecă ce ducea spre Nord-vest.

   Ce era de făcut? George îşi spuse că nu-i rămânea altceva decât să se ia pe furiş după sălbatic, doborându-l la repezeală. Vânătorul de capete se afla acum la doi paşi numai de poteca pe care vroia s-apuce şi George se pregătea să-l urmeze, — când interveni ceva care-l scoase pe tânăr din încurcătură.

   Când sălbaticul se afla între cele două tufişuri care mărgineau de o parte şi de alta poteca, crengile tufişului din dreapta se desfăcură brusc, omul ridică repede securea, dar totuşi nu destul de repede.

   Se prăbuşi mototol, fără să scoată un geamăt. Un vânător din vreun trib duşman înlăturase piedeca din calea lui George şi cu o lovitură sigură despică în două trupul sentinelei.

   Oricât ar fi fost de mulţumit tânărul, de ajutorul venit la timp, se simţi, totuşi, cutremurat de groază când văzu cum străinul reteză din câteva tăieturi capul-trofeu al victimei sale, şi dispare din nou în tufişul de unde venise.

   Cutremurându-se de groază, îşi întoarse repede privirea de la tabloul înfiorător din faţa lui, şi examina tufişul în care dispăruse străinul, dar nu putu observa nici cea mai mică mişcare printre ramuri.

   Şi atunci hotărî să iasă în luminiş. Cu pumnalul în mână, gata

să lovească, o luă încet înainte, fără să piardă o clipă din ochi tufişul. Şi când ajunse în imediata apropiere a acestuia, scrută cercetător ramurile, ascultă cu încordare, — nu observă însă nimic suspect. Vină torul străin o ştersese repede cu prada sa. Se temea poate să nu fie urmărit de tovarăşii celui ucis.

   George porni repede la drum, ca să recâştige timpul pierdut.

   Poteca urca din ce în ce mai mult şi pământul negru era amestecat cu pietre, ceea ce însemna că duce în munţii care se ridicau în interiorul insulei. Acolo trebuia să fie satul tribului victorios şi George se gândi cu tristeţe că eliberarea prizonierilor devenea astfel şi mai grea.

   Cu forţa nu era nimic de făcut, căci fireşte că satele din munţi erau bine apărate.

   Tânărul îşi încetini acum paşii, spunându-şi că ceilalţi îşi vor fi încetinit şi dânşii mersul deoarece căpetenia se simţea apărată de posturile pe care le pusese din loc în loc. George dădu în curând peste bananieri şi alţi arbori sădiţi de mâna omenească, şi deduse din faptul acesta că se afla în apropierea satului vânătorilor de capete.

   Şi aici trebuiau să fie santinele; după câteva clipe de chibzuială, George părăsi poteca şi se furişă fără zgomot printre tufişurile apropiate.

   Din depărtare se auzi deodată lătrat de câini. George îşi spuse că acum ar fi cel mai bun prilej să se furişeze, căci câinii erau desigur, ocupaţi să-i salute în felul lor pe războinicii care se întorceau cu prizonierii. Şi apoi larma pe care o făceau animalele era atât de mare, încât santinele eventuale probabil că nu vor băga de seamă apropierea sa.

   Deodată, însă, auzi un murmur de apă; probabil că prin apropiere cobora din munţi un pârâiaş. Aceasta era un avantaj mare pentru dânsul, căci putea să urce prin albia apei, fără să lase urme pentru câini, iar pe de altă parte susurul apei va înăbuşi zgomotul paşilor săi.

   George apucă repede la dreapta, se furişă printre tufe dese şi ajunse la pârâiaşul pe care-l bănuise. Fără să stea mult pe gânduri intră în apa care-i ajunse până la genunchi si se ţinu pe lingă tufişurile care mărgineau malurile.

   Lătratul câinilor devenea tot mai puternic. Tânărul auzi lămurit glasurile cu intonaţie ciudată ale vânătorilor de capete; urâtă de orice precauţie şi păşi mai repede, — ţinutul începu să se lumineze înaintea lui, razele soarelui străbătură prin frunzişul des şi după ce trecu de o tufă înaltă, se opri speriat în loc.

   În faţa lui era satul vânătorilor de capete, aşezat pe un platou

foarte lat, pe a cărui margine de Nord se ridicau pereţi înalţi de stâncă.

   George, care se retrăsese iarăşi sub ocrotirea tufişului, nu putu să vadă prea mult. Puţinele colibe ale satului erau lipsite de viaţă. Toţi locuitorii păreau a se fi adunat în mijlocul satului; privind mai atent peste vârfurile copacilor, George văzu acoperişul unei case cu o zugrăveală bizară.

   Asta ora în mod sigur clubul tribului, şi tânărul îşi spuse că prizonierii vor fi aşezaţi in faţa acestei case să se prăjească la soare şi expuşi batjocurii femeilor şi copiilor învingătorilor.

   Ce să facă acum?

   Tânărul luă brusc o hotărâre energică: o să pătrundă singur în satul vânătorilor de capete fie ce-o fi. Pentru asta nu trebuia să aştepte întunericul nopţii, deşi mai erau cel mult două ceasuri până atunci, — căci nu era de ajuns să se încredinţeze numai unde fuseseră duşi prizonierii ci, dacă era cu putinţă, să vadă şi unde rămăseseră armele lor.

   Ceea ce îl îngrijora erau numai câinii. Cum să înşele mirosul acestora? Şi apoi, îmbrăcămintea sa de culoare deschisă nu-l va trăda în mijlocul sălbaticilor goi, cu pielea neagră? Desigur, — pentru a împiedica aceasta trebuia să se asemene şi el cu el.

   Îi veni un gând salvator. Pământul din pădure era negru şi umed. Ce-ar fi să-şi frece stofa hainelor, faţa şi mâinile cu pământ dintr-acesta? Da, aşa va face. Şi fără să mai stea o clipă pe gânduri se furişă îndărăt în pădure, ca să aducă la îndeplinire planul.

   V

   EROISMUL LUI GEORGE

   PESTE CÂTEVA MINUNTE se afla într-un luminiş în care creşteau buruieni cu nemiluita. Tânărul se lăsă în genunchi şi smulse din pământ câteva din ele.

   După cum presupusese, pământul dedesubtul lor era negru şi umed. Dar mai făcu o descoperire, care-l umplu de bucurie.

   Fără să vrea, strivise între degete câteva buruieni şi simţi un miros tare, ca de mentă. Instinctiv, se aruncă la pământ şi se tăvăli printre plante. Mirosul acesta puternic avea să-i sperie pe câini, îndepărtându-i de el. Şi când hainele îi vor fi negre, animalele nici nu vor cuteza să se apropie.

   Peste câteva minute îmbrăcămintea fu complet îmbibată de

sucul plantelor şi George nădăjduia că mirosul va ţine până va fi izbutit să-i elibereze pe prizonieri. Îşi scoase apoi hainele şi începu să le frece de zor cu pământul negru. Acesta era atât de gras încât vopsea de minune, şi stofa albă deveni în curând neagră ca smoala.

   Se îmbrăcă repede, apoi îşi frecă faţa şi mâinile cu pământ. Făcuse totul pentru a-şi asigura succesul şi nu-i mai rămânea decât să ajungă neobservat în sat.

   Pentru moment, primejdia cea mare o constituiau paznicii de la marginea satului. Dar trebuia să încerce totul. Se întoarse la pârâiaş şi merse prin apă până la tufa sub ocrotirea căreia cercetă din nou satul.

   Hohotele de râs şi chiote veneau dintr-acolo. Se vede că vreun sălbatic iscodise vreo tortură deosebită pentru prizonieri.

   Cu o hotărâre repede George păşi spre platoul liber şi o luă spre copacii şi tufele care mărgineau satul. În mâna dreaptă avea pumnalul, iar cu stânga ţinea strâns patul revolverul. Trebuia să fie fără cruţare, dacă nu izbutea s-ajungă neobservat în sat.

   Inima-i bătea să-i spargă pieptul când ajunse în faţa tufişelor, de trecerea cărora depindea, desigur, salvarea prizonierilor şi a sa proprie.

   În faţa unei tufe mari de la marginea apei, George se opri. Acum e acum! Îşi stăpâni bătăile inimii şi cu respiraţia oprită ascultă să prindă cel mai uşor zgomot.

   Nimic nu se mişca în jurul său, numai dinspre sat se auzea iarăşi râsul acela satanic. Momentul era potrivit. El îşi încovoie puţin trupul, strânse mai tare armele şi se furişă înainte. Ajunse la marginea tufei.

   Spre nespusa-i bucurie, nu zări pe nimeni, începutul era făcut, deci. Se luă după sunetele ce veneau din casa unde se adunase întreg satul.

   Peste puţin, George văzu printre tufe spatele casei.

   Trebuia să găsească o ascunzătoare bună de unde să poată observa tot ce se petrece. Examina gânditor casa cea mare şi privirea sa se opri la streaşină acoperişului. Planul lui era gata.

   Se furişă repede spre casă şi se uită printr-o deschizătură. Încăperea era goală. În satul de pe ţărmul mării, casele mari sunt destinate pentru adăpostirea Kanu-urilor; aici, însă ele serveau numai ca locuri de adunare.

   Dar şi aici — ca şi dincolo — atârnau la grinzile tavanului capete omeneşti şi trupurile mumificate ale fostelor căpetenii.

   George lărgi încetinel una din deschizăturile făcute în stuf, până izbuti să se furişeze înăuntru. Potrivi totul la loc, ca nu cumva să bage de seamă cineva. Apoi se caţără binişor pe peretele din spate al casei, până ajunse la grădina care unea cele două capete ale ei. Atârnat de aceasta izbuti s-ajungă în partea din faţă şi sprijinindu-şi picioarele pe o bârnă pusă de-a curmezişul dădu puţin la o parte stuful scoase capul afară prin acoperiş şi privi atent pe locul liber din faţa casei.

   Prizonierii erau toţi acolo, liniştiţi, în bătaia soarelui dogoritor. În puţin timp de când se aflau aici trebuie să fi suferit totuşi mult, şi George se gândi cu groază la chinurile ce aveau să le mai îndure în zilele următoare.

   Privirea tânărului căzu apoi asupra locuitorilor satului. Bărbaţi şi femei stăteau laolaltă, privind la lupta înverşunată dintre două femei goale care îşi puneau la contribuţie pumnii, picioarele şi unghiile ascuţite.

   Tot satul izbucnea în hohote sălbatice de râs, când una din adversare izbutea să dea o lovitură care s-o facă pe cealaltă să scoată ţipete de durere.

   George îşi întoarse privirea cu scârbă de la scena aceasta, şi se uită iarăşi la prizonierii lui scumpi. Cum ar putea să-i scape? Iată întrebarea întrebărilor. Dar unde se aflau armele lor?

   Iscodi cu băgare de seamă în jurul său şi cu nespusă satisfacţie zări ceva mai departe o colibă mai mărişoară, lângă intrarea căreia se aflau îngrămădite armele prizonierilor.

   Aceasta era, desigur, coliba căpeteniei, care luase, fireşte, partea leului din pradă.

   Cât ar fi vrut George să dea de înţeles captivilor că se află în apropierea lor! Dar asta ar fi fost prea primejdios. În schimb, tânărul observă că Petre ridica din când în când capul, privind neliniştit în juru-i. Lipsa lui George atrăsese, desigur, atenţia uriaşului şi Petre îl cunoştea destul de bine pe dragul lui, pentru a nu presupune că se află prin apropiere.

   Uneori, bătrânul şoptea ceva lui Rindow, care se afla alături de el, şi primul ofiţer vorbea apoi încetişor cu căpitanul Farrow. Toţi trei ridicau atunci capetele şi priveau împrejur.

   Din păcate, ei erau aşezaţi cu spatele spre casa în al cărei acoperiş se ascunsese George. Aşa că nici n-ar fi putut vedea dacă le-ar fi făcut vreun semn cu mâna.

   Cele două femei care se luptaseră cu înverşunare, spre hazul nespus al negrilor, se prăbuşiră la pământ, sfârşite de oboseală. Evenimentul fu întâmpinat cu urale nesfârşite, după care şeful tribului îşi făcu loc prin mulţime, ridică mâna şi se făcu linişte.

   Căpetenia ţinu o cuvântare lungă, primită cu aplauze zgomotoase de supuşii săi. Când sfârşi şi arătă cu mâna spre prizonieri, strigăte de veselie sfâşiară văzduhul. Spusese probabil poporului său că peste două zile prizonierii vor servi drept friptură la praznicul cel mare al tribului.

   Întrunirea se sfârşi. Locuitorii se duseră la colibele lor şi pretutindeni domnea mare însufleţire, toţi oamenii ţopăiau şi se veseleau şi peste tot se aprinseră locuri la care se frigeau porci. Şi în faţa colibei şefului fusese aprins un foc mare.

   Trecuse de miezul nopţii, când focurile începură să se stingă, unul după altul. Numai acela din faţa colibei căpeteniei ardea încă. Era alimentat necontenit de un sălbatic care făcea de santinelă. Pe acesta George trebuia să-l facă nevătămător.

   Şeful tribului dispăruse de mult în colibă şi probabil că dormea acum, visând la izbânda pe care o repurtase tribului duşman

   George se târî până la peretele lateral al casei, şi se lăsă jos pe stâlpul din ungher. Trebuia să străbată locul din faţa casei ca s- ajungă în spatele santinelei, dar se bizuia pe deghizarea ce şi-o făcuse.

   Nu trecu mult şi ajunse la ţintă. Dar de data aceasta nu vroi să- şi omoare duşmanul. Ţinea revolverul de ţeava, în mâna dreaptă, şi când fu îndărătul santinelei, care moţăia, îl izbi cu toată puterea în tâmplă, cu patul armei.

   Sălbaticul scoase doar un geamăt nedesluşit şi ar fi căzut în flăcări dacă George nu l-ar fi apucat repede, trăgându-l îndărăt.

   Se auzi un zgomot uşor în coliba căpeteniei. Sări repede la o parte şi se lipi de peretele colibei.

   În clipa următoare şeful ieşi afară, păşi spre foc şi se aplecă asupra omului neînsufleţit. Dar George era în spatele său şi cu patul revolverului izbi cu toată puterea pe care o avea într-unsul. Ştia că se afla acum aproape de ţintă şi un incident cât de mic ar fi stricat totul.

   Acest mic incident se şi produse imediat. Se părea că fapta îndrăzneaţă a tânărului fusese zadarnică şi tot curajul său vrednic de laudă nu-i ajutase la nimic.

   În spatele său apărură făpturi întunecate, care se apropiau încetişor de dânsul, ţinând în mâini securile grozave care despică dintr-odată trupul nenorocitei victime.

   Erau locuitori din sat care probabil nu participaseră la zaiafet, altminteri ar fi fost şi ei beţi de vinul de palmieri care se bea pe- acolo.

   Probabil că auziseră zgomotul luptei scurte dintre George şi cele două victime ale sale. Se aflau numai la doi paşi în spatele viteazului tânăr... când Petre recunoscu pe George în făptura neagră care doborâse cu atâta îndemânare pe santinelă şi pe

şeful tribului.

   Până atunci nu-şi lămurea toată întâmplarea aceea; bănuia că există vreo neînţelegere între băştinaşi şi că se aplanase în felul acesta.

   Dar pâlpâiala scurtă a focului lumină profilul tânărului străin, a cărui acţiune trebuie să fi părut foarte curioasă prizonierilor. Recunoscând pe dragul lui stăpân, Petre strigă repede :

   — George, în spatele tău ! Repede, repede !

   Cu toată îngrijorarea de care era cuprins pentru fiul căpitanului său, bătrânul fu, însă, destul de prevăzător. Un altul ar fi strigat, desigur, în gura mare, dar Petre se gândi imediat la situaţia în care se aflau prizonierii.

   Nu trebuia să-şi strige spaima în gura mare ci trebuia să fie prevăzător, dacă o salvare mai era cu putinţă.

   El incluse ochii fără voie, căci îşi dăduse seama imediat de situaţia în care se afla George. Era exclus cu desăvârşire, ca tânărul să se poată apăra împotriva celor cinci vânători de capete care veneau tiptil în spatele său.

   Fireşte, i-ar fi putut culca la pământ într-o clipă, căci George era un ţintaş minunat, — dar el nu trebuia să împuşte, căci ar fi sculat tot satul în picioare. Şi Petre fu cuprins de groază, gândindu-se la ce-ar fi urmat.

   Dar când deschise ochii rămase încremenit în faţa tabloului ce i se înfăţişa.

   Cu uimire de nedescris, el văzu că George juca un rol ciudat. Încălecase peste trupul neînsufleţit al căpeteniei, dădea din mâini şi scotea exclamaţii care nu aparţineau nici-unui limbaj omenesc.

   Apoi ameninţă cu braţele pe cei cinci vânători de capete, care rămaseră încremeniţi locului, şi-l priveau fără să priceapă ceva. Nu ştiau nici cine e, nici ce caută pe-acolo, dar cu simţurile lor primitive îl socotiră, probabil o fiinţă supranaturală.

   George arătă cu mâna spre cel care se afla în fruntea micului grup, un individ uriaş şi vânjos, care părea să se bucure de oarecare trecere printre semenii de trib.

   Făcu apoi un semn energic şi arătă trupul căpeteniei, scoase câteva exclamaţii ameninţătoare şi insularul se apropie încetişor.

   Ceilalţi patru, cărora nu le fusese adresată invitaţia, păreau foarte mulţumiţi de asta. Se dădură îndărăt cu câţiva paşi şi lăsară în jos braţele cu securile grozave.

   Petre privea cu atâta încordare, încât ochii îi ieşeau aproape din orbite. Ce se va întâmpla acum? Fireşte, George era pentru moment la adăpostul primejdiei, dar cât timp îşi va putea juca rolul? Cei cinci sălbatici vor recunoaşte curând că dânsul era un

alb, care pătrunsese în sat cu scopul de a elibera pe prizonieri.

   Fără să vrea Petre scoase un geamăt înăbuşit, dar geamătul acesta salvă întreaga situaţie. Cei patru vânători de capete înaintară câţiva paşi, şi uriaşul, care stătea acum în faţa lui George, îşi întoarse şi el privirea spre Petre.

   Nici nu-i trebuia altceva lui George. Îşi dădu seama că nu e observat de nimeni şi ridicând revolverul, pe care-l ţinea de ţeava, izbi cu toată puterea în tâmpla sălbaticului. Trupul uriaş se prăbuşi într-o clipă şi rămase ţeapăn lângă acel al căpeteniei.

   Cei patru tovarăşi rămaseră trăsniţi când întoarseră capetele. Dar George nu le dădu prea mult răgaz. Cu o prezenţă de spirit uimitoare, îşi continuă opera, până la sfârşit. Se prefăcu şi el speriat peste măsură, agită braţele ca un ieşit din minţi, scoase câteva sunete nearticulate, — apoi se roti de trei ori cu iuţeala fulgerului, pentru a se prăbuşi în cele din urmă lângă bunul său servitor.

   — Petre — şopti dânsul — acum e acum!

   Cu pumnalul ascuţit pe care-l avea de la Sanja, tăie legăturile uriaşului.

   Acesta îşi dădu imediat seama de avantajul pe care-l avea acum. E drept, membrele îi erau încă înţepenite de pe urma legăturilor şi de chinurile îndurate sub razele soarelui arzător, dar voinţa învinse totul. Era vorba doar de salvarea tuturor. Se aplecă spre tânăr şi-i şopti:

   — George, fi atent să nu ne scape din mână unul din sălbaticii de colo. Să tragi atunci fără milă. Pe ăştia patru îi iau în seama mea. Dumneata caută de eliberează-i pe ceilalţi.

   Înainte ca tânărul să poată răspunde ceva, uriaşul se ridică repede de jos. În mâna lui lucea acum securea grozavă a insularului pe care-l doborâse cu atâta dibăcie George.

   Tânărul urmă imediat sfatul uriaşului, şi se târî spre tatăl său şi- i tăie legăturile. Când îşi întoarse privirea, văzu cu groază pe Petre izbind cu securea în ultimul din cei patru vânători de capete.

   Ceea ce făcuse Petre era o faptă pe care numai disperarea o poate mijloci. După ce ultimul duşman căzu la pământ alături de ceilalţi, Petre se întoarse liniştit lângă el şi luă parte la eliberarea prizonierilor. Înainte de asta, însă, mai dădu câte o lovitură în tâmplă căpeteniei, santinelei şi uriaşului. Acum nu mai era de temut că se vor trezi înainte de vreme, pentru a putea împiedica fuga prizonierilor.

   Marinarii ca şi indienii, dădură dovadă de o tărie vrednică de admirat. Cu toate suferinţele prin care trecuseră în ultimele ceasuri, ei se ţinură bine pe picioare şi erau gata să înfrunte noi

primejdii.

   Prinţul Ghasna se adresă căpitanului Farrow:

   — Lăsaţi-i pe indienii mei să meargă înainte, viteazul vostru George îi va călăuzi. Nici o santinelă nu-i va observa, ei, însă, le vor observa pe toate.

   Aşa se întâmplă. Sub conducerea lui George, care avea în spatele său patru indieni, mica trupă se îndreptă repede spre ieşirea din sat.

   Intrară în pădure. Mai merseră o bucată pe lângă apă, străbătură apoi desişul şi apucară pe lângă apă, străbătură apoi desişul şi ajunseră pe poteca ce ducea spre satul de la ţărmul mării.

   De-abia acum George se apropie de tatăl său şi de prinţul Ghasna, cărora le povesti pe scurt cum izbutise să nu fie prins de sălbatici. Prinţul Ghasna mulţumi călduros pentru salvarea sa şi-i rugă pe prietenii săi să pornească acum vânătoarea împotriva corăbiei negre, deoarece căpitanul Henry îi răpise fiica.

   — Fireşte că ne vom lua după el, strigă George, înainte ca tatăl său să fi avut timpul să răspundă. Va trebui să plătească pentru toate crimele sale. Şi în primul rând Sanja să fie eliberată. Era tristă când a plecat?

   — Nu, dragul meu, răspunse prinţul. Ea susţinea necontenit că George ne va salva în cele din urmă. Şi asta s-a şi întâmplat, numai că ea a fost răpită înainte, de Henry acela. Dar locotenentul Rindow mi-a spus că ştiţi locul de unde obişnuieşte să se aprovizioneze cu apă corabia neagră. Acolo vom putea pune mâna pe el.

   — Domnule căpitan — spuse Rindow — aş pune rămăşag că cei de pe corabie, au transmis iar o radiogramă crucişătorului englez, prin care se spune că am fi în satul vânătorilor de capete. Te pomeneşti c-o fi spus că am vândut prizonierii sălbaticilor.

   — Nu, părerea mea este că satul acesta se făcuse vinovat mai de mult de vreo nelegiuire, interveni doctorul Bertram. Deduc asta din faptul că crucişătorul a început imediat bombardamentul. Aşa se face totdeauna.

   — Atenţiune! spuse George, încetişor. Ne apropiem de sat. În cinci minute vom fi acolo.

   Ajunseră din nou într-un luminiş şi Rindow se opri şi examina locul. În pădurea asta totul părea să fie împotriva lor, până şi Natura parcă urzise o conspiraţie contra prietenilor noştri, căci întunericul sinistru care domnise până acum sub coroanele uriaşilor arbori, făcu loc deodată unei lumină palide. Cerul căpătase o înfăţişare ameninţătoare, ciudată.

   Ei nu puteau vedea decât o fâşie a boitei, printre ramurile copacilor, dar această fâşie îţi strecura fiori în trup când o priveai: strălucea de o lumină palidă, gălbuie, ceea ce-l făcu pe Petre să spună:

   — Drace! asta nu miroase a bine. Domnule căpitan, dacă nu mă-nşel vom avea o furtună cum puţine am întâlnit până acum. Să rămânem mai bine sub copaci. Dacă pornim spre luminiş suntem ameninţaţi de trăsnete.

   — Da, Petre, ai dreptate, aprobă Farrow. Băieţi, împrăştiaţi-vă, nu trebuie să rămânem cu toţii în acelaşi loc. Repede, furtuna e gata să izbucnească! Dumnezeule !...

   Fraza fu întreruptă de bubuitul tunetului care urmă unui fulger orbitor. Şi fulgerul acesta fu urmat imediat de jerbe întregi de alte fulgere, cum se întâmplă de obicei în furtunile tropicale. Întunericul fu sfâşiat de douăzeci, treizeci de fulgere, tunetele bubuiau fără încetare, mugind de parcă sta să se prăbuşească cerul.

   Un frig grozav se lăsase deodată.

   De partea cealaltă a luminişului, bubui deodată un tunet atât de grozav, de-i făcu pe toţi să se cutremure. Orbiţi de lumina puternică a fulgerelor închiseră ochii şi o scurtă rugăciune fu murmurată de buzele unui marinar. Un palmier înalt, spintecat până la rădăcină de un trăsnet îngrozitor, se prefăcu pe dată într- o faclă verzuie. Focul se propagă cu repeziciune la ceilalţi arbori, care din cauza soarelui arzător al tropicelor, erau uscaţi ca scândurile.

   — Dumnezeule ! exclamă Petre. Trebuie să plecăm de aici. Se vede că suntem blestemaţi să nu mai scăpăm de pe insula as...

   Vorba îi fu întreruptă de bubuitul tunetului. Furtuna părea să se fi dezlănţuit acum cu toată furia, dar avea şi partea ei bună, căci adevărate torente de apă începură să cadă asupra pădurii cuprinsă de flăcări.

   Ce-i îngrijora mai mult, însă, pe prietenii noştri, era faptul că armele lor avea de suferit de pe urma potopului de apă. Ca la o comandă ei traseră pistoalele şi le ascunseră sub braţe, pentru a le apăra întru-câtva de umezeală.

   Ploaia mai răpăi un timp cu toată furia, după care încetă din senin. Farrow respiră uşurat, şi spuse :

   — Înainte, băieţi, poate că furtuna asta a avut şi partea ei bună. Dacă vor fi fost ceva duşmani în drumul nostru, desigur c- au căutat să se pună la adăpost. Să încercăm s-ajungem repede la ţărm, camarazii or fi îngrijoraţi.

   Păşi repede spre luminiş, urmat de ceilalţi.

   Peste puţin ajunseră în faţa satului. Se simţea miros de pârjol în aer şi totul părea mort.

   Cu multă băgare de seamă, expediţionarii porniră spre ţărm. Nici urmă de crucişător pe tot întinsul mării. Farrow luă lampa electrică a lui Rindow şi dădu câteva semnale convenţionale înspre larg. Repetă de trei ori semnalele şi după vreo cinci minute luci pe mare un alt semnal luminos, dar cu totul diferit.

   — Totul e în regulă, vine Hagen! zise Farrow, mulţumit.

   Era o măsură de prevedere ca fiecărui semnal convenit, celălalt să-i răspundă în alt mod. În felul acesta orice înşelătorie era exclusă.

   — Aduceţi două kanu-uri din casa de colo ! porunci Rindow marinarilor săi. Vom ieşi în întâmpinarea submarinului.

   — Sau staţi, vin şi eu!

   Vroia să ia cu sine capetele albilor, dar englezii i-o luară înainte. Se mulţumiră să împingă pe apă două Kanu-uri mari în care se aşezară cu toţii, apoi îşi luară rămas bun de la insula pe care înduraseră atâtea grozăvii.

SFÂRŞIT

Volumul 8

CĂPITANUL HENRY

   O LUPTĂ SUB APĂ

   PETRE URCĂ CEL DIN URMĂ în turnul submarinului. Dădu un picior zdravăn Kanu-ului, cu oare veniseră până la vas şi nu se putu reţine să mormăie:

   — Praf să s-aleagă de insula asta blestemată cu sălbatecii ei cu tot! Ce treabă mai e şi asta să tai capetele oamenilor şi să le afumi pe urmă! Şi după ce-ţi omori duşmanii să-i mai şi mănânci! Ptiu, drace! Drept să spun, nu prea i-am cunoscut bine pe nemernicii ăştia când am mai fost pe aici înainte de război. Hm! Parcă mă şi simţeam fără cap colo în munţi, legat de mâini şi de picioare. De n-ar fi fost George al nostru atât de viteaz şi deştept, eram acum pe lumea cealaltă. (Vezi broşura 7 : „Printre vânătorii de capete").

   Uriaşul puse piciorul pe prima treaptă a scării de fier ce duce înăuntrul submarinului, vrând să coboare după camarazii eliberaţi, care ajunseseră înaintea lui jos, dar mai şovăia încă neştiind dacă Farrow vroia să rămâie cu vasul la suprafaţă.

   O rază orbitoare de lumină se lăsă deodată asupra apei, şi se fixă pe cele două Kanu-uri de război care lunecau încetişor spre mal, la depărtare de cel mult douăzeci de metri de submarin.

   Petre îşi dădu seama îndată de situaţie. Crucişătorul englez, care bombardase în cursul după-amiezii satul vânătorilor de capete, reapăruse.

   Pe Petre îl străbătu un fior de spaimă prin tot trupul. Vasul englez venise din Australia şi ştia deci că Farrow se îndreptase cu submarinul său spre insulele acestea. Avea şi el misiunea să-l caute pe căpitan, ca să-l ia prizonier împreună cu întregul echipaj al vasului. Ce vroiau să ştie Englezii că oamenii aceştia făcuseră numai bine în drumul lor, — submarinul le stătea ca un spin în cale, şi trebuia să fie distrus cu orice chip.

   Crucişătorul nu putea fi departe. Desigur că se furişase iarăşi pe lângă o insulă, ocrotit de întuneric, şi se aciuise în vre-un golf. Semnalele luminoase date de căpitan inginerul Hagen, ca să se apropie, trebuie să fi fost văzute de pe puntea vasului englez.

   Era un noroc că lumina reflectorului se oprise imediat pe cele două Kanu-uri; prin asta, atenţia Englezilor fu îndreptată pentru un timp.

   Petre nu îndrăznea să dea alarma cu glas tare, căci auzea lămurit de pe crucişător o voce aspră de comandă. Nici nu era însă nevoie, căci aproape imediat o ghiulea vâjâi prin aer, de pe

bordul crucişătorului.

   Petre văzu gura tunului şi socoti la vreo optzeci de metri distanţa la care se afla vasul. Ghiulelele nimeriseră Kanu-urile şi în câteva clipe le scufundară. Reflectorul îşi va plimba acum lumina nai departe se va opri asupra golfului şi va descoperi turnul submarinului. Şi atunci totul era pierdut.

   — Petre, ce s-a întâmplat? strigă căpitanul Farrow din interiorul submarinului.

   — Crucişătorul englez, la optzeci de metri depărtare de noi, a scufundat cele două Kanu-uri, cu care am venit încoace! răspunse uriaşul, aplecându-se pe gura turnului.

   Apoi coborî repede scăriţa, închise chepengul turnului şi-l înşurubă.

   — Pregătiţi pentru scufundare! se auzi imediat comanda căpitanului.

   Din sunetul glasului său, echipajul îşi dădu seama că ameninţă o mare primejdie şi ca urmare ordinele fură executate cu o precizie matematică.

   Pompele împinseră apa în tancurile de balast şi căpitanul observa cu încordare barometrul, privind din când în când şi prin periscop.

   Iată, însă, că barometrul arătă cinci metri adâncime. Turnul se afundase sub apă, şi numai periscopul mai ieşea puţin la suprafaţă. Dar căpitanul Farrow îl trase repede înăuntru, căci reflectorul duşman rătăcea acuma peste valurile întunecate, apropiindu-se de punctul unde dispăruse în apă submarinul.

   Acesta atinse adâncimea de opt metri: Farrow, însă, ştia bine că lumina puternică putea străbate în apa limpede a golfurilor insulelor Pacificului, până la mari adâncimi. Ar fi fost lesne, deci ca scheletul enorm al vasului să fie văzut.

   Încredinţă repede lui Rindow conducerea, apoi, urmat de George, porni spre cabina de la proră, unde erau cele două ferestre; dădu în lături obloanele de oţel şi în aceeaşi clipă văzu că temerile lui erau întemeiate.

   Apa în jurul vasului era puternic luminată; razele reflectorului pătrundeau, deci, foarte adânc şi se putea ca cei de pe crucişător să vadă submarinul ca o umbră întunecată. Faptul că lumina rămânea fixată pe acelaşi loc, dovedea că bănuiala căpitanului Farrow era adevărată.

   Submarinul atinsese zece metri adâncime, când căpitanul hotărî să facă o încercare pentru a vedea dacă presupunerea lui e îndreptăţită. Dădu comanda:

   — Încetişor înainte !

   Electromotoarele începură să zbârnâie. Vasul alunecă în linie dreaptă şi peste câteva clipe apa deveni mai întunecată. Va izbuti oare să-i înşele pe Englezi?

   Farrow respiră uşurat când apa rămase acuma complet întunecată şi nestrăvezie. Apoi ceru lui Rindow, prin acustic, să privească prin periscop. Răspunsul nu se lăsă aşteptat: submarinul ieşise din câmpul luminos al reflectorului.

   — Introduceţi spre bord, în întâmpinarea crucişătorului! ordonă căpitanul.

   Ştia bine că trucul acesta oferea singura posibilitate de salvare. Englezilor nici nu le va da prin gând că Farrow va trece cu vasul său prin faţa lor, în loc s-o ia la fugă în direcţie opusă.

   Tatăl şi fiul priviră cu încordare prin cele două ferestre în apa neagră. Vor izbuti oare să scape de urmărirea crucişătorului?

   — Tată, mi se pare că înaintăm ! spuse George, vesel.

   Deodată, însă, scoase o exclamaţie de surpriză şi dezamăgire,

căci apa se luminase din nou. Englezii descoperiseră iarăşi matahala suspectă, şi bănuiau desigur că nu poate fi vorba decât de mult-căutatul submarin al căpitanului Farrow.

   Dacă îl vor sili, prin împuşcături, să iasă la suprafaţă, va fi luat cu siguranţă prizonier împreună cu întreg echipajul şi vasul va fi scufundat. Şi atunci cine să mai salveze pe Jeanette Roule şi pe fiica prinţului indian, Sanja, răpită de fiorosul căpitan Henry pe misterioasa corabie neagră? Iar fiul său va fi nenorocit pentru toată viaţa, căci în inimile celor doi tineri se născuse o dragoste din cele mai trainice.

   În faţa acestei situaţiuni, căpitanul luă o hotărâre disperată :

   — Înainte, cu toată viteza! comandă el cu energie.

   Se bizuia pe faptul că Englezii nu vor putea urmări cu reflectorul lor goana submarinului; şi chiar dac-ar trage, le-ar veni greu să nimerească din cauza repeziciunii cu care s-ar urma descărcăturile tunului.

   Submarinul zbura ca o săgeată, şi peste câteva clipe apa se- ntunecă din nou. Cei dinăuntru auziră lămurit ecoul împuşcăturii.

   — Mai adânc! comandă Farrow.

   Căpitanul privi indicatorul barometrului şi văzu că se aflau la doisprezece metri adâncime. Acum nu mai aveau de ce se teme.

   Dar ce se lumină din nou în faţa lor. Englezii îşi îndreptaseră reflectorul în direcţia unde bănuiau că pornise submarinul, şi acesta fu nevoit să străbată iarăşi prin câmpul de lumină.

   Pentru a doua oară răsună ecoul unei împuşcături şi în clipa următoare submarinul fu zguduit din încheieturi şi azvârlit ca o coajă de nucă. Tunarul englez trebuie să fi tras drept în jos în apă, dar probabil că granata explodase în apropierea sau dedesubtul submarinului, pe fundul mării, căci cei doi observatori de la fereastră, văzură lămurit înălţându-se din adânc o volbură de nisip.

   Submarinul se clătină o clipă; căpitanul se temu să nu se fi defectat elicea, dar minunatul submarin se şi puse în mişcare.

   — La tribord ! comandă Farrow.

   Vasul întoarse repede şi porni ca o săgeată în direcţia crucişătorului. Apa devenise turbure acum prin masele de nisip ridicate de explozie şi Englezii nu mai puteau vedea încotro apucase umbra uriaşă a submarinului. Din nou se auzi ecoul unei împuşcături, dar de data asta explozia se produse mai departe, aşa că vasul nu se resimţi de loc de pe urma ei.

   Apa se întunecă iarăşi. La cincisprezece metri adâncime, submarinul gonea spre crucişător; o nouă împuşcătură clătină vasul şi Farrow constată că se găseşte în imediat apropiere a crucişătorului.

   — La babord, rămâneţi la cincisprezece metri! strigă el în tubul acustic.

   Submarinul execută mişcarea şi porni ca o săgeată prin apă. Auziră încă trei împuşcături, dar cea din urmă atât de slabă, încât nu mai era nimic de temut din partea crucişătorului.

   Căpitanul era atent, însă. Mai rămase o jumătate de ceas sub apă, după care dădu comanda de ieşire la suprafaţă.

   Se întoarse cu George în turn, înălţă periscopul şi privi cu atenţie printr-unsul; departe, îndărătul său, văzu o dungă subţire, luminoasă rătăcind pe mare în cercuri largi: era reflectorul crucişătorului care tot căuta submarinul dispărut.

   Acum nu mai era nici o primejdie pentru ieşirea la suprafaţă; toţi răsuflară uşuraţi când Petre deschise chepengul turnului şi aerul proaspăt al nopţii pătrunse în valuri înăuntru.

   — Aşa George, ţie îţi datorăm viaţa, zise căpitanul fiului său. Te-ai arătat chibzuit şi curajos ca un adevărat bărbat. Trebuie să-ţi mărturisesc toată admiraţia mea, băiete, şi sunt nespus de mândru că am un fiu atât de viteaz.

   Rindow şi doctorul Bertram îşi exprimară şi ei recunoştinţa în cuvinte de mulţumire, iar bătrânul Petre strigă „Ura!" în cinstea dragului său George, care-i scăpase pe toţi de soarta grozavă ce le era hărăzită pe insula vânătorilor de capete.

   Bătrânul tunar, Jan Brike, ieşi „în front" şi, în numele întregului echipaj declară că toţi sunt gata să pornească pe urmele corăbiei negre şi să elibereze pe cele două fete prizoniere.

   Cuvintele acestea îl bucurară pe George mai mult decât toate

mulţumirile lor. Oricât ar fi fost de mare fericirea de a-şi fi salvat tatăl şi tovarăşii de aventuri. În inima lui mai rămăsese durerea pentru Sanja, care se afla în puterea fiorosului căpitan Henry.

   Doctorul Bertram îl sfătui să se ducă la culcare; noaptea era pe sfârşite şi emoţiile prin care trecuse înrâuriseră asupra nervilor tânărului nostru erou.

   George ascultă sfatul şi întinzându-se în hamac, adormi imediat.

   Se trezi pe la amiază.

   Petre pândise momentul acesta şi cum deschise ochii tânărul său stăpân îi şi aduse dejunul, pe care acesta îl înfulecă cu poftă.

   Când se urcă în turn, fu întâmpinat cu dragoste de tatăl său, de Rindow, doctorul Bertram şi prinţul Ghasna. Vremea era minunată şi submarinul plutea spre o insuliţă împădurită.

   — Unde ne aflăm ? întrebă tânărul, mirat.

   — Ne îndreptăm spre sud, după cum văd, adăugă el, aruncând o privire pe compas. Parcă era vorba să pornim spre arhipelagul Louisiada, în insula unde se găseşte apă de băut? Acolo vine adesea şi corabia neagră ca să ia apă, după cum ne-au spus cei doi tineri îndrăgostiţi! (Vezi broşura 6.)

   — Acolo vom şi ajunge — răspunse căpitanul — căci ne aflăm în urma corăbiei negre. Petre a văzut-o în zorii zilei, îndepărtându- se spre sud. O poţi vedea şi tu uitându-te cu ocheanul, ca un punct negru, pierdut în depărtare. Trebuie să rămânem la oarecare distanţă de ea, ca să nu ne vadă.

   George duse repede ocheanul la ochi şi descoperi un punct mic, negru: era corabia căpitanului Henry, pe bordul căreia se afla draga lui Sanja.

   La gândul acesta George scrâşni din dinţi şi strânse cu furie nestăpânită mânerul pumnalului, dăruit de frumoasa fiică a prinţului indian. Căpitanul Farrow ghici îndată ce se petrece în sufletul său, îi puse mâna pe umăr căutând să-l mângâie.

   — Fii liniştit, dragă George, orice s-ar întâmpla, o vom scăpa pe Sanja din mâinile călăilor. A, dar parcă şi-a încetinit viteza... Luă ocheanul din mâna lui George şi după ce privi câtva timp, zise: Ciudat, trece încetişor pe dinaintea noastră spre insula a doua. Uite că se îndreaptă spre uscat! A, ancorează... George, poate că nu va trece mult şi le vom putea elibera pe cele două fete. Vom merge acum spre insula din faţa noastră, vom străbate pădurea şi de acolo vom putea observa corabia fără să fim zăriţi.

   La comanda lui Farrow, submarinul îşi schimbă direcţia în aşa fel ca insula să vină între corabia neagră şi urmăritorii ei, apoi minunatul vas se-ndreptă încet spre mica limbă de pământ.

   Un golfuleţ cu ţărmul neted le oferea putinţa să debarce. În genere, malurile insulelor Oceanului Pacific sunt atât de înalte, încât submarinul avea la dispoziţie destul apă ca să acosteze direct la ţărm.

   De data asta, însă, lucrurile stăteau altfel. Petre, care alergase spre partea dinainte a punţii şi observa adâncimea mării, strigă:

   — Opriţi !

   Căpitanul transmise ordinul mai departe şi vasul stopa brusc.

   Până la ţărm mai erau vre-o treizeci de metri; debarcarea ar fi fost posibilă, deci, numai cu ajutorul bărcilor de aluminiu. Farrow dădu ordinul să se aducă pe punte două bărci; nu vroia să debarce cu prea mulţi oameni, căci prin ţinutul acesta trebuia să fii cu ochii-n patru. Fără să-ţi dai seama când cum, te puteai trezi cu vânătorii de capete în spinare.

   Nici nu sfârşi bine să dea ordinul că se şi ivi din desiş un sălbatec. Era gol-puşcă şi trupul său tuciuriu sclipea în razele soarelui; în jurul gâtului purta un colan ciudat din colţi de porc mistreţ.

   Individul era neînarmat. Privi prosteşte spre submarin, apoi scoase o exclamaţie de surpriză şi... se aruncă în apă, înotând cu turbare spre vas.

   — Aha ! vrea să ne facă o vizită, zise căpitanul Farrow — bună idee, n-am ce zice !

   — Se vede treaba că a mai avut de-a face cu albii — fu de părere Rindow — căci părea bucuros când ne-a văzut. Şi adicătelea, de ce n-ar exista şi o excepţie printre vânătorii de capete ?

   — O fi cum zici d-ta, dar nu strică să fim prevăzători, răspunse Farrow şi trase revolverul de la brâu. Deşi pare neînarmat, nu e exclus să aibă un cuţit atârnat în spate.

   — Tot ce se poate, încuviinţă doctorul Bertram. Cu prea multă încredere nu trebuie să-i învredniceşti pe sălbatecii ăştia! Ei, George, ce faci acolo?

   Tânărul scosese fulgerător pumnalul dăruit de Sanja, se caţără cu îndemânare peste marginea turnului şi alergă spre balustradă.

   — George, bagă de seamă! strigă Petre, scoţând şi el cuţitul. Lasă că-l atac eu!

   Era prea târziu, însă. Instinctul îl îndemna pe tânăr să lucreze fără să se gândească la primejdie. Cu un salt de acrobat îşi făcu vânt în apa golfului şi când reapăru la suprafaţă era numai la câţiva metri de duşman, în întâmpinarea căruia se aruncase, îndemnat numai de dorinţa de a apăra viaţa sălbatecului neînarmat, pe care-l pândea o moarte grozavă.

   Căpitanul Farrow scoase un ţipăt de spaimă, apoi ridică revolverul şi trase unul după altul câteva focuri. Rechinul uriaş plescăi speriat din coadă când îl loviră gloanţele, dar prada apropiată îl întărâtă prea mult, ca să dea înapoi. Ca fulgerul se năpusti spre George, care-l aştepta liniştit, cu pumnalul în mână.

   II

PE URMELE CĂPITANULUI

   ÎMPREUNĂ CU PETRE, George făcuse adesea execuţii de spintecare a unui rechin; se cerea pentru asta să fii bun înotător şi înainte de toate să ştii să păstrezi sânge rece. Acuma, însă, situaţia era cu totul altfel. Pe atunci, Petre făcea pe rechinul şi se lăsa „spintecat" de George, — dar de data asta tânărul avea în faţă o veritabilă hienă de mare, cu care nu mai încăpea joacă.

   Nici nu auzea măcar strigătele înspăimântate de pe turnul submarinului şi nici zgomotul ce-l făcea Petre în apă, apropiindu- se de el. Toată atenţiunea lui era aţintită asupra monstrului care se apropia.

   Iată-l că se aruncă pe spate pentru a se putea folosi de colţii puternici care sânt în partea dindărăt a capului, — şi acuma venise momentul pentru George să se dea în laţuri şi să înfigă în acelaşi timp pumnalul în trupul rechinului.

   Dacă nu se folosea de toată forţa şi sânge-rece, era pierdut; o singură muşcătură a monstrului îi va desprinde braţul de trup.

   Dar curajosul tânăr ştia ce are de făcut. Se feri de muşcătura ameninţătoare aruncându-se repede în lături, apoi înfipse pumnalul ascuţit, adânc în carnea albă a rechinului. În acelaşi timp înotă înainte cu braţul stâng şi monstrul care se zbătea îşi despică singur trupul în tăişul ascuţit al pumnalului. Totuşi, George nu făcuse treaba cum trebuie.

   Pumnalul rămase înfipt în pieptul rechinului şi George, care ţinea strâns mânerul, fu târât de monstrul turbat.

   Părea pierdut, căci rechinul începu să se lase afund. Dar tocmai atunci se ivi şi Petre lângă el, se aruncă de partea cealaltă a, monstrului, îi înfipse adânc cuţitul în carne şi într-o clipă oţelul despică trupul până la coadă.

   Rechinul se zvârcolea cu turbare şi George trebui să dea drumul pumnalului, căci altfel era pierdut. Se-ndepărtă repede, până ieşi din vârtejul produs de zvârcolelile monstrului rănit de moarte, şi strigă Uriaşului :

   — Petre, pumnalul meu e înfipt în trupul rechinului. Trebuie să-l iau înapoi, căci e de la Sanja.

   Sălbatecul, care provocase fără să vrea lupta aceasta dintre George şi rechin, înota a-cum spre salvatorul său. Îl privi în ochi cu recunoştinţă şi zise într-o englezească stricat :

   — Haku aduce pumnal. Maşter salvat Haku, Haku este întotdeauna recunoscător.

   Îşi aţinti ochii mari şi negri asupra monstrului care se afunda zbătându-se, apoi alunecă sub apă ca un peşte. Rămase câteva clipe în apropierea rechinului, apoi ieşi la suprafaţă şi întinse lui George pumnalul. Tânărul, fericit peste măsură, luă arma ce-i era atât de scumpă şi zise :

   — Îţi mulţumesc, Haku. Vroiai parcă să vii pe vasul nostru?

   — Da, Haku vrut să vie pe submarin. Fără să-şi mai spuie ceva, cei doi înotară spre vas, urmaţi de Petre. — Dar aici, George avu să întâmpine figura supărată a tatălui său. Sfios se apropia de dânsul şi cu o privire rugătoare îi întinse mâna.

   — Tată — spuse el cu seriozitate — nu ştiu singur cum s-a făcut, dar parcă m-a îndemnat ceva să mă arunc asupra rechinului. Poate că a fost o presimţire că Haku ştie ceva despre corabia neagră. Haku e numele aceluia pe care l-am salvat.

   Farrow strânse în tăcere mâna fiului său. Trecuse printr-o mare spaimă, dar nu se gândea să-i facă imputări.

   Îşi îndreptă apoi privirea spre băştinaşul care sărise sprinten parapetul vasului. Era un bărbat ca de vreo treizeci şi cinci de ani, înalt şi vânjos. Avea trăsături plăcute şi făcea o impresie bună.

   — Haku, vino mai aproape, zise Farrow, cu bună-voinţă. Vreau să te întreb câte ceva,

   Negrul se supuse şi cu o disciplină pe care n-ai fi bănuit-o la dânsul se opri drept în faţa căpitanului.

   — Bravo, aşa-mi place! exclamă Farrow, vesel. — Aşadar, te numeşti Haku! Ia spune, dragă, trăiesc mulţi semeni de-ai tăi pe insula din faţa noastră ?

   — Da, maşter, Haku este căpetenia lor. Maşter poate debarcă liniştit. Noi nu luăm capete de la albi, nici nu „kai-kai" (mâncăm) porc-lung.

   — Asta-i foarte frumos din partea voastră, răspunse Farrow, cu ironie. Aşadar, nu obişnuiţi să mâncaţi came de om ca locuitorii celorlalte insule de pe aici. Aş vrea să te cred, dar parcă nu mă lasă inima...

   — Haku spune, maşter poate să vie, răspunse băştinaşul, cu ton serios. Maşter va vedea singur.

   Scoase un ţipăt ascuţit şi desişul de pe mal se însufleţi imediat.

Ca ieşiţi din pământ stăteau acolo vreo cincizeci de indivizi, împodobiţi cu găteli barbare. Ridicară braţele şi izbucniră într-un urlet care aducea pe departe cu un „ura !"

   — Bine Haku, vom veni! spuse căpitanul după oarecare chibzuială. Dar ţin să-ţi atrag atenţia că la cea mai mică încercare de trădare, vă arunc pe toţi. Ai înţeles ? — înainte, băieţi, coborâţi în bărci! Luaţi, însă, fiecare din voi câte două granate de mână.

   În prima barcă se aflau căpitanul, George, Rindow, doctorul Bertram, prinţul Ghasna, Petre şi doi marinari. În a doua era inginerul Hagen cu şapte marinari. Pe bordul submarinului rămaseră secundul Brun cu restul oamenilor din echipaj şi indienii prinţului. Jan Brike, tunarul, pregătise pentru orice eventualitate tunul, de la proră. La cel de la pupă pusese un tânăr marinar care se pricepea în meserie.

   Bărcile se-ndepărtară. Căpitanul Farrow stătea lipit de Haku şi ţinea revolverul strâns în mână. În tot cazul era o cutezanţă mare din partea lor, căci securile grozave ale vânătorilor de capete loveau atât de neaşteptat, încât nu mai aveai când să scoţi arma sau să arunci granata.

   Haku ghici gândurile căpitanului, şi când debarcă pe ţărm rămase locului şi zise cu oare-care amărăciune în glas :

   — Maşter nu crede Haku. Maşter va vedea Haku nu spune minciuni. Maşter tânăr — arătă spre George — salvat viaţa la Haku, Haku mult recunoscător La el.

   George se apropia de tânăr şi-i întinse mâna:

   — Haku — spuse el prietenos — eu am încredere în tine şi mă bucur că te-am putut salva de la moarte. Am făcut experienţe proaste, şi pe insula Malaita era cât p-aci să ne lăsăm capetele. De-aceea tata e atât de bănuitor.

   — Oh! maşteri au fost la Malaita! exclamă Haku, surprins. Acolo rău, foarte rău. Kai-kai big felloic men! o dădu el pe englezeşte.

   — Da — zise Farrow, pe Malaita se mănâncă oameni. Aşadar, Haku, vei înţelege de ce sunt atât de bănuitor. Mă bucur, însă, că pe la voi lucrurile stau altfel.

   — Haku fost la Englezi. Haku fost poliţai, spuse individul cu mândrie. Maşter vine şi vede cum locuieşte Haku.

   — Aha! făcu doctorul, încetişor, soldat în poliţia coloniilor. Ei, în

cazul ăsta putem avea încredere într-unsul. deşi tot e o îndrăzneală din partea noastră să mergem în desiş. Dar n-avem încotro, trebuie s-ajungem în partea de sud a insulei ca să

putem spiona de-acolo corabia neagră.

   Haku porni în fruntea trupei. O potecă îngustă ducea spre sud. Era atât de îngustă încât de-abia puteau merge alături doi

oameni.

   Aerul era fierbinte şi umed în desiş; după zece minute de mers forţat, un luminiş mare se ivi în faţa lor. Nu-şi putură reţine o exclamaţie de surpriză, căci se aşteptase să dea peste colibe primitive de stuf, în care băştinaşii trăiesc ca animalele. Dar în locul acestora văzuse case idilice din bambus, construite după moda europeană. Şi tot satul îţi făcea o impresie de ordine şi curăţenie exemplară.

   Haku strălucea de bucurie văzând uimirea musafirilor săi.

   — Haku învăţat multe de la Englezi — zise el cu mândrie.

   — Văd şi eu, răspunse Farrow, cu seriozitate. La asta nu m-aş fi aşteptat. Dar ia spune-mi, din ce trăiţi voi pe aici?

   — La noi este porci, fructe, prindem peşte; aici nu vine vapor, rămânem între noi. Asta-i bine.

   — Şi de unde aveţi cuţitele şi uneltele? întrebă căpitanul arătând spre aceste obiecte, care se aflau înaintea câtorva case.

   — Haku adus multe lăzi mari când întors în patrie, răspunse căpetenia. Noi nu mai avem nevoie de nimic, vapoare poate rămâne unde sunt.

   — Ei, dar proviziile astea n-or să ţie cât lumea, zise căpitanul.

   — Atunci Haku pleacă în alte insule şi face schimb.

   Câteva femei ale tribului aduseră fripturi de porc şi nişte frunze mari, verzi, altele veneau cu fructe minunate. Haku îi invită stăruitor să mănânce şi musafirii nu se lăsară mult rugaţi.

   Când terminară masa, Farrow zise:

   — Haku, trebuie să pornim neapărat spre coasta de sud a insulei. Am venit după o corabie neagră care a ancorat de curând pe insula clin spate. Pe bordul vasului se află două fete, pe care vrem să le salvăm.

   — Ah! Haku cunoaşte bine corabia neagră, strigă căpetenia. Maşter merge cu mine, eu arăt la dânsul. Corabia neagră vine des aici. Haku crede nu lucru curat acolo.

   — Ai observat ceva deosebit?

   — Marinari de pe vapor duc lăzi pe uscat. Şi oameni, prizonieri. Corabie neagră nu-i bun!

   — Ah! ar fi minunat dacă am regăsi acolo pe bietele fete! zise Farrow. Repede, trebuie să punem vasul sub observaţie, poate că putem salva pe Sanja şi Jeanette fără să le primejduim viaţa.

   George mergea alături de Haku, care-şi conducea musafirii pe o potecă îngustă ce ducea spre sud. Insula nu prea era mare, căci după douăzeci de minute de mers, Haku se opri şi ridică mâna în semn de avertizare. Apoi arătă spre dreapta şi stânga.

   De ambele părţi porneau poteci pe care marinarii se

împrăştiară. În faţa lor se afla ţărmul coastei de sud, despărţit printr-o fâşie de tufiş. Printre ramuri se putea privi bine spre mare.

   Insula de jos era la o depărtare de vre-o jumătate de kilometru. Corabia neagră ancorase la marginea de nord, lângă ţărm, de care era legat cu o podişcă scurtă.

   Pentru moment nu era nimic pe bord. Numai la pupă stătea un bărbat îmbrăcat cu haine de culoare închisă şi privea cu ocheanul spre nord.

   — Aha! ne caută pe noi! zise căpitanul. Dac-ar şti că suntem atât de aproape! Dar ia staţi niţel!

   Sentinela de pe corabie îşi îndreptă brusc privirea spre ţărm. Ridică mâna şi făcu un gest scurt. Imediat se iviră doi bărbaţi din desiş şi se îndreptară spre podişcă.

   Primul avea statură de uriaş şi părea să fie foarte puternic. Era descoperit şi cu toată depărtarea la care se afla, marinarii avură impresia că părul capului era roşu ca focul.

   — Asta-i căpitanul Henry! zise Farrow. După câte ştim, are părul roşu şi barba la fel. Şi figura e întocmai după cum ne-a fost descrisă. Dac-aş fi ştiut că e pe uscat, aş fi venit pe sub apă lângă corabie şi l-aşi fi luat prin surprindere.

   — Dar bine, tată, atunci ar fi fost Sania în mare primejdie, zise George. Sunt încredinţat că a târât-o pe insulă, împreună cu Jeanette. După cum ne spunea Haku, ducea adesea prizonieri acolo.

   — Hm! aşa pare să fie. zise Farrow. Dar chestia e: ce facem acum? După cât s-arată, are de gând să plece. — Da, aşa este. Uite că ridică podişca! Ei, ce facem? Să-l urmărim cu submarinul sau să cercetăm mai întâi insula?

   — Eu sunt de părere să cercetăm insula, zise George. căci corabia o vom găsi noi oricum în arhipelagul Louisiada, când va veni să ia apă.

   — Sunt şi eu de părerea lui George, zise doctorul trebuie să aflăm în orice caz taina care se ascunde pe insula de colo. Şi dacă le găsim pe fete într-adevăr, atunci ne vom putea război fără cruţare când ne-om mai întâlni cândva cu blestemata aia de corabie neagră.

   — Şi d-ta ce părere ai, dragă Rindow? întrebă căpitanul pe primul ofiţer.

   — Vasul a şi plecat — răspunse acesta — şi oricum îl vom pierde din vedere până să fi ajuns noi în submarin ca să ne îmbarcăm. Deoarece ştim că vom da de dânsul în arhipelagul Louisiada, sunt şi eu de părere să pornim în cercetare spre insula din faţa noastră. M-aş bucura mult să le găsim pe bietele fete.

   — Mie nu-mi prea spune inima că fata mea ar fi pe insulă, interveni prinţul Ghasna, cu tristeţe. Va trece încă mult timp până- mi va fi dat s-o revăd.

   — Inima te înşeală adesea, Alteţă, zise George. Nu trebuie să plecăm de aici până nu vom fi cercetat insula. Altminteri ne vom face, poate, imputări amare mai târziu.

   — Asta aşa e, dragul meu — răspunse prinţul, cu seriozitate, dar totuşi eu nu cred s-o regăsim atât de repede pe Sanja.

   — Chiar aşa să fie, vom găsi cel puţin pe insulă un fir conducător, de care să ne putem ajuta. E mai mult ca probabil că banditul ăsta de Henry mai are şi alte ascunzători, de care am putea afla pe insulă. Dar crezi tu, tată, că locuiesc acolo oameni de-ai lui?

   — Dacă sunt şi prizonieri, atunci nu poate fi îndoială. De aceea trebuie să fim cu mare băgare de seamă când vom pătrunde în insulă. Ar fi recomandabil să facem asta pe întuneric, — dar atunci e sigur că nu vom găsi poteca ce duce în interiorul insulei, şi apoi am pierde şi prea multă vreme. Vom face în aşa fel, să aducem încoace cele două bărci, dea curmezişul insulei. Ne îmbarcăm pe ele şi străbatem repede cei cinci sute de metri care sunt până acolo. Înainte, băieţi! Aduceţi bărcile! Dragă Rindow, du-te şi d-ta şi spune-i lui Brun să rămâie liniştit pe submarin, căci noi vom întârzia până seara cu cercetarea insulei. Dacă, totuşi, va ţine mai mult, să vie cu vasul într-acolo.

   — Haku merge şi el, se rugă negrul. Bărbaţi din tribul Haku ajută la dus bărci.

   — Cu atât mai bine, — nu mai e nevoie să iei prea mulţi oameni, dragă Rindow, zise căpitanul. Cred şi eu că supuşii lui Haku vor duce mai uşor bărcile pe potecile alea înguste.

   Rindow se-ndepărtă repede cu Haku. Ceilalţi rămaseră după copaci şi observau insula. Trecu vreun ceas, dar în tot timpul acesta nu se arătă nimic suspect dincolo.

   În cele din urmă sosiră şi oamenii lui Haku, cu cele două bărci. Le puseră repede pe apă şi tot aşa de repede marinarii săriră în ele şi porniră spre insula misterioasă.

   Cea dintâi ajunse la ţărm barca vâslită de Petre, cum era şi de aşteptat apoi sosi şi inginerul Hagen cu a lui.

   — Repede în tufişuri! ordonă căpitanul Farrow. Trebuie să vedem dacă nu s-a ascuns nimeni pe acolo.

   George fu cel dintâi. Ajunse în tufişuri cu mult înaintea celorlalţi şi descoperi imediat o potecă îngustă care ducea în interiorul insulei. Înainta puţin pe potecă, apoi se împiedică de ceva şi se- ntinse cât era de lung.

   În aceeaşi clipă se auziră dinspre ţărm strigăte de spaimă, apoi trosnituri şi foşnete ciudate. George se ridică repede şi se-ntoarse.

   Văzu atunci un trunchi înalt de palmier, prăbuşindu-se deasupra potecii.

   Şi acuma văzu la pământ o funie din fibre do cocoş, de care se împiedicase. Funia asta trebuie să fi îndepărtat ţăruşul care ţinea copacul în picioare.

   — Drace! ai scăpat şi de data asta ca prin urechile acului, dragă George! zise Petre, care se apropiase. Nici nu-ţi poţi închipui ce spaimă am tras când am văzut copacul prăbuşindu-se.

   — Te cred, scumpul meu Petre, zise George, mişcat. Ei, să fim mulţumiţi că s-a sfârşit cu bine. Dar nu cred să fie vreo santinelă pe aici, — căpitanul Henry îşi închipuie că-şi poate apăra poteca prin şiretlicuri dintr-acestea.

   Căpitanul Farrow şi ceilalţi veniră în fugă. George se simţi mişcat văzând chipurile lor înspăimântate. Asta era o dovadă cât de mult ţineau la dânsul.

   — Steaua d-tale e norocoasă, tinere prieten, zise prinţul Ghasna. Sanja mea se roagă necontenit Atotputernicului să te apere de rele.

   George îşi simţi inima năpădită de o văpaie dogoritoare şi chipul Sanjei îi apăru aievea în faţă. Ea se gândea mereu la el, — chiar tatăl ei i-o spunea... Se-ntoarse repede, ca să nu-şi trădeze emoţia şi porni înainte.

   — Poate că tot o găsim aici pe Sanja! strigă el peste umăr.

   III

ÎNGROPAŢI ÎN NISIP

   OCHII TUTUROR ISCODEAU în toate părţile. Îndrăzneţii marinari formau un lanţ lung care şerpuia pe poteca îngustă dintre tufişuri.

   La o comandă a căpitanului Farrow, transmisă din om în om, toţi scoaseră revolverele sau ţineau în mâini o granată, gata de aruncat. Prima jumătate a convoiului observa partea dreaptă a potecii, cealaltă jumătate, partea stângă.

   O tăcere apăsătoare domnea peste pădurea seculară. Nici-o vietate nu dădea semne de viată. Marinarii erau leoarcă de sudoare.

   Deodată se lumină în partea dinainte şi în faţa lor se ivi un şes întins, cu multe colibe şi câteva şoproane lungi.

   La o nouă comandă a lui Farrow, marinarii se împrăştiară la marginea luminişului, apoi lanţul porni mai departe, spre satul din mijlocul pădurii seculare.

   Nici un semn nu arăta c-ar fi oameni pe acolo. Probabil că marinarii dăduseră peste vre-un depozit al căpitanului Henry colibele acestea erau dovada că se-ntorcea din când în când aici, cu oamenii săi. În nici un caz nu era un sat al vânătorilor de capete, ci mai curând unul de oameni pe care căpitanul său, schimbându-le obiceiurile, cum se-ntâmplase cu tribul de sub conducerea lui Haku.

   Dar dacă satul ar fi fost locuit, ar fi trebuit să se arate cel puţin câini sau porci. Atât de repede n-ar fi putut dispare un trib întreg, pentru ca să-ntindă o cursă eventualilor musafiri.

   Marinarii ajunseră la primele colibe pe care le cercetară cu deamănuntul. Erau amenajate după cerinţele europene, dar... pustii. Praful gros de pe obiecte dovedea că nu locuise de mult nimeni în ele.

   Ajunseră şi la şoproanele cele lungi şi căpitanul Farrow deschise cu băgare de seamă una din uşi. Încăperea mare, luminată de sus, era plină cu lăzi şi baloturi. Era un depozit întreg cu tot soiul de obiecte destinate să servească negoţului de schimb pe insulele Oceanului Pacific. Tutun, unelte, podoabe ieftine, stofe şi mărunţişuri felurite, în stare să câştige inima naivilor sălbateci. Poate că Henry acesta făcea şi negoţ adevărat, pentru a ascunde afacerile întunecate la care se deda. Sau poate fusese cândva negustor cinstit şi alunecase pe panta crimei când i se oferi perspectiva să puie mâna pe milioane prin sechestrarea Jeanettei Roule.

   În orice caz, descoperirea aceasta era de mare însemnătate, căci era o dovadă că Henry venea uneori pe aici. Şi apoi, în praful care acoperea podeaua şopronului se vedeau lămurit urmele picioarelor a doi bărbaţi. Căpitanul Henry venise probabil cu însoţitorul său şi inspectase în grabă depozitul, căci urmele se opreau la capătul şopronului, de unde se-ntorceau spre ieşire. De aici Farrow şi Rindow intrară în al doilea şopron, care şi el era plin cu tot soiul de mărfuri. Farrow se adresă, râzând, lui Rindow spunând că-i va da lui Haku ideea să ia în stăpânire toate bunurile adunate aici; în felul acesta nu va mai avea nevoie să întreprindă călătorii lungi pentru a se aproviziona cu obiectele de care avea nevoie tribul său.

   Toate colibele fură cercetate cu amănunţime, dar nu se găsi nimic de seamă. Marinarii rămaseră în faţa celui de-al doilea şopron şi Farrow spuse:

   — Păcat, am fi putut să ne scutim vizita aceasta. Dar avem cel puţin conştiinţa împăcată. Ei, acum, s-o pornim repede înapoi şi să ne luăm după corabie. A apucat drumul spre vest aşa că e de presupus că se va opri în arhipelagul Louisiada, ca să ia apă.

   George era foarte amărât.

   — Păcat! — oftă el — eram aproape sigur că o voi găsi aici pe Sanja. Va fi mult mai greu s-o eliberăm de pe corabie; mă tem ca ticălosul acela de Henry să nu-i facă vreun rău când va vedea că ne apropiem de el.

   — De asta să n-ai teamă, băiete — căută să-l liniştească Farrow — când corabia va fi acolo vom găsi noi mijlocul să ne apropiem neobservaţi de ea. Ei, dar acu să plecăm, căci nu mai avem ce căuta aici.

   — Tată, spuse de-odată George, care în timp ce vorbea căpitanul se uitase cu atenţie în juru-i — colo mai e potecă, ce pare că duce spre sud-vest. Poate că mai găsim un al doilea luminiş, în care se află prizonierii. Hai să pornim pe poteca asta!

   — Hm ! ai dreptate, băiatule, zise căpitanul; poteca de colo pare să fie şi mai lată. Desigur că e drumul principal spre luminişul ăsta. Probabil că Henry s-a oprit aici sus, numai pentru a face o mică vizită comorilor sale. Înainte, deci!

   George o şi pornise. Iscodi cu privirea în amândouă părţile, când ajunse pe poteca ce părea largă şi bătătorită. Dar şi aici se vedea că drumul acesta nu fusese umblat de multă vreme, căci buruienele creşteau în voie, fără să fi fost strivite de picior omenesc.

   Şi tânărul păşea voiniceşte înainte, urmat de tovarăşii săi. Merseră timp de douăzeci de minute, pe drumul drept ca o panglică, apoi o fâşie de pădure îl închise cu totul. Când George se strecură printre ramuri, se opri uimit.

   Descoperise locul unde căpitanul Henry îşi adăpostea desigur corabia, când rămânea mai mult timp pe insulă. Văzu înainte-i un golf larg, înconjurat din toate părţile de tufe şi copaci. În partea de sud se arăta un canal îngust, care ducea, desigur, în mare. Era o ascunzătoare minunată, căci dinspre mare nimeni n-ar fi putut vedea golful şi vasul ancorat acolo. La picioarele lui George se- ntindea o plajă largă de vreo cincizeci de metri, acoperită cu scoici şi iarbă de mare, o dovadă că era spălată de flux.

   George privi cu atenţiune plaja aceasta şi se înfiora. Văzu un şir întreg de pari, de care atârnau bucăţi de cârpe, din care... ieşeau la iveală oseminte omeneşti.

   — Ptiu. drace! mormăi Petre, care se afla alături de George, — asta cam seamănă cu un câmp de execuţie. Hm! colo jos luceşte

ceva... vreo bijuterie. Să fi murit şi femei pe aici ?

   — Băieţi, asta-i culmea grozăviei? strigă în aceeaşi clipă căpitanul Farrow, cu glasul înăbuşit de emoţie. Acest căpitan Henry e un monstru. Nu vedeţi după stâlpii aceia că fluxul urcă cel mult la un metru? Nenorociţii care au fost legaţi aici trebuie să fi fost sfâşiaţi de crocodili sau rechini.

   Se auziră exclamaţii de groază şi dezgust. Dar George şi cu Petre şi alergaseră spre plajă.

   — Tată, colo luceşte o bijuterie — strigă el — pare să fi murit şi femei pe aici. Să mergem să examinăm fiecare par, poate găsim unele obiecte după care să putem recunoaşte pe bietele victime.

   — Ai dreptate, dragul meu, răspunse Farrow. Înainte, băieţi, cercetaţi toţi parii.

   Marinarii săriseră pe plajă şi alergară spre stâlpii cu pricina. Unul singur rămase de căruţă, — maşinistul Kard, care se rostogoli şi scoase un strigăt de furie, căci îşi cam scrântise piciorul drept. Dar se ridică imediat şi începu să-şi frece piciorul cu furie.

   George ajunse la parul cel mai îndepărtat Atunci auzi în jurul său strigăte puternice, întoarse speriat privirile spre tovarăşi şi văzu că numai partea superioară a trupurilor lor mai ieşea la suprafaţă din nisipul plajei, înspăimântat se dădu înapoi şi în acelaşi moment scoase şi el un strigăt puternic.

   Se afundase subit într-o gaură pe care n-o observase şi în câteva clipe fu îngropat până la şolduri în nisipul moale.

   Instinctiv se ţinu încleştat de par dar asta nu-i fu de nici un ajutor, căci continua să se afunde tot mai adânc.

   — Camarazi, strigă căpitanul Farrow, am căzut într-o cursă drăcească. Pe plaja asta se găsesc o sumedenie de gropi umplute cu nisip mişcător, din care aproape că nu există scăpare, şi parii aceştia sunt în aşa fel aşezaţi încât oricine vrea să-i privească mai de-aproape trebuie să nimerească într-o astfel de groapă a morţii. Nu vedeţi că osemintele sunt legate cu sârmă de parii care sunt destinaţi să atragă pe eventualii vizitatori ai plajei, care trebuie să nimerească în gropile acestea primejdioase? Dar să nu ne pierdem curajul. Ţineţi-vă bine de pari! Ah, simt teren sub picioare, — voi la fel?

   Câţiva marinari confirmară. Căpitanul Farrow stătea până la piept în primejdiosul nisip mişcător, — şi acuma simţi teren solid sub picioare. Nu mai era tras în adânc, cum se-ntâmplă de-obicei cu victimele acestui nisip.

   Unul după altul, marinarii spuseră că dăduseră şi ei peste pământ, — şi George de-asemenea, dar el se afundase până aproape de umeri.

   — Trebuie să facem totul să ieşim din mormintele astea, strigă căpitanul. Poate că ne putem căţăra pe pari.

   Dar oamenii îşi dădură seama îndată că gropile fuseseră făcute cu o viclenie drăcească de căpitanul Henry. Parii erau înfipţi uşor în nisip şi când bieţii marinari, pe jumătate îngropaţi, încercară să se caţere pe ei, nu făcură decât să-i afunde mai adânc.

   Erau, deci, prizonierii nisipului mişcător şi cu groază se gândiră la vorbele căpitanului. Când se va produce fluxul, apa le va ajunge până la gât şi, odată cu ea, vor veni desigur crocodilii şi rechinii.

   — Kard, strigă Farrow, rămâi acolo! În nici un caz să nu vii pe plajă. Aleargă repede la barcă, du-te până la insula de sus şi adu-i pe camarazi cu submarinul. Veţi găsi uşor intrarea în golf. Grăbeşte-te, însă, căci peste un ceas vine fluxul şi până atunci trebuie să fiţi aici.

   Deşi îl durea piciorul, maşinistul o luă la fugă îndărăt. Farrow se-ntoarse spre tovarăşi şi zise:

   — Aşa, camarazi, e drept că situaţia în care ne aflăm nu prea e plăcută, dar avem cel puţin siguranţa salvării. Tovarăşii noştri de pe submarin ne pot trage afară, dacă se vor apropia de noi cu bărcile de aluminiu în timpul fluxului. Fiţi curajoşi, deci, căci nu e decât un mic accident.

   Câţiva marinari începură să râdă şi să facă glume. Farrow făcu tot ce-i sta în putinţă să întreţină moralul oamenilor săi.

   Chiar atât de uşoară nu era salvarea. O cât de mică întârziere a submarinului şi crocodilii, aduşi de flux, vor avea un ospăţ îmbelşugat.

   Erau complet lipsiţi de apărare, căci revolverele zăceau în nisipul mişcător, împreună cu brâurile de care atârnau. Chiar dacă le-ar fi putut scoate afară, nu se puteau folosi de ele, fiind înfundate cu nisip.

   George stătea mai prost ca toţi, căci se adâncise mai mult ca ceilalţi şi de-abia respira, din cauză că nisipul îi apăsa coşul pieptului.

   Căpitanul privea îngrijorat spre dânsul. Dacă venea fluxul, el era cel mai ameninţat, căci apa i-ar fi ajuns îndată la gură şi nas.

   Tânărul părea că nici nu bănuieşte primejdia, glumea cu Petre pe care-l avea de vecin şi care se molipsi curând de buna dispoziţie a tânărului său stăpân.

   Căpitanul Farrow îşi ascundea cu greu neliniştea, îşi dădea seama de primejdie grozavă care-i ameninţa, ştiind prea bine că o cât de mică întârziere însemna moartea.

   Socoti în gând cât timp îi trebuia lui Kard ca să vie cu ajutorul necesar şi constată cu spaimă că de-abia ajungea un ceas pentru

asta, ţinând seamă şi de faptul că din cauza piciorului pe care şi-l scrântise, bietul maşinist nu va putea alerga prea repede.

   Îngrijorat peste măsură, privi din nou spre George. El va fi cea dinţii victimă, înecat de apa fluxului înghiţit de crocodili.

   Farrow mai încercă odată să se caţere pe stâlpul care, de-altfel, nu mai ieşea decât foarte puţin deasupra plajei, — dar cu încercarea sa nu făcu decât să-l afunde cu totul în nisip. Parii aceştia trebuiau să fi fost foarte ascuţiţi, altfel nu s-ar fi putut înfunda atât de uşor, şi faptul acesta intrase, desigur, în socotelile căpitanului Henry.

   Farrow privi la ceasul-brăţară şi se speria. Trecuse aproape un ceas. Se uită la tovarăşii săi şi văzu că deveniseră cu toţii serioşi. Auziseră doar de la dânsul că în cel mult o oră se va produce fluxul.

   — Curaj, camarazi! căută el să-i îmbărbăteze. Submarinul nostru trebuie să sosească din moment în moment. Şi nu-i cine ştie ce lucru grav dacă ne vom uda puţintel ; soarele ne va usca pe urmă repede.

   — Dacă între timp nu se vor ospăta crocodilii cu trupurile noastre! zise un marinar, cu un râs silit.

   — Ce spui tu e o prostie, Long, răspunse căpitanul. Aşa de repede nu prea vin crocodilii, dac-or fi existând prin golful acesta. Şi apoi, e de ajuns să răcnim la ei, ca să-i întoarcem din drum.

   — Vine fluxul, căpitane! strigă un alt marinar.

   — Şi uite colo-n faţa noastră un crocodil! zise un al treilea. Voi scoate revolverul!

   Dar după câteva clipe strigă speriat :

   — Nu pot scoate braţul din nisipul ăsta blestemat, — mi-e lipit parcă de trup. Căpitane, ce-i de făcut?

   — Rămâi liniştit, Hobe, răspunse Farrow. Submarinul trebuie să sosească din moment în moment. Cel puţin o jumătate de ceas va mai trece până să ne ajungă fluxul. Şi chiar atunci mai avem timp, căci crocodilii se vor retrage dacă vom răcni la ei şi vom agita braţele;

   Farrow privi, totuşi, speriat, la fluxul care se apropia. Apa golfului se umfla încet, ce-i dreptul, dar Hobe văzuse bine: la marginea apei se aflau crocodilii. Căpitanul văzu lămurit şase monştri dintr-aceştia, şi se temea c-ar putea fi mai mulţi în golf.

   — Aşadar, camarazi — strigă el — acuma va trebui să luptăm împotriva crocodililor armele noastre vor fi: glasul şi braţele. Va fi ceva original. Dar înainte de toate să nu ne pierdem capul, de scăpat scăpăm, n-aveţi grijă!

   Vorbele sale, însă, nu prea avură efect. Câţiva marinari râseră,

dar râsul lor era silit. Şi chiar chipurile tuturor căpătară o expresie de îngrijorare, căci apa înainta tot mai mult — şi pe ţărmul golfului se târau monştrii înfiorători.

   Una din târâtoare părea a fi ochit prada, căci ieşi brusc din apă şi alergă înspre bieţii captivi. După ea veneau alte cinci, şase, şapte, toate făcură câţiva paşi, apoi rămaseră locului, liniştite, la depărtare de douăzeci de metri numai.

   — Când voi spune „trei" începeţi să răcniţi cu toţii şi agitaţi braţele! porunci căpitanul.

   Aşa se şi întâmplă. Larma grozavă pe care o făcură marinarii şi gesturile sălbatece cu braţele, avură succesul dorit. Fioroasele târâtoare făcură stânga împrejur şi se aruncară în grabă în apa spumegândă.

   Marinarii izbucniră într-un râs vesel. Nu se aşteptaseră la această izbândă împotriva duşmanului de temut. Şi acuma speranţa îi însufleţi din nou, — căci îşi spuneau că până vor fi acoperiţi de apă va veni şi submarinul atât de mult aşteptat. Cât despre crocodilii, nu se mai temeau. Dar timpul trecea şi apa înainta tot mai mult. Deodată crocodilii apărură din nou deasupra valurilor. Li se stârnise iar pofta, se vede, căci se târâră pe plajă până ajunseră la cel mult zece metri de nenorociţii marinari. Erau vreo zece exemplare hidoase şi numai înfăţişarea lor făcea să-ţi îngheţe sângele în vine.

   Farrow dădu din nou comanda : „răcniţi şi agitaţi braţele !" De data asta, însă, rezultatul nu se produse atât de repede uriaşele şopârle se dădură înapoi, dar mult mai încet ca înainte şi intrară în apă, cu şovăială. înţeleseseră, se vede treaba, că răcnetele marinarilor nu le puteau face nici-un rău.

   După cinci minute se aflau din nou în faţa marinarilor şi numai la şase metri depărtare, fără să se mai sperie de ţipetele şi gesturile disperate ale acestora.

   Situaţia devenea ameninţătoare. Ce era de făcut?

   IV

O NOUĂ NENOROCIRE

   — Camarazi! strigă doctorul Bertram, ei nu ne vor face nimic până nu vom fi înconjuraţi de apă. E o imposibilitate pentru un crocodil, să ne smulgă, de pildă, un braţ, pur şi simplu. Cel mult dacă-l poate înhăţa în apă, apoi se roteşte repede în jurul lui însuşi şi în felul acesta îl rupe din încheietură.

   Doctorul Bertram avea cunoştinţe zoologice, dar perspectiva pe care le-o înfăţişa nu prea era o mângâiere, şi unul din marinari strigă imediat :

   — Eu una ştiu, domnule doctor: mai bine mi-ar place să-mi smulgă dintr-odată braţul, decât să mi-l răsucească aşa cum spuneţi dv. Dar n-avem încotro, trebuie să aşteptăm până ce o înainta îndeajuns apa.

   — Până-atunci va sosi submarinul nostru, căută să-i liniştească din nou căpitanul. Nu vă pierdeţi curajul, căci poate tot nu suntem pierduţi!

   Minutele deveniră ceasuri acum. Nimeni nu mai râdea, nimeni nu mai glumea şi toţi priveau spre monştrii din faţa lor care pândeau doar clipa ca fluxul să înainteze.

   — Uite-i, se apropie! strigă un marinar. Crocodilii se lăsau duşi de apă, unii dintr-unşii îşi deschideau gurile enorme din care ieşeau la iveală nişte colţi grozavi.

   Farrow privi din nou cu îngrijorare spre fiul său. Apa înaintase atât de mult încât îi ajungea bietului George până la subţiori. Era în primejdie să se înece, înainte de-a veni salvarea. Dar căpitanul îşi spuse că o astfel de moarte ar fi mai bună decât să fie sfâşiat de colţii monştrilor.

   Aceştia se apropiaseră până la patru metri şi numărul lor se urcase la vreo douăzeci. Priveliştea era atât de înfiorătoare, încât numai bărbaţi cu nervii de oţel, cum erau marinarii noştri, ar fi putut-o privi, fără să îngheţe de spaimă.

   — Căpitane, ni se apropie sfârşitul! strigă unul din marinari, care era mai aproape de crocodili. Păcat, viaţa noastră a fost atât de frumoasă după război! — Camarazi, pentru viaţa aceasta, trebuie să fim recunoscători numai căpitanul nostru. La sfârşitul ei, se cuvine să-i arătăm mulţumirea noastră. Să strigăm în cinstea lui de trei ori ura!

   — Ura! Ura! Ura! răspunseră toţi în cor.

   — Aşa, acuma n-au decât să vie crocodilii, Dar, din cauza strigătelor tunătoare care izbucniseră din piepturile lor, crocodilii se speriară din nou, şi porniră în grabă înapoi în golf.

   — Camarazi, vă mulţumesc! rosti căpitanul, mişcat. Şi vedeţi, că răsplata a şi venit. Acum putem nădăjdui iar, căci va mai trece câtva timp până ce crocodili vor cuteza să se apropie din nou, şi în vremea asta, nu se poate să nu sosească submarinul.

   — Ar fi şi timpul, — zise George, râzând — altminteri îmi trece apa peste cap.

   Într-adevăr, apa se urcase atât de mult în vremea asta, încât îi ajunsese la gât. Toţi marinarii admirau curajul şi sângele rece al

camaradului lor, care aştepta moartea cu seninătate.

   — Bravo George! strigă Petre. Să ne luăm pildă de la d-ta. Voioşia să nu ţi-o pierzi chiar când eşti la un pas de moarte. Aha ! uite-i că vin iar... afurisite lighioane! Se vede treaba că s-au răzgândit şi şi-or fi spus că au destulă apă ca să ne răsucească frumos mădularele. Domnule căpitan, dragă George, camarazi, — să ne luăm rămas bun! Dea Domnul ca trecerea în lumea cealaltă să ne fie uşoară!

   — Da, camarazi, se pare că ne-a sunat ceasul! zise căpitanul. Vă mulţumesc pentru credinţa cu care m-aţi slujit atâta vreme. Să nădăjduim, că ne vom reîntâlni într-o lume mai bună.

   Crocodilii erau la un metru depărtare. Căscaseră boturile grozave şi nenorociţii marinari, lipsiţi de apărare, priveau încremeniţi la colţii puternici care peste o clipă aveau să le sfâşie carnea.

   Aproape de tot de George un crocodili uriaş îşi deschise botul. Dar tânărul — deşi în apă până la bărbie — nu se iasă intimidat de pericolul ameninţător. Lovi cu putere în apă cu amândouă mâinile şi animalul se dădu îndărăt. Se aşteptase, desigur, la o pradă mai uşoară,

   — Bravo, George! răcni Petre şi făcu la fel cu tânărul său stăpân. Camarazi, imitaţi-l ne George al nostru, căci dihăniile astea sunt laşe.

   Apa stropea acuma sub loviturile puternice, ale marinarilor şi toţi scoaseră strigăte de triumf când crocodilii se dădură înapoi, speriaţi.

   Dar nu pentru multă vreme. Trecură doar câteva minute şi grozavele făpturi se înapoiară, în linie dreaptă spre ei; de data asta, îşi pierduseră cu toţii speranţa. Câţiva marinari închiseră ochii ca să nu vadă grozăvia şi buzele tuturora murmurară rugăciunea: „Tatăl nostru care eşti în ceruri..."

   Simţeau ca o uşurare rostind cuvintele acestea de credinţă care le aminteau de vremea copilăriei îndepărtate.

   O bubuitură sparse văzduhul. Deasupra capetelor celor condamnaţi la moarte vâjâi obuzul... Apoi trosniră focuri de armă şi în aceeaşi clipă plescăi în jurul lor.

   Crocodilii înspăimântaţi, se întoarseră repede spre locul unde apa era mai adâncă. Şi în golf, lângă canalul dinspre sud, se afla submarinul!

   Jan Brike îşi încărca tocmai tunul, iar câţiva marinari stăteau lângă el şi cercetau apa, cu carabinele încărcate. Alţii lăsară în apă cele două bărci de aluminiu.

   — Ura ! strigă Petre, suntem salvaţi !

   Era o muncă nespus de grea dezgroparea nenorociţilor, căci nisipul mişcător nu prea vroia să dea drumul victimelor sale. Singura posibilitate de salvare fu ca bărcile să stopeze una la dreapta şi alta la stânga şi o lopată aşezată de-a curmezişul lor, pe care marinarii îngropaţi se ridicară, ajutaţi de camarazii lor din bărci.

   Primul fu eliberat George, care se afla în situaţia cea mai primejdioasă, căci apa îi ajunsese la gură. Lucrul a mers lesne cu dânsul, căci era uşurel băiatul şi marinarii îl traseră cu toată puterea.

   Submarinul se apropiase şi mai mult. în cele două bărci de aluminiu nici n-aveau loc cu toţii şi primi salvaţi au trebuit să fie duşi pe bord, pentru ca să se poată proceda la liberarea celorlalţi. Şi când toţi fură pe punte, căpitanul Farrow luă cuvântul:

   — Camarazi, Dumnezeu ne-a ocrotit, salvându-ne de la o moarte grozavă, să-i mulţumim cum se cuvine.

   Curajoşii bărbaţi, oţeliţi în lupta vieţii, împreunară mâinile şi buzele lor murmurară o rugăciune.

   — Aşa — zise Farrow apoi — acuma pornim iar după corabia neagră. După ce vom fi eliberat pe bietele fete, căpitanul Henry va trebui să-şi ia pedeapsa pentru nelegiuirile făptuite. Kard, îţi mulţumesc în numele tuturor; sunt încredinţat c-ai făcut tot ce ţi-a stat în putinţă ca să vii cu ajutorul de care aveam nevoie.

   — În drum, m-am poticnit încă odată — spuse marinarul — şi m-am izbit atât de tare cu capul de un copac, încât am rămas câtva timp în nesimţire. Mi-era tare frică să nu vie prea târziu ajutorul, din vina mea.

   — Nu poate fi vorba de vină, Kard, răspunse Farrow. Ţi-ai făcut mai mult decât datoria şi îţi mulţumesc. — Dar acum la drum! Dragă Brun, păstrează d-ta comanda până ce vom fi schimbat de haine. Nisipul ăla blestemat aproape că ne-a intrat în pori. Scoate submarinul din golf şi ia drumul spre arhipelagul Louisiada.

   Marinarii salvaţi intrară în interiorul vasului să-şi schimbe îmbrăcămintea. Căpitanul avusese dreptate: nisipul fin părea să fi pătruns în toţi porii. O baie era absolut necesară şi Farrow le spuse:

   — Camarazi, trebuie să ne îmbăiem numaidecât, altfel e primejdie să ni se inflameze pielea. După ce vom fi părăsit golful şi vom ajunge la larg, voi opri puţin vasul ca să facem o baie în mare. Veniţi pe punte!

   Ofiţerul secund Brun şi timonierul Plundow făcură ochi mari când îi văzură venind pe camarazii lor, goi-puşcă. Farrow îi lămuri pe scurt că trebuie să facă neapărat o baie.

   În curând părăsiră golful şi pluteau în larg. Cercetară zarea cu ocheanele, dar nu se zărea nici un vapor. Căpitanul lăsă vasul să se îndepărteze ca la vreo jumătate de kilometru, apoi dădu comanda de oprire. Crocodili nu prea erau pe aici şi cât despre rechini, aveau grijă camarazii care stăteau lipiţi de parapet cu armele gata să tragă.

   Era o adevărată plăcere pentru bieţii oameni să se zbenguiască acuma în apa călduţă, după clipele de groază prin care trecuseră. Cel mai vesel dintre toţi era George. Tot timpul cât simţise moartea lângă dânsul se gândise numai la Sanja, pe care n-ar fi putut-o salva. Dar acuma se schimbaseră lucrurile şi inima îi râdea de bucurie. Căpitanul Henry trebuia pus cu botul pe labe.

   În faţa lui văzu deodată o băşică mare sclipind în toate culorile. Ciudata plăsmuire a Naturii aluneca încetişor pe valurile uşoare şi George hotărî s-o ducă doctorului Bertram, căruia avea să-i facă desigur plăcere.

   Înotă cu putere şi repede ajunse în apropierea băşicii, care avea mărimea unui cap de copil. Auzi însă în spatele său glasul îngrozit al doctorului :

   — George, George, înapoi, nu te atinge de ea!

   Era, însă, prea târziu. Tânărul ajunsese prea aproape de tentaculele care atârnau în apă din această caracatiţă de mare. Animalul încolăci îndată câteva tentacule în jurul picioarelor şi braţelor sale.

       George scoase un strigăt de groază. Tentaculele acestei caracatiţe sunt acoperite cu băşicuţe care la cea mai mică atingere înfig un ghimpe mic şi otrăvit în trupul victimei. Otrava este un acid, asemănător cu acel al urzicii, dar cu mult mai puternic. Orice peşte care vine în atingere cu dânsa este paralizat pe dată sau omorât şi chiar vieţuitoarele mai mari simt efectul îngrozitor al acestor tentacule lungi.

   George se cufundă imediat. Durerile groaznice care îi străbătură trupul îl parlizaseră complet.

   Din fericire, trase cu dânsul sub apă primejdiosul animal şi acolo caracatiţa îşi desprinse tentaculele din jurul trupului tânărului.

   Petre nu observase că George se apropiase de caracatiţă, altminteri i-ar fi reţinut la timp, căci le cunoştea efectul tentaculelor otrăvite.

   Uriaşul înotă repede într-acolo, făcu un ocol în jurul animalului, apoi se lăsă afund. Văzu trupul alb al lui George la câţiva metri adâncime şi apropiindu-se cu atenţiune de el, îl aduse la suprafaţă şi-l trase până la submarin.

   Din cauză durerilor grave era aproape leşinat şi ne înstare să se mişte. Doi marinari îl culcară în hamacul său şi doctorul Bertram începu imediat tratamentul necesar.

   Întâmplarea aceasta făcu să le piară celorlalţi pofta de baie. Când toţi marinarii fură pe punte, ofiţerul secund Brun, care cerceta zarea cu ocheanul, strigă deodată :

   — Se vede venind un vapor dinspre vest. Ah! probabil că e corabia neagră, care se îndreaptă cu viteză înspre noi.

   — Ne lăsăm la fund imediat! comandă căpitanul. Mă îmbrac repede!

   În vreme ce marinarii care făcuseră baie se îmbrăcau, vasul începu să se afunde. Farrow, fu cel dintâi gata. Când submarinul atinse o adâncime de şase metri, el înălţă periscopul numai până la oglinda apei, apoi se îndepărtă cu vasul din drumul corăbiei.

   Elicea lucra doar cât era de trebuinţă ca să ţie submarinul în loc. La o depărtare de vreo patru sute de metri corabia trecu ca o nălucă, îndreptându-se spre insula pe care Farrow cu oamenii săi erau să-şi găsească moartea.

   La prora vasului negru căpitanul văzu stând în picioare un bărbat de statură uriaşă, în haine descinse. Era cu capul gol şi observa cu ocheanul insula de care era doar la o depărtare de o jumătate kilometru. Barba şi părul îi înconjurau chipul ca un foc viu. Era căpitanul Henry, bărbatul misterios şi plin de cruzime.

   Farrow nădăjduia că el tot le va aduce, probabil, pe insulă, pe cele două fete. Altfel ce rost avea întoarcerea lui acuma? Sau să fi băgat de seamă că submarinul îl urmărise? Şi prima sa vizită pe insulă să fi fost numai o viclenie, pentru a-i atrage pe urmăritori în cursa grozavă din nisipul mişcător ?

   Uriaşul cu părul roşu ridică braţul în semn de comandă şi corabia îşi schimbă imediat direcţia. Căpitanul Henry privise cu ocheanul în punctul unde debarcase Farrow cu oamenii lui. Şi atunci Farrow căpătă convingerea că Henry nu debarcă pentru că trunchiul de palmier căzuse la pământ. Ticălosul ştia acuma că nişte străini au călcat pe insulă şi nădăjduia, desigur, că au fost îngropaţi în nisipul mişcător.

   — Înainte ! comandă Farrow.

   Din nenorocire, trebuia să meargă sub apă şi de aceea nu putea să desfăşoare toată viteza. Dar în nici un caz nu vroia să lase un avans prea mare corăbiei negre.

   Trase periscopul de tot înăuntru ca să nu fie observat de căpitanul Henry, aşteptă un sfert de ceas, apoi îl înălţă din nou şi văzu ceea ce se aşteptase să vadă: corabia neagră o luase cu mult înaintea submarinului. Era la vreo trei kilometri distanţă şi

alerga cu viteză fantastică spre vest.

   Căpitanul Farrow rămase sub apă, numai până când corabia neagră se văzu ca un mic punct în depărtare. Apoi dădu ordinul de ieşire la suprafaţă şi porniră cu viteză sporită în urma ei. Comanda în turn fu luată de Rindow. El trebuia să se ţie la distanţă de inamic, pentru ca Henry să nu poată observa în nici- un caz submarinul care-l urmărea.

   Farrow se duse în cabina unde zăcea George. Morfina pe care io administrase doctorul îşi făcuse efectul şi George dormea liniştit.

   La întrebarea îngrijorată a căpitanului, doctorul făcu o mutră serioasă.

   Părăsiră cu toţi cabina şi Farrow se duse în turn. Submarinul alerga cu toată viteza — fără ajutorul compresoarelor — dar corabia de-abia se zărea ca un punct neînsemnat prin ocheanul puternic.

   — Asta nu face nimic, zise Farrow, răspunzând unei observaţi a lui Rindow. Înainte de a se întuneca vom merge o bucată de drum cu compresoarele şi în felul acesta ne scoatem noi paguba. Nici naşi vrea s-ajung la insulă înaintea ei, căci s-ar putea să treacă de noi. Poate că are de gând să meargă direct la Singapore sau în alt port mare.

   — Atunci ne va scăpa din mână tocmai în timpul nopţii, zise Rindow. N-ar fi mai bine să punem în funcţie compresoarele şi să pornim repede, ocolind corabia, apoi să ne aşezăm la pândă în strâmtoarea Torres? În felul acesta vom şti dacă vine, înainte de-a se înnopta. Dacă nu s-arată, atunci e sigur că s-a dus pe insulă să ia apă.

   — Eu am credinţa că tot pe insulă se va duce, zise Farrow. Nu trebuie să forţăm prea mut compresoarele, căci se strică motoarele. Dacă vom observa pe întuneric ca totuşi nu s-a dus pe insulă, atunci pornim cu toată viteza prin strâmtoarea Torres. În felul acesta, o luăm în primire mâine dimineaţă.

   — Da, e bine şi aşa, aprobă Rindow. Să nădăjduim că afacerea cu blestematul ăsta de căpitan se va sfârşi de data asta.

   — E şi timpul, zise căpitanul. Va plăti el cu vârf şi îndesat, n- avea grijă. Şi acum, dragă Rindow, pune-l pe Brun să te înlocuiască pentru câteva ceasuri. După cele ce-am pătimit pe insulă, avem dreptul la puţină odihnă. Spre seară ne reluăm posturile.

   Leacul prinţului Ghasna avu efect mai bun decât se aşteptase el însuşi, căci când Farrow se urcă în turn spre seară... fu întâmpinat de George, care-i zâmbi cu voioşie.

   — Într-adevăr, n-a prea fost frumos asta, tată, zise tânărul, dar acum sunt iar sănătos tun. I-am şi mulţumit prinţului Ghasna, căci doctorul Bertram mi-a povestit totul. Iată, colo-n faţa noastră e corabia neagră şi după cât se vede a lăsat-o mai încet.

   — Aha! asta înseamnă că vrea s-ajungă pe insulă cum s-o întuneca, zise căpitanul cu satisfacţie. Tocmai după cum am bănuit şi eu. Ei, acuma putem înainta şi noi mai încet, căci suntem la cel mult douăzeci de kilometri de insulă. Deocamdată să mergem la masă, ca să fim întăriţi pentru luptă.

       Marinarii mâncară în două echipe. Farrow le explică amănunţit planul său: vor merge sub apă, se vor opri în apropierea corăbiei când aceasta va fi ajuns pe insulă şi vor pândi prilejul pentru a se furişa neobservaţi pe bord.

   Prinţul Ghasna, care ascultase în tăcere, luă cuvântul:

   — Domnule căpitan, lasă asta pe seama servitorilor mei. Ei se pricep să se strecoare fără zgomot pe corabie şi sentinelele nu vor avea răgazul să scoată nici-un ţipăt când vor fi atacate.

   — Dar trebuie să merg şi eu! zise George, cu hotărâre. Vreau să le eliberez eu-însumi pe cele două fete.

   — În cazul acesta trebuie să mă duc şi eu, căci nu te pot lăsa singur, dragă George, interveni Petre.

   — Voi aţi putea cel mult să stricaţi toată treaba, zise căpitanul Farrow.

   Prinţul Ghasna stărui pentru ei şi căpitanul se învoi.

   — În orice caz, eu voi ţine tunul pregătit, zise Jan Brike. Dacă va fi nevoie reped o ghiulea în coasta corăbiei.

   — Ca să sărim şi noi în aer, zise Farrow, râzând. Ei, dar asta vom vedea noi când vom fi la faţa locului.

   Când se lăsă întunericul se ivi şi insula în faţa lor. Corabia neagră îşi schimbase direcţia îndreptându-se spre insulă.

   Submarinul porni încet înainte. Întunericul era atât de adânc, că-l puteai tăia cu cuţitul. Dar în curând avea să se ivească luna.

   Căpitanul Farrow dădu ordin de scufundare, în turn apărură patru servitori ai prinţului Ghasna. Erau goi-puşcă şi trupurile lor luceau de o grăsime cu care se unseseră. Îşi înfăşuraseră în jurul şoldurilor câte o funie de culoare închisă, în care era înfipt pumnalul.

   — La babord! comandă de-odată căpitanul. Luna se ivise pe cer şi Farrow zări gura fluviului în care trebuiau să intre. Submarinul alunecă încetişor în fluviu. Luna îl lumina, făcându-l să strălucească de parc-ar fi fost de argint.

   Căpitanul Farrow era acum cu ochii-n patru. Nu putea să mai treacă mult timp până să apară corabia, căci nici căpitanul Henry

nu-i era cu putinţă să înainteze prea departe în fluviu.

   Nici nu-şi isprăvi bine gândul că masa neagră a corăbiei şi apăru la cotitură. La pupă stătea un bărbat şi privea ţintă deasupra apei.

   Farrow aşteptă liniştit şi observă cu atenţie malul. Atunci văzu acolo izbucnind un foc şi un grup de sălbateci se iviră, făcând semne spre corabie.

   Submarinul se afla în imediata apropiere a vasului misterios dar puntea lui era la vreo doi metri sub apă, căci turnul înalt era şi el acoperit. Şi căpitanul se speria puţin văzând că o barcă se lasă în apă în apropierea periscopului.

   Trase repede înăuntru periscopul, în momentul când Henry cu doi oameni coborâră în barcă. După câteva minute înălţă periscopul din nou şi atunci văzu barca la mal. Căpitanul Henry şi însoţitorii săi debarcară, întâmpinaţi cu bucurie de băştinaşi, pe urmă se făcură nevăzuţi în pădurice.

   Acuma era prilejul nimerit pentru eliberarea bietelor fete. Farrow comunică în grabă tovarăşilor săi ceea ce văzuse, apoi pompele începură să dea afară apa din tancurile de balast şi vasul se ridică încetişor la suprafaţă.

   Petre se afla sub chepengul turnului şi desfăcuse încuietorile. Dedesubtul lui, pe scăriţa de fier stăteau doi din indienii prinţului Ghasna.

   Turnul ieşise din apă şi uriaşul ridică greoiul capac, apoi puse piciorul pe punte. În urma lui veneau cei patru servitori. Puntea corăbiei negre era la vreo patru metri deasupra lor, dar asta nu constituia nici o piedica pentru curajoşii indieni. Unul din ei se aşeză cu picioarele pe umerii tovarăşului său şi ceilalţi doi urcară această scară vie şi traseră apoi sus pe tovarăşii lor. Cel din urmă îşi încleşta mâinile de picioarele aceluia pe care-l ţinuse pe umeri.

   Pe când George ieşea afară din turn, uriaşul privea uimit la dibăcia cu care se căţăraseră Indienii pe puntea vasului duşman şi chibzuia cum să facă pentru a ajunge şi ei împreună cu George pe punte.

   N-avu însă nevoie să-şi frământe mult creierii, căci o funie groasă se lăsă în jos de pe corabie până aproape de turnul submarinului, apoi unul din Indieni se aplecă peste balustradă făcând semne în jos. După o clipă dispăru iarăşi.

   — Repede sus, George! şopti Uriaşul. Te urmez şi eu.

   Cu o dibăcie de necrezut tânărul începu să se caţere pe funie şi când ajunse la balustradă sări peste ea, se aplecă însă repede şi scoase pumnalul de la brâu. Aruncă o privire în juru-i şi se înfioră. În imediata lui apropiere zăcea un trup nemişcat, — un european.

Era prima sentinelă, pe care indienii îl cruţaseră.

   De-odată George auzi paşi care veneau dinspre pupă.

   — Alo, Gaston! strigă un glas, în limba franceză.

   Îndărătul unei grămezi de lăzi care se aflau pe punte, se ivi un bărbat, ţinând arma sub braţ. Rămase o clipă locului observând lipsa camaradului său, apoi luă repede puşca în mână şi porni mai departe. În spatele lui apăru atunci o umbră, sentinela se opri, şi în clipa următoare se prăbuşi pe punte, fără să scoată un geamăt. Indianul, însă, care-l omorâse ca pe o muscă, puse încetişor jos puşca nenorocitului. I-o smulsese din mână înainte de a se prăbuşi, vroind să evite zgomotul pe care l-ar fi făcut în cădere.

   — Drace ! şopti Petre, apropiindu-se de George, asta n-am fi putut-o face noi. Şi acum, înainte! Trebuie să căutăm chepengul care duce în interiorul vasului.

   Porniră într-adevăr, dar de-odată se ivi o umbră lângă ei şi George ridică repede pumnalul. Umbra, însă şopti:

   — Sahib, fii liniştit, Kohma găsit chepeng.

   Tânărul dădu doar din cap; era uimit peste măsură de dibăcia acestor indieni.

   Păşind fără zgomot, indianul porni înaintea lor. În partea din faţă a corăbiei era o gheretă mică în care se afla o uşiţă. Aceasta era deschisă şi din adâncime pătrundeau fluierături uşoare. Aşadar şi acolo se afla o sentinelă.

   — Sahib vine după mine! şopti Indianul, şi dispăru în întuneric.

   Cu băgare de seamă George pipăi drumul şi găsi scăriţa

dreaptă care ducea în jos. Coborî şase trepte, apoi ajunse într-un gang luminat de o lampă atârnată de tavan.

   Un individ, uriaş umbla în sus şi-n jos, ţinea o puşcă sub braţ şi fluiera încetişor. Dinspre capătul gangului se auzeau convorbiri gălăgioase, râsete şi zăngănit de vase.

   George stătea nedumerit. Cum puteau ei să atace sentinela aceasta? Un strigăt cât de slab şi tovarăşii din sala de mâncare vor da buzna afară.

   Individul ajunse la căpătui gangului apoi se întoarse, păşind agale. Indianul se apropia cu paşi de pisică de el, cuţitul scânteie câteva clipe, şi uriaşul se prăbuşi fără un geamăt.

   Indianul trase binişor pumnalul din ceafa nenorocitului şi George nu se putu opri să facă o apropiere între acest indian şi primejdioşii vânători de capete, care îşi ucideau victimele cu securea lor grozavă.

   Indianul arătă în tăcere spre o uşă din partea dreaptă a gangului, prevăzută cu zăvoare trainice pe care Petre le trase îndată. George întredeschise uşa şi şopti:

   — Sanja, domnişoara Jeanette, sst! tăcere... aici sunt liberatorii voştri.

   Un suspin înăbuşit fu singurul răspuns ce-l căpătară. De-abia acum deschise uşa cu totul şi în clipa următoare... Sanja îl cuprinse de gât.

   — Ştiam că vei veni, dragul meu George, îi şopti la ureche. Ştiam că mă vei elibera!

   Petre îi turbură pe cei doi tineri din fericirea lor, şoptind:

   — George, treaba asta o poţi face tot atât de bine mai târziu. Repede sus! Da, da, domnişorica mea, cred că vă bucuraţi, spuse el apoi, când îi sări şi luă în braţe pe tânără fată. Dar acuma fiţi liniştite, până ajungem pe vasul nostru. Oh! repede îndărăt!

   Cu o împinsătură, Petre zvârli tânăra pereche înapoi în încăperea care servise până atunci de închisoare celor două fete. Târând-o de braţ pe tânăra franceză o zbughi şi dânsul înăuntru, urmat de indianul care omorâse sentinela.

   O uşă se deschise cu zgomot şi vocile de adineauri se auzeau acum mai lămurit. Apoi răsunară paşi apăsaţi de-a lungul gangului.

   — Ei, Gaston! răcni un glas aspru, uite ici un pahar şi pentru tine. Ce fac porumbiţele tale? Mai gunguresc...? La naiba, Gaston, dar ce-i cu tine? Băieţi, veniţi încoace, ah! ah! Gaston e mort! Zăvoarele sunt trase, repede băieţi!

   Cu tot curajul său, George se vedea pierdut. Acum veneau marinarii corăbiei şi va urma, desigur, o luptă pe viaţă şi pe moarte.

   Petre rămase si el buimac şi nu ştia ce-i de făcut. Dar indianul — care părea să cunoască şi limba franceză — nu-şi pierduse deloc cumpătul.

   În clipa când îl auzi pe marinar strigând că zăvoarele au fost trase, el deschise uşa cu putere. Ca o umbră se furişă afară şi după câteva clipe marinarul rămase cu strigătul pe buze: îl doborâse ca pe un pui de găină.

   Petre se cutremură din creştet până-n tălpi. El era destul de înăsprit în lupta vieţii şi văzuse moartea de atâtea ori încât nu-l mat înspăimânta. Dar cruzimea aceasta faţă de vreun duşman îl scotea din fire.

   Totuşi, acum era vorba numai de salvarea celor două fete şi trebuiau să fie mulţumiţi dacă vor ieşi teferi din corabia neagră.

   O clipă doar şovăi uriaşul, apoi o zbughi şi dânsul în gang, unde ajunse la vreme pentru ca să apuce braţul unei namile care se pregătea să înfigă pumnalul în trupul indianului.

   Kohma era tocmai în luptă cu un alt individ uriaş, pe care-l

trânti însă la pământ cu un pumn repezit în gât. În clipa următoare se-ntoarse repede, căci acum se afla Petre în mare primejdie. Banditul pe care-l împiedicase să lovească în Indian îşi smuci pumnalul din lemnul peretelui, unde se înfipsese, şi se pregătea să-l repeadă cu furie în Petre. Cu o mişcare fulgerătoare uriaşul feri lovitura, dar după o clipă se văzu iar ameninţat, de data aceasta fără posibilitate de apărare.

   Instinctiv închise ochii, căci sfârşitul părea de neînlăturat. Numai de l-ar vedea salvat pe George, apoi s-ar fi dus bucuros în împărăţia veciniciei!

   Deodată deschise iar ochii, căci lovitura aşteptată mi se produse. Şi atunci văzu pe agresorul său prăbuşindu-se, cu ochii închişi şi galben la faţă, în timp ce Kohma, indianul, îşi desprindea încet mâna de pe gâtlejul potrivnicului său.

   Răsuflând uşurat, Petre porni înainte. Văzu numai trei marinari, care erau, însă pe jumătate beţi. Încercau să-şi scoată revolverele, dar până să izbutească ei, uriaşul se şi înfipse în faţa lor şi pumnalul său zdravăn izbi de două ori şi doi indivizi se prăbuşiră cu zgomot

   Al treilea fu luat în primire de Kohma. Ca un şarpe alunecă indianul pe lângă Petre, ridică braţul şi strânse cu putere gâtul adversarului.

   — Sahib, repede să plecăm! şopti acum Kohma, — repede ne aşteaptă altă primejdie.

   Indianul, care deşi se adăpase la cultura europeană, păstrase totuşi un anumit instinct al poporului său, ghicise cu drept cuvânt primejdia, căci în clipa când George se pregătea să iasă cu cele două fete din cămăruţa îngustă se auzi un sunet care-i îngheţă sângele în vine.

   Era şuieratul unui şarpe întărâtat. Sunetul venea din spatele celor trei tineri. Probabil că vre-un om din echipaj se afla într-o încăpere ascunsă şi dăduse drumul reptilei când socotise momentul nimerit.

   George scoase repede lampa de buzunar şi făcu lumină. Văzu o cobră uriaşă care se ridicase în spatele Sanjei.

   Grozavă reptilă părea să fie întărâtată la culme şi numai lumina care izbucnise subit o reţinu o clipă să-şi înfigă dinţii otrăviţi în carnea tinerei fete.

   Rămase ca împietrit, ţinând lampa îndreptată asupra fioroasei reptile şi aştepta s-o vadă repezindu-se pentru muşcătura mortală.

   Dar atunci scânteie ceva în raza lămpii. Înainte ca tânărul să-şi poată da seama ce era, văzu capul şarpelui zburând într-o parte,

şi trunchiul zbătându-se cumplit pe podea.

   Apoi Kohma sări prin faţa lui, îşi smulse pumnalul care se înfipsese în peretele cămăruţei şi zise liniştit :

   — Sahib, repede sus !

   Cu mâna sigură el retezase capul şarpelui.

   — Dar ce facem cu individul care a dat drumul şarpelui? întrebă George.

   Un ţipăt slab fu răspunsul la această întrebare îndreptăţită. El se întoarse repede şi-l văzu pe Kohma scoţându-şi mâna dintr-o deschizătură mare, care apăruse dintr-odată în peretele din stânga al încăperii.

   — Sahib, omul acesta nu mai poate face nimic. Acum să plecăm repede... zise indianul.

   — George, du-mă de-aici şopti Sanja.

   Tânărul o luă de mână şi o trase spre scară. Urcară cu băgare de seamă şi când George privi în sus doi indieni stăteau lângă uşă, şi se înclinară când îl văzură.

   Atunci el pricepu că e linişte desăvârşită pe punte şi alergă repede cu Sanja până la parapet, unde era fixată funia pe care se urcase. Tânăra indiană se lăsă în jos cea dinţii şi fu întâmpinată de tatăl ei, care o duse imediat in turn. Apoi urmă George, primit cu bucurie de căpitanul Farrow.

   Plângând, tânăra Jeanette îi căzu în braţe.

   — Oh, de-ai fi putut salva şi pe părinţii mei, zise ea. Nu voi mai avea nici o clipă de bucurie în viaţă.

   — Toate durerile sunt trecătoare, căută s-o mângâie Farrow. Culcă-te acum, şi doctorul nostru îţi va da ceva ca să te linişteşti. Mâine vom vorbi despre toate.

   În vremea asta urcară pe vas şi cei patru indieni. Căpitanul nu mai avea de ce să se ferească de corabia neagră şi submarinul porni înapoi, cu mare viteză. O gură de tun era îndreptată asupra vasului misterios şi Jan Brike se afla la postul său.

   Zgomotul motoarelor se auzea până la mari depărtări. Pe puntea corăbiei se produse o vie agitaţie şi peste puţin apăru la mal şi Henry, care sări repede în barcă cu cei doi tovarăşi ai săi şi se îndreptă spre corabie.

   Submarinul era acuma la o depărtare de vreo şaizeci de metri şi când Henry apăru la pupa vasului său, căpitanul Farrow îi strigă:

   — Predă-te, căpitane Henry, căci eşti pierdut. Tunul e îndreptat asupra vasului dumitale.

   — Ha, ha! atunci veţi arunca în aer şi pe cele două fete! răspunse nemernicul.

   — Lasă că am avut noi grijă să ţi le smulgem din gheare! strigă

Farrow.

       Henry se făcu nevăzut. După câteva minute se auziră de pe corabie răcnete de furie. „Barbă de foc" reapăru şi strigă:

   — Asta mi-o vei plăti tu cu vârf şi îndesat!

   Smulse repede o puşcă din mâna unui marinar şi trase spre Farrow. Dar Petre smuci pe căpitan deoparte, apoi ridică braţul drept, în care ţinea un revolver. O detunătură... şi căpitanul Henry se prăbuşi pe puntea vasului său.

   Petre nu se gândise că echipajul duşman e tot atât de necruţător faţă de sine-însuşi, ca şi faţă de alţii. Oamenii aceştia preferau să moară, decât să cadă prizonieri. În vreme ce căpitanul Henry răcnea încă, izbucni din pântecele corăbiei o coloană uriaşă de flăcări. Petre îl trase în grabă pe Farrow în turn şi închise capacul. Submarinul fu zguduit din încheieturi, şi pe punte căzură bucăţi de lemn şi fierărie. Apoi auziră explozia.

   Căpitanul Henry trebuie să fi prevăzut un asemenea sfârşit. Marinarii săi făcuseră să explodeze bomba.

   Când submarinul ieşi la suprafaţă după câtva timp, nu era nici urmă de corabia neagră. Căpitanul Henry duse cu sine taina în mormântul său din adânc.

SFÂRŞIT

Volumul 9

INSULA CU STAFII

   CE POVESTEŞTE JEANETTE ROULE

   DATORITA PRAFULUI DAT DE DR. BERTRAM, tânăra franţuzoaică salvată din ghearele căpitanului Henry, dormise bine peste noapte şi a doua zi dimineaţă se trezi complet restabilită.

   Rindow şi Brun cedaseră cu dragă inimă fetei cabina lor comună. Primul ofiţer îşi instalase un hamac în cabina doctorului, iar Brun dormi împreună cu George.

   Era pe la amiază. Submarinul părăsise arhipelagul Louisiada şi se-ndrepta spre sud, în marea Coraliilor. În mijlocul nenumăratelor stânci şi grupuri de insule, cărora îşi datora marca numele, se afla şi ascunzătoarea căpitanului Farrow, „Insula odihnei".

   Încă în noaptea când corabia căpitanului Henry sărise în aer (Vezi broşura 8), Farrow, prinţul Ghasna, George, cei doi ofiţeri şi doctorul Bertram se consfătuiră şi se hotărâră să rămână pe insulă câtva timp. Aveau cu toţii nevoie de puţină odihnă, căci trecuseră, sărmanii, prin atâtea primejdii şi necazuri, cum puţini oameni au avut de îndurat în viaţa lor.

   Tânăra Jeanette Roule, care trăise ani îndelungaţi cu părinţii ei pe blestemata insulă Malaita, avea şi ea nevoie să-şi întărească nervii, zdruncinaţi de pe urma morţii grozave a nefericiţilor ei părinţi ucişi de Bati.

   Şi cum spuneam, fala se trezi a doua zi dimineaţa oare-cum înviorată, şi o rugă pe Sanja să-l cheme la dânsa pe căpitanul Farrow, căruia îi spuse:

   — Aseară eram prea iritată şi n-am putut să vă mulţumesc aşa precum s-ar fi cuvenit. Eliberarea noastră prea a venit pe neaşteptate. Afară de asta, eram prea îndurerată la gândul că părinţii mei n-au putut fi şi ei salvaţi; Ie-a fost însă sortit să-şi găsească moartea pe Insula fioroşilor vânători de capete. Acum mă simt în stare s-o fac, şi deşi durerea pentru pierderea părinţilor

va dăinui pururi în inima mea, vreau, totuşi, să încerc a salva comoara, din pricina căreia şi-au pierdut dânşii viaţa. Înainte de toate, însă, ţin să vă mulţumesc, domnule căpitan, atât d-voastră cât şi oamenilor d-voastră pentru tot ce-aţi făcut pentru mine. V- aşi ruga să-mi povestiţi cum aţi aflat despre soarta noastră?

   — Pentru asta ar fi nevoie să vii în cabina mea, răspunse Farrow. Aşi dori să te prezint tovarăşilor mei, precum şi fiului meu George, care a avut rolul cel mai însemnat în salvarea d-tale.

   Jeanette Roule, o fată de o frumuseţe rară, cu părul negru ca pana corbului şi ochi ce aruncau văpăi, — nu stătu mult la gânduri şi-l urmă pe căpitan. Sanja îi însoţi şi ea.

   Întâlnindu-l pe Petre, Farrow îi dădu însărcinarea să aducă dejunul pentru cele două fete. Uriaşul sosi cu mâncarea, tocmai când căpitanul îi prezentă pe oamenii săi şi pe George tinerei franţuzoaice.

   După ce bietele fete mâncară, Farrow povesti pe scurt peripeţiile prin cari trecuseră. Când ajunse Ia episodul cu luarea Iui ca prizonier, îl lăsă pe Rindow să urmeze, şi acesta istorisi totul, scoţând în evidenţă vitejia lui George.

   Frumoasa fată arunca priviri de admiraţie spre tânăr, dar acesta se simţi foarte stânjenit, căci observase că Sanja se cam încrunta... Dar când primul ofiţer vorbi despre întâmplările de pe insula Malaita, stăruind asupra faptului că toţi îşi datorau viaţa lui George, fiica prinţului indian se lumină la faţă şi-l privi pe tânăr cu ochi scânteietori. Nu era numai recunoştinţă şi admiraţie în privirile ei, şi George îşi dădu lesne seama de aceasta... Când Rindow sfârşi de povestit, căpitanul zise:

   — Şi acuma, domnişoară, după ce-ai auzit prin câte am trecut noi, să ne spui şi d-ta care este taina care te-a adus împreună cu bieţii d-tale părinţi, în puterea fiorosului căpitan Henry.

   Cu glas mişcat, frumoasa Jeanette începu:

   — Căpitanul Henry era bun prieten cu tata. Şi asta până când părinţii mei s-au căsătorit. Mama îmi povestise pe insula unde am fost duşi, că Henry fusese îndrăgostit de ea, şi căutase să-i obţină mâna. Dar nu izbuti şi atunci se născu în sufletul lui ura aceea grozavă împotriva părinţilor mei. El nu-şi trăda însă simţămintele şi urmă să vină în casă Ia noi, chiar şi după ce m-am născut eu.

   Bunicul meu fusese şi el căpitan de marină. La bătrâneţe s-a retras pe Insulele Loyalty, din Oceanul Pacific, şi-i scrisese de acolo tatălui meu să vină la dânsul cu nevasta şi copilul, deoarece avea să-l facă un om foarte bogat. Dar bunicul pusese condiţia ca să nu moştenească el bogăţiile ce-l aşteptau pe insulă, ci să le ia în primire şi să le administreze pentru mine. Deoarece se simţea bolnav, bunicul le dăduse în păstrare unui vechi prieten care avea însărcinarea să le predea tatălui meu, în prezenţa mea sau a mamei mele, sau — dacă mă va trimite pe mine, când voi fi mare — să le iau personal în stăpânire.

   După primirea scrisorii bunicului, părinţii mei au plecat imediat la Saigon, — oraşul unde mă născusem eu — pe corabia prietenului lor, căpitanul Henry, căruia i-a povestit norocul ce dăduse peste ei. Faptul se petrecea în timpul războiului, de aceea căpitanul Henry trebuia să fie cu băgare de seamă, căci torpilatoarele germane făceau nesigură călătoria pe apele Pacificului. Din pricina asta, tata nu fu surprins că drumul durează atâta şi că vasul făcea un ocol. Şi bietul meu părinte şi-a dat seama de trădarea mişelească a căpitanului Henry, de-abia când am fost predaţi cu toţii căpeteniei Bati de pe insula Malaita. Henry vroia să pună mâna pe comoara destinată nouă, dar întrucât îşi spunea că are nevoie de semnăturile noastre, i-a cerut lui Bati să promită că nu ne ucide. Se obliga în schimb să-i furnizeze prizonieri, ceea ce a şi făcut. Îl lăsa pe insulă pe Gaston, unul din oamenii săi, care avea să fie pentru noi un paznic chiar mai crud decât vânătorii de capete. Toate astea le-am aflat mai târziu, căci aveam numai doi ani când se petreceau aceste lucruri. Şaptesprezece ani am trăit pe insula aceea de groază, dar părinţii mei mi-au dat o educaţie bună, căci Gaston primea cărţi, de câte ori Henry venea cu corabia lui. Scrisoarea pe care i-a furat-o tatei, îi fusese furată şi lui, şi o dată cu ea harta pe care era indicat, într-o scriere secretă, locul unde ne aflam.

   — Aha! O întrerupse căpitanul Farrow, vădit interesat — harta aceea am găsit-o eu, în timpul războiului, pe un vapor france. Prin urmare, căpitanul Henry nu mai avea nici o hârtie la mână, cu ajutorul căruia să ia în primire comoara.

   — Întocmai, răspunse fata. Henry, uitase numele insulei pe care locuia bunicul meu. A încercat în fel şi chip să afle de la tata secretul, dar n-au izbutit. În schimb, bătrânul Bati, avea să devină tot mai primejdios, până când, părinţii mei au făcut o încercare disperată de fugă, în cursul căruia au fost ucişi de sălbatici. Şi eu aş fi fost moartă acum, ucisă de bătrânul Bati, dacă nu mi-aţi fi venit în ajutor, domnii mei. E drept, în mod indirect, silindu-l pe Henry să lucreze repede, ceea ce l-a făcut să mă ia cu dânsul pe corabie, de unde m-aţi eliberat acum.

   Ochii frumoasei fete se-îndreptară, cu priviri pline de recunoştinţă, de la unul la altul, dar zăboviră mai mult asupra lui George, ceea ce o făcu pe Sanja să încrunte iar sprâncenele. Căpitanul băgă de seamă şi zâmbi pe furiş. El ştia că tânăra fiică a prinţului indian era îndrăgostită de băiatul său, şi că George îşi dăruise inima lui neprihănită acestei copile din ţara soarelui. Ce va ieşi din această poveste de dragoste, nu putea să prevadă nici el. Hotărî, însă, să lase lucrurile în voia lor. După concepţia europeană, Sanja era un copil încă, şi George, deşi viteaz şi cu mintea coaptă, n-avea, totuşi, decât optsprezece ani. De ce dar să turbure el iubirea aceasta nevinovată? Apoi, prinţul şi Sanja vor părăsi în curând submarinul şi atunci idila aceasta va lua sfârşit prin forţa împrejurărilor. Prinţul Ghasna se uită şi el pe furiş la fiică-sa. Zâmbi discret, dar ochii săi se aţintiră cu recunoştinţă la George, care-i scăpase în câteva rânduri fata de la moarte.

   Farrow clătină capul fără, să vrea. Se gândea oare prinţul la o eventuală căsătorie a Sanjei cu George? După toate aparenţele, aşa părea să fie. În sfârşit, cine poate cunoaşte viitorul?...

   Se întoarse spre tânăra Jeanette şi zise:

   — Domnişoară, noi nu ne-am făcut decât datoria de oameni, şi nu cerem nici o recunoştinţă în schimb. Dar ia spune-mi, te rog, ai chibzuit ce vei face de-acum încolo? Fireşte, sunt dispus să te duc ori-unde vrei, chiar şi la Saigon, dacă mai ai cumva rubedenii pe acolo.

   — La Saigon mă voi duce mai târziu, domnule căpitan, deocamdată aşi îndrăzni să vă adresez rugămintea să mă duceţi pe insulele Loyalty. Ţiu mult să iau în stăpânire comoara bunicului meu, căci la Saigon am un unchi căruia îi merge foarte prost şi aş putea să-i viu în ajutor. Pe de altă parte, să răsplătesc şi pe vitejii d-voastră marinari, cari m-au salvat de la o moarte sigură. Vă rog din suflet, domnule căpitan, împliniţi-mi această dorinţă!

   — O voi face cu plăcere, domnişoară — răspunse Farrow — dar înainte de a porni la drum doresc să-i las pe oamenii mei să se odihnească vreo 2-3 zile pe „Insula odihnei". Şi-au câştigat cu prisosinţă dreptul la aceasta. Apoi trebuie să punem în ordine şi submarinul, căci şi el a avut de-îndurat destule. În al treilea rând prinţul Ghasna se va hotărî şi dânsul acuma unde vrea să rămână.

   — Da, domnule căpitan — zise prinţul — doresc să discut în linişte cu d-ta chestia aceasta.

   — Atunci suntem înţeleşi, domnişoară — se adresă Farrow din nou tinerei fete — ne vom îndrepta acum spre „Insula odihnei" şi acolo m vom îngădui un repaos de câteva zi!e. După aceea pornim spre insulele Loyalty, cari se afla cam la o mie două sute kilometri de sălaşul nostru. In timpul acesta vom chibzui în linişte cum putem mai bine lua în primire comoara.

   — Vă sunt nespus de recunoscătoare, domnule căpitan! zise Jeanette. Când urmează să ajungem pe „Insula odihnei"?

   — Peste trei ceasuri suntem Ia destinaţie. Va fi interesant pentru d-ta să. O clipă te rog!

      Telefonul de pe birou zbârnâi. Farrow luă receptorul, apoi strigă în aparat:

   — Plundow, închide imediat turnul şi pregăteşte totul pentru scufundare!

   Apoi se adresă musafirilor săi:

   — Mă veţi ierta că vă părăsesc; un distrugător australian a apărut la orizont şi e mai nimerit să ne abatem din calea lui. Să nădăjduim că duduile se vor simţi tot atât de bine sub apă ca şi la suprafaţă. Doctore, îţi las în grijă pe musafirii noştri.

   Urmat de Rindow şi Brun, căpitanul părăsi cabina. George ţinea s-o conducă pe Sanja în cabina ei. Ştia din proprie experienţă că e greu până te obişnuieşti sub apă. De aceea, şopti la urechea lui Bertram:

   — Domnule doctor, n-ai cumva vreun praf de dormit pentru duduile noastre? N-aş vrea să Ie văd înfricoşate.

   — Se va face, dragă George, zise doctorul. Aşa, domnişoarelor, acuma culcaţi-vă în hamacurile d-voastră. D-ta, George, nu mai ai ce căuta pe aici!

   Tânărul o mai privi odată lung pe Sanja, apoi porni spre turnul de comandă. Submarinul se afla acu sub apă, şi numai periscopul mai ieşea la suprafaţă.

   — Cred că ne-a văzut, spuse Farrow, tocmai când intrase George. Plundow îmi spunea că distrugătorul a apărut subit îndărătul insulei la stânga noastră, şi acuma se îndreaptă cu viteză spre noi. Trebuie să ne afundăm şi mai mult.

   Submarinul atinse curând douăzeci de metri. După vreo zece minute se auzi lămurit zbârnăitul elicelor distrugătorului. Submarinul ea însă în siguranţă.

   Desigur că ofiţerii vasului australian observaseră direcţia luată de submarin şi se ţineau acum după el, socotind că Farrow tot va ieşi la suprafaţă în cele din urmă.

   Dar tocmai bucata asta de drum pe care o mai avea de străbătut submarinul era foarte primejdioasă. De aceea, Farrow ordonă încetinirea vitezei, apoi se adresă lui Rindow:

   — Mă voi duce în cabina de la proră şi voi trage obloanele de la ferestre. Reflectorul nu-l pot pune în funcţiune, căci lumina ar putea fi zărită de cei de pe crucişător. Dar, deoarece apa e străvezie, nădăjduiesc să pot observa la vreme eventualele piedici ce ni s-ar ivi în cale. În ori-ce caz, trebuie să rămânem la viteza redusă, de acum.

   George îl urmă pe tatăl său în cabina de la proră. Căpitanul

trase obloanele de oţel şi o lumină mată se aşternu în faţa lor. Totuşi, se puteau observa obiecte mai mari, Ia o depărtare de zece metri. Şi asta era de ajuns, pentru ca să se poată feri la vreme de vreo primejdie.

   Căpitanul Farrow ţinea pâlnia telefonului la gură, pentru a putea comunica imediat cu primul ofiţer, când ar fi fost nevoie de schimbarea direcţiei. George îşi luase locul la fereastra de la babord; vroia să facă totul ce-i stătea în putinţă, pentru a feri de primejdie submarinul pe care se afla scumpa lui Sanja.

   Vasul înainta încetişor sub apă. În câteva rânduri, căpitanul fu silit să ocolească stânci şi dădea ordinele necesare prin acustic.

   — Păcat — zise George — vom pierde mult timp până să sosim pe „Insula odihnei". Mă tem că duduilor noastre nu le va prii şederea prea îndelungată sub apă.

   — Ce să-i faci, dragă George, n-avem încotro! Dar tot e mai bine aici, decât să fie luate prizoniere de urmăritorii noştri. Ah! babord!

   Strigă comanda în acustic şi glasul său trăda o mare agitaţie. Totul trebuia să-i dea de înţeles lui Rindow că se ivise o piedică primejdioasă înaintea submarinului.

   Cu o smucitură, vasul se răsuci în loc. Căpitanul nu se înşelase: văzuse o masă întunecată — o stâncă de coral — aşezată tocmai de-a curmezişul direcţiei pe care o luase submarinul.

   — Vezi, George — zise căpitanul, când se apropiară de zăgazul stâncos — acesta e un fenomen care survine adesea pe aici. Uneori, cutremurele locale submarine determină schimbarea caracterului numeroaselor stânci de corali şi peste noapte apar insule, cari dispar; apoi tot atât de neaşteptat. Ştiu sigur că acum trei luni, masivul acesta nu exista, ceea ce înseamnă că în timpul acesta forţele vulcanice l-au împins în afară. Ei drace! Dar ştii că se întinde mult spre răsărit. Hm! e într-adevăr, foarte ciudat. Cotiţi spre babord! strigă el iar în acustic.

   Submarinul se răsuci aproape în aceeaşi clipă. O luă înapoi pe drumul pe care venise, căci masivul ciudat se întindea şi spre nord.

   — Pare că am nimerit într-un crater de vulcan, zise căpitanul. Acum trebuie s-o luăm spre nord, până vom putea ocoli pe dinafară peretele de stâncă. După cât se pare, un vulcan vroia să se înalţe aici, dar marea i-a împiedicat dezvoltarea. — Ah! dar ce- o mai fi şi asta?

   Submarinul începu să fie zguduit cu putere. În acelaşi timp apa deveni tulbure în faţa ferestrelor şi peste câteva clipe se făcu întunecată de tot, ba părea chiar că o masă neagră se lipise de

geamuri.

   — Stopaţi! comandă Farrow în acustic. — Rindow, undeva pe aproape trebuie să fi făcut erupţie un vulcan. Ne aflăm într-o plămadă de nămol negru. Ah! devie primejdios, trebuie să ieşim la suprafaţă. Goliţi tancurile!

   Puternicele pompe electrice începură imediat să împingă apa din tancurile de balast. Submarinul se clătina înfricoşător: prin apropiere trebuie să se fi produs vreo catastrofă cosmică.

   Acum nu mai exista alegere: chiar dacă distrugătorul australian se afla pe-aproape, nu puteau risca să rămână cu submarinul în apă.

   Zguduiturile deveneau tot mai puternice şi vasul juca în apă ca un dop de plută, căci atunci când stătea pe loc, cârma era de prisos. Şi cu cât se înălţa, cu atât se clătina mai tare. Trebuia să urce la suprafaţă şi să vadă ce anume se petrecea, — trebuia s-o ia îndată la fugă pentru a scăpa din apele furioase.

   II

   ÎN VULCANUL MARIN

   — HAIDE, GEORGE, trebuie să urcăm în turn! zise Farrow, trăgând obloanele de oţel ale ferestrelor. Acuma numai Dumnezeu ne mai poate ajuta să scăpăm cu bine din această catastrofă a Naturii.

   — Tată, zise George, numai de nu ne-ar descoperi distrugătorul australian! Ar fi grozav să fim luaţi tocmai acum prizonieri, împreună cu prinţul Ghasna!

   — Cred că şi crucişătorul va fi silit să fugă de aici, răspunse Farrow. Dar ori-cum o fi, în apă nu putem rămâne. Periscopul sus!

   După cum arăta barometrul, submarinul se afla Ia patru metri sub suprafaţa apei. Periscopul fu înălţat şi Farrow privi în afară.

   — Dumnezeule! exclamă el în clipa următoare. Repede sus! Direcţia nord-vest, toată forţa la maşini!

   Electromotoarele începură să funcţioneze imediat. Minunatul vas se înălţă vertical şi cârmi spre direcţia indicată de Farrow.

   — Ce s-a întâmplat, căpitane? întrebă Rindow.

   — S-a ivit un vulcan din mare, răspunse Farrow, cu ochii nedezlipiţi de pe lentila periscopului. Suntem închişi de jur- împrejur, numai pe marginea de nord-vest mai e o mică deschizătură. Poate că ne vom putea strecura printre-însa.

   — Se vede vasul australian? întrebă George.

   — Nu, se află în afara craterului. Ah! E prea târziu, uite că se

ridică un nou creştet! Luaţi seama, vom îi zguduiţi! Toată forţa la maşini!

   De-abia rostise cuvintele acestea şi submarinul fu azvârlit ca o coajă de nucă. Dar motoarele care funcţionau la maximum împiedecară ca să fie izbit de peretele dinspre partea opusă.

   Vârtejul grozav ţinu ca la vreun sfert de ceas, apoi marea se linişti. Farrow dădu comanda să se deschidă chepengul turnului.

   — Acum suntem prizonieri cu adevărat, spuse el cu un zâmbet amar. Erupţia vulcanică ne-a împresurat cu ziduri înalte de corali. Ne putem totuşi socoti fericiţi că am scăpat cu viaţă.

   Aerul care pătrundea prin turn era foarte greu şi încărcat cu vapori de pucioasă. Bieţii marinari tuşeau necontenit. Cu toate astea, nici-unul nu se gândi să se puie la adăpost în interiorul vasului, ci-l urmară pe căpitan.

   Priveliştea era cât se poate de interesantă. Cu jumătate de ceas în urmă văzuseră spre vest un şir de insuliţe, dar acuma erau înconjuraţi de ziduri înalte de corali. Meterezul care se ridica la vreo şase metri deasupra apei, se-ntindea în cerc în jurul unui sân de mare, care avea un diametru de cel puţin două sute de metri.

   Mare noroc avusese submarinul că se nimerise să fie tocmai în centrul cutremurului, altminteri ar fi fost, desigur, sfărâmat de masele de corali care ţâşniseră din adânc, sau poate azvârlit la cine ştie ce înălţime.

   O adiere de vânt ce venea dinspre nord, alungă vaporii de pucioasă cari pluteau peste întinderea mare de apă. Câtva timp domni tăcere pe punte, apoi Farrow luă cuvântul:

   — Ne vom apropia de zidul care ne tine prizonieri. Se prea poate să fie atât de slab, încât să izbutim să-l aruncăm în aer. Rindow, cârmeşte spre nord-vest, acolo unde s-a înălţat ultimul creştet! Băieţi, înapoi în submarin! Poate că distrugătorul e pe aproape şi vom fi nevoiţi să ne afundăm repede. Viteză redusă la maşini!

   În vreme ce marinarii coborau în submarin, acesta se-ndreptă încetişor spre marginea de nord-vest a meterezului. Farrow şi George rămaseră la proră şi observau cu atenţie apa, că să poată descoperi la timp primejdiile.

   Erupţia făcuse ca zidul să se înalţe vertical din mare, aşa că submarinul putu să se apropie până fu aproape lipit de perete. Acesta avea aci o înălţime de vreo patru metri şi nu era greu să ajungi pe creştet, de pe puntea vasului. Farrow îl chemă pe Petre, a cărui statură şi forţă erau nimerite pentru scopul acesta.

   Zidul de corali avea multe spărturi şi ieşituri, dar acestea nu erau destul de pronunţate pentru a îngădui unui om să se caţere

pe zid fără să fie sprijinit de jos.

   — Tată, mă voi căţăra eu — zise George — căci sunt cel mai uşor şi Petre mă poate sprijini de pe punte.

   — Hm! cam ai dreptate, băiete, zise căpitanul. Petre, cere să ţi se dea o cange de jos!

   Uriaşul se-ntoarse repede cu o cange lungă.

   — Fii cu băgare de seamă, însă! îl sfătui Farrow pe fiul său, care se şi urcase pe parapetul vasului. Se prea poate ca distrugătorul să fie pe-aproape.

   — Da, tată, voi fi cu băgare de seamă, făgădui tânărul.

   Puse piciorul într-o adâncitură a peretelui stâncos, se apucă de o ieşitură şi urcă o bucată. Petre vârî cangea sub cureaua de piele a tânărului şi-l împinse încet dar sigur pe zidul drept.

   Ajunse în vârf, înălţă cu atenţiune capul, dar în clipa următoare strigă speriat:

   — Petre, repede îndărăt! Tată, distrugătorul e numai la cincizeci de metri; tocmai a dat drumul unei bărci pe apă.

   Cu iuţeala fulgerului George trase capul îndărăt, în clipa când făcu descoperirea pe care o comunicase tatălui său. Petre îl lăsă să alunece repede jos, iar căpitanul alergă spre turn.

   Acuma trebuiau să se lase afund în grabă, căci nu va trece mult şi vasul australian va ajunge la zidul de stâncă. Cum puse piciorul pe punte, George porni şi el în goană spre turn, urmat de Petre.

   În câteva clipe coborâră scara, iar Uriaşul înşurubă chepengul. Farrow îndreptă submarinul o bucată spre sud, apoi dădu comanda pentru scufundare.

   Cu prora înainte, minunatul vas alunecă în apa turbure a craterului marin. După câtva timp căpitanul ordonă să se stopeze maşinile, şi vasul se lăsă încetişor în adânc.

   Fireşte, trebuia să fie cu băgare de seamă, căci suprafaţa craterului putea să fie acoperită cu vârfuri ascuţite, care ar fi găurit lesne învelişul submarinului, dacă acesta ar fi pornit-o prea repede. De aceea dăduse comanda ca pompele să lucreze încet de tot, pentru ca la rândul lui şi vasul să se afunde încet. Era un noroc că prin erupţia vulcanului apa fusese amestecată cu nămol negru, aşa că Australienii n-ar fi putut să descopere cheresteaua uriaşă a submarinului, chiar dacă ar fi trecut o barcă deasupra zidului şi ar fi pus să cerceteze suprafaţa apei din crater.

   Când ajunseră la zece metri adâncime, Farrow dădu ordin să se oprească pompele. Acum se aflau în siguranţă, nimeni nu-i putea descoperi aici şi Australienii vor bănui, desigur, că submarinul fusese distrus de erupţia vulcanului.

   Totuşi, mai exista un pericol foarte mare. Dacă vulcanul acesta nu se liniştise încă, dacă se mai producea o erupţie, — atunci soarta vasului era pecetluită.

   Dar Farrow nu împărtăşi nimănui temerea aceasta. Cu figura zâmbitoare se adresă tovarăşilor săi:

   — Acuma vom rămâne câtva timp liniştiţi aici jos. Cred că distrugătorul se va retrage curând. — Ei, George, de-aş fi în locul tău m-aşi duce să văd ce fac fetele. Desigur că zguduirile vasului le-au trezit din somn şi vor fi tras o spaimă!...

   George îşi dădu seama că tatăl său are dreptate şi porni imediat spre cabina celor doi ofiţeri, în care locuiau fetele. Doctorul Bertram îl întâmpină în uşă.

   — Totul e în regulă, George, zise el râzând. Praful meu îşi menţine încă efectul. Fetele habar n-au prin ce-am trecut. Cred că-l nu se vor trezi decât atunci când vom fi ajuns pe „Insula odihnei". Distrugătorul nu va rămâne prea mult în faţa zidului vulcanic.

   — Ah! am uitat să spun tatei că zidul nu e atât de gros; cu o ghiulea îl putem zvârli în aer. Mă bucur din inimă că Sanja şi Jeanette n-au simţit primejdia. Doctore, crezi că vulcanul s-a liniştit acum?

   — Hm! să nădăjduim, George, răspunse Bertram, cu şovăială. Aşa-ceva nu se poate prevedea. Prin regiunile astea, scoarţa pământească e foarte subţire. Dar se poate presupune că după erupţia puternică de acum, vom avea linişte. De-altfel, prea mult timp nici nu vom rămâne pe aici.

   Însoţit de doctor, George se înapoia în turn şi comunică tatălui său că meterezul de stâncă are o grosime de cel mult un metru şi jumătate. O ghiulea ar fi în stare să facă o spărtură destul de mare pentru a îngădui submarinului să treacă printr-însa.

   — Ideea e bună, spuse Farrow dar o brazdă adâncă i se săpă în frunte.

   Mai bucuros ar fi fost s-audă că zidul e mai gros, căci faptul că era subţire, constituia o dovadă că erupţia nu fusese destul de puternică, şi că prevestea o alta de proporţii mai grozave. El nu-şi exprimă, însă, faţă de nimeni temerea asta, dar George, cu spiritul său de observaţie, îşi dădu seama imediat de îngrijorarea tatălui său, şi întrebă:

   — Tată, bănuieşti, desigur, o nouă erupţie a vulcanului?

   — Da, dragul meu, degeaba aş căuta să ascund grija ce mă frământă. Erupţia dinainte n-a fost decât un început. Şi unde mai pui că ne aflăm tocmai în centrul vulcanului! Singura noastră nădejde e apropiata plecare a distrugătorului australian. — Ah!

cred că e prea târziu! Pare că şi începe.

   O zguduitură uşoară cutremură submarinul. Era, ca şi cum ar fi fost izbit de un val molcom, pornit din adâncime. Chipurile bărbaţilor deveniră serioase, deşi liniştea se întinse din nou în ligheanul imens.

   Dar ei nu bănuiau că această zguduire era preludiul unei erupţii ce mocnea în adânc.

   — Trebuie să ne ridicăm la suprafaţă, zise Farrow. Nu putem întâmpina primejdia cu braţele încrucişate, şi să pierim probabil în chip atât de grozav.

   — Tată! strigă George, mi-a venit o idee. Distrugătorul australian se află la nord-vest, iar noi vrem să mergem spre sud- est. În cazul acesta slobozim o ghiulea sau două în partea dinspre sud a zidului, şi ne tăiem astfel drum liber. Australienii vor crede că vulcanul a făcut din nou erupţie şi o vor lua la goană. Şi în timpul acesta noi vom fi ieşit, din fortăreaţa asta.

   — Bravo, băiete, ideea e într-adevăr genială, spuse căpitanul, entuziasmat. Te pomeneşti că ne-ai salvat înc-odată cu iscusinţa ta. Brike, pregăteşte tunul de la babord! Maşinile să meargă cu viteza redusă Ia jumătate! Plundow, babord! Trebuie să facem un mic semicerc, ca să ajungem în apropierea peretelui dinspre nord- vest. Dar să nu cârmeşti prea tare, ca să nu ne împotmolim!

   Farrow putea avea deplină încredere în timonierul său. Acesta execută manevra cu o dibăcie uimitoare şi zise mulţumit:

   — Domnule căpitan, pun rămăşag că suntem la cel mult doi metri de peretele nordic. Acuma îşi poate face datoria Jan Brike. Eu mă însărcinez să găsesc şi sub apă spărtura pe care o va face cu ghiulelele sale.

   — Mai bine să nu-ncercăm, zise Farrow râzând, — te cred pe cuvânt. Pompaţi de zor, trebuie să ieşim la suprafaţă!

   Şi vasul începu să se ridice. O nouă zguduitură uşoară cutremură submarinul. Acesta se afla numai Ia patru metri sub apă, când Farrow dădu lui Brike comanda să tragă.

   Vasul fu zguduit, Brike trăsese amândouă torpilele dintr-odată.

   — Porniţi încetişor înainte! Plundow, babord! strigă căpitanul.

   În câteva clipe cele două torpile trebuiau să parcurgă ligheanul

imens. Se va produce atunci o detunătură grozavă, şi va lua naştere un vârtej, care, însă, va izbi vasul din faţă.

   În acelaş timp, Farrow dădu comanda de ridicare la suprafaţă. Când se produseră exploziile torpilelor, submarinul era numai la doi metri sub apă.

   — Toată forţa la maşini! comandă căpitanul şi înălţă periscopul.

   Se uită prin el şi scoase o exclamaţie de bucurie. Submarinul

înainta spre o deschizătură largă. Acum se produse vârtejul datorit exploziei, dar vasul nu se alese decât cu o zdruncinătură uşoară. Farrow privi repede înapoi şi văzu un marinar care sări de pe zidul de stâncă. Presupunerea lui George se îndeplinise, deci, întocmai.

   Cu toată viteza, submarinul se-ndreptă spre deschizătura largă din zidul stâncos. E drept că mai exista un pericol: dacă explozia nu fusese destul de adâncă, se putea să mai fi rămas în spărtură câteva colţuri ascuţite, care ar fi putut spinteca uşor fundul submarinului. Dar Farrow procedă cu îndemânare şi îndreptă vasul tocmai spre mijlocul spărturii.

   Acuma era momentul cel mai primejdios. Vor izbuti să treacă? Şi ce era în dosul zidului de stâncă?

   Spintecând valurile, submarinul alunecă prin deschizătură; atunci Farrow scoase o nouă exclamaţie de bucurie. În faţa lor se deschidea marea liberă.

   — Domnule căpitan, răcni Petre în jos, distrugătorul se- ndepărtează în spatele craterului. Ah! repede afund, vulcanul!

   Uriaşul smuci chepengul turnului, închizându-l, şi se năpusti pe scăriţa de fier. Farrow nu şovăi nici o clipă. Putea să aibă deplină-l încredere în Petre: dacă el răcnise, cerând ca vasul se va lăsa afund, desigur că ştia el de ce.

   Comenzile fură date şi submarinul porni în jos; de odată fu prins de o forjă năvalnică şi adus în poziţie aproape verticală.

   Trebuie să fi fost un vârtej puternic, dar în cele din urmă scăpă şi de primejdia asta.

   Când se adunară toţi iar în cabina de comandă, Petre zise:

   — Toată apa din crater s-la ridicat. Erupţia vulcanului trebuie să fi fost foarte puternică. Valul năprasnic a ţâşnit prin spărtura pe care au făcut-o torpilele noastre.

   — Şi acum putem spune cu drept cuvânt că am fost salvaţi în ultimul moment mulţumită ideii pe care a avut-o George, zise căpitanul. Camarazi, tot lui îi datorăm şi de data asta viaţa.

   Credinciosul Petre izbucni într-un „ura" răsunător şi ceilalţi marinari făcură la fel.

   George se furişă repede afară. Se simţea stingherit de manifestaţiile de recunoştinţă ale camarazilor, dar în acelaşi timp vroia să vadă dacă nu cumva scumpa lui Sanja fusese trezită de zguduitura pe care o suferise submarinul.

   O AVENTURĂ GROZAVĂ

   TIMP DE DOUA ZILE, vitejii marinari îşi îngăduiră un repaus bine meritat pe „Insula odihnei".

   Jeanette Roule, care-şi trăise aproape toată viaţa printre vânătorii de capete, nu-şi mai găsea astâmpăr şi în dimineaţa zilei a treia veni la Farrow şi-i se adresă rugător:

   — Domnule căpitan, sunt poate nedreaptă că ţiu să răpesc odihna vitejilor dv. marinari. Dar e ceva care nu mă lasă să stau locului. Nu vreţi să plecăm spre insulele Loyalty? Aşi dori să pun mâna cât mai repede pe comoara bunicului meu şi să plec apoi la Saigon, unde am rubedenii.

   — Fireşte, duduiţă — răspunse căpitanul — putem pleca încă astăzi. Am băgat de seamă chiar că oamenii mei nu se prea împacă cu odihna. Au prins năravul aventurilor, — ce să-i faci! Azi după-amiază pornim, — până atunci va fi gata şi inginerul Hagen cu examinarea submarinului.

   Bucuroasă peste măsură, tânăra fată alergă la Sanja ca să-i comunice vestea apropiatei plecări. La rândul ei, Sanja îl anunţă pe prinţul Ghasna, care se duse imediat la Farrow.

   — Dragă căpitane, aud că vrei să pleci azi după-amiază, zise el. In ceea ce mă priveşte, trebuie să-ţi comunic că n-am hotărât încă ce voiau face. Aş merge cu dragă inimă cu Dv., dar mă tem că vă vom stânjeni, căci şi aşa e destul de restrâns spaţiul pe submarin.

   — De loc, prinţe, spuse căpitanul. Vasul nostru e amenajat pentru un echipaj de şaizeci de oameni, dar de obicei nu avem mai mult de patruzeci, cel mult cincizeci. Şi apoi, în vremea războiului aveam uneori pe bord treizeci până la patruzeci de prizonieri. Loc e berechet, n-avea grijă! Mă tem numai ca vom întâmpina noi primejdii în drum, la care n-aşi vrea să te expun, şi cu atât mai puţin pe fiica d-tale.

   Prinţul Ghasna zâmbi:

   — Dragă căpitane, tocmai Sanja ţine mai mult să ia parte la noua expediţie. M-a rugat atât de fierbinte, încât n-am încotro şi trebuie să-i sprijin cererea. Oamenii mei pot rămâne aici, ţi-aş fi, însă, foarte recunoscător, dacă m-ai lua pe mine şi pe Sanja.

   — Prinţe — răspunse Farrow — aş dori să vorbesc odată deschis cu d-ta. Ai observat, desigur, că Sanja şi George se iubesc. E o iubire naivă, dintr-acelea prin care trec toţi tinerii. Mă

tem, însă, că sentimentul acesta se va întări cu timpul, dacă vor fi mereu împreună.

   Ghasna deveni serios şi răspunse:

   — Căpitane, oare o astfel de iubire naivă, cum spui d-ta, nu e tot ce există mai frumos pe lume? De ce i-am împiedica? Nimeni nu se poate împotrivi la ceea ce-i este scris. Şi te rog să- mi spui drept, căpitane, ţi-ar fi neplăcut să capeţi de noră o indiană? Fireşte, deocamdată nu poate fi încă vorba de aşa ceva, dar cred că într-o bună zi tot acolo vom ajunge. Un bătrân derviş de-ai noştri, a prezis că fata mea se va mărita cu un european. Eşti împotriva amestecului de rase sau de părere poate că viteazul d-tale George nu se potriveşte pentru o indiană?

   — Dar de loc, prinţe, răspunse Farrow, repede. Dimpotrivă, nici nu mi-aşi putea închipui ca fiul meu să cuteze a-şi ridica ochii la fiica d-tale. Cred, totuşi, că nu e încă timpul să vorbim despre asta. George al meu are de-abia optsprezece ani şi trebuie să facă ceva în viaţă, înainte de a se gândi să se unească cu o fată atât de frumoasă şi de neam. Mă bucur, însă, din toată inima că gândeşti aşa cum te-ai exprimat, prinţe. Cu atât mai mult atunci, nu vreau să expun primejdiilor o fată, pe care o voi numi, poate, într-o zi fiica mea. Căci chestia cu comoara domnişoarei Jeanette, nu e atât de simplă precum şi-o închipuie ea. S-au scurs doar atâţia ani la mijloc! Bunicul o fi murit de mult şi va fi predat bogăţiile vreunui prieten. Şi câte nu s-au putut întâmpla în acest timp! Căpitanul Henry a fost el destul de dibaci şi a încercat, desigur, totul, pentru a pune mâna pe comoară. Şi dacă n-a izbutit el, ne va veni şi nouă foarte greu, dacă nu chiar imposibil, să reuşim. În primul rând, expediţia noastră va fi legată de mari primejdii. Ştii doar şi d-ta, prinţe, că banul e ochiul dracului, că trezeşte cele mai rele porniri din om. Aici trebuie să fie vorba de o comoară imensă, dobândită prin cine-ştie câte crime. Şi iată de ce socot c-ar fi nimerit ca Sanja să rămâie aici, pe „Insula odihnei". Prinţul Ghasna zâmbi din nou:

   — Dragă căpitane, n-o vom putea îndupleca pe Sanja. Ea vrea să fie necontenit pe lângă George al ei... Şi apoi, gândeşte-te şl d- ta că dacă interprinderea noastră e într-adevăr atât de primejdioasă precum presupui, s-ar prea putea să nici nu ne mai în toarcem. Şi atunci? Da, atunci Sanja va trebui să-şi ducă viaţa aici, departe de lume, singură şi părăsită. Nu, căpitane, ne-am lua o răspundere prea mare. Dacă va fi să ne pierdem viaţa, să aibă şi Sanja aceeaşi soartă.

   — Hm! din acest punct de vedere ai cam avea dreptate, răspunse căpitanul. Bine, veniţi şi Dv. Dea Domnul să izbândim!

   În cursul după-amiezii minunatul submarin părăsi golful larg, îndreptându-se spre brâul de corali care îl apăra de mare.

   „Insula odihnei", ascunzătoarea sigură a căpitanului Farrow şi a oamenilor săi, trebuia să fi fost cândva o insulă foarte mare, împresurată din toate părţile de stânci uriaşe, adevărate bariere, cari s-au tot lărgit odată cu scufundarea treptată a terenului.

   Un capriciu al naturii a lăsat insula aceea mare în mijlocul lagunelor întinse, a săpat apoi tunelul subpământean prin stânca de corali, pe unde submarinul putea pătrundea neobservat în interiorul insulei.

   De când un monstru marin pătrunsese prin tunel şi George fusese ameninţat de o moarte groaznică, gura tunelului fu prevăzută cu un grilaj solid, opera genialului inginer Hagen.

   Pe insulă rămâneau necontenit de pază câţiva marinari, cari făceau cu schimbul, de câte ori submarinul pornea într-o nouă călătorie. Doi marinari însoţeau vasul, într-un sampan (barcă) până la zăgazul de corali.

   Cam la o sută de metri de zidul acesta stâncos, căpitanul Farrow stopa maşinile şi cei doi marinari o luară înainte cu barca lor uşoară. Cu ajutorul unui mecanism ingenios, ei ridicară grilajul de la gura tunelului şi atunci căpitanul îşi părăsi postul din turn şi coborî scăriţa de fier. Petre închise chepengul, apoi pompele puternice împinseră apă în tancurile de balast şi minunatul vas dispăru încetişor sub apa liniştită a golfului.

   Farrow se-ndreptă spre cabina de la proră, urmat de George. Pentru acesta, aici era şederea cea mai plăcută, căci prin ferestrele boltite pe cari le construise Hagen de ambele părţi ale prorei, putea admira lumea minunată a adâncurilor mării, cu atât mai lesne cu cât erau aici şi două reflectoare cari luminau apa pe o mare distanţă.

   Lămpile electrice aruncau mănunchiuri de raze cari, la fel cum farurile moderne de automobile pătrund prin ceaţă, nu reflectau prin apă.

   — Porniţi maşinile la jumătate! Comandă Farrow.

   Electromotoarele intrară în funcţiune şi submarinul porni încetişor spre zidul de corali, prin care ducea tunelul subteran. Cete întregi de peşti coloraţi alergau în lumina reflectoarelor, oferind o privelişte atât de interesantă, încât George privea uimit prin fereastra din stânga.

   Gura întunecată a tunelului se căscă şi submarinul fu înghiţit, curând pentru a reapare de partea cealaltă.

   Ca orice bun căpitan de submarin, Farrow cruţa şi el pe cât posibil bateriile care furnizau curentul electric, pentru lumina

necesară în timpul submersiunii. De aceea, de îndată ce trecu tunelul, scoase submarinul la suprafaţă.

   Fireşte, trebuia să fie cu băgare de seamă; se înălţă încetişor, ridică periscopul şi numai după ce se încredinţa că nu se zăreşte nimic suspect, ieşi cu totul deasupra apei.

   Era lesne cu putinţă ca distrugătorul australian, — de care scăpaseră numai datorită erupţiei vulcanului, — să dea târcoale pe a-colo, cu gând să găsească epava mult-căutatului submarin; căci Australienii, cari se aflaseră în imediata apropiere a vulcanului, socoteau desigur că submarinul fusese distrus pe urma catastrofei.

   Doctorul Bertram îşi făcu apariţia în turn, unde se afla şi Farrow.

   — Acuma ne putem considera în siguranţa, căpitane, zise el. Englezii şi Australienii vor fi desigur bucuroşi că vor putea de- acum încolo să oprească goana această continuă după noi. Dar ce-s vinovaţi comandanţii, când aşa au primit ordin!

   — Ai dreptate, doctore, răspunse Farrow, n-au făcut-o din voia lor, asta ne-au şi spus-o câţiva. Fireşte că acum trebuie să luăm măsuri ca sa nu ne vadă din nou, altminteri începe iar vânătoarea. Ar fi minunat dacă distrugătorul australian va fi împrăştiat în toată lumea vestea sfârşitului nostru.

   — Ei, dar cineva tot se va bucura la vestea asta, zise doctorul cu amărăciune. E o persoană din Cuxhaven...

   — Ştiu, dragă Bertram, îl crezi pe ticălosul ăla de avocat. Mă gândisem eu de mult să mă duc odată la Cuxhaven, ca să-i mai retez niţeluş ghearele lui Werner ăla. Şi o voi face chiar, după ce vom aranja chestia cu comoara Jeanettei Roule.

   — Hm! căpitane, dar ce părere ai d-ta, în definitiv, de afacerea asta? întrebă doctorul. Nu ştiu ce să zic, dar mie îmi cam apare misterioasă. Nu cred că-l vom găsi pe bunicul Jeanettei Roule pe insulele Loyalty.

   — Nici eu nu cred, dragă doctore, zise Farrow. Vom întâmpina, desigur, greutăţi mari, poate chiar şi primejdii. Pân-acum nici nu ştim ceva despre comoară. Cu toate astea, din cauza ei am avut de pătimit atâtea, în mod indirect. Dumnezeu ştie ce va mai fi de- aci încolo!

   — Părerea mea — zise doctorul — e s-o ducem pe fată în insulele Loyalty. Dacă nu găseşte pe bunicul ei, o lăsăm acolo, sau îi mai facem o ultimă favoare şi o transportăm la unchiul ei din Saigon. Cu asta ne vom fi făcut datoria faţă de ea.

   — Nu, dragă doctore, zise Farrow, râzând. În felul acesta nu neam făcut datoria. Am intrat în horă şi trebuie să jucăm! Vreau să

zic că trebuie s-o punem pe tânăra fată în stăpânirea comorii, sau să ne încredinţăm că, este cu desăvârşire pierdută.

   — Şi asta înseamnă că vom fi pătimit pe degeaba, pân-acum, răspunse Bertram.

   — Da, aşa e, doctore. Dar ce simţământ e mai frumos decât acela de a fi salvat de la o moarte groaznică o fiinţă omenească? Asta face mai mult decât toate comorile de pe lume.

   — Fireşte, căpitane, la asta nu m-am prea gândit. Aşa e, într- adevăr. Nici n-am fi putut dobândi ceva mai preţios decât conştiinţa de a fi salvat o viaţă de om. Totuşi, aş fi mai mulţumit, dacă i-am putea ajuta tinerei franţuzoaice să intre în stăpânirea comorii, din pricina căreia părinţii ei şi-au dat viaţa şi ea însăşi a fost nevoită să-şi piardă tinereţea printre vânătorii de capete.

   — Să sperăm, doctore, că totul va ieşi bine, zise Farrow. În ceea ce mă priveşte, nu-mi fac prea mari iluzii, şi cred că venim cu câţiva ani prea târziu pentru a putea salva comoara. Dar fireşte că trebuie să încercăm totul, înainte de a ne da bătuţi. Dacă timpul va fi prielnic şi dacă nu vom întâlni în drum vre-un vapor duşman, putem fi mâine seară pe insulele Loyalty, unde vom porni îndată cercetările,

   — Ştii pe care anume insulă trebuie să debarcăm? întrebă Bertram.

   — Asta nu ştiu încă, e drept, dar presupun că va trebui să alegem insula San Vincent, din Noua Caledonie. Numai acolo ar fi putut să-şi stabilească sălaşul bunicul Jeanettei.

   — Hm! treaba asta nu prea e lipsită de primejdie, căpitane, căci acolo se află un mic port pentru escadrele franceze. Părerea mea e că va trebui să ocolim o bucată şi să ajungem în port pe uscat. Domnişoara Jeanette nu-ţi poate da nici-o indicaţie unde a locuit sau lecuieşte încă bunicul ei?

   — Despre asta nici n-am întrebat-o încă, — eram doar atât de ocupat în cele două zile! Voi căuta să-mi fac timp şi să mai stau niţel de vorbă cu ea. Cred că noaptea asta vom merge bine, căci mi se pare că vom avea cer înstelat şi lună plină. Aşa că, mâine pe la prânz vom şi putea vedea insula.

   — Eh! de ne-am vedea odată înapoi, cu comoara aceea! zise Bertram. Tare mă tem, însă, că nu va merge atât de lesne!

   — Doctore, drept să-ţi spun, teama asta mă stăpâneşte şi pe mine. Ba chiar am presimţirea că ne vârâm într-o aventură foarte primejdioasă. De aceea, mai mulţumit aşi fi fost ca prinţul şi fiică- sa să fi rămas pe „Insula odihnei", — trebuia însă să-i iau, după convorbirea importantă pe care am avut-o cu Ghasna. Ce vrei, doctore, împotriva soartei nu poţi lupta; a fost scris să fie aşa şi

pace! De aceea şi pornesc la drum cu încredere deplină şi liniştit.

   — Bravo, căpitane, aşa-mi placi! Credinţa nu trebuie să ţi-o pierzi niciodată, căci atunci totul s-a sfârşit. Aha! Petre ne pofteşte la masă. E încă destulă lumină şi am putea mânca aici pe punte, la aer liber.

   — Ai dreptate, doctore, aşa vom face. Nu se vede nici un vas străin pe tot întinsul mării, aşa că n-avem de ce ne teme. Poate veni şi echipajul pe punte.

   Dădu comanda respectivă şi submarinul stopa imediat. Pe punte era loc pentru toţi. Se adunară în grabă, bucuroşi de prilejul ce li se oferea de a respira puţin aer curat. Căpitanul cu ofiţerii, inginerul Hagen, doctorul, George, prinţul Ghasna şi cele două fete, luară loc lângă turn. Petre făcea pe chelnerul, îngrijindu-se ca dragul lui George să capete tot ce era mai bun. Dar nici pe Sanja n-o neglija... Bătrânul îşi dăduse seama că George o iubea pe fată şi ăsta era un motiv îndestulător pentru el s-o îndrăgească ca şi pe tânăr.

   Cu vreo jumătate de ceas înainte de a se lăsa întunericul, Farrow încheia pauza. Marinarii coborâră în turn, pentru a-şi relua posturile.

   Jan Brike începu să-şi facă de lucru din senin pe la tunul său. Farrow nu-i zise nimic, ştiind că bătrânul avea uneori inspiraţii subite. Era stăpânit de gândul că se apropie vreo primejdie şi începu să examineze toate piesele tunului, îl încărca pentru probă, ţintea, — în sfârşit: făcea în aşa fel ca şi cum ar fi avut duşmanul în faţă.

   Se întâmplase câte odată ca această teamă a lui să salveze vasul din mari primejdii. De aceea nimeni nu râdea când Jan Brike se pornea să-şi dichisească tunul, netam-nesam.

   — Căpitane, zise doctorul, văzând-o pe Jeanette coborând în turn, — vroiai parcă s-o mai întrebi câte ceva pe fată cu privire la bunicul ei?

   — Aşa e, răspunse Farrow, să mergem în cabina mea şi acolo vom ţine un mic sfat de război. Jan e doar pe punte şi în el putem avea deplină încredere.

   — Tată, eu voi rămâne în turn, zise George. Jan e ocupat cu tunul său, aşa că nu-i va mai rămâne răgaz să fie atent şi la altele.

   — Bine, drăguţul meu, rămâi sus. Consfătuirea noastră nu va ţine mult. Doctore, ia-o d-ta înainte!

   Bertram coborî scăriţa de fier şi Farrow îl urmă. Acum nu mai era în turn decât George şi Jan Brike la tunul său de la proră.

   Tânărul lăsă privirea să-i alunece peste întinsul apei. Spre apus

se vedeau câteva insule de corali, pe lângă care, se desluşeau de asemeni câteva dungi negre la orizont, cari păreau să fie tot insule. În schimb spre sud şi est marea era liberă.

   Câteva clipe George îl privi pe bătrânul Jan Brike, care tocmai vâra o granată pe gura tunului. Omul ăsta nu se simţea sigur până nu-şi ştia tunul încărcat.

   George zâmbi, apoi se întoarse şi privi spre nord. Marea căpătase o culoare închisă. Tânărul se simţi de-odată cuprins de un sentiment ciudat, pe care nu şi-l putea lămuri. I se părea că-l ameninţă o primejdie apropiată... Cercetă cu privirea de jur- împrejur, dar nu zări nici-un vas străin. Insulele din spre vest şi nord erou prea îndepărtate, pentru ca să poată veni vre-un pericol dintr-acolo.

   Neliniştit, George privi din nou spre nord, de unde adia un vântuleţ care încreţea suprafaţa apei.

   Instinctiv coborî privirea în apa din jurul vasului şi se înfiora. Un corp enorm, de culoare albicioasă, se furişase parcă dedesubtul submarinului.

   — Ei, şi ce-i cu asta! îşi zise apoi George şi zâmbi. Chiar dacă o fi o balenă, ce rău poate face dânsa învelişului solid de oţel al submarinului?

   O balenă? George chibzui câteva clipe. — Nu, o balenă nu putea să fie, căci ar fi trebuit să se întoarcă pe spate, ca să-şi arate burta. Era, desigur, un alt soi de monstru marin, dar un exemplar de o mărime colosală.

   Ce putea să fie? George zărise în fugă numai corpul albicios, totuşi observase că era vorba de un monstru al apelor, de proporţii neobişnuite.

   Privi repede îndărătul său, dar marea era liniştită. Căută să scruteze adâncul, dar nici acolo nu zări corpul acela albicios care-l speriase atât de mult. Se sili să râdă, nu prea izbuti însă.

   Jan Brike auzise exclamaţia tânărului, şi-şi îndreptă privirea spre turn.

   — Ce s-la întâmplat, domnule George? strigă el.

   — Ah! Nu-i nimic, Jan! răspunse tânărul, silindu-se să pară liniştit. Am văzut numai un peşte uriaş înotând dedesubtul submarinului, dar a dispărut spre sud.

   — Aşa, aşa! mormăi tunarul. Ei, ceva tot trebuie să fie.

   Apoi şopti pentru sine, ca să nu-l audă tânărul:

   — Eu cred că şi aici şi-a vârât codiţa casierul ăla bătrân, Seels; tot prin locurile astea s-a întâmplat doar că i-a smuls lui George al nostru harta din mână, — harta aceea pe care trebuia s-o arunce mai întâi în mare, pentru ca să putem găsi „Insula lui Satan" (Vezi

broşura 1). Ehei, trebuie să fiu cu băgare de seamă!

   Cu mişcări liniştite îşi roti tunul în aşa fel încât să fie îndreptat spre mare, trecând pe lângă turn. Orice primejdie pământească ce l-ar ameninţa acum pe George, va fi înlăturată cu ajutorul tunului. Dar dacă e vorba de ceva supranatural?... Jan Brike se scarpină Ia ceafă şi căzu pe gânduri.

   Pentru orice primejdie care ar fi venit din partea oamenilor, Jan Brike era gata ori-când cu tunul său. Dar cu lucruri dintr-alea supra-pământeşti, nu vroia s-aibă de a face.

   George, însă, văzuse totuşi manevra bătrânului tunar. Zâmbi, căci asta îi dovedea grija pe care i-o purta bătrânul. Toţi marinarii îl iubeau şi-l idolatrizau, nu numai pentru că era fiul căpitanului lor, ci şi pentru că se arătase viteaz şi vrednic de a fi iubit.

   George nu vroia, însă, să dea de înţeles lui Jan că observase grija ce i-o purta, de aceea întoarse din nou capul spre nord. Insulele îndepărtate se zăreau mai lămurit, dar marea devenise şi mai întunecată.

   Din submarin se auzi de-odată glasul Sanja.

   — George, George, pleacă repede de-acolo! strigă ea înspăimântată. Repede, repede, George!

   Înmărmurit, tânărul se aplecă şi privi în jos. Frumoasa fiică a prinţului indian stătea cu braţele întinse dedesubtul lui şi strigă din nou:

   — George, fugi George, fugi cât mai e timp! Tânărul zâmbi, vru să strige în jos că nu-l ameninţă nici-un pericol, — dar glasul îi amuţi în gâtlej. Un şarpe rece şi fioros îi cuprinse gâtul tăindu-i respiraţia.

   Încordându-şi puterile încercă să se ţie de marginea turnului, dar o forţă uriaşă îl smulse de partea cealaltă şi-l izbi să-i sfărâme capul.

   Nenorocitul bătu aerul cu braţele şi ca prin ceaţă văzu în jurul său şi sub el un mănunchi de şerpi groşi, albicioşi, cari se ridicau din mare la înălţime de vreo opt metri.

   Îngrozit de moarte îşi dădu seama că-l fusese înhăţat de un polip uriaş. Aşadar, ăsta era monstrul pe care-l zărise furişându-se dedesubtul submarinului.

   Fioroasa dihanie trebuie să se fi înţepenit câtva timp sub vas, ieşind Ia iveală apoi de partea cealaltă, pentru a-şi înhăţa prada pe care pusese ochii.

   În mai puţin de o clipă, George îşi dădu seama de lucrul acesta, apoi simţi iar o izbitură puternică, închise ochii şi... o bubuitură grozava: sfâşia văzduhul.

   Dar braţul uriaşului polip strângea ca într-un cleşte gâtul

bietului băiat, care-şi simţea sfârşitul aproape. Mai încercă să dea din mâini cu disperare, căută să se smulgă din cleştele acela fioros, când... strânsoarea grozavă slăbi de-odată. În clipa din urmă George se încleşta cu mâinile de marginea turnului.

   Respiră adânc aerul răcoros al nopţii. înaintea privirilor sale totul era încă învăluit în ceaţă, dar întorcându-şi capul văzu monstrul alunecând încetişor pe lângă submarin.

   Grozavele braţe zăceau moi deasupra apei şi trupul care măsura vreo şase metri se afundă încetişor în mare.

   — George, George, eu am presimţit asta! murmură Sanja.

   Urcase sprintenă scări la turnului şi cuprinse cu braţele-i

fragede mijlocul tânărului.

   — O, Dumnezeule atotputernic, îţi mulţumesc din suflet că l-ai ocrotit!

   — Sanja — murmură George, de-abia auzit — scumpa mea fetiţă, dacă monstrul acela m-ar fi târât în mormântul umed, singurul regret ce l-aşi fi avut ar fi fost aceia că trebuie sa plec de lângă tine.

   — Ce-i acolo?... George, ce s-a întâmplat?...

   Strigătele acestea veneau din interiorul valsului.

   Sanja îşi desprinse repede braţele din jurul tânărului, ochii-i minunaţi se aţintiră cu dragoste asupra lui George şi buzele murmura ră:

   — Iubitul meu!

   Apoi cobori în grabă scăriţa de fier.

   — George a fost atacat de un polip, spuse ea căpitanului. Oh! a fost groaznic!

   Farrow se repezi în sus pe scară şi-l găsi pe fiul său frecându-şi gâtul cu mâna stângă-l, iar cu dreapta făcând semne lui Jan Brike.

   Bătrânul tunar dădu din cap, îşi încarcă din nou tunul şi mormăi:

   — Ehei! bănuiam eu că Seels ăla dă târcoale pe-aici. Să fie sănătos! Dar orice jivine o mai trimite, să fie el sigur că Jan Brike Ie vine de hac!

   IV

   INSULA CU STAFII

   MARE VESELIE domni pe submarin când echipajul află din ce primejdie grozavă scăpase iubitul lor George. Bătrânul Brike

deveni şi mai respectat şi era neîndoios că de-acum încolo mulţi marinari vor începe să creadă în superstiţiile sale.

   Nu era oare un adevărat semn ceresc că fără nici un motiv temeinic încărcase tunul, ba îndreptase chiar şi ţeava în direcţia turnului? Numai câteva clipe de şovăială şi polipul l-ar fi smuls pe George din turn, dându-l pradă unei morţi înfiorătoare. Era o adevărată minune că-l scăpase.

   Sanja se făcuse nevăzută. Acum, când George era salvat, ea se linişti şi furişându-se în cabină se întinse în hamac, visând la iubitul ei.

   Când bătrânul tunar veni jos, căpitanul îi strânse călduros mâna şi-l bătu pe umăr.

   — Jan, îţi mulţumesc! zise el numai, dar aceste câteva cuvinte preţuiau mai mult pentru bătrânul Jan, decât un discurs întreg.

   Camarazii îi strânseră şi ei mâna, apoi Farrow îl trimise pe Plundow, timonierul, în turn.

   Motoarele fură puse în mişcare şi submarinul se îndreptă cu toată viteza spre răsărit, în direcţia insulelor Loyaltg.

   — Tată, ţi-a dat ceva amănunte domnişoara Roule asupra ţintei noastre? întrebă George.

   — Da, băiatule; într-un medalion care trecuse nebăgat în seamă, ţinea ascunsă o scrisoare a bunicului ei. Bătrânul scrie fiului său — adică tatălui Jeanettei — să se adreseze unui birtaş cu numele de Lucien Petit. Acesta are un restaurant pe insuliţa Uvea, în Noua Caledonie, care poartă numele — ia aminte, dragă George! — „La Polip". Tocmai în clipa când citeam partea aceasta din scrisoare bubui granata lui Brike, care te-a salvat din îmbrăţişarea prea puţin plăcută a polipului.

   — Domnule căpitan — interveni Jeanette — mă tem că prin rugămintea mea v-am adus pe toţi în mare primejdie. Poate că mult căutata comoară nu merită sacrificiul unor oameni atât de viteji. Cred c-ar fi cu putinţă să-mi ating ţinta prin intervenţia guvernului, francez şi atunci aş intra în posesiunea moştenirii fără să vă expun pe d-voastră atâtor primejdii.

   — Nu, domnişoară — răspunse Farrow, râzând — odată ce neam hotărât să te punem în stăpânirea comorii, trebuie să ducem interprinderea la bun sfârşit. Suntem obişnuiţi cu primejdiile şi ele nu ne-ar putea abate din cale. Aşadar, cunoaştem acuma ţinta: restaurantul „La Polip", pe insula Uvea.

   Tânăra fată mai făcu unele obiecţiuni, căpitanul însă le respinse pe toate, iar George zise râzând că era foarte curios să cunoască şi al doilea polip...

   Farrow o trimise apoi pe fată să se culce, iar el dădu ordinele

trebuincioase pentru noapte, împărţind santinelele la posturile lor. După aceea se duse în turn pentru a-l pune pe Plundow la curent cu itinerariul exact.

   ÎI găsi pe timonier discutând de zor cu Jan Brike. Dar la intrarea sa, cei doi amuţiră.

   Jan Brike şi Gerard Plundow erau cei mai superstiţioşi oameni din tot echipajul. Adeseori îi mustrase el, auzindu-i trăncănind Ia prostii de-ţi era mai mare dragul.

   Acum, însă, îşi putea da seama lesne că discutau despre monstrul acela grozav, pe care Jan îl doborâse cu tunul său. Se simţea însă atât de recunoscător faţă de bătrânul tunar, încât renunţă să-l mai mustre de data aceasta. Comunică numai pe scurt celor doi lupi de mare ţinta exactă a călătoriei, — dar când aminti că Lucien Petit avea un birt cu firma „La Polip", Jan Brike scoase un fluierat uşor, iar Gerard Plundow un „Aha!" semnificativ. Căpitanul râse şi zise:

   — Ei, băieţi, George al meu a scăpat de primul polip, şi cred că nici al doilea nu-i va face vre-un rău. Peste două ceasuri viu să-l te schimb, Plundow.

   Coborî scara şi se îndreptă spre cabina lui, în care-l aşteptau cei doi ofiţeri. Farrow le spuse că va conduce el însuşi vasul timp de-l două ore apoi va fi schimbat de Rindow, pe care-l va înlocui Brun.

   George se culcase. Ca urmare a primejdiei prin care trecuse, nervii lui erau foarte zdruncinaţi. Doctorul Bertram îi dete un somnifer şi-i întinse aproape cu sila în hamac.

   Cei doi ofiţeri plecară şi Farrow luă o carte din bibliotecă. Era prea iritat ca să poată dormi.

   După doua ceasuri, când se duse să-l schimbe pe Plundow, îi găsi tot discutând foarte aprins cu Jan Brike. Mustrându-i cu blândeţe, îi trimise pe amândoi Ia odihna, apoi se aşeză Io cârmă şi rămase cu ochii aţintiţi în zare.

   Era o noapte minunata. Luna făcea ca apa să scânteieze în mii de diamante, iar peştii jucăuşi săreau în aer pentru a înghiţi vreo prada sau cădeau ei înşişi victimele altuia mai puternic.

   Farrow respira din adâncul plămânilor. Ce viaţa minunata duceau el si prietenii săi! Liberi si neatârnaţi, fără nici un stăpân pe cap, - ce altceva putea fi mai frumos?

   Iar primejdiile care pândeau Ia flecare pas nu făceau decât să sporească farmecul acestei vieţi. Altfel, prea ar fi fost plictisitor.

   În noaptea aceea frumoasa, gândurile i se duceau înapoi. Cât de greu se hotărâse atunci, cu ani în urmă, să dispară cu submarinul! Dar mustrările pe care şi le făcuse la început se

şterseseră de mult. Salvase doar atâtea vieţi omeneşti, şi asta răscumpăra din plin totul.

   Întrucât vremea era frumoasa, putea să dea drumul maşinilor cu toată viteza. Îşi făcuse socoteala că era cu putinţa să ajungă pe insulele Loyalty a doua zi la prânz. Dar pe Uvea nu trebuiau să se arate decât odată cu lăsarea nopţii, căci francezii de acolo l-ar fi luat la ochi submarinul.

   Farrow se sperie când Rindow apăru deodată în turn. Atât de repede se scurseseră cele doua ceasuri? Şi el care visase în tot acest timp!

   Calculă repede poziţia submarinului şi spre marea lui uimire constata că se aflau mult mai aproape de cât crezuse de Insulele Loya lty.

   Se simţi cam obosit şi se îndrepta spre cabina sa. Se întinse în hamac şi adormi imediat, dor tot felul de vise nu-l dădură pace. Îl vedea mereu pe George, încolţit de primejdii mari, — aşa că se simţi uşurat când se trezi.

   Privi cadranul fosforescent al ceasului brăţară şi văzu că dormise numai patru ore. Acum Plundow trebuia să-l schimbe din nou pe secundul Brun.

   Farrow simţea că nu mai putea rămâne în cabina. Se ridica repede si ieşi pe culoar. Înaintea lui, două umbre se îndreptau spre turn : Plundow şi Jan Brike.

   — El, Brike — îl striga căpitanul — la somn nici nu te mai gândeşti?

   — Nu, domnule căpitan, mormăi bătrânul, încurcat. Voiam să merg cu Plundow în turn, am nevoie de aer curat. Nici eu nu ştiu ce-i cu mine. O fi de vina polipul.

   Diplomat cum era, nu preciza de care polip e vorba, dar Farrow bănui uşor că nu poate fi decât birtul francezului Petit, căci pe celălalt polip îl doborâse doar el cu tunul.

   Căpitanul nu zise nimic. Chiar şi el visase ceva nu tocmai limpede, şi nu prea ţinea să insiste asupra superstiţiei bătrânului.

   Cei trei bărbaţi urcară scăriţa de fier, iar când ajunseră sus, Brun îi comunică Iui Farrow că totul era în ordine. Plundow luă din nou în primire cârma şi secundul rămase şi el sus, căci prea era frumoasa noaptea aceea, ca să se închidă în submarin.

   O tăcere deplina domnea în turn, fiecare gustând din plin farmecul naturii. Deodată, Jan Brike scoase un uşor fluierat, arătă spre nord-est şi rosti cu glas sugrumat:

   — Bănuiam eu că se va întâmpla ceva. Domnule căpitan, ne aflam pe drumuri foarte primejdioase.

   Farrow nu răspunse. Toţi priveau cu încordare înaintea lor.

Departe, spre nord, se vedea o lumina ciudată. Nu putea veni de la vreun vapor, căci părea să plutească deasupra apei. Uneori se stingea, apoi iar apărea, luminoasa şi plutitoare.

   — Acolo trebuie să fie o insula, zise Farrow. Ne vom apropia de ea, ca să ne lămurim.

   — Domnule căpitan, nici să nu vă gândiţi Ia asta, spuse tunarul, îngrijorat. Pe marea asta se petrec lucruri necurate. Întrebaţi-l pe Pater, căci şi el a fost pe aici înainte de război. Colo trebuie să fie nişte stânci netede şi foarte primejdioase. Şi mai ştiu că un bric francez o dispărut fără urmă, tot într-o noapte frumoasa ca asta. E pericol să ne împotmolim, dacă mergem într- acolo.

   — Ah! Acum ştiu! exclamă Rindow, care stabilise poziţia vasului. Acolo se afla stâncile Nereus, Jan are dreptate, e un tărâm primejdios. Dracu' ştie ce-o fi însemnând lumina aia!

   — Da, da, dracu' ştie, zise Jan Brike cu jumătate de gură.

   — Fireşte, pentru Jan al nostru, nici nu se putea să fie altfel, spuse Farrow, râzând. Eu sunt aproape sigur că vreun biet pescar caută să ademenească peştii, aprinzând un foc pe ţărm. Dar lui Jan i s-a năzărit că e un drac. Dacă mergem încet, ajungem fără nici o primejdie Ia insula sau la vasul pe care se află pescarul. Ţin mult să-l încredinţez pe Jan că e vorba de un om şi nu de un diavol, cum îşi închipuie el.

   — Domnule căpitan, e ceva necurat la mijloc, zise Jan. pentru a doua oară. Renunţaţi la gândul de o merge într-acolo.

   Farrow comandase deja prin acustic ca maşinile să meargă cu viteza redusa. Iuţeala vasului se micşora pe data şi căpitanul, care luase cârma în primire, porni spre lumina aceea ciudata. Toţi priveau cu încordare înaintea lor, nimeni nu rostea un cuvânt. Numai Jan Brike mormăia ceva ca pentru sine.

   Bătrânul tunar părea să fi avut dreptate. Farrow, care privea acum la suprafaţa apei din faţa submarinului, răsuci repede cârma. După culoarea schimbată a mării, recunoscuse şirul de stânci, pe lângă care vasul trecuse acum atât de aproape încât de pe parapet se putea atinge uşor stânca de coral colţuroasă, care era Ia cel mult o jumătate de metru sub apă.

   Şi după ce moi înainta câţiva metri, Farrow se văzu silit să schimbe din nou direcţia submarinului, căci şi acolo se ivise un gherdap ascuns.

   — Drace! am scăpat ca prin urechile acului, zise Rindow încet. Nu e atât de uşor să treci pe aici. Atenţie!

   Avertismentul era de prisos, căci Farrow văzuse şi el noua piedică: o stâncă uriaşă, care stătea de-a curmezişul în apă.

   Fu nevoit să cârmească vasul spre nord, merse vreo sută de metri în direcţia aceasta, apoi o altă stâncă îl sili să facă un unghi drept spre est.

   Lumina cea misterioasa era acum la o depărtare de numai o jumătate de kilometru. După toate aparenţele, era vorba de un foc de lemne şi Farrow părea să fi avut dreptate când presupunea că vreun pescar încerca să momească peştii astfel.

   Dar atât de departe de Noua Caledonie? Asta este ciudat. Până la insulele Loyalty mai erau pe puţin trei sute de kilometri. Un pescar n-or fi putut străbate o asemenea distanţa cu o barcă. Şi chiar daca ar fi fost cu putinţă — presupunând că ar fi avut vreme buna — peştele pescuit i s-ar fi stricat pe drum.

   Cine ştie ce taină se ascundea aici!

   Farrow încetini şi mai mult viteza motoarelor, căci nu voia să atragă prea devreme atenţia misteriosului pescar, care îşi făcea de lucru pe stânca aceea singuratica.

   Căci stâncile păreau a-şi fi găsit aici un teren prielnic, asemenea ciupercilor din pădure. Aproape în flecare minut, căpitanul trebuia să cârmească şi era o adevărata minune că vasul nu venea în atingere cu vârfurile ascuţite, care parcă stăteau la pândă sub oglinda apei.

   Rindow şi Brun priveau prin ocheanele de noapte la focul acela ciudat. Acum se făcuse din nou bezna ; şi o exclamaţie de mirare le scapă amândoura în acelaşi timp.

   — Căpitane, zise apoi primul ofiţer, omul de colo nu e un băştinaş, ci un individ de statură uriaşă, un adevărat colos. Şi nici nu pescuieşte, cum presupuneai dumneata, ci se uita la un obiect pe care-l ţine deasupra focului. Ah! dar uite că ne-a zărit.. A făcut o mişcare iute cu mâna şi focul s-a stins ca prin farmec.

   — Am impresia că vasul s-o împiedicat de ceva moale, zise Forrow, cu glas serios. Poate că e o funie întinsă sub apă şi în legătură cu barca lui. Atingerea frânghiei ar putea fi un semn pentru omul acesta ciudat. Altfel nu poate fi.

   Farrow trebui să stopeze brusc, căci Ia o mică depărtare de vas văzuse acum un adevărat labirint de stânci, printre care submarinul nu s-or fi putut strecura cu nici un chip.

   — Ce-or fi să ne îmbarcăm pe barca de aluminiu? propuse Rindow.

   — Domnule căpitan, să nu mergi acolo! interveni pentru o treia oară Jan Brike. N-am pierdut nimic pe aici, aşa că nici nu avem ce căuta. Aţi văzut cum s-o stins focul, numai cât a făcut o mişcare cu mâna?

   — Ia moi tacă-ţi gura, Jan! striga Farrow, cu asprime. Îşi lese

omul din sărite când te tot aude îndrugând la prostii! Omul o fi aruncat un pumn de nisip peste foc, şi tu foci din asta o întreagă comedie. Că nu se îndeletniceşte cu lucruri curate aici, e limpede, căci altminteri nu şi-ar fi instalat sistemul acesta de poză. Dor, într-o privinţă, tot are dreptate Jan: nu avem ce căuta acolo, aşa că o să ne vedem de drum! Totuşi, îmi voi însemna locul acesta, şi poate că la lumina zilei ne vom abate cândva şi pe aici. Aha! uite că iar dă semne de viaţă!

   Dinspre tufiş se auzi un sunet ciudat, ba chiar fioros. Jan Brike începu să mormăie, căci sunetul acesta neaşteptat dădea apă la moara superstiţiilor sale.

   — Hm! nişte oameni slabi de înger, care ar nimeri întâmplător pe aici, ar lua-o desigur la fugă, zise Farrow, râzând. Ei, hai să-l facem totuşi pe plac lui Jan. Dar cum isprăvesc cu afacerea cealaltă, tot mă întorc eu şi aici.

   Printr-un viraj dibaci, submarinul se strecură printre stânci ; în urma Iui se auzi un hohot de râs, care părea cu adevărat venit din iad.

   Şi râsul acela sinistru se mai auzi încă de două ori, până când Farrow ieşi in sfârşit din labirintul de stânci şi îndreptă vasul din nou spre răsărit, în direcţia insulelor Loyalty.

   Când se aflară cam Ia vreo cinci sute de metri de locul cu pricina, tunarul izbucni înspăimântat :

   — la te uita, diavolul a aprins Iar focul! Domnule căpitan, am făcut bine c-om luat-o Ia sănătoasa. Ascultaţi-mă pe mine, e mult moi bine să nu ne mai întoarcem niciodată pe aici!

   — Adevărat, focul arde la fel de viu ca mai înainte, spuse Farrow. Ciudat, foarte ciudat. Nu se poate, trebuie să-l văd odată mai de aproape pe uriaşul ăla. O să vină ea şi vremea o sta.

   V

   RESTAURANTUL „LA POLIP"

   FĂCÂND UN VIRAJ SPRE NORD, prin aşa-zisele recifuri franţuzeşti, submarinul ocoli insula Noua Caledonie. Ajunsese încă da la amiaza pa teritoriul acesta francez, şi acum plutea foarte încet, pentru a ajunge abia pe întuneric pe Insuliţa Uvea.

   Datorita Iui Jan Brike şi Plundow, întâmplarea cu „stafia" de pe stâncile Nereus se răspândise ca fulgerul în rândurile echipajului. Marinarii îşi vorbeau în şoaptă, făcând fel de fel de presupuneri.

Doctorul Bertram, care aflase şi el, îl ruga pe căpitan să-i descrie exact ce se întâmplase.

   Farrow era mânios, îi spuse pe scurt că bănuia existenta unul individ pe insulă, care urmarea probabil vreun scop necurat Şi pentru a-i înspăimânta pe eventualii vizitatori, scotea sunetele acelea ciudate. Iar la oameni ca Brike şi Plundow, scamatoriile acestea se prindeau.

   Cei doi marinari, auzind vorbele căpitanului, se îndepărtară tăcuţi, dar după felul în care dădeau din cap, se vedea bine că era greu să-i scoţi dintr-ale lor.

   Cu puţin înainte de a se înnopta, se servi cina, căci în timpul nopţii fiecare trebuia să fie la postul lui. Farrow hotărâse ca o barca de aluminiu să pornească spre insula; în afară de el, aveau să se îmbarce în ea doctorul Bertram, George, Rindow şi Peter. Submarinul avea să rămână în apropiere de port, pentru a le veni în ajutor, în caz de nevoie.

   Începu să se întunece. Vasul se afla cam la o suta de metri de insula împădurită. Cu ajutorul ocheanelor de noapte, Farrow şi ofiţerii săi cercetară pădurea cea deasa, care se întindea până aproape de mal.

   Vreme de un ceas merseră de-a lungul insulei şi deodată se iviră nişte lumini. Acolo trebuia să fie portul unde se afla restaurantul „La Polip".

   Submarinul se apropie şi mai mult de ţărm şi cei de pe bord putură vedea lămurit că se aflau într-adevăr în faţa locului căutat

   Se părea că pe Insulă se petrecea de zor, căci răzbătea de acolo un vuiet de glasuri, întrerupt de râsete şi chiote. Jan Brike făcu o mutră cum numai el ştia să facă şi mormăi ceva nedesluşit.

   Natura părea să vină şi ea în ajutorul îndrăzneţilor marinari, căci domnea un întuneric să-l tai cu cuţitul.

   Două bărci de aluminiu, gata montate, se aflau pe punte, Una trebuia să servească de rezervă, deoarece se putea întâmpla ca mica trupă să piardă barca, prin cine ştie ce împrejurare.

   Prima barcă fu lansată la apă, iar cel cinci oameni luară loc în ea, şi Peter începu să vâslească spre ţărm. După câteva minute se aflau la chei.

   Statură la pândă un timp, dar gălăgia venea de departe. Farrow se căţără atunci pe digul de piatră şi după câteva clipe strigă în jos:

   — Veniţi, nu se vede nimeni!

   Peter priponi repede barca, apoi se alătură celorlalţi. Căsuţele de lemn erau destul de departe una de alta. Dintr-una răzbătea lumină, dar înăuntrul ei nu se vedea nici un semn de viaţă. În

schimb, dintr-o casă marc se auzea o larmă grozavă. Acolo trebuia să fie restaurantul căutat.

   — Păcat, zise Farrow, am venit probabil prea devreme ! Am impresia că e vreo sărbătoare pe aici. Mi-ar fi plăcut mult mai mult dacă l-am fi găsit singur pe francezul acela pripăşit prin locurile astea, Lucien Petit.

   — Eu zic că e posibil ca apariţia noastră să fie tocmai acum mai puţin luată în seamă, îşi dădu cu părerea Rindow. La o serbare vin de obicei persoane străine. Doctore, dumneata trebuie să fii purtătorul nostru de cuvânt, căci vorbeşti bine franţuzeşte.

   — Bine, vom vedea noi, spuse Farrow. S-o luăm înainte, băieţi, poate că avem noroc.

   Tot vorbind, cei cinci oameni se apropiară de casa aceea luminata. Dăduseră într-adevăr peste locul căutat, căci pe o firma mare de deasupra uşii principale era zugrăvit un polip uriaş, ţinând un vapor între tentaculele sale.

   Zugravul respectiv şi-o fi închipuit poate că născocise vreo fantezie, dar George zâmbi în sinea lui când văzu imaginea aceasta, căci el se încredinţase nu de mult că un polip e în stare şi de aşa ceva.

   Intrând pe uşă îi izbi un miros greu de tutun. Când cei cinci marinari îşi croiră drum printre mese, apropiindu-se de tejghea, gălăgia se potoli ca prin farmec.

   Doctorul striga un „buna seara" prietenos, dar numai câteva glasuri îi răspunseră. Clienţii nu se mai gândeau să reîncepă discuţia şi se uitau bănuitori la străinii care apăruseră atât de neaşteptat în mijlocul lor.

   Îndărătul tejghelei largi stătea un individ înalt, dar atât de slab, încât te speriai văzându-l. Copul lui aducea cu al unui vultur.

   — Ce doresc domnii? întreba el politicos, dar bănuitor.

   Farrow comanda pentru toţi rachiu şi-l invita şi pe cârciumar să bea cu ei. Apoi întrebă într-o doară:

   — Probabil că e vreo sărbătoare pe la dumneavoastră? Am auzit veselie şi nu ne-a răbdat inima să trecem fără să intram.

   — Da, da, e o mica sărbătoare, şi râse de parcă ar fi nechezat un cal. Azi se împlineşte anul de când „Grosul" a făcut un pic de loc pe aici, în felul lui. Hihi! de aia benchetuim şl noi...

   — Aşa, atunci, hai noroc, domnule birtaş, şi să dea Domnul să te bucuri încă multa vreme de sănătate şi voie buna, zise Farrow.

   Ciocniră cu toţii. Clienţii păreau să se fi liniştit puţin, căci reîncepură să discute.

   Farrow mai ceru un rând şi nu-l uita nici pe birtaş. Ca marinar, trebuia să te pricepi la băutură, iar în cazul de faţă era cu atât mai

multă nevoie să bea, cu cât trebuia să câştige încrederea patronului. Dar ce mutra va face Lucien Petit când îl vor întreba aşa, deodată, de comoara bătrânului Roule!

   Doctorul ciuli urechile. La o masă din apropiere, un bătrân se răsti Ia tovarăşii săi :

   — Ei aş, n-ore decât să se bucure şi Gaston, dar eu, unul, vă spun că n-are dreptate. De bietul Petit cel tânăr îmi pare rău, şi-a pierdut moştenirea părinteasca, fără să ştie măcar cum. Dar Pierre Neveux ăla a avut un motiv cu totul deosebit când s-a legat cu Lucien Petit. Bietul Petit era ca şi pierdut atunci, căci nici un om nu se poate apăra de blestematul ăla de uriaş.

   — Nouă puţin ne pasă, zise altul de Ia aceeaşi masă. Acum cel puţin putem benchetui cu Gaston, şi asta nu ne costa nimic. Dor, ai dreptate, nu te poţi pune cu Neveux. Parcă văd şi acum când a pus Petit mâna pe armă şi cum uriaşul şi-a repezit pumnul asupra lui. Şi l-a dat gata cât ai zice câr.

   — Ai auzit, căpitane? întrebă doctorul în şoaptă.

   — Da, asta ne răstoarnă toate socotelile, zise Farrow. Trebuie să-l iscodim pe patron.

   Se întoarse spre acesta şi-l întrebă:

   — Undei Lucien Petit ? îl aducem salutări de la cineva.

   Lunganul tresări, apoi zise cu glas răguşit :

   — Lucien Petit? La cimitir, unde să fie ? S-a înhăitat cu Pierre Neveux şi asta nu i-a priit.

   — Păcat! Dar rude nu ore ?

   Individul făcu ochii mici, apoi răspunse scurt :

   — Ba are, un fiu, în vârstă de douăzeci de ani. Locuieşte în apropiere de port. Voia să ia afacerea asta în seama lui, dor eu aveam o chitanţa veche de la Petit, pentru nişte bani pe care mi-i datora, aşa că am luat-o eu. Băiatul susţine că tată-său şi-ar fi achitat datoria, dar nu are nici o dovadă la mână. Moi zice că i sau furat nişte hârtii importante. Aşa că vedeţi să nu vă-ncânte cu vorbe, domnilor!

   — Puţin îmi pasă mie de treaba asta, spuse Farrow râzând. Ce aveţi voi între voi, vă priveşte. Dumneata trebuie să ştii dacă ţi-o plătit sau nu datoria. Dacă nu ştii dumneata, atunci ştie desigur soarta, care nu îngăduie să glumeşti cu ea. Ce am de plată?

   Birtaşul păli. Cu glas tremurător, spuse suma neînsemnată cât făcea consumaţia, dar când Farrow şi tovarăşii săi se ridicară, el făcu semn către doi vlăjgani, care se apropiară, şi cărora le şopti ceva în grabă. Îşi frecă mâinile când îi văzu pe cei doi părăsind localul în urma străinilor.

   — Aşadar, în ultima colibă de pe ţărm, zise Farrow. Trebuie să

vorbim cu tânărul Petit, căci e sigur că i-au fost furate hârtiile privitoare Ia comoară. Uite că ne apropiem.

   O colibă joasă, ca vai de ea, stătea izolată pe ţărm. Prin uşa deschisă se strecura o lumină slabă. Farrow bătu, apoi intră.

   Un bărbat tânăr le ieşi înainte şi ochii lui negri se aţintiră asupra musafirului cu un fel de îndârjire şi furie:

   — Ce doreşti, domnule ?

   — Îl căutam pe Lucien Petit, răspunse Farrow, dar am aflat între timp că a fost ucis şi că au dispărut nişte hârtii importante. Ai auzit cândva de la tatăl dumitale numele de Roule?

   — Ah, pentru asta ai venit! zise tânărul cu tristeţe. N-ai noroc! Ala care o furat hârtiile trebuie să fie Pierre, ucigaşul tatălui meu. Pierre Neveux, monstrul cu chip de om! Cu un singur pumn l-a omorât pe bietul tata, apoi ne-a furat barca cu motor şi dus o fost!

   — Un monstru? Era Neveux atât de înalt şi gros? întreba Farrow, cu interes.

   — Era un elefant, nu un om. Se purta prieteneşte cu tata, care avea încredere în el, deşi eu îi spuneam mereu să se ferească de el. Comoara a dispărut, şi odată cu ea şi chitanţa prin care se dovedea că Gaston şi-a primit banii.

   — Domnule Petit, zise Farrow, s-ar putea ca eu să ştiu unde se află acest Neveux. Vrei să mă însoţeşti, ca să-l silim să vorbească?

   — Dar unde poate fi? întrebă tânărul.

   — L-am văzut noaptea trecuta, departe de aici, pe o stâncă singuratica.

   — Ah! O fi pe insula cu stafii, făcu Petit, speriat. Şi el să fie cel care caută acolo comoara! Bătrânul Roule a ascuns-o bine. După cum spunea chiar el. Domnule, merg cu dumneata, căci trebuie să-l răzbun pe bietul meu tată.

   Peter, care stătuse lipit de uşă, se întoarse iute, se repezi afară din coliba, apoi se auzi un ţipat de groază.

   Când Farrow şi ceilalţi sa năpustiră afară, văzură un individ tânăr pe care uriaşul lor pusese mâna.

   — Stătea la pândă, îl lămuri Peter pe căpitan, şi el şi cel care aleargă acum spre cârciumă.

   — Atunci trebuie să o întindem de aci, hotărî Farrow. Repede, lasă-l în plata Domnului, Peter! Hai, domnule Petit, poţi avea toată încrederea în noi, căci venim cu gânduri bune!

   — Asta o simt şi eu, domnule, răspunse tânărul. Merg cu dumneavoastră. Oh, dacă moi dau o data ochii cu Neveux ăla, îi sar de gât, chiar de-ar fi de două ori mai puternic decât este. Vreau să-l răzbun pe tata.

   — Asta vom vedea în curând, zise Farrow. Lasă totul baltă şi să plecam. Oamenii de pe aici nu trebuie să vadă pe ce cale am venit

   O luară la fuga spre chei. Când Farrow coborî în barcă, auzi voci furioase, care se apropiau. Se vede că birtaşul îi convinsese pe oaspeţii săi să pornească în grabă în urmărirea străinilor.

   Dar Peter apucase să îndepărteze barca de ţărm şi vâsleau cu putere. Când se zări turnul submarinului, tânărul Petit exclamă surprins;

   — Ah! acum ştiu, dumneavoastră sunteţi vestitul căpitan Farrow. O, cu atât mai bucuros merg cu dumneavoastră, căci ştiu bine că bietul meu tată va fi răzbunat !

   De pe ţărm se auzeau încă glasurile ameninţătoare ale urmăritorilor. Submarinul aluneca însă pe valuri, îndreptându-se spre nord, cu toată viteza.

SFÂRŞIT

Volumul 10

EPAVA MISTERIOASĂ

   O EXPEDIŢIE PLINĂ DE PRIMEJDII

   NUMĂRUL CELOR DE PE SUBMARIN crescuse cu încă unul: Julien Petit, fiul aceluia căruia bunicul Jeanettei Roule îi încredinţase taina comorii sale.

   După cum ne aducem aminte, Farrow dăduse de dânsul pe insula Uvea şi în noaptea aceea nu putu sta de vorbă cu el, căci avea să se îngrijească mai întâi de submarin, care trebuia scos din domeniul insulelor Loyalty, deoarece era posibil ca Gaston să fi dat de ştire autorităţilor.

   Ocolind insula Noua Caledonie, vasul luă direcţia spre apus, unde se aflau stâncile Nereus. Înainta încet, căci căpitanul vroia să cerceteze la lumina zilei locul acela misterios, unde zărise apariţia fantomatică în cursul nopţii trecute!

   Când se iviră zorile se găseau Ia vreo douăzeci de kilometri de stâncile Nereus. Plundow luă în primire cârma, iar Farrow se duse să ţie un mic sfat de război în cabina sa.

   Jeanette Roule fu chemată şi ea, căci tânărul Petit îl cunoscuse pe bunicul ei. De-abia acum văzu Farrow că băiatul face o impresie cât se poate de bună, fiind înzestrat cu multă cultură, ceea ce era oarecum surprinzător la fiul unui simplu cârciumar.

   Când i-o prezentă pe Jeanette, căpitanul observă cu mulţumire că cei doi tineri se priviră lung o clipă, apoi se arătară stingheriţi...

   În afară de căpitan, se aflau în cabină cei doi ofiţeri, doctorul Bertram, prinţul Ghasna cu Sanja, George şi cei doi francezi. Farrow ceru lui Julien Petit să povestească în ce fel s-au petrecut evenimentele şi acesta începu:

   — Aseară v-am istorisit pe scurt, domnule căpitan, că tatăl meu fusese tras pe sfoară de Gaston, proprietarul restaurantului „La Polip". Sărmanul meu părinte avea plantaţii mari pe insulă şi restaurantul îl luase de la un bun prieten care plecase în patrie. Avea însă de gând să-l predea, căci afacerea nu era de el.

   Din cauza secetei care fusese într-un an, se văzu nevoit să împrumute ceva bani de Ia Gaston, care era pe atunci „în franci", cum se spune, deoarece pusese mâna pe o moştenire. Suma împrumutată i-o înapoia după câtva timp.

   Pierre Neveux era prieten cu tata. Când bătrânul Roule încredinţase părintelui meu taina comorii sale, uriaşul trebuie să fi auzit şi el ceva despre chestia asta. Într-o bună zi căută pricină tatei şi tot certându-se îl ucise cu o lovitură de pumn.

   În aceeaşi noapte se făptui o spargere în casa noastră şi a fost furată o casetă în care se aflau toate hârtiile importante, printre care şi chitanţa lui Gaston, prin care se dovedea că a primit îndărăt suma împrumutată. La-nceput Gaston susţinu că pierduse poliţa tatei, dar acuma o scoase Ia iveală şi cum eu nu aveam chitanţa, el intră în stăpânirea restaurantului. Ba mai scoase la licitaţie şi plantaţiile noastre şi le cumpără pe un preţ de nimic.

   Pierre Neveux, însă, dispăruse. În caseta furată se afla şi un desen pe care era însemnat, în scriere secretă, locul unde se păstra comoara. Asta e tot ce vă pot spune.

   — Ziceai parcă ieri că toate aceste evenimente s-au petrecut în cursul anului trecut, zise Farrow. Când s-a răspândit ştirea despre „Insula cu stafii"?

   — Acum vreo şase luni. Nişte pescari care se rătăciseră pe acolo şi care veniseră apoi la noi pe insulă au adus vestea. Dar nimeni n-avea poftă să facă cercetări la faţa locului

   — Acolo trebuie să fie comoara, îşi dădu cu părerea Farrow. Făptura aceea uriaşă pe care am zărit-o, în cursul nopţii, nu poate fi decât Pierre Neveux, care caută acum să descifreze taina hărţii. Ei, dar las-că luăm noi îndărăt. Dacă n-o fi distrus celelalte hârtii din cufăr, îţi vei recăpăta bunurile, domnule Petit.

   — Întotdeauna am crezut în izbânda dreptăţii, răspunse tânărul. Domnule căpitan, vă voi fi recunoscător toată viaţa pentru sprijinul ce mi-l daţi.

   — N-ai de ce să-mi mulţumeşti, se împotrivi Farrow. Noi trebuie să-ţi mulţumim d-tale că ne-ai înlesnit să dăm de urma lui Neveux şi prin el de comoară.

   — Da, domnule Petit, interveni şi Jeanette, d-l căpitan are dreptate. D-ta ne-ai pus pe urma cea bună. Dar, domnule Farrow, vrei într-adevăr să cercetezi insula? Nu e prea primejdioasă întreprinderea aceasta? Neveux ăla trebuie să fie grozav de puternic, dacă e în stare să doboare un om numai cu pumnul.

   — Neveux seamănă mai curând cu o gorilă uriaşă, decât a om, zise Lucien Petit. Nu voi uita niciodată scena aceea îngrozitoare, când l-a omorât pe bietul tata. Am vrut să mă năpustesc asupra lui, nişte prieteni m-au împiedecat însă. Dar dacă l-oi mai vedea odată, trebuie să mă răzbun, chiar de-ar fi să-mi pierd viaţa.

   Chipul tânărului francez căpătă o expresie de hotărâre sălbatecă.

   — Of nici nu-ţi închipui cât de bine te înţeleg! zise Jeanette Roule. Eu aş face la fel dac-aş fi bărbat. De câte ori n-am vrut să înfig un cuţit în inima bătrânului Bati, căpetenia vânătorilor de capete, care mi-a ucis părinţii? Dar ce puteam să fac cu, o biată fată! Totuşi, te-aş ruga, domnule Petit, să nu te expui cu prea mare uşurinţă unei primejdii. Neveux îşi va lua el însă pedeapsa, căci există n dreptate dumnezeiască. Ar însemna însă, să te sinucizi de-a dreptul dacă ai porni împotriva lui fără să fii bine pregătit, făgăduieşte-mi, te rog, că vei fi cu băgare de seamă!

   Căpitanul Farrow zâmbi din nou văzând îngrijorarea tinerei fete pentru compatriotul ei.

   — Ei, da, voi fi cu băgare de seamă, zise tânărul Francez, şovăind. Dar de pedeapsa tot nu scapă el!

   — Şi autorităţile n-au intervenit deloc? întrebă Farrow.

   — Neveux a dispărut imediat după crimă. Corabia cu motor a tatălui meu a luat-o cu dânsul.

   — Putea s-o conducă singur? întrebă Farrow.

   — Nu, era nevoie de cel puţin doi oameni, în afară de cârmaci. A mai luat cu sine doi băştinaşi pe care îi instruise dinainte: Poli şi Boiteux. Aceştia ştiau să mânuiască motorul.

   — Atunci cred că mai sunt şi acum cu el, zise Farrow. După nume, e de presupus că acest Boiteux şchiopătează. Aşa e?

   — Întocmai, domnule căpitan. Cu ani in urmă piciorul stâng i-a fost prins sub un copac în cădere, şi de atunci a rămas cu beteşugul acesta. Amândoi băştinaşii erau cunoscuţi ca oameni primejdioşi pe insulă. Au fost condamnaţi in câteva rânduri pentru crime, tâlhării şi altele.

   — Cine se aseamănă se adună, spuse Farrow. Ştia Neveux cu cine se întovărăşeşte! E bine că ştim c-avem de-a face cu trei potrivnici.

   Soneria telefonului de pe birou puse capăt discuţiei. Farrow luă repede receptorul şi ascultând comunicarea lui Plundow, tresări;

   — Se văd stâncile Nereus. Trebuie să ne urcăm îndată în turn.

   Ieşiră în grabă din cabina şi se duseră pe punte, unde se

împrăştiară de-a lungul parapetului. Stâncile Nereus erau la o depărtare de cel mult două sute de metri.

   Toţi priviră cu încordare într-acolo. Farrow şi cei doi ofiţeri se uitau cu ocheanele. Ţărmul pe lângă care trecuseră în noaptea trecută era acum pustiu.

   Căpitanul se aşeză la cârmă. La lumina zilei, era o nimica toată pentru el să străbată trecătoare a primejdioasă.

   Cu viteză redusă trecu prin canalul strâmt privind cu încordare apa dinaintea submarinului. Deodată, dădu comanda:

   — Stopaţi! îndărăt, cu viteză la jumătate!

   Elicea începu să se-nvârtească în sens invers şi vasul stopă.

   — O funie groasă se află în apă în faţa noastră, zise el apoi. Probabil că e în legătură cu vre-un clopot de pe insulă, care are menirea să anunţe apropierea unor vizitatori nedoriţi. Ne-am izbit şi noaptea trecută de ea şi urmarea a fost că uriaşul a stins lumina.

   — Aşa e, zise Rindow. Acum o văd şi eu. E foarte dibaci aşezată, în formă de spirală, ca să nu poată fi ruptă nici de vase cu adâncimea mare. Ce facem, căpitane?

   — Trebuie să pornim spre uscat cu o barcă de aluminiu, răspunse Farrow. La început mă gândeam să tai pur şi simplu funia, dar trebuie să fim cu băgare de seamă, ca să nu-l punem la bănuială pe Neveux. Dacă, de pildă, nu găsim nimic acum şi pornim înapoi, el va vedea imediat după funia tăiată, că, au fost străini pe aici. Se poate întâmpla ca peste zi să se fi ascuns şi numai noaptea să-şi facă mendrele pe aici. Şi acuma să nu ne mai pierdem vremea, băieţi. Montaţi repede două bărci!

   — Cum, plecăm iar în două echipe? întrebă Rindow. Îţi închipui deci că Insula aceasta e populată de băştinaşi?

   — Asta n-aş putea-o spune. Prevederea e însă mama înţelepciunii. Pân-acum aveam să ne temem de trei oameni, propriu-zis, dar Neveux ăla face el singur cât trei de-ai noştri, după cele ce-am aflat.

   — Aşa şi e, domnule căpitan, interveni Julien Petit. Pentru a putea fi atacat, e nevoie de cel puţin trei oameni puternici. Eu aş recomanda folosirea armelor de foc, dacă va fi să ne luăm la luptă cu el.

   — Fireşte, nu ne vom expune zadarnic primejdiei, spuse Farrow. Aşa, şi acum să ne formăm echipele! Rindow, d-ta conduci barca a doua, dar aţine-te pe lângă ţărm cu ea. Ia patru oameni înarmaţi cu carabine. Petre, tu ne vei conduce pe noi. Doctore, d-ta vii cu noi, căci vei avea misiunea să cercetezi locul unde se-aprindea şi se stingea focul acela misterios. Trebuie să aibă el o instalaţie specială, care produce fenomenul acesta, cu ajutorul căruia vrea să înfricoşeze pe cei slabi de înger. — Şi dv., duduilor, rămâneţi mai bine pe submarin — adaogă el, râzând, când Jeanette şi Sanja se pregăteau să coboare şi ele în bărci. — „Spectacolul" acesta nu e pentru fete tinere ca dv.

   Cu greu izbuti să le hotărască să rămână pe vas. Se rezemată, însă, de parapet şi priviră îngrijorate după cele două bărci cari se îndepărtau.

   Cutezătorii bărbaţi ţineau revolverele în mâini, gata să se folosească de ele la primul prilej. Barca în care se aflau căpitanul Farrow cu tovarăşii săi atinse ţărmul. Cealaltă barcă, în care era Rindow cu patru marinari, rămase la distanţă de câţiva metri. Oamenii ţineau carabinele pregătite şi observau cu atenţiune marginea desişului.

   Farrow atrăsese atenţia lui George şi tânărului Petit să nu se aventureze singuri în desiş, care era la vreo cincisprezece metri de apă. Le vorbise chiar cu severitate şi tinerii făgăduită să asculte de sfatul lui.

   Ţărmul fu cercetat cu amănunţime. George descoperi un loc care i se păru suspect: nisipul fusese presărat de curând, într-un pătrat cu forme aproape regulate. Începu pe dată să-l scormonească şi după câteva clipe scoase o exclamaţie de surpriză.

   Dedesubtul păturii de nisip se afla lemn. Petre dădu repede la o parte tot nisipul, până ieşi la iveală o tăblie pătrată de scânduri. O verigă de fier îngăduia deschiderea capacului. Fără multă greutate Uriaşul îl ridică şi atunci se arătă o groapă ai cărei pereţi erau înnegriţi de fum. Pe fundul gropii se vedea un praf de culoare gălbuie

   Doctorul Bertram se apleca şi luă pe deget câteva firişoare din acest praf. După ce-l examina îşi dădu părerea:

    — După cât s-arată pare să fie un praf sulfuros, inflamabil, asemănător pulberii bengalice, din care se fabrică artificiile. Acum pricep în ce mod aprindea şi stingea focul misterios uriaşul- fantomă: deschidea şi închidea capacul de lemn şi treaba era făcută. Praful arde înfundat când i se taie aerul, dar de îndată ce capacul e deschis, flacăra ţâşneşte cu putere. Simplu ca bună dimineaţa.

      — Asta trebuie sa i-o spunem lui Jan Brike, făcu Farrow, râzând. Poate că se va vindeca niţeluş de superstiţiile sale. Dar spune-mi te rog, doctore, ce scop urmăreşte individul cu focul ăsta ciudat?

   — Mă-ntrebi cam mult, căpitane, răspunse Bertram. Scopul n-o fi numai să-i sperie pe marinarii sau băştinaşii care ar trece întâmplător pe aici. Nici n-ar avea nevoie de asta, căci nimeni nu ştie de existenţa lui pe insulă. Trebuie să existe un motiv cu totul special, care-i sileşte să întreţină focul acesta. Domnule Petit, nu- ţi, aminteşti dacă bătrânul Roule a povestit tatălui d-tale ceva privitor la asta?

   Tânărul francez dădu din cap, apoi spuse:

   — Tocmai îmi amintesc a fi auzit odată o convorbire între Roule şi tata, în care bătrânul spunea că atrage încoace pe cineva. N-am prea priceput mare lucru.

   — Tată, dar parcă s-a furat o hartă cu o inscripţie în scriere secretă? interveni George. Poate că scrierea secretă e aşa fel întocmită, încât e posibil să fie interpretată şi în mod greşit. Atunci s-ar lămuri faptul că uriaşul acesta misterios aprinde zadarnic focul în fiecare noapte.

   — Bravo, George! — exclamă doctorul — fireşte c-aşa trebuie să fie. George, ne-ai mai înfundat odată, când cu scrierea secretă de pe harta cea veche. Da, căpitane, trebuie să punem mâna pe harta furată! Desigur că Neveux ăla se aţine prin desişul insulei; dacă dăm de dânsul, vom avea şi harta.

   — Foarte adevărat, aprobă căpitanul. Se pune numai întrebarea; cum să-ncepem cercetările? Dacă Neveux locuieşte într-adevăr pe aici desigur că şi cei doi băştinaşi sunt eu el. În cazul acesta, însă, e foarte primejdios pentru noi să pătrundem în tufiş fără să luăm măsuri de precauţiune. Părerea mea este să ocolim întâi toată insula cu barca căci Neveux trebuie să fi ascuns pe undeva corabia cu care a venit aici. E de mare importanţă dacă izbutim s-o găsim.

   — Fireşte, răspunse doctorul. La asta nici nu m-am gândit. Poate că Neveux locuieşte chiar pe corabie, unde se simte mai sigur şi mai comod decât în desiş. Păcat că nu putem face înconjurul insulei în submarin!

   — Ba putem foarte bine, răspunse căpitanul. Nici nu mă gândesc să fac treaba asta altfel decât cu submarinul. Putem rămâne destul de departe de insulă, pentru a nu fi nevoiţi să facem cunoştinţă cu stâncile. Cu ocheanele vom examina marginile insulei şi nu se poate să nu dăm peste ascunzătoarea corăbiei.

   — Minunat! făcu doctorul, în felul acesta, primejdiile sunt aproape excluse. Dar... Hm! mi s-a părut numai sau am observat colo în tufiş ceva mişcându-se? Ba aş putea spune chiar că o pereche de ochi sclipeau printre ramuri. Să mă fi înşelat?

   ASCUNZĂTOAREA

   ÎNDĂRĂT ÎN BARCĂ, REPEDE! Comandă căpitanul. Ordinul fu executat în grabă, căci în aer plutea ceva misterios. Doctorul nu se putea să se fi înşelat, deoarece era întotdeauna foarte prudent când afirma ceva. O pereche de ochi care iscodesc din tufiş însemna o mare primejdie.

   Era posibil ca pe insula aceasta să locuiască vreun trib numeros. Un atac neaşteptat ar fi fost un dezastru pentru îndrăzneţii noştri marinari.

   — Acum n-au decât să poftească! zise doctorul când barca se- ndepărtase de ţărm. Să sperăm că n-au arme moderne, altfel ne- ar putea găuri lesne trupurile.

   — Dacă e într-adevăr un trib întreg pe insula nu prea cred să aibă urme de foc, răspunse Farrow, altfel ne-ar fi şi atacat. Dacă, însă, sunt numai Neveux cu cei doi oameni ai săi, nu vor cuteza să deschidă focul asupra noastră, cu cele trei arme pe care le-ar avea. Ne-ar putea nimeri, desigur, pe trei din noi, dar s-ar putea aştepta apoi la o salvă, care nu le-ar conveni deloc. — Înapoi, Rindow! — strigă el primului ofiţer, care se afla în cealaltă barcă.

   Farrow rostise într-adins cu glas tare cuvintele acestea, pentru ca presupusa iscoadă să audă. Când ajunseră pe submarin, comunică tuturor planul pe care-l făurise.

   Submarinul fu împins înapoi, până ajunse într-un golf mai larg unde putea să cârmească, apoi porni cu viteză redusă în jurul Insulei principale.

   Plundow luase cârma. Căpitanul, ofiţerii, George şi doctorul stăteau la babord. Cu ocheanele lor puternice examinau ţărmul. Totuşi, deşi nu-şi dezlipiră o clipă ochii de la mal, nu descoperiră nimic şi Farrow zise în cele din urmă:

   — Misterioşii locuitori ai insulei nu vor putea alerga atât de repede prin tufiş, pentru a ne ţine necontenit sub observaţie. Sunt însă încredinţat că vom da de ei, dacă vom găsi locul unde îşi ţin ascunsă corabia. Pân-acum nu pare să existe pe insulă vreun golfuleţ care să servească acestui scop.

   Farrow avea dreptate. Ţărmul larg înconjura insula păstrând o formă regulată, fără nici o scobitură. Submarinul apucase spre nord, plutind lin pe valuri, când Farrow descoperi printre numeroasele stânci un canal destul de larg, care ducea spre apus.

   — Lăsaţi maşinile mai încet! comandă căpitanul.

   Ţărmul nordic al insulei era scobit dar scobiturile nu erau

destul de adânci pentru a oferi o ascunzătoare corăbiei furate de Neveux. Cu toate acestea, numai aici ar fi putut uriaşul să-şi ascundă vasul.

   Cele cinci ocheane se-ndreptară spre ţărm şi deodată se ridicară în aer cinci braţe, iar Plundow strigă în acustic, fără să mai aştepte comanda căpitanului.

   — Stopaţi imediat!

   Apoi cârmi vasul spre o scobitură a ţărmului. Desişul înainta aici până în mare, aşa că nu exista nici un petec de pământ liber. De aceea, scobitura nu putea fi văzută decât dacă te aflai în imediata ei apropiere. Era destul de largă pentru a putea adăposti o corabie mică şi părea să înainteze cu vreo treizeci de metri în adânc. Acolo începea iarăşi desişul care trebuie să fi fost atât de sălbatec, încât nici un om nu l-ar fi putut străbate. Submarinul înaintat vreo douăzeci de metri înăuntru, apoi stopă.

   — Ce părere ai, doctore, drumul ăsta duce mat departe sau nu? întrebă Farrow.

   Bertram privi câteva clipe cu atenţie, apoi spuse cu ton hotărât:

   — Da, căpitane, duce mai departe, spre vest. Asta se poate recunoaşte după faptul că tufişurile au toate direcţia spre vest.

   — Cu atât mai bine! Porniţi maşinile încetişor! Băieţi, carabinele în mână! Fiţi însă cu băgare de seamă!

   Urmat de George, cel doi ofiţeri, doctorul Bertram şi Julien Petit, căpitanul se-ndreptă spre prora submarinului. În vreme ce tovarăşii săi priveau cu atenţie marginile canalului, Farrow observa apa din faţa vasului. Se temea că Neveux pusese vreo mină pe aici, pentru a împiedica intrarea unui vas străin. Nu-şi exprimă temerea, dar cu atât mai atent era el însuşi.

   În curând ajunseră la capătul de sud al canalului: acesta făcea aici o cotitură spre vest şi la o depărtare de vreo patruzeci de metri se continua cu un golf rotund, în care se afla o corabie mică cu motor.

   — E corabia tatălui meu! strigă tânărul Petit, cu vocea sugrumată de emoţie.

   — Viteză redusă! comandă Farrow.

   Până acum nu descoperise nici o cursă, dar îşi spuse că Neveux era destul de şiret ca s-o puie aici, căci atenţiunea oricărui vizitator nepoftit ar fi atrasă de corabia din golf, ceea ce l-ar face să treacă cu vederea piedicile eventuale. Din nefericire, apa era aici mai întunecată, căci copacii erau mai deşi şi acopereau cu frunzişul lor braţul acesta de mare.

   Tovarăşii căpitanului păreau că nici nu se gândesc la primejdia aceasta. Se mirau probabil că Farrow înainta atât de încet cu valul, dar nu le trecea prin minte să observe apa. Pentru dânşii, primejdia putea veni numai din desiş. Acolo se puteau ascunde băştinaşi, care i-ar ataca pe negândite cu arme necunoscute lor.

   Se cutremurară cu toţii, când Farrow strigă deodată:

   — Opriţi maşinile! înapoi, cu viteza redusă! Descoperise o funie nu prea groasă, la vreo jumătate de metru sub apă. Vasul se opri Ia cinci centimetri doar de barajul acesta.

   — Petre, adu o cange! strigă el, după ce submarinul dăduse îndărăt cu vreun metru.

   Uriaşul plecă imediat, să îndeplinească porunca. De abia acum, văzură şi ceilalţi funia de culoare deschisă şi doctorul Bertram zise:

   — Asta nu poate fi decât o instalaţie de semnalizare. Eu cred, căpitane, c-am fi putut trece peste dânsa, căci e în afară de orice îndoială c-am şi fost observaţi. Nu m-am înşelat deloc când am spus că doi ochi omeneşti ne privesc din desiş.

   — Tot ce se poate, dragă doctore, răspunse căpitanul, luând cangea din mâna lui Petre — bănuiesc însă că afacerea asta de aci nu-i o simplă instalaţie de semnalizare. Pierre Neveux. — care desigur că locuieşte pe insulă — a căutat să-şi asigure refugiul, împiedicând intrarea oricărui nepoftit. Aşadar, părerea mea e că funia aceea e în legătură cu o mină, care ar fi explodat când am fi atins-o cu botul submarinului.

   Se auziră exclamaţii de spaimă. Toţi se îngălbeniră, căci de- abia acum îşi dădeau seama de primejdia ce-i pândea.

   Cu ajutorul cangei, căpitanul începu să tragă spre el funia. Era îndrăzneţ ceea ce făcea, deoarece numai atingerea aceasta uşoară ar fi putut face să explodeze mina. Farrow părea să fi ghicit îngrijorarea tovarăşilor săi şi zise:

   — Nu trebuie să vă fie teamă, căci după cum cred eu, numai o izbitură puternică în focos, ar putea produce explozia. Altminteri nici Neveux n-ar putea părăsi golful cu bărcuţa pe care o vedeţi lângă corabie, care are desigur a adâncime de peste o jumătate de metru. De-aceea cred că putem ridica în sus funia fără nici o primejdie. Aha! uite că s-a şi făcut!

   În mijlocul funiei atârna o sârmă groasă, de al cărei capăt inferior era fixată o cutie rotundă de metal. Petre se aplecă peste parapet şi apucă sârma.

   — Atenţie! îi strigă Farrow, nu zgudui cutia! Aşa, e bine, acum putem vedea că sârma aceasta e formată dintr-un cablu izolat. Nu trebuie s-o tăiem. Ah! se desparte în două branşamente, — Petre, taie unul din ele! Aşa, totul! În asta nu mai poate face explozie mina. Acuma sârma cealaltă, dar fereşte-te s-o atingi cu lama cuţitului pe cea tăiată. Bun! Aşa! totul în regulă, aruncă în mare cutia! Ce să ne mai batem capul cu ea, ştim doar ce e!

   Petre făcu vânt in apă maşinii infernale, apoi zise:

   — Domnule căpitan, individul cu care avem de a face pare să fie grozav de primejdios. Cine ştie dacă n-a mai pus şi alte drăcovenii dintr-astea înaintea noastră!

   — Nu cred. Şi-o fi spus, desigur, că una e de ajuns. Mina asta a pus-o numai pentru că se temea de eventuala urmărire a noului nostru tovarăş, domnul Petit. Bănuia el că tânărul va căuta să răzbune moartea tatălui său. Şi acuma să ne păstrăm sângele rece şi să fim cu băgare de seamă. Plundow comunică jos să fie pornite electromotoarele. Trebuie să evităm zgomotul motoarelor Diesel. Neveux locuieşte desigur prin apropierea corăbiei.

   Submarinul străbătu golful şi acostă lângă corabie. Jan Brike îşi pregătise tunul pentru orice eventualitate şi cercetă cu ochii împrejurimile.

   Marinarii strângeau carabinele în mână, căci se apropia clipa hotărâtoare.

   Cele două fete erau jos, în cabină, şi căpitanul trebui să depună multă stăruinţă pe lângă ele ca să le facă să părăsească puntea. Prinţul Ghasna, însă, se alătură grupului din jurul lui Farrow. Ochii ageri ai indianului, obişnuiţi cu junglele patriei sale, descoperiră curând începutul unei poteci, mascată cu dibăcie prin ramurile împreunate ale copacilor. Dar tocmai aşezarea neobişnuită a ramurilor îi dădu de bănuit,

   El nu rosti nici un cuvânt doar braţul lui Farrow şi arătă cu mâna într-acolo. Căpitanul pricepu imediat şi dădu din cap, apoi arătă şi el spre puntea corăbiei, lângă care se aflau. Micul vas trebuia să fie cercetat în primul rând căci era de aşteptat ca Neveux să stea ascuns în cabină.

   Cu o mişcare a braţului, Farrow dădu de-nţeles marinarilor să fie cu băgare de seamă, apoi făcu semn tovarăşilor de lângă el şi se pregătea să se caţere pe puntea corăbiei.

   Dar Petre i-o luă înainte. În mai puţin de un minut fu sus, şi pilda lui îi molipsi pe ceilalţi. Căpitanul îl urmă cel dintâi, apoi veni George, ofiţerii, doctorul şi prinţul.

   Cu revolverul în mână, Petre porni spre uşiţa care ducea în interiorul bărcii. Ceilalţi scoaseră şi ei revolverele, căci îşi spuneau cu toţii că vor avea de luptat pe viaţă şi pe moarte dacă Neveux se afla acolo.

   Uriaşul deschise uşa cu mare băgare de seamă. Dar cu toate sforţările sale de a nu face zgomot, ea scârţăi uşor. Toţi rămaseră locului, ascultând cu încordare. Nimic nu se mişcă pe micul vas. Căpitanul alergă în vârful picioarelor spre parapet şi strigă încetişor marinarilor de pe submarin:

   — Fiţi cu ochii-n patru la desiş, aici nu se vede nimeni!

   Se-ntoarse apoi la uşă, tocmai când George şi Petre dispărură

printr-însa.

   Uriaşul scoase lampa de buzunar şi făcu lumină. Apoi cobori scăriţa dreaptă, care scârţâia sub paşii săi. Lemnul era uscat din cauza căldurii tropicale.

   George, care mergea în spatele său, rotea ochii în toate părţile, hotărât să tragă imediat ce s-ar fi întâlnit faţă-n faţă cu francezul.

   Ajunseră jos, în gangul îngust care mergea de-a lungul corăbiei. La dreapta şi la stânga se afla câte o uşă care ducea, desigur, în nişte cabine mai mici; în fund era o altă uşă largă, îndărătul căreia se afla sala echipajului. Petre deschise cu băgare de seamă una după alta toate uşile şi lumină încăperile cu lampa ce-o avea în mână.

   În sala echipajului văzură câteva lăzi mari, pe care nu le putură cerceta, însă. Nici o urmă de Neveux. Probabil că el îşi instalase locuinţa jos în magazie. Petre deschise chepengul care se afla în faţa uşii sălii echipajului. Între timp coborâseră şi căpitanul cu ceilalţi. Priviră cu toţii şi ascultară pe gura chepengului, dar nu descoperiră nimic. Atunci Petre şi George îşi luară inima în dinţi şi coborâră. În magazie nu se afla decât nisip pentru balast.

   Cei doi se întoarseră sus şi porniră cu toţii să cerceteze lăzile din sala echipajului. În ele se aflau pachete învelite în hârtie impermeabilă şi care conţineau un praf galben. Doctorul examina praful şi zise:

   — Am găsit! Asta e pulberea de care se foloseşte Neveux pentru focul cu care ne-a speriat şi pe noi. Domnule Petit, lăzile acestea se aflau pe corabie şi pe vremea tatălui d-tale?

   — Nu, răspunse tânărul. Dar îmi amintesc acum că le-am văzut într-o magazie din curtea locuinţei noastre. Bătrânul Roule trebuie să le fi dus acolo înainte de a muri.

   — Ciudat! făcu Farrow. Chiar dacă focul acesta trebuia să atragă-pe „cineva", cantităţile acestea atât de mari de pulbere galbenă tot îmi par pline de mister. Acum trebuie să căutăm să punem mâna pe harta pe care a întocmit-o bătrânul Roule. Dacă vom izbuti să descifrăm scrierea secretă, vom avea şi dezlegarea acestei, enigme.

   Farrow îl rugă pe tovarăşii săi să se împrăştie şi să cerceteze cu de-amănuntul încăperile corăbiei. Se putea ca Neveux să fi ascuns harta într-un dulap din peretele vasului,

   Dar cum se aşteptase căpitanul, nu se găsi nimic, Neveux îşi ascunsese numai corabia aici, apărând-o de vizitatori nepoftiţi prin mina ce-o pusese în canal. El însuşi locuia însă pe insulă, probabil în vreo colibă din apropierea ţărmului de Sud.

   O cercetare a desişului era însă, plină de primejdii, căci submarinul fusese, desigur observat de ochii aceia care pândeau din frunziş.

   Întorcându-se cu toţii pe puntea corăbiei, căpitanul zise lui Rindow:

   — Dragul meu, d-ta sau Brun trebuie neapărat să rămână aici. Se poate să întâmpinăm pe insulă primejdii şi să avem nevoie de ajutor grabnic. Te rog, înţelege-te cu Brun, căci eu nu vreau să silesc pe nimeni. Ţiu totuşi să accentuez că şi acela care rămâne va avea de îndeplinit o misiune importantă. Desigur că Neveux a întins curse şi în desiş, în care putem cădea cu uşurinţă. De aceea, cel rămas aci trebuie să ne urmeze după vreo două ceasuri, cu o parte din oameni, şi după alte două ceasuri să pornească altă echipă.

   — În cazul acesta se poate să cădem cu toţii în cursă, până nu va mai rămâne nimeni pe submarin, răspunse Rindow.

   — Nu aşa, dragul meu. Trebuie să rămâie pe submarin atâţia oameni câţi — în cazul când nu se mai înapoiază nimeni din noi — să pornească cu vasul şi să alarmeze primul port englez. Asta ca cel puţin moartea noastră să fie răzbunată.

   Rindow plecă să tragă la sorţi cu Brun. Acesta din urmă pierdu dar nu făcu nici o obiecţiune. După ce primi instrucţiunile căpitanului se retrase.

   Farrow se adresă apoi tovarăşilor săi:

   — În tufiş va trebui să păstrăm oarecare distanţă între noi, ca să nu cădem toţi în vreo cursă. Penultimul trebuie să-ntoarcă adesea capul ca să-l observe pe cel din urmă. La cel mai mic semn suspect trageţi fără şovăială. Şi acum, să pornim!

   III

   ÎNTÂMPLĂRI MISTERIOASE

   STÂNCA DE CORAL pe care se formase în cursul veacurilor o vegetaţie bogată, înainta ca un povârniş în apă, încât corabia se lovea cu prora direct în ţărm. Marinarii noştri se lăsară uşor de-a lungul funiei cu care era priponită în jurul unui copac. Petre fu şi de data asta cel dintâi. El dădu în lături ramurile celor două tufişuri, care atrăseseră atenţia prinţului Ghasna, prin aşezarea lor ciudată:

   Şi-ntr-adevăr, îndărătul Iui pornea o potecă îngustă care ducea vreo zece metri spre vest, apoi cotea spre sud. Era atât de strâmtă poteca aceasta încât numai un singur om putea înainta pe ea.

   În urma instrucţiunilor Iui Farrow, mergeau unul după celălalt, la distanţă de doi metri.

   Căpitanul pornise în frunte, urmat de George, pe care Petre, care venea după ei, nu-l scăpa o clipă din ochi. Uriaşul ştia de ce-i în stare tânărul care nu s-ar fi dat în lături să atace pe Neveux, individul ce dobora un om cu un singur pumn,

   Julien Petit mergea în urma lui Petre, apoi veneau doctorul Bertram şi prinţul Ghasna: Rindow încheia convoiul. Prin distanţa ce o păstrau între ei, caravana forma un şir lung, în aşa fel că Farrow ajunse la cotitură atunci când Rindow de-abia păşise, pe potecă.

   Înaintau cu mare băgare de seamă, căutând să nu facă nici cel mai mic zgomot. Din nefericire, pământul era acoperit cu crengi uscate care trosneau la fiecare pas al lor.

   Când Rindow ajunse la cotitura de unde poteca mergea mai departe spre sud, căpitanul era cu vreo douăzeci de metri înainte şi dispăru din nou după o cotitură care se făcea pe dreapta.

   Primul ofiţer se opri fără voie, căci auzi deodată foşnete şi trosnituri printre tufe; îi văzu apoi pe George şi Petre alergând în goană înainte şi auzi strigătul de spaimă al tânărului:

   — Căpitanul a dispărut!

   Rindow chibzui cu iuţeala fulgerului. Nu exista decât o singură posibilitate: Neveux să fi fost ascuns după cotitură şi la trecerea căpitanului pe acolo îl înhăţase, trăgându-l în desiş. Şi acum se putea ca cei doi băştinaşii, Poli şi Boiteux, să stea şi ei la pândă şi să cadă în spinarea celor care veneau în urmă.

   Prinţul Ghasna se oprise şi el, privind nedumerit în juru-i. Atunci se auziră din nou strigăte, întâi unul de bucurie: „Aici e!", apoi altul: „Doctore! Doctore!"

   Bertram alergă în direcţia de unde fusese chemat, urmat, de prinţul indian. Rindow, însă, rămăsese nehotărât. Căpitanul fusese găsit — îşi spunea el — dar probabil că i se întâmplase o nenorocire, ceea ce explica faptul că George strigase după doctor. Sau poate că uriaşul îl ucisese chiar?

   Mai stătu câteva clipe pe gânduri, apoi hotărî să meargă înainte, căci tovarăşii săi nu mai dădeau semne de viaţă.

   Dar de-abia făcu un pas şi se simţi apucat de o mână care se strecurase prin desiş. În aceeaşi clipă începu să-şi piardă cunoştinţa, căci mâna misterioasă îi strângea gâtul cu o putere grozavă. Se mai zbătu de câteva ori, apoi rămase ţeapăn, atârnând de braţul uriaş care-l târa în desiş.

   Mica trupă a tovarăşilor se-ntorcea acum înapoi. Petre şi doctorul îl duceau pe braţe pe Farrow, care părea lipsit-de viaţă.

       Când văzură cascheta primului ofiţer la pământ, Petre trase o înjurătură. Zări imediat deschizătura din desiş pe unde fusese târât Rindow, lăsă jos trupul căpitanului şi, cu revolverul întins îşi făcu loc printre ramuri.

   — L-am găsit! strigă el după câteva clipe. Doctore, vino repede, George, fii cu băgare de seamă pe potecă!

   Doctorul dădu şi el drumul picioarelor căpitanului, pătrunse în desiş şi împreună cu Petre îl ridică pe Rindow şi-l duseră afară.

   — Eu îl duc singur pe căpitan, zise Uriaşul. Domnule doctor, poate că-l puteţi duce împreună cu prinţul Ghasna pe domnul Rindow al nostru. George şi domnul Petit trebuie să observe să nu fim atacaţi pe la spate. Trebuie să ne-ntoarcem repede pe submarin.

   Fără să aştepte vreun răspuns se lăsă în genunchi, ridică pe căpitan şi-l aşeză pe umărul său. Doctorul şi prinţul îl ridicară pe Rindow. George păşi în frunte cu revolverul întins, iar tânărul Petit venea după ei.

   Mergeau cu paşi mari, stăpâniţi de teama unui atac din partea duşmanului viclean care se ascundea prin locuri nebănuite.

   George respiră în voie când trecu ultima cotitură, de unde nu mai era decât o bucata mică de drum până la ţărm.

   Când sări prin ultimele tufe, marinarii rămaşi pe vas ridicară carabinele în semn de salut. George le răspunse înclinând capul, dar oamenii se posomorâră când îl zăriră pe Petre ducând pe umăr trupul neînsufleţit al căpitanului şi îndărătul lui pe doctorul Bertram şi prinţul Ghasna cu Rindow.

   Zeci de mâini se grăbiră să ia în primire cele două trupuri, le aşezară pe punte şi doctorul începu să le examineze cu toată atenţiunea.

   Zarva care se stârnise atrase pe punte şi pe cele două fete. George le spuse ce s-a întâmplat, dar fu întrerupt de doctor care zise cu bucurie.

   — Slavă Domnului, îşi revin în simţiri. Au fost ameţiţi numai din pricina apăsării pe artera cervicală. Trebuie să aibă o putere de Hercule omul acela care printr-o simplă strângere cu mâna poate lăsa în nesimţire oameni voinici cum sunt căpitanul şi primul ofiţer. Câteva clipe de-ar mai fi apăsat şi tovarăşii noştri ar fi fost morţi.

   Aproape în acelaşi timp Farrow şi Rindow se ridicară, priviră aiuriţi în jur şi-ncepură să-şi frece gâtul. Căpitanul scoase un sughiţ, apoi întrebă cu glas răguşit:

   — Ce s-a întâmplat.? Cum am ajuns aici? Rindow, ce-i cu noi?

   Primul ofiţer tuşi, sughiţă, şi zise încet:

   — Rămăsesem in urmă când ai fost atacat d-ta, căpitane. Tovarăşii porniseră cu toţii pe după cotitură şi tocmai mă pregăteam să vin după ei, când am simţit o mână încleştându-mi gâtul. Mi-am pierdut imediat cunoştinţa.

   — Să mulţumim lui Dumnezeu că aţi scăpat cu atât, zise doctorul. Vă veţi restabili curând, numai că veţi mai simţi câtva timp o durere în gât.

   Sprijinit de Petre căpitanul se ridică, se clătină câtva timp pe picioare, îşi recapătă apoi echilibrul şi zise:

   — A doua expediţie în desiş trebuie s-o facem cu mai multă băgare de seamă; probabil că paralel cu poteca pe care am pornit noi mai este o altă potecă, de unde ne-a urmărit Neveux. Acum îl vom căuta în două echipe, ca să nu ni se mai poată întâmpla ce ni s-a întâmplat.

   — Domnule căpitan, vă rog din suflet, lăsaţi comoara acolo unde e, interveni Jeanette Roule. Nu vă mai primejduiţi viaţa. Cât voi trăi aş fi nenorocită dacă vi s-ar întâmpla ceva d-voastră personal, sau unuia din vitejii dv. marinari. Duceţi-mă la Saigon şi sunt destul de tânără ca să-mi pot croi un drum în viaţă şi fără comoara aceasta.

   Farrow râse din inimă şi se-ntoarse spre primul ofiţer, care se ridicase şi el de jos:

   — Dragul meu, vrei d-ta să renunţăm la comoară, numai pentru că am avut de întâmpinat o mică neplăcere?

   — Pentru nimic în lume! răspunse Rindow, râzând. Chiar dacă n-ar mai fi vorba de comoară şi tot m-aş înapoia acolo, ca să-i servesc o lecţie monstrului aceluia.

   — Bravo! exclamă Farrow, la răspunsul asta m-am şi aşteptat. Vezi dar, dragă domnişoară, că avem acum două motive să pornim pe insulă. Nu-ţi face sânge rău, căci totul se va sfârşi cu bine. — Şi acum să formăm echipa No. 2, care va avea misiunea să înainteze pe cealaltă potecă, alături de noi. Sau mai bine facem altfel: pornim noi pe drumul cel nou, iar echipa No. 2 va merge pe unde am mers

mai înainte

   — Căpitane — interveni Brun — n-ar fi de ajuns ca submarinul să rămână sub comanda Iui Jan Brike? Eu as ţine mult să iau conducerea echipei a doua.

   — Ai dreptate, zise Farrow. Bine, căută-ţi şase oameni, — cred că vom fi destui paisprezece pentru a porni în căutarea blestematului aceluia de uriaş. Pe cei doi băştinaşi nici nu-i pun la socoteală, căci sunt laşi şi o iau la fugă când se văd atacaţi. Sunt de părere să facem o pauză de vreun sfert de ceas, pe urmă plecăm.

   — Ah, Dumnezeule, unde-i domnul Petit? strigă deodată Jeanette Roule, îngrozita.

   Toţi rămaseră încremeniţi câteva clipe, Farrow îşi reveni cel dintâi şi se adresă Iul George:

   — Unde era Julien?

   — Când am părăsit desişul se afla îndărătul nostru.

   — L-aţi văzut voi ieşind din pădure? se adresă apoi Farrow către marinari.

   Nimeni nu-l văzuse pe tânărul francez şi nici nu băgaseră în seamă lipsa lui căci erau prea tulburaţi de cele întâmplate căpitanului şi primului ofiţer.

   — Să ştiţi că a fost înhăţat şi el de Neveux zise Farrow, de abia stăpânindu-şi emoţia. Trebuie să pornim repede înapoi, poate mai izbutim să-l găsim în viaţă..

   — Hm! Neveux îl cunoaşte bine, e doar fiul victimei sale şi nu prea cred să-l fi cruţat, spuse Bertram, în şoaptă. Trebuie însă să-l răzbunăm!

   — Brun, alegeţi oamenii! zise căpitanul cu hotărâre. Repede, n- avem timp de pierdut. Ei dar ce s-a întâmplat?

   Dinspre prora submarinului se auzeau strigătele înspăimântate ale marinarilor.

    — Domnişoară Jeanette, domnişoară Jeanette, rămâi aci, venim îndată! strigă căpitanul. Ah! nu aude! Acum sarcina noastră va fi de două ori mai grea, căci Neveux o va prinde şi pe dânsa, — asta-i sigur. Va avea doi ostateci în mână, cu care ne va putea juca după plac.

   Fără să fi fost observată de cineva, tânăra fată sărise peste parapetul vasului şi alerga în desişul insulei. Făcuse pasul acesta fără să chibzuiască prea mult, împinsă numai de-trebuinţa de a fi alături de Julien Petit, care începuse să-i fie drag.

   — Repede, Brun! strigă căpitanul. Acum nu mai e timp de pierdut. Dumnezeule! Ce necugetaţi sunt tinerii. Să alerge de bunăvoie în ghearele duşmanului!

   Farrow nu mai simţea nici o slăbiciune. Energia care era într- unsul o învinse curând. La fel şi Rindow, era din nou plin de vigoare şi dornic de luptă.

   Brun îşi alesese cei şase oameni cari aveau să-l însoţească.

Părăsiră în grabă cu toţii submarinul ca să pornească în căutarea tinerilor francezi.

   Când ajunseră la potecă, Farrow luă cuvântul:

   — Băieţi, să fiţi chibzuiţi în cele ce faceţi? Dumneata, Brun, porneşti cu oamenii pe care ţi i-ai ales, de-a lungul acestei poteci; noi o...

   — Ah! Petre, ai şi găsit drumul?

   Credinciosul bătrân nu stătuse să asculte cuvintele căpitanului, şi se furişase în desiş, iar peste câteva clipe scoase o exclamaţie de triumf. Farrow şi însoţitorii săi, îl urmară imediat pe Petre şi intrară şi dânşii pe o potecă tăiată foarte regulat prin desiş. Era cel mult la un metru distanţă de cealaltă potecă, pe care se afla acum Rindow cu oamenii săi, vegetaţia era însă atât de deasă, încât nu se puteau vedea unii pe alţii.

   Prin strigăte scurte Farrow se puse în comunicaţie cu primul ofiţer. Ambele echipe începură s-alerge de-a lungul potecilor, rămânând tot împreună, dar fără a se putea vedea.

   Ajunseră repede la o deschizătură, prin care uriaşul Neveux îl târâse pe Julien Petit. Pălăria de pânză a tânărului era acolo pe pământ şi Petre descoperi apoi pe nişte crengi o bucată de stofă din rochia Jeanettei Roule. Era limpede acum că şi tânăra fată avusese soarta compatriotului ei.

   — Brun, dumneata îţi urmezi drumul pe poteca unde te afli, chiar dac-ar fi să se despartă de a noastră, zise căpitanul. Presupun că poteca asta duce spre ascunzătoarea lui Neveux, pe când cealaltă, probabil, direct la coastă. Ne vom întâlni noi, chiar dacă ne despărţim pentru câtva timp. La drum!

   Cele două echipe trecură şi pe lângă deschizătura pe unde prinsese Neveux pe Farrow şi Rindow. La cotitura unde îl atacase întâi pe căpitan, cele două drumuri se despărţeau. Poteca lui Brun apucă spre apus, pe când cealaltă ducea în interiorul insulei.

   Farrow se consultă câteva clipe cu primul, său ofiţer.

   — Brun, se poate că drumul pe care te afli dumneata să răspundă undeva pe coasta de vest a insulei. Degeaba doar n-o fi construit Neveux ăla poteca asta şi a întreţinut-o atât de bine. Urmează dumneata drumul până observi că duce într-adevăr spre vest, apoi înapoiază-te şi urmează-ne. Dacă, însă, vezi că drumul duce spre est, mergi înainte pe el.

   — Bine, căpitane, răspunse Brun. Trag totuşi nădejde că-i voi cădea în spate afurisitului de Neveux. Probabil că şi-a construit drumul cel nou, pentru a putea ajunge mai repede în ascunzătoarea lui şi în acelaşi timp pentru a prinde mosafirii nepoftiţi care s-ar aventura pe poteca cealaltă. Înainte, băieţi! Se adresă apoi oamenilor săi; trebuie s-o pornim în marş forţat, ca să-l putem sprijini repede pe căpitan la caz de nevoie.

   În pas alergător secundul porni cu cei şase oameni. Farrow se întoarse spre tovarăşii săi şi le zise:

   — Îmi pare ciudat că Neveux nu s-a arătat până acum. Nici de cei doi băştinaşi n-am văzut vreo urmă. Să existe oare o a treia potecă, paralelă cu a noastră? Cine ştie dacă ticălosul acela nu ne urmăreşte in clipa aceasta, aşteptând prilejul să ne atace! Camarazi, se impune băgare de seamă şi să rămânem necontenit împreună. Şi acum, înainte!

   Cu revolverele în mână porniră înainte, ascultând când la dreapta, când la stânga. Pe lângă altele, exista şi primejdia de a fi atacaţi cu săgeţi otrăvite sau pumnale de cei doi tovarăşi ai lui Pierre Neveux.

   Poteca cotea acum spre est. Desişul era de ambele părţi atât de sălbatec şi des, încât chiar un uriaş de talia lui Neveux cu greu şi-ar fi putut croi drum prin el. Pentru a face un drum pe aici, ar fi fost nevoie de forţa unui elefant.

   Poteca mergea în zig-zag. Cu atât mai mult se impunea băgare de seamă, căci la fiecare cotitură putea sta la pândă uriaşul, pentru a pune mâna pe căpitan, care păşea în fruntea celorlalţi. De data asta va proceda, desigur, fără cruţare, omorându-şi imediat potrivnicul.

   Petre venea acum în urma convoiului. Din partea lui nu aveau să se teamă prea mult camarazii, căci cu forţa-i uriaşă putea veni de hac uşor duşmanului.

   Dar pe lângă forţă, mai avea şi putere de rezistenţă. Oricât de grozavă ar fi fost strânsoarea lui Neveux, pe el nu l-ar fi putut răpune şi i-ar fi rămas oricând destul timp să scoată pistolul din buzunar.

   Mergeau strânşi unul în altul şi orice atac ar fi fost combătut cu puteri unite. De ambele părţi ale potecii era linişte completă. Pereţi întregi de liane şi scaieţi făceau aproape imposibilă trecerea unui om.

   Timp de zece minute îşi urmară drumul, când Farrow se opri deodată. Dăduseră de un luminiş rotund, cu un diametru de vreo treizeci de metri. Pe partea cealaltă a luminişului se aflau două colibe mari construite din crengi şi acoperite cu frunze de palmier. Aşadar, aici era ascunzătoarea lui Pierre Neveux, — aici locuise peste un an de zile împreună cu demnii săi tovarăşi, în căutarea comorii bătrânului Roule.

   — Băgaţi de seamă! şopti Farrow însoţitorilor săi. Gândiţi-vă că ţine în puterea lui pe cei doi tineri francezi. Trebuie să facem în aşa fel ca Neveux să nu ne zărească înainte de vreme! Împrăştiaţi-vă şi să pornim înainte!

   Dar până a nu apuca ei să facă un pas, se auzi din coliba mare din stânga un glas care părea mai curând mugetul unui leu decât voce omenească:

   — Îndărăt! Dacă mai faceţi un pas, Julien Petit şi tânăra domnişoară vor fi morţi. Mâinile mele strâng gâturile lor. Plecaţi de aici. Nu le voi face nimic, dar deocamdată mai am nevoie de dânşii. Plecaţi repede!

   — De asta m-am temut eu, camarazi, spuse Farrow, încetişor. N-avem încotro, trebuie să ne supunem poruncii, să plecăm repede, altminteri primejduim viaţa bieţilor tineri.

   Împotriva voinţei lor, ascultară ordinul căpitanului, căci îşi dădeau prea bine seama să nu se putea altfel. După ce străbătură îndărăt o bucată de drum, Farrow zise:

   — Nu cred că cei doi băştinaşi ai Iui Neveux să priceapă limba noastră. Putem deci să rămânem aici şi să chibzuim în linişte ce e de făcut. După părerea mea, Neveux nu e un criminal propriu-zis, altminteri nu m-ar fi cruţat nici pe mine, nici pe Rindow. Drept e însă că pentru moment ne are la mână, căci nu putem întreprinde nimic împotriva lui, atâta vreme cât are în puterea lui pe cei doi ostateci. Să nădăjduim că Brun va fi cu băgare de seamă, admiţând că va ajunge şi el în luminiş. Vom mai rămâne aici câtva timp poate că putem împiedica o nenorocire. Unul din noi, însă, trebuie să pornească înainte şi să vadă ce se petrece în luminiş. Ah! uite că George s-a şi pregătit pentru asta. Ei bine, fie şi aşa, tot nu-i chip să-l înduplec pe băiatul ăsta.

   De-abia auzise propunerea căpitanului şi viteazul tânăr şi porni s-o aducă la îndeplinire, înainta până la capătul potecii, se aruncă la pământ şi se târî până zări luminişul.

   — Căpitane — zise Rindow — eu mă bat cu gândul că rău am făcut lăsându-ne înfricoşaţi de monstrul acela. Ce ar fi să încercăm ajungem în luminiş, ocolind desişul? De unde putem şti că nu i-a şi omorât pe cei doi tineri şi a căutat numai să ne sperie? Dacă vom placa repede coliba din mai multe părţi, cu greu va găsi timp să se apere, — şi nici să execute ameninţarea faţă de tineri, în cazul că mai sunt în viaţă.

   — Se poate să ai dreptate, dragă Rindow, dar nu trebuie să procedăm pripit. Până la dovada contrarie trebuie să luăm drept bună afirmaţia lui Neveux că tinerii francezi sunt nevătămaţi, dar că le primejduim viaţa dacă încercăm să le venim în ajutor. Fireşte, propunerea d-tale mă ispiteşte şi pe mine, totuşi vreau mai bine s-aştept până se-ntoarcă Brun. Atunci vom dispune de

forţe noi şi ne vom putea dicta condiţiile.

   — Tată, l-am zărit pe Brun printre tufişuri, de cealaltă parte a luminişului, strigă George. Privea deasupra frunzişului.

   — Admirabil! exclamă Farrow, vesel. Acum putem îndrăzni să dăm atacul. Dragă Rindow, trebuie să ne împrăştiem de jur- împrejurul luminişului. Dar in primul rând, trebuie să-l punem la curent pe Brun cu situaţia. George, tu rămâi aici, — ah, a şi plecat! Ei, repede! Bine, Petre, rămâi tu în spatele lui George. Rindow, d-ta o iei la stânga, şi d-ta la fel, doctore. Bine, prinţe, rămâi şi dumneata cu aripa stângă, eu îi voi urma pe George şi Petre.

   IV

   UN PLAN ÎNDRĂZNEŢ

   PE CÂND CĂPITANUL VORBEA ÎNCĂ, George şi Petre se făcură nevăzuţi în desiş. Rindow şi doctorul Bertram îşi croiau şi ei drum printre ramuri, de partea stângă a luminişului.

   — Căpitane — zise prinţul — eu rămân mai bine aci. Uriaşul acela pare să fie un duşman foarte inteligent — dovadă întreaga lui atitudine. Bănuiesc că şi-a aşezat pe aici pe aproape cele două ajutoare, care îi vor da de ştire imediat ce vom fi dispărut noi. Pentru paza flancului stâng al luminişului ajung domnii Rindow şi Bertram.

   — Aşa e, prinţe, ai dreptate. — Ah! dar ce face George? Băiatul ăsta a înnebunit!

   Căpitanul rostise cuvintele acestea cu glas înăbuşit. Prinţul Ghasna scoase şi el o exclamaţie de spaimă, apoi cei doi bărbaţi priviră ca împietriţi printre ramuri, spre luminiş.

   Viteazul George făurise un plan genial şi era pe cale să-l aducă la îndeplinire. Încerca să-i înşele pe Neveux într-un mod ce ar fi stârnit râsul, dacă n-ar fi fost atât de primejdios.

   Îndrăzneţul tânăr vroia eu orice chip s-o scoată pe biata Jeanette din puterea uriaşului. S-o fi scăpat din mâinile căpitanului Henry, numai pentru a o da pradă altui monstru cu chip de om? Nu, asta era cu neputinţă!

   George smulse din pământ un copăcel înalt de vreo jumătate metru şi ţinându-l în faţă ca un scut de frunze porni spre colibele din luminiş. Îşi spunea că Neveux îşi va îndrepta atenţia îndeosebi spre marginea luminişului şi nici prin gând nu-i va trece că un singur om ar putea avea îndrăzneala să-l atace în felul acesta.

   Petre, care venea în urma tânărului, rămase cu ochii holbaţi de uimire. Vru să strige ca să-l oprească de la fapta lui necugetată, dar se răzgândi, s punându-şi că prin aceasta n-ar face decât să atragă atenţiunea duşmanului.

   Nu-i rămânea alta decât să se furişeze până la marginea desişului şi să observe de acolo luminişul. Cu revolverul în mână privea ţinta la coliba în care se afla uriaşul Neveux.

   Deodată se auzi un ţipăt ciudat, tânguitor din luminiş. Ţipătul venea de aproape şi Petre ghicii imediat că cei doi băştinaşi — ajutoarele lui Neveux — erau ascunşi în tufele de la marginea luminişului, pentru a vesti stăpânului lor apropierea duşmanului.

   Cu atenţia sporită, Uriaşul privi spre colibă. Şi într-adevăr, la una din ferestruicile acesteia apăru un chip care părea mai curând de animal decât de om.

   Ochii pătrunzători, adânciţi în orbite, priveau cercetător în luminiş, apoi se aţintiră asupra tufişului în spatele căruia se afla Petre. Credinciosul bătrân ştia. acum că băştinaşul îl vă trăda pe George, prin semne. Chibzui cum să facă pentru a împiedica asta, când detună deodată o împuşcătura. Venea dinspre stânga: glontele fusese tras de prinţul Ghasna, care observase şi el primejdia de care era ameninţat tânărul.

   La vreo zece metri de el, Petre auzi un ţipăt, pârâit de crengi rupte, apoi se făcu tăcere. Spionul fusese făcut nevătămător.

   Credinciosul bătrân îşi întoarse acum privirea din nou spre colibă şi nu mai văzu chipul monstruos care se ivise îndărătul ferestruicii. George, însă. Se apropiase până la câţiva metri de colibă. Se oprise şi părea să asculte ţinând revolverul întins.

   Din nou se auzi strigătul ciudat; de data aceasta venea din partea cealaltă a luminişului, unde se afla Brun cu oamenii săi. El fu repetat de două ori, din ce în ce mai tare. Apoi urmară două împuşcături, dar nici un ţipăt de moarte.

   George se repezi atunci înainte, ajunsese la uşa colibei şi dădu buzna înăuntru. Petre nu se mai putu stăpâni, sări şi el de la locul său şi din doi paşi fu la colibă. Din toate părţile trosniră acum crengile din tufişuri şi tovarăşii viteazului George alergaţi cu toţii în ajutorul camaradului lor.

   Când Petre ajunse la intrarea colibei şi dădu buzna înăuntru cu revolverul întins, îl văzu pe George tăind funiile tânărului Petit, care fusese legat de o grindă.

   Jeanette Roule era liberă. Stătea sprijinită de perete şi privea cu ochi strălucitori la tânărul erou.

   — Dar unde-i Neveux? întreabă Petre, uimit. Doar nu putea să părăsească...

   — A dispărut pe acolo, prin spatele colibei, îi tăie vorba Jeanette. A ridicat culcuşul de piei şi a coborât în pământ.

   — Drace! asta-nseamnă că şi-a construit, un gang secret, subteran! făcu Petre cu ciudă. Desigur c-a şi dispărut în desiş. Şi eu care-mi făceam iluzii că am scăpat de toate primejdiile.

   — Petre, principalul e că i-am putut elibera pe cei doi prizonieri, spuse George. Aşa, domnule Petit, ce ţi-a spus Neveux ăla? Ne-a strigat doar că mai are nevoie de voi.

   — Ura! Ura! Ura! se auziră glasuri din faţa colibei.

   Farrow dădu buzna înăuntru, urmat de prinţul Ghasna, doctorul Bertram şi cei doi ofiţeri.

   — George, vroiam să te, dojenesc ta început pentru nesocotinţa ta — zise căpitanul — acum însă sunt iarăşi mândru de tine. Ai lucrat ca un adevărat erou de legendă. Dar unde-i Neveux ăla?

   — A şters-o! zise Petre, posomorât. Tânăra domnişoară l-a văzut dispărând printr-un gang, subteran. Acum se află desigur la pândă în desiş;

   — Ah! Proastă afacere! făcu Farrow. Totuşi, să scotocim coliba, poate tot găsim harta cea veche, care conţine taina comorii.

   — Uite colo caseta furată de la tatăl meu! strigă Julien Petit şi ridică o casetă mică, aşezata într-uri ungher. Mi-a spus că toate hârtiile se află încă într-unsa. Harta n-a putut-o descifra decât în parte. Ne-a lăsat în viaţă numai pentru că vroia să mai afle câte ceva de la noi asupra comorii. Credea că noi ştim unde se află.

   — Poate că izbutesc eu să descifrez scrierea! se grăbi să spuie George. Asemenea lucruri erau interesate întotdeauna, îmi vei îngădui, domnule Petit, s-o văd?

   Tânărul francez deschise caseta, scoase harta şi o întinse lui George, Apoi îşi făcu de lucru cu celelalte obiecte din caseta.

   Nimeni nu vroia să-l tulbure prin întrebări; îşi îndreptau cu toţii atenţiunea spre George care desfăcuse harta cea veche.

   Numai Jeanette Roule nu-şi lua privire, de la compatriotul ei. În cele din urmă se apropia, încetişor de el şi-l atinse capul cu mâna. Tânărul înălţă capul, apoi apucă mâna fetei şi o strânse cu multă căldură.

   — Ah! e simplu de tot! exclamă în aceeaşi clipă George. E o scriere secretă care tocmai pentru că e atât de simplă e greu de descifrat. Cheia scrierii e cuvântul „Jeanette". Din citirea ei se mai poate afla că în fiecare noapte trebuie aprins un foc pe coasta de sud a insulei, până vine el. Dacă citeşti însă cum trebuie, afli că el va să vie dinspre partea de nord, că trece o dată pe lună şi debarca imediat dacă focul este aprins, Aşadar de la nord vine „El" — de sigur vreo corabie care are pe bord comoara. De vreme ce vine numai o dată pe lună — probabil nu într-o zi hotărâtă — trebuie-să aprindem locul în flecare noapte. Aşa se explică faptul că bătrânul Roule şi-a adunat provizia de pulbere galbenă.

   — Ba nu, avea numai o ladă, după cum ne-a lămurit Neveux, zise Petit, care se liniştise. Uriaşul a izbutii să-şi procure alte cantităţi de pulbere, din Noua Caledonie, S-a dus cu o probă la un droghist şi acesta i-a fabricat cantitatea cerută.

   — Şi acum, dragii mei, să ne reîntoarcem pe vasul nostru, zise Farrow. Dar de data aceasta trebuie să fim ceva mai atenţi. N-aş vrea deloc ca ticălosul de Neveux să mai puie mâna pe unul din noi. Vom merge strâns uniţi.

   — Alteţă — se adresă George prinţului Ghasna — am să vă mulţumesc pentru faptul că l-aţi împuşcat pe băştinaşul acela care ara cât p-aci să mă dea de gol, Am recunoscut detunătura armei dv.

   — Trebuia s-o fac, răspunse Indianul, cu modestie. Altfel te pierdem pe d-ta. Acum să pornim, căci avem drum lung înaintea noastră.

   Mergând unul lângă altul, o luară pe poteca ce ducea la golful de nord al insulei. Jeanette şi Julien Petit mergeau în mijloc, încadraţi de ceilalţi.

   Ajunseră cu bine pe bordul submarinului, unde nu-i mai ameninţa nici o primejdie.

   — O greşeală tot am făcut — zise Farrow, cu părere de rău. Ar fi trebuit să cercetăm gangul subteran prin care a dispărut Neveux. Poate că l-am fi putut prinde.

   — Domnule căpitan, e mai bine aşa, spuse tânăra Jeanette. Neveux ăla e un om grozav de fioros şi ar fi ucis mulţi de-ai dv. înainte de a se da bătut. Acum nu ne mai poate fi primejdios.

   — Să nu spui asta, domnişoară, răspunse căpitanul. Când nici nu te aştepţi poate ieşi din desiş şi să tragă asupra noastră. De aceea am face mai bine să părăsim golful chiar acuma. Trebuie să ne căutăm o stâncă aici în faţa insulei, pe care să putem aprinde focul. Petre, trebuie să luăm vreo câteva lăzi cu pulbere. Se poate întâmpla să fim nevoiţi să aşteptăm o lună întreagă aici.

   — N-ar fi bine să scufundăm corabia sau să-i demontăm câteva piese, ca să nu se poată folosi de ea? întrebă Uriaşul.

   — Nu, căci în cazul acesta vom fi răspunzători de moartea prin foame a lui Neveux. Câtva timp va putea trăi cu fructe, după ce i se vor fi isprăvit conservele, dar apoi nu va mai putea s-o ducă mult. Să lăsăm pe seama, destinului viaţa lui. Insula trebuie s-o părăsească, deoarece acum nu mai are nici o nădejde să ridice comoara. Dacă se va întoarce în Noua Caledonie, vor avea grijă autorităţile să-l prindă.

   — Ei, Petre, dă-i drumul căci vrem s-o pornim!

   În vreme ce Uriaşul dispăru sub puntea corăbiei, căpitanul îşi trimise oamenii în interiorul submarinului. Se temea de o încercare a Iui Neveux de a se răzbuna, furişându-se prin desiş şi să tragă de acolo înspre submarin.

   Peste puţin se înapoia şi Petre, cu cele două lădiţe, pe car le duse în magazia vasului. Submarinul se-ndepărtă încet de ţărm şi ieşi din golf.

   După ce străbătură canalul îngust, Farrow porni spre stânca cea mai apropiată. Aceasta avea o lăţime de vreo douăzeci de metri şi îndărătul ei se aflau, desigur, alte stânci, dar printre ele era un canal destul de larg, prin care putea trece cu uşurinţă ,,El", care trebuia să fie atras de foc. Suprafaţa stâncii era netedă şi uscată — foarte potrivită deci pentru a întreţine focul.

   Stânca era cam la vreo sută de metri de Insulă şi cu greu ar fi putut nimeri glonţul lui Neveux până acolo. Prevăzător cum era, Farrow acostă submarinul de-a curmezişul, în aşa fel că turnul înalt îi apăra pe acei ce se aflau pe stâncă.

   Maşinile stopară şi tovarăşii urcară pe punte. Farrow se caţără cel dintâi pe stâncă, urmat de George, Petre, doctorul Bertram, cei doi ofiţeri şi Julien Petit.

   — Minunat! făcu doctorul. Aici putem aprinde focul cât se poate de bine. Lumina lui va răzbate departe şi vaporul pe care îl aşteptăm se poate strecura uşor printre stânci.

   — A, ce-o fi asta? strigă deodată George, care înaintase până la marginea stâncii. Petre, n-o fi o epavă?

   Într-o clipă alergară cu toţii într-acolo. Apa era liniştită şi se putea vedea până la fund. Adâncimea era aici de vreo douăzeci şi cinci metri.

   Cam la o sută metri departe de stâncă, în imediata apropiere a unei alte stânci, ale cărei colţuri ascuţite stăteau la vreun metru sub apă, văzură un corp mare pe fundul mării.

   — Adevărat, e o epavă! făcu Petre. Domnule căpitan n-o fi „El" ăla pe care ne-am hotărât să-l aşteptam? Poate c-a venit pe-aici cu ani in urmă şi s-a izbit de stâncă?

   — Hm! nu e deloc exclus, zise Farrow. În orice caz trebuie să vedem ce-i cu epava asta. Petre, trebuie să-ţi arăţi din nou talentul de scafandru. Kard, maşinistul nostru, e şi el bun scafandru şi te poate ajuta.

   — Minunat! făcu Uriaşul. Se va face! Mergem cu submarinul într-acolo sau cu barca de aluminiu?

   — Vom ocoli stânca cu submarinul, zise Farrow. Din barcă nu vă vom putea sprijini prea bine în vreme ce veţi lucra sub apă. Dar trebuie să ne grăbim căci peste câteva ceasuri se lasă întunericul.

   Din câteva sărituri Petre fu la submarin.

   — Îl voi instrui eu pe Kard, spuse el. Putem aduce costumele de scafandru pe punte.

   Înainte ca ceilalţi să fi ajuns la submarin. Petre dispăruse în turn. După câteva minute se întoarse cu maşinistul, care era aproape tot atât de înalt şi spătos ca el. Aduceau cu dânşii costumele de scafandru.

   Nimeni nu se mai gândea acum la Neveux de pe insulă. Dacă într-adevăr comoara era în epavă, atunci vor putea, probabil, să plece cu ea chiar în seara aceea, fără să le mai pese de uriaş,

   Farrow stătea în turn şi dădu comanda ca maşinile să meargă cu viteza redusă la jumătate. Trebuia să găsească o ieşire printre stânci pentru a ajunge la epavă. Cu multă îndemânare îşi conduse vasul şi în cele din urmă sosi la locul cu pricina.

   V

   O LUPTĂ GROZAVĂ

   CÂND SUBMARINUL STOPA, Farrow urcă pe punte, se îndreptă spre proră, şi, împreună cu tovarăşii săi, privi în adâncime. Vasul era în aşa fel aşezat, încât babordul era îndreptat spre nord. Toţi stăteau acum aici, cu spatele spre insulă.

   — Epava se află de cel puţin un an şi jumătate sub apă, zise doctorul; asta se poate vedea după grosimea păturii de scoici cu care e acoperită. Nu va fi prea uşoară munca lui Petre.

   — Lasă că Petre ştie ce are de făcut, răspunse căpitanul. Şi acum, să începem! Ce...

   Din turn răsună un strigăt de alarmă, Toţi întoarseră capetele şi văzură lângă ei un băştinaş, ţinând un pumnal în mână, gata să lovească în tânărul Petit.

   Acesta părea pierdut, căci nimeni n-ar fi putut scoate revolverul atât de repede sau să se năpustească asupra agresorului, pentru a Împiedica crima.

   George se afla cel mai aproape de tânărul francez. Îşi dădu şi el seama că o singură clipă ar putea fi hotărâtoare, de aceea nu mai

pierdu vremea să-si scoată arma ci sări cu un ţipăt asurzitor în coasta sălbatecului. Pumnalul, îndreptat împotriva lui Petit, se abătu brusc, dar instinctiv agresorul îndreptă acum lovitura împotriva noului duşman.

   Lui George, însă, nu-i scăpă mişcarea. În aceeaşi clipă se aruncă îndărăt şi pumnalul trecu doar la un centimetru de obrazul său; sălbatecul îşi pierdu echilibrul şi se clătină pe picioare. Răgazul acesta era de ajuns pentru ca George să scoată revolverul şi fără să mai ţintească, trase. Cu un geamăt înăbuşit individul se prăbuşi la pământ, scăpând pumnalul din mână.

   Toţi priviseră ca împietriţi la scana aceasta. Când văzură deznodământul, scoaseră exclamaţii de admiraţie.

   — George, eşti un bărbat în toată puterea cuvântului, zise căpitanul cu mândrie. Nici unul din noi n-ar fi fost în stare de aşa ceva. Desigur că acesta e al doilea băştinaş al lui Neveux. Să sperăm că l-ai nimerit bine.

   Doctorul Bertram se lăsă în genunchi lângă sălbatec şi-l examina. În timpul acesta Julien Petit se apropia de George şi-i întinse mâna.

   — Domnule Farrow, îţi mulţumesc, spuse el cu simplitate. Nădăjduiesc să-mi pot arăta recunoştinţa odată şi odată.

   — Dar bine, domnule Petit, nu mi-am făcut decât datoria. E sigur că Neveux l-a trimis înot pe sălbatec încoace, ca să te înjunghie. Am avut noroc că domnişoara Jeanette nu era pe punte, altminteri pe ea ar fi atacat-o întâi. Ei. doctore?

   Bertram se ridicase:

   — De trezit nu se mai trezeşte, asta-i sfânt. Glontele i-a atins inima. Câteva minute numai şi va trece în lumea drepţilor. George, mare noroc ai avut. Cum de-ai cutezat să-l ataci cu mâna liberă pe individul acesta primejdios?

   — Am lucrat dintr-o pornire instinctivă, răspunse tânărul. N-am stat să chibzuiesc sau să fac un plan. Şi cu toate astea am nimerit. Prea plăcut nu-mi este că am ucis un om, dar n-aveam încotro. Ah! uite că-şi dă sfârşitul!

   Băştinaşul scoase un horcăit, apoi întinse picioarele şi râmase nemişcat.

   — Mort! spuse Bertram, aplecându-se deasupra trupului neînsufleţit. Îl afundăm în mare, căpitane?

   — Da, răspunse Farrow. S-a arătat viteaz; atacul lui împotriva noastră — pe care ne socotea duşmani, — a fost îndrăzneţ şi plin de primejdii. Ah! bine faci, Rindow, leagă-i bucata de fier de picioare. Să se ducă la fund.

   Timonierul adusese o bucată grea de burlan, pe care o fixă de picioarele mortului. Trupul neînsufleţit fu ridicat de doi marinari şi dus la parapet. Farrow rosti o rugăciune scurtă, apoi băştinaşul fu cufundat în apa limpede. Avusese o înmormântare marinărească.

   — Aşa, şi acum la lucru! zise căpitanul. Petre, îmbracă-ţi costumul! Ah! Kard a fost mai harnic, uite-l că-i gata.

   Maşinistul înainta dinspre turn cu paşi grei. Părea o namilă înfiorătoare. Un marinar se apropie îndată de el şi-i legă funia de alarmă în jurul şoldurilor. Apoi deschise portiţa parapetului, maşinistul se aşeză pe marginea punţii şi-şi dădu încetişor drumul în apă.

   — Ei, dar ştiţi că se pricepe băiatul! făcu Farrow, entuziasmat. Înainte vreme mergea mai greu. Bravo!

   Petre îşi îmbrăcase şi el costumul în toată graba. Era gelos pe camaradul său mai tânăr, care i-o luase înainte. Se apropia de portiţa balustradei, se aşeză pe marginea punţii şi-şi dădu şi el drumul în apa limpede a mării. Ajunse curând jos şi se apropia de tovarăşul său. În mod obişnuit, scufundătorii — atunci când sunt mai mulţi — se înţeleg între dânşii lovindu-şi căştile în tactul alfabetului Morse.

   Kard se şi urcase pe puntea înclinată a epavei. Găsi imediat chepengul, pe care îl deschise după multă trudă.

   — Ah! îmi închipuiam că va merge şi mai greu, zise doctorul. Lemnul trebuie doar să fie umflat de apă. Cum Dumnezeu a dobândit maşinistul nostru atâta putere? Îmi face impresia că s-a făcut mai mare şi mai gros. Sau te pomeneşti că mai are aer în costum? Dar în cazul acesta ar fi trebuit să fie ridicat la suprafaţă. Ciudat!

   — Da, ai dreptate, doctore, răspunse Farrow. Şi mie îmi face cu totul altă impresie Kard. Pare mai înalt şi mai gras decât uriaşul nostru Petre. Dar cred că n-ai greşit, doctore: trebuie să mai aibă aer în costum. Ei?

   Exclamaţia lui era îndreptăţită, căci pe puntea epavei se petrecea acum ceva interesant. Petre se apropiase pe la spate de tovarăşul său — care tocmai vroia să coboare pe deschizătura chepengului — şi apucându-l de umeri îi comunică ceva prin lovituri de cască. Kard, însă, se smuci cu atâta putere, încât Petre se clătină pe picioare. Purtarea lui era într-adevăr foarte ciudată, căci atunci când Petre se apropia pentru a doua oară de el şi-i apucă braţul stâng, se smuci din nou cu putere.

   Uriaşul se înfuria şi apropiindu-se pentru a treia oară de tovarăşul său, îl apucă iar de braţul stâng. Şi atunci se petrecu ceva neaşteptat.

   Cu iuţeala fulgerului Kard se întoarse, scoase iute cuţitul lung şi ascuţit pe care fiecare scafandru îl poartă la brâu şi lovi cu furie în Petre.

   Acesta, însă, sărise repede, în lături, rămase câteva clipe ca împietrit, apoi venindu-şi în fire, trase şi el cuţitul.

   Lamele lungi şi ascuţite scânteiară în apă în toate culorile curcubeului. Cei doi uriaşi se atacară cu furie, dar fără să se rănească. Erau amândoi îndemânateci în mânuirea cuţitelor şi se angajară într-un duel sub apă, cum rar s-a văzut.

   Spectatorii de pe submarin rămaseră ca împietriţi. Ce se- ntâmplase cu maşinistul de-şi atacase pe neaşteptate tovarăşul? Să-şi fi pierdut oare minţile din cauza presiunii apei?

   Dar Kard era doar un scafandru dibaci, cu care Petre făcuse şcoală. Ba uriaşul susţinea chiar că elevul său îl întrece în ce priveşte puterea de rezistenţă în apă. Sau poate că oboseala şi aventurile întâmpinate pe insulă în cursul expediţiei îi distruseseră nervii?

   Doctorul Bertram chibzui repede dacă aceste eventualităţi erau posibile. Bolnav nu fusese însă niciodată maşinistul şi nici de malaria (friguri de baltă) nu suferise, ca cei mai mulţi din tovarăşii săi.

   Atunci ce? Te pomeneşti că perspectiva de a da ochii cu o comoară atât de mare îl făcuse să-şi piardă judecata! Sau poate se născuse deodată lăcomia într-unsul şi vroia să puie mâna pe averile îngrămădite acolo, fără să se gândească cum că submarinul se afla deasupra lui.

   Cei doi scafandri se năpustiră din nou cu pumnalele, unul asupra altuia. Păreau să lupte cu înverşunare şi asta se vedea după mişcările violente ce făceau. Îşi îngăduiră o pauză scurtă, apoi porniră iar unul împotriva altuia, fiecare căutând să înfigă cuţitul în trupul celuilalt, sau cel puţin să-i spintece costumul pentru a face loc apei să intre înăuntru.

   — Au înnebunit amândoi! strigă Farrow înspăimântat. Trageţi-i repede sus!

   Dar când cei doi marinari traseră de funii, şi-l ridicară pe Kard de vreun metru, acesta tăia dintr-odată funia şi sări înapoi pe puntea epavei. Cu cuţitul ridicat, se năpusti asupra lui Petre, care plutea la vreo jumătate de metru deasupra punţii corăbiei scufundate.

   — Dă-i drumul în jos! strigă Farrow marinarului, care execută imediat ordinul. Petre dobândi teren sigur sub picioare şi pară cu îndemânare lovitura lui Kard, apoi luă el ofensiva.

   — Domnule căpitan, domnule căpitan! strigă un marinar din spatele turnului.— Kard e aici, sub învelitoarea de pânză a

costumului de scafandru. E ţeapăn ca un mort,

   — Doctore, repede într-acolo! strigă Farrow, trăgând revolverul. Am o bănuială grozavă: ăla de jos nu e Kard ci Neveux, care s-a furişat pe submarin împreună cu băştinaşul ucis de George. L-a ameţit pe bietul nostru maşinist şi a îmbrăcat el costumul de scafandru. A văzut costumele pe punte, pe când noi plecam de pe stâncă. Ah! Petre e într-o situaţie primejdioasă, — ba nu, ba nu, e mai îndemânatec decât monstrul acela! Aşa, acuma i-a dat o lovitură zdravănă!

   Doctorul Bertram se îndepărtă repede, deşi ar fi vrut să privească şi el spectacolul care se desfăşura sub apă. Trebuia însă să vie în ajutorul lui Kard.

   — Nu trage, domnule căpitan! strigă Rindow, văzându-l pe Farrow ridicând arma. În apă glontele deviază şi s-ar putea să-l nimereşti pe Petre al nostru. N-ar fi mai bine să-l tragem repede sus?

   — Deloc, căci nu s-ar putea apăra timp de câteva secunde, ceea ce i-ar îngădui lui Neveux să-i înfigă cuţitul in trup. Oh! uite c-a alunecat bietul Petre, — ba nu, se ţine bine încă. Ah! bravo! e mult mai îndemânatec ca ticălosul acela! Aşa, acuma la atac! Dumnezeule! nu, nu! Ah! e în mare primejdie!

   După ce se ferise de o lovitură furioasă a adversarului, Petre pornise la atac. Alunecase însă pe punte şi căzuse în cap. Vajnicul său duşman se năpusti atunci asupra lui, cu gândul să-i dea lovitura de graţie în spate.

   Credinciosul bătrân părea pierdut, George scoase un strigăt de groază şi furie. Era gata-gata să se arunce cu capul în apă şi să vie în ajutorul bunului său Petre, care-şi primejduise de atâtea ori viaţa pentru el.

   Nu-şi putea dezlipi privirile de la scena de groază. Acum... Acum... cuţitul lung se va înfige in trupul lui Petre!

   Dar uite că Uriaşul făcu o mişcare fulgerătoare şi ca urmare Neveux alunecă şi dânsul lungindu-se lângă potrivnicul său.

   Petre îşi răsuci trupul şi dădu uriaşului o lovitură grozavă, în braţul stâng. Vru să se ridice pe urmă repede, dar Neveux îl înşfacă, îl ţinu strâns cu mâna stângă şi izbi cu dreapta.

   Petre nu putu să pareze lovitura aceasta, căci n-avea mişcările libere. Şi se părea că lupta va avea un deznodământ tragic pentru el.

   — De ce n-aş trage? strigă Farrow, în culmea enervării. Poate că tot îl nimeresc pe blestematul acela de Neveux!

   — Ah! iată că se schimbă lucrurile! strigă Rindow. Oh! Petre a lucrat bine, repede sus cu el!

   Grozava luptă de sub apă fusese hotărâtă de soartă. În clipa când Neveux se pregătea să dea ultima lovitură, ieşi din gaura chepengului deschis de dânsul un şarpe lung, albicios, se zvârcoli câtva timp în gol, apoi se încolăci în jurul trupului ticălosului.

   Neveux dădu imediat drumul lui Petre şi lovi cu turbare în reptilă. Degeaba. Dinăuntrul corăbiei ieşiră doi şerpi — lungi de cel puţin cinci metri — şi se încolăciră în jurul lui. Toate trei reptilele îl smuciră cu putere şi într-o clipă dispărură cu el pe gura chepengului.

   Petre fu tras repede la suprafaţă şi când îl întinseră pe punte şi- i scoaseră casca de pe cap, chipul său era galben şi tremura varga.

   — Ptiu drace! exclamă el apoi, nici pe patul de moarte n-oi uita mutra care a făcut-o când l-a înhăţat polipul. Asta-i adevărată dreptate cerească. Dar ce-i cu Kard?

   — E bine sănătos, se auzi glasul doctorului care venea dinspre turn. Ei, cum s-a terminat chestia colo jos? L-a învins Petre pe ticălosul de Neveux?

   — A intervenit un al treilea în luptă — răspunse căpitanul — un polip uriaş care şi-a ales domiciliul în interiorul epavei. Probabil că apa a mâncat unul din pereţii corăbiei, îngăduind monstrului marin să pătrundă înăuntru. Petre, bănuiesc că te-ai speriat rău când ai dat cu ochii de tentacula grozavă?

   — De ce-aş minţi, aşa a fost, răspunse bătrânul, întrebarea e: ce facem acum? Neveux nu mai poale fi salvat, căci geamul de la cască s-a sfărâmat din cauza izbiturii; trebuie să se fi înecat. Dar cum alungăm monştrii din epavă?

   — De asta mă îngrijesc eu, interveni Jan Brike. Arunc jos o granată cu aprindere automată. Explozia nu va dăuna nici corăbiei, nici nouă, dar va pune pe goană polipul.

   Viteazul tunar se îndepărtă repede şi după Câteva minute se înapoie cu o granată, prevăzută cu un mecanism de ceasornic. Jan potrivi explozia peste un minut, apoi îi dădu drumul în apă, Maşina infernală căzu pe fundul marii, exact dedesubtul epavei. Toţi priveau cu încordare în adâncime.

   Exact după un minut, explozia se produse. O volbură de nisip acoperi câteva clipe corabia, apa ţâşni în sus şi submarinul se cutremură uşor.

     — Ah! uite-l colo! strigă Petre, cu însufleţire. Cum s-a mai speriat sărăcuţul de el! Uriaşul polip ţâşni ca o torpilă. Strânse tentaculele, înotă îndărăt, se aruncă în apă şi dispăru ca o cometă în adânc.

   — Aşa, acuma îl voi scoate întâi pe Neveux, zise Petre. Nu cred ca polipul să se întoarcă, prea l-a înspăimântat explozia. Dacă Kard s-a înzdrăvenit, poate veni şi el. Trebuie neapărat să-şi ia costumul pe care i l-a furat Neveux. Sticle de rezervă pentru cască avem destule.

   Îşi puse pa cap casca grea, Plundow i-o înşurubă, apoi viteazul bătrân se lasă afund pentru a doua oară. Era o mare îndrăzneală ceea ce făcea, căci se putea să fie ascuns un al doilea polip în interiorul epavei.

   Ajunse pe punte, se apropia de chepeng privi o clipă înăuntru, apoi se făcu nevăzut. Luase cu sine o funie şi după câteva minute dădu semnalul de ridicare la suprafaţă.

   Trupul neînsufleţit a lui Neveux se ivi pe gura chepengului. Când fu ridicat pe puntea submarinului, văzură cu toţii că figura uriaşului avea o expresie liniştită, ceea ce dovedea că avusese o moarte uşoară.

   Funia fu coborâtă din nou, de data aceasta cu o greutate atârnată de capăt. Nu trecu mult şi Petre dădu din nou semnalul de ridicare la suprafaţă. O casetă mare alunecă în sus prin apa şi marinarii o aşezară cu băgare de seamă pe punte.

   Din nou fu lăsată funia si o a doua casetă fu ridicată în sus. Apoi apăru pe puntea epavei însuşi viteazul bătrân şi se lăsă tras la suprafaţă.

   — Altceva nu mai e nimic, afară doar de lăzi cu marfă, pe care apa a stricat-o de mult, zise el. Unul din pereţii corăbiei este complet distrus. Casetele astea două le-am găsit într-un dulăpior de lângă cabină. Desigur că în ele se află comoara căutată.

   În vreme ce-şi scotea costumul de scafandru, Plundow deschidea prima casetă. Jeanette Roule şi Julien Petit priveau cu încordare. Când capacul greu fu ridicat, amândoi tinerii scoaseră o exclamaţie de uimire. În faţa lor lucea aur, pietre preţioase scânteiau în mii de culori — comoara bătrânului Route fusese în sfârşit găsită.

   Farrow dispuse să se aducă în cabina sa cele două casete.

Valoarea conţinutului lor era nepreţuită.

   — Aşa, domnişoară, zise el apoi, acum eşti bogată şi lumea e deschisă pentru d-ta. Te vom duce la Saigon, la rudele d-tale, iar pe d-l Petit îl vom transporta înapoi pe insula Uvea, căci a redobândit chitanţa care dovedeşte că tatăl său şi-a plătit datoria.

   Jeanette privi cu tristeţe la tânăr, apoi zise;

   — Domnule Petit, pe Uvea nu te aşteaptă decât amintiri triste. Şi apoi, îţi vei face duşmani, venind să-ţi ceri înapoi dreptul d-tale. Ai ajutat la găsirea comoarei şi ţi se cuvine o parte dintr-unsa, care face mai mult decât proprietatea pe care o revendici pe insula Uvea. Vino şi d-ta la Saigon şi acolo vei putea să-ţi cumperi una nouă.

   Frumoşii ei ochi priveau cu dragoste la el, Julien roşi, apoi îi întinse mâna:

   — Da, domnişoară Jeanette, merg cu d-ta. Voi căuta să-mi înjghebez o viaţă nouă.

   — Bravo! strigă Farrow. Totul e bine când sfârşeşte bine!

SFÂRŞIT

Volumul 11

PROFESORUL BARNER

   O DESCOPERIRE CIUDATĂ

   SUBMARINUL străbătuse strâmtoarea Torres între Australia şi Noua-Guinee şi se afla în drum spre Saigon unde avea să-i lase pe Jeanette Roule şi tânărul Julien Petit.

   În timpul nopţii vasul trecuse de strâmtoarea Torres; căpitanul Farrow nădăjduia că autorităţile erau încredinţate dispariţia „Dox"- ului, său, în urma erupţiei vulcanului marin dar pe de altă parte se putea ca autorităţile franceze de pe insula Uvea, să fi observat apariţia şi dispariţia vasului mult căutat, vestind apoi în lumea întreagă ştirea aceasta.

   Jeanette stătea în turn alături de căpitan. Marea era liniştită, soarele lucea pe cerul albastru şi totul respira pace şi fericire.

   — Cât e frumos! exclamă tânăra, fată. Oh! domnule căpitan, vă invidiez pentru viaţa ce trăiţi. Liberi şi independenţi, necontenit aventuri noi, alături de camarazii credincioşi şi viteji, ce şi-ar putea dori omul mai mult?

   — Fireşte, duduiţă, aşa cum vezi dumneata viaţa noastră, e frumoasă. Dar nu trebuie să uiţi că suntem nişte prigoniţi, împotriva cărora aproape toată lumea a pornit vânătoarea. Partea cu adevărat frumoasă a vieţii noastre aventuroase este că am venit în ajutorul multor oameni şi numeroşi sunt aceia pe care i- am scăpat de la moarte sigură.

   Jeanette aruncă spre căpitan o privire plină de admiraţie. Se uită la dânsul de parcă soarta i-ar fi dăruit un alt tată, în locul celui ucis de vânătorii de capete şi oftând din adâncul pieptului, îşi aţinti din nou privirea spre întinsul fără sfârşit al apei.

   — Domnule căpitan, parcă se văd nişte insule acolo? spuse ea arătând cu mâna în zare. Vedeţi punctele acelea întunecate la dreapta şi la stângă noastră?

   — Ai dreptate, domnişoară, sunt insule de corali izolate şi nelocuite. Vasul nostru va trece prin apropierea lor, pentru că pe calea aceasta evităm să ne întâlnim cu vapoarele liniilor regulate. Mai târziu, vom trece printre insulele Aroe, la nord, şi insulele Timorlaut, la sud. Apoi intrăm in marea Banda. Acum ne aflăm in marea Alfurei sau Harafura, cum se mai numeşte. Dar ce-o fi asta? exclamă el uimit şi duse repede ocheanul la ochi. Ah! Mi se pare că ne este dat să salvăm din nou pe nişte naufragiaţi.

   Uite o plută, pe care atârnă o cârpă de o prăjină, şi văd şi un om.

   Farrow îndreaptă vasul spre nord şi cârmi spre punctul negru care se zărea în apă. Apoi strigă în acustic:

   — Rindow, George şi Petre să vină sus. Aduceţi pe punte şi barca de aluminiu.

   Porunca aceasta a căpitanului produse mare fierbere pe submarin. Ceva deosebit trebuie să se fi petrecut. Rindow, George şl Petre urcară în grabă scăriţa din fier ce ducea în turn, în urma lor veneau câţiva marinari cu diferite piese ale bărcii de aluminiu.

   Farrow îşi dăduse seama imediat că nu va putea ajunge cu submarinul în apropierea plutei, căci aceasta se afla între numeroase stânci care formau un meterez în faţa insulelor izolate.

   Cu viteză sporită vasul se apropia de locul cu pricina, şi Petre care avea privirea cea mai ageră strigă deodată:

   — Domnule căpitan, omul de pe plută este un european. Un bărbat în vârstă cu barba căruntă. Atenţie, opriţi!

   Dar Farrow zărise şi el stâncile ascunse sub apă şi strigă în acustic:

   — Încetiniţi maşinile, daţi îndărăt!

   În aceeaşi clipă aproape vasul frână şi opri la vreuna de stâncile primejdioase.

   Marinarii montaseră între timp barca, o puseră repede pe apă şi Petre sări în ea urmat de George care strigă căpitanului:

   — Tată, e de ajuns dacă mergem noi doi, în felul acesta ajungem mai repede la plută.

   — Bine, dar grăbiţi-vă! zise Farrow.

   Petre vâsli din toate puterile şi George stătea la cârmă. Nu trecu mult şi ajunseră lângă punte. Aceasta era construită în mod primitiv din lemn de bambus şi avea înfiptă în ea o prăjină din acelaşi material, de care era fixată o cămaşă albă, ruptă.

   După ce porniră barca, Petre şi George păşiră cu băgare de seamă pe plută. Nu prea era uşor să-ţi ţii echilibrul pe ea şi ca să ajungă lângă trupul ce părea neînsufleţit, fură nevoiţi să se târască pe mâini şi pe picioare.

   Nenorocitul care zăcea acolo părea să fi avut, de îndurat multe lipsuri. Pielea îi devenise fleşcăită ceea ce era o dovada că suferea de foame, iar firele albe din păr şi barbă erau desigur de provenienţa recentă.

   — Bietul de el, multe trebuie să fi pătimit, zise Petre. Bagă de seamă, George; trebuie să-l ducem încetişor de aici, altminteri răsturnăm pluta. De necrezut cum îşi poate construi, cineva o astfel drăcie. De fapt, nici n-o putem numi plută căci nu-s decât nişte beţe de bambus, legate între ele. Atenţie!

   „Drăcia" era gata-gata să se răstoarne pe când îl târau spre

margine pe omul neînsufleţit. În felul acesta ar fi fost cu neputinţă să ajungă la barca lor şi după o clipă de gândire, Petre spuse tânărului;

   — Domnule George, du-te în barcă, desfă funia şi ţine-te cu lopata lângă plută. Îl voi lua în braţe pe nenorocitul asta şi aşa voi ajunge la margine, unde vel fi dumneata cu barca.

   În vreme ce Uriaşul ridică pe braţe trupul neînsufleţit, George sări sprinten în barcă. Acuma Petre păşi cu băgare de seamă şi pluta se aplecă ameninţător sub greutatea sa; George vâsli încetişor înainte, cârmi apoi de-a latul şi Uriaşul aşeză povara pe fundul bărcii, apoi sări el însuşi într-unsa, împinse pluta înapoi şi apucă lopeţile.

   Vâslind cu putere se îndreptă spre submarin în vreme ce tânărul se ocupa de străin. De abia acum văzu că acesta avea o figură fină, inteligentă şi se părea să fie de condiţie bună.

   — Petre, cred că am dat de o nouă enigmă, spuse el credinciosului său servitor, Sunt curios să aud ce ne va spune după ce doctorul Bertram, va izbuti să-l readucă în simţiri.

   — După cât se arată, răspunse Uriaşul, nu-i dintr-aceia obişnuiţi să îndure mizeriile. Dar, tocmai astfel de oameni sunt uneori de-o rezistenţă uimitoare. Când urmăresc vreo ţintă, sunt însufleţiţi de un soi de fanatism care-i fac capabili de cele mai mari sforţări.

   — Ai dreptate, Petre, are într-adevăr înfăţişarea unui fanatic. Ce l-o fi adus în regiunea asta pustie? Insulele alea mari de corali din faţa noastră sunt doar nelocuite?

   — Aşa şi este, dar ştii şi dumneata domnule George, că tocmai asemenea insule exercită mari atracţii, pentru oamenii care sunt certaţi cu lumea;

   — Vorbeşti de, acei indivizi care au venit oarecum în conflict, cu legile? zise George, râzând. Asta e drept. Dar vezi că eu nu cred că nenorocitul pe care-l avem aici să facă parte din clasa aceasta, face o impresie bună, cu toată înfăţişarea-i prăpădită.

   — În sfârşit, vom vedea ce-i cu el, după ce domnul doctor îl va readuce la viaţă. Eu însă, tocmai în aceşti oameni cu înfăţişare distinsă nu prea am încredere, atunci când dau de dânşii în împrejurări atât de ciudate.

   Ce căuta dumnealui pe o insulă pustie? Domnule George, nu te încrede în exteriorul unui om. Tocmai aceia care fac impresia bună în primul moment sunt de cele mai multe ori înşelători, care de abia

mal târziu îşi dau aramă pe faţă.

   — Da, Petre, asta o ştiu eu, dar de data aceasta, cred că nu mă

înşel. Trebuie să fie un om cult şi probabil foarte inteligent.

   — Hm! Tot ce se poate, mormăi Uriaşul, numai că mi se pare bănuitor că-l găsirăm în starea ăsta, singur singurel, pe o plută care nici măcar, plută, nu e şi, într-un ţinut izolat de restul lumii. Ei, dar iată că am ajuns la destinaţie. Acum să-l vedem pe domnul doctor ce poate.

   — Alo, George, pe cine aţi găsit? strigă căpitanul Farrow din turn.

   — Pare să fie un bărbat distins şi cult, răspunse tânărul, în vreme, ce-l ajuta pe Petre să ridice trupul neînsufleţit pe care marinarii de pe punte îl luară imediat în primire.

   — Petre crede că nu-i lucru curat cu el, dar vom afla noi îndată, după ce-l va readuce în simţiri doctorul Bertram. Cred că e însetat şi înfometat.

   — Fireşte, spuse doctorul, care aruncase doar o privire asupra nenorocitului. Duceţi-l în cabina infirmeriei. Pare să fie foarte tenace, deşi puţintel la trup.

   — Ăştia sunt cei mai primejdioşi, interveni Petre, şi eu aş fi cu mare băgare de seamă faţă de domnul acesta, distins. Nu ştiu de ce, dar am avut din primul moment simţământul că i-ar aduce vreo nenorocire domnului George al nostru.

   — Bunul şi credinciosul meu Petre, ştiu bine că, mi-eşti sincer, spuse George. Dar ce să-mi facă mie nenorocitul acesta, aproape mort? Ar putea, să zică bogdaproste dacă doctorul Bertram l-ar readuce la viaţă. Crede-mă că e complet inofensiv,

   — Asta aşa o fi, domnule George, dar eu mă bizui pe presimţirile mele. Bagă de seamă omul acesta te aduce în mare primejdie.

   Căpitanul Farrow care ascultase discuţia, încreţi fruntea. E drept că-l ştia pe Uriaş cam superstiţios, chiar dacă nu aşa cum erau Jan Brike şi Gerard, Plundow, dar acum tonul cu care vorbea credinciosul servitor îl făcea să fie îngrijorat peste măsură

   Apoi îşi mai spuse că într-o privinţă avea dreptate Petre. Era: ciudată; apariţia unul european înfometat, în ţinutul acesta pustiu. Te pomeneşti că o fi vreun ocnaş evadat din temniţele Australiei?

   Nu trebuie să, te laşi înşelat de exteriorul unui om, cum bine zicea Petre, de aceea Farrow îşi chemă copilul la dânsul şi îi spuse încetişor:

   — George. fireşte că nu vreau să zic nimic rău despre omul pe care l-am pescuit aici, ţin însă să-ţi atrag atenţia că nu trebuie să te laşi înşelat de aparenţe. Poate că tot are dreptate Petre cu presimţirea lui că te paşte o primejdie.

   Tânărul râse, apoi zise:

   — Tată; întâi să-l vezi şi d-ta şi te vei convinge că n-ai de ce să- ţi fie teamă; Fără îndoială că e un om foarte inteligent şi inofensiv. Eu îl iau drept savant.

   — Aceştia sunt câteodată cei mai primejdioşi, interveni Petre care se apropiase. Ei îşi vâră în cap adesea un. lucru care-l aduce, în mare primejdie pe el înşişi şi pe aceia pe care a izbutit să-i convingă. Eu l-aş sfătui pe domnul George nici să nu se ocupe de savantul nostru.

   — Dar, bine, Petre, zise căpitanul, râzând!, ce i-ar putea face lui George nenorocitul acesta, care-i mai mult mort decât viu? E prostie ceea ce spui tu. Fireşte, se întâmplă să ai uneori, o aversiune pentru un om numai ce l-ai privit odată, dar trebuie să te întrebi întotdeauna în ce măsură ţi-ar putea face rău acest om şi în cazul de faţă, bietul salvat chiar că nu poate întreprinde nimic împotriva noastră, sau numai a lui George.

   — Nici nu e nevoie să întreprindă el însuşit răspunse Uriaşul. Dar nu e exclus ca, să-l vâre pe domnul George al nostru în vreo aventură, care, l-ar putea costa scump. Văd eu însă că nu prea vreţi să mă ascultaţi, de aceea voi fi cu băgare de seama şi voi şti să intervin când va veni momentul. Aş pune rămăşag că dreptatea va fi de partea bătrânului Petre al dumneavoastră.

   Făcu o plecăciune şi îndreptându-se spre turn, coborî scăriţa în interior. Farrow privi gânditor după el şi se adresă lui George:

   — Petre îl vede de obicei pe dracul mai negru decât e în realitate, dar în privinţa aceasta parcă, tot are dreptate: naufragiatul nostru ne-ar putea băga în cine ştie ce aventură primejdioasă. N-ar strica să fim deci cu băgare de seamă. Avem acum o sarcină grea înaintea noastră, trebuie să-i ducem te Saigon pe cei doi tineri şi comoara regăsită. Lucrul acesta nu e chiar atât de uşor, căci trebuie să trecem prin Singapore, apoi dăm de ţinuturi franţuzeşti. De la ţinta aceasta nu trebuie să ne lăsam înduplecaţi de vreo povestire a omului care a apărut în chip atât de ciudat.

   — Bar bine tată, de vreme ce nici nu l-ai văzut vreodată, cum poţi vorbi astfel? Tu ştii bine că şi eu sunt destul de prevăzător că, şi eu mă pricep puţintel la oameni deşi sunt încă tânăr. Omul pe care l-am salvat este cu torul inofensiv şi sunt convins că ne va lămuri cum, în ce fel a ajuns pe pluta unde l-am găsit.

   — Să sperăm că aşa va fi. Într-o privinţă ai şi tu dreptate; trebuie; mai întâi să mă uit bine la el şi să văd câte parale face. Poate că m-am molipsit puţintel de la Petre de ţi-am vorbit în felul acesta.

   — Pludow să vină sus! strigă el apoi în acustic.

   Când timonierul îşi, făcu apariţia, Farrow îi dădu instrucţiuni să meargă numai cu un sfert din viteza normală ţinând direcţia spre vest. El îşi spunea că misteriosul necunoscut avea poate vreo taină prin ţinutul acesta căreia vroia sa-i dea de rost. De aceea, nu trebuia să se îndepărteze prea mult până ce nenorocitul îşi va reverii în simţiri.

   Însoţit de George, căpitanul se îndreptă, spre cabina care servea de infirmerie. Încăperea mică era vopsită în alb şi doctorul Bertram îşi instalase acolo un laborator modest în care se aflau cu deosebire instrumente şi chimicale de tot soiul de care se ajuta în studiul animalelor rare.

   Când tatăl şi fiul intrară, îl găsiră pe doctor ocupat să-l readucă în simţiri pe străinul misterios.

   — A fost salvat tocmai la timp. Spuse el, căci dacă mai întârzia câteva ceasuri ar fi murit din cauza slăbiciunii. De cel puţin două zile cred că n-a mai pus nimic în gură.

   Căpitanul privi cu milă la omul neînsufleţit, îşi dădu seama imediat că George nu-l judecase greşit. Avea o figură inteligenţă, serioasă şi făcea impresia unui învăţat. Ar fi fost cu, neputinţă să fie însufleţit de gânduri rele sau să comită o faptă care să-l pună în conflict cu legile lumii civilizate.

   Doctorul Bertram îi făcu un masaj asupra muşchilor gâtului şi spuse mulţumit:

   — Aşa, i-am turnat pe gât o porţie bună de supă întăritoare şi acum voi încerca să-l trezesc din leşin.

   Spunând acestea începu să-i frece cu eter tâmplele şi-i ţinu sub nas un tampon de vată îmbibată cu o esenţă puternică.

   După câteva minute omul începu să se mişte muşchii tresăriră, strănută cu putere, deschise ochii privi rătăcit în jur şi murmură:

   — Boeja darăt.

   George se uită la tatăl său. Pricepea el limba malaieză — această limbă primitivă, poate cea mai uşoara din lume — dar expresia asta n-o auzise niciodată.

   Căpitanul clătină şi el capul cu mirare şi privi la străin, care închise,din nou ochii.

   Doctorul Bertram tresări cu putere, se uită la pacientul său cu mult interes şi repetă:

   — Boeja darăt. Într-adevăr, boeja darăt; a spus. Asta e din cate afară de surprinzător. Să fie oare cu putinţă ca el să fi văzut, ca ele să mai existe pe aici? Domnule căpitan, trebuie numaidecât, să rămânem în ţinutul acesta. Ar fi o, descoperire cum rar făcut. Să nădăjduim că n-a aiurat.

   Cu o expresie absolut îngrijorată, se aplecă asupra leşinatului

şi îi puse mâna pe frunte. Apoi clătină capul mulţumit şi zise;

   — Nu are temperatură... A vorbit deci normal. Ah! Ar fi o descoperire extraordinară. Numai de s-ar trezi iarăşi cât mai repede. Trebuie să-mi dea lămuriri precise unde a dat de urma lor.

   Începu să frece, din nou cu eter tâmplele leşinatului şi muia un alt tampon de vată, pe care îl puse sub nas..

   II

MAI EXISTĂ BALAURI?

   TATĂ, CE SĂ ÎNSEMNE expresia asta malaieză? întrebă George încetişor. Eu n-am auzit-o încă până acum. Boeja darăt! Desigur că doctorul ştie.

   — Da, aşa se pare, răspunse căpitanul. De aceea m-a şi rugat să rămân cu submarinul în locurile acestea. De fapt, n-aş prea vrea s-o fac, căci acum de abia mi se precizează avertismentul credinciosului nostru Petre. „Boeja darăt" ce-o fi însemnând asta? Doctore... ah, e prea ocupat cu pacientul său. Să-i lăsăm deocamdată.

   — Tată, de ce n-am rămâne aici? Plundow se poate roti cu submarinul în Ioc de câteva ori, până ce domnul acela se va trezi din leşin, Trebuie să-ţi mărturisesc că acum sunt foarte curios să lămuresc chestia asta ciudată.

   — Hm! Tot Petre a avut dreptate cu presimţirea lui, zise Farrow. A spus-o doar direct că omul acesta, misterios te va băga în vreo primejdie; căci o mare primejdie trebuie sa fie legată de, vorbele sale, altminteri n-ar fi ajuns nici el în starea în care se află. Ei, dar ştiu eu bine că tu nu te laşi convins de sfaturi înţelepte, de aceea hai să vedem ce-i cu taina aceasta care ne iese în cale. Voi da lui Plundow instrucţiunile cuvenite.

   Aruncând o privire cam indispusă asupra străinului de care doctorul Bertram se ocupa cu grijă deosebită, Farrow, părăsi cabina şi se îndreptă spre turn pentru a da instrucţiuni timonierului.

   În gang se întâlni cu Petre care îl întrebă cu sfială:

   — Domnule, căpitan, unde-l debarcăm pe străinul pe care l-am găsit pe plută?

   — Vom şti îndată, Petre. Deocamdată vom rămâne prin ţinutul ăsta până se va trezi.

   Farrow porni cu paşi grăbiţi spre turn, urmărit de privirea

gânditoare a Uriaşului. Acesta începu să se scarpine la ceafă şi mormăi:

   — Tot bătrânul Petre pare să aibă dreptate. Domnul ăsta ciudat ne vâră într-o nouă aventură. Ei, dar lasă că veghez eu asupra lui George,

   Căpitanul dădu în grabă instrucţiuni lui Plundow, apoi se întoarse în cabina infirmeriei. Voia să fie de faţă când străinul se va trezi din leşin,

   În tot cursul drumului îşi frământă creierul, căutând să afle ce însemnau acele două cuvinte, care l-au tulburat atât de mult pe doctor.

   „Boeja darăt". Tradus - cuvânt cu cuvânt asta însemna crocodil de uscat. Dar aşa ceva nici nu există. Poate că nu auzise bine?

   Nu, nu, în privinţa asta nu există îndoială căci doctorul repetase doar expresia; Trebuia deci să fie exactă. Dar ce să însemne, „crocodili de uscat"?. Sună cam ciudat şi periculos... în acelaşi timp.

   Când intră. În cabină văzu că străinul stătea în capul oaselor. Se cam clătina încolo şi încoace, nu-i vorbă dar părea să aibă o energie uimitoare, căci privea liniştit în jur, dădu din cap şi zise apoi cu voce slabă:

   — Sunt salvat, sunt pe un vapor. Vă mulţumesc, domnii mei! Sunt profesorul; Donald Barner din Melbourne. Suntem încă în marea Alfurei, în apropierea insulei de corali?

   — Da domnule profesor, răspunse doctorul Bertram cu glas emoţionat. Vom rămâne chiar în ţinutul acesta până vă veţi fi restabilit pe deplin. Spuneţi-mi vă rog, domnule profesor, există într-adevăr pe insulele acestea „Boeja darăt"?

   Profesorul se cutremură, se uită ţintă câteva clipe la chipul încordat al doctorului şi spuse apoi încetişor:

   — Oh! Probabil că m-a luat gura pe dinainte din cauza temperaturii. Cine sunteţi d-voastră, domnul meu?

   — Doctorul Bertram se recomandă medicul.

   — Şi unde mă aflu? Întrebă apoi profesorul. Mă veţi ierta că nu răspund imediat la întrebarea d-voastră, căci pentru mine este vorba de o chestie de cea mai mare însemnătate, pe care n-o pot încredinţa oricărui străin.

   — Foarte, adevărat, se grăbi să răspundă doctorul — dar în noi puteţi avea deplină încredere. Eu nici n-aş putea face cunoscută lumii taina d-voastră, căci. n-am voie să mă arăt printre oameni. Spuneaţi că sunteţi originar din Melbourne, domnule profesor. În cazul acesta desigur ca veţi fi auzit de noi. Vă aflaţi, actualmente pe submarinul Dox de sub conducerea căpitanului Farrow. Uite-l acolo, împreună cu fiul său, George. Am studiat şi eu zoologia şi astfel se explică faptul că mă interesează foarte mult balaurii aceia ciudaţi despre;care aţi amintit,

   Profesorul Barner, se cutremură, îşi ridică trupul şi mai mult şi privi lung spre căpitanul Farrow şi George. Apoi zise cu bucurie:

   — Ah, d-voastră sunteţi, domnii mei? Sunt cât se poate de vesel că vă cunosc. De mult aveam dorinţa, să vin în contact cu d- voastră căci, deşi guvernul ţării mele pune totul în mişcare ca să pună mâna pe d-voastră, eu am fost întotdeauna un sincer admirator al faptelor d-voastră vitejeşti. Dar mai presus de toate trebuie să mărturisesc că v-am invidiat, căci datorită submarinului d-voastră puteţi vedea minuni de ale mării, care ne rămân ascunse nouă, muritorilor de rând. Da, domnii mei, d-voastră vă pot încredinţă fără aici o teamă descoperirea mea, ba chiar sper că veţi fi amabili să mă sprijiniţi.

   Domnule doctor, este adevărat că am regăsit balaurii aceia, — „Boeja darăt" — cum sunt numiţi de băştinaşii din Komodo. I-am regăsit spun, pe insulele acestea pustii, şi încă nişte exemplare de o mărime cum nici n-aş fi bănuit că poate, exista. Ştiţi desigur şi d-voastră că pe insula Komodo aceşti urmaşi direcţi ai saurienilor primitivi ating o lungime de până la trei metri. Pe insulele acestea, am văzut exemplare de aproape cinci metri. Gândiţi-vă numai, domnule doctor: cinci metri! Va puteţi închipui aşa ceva? Doctorul Bertram îşi împreună mâinile de uimire.

   — Nu, domnule profesor de aşa ceva n-am auzit încă. Cinci metri? E aproape de necrezut. Dacă nu mi-aţi spune d-voastră, domnule profesor, m-aş îndoi mult. Dar ştiu că d-voastră sunteţi un învăţat serios şi am citit vestita d-voastră lucrare asupra aricilor australieni. Credeţi într-adevăr că balaurii aceştia au o lungime de cinci metri?

   Farrow clătină mirat capul văzând că profesorul părea să-şi fi învins cu totul slăbiciunea; Barner confirmă întrebarea doctorului cu un gest şi spuse vesel:

   — Ah! Aţi citii lucrarea mea asupra ciudaţilor arici australieni? Mă bucur nespus de mult. Sunt de fapt, şi animale interesante, alături de ornitorinc, sunt singurele care depun ouă deşi sunt mamifere. Le-am studiat cu amănunţime. Dar să revin la balauri; am văzut într-adevăr un balaur care măgura cel puţin cinci metri, Din păcate n-am, putut să-l aduc cu mine, căci vederea acestui monstru i-a făcut pe însoţitorii mei indigeni să mă părăsească. Au rupt-o la fugă cu cele două bărci ale mele, luând cu dânşii preţioasa mea colecţie strânsă cu trudă, în cursul expediţiei, împreună, cu toate alimentele şi m-au lăsat singur cuc pe insula

izolată.

   O săptămână întreagă am trăit acolo. Din nefericire eu nu sunt om practic, şi niciodată nu m-am priceput să dobor un animal, ca să mă hrănesc cu dânsul. Am găsit doar câteva fructe; dar sufeream cumplit din cauza lipsei de apă. Dacă nu s-ar fi întâmplat să plouă de vreo două ori în timpul acesta, aş fi murit de sete.

   Din fericire, aveam cuţitul Ia mine şi astfel am putut să tai de pe marginea insulei câteva beţe de bambus şi să-mi construiesc o plută.

   Domnule doctor cred că voi fi repede din nou pe picioare şi va trebui să încercam numaidecât să prindem viu unul din aceşti balauri: Gândeşte-te numai la ce serviciu facem ştiinţei în felul acesta.

   Profesorul Barner prea se-ncrezuse în forţele, sale. Îşi curmă vorba la mijloc şi căzu pe spate; un leşin adânc îl cuprinse.

   — E o reacţie foarte firească, spuse doctorul Bertram. Profesorul va dormi acum liniştit câteva ceasuri, apoi îi voi da din nou puţină supă şi asta îl va face să-şi revină. Acuma trebuie să rămânem în orice caz aici, domnule căpitan. Avem într-adevăr o, datorie faţă de ştiinţă, să prindem unul din monştrii aceştia. Gândeşte-te numai că avem de-a face cu ultimele rămăşiţe ale balaurilor antediluvieni, aşa cum ne sunt zugrăviţi în cărţile vechi. Zâmbeşti, după cum văd, dar e totuşi adevărat. George, o poţi confirma doar şi tu!

   — Da, tată — zise tânărul, plin de însufleţire, — e adevărat. Pe insula Komodo au fost descoperiţi aceşti balauri-şopârle, animale care ating lungimea până la trei metri. Balauri veritabili, cu limba dublă. Oh, tată, trebuie să încercăm să punem mâna pe unul din exemplarele văzute de profesor. Gândeşte-te numai că sunt lungi de cinci metri! Adevăraţi monştri! Nu-i aşa că rămânem aici? Şi apoi, trebuie să mai încercăm să regăsim colecţia sărmanului profesor, căci ea este, probabil rezultatul unor cercetări trudnice, şi de lungă durată

   — Hm! Tot a avut dreptate Petre al nostru, spuse căpitanul. Din cauza acestui profesor vom ajunge în mare primejdie, cu deosebire tu, George. Ei, dar n-avem încotro, trebuie să venim în ajutorul profesorului, al cărui nume îmi este şi mie cunoscut. Aşadar, până se va trezi dânsul, vom face încercarea să ajungem la insulă. George, vino cu mine în turn, să-mi mai povesteşti câte ceva despre aceşti balauri pe care vreţi să-i prindeţi, Văd că ştii multe şi n-ar strica să aflu şi eu.

   Tatăl şi fiul, merseră în turn şi Farrow luă el

însuşi cârma şi ţinu direcţia spre insula îndepărtată, în a cărei apropiere fusese găsit profesorul australian.

   Drumul era foarte primejdios, fiind presărat cu stânci ascuţite de corali care ieşeau din apă. Dar pentru un marinar bun, primejdia nu era atât de mare. Căpitanul Farrow le ghicea prezenţa numai la culoarea schimbată a apei.

   Deşi îşi concentrase toată atenţia, Farrow asculta totuşi vorbele lui George, care-i povestea: cu însufleţire despre „balaurul" uriaş care face parte din familia Waranelor.

   Când tânărul sfârşi de povestit, căpitanul spuse râzând:

   — Acuma pricep interesul vostru pentru a pune stăpânire pe unul din aceşti monştri. Ceea ce mă uimeşte, este că credinciosul nostru Petre a avut o presimţire dreaptă. Profesorul Barner ne-a aruncat într-adevăr într-o aventură, care nu figura în programul nostru. Şi eu, care mi-am propus să-i aduc nevătămaţi ia Saigon pe cei doi tineri francezi cu comoara lor... Nădăjduiesc că vânătoarea pe care o pornim pentru a prinde unul din aceşti balauri nu ne va expune la primejdii mari, dar chiar în clipa de faţă suntem primejduiţi de nenumăratele stânci care se ascund sub apă, ca nişte duşmani vicleni. Ia te uită şi tu, George, ce-i dedesubtul nostru! Pericolele încep înainte de a păşi la întreprinderea propriu zisă.

   — Dar bine, tată, am fi putut lăsa submarinul dincolo de brâul de stânci şi ne-am fi apropiat cu bărcile de aluminiu.

   — Da, dragul meu, în împrejurări normale aşa aş fi făcut, răspunse Farrow râzând. Dar nu-mi prea vine să crea că vei putea aduce pe o barcă mică un monstru viu, de cinci metri! Afară de asta, presupun că drumul navigabil e bun printre stâncile izolate pe care le avem în faţa noastră. Stâncile sunt numai pe aici. Profesorul spunea că însoţitorii săi au fugit acum vreo săptămână şi eu bănuiesc că, s-au ascuns pe vreo altă insulă. Trebuie doar să încerc a-i reda profesorului colecţia.

   — O, tată, cât eşti de bun! exclamă George cu însufleţire. Acum sunt pe deplin convins că vom izbuti să prindem unui din balaurii aceia ciudaţi!

   — Hm! Numai că nu ştiu unde am putea adăposti un monstru ca ăsta, dacă-l vom prinde într-adevăr viu, Ei, dar lasă că vom vedea, adăugă el repede, văzând figura dezamăgită" a lui George. Să ne vedem numai pe insulă. Până atunci te-ai mai putea duce să vezi, cum îi mai merge profesorului deşi sunt încredinţat că doctorul va depune toate sforţările să-l facă sănătos şi asta în propriul lui interes.

   George; coborî imediat scăriţa de fier, iar căpitanul îşi îndreptă

din nou atenţia asupra mării.

   Vasul se afla la cel mult o sută de metri de insulă, dar tocmai aici stâncile păreau să fie mai numeroase. Farrow trebui să facă adevărate minuni ca să se strecoare cu submarinul printre ele.

   Prinţul Ghasna, plictisindu-se în interiorul vasului, veni şi el în turn. Între el şi căpitan se crease o situaţie cam ciudată. Amândoi ştiau că George şi Sanja se iubeau cu pasiune: Dar îşi dădeau seama că deocamdată nu putea fi vorba de o căsătorie între cei doi, deoarece erau prea tineri.

   Apoi mai era piedică rasei. Farrow nu-şi putea închipui ca fiul său să ia de soţie o indiană, deşi o iubea şi el din inimă pe frumoasa Sanja, tot aşa precum îl stima pe tatăl ei. Prinţul Ghasna, la rândul său, părea sa nu aibă nimic, împotriva unei legături între cei doi tineri, căci el ţinea la George din toate punctele de vedere. Dar rămânea retras, simţind rezerva tăcută a căpitanului.

   Acum îl întrebă pe Farrow încotro se îndreaptă submarinul şi acesta îi povesti despre descoperirea profesorului şi rugămintea sa de a porni să vâneze unul din aceşti balauri ciudaţi. George, care se întorsese între timp, adăugă acestei povestiri cunoştinţele sale cu privire la specia aceasta aproape dispărută. Prinţul Ghasna se arătă interesat şi întrebă;

   — V-aţi gândit de-acum cum veţi prinde monstrul? Şi dacă veţi izbuti într-adevăr; unde îl veţi adăposti? În submarin nu cred să fie loc.

   — Da, la asta m-am gândit şi eu, spuse căpitanul. Cred că cel mai nimerit lucru e să lăsăm animalul pe insulă, sub paza profesorului şi să vestim autorităţile; australiene prin radiotelegrafie să vină să-l ia pe Barner.

   — Oh! mă bucur nespus de aventura asta, zise George. Petre nu prea a avut dreptate cu presimţirile sale. Ce primejdie ar putea să existe pentru noi? Fireşte, balaurii-şopârle sunt foarte mari, sunt periculoşi dacă te apropii de ei fără băgare de seamă. Dar dacă deschizi ochii, nu se poate întâmpla nimic.

   — Dar primejdia poate veni fi din partea sălbaticilor. care au luat profesorului colecţia sa de animale, zise Farrow. Bănuiesc că ei s-or fi aflând încă pe vreuna din insulele acestea. Profesorul trebuie să ne istorisească lămurit cum a venit aici.

   — Tată am zărit în desişul de colo un cap omenesc! strigă deodată George. Era un sălbatec şi s-a ascuns repede când ne-a zărit: Oh, în cazul ăsta nu va trebui să ne pierdem vremea căutând colecţia profesorului, căci, cred că o vom găsi aici. Ciudat e însă numai faptul că sălbatecii nu au fugit.

   — Da, e ciudat, zise Farrow, gânditor. Să fim cu băgare de seamă!

   Cheamă imediat pe Jan Brike pe punte şi-l puse să pregătească tunul. Apoi îşi alese oamenii, cu care urma să debarce pe insulă.

   — Poate că-i putem face profesorului bucuria să-şi regăsească lucrurile furate când se va trezi, spuse el. Ah! asta e minunat! ne putem apropia mult de tot de insulă şi de pe puntea vasului vom putea sări pe uscat.

   Ca la mai toate insulele de corali, peretele cădea perpendicular în apă şi astfel submarinul putea acosta de-a latul ţărmului.

   Cei zece marinari care trebuiau să debarce stăteau pe punte cu revolverele pregătite şi nu-şi dezlipeau ochii de la desişul care începea la cinci metri de ţărmul mării.

   Rindow, care venise şi el în turn, spuse:

   — Domnule căpitan, eu unul nu cred că oamenii aceştia să mai fie pe insulă. Profesorul ar ţi trebuit să-i descopere doar când a străbătui insula căutând hrana, Eu aş spune că sunt alţi sălbateci care trăiesc aici.

   — Hm! nu-i deloc exclus, dragă Rindow, răspunse căpitanul. În tot cazul trebuie să fim pregătiţi să dăm ochii cu vreun duşman nebănuit. Ei, băieţi împrăştiaţi-vă de-a lungul ţărmului, la o distanţă de doi metri unui de altul. George, tu vei rămâne între mine şi Petre. Şi acum, înainte!

   III

   GEORGE ÎN PRIMEJDIE

   CURAJOŞII BĂRBAŢI se apropiară cu multă băgare de seamă de desiş. În mâna stingă ţineau revolverele, iar în dreapta cuţitele ascuţite cu care îşi tăiau drumul prin mărăciniş.

   George uită curând de sfaturile tatălui său. El era cel mai sprinten dintre toţi şi se pricepea de minune, să se strecoare prin desiş, fără să-şi piardă timp cu înlăturarea piedicilor.

   Astfel se întâmplă că le-o luase înaintea tovarăşilor săi. Ce-i drept era cu ochii în toate părţile, dar se gândea mai mult la şopârlele grozave, decât la sălbatecul al cărui cap îl zărise de pe puntea vasului.

   Îmbătat de succesul pe care-l întrevedea, uitase cu desăvârşire că el singur era neputincios în faţa unui balaur dintr-aceştia. Era îndoielnic dacă un glonte al revolverului său - ar fi în stare să găurească platoşa monstrului. Şi apoi, era vorba să-l prindă de

viu.

   George deveni din ce în ce mai agitat cu cât pătrundea mai adânc în desiş. Observa cum adesea blocuri uriaşe de stâncă ieşeau din verdeaţa tufelor. După cât se arăta interiorul insulei era foarte stâncos, dar aici trebuiau să-şi aibă ascunzişul uriaşele şopârle.

   Deodată îi apărură în faţă două blocuri deosebit de mari, printre care se căsca o deschizătură strâmtă. George nu stătu mult pe gânduri şi pătrunse într-unsa. Acolo era lumină mare, şi soarele pătrundea neîmpiedicat de frunzişul des al copacilor seculari. George văzu în faţa lui o potecă de piatră, lungă de cel puţin cinci sute de metri, la capătul căreia începea din nou peretele întunecat ai codrului.

   Aici sălăşuiau desigur monştri, de aici pătrundeau în desiş, pentru a-şi căuta hrana. George sări sprinten din trecătoarea îngustă, dar când trecu de cele două blocuri mari, fu înhăţat de mâini puternice.

   Făpturi, întunecate se iviră în faţa lui şi băiatul nu putea nici să tragă cu revolverul, nici să se folosească de cuţit, căci cei doi sălbateci care îl înhăţaseră dintr-o parte şi din alta păreau să fie meşteri în asemenea atacuri. Cunoşteau desigur şi pericolul unui revolver şi al unui cuţit, căci în clipa când puseră mâna pe George îi răsuciră braţul, cu atâta putere, încât bietul tânăr scăpă amândouă armele.

   Nici de strigat nu putea să strige, căci un alt sălbatic îi apăsa beregata în aşa fel încât durerea şi lipsa de aer îl făcură să deschidă larg gura. Şi tocmai asta aşteptau adversarii săi, căci îi băgară imediat pe gură, un căluş, şi sub bărbie o frânghioară răsucită din fibre de cocos.

   Cu o repeziciune uimitoare cei doi sălbatici care îl înhăţaseră îl trântiră cu faţă la pământ şi-i legară mâinile la spate încât bietul George gemu de durere.

   Râzând de isprava făcuta, ei îl împinseră apoi pe potecă. În primul moment, tânărul se gândi să se împotrivească, spunându- şi că tovarăşii săi nu vor întârzia prea mult. Dar trebui să-şi dea repede seama că mai rău şi-ar fi făcut în felul acesta. Pământul era acoperit cu pietre colţuroase care n-ar fi făcut decât să-i însângereze picioarele, căci sălbaticii îl trăgeau cu atâta violenţă încât prin împotrivirea lui cu greu i-ar fi putut reţine.

   Din nefericire, nu apucară pe drumul drept pe unde ar fi putut fi văzut de tovarăşii săi, ci cotiră la stânga îndreptându-se spre nişte blocuri de stânci care formau o grupă ce-ţi lăsa impresia unor ace lungi.

   Printre aceste stânci ducea o potecă şerpuitoare atât de strâmtă încât unul din sălbatici trebuia să o ia înainte în vreme ce al doilea venea în spatele lui George.

   După primele clipe de spaimă, viteazul tânăr îşi recapătă sângele rece. Chibzui liniştit cum s-ar putea elibera din mâinile vrăjmaşilor, dar pentru moment nu găsi nici o soluţie.

   Era şi curios să ştie unde îl vor duce apoi se mai întrebă dacă tovarăşii vor izbuti să-i dea de urmă.

   Curajoşii bărbaţi nu posedau, din păcate, arta de a citi urmele; ei nu se pricepeau să se ia după un semn neînsemnat, urmărind astfel drumul apucat de duşmani. În consecinţa îl vor căuta zadarnic pretutindeni şi în timpul acesta sălbaticii puteau să-l ucidă.

   Dar atunci îi veni în gând că se afla şi prinţul Ghasna în mica trupă de sub conducerea căpitanului şi asta-i dădu noi speranţe. Prinţul era un vânător iscusit şi cu experienţa care cutreierase junglele patriei sale urmărind tigri, elefanţi şi alte sălbăticiuni. Desigur că el va reuşi să găsească drumul pe care apucaseră sălbaticii şi atunci, va fi salvat,

   Poteca, îngustă dintre stâncile ascuţite se apropia de sfârşit. Spre nespusa-i uimire George se văzu într-un cazan de stâncă de o rotunjime perfectă, cu un diametru de vreo cincizeci de metri.

   Pereţi netezi şi drepţi, înalţi de vreo treizeci de metri îl înconjurau de pretutindeni. A se căţăra pe aceşti pereţi era o imposibilitate, căci de la cinci metri în sus erau atât de netezi de parcă ar fi fost poleiţi.

   Crăpături mari, largi şi găuri se căscau în peretele din stânga şi în vreme ce, George le contempla uimit, unul din sălbatici scoase un ţipăt ascuţit şi aproape în aceeaşi clipă ieşiră din aceste crăpături făpturi negre.

   Bietul tânăr numără unsprezece sălbatici care se uitau la el cu priviri, întunecate, apoi începură să,

discute foarte agitat, dar George nu pricepu nici o boabă din vorbele lor.

   Băştinaşii aceştia nu erau malaiezi după cum crezuse la început ci aparţineau desigur rasei polineziene.

   Şi George se simţi străbătut de un fior, gândindu-se că veneau probabil din Noua Guinee, unde canibalismul era în floare cu toată, lupta, autorităţilor de a-l dezrădăcina.

   Sălbaticii aveau înfăţişare respingătoare şi fioroasă. În timp ce discutau aruncau priviri întunecoase asupra lui George care se cutremura fără voie. Ce-aveau de gând cu ei oare?

   Nădăjduise că va putea fugi acum, dar cei doi sălbatici care îl

trăseseră aici, îl apucară din nou de braţe strângându-l ca-n cleşti.

   Cel mai înalt dintre dânşii, un individ uriaş, spătos şi cu mutra înfiorătoare părea să fie un fel de şef. El ridica mâna şi în aceeaşi clipă amuţiră toţi ceilalţi.

   Apoi rosti câteva cuvinte care îi făcu mai întâi pe semenii ăi să holbeze ochii, dar după aceea bătură din palme şi începură să sară în sus de bucurie.

   George îşi cam pierdu curajul. Sălbaticul acesta fioros părea să fi luat o hotărâre asupra soartei sale. Se întoarse spre tânăr, rânji sălbatic şi spuse într-o englezească pocită:

   — Străin nu fost deştept venit aici. Străin trebuie moară acuma. Noi, însă, nu ucidem la el, el altfel moare. El poate luptă.

   Se întoarse apoi din nou spre semenii săi şi le spuse câteva cuvinte. Doi dintr-unşi se îndreptară atunci spre poteca îngustă dintre stâncile cu înfăţişare de ace lungi. Ceilalţi însă păşiră spre peretele stâncos din dreapta. George fu trântit de cei doi sălbatici care îl înhăţaseră. De abia acum văzu el că în peretele înalt se afla o spărtură largă. Aceasta măsura cel puţin douăzeci de metri şi îndărătul el se află o prăpastie adâncă de zece metri;

   Condus la marginea acestei prăpăstii, tânărul văzu cu uimire că şi jos era un cazan stâncos de formă rotundă, cu pereţi netezi şi drepţi. În aceştia, se aflau nişte găuri ciudate, înalte de vreo jumătate de metru. Toată priveliştea făcea o impresie ameninţătoare.

   George simţea că aici îl aştepta o mare primejdie. Cuvintele căpeteniei acestor sălbatici erau lămurite: va trebui să moară, dar va avea de luptat ca să-şi apere viaţa. Nu cumva?

   Nu cuteza să-şi sfârşească gândul. De fapt nici nu i se dădu răgazul, căci unul dintre indigeni îi tăie sfoara care-i fixa căluşul pe care-l scuipă imediat.

   — Străin să strige! rânji căpetenia. Noi ascultăm plăcere.

   Un alt sălbatic aduse o funie lungă şi trainică; ea îi fu încolăcită sub braţe, în jurul pieptului, apoi legăturile de la mâini îi fură tăiate. Era liber, dar doi băştinaşi îi ţineau încleştate braţele.

   Căpetenia se apropie de marginea prăpastiei şi aruncă jos un cuţit.

   — Străin, tu poate luptă acum. Jos!

   La un semn, cei doi sălbatici îl lăsară liber, dar în acelaşi timp îi dădură un brânci, încât zbură deasupra marginii prăpastiei. Funia care-i trecea în jurul pieptului se întinse, George, atârnă în gol, apoi fu, lăsat repede în jos de sălbatici.

Când atinse fundul ciudatului cazan stâncos simţi un miros neplăcut, care-i apăsă plămânii. Bietul tânăr se înspăimântă

presimţind o primejdie groaznică.

   Făcu doi paşi înainte, ridică de jos cuţitul şi tăie funia care-i împresura pieptul. Aceasta fu trasă în sus, dar George strânse, cu putere cuţitul ş-şi roti privirea în jur.

   El numără opt găuri dintre acestea ciudate care se aflau în josul pereţilor netezi şi drepţi. Marginile acestor găuri, care păreau să se adâncească mult în stânci, păreau şlefuite, atât erau de netede.

   George fu cuprins din nou de spaimă privind aceste găuri întunecoase. Din ele să vie oare pericolul? Şi atunci gândurile i se duseră fără voie la frumoasa Sanja, căreia îi dăruise cea dintâi iubirea a sa. O vă mai vedea oare, va mai auzi glasul ei dulce?

   Apoi se gândi la tatăl ei, la mândrul prinţ indian şi-şi spuse că numai Ghasna l-ar putea ajuta, numai el ar fi în stare să găsească urmele slabe lăsate de băştinaşi pe pământul stâncos.

   O nelinişte ciudată îl cuprinse pe bietul tânăr, pe care n-o simţise nici în cele mai primejdioase situaţii. Va trebui să moară, căci asta i-o spusese limpede căpetenia. Dar desigur că-l aştepta aici, o moarte cu toiul deosebită; altfel nu s-ar fi bucurat atât de mult sălbaticii când auziseră propunerea şefului lor.

   O bănuială neliniştitoare punea tot mai mult stăpânire pe el. Trebuia să lupte după cum îi spusese căpetenia. Dar ce adversari pot exista pe aceasta insula izolată, nelocuită de oameni, din mijlocul mării Harafura? N-ar putea fi decât...

   George nu izbuti să-şi sfârşească gândul căci în clipă aceea auzi de sus vocea tunătoare şi plină de batjocură a căpeteniei;

   — Străin, îndărăt la tine, duşman tău, luptă!

   George se întoarse repede, ridicând dreapta în care avea cuţitul, dar rămase ca paralizat... Avea senzaţia că-i alunecă sloiuri de gheaţă prin şira spinării, căci nu văzuse încă niciodată ceva atât de grozav.

   Dintr-una din găurile peretelui stâncos apăru, capul unui monstru, care, rânjea la dânsul. Şi acest monstru era un balaur. Temerea, bietului,tânăr se dovedea îndreptăţită.

   Numai, la trei metri de el stătea la pândă una din grozavele şopârle-balaur, „Boeja darăt" sau crocodil de uscat, cum le numeau băştinaşii din Insulele Indiilor olandeze.

   George le văzuse reproduse prin cărţi de zoologie, dar atât de înfiorătoare nu şi le închipuise niciodată. Avea în faţa lui un balaur adevărat, cu limba dublă, în necontenită mişcare.

   Ochii mari şi negri ai monstrului, adânciţi în orbite, priveau spre el cu o expresie grozavă.

   Probabil că stătea pe gânduri dacă să-l atace pe omul din faţa

lui, căci hrana-i obişnuită erau animalele pe care le găsea prin pădurea seculară.

   Dar iată că face o mişcare înainte. George se cutremură văzând picioarele puternice, scurte, înarmate cu gheare ascuţite.

   Fălcile grozave ale monstrului se deschiseră încet şi George văzu şirurile de dinţi puternici. În aceeaşi clipă îşi dădu seama că este complet dezarmat faţă de inamicul acesta.

   Cu paşi greoi balaurul se puse în mişcare... Ce n-ar fi dat George să fi avut revolverul la dânsul. Poate că, cu ajutorul acestuia, tot s-ar mai fi putut apăra.

   De sus se auzeau râsete batjocoritoare. George fu cuprins de furie sălbatică împotriva acestor băştinaşi fioroşi. Sângele îi clocotea în vine, sângele rasei albe, împotrivii unei semeţii care era încă atât de aproape de animalitate.

   Fireşte, ştia că e sortit unei morţi sigure, fioroase. Împotriva duşmanului ce-l avea în faţă nu avea nici o armă de apărare. Dar sălbaticii aceia de sus, cu deosebire căpetenia nu trebuiau să triumfe atât de uşor asupra morţii lui.

   George privi câteva clipe cuţitul lung şi ascuţit care-i fusese dat spre apărare. Apoi îl apucă de vârf, privi în sus şi văzu pe căpetenie întinzând capul peste marginea prăpastiei, pentru a contempla spectacolul sângeros ce avea să se desfăşoare acolo peste câteva clipe.

   Încordându-şi muşchii, George întinse braţul drept, apoi aruncă cu toată puterea în sus cuţitul greu.

   Pe când era copil încă, făcuse exerciţii de aruncare a cuţitului, pe care le citise cu lăcomie, ca toţi de vârsta lui.

   Acum însă, împrejurarea era nespus de serioasă, acum nu mai avea drept ţintă vreun trunchi de copac ci era vorba să-şi îndeplinească răzbunarea, înainte de moarte.

   Lama ascuţită se înfipse adânc în gâtul căpeteniei, în aceeaşi clipă chipul său rânjitor se împietri, trupul vânjos se clătină şi înainte ca semenii săi să-şi poată da seama ce se petrece, se prăbuşi cu un răcnet înfiorător în cazanul stâncos, în imediata apropiere a balaurului grozav. Şi asta fu salvarea bietului George. Cel puţin pentru moment. Căci şopârla monstruoasă îşi căscă larg fălcile, apucă între ele trupul neînsufleţit al sălbaticului şi-l târî în gaura rotundă din peretele stâncos.

   Priveliştea era atât de grozavă încât George închise fără voie ochii. Cât de lesne ar fi putut fi el jertfa balaurului!

   O LUPTA DISPERATA

   SĂLBATICII IZBUCNIRĂ ÎN URLETE de furie şi spaimă. Nu se aşteptaseră, desigur, la fapta îndrăzneaţă a aceluia pe care-l hărăziseră unei morţi înfiorătoare. Ridicară ameninţător cuţitele şi unii puseră mâna pe pietre, pregătindu-se să azvârle în George. Dar atunci, unul din tovarăşii lor, un tânăr cu înfăţişare oarecum inteligentă, le adresă câteva cuvinte şi arătă spre un anumit loc din cazanul stâncos, în spatele lui George.

   Imediat braţele ridicate se lăsară în jos şi pe chipurile sălbaticilor se întipări o bucurie feroce; unii începură să bată din palme şi toţi se aplecară peste marginea prăpastiei, privind spre locul arătat cu ochi strălucitori de bucurie.

   Tânărul se simţi străbătut de un fior de gheaţă. Bănui pe dată că un nou monstru apăruse îndărătul său. Se întoarse repede şi văzu într-adevăr capul unui balaur ivindu-se dintr-o gaură a peretelui. Ochii mari şi negri, umbriţi de nişte sprâncene înfiorătoare, se aţinteau cu o expresie grozavă asupra tânărului, iar limba se mişca încolo şi încoace.

   George ştia de prin cărţi că aceste şopârle erau surde ca piatra. Balaurul nu fusese atras de strigătele sălbatice ale polinezienilor, ci desigur de chestia cu căpetenia.

   Acum stătea în faţa bestiei înfricoşătoare, complet dezarmat şi în sine invidia soarta căpeteniei care scăpase de torturile acestea fără seamăn, căci el fusese mort când îl înhăţase monstrul.

   „Boeja darăt" crocodilul de uscat;

   Cu toată situaţia mai mult decât grozavă în care se afla, instinctul naturalistului se trezi în George, şi el îşi spuse că această denumire dată de băştinaşi era îndreptăţită.

   Dar un crocodil n-ar fi putut face o impresie atât de grozavă ca aceşti urmaşi ai fioroşilor balauri, care din vremuri străvechi au înspăimântat omenirea.

   Tânărul băştinaş care impusese linişte semenilor săi părea să fi preluat acum funcţia căpeteniei ucise.

   Adresă din nou tovarăşilor săi câteva cuvinte, care fură întâmpinate cu hohote sinistre. Părea să fi făcut o propunere care fu pe placul sălbaticilor.

   George văzu cu groază că balaurul uriaş înaintase cu vreo jumătate de metru şi picioarele-i dinainte, cu gheare ascuţite, ieşiseră din gaură.

   Atunci zbură de sus un obiect uşor. Era o creangă de copac, dintr-un lemn tare ca fierul. Era lunga de vreo jumătate de metru şi fusese aruncată la picioarele lui George de sălbaticul care luase locul căpeteniei. George apucă creanga, aproape mecaniceşte. Aşa cum era, putea totuşi servi drept armă. Căpetenia cea nouă strigă de sus;

   — Străinule, ţi-am dat armă, acum apăra-te!

   Se exprimase într-o englezească perfectă pe care păreau s-o priceapă şi oamenii săi, căci izbucniră în hohote de râs. Îşi spuneau desigur că bucata aceasta de lemn nu va fi de folos tânărului.

   Balaurul mai înainta puţin şi acum se afla cu jumătate de trup afară din gaură. Ca toate animalele de pradă din pădurile seculare, probabil că îi era teamă de făptura omenească din faţa lui.

   O rază de speranţă încălzi inima lui George. Dacă rămânea nemişcat, era posibil ca monstrul să se retragă în ascunzătoarea lui.

   Cine ar putea descrie simţămintele cu care privea bietul băiat în ochii fioroşi ăi bestiei? Parcă ar fi fost unul din primii creştini pe care romanii îi azvârleau în arene pentru a fi sfâşiaţi de animalele sălbatice.

   George îşi încleşta mâinile pe ramura ascuţită. Izbind cu dânsa s-ar fi putut poate apăra, i-ar fi fost poate posibil să nimerească unul din ochii monstrului şi să-l pună pe fugă.

   Aproape instinctiv făcu un pas înainte şi... uriaşa şopârlă dădu înapoi speriată.

   Bestiile acestea erau obişnuite cu prăzi care nu se pot apăra, dar de un om viu, care cuteza să le înfrunte, se temeau totuşi.

   O bucurie sălbatică puse stăpânire pe George când văzu că monstrul bate în retragere. Se folosi de această împrejurare şi agitând braţele cu putere mai făcu câţiva paşi.

   Balaurul scoase un muget fioros, apoi dispăru cu iuţeala fulgerului în gaură. George izbucni într-un râs triumfător, dar sălbaticii de sus îi răspunseră prin urlete de furie. Erau atât de întărâtaţi de norocul tânărului încât se pregăteau din nou să arunce cu pietre într-unsul.

   Dar căpetenia tânără le vorbi iarăşi pe un ton aspru şi ei amuţiră îndată. Unul din ei însă, un uriaş cât toate zilele, în furia nestăpânită de care fusese cuprins înaintase prea mult spre marginea cazanului stâncos şi pierzându-şi echilibrul căzu în adâncime şi rămase ţeapăn.

   George se uită la el nedumerit câteva clipe, apoi văzu că sălbaticul avea atârnat la brâu un cuţit lat şi ascuţit. Vru să se apropie de trupul neînsufleţit, dar râmase ţintuit locului, căci în aceeaşi clipă ţâşni dintr-una din găuri un alt balaur şi cu o

repeziciune uimitoare înhaţă cadavrul, târându-l în ascunzătoarea de unde ieşise.

   George răsuflă uşurat.

   Sălbaticii de sus urlau de furie. Doi dintr-ai lor căzuseră jertfă monştrilor, dar europeanul rămăsese neatins în mijlocul cazanului stâncos.

   Dar iată că din nou se auziră strigăte de bucurie şi George îşi dădu seama că apăruse un alt balaur. Se întoarse repede şi văzu ivindu-se în gaură monstrul pe care-l alungase cu puţin înainte, prin ameninţările sale cu ramura de copac. Fiara părea grozav de iritată şi înaintând cu paşi grei căscă fălcile şi se pregătea să-l înhaţe pe George, dar acesta făcu o săritură în lături şi evită primejdia.

   Îşi dădea seama însă, că nu va putea s-o ducă mult în felul acesta. Cu toată mărimea ei fiara avea mişcările elastice ale unei şopârle şi în cele din urmă tot îl va înhăţa şi târându-l în peşteră, îl va sfâşia în zeci de bucăţi.

   Balaurul făcu o nouă săritură şi izbi cu coada puternică, dar George se aşteptase la acest atac şi se dădu în lături cu iuţeala fulgerului. Avu însă nenorocul să alunece şi se lungi la pământ.

   Asta însemna sfârşitul... încercă să se ridice dar fiorosul balaur se şi năpustise asupra lui.

   Cu energia disperării George recurse la ultimul mijloc care l-ar fi putut salva. În vreme ce sălbaticii de sus izbucneau în urlete de triumf, el rămase liniştit în mâini şi genunchi şi când uriaşa şopârlă îşi deschise fălcile... întinse repede braţul drept în care ţinea ramura ascuţită.

   Trase apoi braţul îndărăt şi se aruncă în lături. Era într-adevăr un act la care numai disperarea te poate îndemna.

   Când fălcile puternice ale balaurului vrură să înşface trupul tânărului, colţurile ascuţite ale crengii i se înfipseră adânc în carnea de pe cerul gurii şi bestia rămase cu botul deschis.

   Ca înnebunită fiara începu să alerge în jurul cazanului stâncos, rămânea din când în când locului şi întorcea capul încolo şi încoace, încercând zadarnic să închidă gura în care se înfipsese ţăruşul.

   George rămase liniştit în mijlocul „arenei" şi privea sălbăticiunea. Văzu cu bucurie că alte şopârle îşi scoteau capetele pe găuri, dar se trăgeau înapoi speriate când dădeau cu ochii de fiara înfuriată.

   Dar situaţia lui George redeveni primejdioasă din cauza sălbaticilor. Îşi dădură şi ei seama că prizonierul lor era pentru moment în afară de orice pericol. Atâta vreme cât bestia cu

ţăruşul în gură alerga înnebunită prin „arenă", tovarăşele ei nu vor cuteza să iasă afară din bârloguri.

   Începură deci să arunce cu suliţele în balaur dar acestea nu se înfigeau în platoşa tare, ci alunecau jos. George însă, sări repede în picioare şi puse mâna pe două suliţi. Trebuia să-şi apere viaţa căci era de aşteptat ca polinezienii întărâtaţi să-l ucidă şi pe el cu suliţele.

   Cu iuţeala fulgerului zvârli în sus una din ele. Deşi nu era obişnuit cu astfel de arme, era însă ţintaş bun.

   Cu un răcnet sălbatic, căpetenia tânără se clătină o clipă apoi se prăbuşi la pământ.

   George zvârli a dona suliţă, care-şi atinse şi ea ţinta.

   Acum însă, trebui să facă repede o săritură în lături, căci balaurul rănit se năpustea cu furie asupra lui. Chiar dacă nu putea să-l atace cu botul, era totuşi posibil să-l izbească de pământ sau să-l doboare cu coada puternică.

   Scăpând de primejdia aceasta, George făcu câţiva paşi înainte şi ridică alte două suliţe. În aceeaşi clipă căzură de sus încă două. Sălbaticii îl ameninţau deci direct acum, dându-şi seama că europeanul, la chinurile căruia voiau să se distreze, le devenea primejdios.

   George simţea că-i sunase ceasul din urmă. Duşmanii săi erau avantajaţi faţă de el căci se aflau sus, puteau sări în lături la nevoie şi afară de suliţi mai aveau la îndemână şi pietre.

   În jurul lui ţopăia monstrul de a cărui ameninţare nu scăpase încă. Dar dacă s-ar linişti, întorcându-se în bârlog, atunci desigur că-şi vor face apariţia ceilalţi...

   George sări înapoi în mijlocul „arenei". De aici îi putea observa bine pe sălbatici şi se putea apăra de atacurile lor.

   Fără să stea pe gânduri zvârli în sus o suliţă, ţintind într-unui din polinezienii care tocmai se pregătea să arunce o piatră mare. Sălbaticul sări înspăimântat îndărăt şi astfel scăpă de o moarte sigură.

   În clipa următoare un adevărat nor de suliţe şi pietre se abătu asupra bietului George. Izbuti cu greu să se ferească de armele ascuţite, dar câteva pietre îl loviră în umeri şi braţe.

   Plin de furie faţă de sălbaticii vicleni, care voiau să se distreze pe seama lui, George zvârli în sus a patra suliţă. De data asta nimeri; un băştinaş căzu la pământ, cu gâtlejul găurit.

   George se cutremură. Era ceva înfiorător să ucizi un om, chiar când eşti în legitimă apărare. Dar trebui să constate că prin aruncătura sa îndemânatică dobândea din nou un scurt răgaz căci ceilalţi sălbatici se dădură speriaţi îndărăt.

   George răsuflă uşurat, aruncă o privire asupra balaurului care se oprise pentru o clipă din goana-i nebună şi se înspăimântă. Monstrul încerca acum să-şi smulgă aşchia ascuţită din gură, folosindu-se de picioarele dinainte.

   George sări repede la dreapta şi la stânga şi ridică alte două suliţe. Dar în acelaşi moment, întorcându-şi capul, văzu că bestia izbutise să-şi scoată lemnul din cerul gurii.

   Acum îşi îndreptă ochii grozavi asupra lui George şi căscându-şi fălcile sângerânde se năpusti spre el.

   Tânărul ridicase braţul drept cu suliţa şi lăsă monstrul să se apropie până la doi metri. Apoi zvârli cu toată forţa arma grea în botul deschis al balaurului, şi aceasta se înfipse în gâtlej.

   Cu iuţeala fulgerului George se aruncă apoi în lături, balaurul trecu ca o săgeată pe lângă el şi se lovi de peretele de stâncă. Se zvârcoli câtva timp încolo şi încoace, bătu pământul cu coada, apoi îşi dădu sufletul.

   George se simţi uşurat. Primejdia trecuse deocamdată. În schimb, sălbaticii păreau a fi devenit turbaţi. Începuseră să urle înspăimântător, se apropiară de marginea cazanului stâncos şi ridicară braţele în care aveau suliţe şi pietre.

   Din găurile peretelui ieşiră la iveală capetele hidoase ale balaurilor. Se părea că acum căpătaseră curaj, văzând trupul bestiei ucise.

   George se vedea pierdut. Curajul aproape că-l părăsise cu totul. Ce putea să facă?

   Umerii şi braţele îl dureau îngrozitor, nu mai putea să lupte cu aceeaşi vigoare ca înainte.

   O suliţă porni de sus ca un fulger. George făcu o săritură şi scăpă teafăr. Dar în aceeaşi clipă o piatră mare îl izbi în umărul stâng cu atâta forţă, încât se prăbuşi gemând de durere.

   Polinezienii izbucniră în urlete de bucurie. George văzu că un balaur se târa afară din bârlog şi se îndrepta spre el.

   Sălbaticii stăteau liniştiţi şi priveau la spectacolul ce li se înfăţişa. Acum, duşmanul alb nu se mai putea apăra şi era hărăzit unei morţi fioroase.

   George îndura dureri cumplite, piatra trebuie a fi atins un centru nervos, căci îşi simţea braţul stâng ca paralizat. Dar zărind monstrul care se apropia, toată energia reînvie într-unsul şi întinse mâna spre suliţa care se afla lângă el. Şi-o trase repede, căci în aceeaşi clipă o piatră izbi coada suliţei şi o rupse în două.

   Sălbaticii izbucniră în hohote de râs. Singura armă a albului fusese înlăturată.

   Dar George nu se dădu bătut. Balaurul rămase speriat în loc

când piatra căzu lângă el. George apucă atunci rămăşiţa ascuţită a suliţei şi cu toată forţa o azvârli în capul monstrului. Acesta scoase un răget asurzitor şi dispăru în bârlogul de unde ieşise. George mai avusese timp să vadă că-i nimerise ochiul sting.

   Urmă un adevărat bombardament de pietre şi suliţe. Dar soarta părea că vrea să-l ocrotească pe viteazul băiat, căci scăpă teafăr, deşi nici nu încercase să se ferească de atacul polinezienilor.

   Durerea de la braţul stâng îl mai lăsă niţel şi cu o mişcare vertiginoasă trase la el o suliţă şi sări în sus. Voia să se apere până în ultima clipă, voia să semene moartea în rândurile sălbaticilor, înainte de a cădea răpus de fioroasele şopârle.

   Scoţând ţipete de spaimă, polinezienii se dădură repede îndărăt. Credeau probabil că tânărul european era în legătură cu diavolul, căci nu puteau pricepe cum scăpase până acum de atacurile lor îndrăzneţe.

   George râse fără voia lui, deveni însă îndată serios. Câştigase un nou răgaz dar în cele din urmă tot va fi învins, dacă tovarăşii lui nu vor veni în timpul cel mai scurt.

   V

   BUCURIA PROFESORULUI BARNER

   APOI ÎNSĂ GEORGE se duse cu gândul la cei doi sălbatici care dispăruseră pe poteca îngustă, dintre stâncile ascuţite. Marinarii vor avea de dus o luptă aprigă cu aceştia, căci ei cunoşteau toate tainele stâncilor.

   Fu trezit din gândurile sale de un hohot de râs care venea de sus. Privi într-acolo, dar se aruncă repede în lături, căci sălbaticii se apropiaseră de marginea prăpastiei şi fiecare avea câteva pietre în mâna stângă. Se porni un bombardament cu praştia, care-l făcu pe George să se cutremure, presimţind sfârşitul apropiat.

   Cât va putea rezista acestui atac? Prin sărituri în zig-zag izbuti în primele momente să scape teafăr, dar îşi dădea bine seama că tot îl vor nimeri.

   Deodată detunară două împuşcături. Doi sălbateci scoaseră strigăte de spaimă şi ridicând braţele se prăbuşiră la pământ. Unul din ei se zvârcoli şi alunecând peste marginea cazanului stâncos căzu în adâncime, rămânând ţeapăn lângă una din găurile balaurilor. În clipa următoare un monstru îl şi înhaţă şi dispăru cu dânsul în bârlog.

   George nici nu observase spectacolul acosta de groază. El privea în sus... Sălbaticii dispăruseră ca prin farmec, se auziră câteva împuşcături, apoi apăru Petre pe marginea cazanului şi privi în adâncime.

   — Ura! urlă el, George al nostru trăieşte. Ah, Dumnezeule sfinte! Ce monstru o fi şi ăsta!

   Zărise balaurul ucis, apoi scoase un ţipăt de groază şi trase două gloanţe, care şuierară deasupra lui George şi tânărul văzu dispărând în gaură un alt monstru, care se pregătise să-l atace pe la spate.

   Acum apărură şi ceilalţi tovarăşi alături de Petre. Izbucniră şi ei în strigăte de spaimă când zăriră monstrul ucis, apoi se auzi glasul lui Farrow:

   — Să legăm curelele noastre una de alta, ca să-l putem aduce sus pe George.

   — Nu aşa, tată — strigă tânărul, care se simţea iarăşi în puteri — mai întâi trebuie să tragem sus balaurul pe care l-am ucis eu. Doctore Bertram, dumneata te pricepi doar la preparat. Aş dori să-l păstrezi ca amintire în muzeul dumitale de pe „Insula odihnei".

   — Fireşte că aşa voi face, dragă George, răspunse Bertram. Drace! un astfel de exemplar n-aş fi crezut să am vreodată.

   — Doctore, mai trebuie neapărat să prindem şi unul viu, strigă George. În fiecare gaură din cazanul acesta se găseşte un balaur. Nu se pot aduce funii trainice de pe submarin? Afară de asta ar fi trebuit să fie câţiva oameni, căci va fi greu să tragem sus monstrul viu.

   — George, în spatele tău! strigă căpitanul înspăimântat.

   Ceilalţi scoaseră şi ei ţipete de spaimă, căci un alt balaur ieşise

din bârlog. Dar George se specializase oarecum în lupta cu balaurii; apucă repede o suliţă şi se năpusti asupra fiarei care dispăru cu iuţeala fulgerului în gaura din care ieşise.

   — George, trebuie să vii sus! strigă acum căpitanul cu asprime. Nu poţi aştepta până vor veni oamenii cu funiile.

   În timpul acesta tovarăşii îşi scoaseră curelele cu care erau încinşi şi le legară una de alta formând o funie destul de lungă. Petre şi căpitanul o ţinură de capăt şi George începu să se caţere pe dânsa.

   — Copilul meu! exclamă Farrow, mişcat. Cât eram de îngrijoraţi de soarta la! Prinţului Ghasna ai să-i mulţumeşti că te-am găsit atât de repede. El a dibuit urmele? aproape invizibile lăsate de sălbatici pe pământul stâncos. Multe trebuie să fi îndurat tu, dragul tatei! adăugă el, aruncând o privire îngrozită asupra

balaurului ucis.

   — Da, a fost înfiorător, recunoscu George, dar lot nu m-au încolţit ele. Oh! cât se va bucura bietul profesor, când îi voi aduce un monstru dintr-aceştia viu şi nevătămat. M-am gândit eu cum să facem treaba asta. Dar acum să mergem repede să căutăm colecţiile furate. Bănuiesc că sălbaticii au adus lăzile aici în ascunzători le lor.

   — Da, aşa e, răspunse căpitanul. Trebuie să fim însă cu multă băgare de seamă, căci se vor apăra desigur cu toată vigoarea, când vom pătrunde în crăpăturile stâncilor.

   — Domnule căpitan, eu zic că vom avea de furcă, interveni Petre îngrijorat. Sălbaticii cred doar în mod sigur că vrem să-i ucidem şi se vor apăra ca atare. Nici în ăsta de aici pe care l-am împuşcat eu nu prea am încredere. Ia să-i iau eu cuţitul deşi pare în nesimţire.

   Se aplecă asupra trupului uriaş, se ridică însă repede, dând din umeri:

   — S-a zis cu el! spuse încetişor. Dar şi-a meritat soarta. Mizerabilii ăştia au vrut să-l dea pe domnul George al nostru drept hrană bestiilor alea de jos. Ei, dar ceilalţi în care am tras pare că s-au ascuns în bârlogurile lor! Hm! cum am face să ajungem la ei fără să ne primejduim prea mult viaţa?

   — Am eu o idee! strigă George. Aceste crăpături în stânci şi găuri sunt desigur în legătură unele cu altele. Vom aduna crengi uscate şi frunziş şi-i vom afuma pur şi simplu. Nu-i nevoie să-i ucidem, îi lăsăm să fugă în plata Domnului.

   — Hm! asta n-ar prea fi nimerit, căci ne-ar sări pe urmă în spate pe unde nici nu ştii, răspunse Farrow. Ar trebui să-i dezarmăm înainte de toate.

   — Să facem o probă cu metoda lui George, fu de părere doctorul. Când se vor vedea în faţa revolverelor noastre, le va veni mintea la loc.

   Marinarii se îndepărtară şi se întoarseră curând cu legăturile de ramuri uscate şi frunze. În faţa fiecărei a doua crăpătură aprinseră câte un foc zdravăn, aruncând deasupra frunze.

   După cum prevăzuse George, fumul, gros şi pişcător se răspândi în interiorul stâncii. Prin crăpăturile în faţa cărora nu ardea focul, fumul ieşea afară în nori groşi.

   Curând se arătă şi rezultatul. În mijlocul acestor nori de fum se iviră sălbaticii, ţopăind şi tuşind ca alte alea. Căzură repede în genunchi când văzură ţevile revolverelor îndreptate asupra lor.

   Doctorul Bertram le vorbi cu ton poruncitor şi rezultatul fu că aruncară departe de ei suliţele şi cuţitele. Le mai puse câteva

întrebări şi răspunsurile lor mulţumindu-l pe deplin se adresă lui Farrow.

   — Cutiile de tablă ale profesorului se găsesc în interiorul stâncii într-o peşteră mică. Sălbaticii au crezut că se află într-unsele duhuri rele de aceea nici n-au încercat să le deschidă. Mult are să se bucure profesorul.

   — Dar cum îi merge? întrebă George. Parcă era vorba să rămâi cu el, doctore?

   — N-a mai fost nevoie, căci acum doarme un somn adânc, de însănătoşire. Mâine se va trezi probabil pe mai mult timp.

   — Oh! trebuie să prindem un balaur viu! strigă George. Dar să-l scoatem deocamdată pe cel mort.

   — Mai întâi să transportăm pe submarin cutiile profesorului, spuse Farrow. Apoi va trebui să aducem funii şi lanţuri. În tot cazul, e o enigmă pentru mine în ce fel vrei să prinzi tu viu un animal uriaş ca ăsta, George.

   — Ştiu eu cum, tată. Am făcut doar cunoştinţă cu bestiile. Dar ia spune mai bine, ce facem cu sălbaticii?

   Doctorul Bertram le mai puse câteva întrebări, apoi zise:

   — Kanu-urile cu care au venit le-au ascuns la capătul de sud al insulei. Sunt dispuşi să plece imediat, nu cred să cuteze să mai vină înapoi.

   — Bine, dar înainte de a pleca, să ne aducă afară cutiile profesorului, spuse Farrow. Îi vom duce apoi la Kanu-uri şi vor trebui să părăsească insula. După ce vom duce cutiile pe submarin, ne vom întoarce să scoatem balaurul mort.

   — În cazul acesta, eu trebuie să rămân aici, căci ar fi păcat ca ceilalţi balauri să-l sfâşie pe cel mort.

   Şi tânărul rămase lângă comoara sa dar se părea că monştrii nu cutezau să se apropie de tovarăşul lor neînsufleţit.

   Sălbaticii intrară înapoi în peşteră de unde scoaseră la iveală cutiile profesorului Barner. Apoi fură conduşi la ţărm şi plecară în grabă.

   Împreună cu George rămaseră doi marinari, cărora Farrow le dăduse instrucţiuni severe, pentru apărarea fiului său. Nu trecu mult şi tovarăşii se întoarseră. Cele douăsprezece cutii mari fură încărcate pe spatele marinarilor şi porniră cu toţii spre submarin. Doctorul Bertram făgădui lui George să aducă alaun (piatră acră) cu care să prepare pielea balaurului. Monstrul zăcea de câtva timp în bătaia soarelui şi era pericol să intre în putrefacţie. După vreo câteva sferturi de ceas, marinarii se înapoiară. Farrow adusese cincisprezece oameni, care aveau să tragă în sus monstrul.

   George insistă să coboare în cazanul stâncos pentru a petrece funiile şi lanţurile în jurul balaurului. Dar fireşte că n-ar fi putut face singur asta, de aceea cobori şi Petre cu el, care-şi adusese o pârghie de fier.

   După multă trudă, treaba era făcută. Marinarii traseră apoi în sus povara şi când trupul uriaş zărea în faţa lor, pe pământ, doctorul Bertram spuse că pentru dobândirea unui astfel de exemplar, merită să înfrunţi primejdii şi să te expui tuturor oboselilor.

   Împreună cu Petre şi încă doi marinari procedă la prepararea pielii ca s-o conserve de alterare, şi-i scoaseră platoşa de pe spate.

   Farrow se adresă fiului său:

   — Ei, dragă George, în ce fel gândeşti tu să prinzi viu un astfel de monstru? Unde l-am putea adăposti?

   — Tată, am chibzuit bine la asta, răspunse tânărul. În primul rând trebuie să construim o cuşcă solidă, în care să-l vârâm. Cuşca va putea rămâne aici pe platoul acesta stâncos şi profesorul va sta desigur lângă dânsa până va veni un vapor din Australia, care să-l ia, aducându-i în acelaşi timp o cuşcă transportabilă din fier. Balaurul îl vom prinde cu un laţ, pe care-l vom arunca de sus, în jurul gâtului, în clipa când îşi va părăsi bârlogul. După ce-l vom strânge niţeluş îi vom arunca una din plasele elastice de care ne folosim la pescuitul în adânc. În aceasta se va prinde cu totul şi după ce-l vom vârî în cuşcă, i-o scoatem.

   — Hm! e foarte frumos ce-ai spus tu, băiete, şi simplu în teorie, zise căpitanul, dar nu prea cred că un astfel de monstru se va lăsa prins în laţ. Ei, dar nu strică dacă vom încerca. Azi e târziu, dar cuşca tot o putem construi.

   Dădu o poruncă marinarilor, care se îndepărtară imediat pentru a aduce de pe submarin uneltele trebuitoare şi sârmă groasă, cu care să se prindă între ele beţele de bambus.

   După un ceas, marinarii se înapoiară, aducând cu ei toate cele trebuitoare. Cuşca fu construită cu multă iscusinţă. Era înaltă de un metru şi jumătate şi în loc de uşă avea acoperişul mobil. Asta era ideea lui George, care în felul acesta voia să scoată afară plasa.

   Veseli şi bine dispuşi, se înapoiară la submarin, unde ajunseră către seară.

   Sanja strânse veselă mâna lui George. Ea aflase de acum de primejdiile prin care trecuse iubitul ei şi-l conjură să fie cu băgare de seamă în ziua următoare, la prinderea balaurului viu.

   Doctorul Bertram dispăru cu pielea balaurului în sala echipajului, unde avea să continue operaţia de preparare. Cu mare mulţumire constată apoi că profesorului îi mergea mai bine. Îşi exprimă părerea faţă de George că a doua zi va fi pe picioare.

   — În cazul acesta, trebuie să prindem până atunci şopârla, spuse tânărul. Doctore, vii şi d-ta mâine, nu-i aşa? Am făurit un plan ceva-ceva şi trebuie să-mi acorzi sprijinul d-tale, altfel nu-mi va da voie tata.

   — Hm? cam ce-ai iscodit? întrebă Bertram neîncrezător.

   — Vreau să ademenesc eu un balaur din bârlog, ca să cadă în laţ, zise George râzând şi o tuli din loc.

   — Ia te uită, şi pentru asta îndrăzneşte să-mi ceară şi sprijinul... făcu doctorul.

   Oricum, planul nu e rău, zise apoi, gânditor. George a făcut cunoştinţă cu bestiile şi nimeni altul nu s-ar pricepe mai bine să le vină de hac. Om trăi şi vom vedea.

   Cum se iviră zorile, George fu în picioare. Presupunea, pe bună dreptate, că nu va fi atât de uşor de prins una din grozavele şopârle. În primul rând, marinarii n-aveau nici un fel de pregătire în această privinţă.

   Douăzeci de oameni aveau să meargă de data asta, căci plasa de oţel, cu monstrul în ea, trebuia să fie trasă vreo zece metri în sus.

   Fură luate, de asemenea, două cabluri elastice de oţel; la capătul uneia se fixase un inel prin care trecea laţul. Monstrul trebuia să fie tras din primul moment, pentru a se vârî imediat dedesubtul trupului plasa.

   George nu spusese încă tatălui său cum avea el de gând să prindă bestia. Dar pe ascuns dădu unui marinar să ducă o funie de cânepă, cu ajutorul căreia avea de gând să coboare în „arenă".

   Când ajunseră la platoul stâncos luceau în razele soarelui oasele balaurului ucis, din care doctorul Bertram luase doar pielea şi capul, pentru a le împăia. Mici animale de pradă şi insecte îndepărtaseră carnea în timpul nopţii şi doctorul Bertram declară cu bucurie că va lua cu sine şi scheletul monstrului, pentru a-l prepa ra.

   — Ei, George, cum gândeşti să prinzi balaurul? întrebă Farrow pe fiul său.

   — Foarte simplu, tată. Vom lăsa laţul în jos, până va ajunge în dreptul găurii. Al doilea laţ va trebui să-l ţină pregătit Petre, căci el e priceput în aruncarea laso-ului. Măsura aceasta e necesară pentru cazul când ar ieşi din bârlog un al doilea balaur. Apoi momim bestia afară, şi când va păşi cu picioarele înainte prin laţ,

tragem în sus cu toată puterea. După aceea trebuie aruncată plasa şi vârâtă sub trupul animalului.

   Farrow aruncă o privire de neîncredere fiului său.

   — Dar cum vrei să momeşti bestia din bârlogul ei? Aşa de uşor n-o fi asta.

   — Oh! cobor eu in cazan — zise George. Am făcut doar cunoştinţă cu ele. Nu-s chiar atât de grozave pe cât se crede.

   Căpitanul se pregătea tocmai să-i impună tânărului renunţarea la planul său, dar interveni doctorul Bertram, în care se trezise pasiunea naturalistului.

   El explică lui Farrow că putea avea deplină încredere în iscusinţa lui George şi în cele din urmă, se dădu bătut:

   — Ei bine, fie şi aşa. În definitiv, la o adică, suntem şi noi aici cu revolverele. Băieţi, fiţi gata!

   Unul din laţuri fu lăsat în jos, în aşa fel ca să vină în dreptul găurii pe care o aleseseră. Patru marinari ţineau cablul iar ceilalţi stăteau la funiile plasei.

   George se lăsă in jos pe frânghia de cânepă. Se simţi cam tulburat revăzând găurile fioroase care se căscau în peretele stâncos. Apoi, în timp ce privea bârlogul în faţa căruia atârna laţul, îşi spuse că aceste canaluri trebuie să ducă undeva afară; altminteri de unde să-şi procure hrana balaurii-şopârle?

   Rămase în aşteptare pe fundul cazanului. Se părea însă că bestiile n-aveau de gând să se arate.

   Atunci îi dădu în gând ceva. Strigă marinarilor de sus:

   — Atenţie!

   Apoi se aşeză pe vine în faţa bârlogului Ia vreo doi metri depărtare numai.

   — George, ai înnebunit? strigă căpitanul. Scoală repede! Bestiile astea.

   Dar nu-şi sfârşi fraza, căci în aceeaşi clipă ţâşni un balaur uriaş din gaură.

   Atât de repede şi neaşteptat se petrecu asta, încât George părea pierdut în primul moment.

   Totuşi, viteazul tânăr îşi păstră prezenţa de spirit, în vreme ce Petre, care observase imediat primejdia, aruncă cu îndemânare al doilea laţ, George sări în sus şi începu să facă mişcări disperate cu braţele.

   Şopârla se dădu speriată îndărăt, când presupusa pradă moartă se însufleţi subit, George strigă: „Trageţi!" şi marinarii traseră din toate puterile ridicând partea de dinainte a trupului monstrului.

   Laţul lui Petre prinse şi el grumazul bestiei. Uriaşul trase cu

atâta vigoare, încât balaurul trebui să iasă afară din bârlog.

   Plasa fu aruncată, George o făcu să-alunece sub trupul animalului, care se zbătea cu furie, apoi se auzi o comandă, marinarii traseră, plasa se închise şi încetişor începu să urce în sus monstrul prins în cursă. George se caţără şi el pe funie şi când ajunse sus dădu o mână de ajutor celorlalţi.

   Viguroşii bărbaţi depuseră o muncă titanică să vâre monstrul în cuşca ce i se pregătise. Plasa fu trasă afară, balaurul se zbătu, dar când încercă s-o zbughească în sus, capacul se închise cu putere deasupra lui.

   — Drace! asta a fost muncă nu glumă! exclamă căpitanul. George, cum poate fi cineva atât de uşuratic? Cât pe ce să te înhaţe monstrul!

   — E adevărat, a venit cam repede, tată, dar nici pe mine nu m- a surprins nepregătit, căci am avut prilejul să-i studiez toanele ieri. Principalul e, însă, că treaba s-a făcut, aşa că nu trebuie să fii supărat. Mă bucur nespus că-i vom face plăcere profesorului.

   — Eşti un băiat bun, zise Farrow, cu mândrie, dar vreau să-mi făgăduieşti că nu vei mai fi atât de uşuratic pe viitor. Nu trebuie să te arunci de bună voie în ghearele primejdiei, oricât te-ai crede de viteaz şi fără frică.

   — Da tată, îţi făgăduiesc, zise George cu seriozitate.

    A doua zi, după-amiază, profesorul Barner putu întreprinde o plimbare mai lungă. Toată dimineaţa stătuse pe puntea submarinului şi se hrănise bine. Bucuria lui când îşi revăzu cuştile era de nedescris şi când George îi povesti că descoperise ascunzătoarea balaurilor, nu mai ştia ce să spună. Insistă ca tânărul să-l ducă acolo cu tot dinadinsul.

   Porniră cu toţii, curioşi să vadă mutra profesorului când va zări balaurul viu prins în cuşcă.

   Şi într-adevăr, bietul Barner îşi ieşi aproape din minţi de bucurie când dădu cu ochii de darul pe care i-l făcuse George.

   După cum se aşteptase Farrow, savantul hotărî să rămână pe insulă până va veni un vapor australian să-l ia. I se dădură alimente din belşug şi prinţul Ghasna descoperi şi un izvor de unde se putea aproviziona cu apă proaspătă.

   Căpitanul transmise imediat o radiogramă autorităţilor australiene, indică locul unde aştepta Barner sosirea vaporului, apoi îşi luară rămas bun de la profesor şi submarinul se îndreptă spre larg.

SFÂRŞIT

Volumul 12

CASTELUL DIN MARE

   O NOUĂ AVENTURĂ

   ASTA-I FOARTE NEPLĂCUT!. Zise căpitanul Farrow, dând din cap şi privindu-l pe inginerul Hagen. Ce-i de făcut? Şi crezi într-adevăr că nu putem executa noi singuri reparaţia?

   — Pe „Insula odihnei" da, aici însă, ne lipseşte piesa principală, răspunse inginerul. Cel mai nimerit lucru ar fi sa ne întoarcem şi să pornim încetişor spre casă, ajutându-ne de motorul de la cârmă. Fireşte că nu prea e plăcută întârzierea asta, mai ales pentru tinerii francezi pe care ne-am luat sarcina să-i ducem la Saigon. Ei, dar o săptămână mai mult sau una mai puţin nu e cine ştie ce. Nu ne putem însă încumeta cu un singur motor la drum lung. Dacă vom fi descoperiţi, suntem pierduţi, căci submarinul nu poate merge decât cu viteza pe jumătate.

   Farrow rămase câteva clipe pe gânduri, apoi zise:

   — N-ai fi de părere să ne întoarcem spre Timor, dragă Hagen? în Kailako, teritoriu portughez, locuieşte un prieten al meu; are acolo o întreprindere comercială şi un petec de pământ, pentru exploatarea căruia întrebuinţează cele mai moderne motoare şi maşini. Pentru lumina necesară a montat dinamuri puternice care sunt puse în mişcare de motoare Diesel. Şi cred că la el vom putea găsi piesa care trebuie.

   — Asta ar fi minunat! exclamă inginerul. Câştigăm astfel cel puţin trei săptămâni. Condiţia principală e, însă, să ne asigurăm tăcerea prietenului dumitale. Crezi că putem avea încredere într- unsul?

   — Fără îndoială, răspunse Farrow. Fernando este un om de inimă şi mi-e bun prieten. I-am făcut pe vremuri un mare serviciu, pe care nu l-a uitat niciodată. La el suntem în deplină siguranţă.

   — Hm! în cazul acesta ar trebui să acostăm în apropiere de Kailako şi să pornim în timpul nopţii cu o barcă de aluminiu spre ţărm, zise Hagen. Dar parcă-mi aduc şi eu aminte că l-ai salvat odată din mâinile unui ucigaş chinez, la Singapore, pe Fernando ăsta. Deşi erai şi dumneata urmărit de poliţişti, n-ai ţinut seamă de asta şi ai căutat să-l aduci pe el în siguranţa. Aşa e?

   — Da, şi mi-a vârât repede în mână cartea lui de vizită, când ia auzit pe poliţişti strigându-mă pe nume apoi mi-a spus că s-ar bucura mult să-l vizitez. I-am trimis câteva scrisori din Sumatra,

pe când ne aflam acolo, la care am primit şi răspuns. Vom fi în siguranţă la el, n-avea nici o grijă!

   — Atunci, s-o pornim; direcţia sud-vest! strigă Hagen, vesel. Mă bucur că vom fi repede gata.

   Farrow dădu ordinele necesare, apoi zise:

   — Voi comunica acum musafirilor noştri că voiajul va suferi o scurtă întrerupere. Puţin timp după ce se va lăsa întunericul vom fi la Timor, ceea ce e cât se poate de bine.

   Hagen se înapoie în sala maşinilor, iar căpitanul se duse la musafirii săi. Le spuse în câteva cuvinte ce se întâmplase şi că vor suferi o întârziere de câtva timp, dar vestea aceasta nu întrista pe nimeni şi în special pe cei doi francezi. Aceştia, care păreau să se fi îndrăgostit, erau încântaţi de călătoria cu submarinul, cu atât mai mult cu cât întâmpinaseră aventuri care erau o distracţie pentru sufletele lor tinere. Călătoria decurse fără nici un incident. Două ore după ce se întunecă, submarinul se afla în faţa lui Kailako, o colonie mică pe coasta de răsărit a Timorului.

   — Să nu debarcăm în număr prea marc, zise căpitanul, trebuie în primul rând să mă încredinţez că prietenul meu Fernando mai e aici. Trebuie să vii şi dumneata, dragă Hagen, căci va fi nevoie să-ţi cauţi singur piesa necesară. Şi dumneata trebuie să vii, doctore, poate că dăm de niscaiva băştinaşi cu care vei putea sta de vorbă. Ei, cât despre George, fireşte că va veni şi el, nu lasă el să-i scape prilejul. Aşa că repede, băieţi, aduceţi barca pe punte şi montaţi-o! Rindow, dumneata rămâi aici cu submarinul. Dacă observi ceva suspect, lasă-te la fund. Vezi deci să fii gata de afundare oricând.

   Câţiva marinari aduseră la repezeală diferite părţi ale unei bărci de aluminiu, pe care o montară pe loc, apoi îi dădură drumul pe apă. Farrow, George, doctorul şi inginerul coborâră în barcă; Petre puse mâna pe lopeţi şi începu să vâslească spre ţărm. Uriaşul vâsli cu băgare de seamă, căutând să facă zgomot cât mai puţin.

   Pe chei ardeau câteva lămpi electrice, dar Petre se pricepu să rămână în umbră, până ce barca acostă în cele din urmă lângă debarcaderul de bambus.

   De pe ţărm se auziră glasuri. Oamenii pe care îi zărise căpitanul stăteau la capătul podeţului. Se apropiară cu barca de dânşii şi-i auziră şuşotind. Păreau foarte agitaţi. Afară de doctorul Bertram, nimeni nu pricepea ce vorbeau indivizii. Ceea ce însemna că erau băştinaşi.

   Doctorul, însă, scoase în câteva rânduri o exclamaţie de mirare. Convorbirea străinilor trebuia să fie deci interesantă.

Tovarăşii aşteptară liniştiţi, până când Bertram se aplecă spre Petre şi-i şopti la ureche:

   — Petre, trebuie să ocolim podeţul, dar cât se poate de încet. E nevoie să ajungem la ultima casă care se zăreşte colo în faţa noastră. Repede dar cu băgare de seamă!

   Petre făcu întocmai şi când ajunse la locul indicat de doctor, acesta zise încetişor:

   — Căpitane, am sosit tocmai la vreme. Băştinaşii care lucrează pe plantaţiile şi în antrepozitele lui Fernando plănuiesc o răscoală. Cred că în dosul mişcării se ascunde un concurent al portughezului nostru, căci i-am auzit vorbind de un anume Bahando, care a pus la cale răscoala. În noaptea asta, cam peste vreo doua ceasuri, urmează să fie atacată casa lui Fernando. Mă tem pentru viaţa lui, căci oamenii mei spuneau că trebuie să-i smulgă taina castelului din mare. Ce-ar fi să-l prevenim? Sau să venim cu submarinul încoace şi cu ajutorul marinarilor să potolim pe răsculaţi?

   — Mai întâi trebuie să stăm de vorbă cu Fernando, fu de părere căpitanul. Trebuie să ne informăm câţi muncitori are pe plantaţii şi în antrepozite. Vă mai rămâne apoi destul timp ca Petre să se întoarcă şi să aducă submarinul. Mă tem că afacerea asta poate fi neplăcută pentru noi, căci va trebui, probabil, s-o luăm repede la fugă, când se va afla că ne-am amestecat în treburile lor. Dar de făcut trebuie s-o facem, nu putem sta cu braţele încrucişate şi să privim cum Fernando e ucis de muncitorii săi, sau poate chiar supus la cazne. Bănuiesc lucrul acesta din urmă, din faptul că spuneau că vor să-i smulgă o taină. „Castelul din mare", asta, sună cam ciudat. Bravo, Petre, acum ne putem îndrepta spre ţărm. Ai ţinut barca în umbră... Ah! aşa e bine!

   Uriaşul vâsli spre un grup de arbori, îndărătul căruia ardea o lampă electrică. Umbra copacilor înalţi cădea deasupra apei şi barca îndrăzneţilor marinari putea fi zărită de pe ţărm.

   Când barca uşoară atinse malul, cei din ea ascultară câtva timp cu încordare, căci se putea întâmpla ca răsculaţii să fi pus vreo santinelă pe aici.

   Dar totul rămase liniştit. În afară de bâzâitul insectelor şi ciripitul păsărelelor, nici un alt zgomot nu se auzea. Pe stânga, la vreo treizeci de metri depărtare, se afla un gard de mărăcini, înalt de doi metri. Deasupra lui se zărea acoperişul unei case albe, în care se mai vedea şirul de ferestre al etajului superior.

   Ferestrele erau strălucitor luminate: probabil că Fernando avea musafiri. Deodată se auziră râsete, putându-se deosebi şi glasuri de femei.

   — Asta-i cam neplăcut, zise. căpitanul; cum să ne apropiem neobservaţi de stăpânul casei. Muncitorii revoltaţi nu şi-ar fi putut alege o zi mai bună; pentru îndeplinirea planului lor se potriveşte de minune petrecerea din casă, căci panica ce se va stârni va face cu neputinţă o apărare. Dacă nu mi-ar fi teamă că şi servitorii sunt amestecaţi în complot, aş cere să fiu anunţat lui Fernando. Nu ne rămâne decât o singură cale. Petre, trebuie să rămâi aici şi la caz de nevoie să-i chemi în ajutor pe camarazi. Doctore, dumneata vei sta lângă mine ca să-i intimidezi pe băştinaşii care ar căuta cumva să ni se împotrivească. George, mi-ar fi foarte plăcut dacă ai rămâne şi tu aici. Dacă va fi să cad în cursă împreună cu doctorul, ne-ai fi de folos fiind liber. Dumneata la fel, dragă Hagen.

   Inginerul se declară dispus să rămână pe loc. Dar George nu prea era mulţumit. În cele din urmă îşi dădu seama că sarcina sa era destul de însemnată, aşa că se hotărî să rămână. Însoţit de doctor, căpitanul se îndreptă spre gardul de mărăcini. Poarta se afla de cealaltă parte a gardului. Farrow coti cu tovarăşul său pe după colţ, când George apucă deodată braţul Uriaşului şi zise încet:

   — Repede, Petre, trebuie să pornim după ei! Asta nu-mi miroase a bine. Doctore, îi vei aduce înapoi pe camarazi, dacă va fi să ni se întâmple ceva. Haide, Petre!

   Repede, dar cu băgare de seamă, tânărul sări pe ţărm, urmat de credinciosul servitor. Acesta văzuse şi el două făpturi întunecate care se furişară tiptil îndărătul căpitanului şi doctorului Bertram. Veniseră din partea cealaltă a gardului de mărăcini, dovadă că stătuseră acolo la pândă pentru a iscodi sosirea vreunui străin.

   George şi Petre mergeau fără zgomot, ţinându-se în umbra gardului. Când cotiră pe după colţ, văzură pe căpitan şi pe doctor stând în faţa unei porţi cam la douăzeci de metri de ei. Trebuia să fie o poartă cu zăbrele căci făpturile lor erau viu luminate de o lumină ce venea dinlăuntrul curţii.

   La numai zece metri de Petre şi George stăteau nemişcaţi cei doi indivizi care se luaseră după Farrow şi Bertram. După ce se sfătuiră câteva clipe între ei, scoaseră cuţitele de la brâu şi porniră înainte, mergând aplecaţi. Petre îl înghionti uşor pe George, apoi cu revolverele în mâini, îi ajunseră pe misterioşii urmăritori, care se aflau acum la cel mult cinci metri de Farrow şi doctor.

   Deodată indivizii suspecţi auziră paşii din spatele lor şi se întoarseră repede. Era însă prea târziu. Revolverele îi loviră în tâmplă şi potrivnicul lui Petre se prăbuşi imediat fără să scoată un geamăt, în schimb, acela pe care îl luase în primire George se clătină numai câteva clipe, apoi îşi ridică braţul drept şi încercă să se apere cu cuţitul.

   Dar nici Petre nu sta degeaba. Cit ai clipi fu lângă el, îl izbi cu patul revolverului şi-l culcă la pământ. Apoi îl opri pe George care vru s-o ia înainte şi-i şopti:

   — Rămâi pe loc, domnule George, n-are nici un rost ce vrei să faci. Deocamdată, ce era de făcut s-a făcut. Uite că vin doi inşi din casă. O pornim înapoi, dar luăm şi pe leşinaţi cu noi. Sfoară am destulă.

   Se aplecă şi ridică pe unul din cei doi pe care îl doborâse, apoi se întoarse spre George, care se căznea cu celălalt, şi-i zise:

   — Lasă-l acolo, domnule George, vin eu imediat înapoi. Mai bine ia seama dacă doctorul şi căpitanul ajung fără nici o piedică în casă.

   Îşi duse repede povara la barcă, îl legă şi-i puse un căluş în gură cu ajutorul lui Hagen, apoi se duse să-l ia pe al doilea pe care îl trată la fel ca pe tovarăşul său.

   — Aşa! făcu el mulţumit către inginer. Acum avea în mână doi ostateci, dacă va fi să i se întâmple ceva căpitanului şi doctorului. Sunt băştinaşii care au fost desigur trimişi în iscoadă de către răsculaţi. Probabil că au de gând să dea atacul în curând, altfel n-ar fi fost atât de grăbiţi să sfârşească atât de repede cu domnul căpitan şi doctorul nostru. Mare poftă aş avea să-i spânzur cu picioarele în sus după ce vom fi gata cu treaba de pe aici. Aha, uite-l pe domnul George: se înapoiază.

   — Tata şi cu doctorul au fost primiţi foarte politicos de doi servitori şi conduşi în casă, zise tânărul. M-am strecurat până la poartă şi am observat totul. Să sperăm că tata se va întoarce în curând, fiindcă, ţin să vă spun, nu e lucru curat ce e pe aici.

   —  Eu, mai că m-aş duce la submarin să aduc cât mai mulţi camarazi, zise Petre. Mai sunt bărci de aluminiu pe pod. Submarinul s-ar putea apropia şi el, şi Jan Brike va avea probabil prilejul să-şi pună tunul în funcţiune. Ce părere ai dumneata, domnule George?

   — Băştinaşii sunt de obicei oameni laşi, răspunse tânărul, cel puţin băştinaşi dintr-aceia care au lucrat timp îndelungat pe plantaţii şi în alte întreprinderi. Când vor vedea că răscoala lor a fost descoperită, că albii opun rezistenţă, atunci se vor retrage repede. Să aşteptăm mai bine până se întoarce tala.

   — Asta aşa e, încuviinţă Farrow. Nu numai cu băştinaşi ci şi cu europeni se întâmplă la fel. O revoltă trădată sau aşteptată e înăbuşită, de la început. Mult timp nu cred să zăbovească nici căpitanul nostru, îl va preveni pe Fernando, se va interesa de piesa de care avea nevoie, apoi se va înapoia unde ne-a lăsat. Ah! îmi pare că-l şi văd!

   O făptură venea de după colţul gardului înalt. Nu era, însă, căpitanul, ci un servitor al bogatului Fernando, care-i invită într-o englezească stricată să poftească în casă. Revolta — spunea el — nu va deveni în nici un caz primejdioasă, deoarece persoanele prezente sunt în număr îndestulător spre a-l ţine la respect pe muncitori. În ceea ce priveşte piesa de care avea nevoie inginerul pentru repararea submarinului, se găsea una de rezervă şi o va putea lua în primire.

   Ultima frază îi linişti pe George şi însoţitorii săi. S-ar fi putut întâmplă ca Farrow şi doctorul să fi fost trădaţi din primul moment şi în cazul acesta căpitanul n-ar fi trădat inamicilor săi că venise încoace pentru a căuta o piesă de maşină, şi cu atât mai puţin că inginerul său îl aştepta la ţărm.

   Cu toate acestea, Hagen zise încetişor în limba germană:

   —  Eu nu prea am multă încredere în timorezian; ar fi bine ca Petre să rămână aici, spre a ne putea veni în ajutor la caz de nevoie. Ce părere ai dumneata, George?

   — Poate c-ar fi chiar mai nimerit dac-ar aduce încoace o mică trupă de marinari, răspunse tânărul. Nu prea îmi vine să cred ce spune ăla, cum că răscoala n-ar putea fi primejdioasă.

   — Hm! şi eu sunt de părere că domnul George are dreptate! zise Uriaşul. Mă duc să iau vreo douăzeci de tovarăşi, cu care mă voi ascunde undeva, pe aici.

   — Bine, zise Hagen. Să mergem, George!

   — Mister nu vine? întrebă servitorul surprins.

   — Nu, el pleacă înapoi, îi răspunse Hagen. Haidem, n-avem timp de pierdut.

   Individul făcu o mutră care trăda că nu-i prea era pe plac rămânerea lui Petre, dar n-avu încotro, căci George şi Hagen o şi porniseră, în vreme ce Petre sări în barcă şi puse mâna pe lopeţi.

   Stăpânit de o bănuială nelămurită, George se-ntorcea adesea, spionând pe servitor, Nu putea să uite cum se pregătiseră să se arunce cei doi timorezieni, cu pumnalele, asupra căpitanului şi a doctorului. Să fi avut servitorul acelaşi gând şi cu ei?

   Când intrară în casă, fură întâmpinaţi de Farrow, doctorul Bertram şi un portughez înalţ, lat în spate. Fernando căci el era — avea o înfăţişare energică, inteligenta; un zâmbet binevoitor îi flutura pe buze.

   — Acesta e aşadar fiul salvatorului meu, zise el şi strânse cu

căldură mâna lui George. Mă bucur foarte mult că am prilejul să te cunosc, domnule Farrow. Doctorul mi-a povestit că semeni cu tatăl dumitale în ce priveşte vitejia şi iubirea aproapelui. Fiţi oaspeţii mei, domnilor! Aici nu vă pot face nici-un rău autorităţile. Ceilalţi musafiri, care se află la mine, nu ştiu nimic de prigoana pornită împotriva d-voastră de fostele puteri aliate în război.

   — Domnule Fernando, luă cuvântul Hagen, n-naş putea mai întâi să-mi caut piesele de care am nevoie pentru repararea submarinului? Căci s-ar putea întâmpla ca atunci când se va produce revolta, magazia să fie prădată.

   — Oh! domnule Hagen — râse Fernando, liniştiţi muncitorii s-au mai revoltat ei de câteva ori, pentru sporire de salarii. Revolta de azi va decurge la fel ca toate celelalte: câteva strigăte, cuţite şi bastoane, împuşcături de ameninţare din partea noastră şi rezultatul acelaşi ca întotdeauna: revoltaţii se vor împrăştia.

   George întoarse brusc capul. Servitorul care-l adusese aici îşi reluă repede o mutră serioasă. Tânărul, însă văzuse destul. Dar nu se trădă şi sprijini cererea inginerului zicând:

   — Domnule Fernando, v-aş fi foarte recunoscător dacă aţi rezolva cât mai grabnic chestia cu piesa. Fiţi atât de bun şi duceţi- mă la magazie.

   Îl privi pe portughez cu atâta insistenţă, încât acesta îşi dădu seama că tânărul avea să-i comunice ceva important. Se învoi imediat, îl respinse pe servitor care vru să meargă şi el, apoi îi conduse pe musafiri printr-o ieşire dosnică a casei spre o clădire mare la vreo 50 de metri în spatele grădinii.

   II

   RĂSCOALA

   CÂND AJUNSE LA MAGAZIE, Fernando îl îndepărtă pe băştinaşul care făcea de sentinelă, descuie uşa şi intră cu însoţitorii săi înăuntru.

   — Aveam impresia că vrei să-mi spui ceva important, se accesă el apoi lui George.

   — Aşa şi este, domnule, răspunse tânărul. Părerea mea este că prea luaţi uşor plănuita răscoală. Am doborât doi băştinaşi care voiau să-i înjunghie pe tatăl meu şi pe doctorul Bertram mai acum un ceas. Servitorul, nostru Petre i-a legat şi i-a dus pe submarin, de unde se va întoarce cu douăzeci de oameni care se vor ascunde undeva pe aproape spre a ne putea sări în ajutor la nevoie. Dacă răscoala plănuită ar fi într-adevăr numai un

joc, cum presupuneţi, atunci cei doi timorezieni n-ar fi încercat să asasineze pe părintele meu şi pe doctor.

   În vreme ce Fernando privea uimit la George, căpitanul Farrow se uită şi el cu o plivire recunoscătoare la fiul său şi zise:

   — Aha! Astea au fost zgomotele ciudate pe care le-am auzit. Dar nu prea le-am luat în seamă, pentru că tocmai ni se deschisese poarta. Îţi mulţumesc, George. i-aţi văzut furişându-se după noi?

   — Da tată, de abia aţi trecut după colţul gardului că au şi, răsărit ca din pământ.

   — Asta îmi cam dă de gândit, zise Fernando. Sunt de părere să ne înapoiem repede în casă, domnilor. Trebuie să previn pe musafirii mei, printre care se află şi poliţaiul local. Poate că va fi nevoie să fac rost şi de arme, căci e posibil ca unii din bărbaţi să nu-şi fi luat revolverele cu ei.

   — Ah! Uite şi lagărele de care avem nevoie! exclamă bucuros inginerul Hagen. Îmi daţi voie să iau unul, domnule Fernando?

   — Ia două sau chiar mai multe, zise portughezul, poate că pe drum vi se mai întâmplă ceva. Eu îmi pot reînnoi stocul oricând de la Singapore sau Batavia. Dar repede te rog, căci am început să devin neliniştit.

   Mulţumind călduros, inginerul luă două lagăre, care aveau o greutate respectabilă. George îi luă unul din mână, spunând în glumă:

   — Dă-l încoace, domnule Hagen, poate că va fi nevoie să avem, 0 mână liberă, spre a putea trage cu revolverul. Aşa, şi acum să plecăm.

   Cuvintele lui George aveau să capete în curând o confirmare, căci în clipa când Fernando împinse la loc uşa grea a magaziei izbucniră din noapte glasuri ascuţite, braţe omeneşti înarmate cu pumnale şi bastoane, se ridicară ameninţătoare.

       Cu iuţeala fulgerului, ceilalţi scoaseră revolverele. Asta fu de ajuns pentru ca băştinaşii să sară repede în lături scoţând strigăte de spaima şi în clipa următoare se făcură nevăzuţi. Fernando râse, dar se vedea bine că râsul era silit.

   — Ei, aţi văzut? zise el. Laşii ăştia o iau repede Ia fugă cum văd o armă de foc. Totuşi, adăugă el, mă mir că s-au încumetat la un atac făţiş, împotriva noastră, Hm! tot mai bine e sa ne grăbim să ajungem în casă.

   Din depărtare se auzea un muget înăbuşit. În vreme ce mica trupă străbătea grădina îndepărtându-se spre casă, Fernando zise iritat:

   — Nu m-aş fi gândit ca lucrurile să ia o întorsătură serioasă.

Trebuie să mă îngrijesc ca fiecare din musafirii mei să aibă câte o armă la îndemână. Să nădăjduim că nici marinarii dumitale nu vor întârzia prea mult, domnule căpitan.

   Când intrară în vestibulul casei, George văzu că servitorul care- i conduse aici, pe el şi pe inginer dispăru repede pe una din uşi.

   — Domnule Fernando sunt sigur că servitorul dv. e înţeles, cu răsculaţii, zise ei repede. Are vreo înrâurire asupra lor?

   —  Cred că da, răspunse portughezul. A stat câţiva ani în Singapore, ceea ce pentru băştinaşi înseamnă că a fost în străinătate, a învăţat acolo ceva englezeşte şi datorită acestor fapte e privit cu respect de semenii lui. Hm! lucrurile ar putea să devină neplăcute pentru noi. Djowa acesta e în stare să ne facă mult rău.

   — Să încuiem repede uşile! Strigă Farrow poruncitor. Zgomotul acesta înăbuşitor care se aude dovedeşte ca, se apropie o trupa mare. Repede, domnule Fernando, încuie toate uşile principale şi laterale! Ferestrele de la parter au obloane solide?

   — Da, răspunse portughezul, care se şi îndepărtase spre fundul vestibulului. Se pot închide şi pe dinăuntru. Împrăştiaţi-va prin odăi, domnilor, eu voi lăsa jos la repezeală obloanele camerelor din jos.

   Căpitanul încuie în vremea asta cu cheia uşa principală, trăgând şi zăvoarele. George, Bertram şi Hagen pătrunseră repede în odăile alăturate şi traseră obloanele de la ferestre. Larma se apropia din ce în ce. Se auzeau lămurit strigăte de luptă, pornite din piepturile a zeci de oameni.

   Se întâlniră cu toţii apoi într-o odaie mare, cu patru ferestre, pe care le baricadară în grabă. Portughezul devenise foarte serios şi zise:

   — Domnilor, aţi nimerit fără voie într-o situaţie primejdioasă. După cât se arată, băştinaşii şi-a ieşit din fire astăzi. Să pornim repede sus, căci trebuie să împart arme persoanelor care se află acolo.

   Urcară scara în grabă şi pătrunseră într-o sală mare, de unde se auzea vorbă şi râsete. La intrarea străinilor, care purtau îmbrăcăminte marinărească, se făcu tăcere şi toate privirile se îndreptară uimite spre noii sosiţi.

   — Domnule şi domnii mei, li se adresă Fernando, aceştia sunt nişte buni prieteni de-ai mei, pe care vreau să vi-i prezint mai târziu. Deocamdată, ne aşteaptă o sarcină mai importantă: e vorba să înfrângem o răscoală a muncitorilor! Auziţi, mulţimea se apropie. Lucrurile par să devină serioase. Cine n-are arme?

   Farrow, i însoţitorii săi rămaseră surprinşi văzând că nimeni din

cei de faţă nu se arată mirat; până şi femeile rămaseră liniştite. Era un contrast izbitor între societatea elegantă de aici şi vuietul mulţimii de afară care voia să atace casa.

   Fernando vorbise în englezeşte; o tânără femeie, îmbrăcată într-o rochie albă i se adresă:

   — Dă-mi un revolver, prefer însă un „Colt", căci am mai multă încredere în marfa engleză.

   Atâta curaj la o femeie tânără şi frumoasă îl uimi pe căpitanul Farrow. El se apropie de dânsa şi, înclinându-se politicos, îi întinse unul din cele două revolvere „Colt" pe care le purta întotdeauna" cu sine.

   — Poftim, stimata doamna, zise el cu amabilitate. Mă bucur că apreciaţi cum se cuvine o armă de foc. Ah! au intrat în acţiune? Daţi-vă la o parte de la ferestre, domnilor! Fernando, stinge lumina! Câţiva din bărbaţi se alăturară de el, de asemenea si femeile, care aveau arme de foc. Fernando, aştepta până ce toţi se lipiră de pereţi, lângă ferestre, apoi stinse lumina.

   Câteva pietre zburară prin ferestre şi sparseră paharele şi sticlele de pe masă, fără a lovi însă pe nimeni din cei prezenţi în încăpere.

   Fernando deschise uşa şi conduse afară pe cei care nu aveau arme.

   — Ne întoarcem, zise el. Senior Bahando, încearcă dumneata să-i potoleşti pe răsculaţi cu vorbe bune. Poate că, în calitatea dumitale de poliţai îţi vor da ascultare.

   Cu mare greutate, izbuti George să-şi înăbuşe un strigăt de uimire. Hagen, care stătea lângă el scoase o exclamaţie uşoara de surpriză. Bahando, era doar numele pe cate îl auzise doctorul când spionase convorbirea băştinaşilor adunaţi pe pod. După spusele lor Bahando era un conducător al revoltei.

   Şi acest om era aici de faţă; ba încă era poliţaiul oraşului. De necrezut! Probabil, însă, că, doctorul nu povestise nimic, despre asta, altminteri Fernando n-ar fi fost atât de naiv. Tocmai când George se gândea la toate acestea, un glas aspru de lângă el strigă câteva cuvinte jos în grădină.

   Acolo se adunase acum hoarda băştinaşilor răsculaţi. Geamurile se prefăcură în ţăndări şi pietrele umpleau încăperea. Ele loveau şi jos în obloanele de lemn ale ferestrelor.

   După ce poliţaiul sfârşi de vorbit, mulţimea izbucni într-un râs cu hohote. Apoi o adevărată ploaie de pietre zbură prin ferestre. George îşi trase capul îndărăt cu mare băgare de seamă, în vreme ce Bahando vorbea încă. În lumina slabă a lămpilor din grădină, el văzu că poliţaiul nu cutezase să privească afară pe fereastră, pe

când li se adresa răsculaţilor.

   Tânărul fu stăpânit de o bănuială puternică împotriva portughezului. Să se fi aşteptat el la aceasta ploaie de pietre?

   Acum se adresă celor dinăuntru, în limba portugheză. Din păcate nimeni din marinarii noştri, nu înţelegea această limbă, dar din rândurile celor prezenţi se ridică un protest energic. Tânăra femeie, căreia Farrow îi dăduse unul din revolverele sale, strigă în englezeşte.

   — Domnilor, poliţaiul propune să ne predăm fără luptă. Cred că nimeni nu va admite, lucrul ăsta?

   — Nu, stimată doamnă, răspunse Farrow râzând. Am venit aici tocmai cu scopul să va înştiinţa de pericolul care vă ameninţă şi să vă dăm o mână de ajutor. Sub nici un motiv nu mă voi preda eu de bună voie în mâinile acestor băştinaşi.

   — Bravo! se auzi un glas tunător. De aceeaşi părere suntem şi noi. Daca, însă, domnul poliţai vrea să se predea, nu are decât.

   — E de la sine înţeles că rămân cu d-voastră, strigă Bahando cu glas plin de mânie, de data asta pe englezeşte. V-am făcut numai o simplă propunere, pentru a înlătura o vărsare de sânge. În realitate, băştinaşii sunt oameni blajini şi nu ne-ar fi făcut nimic; mâine lucrurile şi-ar fi luat înfăţişarea normală. Acum însă, vom avea de luptat şi de asta sunteţi d-voastră de vină, domnilor. Poftim, am bănuit eu.

   În faţa fiecărei ferestre apăruse un cap negricios, apoi răsunară strigătele de război ale sălbaticilor care se căţăraseră pe scări. În aceeaşi clipă se auziră împuşcături, şi băştinaşii se făcură nevăzuţi, unii din ei plătiseră însă cu viaţa încercarea de a pătrund în casă.

   — Poarte mai bine ar fi fost să intrăm în tratative cu ei, strigă Bahando. Ah! uite că se dezlănţuie furtuna,

   Zeci de pietre de mărimea pumnului zburaseră prin ferestre. În acelaşi timp izbituri puternice zguduiră obloanele de la ferestrele parterului. Ocrotiţi de grindina de piatră, băştinaşii încercau să pătrundă în casă prin intrarea principală, în clipa aceasta, Fernando deschise uşa, urmat de musafirii săi, cărora le dăduse arme. Farrow se îndreptă repede spre el şi zise:

   — Domnule Fernando, e mai bine să ne împărţim pe echipe. Etajul de jos trebuie şi el apărat de furia năvălitorilor. În felul acesta vom izbuti să

rezistăm, probabil până vor veni oamenii mei. George, vrei să rămâi aici sus?

   — Da, tată, răspunse tânărul. Din locul de unde mă aflu pot zări pe unii din băştinaşi. Ah! uite-l colo pe servitorul trădător.

Aţâţă oamenii. Acestuia, trebuie să-i fac eu de petrecanie.

   Fără să mai stea pe gânduri, ochi şi trase. Ţintaş bun cum era, nimeri şi din grădină se auzi un ţipăt de moarte, urmat de urlete de furie.

   — S-a făcut, zise George mulţumit. Nu l-am omorât, dar l-am scos din lupta. Ne va da lămuriri mai târziu, dacă nu cumva îl vor duce de aici tovarăşii săi. Ah! uite-i că se pornesc iar.

   — În urma rănirii lui Djowa, răsculaţii rămaseră câteva clipe ca împietriţi. Acum, izbucniră în urlete de furie şi porniră în rânduri strânse împotriva casei, în vreme ce alţii izbeau ca nebunii în obloanele de la parter.

   — Vedeţi, vă spuneam eu, strigă poliţaiul furios. Dacă m-aţi fi lăsat pe mine, i-aş fi liniştit eu.

   George nu socoti nimerit să-i răspundă. Văzând că răsculaţii renunţaseră pentru moment să arunce cu pietre, se gândi să nu piardă prilejul să tragă câteva gloanţe. Se apropie repede de fereastra şi descărcă unui după altul cele două revolvere în mulţimea turbată. Observă că de la fereastra vecină fură trase câteva gloanţe. Acolo stătea tânără femeie căreia căpitanul îi dăduse revolverul. Dar observă ceva şi mai interesant, şi anume: femeia era singura persoană care trăgea.

   O nouă ploaie de pietre se abătu în odaie. George îşi încarcă la repezeală revolverele, când femeia de lângă el strigă speriată:

   — Nu mai am gloanţe.

   — Vă dau eu, doamnă, se oferi George imediat. Îi înmână un pacheţel, apoi se înapoie la postul său de lângă fereastră. Acum, răsculaţii vor încerca din nou, desigur, să pătrundă în odaie.

   — Atenţie! strigă George.

   În clipa următoare se iviră la ferestre capetele băştinaşilor. O salvă detună şi duşmanii dispărură cu iuţeala fulgerului; unii se prăbuşiră morţi, iar cei rămaşi în viaţă izbucniră în urlete de furie.

   Acum porniră împuşcăturile şi de la parter urmate de gemete de durere şi răcnete sălbatice. Izbiturile în obloane încetară, ca prin farmec, larma se potoli, un singur glas se auzi îndemnând mulţimea. Tânăra femeie care luptase cu atâta vitejie se adresă atunci lui George:

   — Ah! Domnule, e tot Djowa acela pe care l-ai împuşcat dumneata. Păcat că nu l-ai nimerit mai bine căci acum îi îndeamnă pe răsculaţi să pună foc casei. Trebuie să luptăm din toate, puterile ca asta să nu se întâmple.

   — Voi încerca eu să-l nimeresc cum trebuie

   — Vă rog, nu faceţi nechibzuinţe, se auzi glasul poliţaiului. Voi încerca din nou să-i potolesc pe răsculaţi.

   Strigă câteva vorbe celor de jos, dar în loc de răspuns se auziră urlete de furie. Doctorul Bertram îi şopti lui George:

   — Au strigat că Bahando i-a trădat. Poate că mai sunt şi alta pe aici care pricep limba lor.

   Aşa şi era, căci tânăra femeie întrebă imediat pe ton aspru:

   — Domnule Bahando, ai auzit că oamenii te bănuiesc? Ce să însemne aceasta?

   — Asta înseamnă că şi-au făcut fel de fel de gânduri când au văzut că vreau să tratez cu dânşii, răspunse imediat poliţaiul, şi apoi s-au văzut provocaţi la luptă de domnii aceia străini. Fireşte, eu aş fi adus lucrurile pe calea cea bună... Acum însă va curge sânge şi eu voi ieşi ţap ispăşitor. Toată vina o au străinii.

   În vreme ce vorbea Bahando, George privise cu atenţie pe fereastră. Deodată ridică revolverul şi trase prin fereastră. Djowa, servitorul trădător, se prăbuşi cu un răcnet.

   — Aşa, acum cred că nu-şi va mai îndemna oamenii să dea foc casei, căci l-am rănit grav. Îmi pare însă că e prea târziu căci îi văd venind cu crengi uscate şi beţe de bambus.

   În vreme, ce o parte din asediatori se apropiau de casă cu legături de vreascuri, ceilalţi reîncepură bombardamentul cu pietre, încât cei închişi nu se puteau arăta la ferestre.

   — Suntem pierduţi! strigă Bahando. Dacă nu m-aţi lăsat pe mine să aranjez lucrurile cum trebuie! Acum sufăr şi eu din cauza încăpăţânării acestor domni străini!

   — Vă rog, domnule Bahando, zise cu asprime tânăra femeie, dumneata ne-ai fi predat pe toţi în mâinile băştinaşilor. Nu e nevoie cred să spun ce-am fi păţit atunci. Mie personal, moartea în flăcări îmi este mai plăcută decât soarta care o aşteaptă pe o femeie în mâinile acestor sălbatici.

   Se auziră exclamaţii de aprobare din partea celorlalte femei. Unul din bărbaţi spuse şi el:

   — Nici eu nu te înţeleg, domnule, Bahando. Tocmai dumneata, ca poliţai cunoşti mai bine ca oricare altul cruzimea acestor indivizi. Ştii prea bine că noi, albii, suntem priviţi ca nişte împilatori şi urâţi de moarte... Nu-mi vine sa cred că ai fi izbutit, prin tratative, să ne scapi din mâinile sălbaticilor, din moment ce ne-ar fi prins. Trebuie să fim recunoscători celor care ne-au prevenit la timp. Acum trebuie să ne căutăm o ieşire, altminteri ne prăjim cu toţii aici în casă. Ce propui dumneata, tinere erou?

   — Trebuie să mai aşteptăm niţel, înainte de a încerca să ieşim, ceea ce ar putea să însemne distrugerea noastră, răspunse George. Nădăjduiesc că nu va trece mult şi vor sosi camarazii noştri, care-i vor pune pe fugă pe timorezieni. Focul nu poate decât să ne servească, în felul acesta marinarii îşi vor dă seama cât de primejdioasă e situaţia noastră. Păcat numai că nu ne putem apropia de ferestre.

   Deodată uşa se deschise cu putere şi Fernando strigă:

   — Veniţi jos, domnilor. Trebuie să găsim o ieşire de îndată vor fi aici oamenii căpitanului. Am discutat planul în amănunţime. Comanda o va lua căpitanul.

   — Eu nu mă supun nici unei porunci, strigă aspru Bahando. Eu aş fi potolit răscoala dacă m-aţi fi lăsat să lucrez după capul, meu, acum însă trebuie să-mi salvez pielea.

   Se apropie de fereastră şi strigă tare:

   — Jeli, Jeli!

   — Acesta-i doar fratele lui Djowa! exclamă Fernando, uimit. Ce vrei de la dânsul?

   — Treaba mea! răspunse Bahando, scurt. N-am poftă să mă sacrific de dragul d-voastră! Strigă din nou pe fereastră numele băştinaşului, dar ceilalţi care se aflau în cameră, păşiră încetişor spre uşă şi se furişară pe coridor, lăsând pe poliţai singur.

   III

   O LEGENDĂ

   DOAMNELOR ŞI DOMNILOR, zise Fernando, când se adunară cu toţii în sala mare de la parter, vom forma două echipe. Una va rămâne sub comanda căpitanului Farrow, cealaltă...

   — O voi conduce, eu, îl întrerupse George pe portughez. Puteţi avea deplină încredere în mine,

   — Bravo! strigă domnul care-l lăudase pe George când se aflau sus. Eu mă alătur de dumneata, tinere erou.

   Doamna cea tânără se declară şi ea de partea lui George, la fel făcură aproape toţi ceilalţi, astfel, că Fernando zise în cele din urmă că vor rămâne prea puţini sub conducerea căpitanului.

   Căzură în sfârşit de acord şi George zise:

   — Tată, să aşteptăm până vor veni camarazii noştri şi apoi să ieşim. Probabil că dânşii vor curăţa imediat partea din faţă a casei, astfel că vom putea ieşi prin uşa principală. Ce să ne mai împărţim în echipe?

   — Ai dreptate, băiatule, la ăsta m-am gândit şi eu răspunse căpitanul. Dar vezi că mi-am spus că şi Petre îşi va împărţi oamenii în două grupe, pentru a elibera casa din ambele părţi. Ah! Se pare că domnul poliţai nu a avut nici un succes cu

încercarea sa de a se salva.

   Bahando alergă în jos pe scară. Dintr-o rană pe care o avea la tâmplă sângele curgea şiroi, ochii îi erau ca ieşiţi din orbite şi gura căscată de spaimă. Când coborî ultimele trepte murmură în neştire:

   — Nu vor să ştie nimic de mine. De asta e vinovat numai căpitanul acela străin.

   Apoi păru că se trezeşte, când zări pe ceilalţi strânşi la un loc. Gura i se schimonosi într-un rânjet şi strigă:

   — Aha! uite-i cum stau ca oile în grajdul cuprins, de flăcări. Eu aş fi pus la cale lucrurile cum e mai bine, dar străinul ăla de colo ne-a dat pe toţi pradă celei mai îngrozitoare morţi.

   Spunând acestea arătă cu mâna spre căpitanul Farrow şi chipul i se schimonosi de furie. George se apropie de el şi striga cu mânie:

   — Senor Bahando, probabil că erai în legături de prietenie cu răsculaţii. Când vom scăpa din primejdie va trebui să ne dai socoteală. Acum te rog să taci, ia ce vrei, dar nu cuteza să te împotriveşti măsurilor noastre de apărare:

   Poliţaiul se uita mânios la tânăr. Apoi îşi luă o mutră serioasă şi zise politicos:

   — Fireşte, tinere, nu voi întreprinde nimic ce ne-ar putea păgubi. Am încercat totul, pentru a aduce lucrurile pe calea cea bună. Tocmai am căutat să ajungă la o înţelegere cu fratele ticălosului acela de Djowa. E de la sine înţeles, domnilor, că nu v- aş fi lăsat la nevoie, chiar dacă în prada mâniei am strigat la început că voi încerca să mă salvez pe mine singur. Mă iertaţi, domnule căpitan, se adresă apoi lui Farrow, că m-am exprimat nepoliticos faţă de d-voastră, dar cred că nu mi-o luaţi în nume de rău. Voiam să rezolv incidentul pe cale paşnică, dar aţi intervenit d-voastră şi a trebuit să se verse sânge. De fapt, ar, fi timpul să vină ajutorul pe care-l aşteptaţi, adăugă ei privind cam speriat în jur, căci dacă nu mă înşel, focul s-a cam întins.

   Şi într-adevăr aşa era. Un miros greu de fum, umplea încăperea, iar de afară se auzeau lămurit trosnete şi pârâituri.

   — Hm! poate că tot va fi nevoie să ne căutăm ieşirea prin ambele părţi ale casei, zise Farrow Camarazii noştri! par să fi întârziat puţin. George, care parte a casei o iei pe seama ta?

   Se întoarse apoi spre poliţai şi zise:

   — Ne-am împărţit în două echipe, domnule Bahando, pentru a ne putea crea o ieşire prin ambele părţi ale casei, în acelaşi timp. Cărui grup vreţi să vă alăturaţi? Eu conduc echipa care va încerca să iasă prin uşa din dos, iar fiul meu se va pune în fruntea

celeilalte.

   Bahando privi bănuitor pe George, apoi zise cu şovăială:

   — Mă iertaţi, domnule căpitan, i-aţi predat fiului d-voastră comanda unei echipe? Eu, e drept, am văzut că domnul acesta este viteaz şi chibzuit, dar, în calitatea mea de poliţai nu pot sta sub ordinele unui om atât de tânăr. Cred că recunoaşteţi şi d- voastră că am dreptate.

   — În cazul acesta puteţi veni cu mine, zise Farrow zâmbind. Sau vă hotărâţi să lucraţi pe socoteala proprie, ceea ce nu cred să vă mai convină.

   — Fireşte că da, bâlbâi Bahando; m-am cam înşelat în ceea ce priveşte pe băştinaşii aceştia. Bine, domnule căpitan, mă alătur de d-voastră.

   — Ura! strigă în clipa aceea George. Vin camarazii. Acum nu mai e nevoie să ne despărţim ei vor da atacul prin faţă. Tată, comanda o iei tu.

   O salvă puternică sfâşie văzduhul. Câteva clipe domni tăcerea afară, apoi izbucniră răcnete de durere şi de spaimă. Larma grozavă acoperi pârâitul focului care lumina pe o mare întindere.

   — Slavă Domnului! exclamă Farrow, pare că au şi fugit. În cazul acesta putem...

   Căpitanul îşi întrerupse vorba, căci în aceeaşi clipă se auzi o hărmălaie de iad. Răsculaţii se reculeseră şi se năpustiră acum asupra marinarilor, care îi atacaseră atât de neaşteptat.

   Împuşcăturile se înteţiseră, urletele timorezienilor se potoliră. Probabil că se retrăgeau, căci unul din asediaţi, care se dusese la uşa din dos, se întoarse cu vestea ca răsculaţii adunaseră în număr mare în spatele casezi

   — În cazul acesta, trebuie să ieşim neapărat prin faţă! zise căpitanul Farrow. Urmaţi-mă!

   Păşi spre uşa principală, o împinse cu putere şi prin asta dădu în laţuri mormanul de vreascuri aprinse, pe care răsculaţii îl îngrămădiseră aici.

   Când apăru în uşă, luminat de flăcările înalte, izbucni un „ura" puternic;

   Marinarii, sub conducerea secundului Brun se alezară în linie de tiraliori, ocrotiţi de copaci şi tufe. Deocamdată erau stăpâni pe situaţie.

   Petre ieşi de la locul său, puse mâna pe un băţ lung de bambus şi îndepărtă şi mai mult vreascurile aprinse din faţa uşii.

   — Aşa, domnilor, acum drumul e liber, strigă căpitanul, vă rog, porniţi imediat spre marinarii mei, acolo veţi fi în siguranţă.

Nădăjduiesc că le va fi venit mintea la loc răsculaţilor.

   Asediaţii părăsiră repede casa şi se împrăştiară printre marinarii care stăteau pe după tufişuri. Primejdia nu trecuse încă cu totul, căci băştinaşii se îngrămădiseră în dosul casei, unde puteau, fi la adăpost de gloanţe.

   Deodată ţâşni dinspre mare o rază orbitoare de lumină, care se plimbă câtva timp peste gardul de mărăcini, pentru a se opri în colţul din stânga. Exclamaţii de spaimă se auziră dintr-acolo şi asediaţii îşi dădură seama imediat că băştinaşii încercaseră să le sară în spate.

   Farrow îi era foarte recunoscător lui Rindow — care se apropiase cu, submarinul pentru semnalul acesta, în afară de Fernando, nimeni nu ştia de unde vine această lumină.

   Dar când se auzi dinspre, mare o bubuitură de tun, femeile — care înfruntaseră până atunci cu sânge rece primejdia — scoaseră strigăte de spaimă. În clipa următoare ghiuleaua explodă lângă gard.

   Efectul fu uimitor: răcnete şi vaiete umpleau văzduhul, apoi băştinaşii o luară la fugă cât îi ţineau picioarele. Căpitanul izbucni în râs şi zise:

   — Acum suntem în deplină siguranţă. Băieţi, trebuie să îndepărtăm de la ferestre vreascurile aprinse. Luaţi repede beţe de bambus şi puneţi-vă pe lucru, înainte ca focul, să pătrundă în casă.

   În câteva minute treaba fu făcută. Sala de sus fu curăţată de pietrele pe care le aruncaseră băştinaşii şi, de vasele sparte.

   Fernando îşi adună musafirii în sala aceasta, apoi îi prezentă căpitanului Farrow şi însoţitorilor săi. El nu aminti că îndrăzneţii marinari sunt urmăriţi de autorităţile franceze şi engleze, dar poliţaiul care se afla de faţă, găsi cu cale să ia cuvântul:

   — Ah! Acesta e aşadar căpitanul Farrow, pe care-l, caută cu atâta îndârjire englezii şi francezii! Foarte frumos! Trebuie să vă pun sub pază, domnule Farrow, guvernul englez, cu care suntem în bune relaţii, ne va fi recunoscător dacă te voi preda.

   În vreme ce portughezii scoaseră exclamaţii de spaimă, Farrow ramase liniştit şi zâmbi, apoi zise:

   — Vom pleca îndată şi de la asta - nu ne puteţi opri, domnule Bahando. Dar poate că ar fi bine să ne povesteşti ce legături misterioase există între dumneata şi răsculaţi. Doctorul Bertram al nostru a surprins o convorbire între băştinaşi din care reieşea că dumneata ai fi provocatorul răscoalei. Ce ai de spus? Şi apoi, toate persoanele aici de faţă au auzit când băştinaşii te-au numit trădător N-ai nimic de răspuns?

   Farrow vorbise cu toată seriozitatea, Poliţaiul lăsă ochii în jos şi pe chipul său se zugrăvi spaimă şi furie. În cele din urmă bătu din picior şi răcni furios:

   — Domnule, nu înţeleg cum îţi îngădui să-mi vorbeşti în felul acesta? Dumneata eşti un om căutat aproape de lumea întreagă; ai contravenit legilor prin faptul că ai fugit cu submarinul dumitale. Cutezi dumneata să mă bănuieşti, pe mine, poliţaiul din Kalialko? Ia seama! Te declar arestat pentru îndrăzneala pe care ai avut-o să ridici astfel de acuzaţii asupra mea. Instrucţia asupra acestui caz va avea loc în curând; până atunci însă, trebuie să te pun sub pază severă ca să nu poţi fugi. Să nu îndrăzneşti a te împotrivi forţei publice, pe care o reprezint eu!

   Portughezii aflaţi acolo rămaseră cu mutrele plouate. Bahando nu răspunse nimic la acuzaţia ce i se adusese. În schimb aflaseră de la el că Farrow era un prigonit, că fostele puteri aliate îl căutau cu îndârjire.

   Numai tânăra femeie căreia Farrow îi dăduse unul din revolverele sale se apropie de el, îi înapoie arma si zise:

   — Domnule căpitan, eu am auzit despre dumneata. Mă bucură mult că am prilejul să te cunosc personal, căci am admirat, întotdeauna faptele dumitale vitejeşti. De asemenea, prezint omagiile mele curajosului dumitale fiu. Vă amintiţi de tânăra australiană Vivian Oakland, pe care aţi salvat-o? E prietena mea, am fost de curând în vizită la dânsa şi am vorbit împreună despre d-voastră.

   Frumoasa femeie se întoarse spre Bahando.

   — Domnul poliţai — i se adresă ea eu glas tăios — te bănuiam eu de mult că eşti în înţelegere cu băştinaşii pentru a-ţi îndeplini anumite scopuri. Ai vrut să-l ruinezi pe senior Fernando, pentru ca să înflorească afacerea fratelui dumitale. Cunoaştem noi cum stau lucrurile. Domnule Farrow, se adresa ea apoi lui George, dumneata eşti acela care l-a împuşcat pe Djowa; Crezi că a fost rănit mortal?

   — Nu, asta nu cred, răspunse tânărul, trebuit să fie rănit grav, dar înadins am împuşcat în jos, ca să nu-l ucid. Mi-am spus că ar putea fi un martor preţios pentru noi. Mă duc să văd dacă nu-l pot găsi.

   — Rămâi aici! strigă Bahando repede. Faci parte din echipajul submarinului şi te declar arestat şi

pe dumneata.

   George îi râse în faţă, scoase revolverul de la brâu, apoi se îndreptă spre uşă, dispărând.

   — Domnilor, vă cer să-mi daţi o mână de ajutor! se adresă

poliţaiul, spumegând de furie către cei de faţă. Eu reprezint aici guvernul nostru! Căpitanul acesta m-a insultat cum nu se poate mai mult şi afară de asta e căutat de autorităţile franceze şi engleze. Eu l-am declarat arestat şi vă rog, domnilor, să purtaţi de grijă ca legile noastre să fie respectate.

   Tânăra femeie râse cu poftă.

   — Bahando, strigă ea cu asprime, eu cred că rolul d-tale s-a sfârşit. Degeaba cauţi să-ţi iei aere de autoritate, eu ştiu cine eşti. Ah! uite că vine tânărul Farrow! Aşa, acum va ieşi la iveală trădarea dumitale.

   Bahando păli, ceilalţi aşteptau încordaţi. Uşa fu deschisă şi George intră strigând:

   — Bahando, uite pe omul care te vă înfunda.

   Doi marinari îl aduceau pe Djowa, al cărui chip avea o culoare pământie. Se vedea bine că nu mai avea mult de trăit. Când îl zări pe poliţai, faţa i se crispă de furie şi zise într-o englezească stricată:

   — Ah! trădătorule, acuma suntem pierduţi cu toţii. Domnule, Fernando, el este vinovatul, el ne-a pus la cale. Voia să vă nimicească pe d-voastră, ne-a făgăduit că la fratele lui vom duce o viaţă mai bună şi vom câştiga mai mult. Oh, glasul, apoi izbucni:

   — Aiurează din cauza febrei; vreţi să daţi crezare acestui ticălos de băştinaş, domnilor? Acum mă scoateţi pe mine vinovat?

   În clipa aceea uşa se deschise din nou şi Petre târî înăuntru un european care avea capul acoperit cu răni sângerânde.

   — Am pus mâna pe el tocmai când voia să fugă dintr-un tufiş, zise Uriaşul. Era împreună cu doi băştinaşi, care mi-au scăpat însă, din păcate.

   Bahando se făcuse şi mai palid când îl văzu pe noul sosit. Vru să se apropie de el, dar în aceeaşi clipă tânără femeie strigă:

   — Acesta-i fratele lui. Oho! se lămureşte totul, a fost printre răsculaţi. Senor Fernando, poliţaiul nostru de până acum e demascat.

   — Frate, ne-ai trădat! strigă furios rănitul. Totul ar fi mers bine Ah! Blestemat să fii! Ştiu că voi muri, dar înainte de a-mi da sufletul te voi nimici şi pe tine. Da, domnule, fratele meu, poliţaiul oraşului nostru, a pus la cale, şi a organizat răscoala. Voia să ucidă pe senor Fernando, dar înainte de a face asta voia să afle taina castelului din mare. Oh!

   Se ridică deodată, faţa-i luă o expresie de groază, apoi căzu pe spate şi rămase nemişcat. Poliţaiul privi câteva clipe cu ochii holbaţi la fratele său mort, scoase cu iuţeala fulgerului revolverul din buzunar şi-şi trase un glonte în cap.

   — A spus adevărul! mai rosti în ultimele clipe, apoi îşi dădu sufletul.

   Musafirii îşi luară rămas bun şi căpitanul dădu fiecăruia doi marinari ca să-i însoţească.

   Fernando îi duse pe Farrow, George, doctorul Bertram, Hagen şi Brun în cabinetul său de lucru, o încăpere aranjata cu mult gust.

   — Domnilor, zise el, vă rămân veşnic recunoscător. Fără d- voastră aş fi fost pierdut. Dar înainte de a mă fi ucis aş fi fost torturat, pentru a mi se stoarce taina.

   — Trebuie să fie o taină foarte însemnată, spuse căpitanul. Însuşi numele făgăduieşte mult: „taina castelului din mare", după cum spuneau băştinaşii.

   — Aşa şi este, zise Fernando, cu seriozitate. E vorba de o legendă veche, răspândită printre oamenii de aici şi după care ar fi existat pe coastă un castel pe care marea l-a înghiţit deoarece prinţul care-l locuia a părăsit credinţa strămoşilor săi, urmărind prin asta să dobândească unele foloase de la cuceritorii străini. Credeam şi eu că e vorba numai de o legendă, dar acum sunt încredinţat că e şi o parte de adevăr. Povestisem cândva despre asta de faţă cu Bahando şi de la el trebuie să fi aflat băştinaşii.

   — Chestia pare să fie foarte interesanta, zise Farrow. Crezi într- adevăr că din cauza unui cutremur submarin palatul vreunui stăpânitor de odinioară să fi dispărut în mare?

   — Da, răspunse Fernando. Totuşi, nu cred să fie vorba de palatul unui prinţ băştinaş, ci mai curând de al unui cuceritor străin, pe care şi l-a clădit aici în urmă cu sute de ani.

   — Povesteşte-ne şi nouă ce ştii, domnule Fernando, se rugă George. Asemenea lucruri ne interesează foarte mult. Poate că putem cerceta palatul acesta cu ajutorul submarinului nostru. Poate că se ascund bogăţii mari în el!

   — Aveam chiar intenţia să vă povestesc totul, rugându-vă să- mi daţi o mână de ajutor pentru lămurirea acestei taine, zise portughezul. După cum vă spuneam, consideram totul drept o legendă. Dar într-o zi făcui o descoperire interesantă.

   Trebuie să amintesc că mă ocup mult cu zoologia, cu deosebire mă pasionează peştii. Acum patru săptămâni mă plimbam cu undiţa de-a lungul coastei, când simţii deodată un obiect greu, care se prinsese de cârlig.

   Începui să-l trag în sus şi când se afla la vreo cinci metri sub apă văzui că era un sipet. Îmi veni atunci în gând legenda castelului scufundat, dar tocmai când voiam să apuc mânerul sipetului, sfoara undiţei se rupse şi „comoara", sau ce-o fi fost, căzu înapoi in adâncime. Fireşte că am încercat totul să o readuc

la suprafaţă, a fost însă zadarnic. Cu ajutorul submarinului dumitale poate să dăm de urma castelului, domnule Farrow...

   — O, da, tată! exclamă George, entuziasmat. Dacă marea nu e prea adâncă în locul acela m-aş duce eu cu Petre. Ştii doar că sunt un bun scufundător.

   IV

   CASTELUL DIN MARE

   FERNANDO făcu o mutră uimită.

   — Ce, băiatul dumitale e şi scufundător? exclamă el.

   — Da, răspunse Farrow cu mândrie. Nu s-a lăsat până ce Petre nu l-a învăţat şi meseria asta. Ce să-i faci, zici tinereţe şi pace!

   — Ştii dumneata, domnule Fernando, cât de adâncă e marea în locul unde ai găsit sipetul?

   — Aproximativ douăzeci de metri, răspunse, portughezul.

   — Oh! asta-i minunat? exclamă George, bucuros. Domnule Fernando, ai descoperit cumva şi castelul?

   — Aş putea spune că da, răspunse gazda, chiar dacă nu l-am văzut, ceea ce e de la sine înţeles, dar într-un loc, aproape de unde am găsit sipetul, se înalţă din mare o stâncă până la vreo şase metri sub apă. Stânca asta e atât de regulată, formează un dreptunghi, încât aş putea spune că este palatul despre care v-am vorbit.

   — Oh, tată! Strigă George, mâine dimineaţă trebuie să ne lăsăm la fund. Cât de interesant va fi să cercetăm încăperi, vechi de sute de ani!

   — Gândeşte-te, încă, băiatule, că poate fi şi primejdios, zise Farrow, îngrijorat. Astfel de încăperi servesc adesea de locuinţă monştrilor marini. Ai uitat de polipul care te-a înhăţat pe Pierre Neveux?

   — Nu, tată, n-am, uitat, dar îţi tăgăduiesc că voi fi cu băgare de seamă. E departe de aici locul cu pricina, domnule Fernando?

   — Cu o barcă ajungem într-o jumătate de ceas, răspunse portughezul. Ah, scuzaţi-mă, domnilor, mi se pare că au venit poliţiştii din Kailako. Va trebui să redactăm un proces-verbal şi să transportăm morţii şi răniţii de aici.

   — Vă vom ajuta şi noi, se oferi căpitanul. Marinarii mei vor aduna răniţii şi-i vor duce la spital.

   — Petre a şi început s-o facă, zise Brun. Ne-a luat-o înainte.

   Aşa şi era. Cei şase poliţişti, sub conducerea unui comisar

portughez, nu mai avură să se îngrijească decât de transportarea cadavrelor, fraţilor Bahando. Comisarul încheie apoi un proces- verbal, pe care-l semna, însă, numai Fernando. Spuse că domnii străini erau musafiri, care plecau a doua zi,

   Se făcuse târziu, când se duseră la culcare. Jumătate din marinari se întoarseră pe bordul submarinului, care se îndepărtă de locul unde acostase. Hagen se duse şi el pe bord căci voia să repare cât mai repede motorul defect.

   Căpitanul, George şi doctorul Bertram rămaseră ca musafiri în casa lui Fernando, a cărui soţie era plecată în vilegiatură la Sumatra.

   Câţiva servitori, rămaşi credincioşi stăpânului, făceau de pază în grădină.

   Noaptea trecu în linişte. George se trezi cel dintâi, căci ardea de nerăbdare să pornească, în expediţia pentru găsirea castelului din mare.

   Mâncară ceva în grabă, apoi mica trupă, însoţită de cei zece marinari porni spre ţărmul, unde se afta casa portughezului.

   Marinarii se folosiră de bărcile de aluminiu, în vreme ce

Fernando, căpitanul, George, doctorul şi Petre se urcară într-o barcă a celui dintâi. Submarinul nu se vedea, dar George zări curând periscopul, care se înălţa din apă, în depărtare.

   Petre apucă vâslele şi o luă de-a lungul coastei, sub

îndrumarea lui Fernando. Marinarii îi urmară, ştiind că şi

submarinul va veni după ei, oprind într-un loc singuratic unde-i va lua pe bord.

   După cum spusese Fernando, drumul nu ţinu decât o jumătate de ceas.

   — Aici jos se află blocul uriaş de stânci, unde bănuiesc castelul

misterios, zise portughezul. După cum vedeţi formează un

dreptunghi regulat, cum natura singură n-ar fi în stare să creeze. La vreo douăzeci de metri de locul acesta, am găsit sipetul, care s-a afundat apoi vertical.

   Căpitanul Farrow cercetă cu privirea blocul dreptunghiular, care se afla la vreo şase metri sub apă, apoi zise:

   — Aşa domnule Fernando, ai avut dreptate; aşadar crezi că apa e adâncă numai de douăzeci de metri în locul acesta?

   — Da domnule căpitan, ştiu hotărât. De asemenea, nu cred să fie monştri de care vă temeţi. Ar fi trebuit să observ lucrul acesta, tocmai aici pescuiesc eu de obicei. Dac-ar fi vreunul din acei polipi uriaşi în interiorul castelului, nu s-ar găsi atâţia peştii căci instinctul i-ar face să-şi caute alt loc.

   — E drept, confirmă căpitanul. Aşa, acum se poate apropia

submarinul.

   Farrow se ridică în barcă şi flutură batista de câteva ori. Era semnalul cuvenit. Periscopul începu să alunece la suprafaţa apei, după câteva minute se înălţa, până când se ivi turnul, apoi puntea şi Rindow salută marinăreşte de la postul de comandă. Submarinul stopă lângă barca portughezului. Primul ofiţer strigă:

   — Buna dimineaţa, domnule căpitan, mă bucur că vă găsesc sănătoşi. Plecăm mai departe sau rămânem aici, până va monta Hagen lagărul cel nou?

   — În cazul acesta vom rămâne aici până atunci, răspunse Farrow. Avem un proiect foarte interesant. Venim îndată pe bord şi-ţi vom spune despre ce e vorba.

   Barca lui Fernando, fu priponită de parapetul submarinului, persoanele din ele urcară apoi pe puntea uşor bolită.

   Farrow ordonă să fie scoase din magazie costumele de scafandru. Chemă la dânsul pe bătrânul Petre şi pe maşinistul Kard, cei doi scufundători ai submarinul, şi le zise:

   — În locul acesta, la adâncime de douăzeci de metri, s-ar afla un castel vechi, scufundat acum câteva veacuri. În faţă lui trebuie să se găsească un sipet pe care domnul Fernando l-a ridicat nu de mult până aproape de suprafaţă, dar s-a rupt sfoara undiţei şi a căzut înapoi în apă. George al meu va coborî împreună cu voi şi vă rog să fiţi cu băgare de seamă; să nu i se întâmple ceva.

   — Fireşte, domnule căpitan, se grăbiră să răspundă cei doi marinari. Atâta vreme cât vom fi în viaţă, nu i se poate întâmpla nimic rău lui, George.

   — Vă mulţumesc, dragii mei, zise Farrow, mişcat. Ştiam că mă pot bizui pe vor. Opriţii pe George dacă va vrea să intre fără nici o precauţiune în castel, dacă acesta există într-adevăr acolo. Într-o astfel de clădire e de la sine înţeles că primejdiile te pândesc la tot pasul.

   Marinarii îl mai încredinţară o dată că-l vor păzi pe tânăr ca pe ochii din cap, apoi coborâră în submarin, ca să-şi ia costumele de scufundători.

   — Tată, poţi avea deplină încredere că voi fi cu băgare de seamă. Te rog însă, să nu spui de faţă cu Sanja că acţiunea noastră ar putea fi primejdioasă. Vreau s-o scutesc pe biata fată de emoţii.

   Farrow zâmbi şi-i făgădui.

   În vremea asta marinarii demontaseră cele două bărci cu care, veniseră şi le aşezară la locul lor. Petre şi Kard ieşiră din turn, aducând costumele. Cu ajutorul câtorva camarazi, cei trei scufundători se echipară apoi păşiri spre portiţa parapetului. Petre

îşi dădu cel dintâi drumul în apă, urmat de George şi maşinistul Kard, care era cam tot atât de înalt şi puternic ca Uriaşul.

   — Priveliştea asta e cam ciudată, zise Fernando către căpitanul Farrow. Trei oameni teferi dispar în marea care ascunde primejdii pe care noi nici nu ni le putem închipui. Mai bine nu povesteam despre descoperirea mea. Este vreo primejdie pentru un scafandru adâncimea de douăzeci de metri?

   — Deloc. E o nimica toată. O primejdie pentru un scafandru nu poate veni decât din partea feluriţilor monştri marini care prin regiunile tropicale, mai ales, ating dimensiuni fantastice. Nădăjduiesc că aici dată fiind adâncimea mică şi apropierea coastei; nu se găsesc astfel de monştri. Aha! Pare să fi ajuns jos, funiile de care sunt atârnaţi s-au mai destins.

   — Cum de pot vedea ei în jurul lor la astfel de adâncime? întrebă portughezul;

   — Lumina pătrunde la mare adâncime. De aici de sus nu putem vedea deoarece fundul pare să fie cam întunecat. Dacă ar fi pietriş alb, i-am putea zări lămurit pe scafandri. Acum nu ne mai rămâne altceva de făcut decât să aşteptăm. Când unul din ei va trage de două ori de funie, înseamnă să dăm drumul în jos unui cablu de oţel, căci vor fi găsit ceva care trebuie ridicat la suprafaţă. Dacă trag de patru ori de funie înseamnă primejdie mare şi trebuie să-i scoatem repede la suprafaţă. Cazuri dintre acestea sunt cu adevărat periculoase, căci adesea scafandrul e reţinut de vreo piedică, noi însă tragem din toate puterile. Se poate întâmpla ca nenorocitul să fie rupt în două din cauza asta.

   — Dumnezeule! exclamă Fernando aplecându-se peste parapet, atât de primejdioasă nu mi-aş fi închipuit eu acţiunea! Dacă aş fi bănuit, m-aş fi abţinut să amintesc despre presupusul castel. Dragă căpitane, acum când îţi datorez pentru a doua oară viaţa, aş fi nenorocit dacă i s-ar întâmplă ceva viteazului dumitale fiu.

   — De ce ţi-e scris nu poţi scăpa, răspunse Farrow. băiatul se va întoarce teafăr, dacă nu i-a sunat încă ceasul, dar tot atât de bine se poate să alunece pe punte şi să i se tragă moartea de pe urma asta, dacă aşa i-e lui dat.

   — Cum văd eşti fatalist, căpitane, zise Fernando căutând, să privească în apă. Ce n-aş da să fim eu cu dumneata. Pe mine însă soarta m-a...

   Se întrerupse la mijlocul frazei şi tresari speriat. Apoi se aplecă mai mult peste margine, încât Farrow se temu să nu cadă în apă.

   — Domnule căpitan, strigă el iritat, o umbră mare a alunecat în spatele stâncii şi s-a lăsat în adânc. A fost, a fost... un rechin

uriaş.

   Căpitanul se înfioră. Un rechin uriaş, unul din acei monştri grozavi care ating până la zece metri... Dacă i-a descoperit pe cei trei oameni pe fundul mării, unu din, ei e pierdut cu siguranţă.

   Chibzui o clipă dacă să dea imediat comanda de ridicare la suprafaţă dar zise apoi că tocmai prin asta ar mări primejdia, căci rechinul, văzând că-i scapă prada, i-ar înhăţa în grabă, sfâşiindu-i.

   După mişcările funiei, el văzu că George se îndepărtase de locul unde fusese la început, când atinsese fundul mării. Petre şi Kard însă, păreau să fie în acelaşi loc, căci funiile nu se mişcau.

   Căpitanul strigă marinarilor care stăteau la funii, să fie atenţi la fiecare semnal al celor trei scafandri, apoi se aplecă şi el peste parapet şi încercă să răzbată cu privirea apa.

   În aceeaşi clipă se cutremură, căci la vreo zece metri de la suprafaţă plutea trupul unui rechin monstru, aceste bestii fioroase ale mărilor.

   Animalul se rotea cu furie încolo şi încoace şi se părea că pusese ochii pe îndrăzneţii scufundători, care îi încălcaseră regatul.

   Ca împietrit privi căpitanul spre fiara monstruasă şi regreta acum că scafandrii nu erau legaţi prin telefon cu lumea exterioară, căci în felul acesta le-ar fi putut atrage atenţia celor de jos asupra primejdiei care-i ameninţa. Aşa însă, trebuia să privească neputincios cum monstrul se apropia de ei, gata să-i sfâşie.

   Bietul căpitan se cutremură din nou, gemu şi apucă braţul lui Fernando, căci acum rechinul se năpusti ca o săgeată în adânc.

   Când George se pomeni pe fundul mării, avu în primele clipe o senzaţie de ameţeală. Nu se folosise cum trebuie de rezerva de aer şi alunecase prea repede în adâncime, ajungând înaintea lui Petre, care îşi dăduse drumul cel dinţii de pe submarin.

   Îşi reveni însă repede, privi în juru-i şi văzu în semiîntunericul ce domnea acolo, o masă uriaşa, înălţându-se doar la zece metri de el. Era stânca ciudată, pe care o observase de sus şi acum îşi dădu seama că portughezul avusese dreptate în presupunerea sa; căci acest bloc înalt avea în el deschizături care păreau lucrate de mâna omenească. Mai ales uşi şi ferestre, prin care intrau şi ieşeau cârduri de peşti mici. Când îi zări, George îşi spuse imediat că această clădire străveche nu putea adăposti vreun duşman primejdios, de care peştii fug de obicei.

   Petre veni lângă tânărul său stăpân, care îşi apropie casca de a lui şi ciocăni în tactul alfabetului Morse, folosit de scafandri:

   — Petre, mă duc în palat. Aşteaptă-mă aici!

   Înainte ca Uriaşul să fi putut spune ceva, George se şi îndepărtase şi cu oarecare şovăială păşi în deschizătura uşii. Forţa uriaşă care afundase pe vremuri castelul, zdrobise şi uşa. Canatul înalt, construit din metal preţios, se mişca încolo şi încoace, împins de curentul apei.

   Metalul era căptuşit cu o împletitură de iarbă de mare, dar George văzu totuşi, în diferite locuri, figuri şi semne misterioase, cizelate în metal.

   Din uşă, tânărul se mai întoarse o dată şi văzu că şi maşinistul Kard venise jos, alăturându-se lui Petre. Amândoi păreau să fi descoperit altceva, căci nici nu se uitau la el, ci se aplecaseră asupra unui obiect.

   — Poate că o fi sipetul acela vechi, îşi zise George; apoi fără să- şi mai bată capul cu asta păşi încetişor în întunericul ce se casca în faţa lui.

   Genialul inginer Hagen crease şi pentru scufundători lanterne, a căror lumină străbătea prin apă până la mari depărtări. George puse în funcţiune lampa şi se văzu într-o încăpere enormă, ale cărei coloane erau acoperite cu alge! Mai văzu apoi obiecte care cu toată pătura de scoici şi alge ce se aşezase deasupra lor, îşi păstraseră forma; erau scaune, bănci, mese, divane şi altele.

   V

   ÎN MARE PRIMEJDIE

   PLIMBÂND LUMINA LANTERNEI prin încăpea enormă, George văzu zburând pe dinaintea peşti ciudaţi.

   El se aşteptase să dea aici peste comori, dar de aşa ceva nici pomeneala.

   Păşi încetişor înainte, atent la fiecare curent al apei. Trecând pe lângă o coloană puternică, acoperită cu scoici şi alge, piciorul i se poticni de ceva. În lumina lanternei văzu jos un paloş imens. Ciudat era însă că scoicile nu-l acoperise! Iar apa nu atacase oţelul lamei, lungă, de aprobe doi metri. George ridică arma. Dacă nu ar fi fost în apă, numai cu greu ar fi izbutit s-o mişte; căci trebuia să aibă o greutate enormă. Mintea-i fu străbătută de un gând, care-l făcu să se cutremure. Arma era prea grea spre a fi putut fi folosită în luptă. Să fi dat el aici peste aşa zis „paloş al călăului" sau „sabia dreptăţii", cum se numea în trecut?

   Acum avea cel puţin o armă, care i-ar putea folosi mai bine decât cuţitul lung ce-l purta la brâu. Cu acest paloş, uşor de mânuit în apă, îi va fi posibil să lupte chiar cu un polip uriaş, dacă se va ivi prilejul.

   Ajunse în faţa unei deschizături care ducea într-o încăpere mică. Aici văzu mobile care căpătaseră forme ciudate, din cauza scoicilor şi acelor cu care erau acoperite.

   După ce străbătu camera această, George intră în cea alăturată, şi se dădu speriat îndărăt. Păşise într-o sală mare, în mijlocul căreia se afla o masă enormă înconjurată de fotolii încăpătoare, cu speteze înalte. În jurul acestei mese stătea o societate ciudată care l-ar fi făcut să se înfioare pe cel mai neînfricat om.

   Erau douăzeci de schelete, pe jumătate acoperite eu resturi de îmbrăcăminte. Unii stăteau cu partea superioară a trupului pe masă, alături de vase de tot felul acoperite şi ele de scoici. Probabil că oamenii aceştia fuseseră surprinşi când pământul se căscase cu veacuri în urmă, pentru a înghiţi întregul castel.

   În spatele fotoliilor zăceau de asemenea schelete pe jos, probabil ale servitorilor care tocmai aduceau mâncărurile. Tăcuta, adunare făcea o impresie înfiorătoare şi George se pregătea să se înapoieze când îşi opri privirea asupra scheletului care se afla într- un fotoliu mai mare decât celelalte.

   Nu scheletul însuşi îi atrase atenţia — deşi era de o mărime neobişnuită — ci scânteierea ciudată ce radia de la oasele mâinii.

   George îşi învinse teama uşoară ce-l cuprinsese şi porni încetişor în jurul mesei. Când se apropie de locul cu pricina observă că scânteierea ciudată venea de la un inel pe care scheletul îi avea în unul din degete. Nici măcar veacurile nu izbutiseră să stingă focul diamantului enorm şi să distrugă cizelaţiile minunate ale aurului.

   O clipă tânărul şovăi să atingă mâna osoasă, apoi însă se simţi stăpânit de o dorinţă puternica de a avea giuvaerul acesta de mare preţ. Cu băgare de seamă îl scoase din deget şi dădu drumul mâinii înapoi pe masă.

       Dar ce să facă acum cu inelul? Dacă l-ar vârî în brâu, ar putea aluneca repede afară. În deget nu-l putea pune căci era mult prea mare. Nu-i rămânea altceva de făcut, trebuia să-şi ţină degetul îndoit pentru ca inelul să nu cadă. Dar când îi trecu pe inelarul mâinii stângi, îl străbătu un fior de spaimă. Inelul se potrivea exact, deşi înainta părea atât de mare... George avu senzaţia că giuvaerul radia o căldură ciudată, care îi pătrundea în tot trupul.

   Privi la inel şi îndreptă lumina lămpii asupra diamantului scânteietor, de formă pătrată. Şi văzu atunci oglindindu-se în piatră capul unui rechin uriaş. Apoi imaginea dispăru şi piatra urmă să-şi arunce fulgerele multicolore, de o limpezime ciudată.

   George fu cuprins de nelinişte. Dăduse de unul din misterele în care India era atât de bogată.

   Unde se aflau acum tovarăşii Iui, Petre şi Kard? Aproape că uitase de dânşii. Apoi se gândi iarăşi la rechinul uriaş pe care-l zărise în diamantul, inelului. Repede părăsi „sala morţilor". O putere misterioasă îl alunga de aici. Ţinea în mâna dreaptă paloşul, gata să se apere şi străbătu sala cât putu mai repede. Din ce în ce mai mult punea stăpânire pe el gândul că cei doi tovarăşi se aflau în mare primejdie. Altminteri ar fi venit alături de el, căci Petre nu l-ar fi lăsat singur atâta vreme.

   Ajunse la intrarea principală şi... rămase împietrit locului văzând pericolul care-i ameninţa pe camarazii săi.

   Petre şi Kard îl urmăriseră cu privirea pe George când acesta intrase în palatul străvechi. Erau scufundători experimentaţi şi ştiau că nu-l ameninţă nici o primejdie; altminteri, cum ar fi roit peştii atât de liniştiţi pe acolo? Vrură să-l urmeze dar maşinistul apucă deodată de braţ pe camaradul său şi arătă spre un obiect care se afla la câţiva paşi de ei. Petre recunoscu imediat că era un sipet mare şi vechi. Cei doi marinari păşiră într-acolo şi când ajunseră aproape de tot se opriră înfioraţi. Îşi spuseră că în urmă cu sute de ani, când marea înghiţise partea aceea de insulă, doi servitori duceau tocmai afară din palat sipetul acesta. Atunci fuseseră surprinşi de catastrofă.

   Cei doi marinari priviră câtva timp scheletele servitorilor, conservate atâta vreme datorită emanaţiilor vulcanului care a provocat catastrofa. Apoi, se aplecară curioşi asupra sipetului, încredinţaţi că acesta conţinea mari bogăţii, altminteri cei doi servitori n-ar fi încercat să-l salveze în ultimul moment din palatul ameninţat. Dacă ar fi văzut însă ciudata adunare de schelete din sala cea mare, si-ar fi schimbat părerea, spunându-şi că aceşti doi oameni erau mai curând nişte hoţi pe care îi înghiţise marea, cu pradă cu tot.

   Petre comunică prin lovituri în cască:

   — Să fixăm funia în jurul lăzii, George al nostru este nevătămat.

   Maşinistul dădu doar din cap, apoi cei doi oameni se puseră pe lucru. Erau aproape gata, când deodată Petre ridică brusc capul, apucă braţul lui Kard şi-l trase cu sine lungindu-se pe fundul mării.

   Kard nu ştia ce să creadă la început şi-şi spuse că Petre leşinase probabil, din cauza oboselii — dar încremeni de spaimă când ridică privirea în sus... Un trup uriaş se îndrepta ca o săgeată în jos, — un rechin de o mărime înspăimântătoare.

   Dacă Petre nu l-ar fi tras la pământ, monstrul l-ar fi sfâşiat în bucăţi. Kard căuta să se afunde cât mai adânc în pământul clisos.

Singura teamă ce-o avea acum era ca monstrul să nu apuce funia de alarmă care-l lega de suprafaţă şi să-l tragă spre el.

   Rechinul trecu pe lângă cele două funii, merse puţin înainte, apoi se înapoie. Căuta probabil prada ce-i scăpase în ultima clipă. Fireşte, nu putea să atace cele două trupuri pe jumătate afundate în pământul moale. Prada ar fi trebuit să plutească în apă, ca s-o poată înhăţa cu dinţii pe care îi are în partea dindărăt a capului.

   Acum însă, atinse funia pe care Petre o avea petrecută în jurul trupului şi cu o smucitură puternică Uriaşul fu ridicat o bucată în sus. Rechinul se năpusti spre el, socotind că avea în faţă o pradă uşoară. Petre îşi dădu imediat seama de primejdie, deschise ventilul şi aerul comprimat intra în costum. Fu ridicat în sus cu iuţeala fulgerului, dar dădu din nou drumul aerului afară şi se prăbuşi ca o piatră la fund.

   Manevra asta zăpăci rechinul, care-şi căuta rătăcit prada. Acum Petre se temea ca monstrul să nu tragă de funia cu care era legat George. Înainte de a se afunda din nou în nămolul de pe fundul mării, Uriaşul văzu că nu era nici o primejdie din partea aceasta.

   Rechinul continua să-şi caute prada şi ţâşni prin faţa intrării palatului scufundat. Petre îl urmărea fără să-l scape o singură clipă din ochi. Spre nespusa-i uimire văzu că monstrul, lung de peste zece metri, făcu deodată o mişcare sălbatică. Ca o săgeată se repezi prin apă, se întoarse iute îndărăt, năpustindu-se spre intrarea vechiului palat.

   Acolo se afla George ...

   Fără să ţină seama de primejdia care-l ameninţa pe el însuşi, Petre se ridică încetişor... mai bine să fie sfâşiat el în bucăţi decât să i se întâmple ceva scumpului său George.

   Începu să facă mişcări puternice cu braţele, căutând să atragă atenţia rechinului asupra lui. Izbuti într-adevăr. Bestia se năpusti spre intrarea vechiului palat, îşi schimbă însă direcţia, îndreptându-se spre îndrăzneţul Uriaş, care-l înfrunta cu atâta bărbăţie.

   Petre îşi făcuse planul ca în ultima clipă să se afunde din nou în nămol păcălind astfel pe rechin. Spre marea lui mirare văzu că George se repezi brusc înaintea rechinului şi-i înfipse în trup o lamă scânteietoare. În clipa următoare, un val de spumă îi acoperi vederea. Simţea cum apa se tulbura în jurul său şi îşi dădu seama că monstrul da cu furie din coadă, dar nu putea ghici ce făcuse George cu el.

   Trăi câteva clipe de groază închipuindu-şi că rechinul înhăţase pe tânăr; apoi văzu animalul trecând ca o săgeată pe deasupra lui pierzându-se în nemărginirea întunecată a apei şi lăsând în urmă

o dâră groasă, roşie.

   Bunul Uriaş îşi zise că George izbutise să rănească monstrul; se ridică şi privi spre palat. Când apa din jurul său se mai limpezi, îl văzu pe tânărul Farrow stând liniştit în faţa intrării largi a palatului.

   Stăpânit de o bucurie nespusă Petre ridică braţele, George îi răspunse în acelaşi fel, apoi se îndreptă încetişor spre cei doi tovarăşi, cărora le ajută să fixeze funia în jurul lăzii grele.

   Căpitanul Farrow răsuflă uşurat când cei de jos dădură semnalul de ridicare la suprafaţă a funiei de rezervă. Ştia că primejdia trecuse şi rechinul pe care-l văzuse fusese făcut inofensiv.

   Sipetul greu fu tras în sus; în urma lui sosiră şi cei trei îndrăzneţi scufundători care renunţaseră să mai pătrundă în palatul străvechi, căci atacul rechinului le cam tăiase pofta.

   După ce dezbrăcară costumele grele şi se adunară pe puntea vasului, Petre întrebă:

   — Domnule George, ce ai făcut cu rechinul?

   — I-am împlântat în trup un paloş, pe care l-am găsit într-una din încăperile palatului. Din păcate, mi-a smuls din mână arma minunată şi a luat-o cu el. Dar tot am adus ceva din palatul scufundat, un inel cum n-aţi văzut încă. Tată, am zărit oglindindu- se în el rechinul, înainte de a da ochii cu el. Asta e una din numeroasele minuni ale Indiei.

   Prinţul Ghasna se apropie şi zărind inelul scoase o exclamaţie de mirare care nu se potrivea de fel cu firea lui liniştită.

   — Domnule George, zise el apoi, inelul acesta este un giuvaer de preţ al familiei mele. Mai există încă un exemplar asemănător pe care-l poartă unchiul meu, acela care a cucerit puterea prin forţă. Acesta pe care-l porţi dumneata în deget a fost luat de unul din strămoşii mei care fusese nevoit să fugă de acasă, din pricina unor neînţelegeri familiale. El are însuşirea să se potrivească pe orice deget şi afară de asta, purtătorul lui poate zări în diamantul mare toate primejdiile de care e ameninţat. Domnule George, inelul acesta îţi aparţine acum şi prin el ai intrat de fapt în familia noastră. Mă bucur nespus de acest lucru.

   — Alteţă, asta mă obligă să mă afund din nou în mare şi să încerc să vă aduc şi alte obiecte din castelul străvechi, zise George. Lucrul acesta trebuie doar să fie de mare interes pentru d-voastră. Inelul însă, nu-l pot primi căci este prea preţios. Vă aparţine doar d-voastră.

   Vru să-l scoată din deget dar inelul părea turnat. Prinţul Ghasna zâmbi.

   — Nu vrea să plece, zise el, şi-a găsit stăpânul. Păstrează-l, domnule George, căci îţi va aduce noroc şi-ţi va fi de mare folos. Nu uita că prin el ai intrat în familia noastră. Te rog să nu mai cobori în mare. Din câte ştiu, strămoşul meu a luat cu el la plecare numai un sipet plin cu lucruri de preţ şi care cred că se află acum în faţa noastră. Domnule căpitan, eu nu am nici un drept asupra acestor obiecte şi te rog să hotărăşti dumneata ce să se tacă cu ele. Totuşi, dacă se va afla printre ele un pumnal cu mâner de jad, în formă de tigru, aş cere să-mi fie dat. Acest pumnal este stema familiei noastre nobile, care a avut un rol mare în istoria Indiei.

   Sipetul fu deschis, în prezenţa tuturor. Conţinea bijuterii de mare preţ şi la suprafaţă chiar se afla pumnalul amintit de prinţul Ghasna.

   Farrow propuse ca prinţul să ia totul, dar acesta refuză cu energie. În cele din urma se înţeleseră ca Ghasna să păstreze toate obiectele privitoare Ia familia sa, iar Fernando şi echipajul submarinului împărţiră monezile de aur şi argint, care formau cea mai mare parte a comorii.

   Spre seară se despărţiră de Fernando şi submarinul porni în larg. Vestea răscoalei ajunsese la urechea autorităţilor engleze, care nu vor întârzia să trimită un vas de război. Căpitanul Farrow avea toate motivele să se ferească de această întâlnire.

SFÂRŞIT

Volumul 13

TAINA CHINEZULUI

    NEGUSTORUL FU NANG

    HM! NU-MI PREA MIROASE MIE BINE PE AICI:.. mormăie Petre, intrând împreună cu Farrow, George şi doctorul Bertram în micul restaurant, care stătea cam singuratic la marginea portului din Makassar, în insulele Celebes.

   — Tăcere! îi şopti căpitanul, cred că-ţi dai seama că nu trebuie să-atragem atenţia asupra noastră. E destul de prost c-am fost nevoiţi să venim încoace, spre a ne cumpăra acid pentru acumulatori. Nu ştiu ce să zic, dar în drumul ăsta spre Saigon numai de buclucuri am dat.

   Cei patru marinari, purtând haine civile, străbătură sala plină până la ultimul loc. Găsiră cu greu o masă. Alături de ei se afla o societate zgomotoasă si un bărbat înalt, blond, vorbea cu glas tunător. Părea să fie neamţ, dar vorbea englezeşte:

   — ... am văzut-o doar eu ochii mei, tocmai spunea el, era o coadă lungă şi groasă de calcan, cu spinul acela uriaş înfipt într- unsa. A trecut aproape de tot de barcă, ridicând apa la câţiva metri înălţime. Marinarii s-au întors repede şi au vâslit ca nebunii înapoi la vapor. Dracu s-o ia nici pe corabie nu ne mai simţim în siguranţă şi-am face bine să ne cărăbănim de pe aici.

   — Ei, da, există calcani care ajung la mărimi uriaşe, îşi dădu cu părerea unu din cei de faţă, un om mai în vârstă, cu barba albă şi figura inteligentă. S-au văzut cazuri când au smuls vaporul din ancoră şi s-au încolăcit în jurul lanţului. S-au prins calcani care aveau lungimea de nouă metri şi fără coadă măsurau şapte metri. Cred şi eu că marinarii au luat-o la fugă când dihania a început să dea din coada ei grozavă. Ceea ce mă miră, însă, e că s-a apropiat atât de mult de ţărm.. De obicei, nu prea se încumetă.

   — Cu toate astea vasul nostru se găsea aproape de tot de ţărm când s-a ivit calcanul. Voiam să cumpărăm zahăr din birtul care se află pe acolo. Interesant e că localul acesta are un calcan zugrăvit pe firmă.

   — Aşa e, am văzut şi eu casă aceea, interveni un alt marinar, un uriaş, cu părul roşu al cărui chip trăda brutalitate. E pe una din

insulele alea mici, cam la vest.

   — Cu alte cuvinte în arhipelagul Spermonde? întrebă bătrânul. Ce rost are acolo un birt? Cine Dumnezeu se abate prin locurile alea?

   — Totuşi, se văd adesea bărci cu motor şi corăbii malaieze, răspunse roşcovanul. Nu-i duce tu grija birtaşului, îşi scoate el de- o pâine.

   Bătrânul făcu o mutră serioasă şi clătină încetişor capul. Gestul acesta avu asupra roşcatului aceeaşi înrâurire pe care o are o basma roşie asupra taurului.

   — După cum văd, nu prea îţi vine că crezi, izbucni el şi lovi cu pumnul în masă, încât săriră în sus toate paharele. Când îţi spun, eu că mulţi negustori din Makassar şi marinari de pe vapoarele străine pescuiesc pe acolo, să ştii că aşa e. Ai înţeles?

   — Eu locuiesc de patru ani aici în Makassar, răspunse bătrânul, liniştit şi umblu cu corăbioara mea adesea prin arhipelagul Spermonde, dar până acum n-am văzut pe nici unul pescuind pe acolo.

   Uriaşul sări de pe scaun şi ridică pumnul, gata să-l repeadă în potrivnicul său.

   — Ţi-ai pierdut minţile, Morton? răcni patronul.

   Câţiva muşterii de pe la alte mese se ridicară de asemenea în picioare, speriaţi. Petre tocmai dusese la gură un pahar cu whisky, când se produse atacul roşcovanului. Fără să stea o clipă pe gânduri, îşi zvârli paharul drept în obrazul marinarului, apoi se ridică de la locul său şi cu o smucitură făcu să cadă în jos braţul ridicat. Morton — cum îl numise patronul — scoase un răget de taur. Whisky-ul tare îl orbise aproape şi începu să-şi frece ochii ca un disperat. Pentru moment era scos din luptă, dar când i se limpezi înaintea ochilor, se năpusti asupra lai Petre cu un strigăt răguşit. Era ceva mai înalt decât Petre, poate şi mai puternic. Uriaşul era însă mai sprinten şi antrenat în tot soiul de sporturi, printre care şi boxul.

   Cei de faţă, care se aşteptaseră, desigur, să-i vadă încăierându-se, rămaseră cam dezamăgiţi când Morton îl doborât de Petre cu o singură lovitură în bărbie.

   Cu toate acestea, spectatorii nu-şi precupeţiră aplauzele pentru Petre. Acesta zise însă patronului:

   — Cine este Morton ăsta? Cred că va trebui să mă păzesc de el cât timp voi rămâne în Makassar, căci va căuta să se răzbune.

   — Hm! Morton e timonier pe o corabie care aparţine chinezului Fu Nang, răspunse birtaşul. Pare să câştige bine la stăpânul său, căci totdeauna are franci.

   — Aşa e, asta m-a surprins şi pe mine, interveni bătrânul căruia Petre îi luase apărarea.

   Se apropie de uriaş, îi întinse mâna şi-i, spuse cu căldură:

   — Mulţumesc, domnule.

   — N-ai de ce, nu mi-am făcut decât datoria, răspunse Petre, simplu. Cu ăsta de colo nu cred să mai dau ochii vreodată, adăugă el, aruncând o privire marinarului care zăcea la pământ, fiindcă părăsim Makassar încă în cursul zilei de aii.

   — Cu toate astea n-ar fi rău să te păzeşti, îl sfătui bătrânul. Morton e foarte răzbunător din fire şi viclean nevoie mare. Atâta vreme cât vei fi în Makassar, să nu te miri dacă o să te atace pe furiş Dacă eşti cumva străin pe aici, ţi-aş putea fi de vreun ajutor. Mă numesc Gerard Koster, am fost marinar pe vremuri, acum însă mă îndeletnicesc cu negoţul, îţi stau cu plăcere la dispoziţie.

   — Asta se potriveşte de minune, interveni Farrow... Poate că ne vei putea ajuta sa găsim ceea ce ne trebuie. Sunt de părere să plecăm, căci nu prea am timp de pierdut.

   Morton zăcea nemişcat. Petre însă avea impresia că el se preface numai, aşteptând momentul prielnic să-l atace pe furiş, pentru a se răzbuna.

   — Fireşte că putem pleca, răspunse Koster. Mă bucur din inimă c-am dat peste nişte oameni cumsecade. Sunteţi musafirii mei, până veţi părăsi Makassar-ul.

   — Cu plăcere, domnule Koster, zise căpitanul, amabil. Iartă-mă că nu ne-am recomandat încă. O vom face când vom fi afară.

   Ultimele cuvinte le rostise încetişor şi-l privi pe Koster cu înţeles. Căpitanul plăti, apoi se pregătiră să părăsească localul.

   Petre nu-l slăbise o clipă din ochi pe Morton şi după ce făcu un pas spre uşă întoarse repede capul. Bănuise ei ce se va întâmpla: „leşinatul" se folosise de o clipă când nu era observat, sări în picioare şi trase repede un cuţit din buzunar. Dar n-apucă să tacă bine săritura, că Petre se şi repezi spre el.

   Cu mâna stângă apucă dreapta lui Morton şi cu dreapta îl pocni încă o dată sub bărbie, culcându-l la pământ. Se aplecă apoi şi luă cuţitul, care-i scăpase din mână.

   — Mai bine să-l păstrez eu, zise el, căci n-am poftă să mă trezesc ciopârţit

   Fără să-i mai pese de victima sa, se întoarse şi-i urmă pe tovarăşii săi.

   — Domnilor, zise Koster, când fură afară, v-aţi făcut din Morton ăsta un duşman înverşunat. Să fiţi cu mare băgare de seamă dacă aveţi drum prin locurile astea. Morton străbate adesea apele cu corabia chinezului şi se poate să vă mai întâlniţi cu el.

   — Nu cred să ne mai revedem, răspunse căpitanul, zâmbind. Cât despre dumneata, sunt sigur că nu ne vei trăda. Probabil că ai auzit de numele meu, sunt căpitanul Farrow.

   — Ah! Ce bine îmi pare! exclamă Koster, plin de bucurie. Sunt fericit, că vă cunosc, domnule căpitan. Am auzit despre faptele dumneavoastră vitejeşti şi v-am admirat sincer. Vă voi ajuta cât îmi va sta în puteri. Dar încă o dată: feriţi-vă de Morton. De acum încolo va trebui să mă păzesc şi eu de el.

   Farrow prezentă bătrânului pe însoţitorii săi, apoi zise:

   — De ce se înfuriase atât de rău Morton când spuneai că n-ai văzut niciodată corăbii în arhipelagul Spermonde? Trebuie să fie un motiv la mijloc. Aş dori să văd şi eu restaurantul acela, a cărui firma e un calcan. Apoi mă interesează şi faptul dacă există pe acolo un calcan atât de uriaş cum povestise marinarul. Îmi pare foarte ciudat însă că monstrul trăieşte în ape atât de puţin adânci şi că a atacat corabia.

   — Şi mie mi s-a părut ciudat, zise Koster. Toată chestia cu restaurantul singuratic şi furia lui Morton nu prea mi se pare lucru curat, orice aţi zice dumneavoastră.

   — Lasă că mergem noi pe acolo şi om vedea ce e, zise Farrow. În primul rând chestia mă interesează foarte mult şi pe urmă aş dori să ţin seamă de prevenirea dumitale cu privire la Morton şi să încerc dacă nu cumva îl putem face nevătămător. Chiar dacă nu prea coborâm pe uscat, mai ales prin porturi, totuşi el poate fi o primejdie pentru noi.

   — Foarte adevărat, domnule căpitan, încuviinţă Koster. Va încerca chiar să vă găsească, deşi nu prea îi va veni uşor. Dar ţineţi într-adevăr să mergeţi pe insula cu birtul singuratic? Aş zice să vă lipsiţi mai bine, căci am o presimţire că se petrec pe acolo lucruri nu prea curate.

   — Tocmai de aceea mă interesează, zise Farrow râzând. Mai întâi să rezolvăm chestia principală pentru noi. Aş putea găsi pe aici două baloane cu acid pentru acumulatori?

   — Fireşte, domnule căpitan: Fu Nang, chinezul despre care vorbeam le are în depozit. Hm! s-ar prea putea să dăm acolo de Morton, dar dacă ne grăbim, vom ajunge înaintea lui.

   Şi-i voi spune chinezului ce fel de poamă e timonierul său.

   Îi conduse pe prietenii noştri de-a lungul străzii principale şi în curând ajunseră în faţa unui soi de şopron lung, vopsit în alb, unde erau depozitele lui Fa Nang.

   Căpitanul Farrow şi tovarăşii săi îşi dădeau bine seamă că trebuia să se ferească de răzbunătorul Morton, de aceea îşi ţinea revolverele la îndemână.

   Negustorul Fu Nang făcea impresie bună în aparenţa. Era înalt şi subţire, purta un costum de tropice bine croit şi avea maniere distinse. Farrow, însă, care se pricepea la oameni, zări în ochii chinezului o expresie careul îndemnă să fie cu băgare de seamă. Îşi spunea că individul acesta ar face moarte de om, dacă ar fi să tragă ceva foloase de pe urma unei crime.

   Când Koster ceru două tuburi de acid, chinezul făcu ochi mici şi-i măsură pe Farrow şi oamenii săi ca o privire care căuta să pătrundă în fundul sufletelor. Căpitanul avu o senzaţie neplăcută. Să bănuiască oare ceva chinezul ăsta despre submarinul căutat de autorităţi? În orice caz, cantitatea mare de acid cerută de Koster trebuia sa-i dea de bănuit. Dar Farrow se linişti repede. Ce-i putea face Fu Nang? Submarinul se afla afară din oraş, într-un golf ascuns privirilor. De asemenea, şi barca de aluminiu, cu care veniseră încoace, era la loc sigur. Koster va duce tuburile cu acid la barcă, apoi chinezul putea să facă ce-o vrea. Se aflau aici pe teritoriu olandez şi n-avea să se teamă de nimic. Plăti preţul cerut, apoi Koster povesti lui Fu Nang chestia cu Morton.

   Chinezul îşi exprimă imediat părerea de rău pentru cele întâmplate, făgăduind că-l va pedepsi aspru pe timonierul sau. Când însă, Koster pomeni de birtul singuratic, Farrow observă că privirea chinezului se întunecă. Nu cumva Fu Nang...?

   Nu-şi putu ţese gândul în întregime, căci din uşa magazinului se auzi un strigăt de furie. În clipa următoare, Morton se năpusti asupra lui Petre, ţinând în mină un drug de fier cu vârful ascuţit.

   Eroii noştri traseră imediat revolverele din buzunare, hotărâţi să-l culce la pământ pe timonierul înfuriat. Dar Fu Nang sări ca o pisică înaintea uriaşului. Farrow se aştepta ca în clipa următoare chinezul să se prăbuşească la pământ cu ţeasta sfărâmată, căci Morton era într-o stare încât te puteai aştepta la orice din partea lui. Fu Nang, aruncă numai braţul drept înainte, apucând gâtul marinarului. Era un atac folosit de popoarele asiatice şi care se întemeia pe cunoaşterea temeinică a anatomiei corpului omenesc.

   Morton se clatină, scoase un horcăit înfiorător şi se prăbuşi greoi la pământ. Prin gura-i întredeschisă ţâşni sângele.

   Fu Nang privi liniştit la victima sa, apoi, întorcându-se spre Farrow, făcu o plecăciune şi zise:

   — Morton nu mai prezintă nici o primejdie pentru dumneavoastră, domnilor. Mi-am ţinut făgăduiala şi l-am pedepsit aspru. Graiul i-a pierit pentru totdeauna. Să pun să vă ducă baloanele cu acid pe vapor?

   — Nu, mulţumesc, răspunse Farrow, politicos. Domnul Koster

va avea bunătatea să le ia cu o trăsură.

   Fu Nang zâmbi şi zise:

   —  Domnii mei, eu fac tot felul de afaceri şi ştiu să fiu discret. Puteţi avea deplină încredere în mine. Dar fie cum vreţi dumneavoastră, le voi ţine la dispoziţia domnului Koster. Vă pot, însă, împrumuta un cărucior, pe care mi-l va aduce înapoi domnul Koster.

   — Da, asta mi-ar convenit căci economisim timpul,

   Fu Nang chemă un servitor şi-i dădu o poruncă pe limba lui. Farrow regreta mult că nu ştia chinezeşte, căci Fu Nang vorbi cam mult servitorului, ceea ce i se păru suspect. Îl privi pe doctor, care ştia multe limbi şi observă pe chipul acestuia o expresie de încordare.

   Servitorul se făcu nevăzut şi Fu Nang, zâmbind necontenit, se adresă din nou lui Farrow.

   —  Trebuie să-i explic în amănunţime cel mai mic lucru servitorului meu. Vă mai trebuie ceva, domnule? Mărfurile mele sunt de primă calitate, ceea ce vă poate confirma domnul Koster.

   Farrow se gândi o clipă, dar nu-i dădu nimic în gând. Tocmai atunci se înapoia şi servitorul, trăgând după el un cărucior mare şi solid. Cele două baloane fură încărcate. Koster şi Petre luară căruciorul şi plecară din prăvălie.

   — Ah! aş avea nevoie de o sticluţă cu benzină pentru bricheta mea, se adresă doctorul lui Fu Nang.

   Farrow fu cam surprins de cererea asta, căci aveau pe submarin benzină destulă. Dar se feri să pună vreo întrebare, sau să-şi trădeze surprinderea. Îşi spunea c-o fi având vreun motiv temeinic doctorul.

   După ce acesta plăti sticla cu benzină, îşi luară rămas bun de la chinez. Morton zăcea nemişcat la pământ. Doctorul observă însă, în trecere, că respira din nou regulat.

   Când se îndepărtară de prăvălia lui Fu Nang, căpitanul se grăbi să întrebe:

   — Dragă doctore, ce spunea chinezul servitorului său? Doar nai cumpărat benzina de florile mărului?

   — N-am priceput totul, căci prea vorbea repede, atâta doar am înţeles ca individul să ungă, roţile căruciorului cu nu ştiu ce fel de unsoare. Mi-am spus atunci că va îndruma un câine pe urmele noastre. Poate că Fu Nang bănuise cine suntem şi vrea să pună mâna pe premiul oferit de fostele puteri aliate. Privirile lui nu miau plăcut deloc.

   — Nici mie, zise căpitanul. Şi eu am avat acelaşi gând cu dumneata. Fără îndoială că bănuieşte în noi pe cei căutaţi. Cine

cumpăra atâta acid pentru acumulatori şi o transportă pe furiş? Vom curăţa roţile căruciorului de îndată ce vom ieşi din oraş.

   Petre şi Koster erau cu mult înainte. Farrow, George şi doctorul se grăbiră şi-i ajunseră din urmă. Când fură la ultimele case ale oraşului opriră căruciorul şi spălară roţile cu benzină. Îşi urmară apoi drumul în linişte şi după o jumătate de ceas ajunseră la desişul în care îşi ascunseseră barca. Tovarăşii îşi luară rămas bun de la Koster, care-i încredinţa încă, o dată că nu va sufla nici un cuvânt despre local unde au fost transportate baloanele cu acid.

   II

   URMĂRIŢI DE POLIŢIE

   CELE DOUA BALOANE fură încărcate în barcă, tovarăşii luară loc alături şi Petre, prevăzător ca întotdeauna, privi mai întâi printre crengile desişului spre largul mării. Deodată, scoase o exclamaţie şi spuse în şoaptă:

   — Se vede o barcă cu motor, cu poliţişti olandezi şi vameşi. Probabil că umblă după contrabandişti. Cred însă c-ar îi bine să ne păzim noi.

   — Fireşte, zise Farrow. De fapt, nu ştiu dacă trebuie plătită vamă pentru acid de acumulatori, dar asta n-are de-a face. Oricum, e bătător la ochi să dea peste noi în bărcuţa asta, vâslind de-a lungul coastei. Trebuie să rămânem ascunşi până vor pieri în zare. Ei, iată-l pe domnul Koster că se întoarce.

   Fostul marinar se apropie de ţărm, se aplecă şi zise încetişor:

   — Domnule căpitan, pe câmp dau târcoale poliţişti, l-am văzut şi pe Fu Nang, cu un câine după el. Ne-au pierdut urma, căci aleargă fără rost, încolo şi încoace. Mă tem însă că vor veni spre, noi.

   — Hm! ar fi cam neplăcut, zise Farrow. Dar ce putem face? Pe mare a apărut o barcă cu motor, cu poliţişti şi vameşi. Trebuie să ne ascundem cât mai bine, ca să nu ne poată găsi. Căruciorul unde l-ai lăsat, domnule Koster?

   — L-am ascuns într-un tufiş şi trag nădejde că nu vor da de el. Cred, totuşi, că vor descoperi potecuţa pe care am apucat venind încoace. Poate că izbutiţi s-o luaţi de-a lungul ţărmului, ocrotiţi de crengile aplecate ale tufişurilor.

   — În cazul acesta trebuie să vii neapărat şi dumneata cu noi, domnule Koster, zise căpitanul. Ai putea avea neplăceri dacă vor da de dumneata aici. Fu Nang va susţine, desigur, că ai ajutat la transportul celor două baloane cu acid. Când primejdia va fi trecută, te vom debarca pe uscat.

   Koster urmă sfatul căpitanului şi sări în barca de aluminiu, care se scufundase mult sub povara pe care o ducea.

   Când primejdia părea oarecum înlăturată, barca începu să înainteze puţin printre crengile tufişului şi ajunse la vreo cincizeci de metri de locul unde se oprise întâi. Printr-o deschizătură largă în frunziş, se putea vedea marea până la ţărm şi când George scoase cu băgare de seamă capul, zări barca îndepărtându-se direct spre, locul unde se aflau ei.

   Se retraseră repede câţiva metri îndărăt şi rămaseră liniştiţi. Peste puţin timp auziră zgomotul elicei care se învârtea înapoi, ca să stopeze. Se auziră şi glasuri din ce în ce mai lămurite. Unul din ele spunea în olandeză:

   — Fu Nang ne-a alarmat degeaba. Mă mir, căci el e de obicei vrednic de încredere.

   — Domnule comisar, gândeşte-te, însă, cât de ciudat e faptul că străinii au cumpărat o cantitate atât de mare de acid. Numai un submarin are atâţia acumulatori, necesari călătoriei sub apă. Koster ăla, care a cumpărat baloanele, nu-i va trăda pe prietenii săi, dimpotrivă, va căuta să-i ocrotească, dacă e vorba într-adevăr de căpitanul Farrow cu oamenii lui. Bănuitor e şi faptul că de la un loc se pierd urmele roţilor. Fu Nang o fi având el dreptate în chestia cu benzina, indivizii au spălat roţile cu ea, dar asta înseamnă că Farrow pricepe chinezeşte. Să nădăjduim, însă, că Vassen şi poliţiştii vor sosi curând de pe câmp şi atunci vom vedea ce e de făcut.

   Tovarăşii se priviră cu înţeles. După cât se părea, chinezul se afla în bune relaţii cu poliţia şi sub ocrotirea acestei prietenii îşi făcea în voie şi afacerile lai, mal mult sau mai puţin cinstite.

   Se scurse vreun sfert de ceas în linişte, apoi se auziră dinspre ţărm crengi trosnind, foşnet de frunze şi glasuri omeneşti.

   — Ei, Vassen, n-ai găsit nimic? strigă comisarul din barcă. Ce Dumnezeu, Fa Nang e om de încredere! Ce-ar fi să dăm drumul câinilor să cerceteze tufişurile? Astfel trebuie să dăm de ei.

   — Da unde or fi lăsat căruţul chinezului? întrebă Vassen. Nu prea cred să se fi îndreptat încoace. Mai mult ca sigur c-au făcut un ocol şi-or fi acum pe malul celălalt. Ştiau pesemne că vor fi urmăriţi de câinele chinezului, la ce alta să fi cumpărat benzina, dacă nu pentru a spăla roţile?

   — Drace! parcă aş zice că ai dreptate, Vassen! mormăi comisarul. Acum e, desigur, prea târziu, cine ştie pe unde o fi ajuns submarinul! Pe Koster ăla o să-l luăm noi la zor să ne spună unde au fost duse baloanele. De vreme ce suntem aici, nu strică să dam drumul câinilor să cerceteze desişul. Stai că venim pe ţărm să discutăm planul în amănunţime. Se auzi lămurit cum traseră barca lângă ţărmul de corali şi cum coborâră apoi, discutând ca însufleţire între ei.

   După câteva clipe de chibzuială încordată, George ridică brusc capul şi-l privi pe tatăl său cu ochi scânteietori.

   — Tată, zise el, am născocit un plan minunat. Barca poliţiei a rămas fără pază şi mă gândesc să le joc un renghi. Voi înota într- acolo şi le voi strica motorul, tăind numai conducta de benzină, care e de aramă. Treaba va merge uşor, apoi ne cărăm de aici. Va trebui să trecem prin deschizătura din tufiş, dar ei nu ne vor putea urmări, căci, până să-şi facă reparaţia, noi vom fi pe submarin.

   — Hm! ideea ta nu e rea, zise căpitanul, dar e cam primejdioasă. Dacă te descoperă, suntem şi noi pierduţi, căci atunci vor şti olandezii că ne aflăm pe aproape.

   — Tată, să n-ai nici o grijă, fac eu treaba lesne, zise tânărul, plin de încredere. Ştii doar că mă pricep la înot şi la afundare în apă. Poate că nici nu va fi nevoie să pătrund în barcă, ci să le stric numai elicea pe dinafară sau să găuresc fundul.

   — Bine, aprobă Farrow, codindu-se. Numai, vezi să nu fii descoperit, căci atunci suntem pierduţi cu siguranţă.

   George începu să se dezbrace şi zise:

   — Pierduţi am fi dacă vor da drumul câinilor să cerceteze desişul. Inteligentele animale ne vor adulmeca urma, asta e în afară de orice îndoială. Sunt încredinţat că planul meu e bun şi voi purta eu de grijă să reuşească.

   — Domnule Koster, zise acum Farrow, cred că cel mai nimerit lucru ar fi să mergi cu noi. Ai auzit că poliţia nu te va lăsa cu una, cu două,

   — Nu, domnule căpitan, autorităţile nu-mi pot face nimic. Cine m-ar fi putut opri să-ţi dau o mână de ajutor pentru transportarea celor două baloane cu acid? Plecaţi sănătoşi, eu cobor aici şi mă duc la locul unde am lăsat căruciorul, căci trebuie să-l duc înapoi chinezului. Aş merge cu plăcere cu dumneavoastră, în arhipelagul Spermonde, dar mi-e cu neputinţă să-mi părăsesc afacerile. M-a bucurat mult cunoştinţa dumneavoastră, domnule căpitan.

   — Dacă veţi mai veni cândva prin Makassar, vă rog să nu mă ocoliţi.

   — Bine domnule Koster, să nădăjduim că ne-om revedea, zise Farrow cu căldură. Primeşte mulţumirile mele pentru ajutorul pe care n-i l-ai dat!

   Îşi strânseră mâinile, apoi Koster ieşi din barcă şi rămase nemişcat, în loc. Nu trebuia să atragă atenţia poliţiştilor prin zgomotul ce l-ar fi făcut tăindu-şi drum prin tufiş. Va aştepta deci, până ce George va îndeplini planul îndrăzneţ.

   Farrow, fu cuprins de îngrijorare, văzându-l pe, fiul său, gol puşcă, dându-şi drumul în apă, înarmat cu un cuţit. Tânărul îşi primejduia viaţa şi inima lui de părinte cu greu se lăsase înduplecată.

   Dar George era plin de încredere în sine, îşi dădea bine seama că salvarea tuturor atârna de, el.

   Ţărmul cădea drept în jos şi apa avea câţiva metri adâncime. Trebuia, deci, să înoate, şi era împiedicat s-o facă din pricina crengilor ce atârnau până la suprafaţa mării. Ajunse eu bine la capătul deschizăturii din desiş, unde se afla barca poliţiei.

   Aceasta era la vreo şase metri de el şi George observă cu bucurie că nu era nimeni într-unsa. Se uită la stânga şi văzu doi poliţişti stând pe ţărm, cu spatele spre apa, aplecaţi printre crengile tufişului, iscodind cu privirea.

   Probabil că aşteptau sosirea câinilor, astfel că nu va trece mult şi aceştia vor porni să descopere locul unde se ascunseseră urmăriţii. George trebuia, deci, să se grăbească, dacă ţinea să-i salveze pe ai săi.

   Îşi umplu plămânii cu aer, apoi se afundă în apă, înotând spre barca cu motor. Deşi apa sărată a mării îi ardea ochii, George îi ţinea totuşi deschişi, ca să vadă încotro merge. Ajunse cu bine sub carena bărcii şi ieşi la suprafaţă în dreptul pupei, unde era ascuns de privirile poliţiştilor.

   Se înălţa, eu băgare de seamă şi privi peste marginea bărcii. Avusese noroc căci se afla în apropierea motorului şi tot acolo era şi conducta de benzină. Tânărul erou arunca o privire în jur, se ridică apoi cu totul şi peste câteva clipe era în barcă. Se lasă cu pântecele pe punte şi fără să stea mult pe gânduri se apucă de treabă. Cu ajutorul cuţitului pe care-l luase, tăie fără mare greutate conducta de arama. Nu se mulţumi, însă, numai cu atâta. Dacă se afla vreun mecanic iscusit printre poliţişti nu-i va fi greu să lege conducta la loc şi astfel motorul nu va fi lipsit de combustibil. De acea îl mai tăie într-un loc, şi scoase o bucată lungă de un metru din ea.

   Mulţumit cu lucrul său, se pregătea tocmai să se înapoieze când observă că barca era prevăzută cu reflectoare, care se alimentau cu carbid. Aşadar se aflau şi tuburi de cauciuc. Orice mecanic se va gândi să înlocuiască repede bucata de conductă a motorului cu tuburile reflectoarelor. Aşa că trebuia să facă ce-o

face şi să scoată motorul din funcţiune.

   Nu putea să înainteze spre proră, unde se aflau reflectoarele, căci l-ar fi putu zări lesne poliţiştii. Apoi, chiar dacă ar fi izbutit să îndepărteze tuburile de cauciuc, se găseau, probabil altele de rezervă.

   Privirea, lui George se opri asupra carburatorului, deşurubă repede capacul şi scoase afară piesele. Aşa, acum motorul era cu neputinţă de întrebuinţat pentru câtva timp.

   Vru să se îndepărteze, dar un nou gând îl opri în loc. Vasul acesta, fiind în serviciul statului, era, prevăzut cu piese de rezervă, pentru cazul când pornea la drum lung. Carburatorul, ar putea deci, reparat la iuţeală şi atunci toată munca lui ar fi fost zadarnică.

   Fără să stea pe gânduri, George tăie toate cablurile care porneau cilindri şi magnetouri. Cu asta făcuse destul şi nu-i mai rămânea decât să fugă.

   Înălţă capul cu băgare de seamă şi privi spre ţărm. Cei doi poliţişti de paza stăteau încă în poziţia de la început, cu spatele spre, apă. Dar George auzi dinspre tufiş lătrat de câini şi asta-l îndemnă să se grăbească!

   Se ridică de tot în picioare şi întinse braţul spre marginea deschizăturii, unde bănuia că se află barca de aluminiu. Apoi arătă spre celălalt capăt al deschizăturii şi făcu repede câteva mişcări cu braţele, cum fac înotătorii. Vroia să dea de înţeles prin asta că va înota spre partea cealaltă, unde se va urca în barcă, la adăpostul privirilor poliţiştilor.

   Spre marea lui bucurie, văzu că barca începu să alunece fără zgomot printre crengile tufişurilor. Petre se pricepea să vâslească repede.

   Cu băgare de seamă George sări, peste marginea vasului şi se lasă în apă. Acum nu se mai afundă, ci înotă, la suprafaţă. Avea cel mult şase metri de înotat. Ajunse cu bine la punctul pe unde trebuia să treacă barca, dar deodată se auziră de pe mal strigăte puternice:

   — Opreşte! Opreşte!

   În aceeaşi clipă Petre începu să vâslească cu putere şi barca de aluminiu porni ca o săgeată. De pe mal, însă, detunară, împuşcături.

   George se gândi cu spaimă că vreunul din ai săi ar putea nimeri tocmai când era aproape de salvare. Dar cei doi poliţişti erau prea uluiţi de ivirea neaşteptată a bărcii, pentru a mai sta să ochească. Trăgeau la nimereală.

   După câteva clipe, barca trecu pe lângă George care se

încleştă cu mâinile de margine şi ajutat de Petre sări înăuntru.

   — Bravo, băiatule, halal să-ţi fie! zise Farrow. Văd după chipul tău strălucitor că treaba s-a făcut. În ce fel ai stricat motorul?

   George povesti pe scurt cele întâmplate.

   — Drace! exclamă doctorul Bertram, zău că eu n-aş fi fost în stare. George, ai dovedit încă o dată că eşti un băiat inteligent şi îndemânatic, cum nu-s mulţi ca tine.

   Tânărul răspunse cu modestie că nu făcuse decât, ceea ce ar fi făcut oricare altul în locul lui, apoi puse şi el mâna pe o lopată şi-i ajută lui Petre, care lovea apa nebuneşte.

   Căpitanul şi doctorul Bertram dădură si ei o mână de ajutor, căci trebuia s-ajungă cât mai repede pe submarin, înainte ca poliţiştii să pornească în urmărirea lor cu altă barcă.

   Se înţeleseră dinainte să se reîntoarcă pe întuneric în golful dosnic, unde se afla submarinul. Acum, nu le rămânea altceva, de făcut. Nu se puteau încumeta să se aciuieze pe undeva tot restul zilei, căci poliţiştii, ajutaţi de reflectoare, vor cerceta coasta şi în timpul nopţii, pentru a da de urma bărcii de aluminiu.

   Era o mare îndrăzneală din partea lor să vâslească pe aici ziua în amiaza mare, căci se putea să fie descoperiţi de vreo corabie care trecea întâmplător, în drum spre portul apropiat.

   Din fericire, pluteau, pe lângă tufişuri dese, ale, căror ramuri se aplecau până aproape de mare.

   În sfârşit, ajunseră şi la golful ascuns în care se afla minunatul lor „Dox". Periscopul se înălţa din apă, ca la vreo zece centimetri. Îndată ce barca intră cu viteză în golf, submarinul se urcă la suprafaţă. Un om stătuse necontenit la periscop, deoarece primul ofiţer Rindow ţinuse seama şi de eventualitatea că tovarăşii săi sar putea întoarce înainte de vremea hotărâtă.

   Câţiva marinari ieşiră imediat pe punte. Cele două baloane cu acid fură transportate în interior, barca de aluminiu fu dusă sus şi demontată.

   După câteva minute totul, era în ordine, chepengul turnului fu închis, iar pompele puternice pompară apa în tancurile de balast. Submarinul se lăsă afund încetişor şi în curând nu se mai vedea decât periscopul ieşind la suprafaţa.

   III

   SCĂPAŢI CA PRIN URECHILE ACULUI

   INGINERUL HAGEN luă imediat în primire cele două baloane cu acid, pentru a-şi pune în ordine acumulatoarele.

15

   Submarinul trebuia să rămână până seara pe fundul golfului, iar în timpul nopţii urma să plutească la suprafaţă cu motoarele diesel, pentru ca în felul acesta acumulatoarele să se încarce din, nou.

   La periscop stătea de veghe un om, care cerceta marea. Farrow porunci marinarilor însărcinaţi cu slujba aceasta să-i dea de veste imediat ce vor observa ceva suspect.

Trecuse vreo jumătate de ceas de la înapoierea

bărcii de aluminiu, când omul de la periscop comunică jos cu glas

tare:

   — Căpitane, văd corăbii şi o barcă cu motor.

   Farrow se repezi la periscop şi zâmbi în felul lui, zărind, în barcă poliţişti. Barca părea escortată de cele două corăbii.

   Închise ochii, orbit de lumina puternica a soarelui care ieşise dintr-un nor şi nimerise cu razele puternice direct în lentila periscopului. Căpitanul îl trase îndată în apă, trebuind să fie cu băgare de seamă, căci se putea ca poliţiştii sau marinarii să-l zărească. Dădu ordin oamenilor să nu mai înalţe periscopul, apoi se îndreptă spre cabina acumulatoarelor, unde inginerul Hagen era ocupat.

   — Vom putea merge câtva timp sud apă, dragă Hagen? Au destul curent acumulatoarele?

   — Exclus, domnule căpitan. Mai avem atâta curent cât să putem pompa afară apa din tancuri.

   — Hm! asta-i cam neplăcut, se prea poate ca periscopul să fi fost observat, când razele, au căzut pe lentilă. Aş dori să mă îndepărtez puţin de local, unde ne aflăm. Eii, dar n-avem încotro, trebuie să ne lăsăm în voia norocului.

   Totuşi, căpitanul era oarecum neliniştit. Era aproape sigur că poliţiştii cercetaseră coasta cu toată atenţia, pentru a descoperi vreo urmă a bărcii dispărute. Nu cumva zăriseră strălucirea trădătoare a lentilei periscopului?

   Dar în definitiv, ce voiau de la el? Avea doar dreptul să rămână pe fundul golfului, chiar dacă fostele Puteri aliate porniseră vânătoarea împotriva lui. Apoi îi dădu însă în gând că autorităţile olandeze ar putea presupune că face contrabandă cu submarinul său şi în cazul acesta, aveau dreptul să-l silească să iasă la suprafaţă, pentru a supune vasul unei cercetări amănunţite.

De fapt, ar fi trebuit să-şi anunţe sosirea căpeteniei, portului Makassar, cum fac toate vasele. Deoarece n-o făcuse, era în dreptul lor să-l bănuiască de contrabandă şi să-l tragă la răspundere.

   Poate că totuşi va reuşi să iasă la suprafaţă când se va întuneca şi să se sustragă urmăririi.

   Încercă să se liniştească în felul acesta, dar mereu îi revenea gândul că îl ameninţă o mare primejdie, din cauza periscopului trădător. Se sfătui cu Rindow, expunându-şi temerile pe care le avea; primul ofiţer zise râzând:

   — Domnule căpitan, peste patru ceasuri se întunecă. Cum ne vor putea opri două corăbii şi o barca cu motor? Vom ieşi la suprafaţă şi vom porni la drum, fără să ne sinchisim de ele. Să mai aşteptăm două ceasuri, până ce soarele se va lăsa spre apus, apoi vom scoate periscopul afară şi vom vedea cum stăm. Dacă ne va ameninţa într-adevăr vreo primejdie vom avea timp atunci să ne sfătuim.

   — Hm! la drept vorbind, aşa ar fi, răspunse căpitanul, dar inima îmi spune că am păţit-o de data asta. Ei şi! Nu-i un motiv să ne pierdem curajul, am fost noi şi în situaţii mai primejdioase şi cu toate astea ne-am priceput să ieşim cu faţa curată.

   — Voi dispune să se servească cina mai devreme, zise Rindow, căci îndată ce se va întuneca vom avea de lucru. E păcat, totuşi, să nu ne putem schimba locul acum, adăugă el, gânditor, căci dacă periscopul a fost observat, poliţiştii nu se vor da în lături să cerceteze fundul golfului. Ne aflăm la o adâncime de douăzeci de metri, de văzut nu ne pot vedea, dar au ei alte mijloace să stabilească unde ne aflăm.

   — Nu ne-am putea înălţa cu vreo doi metrii? întrebă Farrow, îngrijorat. Poate că vreun curent prin golful ăsta, care ne va împinge ceva mai departe. M-am gândit şi eu că vor încerca să sondeze fundul golfului. Au şi dreptul să ne silească să ieşim la suprafaţă, de vreme ce ne bănuiesc de contrabandă.

   — Mă duc să vorbesc cu Hagen, domnule căpitan, zise primul ofiţer. Aici stăm pe nămol, dar e aproape sigur că e vreun curent mai sus.

   După câteva minute pompele goliră o cantitate de apă din tancuri, până ce submarinul se ridică vreo doi metri. Când zgomotul pompelor încetă, Farrow şi Rindow observară cu încordare barometrul, în cabina de comandă.

   — Ah! minunat! exclamă deodată Rindow. Barometrul, care indică exact, oscilaţiile vasului şi situaţia sa în apă, se mişcase uşor, dar ăsta era un semn că submarinul fusese prins de un curent.

   Încotro va târî monstrul de oţel nu puteau şti. Nu ştiau nici dacă se apropiau de ţărm sau erau duşi spre larg. În orice caz, îşi schimbau poziţia şi asta era lucrul principal pentru moment,

   Trecu o jumătate de ceas. Aparatul oscila relativ des, dovadă că curentul era destul de puternic. Deodată simţiră o smucitură şi în aceeaşi clipă Farrow şi Rindow strigară într-un singur glas:

   — Ne-am împotmolit!

   Aşadar, curentul târâse submarinul spre ţărm. Farrow chibzui câteva clipe apoi zise:

   — E mai bine aşa. Cred că ne-am îndepărtat o bună bucată de locul de unde eram înainte. Poliţiştilor nu le va mai da prin gând să ne caute în apropierea ţărmului. Vom rămâne aici liniştiţi până se va înnopta de tot. Suntem la optsprezece metri adâncime. Şi atât e de ajuns.

   — Eu aş propune să înălţăm periscopul, domnule căpitan, zise Rindow. Poate că ne găsim într-un punct unde soarele nu ne mai pot ajunge.

   — Hm! m-am gândit şi eu la asta, răspunse Farrow. Să încercăm, cu nădejdea în Cel de sus.

   Periscopul fu înălţat cu băgare de seamă. Căpitanul privi cu încordare prin el, tot înălţându-l centimetru cu centimetru. Apa devenea tot mai limpede în faţa câmpului vizual. Acum periscopul atinse aproape suprafaţa şi tot mai încet învârtea căpitanul roata cu ajutorul căreia era ridicat periscopul.

   În cele din urmă ieşi cu totul deasupra apei, şi atunci Farrow se încredinţa de două lucruri: în primul rindea fuseseră târâţi o bucată bună spre ţărm, şi în al doilea rând că pe locul unde se aflase înainte dădea târcoale barca cu motor.

   Deoarece razele soarelui nu mai cădeau în punctul în care se afla submarinul, Farrow putut să-şi îndrepte fără frică periscopul spre barca cu motor. Şi atunci văzu că poliţiştii făceau sondajul în golf, ceea ce însemna că tot zăriseră lentila periscopului.

   Spre a nu se expune din nou primejdiei, căci era posibil ca unul din poliţişti să descopere întâmplător periscopul, Farrow îl trase în apă.

   — Admirabil! exclamă Rindow când căpitanul îi povesti cele văzute. Acum rămânem liniştiţi aici până se vă lăsă întunericul, apoi vom porni la drum.

   — Ia dumneata comanda, iar eu mă duc în sala, de mâncare. Cred că George se află cu musafirii noştri. Domnişoara Jeanette Roule şi Julien Petit au trecut|prin multe, şi ştiu prin câte vor mai trece, până se vor vedea la adăpost sigur cu comoara lor. Nici prinţul Ghasna cu fiică-sa nu se vor putea plânge că s-au plictisit.

   — Dar ţineau cu orice preţ să meargă cu submarinul, răspunse Rindow, zâmbind. Aventuri au căutat, aventuri au găsit.

   Căpitanul îl găsi într-adevăr pe George în sala de mâncare,

împreună cu musafirii submarinului. Doctorul Bertram, care se afla şi el acolo, povestea tocmai despre fapta vitejească a lui George, datorită, căreia scăpaseră de urmărirea poliţiştilor olandezi.

   Frumoasa Sanja îşi privi iubitul cu atâta admiraţie, încât tânărul se înroşi până în albul ochilor. Prinţul Ghasna şi căpitanul Farrow priviră zâmbind la copii lor. Cât de frumoasă era această dragoste nevinovată!

   Căpitanul comunică, în câteva cuvinte musafirilor săi în ce situaţie se aflau; Din principiu spunea întotdeauna adevărul, oricât ar fi fost de neplăcut. Oaspeţii săi aveau nervi tari şi afară de asta ţinea să le atragă atenţia asupra primejdiei care-i ameninţa, pentru ca să ştie ceri aşteptau.

   Numai că situaţia nu era atât de gravă pentru moment, ca să existe motiv de îngrijorare, şi oaspeţii primiră vestea cu multă linişte şi sânge rece. Prinţul Ghasna zise:

   — Eu cred totuşi, domnule căpitan, că oamenii aceştia nu ne pot face prea mult rău. Ce au să facă daca vei porni cu submarinul pe întuneric? Cu tunul nu au dreptul să te oprească. Da ia apune mai bine ce părere ai d-ta despre chinezul acela Fu Nang şi de timonierul său Morton, căruia i-a luat graiul după cum ne povesteşte doctorul Bertram?

   — Din faptul că i-a luat graiul, strângându-l de beregată, deduc că Morton vorbise prea mult cu privire la birtul singuratec din arhipelagul Spermonde. Poate că Fu Nang se temea să nu mai spună şi altele într-un moment de furie, de aici trag concluzia că există o legătură între Fa Nang şi birtul cu pricina,

   — Tocmai ce voiam să spun şi eu domnule căpitan, răspunse prinţul. După cum ne-a istorisit doctorul, ai de gând să dai de rostul acestei taine?

   — În orice caz, vreau să încerc, zise Farrow zâmbind. Oricum trebuie să trecem prin arhipelagul Spermonde, căci nu putem lua drumul obişnuit, care duce mai la sud de insulte. Cu prilejul acesta vom putea cerceta de aproape birtul acela şi poate avem norocul să vedem calcanul uriaş care s-ar putea arăta pe acolo.

   — Hm! păcat că nu putem prinde monstrul, interveni doctorul. Ar fi o piesă rară pentru muzeu.

   Cu prilejul, acesta Bertram ţinu o adevărată dizertaţie asupra calcanilor, care era atât de interesantă, încât ascultătorii regretară când Petre, împreună cu încă un marinar, deschise brusc uşa, aducând mâncarea.

   Nu mai era mult până să se lase seara. Atunci se va vedea dacă poliţiştii olandezi vor fi în stare să ţină în loc „Dox"-ul lui

Farrow.

   Mâncară în grabă, apoi căpitanul se scuză faţa de musafiri şi se îndreptă spre cabina de comandă, urmat de George, care ţinea neapărat să fie în turn când submarinul va ieşi la suprafaţă.

   Se scurse un sfert de ceas. Inginerul Hagen vesti că acumulatoarele fuseseră încărcate cu acid. În acumulatorul de rezervă avea atâta curent cât trebuia pentru pomparea apei din tancurile de balast.

   Afară trebuia să se fi întunecat, de-a binelea. Căpitanul scoase periscopul la suprafaţă şi stabili că într-adevăr se înnoptase. Nu putea descoperi nimic in jurul vasului, căci cerul era acoperit cu nori şi apa era tot aşa de neagră ca şi cerul.

   Dar de ambele părţi ale golfului, cam la o sută de metri depărtare do capătul lui văzu câteva puncte luminoase. Erau farurile celor două corăbii care escortau barca cu motor.

   Aşadar, mai stăteau încă la pândă, însă la distanţă una de alta şi chiar dacă ar avea reflectoare pe bord, Farrow va cuteza să le înfrunte.

   Încredinţându-se că nu-i ameninţă nici o primejdie prin apropiere, Farrow dădu comanda de ieşire la suprafaţă. Pompele puternice intrară în funcţiune şi goliră apa din tancuri. Vasul se ridică repede iar Petre se şi afla sub capacul turnului, pe care-l ridică in clipa în care submarinul atinse oglinda apei.

   Aerul răcoros al nopţii era o adevărată binefacere. Căpitanul, George şi Rindow urcară şi ei în turn, în urma lor venind Jan Brike, tunarul, care zise cu glas sfios:

   — Domnule căpitan, am stat atâta vreme sub apă, încât aş vrea să văd dacă tunurile mele n-au avut nimic de suferit.

   Râzând, Farrow îi încuviinţă cererea, ştiind cât de mult ţinea bătrânul la „căţelele" sale, cum le botezase el.

   Căpitanul dădu apoi o comandă în sala maşinilor şi vasul începu să alunece pe apă, îndreptându-se spre ieşirea golfului.

   Farrow, George şi Rindow cercetară marea cu ocheanele de noapte. Afară de cele două corăbii, la dreapta şi la stânga lor, nu se mai vedea nimic.

   — Ciudat! murmură Rindow, ce gânduri or fi având? Trebuie doar să-şi închipuie că vom căuta s-o ştergem pe întuneric.

   — Poate presupun că ne-am îndepărtat pe sub apă, de vreme ce nu ne-au găsit în golf, îşi dădu cu părerea George.

   — Ei ştiu că am cumpărat acid şi îşi vor fi spus... Ah! ce-a fost asta?

   Submarinul se lovise de o piedică elastică, probabil de o funie, pe care prora ascuţită o tăiase desigur. Dar funia aceasta trebuie să fi fost în legătură cu o instalaţie de semnalizare, căci acum se auzeau de pe ţărm strigăte.

   În acea clipă, reflectoarele de pe cele doua corăbii intrară în funcţiune, îndreptându-şi luminile asupra submarinului.

   — Opreşte, căpitane Farrow! răcni un glas poruncitor. Nu poţi înainta. Priveşte înaintea dumitale, sus în plasă atârnă explozibile care îţi vor sfărâma vasul în bucăţi dacă vei încerca să treci mai departe. Predă-te, eşti arestat!

   Cele două reflectoare îşi micşorară câmpul de raze şi luminară la vreo cincizeci de metri de submarin o plasă mare de pescari, care fusese atârnată între cele două corăbii şi care ieşea acum încetişor din mare. În plasă erau fixate numeroase mine explozive, care ar fi fost în stare să sfarme submarinul în mii de bucăţi.

   — Predă-te! Se auzi din nou glasul. Eşti bănuit de contrabandă. Am un mandat împotriva dumitale şi a echipajului şi mai am însărcinarea să-ţi distrug vasul. Guvernul olandez va aproba cererea noastră de extrădare.

   — Aba, sunt englezii! exclamă Farrow. Au fost

înarmaţi în mod special pentru vânătoarea asta împotriva noastră. Acum am căzut cu adevărat în capcană. Nu vreau să întrebuinţez forţa, altminteri aş putea să bombardez cele două corăbii. Hm! cred că n-avem încotro, trebuie să ne predăm.

   — Domnule căpitan, omul vorbea englezeşte, dar eu am impresia că am recunoscut glasul lui Fu Nang. Te pomeneşti că este în solda englezilor! Dar acesta nu-i un motiv să ne lăsăm prinşi, zise doctorul Bertram.

   — Căpitane Farrow, te predai sau nu? se auzi din nou vocea.

   — Domnule căpitan, spune nu, strigă Jan Brike de la proră. Am pus tunul la punct şi voi face p spărtură în plasă.

   — Jan, zise Farrow vesel, apoi, ridicând glasul: Fu Nang, nu mă poţi opri. Jan, foc!

   Granata vâjâi prin aer. O coloană înaltă de flăcări ţâşni în faţa submarinului şi văzduhul fu cutremurat de explozia şirurilor de mine din plasa adversarului.

   Prin faptul că explozibilele erau la mică distanţă între ele, explozia se transmisese la celelalte şi coloanele de flăcări se întinseră de ambele, părţi ameninţând corăbiile.

   — Înainte cu toată viteza! Răcni Farrow în sala maşinilor.

   Motoarele începură să duduie şi vasul porni ca o săgeată spre

spărtura pe care o făcuse Jan Brike în plasă şi care se lărgea din clipă în clipă, înghiţită de flăcări...

   Reflectoarele celor două corăbii se îndreptară imediat asupra

bărcii. În aceeaşi clipă încetară exploziile minelor din plasă, căci Fu Nang, prudent, nu le aşezase prea aproape de corăbii,

   Jan Brike, îndreptă o dată ţeava tunului spre dreapta, apoi spre stânga şi ameninţarea ăsta mută, văzută la lumina reflectoarelor, fu înţeleasă imediat.

   După un sfert de ceas de goană nebună, Farrow spuse să se oprească compresoarele. Cu viteză redusă, minunatul submarin se îndreptă spre arhipelagul Spermonde.

   IV

   CALCANUL

     PÂNA LA CELE DINTÂI INSULE ale arhipelagului Spermonde avem cel puţin cincizeci de kilometri, zise Farrow tovarăşilor săi din turn. Acum vom merge cu viteză redusă, căci trebuie să ne oprim din insulă în insulă, ca să dăm de birtul cu firma „La Calcan".

   — Se prea poate să întâlnim în dram corabia lui Fu Nang, Zise doctorul Bertram. Dacă este într-adevăr vreo legătură între el şi birtul singuratec de acolo, ar fi firesc să se ducă să-i facă o vizită. Şi nădăjduim că vom întâlni şi calcanul uriaş.

   — Asta se pare să te intereseze mai mult ca orice, zise Farrow râzând. Eu însă n-aş dori să dau ochii cu dânsul când ne vom afla într-una din bărcile noastre, de aluminiu! Acum, să orânduim paza de noapte, pentru ca să ne putem odihni cu schimbul. Cine ştie ce primejdii ne mai aduce ziua de mâine!

   — Fu Nang pare să fie într-adevăr un adversar foarte periculos, zise Rindow. Chestia, cu plasa minată e o dovadă de viclenie asiatică ce zace într-unsul. Apoi, sunt încredinţat că stă în raporturi bune nu numai cu guvernul olandez, ci şi cu englezii. Nu cred să fi vrut să ne sperie numai când ne-a ameninţat cu mandatul de arestare şi cererea de extrădare.

   — Eu, drept să vă spun, nu pot să cred că englezii, atât de mândri de felul lor, să lege tovărăşie cu un chinez, răspunse Farrow. După părerea mea, a vrut numai să ne sperie pentru ca să ne predăm mai uşor. Ce şi-o fi spus ticălosul, când l-am strigat pe nume? Ei, vom vedea noi cum stau lucrurile, când vom mai da ochii cu dânsul. Deocamdată sa orânduim paza de noapte.

   Lucrul se făcu repede şi tovarăşii se despărţiră, ducându-se în cabinele lor.

   Brun, ofiţerul secund, care avea ultimul schimb înainte de ivirea zorilor, dădu buzna în cabina lui Farrow.

   — Domnule căpitan! strigă el, o corabie a trecut aproape de tot

de noi. I-am predat lai Plundow cârma, cu indicaţia să urmărească vasul. Am bănuit că este vorba de corabia lui Fu Nang.

   — Bravo, Brun! strigă căpitanul sărind din hamac; Acum nu vom avea mult de căutat ca să găsim insula. Cât este ceasul?

   — Mai este o jumătate de oră până la ziuă.

   — Bine, sunt gata îndată. Întreabă-l, te rog, pe inginer dacă acumulatoarele sunt destul de încărcate pentru ca să putem duce un timp sub apă, căci nu trebuie să fim văzuţi cu nici un chip de corabie.

   Brun părăsi cabina şi Farrow se îmbrăcă în grabă. Când intră în turn, respiră cu nesaţ aerul proaspăt al dimineţii. Plundow salută, arătă cu mâna înainte şi zise:

   — Acolo e, domnule căpitan. Am dat ordin ca motoarele să-şi sporească viteza, căci acela aleargă, nebuneşte. Trebuie să cunoască bine labirintul de stânci de pe aici. Eu n-aş prea cuteza în timpul zilei să merg cu astfel de viteză printre gherdapurile care se ivesc la orice pas. Dar lasă că mă ţin eu după dânsa şi nu ni se poate întâmpla nimic.

   Căpitanul era totuşi, neliniştit, când îşi roti privirea în jurul său. La dreapta şi la stânga se zăreau gherdapuri lungi şi late, care constituiau o primejdie mare pentru submarin. Clătinând capul, el zise timonierului:

   — Va trebui să ne afundăm, Plundow. Poate că sub apă pericolul e mai mic.

   — Hm! ştie Dumnezeu, răspunse marinarul, gânditor: Totuşi! Viteză redusă la maşini! strigă el în acustic, curmându-şi vorba.

   Corabia din faţa lor îşi micşorase viteza.

   —  Ah! exclamă Farrow, te pomeneşti că sunteţi aproape de ţinta. Aha, acolo se zăreşte.. o insulă probabil că e chiar aceea pe care o căutam.

   Secundul Brun sosi în turn.

   — Acumulatoarele sunt încărcate, domnule căpitan, zise el. Putem călători sub apă câtva timp.

   — Acum poate nu va mai fi nevoie, zise căpitanul. Cred că suntem la ţintă şi va trebui să ne lăsăm la fund..

   — Domnule căpitan, interveni Rindow, în cazul acesta va fi nevoie să ne căutăm un colţişor liniştit printre stânci, căci aici, pe drumul navigabil, nu trebuie, să rămânem, deoarece s-ar putea să fim acostaţi de corabie când se va înapoia.

   — Ai dreptate, Rindow, răspunse Farrow. Uite acolo, insula pare să aibă un golf adânc, în care ne putem ascunde. Îndată ce vom ieşi din drumul navigabil, ne lăsăm la fund.

   Peste cinci minute se zăriră forma unei insule. Corabia

dispăruse în spatele ei. Farrow luă cârma, şi dădu comanda de scufundare. Era şi timpul, căci de-abia dispăru turnul sub apă, şi zorile se iviră brusc, cum se întâmplă de obicei la tropice.

   Submarinul se lăsă la zece metri sub apa şi Farrow zări în periscop corabia, care ancorase în faţa unui golf larg. O barcă fu lăsată la apă. Fu Nang, pe care căpitanul îl recunoscu bine, coborî în ea, apoi apăru la parapet Morton, care ducea în braţe o legătură grea, coborî şi el în barcă.

   Farrow fu străbătut de un fior când văzu că Uriaşul Morton răspundea chinezului doar prin gesturi schimonosindu-şi faţa în chip groaznic şi făcând mişcări disperate cu braţele. Aşadar, Fu Nang nu minţise, spunând că timonierul său nu va mai vorbi niciodată.

   Farrow dădu din cap gânditor. Morton acesta trebuie să poarte o ură de moarte stăpânului său, care îl nenorocise pe toată viaţa, şi numai motive foarte puternice îl puteau îndemna să rămână alături de el. Aceste motive n-ar putea fi decât de natură criminală.

   Corabia se afla la vreo cincizeci de metri de submarin. Morton îndreptă barca spre ţărm. De-abia acum îşi aţinti Farrow privirea într-acolo şi zări îndată coliba ascunsa pe jumătate în, desiş, deasupra căreia atârna o tablă pe care era zugrăvit un calcan ţepos.

   Când barca opri la ţărm, Fu Nang sări imediat pe uscat şi se îndrept spre ciudatul birt, urmat de Morton, care purta pe braţe pachetul greu, de formă lunguiaţă.

   Uşa colibei se deschise şi un chinez pipernicit se ivi în prag. Se înclină de câteva ori până la pământ în faţa lui Fu Nang, se dădu în lături din uşă şi negustorul păşi înăuntru. Morton şi birtaşul îl urmară.,.

   În turnul submarinului veniseră în vremea asta cei doi ofiţeri, George, Hagen şi oaspeţii străini. Farrow le comunică cele văzute, adăugind:

   — Acum ne vom aşeza undeva pe fund, până se va îndepărta corabia, Apoi voi porni cu o barcă spre birt. Fireşte că va trebui să ieşim la suprafaţă, la stânga golfului, ca să nu ne poată vedea chinezul acela pipernicit...

   Periscopul fu tras înăuntru, căci se putea să-l vadă marinarul de pază de pe puntea corăbiei.

   Cu viteză redusă, Vasul porni apoi spre capătul de sud al golfului. Farrow calculase bine distanţa, căci atunci când dădu comanda de oprire şi înălţă din nou periscopul văzu că se afla la cel mult zece metri de golf. Apa era aici întunecată, datorită ramurilor ce se aplecau deasupra ei, astfel că nu era primejdie să ţină periscopul la suprafaţă şi să observe corabia, care se afla la vreo şaizeci de metri pe dreapta lor.

   După o jumătate de ceas, barca în care se afla Fu Nang şi Morton se ivi iar, îndreptându-se spre corabie. Marinarul de pe punte lăsă jos o scară de frânghie, pe care Fu Nang se caţără ca o pisică, urmat de Morton, care de data asta era fără pachet.

   Farrow mai aşteptă un ceas până ce corabia se îndepărtă de tot, apoi ridică submarinul, la suprafaţă. Acum avu mult de furca cu echipajul, căci toţi voiau să meargă pe uscat. Farrow hotărî că în afară de el, va merge numai George şi Petre.

   — Ne vom da drept naufragiaţi, al căror vas a eşuat pe undeva prin sudul acestei insule, zise el. Asta e mai puţin bătător la ochi şi nu trebuie să fim prea mulţi în barcă, deoarece corăbiile care vin de obicei pe aici au echipaj redus.

   — Domnule căpitan, zise Rindow, sunt de părere să vă urmăm sub apă, până vom putea observa birtul din capătul golfului, unde am stat mai înainte, în felul acesta vă vom putea veni în ajutor la nevoie.

   — Bine, dragă Rindow, răspunse căpitanul, după câteva clipe de chibzuială. Dar încă ceva: dacă se va întâmpla ca barca noastră să fie distrusă de vreun accident, vino după noi cu doi tovarăşi, care rămân la alegerea dumitale,

   — Ah! te gândeşti la calcanul uriaş? întrebă doctorul. În cazul acesta va trebui să mă iei pe mine, dragă Rindow. Dar dacă monstrul s-ar găsi într-adevăr pe aici, ar fi atacat cu siguranţă barca chinezului.

   — Nu m-am gândit numai la calcan, răspunse Farrow. S-ar putea ca Fu Nang să fi întins ceva curse, care să împiedice pe musafirii nepoftiţi să viziteze birtul misterios.

   —  A, uite că barca e gata montată. Coboară, George, şi dumneata ne vei urma, Rindow. Te rog însă să fii prevăzător nu înainta prea mult.

   — Voi face cum e mai bine, domnule căpitan, răspunse primul ofiţer.

   De-abia se îndepărtă barca de aluminiu şi el dădu comanda de afundare.

   Petre, vâsli încetişor de-a lungul desişului. Farrow orânduise lucrurile în felul acesta, pentru ca să dea impresia că au un drum lung în urma lor şi sunt obosiţi. Astfel socoteau să îndepărteze bănuielile chinezului. Când ajunseră la capătul golfului şi zăriră coliba cu calcanul pe firmă, căpitanul strigă tare, jucându-şi rolul de minune:

   — Camarazi, văd acolo o casă. Ah! pare să fie un birt. Ura! suntem salvaţi!

   Vorbise în englezeşte, socotind că chinezul pricepea limba. Când Petre îndreptă barca spre ţărm, uşa colibei fu deschisă brusc şi micul chinez tresări, zărind pe-cei trei bărbaţi.

   — Alo! strigă Farrow spre el. Suntem naufragiaţi. Se găseşte ceva de mâncare la a-ta?

   — Da, Mister, vă ofer îndată, spuse chinezul.

   Dispăru în colibă şi căpitanul se adresă zâmbind

tovarăşilor săi:

   — Deocamdată stăm bine. Acum putem cerceta coliba, fără să dăm de bănuit. Nu prea cred să vină vase pe aici, după cum susţinea Morton. Birtul acesta serveşte pentru cine ştie ce afaceri misterioase.

   Barca se afla la vreo douăzeci de metri de ţărm când George, care întoarse capul întâmplător, scoase un ţipăt de spaimă şi răcni la Petre:

   — Repede!

   Fără, să se întoarcă, Uriaşul lovi apa cu putere, încât barca fu azvârlită înainte. În clipa următoare o izbitura grozavă pe marginea din spate a bărcii, o afunda în apă.

   Ceea ce văzuse George ivindu-se din mare era o coadă uriaşă de calcan cu ţepi ascuţiţi. Dacă nu i-ar fi atras atenţia lui Petre şi dacă acesta n-ar fi vâslit cu putere, coada grozava ă monstrului ar fi izbit drept în mijlocul bărcii, şi atunci cei din barcă ar fi fost pierduţi. Dar şi aşa se aflau într-o situaţie primejdioasă. Un calcan care cu o simplă lovitură de coadă poate afunda o barcă cu trei persoane trebuie să fie atât de mare, încât lesne ar putea înghiţi un om. Când ieşiră din nou la suprafaţa apei, începură să înoate din răsputeri spre ţărm. Ajunseră cu bine şi priviră înapoi înfioraţi. Barca se afundase, făcută praf de izbitura aceea grozavă.

   — Ciudat, zise George, palid încă de spaima prin care trecuse. Nu se mai vede nici urmă de calcan, deşi apa nu-i deloc adâncă. Să se-fi îndepărtat atât de repede?

   — A fost într-adevăr calcanul, întrebă Farrow. Nici nu am avut timp să întorc capul, atât de repede s-a întâmplat. Ne-ai salvat încă o dată viaţa, George.

   — Domnule căpitan, dacă nu m-a înşelat auzul, izbitura a avut un sunet metalic, zise Petre. Să aibă monştrii, aceştia o coadă atât de tare?

   — Ştie Dumnezeu, dar ai dreptate, răspunse Farrow. Suna de parcă o bară metalică ar fi lovit barca. Hm, cine ştie ce taină s-o fi ascunzând pe aici! Să-l anunţăm acum pe Rindow.

   Se aşeză în faţă lui Petre, care-i servi de adăpost ca să nu-l vadă chinezul din birt şi făcu semnalele convenite spre mare.

   — Acum să aşteptăm urmarea, zise el apoi. Începutul a fost deştul de bun. Nu vom putea spune că n-am întâlnit şi un calcan în aventurile noastre.

   Toţi trei, se îndreptară spre birt. Când ajunseră la câţiva paşi de intrare, chinezul apăru cu o măsuţa, pe care se aflau castroane şi căni de lut.

   — Mister vor binevoi să mănânce în aer liber, zise el cu zâmbetu-i asiatic. Coliba mea e prea murdară pentru boieri.

   Aşeză masa, la câţiva metri de intrarea birtului şi se pregătea să se întoarcă în casă, când băgă de seamă că Farrow şi tovarăşii lui erau uzi leoarcă, întoarse repede privirea spre mare şi întrebă speriat:

   — Mister, unde a rămas barca d-voastră? De ce sunteţi aşa de uzi? S-a arătat din nou...?

   Amuţi şi privi întrebător, spre căpitan.

   — Da, zise acesta, s-a arătat din nou. De aceea atârnă aici chipul asta de tabla, pentru că pe ţărm locuieşte fratele său, monstrul?

   — Fratele? făcu chinezul uimit. Cum ponte fi un monstru viu frate cu un chip de tablă? Aveţi totuşi dreptate, Mister, urmă el, calcanul se aţine adesea pe lângă ţărm. De câte ori ancorează vreo corabie prin golf, tremur de frică să nu cadă vreun marinar pradă dihaniei. De aceea aş dori să mă şi mut de pe aici.

   — Cu alte cuvinte, a înghiţit şi oameni, dihania? întrebă Farrow, foarte interesat.

   — Din nenorocire, aşa e Mister, răspunse chinezul, cu o plecăciune adâncă. Până acum a sfărâmat trei bărci şi i-a ucis pe oamenii de pe acestea. A fost chiar o barcă a poliţiei printre ele.

   Se înclină iar şi se îndreptă spre colibă:

   — Mă duc să aduc scaune pentru d-voastră.

   — Drace! Cum văd eu e foarte interesant pe aici! zise Farrow. Suna ca un fel de ameninţare când spunea de barca poliţiei care a fost nimicită de calcan. Hm! trebuie să fim cu băgare de seamă.

   — Dar bine tată, ce vină are bietul chinez, dacă monstrul a sfărâmat o barcă a poliţiei? întrebă George. Nu era s-o păţim şi noi la fel?

   — Multe vrei tu să ştii, băiatule, răspunse Farrow gânditor. Poate că tot există o legătură între chinezul de aici şi monstrul din mare. Acum să ne aşezăm la masă. Fiţi cu băgare de seamă, însă nu vă atingeţi de mâncare şi băutură.

   George mai vru să pună câteva întrebări, dar chinezul tocmai

ieşea pe uşa colibei.

   V

   O TAINĂ ÎNGROZITOARE

   ADUSE TREI SCĂUNAŞE DE TRESTIE pe care le puse în jurul mesei. Farrow se aşeză în aşa fel, încât să aibă sub ochi intrarea colibei. În castroane se afla mâncarea obişnuită prin insulele Pacificului: orez cu carne de cocoş. Cănile erau umplute cu vin de palmier.

   Când chinezul se îndepărtă, vărsară încetişor vinul pe jos, apoi Petre scormoni la repezeală pământul cu piciorul şi îngropa mâncarea în gaură.

   Când birtaşul se înapoie după câtva timp, străchinile şi cănile erau goale. Chinezul zâmbi şi dădu din cap, iar Farrow îi răspunse râzând:

   — Bun a fost! Dar ia spune: cum am putea pleca de pe insulă? Nu-i rost să vină vreo corabie pe aici, care să ne ducă la Makassar?

   — În ultimul timp au trecut prea puţine corăbii, răspunse birtaşul, strângând vasele de pe masă. Puteţi însă rămâne câtva timp la mine dacă vă cere inima. Poate să vină în curând o corabie, căci aştept merinde de la Makassar, pe care mi le trimite marele negustor de acolo, Fu Nang. Poate că-l cunoaşteţi şi dumneavoastră?

   —  Fireşte că-l cunoaştem, răspunse Farrow cu bucurie prefăcută. În cazul acesta stăm bine. Dar în ce fel vom omorî timpul până atunci? Vânătoare nu se face pe aici?

   — Nu, Mister, golful este însă un loc cât se poate de bun pentru pescuit.

   — Foarte mulţumim, răspunse Farrow, râzând. N-aş mai vrea să mă întâlnesc cu calcanul. Trebuie să fie a dracului de mare dihania. Când ne-a izbit cu coada barca, parcă ar fi fost un drug de fier şi nu o coadă de calcan. Apoi m-a mirat faptul că a dispărut atât de repede. Ar fi trebuie să simţim mişcările trupului său uriaş, căci ne aflam deasupra lui. Ha! mai că-mi vine să cred că era numai coada acolo...

   Chinezul zâmbi şi el, dar căpitanul zări în ochii lui o expresie de spaimă şi bănuială. Îşi reveni repede însă şi zise:

   — Vă puteţi culca în nisipul fierbinte pentru ca hainele să se usuce repede. Somnul v-ar prii după spaima pe care aţi tras-o cu calcanul şi naufragiul. Vă doresc somn lung şi uşor, domnilor.

   Se îndreptă spre colibă, ducând vasele cu el. Farrow se ridică,

făcu un semn tovarăşilor săi şi merse câţiva paşi spre spatele casei. Se aşeză pe nisipul cald. George, Petre se lăsară lângă el şi căpitanul şopti:

   — Acum ştiu cu cine am de-a face. În mâncare sau în vin era otravă, cu care voia să scape de noi. Nu degeaba ne-a dorit „somn uşor", şmecherul! Cu asta s-a trădat. Hai să ne întindem pe nisip şi să ne prefacem că dormim.

   Înainte de a se întinde, Farrow privi deasupra golfului şi zări periscopul. Făcu câteva semne liniştitoare, apoi toţi trei se întinseră în nisip şi închis seră ochii pe jumătate.

   Zărind pe cei trei oameni nemişcaţi, spuse:

   — Ei, Mister, cum v-a priit mâncarea şi băutura? Ha, ha! somnul vostru va ţine cam multişor. În apa e însă mai rece şi apoi mai e calcanul. Hi, hi! deşteptul acela de colo pare să fi bănuit ceva, noroc c-a mâncat şi el. Altfel ar fi trebuit să întrebuinţez praful meu care costă cam mult. Mult are să se bucure Fu Nang, i- am salvat încă o dată taina. Acum să-i arunc in apă.

   Îl apucă pe George de picioare şi-l târî de-a lungul ţărmului. Mergea fără să bănuiască nimic şi nu văzu că George scosese revolverul, iar Farrow şi Petre se ridicară pe nesimţite. Uriaşul se luă cu paşi mari după el.

   Când fu aproape de tot, chinezul auzi zgomot de paşi în spatele lui şi se întoarse repede. Ca fulgerul vârî mâna dreaptă in mâneca largă a braţului stâng, dar în aceeaşi clipă se auzi o împuşcătură şi braţul chinezului căzu în jos. Apoi, Petre, care se apropiase de tot, îi repezi pumnul sub bărbie, nemernicul se rostogoli ca o minge şi fu cât pe aci să cadă în mare.

   — De ce ai tras, domnule George? întrebă Uriaşul. Ce zor aveai să faci asta?

   — Da, zise Farrow, care se apropiase şi el, puteai să economiseşti glonţul, dragă George.

   — Cred că împuşcătura mea a fost foarte folositoare, răspunse George zâmbind. N-aţi auzit că blestematul ăsta vorbea de o otravă foarte scumpă? N-aţi văzut mişcarea fulgerătoare spre mâneca stângă? Pun rămăşag că avea acolo o otravă, cu care voia să scape de noi în ultimul moment.

   — Poate ai dreptate George, zise Farrow speriat. Am mai putea învăţa multe de la băiatul meu, Petre.

   — Da, domnule căpitan, trebuie să recunosc şi eu, răspunse Uriaşul. Acum să-l facem cu desăvârşire nevătămător pe chinezul nostru.

   — Petre, fii cu băgare de seamă! strigă George, când credinciosul servitor vru să apuce braţul stâng al birtaşului care

zăcea la pământ. Uiţi că are probabil otrava în mânecă. Mai bine lasă-mă pe mine s-o fac.

   Îl dădu la o parte pe Uriaş, apoi suflecă cu atenţie mâneca chinezului şi arătă tatălui său şi lui Petre un borcănaş dintr-o sticlă foarte subţire, care conţinea un lichid verzui.

   — Asta trebuie să fie o otravă grozavă, care te ucide în mai puţin de o clipă, zise el. Mai bine să distrugem borcănaşul.

   Îl apucă cu multă băgare de seimă şi-l azvârli în mare. Spărgându-se, se auzi o pocnitură uşoară, apoi se ridică un nor verzui care se lăţi repede, dar fu împrăştiat de vânt.

   Petre se aplecă atunci deasupra chinezului şi cu sforile pe care le avea în buzunar, îl legă fedeleş.

   Farrow făcu un semn spre golf şi peste câteva momente submarinul se ridică la suprafaţă, capacul turnului fu deschis şi câţiva marinari se iviră cu diferitele părţi ale câtorva bărci de aluminiu.

   Căpitanul şi însoţitorii săi aşteptară pe ţărm sosirea celor trei bărci, în care se aflau Rindow, doctorul, câţiva marinari şi oaspeţii submarinului care nu voiau să scape prilejul de a lua parte la această nouă aventura.

   — Domnule căpitan, întrebă doctorul curios, a fost într-adevăr un calcan? Rindow l-a văzut şi spune că coada lui strălucea ca argintul. Asta nu se poate, căci calcanii au coada neagră. Sau poate o fi vreo specie necunoscută?

   — Aşa cred şi eu, dragă doctore, răspunse căpitanul râzând. Poate că voi avea prilejul să vă prezint această specie, dacă bănuielile mele se vor dovedi întemeiate. Acum să pornim la cercetarea colibei, sunt curios să văd ce ascunde aici Fu Nang.

   Se îndreptară cu toţii spre colibă şi când Petre vru să intre, George îl împinse în lături:

   — Asta nu se poate, Petre, lasă-mă pe mine.

   Înainte de a păşi pragul însă, cercetă cu băgare de seamă intrarea. Era a precauţiune îndreptăţită, căci îşi spunea că Fu Nang o fi căutat să-şi apere taina de musafiri nepoftiţi. Într- adevăr, descoperi o sârmă subţire, neagră, care de-abia se deosebea în pervazul de bambus al uşii. George se dădu un pas îndărăt, trase revolverul şi zise:

   — Am văzut aici o sârmă, care-mi pare cam suspectă. Voi trage un glonţ într-unsa, apoi vom vedea ce se va întâmpla. Daţi-vă, însă înapoi, poate va fi nevoie să fugim repede.

   Ridică arma, ţinti şi trase. Fusese o împuşcătură de maestru, căci sârma fu ruptă de glonţ şi în aceeaşi clipă izbucniră cu toţii în strigăte de spaimă. Prin faţa lui George zbură în jos o matahală mare, grozavă, înfigându-se adânc în pământ. Era ... Calcanul de metal care servise de firmă şi de capcană în acelaşi timp. Vârful cozii lui ascuţite ar fi tăiat în două trupul omului pe care ar fi căzut.

   — Trebuie să-l luăm ca amintire, zise George. A dracului capcană, n-am ce zice. Dacă aş fi pus piciorul pe prag, bucăţi mar fi făcut. Acum cred c-am scăpat de asemenea surprize.

   — George, fii cu băgare de seamă! îl preveni Farrow. Eu cred dimpotrivă, că Fu Nang a pus în coliba asta mai multe capcane primejdioase. Mare taină trebuie să fie ce ascunde el aici!

   — Fireşte că voi fi cu băgare de seamă, răspunse tânărul. Doctore, împrumută-mi lampa d-tale de buzunar, căci e întuneric al naibii în colibă.

   Bertram îi dădu lampa şi George lumină mai întâi interiorul colibei, înainte de a pătrunde înăuntru. Era foarte simplu mobilată: într-un ungher un culcuş, un fel de dulăpior cu vase şi sticle în celălalt, o masă şi câteva scaune.

   George îşi îndreptă atenţia deosebită asupra podelei. Aceasta era din pământ bătut, fără nici o crăpătură. Vreo trapă secretă, prin care ar fi putut cădea în adâncime nu se zărea.

   Liniştit oarecum, George păşi cu hotărâre înăuntru, urmat de ceilalţi, afară de fete, pe care nu voiau să le expună la primejdii.

   Coliba fu cercetată cu de-amănuntul, dar nu găsiră nimic suspect.

   — Trebuie să existe vreun gang sau ieşire secretă, zise Farrow, căci mă întreb unde a rămas pachetul greu pe care l-a adus Morton?

   Un marinar vesti că chinezul pe care-l lovise Petre era pe moarte şi-şi exprimase dorinţa să fie aşezat în culcuşul său, ca să- şi dea acolo sufletul.

   — Fireşte, zise căpitanul, aduceţi-l înăuntru pe nenorocitul acela. O fi el criminal, dar în faţa morţii trebuie să-i respectăm dorinţa.

   Muribundul fu adus pe braţe de doi marinari în colibă.

   — Mister! gemu el zărindu-l pe căpitan, aşezaţi-mă pe pat şi lăsaţi-mă să mor în linişte acolo. De ce m-aţi omorât?

   Marinarii vrură să-i îndeplinească dorinţa, dar George strigă în aceeaşi clipă:

   — Staţi! Să cercetăm întâi culcuşul. Oricât ar fi fost de greu pumnul lui Petre, galbenii aceştia nu mor aşa de uşor. Vrea probabil să ne împiedice să-i cercetăm culcuşul. Aşezaţi-l deocamdată pe un scaun şi ţineţi-l bine.

   Chinezul bolborosi câteva cuvinte pe limba lui şi doctorul

Bertram zise imediat:

   — George, ai avut într-adevăr dreptate. Te-a înjurat de mama focului, dovadă că presupunerea ta este îndreptăţită. Aşa băieţi, se adresă el apoi marinarilor, în franţuzeşte, aşezaţi-l în apropierea ferestrei. Mă voi uita la chipul lui, în vreme ce va fi cercetat culcuşul. Poate că descopăr ceva după schimbarea feţei sale. George, să ne comunici tare, în englezeşte, tot ce vei găsi suspect.

   Tânărul îndepărtă păturile cu care era acoperit culcuşul. Ieşi la iveală scheletul de bambus al patului care părea înfipt în pământ. Când atinse una din vergelele transversale, văzu că se învârteşte. Imediat strigă în englezeşte:

   — Ah! cred că am găsit. Vergeaua din mijloc se mişcă şi voi încerca s-o scot din perete.

   Fireşte că se feri s-o facă, aşteptând să audă dacă doctorul observase ceva din jocul feţei chinezului, într-adevăr, Bertram strigă:

   — Stai, George, nu face asta. S-a speriat de moarte când ai amintit de vergeaua aceea.

   Doctorul vorbise în franţuzeşte şi chinezul nu-l pricepuse. George zise acum în englezeşte:

   — Nu, am aici altceva, voi încerca întâi ci asta. E vorba de o vergea lungă, în care e sculptat un calcan. Ah! cred c-o pot trage în sus.

   — Aşa da! strigă Bertram, a făcut o mutră furioasă şi dezamăgită.

   George trase cu putere de vergea şi zise:

   — Aşa e, am dat de un chepeng. Ah! dar ce-i acolo jos?

   Din încăperea pe care o, descoperise George se auzeau gemete înăbuşite şi zgomote uşoare. Îndreptă lumina în jos şi zări trei oameni, legaţi de mâini şi de picioare şi fixaţi de pereţii micii carcere. Erau o femeie şi doi bărbaţii europeni, cum recunoscu de îndată George după îmbrăcămintea în bună stare a femeii, căci bărbaţi erau numai în zdrenţe.

   George rămase îngrozit de priveliştea pe care o avea înaintea ochilor. Comunică tovarăşilor săi ce descoperise şi cu greu izbuti căpitanul să-i potolească pe marinari, care voiau să-l spânzure pe chinez de un copac.

   Petre îşi dădu drumul în carcera întunecoasă şi o dezlegă întâi pe femeie. Nenorocita, aproape leşinată, fu dusă în colibă, unde doctorul Bertram izbuti în curând s-o liniştească. Mai greu merse treabă cu cei doi bărbaţi care se pare că petrecuseră mai mult timp în carcera înfiorătoare.

   După mai multe sforţări, vrednicul doctor îi readuse la viaţă. Ei povestiră atunci că de multă vreme exista în Makassar o bandă de pungaşi sub denumirea Calcanul.

   Unul din cei doi bărbaţi era chiar prefectul de poliţie, care lucrase cu sârguinţă la prinderea bandei. Când auzi că Fu Nang ar fi autorul acestei crime, aprobă din cap şi zise:

   — Da, domnilor am bănuit asta. Cu puţin înainte de a fi prins şi când am pătruns într-o noapte, singur, în biroul lui să caut dovezi, am fost doborât de un individ uriaş, roşcovan.

   — Acela a fost Morton, zise Farrow.

   — Cui trebuie să mulţumesc pentru salvarea noastră? întrebă prefectul, care-şi mai revenise.

   — Hm! nu ştiu dacă va fi plăcut, zise Farrow râzând, numele meu l-aţi auzit desigur şi veţi şti că sunt căutat de fostele puteri aliate. Sunt căpitanul Farrow.

   — Ah! mă bucur din suflet că datorez salvarea mea unui om de valoarea dumneavoastră, răspunse prefectul cu însufleţire. Vreţi să ne duceţi la Makassar? Aş dori sa-l fac nevătămător pe Fu Nang şi asta cât mai repede.

   — Fireşte că vă vom duce acasă, răspunse căpitanul.

   Celălalt european, un negustor bogat şi tânăra doamnă al cărei

soţ era de asemenea foarte bogat, mulţumiră şi ei călduros salvatorilor lor.

   George însă nu-şi găsea liniştea din pricina calcanului.

   — Tată, zise el, ai făcut unele aluzii privitoare la coada unui calcan uriaş, fără trup. Ce-ai vrut să spui cu asta?

   — Hm! Voiam şa spun că presupusul calcan nu e decât o apărătoare pe care şi-a fabricat-o Fu Nang, aşezând-o aici în mare. Apărătoare pentru chinezul nostru, dar sperietoare pentru străinii care ar dori să intre în golf. Dacă într-adevăr au fost sfărâmate corăbii de arma, aceea grozavă, printre care şi o barcă a poliţiei, asta n-aş putea s-o afirm.

   — Ce-aţi spus? Ce-i cu barca aceea a poliţiei? întrebă prefectul curios. O barcă de-a noastră a dispărut în arhipelagul Spermonde, nu de mult şi au pierit toţi oamenii din ea.

   Farrow îi povesti despre calcanul uriaş, văzut pe aici şi prefectul îl asculta cu atenţie.

   George se declară mulţumit cu lămuririle tatălui său, apoi se întoarse în colibă, se apropie de chinez şi zise:

   — Te voi lega acum aici, apoi voi înţepeni o funie de vergeaua patului şi după ce voi ieşi din colibă voi trage. În felul acesta vei fi ucis.

   Spunând acestea privise cu atenţie la chinez, dar ceea ce văzu

pe chipul său nu era spaimă de moarte ci mai curând furie. Atunci îşi zise că nu e nici un pericol pentru dânsul şi apropiindu-se de pat răsuci vergeaua transversală, încolo şi încoace. Se auzi o trosnitură uşoară, apoi un chepeng mare se deschise în podea. Alături de carcera unde zăcuseră europenii se afla o a doua încăpere, ceva mai mare. Îndreptând lumina într-acolo, George văzu o maşinărie ciudată cu felurite curele şi sfori. Îl chemă pe inginerul Hagen, care-i explică imediat că acesta trebuie să fie mecanismul care scotea la suprafaţa mării coada de metal a calcanului. Îi lămuri totul cu de-amănuntul, apoi strigă celor de afară să privească cu atenţie înspre apă.

   Când începu să tragă de una din curelele mecanismului, se ridică încetişor din mare coada unui calcan uriaş, apoi se afundă repede înapoi, zvârlind apa la mare înălţime. Lămuriseră şi taina aceasta. Căpitanul Farrow era foarte mulţumit de isprava sa, datorită căreia salvase de la o moarte groaznică trei oameni. Se îmbarcară cu toţii pe submarin şi spre seară ajunseră la Makassar. Prefectul şi cei doi europeni coborâră pe uscat, după ce-şi luară rămas bun de la mărinimoşii lor salvatori, cărora le mulţumiseră din nou.

   Peste câteva săptămâni, Căpitanul Farrow citi într-o gazetă care-i căzuse întâmplător în mână că Fu Nang cu tovarăşii săi fuseseră spânzuraţi.

SFÂRŞIT

Volumul 14

JONCA ENIGMATICĂ

   ÎN MAREA CHINEI

   MĂ BUCUR NESPUS că Jeanette Roule şi Lucien Petit au ajuns cu bine la ţărm cu comoara, zise căpitanul Farrow primului ofiţer Rindow.

   — Da, domnule căpitan, oricât ar fi fost de plăcut să-i avem la bord, mă bucur şi eu că am scăpat de această răspundere. Şi am mai avut noroc că am scăpat din portul Saigon. Vai, dacă autorităţile franceze ar fi bănuit prezenţa noastră! Ce ne-ar mai fi urmărit!

   — Cu siguranţă că ar fi încercat orice ca să pună mâna pe noi, zise Farrow, râzând. Acum mai avem de furcă şi cu Singapore. Mă tem că tot vor fi aflat francezii despre vizita noastră. Tinerii francezi, pe care i-am debarcat peste noapte, vor povesti cu siguranţă rudelor lor despre noi. Şi astfel va ajunge în curând la urechile autorităţilor, care, fireşte, nu vor pregeta să anunţe pe englezi prin telegrafia fără fir despre prezenta noastră în marea din Sudul Chinei.

   — Hm! se poate să aveţi dreptate, domnule căpitan, zise Rindow, grav şi în acest caz trebuie să fim pregătiţi. Englezii ştiu doar că navigam mai cu seamă în Oceanul Pacific. Ar fi trebuit s-o luăm la Nord de Borneo şi să ne îndreptăm apoi spre marea Celebes.

   — La început acesta era şi planul meu, zise căpitanul, căci chiar de atunci am avut presimţirea că vom avea de furcă în portul Singapore. Dar pe mine mă interesează un lucru, pe care l- am observat în drumul spre Saigon. De aceea am ales acelaş drum pentru întoarcere.

   — Iertaţi-mă domnule căpitan, zise Rindow, uimit, puteţi să-mi spuneţi ce aţi observat?

   — Fireşte, dragă Rindow, d-ta şi tovarăşii noştri trebuie să ştiţi. Am vrut mai întâi să discut chestiunea numai cu d-ta, căci nici eu nu ştiu încă ce atitudine trebuie să iau. Acum ne apropiem de insulele Natoena, de acolo tot mai avem cinci sute de kilometri până la Singapore. Pe când ne îndreptam spre Saigon, eram tocmai de veghe în zori, când am trecut pe la aceste insule. La o mare depărtare de mare, am văzut un punct, pe care cu ajutorul binoclului, l-am recunoscut: era un vas chinezesc, cu pânze, numit joncă, din acelea care nu se văd decât pe fluviile sau poate şi pe coastele Chinei. Aceasta mă izbi de la început, dar mi-am spus că

se poate să fie a vreunui negustor chinez stabilit pe una din insule şi care în amintirea patriei sale şi-a construit o astfel de barcă. Mai pe urmă însă, am făcut o descoperire ciudată. Enorma pânză de catarg atârna în voie, ceea ce însemna că acolo, în insule, nu sufla vântul de nicăieri. Apoi — nu-mi venea să-mi cred ochilor — jonca se puse în mişcare. Naviga tot mai repede, până când dispăru îndărătul unei insule. În timpul mersului, pânza se umflă, dar în direcţie contrară. Aşadar pânza era mişcată din pricina vitezei, fără ca ea să fi împins jonca.

   — În cazul acesta, jonca o fi avut un monitor, zise Rindow.

   — Fireşte, astfel nici nu e cu putinţă, încuviinţă Farrow. Ceea ce m-a mirat şi mai mult, e că această joncă chinezească e prevăzută cu un motor destul de puternic. Aşa ceva nu se vede prin alte locuri, fără ca îndărătul acestui fapt să nu se ascundă un scop bine determinat. Tot drumul n-am avut linişte din pricina asta. În aceste mări dai de tainele cele mai ciudate, mai primejdioase şi mai neînţelese. De aceea am ales drumul care trece prin Singapore. Sper să mai văd odată jonca.

   — Domnule căpitan, zise Rindow cu gravitate, ştiu că de multe ori presimţiţi unele lucruri, prin urmare vom avea o nouă aventură. Colo, departe, înaintea noastră, se arată primele insule ale grupului Natoena. Vreţi să ne apropiem de ele?

   — Desigur, dar în acelaşi timp să ne pregătim de scufundare. Dacă vom da iar de enigmatica joncă, o vom urmări sub apă. Poate că ceea ce pun la cale e o prostie, poate că vă expun primejdiei fără nici un folos, dar ce vrei? Un simţământ pe care nici eu nu-l înţeleg, mă sileşte s-o fac. Ţine direcţia sud-est, dragă Rindow, eu mă duc să dau de veste tovarăşilor noştri.

   Rindow cârmi în direcţia sud-est, apropiind submarinul de insule. Motoarele încetiniră la un sfert de viteză. Submarinul aluneca încet şi lin la suprafaţa mării, muiată în aurul răsăritului de soare.

   Ofiţerul simţi din nou cât de frumoasă era viaţa lor liberă, cu toate primejdiile care li se iveau în cale. Să călătoreşti în voie pe mările nesfârşite şi minunate, veşnic prins în mreaja altor aventuri, în tovărăşia celor mai buni prieteni şi celor mai credincioşi — ce putea să existe mai frumos pe lume?

   În acest timp, căpitanul Farrow sta de vorbă în cabina sa cu prinţul Ghasna, fiica sa, doctorul Bertram şi bineînţeles George. Le spunea despre jonca, care-i atrăsese atenţia, apoi le împărtăşi dorinţa sa de a descoperi misterul acelei jonci.

   După aceea întreabă pe prinţ:

   — Prinţe, ştii că de când ne-am cunoscut am trecut adesea prin

mari primejdii. Te rog, în calitate de oaspete, să hotărăşti dacă vrei să pornim în căutarea joncii. N-aş vrea să vă expun vreunei primejdii, pe d-ta şi fiica d-tale, numai de dragul unei toane de-ale mele.

   — Domnule căpitan, atât eu cât şi fiica mea luăm parte cu bucurie la toate expediţiile d-voastră. Te rog, să crezi că şi noi avem firi de aventurieri şi ne alăturăm cu bucurie de d-voastră, când e vorba să dezlegăm vreun mister. Aşadar, te rog să urmăreşti jonca care ţi-a atras atenţia!

   — Ah, domnule căpitan, strigă Sanja bucuroasă, trebuie s-o urmărim neapărat. Ştii oare că nu mă tem de nimic, că pot întâmpina liniştită cele mai mari primejdii — atât timp cât e George lângă mine.

   Fata roşi şi spunând ultimele cuvinte, mai cu seamă că tânărul fiu al căpitanului, cu ochii strălucitori de bucurie, îi strângea încetişor mâna. Prinţul Ghasna zâmbi şi zise:

   — Vezi, dragă căpitane, acum trebuie să-ţi aduci proiectul Ia îndeplinire. Aşadar, să pornim in urmărirea joncei misterioase!

   Dacă ar fi bănuit câtuşi de puţin primejdiile pe care aveau să le întâmpine, poate că prinţul n-ar fi vorbit cu atâta încredere. Aşa însă, enigma sa se transmise tuturor. Farrow îi zâmbi bucuros şi George, care tot mai ţinea mâna frumoasei Sanja, strigă vesel:

   — S-ar putea să fie o joncă de contrabandă, care are pe bord multe obiecte frumoase chinezeşti. Bucuros aş dărui Sanjei unul din ele, drept amintire.

   — Să sperăm că totul o să meargă bine, dragul meu, zise căpitanul. Acum mă duc în turn.

   — Putem veni şi noi? întreabă prinţul.

   — Hm, când ne vom apropia de insulele către care ne îndreptăm acum, trebuie să fim oricând pregătiţi de scufundare, răspunse Farrow. În acest caz nu mai puteţi rămâne în turn. Până atunci însă mai e vreo jumătate de ceas şi putem sta în acest timp sus cu toţii.

   Grupul de prieteni părăsi cabina spaţioasă, în care luaseră masa şi urcară în turn.

   — Spre sud-est, anunţă Rindow, nimic nou.

   Respirau cu plăcere aerul proaspăt al dimineţii.

   Priviră cu mult interes la punctele îndepărtate care reprezentau grupul insulelor Natoena. Aşadar acolo se afla misterioasa joncă chineză, prevăzută cu un motor puternic.

   Farrow cerceta cu ocheanul canalele înguste care se întindeau printre insule. Văzu diferite bărci de pescari şi pe oameni zorind după treburi. Era cam dezamăgit că jonca pe care o căuta, nu voia

să se arate cu nici un chip. Acum trei zile, în drum spre Saigon, o văzuse la aceeaşi oră.

   Submarinul se apropia tot mai mult de insule, trebuia să se scufunde, pentru a nu fie văzut de pe ţărm. S-ar putea ca în timpul războiului mondial să se fi adus şi ocheane pe aceste insule singuratice.

   — Trebuie să ne scufundăm, declară Farrow tovarăşilor săi şi vom putea naviga astfel printre insule. Poate că vom izbuti să descoperim jonca tocmai în portul în care se adăposteşte. Chiar dacă facem un mic ocol, n-are nici o importantă, tot vom ajunge destul de devreme în Insula Odihnei, la căminul nostru.

   Părăsiră cu toţii turnul şi după câteva minute puternicul submarin se afla sub oglinda mării. Numai periscopul se ridica drept deasupra apei. Căpitanul Farrow cerceta cu amănunţime diferitele canale, care treceau printre insule. În zadar spera să-şi vadă aşteptările împlinite. Submarinul se apropia acum de primul canal dintre insulele de la Nordul arhipelagului. Farrow intră în canal cu viteză redusă.

   Era o îndrăzneală din partea tui, căci nu cunoştea deloc drumul. Ştia însă că tocmai această regiune era plină de stânci şi colturi primejdioase. Imediat dădu ordin să se micşoreze mai mult viteza.

   Aveau însă noroc. Canalul era îngust, dar foarte adânc. Prinţul Ghasna, Sanja, George, Rindow şi Petre aşteptau cu înfrigurare îndărătul căpitanului, care cerceta cu ocheanul ambele maluri ale canalului. Se vedea acum un canal care despărţea primele două insule de cele următoare, care se aflau ceva mai la o parte. Farrow dădu ordin să mai încetinească mersul motoarelor, apoi, când submarinul trecu pe sub acest canal, privi cu atenţie la dreapta şi la stânga. Deodată strigă prin tubul acustic lui Plundow, timonierul:

   — Atenţie la cârmă!

   Numaidecât submarinul cârmi la dreapta şi o luă spre Sud, prin canalul dintre cele două insule.

   — Colo departe se află o insulă mai mare în faţa canalului, de-a lungul căruia navigam în acest moment, explică Farrow tovarăşilor săi. Acolo se zăreşte şi o barcă, dar nu ştiu dacă e jonca pe care o căutăm, deoarece acum nu are pânze. E însă primul vas care se vede şi de aceea o să-l cercetăm mai de aproape.

   Submarinul aluneca încet de-a lungul canalului, prea încet pentru nerăbdarea pasagerilor săi. Farrow le spuse că mai sunt patru sute de metri până să poată vedea bine vasul pe care îl descoperise.

   Trecură zece minute, apoi Farrow strigă:

   — Asta e, am recunoscut construcţia, e o joncă chinezească. Nu lipsesc nici ochii de balaur de la proră. Păcat, acum se desprinde de la ţărm, aşadar nu mai pot vedea ce se petrece acolo. Totuşi e ciudat că a ancorat în această insulă singuratecă, într-un loc atât de pustiu. Da, acum porneşte, a cârmit... Scufundarea! strigă Farrow în sala maşinilor. Se îndreaptă chiar spre noi!

   Minunatul submarin se scufundă. Farrow stătuse pe gânduri, dacă să facă această manevră, dar nu-i rămânea altceva de făcut. Canalul era atât de îngust, încât cu greu s-ar fi putut feri de joncă, şi nici nu vroia să se apropie prea mult de ţărm. Acolo puteau apare gherdapuri care i-ar fi sfărâmat vasul.

   Spera însă că acest canal va fi destui de adânc ca să poată lăsa jonca să treacă deasupra submarinului. Trebui să se coboare, deoarece nici periscopul nu putea să-l lase afară, căci de la distanţa la care naviga jonca, putea fi văzut.

   Când barometrul arătă cincisprezece metri, Farrow porunci să oprească submarinul. Pompele electrice care aspirară apa din balansuri tăcură, tot astfel şi motoarele electrice, care puneau în mişcare elicea.

   Căpitanul retrăsese cu totul periscopul. Dacă jonca nu avea o prea mare adâncime de plutire, acolo unde se coborâse submarinul era de ajuns. Toţi ascultau cu încordare, deoarece ştiau că în acest moment, jonca misterioasă trebuia să treacă chiar deasupra submarinului. Oare se aflau la o adâncime destul de mare, sau poate că tălpoaie joncii va atinge turnul submarinului? În acest caz nu mai era scăpare: masele de apă vor năvăli asupra lor cu o furie a tot-nimicitoare. Un zgomot uşor se apropia, devenind tot mai tare.

   — Ei drăcie! Strigă Rindow, jonca trebuie să aibă un motor foarte puternic. Dar ne aflăm la o adâncime destul de mare şi nu ni se poate întâmpla nimic.

   Jonca alunecă deasupra submarinului, după cum se putea distinge din zgomotul, mai intri crescând, apoi descrescând, al elicei.

   Imediat, Farrow dădu ordin de ridicare. Când periscopul ajunse la suprafaţa mării, căpitanul văzu că jonca cârmea spre Vest, în canalul prin care venise el din marea de Sud. Chibzui, apoi dădu viteză submarinului, îndreptându-se spre insula, de la care venise jonca.

   Acolo avea destul loc să întoarcă, pe când în canalul îngust n-ar fi fost cu putinţă. În câteva minute ajunse iar într-un canal, care se întindea la Est şi la Vest de insula cea mare. Căpitanul îşi dădu seama numaidecât de ce jonca nu luase acest drum, căci de amândouă părţile drumul era închis de stânci de corali.

   Un golf mare, din care pornise jonca îi îngădui să facă un mic ocol şi după ce întoarse submarinul porni cu mare viteză în urma joncii.

   Misteriosul vas trebuia să aibă un motor foarte puternic, care îi permitea să înainteze cu o viteză extraordinară. Farrow nu se gândea să se ridice la suprafaţă, căci nu vroia să fie văzut de echipajul de pe joncă. Tocmai în aceste mări trebuia să fie cu foarte multă băgare de seamă. Aici Anglia stăpânea peste tot, fie prin forţa militară, fie prin cea comercială. Aşadar submarinul fu nevoit să navigheze sub apă, deşi în acest mod nu putea atinge viteza dorită. Când cârmi în canalul care ducea spre vest, jonca nu se mai vedea decât ca un punct.

   —  Ei drăcie! strigă căpitanul, trebuie să aibă un motor neînchipuit de puternic, căci aleargă cu cel puţin treizeci de noduri. La asta nu m-aş fi gândit niciodată, căci toată construcţia ei pare greoaie. Pe sub apă nu ne putem apropia de ea, dimpotrivă, rămânem tot mai în urmă. Dar nici la suprafaţă n-aş vrea să mă ridic, căci cei de pe joncă trebuie să aibă ocheane bune. Păcat, nu e chip să-i urmăresc. Afară de asta jonca pare să ia direcţia spre Singapore şi în acest caz la ce bun să mă vadă? Ei, dar ce-i de făcut?

   — Tată, am putea să cercetăm insula, de la care a pornit jonca, propuse George. Poate că acolo vom da de secretul acestei jonci.

   — E o idee bună, răspunse căpitanul. Jonca tot n-o mai putem ajunge, să vedem cel puţin ce a făcut în insula asta singuratecă şi părăsită. Aşadar, vom intra din acest canal în mare şi acolo vom întoarce.

   — Atunci am putea foarte bine să ne ridicăm la suprafaţă, zise George. De ce am mai sta sub apă?

   — Dragul meu, nu ştim ce primejdii ne ameninţă aici, zise căpitanul, mai bine să fim prevăzători. În golful din care a pornit jonca, ne vom ridica la suprafaţă, dar până acolo să mergem mai bine sub apă.

   Submarinul ajunse curând în largul mării şi descrise un arc, pentru a se întoarce iarăşi în canal.

   Mai înainte însă, căpitanul Farrow mai aruncase o privire prin periscop şi zise:

   — Într-adevăr, e ciudată viteza pe care o desfăşoară jonca. Mi se pare că navigând chiar deasupra apei, am fi fost siliţi să ne folosim de compresoare, pentru a ne apropia de ea. Acum sunt

curios să văd ce vom descoperi pe insulă.

   Submarinul se îndreptă liniştit spre insula de la care pornise jonca. Aceste insule păreau părăsite şi despărţite de orice zonă de circulaţie. Din când în când Farrow clătina din cap. Ce-o fi făcând jonca enigmatică în insulele acestea singuratece?

   În sfârşit ajunseră iarăşi în canal. Căpitanul micşoră viteza, apoi, când fură în golf, dădu ordin de oprire. Prin periscop privi cu multă atenţie desişul, care se întindea la o depărtare de vreo cincizeci de metri de ţărm şi părea de nepătruns.

   Nu observă nimic suspect, numai o potecă îngustă, care despica desişul chiar în direcţia punctului său de observaţie. Pe acolo trebuie să fi pătruns în desiş călătorii de pe joncă. Marinarii noştri văzuseră multe, în călătoriile lor îndrăzneţe şi Farrow se gândi numaidecât că pe această insulă se află, un depozit clandestin de mărfuri de contrabandă, pe care jonca le transporta Ia Singapore sau în alte porturi.

   Aceasta era explicaţia şi la drept vorbind, Farrow nu mai avea nici o poftă să cerceteze lucrul mai de aproape. Ce-i păsa lui de faptele contrabandiştilor? Asta era treaba guvernelor respective, care, din păcate îl duşmăneau cu atâta înverşunare. N-au decât să-şi bată singuri capul să prindă jonca! Căpitanul vorbi în acest sens cu tovarăşii săi şi propusese si plece mai departe ca si ajungă cât mai curând la adăpostul lor, „Insula Odihnei".

   — Nu, tată, zise George, aş vrea să văd ce se petrece pe insula asta. De asemenea sper că am să găsesc ceva frumos ca să-i dăruiesc Sanjei, bineînţeles plătind, nu pe degeaba. Te rog, tată, să debarcăm!

   — Hm, desigur că aici au rămas santinele, zise Farrow, şi se poate să dăm de o mare primejdie. Dar, poate că e totuşi destul de interesant să cercetăm insula mai de aproape. Aşadar, cu ajutorul lui Dumnezeu, vom încerca.

   Căpitanul mai privi odată desişul, apoi dădu ordin să se golească tancurile. Submarinul se ridica încet. Petre urcase scara de fier şi de îndată ce turnul ieşi deasupra mirii, deschise chepengul.

   II.

   O PRIMIRE SĂLBATECĂ

   PESTE CÂTEVA MINUTE era cu toţii în turn şi privea spre insula din apropiere. În desiş nu era nici o mişcare şi Rindow spuse:

   — Ciudat lucru: jonca abia a părăsit golful acesta, aşadar,

trebuie să fi fost câţiva oameni pe ţărm. Şi acum totul e ca mort. Ăsta nu-i lucru curat.

   — Da, dragă Rindow, încuviinţă căpitanul, se pare că-n aer pluteşte ceva sinistru. Mi se pare că îndărătul acestor tufişuri stau la pândă vrăjmaşi, care abia aşteaptă să debarcăm. Adică, de ce ne-am expune noi primejdiei?

   — Acum după ce ne-am arătat, zise George, trebuie sa debarcăm pe insulă. Cine ar putea fi aici? Poate câţiva paznici, cu care isprăvim numaidecât.

   — Bine, băiete, zise Farrow cam nemulţumit, am ajuns până aici, acum o să mergem şi mai departe. Petre, două bărci, să debarcăm în număr cât mai mare.

   Marinarii aduseră repede cele două bărci de metal.

   — În prima barca vom lua loc noi, hotărî căpitanul, adresându- se lui Rindow, fiului său George şi Iui Petre. În barca a doua se va urca Hagen cu cinci marinari.

   — În cazul acesta vom merge cu voi, zise doctorul Bertram fără să mai aştepte răspunsul, se urcă în prima barcă.

   Căpitanul râse. Ştia că doctorul nu va renunţa pentru nimic în lume să meargă şi el.

   Cele două bărci se îndreptau încet spre ţărm. Desigur că tunarul Jan Brike nu îndrăznea să alerge la turnul de la proră, căruia îi lua învelitoarele ce-l acopereau ori de câte ori navigau pe sub apă. Jan Brike era un bătrân soldat pentru care arma lui era totul. La el se adeverea vechea vorbă soldăţească şi anume că arma e logodnica soldatului. Numai că arma lui Jan Brike era un tun de şaptezeci şi cinci de mm.

   Puntea submarinului se acoperise de marinarii care nu erau de serviciu în sala de maşini. Fiecare îşi luase carabina, deoarece pe insulele acestea singuratice, în aceste ţinuturi sălbatice, te puteai aştepta oricând la vreun incident sau la vreun atac mişelesc.

   Când Hagen şi cei cinci marinari se urcară în barca a doua, Sanja se repezi după ei.

   — Domnule Hagen, protestă ea cu energie, trebuie să mă luaţi cu d-voastră. Mi-e grijă de George si nu vreau să rămân aici.

   Pe când vorbea, împinse cu putere barca, depărtând-o de submarin şi se aşeză pe barca îngustă lângă Hagen, care rămăsese cu gura căscată.

   — Hm, da, domnişoară, nu ştiu zău...

   —  La vâsle! strigă Sanja marinarilor, care se supuseră numaidecât acestei porunci.

   Prima barcă ajunsese la ţărm şi cei dinăuntru coboară. Marinarii trebuiau să se grăbească ca să-şi ajungă tovarăşii.

   Hagen dădu din umeri şi îndreptă barca în direcţia celeilalte, pe care o şi priponise Petre. Căpitanul Farrow se uita cu uimire la tânăra prinţesă, apoi zise:

   — Prinţesă, asta nu merge!

   Dar Sanja se îndreptă cu un zâmbet radios spre George, care-o privea şi el plin de uimire, îi luă mâna şi zise cu simplitate:

   — Mă tem de soarta lui, vreau să fiu lângă el.

   Farrow răspunse, clătinând din cap:

   — Bine, prinţesă, rămâi la noi! Dar tu, George, răspunzi de viaţa prinţesei. Aşadar nu fi atât de îndrăzneţ ca de obicei, fii prudent şi chibzuit şi ocroteşte pe prinţesă!

   — Tată, răspunse George, nu e nevoie să-mi aminteşti de asta. Cât trăiesc eu, nu i se poate întâmpla Sanjei nici un rău.

   — Bine, o să căutăm să ne ferim cât mai mult, zise căpitanul, zâmbind. Aşadar, înainte!

   Încet şi cu mare băgare de seamă, căpitanul păşi pe poteca îngustă dintre tufişuri, urmat de tovarăşii săi, care erau şi ei precauţi. Era o mare îndrăzneală să pătrundă în acest desiş, căci în această sălbăticiune puteau să-i pândească primejdii care să izbutească pe neaşteptate.

   Nu se vedea nici o mişcare, desişul era tăcut şi liniştit, nu se auzea nici un glas, nici un ţipăt de fiară, — dar această tăcere era cu atât mai înfricoşătoare pentru oamenii care pătrundeau în desiş. Imediat în urma căpitanului păşea George, alături de care se alipise Sanja.

   După tânăra pereche care abia de putea păşi pe cărăruia îngustă, venea Petre, care nu-şi lua ochii de la ei. Apoi doctorul Bertram, Hagen şi marinarii. Micul convoi îl închidea Rindow, primul ofiţer.

   Erau toţi deprinşi să înainteze pe o cărare atât de îngustă, într- un desiş de nepătruns şi înăbuşitor, la care puteau să-i pândească mii de primejdii, fie din partea fiarelor, fie a oamenilor. În sălbateca Malaita, faimosul sălaş al vânătorilor de capete, au cunoscut doar toate grozăviile pădurilor.

   Şi cu toate acestea, aerul fierbinte şi umed se aşeză greu pe plămânii lor, obişnuiţi să respire aerul atât de proaspăt al oceanului, iar ochii lor, deprinşi cu depărtările nesfârşite simţeau un fel de usturime, la vederea pereţilor verzi, de ambele părţii ale potecii.

   Mergeau încet în urma căpitanului şi a fiului său George, care îşi câştigase dragostea marinarilor prin curajul şi sângele rece ce-l arătase în toate împrejurările. Ei ştiau că Farrow şi George vor lupta din răsputeri ca să-i apere de orice rău şi că şi-ar pune viaţa

în pericol pentru a-i salva.

   În faţa lor se deschise un mic luminiş. Se vede că un incendiu făcuse acest gol în mijlocul desişului căci trunchiurile palmierilor dimprejur erau înnegriţi pe o parte.

   Căpitanul Farrow se opri, după ce înaintase câţiva paşi în acest luminiş, în care crescuse iarbă nouă. Se întoarse spre George şi zise încet:

   — George, focul acesta care a nimicit desişul în acest loc s-a produs acum câteva zile, poate o săptămână. În iarba proaspătă se mai văd bine resturile carbonizate ale tufişurilor şi copacilor tineri, nimiciţi de flăcări. Dar cu ce scop au croit luminişul? Sau poate ca focul să fi luat naştere numai din imprudenţa cuiva care a trecut pe aici.

   George apucă braţul căpitanului şi ascultă cu încordare.

   — Tată, ai auzit? Parcă ar fi gemut cineva aici, aproape de tot. Auzi! Iar...

   Farrow dădu din cap şi scoase revolverul. Auzise un geamăt adânc, care venea din partea opusă a luminişului. Dar experienţa îi spunea că trebuie să se aştepte şi pe aici la vreo cursă, pe care indigenii o pregăteau poate străinilor.

   George îşi scoase arma. Sanja trecu la stânga lui şi-l apucă de braţ, deoarece ştia că nu trebuie să stingherească pe tânărul ei iubit în mânuirea armei. Micul convoi află numaidecât că s-a întâmplat ceva. Şi marinarii îşi dădură osteneala să păşească cu şi mai multă băgare de seamă.

   Când Farrow ajunse în mijlocul luminişului, rămase locului câteva clipe, arătând la pământ. Acolo se vedea bine un loc circular, având în mijloc nişte vreascuri arse, iar de jur împrejur, un şanţ în lărgime de jumătate metru. Aşadar părerea căpitanului se adeverea. Scânteile ce s-au împrăştiat în jur, au aprins desigur tufişurile din apropiere.

   Înaintau încet. Iarăşi se auzi geamătul sinistru din tufiş. George făcu un semn Sanjei ca s-o liniştească, apoi îşi desfăcu braţul stâng din strânsoarea mâinii ei şi apucă revolverul. Poate că aceste gemete care cereau ajutor, erau într-adevăr o cursă a indigenilor, care voiau prin aceasta să atragă atenţia străinilor.

   Nu-i putea însă păcăli aşa de uşor. Se apropiară de tufiş cu cea mai mare băgare de seamă, Farrow dete la o parte primele crengi ale tufişului, ţinând revolverul pregătit în mâna dreaptă.

   Apoi tresări, băgă revolverul în toc şi vârî amândouă mâinile în tufiş. Cu multă băgare de seamă scoase ia iveală un trup omenesc, pe care îl aşeză alături, pe iarba nouă şi deasă.

   Era un kuli chinezesc, îmbrăcat cu o haină simplă de pânză

albă murdară. Partea de sus a îmbrăcămintei era înnegrită de sânge închegat, care cursese dintr-o rană adâncă de la tâmplă.

   Doctoral Bertram îşi făcu Ioc prin micul grup şi se apleacă asupra rănitului, care scotea câte un geamăt fără să dea alt semn de viată.

   După ce examină în grabă rana, Bertram clătină din cap, apoi îşi scoase briceagul şi despică haina năclăită de sânge.

   Pe piept nu se vedea nici o rană, dar, când doi dintre marinari întoarseră pe rănit, la un semn al doctorului, şi acesta îi despică haina pe la spate, descoperiră o rană mică din care izvora sângele.

   — Înjunghiat în plămâni cu pumnalul, constată doctoral cu siguranţa expertului — nu mai e nimic de făcut, în curând îşi va da sufletul. Rana de la cap a fost provocată, pe cât se pare, de o aruncătură de suliţă al cărei vârf ascuţit i-a atins tâmpla. Mai că aş spune că suliţa a fost aruncată din spate, asta se vede după forma rănii.

   — Hm, ciudat! zise căpitanul Farrow, să dăm tocmai peste un chinez rănit de moarte, după ce jonca misterioasă a părăsit insula. Aşadar, după cât se pare, e un om din echipaj şi rănile pe care le-a primit din spate dovedesc că a fost lovit de indigeni, pe când fugea. Dragii mei, asta dovedeşte în acelaşi timp că întreprinderea noastră e foarte primejdioasă. Echipajul joncii chinezeşti trebuie să fi ajuns, din vreo pricină oarecare, în conflict cu indigenii, conflict care s-a terminat cu uciderea acestui kuli. Prin urmare, ne aşteaptă şi pe noi mari greutăţi. Doctore, rănitul îşi mai recăpăta cunoştinţa?

   — Nădăjduiesc, domnule căpitan, zise Bertram, în nici un caz însă nu-l mai putem salva. Pumnalul i-a străbătut plămânul, nu mai are decât câteva minute de trăit. Probabil că, puţin înainte de a murit îşi va mai veni odată în simţiri.

   — Poate că atunci ne va spune ce căuta aici jonca. Ar putea să ne mai spună câte ceva despre indigenii care l-au atacat.

   Înconjurară cu toţii pe muribund, care dintr-un moment într- altul trebuia să-şi dea sufletul. Poate că-i va scuti de mari primejdii, dacă va mai avea putere să vorbească — şi dacă va voi.

   Doctorul Bertram strecurase în gura chinezului câteva picături de coniac, din termosul lui. Acum ridică mâna şi toţi ceilalţi se aplecară puţin, ca să asculte cuvintele ce le va rosti muribundul. Acesta deschise încet ochii, privi în juru-i şi şopti:

   — Şu-Ne, diavolul, oh...

   Un horcăit grozav fi întrerupse vorba, trupul lui se contractă, săltându-se, apoi nenorocitul îşi dădu sufletul, pe când dintre buze

îi ţâşni un şuvoi de sânge.

   — Păcat! zise încet doctoral Bertram, lăsând din braţe trupul chinezului, pe care, de milă, îl sprijinise.

   Voia să spună ce e cu acest Şu-Ne, şi moartea i-a închis gura.

   — Dar, cel puţin acuma ştim numele unui chinez de care trebuie să ne ferim, îl vom găsi noi pe Şu-Ne. Căpitane, eu mi-am făcut datoria. Vrei să mai cercetăm insula, sau să ne întoarcem?

   — Hm, la drept vorbind n-aş vrea deloc să mai înaintăm, zise Farrow, şovăind — căci sunt sigur că vom da de mari primejdii. Faptele acelui Şu-Ne nu prea ne interesează, treaba autorităţilor, pe care le putem înştiinţa prin radio. Desigur, nu le vom comunica, decât după ce vom trece de Singapore, ca să nu poată găsi locul în care ne aflăm. Aşadar, ne întoarcem. Aici nu avem ce căuta. Şu-Ne va da socoteală autorităţilor de isprăvile lui pe această insulă.

   — Tată, să îngropăm pe nenorocitul asta, propuse George, acum că l-am găsit, să-i facem şi acest ultim serviciu.

   — Bine, George, încuviinţă Farrow, asta-ţi face cinste. Nu ştiu dacă acest om a fost rău, dacă a fost vreun tâlhar sau vreun ucigaş, dar moartea iartă totul. Să odihnească dar aici, până în ziua în care va apare înaintea zeilor sau a strămoşilor săi. Acum să ne grăbim, locul nu mi se pare tocmai sigur. Chinezii au fost nevoiţi să fugă, deoarece au fost atacaţi de indigeni, după cum ne dovedeşte mortul acesta. Aşadar s-o luăm la picior!

   Marinarii săpară cu cuţitele o groapă puţin adâncă, în care puseră trupul chinezului. Doctorul percheziţionase buzunarele mortului şi printre alte obiecte scoase şi o piatră neagră şi turtită, care era acoperită de figuri şi semne ciudate.

   — Foarte interesant, zise dânsul, se vede că acest mort era membru al unei societăţi sau secte. Mai pe urmă voi încerca să descifrez semnele de pe piatră. George va putea să mă ajute, căci el a dezlegat nişte scrieri secrete, pe care nu le-am putut tălmăci ani de zile.

   George ascultase cu atenţie vorbele doctorului şi interesul său se deşteptă numaidecât. Dacă-i vorba de taine, apoi las pe el! La drept vorbind nu se ocupase niciodată de inscripţii chinezeşti, dar citise destul despre numeroasele societăţi secrete, atât de răspândite în China. Cu ajutorul doctorului, spera să descifreze semnele de pe piaţă.

   Înmormântarea simplă şi grabnică a chinezului făcuse pe marinarii noştri să uite oarecum de locul unde se aflau. Ei nu mai erau atât de atenţi la cele ce se petreceau în jurul lor.

   George fu cel dintâi care îşi dădu seama de aceasta. Fără să se

gândească la ceva, se depărtase puţin de tovarăşii săi, ca să privească mai de aproape frunzele unui tufiş care îl izbiră prin forma lui deosebită. Chiar şi Sanja îşi luase ochii de la el în acest moment, deoarece îşi îndreptase privirile spre groapa primitivă, în care era coborât trupul chinezului.

   George nici nu fu în stare să scoată un strigăt.

   Cineva îl strângea de gât cu putere extraordinară, care-l înăbuşea. Aproape îşi pierduse cunoştinţa, nu putea nici să se zbată, ca prin aceasta să atragă atenţia prietenilor săi. Fără cel mai mic zgomot fu tras în tufişul, în faţa căruia se oprise. Ochii lui îngroziţi priveau feţele acelea sălbatece şi negre, grozav de desfigurate cu nişte dungi albicioase. Apoi nu mai ştiu nimic. Leşinase.

   Nici nu simţi când fu ridicat de doi sălbateci voinici şi purtat în fugă nebună de-a lungul unei cărări înguste şi şerpuite. Răpitorii se afundau tot mai adânc în pădure, cărarea se întretăia adesea şi sălbatecii luau mereu altă direcţie.

   În sfârşit se opriră în faţa unui tufiş enorm. Mai mulţi sălbateci se înghesuiau în jurul lor, despicau crengile tufişului şi prin cărarea îngustă, George fu dus într-un luminiş, la capătul căruia se aflau nişte colibe mici, pe jumătate ascunse în iarbă.

   Când se trezi din leşin, George văzu în jurul său cam treizeci de sălbateci. Toţi erau goi, purtând numai un mic şort jurul şoldurilor. Corpul lor era zugrăvit în dungi albe peste tot. George se sperie. Numaidecât îşi dădu seama că se afla în mâinile alfurilor, locuitorii primitivi ai insulelor Celebes şi ai arhipelagului. Asta se vedea după statura lor mijlocie, după pielea lor de un cafeniu deschis, după părul negru şi expresia lor inteligentă şi serioasă.

   Dar, din mişcările lor se vedea influenţa sălbatecilor din Noua Guinee şi din această pricină, tânărul se înspăimântă. Mai de mult se vorbea despre alfurii din Celebes că erau tot atât de cruzi ca şi dajacii din Borneo, care tăiau capetele vrăjmaşilor morţi. Cu toate că guvernul era de părere că acest grozav obicei dispăruse, George văzuse cu ochii lui grozăviile de pe Malaita. Ce rău îi părea acum că nu-l avea lângă el pe doctorul Bertram, căci sălbatecii vorbeau cu însufleţire între ei, dar, din păcate, George nu înţelegea nici un cuvânt.

   Din mişcările lor vioaie, care deveneau ameninţătoare, când se uitau la dânsul, George prevedea că va avea o soartă tristă. Îşi dete seama că şi el era considerat drept un vrăjmaş, pe care voiau să-l înlăture, întocmai ca pe sărmanul kuli, care fusese nimerit de armele indigenilor, pe când fugea. Acest Şu-Ne era aşadar vinovat şi de situaţia lui primejdioasă. Ce o fi păcătuit

acest chinez, pentru ca indigenii aceştia, care trebuie să fi venit în contact cu civilizaţia, să fie atât de răi cu duşmanii lor?

   Oare tovarăşii săi observaseră dispariţia lui? George îşi aminti lămurit că fusese apucat de gât şi tras în tufiş, pe când tovarăşii lui erau ocupaţi să îngroape pe chinez. Nimeni n-a putut să observe şi sălbateci au fost destul de prevăzători, ca să nu lase nici o urmă.

   Oare n-ar fi mai bine să strige, ca să-şi îndrepte tovarăşii pe urmele lui? Chiar dacă-n sălbăticia asta sunetele nu puteau pătrunde departe, s-ar putea ca ei să se afle în apropiere, conduşi de Sanja, a cărei dragoste ar descoperi şi urma cea mai mică.

   Credinciosul Petre şi-ar da toată osteneala să-l elibereze, fără să mai vorbim de tatăl său şi ceilalţi.

   Un sălbatec care sta în apropierea lui, rezemat în suliţă şi-l observa cu atenţie, păru că-i ghiceşte gândul, se repezi la George, smulse din pământ un ghemotoc mare de iarbă şi-l îndesă cu ciudă în gura deschisă a prizonierului. Afară de asta, apropie ameninţător vârful suliţei în beregata lui George, care înţelese şi părăsi gândul să mai strige după ajutor. Împinse încet cu limba bulgărele de iarbă de pământ, simulă un acces de tuse şi-l dete cu totul afară. Apoi făcu un semn sălbatecului care-l observa cu asprime, strânse buzele tare şi întoarse capul la o parte.

   Poate că păzitorul lui a înţeles vorba lui mută, şi-l lăsă fără căluş. George îşi dădu abia acum seama că era legat cobză. Nici nu observase că funiile subţiri şi tari de fibre de cocos îi tăiau adânc carnea de la încheieturile mâinilor şi picioarelor.

   Aşadar era lipsit de orice apărare, deşi privind în jos, constată că cele două revolvere, precum şi pumnalul pe care i-l dăruise Sanja Ie avea încă la brâu.

   Pumnalul! George chibzui niţel. Oare îi va fi posibil să scoată puţin din teacă lama ascuţită a pumnalului şi să frece cu dânsa funiile ce-i legau mâinile de piept? Dacă-i rămâneau cele două revolvere, sălbateci nu aveau decât să se apropie, el îi va ţine la distanţă cu cele 14 gloanţe, pe care le avea în cele două încărcătoare, până când tovarăşii lui vor fi atraşi de zgomotul împuşcăturilor.

   George se prefăcu că închide ochii, dar pe sub gene observă pe sălbatecul care-l păzea, în vreme ce tovarăşii săi se certau întruna. Băgă de seamă că, deşi erau atât de înverşunaţi, îşi dădeau toată osteneala să vorbească cât mai încet. Aşadar ei se temeau să nu atragă pe tovarăşii săi, vorbind prea tare. Paznicul său îl privi câteva minute cu multă atenţie, părând că observă fiece mişcare a prizonierului. Apoi când George rămase nemişcat, îşi

întoarse capul şi ascultă cu încordare la discursurile pe care le ţineau sălbatecii.

   George trăgea cu urechea, stătea tot nemişcat şi sălbatecul îi mai aruncă câteva priviri pe furiş. În cele din urmă păru că se linişteşte, prizonierul căzuse desigur iar în nesimţire, căci nu se mişca deloc şi sta cu ochii închişi.

   Cu mişcări infinit de încete, George duse mâinile spre brâul în care era înfipt pumnalul Sanjei. Darul prinţesei, trebuia să-i aducă scăpare.

   III.

   O FUGĂ ÎNDRĂZNEAŢĂ

   DISPARIŢIA LUI GEORGE fu observată mai întâi de Sanja. Prinţesa se uită în jurul ei cu priviri rătăcite, pe când trupul chinezului era lăsat în groapă. Deodată scoase un ţipăt:

   — Domnule căpitan, Petre, unde e George?

   Se produse o zăpăceală de nedescris. Cu toţii strigară numele tânărului lor tovarăş, alergară de colo până colo în luminiş, căutară zadarnic prin tufişurile din împrejur, până când la glasul energic al căpitanului se făcu linişte.

   — Camarazi! zise el cu gravitate, trebuie să băgăm de seamă, să fim calmi. George al nostru a dispărut, sălbateci care l-au ucis pe acest chinez, trebuie să-l fi atacat pe la spate. În nici un caz nu l-au omorât, altfel nu s-ar mai fi ostenit să-i ia corpul cu dânşii. Aşadar e prizonier în mâinile lor. Camarazi, trebuie să-l eliberăm şi... repede. Dar pentru aceasta e nevoie să ne regăsim calmul. Trebuie să descoperim urmele pe care desigur că le-au lăsat răpitorii lui. Aşa, vă mulţumesc. Prinţesă, unde l-ai văzut pe George al nostru ultima oară?

   Cu toată tulburarea şi teama care o stăpânea, simţi ca o mângâiere, faptul că tatăl lui nu vorbea de George al lui cu „al nostru". Acest unic cuvânt îi da asigurarea că Farrow nu se împotrivea dragostei lor. Birui vitejeşte lacrimile, care i se urcau în gât şi arătă tufişul, lângă care îl văzuse pe George pentru ultima oară.

   — Fireşte, mormăi doctorul, ăsta e un tufiş ciudat de tot. George s-a apropiat să-l observe mai bine. Eu aş fi făcut la fel, dacă-l vedeam mai înainte.

   — Iată câteva crengi rupte, îl întrerupse Petre, care se apropiase de tufiş. Ah, uite şi o bucăţică de pânză, e din cămaşa lui George. D-le căpitan, aici e o cărăruie îngustă, care începe îndărătul tufişului

   — Stai! porunci căpitanul cu energie, văzând că Petre vrea s-o ia pe cărare. Mai întâi trebuie să ne împărţim bine rolurile. Am păţit destule cu indigenii din Marea de Sud ca să ştim că trebuie să fim cu multă socoteală şi băgare de seamă, dacă nu vrem să împingem pe George fii vreo mare primejdie. Aşadar eu iau conducerea. Tu, Petre, mă urmezi imediat. Dragă Rindow, d-ta vei avea grijă de Sanja, care trebuie să se ţină tot pe lângă d-ta. Hagen, d-ta închei grupul. Câţiva oameni trebuie să rămână aici, în luminiş, căci se prea poate ca sălbateci să treacă pe aici, să încerce un atac asupra submarinului. Băieţi, ştiu că toţi aţi dori să veniţi cu noi, dar nu se poate. Cel puţin patru oameni trebuie să rămână pe loc. Repede, trageţi la sorţi, să vedem cine mă va întovărăşi, şi cine rămâne.

   Marinarii ştiau că trebuie să procedeze cu cea mai mare iuţeală. În câteva clipe se hotărâră şi Farrow porni pe cărarea îngustă, străbătând tufişul, în care dispăruse George.

   Imediat după Petre, care urma pas cu pas pe căpitan, venea Sanja, care tremura din tot corpul. Rindow păşea alături de ea, căci trebuia s-o apere de orice primejdie. Farrow era de un calm extraordinar şi toţi îl admirau pentru aceasta. Era doar în joc viaţa unicului său copil şi cu toate astea era atât de stăpânit, de prevăzător şi chibzuit, încât cu toţii simţiră cât de mult se puteau încrede în el.

   Trecu un sfert de oră, plin de teamă. Căpitanul se stăpânea cu toată energia, ca să-şi păstreze calmul şi să rămână prevăzător, lucru necesar pentru izbânda întreprinderii sale. Ştia bine că orice nesocotinţă punea în primejdie viaţa lui George — dacă fiul său mai era în viată.

   Acest gând îl urmărea necontenit. Văzuse pe chinez murind, aşadar, ştia că indigenii de pe acea insulă nu stau la gânduri să curme o viaţă omenească. George al său era acum în puterea acestor sălbateci, pentru care o viată de om nu înseamnă nimic.

   Prea mult se gândise la fiul său şi de aceea nu fusese destul de atent pe cărare. Petre fu acela, care salvă viaţa căpitanului său, căci deodată, dintr-un tufiş se ivi un braţ cafeniu, în pumnul căruia strălucea lama unui cuţit. Grozava lovitură se îndreptă spre spatele căpitanului, întocmai cum fusese lovit şi sărmanul kuli.

   Dar Petre, care ţinea în mâna dreaptă revolverul, iar în stânga un cuţit enorm, în clipa în care văzuse braţul sălbatecului ieşind din tufiş, ridică cuţitul. Indigenul scoase un strigăt grozav, arma îi sări cât colo şi vru s-o ia la fugă. Cuţitul lui Petre, care pătrunsese adânc în braţul lui, îl ţinu însă bine. În clipa următoare, uriaşul marinar apucă cu mâna stângă braţul sălbatecului şi-l trase din

tufiş pe cărare. Era un bărbat tânăr al cărui trup fusese zugrăvit cu multă artă.

   Doctorul i se adresă în limba malaieza, pe care sălbatecul o înţelese.

   — De ce ai vrut să ucizi?

   — Nu putem suferi pe albi, zise sălbatecul cu încăpăţânare — ei ne iau tinerii!

   — Ei drăcie, ce-o mai fi şi asta? Zise căpitanul, uimit, când doctorul îi tălmăci aceste cuvinte, rostite într-un anumit dialect. Albii le iau tinerii? Nu cumva o fi vreo ispravă de a faimosului Şu- Ne? Bine, asta o s-o lămurim noi. Te rog, întreabă-l dacă ştie ceva despre soarta lui George.

   Când doctorul puse această întrebare sălbatecului, ochii acestuia scăpărări.

   — Da, exclamă el triumfător, am prins un alb şi-l vom sacrifica lui Muntumuntu.

   — Ei drăcie, strigă doctorul. George e în mare primejdie, dacă prizonierul nostru nu vrea să ne trădeze locul în care se află. George e sortit să fie jertfit lui Muntumuntu — zeul suprem al alfurilor. Acest zeu suprem locuieşte în aer, fii aşa numitul „Kasandukkan". Foarte interesant...

   — Dragă doctore, îl întrerupse căpitanul, zău nu avem vreme să ascultăm o dizertaţie asupra zeilor acestor alfuri. Mai bine întreabă pe prizonier, unde se află George. Poate că facem schimb de prizonieri.

   Doctorul vorbi multă vreme cu alfurul, apoi zise necăjit:

   — Am făcut o captură foarte bună, căci tânărul acesta e fiul cel mare al şefului de trib. Dar nici nu vrea să audă de vreun schimb, preferă să moară, numai ca George să fie sacrificat zeului, pentru a uşura soarta tuturor tinerilor pe care i-au capturat străinii. Refuză cu îndărătnicie să ne arate locul în care a fost târât George.

   — Bine, o să-i găsim noi urma, zise căpitanul. Dacă pătrundem în tufişul acesta din care l-a scos Petre pe sălbatec, vom descoperi drumul pe care a venit. Petre, leagă-l; dar mai întâi să-i pansăm rana.

   Doctorul avea întotdeauna cu el o trusă de pansament. Bandajă braţul rănitului, cu mulţi grijă, lucru care păru că umple de mirare pe alfur. Petre îl legă apoi cu mâinile la spate. Căpitanul Farrow pătrunse în tufiş, când dădu la o parte crengile mlădioase, văzu înaintea lui o potecă îngustă, care părea foarte umblată, căci era complet curăţată de spini şi plante agăţătoare.

   Alfurul îşi muşcă buzele, când Petre îl împinse şi pe el în tufiş.

Căpitanul, care se întoarse spre tovarăşii săi, observă şi zise cu bucurie:

   — Aha, se pare că suntem pe drumul cel bun, prizonierul s-a trădat. Acum, uşor, cu atenţie camarazi, nu trebuie să primejduim viaţa lui George.

   Micul grup înaintă încet de-a lungul potecii, în faţă era căpitanul, după el prizonierul, pe care Petre îl păzea bănuitor, apoi Sanja, pe care Rindow o supraveghea aproape tot atât de atent. Hagen încheia şi de astă dată convoiul.

   Cu toţii erau plini de speranţă, căci credeau că acum îl vor elibera pe George din mâinile sălbatecilor şi-l vor scuti de soarta de a fi sacrificat zeului Muntumuntu.

   George întinsese în sfârşit mâinile până la cingătoare. Făcuse această mişcare atât de încet şi prudent încât paznicul său nu observă nimic, deşi arunca din când în când câte o privire prizonierului. George însă făcea mereu pe leşinatul, înşela prin aceasta pe paznic şi observă că acesta asculta tot mai atent la discuţiile tovarăşilor săi.

   Mâna dreaptă a lui George cuprinse mânerul pumnalului. Fu cuprins de un sentiment de siguranţă, se gândi la Sanja şi se hotărî să scape cu orice preţ din mâinile acestor sălbateci.

   Scoase numai puţin lama din teacă apoi stătu iar liniştit şi observă pe paznic. Acoperi cu amândouă mâinile pumnalul pentru ca strălucirea lamei să nu-l trădeze. Bănuiala lui era foarte întemeiată căci sălbaticul aruncă iar o privire spre prizonier apoi îşi îndreptă iarăşi atenţia asupra discuţiilor dintre ai săi. Un sălbatec, care se deosebea prin înălţime, vorbea cu multă însufleţire.

   Atunci George trecu funia ce-i lega mâinile peste lama ascuţită a pumnalului. Mâinile lui erau acum libere. Apucă numaidecât pistoalele şi le scoase din toc. Aşa. Le va arăta el îndată sălbatecilor cine e.

   Se ridică repede. Paznicul său, care-i număra mişcările cu coada ochiului, împietri de groază când văzu revolverul îndreptat spre el. George puse repede revolverul din stânga pe genunchi, smulse pumnalul din teacă şi-şi tăie cu iuţeala fulgerului funiile de la picioare. Apoi sări în picioare şi zise:

   — Plecaţi de aici!

   Fără să vrea se servise de limba malaieză şi spre marea mulţumire, văzu că sălbaticii îl înţeleg. Aceştia tresărită, priviră câteva secunde ţintă la ţevile ameninţătoare ale revolverelor, apoi

se furişară şi dispărură în tufişuri.

   George râse cu îndrăzneală. Acum era însă foarte primejdios pentru el să se întoarcă prin desiş. Din fiecare tufiş puteau să-l atace sălbaticii. Îndărătul fiecărui copac se putea ascunde unul pentru ca să pună mâna încă o dată pe el. Dar va fi cu băgare de seamă.

   Era prevenit. Acum armele lui ar răspunde numaidecât dacă vreo mână ucigaşă l-ar mai apuca de beregată. Numai de stiletul ascuţit al sălbaticilor trebuia să se teamă. O lovitură sigură şi puternică putea să-i străbată inima. S-ar prăbuşi, fără să poată scoate un strigăt — şi Sanja nu l-ar mai vedea deloc.

   Trebuia s-o ia spre nord, acolo era ancorat submarinul în golf. Găsi repede poteca pe care-l târâseră sălbaticii. Desişul era de ambele părţi atât de încâlcit încât se simţi mai în siguranţă. Părea aproape imposibil ca un om să poată pătrunde fără zgomot prin zidul acesta de verdeaţă.

   Oricum trebuia să se gândească la santinelele pe care sălbaticii le-au pus pe drum, ascunse în câte un tufiş, în aşa fel încât el să nu le poată observa decât atunci când, odată cu foşnetul crengilor, braţul negricios s-ar fi abătut cu stiletul ascuţit asupra lui.

   Se gândi dacă n-ar fi bine să dea alarma printr-o împuşcătură. Cu siguranţă că-l căutau şi erau ei înşişi în mare primejdie. Pe de altă parte însă, trăda şi sălbaticii şi locul în care se afla.

   Aceste gânduri îi străbăteau creierul, în vreme ce alerga cu băgare de seamă de-a lungul potecii. Deodată se gândi cu teamă la Sanja. Numai de n-ar face vreo nesocotinţă de grija lui!

   Trecea pe dinaintea unui copac uriaş când auzi în spatele lui un foşnet uşor. Cu iuţeala fulgerului întoarse capul, sări într-o parte şi scăpă ca prin urechile acului de stiletul unui sălbatic, care pândise după copac. Otelul ascuţit îi sfâşie însă mâneca dreaptă a cămăşii.

   Fără să ochească, George trase cu mâna stângă. Alfurul scoase un ţipăt de mânie şi de durere, stiletul sări cât colo şi apucă cu mâna stângă încheietura sângerândă a mâini drepte. George văzu această mişcare apoi sălbaticul dispăru în tufiş. Trupul său negricios pieri în peretele de verdeaţă, ca un şarpe mlădios.

   George nu se opri. Alergă înainte şi inima-i bătea de bucurie, căci în depărtare se auzeau glasuri de oameni. Aşadar tovarăşii veneau să-l întâmpine, acum era salvat. Răspunse din toate puterile, dar, cu toată bucuria nu uită să fie cu băgare de seamă.

   Strigătele tovarăşilor săi se apropiau mereu. Acum nu mai puteau fi decât la o sută de metri. Deodată se auzi un strigăt, care exprima mânie şi uimire. Trebuie să se fi întâmplat ceva şi bucuria lui George se schimbă într-un sentiment de spaimă. Oare o fi izbutit vreun sălbatic ascuns prin tufişuri să ucidă cu stiletul pe vreunul din tovarăşi? Sau vreunul din ei fusese smuls din grup? Poate Sanja?

   George alerga cât putea pe cărare. Acum îi era totuna, nu se mai gândea că de-a lungul potecii puteau să se a fie santinele dea le sălbaticilor.

   — Vin, vin! strigi el din toate puterile.

   După câteva minute se izbi de tatăl său. Căpitanul îl strânse o clipă în braţe apoi zise cu glas înăbuşit:

   — George, Sanja a dispărut!

   O clipă, totul păru că se învârteşte în jurul lui George. Se uită îngrozit la tatăl său fără să poată rosti un cuvânt. Apoi îşi aduni, puterile.

   — Cum de-a fost cu putinţă? zise el în cele din urmă. N-aţi păzit-o?

   — George, răspunse Rindow, nu mi-am luat ochii de Ia ea, aş fi apărat-o cu preţul vieţii mele, dacă vreun sălbatic ar fi atacat-o. Când ai tras d-ta cu revolverul, a dispărut. Cum vezi, cărarea duce aici o bună bucată spre vest, înainte de a coti spre sud, în locul unde ai apărut d-ta. Împuşcătura d-tale s-a auzit dinspre sud şi Sanja a strigat: „Ah, mergem greşit, George e în pericol acolo!" Până să-i pot explica, ce zic? până să fac o mişcare, s-a strecurat în tufişul acesta. Când am vrut s-o urmez, am fost aruncat îndărăt printr-o lovitură puternică în piept, în acelaşi timp Sanja scoase un ţipăt uşor, apoi văzui două mutre negricioase care dispărură cu ea în desiş.

   — De ce nu s-a luat nimeni după ea? strigă George şi se pregăti să pătrundă în desiş.

   Dar Farrow îl opri:

   — Nu, George, nu trebuie s-o punem pe Sanja în primejdie. Daci ne luăm acum după sălbatici şi-i ajungem, vor ucide-o cu siguranţă cu o lovituri de stilet, pentru ca apoi să fugă mai departe nestingheriţi. Crede-mă, băiete, în clipa asta nu e în primejdie. Am prins pe fiul şefului, care m-a atacat pe mine, atac pe care viteazul Petre l-a zădărnicit. Acesta a povestit doctorului că tu trebuia să fii jertfit unui zeu, pe care îl adoră alfurii. La fel se va întâmpla cu Sanja. Aşadar, deocamdată nu e chiar în primejdie de moarte. Sărmanul meu copil, acum trebuie să procedăm cu şiretenie. Forţa şi nesocotinţa nu ne folosesc la nimic, prin aceasta nu facem decât să primejduim viaţa Sanjei.

   — Ai dreptate, tată, zise George scrâşnind din dinţi, trebuie să

fiu calm. Să mergem în luminişul din care am izbutit să fug. Ah, pumnalul Sanjei mi-a adus salvarea şi acum ea însăşi e la mâinile acestor sălbatici! Tată, prizonierul acesta nu ne va spune oare unde se află lagărul tribului?

   — Nu, băiatule, l-am întrebat noi asta. Dar e hotărât mai degrabă să moară decât să-şi trădeze neamul. În orice caz, avem un zălog bun, căci acum sălbaticii voi şti că tânărul se află în mâinile noastre. Şeful tribului va prefera să o elibereze pe Sanja, decât să-i omorâm feciorul...

   — Dar nu ne putem lăsa la nădejdea asta, zise George, noi nu cunoaştem obiceiurile acestor alfuri. Poate că pentru ei e o cinste să poată muri de mâna duşmanului. Haideţi la luminiş, de acolo vom căuta mai departe.

   George se aşezi în fruntea convoiului. Acum nu mai era băiatul îndrăzneţ, care nu stă mult pe gânduri, dacă o întreprindere e periculoasă sau nu. Devenise un bărbat socotit, care vrea să salveze tot ce are mai drag.

   Dacă Sanja nu se va întoarce, el nu va mai putea să se arate înaintea prinţului. George păşea ca o fiară de pradă, gata de luptă. Toţi muşchii îi erau încordaţi, ca o panteră s-ar fi aruncat asupra oricărui sălbatic care i-ar fi tăiat calea.

   Dar alfurii păreau că s-au retras cu desăvârşire. Micul convoi ajunsese fără nici o greutate în luminişul în care fusese dus George. Era pustiu. Nici un zgomot nu trăda prezenţa sau apropierea duşmanului.

   — Staţi! zise George. Acum să căutăm urma. Când am ameninţat pe sălbatici cu revolverele, au dispărut cu toţii în desişul de colo, dinspre est. Prin urmare satul lor trebuia să se afle într-acolo. Trebuie să fie şi poteci, căci n-am auzit nici un foşnet de crăci. Doctore, nu vrei să mai încerci odată, dacă prizonierul vrea să vorbească? Dacă îi făgăduim să-i redăm libertatea, o să ne spună unde se află satul.

   Doctorul vorbi stăruitor cu fiul şefului. În cele din urmă strigă clocotind de mânie:

   — Nu-i nimic de făcut. Putem să-l torturăm, că tot n-o să ne spună nimic. Mereu îmi explică acelaşi lucru: că trebuie să se aducă o jertfi zeului Muntumuntu. Să căutăm singuri, el nu ne va ajuta.

   — Da, zise George cu energie. Tată, trebuie să ne împărţim rolurile, dar mereu să rămânem câte doi. În caz de atac, ne vom putea ajuta unul pe altul. Eu aş vrea să merg cu Petre.

   — Bineînţeles, dragul meu. Rindow, noi vom rămâne alături şi vom lua cu noi pe prizonier. Nouă n-o să ne scape, în nici un caz.

George, ne regăsim aici. Dacă vreunul din grup va avea noroc să izbândească, va trage de trei ori cu arma şi pe urmă ne putem aduna din nou.

   Grupurile împărţite pătrunseră în tufişurile în care dispăruseră sălbaticii. După cum spusese George, aici se aflau multe cărări care porneau dintr-un luminiş şi se desfăceau în formă de stea.

   — Haide Petre, zise George, mi se pare că trebuie să mergem drept spre răsărit, s-o luăm pe cărarea asta. Pare ceva mai largă decât celelalte.

   Cei doi tovarăşi se strecurară tăcuţi prin desişul înfiorător, pornind spre răsărit, pe cărarea îngustă, privind bănuitori la fiecare tufiş, trăgând cu urechea la orice foşnet.

   IV

   VITEJIA LUI GEORGE

   CĂRAREA ERA MAI LUNGĂ decât socotise George. Acesta păşea înaintea lui Petre, care-l păzea.

   Deveni tot mai prudent şi mai bănuitor. Dacă într-adevăr se apropiau de sat, era fără doar şi poate că vor da de santinele. Alfurii vor avea în vedere că îndrăzneţii străini vor încerca orice, ca să elibereze pe prizonieri. Deodată se opri, căci auzise nişte strigăte scurte, cam încetară brusc.

   — Petre, şopti el tulburat, aceste strigăte păreau vesele, triumfătoare. Bagă de seamă, suntem în apropierea satului, acum au ajuns cu Sanja şi văzând-o, sălbaticii au scos aceste strigăte de bucurie. Păcat că tovarăşii noştri n-au luat şi ei acest drum, noi doi suntem prea slabi faţă de un trib întreg.

   — Asta să n-o spui, zise Uriaşul cu necaz, m-aş măsura şi singur cu diavolii ăştia. Chiar d-ta, dragă George, ai văzut cum au fugit dinaintea pistoalelor d-tale. Nu putem însă întreprinde nimic prin violenţă, pe Sanja trebuie s-o eliberăm prin viclenie. Să mergem mai repede, poate că santinelele, pe care le-au pus, sunt în acest moment cu mai puţină băgare de seamă.

   George porni mai departe. O linişte sinistră domnea acum în desişul verde şi încins, străbătut de o lumină verzuie. Nici o rază de soare nu pătrundea prin frunzişul des al copacilor uriaşi. Aerul era fierbinte şi înăbuşitor şi cei doi tovarăşi erau lac de sudoare. Mai merseră vreo zece minute apoi ajunseră într-un luminiş scăldat de soare. Locul era primejdios. Colo, în desişul din faţă, se aflau cu siguranţă, santinele care vor vedea pe orice nou-venit. George şi Petre se pitiri instinctiv în tufiş, aşa încât să nu fie văzuţi, dar să poată supraveghea luminişul printre crengi.

   — Petre, acum nu putem întreprinde nimic, zise George cu tristeţe, nu am putea să ne apropiem neobservaţi de sat. Am presimţirea că se află acolo, îndărătul peretelui de verdeaţă. Dumnezeule, ce să facem? Doar nu putem aştepta aici, până se întunecă, mai avem câteva ceasuri. Până atunci monştrii aceştia ar putea-o ucide pe Sanja mea. Petre, nu ştiu ce să fac...

   — Dragă George, cred că vremea ţine cu noi. Nu observi ce furtună se porneşte? Uite cum se acoperă cerul George, simt că o să fie o furtună grozavă. Iată, s-a şi dezlănţuit!

   — La ce ne va folosi?

   — Foarte mult. Sălbaticii se tem de obicei de furtună, ei cred că vreun zeu de-al lor se ascunde îndărătul ei. Aşadar, ne putem apropia, fără grijă de sat. S-or fi ascuns cu toţii în colibe.

   — Da Petre, se poate să ai dreptate, strigă George şi santinelele vor fugi numaidecât. Să sperăm că furtuna va fi destul de puternici.

   — Aşa mi se pare, uite că începe.

   Luminişul dinaintea lor se întunecase de tot, atât de mult se înnorase. Un fulger orbitor sfâşie întunericul, un tunet îngrozitor, de parcă s-ar fi cufundat pământul, răsună aproape imediat. George şi Petre se dădură înapoi fără să vrea, căci trăsnetul se abătuse peste un palmier uriaş de partea cealaltă a luminişului. Acum ploua, aşa cum plouă numai la tropice, unde totul, viaţa şi moartea, naşterea şi pieirea, e supus puterii arzătoare a soarelui. Se părea că o mare întreagă cade din cer.

   Snopi de fulgere brăzdau cerul întunecat, câte treizeci de fulgere în acelaşi timp. Tunetul bubuia fără încetare, mugetul grozav lovea dureros urechea, snopii orbitori înţepau ochii.

   Lui George îi venea să chiuie de bucurie. Pe această furtună grozavă, care părea un adevărat cataclism, trebuia să izbutească planul lor, să se apropie neobservaţi de satul alfurilor. În nici un caz sălbaticii nu vor rămâne la posturile lor, poate că în această furtună ei vedeau supărarea vreunui zeu, din pricina prinderii tinerei fete.

   George se cutremura la acest gând — se poate ca aceşti sălbatici să creadă că acel zeu cere jertfa fragedei vieţi, pentru ca să se potolească.

   Apucă braţul lui Petre şi-l trase înainte. Petre îl urmă fără împotrivire. Dacă s-ar mai afla vreo santinelă de partea cealaltă, apoi de aceasta nu s-ar împiedica ei. Chiar de ar trage cu arma, zgomotul împuşcăturii s-ar pierde m mijlocul acestor tunete grozave.

   Când păşiră în luminiş fură aproape zvârliţi la pământ, atâta

era de mare puterea şuvoaielor de apă, care cădeau din cer. Luminişul era inundat ca de lumina unui reflector uriaş, atât de multe şi mari erau fulgerele ce brăzdau cerul. George şi Petre fură nevoiţi să închidă ochii, pe când treceau cu paşi enormi luminişul, încovoindu-se sub greutatea maselor de apă care se abătea asupra lor. Era şi primejdios, căci, pe aceasta suprafaţă netedă ei erau în acest moment, singurele ţinte. Ce uşor putea să-i lovească trăsnetul! Ajunseră însă cu bine de partea cealaltă a luminişului şi se opriră sub un copac mai mic. Chiar alături de ei se afla trunchiul uriaş al palmierului trăsnit, despicat până aproape de pământ. Acum trebuiau să se deprindă iarăşi cu întunericul care domnea sub acoperişul de verdeaţă. Îndărătul lor se afla marea de lumină a fulgerelor.

   Nimeriră tocmai o cărare destul de largă, care ducea spre răsărit. Înaintară încet, cu revolverele în mâini, privind bănuitori la fiece copac, la fiece tufiş. Ajunseră apoi la o poiană mai mare care era de asemeni străbătută de lumina orbitoare a fulgerelor. Snopi de lumină săgetau cerul fără încetare şi masele de apă cădeau, de parcă cerul voia să-şi verse toate ploile dintr-odată. În luminiş se aflau numeroase colibe, dar nu se vedea nici ţipenie de om. Acum trebuiau s-o găsească pe Sanja. George îl trase pe credinciosul Petre în luminiş şi arătă spre colibele din dreapta. Petre înţelese că trebuia să le cerceteze pe toate. Fireşte, era cât se poate de primejdios, căci se putea ca sălbaticilor să le piară frica de furtună la vederea străinilor.

   Petre voia tocmai să se depărteze, când George îl opri iar arătându-i o colibă care se ridica pe partea cealaltă a luminişului şi se deosebea de celelalte prin mărimea ei. Aceasta era, de bună seamă, coliba şefului şi după toate probabilităţile, acolo se afla şi Sanja. Se îndreptară numaidecât într-acolo. Furtuna le fusese într- adevăr prielnică. Nu auziră nici un strigăt de spaimă sau mirare din colibă. Cu siguranţă că sălbaticii s-au retras în vreun dos întunecos al colibei lor şi aşteptau tremurând să treacă furtuna.

   Când George şi Petre ajunseră la coliba cea mare, tânărul împinse cu hotărâre rogojina de ierburi ce astupa intrarea. Fulgerele orbitoare luminară interiorul şi George se repezi, cu un strigăt de bucurie spre fiinţa albă, care era legată de un stâlp din mijlocul colibei. Era o nesocotinţă din partea lui. Ar fi trebuit mai întâi să se încredinţeze unde se afla stăpânul colibei, şeful tribului. Dar în această clipă, George nu se gândi de loc la el, nu vedea decât pe scumpa lui Sanja, pe care voia s-o scape negreşit.

   Credinciosul său Petre văzu un trup înalt şi negricios care se îndrepta încet spre George. Văzu lama strălucitoare a stiletului, în

mâna şefului.

   Împuşcătura nu fu auzită căci tunetul bubuia fără încetare. George nu auzi nici strigătul pe care-l scoase căpetenia când stiletul îi căzu din mâna lovită de glonţ. El nu vedea nici acum trupul negricios al căpeteniei, tăie funiile care o legau pe Sanja de stâlp apoi luă în braţe fata care tremura din tot corpul şi o strânse la piept.

   Petre puse şi el mâna şi-l trase afară din colibă. Pentru moment primejdia era înlăturată.

   Alergară printre colibe spre desişul apropiat. Câţiva inşi se arătară printre copaci. Ridicară iute pistoalele dar, spre marea lor bucurie recunoscură pe tovarăşii lor care ajunseseră în acelaşi timp, de pe alte cărări. Erau acum cu toţii la un loc. Nu lipsea nici fiul căpeteniei, pe care îl făcuseră prizonier.

   Căpitanul Farrow îşi scoase cuţitul şi tăie funiile ce legau mâinile prizonierului apoi îi arătă colibele şi-l îmbrânci uşor.

   Sălbaticul nu se clinti, se vede că nu ştia ce să facă cu aceşti străini care îl prinseseră şi acum îi dădeau drumul. El era deprins altfel. Nu văzuse niciodată ca un prizonier să fie eliberat.

   Prietenii noştri dispărură însă repede pe cărarea pe care veniseră George şi Petre. Când nu se mai văzură, fiul căpeteniei pomi şi el şi-i urmă şovăind. Cu toată frica de furtună, se strecură pe urmele străinilor.

   Micul convoi străbătu în grabă desişul. Mergeau cam de vreo zece minute când furtuna încetă deodată. În clipa următoare, soarele strălucea din nou. În luminişul prin care trecură, pământul scotea aburi sub razele lui fierbinţi. În curând, toată ploaia care căzuse, se va evapora. Când ajunseră la golful în care se afla submarinul, de pe punte se auziră strigăte de bucurie, Tovarăşii de pe vas fuseseră îngrijoraţi căci micul grup al marinarilor lipsise foarte mult. Se urcară iute în bărci.

   Tocmai când voiau să pornească, Petre, care se întorsese din întâmplare spre ţărm, strigă tare:

   — Atenţie!

   În acelaşi timp îşi scoase revolverul. Din desiş se ivi fiul căpeteniei care ţinea acum amândouă braţele ridicate şi palmele întinse. Prin asta voia să spună că n-are gânduri duşmănoase. Căpitanul îi făcu semn să se apropie.

   — Doctore, vorbeşte dumneata cu el.

   Urmă o convorbire, apoi Bertram zise uimit:

   — Domnule căpitan, presimţirea d-tale că jonca chinezească ar ascunde o taină, ne-a dus la o descoperire importantă. E vorba de o crimă dezgustătoare care n-ar trebui să se mai întâmple în zilele noastre. Acest chinez face comerţ de carne vie, mai bine zis de sclavi. Cu oamenii lui prinde pe sărmanii băştinaşi şi-i vinde. Sunt toţi bine înarmaţi — ca la douăzeci de oameni — şi acum e a patra oară când răpesc un mare număr de băştinaşi.

   — Dumnezeule, mai există astfel de crime? zise Farrow tulburat. Şi la ce servesc sărmanii prizonieri?

   Doctorul vorbi iar cu fiul căpeteniei, apoi zise:

   — Mi-a povestit că unii s-au întors înapoi, după o lipsă de trei ani. Sunt duşi la Singapore, sau pe vreo altă insulă şi acolo trebuie să muncească trei ani la plantaţii. Şu-Ne pare să fie furnizor de muncitori care sunt foarte căutaţi. Pe drum, lasă pe sărmanii prizonieri să rabde de foame şi sete, până când declară de bună voie, că se angajează să servească trei ani de zile. Dar putini dintre ei supravieţuiesc acestor munci neobişnuite, într-o climă nesănătoasă.

   — Ei drăcie! Atunci chinezul e pur şi simplu un mare ticălos. În orice caz, mijloacele sale sunt nebuneşti. La una ca asta nu m-am aşteptat, atunci când am văzut jonca pentru întâia oară. Bine, spune indigenului că voi rezolva eu chestia asta. Voi da de ştire autorităţilor despre isprăvile lui Şu-Ne. Acum înţeleg primirea ce ni s-a făcut. Sălbaticii au crezut, cu siguranţă, că şi noi prindem oameni şi-i vindem pentru a fi puşi la muncă.

   Doctorul Bertram vorbi cu însufleţire fiului mai mare al căpeteniei şi chipul acestuia se lumină tot mai mult. Se înclină de mai multe ori, cu braţele întinse, apoi se întoarse şi dispăru în tufiş.

   — De acum încolo vom găsi aici întotdeauna o primire prietenoasă, lămuri doctorul, — fiul căpeteniei se pune chezaş pentru tot tribul său. Vom fi trataţi întotdeauna ca prieteni. Aşadar am găsit şi aici un adăpost bun căci alfurii vor să ne apere şi împotriva oricărui duşman pe care l-am avea. L-a impresionat foarte mult faptul că l-am pansat, dar şi mai mult, că d-ta, domnule căpitan, i-ai redat libertatea. Şi acum să plecăm. Vom telegrafia chestiunea autorităţilor olandeze sau engleze. Dumneata ce zici?

   — O vom face cu siguranţă, încuviinţă Farrow, dar nu ştiu dacă ne vor da crezare. Acest Şu-Ne şi-a luat toate măsurile şi noi nu-i vom putea face nimic. Dacă va susţine că n-am spus adevărul, deoarece noi suntem nişte fugari căutaţi de autorităţi, îl vor crede. Va găsi el un pretext, de pildă că am avut vreun conflict cu dânsul şi de aceea vrem să-l denunţăm. Cel mai nimerit ar fi să-l prindem chiar noi. Cu siguranţă că pe jonca sa are şi un aparat de radio telegrafic şi dacă interceptează radiograma noastră, va scăpa

numaidecât de prizonieri, cu alte cuvinte, îi va arunca peste bord.

   — Exact cum făceau mai înainte vânătorii de sclavi, americani şi spanioli, zise doctorul, necăjit. Poate că are şi aceeaşi organizare, care se vedea mai înainte pe vapoarele de sclavi, prin care putea face să dispari toţi prizonierii, când se apropia vreun vapor de război.

   — Cum făceau? întrebă George, curios.

   — O, aveau o metodă rafinată, spuse doctorul, în fundul vasului, în care erau transportaţi sărmanii prizonieri, se afla în podea un chepeng mare. Pe acest chepeng se termina un lanţ greu, îngreunat încă prin nişte greutăţi. Când un vapor de război se arăta fără veste, ca să percheziţioneze pe negustorul de sclavi, chepengul era deschis, pur şi simplu. Sărmanii negri erau legaţi de lanţul cel mare prin nişte lanţuri mai subţiri. Masa de greutăţi dispărea apoi mare cât ai clipi şi toţi prizonierii erau târâţi la adâncime. Lucrurile se petreceau atât de repede şi de simplu, încât inventatorul acestui dispozitiv drăcesc era grozav de mândru de ideea lui.

   — Dumnezeule, toate acestea s-au întâmplat într-adevăr? întrebă George, mişcat. Oamenii aceştia trebuiau spânzuraţi.

   — Da, dacă ar mai fi avut un sclav pe bord, ar fi fost spânzuraţi cu siguranţă, zise doctorul. Acesta e şi motivul pentru care bieţii oameni trebuiau să dispară atât de repede. Poate că acest chinez are un dispozitiv asemănător şi în acest caz nu trebuie să punem în pericol pe sărmanii alfuri. Domnule căpitan, n-ar fi mai bine să ancorăm în vreun port olandez şi să facem denunţul în scris? Poate la Makassar? Şeful poliţiei de acolo, pe care l-am salvat din primejdie, ne este foarte recunoscător.

   — Hm, aceasta e poate calea cea mai bună, dar vom încerca totuşi să-l prindem pe chinez. Până la Singapore avem cinci sute de kilometri. Cu toată viteza joncii sale, poale că tot îI vom ajunge, dacă ne servim şi de compresoare.

   — Poate că vom izbuti, dar în acest caz ar putea să arunce prizonierii în mare. Când va vedea că-i urmărim, s-a isprăvit cu bieţii alfuri.

   — Ei drace, la asta nu m-am gândit. Păcat! Atunci tot trebuie să facem un denunţ la Makassar. Drept să-ţi spun, mult aş fi dat să mă răfuiesc cu ticălosul acela. Mi se pare că e mai rău decât un asasin.

   — Desigur, căci el ucide în masă, zise Bertram cu gravitate şi o face pentru bani.

   — Lasă că guvernul o să-i taie pofta. Aşadar să ne întoarcem! Acum trebuie să căutăm să ajungem nestingheriţi la Makassar.

Haide, Petre!

   Cele două bărci rămăseseră la ţărm, în timp ce căpitanul vorbea cu doctorul. Dar Petre strigi iarăşi:

   — Atenţiune!

   Farrow întoarse capul şi zări iar pe fiul căpeteniei, care se apropia de ţărm, cu braţele ridicate. Bărcile stopară şi doctorul chemă pe alfur.

   Bertram făcu o mutră foarte mirată căci sălbaticul dădu drumul unui torent de cuvinte. Doctorul se întoarse spre căpitan şi zise:

   — Lombe, acesta e numele indigenului, ne imploră să-l luăm cu noi. Ar vrea să meargă Ia sud, pe o insulă mare, unde, zice că se mai găsesc oameni din tribul său. Ar vrea să-1l debarcăm acolo.

   — Nu zău, strigă Farrow, uimit, Cam ce crede el? Doar nu putem să ancorăm în fiecare insulă, ca să căutăm alfurii răpiţi. Dac-ar şti numele insulei!

   Doctorul întrebă pe băştinaş. După câteva clipe de gândire, alfurul strigă radios:

   — Singapore!

   — O, Doamne, tocmai Singapore, de care trebuie să ne ferim ca de foc! Hai să-i facem plăcerea. Bine, să vină cu noi, dar întreabă-l doctore, dacă a dat de veste tatălui său. Altfel alfurii vor crede că noi l-am răpit.

   Drept răspuns la întrebarea doctorului, Lombe scoase un strigăt. Din desiş se ivi căpetenia, care se înclini, cu braţele întinse.

   — Bine, atunci e-n regulă, zise Farrow, şi aventura noastră pe această insulă a fost mai frumoasă decât ne aşteptam. Am venit la duşmani şi lăsăm în urma noastră prieteni. Haide Lombe!

   La un semn al căpitanului, tânărul băştinaş se urcă în barca acestuia pe care cu câteva ceasuri mai înainte ar fi vrut să-l ucidă. Luă loc alături de doctor cu care începu să vorbească tot mai însufleţit.

   Tovarăşii rămaşi pe submarin căscară ochii când văzură alfurul zugrăvit pe trup. Se fereau cam cu frică din calea lui, până când Farrow îi adună pe toţi şi Ie spuse ce nelegiuiri săvârşise chinezul Şu-Ne împotriva tribului Iui Lombe.

   Cu toţii deveniră prietenoşi faţă de băştinaş, care trebuie să se fi încredinţat că străinii sunt foarte deosebiţi între ei.

   V

   JONCA LUI ŞU-NE

   ÎMPREUNĂ CU DOCTORUL, Petre conduse pe noul vizitator prin

submarin. Acesta trebuia să se obişnuiască mai întâi cu întunericul, cu şederea în interiorul submarinului, căci vasul va trebui să se scufunde de mai multe ori, când va ajunge în apropiere de Singapore. Lombe era foarte curajos. Poate că-şi închipuia că vreo divinitate răutăcioasă crease acest vapor ciudat, dar nu arătă nici un fel de nelinişte, deşi muşchii încordaţi trădau tulburarea lăuntrică care-l stăpânea.

   Când submarinul se puse în mişcare, când motoarele diesel porniră, un tremur violent îi străbătu corpul. Doctorul căută să-l liniştească şi Lombe se stăpâni cu toată puterea. Apoi zâmbi doctorului şi se linişti de tot.

   Vizită toate încăperile submarinului şi trebui să intre chiar şi la sala maşinilor şi să privească motoarele uriaşe, a căror mişcare îl umplea de mirare. Apoi, cei doi tovarăşi îl duseră în turn şi Lombe văzu insula sa pierzându-se în zare.

   — E foarte interesant, zise doctorul lui Farrow, arătând cu un gest spre Lombe, care privea acum afară, cuprins de admiraţie. Voi nota tot ce-mi va povesti despre obiceiurile tribului său. Gândeşte-te, domnule căpitan, bunicul său mai obişnuia să taie capetele duşmanilor morţi, ca şi dajacii din Borneo. Până la Singapore pun eu stăpânire pe el şi nu-l mai slăbesc cu întrebările.

   — Foarte bine ai să faci, doctore, cel puţin ştiu că va fi în pază bună. Aşa, acum am trecut de insule şi putem pune în funcţiune compresoarele.

   Minunatul submarin ajunsese în larg. Farrow dădu un ordin la sala maşinilor şi vasul porni înainte ca o săgeată.

   — Drace, vrei să-l ajungi pe chinez? întrebă doctorul.

   — Gândeşte-te la primejdia sărmanilor alfuri. Nu vreau să ajung mult mai târziu decât dânsul la Singapore, dar aş fi preferat să ajungem, neobservaţi, înaintea lui acolo. Dacă Lombe va face denunţul la autorităţi, englezii ar putea să-l ia în primire pe chinez. Desigur că vom da lui Lombe o scrisoare şi explicaţiile necesare.

   — Ha, ha, ce o să se mai bucure englezii, când or vedea că submarinul căpitanului Farrow le-a trecut pe dinaintea nasului! zise doctorul vesel. Tare-aş vrea să vid ce mutră o să facă.

   — Cei mai mulţi ofiţeri de marini se vor bucura, cu siguranţă, căci şi ei preţuiesc un astfel de curaj. Am văzut doar cât de bine le pare că nu sunt nevoiţi să ne prindă. N-ai vrea să scrii, dragă doctore, procesul verbal asupra aventurii noastre de pe insulă? Acum e timpul cel mai potrivit, poate că mai târziu vom fi nevoiţi să ne scufundăm, sau vom fi urmăriţi.

   — Bine, dar în acest caz trebuie să-l ţii pe Lombe în tot acest

timp pe lângă d-ta, o să se plictisească mult în cabină, când m-o vedea scriind.

   — Atunci spune-i dumneata.

   Bertram vorbi cu alfurul, dar Lombe nu voia să se deşartă de dânsul ci-l întovărăşi în cabină. Doctorul era doar singura fiinţă pe bord, cu care putea să vorbească. Pentru el, străinul reprezenta acum o parte din patria lui, deoarece-i vorbea în limba lui.

   Farrow îi petrecu cu privirea apoi, cu un zâmbet, spuse lui Rindow:

   — Doctorul e fericit că poate afla ceva nou. Dar unde o fi George?

   — A dus-o pe Sanja la tatăl ei, răspunse Rindow, zâmbind. Domnule căpitan, mi se pare că-n curând vom serba logodna.

   — Da, da, încuviinţă Farrow, se pare că sunt foarte îndrăgostiţi unul de altul, cât despre logodnă, cred că amândoi sunt prea tineri. Vor trebui să mai aştepte câţiva ani. Ei, dar ce s-a întâmplat?

   Ochiul lui ager de marinar descoperise un punct ciudat, departe pe mare. Imediat duse ocheanul la ochi, scoase un strigăt de uimire şi zise :

   — Rindow, e un vapor care arde. Uite, acum vântul a împins Ia o parte norul de fum. Dumnezeule, e joaca, chinezului! Rindow, să ştii că nu e lucru curat. Numai de-am putea să, înaintăm mai repede!

   — Domnule căpitan, peste cinci minute ne apropiem, zise ofiţerul calm, până atunci vasul se mai ţine deasupra apei. Se văd oameni pe bord?

   — Fumul a acoperit din nou jonca, ah, acum se zăreşte prora, da, se văd nişte forme omeneşti. Nu par deloc să fie chinezi. Nu, Rindow, sunt alfuri!

   — Să ştii că prizonierii au scăpat şi s-au repezit asupra chinezilor, zise Rindow. Şu-Ne o fi dat foc vasului pentru ca alfurii să piară şi ei.

   — Da, se prea poate, noroc că-l avem pe Lombe pe bord, altfel am ajunge şi noi la cea mai mare primejdie din pricina alfurilor. Aceştia trebuie să fie îndârjiţi la culme. Poate că vor crede că şi noi vrem să-i luăm prizonieri şi ne atacă şi pe noi.

   — Asta ne-ar mai lipsi, o mică revoltă pe bord, zise Rindow râzând. Ah, acum văd şi eu nişte forme negricioase. Uite... o flacără a ţâşnit prin chepengul din faţă şi alfurii trebuie să se refugieze spre pupă, cu tot fumul ce-i înăbuşă. Să sperăm că vom ajunge la timp, altfel oameni se vor asfixia.

   Submarinul gonea lăsând spume pe oglinda netedă a mării. Se

apropiau tot mai mult de jonca incendiată, care era învăluită într- un nor de fum des.

   — Nu trebuie să ne apropiem prea mult, zise Farrow, se prea poate ca Şu-Ne să aibă materii explozibile Ia bord. Trebuie să luăm pe alfuri cu bărcile. Spune să aducă repede patru bărci pe punte! Desigur că nu le vor vâsli decât doi oameni!

   Marinarii aduseră în grabă bărcile uşoare pe punte şi Ie montară repede. Cam la cincizeci de metri de jonca incendiată, Farrow dădu elicea înapoi şi stopă.

   În prima barcă de aluminiu, care fu lăsată în apă, luară loc George şi Petre. O împinseră în mare, înainte ca Farrow să Ie poată spune ceva. Petre vâsli din răsputeri şi se apropie de jonca în flăcări a cărei proră fu iarăşi limpezită de fum, de suflarea vântului. Apucă un odgon, care atârna la proră şi amândoi se căţărară sus cu multă îndemânare. Alfurii nu se mai vedeau de fum, când George strigă ceva cu glas puternic. Câteva forme omeneşti se arătară şovăind. Alfurii erau înarmaţi cu securi şi cuţite, năclăite de sânge. Aşadar Rindow avusese dreptate: alfurii scăpaseră şi atacaseră pe duşmani.

   Sălbaticii păreau beţi de sânge, căci se apropiară de George şi de Petre cu ochii scăpărători de ură. Învârteau armele ameninţător spre ei. Atunci George şi Petre scoaseră imediat pistoalele.

   Poate că ar fi ajuns la luptă, când, de pe submarin se auzi un glas poruncitor. Era Lombe, care se urcase pe proră şi strigase câteva cuvinte compatrioţilor săi.

   Aceştia aruncară numaidecât armele şi se înclinară adânc în faţa lui George şi Petre. Din mijlocul turnului se iviră imediat nişte forme negricioase, până se adunară douăzeci de oameni.

   George le arătă barca. Celelalte trei bărci veniseră şi ele şi alfurii coborâră eu îndemânare şi se împărţiră câte cinci oameni de fiecare barcă. George şi Petre se urcară cei din urmă. Bărcile porniră repede şi se îndreptară spre submarin. Nu se puteau să caute şi pe chinezi şi sângele de pe armele alfurilor dovedea că trebuie să-i fi ucis pe toţi.

   Acest lucru fu întărit şi de Lombe, care vorbi cu dânşii. Toţi chinezii pieriseră de securile şi cuţitele pe care alfurii le găsiseră în magazie. O pedeapsă dură, dar dreaptă, pentru nedreptăţite lor.

   Cum se urcară cei din bărci şi acestea fură trase pe punte, Farrow dădu viteza maximă. Avea o presimţire nebănuită că apropierea vasului incendiat era o mare primejdie.

   Valurile spumoase de la proră treceau uneori peste balustrada

scundă, atât de mare era viteza pe care o obţinuse Farrow cu ajutorul compresoarelor. Şi presimţirea lui trebui să se adeverească.

   Când ajunseră la vreo două sute de metri de joncă, un bubuit înăbuşit cutremură văzduhul. Pe locul în care fusese jonca, se înălţă o coloană mare de flăcări şi fum. Aşchii şi ţăndări aprinse, zburară prin aer ca o fântână arteziană şi sfărâmăturile corăbiei chineze, ajunseră până în apropierea submarinului.

   — Dumnezeule! zise Rindow, privind cu admiraţie la căpitan, nici de astă dată presimţirea nu te-a înşelat.

   — Nu era tocmai greu să-mi închipui, zise Farrow calm. Am auzit că exploatatorii de muncitori, care practică meseria lor atât de periculoasă pe insulele Solomon, au întotdeauna la ei cartuşe de dinamită, ca să se apere împotriva atacurilor. Am scăpat iarăşi de o mare primejdie, dar înainte de orice, mă bucur că am salvat pe aceşti sărmani alfuri de la soarta pe care le-o pregătea chinezul. Prin aceasta, ne-am asigurat un adăpost foarte important.

   — Asta aşa e, încuviinţă Rindow. Alfurii sunt de acum încolo prietenii noştri, care ne vor apăra întotdeauna. Dar pe Lombe vreţi să-l duceţi într-adevăr la Singapore? Cred că nu mai e nevoie.

   — Dacă vrea, o s-o fac cu plăcere. Trebuie să te gândeşti, dragă Rindow, că acolo se mai găsesc atâţia alfuri care zac în robia muncii silnice, ceea ce le va pricinui moartea. Prin venirea lui Lombe, aceşti nenorociţi vor fi eliberaţi şi înapoiaţi în insula lor, de către autorităţile engleze.

   — Hm! Atunci englezii vor şti unde ne aflăm, zise Rindow.

   — Adevărat, la asta nu m-am gândit, dar nu face nimic, important e ca bieţii oameni să fie salvaţi. Voi vorbi cu căpetenia lor, voi pune pe doctor să-l întrebe dacă nu s-ar putea ca alfurii să nu fie duşi chiar direct pe insula lor. Poate că se vor învoi să fie lăsaţi pe una din insulele apropiate, şi de acolo să plece cu luntrile spre casă.

   Doctorul se alăturase de alfuri şi le punea tot felul de întrebări. Farrow îl chemă şi-l rugă să vorbească cu fiul căpeteniei.

   Convorbirea dură cam mult, deoarece doctorul fu nevoit să-i lămurească pe departe că şi ei sunt căutaţi de englezi. Apoi, Bertram se întoarse în turn, cu un zâmbet de mulţumire pe buze:

   — Totul e în ordine, zise el. Lombe va procura câteva luntre, pe prima insulă şi le va ascunde. Dacă va izbuti să-şi elibereze compatrioţii din Singapore, va cere să fie duşi pe această insulă. Spune că întotdeauna îi vom fi bineveniţi şi oricând vom fi în pericol, ne va apăra din toate puterile.

   — Aşa înţeleg şi eu, zise Farrow mulţumit. Atunci, ne întoarcem la insula lui Lombe, predăm pe cei salvaţi compatrioţilor lor şi plecăm direct la Singapore. Vom ajunge în plină noapte ceea ce ne convine de minune.

   — Ah, iată că se şi vede insula, poate că e o a doua „Insulă a odihnei" pentru noi. Oare căpetenia tribului să mai fie la ţărm? Aha, Lombe îl strigă, poate că mai e acolo.

   Lombe scosese câteva strigăte puternice care străbătură golful în care intrau. De astă dată, Farrow se apropie bine de coastă aşa încât alfurii salvaţi săriră pe pământul patriei lor.

   Nu săriseră decât jumătate din ei când apăru figura de uriaş a căpeteniei, care avea mâna rănită, bandajată de o coajă subţire de copac.

   Când văzu pe compatrioţii săi, care mai acum câteva ceasuri fuseseră răpiţi de Şu-Ne, făcu o mutră atât de mirată încât Farrow şi tovarăşii săi izbucniră într-un hohot de râs.

   Lombe sări şi el pe ţărm şi vorbi cu multă însufleţire tatălui său.

   Când toţi alfurii fură pe ţărm, căpetenia tribului se urcă pe punte împreună cu fiul său şi se închină adânc în faţa lui Farrow, care-i întinse mâna prieteneşte. Căpetenia îi mulţumi foarte călduros şi doctorul îi tălmăci răspunsul căpitanului, pe urmă băştinaşul sări iar pe ţărm.

   Doctorul Bertram dispăru în cabină, împreună cu Lombe. Acolo scrise un proces-verbal amănunţit în care descria foarte exact modul în care a decurs aventura lor, precum şi sfârşitul lui Şu-Ne şi a joncii lui.

   La sfârşit, ruga autorităţile engleze să dea tot sprijinul lor alfurilor, pentru ca primejdiile prin care a trecut căpitanul Farrow şi oamenii săi să nu fi fost zadarnice.

   Ştia bine că acest apel va fi cel mai mare imbold pentru ca englezii să-şi dea toată osteneala, să scoată pe alfurii răpiţi din robia în care se aflau.

   Căpitanul Farrow iscăli actul cu un zâmbet de satisfacţie.

   Submarinul gonea cu toată viteza pe marea liniştită. De astă dată avură noroc căci până la căderea nopţii nu văzură nici un vapor.

   Aşadar nu fură nevoiţi să se scufunde. Căpitanul spera că va ajunge Ia Singapore cam pe la miezul nopţii.

   Când se întunecă, se afla la o depărtare de două sute de kilometri de portul, care pentru el însemna într-adevăr gura lupului.

   Acum se cereau să meargă mai cu băgate de seamă, căci pe mare se iviră diferite vase, care, uneori, treceau destul de

aproape de submarin.

   De altfel şi vremea era favorabilă planului său aşa încât Farrow putu să-şi îngăduie să plutească deasupra apei şi să intre în portul Singapore.

   Un vapor de lux, care trebuie să fi mers la Hong-Kong, trecu pe lângă submarin. Deodată, o dungă de lumină orbitoare străbătu întunericul, un reflector proiectase lumina sa puternică asupra submarinului şi Farrow auzi nişte striate de mirare.

   Pesemne că vreun ofiţer din echipaj o fi descoperit umbra neagră, care plutea cu atâta iuţeală. Peste câteva minute, după ce submarinul ieşi din raza de lumină, Rindow se sui în turn.

   — Domnule căpitan, raportă el tulburat, am prins o radiogramă de-a vaporului. E vorba de „Glasgow" care merge la Hong-Kong. Radiograma e adresată căpităniei portului Singapore şi anunţă că „Glasgow" a întâlnit aici un submarin, al cărui comandant pare să fie cel căutat de mult.

   — Ah, la asta nu m-am gândit, zise căpitanul Farrow necăjit. Nu pot să mă despart de chipul meu de altădată. Desigur că sare-n ochi. Uite c-am făcut o poznă! Acum trebuie într-adevăr să ne furişăm în port. Hagen ascultă şi alte comunicări?

   — Bineînţeles, domnule căpitan. Acum speră să intercepteze comunicările pe care le va face căpitănia portului bărcilor de patrulare şi altor posturi de pază. Ne putea orienta după ele.

   — Bravo! ştiam eu că pot să mă bizui pe tovarăşii mei credincioşi. Vom fi pregătiţi de scufundare în orice clipă. Noroc că Hagen nu se serveşte de antene exterioare şi că poate să prindă orice comunicare cu minunatele antene de interior. Peste un ceas ajungem în port, socotind că ultima jumătate de oră vom naviga pe sub apă.

   Când mai avură o jumătate de ori până la Singapore, Farrow se hotărî să se scufunde. Dădu repede comanda, se strecură pe scăriţa de fier şi închise chepengul.

   Navigară mai departe, la o adâncime de cinci metri, ţinând periscopul afară.

   Farrow văzu luminile reflectoarelor, care se plimbau cercetător pe mare. Li se atrăsese atenţia englezilor şi acum începea primejdia.

   Dar tocmai de aceea aventura avea pentru căpitan mai mult farmec.

   — O radiogramă, anunţă Rindow, care se apropiase de Farrow. Înaintea noastră se află distrugătorul „Falcon" care a primit ordin de la căpitănia portului.

   — Bine dragi Rindow, l-am şi prins în periscop. O să trecem

frumuşel pe sub el.

   Căpitanul se apropia de distrugătorul englez, până la cincizeci de metri, apoi retrase periscopul şi se afundă bine de tot.

   Trecu la zece metri sub duşmanul de veghe, mai navigă vreo zece minute, apoi se ridică încet.

   Când împinse afară periscopul, Farrow văzu că se află în portul Singapore.

   Îl cunoştea prea bine şi numaidecât se îndreptă spre cheiul unei firme cunoscute, la care erau ancorate mai multe vase care erau încărcate sau descărcate la lumina puternică a felinarelor.

   După cât ştia căpitanul Farrow, acolo se aflau întotdeauna poliţişti.

   Submarinul ieşi la suprafaţă lângă o goeletă, care stătea liniştită în locul cel mai întunecat. Lombe, fiul căpeteniei alfurilor, părăsi submarinul, după ce-şi luase rămas-bun de la Farrow, în modul cel mai cordial.

   Repeta mereu că salvatorii lor vor avea la insula lui oricând un refugiu sigur.

   Apoi se strecură ca o pisică pe puntea submarinului, sări parapetul şi se aruncă sprinten pe lanţul ancorei, care se întindea de pe goeletă pe ţărm. Cu toată rana de la braţ, apucă bine lanţul şi lunecă repede de-a lungul lui pe chei.

   Farrow zâmbi când observă spaima câtorva muncitori, care văzură ivindu-se ca din pământ această formă omenească, cu trupul zugrăvit.

   Dar cât ai clipi din ochi veniră doi poliţişti, cărora Lombe le dădu scrisoarea doctorului. Iar când oamenii legii începură să vorbească mai cu înfrigurare şi să arate cu mâna spre mare — cu alte cuvinte să întrebe de Farrow, acesta crezu mai nimerit să se retragă.

   Se scufundă iarăşi, până ce nu mai rămase deasupra mării decât periscopul, descrise un arc mare împrejurul distrugătorului „Falcon", se strecură printre alte două torpiloare, care stăteau la pândă şi ieşi, în cele din urmă, pe linia de navigaţie care trecând pe la Arhipelagul Riouw, se îndrepta spre Marea Javei.

   Cu mare viteză străbătură Marea Javei, îndreptându-se spre căminul lor îndepărtat, de pe Insula Odihnei

   Înainte de ivirea zorilor, inginerul Hagen intercepta o radiogramă din Singapore, prin care se făcea cunoscut tuturor vapoarelor engleze prezenta submarinului căpitanului Farrow şi se cerea să fie urmărit cu străşnicie.

   A doua zi, pe când străbăteau în goană Marea Flores, Hagen prinse o radiogramă particulară, în care se spunea că, datorită

căpitanului Farrow, pe care guvernul îl mai urmărea din motive de neînţeles, s-a descoperit o bandă de traficanţi de oameni.

   Patruzeci de alfuri au fost eliberaţi de pe plantaţiile unor chinezi bogaţi şi vor pleca împreună cu fiul căpeteniei spre patria lor, care se află la nord de Celebes, îmbarcându-se pe distrugătorul „Falcon", în vreme ce proprietarii plantaţiilor aşteaptă în închisoare sancţiunile pentru fărădelegile săvârşite.

SFÂRŞIT

Volumul 15

MONSTRUL SFÂNT

   ÎN AMBOINA

   SĂ FIM CU BĂGARE DE SEAMĂ. Şi-a îndreptat atenţia asupra noastră.

   Căpitanul Farrow şopti aceste cuvinte doctorului Bertram, care mergea alături de el. Privise pe furiş peste umăr şi observase că erau urmăriţi de un poliţist localnic.

   — O fi ştiind, desigur, că n-a sosit nici un vapor care să ne fi putut aduce, zise doctorul. Probabil că străinii vin rar pe aici.

   — Aşa e. am făcut o mare greşeală, răspunse Farrow. Ar fi trebuit să rămânem în ascunzătoarea noastră afară din oraş, până or fi sosit vreun vapor în Insulă. Amboina e doar reşedinţa guvernatorului, ceea ce face ca vasele să vină mai des pe aici. Rău om făcut că nu ne-am gândit la treaba asta. Acum, însă, ne- au băgat în seamă, şi nu m-aş mira deloc dacă poliţistul ăla ne-ar opri, cerându-ne paşapoartele.

    — Ar fi foarte neplăcut, zise doctorul. Ce-ar fi să intrăm în hotelul ăla de acolo? Poate că aşa îşi va spune că locuim de mai multă vreme aici şi ne va lăsa în pace.

   — Ideea nu-i rea, răspunse Farrow. Vom intra în bar şi vom bea un păhărel de whisky. George şi Peter, strigă el peste umăr celor doi tovarăşi care veneau în urma lor, vom intra în hotelul de colo! Luaţi-o ceva mai repede!

   Tânărul şi credinciosul său servitor îşi iuţiră paşii. Îşi dădură seama imediat că Farrow trebuie să fi simţit vreo primejdie.

   Hotelul era o clădire nouă, mare, şi aparţinea unul olandez. În sala mare de la intrare era multă lume, ceea ce îngădui urmăriţilor să se furişeze printre grupurile de europeni ţâră să atragă atenţia. Nimeriră apoi în borul învecinat, unde se afla, de asemeni, lume. Când debarcaseră noaptea trecută in Amboina, se îmbrăcaseră In haine tropicale, aşa că acum nu se sinchisea nimeni de ei.

   Se aşezară cu toţii Ia tejghea şi comandară ceva de băut. Căpitanul privea prin uşa de sticlă în holul alăturat şi văzu că poliţistul care-l urmărise intrase şi el în hotel. Schimbă câteva cuvinte cu portarul, un mulatru, care dădu din cap, apoi se îndreptă spre un ungher al sălii unde un omuleţ grăsun stătea de

vorbă cu alţi doi europeni.

   Poliţistul se opri la câţiva paşi şi salută milităreşte. Omuleţul îşi întrerupse discuţia şi se apropie de poliţist, care-i comunică ceva. Apoi, însoţit de acesta, se îndreptă spre bor.

   În uşă rămaseră locului şi poliţistul îi şopti câteva cuvinte superiorului său. Acesta dădu doar din cop şi celălalt salută din nou, îndepărtându-se.

   Omuleţul intră In bar şi făcându-şi loc la tejghea, în apropierea căpitanului, ceru şi el un pahar cu whisky. Sorbi o înghiţitură şi când să pună paharul jos, răsturnă ca din greşeală paharul plin al lui Farrow.

   — Mii de scuze, domnule, se adresă el imediat căpitanului. Voi cere să vi se dea alt pahar. Numele meu e Winkoop, şeful poliţiei din Amboina.

   — Încântat, răspunse căpitanul, fără să-şi piardă cumpătul. Eu mă numesc Farrow.

   Căpitanul ştia bine că poliţistul îi răsturnase dinadins paharul, căutând prin aceasta să-i afle numele, fără să dea de bănuit. Când auzi acum cuvântul „Farrow", făcu o mutră atât de caraghioasă, încât te pufnea râsul privindu-l.

   — Aşa, aşa, domnule Farrow, numele ăsta l-am mai auzit eu, zise el apoi. Aţi venit probabil aseară cu „Schimpad"? Azi n-a sosit încă nici un vapor, de-abia peste două ceasuri aşteptăm unul.

   — Nu, domnule Winkoop, am sosit cu propriul meu vas, spuse Farrow, fără să se tulbure.

   — Hm! Da... Hm! N-am auzit, însă, să fi sosit în port vreun vas particular.

   —  Nici n-am intrat în port, am debarcat afară din oraş, răspunse Farrow liniştit. Dacă nu vă supără, însă, domnule Winkoop, aş propune să discutăm chestia asta în biroul dumneavoastră. Aici nu prea e locul potrivit.

   — Cu plăcere, domnule, cu plăcere, se grăbi să răspundă poliţistul. Tocmai ce voiam să vă propun şi eu. Vor veni, desigur, şi tovarăşii dumneavoastră?

   — Fireşte. Îmi daţi voie să vi-i prezint: fiul meu George, doctorul Bertram şi credinciosul servitor Peter Uriaşul.

   Winkoop se înclină, apoi Farrow plăti consumaţia şi părăsiră cu toţi localul.

   Clădirea poliţiei se afla în cartierul european. Farrow mergea alături de poliţist, care-i explica amabil tot ce-ntâlneau în drum.

   În cabinetul mare şi elegant al şefului, acesta îi invită pe „oaspeţii" săi să ia loc, apoi zise:

   — Domnule Farrow, cred că nu greşesc presupunând că

dumneavoastră sunteţi cunoscutul căpitan de submarin, căutat cu înfrigurare de fostele Puteri Aliate?

   — Aşa e, domnule Winkoop, răspunse Farrow.

   — Hm! mă găsesc într-o situaţie cam neplăcută, căci guvernul englez ne-a rugat în mod oficial să vă arestăm, în cazul când veţi acosta in vreun port olandez. Ce-i de făcut acum?

   — Ei, răspunse Farrow, râzând, dar eu nici n-am acostat într-un port olandez. Nici nu ştiţi unde se află vasul meu, domnule poliţist. Trebuie să vă comunic, însă, că am venit aici în interesul unui olandez. Îl cunoaşteţi probabil pe şeful poliţiei din Makassar?

   — Fireşte, se grăbi să răspundă Winkoop. E un bun prieten deal meu şi am aflat că l-aţi eliberat din mâinile chinezului Fu Nang. De aceea, sunt cu totul de partea dumneavoastră. Vasul dumneavoastră nu l-am văzut, dar va trebui să vă fac un paşaport, ca să puteţi circula în libertate pe aici. Bineînţeles că nu-l voi face pe numele dumneavoastră adevărat. Acum vă rog să-mi istorisiţi ce vă aduce pe Ia noi.

   — L-am eliberat pe şeful poliţiei din Makassar pe când ne aflam în drum spre Saigon, unde trebuia să debarcăm doi francezi...

   — Ştiu, ştiu, îl întrerupse Winkoop. Francezii au transmis prin radio pretutindeni vestea că aţi fost acolo. Pe Jeanette Roule şi Lucien Petit i-aţi lăsat unde trebuie. Se cunoaşte, de asemeni, în întregul arhipelag, şi lovitura de la Singapore, când l-aţi salvat pe fiul căpeteniei alfurilor, Lombo. Nu numai eu sunt un admirator al dumneavoastră, domnule Farrow, ci flecare om cu judecată vă preţuieşte cum se cuvine pentru faptele acestea frumoase.

   — Ei da, facem şi noi ce putem, răspunse Farrow, cu modestie. Dar să-mi urmez povestirea. Când am trecut acum prin Makassar, am recepţionat o radiogramă adresată mie de şeful poliţiei de acolo. Mă ruga să încerc să intru în legătură cu el. Am pornit noaptea cu o barcă spre uscat şi întâlnindu-mă cu poliţistul, acesta mi-a spus că un olandez de seamă s-ar afla în mare primejdie aici, în Makassar.

   — Cunosc şi eu chestia, răspunse Winkoop, cu tristeţe, dar din nenorocire veniţi prea târziu, domnule Farrow. Prietenul meu din Makassar mi-a comunicat şi mie despre asta, printr-o radiogramă cifrată. E vorba despre domnul van Straat, ol cărui singur fiu a dispărut şi, după cum se spune, ar fi căzut jertfă „monstrului sfâ nt".

   — Monstrul sfânt? întrebă Farrow, uimit. Ce mai e şi asta? Sună cam primejdios.

   — Nu numai că sună, dar chiar şi este, răspunse poliţistul, cu seriozitate. Printre băştinaşi umblă zvonul că mulţi oameni au fost ucişi de acest monstru sfânt. La început, noi n-am prea luat lucrurile în serios, cu timpul, însă, ne-a cam pus pe gânduri. Fiul domnului van Straat e al patrulea sau al cincilea european care dispare fără urmă. În primele cazuri au fost numai străini care veneau pe aici.

   — O clipă, domnule Winkoop, îl întrerupse căpitanul. de unde ştia monstrul ăla din Makassar despre primejdia care-l ameninţa pe van Straat? Şeful poliţiei de acolo mi-a spus că Morton i-a mărturisit-o înainte de moarte.

   — N-a dat amănunte mai precise? întreba Winkoop, cu interes. În telegrama pe care mi-a transmis-o, prietenul meu spunea doar că van Straat s-ar afla în mare primejdie.

   — Din păcate, singurul lucru pe care l-a spus Morton este că l- ar putea salva pe van Straat, dacă ar vrea, dar preferă să moară. La început poliţistul nu prea voia să-i dea crezare, dar în cele din urmă m-a rugat pe mine să cercetez chestiunea. Te pomeneşti că există pe aici vreo sucursală a „Calcanului" din Makassar!

   Winkoop rămase pe gânduri câteva clipe, apoi zise codindu-se:

   — Fu Nang şi Morton... numele astea două mi se par cunoscute. O clipă, îl voi întreba pe detectivul Diersow, ăsta are o memorie fenomenală.

   Winkoop apăsă pe un buton şi după câteva clipe intră un bărbat înalt, a cărui înfăţişare nu avea nimic deosebit.

   Se înclină politicos în faţa oaspeţilor şefului său, învăluindu-i într-o privire plina de energie. Apoi îşi reluă atitudinea de nepăsare de mai înainte.

   — Diersow, cred c-ai auzit despre domnii aceştia? zise şeful.

   — Aşa e, domnule Winkoop, răspunse detectivul, îmi amintesc c-am văzut fotografia căpitanului în gazetele englezeşti.

   Farrow se ridică şi făcu o plecăciune.

   — Domnul Winkoop tocmai ne vorbea despre fenomenala dumneavoastră memorie, domnule Diersow, şi trebuie să mărturisesc că sunt uimit că m-ai recunoscut după o fotografie apărută în ziare, imediat după război.

   — Asta mi-e meseria, răspunse detectivul simplu. Sunt încântat că vă cunosc, domnule căpitan. Prezentaţi-mă, vă rog, tovarăşilor dumneavoastră.

   Recomandările se făcură repede, apoi Winkoop luă din nou cuvântul:

   — Diersow, domnii au venit, trimişi fiind de prietenul meu, prefectul poliţiei din Makassar, în chestia dispariţiei tânărului van Straat. Ai auzit de Fu Nang şi de Morton?

   — Şi-au luat pedeapsa la Makassar şi domnii au avut un rol

hotărâtor în afacerea asta, răspunse Diersow. Acum doi ani au fost în oraşul nostru, cred că vă reamintiţi, domnule Winkoop? Au venit cu corabia Chinezului şi noi i-am ţinut sub observaţie severă, căci ni s-au părut cam suspecţi. Au rămas două zile în interiorul insulei, apoi au plecat în grabă. N-am izbutit totuşi să aflăm ce-au făcut aici.

   — Aşa e, acum îmi aduc şi eu aminte, zise poliţistul, întrebarea e: cum de ştia Morton că tânărul Straat a dispărut aici?

   — Probabil că există la Amboina o asociaţie asemănătoare cu „Calcanul" din Makassar, îşi dădu cu părerea Farrow. Nu-i exclus ca să fie în legătură una cu alta. Cunoaşteţi ceva cazuri de şantaj petrecute pe aici?

   — Nu, răspunse poliţistul.

   — Îmi amintesc că, acum vreo jumătate de an, un băştinaş nea adus vestea că văzuse câţiva oameni atacând un european şi târându-l cu ei, zise Diersow. Am pornit cercetări şi în acelaşi timp s-a răspândit vestea dispariţiei comerciantului Groonfeet.

   — Aşa e! Şi când a reapărut, după vreo săptămână, a explicat dispariţia sa spunând că fusese într-o călătorie de afaceri, interveni Winkoop. Am avut atunci bănuiala că fusese victima unui şantaj. Tâlharii ăia trebuie să fi vârât rău frica în el, căci n-am putut scoate un cuvânt lămuritor.

   — Da, păcat că n-am putut afla nimic, zise Diersow, căci cu ajutorul mărturisirilor sale am fi putut face nevătămătoare banda, salvând câteva vieţi omeneşti, căci eu pun în legătură chestia asta cu zvonul despre „monstrul sfânt".

   — Ce tot vorbeşti? exclamă poliţistul. Vrei să spui poate că banda se ascunde sub acest nume şi că a răspândit printre băştinaşi zvonul despre acest monstru, cu scopul să-i înspăimânte?

   — Da, asta e convingerea mea, răspunse Diersow cu hotărâre. Am căutat să dau de firul acestei afaceri, dar până acum fără rezultat.

   — De fapt, misiunea noastră e terminată, zise Farrow, şovăitor. Am venit prea târziu. D-voastră veţi şti ce aveţi de făcut în chestia dispariţiei tânărului van Straat.

   — V-aş ruga totuşi, să rămâneţi, interveni detectivul. D-voastră sunteţi străini... tocmai ceea ce caută banda. Fireşte că vom veghea în aşi fel asupra d-voastră, încât să nu vi se poată întâmpla nimic rău.

   — Ah! asta înseamnă să servim de momeală, zise Farrow, râzând. Vom facem şi noi puţină variaţie. Ce părere ai dumneata, doctore?

   — Primesc cu plăcere, răspunse Bertram repede. Fireşte, pe mine mă interesează în primul rând „monstrul sfânt". Ce fel de fiară o mai fi şi aia?

   — Bine, zise Farrow, zâmbind. Primim amabila d-voastră ofertă de a ne da paşapoarte false, domnule poliţist. Voi da de ştire tovarăşilor mei de pe submarin că vom rămâne aici câteva zile probabil. La ce hotel ne sfătuiţi să tragem?

   — E încă devreme, zise Diersow, şi v-aş ruga să vă puneţi imediat pe lucru. Pentru asta e însă nevoie să porniţi în interiorul insulei. Vă vom pune la dispoziţie corturi şi tot ce este de trebuinţă, ca să vă puteţi da drept exploratori. Doi oameni de-ai noştri vă vor însoţi ca servitori. Se vor deghiza, fireşte, căci banda trebuie să fie informată bine cu privire la poliţia locală.

   — Dacă bandiţii sunt într-adevăr atât de vicleni, zise Farrow, atunci nu mai încape îndoială că cei doi oameni vor fi recunoscuţi, oricât de bine s-ar deghiza ei. Şi apoi, dacă vom fi păziţi, nu ni se va întâmpla nimic. Lăsaţi-ne să mergem singuri în interiorul insulei; ceea ce vă cerem e să ne descrieţi exact locul unde a fost atacat europeanul despre care povestea băştinaşul. Ne vom descurca noi, fiţi fără grijă.

   — Hm! m-aş bucura mult să aveţi noroc, zise poliţistul, dar mai că nu mi-aş da aprobarea, de vreme ce refuzaţi să primiţi concursul oamenilor noştri. Dacă vi s-ar întâmpla ceva, domnilor, mă va mustra cugetul toată viaţa, căci m-aş socoti un criminal.

   — Nu, domnule Winkoop, răspunse Farrow, noi oricum ne-am ocupa de chestiunea asta. Chiar dacă ne-aţi expulza din Amboina, — ne-am întoarce în ascuns şi am încerca să lămurim taina pe socoteala noastră. Deci, nici un fel de răspundere nu apasă asupra dumneavoastră. Aşa, acum să nu ne mai pierdem vremea cu vorbe de clacă. Ah! dar n-avem fotografii pentru paşapoarte.

   — Ne îngrijim noi de asta, n-aveţi grijă. Poftiţi cu mine!

   Îi conduse pe Farrow şi pe oamenii săi într-o sală mare şi luminoasă, în care se aflau cele moi moderne aparate fotografice. Li se făcură poze, apoi Winkoop se întoarse cu ei în biroul său. Diersow, întinse pe masă o hartă şi explică:

   — După cum ştiţi probabil, domnilor, Amboina e formată din două insule: Hitu şi Leitimor. Acestea sunt legate între ele prin istmul Paso, lung de vreun kilometru. După cum vedeţi pe această hartă, unul din golfuri care s-au format în felul acesta este ceva mai lung şi într-unsul se află oraşul nostru. Băştinaşul care a fost martor al atacului asupra lui Groonfeet ne-a condus la capătul de răsărit al acestui golf, unde se află un râu care se varsă în mare. Acolo trebuie, deci, să vă începeţi cercetările,

   — N-ar fi rost cumva să-l convingem pe băştinaşul acela să ne însoţească în calitate de servitor? întrebă Farrow. Asta n-ar bate la ochi, dar se pune întrebarea ce meserie ore omul acela?

   — Admirabil, exclamă Diersow. Se potriveşte de minune. Rutu se îndeletniceşte cu strângerea animalelor rare, a insectelor, plantelor şi pietrelor, pe care le vinde europenilor care sunt în trecere prin Amboina. Pare să facă afaceri bune cu negoţul său, căci şi-a cumpărat o căsuţă frumuşică la marginea oraşului. Dar va trebui să vă duceţi singuri ca să-i propuneţi să vă însoţească. Probabil că vă veţi înţelege cu el în limba băştinaşilor.

   — Las' pe mine, nu mă pierd eu când e vorba de limbi străine şi dialecte, zise doctorul Bertram.

   — Minunat! răspunse detectivul.

   Se uită la ceas, apoi urmă:

   — Rutu trebuie să fie pe chei acum, căci aşteaptă sosirea vaporului, ca să-şi ofere curiozităţile spre vânzare. II găsiţi cu siguranţă acolo. V-aş sfătui, totuşi, ca numai unul din dumneavoastră să meargă la el, de preferinţă domnul doctor, ca să-i facă propunerea să însoţească expediţia d-voastră ştiinţifică.

   — Da, da, mă duc eu, răspunse Bertram, în grabă. Să-l aduc aici?

   — Nu, căci asta ar bate la ochi, răspunse Diersow. Duceţi-vă mai bine la hotelul „Wawani", de la marginea oraşului. E un locul curat şi acolo vă voi trimite tot ce aveţi nevoie pentru expediţie.

   Se auzi o bătaie în uşă şi un funcţionar intră, aducând cele patru paşapoarte, apoi zise:

   — Domnul van Straat doreşte să vorbească cu domnul şef al politiei.

   — Ah! trebuie sa fie ceva important! exclamă Winkoop. Să poftească!

   Apoi, adresându-se căpitanului şi însoţitorilor săi:

   — Din cele ce va spune domnul van Straat veţi afla, desigur, amănunte preţioase, care va vor uşura mult sarcina pe care v-aţi luat-o.

   II

   O SCRISOARE DE ŞANTAJ

   OLANDEZUL INTRA IN BIROU. Era un bărbat de vreo cincizeci de ani, şi făcea o bună impresie. Părea însă foarte iritat şi după ce

poliţistul îl recomanda celor de faţă, el puse pe birou o scrisoare şi zise cu glas tremurător:

   — Domnule Winkoop, salvaţi-l pe Hendrik al meu...

   — Ah, chestia e gravă, domnilor! zise poliţistul. Ascultaţi ce glăsuieşte scrisoarea:

   Domnule Job von Straot,

   Fiul dumitale Hendrik este în puterea noastră. Dacă ţii să-l revezi, pune în buzunarul drept al hainei dumitale un plic cu douăzeci de mii de florini. Plimbă-te astă seară pe trotuarul stâng ol străzii principale, în sus şi în jos. Noi ne vom lua banii şi mâine dimineaţă îl vei revedea pe Hendrik.

   Poţi înştiinţa poliţia, căci noi nu ne temem de ea. Dacă vei căuta să ne înşeli, poţi să-ţi ei rămas bun de la fiul dumitale, căci atunci îl va lua „monstrul sfânt".

   — Domnilor, strigă Winkoop, punând scrisoarea pe masă. acum ştim că o bandă de şantajişti e în legătură cu monstrul acela despre care s-a vorbit atât in ultimul timp. Diersow, nu eşti şi dumneata de părere că există acum perspective să punem mâna pe ticăloşi? Vom însărcina câţiva oameni de-ai noştri să vegheze asupra domnului van Straat când se va duce la întâlnirea hotărâtă şi pungaşul ne va cădea cu siguranţă în gheare. Apoi, va fi uşor să aflăm de la dânsul ce ne interesează.

   Diersow făcu o mutră serioasă, şi zise :

   — Eu l-aş sfătui pe domnul von Straat să poarte banii asupra lui. Viaţa fiului său preţuieşte mai mult decât atât.

   — Fireşte că dau cu plăcere suma, dacă prin asta îl voi redobândi pe fiul meu, răspunse van Straat. Mă tem, însă, că bandiţii nu se vor mulţumi cu atât. Sunt aproape sigur că în locul lui Hendrik va veni mâine dimineaţă o nouă scrisoare la fel ca asta.

   — Nu cred să se întâmple aşa, răspunse detectivul... Acum o jumătate de an s-a întors şi domnul Groonfeet, despre care pot susţine că a căzut şi el în mâinile acestor ticăloşi.

   — Dacă ar fi fost aşa, ar fi povestit, spuse van Straat.

   — Sunt încredinţat că nici fiul dumneavoastră nu va mărturisi unde a fost, zise detectivul. Banda pare să dispună de mijloace grozave de intimidare. Fireşte că „monstrul sfânt" joacă un rol de seamă în aceasta.

   Şi acum, domnule van Straat, nu-ţi mai rămâne alta de făcut decât să te supui invitaţiei primite şi să te plimbi astă-seară pe strada principală. Noi vom face tot ce ne va sta în putinţă să

punem mâna pe pungaş, Iar domnii aici de faţă vor porni împreună cu Rutu să dea de urma „monstrului sfânt".

   — Cuvintele dumitale m-au mai liniştit, zise van Straat adresându-se poliţistului. Biata mea soţie e aproape să-şi piardă minţile de disperare...

   Se îndreptă spre uşă, dar se întoarse brusc şi-i zise lui Farrow :

   — Eram prea iritat adineauri şi n-am prea dat atenţie când mi- aţi fost recomandat. D-voastră sunteţi vestitul căpitan Farrow?

   — Cam aşa ceva, răspunse Farrow, zâmbind.

   — După câte ştiu, sunteţi mari amatori de aventuri, urmă olandezul. Poate că aş fi în măsură să vă povestesc ceva interesant după ce veţi duce Ia bun sfârşit chestia cealaltă. E o taină puţin obişnuită, pe care mi-a încredinţat-o un prieten, acum dispărut însă, adică n-a mai dat semne de viaţă, deşi mi-a făgăduit că va mai da ochii cu mine.

   Ei, să lăsăm pe altă dată chestia asta, acum trebuie să mă duc s-o mângâi pe soţia mea. Poate c-ar fi mai bine, domnule Winkoop, dacă nu vei încerca să-l prinzi pe individul care vrea să- mi ia bani, căci în cazul acesta viaţa fiului meu va fi din nou în primejdie.

   — M-am gândit şi eu la asta, interveni Diersow. ÎI vom lăsa în plata Domnului, dar ne vom întipări în memorie figura lui dacă-l vom putea descoperi.

   Plin de speranţe, olandezul plecă. Detectivul se întoarse spre doctor şi-l zise :

   — E timpul să porniţi, domnule doctor. Vaporul trebuie să sosească în curând. Rutu vă primi oferta d-voastră, căci va trebui să se înapoieze în orice caz în interiorul Insulei, dacă-şi va vinde acum marfa, ca să-şi procure alta.

   Doctorul Bertram părăsi imediat biroul. Farrow îşi luă şi el rămas bun fi vru să iasă împreună cu însoţitorii săi, dar Diersow îl opri :

   — Domnule căpitan, printre lucrurile care vor fi aduse la hotel se va afla şi o cuşcă mică, cu patru porumbei călători. Vă veţi folosi de ei dacă veţi avea să ne comunicaţi ceva urgent.

   — În cazul acesta, vom avea de dus mult bagaj, zise căpitanul. De fapt, ar trebui să ne luăm hamali.

   — Nu v-aş sfătui deloc s-o faceţi, răspunse detectivul. Nu trebuie să aveţi nici un pic de încredere în băştinaşi. Fiecare din ei poate fi în legătură cu banda acelor ticăloşi. E de ajuns dacă-l luaţi cu dumneavoastră pe Rutu, acesta pare a fi om de treabă. Vă veţi folosi de o barcă pentru a ajunge la malul râului, unde o observat Rutu că s-a produs atacul împotriva lui Groonfeet. Acolo veţi putea

întocmi un lagăr şi aveţi timp o zi întreagă să cercetaţi împrejurimile.

   — Aşa vom face, zise Farrow. Şi acum, vă spun la revedere!

   — La revedere, domnule căpitan. Barca o să v-o procure domnul Bergen, proprietarul hotelului. Vă doresc din toată inima succes deplin.

   Călăuzindu-se după indicaţiile detectivului, Farrow găsi repede hotelul „Wawani".

   — Bună ziua! salută Farrow, de cum intră, în limba norvegiană, căci aflase de la detectiv că proprietarul era norvegian.

   Din dosul tejghelei ieşi la iveală un omuleţ simpatic şi repezindu-se la căpitan îi strânse mâna cu putere.

   — Mulţumescu-ţi Doamne, strigă el, că aud şi eu o dată pe aici limba maternă! Fiţi bineveniţi, domnilor! Doriţi camere? Sper că veţi rămâne mai multă vreme la mine!

   — Nu, domnule Bergen, nu dorim camere, răspunse căpitanul, căci vom pleca în scurt timp; aşteptăm însă să sosească echipamentul necesar expediţiei pe care o plănuim. În schimb, am fi amatori de ceva de-ale gurii, apoi avem nevoie de o barcă, cu care să putem merge până la istmul din Paso.

   — Hm! la istm vreţi să mergeţi? întrebă hotelierul îngândurat. Eu, unul, nu v-aş sfătui deloc. Nu prea se petrec lucruri curate pe acolo, atât e tot ce vă pot spune. Dacă totuşi ţineţi să mergeţi, fiţi cu multă băgare de seamă. Cred că sunteţi înarmaţi?

   — Nu, dar vom avea în curând arme, zise Farrow.

   Apoi, adresându-se uriaşului :

   — Petre, după ce vei îmbuca ceva, te vei duce la submarin, vei înştiinţa echipajul cum stau lucrurile şi ne vei aduce arme. Sau mai bine nu te duce, spuse el după o clipă, căci vom trece pe acolo şi vom face mai repede treaba.

   Cei trei tovarăşi luară loc la o masă în apropierea ferestrei. Hotelierul le aduse băuturi răcoritoare, apoi se aplecă şi şopti :

   — Mă înşel oare sau dumneavoastră sunteţi cu adevărat căpitanul Farrow? Să se fi împlinit dorinţa mea de a vă cunoaşte?

   — Ei, da, domnule Bergen, răspunse căpitanul râzând, după cât se vede, suntem foarte cunoscuţi pe aici, mai mult chiar decât am dori. Eu sunt căpitanul Farrow şi tânărul ăsta e fiul meu, George, iar celălalt, credinciosul nostru Petre.

   Patronul le strânse încă o dată mâinile plin de bucurie şi zise :

   — Domnule căpitan, locuiesc aici de la sfârşitul războiului. Vă puteţi lesne închipui cu câtă plăcere am citit întotdeauna dările de seamă asupra faptelor dumneavoastră vitejeşti. Ha! Ha! Ha! Ce vă mai urmăreau la început englezii şi francezii! dar situaţia s-a schimbat repede, când s-a văzut cu câtă dragoste aţi salvat atâtea vieţi omeneşti. Nu v-aş putea fi de vreun folos, domnule căpitan?

   — Da, domnule Bergen, răspunse Farrow. Ai putea să-mi dai unele lămuriri preţioase. Ai auzit ceva despre aşa-zisul „monstru sfânt"?

   Bergen tresări, apoi dădu din cap şi zise :

   — De fapt, ar fi trebuit să-mi spun că pentru asta v-aţi pus în gând să mergeţi la istmul din Paso, domnule căpitan. Da, am auzit despre acest monstru misterios, mai mult decât aş fi dorit. Vine pe aici adesea un băştinaş uriaş, de la care am aflat multe. Dar dumneavoastră de unde ştiţi de el ?

   — Am aflat încă de la Makassar, de la şeful poliţiei de acolo. Acum venim tocmai de la domnul Winkoop; domnul Diersow, pe care cred că-l cunoşti, ne-a îndrumat încoace. Ne va trimite echipamentul necesar pentru a întreprinde-o expediţie ştiinţifică prin regiunea cu pricina, iar doctorul Bertram, tovarăşul nostru, sa dus să angajeze un băştinaş, cu numele de Rutu, care ne va însoţi ca servitor.

   — Ah! Pe Rutu îl cunosc! exclamă Bergen. Fiţi cu băgare de seamă faţă de el, domnilor! Ce-i drept, pare să fie vrednic de încredere, dar mie mi-o fost întotdeauna suspect omul acesta. Acum vreo jumătate de an povestise că a fost martor când un european fusese atacat. Eu am avut imediat impresia că el însuşi n-ar fi fost străin de atacul acesta. A izbutit chiar să capete încrederea poliţiei prin felul lui de a fi. Mă miră, căci domnul Diersow e de obicei un om prevăzător.

   — Informaţiile dumitale sunt de mare interes pentru noi, domnule Bergen, răspunse căpitanul, fireşte că vom fi cu băgare de seamă. Ah! uite că vine mâncarea, de asemenea şi doctorul nostru. Ei, dragă Bertram?

   — Totul e în regulă! răspunse acesta, vesel. Peste o jumătate de ceas, îl vom avea aici pe Rutu. Pare să fie un colecţionar serios, căci am văzut la el insecte foarte frumoase şi păsări împăiate. Ii voi cumpăra câteva exemplare. Poate că voi pune şi eu mâna pe ceva interesant în cursul expediţiei noastre.

   — Dragă doctore, pasiunea dumitale pentru zoologie, zise Farrow, râzând, te face să uiţi că expediţia noastră poate deveni foarte primejdioasă. Gândeşte-te la „monstrul sfânt". Acum să îmbucăm însă ceva, înainte de a porni la drum.

   Când fură gata cu masa, intră în odaie un malaiez. Doctorul Bertram îl chemă la el şi băştinaşul se apropie de masă cu o mişcare de pisică.

   Farrow îl observă pe furiş, cu toată atenţia. Individul făcea o impresie bună. Era înalt, mlădios şi chipul lui avea trăsături regulate, aproape frumoase. Dor în ochii Iui era o expresie care nu-i plăcu deloc căpitanului. Cunoscător de oameni cum era, Farrow îşi spuse imediat că Rutu trebuie să fie un om foarte viclean.

   Într-o englezească stricată, el îl salută pe căpitan şi se recomandă singur drept cea mai potrivită călăuză pe care şi-ar fi putut-o alege expediţia. Farrow îi răspunse şi el în englezeşte, apoi se adresă tovarăşilor săi în limba-i maternă:

   — Trebuie să fim cu mare băgare de seamă, căci omul ăsta pare să fie un prefăcut. Sunt sigur că pricepe englezeşte mai bine decât arată. Dragă doctore, i-ai spus lui Rutu că vrem să mergem direct la râul care coboară din muntele Hitus? Da? Foarte bine. Cred, însă că nu i-ai amintit nimic despre atacul pe care susţinea că l-ar fi observat.

   — Ce-ţi dă prin gând, domnule căpitan!I Aşa de puţin prevăzător mă crezi? l-am spus numai că vrem să pătrundem cu barca în interiorul lui Hitus. Am observat, însă, că se speriase râu când a auzit de asta. Cred, deci, căpitane, că suntem pe calea cea bună.

    — Ar fi minunat, răspunse Farrow. Pare într-adevăr că avem noroc la întreprinderi de soiul acesta.

   — Barca e pregătită, domnilor, interveni Bergen. Am ales una uşoară, aşa cum vă trebuie dv. Uite, văd venind şi nişte oameni, probabil că sunt de la firma Frederik, care furnizează toate obiectele necesare unei expediţii.

   Farrow plăti, apoi hotelierul îi conduse spre ţărmul golfului. Bagajele fură aşezate în barcă şi Farrow dădu o atenţie deosebită coliviei în care se aflau cei patru porumbei călători.

   Peter apucă vâslele. Rutu se aşezase pe podea la proră, Farrow se aşeză la cârmă, iar George împreună cu doctorul luară loc pe o bancă îngustă.

   După ce lăsară în urmă Amboina, Farrow începu să se ţină pe lângă ţărm. Uriaşul vâsli cu putere timp de o jumătate de ceas, apoi încetini viteza, privi cercetător în jurul său, pentru ca în cele din urmă să oprească cu totul barca.

   Rutu scoase o exclamaţie de spaimă când zări deodată ridicându-se din apă turnul submarinului. În locul acosta, golful era adânc şi Rindow se lăsase la fund. Chepengul fu repede deschis şi primul ofiţer apăru zâmbitor.

   Farrow îi spuse în grabă ce avea de spus şi dădu ordin să-l urmeze sub apă, la o depărtare de cel puţin două sute de metri, pentru a-i putea semnaliza primejdiile care s-ar ivi In cale. Căpitanul puse să i se aducă arme pentru el şi însoţitorii săi, apoi Peter vâsli mai departe, în vreme ce turnul submarinului dispăru din nou sub apă.

   — Doctore — i se adresă Farrow lui Bertram — spune-i lui Rutu să nu vorbească nimic despre întâlnirea noastră cu submarinul, până nu ne vom despărţi.

   Doctorul îi comunică băştinaşului vorbele căpitanului, apoi se întoarse spre acesta din urmă:

   El îşi închipuie că submarinul nostru ar fi un monstru îngrozitor. Nici pe noi nu ne prea priveşte ca oameni obişnuiţi, ci ca pe nişte diavoli. Ne crede înzestraţi cu puteri supraomeneşti, ceea ce nu ne poate fi decât de folos. Şi acum nu va refuza să ne răspundă la toate întrebările pe care i le vom pune cu privire la atacul asupra europeanului.

   — Cu atât mai bine, îşi dădu cu părerea căpitanul. Cred c-ar fi nimerit să-l iei la rost cu întrebările până nu-i piere frica. Nu uita să-l descoşi şi asupra „monstrului sfânt", dragă doctore.

   În vreme ce Bertram vorbea cu băştinaşul, Farrow îl privea pe individ pe furiş. Observă că Rutu se codea la început cu răspunsurile, ba părea chiar înspăimântat. Dar doctorul arătă deodată spre apă şi spuse câteva vorbe care păreau să aibă un efect magic, căci Rutu îşi dădu drumul gurii de parcă nu mai avea de gând să se oprească.

   Când băştinaşul tăcu, doctorul i se adresă lui Farrow:

   — Domnule căpitan, după câte mi se pare mie, am dat de o taină grozavă aici. Omul nostru n-a văzut aşa-zisul „monstru sfânt" şi nici nu ştie despre ce e vorba. În schimb, ştie că se aduc uneori jertfe acestui monstru şi... am impresia, domnule căpitan, că Rutu a avut cândva de-a face, sau poate încă mai are, cu banda care e interesată în chestia asta.

   — Nu — se corectă el Imediat — acum pare să nu mal aibă nimic de-o face cu ea, altminteri nu mi-ar fi povestit toate astea, deşi are o teama grozavă de submarinul nostru. Da, submarinul nostru a fost o sperietoare pentru el şi l-am adus până acolo încât mi-a povestit şi împrejurarea cu atacul asupra europeanului.

   — Minunat, dragă doctore, asta înseamnă că am înaintat mult. După socotelile mele, vom fi la destinaţie cam peste vreo două ceasuri şi vom putea să ne căutăm în linişte un loc unde să ne facem lagărul.

   PE URMELE „MONSTRULUI SFÂNT

   GEORGE SE RIDICĂ ŞI PĂŞI spre prora bărcii, unde Rutu îi făcu loc, cu o grabă oarecum caraghioasă. Deşi trăise în mijlocul civilizaţiei, malaiezul părea să fi rămas superstiţios. Avea dreptate doctorul spunând că el îi considera pe albi în slujba cărora intrase ca nişte duhuri rele.

   George zâmbi văzând graba băştinaşului, apoi se aplecă peste marginea bărcii şi privi în apă.

   După cum presupusese Farrow, peste două ceasuri ajunseră la istmul din Paso. Ţărmul era şi aici neted şi submarinul trebuia să rămână la vreo cincizeci de metri în urmă. Farrow îi semnaliză lui Rindow ca în cursul serii să se ridice la suprafaţă. Dacă va fi nevoie va veni la el cu barca, să discute împreună.

   Mai vâsliră vreo jumătate de ceas de-a lungul malului, apoi malaiezul arătă spre un luminiş mic, care se ivi din desiş, în partea dreaptă a apei. El îi spuse câteva cuvinte lui Bertram, care- i explică apoi căpitanului că în luminişul acesta fusese atacat europeanul.

   — Bine — răspunse Farrow — în cazul acesta ne vom ridica aici lagărul. Îmi face impresia că e un loc foarte potrivit. În tot cazul, trebuie să fim cu mare băgare de seamă, şi n-am face rău să aducem pentru la noapte câţiva tovarăşi de pe submarin.

   — În cazul acesta, e mai mult ca sigur că bandiţii nu se vor arăta — îşi dădu cu părerea George. Atâţia câţi suntem acum şi tot e prea mult pentru ei.

   — Da, George, la asta m-am gândit şi eu, răspunse Farrow. l-aş ţine însă pe tovarăşi aici in timpul nopţii, numai pentru pază. Nu ştiu cât de numeroşi sunt bandiţii, dar prea puţini nu vor fi ei. Şi-n afară de asta, e probabil că sunt în legătură cu vreun trib de băştinaşi care se închină „monstrului sfânt". Ziua am fi oarecum în siguranţă, dar noaptea e primejdie să ne atace. Când se lasă întunericul, Peter, vei pleca cu barca la submarin şi te vei întoarce cu şase camarazi, înarmaţi cu revolvere şi carabine. Trebuie să terminăm repede cu afacerea asta, căci mi s-a făcut dor de „Insula Odihnei", de unde lipsim cam de multişor.

   Uriaşul începuse să ridice corturile şi fără să se întrerupă din lucru, îl întrebă pe Farrow:

   — Pe cine să aduc, domnule căpitan? Camarazii se vor lua la ceartă, vrând să meargă cu toţii.

   — Să tragă la sorţi, asta-i cel mal bun lucru. Domnilor ofiţeri şi

musafirilor noştri — prinţul Ghasna şi fiica lui — spune-le că-i rog să rămână pe submarin. Şi acum, doctore, întreabă-l te rog pe Rutu unde se află „monstrul" despre care ni s-a vorbit?

   Bertram începu să discute cu băştinaşul şi convorbirea lor ţinu cam mult. Se vedea cale de o poştă că individul căuta să se împotrivească să-i ducă pe străini la locul unde îşi făcea mendrele monstrul misterios.

   Dar doctorul se înfurie, arătă cu degetul spre mare — ameninţându-l eu submarinul. În cele din urmă, Rutu nu avu încotro şi întinse mâna spre nord, în susul fluviului.

   — Cică or exista acolo un banc de nisip — îi lămuri doctorul pe al săi — despre care Rutu crede c-ar fi închinat „monstrului sfânt". Păcat, căci asta înseamnă că-i vorba doar de un crocodil. Târâtoarele astea sunt uneori „sfinţite" de triburile malaieze şi indiene. Mă mir, însă, că fac atâta caz pentru o lighioană ca asta.

   — Te pomeneşti că o fi un exemplar foarte mare, zise George, sau poate e pe jumătate îmblânzit. În Africa, se spune că există crocodili care ies afară din apă la chemarea unui negru.

   — Ai dreptate, băiete, am auzit şi eu despre aşa ceva, răspunse Farrow, Presupunerea ta poate fi adevărată. Dar cu atât mai fioroasă trebuie să fie banda, dacă jertfeşte crocodililor vieţi omeneşti. Dragă doctore, dumneata ce părere ai?

   — Da, domnule căpitan, se prea poate să fie aşa. Banda asta de tâlhari se foloseşte, probabil, de superstiţia vreunui trib — în apropierea căruia îşi are sălaşul monstrul — pentru a-i face să dispară în chipul acesta înfiorător pe cei care li se împotrivesc. Se vede că Groonfeet a văzul cu ochii săi odată o astfel de execuţie şi asta l-a făcut să-i piară pofta să sufle ceva despre aventura lui.

   — E grozav! exclamă Farrow. Să arunci oameni în gura unul crocodil!

   — Ar trebui să le pregătim şi lor aceeaşi soartă, zise doctorul furios. Acum, însă, sa ne apucăm de lucru. Mai sunt vreo două ceasuri până se va lăsa întunericul, îl voi întreba pe Rutu de cât timp avem nevoie ca să ajungem la istm.

   Vorbi din nou cu malaiezul, care răspundea cu şovăială, apoi zise:

   — Păcat, e prea târziu ca să mai întreprindem ceva azi. Mai putem urca râul vreun ceas, apoi drumul e închis printr-un şir de stânci, care formează un fel de cascadă. Acolo trebuie să coborâm din barcă şi s-o luăm pe jos; vom ajunge la bancul de nisip tocmai când se va lăsa întunericul.

   — Hm! e într-adevăr păcat, zise căpitanul. Trebuie să ne amânăm vizita pe mâine dimineaţă. Ia întreabă-l dacă se află

vreun sat de băştinaşi prin apropierea bancului de nisip.

   La întrebarea doctorului. Rutu dădu din cap cu hotărâre şi începu să tremure din tot trupul, pe când ochii săi exprimau groaza. Era neîndoios că minţea, ceea ce-l făcu pe Bertram să-l ameninţe din nou cu submarinul. De data aceasta, însă, fără efect, căci malaiezul nega mereu. Atunci doctorul schimbă tactica. Începu să râdă şi vorbi mai departe.

   Acum Rutu păru că s-a fâstâcit de tot. Doctorul râse şi mai tare şi zise către Farrow :

   — Domnule căpitan, l-am vârât în cofă, cum s-ar zice. I-am spus că noi cunoaştem satul mai de mult şi că voiam să-l punem la încercare, ca să vedem dacă ne poartă cu minciuna. Şi când l- am ameninţat că-l vom duce pe submarin, dacă va continua să mintă, a mărturisit imediat. Zicea c-a fost odată în satul acela şi căpetenia este o corcitură, de statură uriaşă, cu numele de Tocka.

   — Cum ai spus, o corcitură de statură uriaşă? repetă Farrow, uimit. Doctore, n-o fi acelaşi de care ne-a vorbit birtaşul Bergen?

   — Aşa cred şi eu, domnule căpitan. Asta înseamnă că lucrul devine primejdios pentru noi. Aş fi de părere să vină zece tovarăşi de pe submarin, ca să stea de pază în timpul nopţii. Căci o corcitură dintr-asta e mai primejdioasă ca cel mai sălbatic băştinaş, el moşteneşte inteligenţa tatălui său alb şi toate însuşirile rele ale celor două rase din împreunarea cărora s-o născut. Bergen părea să fi avut dreptate în ce priveşte călăuza noastră. Aproape că sunt şi eu încredinţat acum că făcea parte odinioară, din banda pe care o urmărim. Diersow ne povestea că şi-a cumpărat de curând o casă frumoasă. Poate că s-a despărţit certat de tâlharii aceia şi astfel se explică şi teama lui să ne ducă până Ia bancul de nisip. Nu i-o fi venind la îndemână să dea ochii cu foştii tovarăşi.

   — Da, doctore, e foarte posibil să fie aşa, răspunse căpitanul. Să nădăjduim că ţine acum cu noi, căci dacă s-ar da de partea celorlalţi, nu ne-ar fi deloc bine. Trebuie să fim cu băgare de seamă.

   — Asta în orice caz, zise Bertram.

   În aceeaşi clipă tresări, la fel ca şi căpitanul, căci George scoase un strigăt de avertizare.

   — Am văzut capul unul băştinaş pe malul celălalt, zise tânărul. Apăruse lângă palmierul acela uriaş din faţa noastră, dar o dispărut imediat în tufiş, când m-a zărit. Tată, cred c-ar fi mai bine ca Peter să plece chiar acum şi să se întoarcă repede cu tovarăşii noştri.

   — Ai dreptate, băiete — Peter — se adresă el apoi uriaşului —

dacă eşti gata cu instalarea corturilor, te poţi duce acum spre submarin. Adu zece camarazi şi o barcă de aluminiu. Haide, dă-l zor, nu e timp de pierdut.

   Peter se urcă imediat în barcă şi porni în josul râului. Căpitanul se aştepta ca marinarii să sosească puţin timp după lăsarea nopţii.

   — Trebuie să facem o groapă cât mai ascunsă pentru foc, zise el către George şi doctorul Bertram, căci focul nu trebuie să se zărească în luminiş. Să ne ferim ca oamenii noştri să fie văzuţi, astfel e primejdie să fim atacaţi în cursul zilei, când ei vor fi plecaţi. În vremea asta ar fi bine, doctore, să te duci cu Rutu să strângeţi vreascuri. După cum văd, începe să se înnoureze, aşa că nu vom avea lună. Eu cu George vom săpa groapa.

   Farrow sapă în aşa fel groapa, încât era legată cu o gaură mai mică, prin care fumul era scos afară. Intenţia sa era ca duşmanii aşteptaţi să fie induşi de fumul care ieşea prin altă parte.

   Doctorul şi Rutu aduseră grămezi de vreascuri. Farrow fu de părere să se facă în jurul focului un meterez de formă rotundă, cu o singură deschizătură spre râu. Lucrul acesta trebuia făcut repede, îndată ce se va întuneca. Afară de asta, în cele patru colţuri ale luminişului vor fi îngrămădite vreascuri, cărora Ii se va da foc în caz de primejdie, pentru o avea lumină destulă.

   Când se lăsă seara, se apucară cu toţii de lucru, făcură meterezul de vreascuri în jurul gropii şi îngrămădiră crengile uscate în cele patru colturi ale luminişului. Apoi se retraseră în interiorul meterezului şi Farrow făcu un mic foc în groapă. Când puse deasupra căzănelul pe care George îI umpluse cu apă de râu, văzu cu mulţumite că fumul ieşea prin gaura a doua, care se afla în afara meterezului de vreascuri.

   Aşteptând să fiarbă apa, ascultară cu încordare în tăcerea nopţii. După cum prevăzuse Farrow, cerul era acoperit în întregime de nori şi un întuneric adânc domnea în jurul lor.

   George se târâse până la ţărm. Era la vreo zece metri depărtare de locul unde se aflau tatăl său, doctorul şi Rutu. Cam aceeaşi depărtare era până Ia desişul care înainta până la ţărmul râului.

   Un simţământ ciudat puse stăpânire pe el — avea o presimţire că primejdia ar putea veni dinspre râu, căci pe malul celălalt văzuse ivindu-se chipul unul sălbatic. Era lesne de presupus că năvălitorii vor veni din desiş pentru a ataca lagărul.

   Tânărul îşi îndreptă atenţia spre nord, în susul râului. Dintr- acolo trebuiau să vină, dacă vor veni. Auzul său se obişnuise cu murmurul regulat şi monoton al apei. Deodată înălţa capul şi ascultă cu încordare. Auzise un zgomot ciudat, un plescăit, care nu părea să fie de valuri. Ceva necunoscut se apropie pe furiş — deci o primejdie.

   George chibzui o clipă. Apoi, în mod aproape mecanic, se ridică în genunchi şi scoase revolverul. Acum va putea sări în picioare în orice clipă, dacă s-ar ivi din întuneric umbra unui kanu.

   Plescăitul se auzi tot moi lămurit. El întinse capul cu băgare de seamă: ar fi trebuit să zărească acum contururile kanu-ului, căci zgomotul venea de aproape. Dar nu descoperi nimic şi atunci îşi înălţă puţin trupul.

   În aceeaşi clipă se petrecu ceva atât de neaşteptat, încât George era aproape să scoată un strigăt de groază. În faţa lui auzi un plescăit puternic în apa râului, ceea ce-l făcu să se dea speriat înapoi. O umbră fantastică crescu din apă, un bot uriaş se deschise cu zgomot înfiorător, o duhoare de nesuferit îi atinse nările şi aproape fără voie George ridică revolverul şi trase un glonţ în capul acela monstruos. Cu un răcnet înăbuşit crocodilul uriaş se afundă din nou in apă.

   Când ecoul împuşcăturii se pierdu în depărtare, răsună de jur- împrejurul luminişului un urlet pornit din zeci de piepturi. Sălbaticii împresuraseră, deci, luminişul şi se pregăteau de atac. Cu iuţeala fulgerului, George porni în goană la ai săi. Un trup întunecat se ivi lângă el: slobozi un glonţ şi, cu un răcnet de furie şi durere, băştinaşul pieri în beznă.

   Farrow şi doctorul traseră şi ei acum. Căpitanul îl strigă pe George pe nume şi acesta răspunse imediat Glasul îl trădă însă şi deodată se simţi apucat de nişte braţe vânjoase. Trase încă un glonţ, nimeri un băştinaş, dar alţi zece apărură din întuneric şi-l înconjurară.

   Lumina unei lămpi de buzunar împrăştie întunericul şi Farrow văzu cu groază că patru sălbatici îl înhăţaseră pe George al său, târându-l spre desiş. Un al cincilea sălbatic şchiopăta în urma lor.

   Începu să tragă glonţ după glonţ, doi băştinaşi se prăbuşiră, dar continuară să se târască mai departe. În locul lor însă apărură alţii şi-l târâră după ei pe George, care se zbătea fără folos.

   Farrow trase din nou; deodată doctorul strigă:

   — Căpitane, sunt lângă noi.

   Situaţia era disperată. George era târât înainte, dar în nici un caz Farrow nu trebuia să-i lase pe năvălitori să atace din spate, căci ar fi fost pierdut, împreună cu doctorul. Şovăi o clipă, apoi se întoarse cu iuţeala fulgerului şi lumina lămpii de buzunar căzu pe chipurile schimonosite de furie ale câtorva sălbatici, care stăteau aproape lipiţi de meterezul de vreascuri, agitând cuţite şi măciuci.

   Patru împuşcături trase cu iuţeala fulgerului îi împinseră îndărăt şi doi oameni căzură gemând. Deodată se auzi din spatele lor un glas aţâţându-i şi băştinaşii se năpustiră iarăşi, zbierând ca nebunii.

   Căpitanul şi doctorul păreau pierduţi, căci din partea cealaltă a locului unde se aflau se auzi un strigăt de luptă. Doctorul se întoarse repede şi îndreptă lumina lămpii în direcţia aceea. Trase la întâmplare şi în aceeaşi clipă se auziră ţipete de durere. Farrow făcu la fel, cu acelaşi rezultat.

   Asta îi întărâtă, însă, pe băştinaşi şi cu strigăte de furie se năpustiră înainte.

   Şi când totul părea pierdut, se auzi dinspre ţărm o salvă de carabine. Strigăte de „ura" sfâşiară văzduhul, luminile lanternelor scânteiară pe cerul nopţii şi marinarii căpitanului, în frunte cu Peter, săriră în luminiş.

   În aceeaşi clipă, se auzi un glas tunător în rândul băştinaşilor şi toată hoarda pieri în întuneric.

   — Băieţi, aprindeţi grămezile de vreascuri! strigă căpitanul.

   Marinarii îndepliniră ordinul imediat. La lumina lămpilor de

buzunar găsiră mormanul de vreascuri şi le dădură foc. O vâlvătaia roşie învălui Luminişul ca într-un decor de teatru.

   — Să ne luăm după ei, domnule căpitan? întrebă Peter.

   — Nu, căci l-au luat prizonier pe George al nostru şi dacă procedăm fără chibzuială, îl expunem primejdiei.

   Marinarii izbucniră în exclamaţii de spaimă şi Peter era atât de furios, încât numai cu greu îl putu stăpâni Farrow.

   — Căpitane, zise atunci doctorul, am recunoscut strigătele care veneau dinspre ţărm. Era plescăitul unui bot de crocodil, apoi răcnetul ciudat pe care-l scot lighioanele astea atunci când sunt înspăimântate. Probabil că George o întins capul spre apă şi dihonia s-a năpustit la el să-l înhaţe. Noroc că a scăpat de soarta asta grozavă. Pe de altă parte, cred că, pentru moment, viaţa Iui nu este în primejdie. Băştinaşii vor ţine mai întâi judecată în privinţa lui, apoi se vor pregăti să-l jertfească „monstrului sfânt". Poate că vor încerca mai întâi să stoarcă bani de la noi.

   — Doctore, mărturisesc că mi-ai redat curajul, zise Farrow, cu un oftat de uşurare. Dar, după scrâşnetele grozave pe care le-am auzit, se poate presupune că a fost un crocodil uriaş acela care a încercat să-l înhaţe pe George. Crezi c-o fi fost „monstrul sfânt"?

   — Tot ce se poate, răspunse Bertram, rămânând pe gânduri. Cred că e un animal îmblânzit şi probabil că a mers după kanu-uri. Sălbaticii or fi debarcat prin apropiere, cu gând să ne atace pe noi.

   PE VIAŢĂ ŞI PE MOARTE

   REVOLVERUL ÎI FU SMULS DIN MÂNĂ lui George şi bietul tânăr fu târât de sălbatici, în vreme ce în spatele Iui răsunau împuşcăturile căpitanului şi ale doctorului Bertram.

   Nu se îngrijea de propria Iui soartă, ci asculta cu încordare îndărătul său, căci observase că un număr mare de sălbatici năvăliseră în tabără.

   Atunci se auzi însă dinspre râu salva carabinierilor şi George răsuflă uşurat, deoarece ştia că tatăl său şi doctorul erau salvaţi.

   De abia acum începu să se gândească la propria Iui situaţie. Duşmanii îl târau fără milă înainte, încât crengile arborilor îi biciuiau obrajii şi mâinile, sfâşiindu-i carnea.

   Se simţi străbătut de un fior gândindu-se la cele ce auzise povestindu-se cu privire la satul băştinaşilor, din apropierea bancului de nisip, unde îşi avea sălaşul „monstrul sfânt". Oare va fi jertfit şi el dihaniei fioroase?

   Tocmai în clipa când doctorul îşi exprima bănuiala că acest crocodil i-ar fi urmat pe băştinaşi, lui George îi veni acelaşi gând. Prea era ciudat ca el să se fi ivit imediat după atacul sălbaticilor.

   Crocodilul acesta uriaş părea într-adevăr înzestrat cu o inteligenţă deosebită, cu o viclenie pe care sălbaticii o foloseau pentru scopurile lor. Cel mai mulţi băştinaşi credeau, desigur, că în monstrul acesta sălăşluieşte un duh rău şi numai câţiva — în primul rând căpetenia — recunoscuseră inteligenţa dihaniei şi o puseră în slujba lor. Pentru o căpetenie de trib, o astfel de superstiţie era un ajutor cum nici nu şi-ar fi putut dori mai bun. Dacă cineva devenea nedorit, monstrul... îl cerea ca jertfă şi căpetenia scăpa în modul acesta simplu de un duşman.

   În luminiş se făcuse linişte când sălbatecii se retrăseseră. Erau însă furioşi, căci gloanţele marinarilor le aduseseră, desigur, mari pierderi. George îşi dădu seama că soarta ce-l aştepte nu era deloc plăcută, că asupra lui se va răsfrânge furia sălbaticilor, dacă nu va izbuti s-o şteargă la vreme.

   Deocamdată, însă, nu se putea gândi la asta, căci braţele de fier îl ţineau ca-n cleşte şi din desiş se auzeau trosnete de crengi, ceea ce dovedea că băştinaşii te apropiau dinspre nord.

   Deodată, biruitorii săi o luară la goană spre vest, în direcţia apei. Ajunseră pe o potecă destul de largă şi în câteva minute se aflau pe ţărmul râului.

   Acolo aşteptau făpturi întunecate, iar pe apă se vedeau

numeroase kanu-uri, în care sălbaticii luară loc. George fu aşezat într-un kanu mai mare decât celelalte, care aparţinea, probabil, căpeteniei.

   Curajosul tânăr fu legat cu frânghii din fibre de cocos împletite şi i se vâri un căluş în gură. Îl zvârliră apoi pe scândurile kanu-ului şi un sălbatic se ghemui la spatele său, lipindu-i vârful unul cuţit de spinare. Era o ameninţare mută, dar destul de lămurită.

   George începu să se împace cu soarta şi privi la mulţimea kanu-urilor care se umpleau cu oameni. Era o adevărată forţă armată, care fusese trimisă împotriva europenilor şi cu atât mai mare trebuia să fie mânia băştinaşilor — cu deosebire a căpeteniei — că atacul lor fusese respins. Locuitorii satului îl vor trage, desigur, la răspundere pe şeful tribului pentru eşecul acesta.

   George văzu cum erau aduse în kanu-uri multe trupuri, răniţi care gemeau, dar şi cadavre, în număr destul de mare. Tânărul îşi făcu socoteala că expediţia aceasta nedorită îi costase pe băştinaşi opt morţi şi zece răniţi.

   Pentru un moment, situaţia lui George era disperată. Tocmai în fata kanu-ului în care se afla el apăru acum o făptură uriaşă, un sălbatic care-i întrecea în înălţime pe tovarăşii săi. Cu glas fioros, el dădu câteva ordine şi lui George i se păru că mişcările băştinaşilor deveniră mai repezi şi mai prevăzătoare ca înainte.

   Căpetenia trebuia să exercite o înrâurire puternică asupra oamenilor săi, cu tot dezastrul a cărui vină o purta numai el însuşi.

   Mâinile Iui George erau legate pe piept cu multă băgare de seamă. El le mişcă în jos şi-şi pipăi brâul. Revolverul i-l smulseseră din mână sălbaticii, dar mai avea unul, precum şi pumnalul dăruit de Sanja. Arma aceasta îl ajutase să scape din multe situaţii primejdioase şi nădăjduia că-i va fi de folos şi acum.

   Trase încetişor afară o parte o pumnalului, se opri o clipă, apoi, ocrotit de întuneric, îl mai scoase câţiva centimetri şi cu mâinile legate trecu lama ascuţită peste sfoara de cocos. Minunea se înfăptui mai repede decât se aşteptase. Avea mâinile libere.

   Chibzui câteva clipe dacă să-şi scoată căluşul şi să strige după ajutor, presupunând că tovarăşii lui o porniseră pe apă cu bărcile. Dar renunţă la gândul acesta, impunându-şi că va izbuti să scoată două, trei ţipete, apoi cuţitul băştinaşului din spatele lui îl va amuţi pentru vecie.

   Trebuia mal întâi să-şi taie legăturile de la picioare, ceea ce şi făcu, cu multă îndemânare. Ridică apoi pumnalul încetişor în mâna dreaptă şi tăie sfoara care fixa căluşul. Acum venea însă partea cea mai grea. Cum să sară în picioare, fără ca paznicul din spatele său să-i înfigă cuţitul în spate? Trebuia totuşi să fugă, nu putea să mai întârzie nici o clipă, căci căpetenia se va urca în curând în kanu-ul său şi atunci nu mai era nici o nădejde de scăpare.

   George gemu deodată înăbuşit — avea căluşul încă în gură — apoi se zvârcoli încolo şi încoace. În cele din urmă se prăbuşi peste trupul paznicului său.

   Uriaşul strigă ceva de pe ţărm, ceea ce George nu pricepu, paznicul răspunse cam speriat, apoi, la o poruncă a căpeteniei, îl ţinu pe George strâns cu mâna dreaptă, în vreme ce cu stânga se pipăi la piept.

   Acum nu mai avea cuţitul în mână, căci trebuise să şi-l vâre la brâu, ca să-şi elibereze mâinile. Cu iuţeala fulgerului, George îşi trase revolverul şi înainte ca paznicul său să poată scoate un ţipăt, îl izbi cu putere în tâmplă.

   Cu un horcăit de moarte, sălbaticul se prăbuşi. George îl ridică însă repede, luă revolverul în mâna stângă şi cu dreapta trase afară pumnalul Sanjei.

   Căpetenia îşi întoarse privirile în toate părţile, George îl văzu întinzând braţele, dar tânărul se furişă cu îndemânare sub braţul stâng al uriaşului. În acelaşi timp izbi cu putere pumnalul în trupul corciturii.

   Tocka — cum îl numise Rutu — scoase un adevărat răcnet de durere şi furie. Se clătină, apoi se prăbuşi la pământ .George însă o luă la fugă pe poteca pe care îl aduseseră sălbatecii încoace.

   Era acum la vreo douăzeci de metri de malul râului şi începu să alerge de-a lungul desişului, dar când pătrunse într-unsul prin spărtura pe care o făcuseră sălbaticii, se rostogoli la pământ. Simţite o lovitură puternică în cap, apoi, ca prin vis, auzi un strigăt de triumf, trase revolverul în chip mecanic şi slobozi un glonţ. Mai auzi un ţipăt de moarte, apoi nimic...

   Când se trezi, simţi o durere violentă în cap, mâinile îi erau ca paralizate şl de-abia putea respira.

   Deschise încetişor ochii şi după câteva clipe auzi gemete slabe.

   Licăriri roşii şi verzi îi sclipeau pe dinaintea privirilor şi în imediata Iui apropiere văzu un culcuş pe care zăcea un trup uriaş, care se zvârcolea încolo şi încoace.

   Atunci îşi dădu seama că se afla în coliba căpeteniei, legat de unul din stâlpii care susţineau acoperişul. Mâinile îi erau legate la spate în Jurul acestui stâlp şi atât de strâns încât îi venea să urle de durere.

   Picioarele îi erau libere şi nici căluş nu avea în gură. Dar o funie

care-i trecea în jurul pieptului îi tăia răsuflarea. Acum se părea într-adevăr că nu mai există nici o scăpare pentru el, căci se afla în satul acelora care jertfeau oameni „monstrului sfânt".

   Cu toate acestea, George nu-şi pierdu cumpătul. Începu să chibzuiască cu sânge rece cum s-ar putea elibera şi în acelaşi timp îşi mişcă mâinile legate de-a lungul stâlpului. Simţi o uşurare constatând că stâlpul acesta era plin de găuri, care proveneau de la lovituri de cuţit.

   George îşi zise că Tocka se exercita în aruncarea cuţitului, folosind ca ţintă stâlpul. Asta îi era de folos acum, căci marginea lemnului era ca o răzătoare.

   Lipind cât mai mult mâinile de stâlp, George începu să-şi frece repede sforile.

   Cum să facă însă cu frânghia care-l lega peste mijloc? Focul care ardea la intrarea colibei, împrăştia destulă lumină ca să-şi poată vedea armele — revolverul şi pumnalul — care se aflau lângă culcuşul căpeteniei.

   Neliniştit tânărul privi în juru-i, continuând să-şi roadă legăturile. Nu ţinea teama de durerile pe care le îndura. Chibzuia cu înfrigurare cum să rupă funia care-i strângea pieptul.

   Fără să vrea, făcu o mişcare înainte şi simţi că stâlpul se clatină în partea de jos. Probabil că putrezise de când tot stătea înfipt în nisipul umed şi fierbinte.

   George se simţi uşurat. Trebuia numai să smulgă stâlpul şi va putea trage funia prin capătul liber.

   O parte din sforile cu care erau legate mâinile se rupseseră şi George începu să frece tot mai tare. Asta făcu, însă, ca toată coliba să se cutremure, ameninţând să se prăbuşească.

   Căpetenia observă că se petrece ceva şi zvârcolindu-se în culcuşul său de câteva ori, se ridică gemând în capul oaselor. Privi rătăcit în juru-i, fără să-şi dea seama, ce se petrece.

   George îşi îndoi sforţările, acoperişul pârâiea din ce în ce mai tare, stâlpul de care era legat se mişca tot mai mult, dar Tocko părea că nu-şi dă seama de unde vin zgomotele ciudate,

   — Aha! eşti aici! răcni el într-o engleză destul de bună. Mi-ai împlântat cuţitul în trup, ticălosule! Lasă că o să mi-o plăteşti tu! Te voi supune la chinuri cum n-a mai îndurat nimeni până acum. Şi la urmă vel fi dat în primire „monstrului sfânt", care te va sfâşia în bucăţi. Ah! moartea ta va fio uşurare pentru mine, stai să vezi! Îi şi chem pe oamenii mei.

   Asta nu trebuia să se întâmple în nici un caz, căci va mai trece câtva timp până ce George să-şi poată elibera mâinile. De aceea i se adresă cu asprime căpeteniei:

   — Asta să n-o faci, căci va fi rău de tine. Eu am tovarăşi care vor alerga în ajutorul meu şi pedeapsa pe care o vei primi va fi groaznică.

   În vreme ce vorbea cu glas tare, ca să acopere zgomotul, trase cu putere de frânghiile cu care era legat. Şi tocmai în clipa când Tocko izbucni în râs, George simţi că funiile se rupseseră. Acum trebuia să smulgă stâlpul dinainte ca uriaşul să-şi poată chema oamenii.

   George îşi îndoi genunchii şi începu să tragă. Căpetenia se zvârcolea mereu, probabil din cauza durerilor.

   În ultima clipă, George păru, totuşi, să fie pierdut, căci deodată apăru în colibă o negresă bătrână cu o oală de lut în mână.

   Lumina focului cădea deasupra ei, dar George îşi aţinti privirea spre armele sale. Se smuci brusc, trase stâlpul din pământ şi-şi opri cu greu un strigăt de triumf. Funia care-i ţinea pieptul şi braţele legate de stâlp alunecă de-a lungul lui şi tânărul sări în picioare,

   Făcu câţiva paşi înainte, îşi luă armele, negresa scăpă oala din mână de spaimă — în clipa următoare se auziră pârâituri şi trosnete, căpetenia scoase un răcnet de furie şi durere, înăbuşit însă repede. George se aplecase cu iuţeala fulgerului, simţi câteva izbituri puternice în spate şi fu trântit la pământ. Când se ridică, stătea în mijlocul dărâmăturilor colibei prăbuşite.

   Căpetenia şi negresa erau acoperiţi de crengile şi frunzişul din care fusese construită coliba. O limbă de foc înainta dinspre intrare, lăţindu-se tot mal mult şi înghiţind cu furie lemnăria şi muşchiul uscat

   George nu stătu mult pe gânduri. Sărise peste dărâmăturile colibei şi se făcu nevăzut în întunericul nopţii, aţinându-se în dosul colibelor învecinate.

   Alerga cât îl duceau picioarele spre râu, unde ajunse în câteva clipe. Văzu kanu-urile legănându-se pe apă, sări în cel mai îndepărtat şi puse mâna pe lopeţi. Dusă de curent, barca alunecă tot mai repede, spre o ţintă necunoscută.

   V

   SFÂRŞITUL „MONSTRULUI SFÂNT"

   GEORGE ÎŞI ADUSE AMINTE DE DESCRIEREA lui Rutu, după care trebuia să ajungă curând la un zăgaz stâncos, apoi să tragă kanu-ul pe uscat şi să-l lase iar pe apă ceva mai încolo. Se gândi însă că Rutu exagerase poate cu bună ştiinţă, pentru ca să le taie

pofta străinilor să viziteze satul.

   Crocodilul uriaş, „monstrul sfânt", cum îl numeau băştinaşii, venise doar în josul râului până la luminiş şi oricât ar fi fost de inteligent şi viclean, n-o fi ieşit el din apă, pentru a face pe uscat bucata de drum unde se afla zăgazul. Şi apoi, sălbaticii veniseră cu atâtea kanu-uri, încât nu se putea presupune că acest stăvilar ar constitui o piedică prea mare.

   Trebuia să încerce, deci, să se lase în voia curentului, fie ce-o fi.

   George se îndepărtase vreo sută de metri de satul unde se auzea o larmă grozavă şi ajunse la un banc de nisip, care se întindea adânc în apă. Luna tocmai ieşise dintre nori când tânărul zări lângă marginea bancului... crocodilul uriaş. Un exemplar atât de fioros nu mai văzuse niciodată. Era lung de cel puţin zece metri şi avea o platoşă solidă.

   Din cauza bancului de nisip râul se îngusta şi-l, drept urmare, curentul era mal puternic. Asta era spre norocul Iui George, căci kanu-ul trecu ca o săgeată doar la doi metri de monstrul înfiorător.

   Botul grozav se deschise şi se închise cu zgomot, apoi George văzu cu spaimă că dihania se aruncă vijelios în apă. Zări capul ivindu-se la cinci metri în spatele său, norii acoperiră luna şi barca alerga iarăşi în întuneric,

   Moartea îl pândea din urmă pe curajosul tânăr. Şi ce fel de moarte! George ştia bine, din citite, cât de primejdioşi sunt aceşti crocodili de dimensiuni uriaşe, care cutezau să smulgă oamenii din bărci pentru ca să-i sfâşie în bucăţi.

   Îşi făcu curaj, însă, şi începu să vâslească cu putere. Viteza kanu-ului sporea tot mai mult şi deodată îi dădu în gând că se apropie de bariera unde râul forma o cascadă.

   Trebuia, deci, să-şi lase barca în voie. Luna ieşi iarăşi din nori şi la lumina ei palidă, George zări în spatele său capul fioros al monstrului. Părea să se fi apropiat şi mai mult

   Privi din nou înainte şi văzu la vreo douăzeci de metri bariera stâncoasă, de care se temea atât. Trase vâslele înăuntru şi se înţepeni cu amândouă mâinile de marginea kanu-ului, lăsându-l în voia apei.

   Ajunse Ia zăgaz. Barca se aplecă uşor pe o parte ameninţând să se răstoarne. George nu-şi pierdu cumpătul şi se aruncă repede pe partea cealaltă, menţinând astfel echilibrul.

   Simţi apoi că partea dinainte a kanu-ului se afundă în gol şi atunci el sări repede îndărăt, ca un călăreţ al cărui cal se pregăteşte să sară peste un obstacol şi când credea că primejdia trebuie să se arate din clipă în clipă..., ea trecuse. Clătinându-se uşor, kanu-ul goni înainte în apa spumegândă.

   George întoarse privirile. Bariera avea cel mult un metru înălţime, aşadar bărcile puteau fi lesne trase în sus, în locurile unde apa era mai liniştită. Văzu şi locul unde apa forma o cascadă şi în spuma el zări capul monstrului grozav.

   Tânărul apucă din nou lopata. Acum nu se moi temea, însă, spunându-şi că crocodilul urma kanu-ul din obişnuinţă. Apoi, curând trebuia să ajungă Ia luminişul unde se aflau tovarăşii săi, care vor izbuti să ucidă dihania cu carabinele lor.

   Vâsli cu turbare şi barca alerga pe apa întunecată. Luna apăru iarăşi pentru câteva clipe: George se întoarse repede şi... zări Ia cinci metri de el crocodilul uriaş, spintecând valurile.

   De data aceasta, curajosul tânăr simţi un fior de groază trecându-i prin trup. Urmărirea aceasta îndârjită nu prevestea nimic bun. Iţi aduna puterile şi vâsli nebuneşte prin mijlocul apei. În depărtare, spre ţărm, se zărea lumina unui foc. Acolo se aflau credincioşii săi tovarăşi, care erau desigur neliniştiţi de soarta Iui. Incepu să vâslească încetişor spre malul stâng şi când fu doar la o sută de metri de luminiş strigă cu putere:

   — Camarazi, eu sunt, George! Mă urmăreşte un crocodil, e în spatele meu, numai la cinci metri! Aprindeţi făcliile şi trageţi în el! Tovarăşi! Tată, vin, „monstrul sfânt" e îndărătul meu!

   Ţărmul se lumină ca prin farmec. Marinarii aprinseră ramuri uscate şi făcliile acestea improvizate luminau râul până la mari depărtări.

   — Ura, George! răcni Peter. Suntem aici! Ura! George al nostru e în viată!

   Marinarii izbucniră şi ei în strigăte de triumf. Tânărul îndreptă kanu-ul spre luminiş; prin asta, însă, venea între crocodil şi tovarăşii săi, dar trebuia să fie cât mai aproape de ţărm, pentru ca monstrul să nu-l poată înhăţa în ultima clipă.

   Era foarte îndrăzneţ ceea ce făcea el şi Peter scoase un ţipăt de spaimă. În aceeaşi clipă detunară împuşcături, apa ţâşni în spatele kanu-ului..., dar tânărul ajunse în faţa luminişului şi uriaşul îl apucă în braţe, aşezându-l pe uscat

   —  George! exclamă el, mişcat, dihania a fost la doi paşi de kanu. Mult nu lipsea să apuce marginea cu labele. Dar iată că gloanţele noastre nu s-au pierdut în vânt, socot că i-au intrat câteva în trup.

   — Scumpul meu copil, strigă căpitanul, care se apropiase, eram foarte îngrijoraţi de soarta ta. Povesteşte-ne cum al izbutit să scapi. Am auzit o larmă grozavă la vreo sută de metri, în susul râului. Am alergat într-acolo, dar n-am putut vedea nimic. Ce s-o întâmplat?

   George se aşeză lângă foc şi mâncă ceva, să mai prindă puteri. Apoi povesti prin câte trecuse. Când sfârşi, Peter scoase un „ura" puternic şi ceilalţi îl repetară în cor.

   — Aşadar, crezi că n-avem a ne teme deocamdată din partea căpeteniei? întrebă Farrow. În cazul acesta, vom porni mâine să scotocim prin satul negrilor. Peter, ar fi bine să te duci Ia submarin şi să-l aduci pe Rindow cu încă zece camarazi. Vom fi atunci în stare să ţinem banda la respect, până vom lămuri toată afacerea.

   — Tată — zise George — când am luat-o la goană prin sat mi sa părut că aud dintr-o colibă un geamăt, apoi un strigăt de ajutor rostit în limba olandeză. Nu cumva o fi ţinut acolo prizonier tânărul von Straat?

   — Drace! tot ce se poate, răspunse Farrow. Trebuie neapărat să-l eliberăm mai întâi sau să aşteptăm până ce banda îi va da drumul. Nu putem porni deocamdată împotriva satului, căci asta ar însemna să fie ucis de sălbatici.

   — Tată, cred că în orice caz va avea o soartă tristă, căci Tocka va încerca să-şi descarce mânia asupra lui, pentru ceea ce i-am făcut eu. Trebuie să mergem într-acolo şi să facem tot ce ne va sta în putinţă să-l eliberăm. Eu m-aş simţi vinovat dacă i s-ar întâmpla ceva rău tânărului nostru olandez.

   — Ai dreptate, drogul meu, răspunse Farrow, Cunoşti drumul spre sat? Putem ajunge cu bărcile acolo?

   George explică pe scurt că lucrul e cu putinţă. Trebuiau să vâslească pe malul opus — unde curentul nu exista — până la zăgaz, acolo urmau să ridice bărcile, şi apoi, tot de-a lungul ţărmului, înainte.

   — Să pornim, deci, camarazi! strigă Farrow. Vom încerca să-l eliberam pe prizonier. Lăsaţi focul să ardă ca să-i înşelam pe sălbătici. Să vâsliţi încet, însă. Avem trei bărci şi ne putem împărţi mai bine. Peter, noi doi şi cu George o vom lua înainte cu kanu-ul, în care încap tocmai trei oameni.

   În grabă, dar fără să facă zgomot, marinarii se împărţiră în celelalte două bărci. Deodată, Farrow strigă:

   — Unde e Rutu? Era doar aici acum câteva clipe!

   — Domnule căpitan, am văzut că se uita la un petic de hârtie, nu e mult de atunci, zise un marinar. Stătea colo, lângă vreascurile aprinse. Ah! uite hârtia la pământ.

   Alergă într-acolo şi ridică peticul de hârtie. Farrow şi doctorul se apropiată de foc, căpitanul aruncă o privire asupra scrisului şi dădu hârtia tovarăşului său:

   — Uite, doctore, asta-i ceva pentru dumneata.

   — Sfinte Dumnezeule, e scris pe arăbeşte! exclamă Bertram,

Aşadar, e amestecat un arab în afacerea asta. Biletul glăsuieşte:

   „Rutu! Vei fi iertat, dacă vii la bancul de nisip. La răsăritul soarelui să fii acolo. Părăseşte-i imediat pe străini, altfel vei fi jertfit."

   — Aha! jertfa asta e în legătură cu crocodilul, urmă doctorul. Va să zică Rutu a dispărut. Nu-i putem lua în nume de rău fuga, căci s-o fi temut ca foştii lui tovarăşi să nu-şi pună în practică ameninţarea.

   — Lasă că-l vom revedea noi, zise Farrow. S-o pornim acum, n- avem vreme de pierdut

   Cele trei bărci începură să alunece pe apă, împotriva curentului. Marinarii îşi ţineau pregătite carabinele, de asemenea şi lanternele, căci se putea ca crocodilul rănit să-i atace pe neaşteptate.

   Ajunseră repede Ia zăgaz, bărcile acostară în apa liniştită şi oamenii din ele se căţărară pe coama stâncoasă. Bărcile fură ridicate, apoi puse iar pe apă şi porniră mai departe.

   După o jumătate de ceas, George şopti:

   — Tata, acum ajungem la bancul de nisip. Uite-l acolo, în faţa noastră. Curentul devine mai puternic, după cum vezi, şi cred că e mai bine dacă o luăm pe malul celălalt şi s-o pornim pe jos. Satul nu mai e departe.

   — Ai dreptate, dragul meu, răspunse căpitanul. Băieţi, strigă el spre barca din spate, luaţi-o pe malul celălalt. Vom coborî acolo.

   Doctorul transmise ordinul bărcii din urmă, apoi toate trei bărcile vâsliră spre malul drept, unde ajunseră repede.

   Fură legate de nişte trunchiuri de copaci, apoi tovarăşii coborâră pe uscat Luna apăru iarăşi dintre noii şi în aceeaşi clipă George — care privea spre bancul de nisip — apucă braţul părintelui său.

   — Uite monstrul, tată! strigă el, iritat, s-a întors într-adevăr îndărăt.

   —  Dumnezeule, este un exemplar minunat! zise doctorul Bertram, cu însufleţire. Căpitane, aş vrea să-l împuşc. Pielea Iui e un trofeu minunat.

   — O fi, zise Farrow, râzând, dar deocamdată trebuie să renunţăm. Mai întâi trebuie să-l eliberăm pe tânărul von Straat, apoi ne vom putea gândi să pornim vânătoarea împotriva monstrului. Aş dori şi eu să-l dobor, nu numai pentru a avea un trofeu, ci şi pentru ca să nu mal existe un „monstru sfânt", căruia să-i aducă jertfe băştinaşii. Acum, însă, să plecăm.

   — Tată, eu voi merge cu Peter înainte. Ştiu unde se-află coliba şi ne va veni moi uşor să-l eliberăm pe prizonier. Voi veţi fi gata să interveniţi, dacă se va întâmpla ceva.

   — Bine, băiatul meu, zise Farrow, după câteva clipe de gândire. Îţi doresc noroc!

   George se strecură primul în desiş, urmat de Peter. Timp de zece minute înaintară cu băgare de seamă şi în cele din urmă ajunseră pe o potecuţă, care părea să ducă direct spre sat

   Porniră pe dânsa şi în curând zăriră lucind o lumină slabă înaintea lor, apoi le ajunseră la ureche zgomote uşoare, care se întăreau pe măsură ce se apropiau.

   În cele din urmă, auziră un glas omenesc şi George şopti speriat:

   — Peter, e vocea căpeteniei. Te pomeneşti că-l chinuie pe nenorocitul prizonier.

   Grăbiră paşii şi ajunseră pe locul liber, unde se afla satul. Ţinându-se mereu în umbră, se călăuzeau după glasul căpeteniei, care răcnea tot mai furios.

   În curând văzură înaintea lor o privelişte înfiorătoare. Pe un loc mare era înfipt un stâlp, de care era legat un tânăr european. În faţa lui stătea uriaşul, care cu greu se ţinea pe picioare.

   Cele mai grozave blesteme ieşeau din gura Iui şi-l ameninţa cu chinuri neînchipuite, drept pedeapsă că el, căpetenia Tocka, fusese rânit de un european.

   Smulse o făclie din mâna unui sălbatic şi răcni:

   — Îţi voi lua vederea!

   Apropie încetişor făclia de faţa prizonierului şi în aceeaşi clipă George ridică revolverul, dar Peter îi apăsă mâna în jos. Apoi tânărul observă că uriaşul făcu o mişcare cu braţul şi văzu un fulger brăzdând aerul. Tocka se prăbuşi la pământ cu un răget de fiară, se zvârcoli câteva clipe şi râmase nemişcat. Pumnalul lui Peter nu-şi greşise ţinta.

   George se înspăimântă auzindu-l apoi pe uriaş scoţând deodată sunete ciudate, asemănătoare cu lătratul câinilor, dar imediat tânărul îşi dădu seama cât era de iscusit credinciosul său servitor. Sunetele acestea aveau multă asemănare cu acelea pe care le făceau crocodilii. Şiretenia lui Peter prinse.

   Scoţând ţipete de groază, sălbaticii dispărură cu iuţeala fulgerului în colibe. Nici unul nu-şi întoarse privirea spre locul de unde se auzeau sunetele, încredinţaţi fiind că acolo se afla „monstrul sfânt".

   Din câţiva paşi, Peter fu lângă prizonier; nu-şi mai pierdu timpul să-i tale legăturile, ci apucă stâlpul cu totul, îl smulse din

pământ şi cu povara asta în braţe alergă înapoi spre George. Acolo de-abia îl aşeză jos şi-i tăie funiile cu pumnalul.

   Dar olandezul nu se putea ţine pe picioare şi atunci Peter îl ridică pe umăr şi porni cu el spre desişul unde aşteptau tovarăşii lor.

   — M-am răzgândit — zise atunci Farrow — nu vom împresura încă satul. Vom face asta mâine, când va veni curierul din Amboina, cu banii de răscumpărare. Trebuie să fie un tovarăş al arabului şi poate că vine şi acesta cu el. Căci, în sat, nu cred să fie deocamdată, s-o fi dus să-l întâmpine pe celălalt. Domnule van Straat, ai văzut vreun arab în sat? A, dă-mi voie să mă prezint mai întâi, numele meu este Farrow, şi aceştia sunt credincioşii mei tovarăşi. Tatăl dumitale se va bucura mult când te va vedea teafăr. Mâine dimineaţă vom expedia un porumbel cu vestea eliberării dumitale.

   Tânărul strânse mâna tuturor şi zise:

   — Da, domnule Farrow, e un arab în sat. S-a certat rău cu Tocka, când am fost adus eu. Dar Tocka l-a doborât la pământ pur şi simplu, apoi a pus oamenii să-l lege şi să-l închidă într-o colibă.

   — Ah! În cazul acesta putem împresura satul imediat, zise căpitanul, vesel. Le vom vâri noi minţile în cap domnilor de pe aici!

   Dădu ordinele cuvenite şi marinarii împresurară satul. Trebuiau să aibă răbdare însă, căci înainte de ivirea zorilor nu puteau întreprinde nimic.

   Peter stătea cu George pe poteca ce ducea spre sat Deodată, uriaşul apucă braţul tânărului, şi-i şopti:

   — Vine!

   Auzul Iui ascuţit auzi nişte paşi care se apropiau şi-şi zise că nu putea fi decât curierul care aducea banii.

   Ca o umbră apăru o făptură omenească în faţa lor, dar în aceeaşi clipă pumnii de fier ai uriaşului se încleştaseră în jurul gâtului său şi-l lăsă în nesimţire.

   ÎI legă apoi cu iscusinţă, îi vâri un căluş în gură, începu să-i scotocească buzunarele şi zise triumfător:

   — George, am găsit un pilc doldora de hârtii. Domnul van Straot se va bucura mult când îi vom aduce plocon pe băiat şi banii. Ia-i dumneata!

   Ceasurile se scurgeau încet. Când se lumină de ziuă, satul se însufleţi. Se auziră ţipete de groază când locuitorii văzură că sunt împresuraţi. Doctorul le vorbi însă cumpătat şi oamenii puseră jos cuţitele şi măciucile, făcând din ele o grămadă, în semn că se socoteau învinşi.

   Căpitanul intră apoi în coliba pe care i-o arătă van Straat. Dădură acolo peste un arab legat.

   — Ah! ăsta e Jussuf, pe care şi-a pus de mult ochii Diersow! strigă olandezul.

   — Sunt pierdut — zise arabul, liniştit — dar Rutu, care ne-a trădat, îşi primeşte acum pedeapsa meritată. Pe bancul de nisip e luat în primire de „monstrul sfânt".

   George îl privi pe uriaş, apoi porniră amândoi repede spre desiş şi alergară pe o potecă îngustă, Care părea să ducă la bancul de nisip. Peste cinci minute, când ajunseră acolo, se încredinţară că era prea târziu.

   Lovit de coada uriaşă o crocodilului, Rutu zbură prin aer şi căzu în apă, unde fu târât de curentul puternic. Era pierdut, căci lovitura dihaniei îi zdrobise, desigur, oasele.

   Crocodilul vru să se arunce după el, dar nu mai avu vreme, căci carabinele celor doi tovarăşi îşi făcură datoria. Monstrul rămase nemişcat lângă marginea istmului. Cât despre Rutu, nu se mai vedea nici o urmă. Îşi luase pedeapsa.

   Când băştinaşii îşi văzură zeul ucis, se cuminţiră. Dădură chiar o mână de ajutor doctorului să-i scoată platoşa. Marinarii voiră să plece, dar tocmai atunci veneau europenii în sat: Diersow, Winkoop şi van Straat care se repezi la fiul său şi-l strânse în braţe.

   Plecară cu toţii, luându-l pe arab şi pe complicele Iui, care adusese banii. Băştinaşii, de care o bandă vicleană se folosise că să-şi atingă scopurile, îi petrecură pe europeni în strigăte de bucurie.

SFÂRŞIT

Volumul 16

SATUL GROAZEI

   ÎN DRUM SPRE SUMATRA

   ACUM TREBUIE să fim cu mare băgare de seamă, zise căpitanul Farrow primului ofiţer Rindow. Intrăm în strâmtoarea Sunda şi e sigur că vom întâlni multe vapoare pe acolo.

   — E adevărat, domnule căpitan, răspunse Rindow, liniştit, mai bine ar fi fost să aşteptăm până la noapte în marea Javei şi atunci străbaterea canalului ar fi trecut neobservată. Drept să-ţi spun, distrugătorul acela englez, pe care l-am tot zărit în ultimele zile, mă cam nelinişteşte.

   — Da, nu a fost prea bine că Winkoop, şeful poliţiei din Amboina, a vestit prietenului său, poliţaiul din Makassar, izbânda noastră asupra monstrului sfânt. Mai mult ca sigur că radiograma a fost interceptată de englezi şi acum ştiu că ne aflăm prin locurile acestea.

   — In primul rând e complet fals ceea ce se spunea în această radiogramă, cu privire la intenţia noastră de a încerca să lămurirea chestia misterioasă cu fratele tei van Straat, zise Rindow. Winkoop însuşi nu prea are mare vină, căci greşeala a fost făcută de comisarul Dierks. Ei, dar lasă că şi-a meritat imputările pe care le-a căpătat.

   — Cu toate astea le-a primit cu linişte, răspunse Farrow gânditor. Ba mi se pare că ascundea un zâmbet. Rindow, eu am avut impresia că Dierks ştie mai mult decât noi şi chiar Winkoop.

   — Da, da, aşa se explică faptul că a fost transmisă radiograma, zise Rindow. Voia prin aceasta să ni-i aducă pe englezi la spate, ceia ce se pare că a reuşit chiar. A, uite că se vede ceva colo în spatele nostru.

   La orizont se ivi un nor întunecat de fum. Cu ochiul său de marinar încercat, primul ofiţer descoperise imediat distrugătorul englez, după felul cum se înălţa spre cer norul de fum. Căpitanul privi îngrijorat într-acolo, apoi zise:

   — Rindow, radiograma Iui Dierks a fost atât de amănunţită, încât englezii ştiu exact ce planuri avem. Distrugătorul ne-ar fi ajuns de mult, dacă ar fi vrut neapărat. Trebuie deci, să fie altceva la mijloc. Te pomeneşti că or fi având chiar englezii interese în satul pe care-l căutăm noi. Ne vor lăsa să scoatem castanele da foc, apoi vor pune mâna pe noi.

   — Da, căpitane, se poate şi, ai dreptate, încuviinţă Rindow. În radiograma sa, Dierks a amintit printre altele, că în satul misterios de pe Sumatra s-ar afla şi englezi. Fireşte că guvernul englez nu vrea să intre în tratative oficiale cu cel olandez, căci e vorba numai de zvonuri, de aceea ne lasă pe noi să aranjăm lucrurile. Se ştie doar pretutindeni că noi suntem cei dintâi când e vorba de o aventură primejdioasă. Dar lasă că ne vom pricepe noi să le scăpăm din mână domnilor englezi, după ce ne vom face treburile. Părerea mea e să nu intrăm în Golful Regelui din Padang. Poate că vom izbuti si debarcăm în timpul nopţii şi apoi s- o luăm pe jos spre podişul padangian.

   — Aşa m-am gândit eu, zise Farrow. În Golful Regelui intră multe vapoare şi e mai bine să nu dăm ochii cu ele. Ia stai, maşinistul nostru Kard a fost înainte de război prin apele acelea şi ne va putea sfătui unde să acostăm. Cheamă-l, te rog.

   Rindow mai aruncă o privire spre distrugătorul englez care se zărea ca un punct în zare, apoi coborî repede scăriţa de fier care ducea în interiorul submarinului. După câteva minute se întoarse însoţit de maşinist.

   — Ascultă Kard, cunoşti bine coasta de sud a Sumatrei? îl întrebă Farrow.

   — Da, domnule căpitan, am petrecut doi ani pe acolo. La Padang am fugit de pe o corabie, din pricină că prea eram tratat prost ca elev-marinar. Apoi am colindat mult prin interiorul ţării.

   — Asta-i minunat! strigă Farrow vesel. Ascultă Kard, despre ce este vorba: Olandezul von Straat, pe al cărui fiu I-am salvat din mâinile unei bande de ticăloşi, mi-a povestit că fratele său a dispărut în urmă cu trei ani. El se ocupa de o întreprindere care părea de la început îndoielnică şi primejdioasă. Această întreprindere l-ar fi dus tocmai în Sumatra, într-un sat misterios cu numele de Satul groazei, interesant, nu? Fratele lui van Straat a dispărut fără urmă din clipa când a pornit cu expediţia aceea ciudată. Apoi, se zice că au mai dispărut şi alţi europeni, printre care şi englezi, care au plecat să găsească satul cu pricina. De aceea şovăie şi crucişătorul care e în urma noastră, căci a interceptat o radiogramă în care se aminteşte de expediţia noastră. Englezii ştiu că noi pornim cu plăcere când e vorba de aventuri şi şi-or fi spunând că e mai bine aşa, decât să vină în contact direct cu autorităţile olandeze.

   — Am înţeles, domnule căpitan, răspunse Kard, zâmbind pe sub mustaţă. Ne vor lăsa să-i descoperim mai întâi pe englezii dispăruţi, apoi vor pune mâna pe noi. După cât îl cunosc eu pe domnul căpitan, nu le va reuşi planul. Unde vreţi să acostăm,

domnule căpitan? Aveţi vreo idee în ce loc se află aşezat satul acela afurisit?

   — Da, Kard, din câte mi s-au spus se, poate ajunge la el prin podişul Padang. Ai fost vreodată pe acolo? Cunoşti prin apropierea Golfului Regelui vreun loc bun de acostare, unde să fim la adăpost?

   Maşinistul chibzui câteva clipe, apoi zise:

   — Hm! Cu puţin înaintea războiului am fost pe acolo ca marinar. Am fugit de pe un vapor englez, pentru că nu mai puteam îndura mizeria şi timp de două luni am fost nevoit să aştept în Padang, până am fost angajat pe un vas japonez. În cele două luni am dat o raită prin ţară, în goană după o pâine. Am lucrat şi în minele de cărbuni din Sawah-Luntu. Acolo i-am auzit pe băştinaşi vorbind cu groază de un sat misterios. Calea ferată duce de la Padang, prin Padang-Padang, spre sud-est, şi trece pe Ia lacul Sin Karah. Apoi ocoleşte spre răsărit. Undeva prin apropierea acestui lac trebuie să fie satul cu pricina.

   — Drace! exclamă Farrow. De atâta vreme să existe un astfel de sat, fără ca autorităţile să fi luat vreo măsură? E ciudat, cu atât mai mult, cu cât se spune c-ar fi dispărut pe acolo mulţi europeni.

   — Domnule căpitan, interveni Rindow, în mod oficial e greu să se întreprindă ceva în direcţia aceasta. Dacă guvernul ar trimite funcţionari în uniformă, nu ar izbuti să facă nimic. Pe de altă parte, nu poate însărcina cu treaba asta nici persoane particulare, căci probabil, cei în drept refuză să finanţeze expediţia. Nu rămâne altceva decât ca oameni cu dorul aventurii să ia lucrul în mâni. Şi aceştia suntem noi.

   — Aşa e, zise Farrow gânditor. Ah! uite că distrugătorul îşi sporeşte viteza, n-ar strica să ne afundăm.

   — Peste o jumătate de ceas vom trece strâmtoarea Sunda, zise Rindow, apoi ne vom putea ascunde foarte bine în labirintul de insule în colţul de sud al Sumatrei. Dacă vom pune în funcţiune compresoarele, distrugătorul nu ne va putea ajunge în nici un caz.

   — Ai dreptate, zise Farrow. Am avut noroc că ne-am ţinut şi ne mai ţinem încă departe de drumul navigabil. Vapoarele prin dreptul cărora am trecut nici nu cred că ne-au observat.

   — Ultimul însă, pe care l-am întâlnit în drumul nostru, a fost un vas al lui Withe-Star-Line, zise Rindow şi cred că ne-a observat chiar cu multă atenţie. Fireşte că a transmis o radiogramă distrugătorului şi de aceea a pornit acesta cu viteză.

   — Cu toate acestea nu ne va face nimic, căci ne va lăsa să rezolvăm întâi chestiunea cu care am fost însărcinaţi, răspunse Farrow. Totuşi nu strică să ne ferim de el şi să ne căutam vreo

ascunzătoare la capătul strâmtoarei Sunda.

   — Ştiu eu un loc minunat, domnule căpitan, interveni maşinistul Kard. Acolo în deplină siguranţă şi avem o ieşire m caz de nevoie, când am fi adică blocaţi.

   — Minunat! exclamă Farrow. Rămâi cu noi aici sus, Kard, şi arată-ne drumul. Aşa. Acum nu are decât să se ia după noi distrugătorul englez.

   Compresoarele intraseră în funcţiune şi monstrul de oţel fu împins cu putere înainte. În curând norul de fum al distrugătorului se afla cu mult îndărătul lor. Minunatul submarin Dox era, desigur, cel mai rapid vas din apele Oceanului Pacific. Numai transatlanticele uriaşe se puteau lua la întrecere cu el.

   Timp de o jumătate de ceas vasul goni ca o nălucă, apoi ajunse la capătul strâmtoarei Sunda, între Sumatra şi Java.

   Kard privea cu atenţie înaintea sa. Deşi trecuseră mulţi ani de când nu mai fusese pe aici, recunoştea, totuşi, foarte bine locurile.

   — Cutremurele par să nu fi făcut schimbări pe aici, domnule căpitan, zise el, totul a rămas la fel ca acum douăzeci de ani. Ah! strigă el deodată, arătând spre două stânci ascuţite care se înălţau una lângă alta. Acolo trebuie să intrăm. Domnule căpitan, am fost odată marinar pe un vas de contrabandă, pe care l-am părăsit apoi, când am găsit prilej să muncesc cinstit. Era o corabie mică şi iute la drum şi într-un rând fiind urmăriţi de un torpilor olandez, ne-am furişat printre cele două stânci, ascunzându-ne într-un golfuleţ care nu se poate vedea de afară.

   — Hm! De-atunci şi până acum poate să se fi schimbat situaţia, zise Farrow. Olandezii or fi cercetat cu amănunţime coastele, pentru a întocmi hărţi de navigaţie şi e mai mult ca sigur că au descoperit şi golful de care vorbeşti tu,

   — Se poate să fie şi aşa, domnule căpitan, dar chiar dacă olandezii ar fi însemnat-o pe o hartă de-a lor, nu trebuie s-o ştie numaidecât şi englezii.

   — Parcă ai şi tu dreptate, zise Farrow, râzând; aşadar, să căutăm golful, cu atât mai mult cu cât spuneai că are şi o ieşire pentru caz de nevoie. Eşti sigur de asta?

   — Da, domnule căpitan, ieşirea aceea trebuie să existe, dacă n-o fi închis-o vreun cutremur marin. Ne putem încredinţa lesne, prin aceea că nu vom intra printre stânci, ci pe la spatele lor.

   — Bine, aşa vom face! hotărî Farrow.

   Submarinul mai pluti un sfert de ceas şi deodată Kard ridică mâna, iar căpitanul ordonă să stopeze maşinile. Kard arătă spre o crăpătură în malul stâncos, spre dreapta, şi zise:

   — E chiar aşa precum spuneam eu, prin crăpătura asta am ieşit atunci. Domnule căpitan, e un canal strâmt şi întortocheat, care duce la golf. Dar noi am trecut noaptea cu o corabie care era mai lată ca "Dox"-ul nostru.

   — Bine, să încercăm, zise Farrow, râzând — Babord! strigă el în acustic.

   Vasul alunecă încetişor spre deschizătura întunecoasă din peretele de stâncă. Kard avusese dreptate. Submarinul putea să treacă cu uşurinţă, având la dreapta şi la stânga un spaţiu liber de patru metri până la peretele de stâncă. Canalul îngust era aşa de întortocheat încât era nevoie de multă dibăcie pentru a scoate submarinul nevătămat.

   — Totul a rămas ca odinioară! strigă Kard vesel. Colo în faţa noastră, domnule căpitan, este intrarea adevărată, prin care, însă, n-ar putea pătrunde niciodată un distrugător.

   — Minunat! zise Farrow. În cazul acesta putem rămâne aici. De ce să ne expunem unei primejdii, urmând coasta de vest a Sumatrei? Sau poate cunoşti tu, Kard, în apropiere de Golful Regelui un loc atât de ascuns ca acesta?

   — Nu, domnule căpitan, răspunse maşinistul: Sunt câteva golfuleţe pe acolo, dar prea stau deschise în faţa mării, şi am fi siliţi să rămânem toată ziua sub apă. Aici, însă, nu poate intra nici un vas străin.

   — Hm! trebuie totuşi s-o luăm spre coasta de vest, zise căpitanul, după ce se gândi câteva clipe. Până la Padang sunt aproape o mie de kilometri şi ca să facem drumul ăsta pe uscat, ne-ar trebui săptămâni de zile. Vom aştepta aici până se va lăsa întunericul, apoi va trebui s-o luăm in sus, spre Padang. În două nopţi ajungem.

   — Domnule căpitan, în cazul acesta aş fi de părere să ancoram direct în "Golful Regelui", zise Kard. Acolo ne vor bănui mai puţin ca oriunde. Cunosc câteva coturi, în care ne putem ascunde de minune.

   — Bine, aprobă Farrow. Acum, însă, să ne apropiem de ţărm, unde vom rămâne până la noapte.

   George veni şi dânsul în turn. În câteva cuvinte, căpitanul îi puse la curent cu intenţiile sale, apoi, după ce vasul se apropiase de ţărmul stâncos, dădu comanda de oprire, dând în acelaşi timp în grijă marinarilor de serviciu să fie gata în orice clipă pentru afundare.

   Peste cel mult un ceas se va întuneca de tot, aşa că era exclus ca distrugătorul englez să-i descopere, căci în intervalul acesta scurt n-avea când să ajungă la ascunzătoarea lor.

   Farrow dădu comanda pentru cină. Vroia să rămână aici încă două ceasuri după ce se va lăsa întunericul, pentru a da timp distrugătorului să se îndepărteze cât mai mult.

   Petre aduse în turn mâncarea pentru căpitan, Rindow şi George. Cu prilejul acesta spuse în şoaptă tânărului său stăpân:

   — Domnule George, ne aşteaptă vreo primejdie pe aici? Sanja e îngrijorată, ea susţine că te ameninţă din nou un pericol.

   — Nici nu poate fi vorba de pericol aici, răspunse tânărul, râzând. Vezi de linişteşte-o pe Sanja, dragă Petre. Facem doar un mic popas, apoi pornim mai departe. Primejdia — dacă va fi — începe de-abia peste două zile, după ce vom păşi pe uscat.

   — Ei, ce-o mai fi şi asta?

   Exclamaţia lui era îndreptăţită. O piatră căzută din susul peretelui de stâncă îi spărsese farfuria pe care o ţinea pe genunchi. Priviră cu toţi în sus şi văzură un chip omenesc negru, care se rânjea la ei. Ori poate era botul unui animal grozav?

   Avea o înfăţişare, care te bagă în sperieţi, complet acoperit cu păr încâlcit, numai dinţii albi străluceau şi ochii mari aruncau fulgere. Privea ţintă la cei de jos, dar când căpitanul duse instinctiv mâna la revolver, capul misterios dispăru cu iuţeala fulgerului.

   — Un om a fost, zise Farrow. În primul moment credeam că e o gorilă sau altă specie de maimuţe. Hm! care va să zici, nu suntem prea ta siguranţă pe aici, după cum credeam. N-ar fi mai bine să pornim chiar acum până la ieşirea din canal?

   — Nu, tată; strigă George, iritat. Văd colo o potecă foarte bună care duce pe creştetul peretelui de stâncă. Socot că cel mai nimerit lucru e să pornim în cercetare şi să vedem ce-i cu capul ăla. Îmi făcea impresia că ochii acestei făpturi ciudate aveau o expresie tristă, imploratoare. Tată, mă duc sus cu Petre şi sunt sigur că vom afla ce se petrece pe acolo. Poate că e ceva în legătură cu ceea ce aveam noi de gând să întreprindem. În vreme ce vom urca, voi ne veţi putea apăra de aici, aşa că nu avem de ce ne teme de vreun atac venit de sus. Tată, simt că trebuie să mă duc!

   — Aşadar tot are dreptate Sanja... murmură Petre. Te vâri singur în primejdie, domnule George. Dar fie şi aşa. Eu nu te las singur, mergem împreună.

   — George, cum de îţi dă în gând una ca asta? zise căpitanul cu oarecare asprime. Ce să cauţi colo sus? Un băştinaş a privit în jos şi ne-a zărit, poate că acum a plecat să-şi aducă tovarăşii şi când vei ajunge sus cu Petre, vă veţi trezi atacaţi din primul moment. Nu, nu, cel mai bun lucru e să plecăm de aici Ai văzut că o piatră ţi-a spart farfuria, la gândeşte-te că ne pomenim acum cu un adevărat bombardament! Ce te faci? E drept, avem arme cu care ne putem apăra, dar prin asta vom atrage încoace vase străine, în primul rând distrugătorul englez, care ne urmăreşte.

   — Dar bine, tată, n-ai observat tu că omul acela era un european? Eu am băga de seamă imediat, deşi avea părul şi barba încâlcite şi pielea înnegrită de soare. Privea atât de rugător încât sunt sigur că aşteaptă ajutorul nostru. Trebuie să-mi dai voie să mă urc la el!

   — Da, domnule căpitan, şi eu cred că a fost un european, deşi părea de tot sălbăticit, interveni Rindow. Cred că de vreme ce-l însoţeşte Petre, îl poţi lăsa pe băiat să se ducă să vadă ce-i cu omul aceia. Şi apoi, mai suntem şi noi pe aici.

   — Hm! văd eu că nu mă pot împotrivi, zise Farrow, clătinând capul. Bine, George, du-te cu Dumnezeu! Petre, vezi de el.

   Uriaşul bătu doar cu palma pe patul revolverului şi zise liniştit:

   — Domnule căpitan, eu îl iubesc pe George tot atât de mult ca şi dumneavoastră.

II

UN PUSTNIC CIUDAT

   REPEDE FU ADUSA pe punte o barcă de aluminiu, îi dădură drumul în apă şi George cu Petre străbătură în grabă drumul scurt până la peretele de stâncă. Poteca pe care o observase George cobora şerpuind până la mal. Petre priponi barca cu un bolovan pe care-l aşeză deasupra funiei, apoi porni repede după tânăr, care urcase în acest timp o bucată bună de drum.

   Când George ajunse sus la capătul potecii, văzu în faţa lui un platou stâncos întins şi neted, mărginit de un desiş atât de încâlcit încât de-abia ar fi putut răzbate printr-unsul o sălbăticiune, nicidecum un om.

   George privi uimit peretele de verdeaţă, dar tresări auzindu-l pe Uriaş:

   — George, domnule George, văd o spărtură în desiş, la stânga, pe acolo o fi fugit. Mai mult ca sigur că e o potecă în locul acela.

   Tânărul alergă imediat într-acolo, urmat de Petre, care nu înceta să-l dăscălească:

   — Domnule George, omul avea nişte ochi cum n-am mai văzut, o fi vreun nebun, care se ţine ascuns prin codri. Fii cu băgare de seamă!

   George îşi spunea şi el că Petre avea dreptate. Şi pe dânsul îl

izbise privirea arzătoare a acestui om ciudat. Mai ştia apoi că nebunii sunt înzestraţi de obicei cu o viclenie drăcească şi cu puteri supraomeneşti. Revolverele le aveau pregătite şi mâna dreaptă strângea pumnalul pe care i-l dăruise Sanja.

   Cu precauţii nenumărate, pătrunse în spărtura din desiş. Şi într- adevăr, dădu imediat peste o potecă, foarte curat întreţinută şi care părea să fie umblată.

   Cei doi tovarăşi merseră că la vreo cincizeci de metri pe poteca aceasta, apoi se pomeniră deodată într-un mic luminiş. Se opriră, căci de partea cealaltă a luminişului, unde ţâşnea din pământ un izvoraş, văzură o colibă.

   Era mică şi primitivă coliba aceasta, construită din crengi şi acoperită cu frunze mari.

   Petre şi George priviră cu atenţie luminişul şi descoperiră alte câteva poteci care duceau în toate direcţiile şi păreau a fi tot atât de bine întreţinute ca aceea pe care veniseră ei.

   — Domnule George, asta nu-mi prea place, zise Petre Încetişor. Eu zic să ne întoarcem mai bine. Ce să căutăm aici? După cât ştim, locuieşte numai un singur om aici şi la ce naiba o fi întreţinând el atât de bine potecile alea? Hai să ne întoarcem, domnule George, zău aşa, ne aşteaptă tovarăşii şi biata Sanja o fi tare neliniştită.

   — Petre, trebuie să descoperim ce taină se ascunde pe aici, zise George cu hotărâre. Omul acela ciudat e un european şi a fost silit din cine ştie ce împrejurări să se ascundă în codri. N-ar fi păcat să nu-l ajutăm dacă suntem în stare? Hai să cercetăm coliba.

   Un zgomot uşor deasupra capului îi făcu să sară în lături. O nucă de cocos fusese zvârlită cu atâta pubere de sus încât i-ar fi zdrobit capul dacă nu s-ar fi ferit,

   Uriaşul scoase repede revolverul şi se pregătea să tragă, dar George îi strigă:

   — Petre, nu trage, se teme de noi! Ciudatul om se cocoţase la vreo zece metri înălţime pe o ramură a unui arbore uriaş. Privea cu ochi plini de văpaie spre cei doi tovarăşi, dar o teamă grozavă se oglindea într-unşi.

   — Petre, trebuie să fi trecut prin mari grozăvii în viaţa Iui, sărmanul! zise George. Să-ncercăm să-i dobândim încrederea.

   Privi spre omul care părea cu desăvârşire sălbăticit, apoi i se adresă încetişor:

   — Cine eşti dumneata? Vino jos, căci avem gânduri bune.

   Bărbosul ciuli urechile, părea însă să nu priceapă ce i se

spunea, în ochii îi apăru o expresie întrebătoare, ca şi cum ar

încerca în zadar să-şi amintească de ceva.

   George repetă vorbele în limba engleză, căci prima oară îi vorbise franţuzeşte. O lumină se aprinse în ochii ciudatului individ, aplecă mult capul şi deschise gura. Apoi începu să gângăvească:

   — Cine... cine sunteţi? Voi... voi nu veniţi de acolo?

   Ochii săi exprimau o groază nebună când, rostind aceste cuvinte, arătă cu mâna spre apus, în desiş.

   — Nu, strigă George, noi nu suntem de acolo, avem gânduri bune cu dumneata.

   — Ah, aşa! Atunci vin jos, văd că pot avea încredere în voi.

   În vreme ce cobora ca o pisică, George îl privi cu atenţie. Era îmbrăcat în piei de maimuţă, braţele şi picioarele îi erau înnegrite de soarele tropical, dar toată înfăţişarea lui era a unui european.

   Când ajunse jos, privi din nou cu spaimă la cei doi tovarăşi. George, însă, simţi o milă adâncă, se apropie de el, făcu o plecăciune şi-i întinse mâna.

   — Nomele meu este George Farrow — zise el — şi acesta este bunul meu tovarăş Petre Uriaşul.

   Ciudatul străin se înclină şi el, strânse mâna tânărului şi chipul i se lumină de un zâmbet.

   — Mă numesc John Stones, zise el.

   Părea că-şi revine dintr-un somn lung; îşi trecu mâna peste frunte şi urmă cu voce slabă:

   — Sunt doi ani de zile de când n-am mai văzut chip omenesc. Da, doi ani, de când am fugit din iad. Oh! Am fost într-adevăr în iad, printre diavoli înfricoşători. Au mai rămas acolo tovarăşi de suferinţă, Dumnezeu ştie, însă, dacă mai trăiesc.

   — Vino cu noi, domnule Stones, propuse George repede, noi suntem în căutarea acestui iad, pentru a-i elibera pe nenorociţii care se chinuiesc acolo. Vom izbuti cu siguranţă şi d-ta ne vei putea fi de mare folos.

   Englezul se cutremură şi în ochii săi apăru din nou o expresie de groază. Apoi zise cu glas stins: Ah! să mă înapoiez în iadul acela, în locul de groază? De ce m-aţi trezit din amorţeala în care trăiam aici? Era atât de frumos în cei doi ani, în care n-am văzut nici un chip omenesc! Numai gândul că ar putea da iarăşi peste mine, era de ajuns să mă îngrozească de moarte.

   — Domnule Stones, groaza aceasta te va chinui mereu dacă vei rămâne aici. Vino cu noi, te vom apăra şi nu ţi se va întâmpla nici un rău.

   — Sunt oameni înfiorători, gemu englezul sălbăticit şi nu le poţi face nimic. Aici n-au dat peste mine, dar oriunde m-oi ascunde m vreun oraş mare din lumea asta largă, ei toi vor găsi urmele şi mă vor ucide în chip înfiorător, atât de înfiorător cum i-au pedepsit pe nenorociţii care au încercat să fugă din iadul lor. Nu trebuie să se ştie c-am fost salvat, n-am voie să vorbesc nimic împotriva lor.

   George îşi dădu seama că bietul englez suferea de o idee fixă, pe care nu i-o putea dezrădăcina atât de uşor. Sarcina aceasta voia s-o lase tatălui său, care era mai în vârstă şi putea să vorbească altfel. Apoi mai era şi doctorul Bertram, care va înrâuri, desigur, în mod binefăcător asupra nenorocitului.

   — Vino cu noi; îl rugă George încă o dată, în curând se face noapte şi vrem să plecăm de aici cu submarinul nostru.

   Stones privi cu bănuială la tânăr.

   — De unde şi până unde aveţi dumneavoastră submarin? întrebă el. Nu văd să purtaţi uniformă! Nu cumva v-au trimis diavolii ăia să mă aduceţi înapoi?

   Se dădu câţiva paşi îndărăt şi în ochii săi apăru o expresie de groază.

   — Domnule Stones, răspunse George, cât se poate de liniştit, n-ai nici un motiv să fi bănuitor căci nu suntem marinari în slujba vreunui stat şi nici n-avem vreo legătură cu aceia din ghearele cărora ai izbutit să scapi. Ţi-am spus doar numele meu şi nu-mi închipui să nu fi auzit dumneata cândva despre tatăl meu, căpitanul Farrow, care a venit cu submarinul său prin apele Pacificului, îndată după război.

   Chipul Iui Stones se lumină ca prin farmec. El păşi spre George, îi întinse mâna şi zise;

   — Da, domnule Farrow, am auzit multe despre tatăl dumitale, aşa e... Ceea ce nici un om n-ar putea izbuti să facă, el e în stare şi sunt încredinţat că va nimici şi iadul acela în care am trăit un an de zile şi de unde am scăpat, pentru a duce aici o viaţă de animal sălbatic. Vin cu dumneavoastră, domnule Farrow şi vă voi ajuta din toate puterile ca să ajungem la ţintă.

   — Aşa îmi placi! strigă George, bucuros şi strânse mâna englezului. Să pornim repede jos.

   Când se îndreptă spre potecă, Petre opri şi zise îngrijorat:

   — Domnule George, cred că e mai bine să pornesc eu înainte. O voi ruga pe Sanja să se retragă în cabina ei până ce domnul Stones va arăta... ceva mai bine. Nu-i va fi nici lui plăcut să se prezinte în halul acesta în faţa unei femei

   — Ce? strigă englezul care auzise vorbele lui Petre, aveţi şi o femeie pe bord? Cum e cu putinţa asta, domnule Farrow?

   În vreme ce Petre o luase înainte, George povesti englezului aventurile prin care trecuse împreună cu Sanja, în decursul

călătoriilor lor pe ocean.

   — Minunat! exclamă Stones, după ce tânărul termină de povestit. Acum începe să-mi fie ruşine că m-am lăsat doborât de groaznicele întâmplări prin care am trecut. Dar a fost într-adevăr îngrozitor tinere dragă, mult mai îngrozitor decât ţi-ai putea închipui dumneata.

   — Ei lasă, domnule Stones, vei uita repede toate astea, după ce te vei reîntoarce la viată. Acum e vorba să stârpim iadul acela, despre care mi-ai vorbit dumneata. Dar ia spune, ai auzit de unul care se numeşte van Straat?

   — Desigur, răspunse Stones, repede. A venit la noi acum vreo trei ani, tot ca prizonier, bineînţeles. El o ducea însă mai bine, căci ştia multe. Dumnezeule! exclamă deodată, oprindu-se şi frecându-şi fruntea. Îmi reamintesc de toate chinurile şi grozăviile pe care le-am îndurat, dar nu mai ştiu ce am făcut pe acolo... Mi-a pierit cu desăvârşire memoria, în cei doi ani pe care i-am petrecut în pustietăţile astea, în veşnică lupte pentru existenţă, mi-am frământat creierul, dar nu am reuşit să-mi amintesc ce am înfăptuit în iadul acela. Chinurile prin care am trecut le simt parcă şi acum, de asemeni îmi aduc aminte de diavolii acela negri cu semne albe pe trup...

   — Diavoli negri cu semne albe pe trup? îl întrerupe George uimit. Sună cam ciudat. Aşa arată doar băştinaşii din Noua Guinee!

   — Da, domnule Farrow, astfel arată diavolii aceia. Dar cum de-i posibil aşa ceva în Sumatra?

   — Domnule Stones, în interiorul marilor insule Sande trăiesc încă unele triburi care nici nu-s cunoscute măcar. Tocmai în mlaştinile acelea, care se întind în spatele vulcanului Selawa, pot vieţui băştinaşi, de a căror existentă nu bănuieşte nimeni, căci, nici un explorator n-a izbutit să pătrundă până la aceste mlaştini ale morţii. Acolo trăieşte doar şi ciudatul rinocer cuirasat, din care s-au prins numai două exemplare până acum. E foarte posibil ca tot acolo să se afle iadul despre care, vorbeşti dumneata. Cât timp ţi-a trebuit ca s-ajungi aici?

   Englezul se gândi câteva clipe, apoi răspunse:

   — Să fi fost cam vreo trei luni. N-aş putea spune cât a fost de lung drumul, căci trebuia să fiu necontenit cu ochii în patru să nu dea peste mine urmăritorii sau fiarele sălbatice din pădurile pe unde treceam. Dar se prea poate să fie cum zici dumneata, căci îmi amintesc că era multă apă acolo.

   — De la maşinistul nostru am auzit — spuse George — că prin regiunea lacului Sin Karah se află un sat căruia i s-a dus pomina.

Acolo trebuie să fi văzut dumneata apa aceea multă. Pe calea aerului sunt până acolo vreo mie de kilometri.

   — Sin Karah, Sin Karah! repetă Stones, îngândurat, numele acesta îl cunosc. E săpat în memoria mea. De ce-am venit, eu oare în Sumatra? Era ceva în legătură cu lacul acesta... De mi-aş putea aminti numai!... Dar parcă s-a ridicat un perete înalt în creierul meu. Ştiu numai că am venit acolo din Singapore, unde mi-am părăsit logodnica, un frate şi o afacere bună. Imi amintesc şi de numele acestui lac, dar ce şi cum, nu mai ştiu.

   Străbătuseră desişul şi se apropiau de poteca şerpuitoare ce ducea în jos, spre golf. Cu un zâmbet îndurerat, englezul zise:

   — Cobor poteca asta pentru ultima oară. Zilnic mă duceam jos la mare ca să-mi asigur hrana cu ajutorul unei undiţe pe care mi- am fabricat-o singur. Îţi poţi lesne închipui ce însemna pentru mine, om civilizat, să mă văd redus la propriile mele forţe, nevoit să trăiesc în mijlocul unei naturi sălbatice şi unde primejdiile te pândesc la tot pasul. A fost grozav de greu, dar nici pe departe nu se poale compara eu ceea ce am îndurat în iadul din care am izbutit să fug.

   Coborâră încetişor poteca şi Stones făcu într-un rând o mişcare de parc-ar fi vrut să se întoarcă, văzând oameni adunaţi pe puntea submarinului. Erau căpitanul, Rindow, doctorul Bertram, Hagen şi câţiva marinari, care priveau curioşi la apariţia ciudată, a cărei sosire Ie-o anunţase Petre. Uriaşul se întorsese cu barca de aluminiu la capătul de jos al potecii. Se urcară în barcă şi când ajunseră la submarin, Farrow păşi spre parapet şi întinse englezului mâna.

   — Domnule Stones, mă bucur să-ţi pot fi de folos, zise el cu căldură. Fii binevenit pe vasul nostru.

   Întâmpinarea aceasta făcu o impresie puternică asupra englezului. Strânse mâna lui Farrow şi, după multă sforţare izbuti să zică:

   — Domnule căpitan, dumneata îmi redai viaţa. Dar trebuie să distrugi pe diavolii aceia, altminteri voi trăi veşnic cu spaima în suflet.

   — În scopul acesta am şi pornit la drum, răspunse Farrow. Vino te rog, în primul rând trebuie să facem un om civilizat din dumneata. Bărbierul nostru te aşteaptă.

   Tot şovăind, pustnicul coborî scăriţa în interiorul submarinului, împreună cu Farrow. În sala echipajului îl dichisiră, redându-i înfăţişarea omenească. Avea cam aceeaşi statură cu a inginerului Hagen, ale cărui hainei se potriveau. Fu spălat, părul şi barba îi fură tăiate.

   Acum căpitanul avea înainte-i un bărbat în putere, cu figura sinceră şi inteligentă, pe care, însă, suferinţa şi lipsurile săpaseră brazde adânci.

   — Da, domnul căpitan; m-ai făcut iarăşi om. Îţi mulţumesc din inimă. Acum probabil că vrei să ştii ce am pătimit şi unde se află satul aceia în care diavolii îşi chinuiesc prizonierii? Din păcate, nu te voi putea satisface. Precum am spus fiului dumitale, în memoria mea s-a făcut un gol peste care nu pot trece. Îmi amintesc că am suferit nespus de mult, dar ce am făcut acolo nu mai ştiu. De asemeni, nu ştiu nici unde se află satul cu pricina, dar numele lacului Sin Karah mi-a rămas în minte.

   — Nici nu-ţi aminteşti de ce ai plecat din Singapore, părăsindu- ţi soţia, fratele şi afacerile? Cu ce te ocupai pe atunci?

   — Sunt inginer, răspunse Stones, şi aveam la Singapore reprezentanţa unei mari fabrici de pompe. Vedeţi, păstrez încă în amintire... apă multă, cum să zic... Să fie în legătură cu afacerile mele, sau am avut de lucru în iadul ăla tot cu pompe de apă? Oricât mă frământ, nu ajung la nici un rezultat.

   Doctorul Bertram, care se apropiase şi el, îl privi cu atenţie pe englez, apoi zise;

   — Îţi voi explica eu cum e cu putinţă lucrul acesta, domnule Stones. Ai fost pur şi simplu hipnotizat. Un om cu o extraordinară putere de voinţă, ţi-a poruncit să uiţi cu totul cărui scop servea iadul acela. Voi încerca să îndepărtez această stare, căci m-am ocupat şi eu puţin cu hipnotismul, atât cât mă interesa din punct de vedere medical. Mă tem numai că voinţa mea va fi prea slabă faţă de a străinului...

   III

   POVESTIREA LUI STONES

   AUZIND CUVINTELE LUI BERTRAM, englezul păru mal întâi că se îndoieşte, apoi, însă, se lumină la faţă şi zise:

   — Da, domnule doctor, se poate să fie aşa. Îmi aduc aminte că erau în iadul acela o pereche de ochi atât de înfiorători, încât ne spuneam cu toţii că trebuie să fie ai tartorului tuturor diavolilor. Crezi că vei izbuti să umpli golul acesta din memoria mea?

   — Voi încerca, răspunse Bertram. Trebuie să mărturisesc, însă, că m-am ocupat prea puţin cu hipnotismul, şi nu prea cred într- unsul.

   — Atunci mai bine s-o lăsăm baltă, zise englezul. Mi-ai putea face mai mult rău decât bine. Dacă vom găsi într-adevăr, iadul acela, îmi vot reaminti de toate. Sin Karah... numele acesta îl am

săpat în memorie. Acolo trebuie să fie...

   — Se înnoptează, domnilor, interveni căpitanul, şi trebuie să pornim de aici. Până la ziuă putem face jumătate din drum, apoi vom rămâne peste zi într-o ascunzătoare sigură, pentru ca în noaptea următoare s-o pornim iarăşi, până vom ajunge în apropiere de Padang. Kard are dreptate, e mai bine dacă vom intra de-a dreptul în Golful Regelui acolo nu ne poate bănui nimeni. Din fericire avem şi paşapoarte false pe care ni le-a dat poliţaiul din Amboina. Vom putea intra deci, fără teamă în oraş şi de acolo să mergem cu trenul până la staţia Sin Karah. Domnul Stones nu cred să aibă acte la dânsul, sau te pomeneşti că a izbutit să şi-le salveze?

   Englezul râse, apoi scoase la iveală un portvizit, luă din el un paşaport şi zise:

   — Acesta e singurul document pe care l-am putut salva, toate celelalte mi le-au luat diavolii.

   — Nu te-ai uitat cumva dacă paşaportul a fost vizat în Sumatra? întrebă Farrow repede.

   — Dumnezeule, unde mi-au fost minţite! exclamă englezul, răsfoind cu grabă pagina paşaportului, apoi strigă cu uimire: într- adevăr, aici e viza că am sosit la Padang acum trei ani şi această viză îmi dă dreptul să rămân acolo oricât timp îmi place.

   — Asta e foarte important pentru noi, răspunse Farrow, căci nu mai ai nevoie să ceri o viză nouă. Poţi intra liber în Padang. E foarte bine, foarte bine, adăugă el gânditor.

   — Cum, făcu Stones cu mirare. Pot doar să mă arăt fără nici-o teamă Ia controlul paşapoartelor.

   — O clipă domnule Stones. Ştii dumneata cărei împrejurări datorezi faptul că ai dobândit liberă trecere cum se zice, pe timp nelimitat în Sumatra? Gândeşte-te că nici un stat colonial nu acordă, cu una cu două, astfel de permisiuni. Dacă ar fi fost vorba de o expediţie serioasă, ar fi de înţeles. Dar e lucru sigur că nu sau gândit să te angajeze ca inginer pentru pompe de apă. Trebuia deci, să fie un caz, în ca e probabil că avea mâna în joc un funcţionar al biroului de paşapoarte. În consecinţă, e pericol să te arăţi, altminteri "diavolii" aceia, cum îi numeşti dumneata, te-ar lua îndată la ochi.

   — Hm! se prea poate să fie aşa — răspunse englezul — căci nu-mi pot aminti deloc pe ce temei am obţinut libera petrecere pe timp atât de îndelungat. În cazul acesta va trebui să ne despărţim când vom debarca în Padang, pentru ca să ne întâlnim din nou la plecarea spre Sin Karah.

   — Da, aşa trebuie să facem. Amănuntele le vom discuta când

vom ajunge cu bine în "Golful Regelui". Mă vei scuza acum, domnule Stones, trebuie să văd de submarin, ca să-l scot cu bine din locurile acestea. Doctore, fii atât de amabil şi prezintă-l pe noul nostru musafir prinţului Ghasna şi fiicei sale. Avem o noapte grea înaintea noastră, căci trebuie să ne ferim de distrugătorul englez. Domnului Stones îi ofer cabina mea, unde va putea petrece o noapte liniştită. Dar înainte de a merge la culcare trebuie să mănânce ceva. Îngrijeşte-te, te rog şi de asta, doctore. Deci, la revedere, pe mâine dimineaţă.

   Stones îi strânse încă odată mâna cu căldură, apoi îl urmă pe Bertram spre cabina prinţului. Acolo îl întâlni şi pe George, pe care-l privea ca adevăratul său salvator.

   Cu uimire nespusă se uita englezul la Sanja. Era doar atâta timp de când nu mai văzuse o femeie în faţa lui şi încă o fată atât de frumoasă ca fiica prinţului indian!

   După ce se făcură prezentările, Ghasna începu să-l descoasă cu privire ia păţaniile lui din timpul celor trei ani.

   — Domnule doctor — zise deodată prinţul, prin Petre am aflat multe privitor la domnul Stones! Tot el mi-a spus că dumneata presupui că ar fi vorba de o hipnotizare pe care a suferit-o ca prizonier. După cam, văd nu te-ai înşelat. Aş dori să încerc să-l vindec eu. Credinţa mea e că voi izbuti, căci am mai avut de-a face cu asemenea cazuri.

   — Ah! minunat! strigă doctorul Bertram. Da prinţe, sunt încredinţat că ai puterea să îndepărtezi puterea străină care-l ţine legat pe domnul Stones. Oh! experienţa aceasta va fi foarte interesantă pentru mine.

   Prinţul Ghasna zâmbi:

   — Din păcate trebuie să-ţi răpesc această iluzie domnule doctor, căci nu pot îngădui o a treia persoană la experienţa mea. Asta m-ar împiedica să-mi pot concentra toată voinţa asupra lucrului pe care-l am de făcut. Trebuie să rămân singur cu domnul Stones, fireşte, dacă dumnealui are încredere în mine.

   — Desigur, desigur, zise englezul cu grabă. Vă cunosc şi pe dumneavoastră, prinţe, ştiu ce v-a silit să vă părăsiţi ţara. Am avut întotdeauna cea mai mare simpatie pentru dumneavoastră, căci în urmă cu mulţi ani am condus lucrările pentru instalarea staţiei de pompe din apropierea capitalei Indiei şi de atunci cunosc trista dumneavoastră poveste.

   — Ah! Dumneata eşti aşadar acel inginer Stones! strigă Ghasna, cu bucurie. Acum am şi mai mult interes să te vindec, căci ştiu că golul din memoria dumitale te va chinui veşnic.

   — În cazul acesta să ne îndepărtăm, George, zise doctorul.

   Sanja se alătură de ei şi toţi trei merseră în turn, unde se aflau Farrow şi Rindow.

   Submarinul aluneca încetişor prin canalul întortocheat prin care intrase. Peste câteva minute trebuia să se lase întunericul şi căpitanul voia să intre în strâmtoarea Sundei odată cu apusul zilei. Apoi trebuia să se încredinţeze unde se află distrugătorul englez.

   Socotise bine timpul. Când minunatul vas se apropie de ieşirea din canal, mai erau câteva minute până să se întunece. Vedeau în faţa lor valurile uşoare ale strâmtorii Sunda, nici un vas nu se zărea prin apropierea lor, dar Farrow nu spori totuşi viteza, maşinilor.

   Mai erau încă douăzeci de metri până la ieşirea din canal, când întunericul se lăsă brusc, cum se întâmplă de obicei la tropice. Vasul ieşi cu bine din strâmtoarea îngustă, făcu un ocol mare spre sud şi porni încetişor înainte.

   După o jumătate de ceas Luna răsări pe cer. Farrow şi Rindow luară ocheanele, primul cercetă marea înaintea lui, celălalt în urmă.

   Distrugătorul englez dispăruse şi numai o corabie mică se zărea la orizont, urmându-şi drumul spre marea Javei.

   Căpitanul dădu comanda pentru sporirea vitezei şi vasul începu imediat să spintece valurile şi cum trecură de extremitatea de sud a Sumatrei, Farrow dădu viteza maximă.

   — Rindow, ia dumneata, te rog primul schimb, zise el primului ofiţer, eu mă voi odihni câteva ceasuri. Brun te va urma şi către dimineaţă voi lua iar eu comanda. Va trebui să căutăm atunci un loc sigur, unde să ne ascundem peste zi. Ei, George, ce s-a întâmplat? se adresă el deodată tânărului, care stătea cu Sanja în spatele lui şi priveau marea sclipitoare în bătaia razelor de lună.

   George tresări şi era bucuros că la lumina slabă a lunii nu i se putea zări îmbujorarea de pe obraji. Tocmai visase cât ar fi de frumos dacă ar putea să stea mereu alături de Sanja, străbătând împreună mările în nopţile luminoase şi pline de farmec.

   — Prinţul Ghasna şi-a propus să încerce să-l vindece pe Stones de hipnoza sa, zise el şi a trebuit să părăsim cabina, deoarece prezenţa noastră l-ar fi stânjenit. Daci va izbuti, vom fiice un pas înainte, odată ce domnul Stones îşi va recăpăta memoria.

   — Ne-ar fi într-adevăr de mare folos, răspunse căpitanul şi eu sunt de părere că prinţul va reuşi. Să mergem jos poate mai aflăm ceva încă în seara asta.

   Cei doi tineri şi doctorul îi urmară în cabină. Acolo aşteptară mult timp, dar în cele din urmă se auzi o bătaie în uşă, apoi

intrară prinţul şi Stones. Amândoi erau palizi, broboane mari de sudoare le acopereau frunţile, dar ochii lor luceau de bucurie.

   — Am izbutit, zise prinţul Ghasna, calm. Din păcate, domnul Stones nu-şi poate aminti decât ceea ce a făcut el acolo, dar nu ştie eu ce se îndeletniceau ceilalţi prizonieri. De altfel, nu aveau prilejul să stea de vorbă, aşa că nu prea ştiau unii de alţii. Dar povesteşte dumneata singur, domnule Stones!

   — Ştiu acum că mi s-a făcut o ofertă cam misterioasă la Singapore, începu englezul. Într-o seară a venit la mine în birou un arab. Îmi făcu o propunere foarte avantajoasă dar îmi stoarse mai întâi făgăduiala că nu voi sufla nimănui nici un cuvânt, chiar dacă n-aş primi oferta lui. După cum spunea el, era vorba de captat energia lacului Sin Karah care se continuă cu fluviul Umbilia. O societate întemeiată în mod secret, voia să construiască acolo o uzină puternici, pentru a furniza curent electric minelor de cărbuni de la Sawah-Luntu, care se află în apropiere.

   Deoarece şi guvernul olandez plănuia ceva asemănător, era necesar ca toată chestia aceasta să rămână tăinuită. După cum îmi spunea Baber Halef acesta era numele arabului — terenul pentru uzină fusese cumpărat la capătul lacului. Mi-a expus lucrurile în mod atât de precis, încât n-aveam nici un motiv să mă îndoiesc de adevăr. Oferta era cât se poate de ispititoare, urma să fiu plătit cu o sumă foarte mare pentru câţiva ani de muncă şi mi se dădea şi dreptul să furnizez fabricatele a căror reprezentanţă o aveam la Singapore.

   Am încheiat contractul, am spus alor mei numai că am o afacere foarte bănoasă în perspectivă, am plecat la Padang şi de acolo cu trenul spre mica staţie Sin Karah, lângă lacul cu acelaşi nume. Am fost întâmpinat de Baber Halef şi împreună am mers cu o trăsură timp de vreo trei ceasuri de-a lungul lacului, apoi s-a ivit un desiş pe care l-am străbătut pe jos, pe o potecă îngustă.

   Într-un luminiş am întâlnit un bărbat, dar n-aş fi putut spune de ce naţie era. Bănuiesc numai că era indian. Dar ochii lui scânteietori, am avut timp să-i văd, apoi m-am trezit la lucru: aveam asupra mea supravegherea unor pompe uriaşe, care sugeau apă de undeva, aducând-o într-un canal artificial, îngust. Erau într-un sat locuit de sălbateci de statură uriaşă, cu zugrăveli albe de trup. Am întâlnit şi europeni acolo, prizonieri ca şi mine şi în timpul nopţii stăteam de vorbă împreună, în coliba mare de frunziş în care ne închideau. Eram trataţi cu sălbăticie, trebuia să muncim până cădeam doborâţi şi eram chiar supuşi la torturi grozave când nu mai puteam lucra.

   Din zori şi până-n seară stăteam lângă maşini, care erau puse

în mişcare de un motor eu ţiţei. Trebuia să fac totul, să ung piesele, să întreţin motorul, şi aduc combustibil de la o magazie care se afla în sat, toate acestea sub arşiţa soarelui tropical, în aerul umed şi înăbuşitor. Frigurile mă scuturau, trebuia însă să lucrez şi doar la prânz aveam atâta răgaz cât să pot înghiţi în silă mâncarea aceea grozavă pe care o preparau negrii. Cum de am putut îndura atâtea chinuri, nu-mi pot da seama nici astăzi.

   Din când în când, Baber Halef îşi făcea apariţia cu o nouă victimă. Era îngrozitor pentru noi că nu ştiam ce făceam în timpul zilei. Noaptea, când stăteam de vorbă uneori, discutam numai despre viaţa noastră din trecut şi despre mizeria în care ne găseam acum. Unu mureau, dar golurile erau repede înlocuite de arabul care mă adusese şi pe mine în iadul acela.

   Într-o zi, ducându-mă să aduc ulei de la magazie, am izbutit să fag. Observasem o spărturi în peretele din spate al colibei în care se aflau mărfurile şi cum nu era nimeni pe aproape, m-am furişat repede afară. Ajuns în desiş am început să alerg ca un nebun, zi şi noapte, până am ajuns la capătul de sud ai Sumatrei, unde aţi dat peste mine.

   Când Stones termină de vorbit, cei de faţă se priviră uimiţi unul pe altul. Era aproape de necrezut ceea ce auziseră. Ce taină grozavă s-o fi ascunzând în satul acela? Ce se plănuia acolo, pentru ca să fie nevoie de muncă până la epuizare a europenilor, în mare parte ingineri, după cum spunea Stones?

   În cele din urmă Farrow luă cuvântul:

   — Cred că vom regăsi luminişul unde l-ai întâlnit pe indian, domnule Stones. Dumneata ne vei servi de călăuză şi nu e primejdie să te recunoască, deoarece bănuiesc că te-ai schimbat mult în aceşti doi ani de zile. Acum însă, du-te la culcare, căci ai mare nevoie de odihnă. Poţi fi pe deplin liniştit, căci "dracii" ăia nu pot veni până aici.

   Afară de marinarii de serviciu, toţi se duseseră să se odihnească. Submarinul alerga nestânjenit în noapte spre coasta de apus a Sumatrei.

   Când Farrow reluă comanda, cu vreun ceas înainte de ivirea zorilor, încetini viteza vasului, apoi se apropie de ţărm, căci era timpul să caute un loc sigur, unde să se poată ascunde în timpul zilei. Şi tocmai când era preocupat de gândul acesta, apăru lângă el făptura uriaşă a maşinistului Kard.

   IV

   ÎN DRUM SPRE IAD

   — DOMNULE CĂPITAN, zise ei, am auzit că vreţi să rămâneţi în timpul zilei ascuns undeva pe lângă coastă. Eu cunosc întâmplător un sat despre care cred că nu ştie nimeni. Acolo vom fi în deplină siguranţă şi nici nu e nevoie să stăm toată ziulica sub apă, ci ne putem petrece vremea pe uscat. Bătrânul, căpetenia, nu cred să mai trăiască, în schimb e fiul lui căruia i-am salvat viaţa, când eram copil încă. Sunt încredinţat că vom fi bine primiţi acolo.

   Căpitanul râse înveselit:

   — Măi Kard, măi, eu cred înainte de a intra în marina regulată, ai făcut serviciul pe vreun vapor de contrabandă. Ia spuse, am ghicit? Altminteri de unde ai putea cunoaşte tu toate ascunzătorile de contrabandă? Ia spune, am ghicit?

   — Da, domnule căpitan, mărturisi maşinistul, sincer, înainte de război, când eram încă un copilandru, am făcut de toate. Eram singur de tot pe lume şi la Hamburg am căzut în mâinile unor hiene care făceau negoţ cu oameni tineri. Am fost pur si simplu încolţit cum se spune. Când mi-am venit în fire, mă aflam pe un vânător de foci (corabie care fiice vânătoare de foci) care mergea spre Bering-Bai. Aveam pe atunci şaisprezece ani. La nouăsprezece, mă aflam pe un "contrabandist" (vas care face contrabandă) care aducea opiu din China. Cu prilejul acela am descoperit multe ascunzători, de care astăzi chiar habar n-au guvernele respective. Merit să fiu condamnat pentru asta, domnule căpitan? Când a izbucnit războiul, am venit acasă tocmai din Ceylon şi am avut norocul să vă găsesc pe dumneavoastră şi cred că n-aţi avut a vă plânge până acum de serviciile mele.

   Farrow luă mâna maşinistului şi o strânse cu putere, apoi zise:

   — Kard tu eşti o adevărată bijuterie printre tovarăşii mei, la fel ca Petre Uriaşul. Oameni care au trecut prin atâtea în viaţa lor; cum e cazul meu, de pildă, ştiu să preţuiască devotamentul şi camaraderia. Îmi pare rău că n-ai găsit până acum curajul să-mi dezvălui taina ta. Cred că pricepi multe din dialectele băştinaşilor de pe aici.

   — Da domnule căpitan, dar le-am uitat. Poate mi le voi reaminti când fi în satul căpeteniei Maka. Domnule căpitan, luaţi-o spre istmul de coto! După ce îl vom ocoli spre apus, suntem în deplină siguranţă.

   — Bine, dragă Kard, dă tu comanda la cârmă. Mă încred cu totul în tine.

   O bucurie mai mare nici nu i-ar fi putut face. Kard îşi luă în serios rolul şi dădu indicaţii atât de precise, încât când submarinul

alunecă într-un golf liniştit, Farrow nu se putu opri să spună:

   — Kard, cred că as face mai bine să te aduc de la maşini în secţia lui Plundow. În slujba asta ne poţi fi mai de folos ca dincolo. N-ai vrea să devii timonier?

   — Domnule căpitan, asta a fost una din dorinţele mele cele mai aprinse, răspunse Kard plin de bucurie. Eu sunt un marinar adevărat şi mă simt foarte nenorocit jos la maşini.

   — În cazul acesta îmi pare bine că am putut să-ţi fac pe plac, zise Farrow, râzând. Un timonier bun mai mult, nu strică. Aha! uite colo la stânga se vede un sat.

   La vreo sută de metri de submarin se zărea o lumină slabă, pâlpâind. Golful în care intrase vasul se întindea puţin spre vest, dar după cât îşi dădea seama Farrow, era apărat şi numai întâmplător ar fi putut fi descoperit dinspre mare.

   Kard îndreptă submarinul spre focul care se zărea, apoi dădu semnalul de oprire şi zise căpitanului:

   — Am mers până la capătul golfului şi acum trebuie să ne oprim. Peste o jumătate de ceas se face ziuă şi vom putea coborî pe uscat. Dar voi încerca de pe acum să intru în legătură cu Maka.

   Dox-ul stătea liniştit în golf. Kard făcu mâinile pâlnie la gură şi scoase câteva sunete ciudate.

   După câteva minute se auzi răspunsul. Erau aceleaşi sunete, dar cu alte modulaţi. Kard râse mulţumit şi zise încetişor:

   — Totul e în regulă, domnule căpitan, în curând va veni aci Maka într-un kanu. Cred că mă voi putea înţelege cu el, căci mi-a revenit deodată în memorie limba pe care n-am mai vorbit-o de atâţia ani. Ascultaţi, domnule căpitan, un kanu e lăsat la apă.

   Se scurseră câteva minute, apoi se auzi din nou un sunet ciudat, melancolic, aproape de tot de submarin. Kard răspunse în acelaşi fel, apoi se adresă vesel lui Farrow:

   — Domnule căpitan, lucrurile au rămas întocmai ca odinioară. Mă temeam de vreo schimbare petrecută între timp, dar văd că Maka însuşi vine spre noi. Trebuie să facem lumină, ca să ne găsească.

   Căpitanul scoase imediat lampa electrică din buzunar şi îndreptă lumina în direcţia de unde se auzise sunetul ciudat.

   Atunci se zări în întuneric un kanu cu prora încovoiată, eu zugrăvelile bizare negru-alb, folosite de băştinaşii de prin insulele Pacificului. Un malaiez înalt se ridică strigând:

— Tuan Kard, tu eşti?

   — Da, Maka,răspunse maşinistul. Am nevoie de ajutorul tău. Pot rămâne peste zi la voi, împreună cu tovarăşii mei?

   — Vei fi bine venit, Tuan Kard, se auzi răspunsul. Eu sunt acum căpetenia. Ce fel de vapor e acela cu care ai venit tu?

   — Ai auzit şi tu de el, răspunse Kard, e un vas care poate pluti şi sub apă. Golful este la ţărm tot atât de adânc, ca să ne putem ascunde?

   — Da, Tuan Kard, totul a rămas neschimbat. De mult, însă, nu ne-a mai vizitat nimeni. Mă bucur mult că te revăd.

   — Şi eu, răspunse maşinistul. Ia-o înainte, te vom urma încetişor.

   Kard ceru lui Farrow lanterna sa şi zise:

   — Eu mă duc la proră, domnule căpitan, şi-l voi lumina necontenit pe Maka. îndreptaţi vasul după el, căci ne va duce într-un loc unde vom fi în deplină siguranţă.

   Malaiezul porni încetişor spre un desiş care se ivea la stânga ţărmului. Pătrunse într-unsul şi ramurile se dădeau la o parte cu uşurinţă.

   — După el! strigă Kard căpitanului şi acesta făcu întocmai, în credinţa că se îndreptau spre ţărm.

   Dar când Kard strigă să oprească, nu mică îi fu uimirea lui Farrow, văzându-se într-un canal care înainta cu vreo cincizeci de metri pe uscat. De jur împrejur, canalul acesta era înconjurat cu verdeaţă.

   Zorile se iviră brusc si căpitanul văzu în ce ascunzătoare minunată se afla submarinul său. Maka veni pe punte, privi cu înţeles în jurul său şi salută cu multă bucurie pe vechiul său prieten şi salvator. Kard îl prezentă apoi căpitanului şi acesta îi strânse mâna atât de călduros, încât malaiezul strălucea de mândrie. Îi încredinţa imediat că toţi prietenii lui Tuan Kard sunt bineveniţi în satul lui.

   Farrow sună deşteptarea. Marinarii se îngrămădiră cu toţii pe punte şi priviră uimiţi în jurul lor, până ce Farrow le lămuri în câteva cuvinte cum stau lucrurile. Maka îi invită să viziteze satul, rugându-i să fie oaspeţii lui cât timp vor rămâne

   Rar i-a fost dat echipajului submarinului să trăiască o zi atât de minunată. Băştinaşii nu mai ştiau ce să facă pentru a fi pe placul musafirilor lor. Culeseră fructele cele mai gustoase, tăiară porci graşi şi aduseră căni întregi cu vin de palmier.

   Pe la amiază, Kard stătu mai mult timp de vorbă cu Maka. Deodată veni în grabă spre grupul care se adunase în jurul lui Farrow, la umbra unui arbore uriaş.

   — Domnule căpitan, zise el, nu e nevoie să mergem la Padang. Maka îmi spunea tocmai că există un drum foarte bun spre lacul Sin Karah şi nu ne trebuie decât o singuri zi de mers. A auzit şi el despre satul groazei în care trăiesc oameni care se vopsesc în alb şi arată cu totul altfel decât ceilalţi locuitori din Sumatra. E dispus să ne ajute să ajungem acolo şi să lupte împreună cu noi — dacă va

fi nevoie, căci străinii aceia au ucis câţiva din tribul lui.

   — Minunat! strigi căpitanul, vesel peste măsură, să nu mai rămânem mult timp aici. E mai bine poate dacă vom ajunge pe întuneric la satul acela. Kard, întreabă-l pe Maka dacă e dispus să plecăm îndată!

   — Mi-a spus-o dinainte, răspunse maşinistul. Şi rudele celor ucişi vor fi imediat gata de drum.

   — Bine, în cazul acesta să ne pregătim şi noi, spuse căpitanul. Domnule Rindow şi domnule Brun, înţelegeţi-vă între voi cine va rămâne cu submarinul. Marinarii să tragă şi ei la sorţi, căci trebuie să rămână zece oameni, pentru orice eventualitate.

   Se întoarce apoi spre prinţul Ghasna şi zise încetişor.

   — Sanja dumitale rămâne şi ea aici, nu? De ce să se expună primejdiilor care ne aşteaptă poate pe noi?

   — Da, voi căuta s-o conving să rămână răspunse Ghasna. Prezenţa ei n-ar putea decât să ne stânjenească. Ah! uite că domnul Brun a pierduţii: sorţi şi va trebui să rămână pe submarin. I-o voi încredinţa pe Sanja.

   În sat se produse mare agitaţie. La porunca lui Farrow, marinarii care urmau să pornească cu expediţia, se înarmaseră cu carabine. Arară de asta fiecare trebuia să-şi ia ceva hrană cu sine, ca să nu piardă vremea cu vânatul în drum.

   După o jumătate de ceas toţi erau gata de plecare. Farrow îi sfătui să fie cu băgare de seamă, căci vor avea de-a tace cu duşmani primejdii. Pe cât cu putinţă să evite lupta, principalul fiind să-i elibereze pe prizonieri. Apoi dădu comanda de plecare şi păşi în urma lui Maka pe poteca din desiş.

   Mergeau destui de repede fără să le pese de căldura înăbuşitoare care domnea. Farrow socotea ca la vreo cincizeci de kilometri distanta până la satul pe care-l căutau. Dacă mergeau tot astfel, vor

ajunge cam pe la miezul nopţii şi se vor putea odihni, spre a căpăta puteri pentru ceea ce avea să urmeze.

   Cu puţin înainte de a se lăsa întunericul ajunseră într-un luminiş. Se opriră şi mâncară câte ceva.

   George stătea lângă tatăl său. La un moment dat îşi îndreptă întâmplător privirea spre marginea luminişului, dar în aceeaşi clipă rămase cu ochii holbaţi. Credea că visează, îşi dădu însă repede seama că e aievea ceea ce se vede: dintr-un tufiş privea

afară un cap de negru, înfiorător, cu nişte sprâncene stufoase, cu chipul vopsit în alb.

   George stătu câtva timp ca împietrit. Îşi dădu imediat seama că acest om era din "satul groazei" şi fusese pus de pază aici, pentru a vesti apropierea străinilor.

   Să-l ucidă; nu-i prea venea la îndemână lui George, deşi un singur glonţ bine ţintit ar fi fost de ajuns. El îşi propuse însă, să nu ucidă oameni, decât atunci când trebuia să-şi apere propria mi viaţă. Dar trebuia să-l facă inofensiv cu orice preţ, altminteri întreprinderea lor era ameninţată.

   După ce se reculese din prima spaimă îşi întoarse privirile dintr-acolo, căci sălbaticul nu trebuia să observe că fusese descoperit Prefăcându-se că se joacă, îşi trase revolverul de la brâu, îl răsuci de câteva ori încolo şi-n coace, apoi aruncă o privire furişă spre tufiş. Capul era tot acolo. George ridică revolverul cu iuţeala fulgerului, ochi mai jos de cap şi trase de două ori la rând.

   Se auzi un ţipăt înfiorător, capul se clătină câteva clipe încolo şi-ncoace, apoi se prăbuşi înainte.

   Auzind împuşcăturile, toţi săriseră în sus şi Petre alergă cu revolverul întins spre tufiş. Pătrunse înăuntru şi trase arară trupul negrului.

   Individul nu avea pe dânsul decât un şorţuleţ în jurul mijlocului, dar pielea-i neagră era acoperită cu linii şi semne albe. Gloanţele lui George îl nimeriseră în gât şi doctorul Bertram, care se aplecă imediat peste el, zise cu gravitate:

   — Păcat, nu cred să-şi mai vină în fire. Dar tot e mai bine aşa, decât să-l fi lăsat să ne trădeze. Cu gloanţele tale, dragă George, ai salvat viaţa nenorociţilor care se află în captivitatea "diavolilor". Dacă negrul ar fi dat de ştire că se apropie atâţia oameni înarmaţi, desigur că ticăloşii i-ar fi îndepărtat pentru totdeauna pe prizonieri.

   — Bravo, George, ai procedat ca chibzuială, zise căpitanul. Dar văd că nu-i malaiez, pare să fie într-adevăr din Noua-Guinee! Cum de a ajuns aici?

   — Probabil că a fost adus ca sclav de arabi, care sunt şi ei amestecaţi în afacerea asta, după cum ne-a spus domnul Stones, zise doctorul. Ah! uite că-şi vine în simţiri, ia să vedem dacă putem scoate ceva de la el.

   Muribundul deschise ochii, se ridică puţin şi privi rătăcit în jurul său. Doctorul Bertram îi vorbi în limba lui si atunci chipul sălbaticului se lumină, bolborosi câteva cuvinte, privi deodată cu o expresie de recunoştinţă la George, apoi trupul său se zvârcoli de câteva ori şi rămase nemişcat.

   —  George, acum nu trebuie să-ţi mai faci nici un fel de imputări, zise Bertram, sălbaticul îţi este recunoscător că l-ai izbăvit. Împreună, cu alţi treizeci de semeni de-ai săi, a fost adus ca prizonier în satul Groazei. Au făptuit atâtea crime din ordinul indianului, pe care l-a văzut şi domnul Stones, încât n-ar fi putut scăpa de spânzurătoare.

   George răsuflă uşurat.

   — Am citit şi eu recunoştinţă în ochii lui, doctore, zise el. Acum nu mă mai mustră conştiinţa că l-am ucis, fără voie. Dar n-a amintit nimic de indianul acela? Trebuie să fie un om grozavi

   — A vorbit numai de un "duh rău" şi că mai sunt şi alţi stăpâni acolo, alături de acesta.

   — E vremea să pornim la drum, căci în curând se face noapte, zise Farrow. Trebuie să ajungem în sat cât mai repede. Dar înainte de a pleca, să-l îngropăm omeneşte pe negrul acesta, căci şi el e o victimă a "diavolilor" pe care vrem să-i stârpim.

   Marinarii se puseră imediat pe lucru şi folosindu-se de cuţitele lor late, săpară la repezeală o groapă, în care aşezară trupul sălbatecului. Farrow rosti o rugăciune, apoi presărară pământul deasupra.

   Porniră din nou la drum şi după un sfert de ceas se întunecă de-a binelea. Acum trebuiau să-şi încetinească mersul, ferindu-se de piedicile din cale şi fiind cu băgare de seamă la eventualele sentinele ce s-ar mai putea ivi.

   V

   TAINA SATULUI

   CÂND CONVOIUL AJUNSE din nou într-un luminiş, Maka se opri şi şopti ceva căpitanului. Acesta comunică imediat celorlalţi:

   — Fiţi cu băgare de seamă, ţineţi armele pregătite! Pe aici îşi are ascunzătoarea un tigru, despre care se spune că ar fi sfâşiat mulţi oameni. Scoateţi lanternele, dar nu faceţi lumină decât atunci când se va ivi fiara.

   Deşi erau cu toţii oameni oţeliţi în lupte şi trecuseră prin multe primejdii, se cutremurară auzind de tigrul care sfâşiase mulţi oameni până atunci.

   — Prin luminiş, pe două rânduri! dădu din nou ordin Farrow.

   Luminişul măsura cam vreo sută de metri în lungime. Farrow şi

Maka, care mergeau în frunte, se opriră brusc când ajunseră la vreo douăzeci de metri de perdeaua de verdeaţă, care mărginea luminişul. Din tufiş se furişă un trup, fără să facă nici un zgomot. Lumina palidă a lunii căzu pe doi ochi fioroşi care se aţinteau asupra convoiului.

   — "El", al cărui nume nu se rosteşte, şopti Maka.

   Curajoşii expediţionari rămaseră nemişcaţi, privind fiara. Tigrul stătea şi el în loc, surprins probabil de numărul mare al oamenilor.

   Toate armele erau îndreptate asupra lui şi la cea mai mică încercare de a se năpusti, ar fi fost ciuruit de gloanţe. Deodată, prinţul Ghasna trecu pe lângă Farrow, apoi păşi liniştit direct spre tigru. Toţi îşi ţineau răsuflarea, căci fapta indianului le părea mai mult decât ciudată.

   Fiu al minunatei ţări veşnic scăldată în soare, prinţul cunoştea bine şi toate primejdiile ei. Când fu la câţiva metri numai de tigru, el aprinse lampa electrică şi îndreptă lumina în ochii lui.

   Animalul pufăi încetişor. Ghasna stătea nemişcat, cu lampa mereu aţintită în ochii fiarei. Se scurseră câteva minute, în care timp nimeni nu cuteză să facă o mişcare.

   În cele din urmă, curajul prinţului fu încununat de succes. Tigrul clătină încetişor capul, apoi se întoarse, sări câţiva paşi îndărăt, pentru ca după o clipă să-şi facă vânt în desişul ocrotitor. Din depărtare se mai auzi suflarea lui fioroasă.

   — Putem porni! spuse Ghasna, calm. Nu ne va mai turbura.

   — Îţi mulţumesc, prinţe, zise căpitanul. Prin curajul dumitale ne-ai făcut un mare serviciu.

   — Îi cunosc bine pe tigri, răspunse indianul. N-a fost deloc primejdios ceea ce am făcut. Dar mai avem mult până în sat? întrebă apoi.

   Farrow întrebă la rândul său pe malaiez, care-i răspunse că în cel mult un sfert de ceas vor ajunge în luminişul unde se află satul. Acum însă, trebuiau să fie cu mare băgare de seamă, căci vor fi desigur sentinele prin apropiere, care i-ar putea ataca pe furiş.

   Deodată, Maka se opri şi în urma lui rămase locului întreg convoiul. Îşi încorda auzul, apoi strânse braţul căpitanului şi atunci auzi şi acesta respiraţia unui om înaintea lor.

   O sentinelă a "satului groazei" părea să stea în mijlocul drumului şi trebuia să fie făcută inofensivă, fără să i se dea răgazul să scoată vreun ţipăt.

   Farrow scoase revolverul, luă în mâna stângă lampa şi se furişă pe dinaintea malaiezului. Acum simţi cu adevărat prezenţa unui om. Făcu lumină şi în clipa următoare izbi cu toată puterea cu patul revolverului în tâmpla unui sălbatic uriaş. Nimerise bine. Individul se prăbuşi la pământ şi Petre se repezi la el, îi legă mâinile şi picioarele, şi-i vârî un căluş în gură.

   Nu trecu mult şi prizonierul îşi reveni în simţiri. La cererea lui Farrow, doctorul Bertram îi vorbi, spunându-i că atât el cât şi semenii săi vor fi eliberaţi, şi-l invită să rămână liniştit acolo, până se vor întoarce să-i dea drumul. Prizonierul dădu din cap când doctorul îi puse în vedere să nu facă nici o încercare si se elibereze.

   — Doctore, zise căpitanul, vorbeşte cu el şi făgăduieşte-i libertatea lui şi fraţilor săi, dacă vrea să vină cu noi şi si ne ajute.

   Bertram îi scoase căluşul şi începu să tremure şi părea cuprins de o groază fără margini.

   Răspunse cu ton atât de hotărât lui Bertram, încât acesta se ridică, înălţând din umeri.

   — Nu-i nimic de făcut — zise el — frica de "stăpânul" cum îi zise el, omul cu ochi de foc, îl îngrozeşte. Probabil că e vorba de indianul acela cu atât de mare putere hipnotică. Mi-a făgăduit, însă, că va rămâne liniştit aici.

   — De ce-i mai pui căluşul-atunci?

   — Mi-a cerut-o el. Îi e teamă că l-ar putea găsi "stăpânul" şi l-ar ucide în chip groaznic, pentru că n-a strigat, deşi n-avea căluş.

   — De necrezut! murmură Farrow. Indianul ăla trebuie să aibă o înrâurire extraordinară asupra sclavilor. Să-l ascundem bine pe undeva.

   Petre îl trase într-un tufiş de unde nu-l putea vedea nimeni, apoi porniră cu toţii mai departe. Doctorul Bertram mai aflase de la sălbatic că sunt şi alte sentinele până Ia luminiş. El îi mai sfătuise să nu atace satul în timpul nopţii căci "stăpânul" pusese capcane primejdioase, care erau îndepărtate de-abia dimineaţa.

   Trecuse de miezul nopţii când mica trupă ajunse în luminişul unde se afla "satul groazei". Un gard înalt împrejmuii, dar desigur că prin crăpăturile lui stăteau la pândă ochi obişnuiţi în întunericul, pentru a descoperi imediat apropierea duşmanului.

   Luna era în spatele convoiului şi pădurea arunca destulă umbră asupra luminişului, pentru ca sub ocrotirea ei să poată porni pe potecă şi să se împrăştie pe marginea desişului.

   Totul se petrecu în deplină linişte şi Farrow le spuse oamenilor să se culce, încercând să doarmă puţin. Ascultară sfatul lui şi numai câţiva rămaseră de pază.

   Cu puţin înainte de se lumina de ziuă, fură sculaţi cu toţii şi în linie de bătaie porniră spre sat. Farrow, George, Petre, doctorul, Maka şi prinţul Ghasna se opriră în faţa porţii largi. Toate armele

erau încărcate, curajoşii bărbaţi fiind hotărâţi să ia satul cu asalt, eliberându-i pe nenorociţii prizonieri.

   Se lumină de ziuă. Petre vru să spargă poarta cu umerii săi de atlet, dar aceasta se deschise de la sine. Un sălbatic apăru în deschizătură şi ridică măciuca, deschizând în acelaşi timp gura ca să scoată un strigăt de alarmă.

   Doctorul Bertram îi spuse repede câteva cuvinte şi, mirat de a auzi limba lui vorbită de un alb, sălbaticul închise gura şi ascultă cu atenţie... După câteva clipe, însă, o expresie de groază îi schimonosi chipul; doctorul încercă atunci altceva, începu să-i vorbească încetişor dar cu atâta însufleţire, încât negrul dădu din cap. Apoi se întoarse şi se făcu nevăzut.

   — Să nu intrăm încă, zise doctorul, văzându-l pe George păşind spre poartă. Vrea să îndepărteze întâi capcanele şi să vorbească cu semenii săi. Stăpânul, indianul acela misterios, locuieşte în mijlocul satului, într-o casă mare. Pe dânsul trebuie să-l facem în primul rând inofensiv. Afară de el, mai sunt încă şase bărbaţi — probabil arabi — pe care trebuie să-i reducem la tăcere.

   — Mai sunt prizonieri albi pe aici? întrebă Farrow.

   — Da, cică ar fi opt oameni. Dar nu-s adăpostiţi în sat. Voi afla mai multe de la el, când se va întoarce.

   Peste câteva minute, sălbaticul se înapoia, însoţit de câţiva oameni de-ai lui. Cel mai înalt dintre ei păşi în frunte şi doctorul începu să-i vorbească imediat. Schimbară câteva fraze scurte între ei, apoi Bertram se adresă tovarăşilor săi:

   — Prizonierii sunt la oarecare distanţă de sat, sub supravegherea a doi oameni. Va trebui, deci, să ne împărţim, domnule căpitan, căci dacă-i vom ataca acum pe indian şi complicii săi, îi punem în mare primejdie pe prizonieri.

   — Tată, îi voi elibera eu pe prizonieri, se oferi George imediat. Dă-mi numai ca ajutoare pe Petre, Kard şi trei marinari.

   — Bine, băiatule, am toată încrederea în tine. Doctore, unul din negri trebuie să-l călăuzească.

   Sălbaticul cel înalt, care părea să fie un fel de căpetenie, trimise imediat pe unul din semenii săi, care făcu semn lui George să-l urmeze. Căpitanul, împreună cu ceilalţi, se-ndreptară spre satul groazei.

   Sălbaticul îl duse pe George în jurul satului, străbătură o porţiune de pădure, apoi se ivi în faţa lor un luminiş acoperit de bolovani. Sălbaticul arătă spre o casă de bambus, care se afla la vreo zece metri înaintea lor.

   Din păcate, George nu se putea înţelege cu el. Voia să ştie, totuşi, unde se aflau cei doi supraveghetori. Adresându-se

tovarăşilor săi, le şopti:

   — Trebuie să ne târâm la adăpostul bolovanilor.

   Se lăsă imediat în patru labe şi se îndreptă spre casa de bambus. Urmară cu toţii pilda tui.

   În faţa uşii casei şedea un arab. În vreme ce George chibzuia cum să-l facă inofensiv pe acest om, fără să producă zgomot, un obiect zbură pe dinaintea lui. În clipa următoare se auzi o lovituri surdă şi arabul se prăbuşi la pământ.

   Negrul aruncase cu multă îndemânare măciuca pe care o avea în mână. De unul scăpaseră, dar mai era al doilea. Acesta putea să fie în casă şi atunci erau în primejdie.

   Dar zgomotul cauzat de căzătura arabului, îl atrase pe celălalt dinăuntru, înspăimântat se aplecă asupra trupului neînsufleţit şi înainte de a-şi putea da seama de ce se petrecuse, George fu lângă el şi îndreptă revolverul asupra lui. Individul sări speriat în sus şi tânărul văzu că era un indian, cu ochi mari şi scânteietori.

   Revolverul lui George era o ameninţare lămurită şi ceilalţi veniră în grabă lângă el. De jos din sat, răsunau împuşcături; lupta se dezlănţuise, deci şi acum nici George nu mai era ţinut să aibă vreo consideraţie.

   Indianul se năpusti ca o panteră asupra lui George, un pumnal luci în mâna lui, dar în aceeaşi clipă se auziră şase împuşcături, şi individul se prăbuşi la pământ.

   — Alo! strigă acum George în limba engleză, am venit să vă eliberăm, domnilor!

   Intră în casă şi văzu că aceasta era împărţită în celule, prin faţa cărora trecea un gang lat. În flecare celulă, mai bine zis cuşcă, era un prizonier. Chipuri palide se iviră pe după zăbrele, se auziră ţipete şi exclamaţii, nenorociţii nu puteau crede că fuseseră salvaţi. Erau opt cu toţii. Aveau înfăţişări sălbatece, părul le crescuse în neorânduială, dar George văzu imediat că erau oameni de condiţie bună.

   Uşile fură deschise imediat, şi când nenorociţii se îngrămădiră în jurul lui George, acesta le spuse:

   — Domnilor, vă voi explica totul mai târziu, deocamdată trebuie să facem curăţenie pe aici.

   Din sat se auzeau împuşcături izolate, ceea ce însemna că Farrow şi oamenii lui erau stăpâni pe situaţie. George însă, se simţi neliniştit şi cerând eliberaţilor să-l urmeze, porni înapoi spre sat.

   Când intră pe poarta deschisă, zări două trupuri întinse la pământ. Erau doi indieni care încercaseră, probabil, să fugă şi fuseseră doborâţi de marinari.

   Tânărul alergă printre colibe, îndreptându-se spre mijlocul satului. Acolo era o casă mare, în formă de vilă. Marinarii stăteau de pază în faţa uşilor şi ferestrelor.

   — Unde e tata? întrebă George, iritat.

   — În casă, îi răspunseră marinarii, caută pe unul din indieni. Ceilalţi sunt morţi, s-au apărat cu disperare. Dintre ai noştri n-a fost nimeni rănit.

   George dădu buzna în casă. Auzi paşii şi glasurile marinarilor, care scotoceau încăperile. Îl strigă pe tatăl său, dar nu primi nici un răspuns.

   O spaimă de moarte puse stăpânire pe el. Indianul care rămăsese în viaţă, era desigur "stăpânul", omul cu ochii de foc. Tatăl său era în mare primejdie dacă se afla singur In faţa acestui criminal.

   Prinţul Ghasna ieşi dintr-o odaie şi strigă cu glas tulburat:

   — Domnule George, tatăl dumitale şi omul acela misterios cu ochi de foc, au dispărut.

   — Oh! Am bănuit eu asta, exclamă tânărul. Îl va ucide pe tata. Dar trebuie să dăm de el. Aţi cercetat podelele din camere? Poate că e vreo ieşire subterană.

   Zicând aceasta George intră într-o încăpere care servea de dormitor şi era mobilată europeneşte. Instinctul fi spunea că aici trebuia să fie ieşirea secretă. Indianul se gândea, desigur, că ar putea fi surprins în somn şi atunci trebuia să dispară imediat.

   Cercetă cu atenţie podeaua, dar nu descoperi nici o crăpătură; simţea însă, că tatăl său fusese aici, de unde dispăruse.

   Se îndreptă spre pat şi încercă să-l tragă de la perete, dar constată că era fixat undeva şi acum ştia că descoperise secretul. Privi repede de desupt şi zări contururile unei trape.

   George apucă un picior al patului şi-l ridică, în aceeaşi clipă, trapa se lăsă în jos, cu un zgomot uşor. Tânărul se furişă sub pat şi la lumina lanternei văzu o scară de bambus, pe care o coborî fără să stea mult pe gânduri. Trapa căzu îndărăt şi nimeni nu văzuse că George descoperise secretul, căci prinţul Ghasna se dusese în celelalte odăi, ca să caute acolo vreo trapă.

   Tânărul se văzu într-un gang scund, cu pereţii căptuşiţi cu lemn. O luă repede de-a lungul lui. Tatăl său se afla în mare primejdie, o simţea prea bine. De cât timp să fi dispărut oare, pentru a cădea în puterea misteriosului indian?

   George făcu paşii tot mai mari, silindu-se însă să nu facă zgomot, ceea ce îi reuşi deoarece pământul era moale.

   Deodată auzi un hohot sinistru, venind din adânc parcă. Stinse repede lanterna, căci zărise o rază de lumină în depărtare, apoi

urechea îi fu din nou lovită de râsul acela satanic. Trebuia să fie indianul, care-şi chinuia victima.

   Cu puteri nebănuite, George o luă la goană, ţinând revolverul în mână. Deodată se opri, închise ochii, apoi îi deschise şi văzu la douăzeci de metri înaintea lui doi bărbaţi: tatăl său care stătea nemişcat şi în fata lui indianul, care ţinea în mână o făclie aprinsă.

   Tocmai izbucni din nou în râs şi zise:

   — Îţi vei primi pedeapsa meritată pentru că mi-ai distrus opera şi m-ai privit la faţă. Acum îţi voi lua lumina ochilor, apoi te voi lăsa singur în întuneric şi vei muri de foame, în vreme ce eu voi dispare ca comorile mele. Haaahi!

   Apropie încetişor făclia de ochii căpitanului, care nu se mişca nicicum. George se smulse atunci din înmărmurirea care-l cuprinse, scoase un ţipăt asurzitor, apoi slobozi un glonte. Câteva clipe văzu în faţa sa o pereche de ochi care aruncau scântei, apoi o bufnitură şi indianul se prăbuşi cu un răcnet de furie.

   George se năpusti spre el şi îi smulse făclia din mână. Văzu atunci că ochii tatălui său erau de o fixitate ciudată şi-şi dădu seama că indianul îl hipnotizase. Îl apucă repede de braţ şi zise:

   — Vino,tată.

   Căpitanul se supuse fără voinţă. Când George deschise trapa care dădea în dormitor, zări ţeava unui revolver îndreptat spre el. Dar după o clipă se auziră strigăte de bucurie şi toţi dădură buzna în cameră. Veselia tor se potoli însă, când văzură ochii ciudaţi ai căpitanului.

   Prinţul Ghasna făcu un semn lui George, apoi îi îndepărtă pe toţi din odaie. Se scurseră zece minute, după care căpitanul îşi făcu apariţia în vestibul, vesel şi vioi ca înainte.

   — Îţi mulţumesc, scumpul meu copil, se adresă el lui George, m-ai salvat în ultimul moment. Indianul acela era grozav, m-a paralizat cu privirea într-o clipă. Prinţe, vei avea timp de lucru, căci şi prizonieri salvaţi au nevoie de ajutorul dumitale.

   Ghasna se puse imediat pe treabă. Prizonierii fură vindecaţi, unul după altul şi fură în stare si povestească în ce scopuri erau folosiţi acolo.

   Pe câmpul unde se afla temniţa, era intrarea spre o mină de diamant, pe care trebuiau s-o exploateze în interesul indianului şi a tovarăşilor săi.

   Stones avea rolul să pompeze apa care pătrundea înăuntru din lacul apropiat, Sin Karah, iar ceilalţi opt, în majoritate ingineri, trebuiau să scoată la suprafaţă diamantele. Mulţi şi-ar fi dar sfârşitul din cauza chinurilor îndurate.

   Trăiseră cu adevărat în iad. Recunoştinţa lor era nemărginiţi

pentru Farrow şi oamenii săi.

   Cadavrul indianului fu adus la suprafaţă. Avea la dânsul o pungă cu safire de preţ şi Farrow dădu fiecăruia câte o nestemată ca amintire.

   Prizonieri salvaţi hotărâră să plece împreună la Padang, unde ştiau că un funcţionar de Ia biroul paşapoartelor făcea şi el parte din bandă. În ce priveşte mina de diamant, luară înţelegerea s-o exploateze mai departe, în comun, ca o despăgubire pentru suferinţele ce înduraseră.

   Luându-şi rămas bun de Ia ei, căpitanul Farrow cu oamenii s-ai porniră îndărăt prin pădurea seculară. Salvaţii voiau să-i ia la Padang şi pe sălbatecii din Noua Guinee, nădăjduind că guvernul se va îngriji de repatrierea lor.

   În satul lui Maka marinarii făcură un popas lung, în care timp mâncară şi băură în lege, cum s-ar zice. Când se lăsă întunericul, submarinul părăsi golful. Farrow ţinea acum cu tot dinadinsul să se înapoieze acasă, pe "Insula Odihnei".

SFÂRŞIT

Volumul 17

DEMONUL FLUVIULUI

   MINA DE AUR

   — ÎN CURÂND vom ajunge la capul Slemann, zise căpitanul Farrow doctorului Bertram, care se afla alături de el, în turn. Apoi vom trece din nou prin strâmtoarea Sunda, unde l-am găsit pe bietul Stones. Frumoasă aventură am trăit şi când te gândeşti că ne-a fost dat să eliberăm opt europeni nenorociţi!

   — Teribilă bandă şi aceea, răspunse doctorul, mai ales şeful ei, indianul acela cu atât de misterioasă putere hipnotică. Ah! ia te uită ce privelişte minunată, colo la stânga noastră! Nu cred că putem fi observaţi dinspre coastă, prea e deasă pădurea ca să se poată ascunde oamenii într-unsa. A! uite colo si un fluviu care se varsă în mare, ceva pitoresc, pe cuvântul meu. Dar ce ai, căpitane?

   Farrow scoase o exclamaţie de uimire si ducând repede ocheanul la ochi privi cu încordare spre coastă, care era la vreo două sute de metri de ei, apoi se adresă lui Bertram:

   — Doctore, văd ceva foarte interesant. Priveşte şi dumneata colo la stingă unde se îmbina fluviul cu mărea. Nu vezi lângă palmierul acela înalt o colibă mică? Sânt sigur că în ea se adăposteşte un om.

   — Hm! Acum văd şi eu, zise Bertram. Pare că e ridicată de curând, căci frunzişul cu care e acoperită e încă verde, după cât pot zări prin ochean. E într-adevăr interesant, dar ce ne poate privi pe noi dacă vreun pescar sau vânător şi-a construit acolo coliba? Treaba lui dacă i-a plăcut să-şi facă sălaşul aici! Ah! e un alb! Se târăşte cu greu spre fluviu, desigur că e grav rănit, cămaşa îi este plină de sânge . Da, da, trebuie neapărat să-i venim în ajutor.

   — Sunt de aceeaşi părere, dragă doctore. N-am fi creştini dacă l-am lăsa în voia soartei. Probabil că e vreun vânător, pe care l-o fi rănit o fiară sălbatică de prin locurile astea. Sunt sigur că dumneata te vei pricepe să-l vindeci, dragă doctore. Ne vom apropia de submarinul de coastă, apoi te vei duce cu o barcă de aluminiu într-acolo. Te voi însoţi şi eu, împreună cu George şi Petre. Te pomeneşti că dăm de o nouă aventură. Se prea poate ca fiara care l-a atacat să fie prin apropiere.

   Farrow dădu comanda pentru viteză redusă, apoi cârmi vasul spre ţărm. îl chemă sus pe Uriaş, care trebuia să ia postul de observator la proră, pentru a indica eventualele stânci din apa.

Încetişor de tot, minunatul submarin alunecă spre coasta pitorească, mărginită de o vegetaţie sălbatică.

   Doar cincizeci de metri îl mai despărţeau de îmbinarea fluviului, când Petre ridică mâna şi strigă:

   — Opriţi!

   Elicea începu să se învârtească înapoi şi vasul se opri.

   — În fata noastră e un banc de nisip, vesti Petre. Nu putem merge mai departe.

   — Bine, repede o barcă de aluminiu pe punte, ordonă căpitanul. George, vii cu noi, de asemenea şi tu, Petre. Ah! bietul om ne-a zărit şi încearcă să ne facă semn. Luaţi carabinele cu voi, poate dăm de ceva sălbăticiuni pe acolo. Repede băieţi, nu e vreme de pierdut! Nenorocitul pare să fi leşinat de bucurie că ne-a văzut.

   Marinarii care erau liberi ieşiră pe punte şi priveau spre făptura nemişcată de pe ţărmul fluviului. Căpitanul îi lăsă câtva timp să privească în voie, apoi îl chemă pe primul ofiţer şi-i zise:

   — Dragă Rindow, iei dumneata comanda, cât timp voi fi eu pe uscat. Oamenii să coboare cu toţii în interior, căci e posibil să fiţi nevoiţi să vă afundaţi repede, dacă va apare cumva vreun vas. Vei da înapoi submarinul de la bancul de nisip şi pune să se pompeze atâta apă în tancuri, cât e necesar ca turnul să rămână la suprafaţă. Se prea poate să zăbovim mai mult timp pe uscat şi în cazul acesta e mai bine să fim prevăzători.

   Mica barcă de aluminiu fu lăsată pe apă. Doctorul, căpitanul, George si Petre coborâră în barcă. Bancul de nisip, care era aşezat de-a curmezişul submarinului, îl împiedica pe acesta să înainteze, în schimb barca putea să treacă cu uşurinţă.

   Cu câteva lovituri de lopeţi, Petre străbătu mica distantă până la malul fluviului, apoi strigă speriat:

   — Dumnezeule! Domnule doctor, bietul om e sfâşiat rău de tot. Toată partea dreaptă a trupului e numai o rană. Şi după cum văd, e un european.

   Bertram sări repede pe mal, urmat de George şi căpitan. Tresări şi el, speriat, când văzu în ce hal se află nenorocitul şi murmură:

   — Trebuie să aibă o constituţie de fier, dacă mai trăieşte încă, deşi e grav rănit. Şi unde mai pui că rana e veche de cel puţin trei zile. A făcut, însă, tot ce i-a stat în putinţă şi cu toată febra mare pe care a avut-o, trebuie să se fi târât de câteva ori pe zi până la apă ca să-şi potolească durerile. Asta e o dovadă că are o energie de fier. Petre, adu-mi apă în căldăruşa pe care am adus-o cu noi.

   În vreme ce vorbea încă, doctorul îşi scoase instrumentele din

trusă, apoi tăie cămaşa nenorocitului şi-i dezgoli pieptul. Avea un trup vânjos, numai muşchi, dar acum ieşi la iveală şi mai mult rana adâncă şi sângerândă..

   — Ce zici, doctore, vei fi în stare să-i faci ceva? întrebă Farrow.

   — Cred că da, domnule căpitan, ii spuneam doar că omul acesta pare să fie înzestrat cu o extraordinară putere de rezistentă. Un altul s-ar fi dus pe copcă de mult. Drept să-ti spun, însă, aşa rană n-am văzut încă în viata mea.

   — Dar cum de a căpătat-o? întrebă căpitanul.

   — Hm! După cum văd, pare să-i fi trecut un plug peste trup, răspunse Bertram. Astfel nu-mi pot explica nici eu.

   — Te pomeneşti c-o fi stat la pândă într-un copac înalt, de unde s-a prăbuşit şi o ramură ascuţită i-o fi spintecat trupul, zise Farrow. Sau a căzut într-o capcană pentru animale sălbatice, în care băştinaşii aşează ţăruşe ascuţite. Mulţi vânători şi-au găsit moartea în felul acesta îngrozitor.

   — Tot ce se poate, răspunse doctorul. Dar cum a izbutit să iasă din groapă după ce s-a rănit aşa de grav? Fără ajutor n-ar fi putut- o face.

   — Tată! strigă deodată George care cercetase coliba în vremea asta, am dat de un chimir cu două revolvere, un cuţit, câteva pungi de piele şi alte nimicuri. Poate că găsim şi ceva hârtii, din care să putem stabili cine este rănitul. Doctorul va şti să-si facă treaba şi singur.

   — Fireşte, răspunse Bertram. Petre să-mi aducă numai apă destulă, restul îl fac eu.

   Farrow se apropie de băiat şi cercetă chimirul. În afară de arme, mai atârnau de el câteva punguliţe de piele. Căpitanul desfăcu una şi scoase o exclamaţie de mirare . Apoi rostogoli în palmă conţinutul şi atunci George strigă, surprins peste măsură:

   — Tată, ăştia sunt bulgări de aur, sau nugeţi, cum li se zice. I-o fi găsit pe aici oare?

   — Fireşte, răspunse Farrow. Omul acesta a descoperit, probabil, o vână bogată de aur în fluviu, căci bulgării au fost rotunjiţi de apă. Exemplarele acestea le-o fi luat de probă, ca să le arate vreunui financiar, cu ajutorul căruia să exploateze apoi mina. în drum spre coastă a suferit apoi accidentul, care-l va costa, probabil, viata. Şi aurul va rămâne multă vreme pe fundul apei, până va da un altul peste el. Ah! uite c-am găsit şi nişte hârtii.

   Farrow deschise o clapă a chimirului şi scoase dintr-unsa câteva hârtii, pe care le despături.

   — Aha! făcu el, uite un paşaport pe numele Erik Fergusson. Un suedez, care va să zică. Asta se vede şi după părul lui deschis. Da, da, seamănă de minune cu fotografia. Iată şi nişte scrisori scrise de o mână femeiască, adresate la Singapore. De acolo a venit aşadar şi a locuit la hotel Lindgraves. Dacă va fi să moară, vom putea cel puţin să înştiinţăm pe cei în drept.

   — Tată! strigă deodată George, cred că am descoperit cum a căpătat Fergusson rana aceea groaznică. Nu poate fi vorba să fi căzut într-o capcană de animale sălbatice, cum ziceai tu, căci în cazul acesta şi-ar fi dat sfârşitul acolo. Iar dacă l-ar fi salvat cineva, n-ar zace singur aici. Foarte probabil e însă, că a fost rănit de colţii unui elefant înfuriat.

   — Drace! se poate să ai dreptate, răspunse Farrow. în cazul acesta e şi mai de mirare că a scăpat teafăr din puterea monstrului. Ia să-l întrebăm pe doctor dacă presupunerea ta este îndreptăţită.

   Se apropie de Bertram, care era ocupat tocmai să coasă rana. Când Farrow îi comunică părerea lui George, el ridică surprins capul, apoi zise, fără să se deranjeze de la lucrul său:

   — Da, domnule căpitan, aşa trebuie să fi fost.

   Numai un dinte încovoiat de elefant putea să provoace o rana atât de grozavă.

   — Doctore, omul e suedez, se numeşte Erik Fergusson şi a venit aici din Singapore. A căutat aur şi a găsit chiar ceva. Ia te uită ce bulgăraşi minunaţi avea în chimir.

   Bertram aruncă o privire fugară asupra aurului, se dedică mai departe operei sale de samaritean şi răspunse:

   — Interesant! Acum câteva zile am avut de-a face cu diamante, astăzi vine aurul la rând. Dar aici se pare că nu mai sânt oameni amestecaţi, ci doar un elefant furios. Ciudat rămâne numai faptul că bietul Fergusson a scăpat cu viată.

   — Doctore, a fost lovit pe la spate? întrebă George, interesat.

   — Da, pe la spate.

   — Atunci să ştii că Fergusson a stat pe malul fluviului şi elefantul l-a zărit în apă. în felul acesta a putut scăpa cu viată. Fluviul, care are un curent slab, l-o fi târât până aici.

   — Asta nu-i cu putinţă, interveni Farrow, căci atunci l-ar fi înhăţat crocodilii. Mai curând cred că a sărit în ultimul moment în barcă şi aceasta l-a adus încoace, unde s-a târât pe ţărm. Barca a fost luată pe urmă de valuri. Poate că se va trezi curând, zise Bertram. Dacă nu va avea febră prea mare, ne va putea lămuri pe scurt cum s-au petrecut lucrurile. Petre, încă o căldăruşă cu apă. Voi căuta să-i torn ceva pe gât. Apoi îl vom duce repede pe submarin. Va trebui să-l hrănesc pe cale artificială, căci bănuiesc că de trei zile n-a pus nimic în gură.

   Când Petre veni cu găleata plină, doctorul umplu un păhărel şi turnă încetişor apa rece printre buzele uscate ale rănitului. Se scurseră câteva minute, apoi Fergusson sughiţă slab si Bertram strigă:

   — Merge bine! Acum sânt aproape sigur că-l pun pe picioare. Mă temeam că nu mai e nimic de făcut, dar are o constituţie robustă şi asta face mult. Aşa, acum poate da pe gât tot paharul şi se va trezi, probabil, pentru câteva clipe.

   Încetişor de tot, Bertram îi turnă pe gură toată apa şi spre marea lui bucurie văzu că rănitul o înghiţise. Suedezul scoase un geamăt, deschise brusc ochii şi privi năuc în juru-i.

   — Unde sânt? murmură el. Ce s-a întâmplat?

   — Ai fost atacat, probabil, de un elefant, domnule Fergusson, spuse Farrow.

   — Mă... mă cunoaşteţi? bâlbâi rănitul.

   Privirea îi căzu apoi pe chimirul din mâna căpitanului şi dădu din cap.

   — Da, urmă el, am descoperit o mină bogată de aur. Când am dat să mă urc în barcă, s-a ivit un elefant din desiş. Am simţit o izbitură, am zburat în barcă şi m-am trezit aici unde m-am târât, pe mal. Un crocodil a izbit apoi barca şi a rupt-o de la ţărm. Coliba tot eu mi-am construit-o. Mi-e foame...

   — Te vom lua la bord, domnule Fergusson, zise Farrow. Doctorul îţi va da acolo de mâncare. Trebuie să fi zăcut vreo trei zile pe aici, nu?

   — Da, aşa e, răspunse suedezul. Unde e vasul dumneavoastră?

   — Avem un submarin, zise căpitanul. Numele meu e Farrow.

   — Ah! mă bucur foarte mult, exclamă rănitul, cu vocea stinsă. Am auzit multe despre dumneavoastră şi v-am admirat întotdeauna. Vă mulţumesc domnule căpitan, dacă voi scăpa cu viată, va fi numai datorită dumneavoastră.

   — E sigur că vei scăpa cu viată, zise doctorul. Ai o constituţie de fier. N-aş fi crezut cu putinţă ca un om să poată trece prin ce-ai trecut dumneata.

   — Am şi eu o ţintă... murmură suedezul, apoi închise ochii.

   — A leşinat din nou, zise Bertram, acum îl vom putea transporta cu uşurinţă pe submarin. Petre, apucă-l de sub braţe, dar cu mare băgare de seamă. Vezi să nu-i atingi rana. Vino, George, să-l luăm de câte un picior. Atenţie, însă!

    Cu toate precauţiile, rănitul gemu, totuşi, când fu aşezat în barca de aluminiu. Petre vâsli cu puterea şi când ajunse la submarin, rănitul fu repede ridicat de marinari şi sub privirea lui Bertram, transportat în cabina-infirmerie. Acolo, doctorul izbuti săi toarne pe gât o ceaşcă cu supă fierbinte, după care Fergusson căzu într-un somn adânc.

   Bertram se duse apoi în cabina căpitanului, unde în afară de aceasta mai erau Rindow, George şi prinţul Ghasna.

   — Ei, ce-ti face bolnavul? întrebă Farrow.

   —  I-am dat o supă întăritoare şi acum doarme dus. Cu constituţia lui de fier e foarte probabil să se trezească după câteva ceasuri. Vrei să rămânem aici până atunci, domnule căpitan?

   — Tocmai asta şi discutam, răspunse Farrow. N-avem ce pierde dacă aşteptăm aici o zi sau chiar mai mult. Poate că facem un serviciu mare acestui suedez viteaz, ajutându-l să-şi exploateze comoara. Deoarece ne spunea că urmăreşte o ţintă şi duce la el scrisori de la o femeie, bănuiesc că a căutat să pună mâna pe aurul acesta, pentru a se putea uni cu aleasa inimii sale. De ce nu i-am veni în ajutor, dacă ne stă în putere?

   — Ah, da, tată! interveni George. Poate că elefantul mai dă târcoale pe acolo. Dacă ne va ataca, îi smulg eu colţii, n-avea grijă!

   Cei de faţă izbucniră în râs, apoi prinţul Ghasna zise:

   — Dragă George, un elefant care atacă pe om fără motiv, este un aşa zis „Rogue" care e alungat din cireadă din cauza cruzimii sale. Noi avem in India asemenea exemplare si sânt cu atât mai primejdioase, cu cât cunosc bine pe oameni. Un „Rogue" este desigur, cea mai periculoasă fiară din câte există pe suprafaţa pământului, căci pe lângă forţa uriaşă cu care e înzestrat, mai posedă o inteligenţă superioară. Nu ţi-as dori deloc să te întâlneşti pe neaşteptate ai un „Rogue" . Cei mai îndrăzneţi vânători şi-au găsit moartea umblând să vâneze asemenea elefanţi.

   — Ştiu toate astea, răspunse tânărul cu însufleţire, am citit multe despre ei. Dar mie tot nu mi-e frică.

   — Nu mă îndoiesc, dragă George, răspunse Ghasna, căci ne-ai dat până acum destule dovezi că eşti viteaz şi neînfricat. Crede- mă însă, că şi vânătorului celui mai experimentat începe să-i bată inima, când aude răgetul de furie al unui „Rogue".

   — Foarte primejdios trebuie să fie locul din apropierea minei de aur, zise Farrow. Când ne vom duce într-acolo, deci, va fi nevoie să ne înarmăm până în dinţi şi să fim necontenit cu ochii-n patru. Despre asta vom mai vorbi noi. Deocamdată suntem înţeleşi să mai rămânem aici. E un loc minunat, căci drumul navigabil e atât de departe de ţărm, încât nu putem fi zăriţi. Fireşte, insă, că va trebui să observăm marea cu atenţie, căci nu se ştie ce se poate întâmpla. Dumneata, doctore, vezi să-l pui pe picioare cât mai curând pe noul nostru musafir, cel puţin atât cât să fie în stare să ne dea o descriere amănunţită a minei de aur. Pe urmă, ne vom îndrepta într-acolo în câteva bărci şi vom căuta să adunăm pentru el mult aur, ca să-i dăm posibilitatea să se înapoieze în patrie la iubita sa.

   II

   POVESTIREA LUI FERGUSSON

   — BRAVO! strigă Rindow, asta îţi face cinste, domnule căpitan. Cred că nici unul din tovarăşi nu se va da în lături, oricât ar fi de primejdioasă întreprinderea. Pe de altă parte, sunt şi eu de părerea ta ! George, că va fi foarte interesant, dacă vom da ochi cu elefantul care l-a atacat pe bietul Fergusson.

   — Dragă Rindow, zise căpitanul, râzând, cred că nu vei mai dori-o a doua oară, după ce vei fi avut odată această plăcere. Dar, asta vom vedea noi mâi târziu, deocamdată lucrul principal e ca doctorul să-l aducă pe suedez până acolo, încât să ne poată descrie cu exactitate locul unde se află mina şi aventurile pe care le-a întâmpinat.

   — Aşa, acum să facem câte o baie rece, cred că focul e cât se poate de potrivit aici. Bancul de nisip împiedică apropierea crocodililor, iar în ce priveşte rechinii, n-avem a ne teme de ei, căci nu se prea apropie de ţărm.

   După câteva minute, marinarii începură să se bălăcească în apă, ţinându-se, însă, prin apropierea submarinului, pentru a se putea pune în siguranţă la strigătul de alarmă: „Rechin ahoi!" .

   Doctorul Bertram stătu toată după-amiaza lângă pacientul său. Socotea drept o cinste mare pentru el să-l salveze pe omul acesta, care fusese atât de grav rănit, încât un altul şi-ar fi dat sufletul imediat.

   După cină, Fergusson dădu din nou semne de viaţă. Doctorul îi turnă pe gât încă o ceaşcă cu supă, apoi trimise să cheme pe căpitan, George, Rindow şi prinţul Ghasna.

   — Se va trezi în curând, le spuse el, când intrară în cabină. Febra pare să fi scăzut puţin, deşi cred că la noapte i se va urca iarăşi. Uite că deschide ochii. Ei, domnule Fergusson, cum te simţi? Rămâi te rog culcat, ce-ţi da prin gând, omule ! Daci te ridici acum, să ştii că se deschide rana pe care de-abia am izbutit să ţi-o cos. Mai bine încearcă să ne istoriseşti păţaniile prin care ai trecut. Dată n-ai nimic împotrivă, căpitanul Farrow e dispus să scoată aurul din mina pe care ai descoperit-o, pentru dumneata fireşte, pe urmă te vom duce la Singapore cu submarinul nostru.

   — Oh, domnilor! exclamă Fergusson, cu bucurie, ar fi cât se poate de frumos din partea dumneavoastră. E drept, simt şi eu că n-as putea face pentru moment nici o forţare să scot aurul din mină. Elefantul ăla mi-a lăsat o amintire care nu se va şterge câte zile oi avea. Nu cumva am auzit greşit? făcu el deodată ca pentru sine. Dar asta e cu neputinţă.

   — Se să fi auzit? întrebă Farrow, repede. Trebuie să ne povesteşti cel mai mic amănunt, chiar dacă ţi se pare de necrezut. în ţinuturile tropicale primejdia te pândeşte la tot pasul şi trebuie să ţii seamă cel mai neînsemnat lucru, dacă vrei să scapi cu fata curaţi. Spune, deci, ce ti s-a părut că ai auzit.

   Fergusson zâmbi uşor, apoi zise:

   — Ah, cred c-a fost numai o nălucire. Am avut impresia că am auzit un strigăt de luptă, un îndemn, înainte ca elefantul să se năpustească brusc din desiş. Dar asta e cu neputinţă... Mina de aur se află în apropierea fluviului, în desiş. Cum să ajungă acolo un om fără barcă? Şi a mea a fost singura pe care am văzut-o prin apropiere. Din interiorul tării, cu greu ar fi putut veni un om, mai cu seamă unul care să poruncească unui elefant să atace un alt om.

   — Nu spune asta, domnule Fergusson, interveni Farrow. Nouă ni s-a întâmplat până acum ceea ce nici nu i-ar fi fost în gând cuiva c-ar fi fost cu putinţă. Aşadar, e foarte posibil să fi auzit strigătul acela care atâta pe elefant să te atace.

   — Mă tem însă că vorba multă îţi poate face rău, de aceea socot că e mai bine să-ţi pun câteva întrebări şi dumneata numai să răspunzi. Aşadar, suntem înţeleşi să exploatăm pentru dumneata mina de aur. Acum te-aş ruga să ne faci o descriere, pe cât posibil mai amănunţită, a locului unde putem da de ea.

   — Mina se află pe malul sting al fluviului pornind de la îmbinare,începu Fergusson. Trebuie, însă, să vâsliţi cel puţin opt ceasuri in susul apei, căci deşi curentul e slab, el constituie totuşi o piedică. După socoteala mea, până la mină, sânt vreo patruzeci de kilometri. E necesar să faceţi în aşa fel, încât să ajungeţi acolo pe lumină, căci numai astfel veţi putea observa semnul care arată locul prin care trebuie să pătrundeţi în desiş. Semnul acesta e un arbore uriaş, un tamarin (copac ce creşte în ţările tropicale) care-şi întinde ramurile deasupra fluviului. Am însemnat trunchiul cu crestături de cuţit, în formă de triunghi. Pe stânga acestui trunchi porneşte o potecă în interiorul desişului, pe care trebuie s- o urmaţi numai douăzeci de metri. Apoi veţi da de albia veche a fluviului, al cărui curs a fost schimbat de vreo catastrofa cosmică,probabil, sau poate chiar de mâna omenească, în vremuri îndepărtate. Numai puţin să scormoniţi nisipul şi veţi da de aur. Mina are o lungime doar de douăzeci de metri - am făcut eu destule sondaje, căci mă pricep la astfel de treburi - dar e atât de bogată, încât ne putem pricopsi cu toţi, domnule căpitan, căci pun condiţia să iei şi dumneata o parte, dacă vei izbuti să scoţi aurul.

   — În privinţa asta, ne vom înţelege mai târziu, răspunse Farrow, zâmbind. N-o să ne certăm noi, nu avea grijă.

   Fergusson dădu din cap, apoi urma :

   — Domnule căpitan, trebuie să-fi mai spun ceva, un lucru despre care am crezut de asemeni că e numai o nălucire. Acum, îmi aduc insă bine aminte de toate. În vreme ce tot căutam aurul,am avut adesea impresia că un om se tine necontenit prin preajma mea. Am căutat să mă liniştesc totuşi, punând totul pe seama desişului întunecos, care-ţi vâra frica în oase, oricât ai fi de curajos. Ce părere aveţi dumneavoastră despre asta? ,

   — Spuneai că de la copacul pe care l-ai însemnat cu crestături de cuţit, duce o potecă îngustă la vechea albie a fluviului. Dumneata ai făcut poteca asta sau a-i găsit-o acolo?

   Fergusson se uită uimit la căpitan şi răspunse:

   — Că bine ziceţi, la asta nici nu m-am gândit. Poteca era gata făcută, dar plină cu bălării, aşa c-a trebuit să-mi fac drum cu cuţitul. Acum sânt sigur c-a fost cineva înaintea mea, la albia aceea veche.

   — Mai spuneai parcă, domnule Fergusson, că te pricepi la mine de aur. Asta înseamnă că privirea dumitale e obişnuită să descopere toate lucrurile neînsemnate în aparentă, care survin prin ţinuturile sălbatice. N-ai putea spune cam de cât timp n-a fost călcată poteca aceea? Pentru un om cu experienţă, asta se poate deduce din lungimea bălăriilor.

   — La tropice, vegetaţia creşte repede; răspunse suedezul, şovăind, Să fi fost vreo patru săptămâni de când n-a mai trecut nimeni pe potecă.

   — Bine, îţi mulţumesc pentru lămuririle ce mi le-ai dat, domnule Fergusson, zise căpitanul. Dacă e vorba să vâslim opt ceasuri, vom pomi la miezul nopţii cu trei bărci. Poate ca cel mai târziu poimâine să fim înapoi. E foarte bine că mina e atât de mică, precum spui dumneata. Crezi că în alte părţi ale albiei nu se mai găseşte aur?

   — Dimpotrivă, nisipul conţine pretutindeni aur, dar nu e curat şi ar fi foarte greu de săpat. în locul arătat de mine, însă, trebuie

să fi fost cândva un podmol (stavilă de nisip) în fluviu. Acolo s-au strâns bulgării în cantităţi mari.

   — Aha! acum pricep, zise căpitanul. Cum ti-a dat în gând s-o iei în susul acestui fluviu? Era o simplă întâmplare sau te-ai condus după vreun indiciu?

   — Am colindat pământul ca prospector (căutător de aur), răspunse suedezul, aşa că recunosc lesne dacă vreun fluviu conţine minereul preţios. Când am trecut cu bărcuţa mea pe aici, apa asta m-a izbit din primul moment. Aveam cu mine un aparat cu ajutorul căruia se poate constata conţinutul aurifer al apei, şi astfel am stabilit imediat că fluviul acesta e foarte bogat in aur. Atunci am ştiut că trebuie să se afle pe aproape un loc unde aurul s-a strâns în cantitate mai mare. Şi tot cercetând, am dat de zăcământul despre care vă vorbesc.

   — În cazul acesta stăm bine, zise căpitanul. Dacă ai fi auzit de la o a treia persoană despre mina aceasta, atunci chestia ar fi fost primejdioasă. Aşa, însă, avem de-a face, în cel mai rău caz, cu un singur om, care posedă probabil, un elefant dresat. Acum, însă, te rog să dormi, domnule Fergusson, uite că doctorul nostru îmi şi face semne să te las în pace. îţi doresc grabnică însănătoşire!

   — Vă mulţumesc, domnule căpitan, zise suedezul, cu glas slab.

   După ce părăsiră cabina-infirmerie, Farrow se adresă primului

ofiţer:

   — Dragă Rindow, va trebui să tragi iar la sorţi cu Brun, care din voi va participa la expediţia noastră spre mina de aur. Până acum Brun a tot pierdut, poate că de data asta va avea mai mult noroc.

   — Să meargă mai bine el, zise Rindow. în primul rând ţin să nul lipsesc de plăcerea asta, apoi submarinul nostru e prea expus aici şi nu vreau să las asupra lui toată răspunderea.

   — Bravo, Rindow, aşa-mi placi! Da, e mai bine să ramii dumneata la bord, caci ar putea surveni unele primejdii cărora Brun n-ar fi in stare să le facă fată. Dă ordin să fie pregătite bărcile pentru miezul nopţii. Fiecare barcă va lua sase oameni, nu, mai bine numai patru, căci vom avea nevoie de loc pentru aurul pe care-l vom găsi, probabil. în prima barcă voi merge eu cu George, Petre, stai! se întrerupse el din nou, ar fi totuşi prea mulţi. în fiecare barcă vor lua loc trei oameni, caută cinci din cei mai ageri, doi vor merge cu Brun în barca a doua, iar alţi doi cu Kard în a treia. Da, aşa rămâne. Afară de revolvere şi cuţite, oamenii vor mai lua cu dânşii şi carabine. Nu se ştie ce se poate întâmplă. Acum mă duc să mă odihnesc niţel şi tot aşa vor face şi ceilalţi membri ai expediţiei. La miezul nopţii te rog să ne trezeşti.

   Odihniţi şi bine dispuşi, membrii expediţiei săriră din hamacurile lor. Bărcile erau pregătite Şi toţi îşi luară tocurile conform programului stabilit. Luna lumina atât de puternic, încât n-aveau nevoie de lămpile de buzunar, pe care le luaseră totuşi cu ei, ca o măsură de prevedere.

   Petre si George se aflau in prima barca, pe care o conducea căpitanul: Marinarii vâsleau liniştiţi pe apa ce scânteia in lumina lunii, ca o feerie din basme. Din când în când se ivea în apropierea tor capul hidos al unui crocodil,iar din desişul ce se întindea pe amândouă malurile răsuna la răstimpuri ţipătul înfiorător al unei fiare, care lăsa un ecou prelung în liniştea înconjurătoare.

   Orele se scurgeau una după alta. Farrow privi la ceas şi constată uimit că nu mai era mult până la ziuă. Asta însemna că vor fi in curând la ţintă şi dacă totul va merge cum trebuie, vor putea fi la miezul nopţii înapoi la submarin.

   — George, ce-ar fi să te schimb la vâsle? întrebă Farrow. Trebuia să mă gândesc mai de mult la asta, dar vezi că vraja acestei nopţi m-a făcut să uit pe ce lume trăiesc.

   — Nu, tată, asta nu se poate. Vezi-ti de visurile tale şi lasă-mă pe mine să-mi fac treaba înainte.

   — Bine, fiule, dacă te simţi în putere, n-am nimic împotrivă. Să nădăjduim însă, că nu vom avea prea mult de furcă în timpul zilei cu scoaterea aurului. Noi suntem oameni mai în vârstă, oţeliţi în lupta vieţii, dar tu de abia ai început s-o cunoşti, deşi eşti destul de voinic pentru vârsta ta.

   — Lasă, tată; nu mă înspăimânt eu de atâta lucru.

   Şi începu să vâslească cu atâta putere, încât Uriaşul mormăi, surprins:

   — Ei, domnule George, ce s-a întâmplat? N-o lua aşa de repede, căci mai avem cale lungă înaintea noastră şi trebuie să economisim puterile.

   — Ai dreptate, Petre, încuviinţă tânărul. Voiam numai să încerc dacă aş fi în măsură de un efort mai mare. Aşa, acum suntem iarăşi egali.

   — Te-ai ţinut cât se poate de bine, domnule George, mai zise Petre. Trebuie să mărturisesc că şi pe mine m-a obosit vâslitul acesta împotriva curentului. Nu te-aş fi crezut în stare de aşa ceva.

   — Mulţumesc de compliment, Petre. E drept, am cam simţit şi eu oboseala, dar acum a trecut. Mă bucur din inimă că vom putea fi de ajutor domnului Fergusson, căci omul ăsta mi-a devenit foarte simpatic.

   — Da, e un băiat în toată puterea cuvântului , încuviinţă Petre. Un altul, n-ar fi scăpat din ce a scăpat el. Acum poţi vedea şi dumneata, domnule George, cât de primejdios poate deveni un elefant din aceia. Vezi, să fii cu băgare de seamă şi nu te lăsa numai in nădejdea curajului. Ai luat destule gloanţe pentru carabină?

   — Da, zece, răspunse George, râzând. Presupun că vor fi de ajuns, ce zici? Eu cred că dacă primele două gloanţe nu reuşesc să doboare o astfel de namilă, degeaba am mai prăpădi altele.

   — Cam aşa e, răspunse Uriaşul. Ah! Ai auzit, domnule George? Cred că el a fost!

   Aproape de tot de ţărmul fluviului răsună răgetul înfiorător al elefantului „Rogue". Marinarii încetară brusc să vâslească şi-şi încordară auzul. Un pufăit ca de locomotivă sfâşie aerul, apoi se auzi din adâncul pădurii un ţipăt prelung, care părea ieşit dintr-un gâtlej omenesc. Ramurile din spatele ţărmului trosniră sub paşii grei, dar imediat zgomotul se pierdu în depărtare.

   — Domnule căpitan, sunt sigur că un om şi-a chemat elefantul, şopti Uriaşul. Ce să însemne asta?.

   — M-aşteptam, Petre, răspunse căpitanul, liniştit. Ne povestea doar şi Fergusson. Ei, acum ne putem pregăti pentru o surpriză, după ce vom fi strâns aurul. George, trebuie să te previn din nou să fii cu multă băgare de seamă şi să nu-ti rişti pielea, cum ţi-e năravul. Un elefant dintr-aceştia, care ascultă de om, e tot ce poate fi mai primejdios. Fii prevăzător băiete şi tine puşca pregătită!

   — Da, tată, aşa voi face. Am auzit doar şi eu cât de ameninţător era răgetul monstrului.

   — Bine ai zis, dragul meu, era ameninţător. Trebuie să ne fi mirosit el si sânt aproape sigur că i-a dat de veste stăpânii său prin vreun semn anumit. Elefanţii sunt foarte inteligenţi, ăsta-i lucru cunoscut. Păcat că nu l-am luat cu noi si pe prinţul Ghasna, el se pricepe la asemenea fiare si ne-ar fi putut fi de folos.

    De-abia sfârşi căpitanul de vorbit, că se şi lumină de ziuă. Farrow privi înapoi şi văzu barca de sub conducerea lui Brun la vreo douăzeci de metri în spatele lor, iar cealaltă, cu Kard, la vreo sută de metri.

   — Ciudat! zise Petre, care avea privirea foarte ageră. Kard are în barca lui un marinar care-mi pare străin. Dar poate că mă înşeală ochii din cauza luminii soarelui, ce se răsfrânge în apă. . Domnule căpitan, cred că am făcut aproape patruzeci de kilometri şi trebuie să luăm seama să nu trecem de copacul cu pricina.

   — Da, Petre, mă îngrijesc eu de asta, răspunse Farrow. Văd

chiar în depărtare un copac uriaş, care-şi întinde ramurile deasupra apei. O fi cel căutat de noi. Când ne vom apropia, vom opri mâi întâi pe ţărmul opus, ca să cercetăm ţinutul. Te pomeneşti că elefantul ne aşteaptă pitulat prin desiş.

Mai vâslirea câtva timp în tăcere, apoi Farrow spuse

deodată:

   — Asta e, ăsta e copacul, văd lămurit triunghiul crestat în scoarţă. S-o luăm spre celălalt, bărcile ne vor urma.

   III

   ELEFANTUL ŞI FEMEIA

   FARROW, GEORGE ŞI PETRE priviră cu atenţie tamarinul uriaş, care se află pe malul celălalt, la vreo treizeci de metri depărtare. Tresăriră, apoi, auzind strigătul de mirare al lui Brun, care stătea cu barca lui în spatele tor.

   — Ei drăcia dracului!, zicea el.

   Farrow se întoarse repede, făcu ochii mari, apoi izbucni în hohote de râs. Marinarul din barca a treia, despre care Petre spusese că i se pare necunoscut, se ridicase în picioare şi se înclină, salutând. Era... prinţul Ghasna, îmbrăcat ca marinar.

   — Am socotit nimerit să vin si eu, domnule căpitan, zise el, liniştit, tocmai pentru că e vorba aici de un elefant primejdios, la care mă cam pricep si eu. Cred că nu-mi vei lua in nume de rău comedia pe oare am jucat-o. Domnul Rindow mi-a dat încuviinţarea, căci si el era îngrijorat pentru dumneavoastră.

   — Nici nu-i vorba să ti-o iau în nume de rău prinţe, răspunse căpitanul; dimpotrivă, tocmai vorbeam cu Petre si George că ar fi fost bine sa fii cu noi. Judecind după răcnetul pe care l-am auzit, se pare s-avem de-a face cu o fiară cum nu prea te întâlneşti în toate zilele.

   — Da, e foarte inteligent, dar şi foarte rău, zise primul. E si foarte dresat, căci a ascultat îndată de chemarea stăpânului său. Când vom cobori pe uscat, trebui să ne aşteptăm în fiecare clipă la un atac din partea lui.

   — Hm! trebuie totuşi să trecem pe malul celălalt, hotărî Farrow. N-are nici un rost să stăm aici şi sa privim desişul. Daţi-i drumul, băieţi! Petre, vâsleşte într-acolo!

   Uriaşul îndeplini ordinul imediat, şi celelalte două bărci făcură

la fel. Toţi erau încredinţaţi că fiorosul elefant stătea undeva la pândă în desiş. Farrow coborî cel dintâi. Locul unde acostaseră, era o plajă îngustă, pe marginea căruia se înălţa tamarinul uriaş. Căpitanul privi cu atenţie nisipul alb, în vreme ce tovarăşii săi părăseau în linişte bărcile.

   Se vedeau acolo urme uriaşe de elefant; probabil că monstru venea să se adape în locul acesta. Deodată, Farrow se opri brusc şi se aplecă asupra unei urme ciudate. Era urma proaspătă şi foarte lămurită a unui... pantof de femeie.

   — Ce? făcu Petre în aceeaşi clipă, holbând ochii. Pe aici a trecut o cucoană, asta-i sfânt.

   — Urma acestui pantof, datează de cel mult trei ceasuri, îi lămuri prinţul Ghasna. Femeia trebuie să fi fost pe aici cu puţin înainte de a se face ziuă. Dar strigătul adresat elefantului, era al unui bărbat.

   — Nu mai pricep nimic, zise Farrow. Omul de care se credea urmărit Fergusson, să fi fost o femeie? Asta e de necrezut. Dar ea a fost aici, şi dovada o avem în fata ochilor. Să-ţi faci cruce si nu alta! O femeie prin pădurile sălbatece ale Sumatrei! Asta e cu adevărat o surpriză la care nici n-as fi visat.

   — Tată, poate că domnul Fergusson a fost obsedat când urcase fluviul încoace. Trebuia să-l întrebăm dincotro a venit. Cu o barca nu putea să vină decât de la Benkulen sau Benkoelen, cum îi zic olandezii. Desigur, că a fost observat acolo de alţi aventurieri, care ştiau că are noroc în a descoperi mint de aur şi s-au luat după el.

    — Da, băiete, se poate să fie cum zici tu, răspunse căpitanul îngândurat. Numai că pantoful asta de femeie nu se mai potriveşte cu socotelile mele, nu-mi pot închipui ca o femeie să se întovărăşească cu nişte oameni care vor să răpească bunul altora. Doar dacă n-o fi vreuna dintre acelea stricate până-n măduva oaselor.

    — Şi de ce n-ar fi, adică? interveni Rindow. Eu, cel puţin, le socot pe femei în stare de orice. Probabil că femeia aceasta e chiar şeful bandei care vrea să jefuiască mina de aur

   Prinţul Ghasna, care examinase urmele cu multă atenţie, se ridică si zise:

   — Domnule căpitan, elefantul a fost pe aici chiar în acelaşi timp cu femeia. Uite, poţi vedea şi dumneata! aici, una din urmele lui acoperă pe jumătate urma pantofului, - dincoace, însă, e tocmai dimpotrivă , a călcat dânsa pe urmele lui. Trebuie, deci, să fi fost aici în acelaşi timp şi să fi plecat împreună.

   Demonstraţia prinţului era atât de lămurită, încât nu mai putea

exista îndoială.

   — Strigătul adresat elefantului, însă, era cu siguranţă al unui bărbat, urmă prinţul. Aşadar, înseamnă ci avem de-a face cu cei puţin două persoane şi cu un „Rogue". Cred că vom întâmpina mari greutăţi în îndeplinirea sarcinei pe care ne-am luat-o.

     — De aceeaşi părere sânt si eu acum, încuviinţă Farrow. Dar asta nu trebuie să ne împiedice de la treabă. I-am făgăduit lui Fergusson. Şi daca el, de unul singur, a cutezat să se arunce în primejdie, ar fi ruşine ca noi să dăm înapoi. Deci, înainte, camarazi!

       Farrow se îndreptă spre copac. La stânga acestuia găsi potecuţa indicată de suedez, pe care bălăriile crescură din nou în cele patru zile. Cu arma în mâna dreaptă, căpitanul se folosea de stânga pentru a tăia mărăcinişul. Păşea încetişor, silindu-se să facă zgomot cât mai puţin, in spatele lui veneau George şi Petre, primul cu arma îndreptată spre dreapta desişului, al doilea, spre stingă. La fel făceau şi ceilalţi.

   Deşt aveau numai douăzeci de metri de străbătut, trecu cam multişor până ce ajunseră la vechea albie a fluviului, în care se aflau bulgării de aur. Farrow se opri pe marginea fâşiei largi de nisip albicios si privi cu atenţie. Văzu din nou urmele elefantului şi ale pantofului de femeie, care de data aceasta duceau în desiş; acolo fusese croită o potecă , probabil prin forţa elefantului uriaş.

   Căpitanul privi la dreapta şi la stingă. Albia veche a fluviului era lungă de vreo cincizeci de metri. Fergusson înfipsese crenguţe pe tocul unde găsise bulgării de aur, - erau, după cum spusese el, vreo douăzeci de metri de teren aurifer.

   În afara acestei linii de hotar nu se vedeau urmele elefantului şi ale misterioasei femei, de aceea Farrow spuse tovarăşilor săi:

   — Bănuiesc că se află acum în desişul de dincolo, căci nu-mi prea vine să cred că s-au întors în pădurea asta înfiorătoare şi stau în spatele nostru. În orice caz, trebuie să fim cu ochii în patru. George, transmite ordinul meu mai departe: ultimul om să rămână aici la capătul potecii şi să ţină sub observaţie poteca dinspre fluviu. Să nu-şi întoarcă privirea, chiar dacă s-ar întâmpla să ne luăm la luptă cu cineva, colo în albia cea veche.

   Ultimul din micul convoi era uriaşul Kard. Când Farrow primi răspunsul că noul timonier al submarinului îi va îndeplini ordinul, dădu din cap cu mulţumire. Ştia că se poate încrede cu totul în omul acesta. Păşi încetişor înainte, spre mina de aur, luându-se după urmele elefantului şi ale femeii. Merse până la desişul din partea cealaltă, în vreme ce tovărăşii săi se împărţiră, formând un lanţ scurt care ar fi putut desfide un foc viu asupra monstrului,

dacă acesta s-ar fi arătat.

   Dar totul rămânea liniştit. Soarele începu să dogorească cu putere pe mica întindere de nisip formată de vechea albie a fluviului. Farrow puse o santinelă la poteca ce ducea în pădure şi care părea să fie croită de curând. De partea cealaltă, stătea Kard de pază; în felul acesta căpitanul făcuse totul pentru a-se apăra împotriva unei eventuale surprize.

   Liniştit oarecum, el începu să scormonească nisipul şi în aceeaşi clipă scoase o exclamaţie de uimire, căci ieşiseră la iveală o mulţime de bulgări de aur, mari şi strălucitori.

   Ceilalţi se puseră şi ei imediat la lucru. Rămaseră cu ochii holbaţi văzând comorile ascunse sub pătura subţire de nisip. îşi învinseseră încă emoţia şi începură să umple căldăruşele de pânză pe care le luaseră cu ei, şi care serveau de obicei pentru aducerea apei de băut.

   În mai puţin de o jumătate de ceas, cele nouă căldăruşe fură pline până-n vârf. Căpitanul zise încetişor prinţului şi lui Brun:

   — Comoara pare să fie atât de bogată încât nici n-am putea-o transporta dintr-odată.. Probabil că vom fi nevoiţi sa mai venim de câteva ori aici, caci ar fi păcat să lăsăm să se piardă aici atâta bogăţie.

   — Sunt si eu de părere că va trebui să venim de cel puţin trei ori, zise Brun. Cred, insă, că de fiecare dată, primejdia va fi tot mâi mare. Acum, probabil că femeia misterioasă si proprietarul elefantului, chibzuiesc cum ar putea mai lesne să ne facă inofensivi, si dacă ne întoarcem, desigur că ne vor întinde o cursă.

   — Ai dreptate, dragă Brun, răspunse Farrow. Dar tot trebuie s-o facem, căci i-am făgăduit lui Fergusson că vom exploata mina pentru el, şi prin „exploatare" am înţeles scoaterea întregii cantităţi de aur care se găseşte aici.

   — Fireşte, domnule căpitan, nici nu poate fi altfel, replică Brun. Propun să trimitem doi oameni cu căldăruşele la bărci. Unul din ei va trebui să rămână acolo să păzească comoara, şi cred că cel nimerit pentru treaba asta este Serton.

   — Bine, zise căpitanul, fie! Dar repede, ca să putem pleca cât mai curând.

   Serton - un marinar mărunţel la stat, dar foarte curajos şi iscusit, - se puse imediat pe treabă, împreună cu un camarad deal său. Când isprăviră, el rămase pe malul fluviului, ca să păzească bărcile cu preţioasa încărcătură.

   Erau acum trei santinele si ceilalţi şase trebuiau să muncească de zor, ca să umple din nou căldăruşele. Nu fura tulburaţi de nimic, dar tocmai liniştea aceasta ciudată nu prevestea nimic bun.

   În scurt timp, căldăruşele erau pline şi doi marinari le transportau la bărci. Apoi începu ultima serie din ziua aceasta şi când fură gata, căpitanul dădu comanda de plecare. Fiecare luă o căldăruşă, numai Petre şi doi marinari luară câte două. Drumul scurt până la bărci fu făcut în grabă, aurul fu golit lângă celălalt şi îndrăzneţii marinari se îmbarcară.

   Prima barcă se îndepărtase tocmai de ţărm, când răsună din deşert, la vreo cincizeci de metri numai, răcnetul fioros al elefantului.

   — Daţi-i drumul, băieţi!, strigă Farrow. Să nu tragem acum, căci îl putem întărită mai mult. Repede, repede!

   George şi Petre puseră mâna pe lopeţi, dar nu izbutiră să mişte barca încărcată cu aur. în clipa următoare se şi auzi foşnete şi trosnituri in desiş, răgetul monstrului sfâşie văzduhul, de data aceasta atât de înfiorător, încât marinarii din celelalte bărci - care fuseseră târâte de curent o bucată bună - încetară să vâslească şi priviră îndărăt.

   Văzură ivindu-se ta desişul întunecos o masă cenuşie, uriaşă, care culca la pământ, ca nişte spice subţiri, ramurile de grosimea unui braţ omenesc. Colţii încovoiaţi la vârf străluceau de albeaţă şi cu trompa ridicată, elefantul se năpusti spre barcă.

   Petre si George îşi dublară forţele si tocmai în clipa când unul din picioarele dinainte ale monstrului biciui apa. Barca îşi luă vânt spre mijlocul fluviului.

   Dihania scoase un răget fioros si ochii-i mici şi scânteietori se aţintiră cu furie asupra bărcii care-i scăpase în ultimul moment.

   Acum ar fi fost poate cel mai nimerit prilej să-l doboare, marinarii respectară însă porunca dată de căpitan, să nu tragă într-unsul. Farrow avea şi dreptate, căci dacă primele gloanţe nu-l nimereau mortal şi elefantul era numai rănit, ar. fi avut de furcă la înapoiere cu un duşman înverşunat, mult mai primejdios decât cel mai inteligent om.

   George se uită cu părere de rău îndărăt la monstrul cenuşiu, care nu-şi dezlipea privirea fioroasă de la barca lor. Deodată, însă, răsună un strigăt argintiu - neîndoios, de femeie - colosul se întoarse cu iuţeala fulgerului si dispăru ca un şarpe în desiş.

   — Oh, tată, a fost o privelişte cum n-am mai întâlnit! exclamă el cu multă însufleţire. Nu mi-aş fi închipuit că un elefant poate fi atât de fioros. Acum mi-am dat şi eu seama că sunt printre cele mai primejdioase de pe pământ. Nici nu-ţi vine să crezi că un trup atât de uriaş e ta stare să alerge aşa de repede. Dar de ce nu ne- ai lăsat să tragem în el? Poate că l-am fi putut doborî: Tată... o fi prostie ceea ce voi spune... am, însă, presimţirea că mă paşte o

mare primejdie din cauza acestui elefant.

   — În cazul ăsta vei rămâne pe submarin când ne vom întoarce noi aici, zise Farrow. Presimţirile tale s-au dovedit întemeiate întotdeauna şi de vreme ce putem înlătura primejdia, nu ştiu de ce n-am făcut-o.

   — Nu, tată, strigă tânărul, nu cred să-mi faci ruşinea asta. Am luat parte de la început la expediţie şi trebuie să rămân până la capăt. Te rog să nu cauţi să mă împiedici, căci atunci voi veni pe ascuns, cum a făcut prinţul Ghasna.

   — Bine, băiete, răspunse căpitanul, dar trebuie să-ţi mărturisesc că sânt foarte îngrijorat de tine. Mă bate gândul să lăsăm în plata Domnului mina, căci am luat destul aur ca să-i asigurăm lui Fergusson o viaţă fericită cu aleasa inimii sale. Totuşi parcă nu-mi vine să-mi calc cuvântul... De ce să rămână nefolosit atâta aur, în loc să fericească cine ştie câţi oameni sărmani? Bine, George, vei veni cu noi, e mai bine dacă te voi avea sub ochi. Îţi pun o condiţie, însă; să fii cu cea mai mare băgare de seamă şi să asculţi de poveţele mele. Făgăduieşti?

   — Da, tată, făgăduiesc. Nu ştiu de ce, dar pe lingă presimţirea că monstrul acela îmi pune viata în primejdie, mai presimt că voi izbuti să iau colţii lui, ca trofeu.

   — Să tragem nădejde că aşa va fi, răspunse căpitanul, zâmbind. Daţi-i drumul, băieţi!, strigă el spre celelalte bărci. Avem cale lungă înaintea noastră.

   Marinarii începură să vâslească cu putere, ajutaţi de curentul apei. Pentru înapoiere aveau nevoie numai de cinci ceasuri, şi ajunseră la îmbucătura, fluviului, tocmai când apunea soarele. Din depărtare zăriră submarinul, în turnul căruia stătea Rindow, fluturând batista.

   Puseră la loc sigur aurul, a cărui valoare ar fi îngăduit la doi oameni să trăiască în belşug până la sfârşitul vieţii, numai din dobânda lui şi să mai facă mult bine semenilor lor.

   Fergusson dormea adânc. Căpitanul convocă atunci un sfat în cabina sa. Era de fată: prinţul Ghasna, Rindow, Bertram, Brun, Hagen şi George. Afară de primul ofiţer, doctorul şi inginerul, toţi ceilalţi şi-au dat seama cât de primejdioasă era expediţia la mina de aur. Acum, căpitanul vroia să audă si părerea celorlalţi, dacă să se înapoieze la mină, odată sau chiar de două ori, după cum hotărâse el.

   IV

   O AVENTURĂ GROZAVĂ

   Ascultară in tăcere povestea lui Farrow, apoi Rindow spuse:

   — Regret din suflet, domnule căpitan, că sunt nevoit să rămân pe submarin. Părerea mea este că trebuie să vă întoarceţi în mină, până când o veţi goli de tot. Poate că veţi izbuti să doborâţi elefantul si să descoperiţi cine sunt femeia si bărbatul aceia misterioşi, care Împreună cu „Rogue"-ul lor fac nesigur tot ţinutul. Eu as merge cu plăcere, dar nu vreau să-l silesc pe camaradul meu Brun să rămână aici. Ce părere ai dumneata, dragă Hagen?

   — M-aş duce şi eu bucuros cu căpitanul, dar cred că voi fi mai de folos la bord, în cazul când expediţia cea nouă va sfârşi rău. Atunci n-ar fi nimerit altul aici, care sa cunoască atât de bine rostul submarinului in cazul când vom fi nevoii să ne întoarcem la „Insula Odihnei" fără dumneata, domnule căpitan. Nădăjduiesc, însă, că asta nu se va întâmpla niciodată. Pe de altă parte, sânt de aceeaşi părere cu Rindow, că trebuie să scoatem tot ce se află în mină, ca să nu v-o ia alţi înainte.

   — Din nenorocire nu-l pot lăsa singur pe bolnavul meu, zise si doctorul Bertram, altminteri as merge şi eu cu dragă inimă cu dumneavoastră. Bănuiesc că veţi pleca tot la miezul nopţii. V-aş sfătui atunci să luaţi alţi oameni. E mai bine aşa.

   — Dragă Brun - luă cuvântul Farrow - doctorul are dreptate. Să schimbăm mai bine oamenii de data aceasta. De fapt, e vorba numai de doi, căci afară de mine, George, prinţul, dumneata şi Petre vor merge şi Serton şi Kard. Ei, dar de ce i-am jigni pe aceştia doi? Pe de altă parte, s-au purtat atât de frumos, c-ar fi necinstit, să le facem o nedreptate. Nu, tot mai bine e să rămânem împreună, ca si ieri.

   — Da, domnule căpitan, şi eu zic aşa, interveni Rindow. Voi da comanda pentru cină, apoi membrii expediţiei se vor putea odihni până la miezul nopţii.

   — Bine, dragă Rindow, zise căpitanul. Dacă va fi să nu ne mai întoarcem, să nu porneşti ia căutarea noastră. Îl vei duce pe Fergusson cu aurul său la Singapore, apoi te vei întoarce pe „Insula odihnei" şi te vei sfătui cu camarazii ce aveţi de făcut pe viitor. Mă bucur că am agonisit atât, încât fiecare din noi îşi are asigurată bătrâneţea.

   — Asta o datorăm grijii ce ne-ai purtat-o dumneata, domnule căpitan, răspunse Rindow, mişcat. Nădăjduiesc, însă, că nu voi fi nevoit să-ţi ascult sfatul.

   — Sper şi eu să nu se întâmple nimic, dar omul trebuie să se gândească la toate. Acum să mâncăm şi noi ceva şi pe urmă să ne odihnim niţel până la miezul nopţii.

   Puţin timp după ivirea zorilor, cele trei bărci ajunseră din nou la

copacul de unde pornea poteca spre mina de aur. De data aceasta, Farrow aşteptă mai mult timp pe malul celălalt al fluviului, până să dea comanda de trecere dincolo.

   Când bărcile se loviră de ţărm, toţi luară puştile in mină şi-şi încordară auzul. O tăcere adânc domnea ta pădure. Nici un zgomot de nicăieri.

   — Înainte, camarazi!, strigă Farrow în cele din urmă. Arătaţi-vă tot atât de viteji ca ieri. Carabinele fie-vă pregătite; avem de-a fiice cu duşmani foarte primejdioşi.

   El luă din nou in fata , dar şovăi puţin înainte de a păşi pe potecă. Aceasta este ceva mai largă acum si fără bălării, căci elefantul călcase totul in picioare.

   Cei douăzeci de metri pe care ii aveau de străbătut prin tunelul de verdeaţă, părură o veşnicie lui Farrow. Când ajunse la albia veche a fluviului se opri şi cercetă din nou urmele. Prinţul Ghasna făcu si el acelaşi lucru, apoi spuse: ;

   — Domnule căpitan, elefantul nu s-a mai întors după atacul plănuit ieri asupra bărcii dumitale. Uite aici, urma lui, e cea mai proaspătă din toate. Putem; deci, să începem lucrul fără grijă.

   — Sunt de aceeaşi părere, spuse Farrow, dar vezi că tocmai lucrul acesta mă pune pe gânduri. Lăsând la o parte elefantul, care nu e decât o unealtă, mă tem să nu fi pus ceva la cale împotriva noastră, bărbatul sau femeia cărora le aparţine monstrul. Aş propune să ne împărţim în două echipe: una să adune aurul şi cealaltă să stea de pază, cu armele pregătite.

   — Nu e rău nici aşa, încuviinţă Ghasna. E de-ajuns dacă cinci vor lucra la scoaterea aurului, iar ceilalţi patru vor sta la pândă.

   — Da, şi vom face cu schimbul. Să înce... îşi rupse vorba, căci George scoase un ţipăt înăbuşit, care se vedea bine că fusese curmat de o putere stranie.

   Tânărul se aflase în spatele prinţului, şi se aplecase odată cu acesta, pentru a cerceta urmele din nisip.

   Deodată însă se încolăci ceva in jurul pieptului său, ceva grozav, înspăimântător. Atunci George scoase ţipătul pe care-l auziseră ceilalţi, dar în aceeaşi clipă simţi o apăsare puternică pe coşul pieptului şi strigătul îi muri pe buze.

   Simţi că este ridicat în sus, mai simţi crengile desişului biciuindu-i trupul, apoi o legănare ciudată, şi când putu deschide în cele din urmă ochii, se văzu cocoţat pe trompa elefantului uriaş, căruia îşi pusese în gând să-i smulgă colţii.

   Monstrul îi apucase trupul în aşa fel încât el stătea acum orizontal. Puşca îi scăpase din mână; avea însă la dânsul revolverele de mare calibru, cu care ar fi putut doborî şi un tigru.

   Duse mâna la brâu, dar se răzgândi repede, îşi spuse că e cu neputinţă să doboare monstrul acesta cu revolverul, oricât de mare ar fi fost forţa gloanţelor. Apoi, se gândi iarăşi că totuşi, dacă ar lipi ţeava de capul elefantului, împuşcătura ar avea efect mortal, deoarece revolverul pe care-l avea el era unul din cele mai moderne şi glonţul provoca o adevărată explozie în trupul în care pătrundea.

   Nu trebuia s-o focă însă, căci în aceeaşi clipă trompa se va încolăci strâns în jurul trupului său, zdrobindu-l.

   George chibzui cu sânge rece. Pentru moment n-avea de ce se teme, căci elefantul l-ar fi putut ucide imediat, dacă ar fi vrut. Probabil că primise poruncă de la unul din stăpânii săi, să-l aducă viu. Trebuia deci, să aştepte evenimentele. Pentru orice eventualitate, ţinea mâna pe patul revolverului:

   Elefantul îl duse prin desiş, apoi ajunse pe o potecă, pe care începu să alerge tot mai repede. Poteca aceasta putea să fie cel mult la zece metri de unde fusese înhăţat el, căci auzea lămurit strigătele de spaimă ale tovarăşilor săi.

   Colosul gonea cu el tot înainte. De multe ori, George era ameninţat să-şi zdrobească de vreun copac, capul, dar cu toată situaţia grozavă în care se găsea îşi păstra judecata limpede şi-şi întipări în minte direcţia încotro gonea fiorosul său duşman.

   Deodată auzi un ţipăt prelung, limpede. Elefantul coti imediat la stânga, străbătu iarăşi un drum scurt prin pădure, apoi se ivi un luminiş larg, în mijlocul căruia stătea o femeie.

   Uriaşul animal îşi încetini fuga, se opri în faţa femeii şi îl aşeză pe George încet, în picioare. Rămase, însă, în spatele său, şi simţi că monstrul ii va nimici imediat, dacă va face vreo mişcare suspectă împotriva femeii.

   Strângând mereu patul revolverului, George examină in linişte figura străinei. Nu văzuse încă în viaţa lui un chip de femeie mai frumos şi mai atrăgător, dar minunaţii ei ochi căprui aveau o expresie care-l nelinişti. Ea izbucni într-un râs scurt şi zise. în limba engleză:

   — Ei, tinere, cum ţi-a plăcut voiajul acesta? N-ai vrea să-mi spui ce căutai pe aici?

   George îi râse în faţă. Inteligenţa lui îi făcea să-şi dea seama că nu va putea scăpa din situaţia ciudată în care se afla decât printr- o atitudine curajoasă.

   — Oh! făcu el vesel, trebuie să mărturisesc că a fost într- adevăr ceva cu totul nou pentru mine. Sistemul acesta de transport e cât se poate de interesant. Elefantul mi-a plăcut mult, doamnă, altfel l-aş fi împuşcat în drum. Dar n-am făcut-o şi din alt motiv: eram curios s-o cunosc pe stăpâna lui, şi acum, când mi-a fost dată fericirea aceasta, trebuie să vă spun că sunt plăcut surprins, căci mă aşteptam să văd vreo malaieză bătrână şi slută.

   Rostind cuvintele acestea el zâmbi amabil tinerei femei, care rămase o clipă încruntată în faţa lui. încet, încet însă, seriozitatea dispăru de pe figura ei şi în cele din urmă zâmbi si ea . George trebui să constate atunci că era nu numai frumoasă, dar si plină de farmec, încât chipul scumpei sale Sanja aproape că păli în mintea lui. Şi dânsul, care înfruntase dihăniile cele mai primejdioase din pădurile Australiei şi nu-şi pierduse cumpătul nici în cele mai grele împrejurări, simţea acum un soi de teamă faţă de vraja acestei femei, care ar fi putut deveni mai periculoasă pentru el decât toate primejdiile prin care trecuse pană acum.

   — Tinere,zise străina, cu glas melodios, te-ai vârât într-o afacere foarte primejdioasă. îmi pare rău de tinereţea dumitale, dar ţi-ai ales singur soarta. Povesteşte-mi totul, spune-mi ce te-a îndemnat să vii aici cu tovarăşii dumitale, poate mai există totuşi, un mijloc de scăpare.

   La ultimele cuvinte, ochii ei căpătară o expresie de tristeţe. în clipa aceea, George îşi dădu seama că femeia era stăpânită de altă forţă, mai puternică decât voinţa-i de fier. O privi cu sinceritate şi întrebă:

   — Cine este bărbatul care a dresat elefantul. Şi care te stăpâneşte şi pe dumneata?

   Frumoasa femeie păli. Ochii i se holbară si în ei lucea o expresie de spaimă nemărginită. Se reculese însă repede, îl privi batjocoritor ţi zise:

   — Tinere, ţi-am spus doar că viaţa dumitale atârnă de un fir de păr. Răspunde, deci, la întrebarea ce ţi-am pus: de ce ai venit aici?

   — N-am nici un motiv să mint, răspunse George, râzând. Căutam aur, am descoperit fluviul acesta, am încercat apa şi deoarece am constatat că e bogată în zăcăminte aurifere, am pornit in susul ei. Cotul ascuţit al fluviului ne-a atras atenţia şi debarcând, tatăl meu a dat de o potecă îngustă care pornea de lângă un tamarin. Am urmat-o şi astfel am ajuns la mina de aur. Asta-i tot ce am de spus. Mă miră numai că ai pus elefantul să mă răpească. E a dumitale mina de aur? Dacă ar fi fost aşa trebuia să închizi claimurile şi noi nu le-am fi atins.

   George o privi cu un aer de imputare şi misterioasa femeie rămase cam buimăcită, neştiind ce să răspundă, căci prizonierul ei îşi jucase rolul de minune. îşi muşcă buzele cu dinţii ei ca mărgăritarele, apoi spuse cam îmbufnată.

   — Fie şi aşa, dar tot una e. Urmează-mă! Bagă-ţi în cap, însă,

că deşi te lauzi cu revolverele, eşti hărăzit morţii în clipa când vei face un singur gest suspect. Boha, elefantul nostru, va păşi în spatele dumitale şi te va zdrobi cu trompa dacă vei cuteza să scoţi numai arma. Şi acum urmează-mă!

   Se întoarse şi porni sa străbată luminişul fără sa se mai sinchisească de George. Acesta nu se prea simţea în largul său. Femeia, ta puterea căruia căzuse, dovedea un curaj şi o siguranţă de sine care îl uimeau. Ştia doar că el ar fi putut-o împuşca in orice clipă, înainte chiar ca elefantul să-l poată prinde cu trompa.

   Trebuie să fi fost rău învrăjbită cu viaţa, de vreme ce era aşa de nepăsătoare. Sau poate se simţea atât de puternică, încât nu-i dădea nici o atenţie. La gândul acesta George fu cuprins de mânie, fără voie trase puţin revolverul afară, dar în aceeaşi clipă, trompa se încolăci atât de puternic în jurul pieptului său, încât îşi simţi braţele paralizate şi scoase un geamăt de durere.

   — Se vede că ai făcut o mişcare neprevăzută, spuse ciudata femeie, întorcându-se şi aruncând spre el o privire fugară. Îmi făgăduieşti să mă urmezi fără gânduri ascunse?

   George n-avea încotro şi dădu din cap. Femeia strigă atunci elefantului câteva cuvinte şi acesta îi dădu imediat drumul din strânsoare. Acum îi trecuse într-adevăr pofta să scoată revolverul şi ca un câine credincios o urmă pe străină. La capătul luminişului se făcea o deschizătură în peretele de verdeaţă. Era o potecă îngustă şi întortocheată, croită, probabil, de Boha. Merseră vreo sută de metri prin pădure, apoi se ivi iarăşi un luminiş in mijlocul căruia se apărea colibă de bârne joase.

   — Acolo, locuieşte el, zise femeia, îndepărtându-se uşor. Şi-a clădit singur coliba, cu ajutorul elefantului care-i aducea buştenii. Va trebui ii te explici faţă de el . Dumnezeu să-ţi vină in ajutor!

   George se simţi cam neliniştit. Cine putea să fie acest „E l " d e care părea să-i fie atât de frică frumoasei necunoscute? Zâmbi fără să vrea, căci se gândi la indianul fioros care stăpânise în „Satul groazei" .Poate că si aici era unul la fel, care prin forţa hipnotică a privirii sale, ţinea în puterea lui pe femeie si pe elefant.

   — Nu râde, îi şopti străina, cu un accent de teamă ta glas. Dumneata nu-l cunoşti. E grozav, atât îţi pot spune.

   — În definitiv, mai mult decât un om nu poate fi, răspunse George, cu nepăsare. O scot eu la cale cu el, n-avea grijă!

   — E un demon... murmură ea. Oh!,uite colo...

   George trebui să se stăpânească, pentru a nu izbucni in râs. „Demonul" de care femeia avea atâta frică, era o stârpitură de bărbat, urât foc şi cu ochi mici, aproape stinşi. Tânărul se gândi în sinea lui că l-ar putea nimici cu un singur pumn pe individul acesta. Numai de n-ar fi stat in spatele lui elefantul, gata în orice clipă să-şi încolăcească şi să-l zdrobească, întocmai ca o jucărie. Probabil că într-unsul stătea puterea acestui omuleţ ce stăpânea pachidermul, care-i înlocuia de zeci de ori forţele ce-i lipseau.

   Liniştit şi cu privirea rece îl măsură pe George, apoi spuse cu glas tăios:

   — Băiete, îmi pare rău de tinereţea dumitale. Dar cine te-a pus să vii încoace? Ce căutai la mina de aur? Un altul a descoperit-o, cel mai mare duşman al meu, dar pe care Boha l-a dat gata, cum va face şi cu dumneata. De ce ai venit prin ţinuturile acestea cu tovarăşii dumitale? Vor trebui să moară cu toţii, căci asta e hotărârea mea nestrămutată.

   — Prea lesne nu va fi să-i dai gata pe tovarăşii mei, răspunse George, cât se poate de liniştit. Nici cu mine n-ai sfârşit încă. Şi drept să-ţi spun, nici nu prea mi-e frică, deşi simt în spatele meu răsuflarea lui Boha. Eu nu ţi-am făcut nimic şi nu ştiu de ce vrei să mă omori.

   — Vorbeşti cu mult curaj, si asta-mi place! zise bătrânul. Cei mai mulţi pe care i-a ucis Boha au cerşit îndurare şi au răcnit de groaza morţii. Erau înspăimântaţi cu toţii, tot aşa ca şi femeia asta, care iubeşte pe cel mai mare duşman al meu şi pe care l-a urmat încoace. Ha!, ha!, ha!, am văzut-o prăbuşindu-se de durere când i-am dat veste, că Boha l-a înhăţat pe Fergusson al ei, Minunat animal Boha al meu! Unul din colţii săi era înroşit de sângele suedezului.

   George holbă ochii când auzi vorbele străinului. Femeia aceasta frumoasă era, aşadar, logodnica lui Erik Fergusson, care zăcea grav rănit în submarin. De la ea veneau deci scrisorile pe care curajosul explorator le purta cu dânsul?

   Cum de ajunsese dânsa din Suedia tocmai aici, în pădurile sălbatice ale Sumatrei? Şi cum de căzuse în puterea acestui individ, care-l considera pe Fergusson drept cel mai mare duşman al său?

   — Bătrânul văzu uimirea lui şi izbucni în râs.

   V

   O LUPTĂ ÎNGROZITOARE

   — TE SURPRINDE, tinere, zise el apoi, că o vezi pe logodnica duşmanului meu alături de mine, o sclavă in mâinile mele? Nu trebuie să te miri prea mult, căci te aşteaptă aceeaşi soartă. Uite ce e, m-am hotărât să nu te ucid deocamdată. Vei mai rămâne în viaţă până voi goli mina de aur, căci vreau să m-ajuţi la treaba asta. Trebuie să-ţi mărturisesc că-mi placi mult pentru curajul cu care înfrunţi primejdia. Dar poate că n-ai mai fi atât de îndrăzneţ, dacă ai fi văzut si dumneata, cum a văzut fata asta, în ce fel execută Boha o sentinţă de moarte dată de mine.

   Spunând acestea, ochii pe jumătate închişi ai bătrânului se deschiseră brusc şi focul dintr-unşii îl făcu pe George să se cutremure. îşi dădu seama lămurit că omul, în puterea căruia se afla, era stăpânit de o idee fixă, care-i tulburase mintea.

   Presupunerile sale fură confirmate în curând de cuvintele bătrânului:

   — O urăsc pe Helga Svenson, pentru că mama ei m-a respins, căsătorindu-se cu bogatul si frumosul Svenson şi şi-a bătut joc de mine, pentru că eram urât şi sărac. Oh!, dar cu toate astea am izbutit, am adunat mormane de aur, am colindat lumea întreagă cu Boha al meu, veşnic cu ura in suflet pentru această femeie şi copila ei. Am pus s-o spioneze pe fată şi astfel am aflat că iubeşte pe Fergusson. Şi atunci ura mea s-a îndreptat şi asupra lui. L-am urmat pretutindeni unde se ducea să caute aur, pentru a-i putea asigura Helgii o viată fericită. Aici a dat de o comoară, dar eu l-am nimicit. În vreme ce se afla te Singapore am atras-o pe Helga te puterea mea, folosindu-mă de o radiogramă falsă. Pe când pleca de la Singapore, la Benkoelen, el nu ştia că eu sunt cu dânsa pe acelaşi vapor. Sărăcuţa de ea! Se temea de Boha al meu, te cuşca căruia am vârât-o. Ha!, ha!, ha!, şi când te gândeşti că afurisitul acela de Fergusson a fost la reprezentaţia pe care am dat-o la Benkoelen cu elefantul meu! Nici nu bănuia că logodnica lui, de dragul căreia îndurase toate mizeriile, se afla în apropiere. Şi ea n- avea curajul să strige, căci văzuse la Singapore cum Boha zdrobise un malaiez care a vrut să mă jefuiască. Dorul meu de răzbunare nu se va potoli atâta vreme cât mai trăieşte Sonia Svenson, femeia care mi-a căşunat cele mai grozave chinuri pe care le poate îndura un om. Îi voi arăta bogăţiile pe care le-am agonisit, şi în acelaşi timp va vedea cât de nenorocită a ajuns fiica ei. Ha!, ha!, ha!

   George se înfioră. Bătrânul acesta era groaznic în nebunia lui. El îşi dădu seama că era prea slab să se poată împotrivi elefantului care asculta de poruncile stăpânului cu sufletul bolnav de o ură neîmpăcată. Dar după ce chibzui câteva clipe se simţi uşurat. Era vorba doar ca să mai fie lăsat în viată câtva timp, ca sclav al bătrânului suedez şi al elefantului său. în felul acesta nădăjduia s-o elibereze pe tânăra fată din mâinile nebunului şi s-o ducă logodnicului ei. Ar fi vrut să-i spună că Fergusson trăieşte, dar, deocamdată nu trebuia s-o facă, pentru a nu atrage furia bătrânului asupra sa. O grijă mare puse stăpânire pe el. Tovarăşii se vor lua desigur după urmele elefantului şi dacă s-ar ivi pe neaşteptate în luminiş, viata lui ar fi în mare primejdie, căci la porunca stăpânului, monstrul îl va înhăţa cu trompa, zdrobindu-l ca pe o nucă.

   Bătrânul părea să-i fi ghicit gândul, căci izbucni în râs şi zise:

   — Tinere, probabil că tovarăşii tăi vor căuta să-ţi descopere urma. Boha, al meu ar putea să-i atace pe una din potecile din pădure, dar atunci ar însemna să rămân singur cu dumneata şi trebuie să-ti mărturisesc că nu mi-ar fi deloc plăcut, căci eşti mult mai puternic ca mine. Aşadar, te voi pune întâi la adăpost, apoi voi trimite pe Boha în întâmpinarea prietenilor tăi. Întoarcete şi întinde braţele la spate! Fă cum îţi spun, altminteri te aşteaptă trompa elefantului!

   George îşi dădu seama că n-avea încotr-o. Se întoarse repede, aruncă însă tinerei fete o privire încurajatoare, care trezi în frumoşii ei ochi o expresie de bucurie. Supus, întinse braţele la spate şi simţi imediat o curea de piele strângându-i încheieturile mâinilor. Bătrânul trăgea din toate puterile de capetele curelei, dar George râdea în sinea lui. El îşi încorda muşchii cât putea de tare şi în felul acesta nădăjduia să se poată elibera lesne mai tâ rziu.

   Bătrânul trebuia să fi fost prea orbit de nebunia lui, altfel ar fi observat şmecheria lui George. El îşi închipuia că-i legase mâinile cum nici nu se putea mai bine, când colo era de ajuns o singură smucitură pentru ca tânărul să fie iar liber.

   — Aşa, băiete, zise el apoi, acum te am la mână şi mă pot lipsi de Boha. Vei sta deocamdată ta coliba mea, iar fata va sta lângă mine, altfel e pericol să se îndrăgostească de d-ta şi să te dezlege.

   Îl împinse pe George în colibă, care era foarte primitiv mobilată. O foaie de cort o despărţea în două şi în încăperea din fiind era un culcuş pe care dormea, desigur, tânăra fată. Bătrânul închise uşa şi o propti pe dinafară cu o bârnă groasă. îl strigă apoi pe Boha care se întoarse imediat şi începu să gonească pe drumul pe care venise cu George. George se puse îndată pe lucru, ca să- şi slăbească legăturile. Răsuci braţele de câteva ori încoace şi încolo şi în curând avu mulţumirea să-şi tragă afară mâna dreaptă. Acum era liber, înarmat cu un pumnal şi două revolvere, gata să-l înfrunte pe bătrân.

   Tovarăşii săi se aflau ta mare primejdie şi in primul rând tatăl

său, care va porni cel dintâi după elefant. Trebuia să facă ceva pentru a împiedica nenorocirea. Cu băgare de seamă vârî cuţitul ta crăpătura uşii, împinse la o parte bârna, apoi deschise uşa şi privi afară. Bătrânul suedez se aşezase pe un trunchi de copac, încordându-şi auzul spre pădure. Aştepta, desigur, clipa când va răsuna ţipătul vreunui tovarăş de-al lui George, înhăţat de elefant.

   Tânărul se simţi cuprins de o furie fără margini, amestecată cu îngrijorare pentru tatăl său. Văzu lângă bătrân pe logodnica lui Fergusson, care-şi plângea, desigur, iubitul pe care-l credea mort. Se furişă încetişor din colibă şi păşi ta vârful degetelor spre bătrân. Când ajunse la trei metri de el, Helga se întoarse brusc, îl zări şi scoase un ţipăt de spaimă.

   Cu iuţeala fulgerului bătrânul se întoarse şi el, holba ochii la George care se pregătea tocmai sa se năpustească asupra lui si izbucni într-un strigăt fioros. Tânărul ştia că prin acest strigăt îşi chema elefantul, ştia că-l aşteaptă o moarte grozavă, dacă pachidermul îl va surprinde în luminiş cu mâinile dezlegate. El îşi calculase bine săritura, dar şi bătrânul fusese destul de sprinten. Acesta se feri, scoase încă odată strigătul înfiorător, apoi alergă spre colibă, făcând un ocol in jurul lui George:

   Acesta îi tăie însă drumul. Avusese de gând să-l lege pe bârna, dar acum nu mai avea timp pentru asta, căci elefantul putea să se ivească oricând.

   Trebuia, deci, să-l facă inofensiv cat mai repede pe bătrân. Îl ajunse aproape de uşa colibei, trase repede revolverul de la brâu şi izbindu-l cu patul in cap, îl culcă la pământ. în aceeaşi clipă se auzi din pădure mugetul înfuriat al elefantului. George simţi un fior străbătându-i trupul, căci lupta ce se anunţa putea să sfârşească tragic. Înainte de toate trebuia s-o apere pe tânăra fată, care stătea ca împietrită, privindu-l cu ochii măriţi de groază.

   — Vino repede, domnişoară Svenson, logodnicul tău e în viată şi se află pe vasul nostru. Vino repede, trebuie să trăieşti pentru el, după cum trăieşte şi dânsul pentru tine. Boha l-a rănit numai.

   Helga Svenson părea că se trezeşte dintr-un vis. Rimase câteva clipe cu gura deschisa, apoi strigă:

   — E adevărat ce-mi spui? Erik al meu trăieşte? Nu mi minţi oare? Erik, e in viaţi?

   — Da, e în viată, domnişoară! strigă George, enervat. Hai odată; altminteri se alege praful de noi; Repede, repede, uite ci vine Boha!

   În vreme ce vorbea cu fata, el cercetase cu privirea în juru-i si găsească un drum salvator. Mugetul elefantului se auzea acum aproape de tot si în câteva clipe va fi In luminiş.

   George privi la colibe şi-şi spuse ci acolo e singura scăpare. Ea era construită din trunchiuri puternice, pe care nici fiorosul pachiderm nu le va putea desprinde.

   Helga Svenson alergi spre el. De-abia acum părea să fi priceput ce-i spusese tânărul şi în vreme ce goneau alături, fi strigă:

   — Trăieşte într-adevăr, Erik? O, Dumnezeule, cât eşti tu de bun!

   George nu avea timp de vorbi. Ajuns în fata colibei, el îşi dădu

seama ca cel mai bun refugiu ar fi pe acoperiş. De acolo se putea apăra împotriva monstrului până vor sosi tovarăşii săi.

   Câteva bârne scurte se aflau prin apropiere, în toată graba, George sprijini una de acoperiş, apoi întinse fetei mâna si strigă:

   — Repede, repede, domnişoară Svenson!

   Când tânăra fată îşi puse piciorul pe bârnă, elefantul îşi scoase capul din desiş.

   Încordându-şi toate puterile, George o aruncă pe fată pe acoperiş, apoi îşi făcu şi el vânt. Bârna cu ajutorul cărei urcaseră căzu la pământ, dar în aceeaşi clipă fu apucată de trompa elefantului şi azvârlită cu furie în interiorul colibei, care se cutremură din temelii.

   Isteţul animal îşi roti privirea în jur şi văzu pe stăpânul său stând nemişcat în iarba luminişului. Mugi înfiorător, scurt şi răguşit, apoi se năpusti cu iuţeala fulgerului spre trupul fără viată,

   George scoase revolverul, ţinti spre capul monstrului şi trase.

   Boha izbucni într-un răget de durere, dar nu se abătu de la ţinta pe care o urmară. Înainte ca George să fi putut trage a doua oară, el apucă trupul omuleţului, îl ridică în sus ca pe un băţ de chibrit şi-l azvârli la o depărtare de vreo douăzeci de metri.

   — Domnişoară Svenson, nu trebuie să te mai temi de omul acesta, căci şi-a primit pedeapsa, zise George, calm. Acum, însă, e vorba de viaţa noastră.

   De-abia rostise cuvintele acestea, şi coliba se cutremură sub izbitura grozavă a elefantului. Boha se năpustise asupra uşii, cu gândul probabil, să distrugă tot ce mai era în jurul său.

   George trebui sa se tină cu mâna stingă, iar că dreapta o strânse la pieptul său pe Helga Svenson, ca să nu se rostogolească.

   Boha se răsuci la loc, privi repede ta sus, apoi se năpusti din nou asupra uşii. Coliba se aplecă înainte şi tânăra suedeză fii smulsă de la braţul tânărului şi azvârlită la mare depărtare.

   Pentru moment, George nu putea să-i vină in ajutor, căci trebuia să se apere singur împotriva elefantului furios, care căuta să-l apuce cu trompa.

   Ţinându-se cu mâna ştangă de crengile acoperişului colibei,

care se apleca tot mai mult, el întinse dreapta cu revolverul până aproape de capul monstrului şi trase de două ori. Rezultatul fu altul decât se aşteptase: coliba se prăbuşi cu zgomot şi George căzu înăuntru. în ultimul moment zări printr-o crăpătură capul uriaş al lui Boha, trase încă două gloanţe, dar ta aceeaşi clipă simţi trompa încolăcindu-se în jurul pieptului său şi fu tras afară cu atâta violentă, încât avu impresia că trupul i se frânge in două. Acum atârna in aer şi în vreme ce Boha căuta să-l salte pe spate, el îi lipi revolverul de tâmplă şi apăsă cu iuţeala fulgerului pe trăgaci, de două ori. În clipa următoare simţi o izbitură, apoi zbură ta aer deasupra luminişului, dar căzu, din fericire, într-un tufiş, ale cărui ramuri erau dese. Elefantul nu se dăduse bătut. George fi văzu năpustindu-se din nou spre el şi atunci ridică ambele două revolverele, trase două gloanţe şi văzu cum Boha se opreşte câteva clipe, cu sângele şiroindu-i pe frunte şi de-a lungul tâmplelor, pentru ca apoi să se repeadă iarăşi la prada lui.

   Helga Svenson, care se afla lângă coliba dărâmată, sări în picioare şi strigă:

   — Unde-i Erik al meu, unde-i Erik al meu? - Boha uită de George, se întoarse repede cu o iuţeală de necrezut se năpusti spre fată.

   Tânărul îşi dădu seama că tânăra fată era pierdută, dacă nu va interveni el in ultima clipă.

   Se lăsă la pământ de pe crengile unde-l zvârlise elefantul, ţinti cu mâna sigură şi trase primul glonţ în trupul fiorosului duşman. Un şuierat ca de locomotivă ieşi din gâtlejul lui, se opri la câţiva paşi de fată, se întoarse repede, îl zări pe George şi cu un muget de furie se năpusti spre el, Fără voie tânărul făcu un pas îndărăt, se lovi de un trunchi de copac, şi căzu la pământ, in vreme ce Boha îşi întindea trompa spre el.

   George nu se dădu insă bătut. Ridică din nou revolverele şi trase în trupul cenuşiu al elefantului. Ştia că gloanţele care ie trăsese asupra lui Boha trebuiau neapărat să-l ucidă, dar înainte de a muri, uriaşul pachiderm avea tot timpul să-l ucidă.

   Trompa enormă se lăsase asupra lui, li atinse gâtul, o clipă doar si se va încolăci cu putere.

   Deodată detunară două, trei împuşcături. George îşi dădu seama imediat că erau împuşcături de carabină. Tovarăşii săi credincioşi sosiseră.

   Auzi urletul lui Boha, un urlet înfiorător. Se ridică repede în capul oaselor, văzu masa cenuşie a elefantului străbătând luminişul si îndreptându-se spre poteca din care tocmai ieşeau tatăl său, Petre, prinţul Ghasna si Brun.

   În aceeaşi clipă, detunară alte patru împuşcături de carabină. Boha mugi înfiorător, se clătină pe picioarele-i enorme, apoi se lungi încetişor, scormoni pământul cu trompa si... rămase nemişcat.

   George se ridică cu greu. Niciodată nu fusese atât de aproape de moarte. Picioarele îi tremurau pe când se îndrepta spre tatăl său. Privi o clipă trupul enorm al elefantului, apoi zâmbi şi zise:

   — Tată, am avut mare noroc. Domnişoara de acolo este logodnica lui Fergusson. A fost răpită de un bătrân pe care l-a ucis propriul său elefant. Mă bucur foarte mult, că putem face fericiţi doi tineri.

   — George, răspunse căpitanul cu glas tremurător de emoţie, nici nu-ţi poţi face idee cit am suferit cu toţii, în clipa când am văzut că te-a înhăţat elefantul. Sărmanul meu băiat, prin câte ai trecut.

   Petre, prinţul, Brun, şi toţi ceilalţi îl înconjurară pe George, fiecare vrând să-i strângă mâna, dar el se feri şi arătă spre Helga Svenson:

   — Tată, spune-i şi tu că Erik Fergusson e la noi şi că se va face sănătos.

   Tânăra fată izbucni în lacrimi de bucurie, când căpitanul îi confirmă spusele lui George. Era aproape să leşine, dar bătrânul o luă de mână şi o duse spre fluviu. Petre, ajutat de câţiva camarazi, scoaseră colţii de fildeş ai elefantului. Alţi patru marinari săpară o groapă, în care aşezară trupul bătrânului, care căzuse victimă propriei sale răutăţi.

   Helga Fergusson trebui să-şi mai înfrângă câtva timp nerăbdarea, până ce mina de aur fu golită de preţiosul ei conţinut. Când se lăsă întunericul, bărcile se desprinseră de la mal şi porniră în josul fluviului. După cinci ceasuri de drum ajunseră la submarin şi Helga leşină de-a binelea de data aceasta, când căzu în braţele iubitului ei logodnic.

   Aurul scos din mină le asigura un viitor lipsit de griji şi căpitanul îi aduse la Singapore pe bordul minunatului său „Dox" .

SFÂRŞIT

Volumul 18

DESCOPERIREA DOCTORULUI JELLOT

   TAINA DE PE FUNDUL MĂRII

   MAI DE VOIE, mai de nevoie, Farrow si tovarăşii săi consimţiri să debarce la Singapore. Cănd Fergusson, care în timpul drumului se însănătoşise aproape complet, îl rugă atît de mult să rămînă cîteva zile oaspetele său şi al logodnicei sale, încît în cele din urmă căpitanul se văzu nevoit să primească invitaţia, cu toată primejdia ce însemna pentru el şi ai săi rămânerea pe uscat.

   Submarinul stătea, fireşte, într-un loc izolat, departe de port. În timpul nopţii, căpitanul, George, doctorul Bertram, Fergusson, logodnica sa şi Petre, coborâseră pe uscat, iar aurul extras din mina descoperită de suedez a fost trasportat şi el în trei bărci de aluminiu.

   Înainte de a pleca spre Sumatra, Fergusson locuise în hotelul unui compatriot, Lindgrave Home. Hotelierul era un om tăcut şi vrednic de încredere. Nu puse nici o întrebare când văzu pe suedez sosind cu însoţitorii săi, îi ajută să ascundă aurul în pivniţa casei şi procură pentru Farrow şi însoţitorii săi, costume tropicale, ca să nu bată la ochi în uniformele lor de marinari.

   Noaptea era aproape pe sfirşite, când Lindgrave ruga pe musafiri să ciocnească un păhărel cu dânsul, ceea ce aceştia primiră cu bucurie.

   Lindgrave cunoştea bine pe căpitan din auzite şi faptele acestuia îl uimiseră şi pe el, ca pe toată lumea, de altfel.

   Fergusson fu nevoit să-i povestească aventurile prin care trecuse, apoi căpitanul istorisi păţania cu elefantul grozav. Când termină, hotelierul zise:

   — E ciudat, domnule căpitan, cum soarta vă rezervă d-voastră numai aventuri, care de care mai interesante. Nici n-aţi scăpat bine de una şi daţi de alta. Uite, de pildă, de-abia aţi avut o aventură ciudată pe Sumatra şi cred că v-aş putea da prilejul să trăiţi una şi mai şi. Mă tem numai că mă veţi lua în râs, când vă voi istorisi despre ce e vorba.

   — Domnule Lindgrave, tocmai lucrurile neobişnuite, cărora nimeni nu vrea să le dea crezare, sânt îndeobşte cele mai serioase, răspunse căpitanul. Viaţa născoceşte romane, pe care nici scriitorul cu cea mai bogată fantezie nu le-ar putea închipui. Te rog stăruitor să ne spui ce ştii şi să fii sigur că n-o să preget o clipă, mai cu seamă dacă o fi vorba de salvarea unor vieţi omeneşti.

   — Da, domnule căpitan, avem aici în Singapore un om, căruia îi

merge numele că e un mare mincinos. De la el am auzit ceea ce vreau să vă povestesc, dar trebuie să vă spun dinainte că nimeni nu-l crede pe James Watson. Eu, însă, îl cunosc tare bine, mai bine decât oricare altul şi ştiu că e un om cât se poate de bun. A îndurat multe în viaţă sărmanul şi din cauza soţiei sale, care l-a înşelat amarnic, a dat în patima beţiei şi a ajuns de rîsul lumii. Păcat de el! Dar nădăjduiesc că va izbuti să redevină ceea ce a fost uitand-o pe femeia aceea ticăloasă. Fireşte că oamenii asa numiţi „onorabili" - care poate sânt mult mai răi decît dânsul - îi întorc spatele.

   Într-o seară era aici la birtul meu şi se apucase să istorisească ceea ce stia, dar toată lumea şi-a bătut joc de el. Nu i-am putut lua în nume de rău că i-a repezit pe uşă pe câţiva dintr-unsii, dar asta a stârnit şi mai mult indignarea şi dispreţul celorlalţi. A doua zi, am stat de vorbă cu el, i-am mărturisit deschis că eu am toată încrederea în el şi l-am rugat să-mi povestească lămurit ceea ce stia. N-am fost în stare să-l înduplec însă, căci bietul om nu putea să uite batjocura din seara trecută. Asta s-a întâmplat acum cinci săptămâni.

   Lindgrave făcu o pauză, sorbi din paharul cu whisky si Farrow se folosi de prilej ca să întrebe:

   — Aşadar, n-ai prea putut afla atunci multe de la dânsul, domnule Lindgrave. Presupun totuşi, că mai târziu tot v-a povestit despre ce este vorba. Te-aş ruga să-mi spui tot ce a istorisit Watson prima oară.

   — Da, da, în seara aceea când a fost luat în râs, intrase cam abătut în cârciumă şi a cerut imediat un pahar mare de whisky. Avea o mutră cu totul plouată şi asta i-a îndemnat pe alţi doi consumatori să-l ia în primire. Atunci el li s-a adresat în felul următor: „Dacă aţi fi văzut voi ce-am văzut eu, aţi bea zece pahare nu unul."

   Fireşte că atât a fost de ajuns ca să stîrnească curiozitatea celor de fată şi la întrebările lor stăruitoare, răspunse că în seara aceea se dusese să pescuiască pe coasta de sud din Singapore. Se ocupa mult cu pescuitul şi căpătase multă îndemânare în meşteşugul acesta; scoate uneori peşti minunaţi pe care îi vinde străinilor amatori de rarităţi. De fapt, din asta şi trăieşte.

   Şi cum vă spuneam, în seara aceea, dacă văzuse licărind o lumină pe fundul mării, într-un loc adânc al coastei, la ieşirea unui golf îngust şi care se adânceşte mult în ţărm. La început credea că e vorba de un peşte mare care se rătăcise pe acolo, dar apoi, observă că era o lumină puternică, ce stătea pe toc. Şi tot privind mai văzu apropiindu-se de lumina aceea... două trupuri omeneşti.

Lumina venea probabil dintr-o ridicătură de teren, poate dintr-o stâncă de corali care se formase acolo. Cele două făpturi se făcură nevăzute în acea stâncă sau ce-o fi fost, dar după câteva minute se înapoiară, îndreptându-se spre golful îngust, lumina misterioasă se stinse brusc şi James Watson o luă la fugă, cuprins de frică. Asta mi-a spus, domnule căpitan!

   — Hm!, toate astea sună într-adevăr ciudat, zise Farrow, mai ales pentru oameni care au venit să bea un păhărel mai mult. Eu, însă, gândesc altfel despre asemenea lucruri, pentru mine nu există nimic imposibil. Pe submarinul nostru avem şi noi reflectoare puternice, care răzbat la mari adâncimi prin apă şi inginerul nostru, Hagen, lucrează chiar la un proiect, care va ingădui, probabil, să părăsim submarinul sub apă, la costume de scafandri. Dacă i-ar fi reuşit asta, s-ar fi putut ca James Watson să ne vadă chiar pe noi acolo, în fundul apei.

   — Vedeţi!, exclamă Lindgrave, mi-am spus-o şi eu că pentru tehnică aproape că nu mai există nimic imposibil astăzi. De aceea am şi căutat a doua zi să aflu mai multe de la el, dar, după cum vă spuneam, omul n-a vrut să scoată un cuvînt.

   — Şi probabil că povestirea lui ciudată a făcut ocolul oraşului?, întrebă Farrow.

   — Fireşte, pretutindeni începuse să se vorbească despre ea şi oriunde se arăta bietul englez, era luat în râs. Timp de două săptămâni a dispărut fără urme şi începusem să-mi spun că a părăsit Singapore, când, exact acum trei săptămîni, apăru iar seara târziu în birtul meu. Erau doar câţiva clienţi în local, dar nici unul nu se mai gândi să-l ia peste picior, căci se temeau de pumnii lui. Avea iar o mutră plouată şi dădu pe gât câteva pahare cu whisky curat. Când ceilalţi clienţi plecară, mă chemă lângă el şi-mi zise liniştit de tot:

   — Lindgrave, poate să-mi schimb eu totul firea, să scap de patima beţiei şi să devin om muncitor, dacă voi izbuti să lămuresc taina asta. Acum două săptămâni mi-ai spus că nu te îndoieşti de vorbele mele. Ei bine, dumitale îţi voi spune totul, dar trebuie să- mi făgăduiesti că nu vei da zvon în ţară.

   — Fireşte că i-am făgăduit şi atunci îmi povesti că văzuse din nou lumina aceea ciudată pe fundul mării; de data aceasta, însă, pe coasta de nord, în timpul celor două săptămâni cât lipsise, se ocupase numai de dânsa şi acum vine ceva care pare foarte ciudat. Cică ar fi văzut cum trei făpturi târau după ei o a patra, de stătură mai mică şi care se zbătea de moarte, în vreme ce se îndreptau spre lumina misterioasă. Dispărură din nou cu toţii în stânca de corali, dar numai trei se înapoiară. Lumina se stinse şi

Watson se grăbi să vină la mine ca să-mi povestească cele văzute.

   — E ciudat, într-adevăr!, făcu Farrow. N-aş putea să-i vorbesc şi eu lui Watson, domnule Lindgrave?

   — De atunci nu l-am mai văzut, domnilor, şi tare mă tem să nu i se fi întâmplat ceva, cu prilejul cercetărilor sale. De aceea v-am şi povestit chestia asta cu adevărat îngrijorat de soarta lui.

   — Ţi-a descris exact local unde a descoperit a doua oară lumina şi întâmplarea misterioasă de pe fundul mării?, întrebă Farrow.

   — Da, chiar foarte exact, dar i-am dat făgăduiala să nu pornesc singur în nici un fel de cercetări într-acolo. De altfel, nici n-aş avea timp, deoarece afacerile mă ţin legat aici. Îmi spunea că pe coasta de nord se află un labirint de insuliţe, iar pe cea dinspre Singapore, te izbeşte la văz un palmier foarte înalt, al cărui creştet este pe jumătate frânt. Cam în faţa acestui palmier, la vreo sută de meţri depărtare, a văzut Watson lumina ciudată în fundul mării.

   — Pentru moment n-avem nimic proiectat, zise Farrow, gînditor, şi chestia asta mă interesează cât se poate de mult. Când mă voi întoarce pe bordul submarinului, voi cere tovarăşilor mei să ne ocupăm de această enigmă, înaintea înapoierii pe „Insula odihnei", cum aveam de gând. Cred că vor primi.

   — Nici nu încape îndoială, zise doctorul Bertram, care ascultase cu interes tot timpul. Poate că voi avea norocul, cu prilejul acesta, să pescuiesc şi câţiva peşti necunoscuţi până acum. Păcat că domnul Watson a dispărut. I-aş fi fost foarte recunoscător dacă mi-ar fi arătat locurile unde se pot găsi exemplarele rare. Se poate, însă, să-l găsim, lucru de care m-aş bucura foarte mult.

   — În cazul acesta nu voi avea plăcerea şi fim mai mult timp împreună, zise Fergusson, cu tristeţe. V-aş însoţi cu dragă inimi în expediţia aceasta, dar mă împiedică rana, care nu s-a vindecat încă .

   — Două zile vom mai rămâne aici, după cum ne-a fost înţelegerea, zise Farrow. Apoi, voi vorbi cu tovarăşii mei şi chiar în noaptea aceea vom face un ocol în jurul coastei de nord. În aceste două zile vom rămâne aici, poate mai aflăm amănunte asupra acestei afaceri misterioase.

   — Voi căuta să iscodesc printre clientii mei, poate c-au aflat ceva nou, zise Lindgrave. Voi proceda însă cu băgare de seamă, ca să nu se nască vreo bănuială că avem motiv să ne interesăm de ea.

   — Bine vei face, domnule Lindgrave, răspunse căpitanul. Îmi pare rău că nu pot sta eu de vorbă cu oamenii, căci se prea poate ca unul să mă recunoască şi i-ar da prin gând să mă trădeze, ca să pună mâna pe premiul oferit pentru prinderea mea. Am, însa, încrederea în dumneata, domnule Lindgrave.

   — Desigur, desigur, domnule căpitan, zise suedezul. Stiu eu cum să aduc lucrurile, ca să nu dau de bănuit. Şi, drept să vă spun, m-am gândit uneori că printre cei ce vin la mine în cârciumă, ar putea fi şi unii care să fie amestecaţi într-un fel sau altul în misterul acesta. Te pomeneşti c-au fost tocmai aceia care s-au grăbit să-l ia în râs pe bietul Watson!

   Puteţi fi fără grijă, voi proceda cum e mai bine.

   — Atunci, ne-am înţeles! zise căpitanul. Dumneata vei căuta să afli cât mai mult de la clienţi, iar eu voi şti să-i conving pe tovarăşii mei să pornim spre coasta de nord.

   Farrow se întrerupse brusc şi privi spre uşă, de unde se auzeau bătăi puternice.

   — Nu vă speriaţi, domnilor, zise repede Lindgrave, o fi vreun client întîrziat, mai bine zis, prea matinal, căci nu mai avem mult până la ziuă. Dacă va fi posibil, fireşte că voi căuta să-l îndepărtez.

   Se îndreptă spre uşă şi întrebă cu glas oarecum aspru:

   — Cine-i acolo?

   Un glas nesigur, de om beat, răspunse:

   — Eu... eu... sânt Lindgrave! John Beats.

   Suedezul se codi o clipă, apoi şopti celorlalţi:

   — Fergusson, stinge lumina de deasupra mesei, Beats ne-ar putea folosi la ceva. Umblă toată ziulica să caute de lucru, de găsit, însă, tot nu găseşte. Pare cam mărginit la minte, dar cu atât mai lesne ne va fi să scoatem ceva de la el. Rămâneti liniştiţi la locurile dumneavoastră, domnilor!

   Când uşa se deschise, întârziatul muşteriu intră clătinându-se pe picioare, se prinde de braţul lui Lindgrave şi izbucni într-un potop de cuvinte bâlbâite prin care îşi exprima bucuria revederii. Suedezul vru să-l aşeze la o masa dintr-un colţ al cârciumii, dar beţivul nu se lăsă nici în ruptul capului, ci ţinea morţiş sa vină la masa unde stăteau ceilalţi.

   — John... John Beats!, se prezentă el, făcând o plecăciune caraghioasă.

   Apoi, se lăsă greu pe un scaun şi strigă:

   — Lindgrave, sa vină un rând. Cred că domnii nu mă vor refuza. Încântat de cunoştinţă, stimabililor!

   Ochii mici, vioi, rătăciră de la unul la altul, şi Farrow avu imediat un sentiment neplăcut. Privirea aceea pătrunzătoare, vie, nu corespundea deloc stării de beţie în care părea să se afle individul, judecând după felul cum se purta. Se prefăcea oare?

   Şi căpitanul era mulţumit că domnişoara Help Svenson, logodnica tânărului suedez salvat de dânsul, se retrăsese în odaia ei, cu atât mai mult cu cât Beats dădu drumul unor înjurături, care nu prea se cuveneau să fie auzite de o tânără fată.

   — Ce mai e nou, domnule Beats?, întrebă Lindgrave, apropiindu-se cu whiskyul comandat.

   Beats mai scuipă o înjurătură, apoi trase din buzunar un obiect mototolit şi-l aruncă pe masă.

   — Ei, Lindgrave, cunoşti asta?

   Hotelierul păli, luă în mână obiectul şi murmură:

   — Seamănă cu şapca pe care o purta Watson.

   — Aşa e, şi eu mi-am spus la fel! Am găsit-o azi după-amiază într-un tufiş de pe coasta de răsărit, lângă un golf adânc care înaintează mult în ţărm. Căutam omizi pentru un colecţionar.

   — Pare să fi stat mult în aer liber, zise Lindgrave, gânditor. Watson n-a mai dat de trei săptămîni pe aici. Hm!, tocmai pe coasta de răsărit, unde spunea el că văzuse lumina aia ciudată! Îţi mai aduci aminte, Beats?

   — Ah, da, ne povestise el o idioţenie de asta într-o seară, râse englezul. Ba ne-a dat şi câte un picior in... mie şi lui Study, pentru că l-am luat în bătaie de joc. Dar e, într-adevăr, un golf strâmt acolo, asta nu se poate tăgădui. Şi şapca tot acolo am găsit-o pe ţărm. Hm! Hm! Care va să zică, Watson s-a cărat de pe lumea asta. Păcat de el, bun băiat a fost! Hai noroc, domnilor, să bem în sănătatea mortului.

   Musafirii îi făcură pe plac. Povestea cu şapca găsită, îi mişcase adânc, însă. Dacă era adevărat ce spunea englezul, însemna că Watson căzuse în mare, unde probabil că peştii se şi ospătaseră din trupul lui.

   Dar Farrow se cam îndoia de asta. Watson spunea doar că văzuse a doua oară lumini misterioase pe coasta de nord. Şi Beats găsise şapca pe coasta de sud. Nu prea se potrivea una cu alta.

   Tresări din gândurile sale, căci avu deodată impresia că ochii lui Beats erau aţintiţi cu încordare asupra lui. Cei doi se priviri o clipă în tăcere, apoi englezul începu să râdă fara motiv şi zise :

   — Îmi pari foarte cunoscut, domnule, da, dar foarte cunoscut. Aş pune rămăşag că te-am văzut undeva. Tot ce se poate, lumea e atât de mare cum spun oamenii! Ha, ha! Dumneata nu mă cunoşti, domnule?

   — Nu, răspunse Farrow. N-am avut încă plăcerea!

   — Aha! Atunci probabil că eu te-am văzut, fără să mă vezi dumneata. Ei, dar asta nu-i un motiv să stricăm prietenia. Hai noroc, domnilor!

   — Beats, interveni Lindgrave, ai făcut ceva cercetări în locul unde ai găsit şapca? Ai descoperit vreo urma după care se poate deduce ca Watson a căzut în apa? Îmi vine greu să cred aşa ceva, căci era bun înotător.

   — Bătaie de inimă! zise Beats, scurt. Negreşit, bătaie de inimă! O fi băut mult şi atunci a căzut în apă şi acolo ia venit rău.

   — Aşadar, n-ai descoperit nici un fel de urmă, Beats?, întrebă încă o dată Lindgrave.

   — Nu, dragul meu, nici un fel de urmă, cum bine spui. Era târziu când am găsit şapca şi trebuia să mă grăbesc, căci mă aştepta clientul cu omizile. Şi nici n-aş fi putut descoperi ceva, căci a plouat mult în ultimele zile şi urmele s-au şters.

   — Cu toate astea eu tot m-aş duce mâine într-acolo, poate că izbutim să-i scoatem cel puţin cadavrul din apă ca să-l îngropăm creştineşte, zise Lindgrave. Atâta lucru merită să facem pentru el, spuneai doar singur, Beats, că a fost un băiat de treabă. Vrei să mă călăuzeşti într-acolo? Nu-ţi cer să faci treaba pe degeaba, ştiu doar că trebuie să-mi câştig pâinea de la o zi la alta.

   — Hm, n-aş avea timp decât mâine după-amiază, zise Beats, şovăind. Mi-am dat întâlnire cu un client..., o afacere mai mare, e rost de câştig bunicel. Dar mîine după-amiază merg cu dragă inimă, aş vrea şi eu să-i găsim oscioarele, sărăcuţul de el!

   — Bine, pe mâine după-amiază, deci, zise Lindgrave.

   II

   TRĂDAREA LUI BEATS

   BEATS SE ADRESĂ acum celorlalţi:

   — Veniţi şi dumneavoastră, domnilor? L-aţi cunoscut pe Watson? Bun băiat a fost, deşi cam avea năravul de a da cu piciorul ta..., ştiţi dumneavoastră unde, ce să vă mai spun! Păcat de el, zău aşa !

   — Noi nu l-am cunoscut, răspunse căpitanul, şi nici timp nu vom avea să luăm parte la cercetări, căci plecăm de abia peste câteva ceasuri.

   — Cum vine asta? Cel dintii vapor pleacă de abia mâine după- amiază! făcu Beats uimit. Sau te pomeneşti că aveţi vreun yaht al dumneavoastră? Atunci se schimbă chestia , hm!, nu mi-ar sta nici mie rău să am unul, zău asa!

   Dădu paharul pe gât, apoi intrebă:

   — Nu sunteţi de părere să mai vină un rând, domnilor?

   — Cu plăcere, răspunse Farrow, dar acum e rândul meu.

   Căpitanul voia să dea prilej lui Lindgrave să scoată ceva de la

Beats, cu privire la ciudata lumina de pe fundul mării. Suedezul îl pricepu îndată, umplu din nou paharele.

   — Da, da, zise el apoi cu glas îndurerat, îmi aduc aminte de seara aceea când bietul Watson ne istorisea despre chestia cu lumina de pe fundul apei şi cele două făpturi omeneşti... Numai că era cam băut, cum i se întâmpla lui de obicei.

   — N-aş putea spune asta!, făcu Beats, cu un aer de plictiseală. Era treaz când intrase aici şi când ne-am repezit cu piciorul în... stătea drept că un oopac.

   — Ei, se poate să fi văzut chestia aia de cu seară, apoi a adormit si când s-a trezit din somn, a dat fuga aici, zise Lindgrave. Nu e exclus să fi visat toată istoria asta. Vezi dumneata, Beats, dacă ar exista într-adevăr aşa ceva, cum s-a făcut că n-au observat alţii înaintea lui? Watson nu era singurul care pescuia în timpul nopţii de-a lungul coastei. Parcă dumneata, Beats, n-ai făcut plimbări pe întuneric pe mare şi pe ţărmul ei! De ce n-ai văzut dumneata lumina aceea, de ce n-au văzut-o alţii?

   — Hi! Hi!, făcu englezul, am dat eu de unul dintr-ăstia... să fie vreo patru săptămâni de atunci. Auzise şi el idioţenia povestită de Watson, Dumnezeu să-l ierte! Şi atunci a vrut să-mi vâre în cap cu tot dinadinsul că şi el văzuse în noaptea trecută lumina aia, dar pe coasta de răsărit. Ştii cine era? Bătrânul Johnson, ăla de trage şi el la măsea. Şi, ca să va spun multe, a doua zi s-a dus să stea de vorbă cu peştii în mare. Cunoşti doar chestia, Lindgrave?

   — Ah!, vorbeşti de bătrânul Johnson! Fireşte că o cunosc, a fost chiar o surpriză mare pentru toţi că tocmai marinarul acela bătrân s-a înecat. Dar bine, Beats, de ce nu puseşi nimic că s-a povestit chestia cu lumina misterioasă?

   — Ei, de ce!, făcu englezul. Din bunătate, de aia. Cum era să-l fac de râs pe bătrânul Johnson! Şi apoi, în seara când s-a înecat era turtă cum se zice între noi, eroii paharului! Şi, desigur că a căpătat... ei, cum să zic... bătaie de inimă, na!, ca şi Watson, Dumnezeu să-i ierte!

   — Nu prea l-am cunoscut aşa pe Johnson, zise hotelierul. Chiar dacă îi plăcea băuturica, prostii nu vorbea niciodată, oricât ar fi fost de cherchelit. Dar se poate să se potrivit în seara aceea la povestirea lui Watson şi n-a făcut decât s-o repete. Cum se face, însă, că el a văzut-o pe coasta de răsărit? Asta înseamnă că lumina face înconjurul insulei.

   — Ei vezi, nici nu se poate dovadă mai bună că Johnson a fost beat, zise Beats, repede. Dacă ar fi văzut-o într-adevăr, trebuia să spună pe coasta de sud, şi nu cealaltă. De aceea am şi tăcut, nu vroiam să-l fac de ruşine după moarte, Dumnezeu să-l ierte!

   — Hm!, foarte frumos din partea dumitale, Beats! Hai să mai bem un rând!

   — Nu... nu... destul , zău, este destul!

   Se ridică de pe scaun şi aruncă o monedă de aur pe masă:

   — Opreşte cât face, Lindgrave, îmi pare rău că nu mai pot sta.Trebuie să mă întâlnesc cu un client. Rămâne cum am vorbit: mâine după-amiază sunt aici şi pornim împreună să-l căutăm pe bietul Watson sau ceea ce a mai rămas din el, Dumnezeu sa-l ierte!

   Luă restul de pe masă, făcu o plecăciune caraghioasă şi strigă:

   — La revedere, domnilor! Deci puteţi să plecaţi în curând , poate tot ne mai vedem pe lumea asta.

   Mergând pe două cărări ajunse la uşă, o deschise şi se făcu nevăzut în bezna nopţii.

   — Simpatic băiat!, făcu Fergusson. Cum Dumnezeu se poate îmbăta cineva în halul ăsta? Interesant e faptul că tocmai bătrânul Johnson i-ar fi povestit istoria cu lumina misterioasă!

   — Crezi c-a fost într-adevăr beat?, întrebă Farrow. Eu aş pune rămăşag că Beats era treaz, cel puţin atât încât să mă fi putut recunoaşte după vreo fotografie publicată în ziare. N-a plecat el degeaba cu atâta grabă. Ar mai fi băut cu plăcere un păhărel, dar a preferat să plece repede în oraş când şi-a dat seama că e rost să câştige premiul pus de autorităţi pentru prinderea mea. Stat sigur că peste puţin timp vor veni aici poliţişti englezi, ca să ne aresteze.

   — Se poate să ai dreptate domnule căpitân, zise hotelierul, mâhnit, Beats e în stare s-o facă şi pe asta. Nu stiu de ce, dar nu mi-a plăcut deloc azi. Şuspectă mi s-a părut şi povestea cu şapca lui Watson şi cealaltă cu bătrânul Johnson. Tare mă tem că individul ăsta nu e străin de chestia cu lumina misterioasă!

   — Acum, însă, nu avem vreme de pierdut cu vorba, domnule căpitan, trebuie să faceţi în asa fel ca să plecaţi cât mai repede. Beats va izbuti să aduca poliţia încoace, e de-ajuns să dea un telefon şi într-o jumătate de ceas au şi sosit „sticleţii". Îmi pare nespus de rău, domnilor, că trebuie să ne despărţim când de-abia ne-am cunoscut, dar din păcate nu merge altfel. Plecaţi repede la submarin şi daţi-i drumul imediat, altminteri ăştia sânt în stare să închidă portul şi toate canalele.

   — Da, domnule căpitan, interveni şi Fergusson, poliţia de pe aici nu se lasă aşteptată. Veniţi, domnilor, vă voi însoţi.

   Lindgrave aproape îi împinse pe marinari spre uşă. Era şi timpul, căci din depărtare se auzeau claxoane de motociclete. Hotelul suedezului se afla la marginea oraşului. La cîteva sute de metri mai încolo începea jungla.

   — A sosit!, exclamă Fergusson. Repede, domnilor, ascundeţi-vă în desiş! Va trebui să pătrundem în junglă şi să facem un ocol în jurul oraşului. Altă cale nu e!

   Farrow îşi dădu seama de gravitatea situaţiei. Singura posibilitate de salvare era fuga. Chiar dacă englezii nu le-ar face nimic lor personal, submarinul ar fi fost, însă, pierdut.

   — Păcat, Lindgrave cunoaşte mai bine locurile pe aici!, zise Fergusson. Dar el nu putea să plece, căci prea ar fi bătut la ochi. Englezii ar fi ştiut atunci că aţi fost într-adevăr aici şi aţi luat-o la fugă prin junglă.

   — Lasă că nu e pentru prima oară cînd străbatem o pădure în timpul nopţii, zise căpitanul.

   Nici nu e nevoie să pătrundem în adîncul ei, putem merge pe margine. Cînd vom observa că urmăritorii se apropie, avem tot timpul să ne facem nevăzuţi.

   — Şi asa e bine, încuviinţă suedezul. Din nenorocire avem încă vreo cincizeci de metri pînă să ajungem la junglă şi motocicliştii sunt aproape de tot, după cum auzi desigur şi dumneata. Şi au reflectoare foarte puternice. Dacă Beats... Ah!, am bănuit eu, repede la pământ!

   Într-o clipă toţi erau culcaţi pe burtă. De lângă hotelul lui Lindgrave ţâşnise o lumină orbitoare, care începu să se plimbe deasupra câmpiei. Iarba era însă destul de înaltă aşa că puteau nădăjdui să nu fie descoperiţi. Din nefericire Lindgrave le dăduse costume albe şi un ochi ager trebuie să-i fi descoperit, căci, deodată răsunară în spatele lor strigăte şi comenzi poruncitoare.

   — Sus! Repede în junglă!, ordonă Farrow. Dacă trag după noi, să alergăm în zig-zag, înainte, repede!

   Se ridicară de la pământ şi cu paşi mari alergară spre junglă. Fergusson îi urmă mai încet şi strigă:

   — Domnule căpitan, voi incerca să-i reţin. Vă mulţumesc încă o dată din inimă pentru tot ce-aţi făcut pentru mine. Poate să ne mai vedem vreo odată în viaţă, aici sau în patria mea.

   — Bine domnule Fergusson, răspunse Farrow. Poate că vei veni şi dumneata mâine pe coasta de nord, la palmierul acela caracteristic. Nu-i exclus să fim acoto.

   — Opriţi! Opriţi!, se auzea în spatele lor.

   Cei patru marinari nici nu se sinchiseau, însă, ci alergau tot înainte, cât îi ţineau picioarele.

   Împuşcăturile detunară, dar gloanţele zburau deasupra fugarilor. Până la desiş mai erau încă douăzeci de metri, astfel că primejdia nu era prea mare.

   — Eu mă opresc, zise Fergusson, ca să stau de vorbă cu poliţiştii. Voi veni la palmier, domnule căpitan.

      — Atunci, la revedere, domnule Fergusson. Camarazi, pe spărtura de colo!

   În peretele de verdeaţă luminat puternic de reflectoare, se zărea o deschizătură largă de vreo zece metri. Cu sărituri de pisică marinarii pătrunseră în ea. Fură învăluiţi în lumina reflectorului, dar Petre, care îşi trăsese cuţitul de la briu, o luă înainte şi în aceeaşi clipă, exclamă uimit:

   — Aici trece o potecă... repede, repede!

   Împuşcăturile se auziră din nou, şi de data aceasta, gloanţele pătrunseră direct în deschizătură. Dar fugarii ajunseseră pe potecă. Rămase o clipă locului, căci trebuiau să se obişnuiască mai întâi cu întunericul.

   Farrow râse si zise:

   — Iar rămân englezii cu buzele umflate când îşi vor da seama că le-am scăpat. Sunt sigur, însă, că ne vor urmări cu îndârjire. Noi nu cunoaştem drumurile pe aici, dar ei or fi cunoscând poteci care o întretaie pe a noastră. Înainte, băieţi, acum voi lua eu comanda! Petre, tu rămâi la urmă!

   Căpitanul trecu pe lîngă Uriaş, făcu câţiva paşi..., apoi ridică revolverul, căci în faţa lui se ivi o făptură omenească.

   Era un bărbat înalt şi spătos, într-un costum de culoare închisă. El izbucni în râs şi zise într-o englezească fără cusur:

   — Vâră revolverul în buzunar, domnule! Dacă aş fi vrut, va achitam de mult, înainte ca sa-mi fi putut bănui măcar prezenţa. V-am auzit vorbind şi am aflat astfel că fugiţi de poliţiştii englezi. E drept, asta nu prea e o recomandaţie bună, dar deoarece aminteaţi şi despre submarinul dumneavoastră, care s-ar afla pe coasta de nord-vest, am devenit curios. Vă voi conduce acolo, dar cu o condiţie: trebuie să mă însoţeşti până la un loc anumit, pe coasta de nord, vreau să observ ceva acolo... Poate că va trebui să-mi fiţi de ajutor si mai departe. Câţi sunteţi?

   — Deoarece ai vorbit de un loc anumit de pe coasta de nord, zise Farrow, mi-as îngădui şi eu o întrebare: nu cumva esti dumneata domnul Watson?

   — Ah! Asta numai Lindgrave putea să v-o spună!, exclamă omul, surprins, trebuie deci să vă cunoască bine şi să aibă încredere în dumneavoastră. Da, eu sunt Watson!

   — Atunci, te iau cu plăcere, răspunse căpitanul. Tocmai aveam şi noi de gînd să cercetăm ce-i pe acolo. Numele meu cred că l-ai auzit deseori la Singapore. Sunt căpitanul Farrow, şi submarinul meu se află pe coasta de nord-vest.

   — Căpitanul Farrow, căpitanul Farrow!, strigă Watson, plin de bucurie. Sunt unul din numeroşii dumneavostră admiratori, desi sunt englez. Da, da, nici nu aveţi idee cât sunt de încântat! Daţi- mi voie să vă strâng mâna, domnule căpitan.

   Cei doi bărbaţi îşi strinseră mâinile, apoi Farrow spuse:

   — Cred că nu prea avem timp pentru complimente, domnule Watson, căci poliţia e pe urmele noastre. Dacă vrei să ne conduci la submarin...

   — Da, da, veniţi repede! le tăie vorba Watson. Într-o jumătate de ceas sântem acolo. Vă voi călăuzi în aşa fel, încât să nu ne întâlnim cu nici o patrulă poliţienească.

   Englezul îi conduse încă vreo sută de metri pe potecă, apoi desfăcu frunzişul unui tufiş şi zise:

   — Aşa, acum o luăm pe aici. Poteca din spatele tufişului acesta o cunosc numai eu. Mergând pe ea ne îndepărtăm de oraş, dar ne apropiem în acelaşi timp de coasta de nord. Facem un ocol, dar suntem cel puţin în siguranţă.

   Watson porni înaintea celorlalţi. Poteca aceasta era ceva mai îngustă decât aceea pe care o părăsiseră, foarte bine întreţinută însă. Strigătele poliţiştilor se pierdeau în depărtare, în schimb se auzeau glasurile fiarelor ce populează pădurile seculare şi care se trezesc la viaţă de-abia atunci când se lasă întunericul.

   Marinarii noştri ştiau că în ultimul timp, Singapore avusese mult de suferit de pe urma tigrilor, care deveniseră o adevărată plagă. Fiarele acestea se înmulţiseră în mod îngrijorător în pădurile ce înconjura oraşul, şi afară de asta primeau „întăriri" din peninsula apropiată, Malakka.

   Watson părea că nici nu se gândeşte la vreun pericol dinspre partea aceasta, căci continua să povestească lui Farrow despre lumina misterioasă de pe fundul mării. Căpitanul devenea tot mai interesat, deoarece englezul susţinea cu toată tăria că au fost făpturi omeneşti cele văzute de el la cel mult douăzeci de metri adâncime. Nu putea să precizeze însă, dacă oamenii aceştia purtau costume de scafandri. Dacă ar fi fost aşa, lucrul nu i s-ar fi părut ciudat, în orice caz, capetele nu le putuse deosebi, ceea ce făcea să creadă că indivizii purtau un soi de apărătoare, care le îngăduia să poată respira sub apă.

   Din vorbă în vorbă ajunseră la coasta de nord, înainte ca Watson să apuce pe drumul dinspre vest, arătă cu mâna spre răsărit şi zise:

   — Locul cu pricina se află cam la doi kilometri de aici. Acum nădăjduiesc - ba sunt chiar sigur - că dumneavoastră veţi lămuri taina, domnule căpitan. Ştie toată lumea că la prora submarinului dumneavoastră se află ferestre şi reflectoare care vă îngăduie să vedeţi tot ce se petrece sub apă. Astfel că veţi putea observa şi ceea ce ascunde marea în locul acela misterios.

   — Afară, de asta avem şi scafandri încercaţi, cu costume moderne la bord, zise căpitanul. Fiul meu Petre Uriaşul sunt foarte dibaci. Aşadar, dacă e cineva care ar putea lamuri misterul de pe fundul mării, aceia suntem noi. Oho!, făcu el brusc, fiara pare să fie pe aproape. Să sperăm că vom izbuti să trecem cu bine, fără să ne luăm la luptă cu ea. Ar fi nu numai primejdios, dar şi foarte neplăcut, căci englezii ar putea fi atraşi de împuşcăturile noastre.

   În apropiere se auzise răgetul unui tigru, un adevărat tunet, care ar fi făcut să bată mai tare chiar inima unui vânător încercat. Fugarii aveau cu ei numai revolverele de calibru mare, care ar fi fost de ajuns chiar şi pentru un tigru, dar ale căror gloanţe nu puteau produce „efectul paralizant" al puştilor.

   — Stau de câteva săptămini în pădure, şopti Watson, dar n-am avut tacă de-a face cu „domnii" aceştia. Tocmai acum au venit, când se simte mai puţin nevoie de ei! Hm!, mai avem doar zece minute până la colţul de nord-vest! Domnule căpitan, eşti de părere să alergăm repede într-acolo, sau vrei să aşteptăm fiara aici? Am la mine o lampă de buzunar, o aşa-numită lampă reflector care aruncă lumina până la o sută, de metri.

   — Asta-i foarte bine, domnule Watson, dar e probabil că fiara va iesi din desiş şi nu ne va face plăcerea să se folosească de potecă la o depărtare atât de mare, ca s-o putem împuşca în linişte. Ia ascultă! Răgetul tigrului se auzi din nou, de astă-dată şi mai fioros. Venea din stingă potecii, foarte aproape de fugari.

    Aceştia rămaseră locului, în aşteptare, ţinând în mâna dreaptă revolverul, în stângă lanternele stinse deocamdată. Acum se va vedea dacă aveau de-a face cu un tigru obişnuit, care, mirosind oameni, se va retrage mormăind, sau cu unul din temuţii „man- eater" - un tigru bătrân, care avusese prilejul să înveţe cât de uşor e să atace un om.

   Fiarele acestea sunt de o viclenie şi îndrăzneală de necrezut. Ele îşi scot prada din jurul unui foc de lagăr, din colibă sau din mijlocul unei caravane. India cunoaşte multe drame de soiul acesta.

   Dacă era un astfel de „man-eater - un Ucigaş de oameni", atund curajoşii marinari se aflau în mare primejdie.

SALVAT!

     SE SCURSERĂ CÎTEVA clipe de groază. Nimic nu se mişca în jur, glasurile păsărilor şi ale sopirlelor amuţiseră, simţind instinctiv prezenta temutului tiran. Numai insectele îşi continuau netulburate concertul lor.

   Deodată, Farrow şopti:

   — Faceţi lumină!

   Întunericul fu sfişiat de focurile celor cinci lanterne care străpungeau frunzişul des al junglei. Cea mai puternică lumină era aceea a englezului, care părea, într-adevăr, un mic reflector.

   El fu şi cel dintâi care descoperi primejdia, ce se apropiase mai mult decât bănuiseră fugarii. Dintr-un tufiş luceau ochii verzi ai tigrului, la câţiva paşi doar de îndrăzneţii fugari.

   — Aici, lângă mine!, şopti Watson, ridicând revolverul.

   — Foc!, comandă Farrow.

   Cinci împuşcături detunară în acelaşi timp. La altă comandă a căpitanului, traseră a doua salvă, apoi, oamenii săriră în lături.

   De-abia când fură la câţiva metri de tufişul în care se afla tigrul, acesta îşi făcu loc printre crengi, mâriind înfiorător, dar puterile păreau să-l fi părăsit şi zadarnic încerca să-şi încordeze trupul pentru a se năpusti asupra vrăjmaşilor.

   In spasmele morţii se zvârcoli câteva clipe, scormoni pământul cu ghiarele-i ascuţite, apoi rămase nemişcat.

   Doctorul Bertram şi Petre, care săriră spre stânga se avântară repede peste trupul fiarei doborâte şi alergară după tovarăşii lor, care o luaseră înainte pe potecă. Cele două salve trebuie să fi fost auzite. Şi poliţiştii nu vor înţîrzia să-şi facă apariţia.

   Alergau tot mai repede, căci fiecare clipă era preţioasă. După opt minute erau la capătul potecii.

   — Minunat!, exclamă Farrow. Am ajuns tocmai unde trebuia; colo, spre nord-vest, se află submarinul.

   Începu să dea semnale luminoase cu lampa de buzunar şi putea presupune acum că submarinul va ieşi în curînd la suprafaţă.

   — Domnule Watson, cred că în cel mult patru minute vom fi luaţi la bord, zise Farrow, încetişor. Bănuiesc că nu e nici un pericol, nu e aşa?

   — Patru minute?, făcu englezul îngîndurat. Hm!, să sperăm! Poliţiştii par să fie aproape de tot.

   — Adevărat! încuvinţă şi căpitanul. Le aud glasurile. Ai auzul

foarte bun, domnule Watson. Presupun ca sunt de-abia acolo unde am omorât tigrul şi în patru minute nu pot face atâta drum..

   — Aşa e, zise Watson, calm. Vorba e numai daca oamenii dumneavoastră vor putea fi în patru minute aici. Submarinul nu se poate apropia mai mult de optzeci de metri, cunosc eu bine de tot coasta pe aici. Aşa că trebuie să punem la socoteală şi drumul până la vas. Să sperăm că o scoatem la capăt, înainte ca ei să ne prindă în lumina reflectoarelor.

   — Hm!, ar fi cam neplăcut!, murmură căpitanul. De i-am putea retine într-un fel sau altul! Ah!, aud elicea submarinului, uite-l că a ieşit la suprafaţă! Tovarăşii montează barca de aluminiu...

   Se auzea lămurit vâjâitul elicei precum şi zgomotul uşor făcut de metalul bărcii, pe punte. Dar şi glasurile poliţiştilor se apropiau.

   Dinspre mare se auzeau acum lopetile lovind apa, după cum spusese Watson, la vreo optzeci de metri depărtare. Glasurile şi paşii poliţiştilor păreau acum îngrijorător de aproape.

   — Nu avem încotro, zise Watson, trebuie să le ies în întâmpinare. Cu mine n-au nimic, voi încerca însă să-i reţin până veţi fi dumneavoastră în Siguranţă. Ne vom întâlni pe coasta de nord, adică la vreo doi kilometri şi jumătate de aici. Mi-am ascuns bine barca, căci mă tot urmăreşte nu ştiu cine, de când am descoperit lumina de pe malul mării, acum vreo trei săptămîni. Voi cauta să vin acolo la noapte. Ne vom întâlni la vreo două sute de metri de coastă. Se poate întâmpla, însă, ca poliţia să mă reţină mai mult timp, aşa că, începând de mâine, ne putem întâlni în fiecare noapte la ora douăsprezece la locul amintit. La revedere, domnule căpitan.

   Înainte ca Farrow să fi putut răspunde ceva, englezul şi dispăruse în bezna junglei. Barca era acum la vreo patruzeci de metri, judecând după zgomotul ce-l făceau vâslele lovind apa. Căpitanul făcu lumină, pentru a indica tovarăşilor săi locul exact unde trebuiau să acosteze.

   Dar poliţiştii ajunseseră şi ei cam la aceeaşi distanţă. Farrow auzi acum strigătele puternice, şi deodată:

   — Sus mâinile!

   Watson le ieşise în întâmpinare, deci. Un amestec de glasuri ajunseră până la el. Probabil Watson se pricepea să-i reţină într- adevăr pe poliţişti, povestindu-le cine ştie ce. Farrow, însă, repetă semnalul de alarmă bărcii care se apropia. Marinarii trebuiaii să facă o sforţare, altminteri încercările lui Watson rămâneau zadarnice. În acest timp, barca ajunsese la ţărm, condusă de doi marinari. Aveau patru lopeţi de rezervă, aşa că acum erau şase vâslaşi, printre care Petre şi Kard.

   Ca o săgeată porni barca uşoară spintecînd valurile mării. La intervale scurte scânteia de pe turnul submarinului raza a unei lămpi de buzunar.

    — Domnule căpitan, dumneata eşti?, se auzi glasul înăbuşit al lui Rindow, când barca se apropiase la douăzeci de metri.

    — Da, dragă Rindow. Îţi mulţumesc, răspunse Farrow. Sunt făcute toate pregătirile pentru a lua barca în primire? Trebuie să ne îndepărtăm imediat!

   — Totul e pregătit, domnule căpitan, răspunse primul ofiţer.

   După câteva clipe ajunseră pe submarin. Urcăra pe punte,

barca fu trasă sus, electromotoarele intrară în funcţiune şi „Dox"- ul o luă spre larg.

   Era şi timpul, căci nu trecu mult şi reflectoarele poliţiştilor brăzdară coasta, ceea ce înseamnă că Watson nu reuşise să-i înduplece să renunţe la urmărire.

   Lumina lămpilor-reflector bătea la o sută de metri, iar submarinul era la vreo sutăzece metri de coastă şi se îndepărta cu fiecare clipă.

   — Am scăpat într-adevăr ca prin urechile acului!, zise Farrow către primul ofiţer. Dacă ne-ar fi prins în raza reflectoarelor, englezii ar fi deschis focul asupra noastră şi n-am fi scăpat fără pierderi.

   Căpitanul lăsă vasul să meargă în voie, până ce barca fu complet demontată şi adusă în interior. Echipajul intră sub punte, apoi vasul făcu un viraj, întorcându-se cu prora spre larg, îndreptându-se spre est, ţinîndu-se la vreo trei sute de metri de coastă.

   În vremea asta, căpitanul povesti lui Rindow chestia cu lumina misterioasă de pe fundul marii. Primul ofiţer era entuziasmat şi împărtăşi capitanului credinţa că şi ceilalţi camarazi vor fi dispusi sa pornească în noua aventură, fără să ţină seama de primejdiile ce vor avea de întâmpinat.

   Deodată îşi întrerupseră convorbirea. Un zgomot suspect le ajunge la urechi, huruitul unei masini de vapor se auzea în spatele lor, şi părea să se apropie tot mai mult. Nu putea să fie decât un vas care umbla după afaceri suspecte, altfel n-ar fi mers atât de repede de-a lungul coastei, la o oră atât de matinală, era o barcă a poliţiei.

   Căpitanul sprintul ofiţer coborâră repede scăriţa din turn şi oblonul fu închis. Farrow porunci să se oprească maşina şi să se pompeze apă în tancurile de balast.

   Trebuia să încerce dacă se poate lăsa la fund, în locurile acelea pline de primejdii, şi pe care el nu le cunoştea deloc.

   Probabil că Politia anunţase şi căpitănia portului, când Beats adusese vestea că-l văzuse pe căpitanul Farrow cu tovarăşii săi la Lindgraves Home. Era de aşteptat, deci, ca să se fi trimis vase de război în căutarea submarinului.

   „Dox"-ul începu să se afunde lin şi când turnul fu sub apă, căpitanul înălţă periscopul. Dar, în aceeaşi clipă, strigă speriat:

   — Rindow, îndărătul nostru văd focuri de poziţie. Trebuie sa fie un distrugător engez. Babord imediat!

   Minunatul vas ţâşni în apă ca o rachetă. După câteva clipe auziră toţi prin pereţii de oţel huruitul unei elice puternice în apropierea lor.

   Rindow pălise si zise cu glas înăbuşit:

   — Era într-adevăr aproape de tot, domnule căpitan. Nu lipsea mult să ne găsim mormântul aici. Ce s-ar mai fi bucurat englezii când ar fi văzut mâine o pată de ulei la suprafaţa apei, ca semn al mormântului nostru!

   — Nu cred!, răspunse Farrow.

   Privi cu atenţie barometrul (măsurătorul de adîncime), dădu apoi comanda de oprirea motoarelor, aruncă o privire prin periscop şi urmă:

   — Acum cred că sântem în siguranţă. Distrugătorul se află mult înaintea noastră, iar noi sântem destul de adânc ca să ne mai temem de ceva.

   — Mare noroc avem că marea e atât de adâncă aici, zise Rindow, răsuflând uşurat. Rămânem până dimineaţă, nu?

   — Da, nu trebuie să ne mai expunem unui pericol, ca acela de care tocmai am scăpat. Vom rândui observatori la periscop, aleşi dintre cei mai buni. Se vor schimba din jumătate în jumătate de ceas, căci bieţii oameni au nevoie de odihnă.

   — Domnule căpitan, voi lua eu primul schimb, zise Rindow. Tot nu pot dormi, căci prea am stat agitat de cele ce mi-ai povestit. Voi alege pe urmă oamenii care sa facă cu rândul.

   — Bine, dragul meu, daci eşti dumneata la periscop, mă pot odihni fără grijă. Prea mult nu va ţine vînătoarea englezilor împotriva noastră. Noapte buna, deci, dragă Rindow sau mai bine zis buna dimineaţa, căci mai stat trei ceasuri până la ziuă..

   Căpitanul era într-adevăr foarte obosit. Trecuse doar prin atâtea în ultimele ceasuri! Dar îi fu dat să nu se poată odihni.

   Să fi dormit cam vreun ceas şi jumătate, când Petre dădu buzna în cabina lui şi-l trezi brusc. Farrow auzi imediat huruitul electromotoarelor şi simţi că vasul se apleca ba la stângă, ba la dreapta şi cu groază mai auzi explozii de grenade care făceau să se cutremure trupul de otel al „Dox"-ului.

   Sări repede din hamac şi în vreme ce se îmbrăca, Petre îi raportă:

   — Domnul Rindow voia să rămână la periscop până la ziuă. Nici eu nu puteam să dorm şi vroiam să-l schimb, când ne-am pomenit cu trei distrugătoare care ne-au încercuit. Cu bombele vor să ne silească să ne ridicăm la suprafaţă. Dar, domnul Rindow, încearcă să le scape. Dacă până se face ziuă - adică într-un ceas şi jumătate - nu ieşim din încurcătură, vom fi nevoiţi să scoatem vasul la suprafaţă, domnule căpitan, altfel ne văd ei şi în apă.

   — Vom face tot posibilul sa scăpăm cu faţa curată, răspunse căpitanul fără să se tulbure.

   În vreme ce alerga spre cabina de comandă, trei detunături puternice zguduiră vasul din încheieturi. Farrow strânse din dinţi, căci exploziile se produseră în imediata apropiere a submarinului; dacă atingeau cumva elicea, „Dox"-ul era pierdut. Singura salvare ar fi fost să se ridice repede la suprafaţă, înainte ca alte bombe să distrungă pereţii de oţel.

   Spre marea lui bucurie observă îndată că vasul face un ocol scurt. Exact deasupra lui se auzi zgomotul unei elice puternice, apoi Rindow făcu din nou un viraj spre partea cealaltă.

   Primul ofiţer respiră uşurat când Farrow îl împinse la o parte şi privi el însuşi prin periscop. Priveliştea care se înfăţişă căpitanului nu prea avea de ce să-i sporească curajul. Trei distrugătoare îl încercuiseră, ţinînd marea cu puternicele lor reflectoare. Dacă unul din ele ar descoperi periscopul, ar avea cel mai bun punct de orientare şi bombele n-ar întîrzia să cadă de jur-împrejurul submarinului.

   Tocmai când căpitanul privea cu încordare, unul din distrugătoare porni spre el. Farrow dădu atunci dovadă că nu-si pierduse vechile însuşiri de bun comandant de vas. O comandă energică de-a lui şi în felul acesta se îndreptă direct spre distrugător. Cu toată lumina orbitoare a reflectoarelor, putu să observe marinarii care stăteau aplecaţi pe parapetul vasului, cu bombele în mână.

   Manevra lui, pe care comandantul distrugătorului nu şi-o putea explica, îi făcu pe englezi să-si piardă capul. Dar Farrow se îndrepta tot mai repede spre vasul duşman, ca si cum ar fi vrut să ciocnească colosul cu... periscopul.

   Acum ajunseră unul lângă altul. Cu iuţeala fulgerului, căpitanul trase înăuntru periscopul, imprimă vasului o mişcare de rotaţie şi în acelaşi timp lăsă electromotoarele să funcţioneze cu toată forţa. Deasupra submarinului „măcina" acum elicea distrugătorului. La dreapta şi la stângă explodau bombele, care făceau vasul să se cutremure, fără ai pricinui însă vreo pagubă. Englezii nu-şi puteau închipui că Farrow era tocmai dedesubtul lor, de aceea aruncau bombele în direcţii cu totul opuse.

   Căpitanul încetini puţin viteza, apoi, auzind zgomotul elicei distrugătorului îndepărtându-se, împinse din nou periscopul afară din apă. Îşi atinse ţinta. Se afla îndărătul vasului englez şi rămase liniştit pe loc.

   Ordonă apoi să se pompeze afară apa din tancurile de balast şi odată cu înălţarea submarinului trase înăuntru si periscopul, în aşa fel că numai o parte mică din acesta iesea la suprafaţă. Când turnul se afla numai la un metru de oglinda apei, căpitanul răsuflă uşurat. Acum se simţea în siguranţă, nu mai avea să se teamă de vreo împotmolire.

   Distrugătorul cunoştea, desigur, foarte bine adâncimea mării de pe aia, altfel n-ar fi cutezat să gonească aşa cum gonise.

   Farrow, însă, nu se afle cu mult mai adânc decât carena lui, ceea ce-i îngăduia să alerge cu aceeaşi viteză, în spatele lui.

   Englezii se neliniştiră. Conurile de lumină ale numeroaselor reflectoare măturau suprafaţa apei în toate direcţiile, dar periscopul dispăruse. Nu le dădea în gând trucul de care se folosise căpitanul.

   Acesta explică acum lui Rindow manevra pe care-o făcuse. Un "Ura" puternic ieşi din piepturile marinarilor, care, treziţi din somn, se adunaseră în cabina de comandă, în jurul căpitanului lor.

   Farrow, care urmărea cu multă atenţie mişcările vaselor duşmane, observă că unul din ele, care se afla tocmai paralel cu coasta, făcu o întorcere brutala. Partea dinainte a vasului se ridică in sus, apoi se aplecă îngrijorător la dreapta şi la stângă, pentru ca în cele din urmă să se lase pe babord.

   Căpitanul îşi dădu seama imediat ce se întîmplase. Distrugătorul se izbise în plină viteză de o stîncă marină, care ieşea la suprafaţa apei. Duşmanul acesta ieşise din luptă, ba se afla chiar într-o situaţie atât de primejdioasă, încât celelalte două vase trebuiau sa-i vină imediat în ajutor, altfel echipajul era pierdut. Chiar dacă coasta era la numai două sute de metri, nu era nici gând să înoate până la ea, caci în jurul portului Singapore roiau rechinii.

   Strigătele de „Ura" izbucniră iar din piepturile marinarilor, când Farrow le vesti ce se înttmplase. Era salvarea lor. Într-adevăr, cele două distrugătoare se îndreptară în grabă spre vasul aflat în primejdie. Farrow, însă, porni liniştit înainte. Cînd ajunse la oarecare depărtare se oprişi văzu, mică şi nelămurită, pata luminoasă de pe coastă. Acolo, cele două distrugătoare salvau

echipajul camaradului lor.

   Se scurse un ceas, apoi se făcu ziuă. Căpitanul, care privea mereu prin periscop, vedea lămurit de tot priveliştea de pe coastă. Deodată scoase o exclamaţie de mirare şi zise:

   — Camarazi, de-abia acum pricep eu de ce am fost urmăriţi cu atîta înverşunare. Distrugătorul avariat este francez. Era probabil în vizită la Singapore şi asta i-a îndemnat pe englezi să procedeze cu toată străsnicia împotriva noastră. Ah!, uite că se apleacă rău din partea dindărăt..., nu mai e nici o nădejde de salvare. Ei, să-l lăsăm în plata Domnului şi să ne căutam mai bine o ascunzătoare sigură, unde să ne putem odihni ca lumea în timpul zilei. Acum nu ne va mai bănui nimeni pe aproape.

   Submarinul porni încetişor spre răsărit. Din cauza urmăririi necontenite, trecuseră de mult de punctul unde trebuiau să se întâlnească cu Watson la miezul nopţii. Dar asta nu avea nici o însemnătate, principalul era pentru căpitan că şi distrugătorul englez se afla la vreo doi kilometri de punctul , acesta.

   După un ceas de drum, Farrow găsi un golf destul de larg, care se adâncea în interior. Mărginile lui erau împrăştiate, ceea ce însemna pentru ei o ascunzătoare nevisată. Peste o jumătate de oră „Dox"-ul se opri în spatele unui istm al golfului. Acest istm era format dintr-o stâncă de corali, ai cărei pereţi se afundau vertical în mare. Farrow cuteză să se înalţe atât de mult lângă peretele stâncos, până ce o parte din turn ieşi la suprafaţă.

   În imediata apropiere era o fâşie de plajă, mărginită de un desiş de nepătruns. Un rîuleţ se unea aici cu marea, ceea ce le îngăduia să-şi umple rezervoarele cu apă proaspătă.

   Se orânduiră în grabă posturile şi după ce rezervoarele fură umplute cu apă, echipajul căpătă „permisie". Oamenii făcură baie, culeseră fructe, unii din ei se culcară. Şi la câţiva kilometri se afla duşmanul.

   IV

   MINUNEA DIN MARE

   UN CEAS ÎNAINTE de a se lăsa întunericul, submarinul se afundă din nou şi cu periscopul ridicat porni repede spre vest. Farrow voia să treacă pe lumină prin locul unde distrugătorul englez naufragiase, dar afară de asta voia să vadă palmierul care- i fusese indicat ca loc de întâlnire. De fapt, numai Lindgrave vorbise de el, Watson nici nu amintise.

   La o jumătate de kilometru departe de coastă, Farrow porni cu viteză sporită spre vest. După trei sferturi de ceas, el văzu că distrugătorul englez se scufundase. Nici un vas nu se mai afla la locul nenorocirii. Asta era bine, căci apropierea unor vase engleze n-ar fi fost de loc de dorit şi poate că tot asta ar fi îndemnat pe făpturile misterioase de pe malul mării să nu se arate.

   Farrow încetini viteza. După toate probabilităţile trebuia să se afle la locul cu pricină. Descoperi chiar un golf îngust, care înainta spre ţărm, aşadar, totul se potrivea. Numai palmierul lipsea.

   Cu toate astea, Farrow opri vasul la două sute de metri de ţărm, după cum convenise cu Watson. Plaja avea aici o lăţime de numai zece metri, apoi începea jungla. Nimic nu mişcă prin ea, totuşi se putea ca în frunzişul ei sa stea la pândă ochi iscoditori.

   De aceea Farrow ramase sub apă şi ridicase periscopul numai atât cât să poat observa ce se petrece la suprafaţa ei. Apoi întunericul se lăsă brusc şi acum nu mai avea să se teamă că va fi descoperit.

   Ridică vasul la suprafaţă. Din prevedere scoase numai turnul, caci nu era exclus să se abată pe acolo un vas englez, care să supravegheze locul.

   Dar ceasurile treceau unul după altul şi santinelele nu vesteau nimic deosebit. Marea era complet liniştită, legănând uşor submarinul. Timpul era si el prielnic, căci luna era acoperită de nori deşi. Astfel, că şi Watson putea porni neobservat de la tărm si cu atât mai lămurit se vor putea vedea, lumina misterioasă şi făpturile de pe fundul mării.

   Se făcuse miezul nopţii. Farrow urcă în turn, urmat de George, Petre, Rindow şi doctorul Bertram. Acoperi lampa de buzunar cu mâna în aşa fel încît numai o rază îngustă pătrundea printre degete. Dar nu dădu înca. nici un semnal, căci se putea să fie spioni prin apropiere.

   Dacă într-adevăr se petreceau lucruri misterioase pe aici, atunci desigur că indivizii cu pricina îşi luaseră măsurile de siguranţă. În cazul acesta se impunea şi din partea lui cea mai mare prevedere.

   Un vuiet molcom adia dinspre uscat. El aducea pe aripile sale, miresmele ameţitoare ale nenumăratelor plante tropicale, care sunt atât de frumoase, dar şi atât de primejdioase. Din când în când se auzea si răgnetul unei fiare, întretăiat de concertul bizar al păsărilor şi celorlalte animale mai mici, care populează jungla.

   Un strigăt slab, de-abia auzit, răsună deasupra apei. În primul moment Farrow nu putu să deosebească dacă era de animal sau de om. Dar după ce-l auzi din nou, bănui îndată că este Watson. Acum nu mai trebuia să se folosească de lampa de buzunar: Englezul îl prevenise prin strigătul acesta să nu se folosească de ea. Ar fi putut şi el să dea semnale de pe ţărm cu lampa, însă, probabil, că avusese motive puternice să n-o facă, ci socotise mai nimerit să pornească cu barca în larg şi să scoată ţipătul acela uşor pe care numai o ureche de marinar îl putea auzi.

   Farrow răspunse, silindu-se să imite strigătul. Desi avea aproape siguranţa că este Watson, voia să preântâmpine orice surpriză neplăcută, de aceea ordonă tovarăşilor săi să ţină pregătite revolverele şi lămpile de buzunar.

   Din nou se auzi strigătul, care lăsa un ecou ciudat deasupra apei. Farrow răspunse iarăşi şi acum auzi zgomot de vâsle, apoi un glas şoptit:

   — Domnule căpitan, d-ta eşti? Aici Watson.

   Urma unei bărci apăru în apropierea turnului submarinului. Un singur om era în ea şi căpitanul zise liniştit:

   — Da, domnule Watson, noi suntem.

   — Minunat!, exclamă englezul. Nu vreţi să coborâţi în barca mea? Dacă stafiile acelea vor apare şi azi, atunci nu mai e timp de pierdut. Dar trebuie să ne îndepărtam cu vreo sută de metri de coastă şi cu submarinul nu veţi putea face asta, căci s-ar puţea ca misterioşii indivizi de pe fundul mării să observe trupul de oţel al vasului.

   — Bine, domnule Watson, zise căpitanul, strângând mâna englezului. E loc pentru patru oameni în barca dumitale? Aceiaşi care au fost ieri cu d-ta.

   — Este, cum să nu fie!, răspunse englezul, cu însufleţire. Îmi convine şi mie mai bine să fim cât mai mulţi oameni care să observe priveliştea aceea ciudată. Până acum m-au luat toţi în râs. Veniţi repede, domnilor!

   Cei patru marinari coborâră îndată în barca englezului, care se puse imediat în mişcare, luând-o de-a lungul coastei. Petre găsi o lopată şi ajută lui Watson la vâslit.

   — Cum ai scăpat ieri din mâinile poliţiştilor?, întrebă căpitanul.

   — Prea uşor n-a fost, răspunse englezul râzând. Le-am îndrugat şi eu acolo că umblam după omizi pe coasta de nord-vest, când am auzit cele două salve şi am dat fuga sâ văd ce se întâmplase. Şi asa a şi rămas, deşi guvernatorul în persoană mi-a luat interogatoriu amănunţit. Înaltului slujbaş îi ajunsese şi lui la ureche că eu aş fi văzut lumina de pe fundul mării şi făpturile misterioase. În sfârşit, am scos-o la capăt cum m-am priceput, spunând că probabil am visat. Bietul Harriet. guvernatorul, e necăjit rău de când fiică-sa Ellen a fost băgata în casa de nebuni, de unde a izbutit să dispară fără urmă. Sunt vreo şase saptămâni de atunci. Se mângâia omul cu gândul că eu aş putea da de vreo urmă în plimbările mele prin jurul insulei şi m-a rugat chiar să fac cercetări, făgăduindu-mi o răsplată bună.

   — Asta e o soartă grozavă pentru un tată, spuse Farrow, cu compătimire. Mă mir numai cum i-a fost cu putinţă unei fete să scape din ospiciu! Nici cei mai puternici şi vicleni bărbaţi n-ar scoate-o la capăt!

   — E într-adevăr o minune, încuviinţă Watson, cu atât mai mult cu cât ospiciul doctorului Jellot, unde a fost internată, e păzit cu străşnicie. E aşezat în afară oraşului, spre interiorul insulei, aproape de marginea junglei. Ellen Harriet nu putea să dispară decât în junglă, unde a căzut probabil pradă vreunui tigru, căci nu s-a găsit nici o urmă de a ei.

   — Jellot, Jellot?, murmură Farrow. Numele acesta îmi pare cunoscut, trebuie să-l fi auzit sau citit undeva. Nu-mi amintesc însă bine.

   — Cu siguranţă c-aţi auzit de el, zise Watson. Nu e cunoscut numai în Singapore ca medic alienist, ci s-a făcut celebru în întreaga lume prin descoperirile sale.

   — Aşa e, acum îmi reamintesc bine, zise Farrow. Dar pentru moment nu-mi vine în minte ce anume descoperiri a dat la iveală.

   — Nici eu nu prea ştiu bine, răspunse Watson. Dar să închidem discuţia, căci sântem aproape de locul cu pricina. Lumina apare spre coastă şi făpturile misterioase vin din golful îngust, care se vede, în faţa noastră. Fireşte, nu pot spune punctul unde apare lumina, s-ar putea să fi trecut de el.

   Cei din barcă se aplecară peste margine şi priviră cu încordare în apa întunecară. Se scurseră câteva minute în linişte, dar deodată tresăriră cu toţii, deşi fuseseră pregătiţi de Watson.

   Exact dedesubtul lor fulgeră o lumină, un adevărat reflector. Raza ei avea o lărgime de un metru şi se apleca în jos, spre fundul mării, pentru a se opri acolo, la vreo douăzeci de metri de suprafaţă.

   Făcea impresia că prin fereastra unei case iese o rază de lumină care se aşterne pe zăpadă, cel puţin aşa ar fi apărut unui observator aflat pe un acoperiş. Se mai scurseră câteva minute apoi se iviră făpturi în fâşia luminoasă. Veneau dinspre coastă; întâi se văzură picioare, apoi partea inferioară a trupului şi în cele din urmă restul.

   Da, erau oameni, cum susţinuse Watson de la început, dar n- aveau sticle de oţel pe spate, cum ar fi trebui să aibă scafandri. Totuşi capetele le erau oarecum deformate, la fel ca îmbrăcămintea. Deodată ieşiră din raza de lumină şi dispărură.

   După cinci minute apărură din nou, păşind încetişor spre ţărm

şi atunci lumina se stinse brasc.

   — Ei, domnule căpitan, ce zici de asta?, întrebă Watson, cu glas tremurător. Pentru a treia oară am văzut azi ce-ai văzut şi dumneata acum şi mă impresionează ca şi prima dată.

   — Adevărat, zise căpitanul, şi pe mine m-a cam tulburat. Ce-o mai fi şi lumina asta? Trebuie să-i dăm de rost. Este exclus, după părerea mea, ca lumina aceea să vină dintr-o stâncă de corali. Nu cumva ai cercetat vreodată locul în timpul zilei?

   — Nu, domnule căpitan, trebuie să mărturisesc, că n-am făcut încă asta, din prevedere. Până acum am căutat să văd dacă nu există iscoade pe aici. Presupun că în timpul zilei sunt postate santinele în desiş, care observă cu atenţie punctul acesta. Chiar dacă mă cunosc toţi că mă îndeletnicesc cu pescuitul peştilor rari, deci, n-ar fi de mirare că mă arăt pe aici, sunt totuşi încredinţat că m-ar fi făcut să dispar fără urmă, după cum era să-mi se întîmple pe coasta de sud.

   — Ah!, acolo unde a găsit Beats şapca dumitale!, exclamă Farrow.

   — Hm!, încă o dovadă că Beats ăla nu e străin de chestie, zise Watson cu un zâmbet ciudat. Da, era un golf îngust de pe coasta de sud, domnule căpitan, acolo de unde am văzut prima oară făpturile misterioase. Nici nu aveam de gând să spionez. Eu căutam numai un drum care să ducă de la ţarm spre adâncul golfului. Când m-am aplecat pe marginea ţărmului şi am privit în apă, m-am pomenit deodată cu o lovitură la ceafă şi am căzut ameţit în mare. Din fericire asta e felul meu cam îndărătnic şi sângele rece nu mă părăseşte niciodată. Mi-am dat seama că viaţa îmi este în joc şi m-am lăsat târât de curent, pentru a ieşi la suprafaţă aproape de ţărm, unde m-am ascuns într-un tufiş până s-a făcut întuneric. Din clipa aceea - la câteva zile după ce am descoperit lumina misterioasă pe coasta de nord şi i-am povestit lui Lindgrave despre ea - mă ţineam în timpul zilei într-o ascunzătoare sigură, în schinb noaptea porneam în cercetare cu atât mai îndârjit.

   — Drace!, asta înseamnă că misterul de pe aici e legat de mari primejdii!, zise Farrow. Beats spunea, însă, ca s-a găsit şapca dumitale pe când căuta omizi pe coasta de sud. Ei, după cum văd eu, trebuie să fim cu mare băgare de seamă. Ce zici, să încercăm acum să lămurim taina, sau mai bine să venim întâi ziua şi să privim în jos, poate vedem ceva?

   — Domnule căpitan, eu sunt omul căruia nu-i place să amâne pe mâine, ceea poate face azi, zise Watson. M-am bucurat din inimă când am aflat că un distragător englez s-a scufundat, în vreme ce se afla la urmărirea dumneavoastră. Vă puteţi închipui că acum vor porni cu şi mai multă îndîrjite să vă găsească. Afară de asta, miine vor începe lucrările de scoatere la suprafaţă a vasului, aşa că nici vorbă nu va putea fi să mai facem aşa ceva.

   — Ai dreptate, domnule Watson. Trebuie deci, să ne punem pe lucru imediat. Dar, în cazul acesta, e nevoie să aducem submarinul. Îi voi da primului ofiţer un semnal luminos, fireşte complet mascat, ca să nu bată la ochi.

   — Astfel de semnale sunt primejdioise, mai ales pe o noapte întunecoasă, zise Watson Dar văd şi eu că nu există alt mijloc. Suntem prea departe ca să strigăm şi apoi, asta ar fi şi mai pericuos.

   Farrow dădu semnalul convenit şi după câteva minute se auzi huruitul electromotoarelor, apoi murmurul apei care se lovea de turnul submarinului.

   Nu trecu mult şi acesta se afla lângă barcă.

   — Rindow să ne înălţăm încetisor, trebuie să trimitem scafandrii pe fundul apei, zise Farrow, coborând în turn. Spune-i lui Kard să se pregătească. Petre, sunt încredinţat că întreprinderea asta e foarte primejdioasă; vrei să iei parte sau să anunţăm mai bine Guvernul englez, să pornească cercetările?

   —  Mai e vorbă, domnule căpitan!, zise Petre cu ton de imputare. Cum v-a trecut prin minte că aş da în lături?

   — Ei, ei, nu te supăra, Petre, am întrebat în glumă!, zise Farrow râzând. Totuşi, era datoria mea, şi voi face acelaşi lucru cu Kard.

   — Are să se supere, domnule căpitan, zise Petre care începuse să coboare să-şi ia costumul.

   — Pe mine ştiu că nu trebuie să mă mai întrebi, tată!, strigă George. Eu mă duc în orice caz.

   Înainte ca Farrow să-i poată răspunde, tânărul începu să coboare scăriţa, cu miscari de pisică.

   Când George se înapoie pe punte cu costumul său de scafandru, căpitanul zise:

   — Dragă băiete, să fi cu băgare de seamă si să te ţii pe lângă Petre si Kard. Rechinii roiesc pe aici şi e greu să te aperi de ei.

   — Da , tată, îţi făgăduiesc că voi fi cu băgare de seamă, răspunse tânărul.

   Costumele cu care se îmbrăcară ta grabă George, Petre şi Kard, erau prevăzute cu sticle cu aer comprimatoare făceau de prisos o pompă pe bordul submarinului. Cu toate acestea, scafandrii erau legaţi cu câte o funie de suprafaţă, cu ajutorul căreia puteau prinde şi da semnale, sau puteau fi traşi repede sus, în caz de primejdie. Când fură gata echipaţi se lăsară în apă unul după

altul.

   V

   O FAPTĂ EROICĂ

   ÎNTREPRINDEREA era cât se poate de îndrăzneaţă. Se aflau fără nici o apărare, dacă s-ar fi întâmplat să fie atacaţi de vreun „tigru de mare" cum sunt denumiţi rechinii.

   Farrow şi ceilalţi de pe submarin erau îngrijoraţi de soarta celor trei scafandri. Cunoşteau şi ei primejdia, dar mai cu seamă marinarii care ţineau funiile, tremurau de nelinişte, după cum mărturisiră mai târziu. Răsuflară uşuraţi cu toţii, când scafandrii ajunseră pe fundul mării căci acum nu mai era primejdie.

   George, simţind pământ sub picioare, încercă să pătrundă cu privirea întunericul din jurul său. În zadar, însă! Nu putea să-şi vadă nici mâna când o ducea în dreptul ochilor, acoperiţi de sticla groasă a căştii.

   Pipăi în jur şi simţi o uşurare atingând costumele celor doi tovarăşi. Se ţinu de dânşii, apoi, cu toţii dibuiră drumul înainte. George cunostea bine punctul de unde ţâşnise lumina misterioasă si Petre la fel. Păşeau cu mare băgare de seamă şi deodată se poticniră de ceva. Pipăind, rămaseră uimiţi toţi trei, când simţiră sub degete otel neted cu şiruri regulate de nituri. Obiectul acesta ciudat de oţel, nu putea să fie de mult timp in apă, căci era prea puţin acoperit de scoici şi alge. Rămaseră nemişcaţi câtva timp, apoi se dadură speriaţi înapoi. Făcuseră probabil zgomot când se poticniseră de masa de oţel, căci acum ţâşni în faţa lor o lumină orbitoare, misterioasa lumină de pe fondul mării.

   Trecură câteva clipe până să-şi poată obişnui ochii; apoi se înspăimântară şi mai mult. Într-un perete neted de oţel era o fereastră mare şi groasă, din care ţâşni această lumină, iar în centrul ei, lipită de geam, stătea o tânără fată, care-şi frângea mâinile cu disperare.

   Cai trei marinari văzuseră ei multe până atunci, dar-priveliştea aceasta le întrecea pe toate. Instinctiv simţi că vor avea de întâmpinat primejdii mari. Fata era prizonieră, în privirea aceasta nu încăpea îndoială.

   Dar era oare cu putinţă să se dea posibilitate unei prizoniere să aprindă şi să stingă în voie lumina din carcera ei?

   Nu, lumina aceasta nu putea să fie dirijată decât de pe uscat, ceea ce însemna că paznicul bietei copile observase că musafiri nepoftiţi se apropiaseră de închisoarea de pe fondul mării. Era de aşteptat, deci, să-şi faci apariţia în curând făpturile misterioase, o luptă disperată se va încinge si cei trei marinari cu greu vor putea să ţină piept duşmanului. Căci acela care era în stare să construiască o asemenea temniţă drăcească, avea, desigur arme destul de puternice împotriva cărora un costum de scafandru nu constituia o apărare buna. Cu iuţeala fulgerului trecură gândurile acestea prin mintea lui George, apoi luă în pripa o hotărîre. În primul rând trebuiau să dispară repede din câmpul luminos. Până la coastă cu o sută de metri şi făpturile misterioase, care se se apropiau desigur, nu i-ar putea vedea încă.

   Tânărul înghionti pe tovarăşul din stângă şi în acelaşi timp trase după sine pe cel din dreapta. Aceştia înţeleseră, şi peste câteva clipe erau în întuneric. Înainte însă, George făcu un semn liniştitor tinerei fete.

   După cum spusese Watson, făpturile dispăruseră spre stânga; aşadar, de partea aceea sau în peretele opus casei de oţel, trebuia să fie intrarea. George porni acum înainte. Uriaşului din dreapta îi făcu semn să vină în urmă, pe celălalt, insă, îl ţinea cu mâna stângă. Întunericul îi învălui din nou, dar nu atât de mult ca înainte, căci lumina din fereastră răzbătea slab până la dânşii. Când ajunseră la peretele din spate, o beznă totală domnea în jurul lor. George se opri, prinse de mână pe cei doi camarazi, apoi începu sa lovească cu casca sa în căştile lor, în ritmul alfabetului morse.

   — Trebuie să fim cu băgare de geamă aici, le dădu el de inţeles, îndată ce vor pătrunde prin intrarea secretă, să ne furişăm după ei. Fiţi pregătiţi, căci au, probabil, arme primejdioase.

   — Să-i atacăm la intrare, George?, întrebă Uriaşul din stânga tânărului, prin lovituri de cască; (Acum ştia cel puţin George, care din ei era Petre, căci numai dânsul îi spunea pe nume uneori).

    — Nu ştiu, răspunse el, vom intra probabil într-o cameră umplută cu apă, care e pompată apoi afară. Poate există vreo legătură cu uscatul şi dacă facem ceva greşit, ăia ştiu îndată că au pătruns stăinii în casa de oţel şi ar putea umple cu apă toată închisoarea, înecând-o pe biata prizonieră.

   Cei doi uriaşi nu ştiau ce să răspundă, căci nu priviseră chestia din punctul acesta de vedere. Îşi dădeau seama că George ar putea avea dreptate.

   Tînărul chibzui cu înfrigurare. Îşi spunea că reuşita

întreprinderii depindea acum numai de dânsul. Cei doi tovarăşi erau bărbaţi curajoşi, gata oricând să se sacrifice pentru altul, dar chestia asta prea era încâlcită pentru ei. Aveau de a face cu duşmani înzestraţi cu inteligenţă rafinată şi numai forţele spirituale ar fi fost în măsură să le vină de hac.

   Ascuţindu-şi mintea, tânărul chibzui ce e de făcut. Pe undeva, poate aproape de el, trebuia să se afle intrarea în închisoarea de oţel. Exista desigur şi o anticameră care să înlesnească pătrunderea în celula fetei, învingând presiunea colosală a apei.

   Desigur că i se aducea de mâncare în mod regulat, poate chiar şi cărţi şi alte lucruri; trebuincioase. În timpul zilei, îşi spunea George, nu prea e de crezut că ar face operaţia aceasta, căci ar putea fi observaţi cu uşurinţă de la suprafaţă de unul din numeroşii trecători de pe ţărm.

   În schimb, noaptea, nu prea se abătea nimeni prin locurile acestea, astfel că puteau risca să aprindă lumina pentru câteva minute.

   Toată croiala acestei închisori era, deci, foarte inteligent plănuită şi George simţi un fior la gândul că va avea de a face cu un duşman atât de primejdios. Cine stie ce curse i se întindeau acestui vizitator nepoftit.

   Nu era exclus ca făptuitorul ei să fi creat vreun dispozitiv, care- i indica numărul persoanelor are păşeau înăuntru. Şi probabil că era destul de lipsit de scrupule, ca să nu stea în cumpănă şi s-o arunce în aer, când ar socoti momentul potrivit.

   În cazul acesta, ar fi fost mai bine să atace oamenii ce vor veni, şi asta în clipa când vor deschide uşa de intrare. Şi pe urmă? Dacă trebuia să dea un semnal că au ajuns cu bine în interior şi au găsit totul în perfectă ordine? Sau dacă, apăsând pe o manivelă greşită, ar distruge căldirea de oţel, în loc să pompeze apa din ea?

   Pe George îl trecură năduşelile gândindu-se la toate astea. Regreta că nu-l avea alături pe genialul inginer Hagen. El ar fi ieşit din încurcătură.

   Deodată insă, îi veni ideea salvatoare. Şi în aceeaşi clipă morsă tovarăşilor săi:

   — Trebuie să-i înhăţăm pe cei doi oameni din urmă şi să-i ameţim cum s-o putea. Asta e sarcina noastră. Kard, vei da apoi semnalul să te tragă sus împreună cu prizonierii, iar noi doi, Petre, vom urma pe al treilea în interior. Aşa rămâne. Acum băieţi ceva mai la o parte!

   Îi trase repede vreo doi paşi îndărăt; simţea că numai planul acesta putea aduce izbândă. În interiorul casei de oţel îl vor atacă pe al treilea, tânără fată se va imbrăca cu costumul lui, apoi vor părăsi cu toţii închisoarea, în care va rămâne ca prizonier... .

   — George, „morsă" Petre, ce vom face cu al treilea individ?

   — Îl vom închide în locul fetei, după ce vom afla de la el cum ajungem afară. Fata o luăm cu noi.

   — Minunat!, lovi Uriaşul cu casca atât de tare, încât era cât pe ce să spargă geamul lui George. Pe cinstea mea, asta e o glumă bună!

   Glumă nu prea era, ba poate chiar stăteau în faţa unei probleme din cele mai grele. Cea mai mică greşeală sau neatenţie, vreo cursă întinsă de genialul constructor al acestei închisori drăceşti, le putea aduce moartea.

   Totuşi George era entuziasmat peste măsură; îşi spunea că acum avea prilejul să dovedească ce poate.. Tovarăşii îl lăudau doar mereu, cel puţin să aibă de ce.

   Deodată tresări şi simţii ca tovarăşii îi strâng cu mai multă putere mâinile, căci tocmai se iviseră cele trei făpturi. Veneau dinspre partea luminoasă, pe care scafandrii o zăreau din poziţia nouă în care se aflau.

   Acum trebuia să se aleagă. Misterioşii indivizi puteau să fie la cel mult doi paşi de ei. George simţi un fior rece străbătându-i trupul. Oricit era de bun planul său, făcuse o greşeală foarte mare.

   Cum vor vedea ca făpturile misterioase vor păşii în anticamera întunecoasă îndărătul lor se va închide, desigur, uşa de oţel, vor intra apoi în încăperea luminată şi vor ieşi înapoi la întuneric, iar el, George, nici nu-i va putea zări măcar când vor porni înapoi spre uscat.

   Îi trase cu putere înainte pe tovarăşii săi. Trebuiau să înhaţe la întâmplare pe doi din ciudaţii indivizi. Avu deodată o tresărire de bucurie zărind o rază slabă de lumină căzând pe peretele de oţel. Omul care mergea în frunte aprinsese o lampă electrică de buzunar care ardea şi sub apă.

   Cele trei făpturi se zăreau acum desluşit.

   Petre se târî în spatele lor, întinse braţele, înşfăcă pe cei doi din urmă, le ciocni capetele, ameţindu-i, apoi îi dete plocon lui Kard, care dispăru cu ei în aceeaşi clipă. Dăduse semnalul şi cei de sus îi traseră afară la suprafaţă. Petre şi George însă, desprinseră funiile care îi ţineau în legătură cu submarinul. Ştiau că vor regăsi capetele lor în lumina care ieşea pe fereastra temniţei.

     Trebuiau să facă aceasta, în primul rând pentru că nu puteau intra în interior cu funiile atârnate de spate şi apoi, nu era exclus ca, primind semnalul lui Kard, să-i tragă şi pe dânşii sus, şi atunci zadarnică ar fi fost toată truda tor.

   În lumina slabă a lămpii de buzunar, văzură uşa exterioară. Omul din faţa lor apăsă pe un buton şi în aceeaşi clipă se deschise în afară o bucată din peretele de oţel, de înălţimea unui om. „Al treilea" făcu un semn scurt cu mâna, apoi intră în deschizătură. George şi Petre îl urmară fără să şovăie în anticamera, care se

umplu imediat cu apă.

   O clipă George se temu că misteriosul individ ar putea îndrepta lumina asupra lor şi să recunoască după costume că nu erau tovarăşii lor. Dar el îndreptă lampa spre peretele interior şi apăsă cu degetul un alt buton. George presupuse că acesta era semnalul de închidere ermetică a uşii.

   Individul apăsă din nou pe acelaşi buton şi se auzi un zgomot ciudat. Probabil că erau pompele care goleau apa din anticameră.

   Costumele de scafandru ale celor doi tovarăşi erau în aşa fel croite de inginerul Hagen încât plăcile de sticlă care acopereu figurile, se puteau ridica în sus când nu erau în apă. În felul acesta, scafandrul putea să comunice la repezeală ceva tovarăşului său, înainte de a se scufunda, fără să fie nevoit, pentru aceasta, să scoată toată casca.

   Îndată ce George simţi că apa din anticameră coborâse până la gât, deschise clapa căştii sale, fixând-o în dreptul frunţii, de o copcă.

   Apoi, îşi trase cuţitul de la brâu, spunându-şi că s-ar putea ca străinul să aibă vreo bănuială.

   În cele din urmă apa din anticameră fu golită cu totul. Individul apăsă pe alt buton şi imediat se deschise o uşiţă îngustă în peretele interior.

   Deschizătura se făcea tot mai mare şi o lumină puternică pătrundea în ea. George o văzu pe tânără fată, privind cu ochi înspăimântaţi spre uşă. Când „al treilea" păşi spre dânsa, ea îşi duse mâinile la faţă, cu un gest de disperare.

   George împinse repede pe Petre în locul său. Străinul părea să fie vânjos, şi mai bine era să-l lase pe seama Uriaşului. Acesta se furişă în încăperea luminată, care părea un salonaş de femeie.

   Cu iuţeala fulgerului Petre îşi încleştă mâinile în jurul gâtului străinului, tocmai în clipa când fata îşi descoperi din nou faţa. Trăsăturile ei căpătară o expresie de surpriză plăcută, dar George nu-i dădu răgaz să întrebe ceva, ci-i strigă repede:

   — Ştii dumneata cum putem ieşi de aici?

   Fata dădu din cap în semn că da, şi tânărul se adresă atunci lui Petre:

   — Fă-l complet inofensiv pentru mai mult timp, ca să nu fie în stare să dea vreun semnal de alarmă celor de sus.

   Uriaşul aşeză jos pe covor trupul nemişcat şi zise cu modestie:

   — S-a şi făcut! Garantez de cel puţin o jumătate de ceas. Până atunci cred că vom fi plecaţi.

   În stilul lui, George îşi spuse că, până atunci era posibil ca închisoarea să fi sărit chiar în aer. În grabă ajută lui Petre să-i scoată costumul individului. Acesta era de gumă subţire, dar foarte durabilă, cu plăci de oţel, care apărau organele principală ale corpului de presiunea apei. Tânăra fată îl îmbrăcă repede, şi zise râzând şi plângând în acelaşi timp:

   — M-au mai scos o dată din temniţa asta înfiorătoare, de aceea ştiu bine cum să mă folosesc de costum. Bidoanele de oţel de la brâu conţin materii chimice, care produc oxigen. Aşa! Sunt gata!. Să plecăm repede, salvatorii mei! Oh! Tatăl meu vă va răsplăti din belşug!

   Spunând aceasta îşi puse casca. George şi Petre închiseră clapele şi părăsiră repede încăperea.

   ... în anticameră, fata, care părea să fi fost foarte atentă atunci când fusese scoasă prima oară din casă de oţel, dădu drumul repede apei să intre, deschise uşa exterioară, toţi trei păşiră afară, şi ţindu-se de mână, ocoliră ciudata construcţie.

   În faţa ferestrei luminate, atârnau într-adevăr funiile, în număr de trei, ceea ce însemna că bravul Kard îi lămurise pe cei de sus cum stau lucrurile. Se prinseră repede de ele şi în acelaşi timp se simţiră traşi la suprafaţă.

   Se aflau încă în apă când fură luaţi în primire de braţe vânjoase şi când încălecară parapetul, electromotoarele începură să huruie şi vasul porni ca o săgeată în larg. Celor trei li se scoaseră costumele şi căpitanul se adresă atunci fiului său:

   — George, văd că am din ce în ce mai multe motive să fiu mândru de tine. Tovarăşii tăi voiau să izbucnească în urale în cinstea ta, dar eu i-am oprit, că s-ar fi putut să fim auziţi de pe uscat. Dragul meu, eşti un bărbat întreg, eşti cel mai bun dintre vrednicii şi credincioşii mei camarazi. Aşa să rămâi mereu.

   Când tânărul vru să spună ceva, un fulger tâşni deodată, în spatele submarinului. O coloană luminoasă de apă se înălţă pe locul unde se afla pe fundul mării casa de oţel.

   — Am făcut bine că am plecat repede, zise Farrow, altfel ne-ar fi făcut praf explozia. Aşa, domnişoară, se adresă apoi fetei, acum vino înăuntru în submarin, te vom duce la Singapore.

   În cabina sa, căpitanul făcu prezentările şi la urmă fata zise râzând:

   — Are haz, zău! Prin funcţia ce ocupă tatăl meu e silit să pornească vânătoarea împotriva dumneavoastră, căpitane Farrow. Eu sunt Ellen Harriett, fiica guvernatorului. Daţi-mi voie să vă mulţumesc, şi în primul rând viteazului dumneavoastră fiu, şi celor doi tovarăşi ai săi. Fără ajutorul dumneavoastră aş fi căzut în ghearele nebuniei. Asta a şi fost intenţia diavolului acela, doctorul Jellot, care fusese îndemnat de vărul meu să făptuiască această

crimă.

   — Îşi vor primi pedeapsa cuvenită, atât vărul dumitale cât şi doctorul Jellot! interveni Watson. Se spune despre mine că sunt un om de nimic, dar dumneata cunoşti soarta mea, domnişoară Harriett. Avem la bord doi complici ai acestui Jellot dintre care unul e Beats.

   — Dragă Watson, zise tânăra fată, cu emoţie în glas, am impresia că dumneata ai o mare parte de merit în salvarea mea. Eu nu te-am ţinut niciodată drept un om de nimic. Soarta tristă care s-a abătut asupra dumitale m-a mişcat adânc. Acum, însă, cred că vei redeveni ce-ai fost odinioară. O doresc din tot sufletul.

   — Poţi avea deplină încredere, stimată domnişoară, răspunse Watson cu glas tremurat.

   Căpitanul făcu un ocol mare cu vasul, apoi se îndreptă direct spre portul Singapore. După cum făcuse altă dată cu căpetenia unui trib sălbatic, tot astfel, îi depuse în ascuns, pe chei, pe Ellen Harriett, Watson şi cei doi criminali legaţi şi după ce-şi luară rămas bun, porni îndărăt pe drumul pe care venise.

   Acum se îndreptau spre marea Javei, unde se afla minunata „Insulă a odihnei"

   În cabina sa, doctorul Bertram contemplă entuziast costumele de scafandru. Lângă el se afla Hagen, care era tot atât de interesat. Submarinul căpătase trei costume minunate, luate de la prizonieri.

   Peste câteva ceasuri, postul de radio al submarinului recepţionă o radiogramă adresată lui Farrow. Era din partea guvernatorului Harriett, care exprima mulţumiri călduroase pentru salvarea fiicei sale, cu deosebire viteazului George.

   A doua zi recepţionară încă o radiogramă care-i vestea că Jellot şi nepotul guvernatorului au fost arestaţi, sub acuzarea de crimă.

SFÂRŞIT

Volumul 19

PIRAŢII CRUCII

   O CRIMĂ ÎN LARGUL MĂRII

   SUBMARINUL LUĂ DIRECŢIA spre arhipelagul Lingga. Zorile se iviseră, marea sclipea în bătaia soarelui şi Gerard Plundow, care era la cârmă, cu greu conducea vasul în feeria de luciri orbitoare. Trebuia să ţină mâna streaşină la ochi, totuşi nici aşa nu izbutea să vadă lămurit la o sută de metri de el. În cele din urmă îşi dădu seama că n-o va mai putea duce astfel şi auzind zgomote uşoare în turn, crezu că este camaradul său Petre Uriaşul.

   — Mă! Răcni el în jos, fără să se uite într-acolo, adu-mi o pereche de ochelari de soare, dar ceva mai repejor, dacă nu te superi!

   — Imediat, băiatule! S-a auzi un glas şi Gerard Plundow era cât pe ce să scape cârma din mână, căci recunoscuse vocea... căpitanului Farrow.

   — Scu... scuzaţi, domnule căpitan! Bâlbâi bietul timonier, dar Farrow şi dispăruse în magazie, unde ceru lui Peter, care tot robotea pe acolo, să-i dea doua perechi de ochelari de soare.

   — Plundow m-a rugat să i le aduc, zise e râzând, şi mi-a pus în vedere să umblu ceva mai repejor. Cred şi eu că-i vine greu să vadă pe mare, căci mergem doar în direcţia soarelui răsare.

   — Desigur că mă credea pe mine în turn, zise Peter, zâmbind. În vreme ce scoase afară trei perechi de ochelari. Dacă n-aveţi nimic împotrivă, domnule căpitan, vin si eu sus.

   — Cu plăcere, draga Petre, zise Farrow prietenos. Chiar cu ochelari nu vom putea privi prea departe, aşa că mai bine dacă trei perechi de ochi vor scruta zarea. Nu mi-ar fi deloc plăcut să mă trezesc faţă în faţă cu vreun vas care vine din Australia. Putem presupune lesne că distrugătoarele engleze cu care am avut de furcă la Singapore ne vor urmări cu înverşunare. Cel puţin unul din ele, căci înainte de miezul nopţii am auzit zgomotul unei maşini puternice, a unui vas ce se îndrepta spre răsărit. Trecuse aproape de noi, avea luminile de poziţie, dar se vedea mic de tot. Pe lângă asta, mergea, ca si noi, în afară de drumul obişnuit.

   — Hm! Cam neplăcută afacere! Zise Peter. Acum vor proceda fată de noi fără nici-o consideraţie. Trebuie să fie înfuriaţi rău englezii că unul din distrugătoarele lor şi-a găsit mormântul pe coasta de nord din Singapore. Dacă ne-or vedea acum, nu mai stau mult pe gânduri şi trag în plin.

   — De asta mă tem şi eu, zise Farrow. Se vor justifica apoi că nenorocirea distrugătorului lor se datoreşte unei torpile lansate de

noi. Şi acum, dragul meu, s-o pornim repede sus.

   Când căpitanul îşi făcu apariţia în turn, Plundow luă o ţinută atât de militărească, de parcă îl vedea pentru prima oară pe comandantul său. Apoi bâlbâi încurcat:

   — Dom..., domnule căpitan, adineauri, eu.., credeam că este camaradul meu Pe... Petre.

   — Nu face nimic, dragă Plundow, zise Farrow râzând. Uite aici ochelarii de soare. Aşa, acum putem vedea dacă se zăreşte ceva suspect. Tocmai îi spuneam lui Petre că am observat pe la miezul nopţii un vas ce semăna a distrugător. Bănuiesc că e unul din acelea franţuzeşti, care staţionează în Penang. Se impune, deci, multă atenţie, Plundow.

   — Da, domnule căpitan, şi mie mi s-a părut că am observat un obiect foarte misterios în faţa noastră. Ar fi trebuit, însă, să am ochelarii de soare, ca să-mi dau seama exact despre ce e vorba.

   — Ia te uită! Exclamă căpitanul, care-şi pusese ochelarii. Asta-i ceva foarte curios! Peter, nu ţi se pare ca şi cum ar pluti o cruce deasupra apei? Da, o cruce, de care e legat un om!

   Ca toţi marinarii, Petre era foarte superstiţios. Întâmpinase şi el multe în colindările lui pe mări şi pe oceane, lucruri destul de curioase pentru un om din mulţime. Dar pentru o minte simplă şi naivă ca aceea a Uriaşului, cele mai neînsemnate întâmplări luau proporţii fantastice, extraordinare.

   De aceea, strigă repede:

   —  Domnule căpitan, mai bine ne-om îndepărta puţintel de drumul pe care suntem. Nu e lucru curat la mijloc, credeţi-mă. E o capcană pentru marinarii de treabă. Întrebaţi-l şi pe Jan Brike şi veţi vedea.

   — Desigur, Jan Brike! Exclamă Farrow, jumătate în glumă, jumătate supărat. El e expertul vostru în chestiuni supranaturale, cum ar fi, de pildă, „Olandezul zburător", „Corabia-fantomă" şi altele dintr-astea. Dă-i drumul, Plundow! Sau eşti şi tu unul dintre aceia pe care Brike i-a atras în cercul vederilor sale, dar acum te rog să dovedeşti că mai eşti încă vechiul timonier de altădată, cutezător şi fără frică.

   Cuvintele acestea îl smulseră într-adevăr pe Plundow de sub influenţa camaradului său Brike. Vedea şi el în faţa submarinului, cam la vreo trei sute de metri numai, deasupra mării ce sclipea în bătaia soarelui, o cruce înaltă, de care atârna, o făptură omenească.

   Poate că Gerard Plundow ar fi refuzat să înainteze dacă ar fi fost noapte şi ar fi descoperit această apariţie ciudată în lumina fantomatică a lunii. Acum, însă, era ziua şi lângă el se aflau curajosul căpitan şi Petre Uriaşul, care chiar în situaţiile cele mai disperate găsea o ieşire. Aşa că, la urma urmei, nu i se putea întâmpla cine ştie ce, dacă se îndrepta cu submarinul într-acolo.

   — Domnul căpitan! Exclamă Plundow deodată, puţin cam iritat, pare într-adevăr să fie un om atârnat de o cruce. Ţineţi neapărat să îndrept vasul într-acolo?

   Întrebarea avea o intonaţie atât de fricoasă încât Farrow izbucni în râs.

   — Dar bine, Plundow, vino-ţi în fire, ce Dumnezeu! Zise el apoi. Cum de-ţi vine să te gândeşti la lucruri supranaturale într-o dimineaţă plină de soare, ca asta De Jan Brike nu m-aş mira, dar el mai doarme încă, din fericire. Omule, atâţia ani de-a rândul am întâmpinat împreună aventurile cele mai de necrezut, am trecut prin întâmplări care nici în vis nu i-au apărut unui muritor de rând, şi deodată mă pomenesc cu tine că-ţi pierzi curajul şi te învălui în blestematele alea de superstiţii, pe care Jan Brike le-a răspândit, din nenorocire, pe submarinul nostru. Plundow, la asta nu m-aş fi aşteptat din partea ta, zău aşa. Ştii însă şi tu singur că Jan Brike cu tot felul lui superstiţios, este cel mai vrednic luptător, când e vorba de ceva serios. Fii, deci, ca dânsul, acum, căci acolo e spânzurat într-adevăr un om de crucea care se înaltă din apă. O fi o privelişte cam fioroasă, nu zic ba, dar trebuie să venim în ajutorul unui semen de-al nostru, cu atât mai mult cu cât, după cum văd eu, este un european.

   Cum spuneam, Gerard Plundow era foarte superstiţios, al doilea de pe submarin, după Jan Brike, dar, ca şi acesta, în clipele de mare primejdie era cât se poate de curajos şi vrednic de încredere.

   Fără să mai stea mult pe gânduri, fixă locul unde se vedea misterioasa cruce şi îndreptă vasul cu hotărâre într-acolo. Dar după câteva minute zise:

   — Domnule căpitan, suntem aici în arhipelagul Lingga. Îndărătul crucii cu omul atârnat de ea se află o insulă şi în faţa crucii sunt două grupuri de stânci, prin care nu pot trece.

   — Da, văd şi eu asta, zise Farrow, care privise cu atenţie drumul dinaintea vasului. Va trebui, deci, să ne oprim cu submarinul în faţa primului grup de stânci şi să mergem mai departe cu barca de aluminiu. Apropie-te, însă, cât mai mult, Plundow.

   Cu multă îndemânare, timonierul aduse vasul în imediata apropiere a stâncilor. Două bărci de aluminiu fură montate la

repezeală şi puse pe apă. Într-una luă loc Farrow cu doctorul Bertram, iar în cealaltă George şi Petre.

   Fireşte că Uriaşul mână barca lui mult moi repede şi găsi imediat trecători înguste între cele două gherdapuri, prin care se puteau strecura cu uşurinţă. Acum se apropiau de crucea făcută din crengi de arbori. Era fixată lângă ţărmul insulei şi de ea era legat cu funii un bărbat cu faţa rasă complet şi părul capului negru ca pana corbului. Braţele îi erau legate la spate.

   — E mort? Întrebă George, încetişor.

   — Aşa se pare, răspunse Petre. Nici n-ar fi de mirare. O singură zi să fi stat cu capul descoperit în soarele ăsta dogoritor şi-i ajungea. Un european nu suportă aşa ceva.

   Barca cealaltă, condusă de căpitanul Farrow, se apropie şi ea. Doctorul Bertram strigă înfuriat:

   — Asta-i o cruzime nemaipomenită! Să expui un om arşiţei soarelui tropical! Cât trebuie să fi îndurat, sărmanul! Ah! Pare că mai trăieşte! Repede, Petre, trebuie să-l aducem fără zăbavă pe submarin. Poate că-l mai salvăm.

   Cu ajutorul lui George, Uriaşul îl dezlegă pe răstignit şi-l aşeză în barcă, apoi porniră cu toţii îndărăt pe vasul lor.

   Căpitanul dădu lui Plundow indicaţii să meargă cât mai spre nord, şi după ce vor ieşi din drumul navigabil al vapoarelor, s-o întoarcă iar spre răsărit. În cursul nopţii apucaseră ceva mal mult spre sud decât avuseseră de gând, în schimb făcuseră descoperirea cu omul de pe cruce. Părea să fi fost ceva predestinat.

   Cam astfel se exprimă Plundow câtre prietenul său de idei Jan Brike, când acesta apăru în turn. Tunarul făcu o mutră foarte îngrijorată si murmură:

   — Gerard, n-are decât să râdă de mine cât o vreo domnul căpitan, eu însă ştiu una şi bună - chestia asta n-o să iasă bine! Ar fi trebuit să-l lăsăm în plata Domnului pe omul de pe cruce, căci tot nu-i mai lipsea mult să scape de chinuri. Crezi tu că doctorul va izbuti să-l aducă la viată? În orice caz, ascultă ce-ţi spun eu! Nu e deloc bine că-l avem la bord oricum! Ai să vezi acuşica peste ce-o să mai dăm!

   — Nici mie nu prea mi-a fost la îndemână când l-am zărit, mărturisi Plundow, dar vezi că domnul căpitan m-a atins la partea simţitoare, adică în onoarea mea de marinar bătrân. Si Petre spunea să ne abatem din drumul crucii. Ei, dar ce să ne mai stricăm gura degeaba! Acum îl avem la bord, fie că vrem sau nu, şi nu rămâne decât să vedem ce-o mai fi.

   — Eu am observat că domnul George al nostru l-a atins cel dintâi, zise Ian în şoaptă. Ia să vezi tu ce are să i se întâmple băiatului. Trebuie să veghem, Gerard!

   — Asta o facem oricum, încuviinţa timonierul, înainte de toate îngrijeşte-te să-ţi fie tunul pregătit. Ia să-ţi aduci aminte cum l-ai salvat pe domnul George, când cu chestia cu polipul!

   — Hm! Să tragem nădejde că „bobiţele" mele vor fl de folos în nenorocirea pe care o bănuiesc, zise Brike. Zău c-ai fi bucuros dacă omul ăla de pe cruce ar dormi somnul drepţilor, fără să se mai trezească. Când l-oi vedea peste bord, îi spun şi eu o „veşnică pomenire"!

   — Da, aş face-o şi eu din toată inima, încuviinţă Plundow.

   „Omul de pe cruce", însă, se afla în îngrijirea doctorului

Bertram, care punea la contribuţie toată arta lui ca să-l readucă în simţiri. Farrow şi George aşteptau cu încordare lângă masa de operaţie, pe care zăcea întins salvatul.

   Doctorul Bertram înălţa deodată din umeri şi spuse încetişor:

   — Cred că am sosit prea târziu, domnule căpitan. Viaţa caută să zboare din trupul său şi nu văd nici o posibilitate s-o reţin. Poate că înainte de a-şi da duhul se va trezi pentru câteva clipe, dar nu pot afirma cu siguranţă. În tot cazul, asta trebuie să se întâmple îndată, căci pulsul abia se mai simte.

   — Să mai aşteptăm, deci, zise căpitanul. Poate că aflăm de la el ceva interesant.

   Se scurseră cinci minute, şi deodată muribundul începu să geamă, apoi deschise ochii care erau injectaţi de sânge, se uita ţintă la Farrow câteva clipe şi bâlbâi.

   — Oh! Arde... ca focul. Mac O'Connor, tică.., ticălosul acela... ah! Piraţii crucii... pe Insula mică... atenţie la stânci... Intrarea crucii! O'Connor, fii blestemat...

   Se zvârcoli cu disperare, gemu de câteva ori, apoi rămase nemişcat. Doctorul Bertram se apleca deasupra lui, apoi zise încetişor:

       — S-a sfârşit, domnule căpitan, Ce zici dumneata de cuvintele lui?

       — Sunt foarte enigmatice, răspunse Farrow îngândurat. Trebuie să vizităm Insula cu stâncile alea ciudate. Şi apoi mă interesează şi „piraţii crucii"

   — Tată, interveni George, spuneai că ai zărit in timpul nopţii un vapor cu o maşină puternică. N-or fi fost piraţii crucii?

   — Hm! Poate să fie aşa! Încuviinţă căpitanul. Dar tot nu ne foloseşte la nimic asta. Principalul e cum găsim Insuliţa de care

vorbea muribundul!

   — Dacă ne-am îndrepta acum de-a dreptul spre răsărit, cred cam da direct de ea, zise George. Vasul pe care l-ai văzut în timpul nopţii avea aceeaşi direcţie cu noi.

   — În felul acesta ne apropiem foarte mult de drumul navigabil, zise căpitanul, cam îngrijorat. Însa vreau neapărat sa dezleg enigma aceasta. Ce mult as vrea sa-l răzbun pe nenorocitul acesta care a trebuit sa moara in chip atât de grozav. Ei, acum sa- i facem onorurile cuvenite, apoi sa apucam direcţia spre răsărit.

   Părăsiră cabina infirmerie şi Farrow dădu ordin ca doi marinari sa-i coasă într-o pânză trupul mortului şi să-i atârne nişte greutăţi de picioare.

   Peste zece minute fu lăsat în mare de pe puntea submarinului.

   Jan Brike şi Plundow rostiseră şi el rugăciunea odată cu ceilalţi, dar după ce se sfârşi trista solemnitate, tunarul spuse timonierului:

   — Plundow, acum răsuflu în voie, căci am scăpat de nenorocire.

   — Şi eu mă bucur, răspunse celălalt.

   Împreună se înapoiară în turn şi timonierul aşteptă comanda lui Farrow, pentru continuarea drumului spre nord, căci în timpul afundării cadavrului în mare, vasul se oprise. Farrow adună acum echipajul în jurul său şi luă cuvântul:

   — Camarazi, ştiţi prea bine că iau hotărârea cu voi, înainte de a porni în vreo întreprindere serioasă. Iată că a sosit din nou un astfel de moment. Fireşte că nu ne împiedică nimeni să ne urmăm drumul spre „Insula odihnei", dar omul pe care l-am găsit legat de cruce şi l-am afundat acum în mare a rostit înainte de a muri câteva cuvinte care par să închidă în ele o taină grozavă.

   Jan Brike se uită cu uimire la timonier şi-l lovi cu cotul. Plundow dădu cu cotul, resemnat.

   Farrow repetă cuvintele muribundului şi stărui asupra faptului că marinarii ar putea face o faptă bună dacă s-ar învoi să se ocupe mai de aproape de „piraţii crucii". Dacă nu de altceva, cel puţin ar răzbuna moartea nenorocitului răstignit.

   După cum era de aşteptat, marinarii se învoiră imediat. Numai Brike şi Plundow tăcură. Ar fi vrut să-şi expună părerile, dar bănuiau c-ar fi fost luaţi în râs.

   Echipajul cobori în submarin, numai Farrow rămase cu George lângă Plundow şi dădu comanda pentru viteză redusă. Indică pe urmă timonierului direcţia spre răsărit. Plundow nu răspunse decât printr-un oftat; el se uita cu îngrijorare la George, care privea încordat spre largul mării. Bunul timonier observă că fiul căpitanului se bucura în taină de aventura care îi aştepta şi era convins că George va întâmpina primejdii din cele mai mari. Ar fi vrut să-l prevină, dar ştia că-şi strică gura degeaba.

   Tresări din gândurile lui când căpitanul îl întrebă dacă cunoaşte locurile pe unde pluteau acum. Plundow însă nu le cunoştea. Acum el ştia că era vorba de găsit o insulă, în ale cărei stânci se afla o deschizătură în formă de cruce, care era intrarea spre vizuina piraţilor.

   Farrow îl chemă atunci în turn pe Kard, despre care aflase că fusese înaintea războiului prin locurile acestea. Fostul maşinist făcu o mutră cam plouată. Căpitanul îl privi câteva clipe, apoi zise, zâmbind:

   — Aha, dragă Kard, bănuiesc că ştii ceva despre „piraţii crucii".

   — Nu, domnule căpitan, aud pentru prima oară numele acestea.

   — Atunci, ce-i mutra asta la tine?

   — Domnule căpitan, priveliştea omului acela de pe cruce m-a mişcat atât de mult, încât acum, dacă aţi hotărât să vă ocupaţi de chestie mai de aproape, nu-mi lese din gând că şi domnul George al dumneavoastră ar putea avea parte de o astfel de soartă. Apoi, cam ghicesc ce fel de întrebare voiaţi să-mi puneţi în legătură cu asta.

II.

   INSULA MISTERIOASĂ

   FARROW DĂDU UIMIT DIN CAP, măsură apoi cu privirea pe noul timonier, şi zise:

   — Te-ai molipsit de la Plundow şi Brike, dragă Kard! Nici nu mi- ar veni să cred, dacă nu te-aş vedea atât de morocănos. Cum de te laşi stăpânit de astfel de gânduri?

   — Nici eu nu ştiu cum, domnule căpitan, dar nu pot scăpa de ele.

   — Ciudat lucru, zău aşa! I-auzi George, trebuie să fii cu mare băgare de seamă, dacă ne-om întâlni într-adevăr cu omul acela. Făgăduieşte-mi, băiete dragă, altfel renunţ la toată chestia.

   —  Îţi făgăduiesc cu dragă inimă, tată. Tu ştii doar că nu-mi pierd cumpătul niciodată, oricât ar fi de primejdioase împrejurările.

   — Bine, dragul meu, zise căpitanul. Vezi numai să nu faci vreo nesocotinţă, din cauza bunătăţii tale de inimă. Ei, Kard, ce fel de

întrebare te aşteptai să-ţi pun?

   — Dacă cunosc cumva o insulă cu stânci pe ea şi cu o peşteră a cârei intrare e în formă de cruce.

   — Ai ghicit. Aşadar cunoşti această Insulă. Mă bucur foarte mult, dragă Kard, E departe de aici? Ai fost vreodată în peştera cu pricina?

   — Nu, domnule căpitan, răspunse timonierul, dar comandantul meu de pe vremea aceea îmi spunea, pe când treceam prin dreptul el, că acolo au locuit întotdeauna piraţi. Când am trecut noi pe lângă ea, bârlogul era gol, căci corabia bandiţilor de mare fusese cu puţin înainte găurită de un distrugător englez. Insula se bucura însă de un renume atât de prost printre marinari, încât nici noi n-am cutezat s-o vizităm. Se spunea că piraţii puseseră pretutindeni capcane. Poate să fi fost numai zvonuri, domnule căpitan, căci eu nu-mi puteam închipui ca autorităţile engleze să nu fi pornit cercetări, dacă ar fi ştiut în mod sigur că pe Insula aceea se afla o ascunzătoare de piraţi. Era, aşadar, numai un zvon, care umbla printre marinarii micilor corăbii de comerţ. Acum, parcă îmi vine şi mie să cred că zvonul acela era întemeiat şi după câte se pare peştera e locuită astăzi de o nouă bandă de piraţi.

   — Care va să zică tu n-ai fost pe Insulă, zise căpitanul. Păcat! Dar nu mi-ai răspuns la întrebarea dacă Insula e departe de locul unde ne aflam în clipa de faţă.

   Kard întinse braţul, arătând la orizont un punctuleţ negru.

   — Aceea e Insula, domnule căpitan, zise el. Mi-aş îngădui să vă dau sfatul să ne afundăm acum şi să cercetăm prin periscop cum stau lucrurile. Ei ne pot zări de acolo cu ocheanele, căci mergem împotriva soarelui şi asta e in dezavantajul nostru, la lumina zilei nu putem întreprinde nimic, căci am văzut doar că piraţii care locuiesc acum peştera nu prea îşi aleg mijloacele împotriva celor pe care îi socot duşmanii lor. Doresc numai, adăugă el încetişor, ca domnul George al nostru să nu aibă o soartă asemănătoare.

   — Ei lasă, dragă Kard, vom şti noi să ne ferim, răspunse căpitanul, râzând. Acum ne vom lăsa la fund, căci găsesc bună propunerea ta. Aşadar, înăuntru în submarin, băieţi!

   Ordinul fu urmat îndată, atât de Kard cât şi de George. Farrow închise el însuşi oblonul turnului, apoi dădu comanda de scufundare. Minunatul submarin se înclină puţintel, apoi pieri în adâncime.

   Căpitanul stătea la periscop şl observa cu atenţie Insula, de care se apropiau tot mal mult. Ţărmul era acoperit de un brâu de

pădure deasă, iar în mijlocul el se înălţau drepte stânci ascuţite.

   Când submarinul ajunse la vreo două sute de metri numai, căpitanul văzu sus, în stâncile colţuroase, la treizeci de metri deasupra mării, deschizătura în formă de cruce, care forma intrarea la ascunzătoarea piraţilor.

   George, care stătea lângă tatăl său, îl rugase pe acesta să-i comunice tot ce vede şi Farrow raportă:

   — George, văd deschizătura, dar altceva nimic. Stai! Uite că iese un bărbat dintre stânci, un individ uriaş aproape, deşi subţirel, şi care cred că e foarte puternic. Priveşte cu atenţie spre mare, să nădăjduim că nu va descoperi periscopul nostru. Ah! Uite că apare un al doilea bărbat îndărătul lui, o făptură cu umeri largi, care-ţi face o impresie de om fioros şi crud. Se pare că discută cu însufleţire, ba chiar se ceartă, dacă nu mă înşel. Cel înalt face observaţii celui de-al doilea, arătând mereu spre vest. Te pomeneşti c-or fi vorbind despre omul de pe cruce! Ah! Acum cel înalt a strigat ceva spre peşteră, uite că vin indivizi, unul şi unul, cu mutre suspecte. Păşesc în jos pe o potecă îngustă... au intrat în desişul care mărgineşte ţărmul. Vor trece câteva minute până se vor ivi pe mal. Să facem între timp un mic ocol, căci bănuiesc că se vor îndrepta spre Insuliţa unde am dat de nenorocitul acela răstignit.

   Căpitanul dădu comanda pentru schimbarea direcţiei. Vasul porni încetişor de tot şi el privi cu încordare prin periscop spre insula misterioasă. În cele din urmă îi zise lui George:

   — Aha, uite-i! Au ieşit dintr-un tufiş des, într-o barcă uşoară, cu un motor exterior. Iau direcţia spre vest, adică spre Insula unde l- am găsit pe muribund.

   Farrow dădu comanda ca electromotoarele, de care se foloseau la drumurile sub apă, să meargă cât mai încet, apoi urmă direcţia bărcii celorlalţi, fireşte la o depărtare respectabilă, în aşa fel ca periscopul submarinului să nu poată fi zărit de el.

   Într-adevăr, individul cel înalt, care, după cum putu stabili Farrow, avea o figură energică, frumoasă, se îndreptă spre insula pe al cărei ţărm mai era înfiptă crucea. Căpitanul văzu lămurit cât de surprinşi şi enervaţi erau oamenii din barcă atunci când descoperiră că răstignitul dispăruse. Funiile tăiate, care atârnau încă de cruce, dovedeau că mâini străine l-au izbăvit de chinuri.

   Conducătorul dădu apoi un ordin şi barca porni înapoi cu viteză spre insuliţa unde se afla ascunzătoarea piraţilor. Farrow trase repede periscopul înăuntru când bărcuţa trecu aproape de tot de dânşii; aşteptă câteva minute, apoi scoase din nou periscopul la

suprafaţă şi văzu că ceilalţi se îndepărtaseră o bucată bună de el.

   Se puse iarăşi la pândă, de îndată ce putu să vadă Insula cu intrarea ciudată în formă de cruce. Acum indivizii îşi făcură apariţia, în frunte cu omul înalt, care se opri în fata intrării şi strigă ceva înăuntru.

   Imediat se ivi din nou cel cu umerii largi, căruia seful ii zise ceva. Celălalt păru foarte uimit, probabil că nu-şi putea explica în ce fel dispăruse răstignitul.

   Din peştera piraţilor, insuliţa cu crucea se zărea ca un punct mititel. Totuşi bandiţii ar fi trebuit să vadă orice corabie sau vas care l-ar fi eliberat pe nenorocit. De aceea toată întâmplarea cu dispariţia le apărea inexplicabilă şi plină de mister.

   După câtva timp se făcură cu toţii nevăzuţi in peşteră. Căpitanul îl chemă pe Kard şi-l întrebă:

   — Dragul meu, comandantul tău de pe vremuri ţi-a spus poate dacă cei de pe insulă au pe undeva vreun port ascuns? Indivizii au, desigur, o corabie rapidă, aceea pe care cred c-am observat-o în timpul nopţii. Trebuie să fie ancorată într-un loc oarecare în jurul insulei.

   — Comandantul meu de atunci nu ştia nimic de lucrul acesta, domnule căpitan, răspunse Kard, dar şi-a exprimat şi dânsul aceeaşi bănuială. Credea şi el că un astfel de port ascuns trebuie să existe pe undeva pe coasta de nord a Insulei. Comandantul meu mai spunea că intrarea spre presupusul port trebuie să fie foarte iscusit mascată.

   — Hm! Îi dau şi eu dreptate! Zise Farrow. Vom face, deci, un ocol în jurul Insulei. Aici n-avem ce vedea deocamdată.

   Căpitanul dădu comanda de viteză redusă. La atât de mare apropiere de Insula puteau sa fie stânci şi gherdapuri care să pună în pericol submarinul. Afară de asta, Farrow mai trebuia să-şi îndrepte atenţia şi asupra altui pericol. Probabil că bandiţii şi-au asigurat portul prin capcane sau mine, care ar deveni fatale acelora care ar căuta să pătrundă în el.

   Înainte de toate, voia să descopere anumite semne, care să-i trădeze existenta presupusului port. În timpul zilei oricum nu putea să întreprindă ceva, ba nici nu zilei oricum nu putea să întreprindă ceva, ba nici nu ştia chiar ce le-ar putea face indivizilor. Se întrebă dacă n-ar fi mai bine să transmită prin radio guvernatorului englez din Singapore, Harriet, mărturisirea muribundului şi faptul descoperirii Insulei. Atunci ar fi de datoria englezilor să se ocupe de aceşti „piraţi al crucii".

   În vreme ce se gândea la toate acestea, Farrow observă cu

multă atenţie brâul de verdeaţă al Insulei apropiate. Se afla acum pe partea de răsărit a acesteia, dar aici ţărmul îngust era atât de neted şi drept, încât nu era posibil să existe un golf mascat. Când, însă, nu era posibil să existe un golf mascat. Când, însă, submarinul ajunse pe partea de nord, Farrow bănui îndată că numai aici va găsi ceea ce căuta. În vreme ce se gândea la toate acestea, Farrow observă cu multă atenţie brâul de verdeaţă al Insulei apropiate. Se afla acum pe partea de răsărit a acesteia, dar aici ţărmul îngust era atât de neted si drept, încât nu era posibil să existe un golf mascat. Când, însă, submarinul ajunse pe partea de nord, Farrow bănui îndată că numai aici va găsi ceea ce căuta.

   Stâncile înaintau în unele locuri până în apă, brâul de pădure era întrerupt adesea de câte o stâncă mai mică, în spatele căreia era cu putinţă să se afle intrarea spre vreun golf tăinuit.

   Deodată Farrow trase brusc periscopul înăuntru. Dintr-un tufiş des se ivi un om care cercetă marea cu atenţie. Mai mult ca sigur c-ar fi văzut periscopul, dacă Farrow nu l-ar fi tras atât de repede. El ordonă în acelaşi timp să se oprească electromotoarele, căci spionul ar putea observa umbra ce aluneca sub apă a submarinului.

   Situaţia nu prea era plăcută. Poate că individul, care era un membru al bandei, a şi văzut periscopul, şi în cazul acesta n-ar fi fost de mirare ca bandiţii să pună în funcţiune tunuri şi să distrugă vasul.

   Trebuia, deci, să mai arunce o privire spre omul acesta, fie ce-o fi. Cu multă prevedere înălţă binişor periscopul şi-l văzu pe bandit care privea... tocmai spre lentila periscopulul. Nu făcu, însă, o mutră uimită, ci una veselă, apoi îşi întoarse repede privirea spre tufişul de unde apăruse.

   Farrow ghici îndată că omul nu era un pirat. Deduse asta după figura lui inteligentă şi simpatică, precum şi după croiala elegantă a costumului său alb, destul de jerpelit acum. Fu cuprins de bănuiala că străinul acela fugise poate de piraţi şi că izbutise într- un fel oarecare să scape din mâinile lor. Aşa se explica şi bucuria care fu cuprins când zări periscopul.

   Omul îşi întoarse acum din nou privirea spre mare. Ridică încetişor braţul drept, parcă ar fi vrut să facă un semn periscopului, dar în aceeaşi clipă ţâşniră din tufiş două braţe vânjoase, goale până la cot, o mână uriaşă ii strânse gâtul ca intr- un cleşte, cealaltă îi înşfacă braţul drept, apoi fu împins cu sălbăticie înapoi în tufiş.

   Farrow trase imediat periscopul înăuntru. Văzuse destul, pentru a-şi da teama cum stau lucrurile. Erau aşadar prizonieri pe Insulă, cel puţin omul acesta părea să fie unul. Trebuia, deci, eliberat.

   Echipajul se întruni pe punte, Farrow comunică ceea ce observase, încheind astfel:

   — La început mă gândeam să aduc la cunoştinţă guvernatorului englez din Singapore observaţiile noastre, pentru ca el să dispună cele de cuviinţă. Acum, însă, lucrurile au luat altă întorsătură şi trebuie să facem tot posibilul să venim cât mai repede în ajutorul prizonierului. Bănuiesc apoi că piraţii au un fost de recepţie pe corabia lor şi ar putea prinde radiograma mea, ceea ce ar însemna că primejduim viaţa prizonierilor, că desigur se afla din aceştia pe insula. Suntem de părere să încercăm eliberarea lor cât mai repede?

   Într-un singur glas aprobară cu toţii propunerea. Căpitanul le mulţumi printr-un gest, apoi zise:

   — Bine, camarazi, până diseară sunteţi liberi. În vremea asta, eu voi chibzui cum putem ajunge mai bine şi fără primejdie pe insulă. Uşor nu va fi, v-o spun dinainte, căci e probabil ca piraţii să-şi fi luat măsuri de apărare împotriva unei vizite nedorite.

   Farrow se îndreptă spre cabina sa, împreună cu George, Rindow şi Inginerul Hagen. Acolo le zise cu gravitate:

   — E lucru sigur că ne expunem unor mari primejdii chiar numai apropiindu-ne de Insulă, căci nu mai încape îndoială că piraţii şi- au închis portul lor tăinuit prin cine ştie ce alte capcane. Până în clipa de fată, nu ştiu încă in ce fel vom ajunge acolo, N-aş dori deloc ca „Dox"-ul să fie ameninţat să sară în aer.

   — Tată, Evrika!, strigă George, plin de bucurie. Avem în magazie cele trei costume de scafandru. Inventate de doctorul Jellot, pe care am pus mâna când cu expediţia pentru eliberarea fiicei guvernatorului din Singapore. În costumele acelea suntem cu desăvârşire independenţi de submarin, putem deci să facem o vizită portului misterios fi să înlăturăm eventualul baraj de mine. Cel mal bun lucru ar fi să facem asta acum, la lumina zilei.

   — Hm! Ideea e cât se poate de bună, încuviinţă căpitanul, dar mă întreb cum să procedăm. Probabil că înainte de a se lăsa întunericul va trebui să ne apropiem din nou de Insulă, şi anume la răsărit de stânca în spatele căreia pare să se afle intrarea în port. Scafandrii ar trebui atunci să dea târcoale pe fundul mări în jurul stâncii cu pricina şi să cerceteze cu atenţie, la lumina zilei. Asta ar fi calea cea mai bună ca să ajungem nevătămaţi pe Insulă. Acum să vorbesc cu Petre şi Kard, dacă sunt dispuţi s-o facă şi pe

asta.

   — Eu primesc cu dragă inimă, tată zise George. Ideea e a mea. Petre si Kard nu vor refuza - îi cunosc eu destul de bine, şi tu la fel. Şi apoi, el vor veghea asupra mea, atât cât le va sta în putinţă.

   — Hm! Nu prea m-as fi grăbit să încuviinţez planul acesta, dacă m-as fi gândit că vei ţine şi tu să porneşti in expediţie, zise Farrow, dar n-am încotro, Ideea e a ta, cum bine al spus, şi ai tot dreptul să iei parte la îndeplinirea lui. Aşa. Cheamă-l acum pe Petre si Kard să discutăm amănunţit cum putem face treaba mai bine; căci va trebui să ne daţi un semnal că totul e în ordine, după ce veţi fi înlăturat barajul.

   George alergă să-i cheme pe cel doi uriaşi in cabina tatălui său. Farrow le aduse la cunoştinţă planul tânărului şi, după ca primi aprobarea lor, zise:

   — M-am gândit să ne apropiem de vas până la peretele stâncii care înaintează în apă. Cred că marea va fi acolo destul de adâncă pentru voi. Ne vom ridica la suprafaţă numai atât cât să puteţi voi ieşi din turn ca să vă daţi drumul la fund. Am hotărât apoi ca să rămânem acolo cu vasul şi când veţi fi gata sa înlăturaţi presupusele mine, unul din voi va veni să ne dea de ştire. De îndată ce se va înnopta, vom porni, deci, în jurul Insulei.

   —  Da, tata, e bine aşa cum spui tu! Exclamă George, cu însufleţire. Eu cu Petre vom rămâne sub apă, iar Kard se va înapoia să vă dea de ştire, când totul va fi în regulă. Poate că eu şi cu Petre vă vom fi de folos în alt chip, de pildă înlăturând santinele ce se află desigur pe puntea corăbiei. Individului nici nu- i va trece prin gând că ar putea să se ivească duşmani de pe fundul mării.

   — În sfârşit, veţi face şi voi cum e mai bine, zise căpitanul. Feriţi-vă

      Însă de rechini, căci ăştia le cam aţin printre insule. Hagen va trebui să încerce să construiască o armă cu ajutorul căreia să poată fi puşi pe goană şi sub apă duşmanii aceştia primejdioşi. Apoi va trebui să ne întoarcem repede pe „Insula odihnei", căci el mi-a spus că are gata planurile pentru o cameră prin care să fie cu putinţă să părăsim submarinul şi sub apă. Atunci ne vom putea îngădui „excursii" şi mai interesante.

   ÎN MARE PRIMEJDIE

   CU UN CEAS ÎNAINTE de a se întuneca, submarinul porni înspre Insulă. Numai vârful periscopului era ridicat la suprafaţă. George, Petre, Kard stăteau gata pregătiţi in costumele lor de scafandru.

   Pompele lucrau încetişor, pentru a da afară din tancuri numai atâta apă câtă era nevoie să înalte turnul deasupra mării. Fireşte că Farrow examinase cu atenţie coasta prin periscop, dar nu observase nimic suspect. Acum vasul se înălţase îndeajuns şi chepengul putu să fie deschis.

   Petre se căţără cel dintâi, se târî peste marginea turnului şi se lăsă pe punte. Păşi repede spre parapet, de care erau fixate trei funii lungi. Uriaşul se lăsă încetişor în apă, care nu avea în locul acesta decât o adâncime de vreo doisprezece metri. Aşteptă apoi până sosiră cei doi tovarăşi, ceea ce se întâmplă curând de tot. Puteau vedea bine în jurul lor, căci apa era atât de limpede încât lumina zilei pătrundea nestingherită. Până la capătul stâncii pe care trebuiau s-o ocolească erau cel mult şase metri.

   Petre porni înainte, urmat de George şi Kard, care încheia grupul. Pe partea de apus primejdia era mai mare, căci era foarte posibil ca piraţii să fi pus capcane ascunse.

   Aveau mare noroc că era atâta lumină cât să poată zări chiar şi sârme subţiri de tot. Pe de altă parte, însă, asta însemna şi o primejdie pentru ei, căci dacă s-ar fi întâmplat să privească cineva în apă, ar fi putut vedea tot ce se petrecea acolo.

   Petre se ţinea lipit de peretele stâncilor. Nici-o deschizătură nu se zarea - împotriva aşteptărilor lor. Să nu fi fost oare nici-un port pe aici?

   Acum stăteau direct în fata malului; şi aici era perete stâncos, dar ciudat de neted, ca şi cum ar fi fost lucrat de mâna omenească. Cel trei scafandri începură să-l pipăie şi avură impresia că nu e piatră ci... fier. George apucă imediat de braţ pe cei doi uriaşi de lângă dânsul si „morsă" cu degetele:

   — Asta trebuie să fie o poartă, a cârei margine superioară e în formă de ladă si plantată cu tufe. Să urcăm si furişându-ne printre tufe să ne lăsăm jos de partea cealaltă.

   Asta era singura soluţie, altminteri n-ar fi putut să intre in portul atât de bine închis. Deschiderea porţii de fier te putea face numai de sus, in mod mecanic.

   Petre se căţără şi de data aceasta cel dintâi. În vreme ce Kard rămâne puţin în urmă, ca să vegheze asupra lui George. Cu mare băgare de teamă scoaseră apoi şi ei capetele din apă. Costumele uşoare erau în aşa fel confecţionate, încât puteau lesne să dea în sus sticlele din fata ochilor. Economiseau în chipul acesta şi oxigenul, îşi încordară auzul şi constatând că nu se aude nimic suspect, Peter ieşi cu totul din apă şi porni primul spre tufiş.

   George îl urmă imediat, apoi veni Kard. O luară spre stânga, spre poarta de fier pe care o descoperiseră. Ajunseră curând la marginea tufişului şi, când scoaseră capetele, văzură în fata lor un bazin larg de apă, închis spre mare prin tufe dese. În bazinul acesta plutea o corabie de culoare închisă, al cărei coş solid trăda existenta unei maşini puternice.

   — Minunat! Exclamă Peter, în şoaptă. Cred că nu e nevoie ca submarinul să intre în bazinul acesta. E de ajuns să se înalte în dreptul porţii de fier şi oamenii noştri să debarce pe uscat. Aşa nu e pericol să ne izbim de vreo piedică. Ce părere ai dumneata, domnule George?

   — Că ai dreptate, Peter. Dacă jumătate din numărul tovarăşilor noştri

   Vor veni pe uscat, va fi de-ajuns Submarinul, insă, se va putea retrage pentru a împiedica o eventuala încercare de fugă a corăbiei. Jan Brike se va bucura grozav dacă tunul sau va avea de lucru.

   — Ba bine că nu! Încuviinţa Uriaşul. Kard, trebuie să te înapoiezi pe sub apă la submarin şi sa-i dai de veste căpitanului, călăuzindu-l apoi încoace.

   — Noi doi, însă, ne vom descotorosi de costume - zise George şi până se va lăsa întunericul vom mai spiona câte ceva. Trebuie să fie pe aici pe undeva o potecă ducând spre ascunzătoarea bandiţilor. În primul rând trebuie să aflăm unde sunt prizonierii. Aşadar, dragă Kard, du-te şi fă cum e mai bine.

   În vreme ce timonierul se îndepărta, George şi Petre se ajutară unul pe altul la dezbrăcatul costumului. În cele din urmă treaba fu gata. Uriaşul le ascunse sub o tufă. Apoi zise încetişor:

   — Domnule George, nu ştiu dacă e nimerit să întreprindem ceva chiar acum. Nu se poate să nu fie vreo santinelă pe aici, care se va schimba înainte de a se întuneca. Acum n-o vedem, dar când va fi sa se schimbe, am putea observa locul unde se află.

   — Hm! Şi eu cam tot la fel gândesc, zise George pe de altă parte, însă, trebuie să căutăm cât e lumina încă o potecă, pe care să putem ajunge la peştera piraţilor. Pe întuneric va fi aproape cu neputinţă. În cel mai bun caz ne va cere prea mult timp. Eu găsesc că e mai bine dacă am încerca să ajungem de partea cealaltă a porţii. Hai să ne strecurăm printre tufele de deasupra.

   — Nu ştiu ce să zic, domnule George, dar e cam primejdios ce facem. Dacă s-o afla cumva o santinelă printre tufele astea, am dat de dracu!

   — Vom fi cu băgare de seamă, stărui George. Gândeşte-te însă că e mult mai bine dacă vom putea arăta apoi drumul drept căpitanului. Doar capătul potecii să-l găsim, şi pentru asta mai avem timp o jumătate de ceas.

   — Hm, da! Mormăi Uriaşul. Te rog, însă, domnule George, fi cu băgare de seamă şi rămâi mereu alături de mine, ca să nu te scap din ochi. Dacă o să-ţi se întâmple ceva, cum mă mai arăt eu în faţa domnului căpitan?

   — Ei, lasă, Petre, nu mai fi şi tu aşa. Bag eu de seamă, n-avea grijă! Şi acum haide, nu mai sta pe gânduri.

   George porni înaintea Uriaşului spre brâul de tufe, care marca atât de iscusit partea superioară a porţii de fier. Oameni foarte inteligenţi trebuiau să fi construit ascunzătoarea aceasta, pe care nimeni n-ar fi putut s-o bănuiască.

   Când George ajunse în fata şirului de tufe, se lovi de o ladă de lemn, înaltă şi vopsită în verde. Ridică încetişor capacul şi văzu că şi pereţii laterali se pot da în lături. În interiorul lăzi se afla un picior de fier cu o roată mare din acelaşi material, pe care umbla un lanţ, afundându-se în pământ.

   George îşi dădu imediat seama că descoperise instalaţia care deschidea şi închidea poarta de fier. La celălalt capăt al porţii trebuia să existe o instalaţie la fel, după cum e cazul cu toate zăgazurile de soiul acesta.

   De la această ladă ducea o potecă îngustă, dar foarte curată, deasupra porţii. De ambele părţi erau plantate tufe dese în aşa fel încât un om, care ar fi trecut pe aici, n-ar fi fost văzut nici dinspre mare, nici de pe uscat.

   Chircit la pământ, George porni înaintea lui Petre de-a lungul acestei poteci înguste. Ajunseră curând în partea cealaltă a porţii, unde dădură de o instalaţie asemănătoare cu cea dintâi.

   Şi în josul acestei cutii verzi, poteca ducea mai departe. De fapt, cu aceasta sarcina lui George ar fi fost terminată, căci găsise ceea ce căuta. Dar mai avea timp, deoarece până să se întunece de tot mai era o jumătate de ceas. N-avea ce să strice dacă urmarea mai departe poteca. Poate izbutea să descopere şi locul unde erou ţinuţi prizonierii, mai ştii!

   Fără să asculte de dojana Uriaşului, el păşi mai departe, ferindu-se să facă cel mai mic zgomot. Tufişurile de ambele părţi erau atât de dese, încât nu putea fi văzut.

   Curând, însă, ajunse la capătul brâului de tufe şi în fata lui se ivi stânca pleşuvă, în care poteca se continua, în pantă. Lucrul devenea mai primejdios acum, căci ar fi putut fi zărit de sus. Tânărul se opri şi şopti tovarăşului său:

   — Peter, se poate întâmpla ca odată cu lăsarea nopţii să vină jos o santinelă sau vreun om însărcinat să controleze poarta. Cel mai nimerit lucru ar fi să rămân aici, ascunzându-mă sub tufe, iar tu îi vei conduce pe toţii şi pe ceilalţi încoace. Atunci cel puţin vom şti dacă n-avem să ne temem de ceva.

   — Nu, domnule George, asta nu trebuie s-o faci. Cum te-aş putea eu lăsa singur?

   — Dar bine, Petre, zise tânărul, cu hotărâre, trebuie să-ţi dai seama că propunerea mea e cât se poate de dreaptă. Ce mi se poate întâmpla? Sunt înarmat bine, mă ascund printre tufe şi nu fac altceva decât să observ dacă vreunul din bandiţi vine jos. În felul acesta, vă pot preveni şi pe voi, apărându-vă de primejdie. Ar fi nechibzuit din partea mea să mă întorc acum cu tine, căci de unde ştiu eu că în asta nu stric toată treaba şi bieţii prizonieri rămân mai departe acolo unde sunt?

   Petre se gândi câteva clipe şi in sinea lui ii dădea dreptate. Îl veni însă o idee:

   — Domnule George, zise el codindu-se, de ce n-aş rămâne eu aici şl dumneata să te duci să-i întâmpini pe tovarăşi?

   — Nu, nu. Dragă Peter, nu vreau aşa. Planul e al meu şi e sarcina mea să-l duc la îndeplinire. Aşa rămâne, mă pitulez în tufişul ăsta şi nici dracul nu dă de mine. Tu te înapoiezi imediat şi-i întâmpini pe tovarăşi!

   Fără să mal aştepte răspunsul lui Peter, el se strecură printre ramuri şi pieri din ochii Uriaşului. Acesta rămase câteva clipe cu privirea aţintită la locul unde dispăruse stăpânul său, iscodi apoi cu băgare de seamă în juru-i, se întoarse şi o lua îndărăt pe potecă. Nu îi era însă la îndemână când se gândea că i s-ar putea întâmpla ceva fiului căpitanului său.

   Dar cu cât mai mult chibzuia bunul Uriaş, cu atât mai mult rămânea încredinţat că felul cum orânduise lucrurile George era cel mai nimerit, întunericul se va lăsa în curând şi apoi nimeni nu l-ar mai putea descoperi pe tânăr.

   George râmase nemişcat în ascunzătoarea sa. Printr-o spărtură mică între crengi putea să observe drumul în pantă pe o distanţă bună: n-avea, deci, să se teamă de nici-o surpriză.

   Totuşi, cu toate că aveau ochi ageri de marinari, atât Petre cât şi George nu văzuseră că atunci când ei ajunseră la capătul potecii stâncoase, sus printre stânci dispăru cu iuţeala fulgerului un cap omenesc. Spionul râmase însă la pândă şi-l văzu pe George strecurându-se printre crengi, în vreme ce Peter o luase înapoi pe potecă.

   După câteva minute, George auzi foşnete în spatele său. Instinctiv duse mana la revolver, deschise gura şi scoase un ţipăt ca să-i atragă atenţia Uriaşului, dar în acea clipă o mănă îi strânse cu putere gâtul, pe când un pumn îl izbi ca un ciocan în tâmplă. George se simţi străbătut de un fior, şi râmase nemişcat Rânjind, individul îl ridică pe umăr de parcă ar fi fost o legătură de vreascuri. Îşi făcu loc prin tufiş, apoi porni pe o potecă îngustă. Poteca aceasta ducea direct la o spărtură lată şi înaltă din zidul de piatră şi în care dispăru piratul cu George.

   Un capriciu al naturii crease în stânca aceasta o plăsmuire, care părea un cot uriaş, pornind vertical in fuseseră foarte practici: fixaseră trepte de fier în piatră, pe care piratul se căţăra acum ca o pisică, cu George în spinare.

   Coşul acesta sfârşea într-o peşteră mărişoară, în cărei parte de nord se aflau crăpături. Prin aceste crăpături, un om care ar fi stat la pândă ar fi putut observa tot ce se petrece în jos la poarta de fier. Numai locul unde se afla submarinul nu putea fi zărit de acolo.

   Piratul îl trânti pe George Ia pământ, se furişă apoi în una din crăpături şi privi cu încordare în jos, căutând tufişul pe unde trebuia s-o fi luat Peter, întorcându-se la ai săi. Totuşi părea să nul fi descoperit pe cel căutat, căci după câteva minute se înapoie la George, mormăind o înjurătură.

   Tânărul zăcea nemişcat. Chicotind, piratul scoase o frânghie din buzunar şi-i legă lui George mâinile la spate. Făcu acelaşi lucru şi cu picioarele, apoi îl duse pe marginea stâncii şi-l aşeză în aşa fel încât partea superioară a trupului atârna deasupra prăpastiei. Era un truc rafinat, prin care căuta să se asigure de prizonier, chiar dacă acesta s-ar fi trezit în scurt timp; căci la cea mai mică mişcare tânărul s-ar fi prăbuşit în hău, aşa că nu trebuia să încerce să se târască sau să taie legătura cu vreo piatră ascuţită.

   Lăsându-l acolo, piratul coborî din nou. Grija lui era acum să-l facă inofensiv pe al doilea străin, pe care-l zărise colo jos.

   Când ieşi din crăpătura stâncii, o luă imediat spre dreapta şi-şi croi drum prin tufiş. Ajunse astfel pe poteca îngustă de piatră, pe care George şi Petre o observaseră cu atâta atenţie cu puţin înainte.

   Sprinten ca o pisică, el porni de-a lungul ei, ajunse pe poteca şi

mai îngustă dintre tufe şi străbătu poteca de fier care închidea portul.

   Când ajunse la a doua ladă, care ascundea cealaltă instalaţie pentru deschiderea porţii, se chirci la pământ, cercetă cu atenţie tufele din apropiere, apoi dădu mulţumit din cap. Descoperise câteva ramuri îndoite — pe acolo pătrunsese Petre în tufiş. Se târî înainte, pas cu pas, ca un şarpe gata să se repeadă asupra prăzii.

   George se trezi, dar nu brusc. O durere puternică în sale îl făcu să fie cu băgare de seamă; îşi aminti imediat, din clipa când auzise foşnetele în spatele său şi fu atacat pe urmă cu iuţeala fulgerului.

   Îşi dădu seama îndată că era legat de mâini şi de picioare. Dar de ce atârna in gol cu partea superioară a trupului? Încet-încet începu să i se lămurească totul şi după câtva timp îşi dădu seama de situaţia gravă în care se afla şi de imposibilitatea de a se elibera prin propriile-i mijloace.

   Începu să chibzuiască cu înfrigurare. Un spion ascuns trebuie să-l fi observat pe el şi pe Peter, îl făcuse întâi inofensiv pe dânsul şi probabil că acum era pe cale să-l atace pe furiş pe tovarăşul său. Insula aceasta misterioasă părea să ascundă mai multe taine decât bănuia el.

   Toată expediţia era acum primejduită; probabil că piraţii stăteau ascunşi pe ţărmul mării, pregătiţi să facă o primire cum se cuvine tatălui său şi celorlalţi tovarăşi.

   Bietul tânăr se simţi străbătut de un fior de spaimă şi grozav îl mustră cugetul că dacă s-ar fi întâmplat o nenorocire, ar fi numai din vina lui. Se aruncase zadarnic în braţele primejdiei, acum se afla în puterea acestor oameni, de la care se putea aştepta la orice şi camarazii săi erau expuşi să cadă şi ei în mâinile piraţilor...

   Chibzui cu înfrigurare ce e de făcut, îşi dădu, însă, seama că nu e nici-o putere de scăpare. Trebuie să aştepte acum ceea ce va urma. Să fie oare şi el sortit să se pârjolească la soare, legat de o cruce? Şi tovarăşii săi la fel?

   Zadarnic îşi frământă creierul. Pentru prima oară de când se află pe submarinul tatălui său nu izbutea să găsească o ieşire dintr-o situaţie atât de primejdioasă.

   Deodată îşi întrerupse şirul gândurilor şi ascultă cu încordare. Auzise glasuri care păreau să se apropie, apoi zări lumina unei lămpi de buzunar; vocile aspre răsunau lângă el, razele lămpii căzură asupra lui şi după câteva clipe se auzi un râs batjocoritor.

   — Aha, exclamă cineva, se vede că Fredy a vânat un scatiu. Minunată afacere. Şi ce frumos mi l-a aşezat, sărăcuţul de el! Cum o face o mişcare, cum se duce de-a berbeleacul! E dat dracului Fredy ăla! Dar hai să punem undeva în siguranţă păsărică asta, Jack! Stimatul nostru căpitan Henry Salten trebuie să sosească în curând şi dacă va da ochi cu prizonierul, ne strică tot cheful. Îl vom răstigni şi pe el, ca pe celălalt, care vroia să fugă înainte de a ne fi sosit banii de răscumpărare. Vino repede, poate aflăm de la el dacă era de faţă când individul de pe cruce a fost eliberat.

   George fu înhăţat cu brutalitate şi cei doi piraţi îl târâră la celălalt capăt al peşteri. Drumul ducea în jos printr-un gang săpat în stâncă, şi în cele din urmă ajunseră într-o încăpere care avea într-unul din pereţi câteva uşi de lemn. Încăperea primea lumină printr-o crăpătură largă şi astfel văzu George că uşile erou prevăzute cu zăvoare trainice. La patru din aceste uşi zăvoarele erau trase şi tânărului îi dădu îndată în gând că în spatele lor s-ar putea afla tovarăşii nenorocitului crucificat de piraţi. În felul acesta s-ar fi dezlegat taina. Numai că sub altă formă de cum îşi închipuise el.

   IV

   DIN RĂU ÎN MAI RĂU

   CEI DOI PIRAŢI ÎL TÂRÂRĂ pe George într-o cameră goală, lungă de doi metri şi iată de unul şi jumătate, îl trântiră la pământ, încuiară uşa după ei, apoi aprinseră lămpile de buzunar.

   — Aşa, drăguţule. Zise individul cu glasul fioros, acum ne vei face plăcerea să ne povesteşti cum ai ajuns aici si ce anume cauţi la noi. Dar repede şi degrabă, cum s-or zice, altfel îţi tai limbuţa!

   Cu un râs sinistru scoase un cuţit mare şi-l arătă lui George. Tânărul îşi dădu seama că nu s-ar fi aşteptat la blândeţe din partea acestui om. Trebuie, deci, să vorbească imediat, dar chiar în aceste clipe de primejdie supremă George nu se gândea nici pe departe să-şi trădeze tatăl şi tovarăşii. Trebuia să joace puţin teatru, pentru a câştiga timp de gândit

   — O, Dumnezeule, stimate domn, începu el, cu o voce plângăreaţă. Eu... eu n-am făcut nici-o crimă. Vro... vroiam să caut ceva de mâncare pe Insula asta şi un izvor cu apă, căci mi-e o sete grozavă. O, Dumnezeule, ce aveţi cu mine?

   Piratul izbucni în râs, apoi strigă:

   — Ce am cu tine, vei vedea mal târziu, tinere, acum, insă, dă-i drumul repede cu vorba, altminteri...

   Nu-şi sfârşi fraza, însă făcu un gest ameninţător cu cuţitul. George scoase un ţipăt uşor, prefăcându-se speriat de moarte, bâlbâi câteva cuvinte, în care amesteca mereu cuvântul „îndurare" şi în timpul acesta inventase o poveste, căreia îi dădu drumul:

   — Domnilor, am fugit de pe corabia noastră „Barracunda", care face drumul de la Sidney la Singapore. N-am putut îndura tratamentul râu la care eram supus. În noaptea trecută am desprins o barcă şl am pornit în larg. Toată ziua tremuram de frică să nu dea de mine şeful de echipaj şi am răsuflat uşurat când am izbutit să mă ascund în tufişurile de pe aici. O, Doamne, şi acum vă purtaţi şi dumneavoastră râu cu mine!

   — Ho, ho, tinere - râse piratul — mai bine rămâneai pe vasul tău, căci aici va fi şi mai râu de tine. Dar ia spune-mi acum, unde ţi-ai lăsat barca? La vezi, dacă m-ai minţit cumva, îţi trag pielea peste urechi, aşa să ştii!

   — A fost o bărcuţă uşoară - răspunse George - şi am ascuns-o în tufe, pe coasta de nord. Mă gândeam să plec din nou mâine dimineaţă.

   — Aşa se va şi întâmpla tinere râse din nou piratul, te voi conduce chiar eu în persoană, dacă nu te superi. Ei, acum mă duc să văd daca chestia cu barca e în regulă. Vai de tine dacă nu va fi aşa cum ai spus.

   Însoţitorul său îi zise încetişor:

   — Mac, asta n-o poţi face acum, căci căpitanul va căuta să afle imediat cu ce gânduri umbli pe acolo. Ştii bine doar că nu prea mai are încredere în tine, de când ai făcut boroboaţa aici cu crucea. Fredy e pe drum. El va aranja totul cum trebuie, la ce să ne mai obosim şi noi! Vino sus, băiatul stă bine aici!

   — Ai dreptate, Jack, mormăi piratul. Aşadar, tinere, nu cumva să-ţi dea în gând să strigi. Tot nu te aude nimeni, şi dacă o vei face, te-ai dus pe copcă.

   Piraţii părăsiră încăperea şi traseră zăvorul pe dinafară. Câteva clipe George ascultă cu încordare şi când nu mai auzi nici un zgomot. Începu să se zvârcolească pe pământul celulei sale. În curând se izbi de unul din pereţi, izbuti să-l atingă cu mâinile legate şi constată cu mare bucurie că acesta era zgrunţuros si avea ieşituri pe alocuri. Trebuia să izbutească să-şi roadă frânghiile de una din aceste ieşituri.

   Se puse imediat pe lucru, fără să se sinchisească că-si zdrelea pielea; trebuia să se grăbească, deoarece se putea ca cei doi piraţi să se înapoieze din clipă în clipă.

   După câteva minute simţi, spre marea lui bucurie, că frânghia se rupse. Avea acum mâinile libere; se odihni puţin, apoi scoase

cuţitul şi-şi tăie legăturile de la picioare.

   Fredy ăla care-l atacase pe furiş, fusese cam uşuratic sau poate se grăbise, căci îi lăsase armele. Acum, cei doi piraţi n-aveau decât să se întoarcă; în clipa când vor deschide uşa vor vedea ei cât de bine ştie să tragă George Farrow.

   Nu avea însă poftă să aştepte la cine ştie cât, trebuia să iasă, să-i prevină pe tovarăşi, dacă mai era vreme. Dacă Fredy izbutise să pună măna şi pe Peter, atunci tatăl său şi ceilalţi camarazi erau ameninţaţi de o mare primejdie. George scoase cuţitul şi încercă cu el tăria lemnului din care era făcută uşa. Cu bucurie constată că lemnul era moale şi că putea să-l găurească lesne.

   Când piraţii îl aduseseră aici, el îşi întipărise bine în minte unde se aflau cele două zăvoare şi începu acum să lucreze cu cuţitul în locurile respective. Voia să scoată cu totul zăvoarele, apoi să alerge pe gangul îngust; poate ajungea încă la timp ca să-şi salveze tovarăşii.

   Lucra ca un disperat, dar din păcate uită de orice precauţie. Altminteri ar fi auzit paşii uşori care se apropiau de carcera sa.

   Apucase să scoată unul din zăvoare şi începu să lucreze la celălalt Când fu aproape gata... uşa fu deschisă brusc. George auzi un hohot sinistru, pe care-l cunoştea prea bine, apoi, înainte de a putea scoate revolverul, se pomeni izbit la tâmplă şl se rostogoli la pământ. Mai auzi ca din depărtare râsul sinistru, apoi îşi pierdu cunoştinţa.

   Când se trezi, simţi o apăsare grozavă deasupra capului. Memoria începu să-i revină încetul cu încetul, şi scânci de durere, căci mâinile şi picioarele îi erau atât de strâns legate, încât nu putea face nici-o mişcare. În gură îi vârâseră un căluş, care de abia îl lăsa să respire.

   Simţi insă aerul proaspăt al nopţii. Piraţii au fost prevăzători de data aceasta. Probabil că se temeau să nu-l descopere căpitanul lor pe prizonier, astfel că l-au târât sub cerul liber.

   George încercă să se zvârcolească, renunţă însă repede la gândul acesta, dându-şi seama că zăcea printre mărăcini. Stătea mai prost, deci, ca în carcera din care aproape că ar fi izbutit să fugă. Nu-i era îngăduită nici-o mişcare, căci i s-ar fi înfipt în carne ghimpii tari ca oţelul.

   Deodată, tresări ca electrizat. Auzise împuşcături care răsunau în depărtare şi înăbuşit.

   George bănui îndată că tovarăşii săi se luptau acum cu piraţii, dar nu ştia dacă debarcaseră cu bine şi ajunseseră la ascunzătoare sau au fost luaţi în primire de la început.

   Încercă să-şi rupă legăturile, trebui însă să-şi dea repede seama că ar fi fost cu neputinţă să se elibereze prin propriile-i puteri.

   Frica începu să pună stăpânire pe el. Dacă marinarii vor izbuti să împuşte, în lupta care se încinsese, pe toţi piraţii, chiar şi pe cei doi care-l atacaseră pe el? Cum vor da de dânsul atunci? Să-i fie oare sortit să moară încetul cu încetul în locul acesta ascuns, în vreme ce tatăl său, Sanja şi ceilalţi tovarăşi or trece la un pas de dânsul, fără să bănuiască măcar situaţia grozavă în care se afla?

   Căută să-şi îndepărteze gândul acesta şi-şi încordă auzul. Împuşcăturile nu mai erau atât de numeroase şi acum i se părea că recunoaşte detunături de carabine, tovarăşii înaintau victorioşi, probabil, şi o bucurie sălbatică îl copleşi.

   Acum bănuia şi unde se află. Cei doi piraţi, Jack şl Mac - ultimul era probabil Mac O'Connor, pe care răstignitul îl blestemase în ultima clipă o vieţii sale, l-au târât pe coasta de sud o insulei, unde se afla barca cu motor, în care căpetenia piraţilor mersese la insula cu crucea.

   Cu această barcă urma deci să fie dus şi el pe insula cu pricina, unde îi era hărăzită aceeaşi soartă ca a nenorocitului european.

   Împuşcăturile se auzeau acum rar de tot. Enervarea lui George atinsese culmea. Ce se va întâmpla? Au învins tovarăşii săi pe toată linia, sau cei doi piraţi fioroşi au izbutit să scape şi se aflau acum în drum spre el?

   George tresări speriat. Auzise un zgomot uşor în apropiere. Să fie oare un şarpe veninos? Insulele astea de la Tropice mişună de ei. Dacă rămânea însă liniştit şi nemişcat, nu i se putea întâmpla nimic.

   Zgomotul se apropia din ce în ce. Nu putea fi şarpe, de asta era încredinţat acum. Tot mai tare foşnea frunzişul, apoi George auzi un geamăt slab. Un glas răsună lângă el:

   — Jack, glontele mi-a smuls o bucată de carne de la piept. Cred însă că voi scăpa cu bine, căci n-a pătruns în trup. Dar băiatul ăla din mărăciniş mi-o va plăti cu vârf şi îndesat. Ne-a minţit, blestematul! Dacă nu l-am fi surprins la vreme când încerca să se elibereze, ne dobora cu siguranţă. Vino să-i facem de petrecanie!

   — Mac, asta n-o vom putea face acum, răspunse tovarăşul său. Cei ce ne-au atacat îl vor căuta pe omul lor aici. Aş pune rămăşag că pe coasta de nord se află o corabie, care desigur că are şi un reflector pe bord. Dacă le-o da în gând să lumineze marea, au dat de noi imediat Părerea mea e că mai bine am face să aşteptăm în linişte aici şi să plecăm de abia cu puţin înainte de a se lumina de ziuă. Vom porni atunci spre insulă, îl legăm de cruce şi ne vedem de drum. II vor căuta toată ziua de mâine, dar nu-i va da în gând nimănui că se prăjeşte la soare. Poimâine va fi prea târziu dacă-l vor găsi într-adevăr, iar noi vom fi departe.

   — Hm! N-ai grăit râu, mormăi Mac. Să-l lăsăm deci peste noapte aici, e destul de moale culcuşul. Haidem acum la barcă. Dacă sunt pe urmele noastre, o ştergem. Pe băiat tot nu-l găsesc ei, aşa ori aşa, tot pierdut e.

   George auzi că cei doi piraţi se îndepărtaseră. Aşadar, îi rămânea timp până în zori. Până atunci tovarăşii trebuiau să dea de el, altfel era într-adevăr pierdut.

   Ştia însă prea bine că putea avea încredere în ei, că vor porni în căutarea lui cu toată înverşunarea. Mai întâi vor cerceta, desigur, interiorul stâncii, şi asta i-ar face să piardă timp. Vor începe pe urmă cu tufişurile, luminând cu atenţie pe fiecare în parte şi cine ştie cât va trece până să ajungă la el.

   Clipele se scurgeau încet şi bietul George suferea cumplit, atât sufleteşte cât şi trupeşte, căci ghimpii îi intrau din ce în ce mai adânc în carne.

   Deodată se simţi ca electrizat, auzind din depărtare strigătele marinarilor. Începuseră, desigur, să cerceteze tufişurile şi nu va trece mult poate până să dea de el. Tatăl său ştia doar că pe coasta de sud se afla barca cu motor şi asta îl va îndemna să caute imediat acolo.

   Dar clipele se scurgeau iarăşi nesfârşite. Glasurile camarazilor, care se înţelegeau între ei prin strigăte, se auzeau când aproape, când departe. Probabil că cercetau Insula în cerc din ce în ce mai larg şi în felul acesta puteau trece ceasuri până să dea de locul unde zăcea el.

   Şi cât mai era până la ziuă?

   O descurajare cumplită puse stăpânire pe el. Pe bună dreptate bănuise Kard că-l va vedea legat de cruce. Ce soartă grozavă îl aştepta.

   Un leşin îl cuprinse şi când se trezi auzi din nou în apropiere glasurile tatălui său şi credinciosului lor Petre. Oh! Un singur strigăt să fi putut scoate!

   Cele două glasuri se pierdură în depărtare, spre răsărit Apoi George auzi din nou foşnetul caracteristic, care-i anunţa apropierea piraţilor. După câteva clipe se simţi apucat de picioare şi târât în tufiş.

   Simţea dureri cumplite în spate din pricina ghimpilor care îi

sfâşiau carnea. Pe urmă fu apucat şi de braţe şi ridicat. Cu paşi repezi înaintau cei doi piraţi, aerul devenea din ce în ce mai răcoros, George simţea suflarea mării şi după câteva clipe fu zvârlit în barca ascunsă într-un golf îngust. Cei doi piraţi o împinseră afară dintre tufe, apoi vâsliră încetişor spre larg.

   Din ce in ce mai mult se îndepărta barca de insulă, îndreptându-se spre crucea unde îl aştepta pe bietul George moartea. În sufletul lui se stinse aproape şi ultima licărire de nădejde.

   Mac O'Connor părea să ghicească ce se petrece în inima tânărului, căci izbucni în râs:

   — Aşa, băiatule, acum ţi-a sunat ceasul din urmă. Mâine pe vremea asta vei fi trecut hopul. Ţi se cuvine pedeapsa asta, băiete, căci ne-ai minţit şi ne-ai trimis in spinare pe oamenii tăi. Trebuia să te gândeşti de la început că n-o să ţi se ierte gluma asta. Dă-i drumul, Jack, peste o jumătate de ceas se face ziuă şi până atunci trebuie să fim gata cu treaba noastră.

   Cei doi piraţi începură să vâslească de zor. Se îndepărtaseră atât de mult de insulă, încât loviturile de lopeţi nu mai puteau fi auzite.

   George era mai mult mort decât viu. Peste o jumătate de ceas soarele va începe să-i ardă trupul, până ce, în cele din urmă, îşi va pierde minţile.

   Cu durere nespusă se gândi la bunul său tată, la Sanja, la camarazii lui credincioşi. Ce se va întâmpla cu Petre când va afla că iubitul său stăpân a pierit în chip atât de grozav? Îi va urmări pe cel doi piraţi până la capătul lumii, şi-l va răzbuna.

   Gândul acesta îl linişti puţin. Deodată, auzi glasul lui O'Connor:

   — Aşa, tinere, am sosit la destinaţie. Cred că ţi-ai făcut testamentul. Dă-i drumul Jack, să umblăm repede, căci nu mai e mult până la ziuă.

   George fu ridicat pe mâini, apoi simţi între braţele-i legate capătul de sus al crucii. Piraţii nu-şi mai dădură osteneala să-i scoată legăturile, probabil ca să nu piardă timp, ci-i trecuseră funiile pe după braţele crucii. Dar picioarele i le mai legară pe deasupra, „ca să ţină mai bine", după cum zise, râzând, Mac O'Connor.

   George fu năpădit de o spaimă grozavă. Cum va putea îndura această tortură?

   Zorile se iviră brusc. La douăzeci de metri de el se legăna pe apă barca, în care şedeau piraţii şi se uitau la el râzând.

   — Îţi doresc noroc, tinere, îi strigă Mac O'Connor. Cine te-a pus

să-ţi vâri nasul unde nu-ţi fierbe oala! Nu degeaba suntem numiţi „piraţii crucii". Nu va trece mult şi-mi voi reface banda şi atunci vom arăta lumii ce înseamnă piraţi. Rămâi sănătos, flăcăule. Râzând cu cruzime, piratul apucă lopeţile în mână.

   V

   SFÂRŞITUL PIRAŢILOR

   URIAŞUL NOSTRUL nostru era foarte îngrijorat. Se strecură în silă printre tufe, până zări din nou lada vopsită în verde în care se afla mecanismul pentru deschiderea porţii de fier.

   Se gândea tocmai dacă să se aventureze mai departe, când deodată tresări speriat. În faţa lui zări un om, care se apropia fără zgomot. Lat în umeri şi îndesat la trup, omul arăta foarte puternic, aşa că Petre îşi dădu imediat seama că avea de a face cu un duşman foarte primejdios.

   O îngrijorare grozavă îl cuprinse pentru soarta lui George. Dacă omul acesta dădea peste iubitul său stăpân, se întâmpla o nenorocire. Dor nici situaţia lui nu prea era bună, căci va avea mult de furcă să-l învingă pe vrăjmaş.

   În primul rând trebuia, să nu facă zgomot ca să atragă atenţia celorlalţi piraţi.

   Banditul se aplecă acum de tot şi după ce examină împrejurimile, se pregătea să se târască până la locul unde se afla Petre.

   Acesta îşi zicea că acum e acum. Cu băgare de seamă, îşi înalţă puţin trupul, scoase revolverul şi-l ţinu de ţeavă. Capul piratului era numai la o jumătate de metru depărtare, dar Peter tot mai întârzia cu lovitura. Voia să fie sigur ca nu va da greş.

   Vrăjmaşul ridică puţin capul şi în aceeaşi clipă Peter izbi cu sete. Nimerit în tâmplă, banditul se zvârcoli câteva clipe, apoi râmase nemişcat.

   Uriaşul răsuflă uşurat. Apucă repede trupul neînsufleţit şi-l târî în tufiş, tot mai adânc, apoi scoase din buzunar un ghem de sfoară groasă, şi-l legă cum numai el ştia să lege. Îi mai vâri şi un căluş în gură. Rupt chiar din haina piratului. Pe care-l legă zdravăn la ceafă cu-o sfoară. Dacă se trezea, n-ar fi izbutit să împingă, afară cu limba căluşul, ca să strige după ajutor.

   Petre începu să chibzuiască ce e de făcut. Noaptea trebuia să

se lase din clipă în clipă şi atunci n-ar mai fi putut să umble în căutarea lui George. Se strecura deci printre tufe şi ajungând pe ţărmul mării privi cu încordare spre stânca unde trebuia să se ivească submarinul.

   Aşteptă vreo trei minute şi deodată noaptea se lăsă brusc, ca la Tropice.

   Nu trecu mult şi auzi un zgomot caracteristic venind dinspre apă; în clipa aceea ştia că submarinul e aproape.

   Aprinzând lampa de buzunar şi acoperind lumina cu degetele, dădu semnale scurte ca să arate vasului drumul. Aproape îndată turnul „Dox" -ului se ivi din apă, în faţa lui.

   — George, Petre! Şopti căpitanul.

   — Aici! Răspunse Uriaşul. George a luat-o înainte.

   Marinarii săriră cu îndemânare pe uscat. Căpitanul se lua după Uriaş care se retrăsese înapoi în tufiş, şi-i întrebe:

   — Petre, de ce l-ai lăsat pe George să plece de lângă tine?

   — Domnule căpitan, nu l-am putut opri, răspunse credinciosul servitor, cu obidă. Am înaintat împreună ca să vedem dacă nu se simte vreun spion, şi domnul George a rămas la capătul potecii, care duce sus pe stânci. Zicea că vrea să observe dacă nu cumva vine vreo santinelă când s-o lăsa noaptea. S-a pitulat, însă, într-un desiş. Mă tem numai să nu-l găsim legat acolo, căci cred ca ne-au zărit. Am fost şi eu atacat de un individ puternic, care zace acum legat şi cu căluş în gură, aici, pe aproape.

   — Hm! Nu prea-mi place ce s-a întâmplat, dar nu vă pot face imputări, zise căpitanul. A fost frumos din partea voastră că aţi ţinut să ne ocrotiţi sosirea. Acum, însă, s-o pornim înainte, mă îngrijorează soarta băiatului. Să sperăm că piratul care te-a atacat şi pe tine nu l-a târât în închisoarea din stâncă, alături de ceilalţi prizonieri. În cazul acesta, ne-am izbi de multe greutăţi încercând să-l eliberăm, şi poate că s-or folosi de el ca ostatec.

   — Rindow - se adresă căpitanul primului ofiţer - tovarăşii să se ţină unul de altul!

   — Haide. Petre, călăuzeşte-ne la poteca de care vorbeai.

   Petre porni înainte printre tufe si în curând ajunseră cu toţii la

poteca îngustă care ducea peste poarta de fier a portului. Trecură poteca, pe urmă Peter se opri în dreptul tufişului în care se ascunsese George.

   — Îl scot repede afară, domnule căpitan, rosti Uriaşul.

   Dar un simţământ de îngrijorare îl cuprinse şi nu mai avea deloc siguranţa că-l va găsi pe tânăr acolo unde-l lăsase. Şi într- adevăr, zadarnic pipăi în jurul său, când ajunse în tufiş.

   Aprinse lanterna de buzunar şi văzu urmele pe care le lăsase George când se zvârcolise să scape. Mai văzu însă că ramurile tufişului învecinat erau îndoite şi presupunând că piratul îl târâse pe George ceva mai adânc, îşi făcu şi el loc printre ramuri şi se opri pe cărarea îngustă ce ducea la „coşul" de stâncă.

   Chiar dacă George dispăruse, descoperirea aceasta era, totuşi, de mare însemnătate. El se înapoie imediat la căpitan şi-i spuse ceea ce descoperise.

   Farrow luase cu el douăzeci de oameni, pe care îi împărţi imediat. Rindow trebuia să meargă cu zece oameni pe poteca în pantă pe care o descoperise Petre şi pe care fusese, desigur, târât George.

   Farrow îl dădu pe Uriaş la o parte şi păşi el în frunte. Mergea destul de repede, căci pământul era moale şi înăbuşea zgomotul paşilor.

   Grija pentru copilul său îl făcea să nu aibă astâmpăr. Se îngrozea gândindu-se la soarta ce l-ar putea aştepta în mâinile acestor oameni fioroşi.

   Pe întuneric ajunse la „coşul" înalt. Auzi glasuri nelămurite deasupra lui şi pipăind pereţii simţi sub degete treptele de fier.

   Şopti lui Petre să comunice camarazilor descoperirea făcută, apoi începu să urce. Glasurile se auzeau tot mai lămurit şi deodată Farrow ascultă cu încordare.

   — Mac O'Connor, unde ai fost cu Jack? Se auzi un glas. V-aţi dus cumva la prizonierii de jos, ca să puneţi la cale vreo năzbâtie? Vrei poate să-l legi pe cruce pe prizonierul care a încercat azi să fugă, după cum ai făcut cu celălalt nenorocit, în timpul lipsei mele? Mac, ia seama I Unde-i Fredy? De ce şi-a părăsit postul?

   — Nu ştiu, căpitane Salten, răspunse un glas răguşit. Probabil că a văzut ceva suspect şi s-o dat jos.

   — Hm! Aprindeţi focul, vreau să-l întâmpin aici când s-o întoarce. Cheamă-i şi pe ceilalţi oameni, am să va spun ceva important. Repede, însă!

   În vreme ce asculta discuţia asta, Farrow continua să urce. Ajunse în vârful „coşului" şi-şi făcu vânt deasupra. În clipa aceea scăpără o lumină in faţa lui, el scoase repede revolverul, un glonte îi şuieră deasupra capului, şi-n acelaşi timp trase şi el.

   Un ţipat ascuţit răsună, lumina se stinse, Farrow făcu câţiva paşi şi-l auzi pe Mac O'Connor răcnind:

   — Trădare! Căpitanul ne-a trădat.

   Glasul tăios al căpitanului piraţilor răcni şi el: „Opriţi".

   Focuri de armă fulgerară, dar nu atinseră pe nimeni. Prin

împuşcăturile acestea, însă, Salten se dăduse singur de gol.

   Petre sărise imediat în urma căpitanului pe marginea peretelui de stâncă: în aceeaşi clipa trase un glonte, se auzi un ţipăt şi o bufnitură, ceea ce dovedea ca nu greşise ţinta.

   Farrow făcu imediat lumină. O făptură zăcea întinsă la pământ; era căpitanul piraţilor, pe care glonţul lui Petre îl lovise de moarte. Ceilalţi doi bandiţi dispăruseră.

   De pe poteca din stâncă, se auziră glasuri, apoi Rindow strigă îngrijorat:

   — Domnule căpitan.

   — Aicea sunt, vino şi dumneata, dragă Rindow! Răspunse Farrow. Trebuie să lucrăm repede, George al nostru e în mare primejdie. Pe unul din bandiţi l-am rânit şi probabil că-şi va descărca mânia asupra lui George. Scoateţi lămpile, băieţi, sa cercetăm totul cu atenţie! Sunt mai multe ganguri pe aici, va trebui deci să ne împărţim.

   Cei zece marinari care veniseră cu el se căţărară ca pisicile.

   În acelaşi timp sosi şi Rindow cu oamenii săi printr-o crăpătură din stâncă.

   Toate lămpile fură aprinse şi luminară peştera ca ziua.

   Descoperiră trei deschizături şi Farrow îşi împărţi oamenii în tot atâtea grupe; cu una din ele cobori el gangul din stânga, Rindow o luă pe cel din mijloc. Petre prin deschizătura din dreapta.

   — Fiţi fără milă! Strigă Farrow tovarăşilor săi. Am văzut doar de ce sunt în stare piraţii aceştia. Cine nu se predă imediat, e împuşcat.

   Farrow alesese la întâmplare gangul care ducea în jos la celulele în care erau închişi prizonierii.

   Dacă ar fi venit cu câteva minute înainte, l-ar fi surprins pe Mac şi Jack tocmai când îl târau de acolo pe George.

   Acum nu găsi decât o uşa deschisă, cu unul din zăvoare tăiat pe dinăuntru. Intră repede în celulă, în vreme ce oamenii săi deschideau celelalte uşi.

   Căpitanul văzu frânghiile rupte şi imediat îşi dădu seama că George fusese aici. Ba în uşă era înfipt pumnalul său.

   Farrow avu acum o imagine lămurită a celor întâmplate. Cu tristeţe în suflet îşi zise că în vreme ce el cu oamenii lui cercetau peştera de sus, cei doi piraţi dispăruseră cu George. Dar încotro?

   Când ieşi din celulă. Căpitanul văzu patru făpturi jalnice - prizonierii piraţilor — şi după cum află mai târziu, erau negustori bogaţi, pe care bandiţii mărilor îi răpiseră de pe vapoare sau din porturi, pentru a stoarce bani de la familiile lor

   Căpitanul n-avea acum timp pentru ei, trebuia să-l caute pe George, care încăpuse pe mâinile acestor sălbatici.

   La lumina lămpilor de buzunar, cercetă peştera, dar fără nici un rezultat.

   — Băieţi, trebuie să căutăm ieşirea secretă, zise căpitanul, nu se poate să nu fie pe aici vreo deschizătură ascunsă.

   Se întoarse apoi spre prizonieri, care nu mai conteneau să-i mulţumească în cuvinte călduroase.

   — Domnilor, pentru asta avem timp. Fiul meu a încăput pe mana piraţilor şi după ce-l vom elibera, vom sta de vorbă cât veţi pofti. Aţi observat cumva pe aici vreo ieşire secretă?

   Un bărbat tânăr, cu figura inteligenta, răspunse:

   — Da, domnule căpitan, cred că v-aş putea da o indicaţie. Eu zăceam în celula de colo, cea din dreapta mea n-a fost ocupată niciodată, dar adesea am auzit glasuri şi paşi într-unsa. Poate că daţi acolo de vreo ieşire secretă.

   Uşa acestei celule nu fusese încă deschisa deoarece zăvoarele nu erau trase. Farrow o deschise acum, plimbă lumina lămpii prin ea şi strigă îndată, vesel:

   — Da, domnule, ai avut dreptate, îţi mulţumesc. Aici sunt pete proaspete de sânge, probabil de la piratul pe care l-am rânit colo sus. Ah! În fund, peretele de stâncă are o înfăţişare cu totul suspectă, desigur că e de fier şi nu de piatra.

   Farrow examină cu atenţie peretele şi descoperi cam la înălţimea capului o pată de sânge. Pata aceasta se afla pe un fel de ridicătură a peretelui. Căpitanul apăsă cu putere şi o uşiţă mică, de fier se dădu în lături.

   Urmat de oamenii săi, Farrow intră într-un gang scund şi îngust. Înaintea lor detunară deodată împuşcături.

   Gangul făcea o cotitură şi marinarii zăriră în faţa lor vreo treizeci de piraţi care stăteau grămadă şi trăgeau în dreapta şi-n stânga.

   Rindow şi Petre soseau probabil acolo cu oamenii lor. Ca să-i cruţe pe bandiţi, ar fi însemnat să se sinucidă. Pe de altă parte, Farrow nu voia să rişte în zadar viaţa camarazilor săi.

   Se retrase în vârful picioarelor, urmat de ceilalţi. Se împrăştiară repede de-a lungul peretelui peşterii, apoi căpitanul ridică cele două revolvere şi în clipa următoare gloanţele loveau in grămada piraţilor.

   Nu trecu mult şi cea mai mare parte din bandiţi zăceau la pământ, cel rămaşi nevătămaţi fură încolţiţi din trei părţi, căci Rindow şi Petre care din cauza focului viu al piraţilor nu putuseră

ieşi din ganguri, interveniră şi ei acum în luptă.

   Numai vreo opt piraţi izbutiră să scape cu fuga, făcându-se nevăzuţi în fundul peşterii. Farrow se luă după ei cu oamenii săi.

   În fundul peşterii se aflau de asemeni trei ganguri. Căpitanul formă din nou trei echipe, care intrară fiecare în câte unul.

   De data aceasta Farrow n-avu noroc. Tunelul îngust pe care-l alesese, începu deodată să coboare în pantă repede.

   Un glonţ trecu deasupra capetelor lor, Farrow răspunse cu iuţeala fulgerului şi în aceeaşi clipă auzi ţipătul de moarte al unui pirat.

   Porniră înainte şi ajunseră... la deschizătura în formă de cruce, care se putea vedea de pe mare, pe partea de sus a stâncii.

   Căpitanul chibzui o clipă, apoi zise însoţitorilor săi:

   — N-are nici un rost să ne mai întoarcem pe unde am venit, găsim noi şi aici o potecă ce duce in vale. Luaţi-o înainte şi luminaţi marginea intrării, cu lămpile voastre de buzunar.

   În lumina lanternelor descoperiră imediat o potecă bătătorită, care cobora în pantă repede.

   Farrow porni cu băgare de seamă. Ceilalţi stinseră lămpile lor, numai el o avea aprinsă pe a lui, ţinând-o în mâna stângă, departe de corp.

   Mica trupă ajunsese jos, când se auzi din dreapta şuieratul unui glonţ. Marinarul care mergea în spatele căpitanului mormăi o înjurătură, şi imediat detunară cinci sau şase împuşcături. Duşmanul fusese cam neprevăzător că ţintise asupra lanternei lui Farrow. Un răcnet înfiorător se auzi de jos, apoi se făcu tăcere.

   Marinarii formau un lanţ, ţinându-se aproape unul de altul. Porniră, încetişor printre tufe, desfăcură crengile şi luminară fiecare centimetru de teren.

   Farrow aşteptă cu oamenii săi, până ce sosi Rindow. Lanţul se lungi în felul acesta şi tovarăşii o luară la pas, printre tufele dese.

   Trecuse de miezul nopţii şi mai aveau încă mult de cercetat; până dimineaţă, nu era rost să sfârşească.

   Petre cu oamenii săi se alipiseră şi ei de lanţ. Uriaşul mergea alături de Kard şi amândoi căutau cu înfrigurare. După ce înconjurară astfel jumătate de insulă şi se aflau în partea de nord, timonierul se adresă Uriaşului:

   — Peter, dar dacă ăia nici n-or mai fi pe insulă! Se prea poate să-l fi dus undeva cu barca pe domnul George al nostru. Nu ştiu de ce, Petre, dar nu pot scăpa de gândul că-l văd pe domnul George legat de cruce... Ce-ar fi să vorbim cu domnul căpitan, să mergem cu submarinul pe insula de colo.

   — Tii, de ce nu m-am gândit la asta! Exclamă Petre. Şi cred că nici domnul căpitan nu s-a gândit. Fireşte, să, vorbim îndată cu el.

   Cei doi uriaşi îşi croiră repede un drum printre tufe şi ajunseră la căpitan. Kard repetă bănuiala lui şi-l rugă să-i dea voie să plece cu submarinul, împreună cu Peter, spre insula îndepărtată.

   — Hm! Se poate să ai dreptate, dragă Kard, răspunse Farrow, îngândurat. Da, fireşte, vă dau voie să plecaţi. Dar fiţi cu băgare de seamă şi nu vă apropiaţi prea mult!

   — Să n-aveţi grijă, domnule căpitan! Zise Kard, vesel. Să-l vestesc pe domnul locotenent Brun?

   — Da, spune-i să pornească încet spre insulă, în aşa fel încât să fie acolo când se vor ivi zorile.

   Peter şi Kard ajunseră repede la submarin. Mai erau două ceasuri până la ziuă, în care timp trebuiau să ajungă la insulă.

   Brun râmase cam surprins când auzi dispoziţia aceasta a căpitanului. Atunci interveni însă Jan Brike. Care se afla pe punte, lângă turn:

   — Domnule locotenent, să pornim repede, însă cu băgare de seamă. Ne vom pune la pândă ceva mai la nord de insulă. Inima îmi spune că tunul meu va mai avea de lucru pe ziua de azi.

   Brun dădu comenzile trebuincioase şi submarinul porni spre insula unde-l găsiseră pe europeanul răstignit. Cu vreo jumătate de oră înainte de a se lumina de ziuă, ajunseră pe coasta de nord, unde vasul opri, exact în faţa locului unde se înălţa crucea din apă.

   Toţi aşteptau cu înfrigurare. Numai Jan Brike era liniştit. Tunul său era pus la punct, ţeava îndreptată spre insulă şi nu aştepta decât momentul sa tragă.

   Zorile se iviră. Ca o minge uriaşă de foc soarele apăru la orizont şi în lumina lui orbitoare... zăriră o făptură omenească răstignită pe cruce.

   Mac O'Connor descoperise imediat submarinul. Scrâşnind de furie neputincioasă, trase revolverul şi se pregătea să-l împuşte pe George. Dar în aceeaşi clipă tunul lui Brike îşi făcu datoria.

   O coloană înalta de foc şi fum se ridică pe locul unde se aflase barca cu cei doi bandiţi.

   Trupurile sfârtecate ale acestora zburară în aer şi când coloana de foc şi fum se împrăştie, nu se mai vedea nici urmă de barcă şi piraţi.

   O barcă de aluminiu fu lăsată repede pe apă şi George fu adus pe submarin.

   Piraţii crucii erau nimiciţi cu desăvârşire, iar Farrow ii debarcă

pe prizonieri în portul cel mai apropiat.

SFÂRŞIT

Volumul 20

CORABIA FANTOMĂ

   UNUL DIN NEGUSTORI SALVAŢI de Farrow din mâinile fioroşilor piraţi ai crucii era olandez şi se numea Nieuvenhuis. Când căpitanul îl debarcă în portul Bandjermasin, din Borneo, salvatul îl rugă stăruitor sa-i facă plăcerea unei vizite, şi Farrow, neavând încotro, îl urmă acasă, însoţit de Rindow, prinţul Ghasna, Sania şi George.

   Nieuvenhuis ora holtei şi locuia împreună cu fratele său, care mai-mai să-şi piardă minţile de bucurie când îl văzu teafăr pe acela pe care-l credea demult dispărut dintre cei vii.

   Întinseră masă mare şi începură toţi să mănânce şi să bea, vorbind de una, de alta, ca între prieteni. Deodată, fratele celui salvat luă o înfăţişare serioasă şi zise:

   — Domnule căpitan, numele d-voastră ne este bine cunoscut nouă, ăstora de prin ţinuturile Oceanului Pacific. Nu cred că ştiţi , însă că de curând i-a născut împotriva dumneavoastră o bănuială pe care noi toţi n-o împărtăşim, fireşte - dar care e mereu întărită în special din partea francezilor.

   — Nu, n-am auzit nimic de asta, răspunse căpitanul, zâmbind, dar îmi închipui lesne că domnii francezi nu mă au la inimă, deoarece nu e mult de când au pierdut un distrugător, care luase prea în serios vânătoarea împotriva noastră. Dacă s-o întâmpla ceva misterios pe aici, fireşte că mi-o vor pune mie în spinare, dar nu prea mă sinchisesc eu de asta.

   — Hm! nici nu e nevoie să vă sinchisiţi - răspunse olandezul - căci, după cum spuneam, nici-un om cu scaun la cap de prin părţile astea, care a auzit cât de cât despre d-voastră, nu vă va socoti în stare de a face rău. Numai francezii întăresc bănuiala aceasta.

   — Dar despre ce e vorba ? întrebă Farrow. Chiar atât de indiferent nu ne poate fi dacă suntem bănuiţi de ceva, căci ne-ar veni greu să ne apărăm.

   — Dimpotrivă, v-aţi putea apăra foarte bine - răspunse Nieuvenhuis, zâmbind. Sunt încredinţat că numai cu submarinul d- voastră, şi mai ales ţinând seama de vitejia echipajului său, aţi fi în măsură să lămuriţi misterul „corăbiei-fantomă".

   — Corabia-fantomă ? murmură căpitanul. Sună cam ciudat şi primejdios în acelaşi timp.

   — Aşa şi pare să fie, răspunse olandezul, cu seriozitate, lată un an de zile de când vasul acesta face nesigure apele de pe aici, cu deosebire Marea Javei. Trebuie să accentuez că despre această corabie umblă două zvonuri, unul datează de vreun an, celalalt cam de două luni. Amândouă au fost răspândite de nişte marinari naufragiaţi; e vorba de naufragiaţi de pe corăbiile mici care umblă de-a lungul coastelor de pe aici. Marinarii aceştia erau într-o stare de plâns, de aceea nu ne prea vine să credem că afirmaţiile lor se întemeiază pe adevăr. Unul din el o fi luat drept realitate vreo nălucire, iar celălalt o fi repetat-o pur şi simplu. Amândoi susţin că ar fi văzut o corabie veche ca vai de ea, de al cârei parapet stăteau sprijinite... schelete. Nu mult după întâlnirea aceasta, vasul lor s-a izbit de ceva şi în scurt timp s-a scufundat. Lucrurile s-au petrecut atât de repede, încât nici n-au mai avut răgazul să pună pe apă bărcile de salvare.

   — Care va să zică, există bănuiala că eu as fi amestecat în chestia cu această corabie ciudată? întrebă Farrow, râzând. Nu prea pricep; zău aşa!

   — Adevărul e că în cursul acestui an au dispărut fără urmă în Marea Javei o mulţime de corăbii, care aveau, în mare parte, încărcături de preţ. Marinarii, superstiţioşi de felul lor, pun în legătură aceste accidente cu „corabia-fantomă". Francezii însă susţin că d-voastră purtaţi vina. Cică aţi fi ciocnit vasele cu pricina!

   — Ah! s-au cam întrecut cu gluma domnii francezi, zise Farrow mânios. Nu pot lăsa să existe o astfel de bănuială contra mea. Spuneai că vasele au dispărut aici, în Marea Javei? E dovedit lucrul ăsta?

   — Da, domnule Farrow. Trebuie să se fi petrecut chiar prin apropiere, căci toate corăbiile veneau din Bandjermasin si cei doi marinari, care susţin că au văzut vasul-fantomă, s-au înapoiat aici după ce au pornit la drum din portul nostru. Amândoi au mărturisit că au avut întâlnirea cu pricina la numai câteva mile marine de aici. Şi vasele lor, care s-au prăpădit apoi, erau în drum spre Singapore.

   — Hm! Povestea asta mă îndeamnă să mai zăbovesc câtva timp prin locurile astea! zise Farrow, îngândurat. Nu pot trece atât de uşor peste o astfel de acuzaţie. Domnule Nieuvenhuis, ai putea d-ta să mă informezi când mai părăseşte portul o corabie cu încărcătură de preţ, pentru Singapore?

   — Fireşte, lucrul nu-i prea greu ! răspunse olandezul. Dar în ce fel v-as putea transmite informaţia asta în timpul zilei, doar, nu vă puteţi arăta în port.

   — Aveţi poate vreo barcă cu motor, cu care să ne poţi aduce vestea? întrebă Farrow. Voi rămâne cu submarinul sub apă în

afara portului şi voi ieşi la suprafaţă ca să iau în primire comunicările d-tale.

   — Pentru d-voastră fac orice, domnule Farrow! se grăbi să răspundă olandezul salvat. Mâine dimineaţă voi culege informaţii de la agenţiile de transport şi expediţie. Poate că ne stă în putinţă să vă dăm de ştire încă în cursul dimineţii. M-aş bucura şi eu mult să puneţi capăt acestui zvon neîntemeiat şi să spulberaţi calomnia ce apasă asupra dumneavoastră.

   — Bine, domnii mei, rămâne aşa cum am hotărât! zise Farrow. Presupun că este vorba de o bandă iscusită de piraţi care va face totul ca să arunce bănuiala asupra mea. Nădăjduiesc, însă, să le vin de hac.

   — După cele ce am auzit până acum despre dumneavoastră, răspunse olandezul salvat, sunt încredinţat că veţi izbuti. E drept, guvernul a pornit cercetări amănunţite, dar fără nici-un rezultat. D-voastră, însă, aveţi la îndemână cu totul alte mijloace, în primul rând oameni care nu se înspăimântă de un aşa-zis „vas-fantomă".

   — Da, răspunse Farrow cu mândrie, oamenii mei nu se tem de nimic. Ei vor ţine morţiş să pornim cât mai repede în expediţie pentru lămurirea acestui mister, ca să nu apese nici-un fel de bănuială asupra noastră.

   — Acum, însă, trebuie să ne despărţim, domnilor. Vă mulţumesc pentru primirea făcută şi trag nădejde că vom putea sărbători tot aici succesul pe care-l întrevăd.

   Cei doi fraţi îşi conduseră musafirii într-un golf ascuns al portului unde îi aştepta Petre cu o barcă de aluminiu, ca să-l ducă la submarin. Tocmai când îşi luau rămas bun de la olandezi, Farrow scoase o exclamaţie de mirare:

   — Ei, ce-o mai fi şi asta ? Parcă văd o corabie părăsind portul! La o oră atât de înaintată, lucrul e cam ciudat. Ce părere aveţi, d- voastră, domnilor ?

   — Aşa e! răspunse olandezul salvat. Nu prea pare să fie lucru curat la mijloc. Din câte ştiu eu, niciodată un vas n-a părăsit portul acesta pe întuneric, deoarece canalul e presărat cu primejdii.

   — În timpul cât ai fost tu prizonier, au cutezat unele s-o facă, interveni fratele său. De obicei, au fost transporturi de valoare, care ţineau să plece pe ascuns, ca să nu rişte o întâlnire cu „vasul- fantomă".

   — Ah! care va să zică aşa stau lucrurile! zise Farrow. Or fi având dreptate proprietarii transporturilor, mă tem, însă, că bandiţii nu vor întârzia să descopere trucul. Te pomeneşti că avem noroc să dăm de rostul lucrurilor încă în noaptea asta! Domnilor, nădăjduiesc să ne revedem în curând, acum trebuie să ajungem cât mai repede la submarin. Dă-l drumul, Petre, arata-ne ce poţi.

   Îşi strânseră mâinile în grabă şi barca de aluminiu porni ca o săgeată pa urma corăbiei care părăsise portul în mod atât de misterios.

   George şi căpitanul îi dădură o mână de ajutor lui Petre. Aveau o bucată bună de străbătut până la submarin. Farrow se înţelesese cu Rindow sa-şi dea semnale luminoase în mod reciproc, pentru ca primul să găsească locul unde se afla submarinul. Dar căpitanul nu cuteza sa facă asta acum, căci se temea că banda de piraţi, ascunsă îndărătul vasului-fantomă, ar putea fi pe urmele corăbiei care tocmai părăsise portul.

   Nădăjduia să găsească submarinul şi fără ajutorul semnalelor luminoase, dar, în primul rând, trebuia să se îndepărteze mult din raza portului, poate izbutea să recunoască lămpile de poziţie ale corăbiei, pentru a stabili direcţia încotro se-ndrepta.

   Într-adevăr, mica barcă de aluminiu desfăşura o viteză atât de mare, încât Farrow zări deodată în fata sa din nou luminile de poziţie ale vasului.

   Stabili imediat că se îndrepta spre vest, adică spre Singapore, drumul pe care dispăruseră atâtea corăbii cu încărcătură de preţ.

   Submarinul acostase la vreun kilometru depărtare de ieşirea din port. Farrow se gândea tocmai dacă să nu dea, totuşi, semnalul luminos, când îl auzi pe Petre:

   — Domnule căpitan, la vreo cincizeci de metri în stânga noastră se afla submarinul.

   Privirea ageră a Uriaşului descoperise turnul „Dox"-ul, deşi acesta se înălţa foarte puţin deasupra apel. Trebuia să se fi întâmplat ceva deosebit, de vreme ce Rindow se apropiase atât de mult.

   Când barca de aluminiu fu aproape de tot de turn, Farrow spuse încetişor:

   — El, Rindow, ce s-a petrecut ?

   — Domnule căpitan, ştiam că veţi veni prin partea de răsărit a portului, de aceea v-am ieşit în întâmpinare. Am zărit un vas ciudat dând târcoale pe mare, uneori îmi făcea impresia unei epave aplecate, dar, din când în când, desfăşura o viteză neobişnuită. Părea o pasăre de pradă, zău, domnule căpitan.

   — Minunat, Rindow! strigă căpitanul, înseamnă că suntem pe urmele corăbiei-fantomă. Trageţi repede barca de aluminiu, trebuie să ne luăm imediat după vasul care a părăsit acum portul,

pornind spre apus.

   La comanda lui Rindow, submarinul se înălţă până ce parapetul ieşi din apă. Câţiva marinari săriră pe punte, îşi ajutară tovarăşii să urce, apoi traseră barca sus, şi se pregăteau s-o demonteze. Dar Farrow îi opri:

   — Lăsaţi-o băieţi, n-o mai demontaţi, căci am presimţirea că vom avea nevoie curând de ea, dă-i drumul înainte, dragă Rindow, direcţia spre vest!

   Corabia trebuia să cunoască drumul foarte bine, căci, deşi era întuneric beznă, se ţinea pe aproape de coasta presărată de primejdii. Vreo cinci minute, Farrow merse pe urma corăbiei, ajungând-o repede când deodată, perdeaua de nori care acoperise până atunci luna se destrămă şi marea fu acoperită de o lumină palidă, misterioasă. Căpitanul coti îndată spre sud, căci se găsea acum prea aproape de corabia urmărită şi putea fi lesne descoperit. Dădu comanda ca motoarele să meargă ceva mai repede, căci avea de făcut acum un ocol mare, dar voia, în acelaşi timp, să rămână pe aceeaşi linie cu corabia.

   Aceasta părea că-şi încetinise viteza, ba deodată se opri de tot. Farrow dădu şi el ordinul de oprire.

   Atunci, Rindow, care stătea lângă el şi privea prin ochean, îl apucă de braţ şi strigă iritat:

   — Colo în faţă e vasul acela ciudat, de aceea a oprit şi corabia. Nu face impresia unei epave aplecate! Să fi dat noi de corabia-fantomă?

   — Într-adevăr, exclamă Farrow. Aşa pare să fie. Trebuie s-o cercetăm mai de aproape, dragă Rindow. Vom merge mal departe, până vom fi pe acelaşi plan cu vasul acela ciudat, apoi va trebui să încercăm să ne apropiem de ele pe nesimţite.

   — Oh! exclamă George, care era de faţă, tată, voi merge împreună cu Petre cu barca într-acolo. Jan Brike ne va ocroti cu tunul sau, dacă lucrul va deveni oarecum primejdios.

   — Hm! propunerea nu e rea, zise Farrow. Cred că veţi fi eu băgare de seamă şi Jan îşi va face datoria. Îl voi chema îndată pe punte!

   După câteva clipe, submarinul porni repede până se găsi pe acelaşi plan cu vasul ciudat. De abia se opri elicea, că Petre şi George lăsară barca la apă şi coborâră în ea. Tânărul se aşeză la cârmă, în vreme ce Uriaşul vâslea cu putere. Norii acoperiră din nou luna, dar pentru cei doi urmăritori era acum prilejul cel mai bun ca să examineze de aproape epava misterioasă.

   Corabia, care voia să-si ducă la Singapore încărcătură de preţ,

sub scutul întunericului, se temea probabil ca ar putea fi ameninţată de vreo primejdie din partea vasului-fantomă care se afla în faţa ta, căci deodată ţâşni de la prora o lumina orbitoare a unul reflector, învăluind într-unsa „epava".

   George scoate o exclamaţie de uimire. Petre se opri brusc din vâslit şi întoarse privirea. Ceea ce văzu îl făcu şi pe el să scoată un strigăt de mirare. Vasul misterios părea să fie într-adevăr o epavă înclinată, probabil o corabie veche, dar de parapetul ei stăteau sprijinite... schelete.

   Priveliştea era înfiorătoare, dar nu ţinu mult. Cercul de lumină al reflectorului începu să se balanseze cu putere, se aplecă tot mai mult spre mare şi Petre şi George observară cu groază că el dispăru aproape vertical în apă.

   Corabia, care descoperite epava misterioasă, se scufundase aşadar de sus în jos, cu o repeziciune care nu-i îngăduise nici măcar să lase la apă bărcile de salvare. Cel doi marinari, ale căror istorisiri au fost considerate drept năluciri, erau într-adevăr singurii supravieţuitori al unei catastrofe de necrezut.

   Fără voie, George privi îndărăt spre submarin, apoi i se adresă Uriaşului:

   — Petre, să vâslim mai spre răsărit, într-acolo unde s-a scufundat corabia. Poate mai salvăm vreun om din echipaj. Oh, a fost o privelişte înfiorătoare.

   — Da, domnule George, a fost înfiorător şi ciudat în acelaşi timp. Cred că Jan Brike n-ar fi cutezat să slobozească o ghiulea asupra acestui vas-fantomă. N-ai văzut d-ta, de abia l-a învăluit în lumina reflectorului, că l-a şi scufundat biata corabie. Mai că-ţi vine să crezi că există lucruri supranaturale. Desigur că tot aşa şi- o fi spus şi tatăl d-tale, altminteri ar fi pus în funcţiune unul din reflectoarele submarinului.

   — Ei, Petre, după cum văd, te-a molipsit şi pe tine Jan Brike cu superstiţiile lui, râse George. Tata o fi având el motive de nu s-a folosit de reflector. Şi eu sunt de părere că scufundarea corăbiei se datorează vreunei forte misterioase, dar această forţă nu poate veni decât de pe „epavă". Să vedem, poate că izbutim să salvăm vreun nenorocit!

   Vâsliră cu toată puterea spre locul catastrofei. Din nefericire, era atât de întuneric, încât nu puteau vedea decât la câţiva metri depărtare. Când după socoteala lor ajunseră la punctul cu pricina, Petre o lăsă mai încet. George se aplecă peste marginea bărcii şi privi cu atenţie deasupra apei

   După câteva minute, tânărul spuse încetişor :

   — Petre, dacă nu mă înşel, văd două puncte negre în faţa noastră. Ia-o ceva mai la stânga, da, aşa e bine. Într-adevăr, sunt doi oameni, dar nu se mişcă, par să fie morţi.

   — Într-un răstimp atât de scurt nu se poate să se fi înecat, răspunse Uriaşul. Îi vom lua cu noi şi doctorul Bertram, va şti el ce e de făcut.

   Se aplecă spre mare şi aduse în barcă cele două trupuri. George începu îndată să se ocupe de ei, căutând să le facă respiraţie artificială.

   Uriaşul mai dădu câteva târcoale, dar nedescoperind nimic, pomi cu viteză înapoi spre submarin.

   II.

   DESCOPERIRI MISTERIOASE.

   DUPĂ VREO ZECE MINUNTE auzi un strigăt uşor din stânga, încetini viteza bărcii şi opri în fata submarinului. Căpitanul Farrow, care-i anunţase prin strigătul acesta, schimbase locul unde se afla vasul, căci Petre ştia exact că îl lăsase cu mult mai departe. George şi Uriaşul aveau să afle îndată, însă, de ce Farrow nu rămăsese pe locul dinainte, precum şi de ce nu pusese în funcţiune reflectorul, pentru a lumina corabia-fantomă.

   —Aţi procedat cu neprevedere apropiindu-vă de locul unde s-a scufundat corabia, îi întâmpină căpitanul. Nu lipsea mult să împărtăşiţi soarta ei. Eram împiedicat să vă dau un ajutor, ba a trebuit să-mi schimb şi poziţia, căci nu voiam să expun „Dox"-ul să fie lovit de o explozie care să-l nimicească.

   — Explozie? întrebă George cu uimire. Crezi anume că corabia s-a scufundat în urma aruncării unei grenade sau a unei torpile?

   — Da, dar explozia aceea n-a făcut nici-un zgomot şi nu-mi pot da seama de ce natură a fost. Tot aşa s-o fi întâmplat şi cu celelalte corăbii care au dispărut pe aici. Ele au zărit „epava" în lumina nesigură a nopţii, au pus în funcţiune reflectoarele şi astfel au oferit bandiţilor o ţintă sigură. Ah! văd c-aţi pescuit doi oameni, ăsta-i un succes mare, oricum. Duceţi-i repede în cabina- infirmerie, doctorul Bertram se va ocupa de ei. Dacă vor putea fi salvaţi, ne vom înapoia în port şi-i vom debarca, după ce ne vor fi povestit, fireşte, ce ştiu despre corabia-fantomă. Barca de aluminiu rămâne pe punte, vom avea poate nevoie din nou de ea. În curând

   Petre luase pe umăr pe unul din salvaţi şi-l duse în interiorul vasului. Kard făcu la fel cu al doilea. Farrow îi urmă, însoţit de

George.

   Doctorul Bertram îl examina pe cel dintâi, îi luă pulsul şi în cele din urmă, zise :

   —Nici n-o înghiţit atâta apă cât credeam eu la început. Dar respiraţia nu e deloc cum trebuie să fie: de fapt nu mi explic de ce a căzut în nesimţire. Voi încerca cu aparatul de oxigen. Dacă nu mă înşel, s-a intoxicat cu un gaz necunoscut mie, care ameţeşte numai, dar nu are efect mortal. Inima funcţionează absolut normal, ia să vedem ce facem.

   Luând aparatul de oxigen, doctorul îl puse în funcţiune, şi rezultatul fu uimitor, căci după numai câteva minute leşinatul începu să respire adânc, deschise ochii mari şi privi rătăcit în jur. Apoi. ridicându-se în capul oaselor, întrebă:

   — Unde sunt? Ce s-a întâmplat cu mine? Unde e corabia- fantomă ?

   —Vei afla îndată, răspunse Farrow. În primul rând să-l readucem la viaţă şi pe colegul d-tale.

   — Ah! ăsta e timonierul Anders, eu sunt Hendrik Grooven, olandez de origine şi corabia aparţine tatălui meu.

   În timpul acesta, doctorul Bertram se ocupă de celălalt leşinat. După un tratament scurt cu aparatul de oxigen, îl readuse şi pe el în simţiri şi îndată ce deschise ochii, izbucni :

   — Drace ! M-au ameţit rău, nu glumă! Ah! mi se pare că sunt pe un submarin, dacă nu mă înşel! Cum se face asta? Stătusem la cârmă când am zărit corabia-fantomă.

   Ochii săi vii priveau cu oarecare bănuială spre căpitan. Tânărul olandez se uită şi el cam speriat la Farrow, când îl auzi pe timonier vorbind de submarin. Căpitanul zâmbi însă şi zise:

   —Întocmai, domnilor, vă aflaţi în momentul de faţă pe un submarin. Poate că nu vă e necunoscută persoana mea, mă numesc Farrow.

   Hendrik Grooven tresari, timonierul, însă sări deodată de pe masa de operaţie şi luând poziţie în faţa lui Farrow zise:

   — Îmi daţi voie, domnule căpitan, să vă spun cât de bucuros sunt să va cunosc.

   Farrow îi strânse mâna cu putere, apoi se întoarse spre olandez şi spuse:

   — Întâmplător, am fost astă-seară în Bandjermasin, unde am debarcat pe unul din fraţii Nieuvenhuls, pe care l-am salvat din mâinile piraţilor crucii. Cu prilejul acesta am aflat pentru prima oară povestea cu corabia-fantomă care m-a interesat mult, deoarece anumite cercuri bănuiesc că eu sunt amestecat aici.

Părăsind portul cu o barcă de aluminiu, am văzut vasul d-voastră trecând prin faţa noastră. Când am ajuns la submarin, primul meu ofiţer mi-a comunicat că a observat o corabie suspectă, semănând cu o epavă. Am pornit după d-voastră, am zărit epava şi apoi am fost de faţă, fără voie, la tragedia care s-a desfăşurat. Probabil că vasul misterios a lansat împotriva d-voastră o bombă, care explodează fără să facă zgomot dar conţine un gaz care produce ameţeală. Fiul meu împreună cu un marinar se aflau într- o barcă în apropiere de locul nenorocirii şi astfel au izbutit să vă pescuiască.

   — Ah! n-aţi putea să-l trimiteţi o torpilă în coastă acestei corăbii-fantomă, domnule căpitan? strigă timonierul, cu mânie. Acum îmi dau seama cum s-au prăpădit corăbiile cu încărcături preţioase, dispărute în anii din urmă.

   — Aş fi făcut-o poate, zise Farrow, dar nu mai era timp, căci lumina reflectorului d-voastră a dispărut tot atât de repede cum a apărut. Afară de asta, am fost nevoit să mă îndepărtez de locul unde mă aflam, căci mă temeam să nu împărtăşesc soarta dumneavoastră.

   — Aveţi dreptate, domnule căpitan, încuviinţă Anders. Şi ce aveţi de gând să faceţi acum?

   — Vă voi debarca pe dumneavoastră amândoi, după care voi încerca să lămuresc misterul epavei.

   Hendrik Grooven îşi drese glasul, apoi zise:

   — N-ar fi cu putinţă, domnule Farrow, ca această presupusă epavă să ascundă un submarin? În felul acesta mi-aş explica de ce nu se arată niciodată în timpul zilei. Sau poate să fie şi o remorcă, pe care submarinul o târăşte după el, pentru ca să poată trage în voie asupra unul vas care s-or opri brusc în faţa sa. încărcătura preţioasă a corăbiilor scufundate poate fi apoi scoasă la suprafaţă cu ajutorul scafandrilor submarinului. Nu-i aşa, că presupunerea mea poate fi exactă?

   Spunând acestea, ochii olandezului priveau scrutător la căpitan. O clipă, Farrow se făcu roşu de mânie, apoi, însă, zâmbi şi zise liniştit:

   — E drept, domnule Grooven, presupunerea d-tale nu-i de dispreţuit. Te admir că ai izbutit să găseşti soluţia atât de repede. Ei, dar nu mă tem să pornesc lupta împotriva altul submarin, deşi nu prea împărtăşesc în totul părerea dumitale. Nu face nimic, însă, poţi povesti liniştit la Bandjermasin care e părerea dumitale şi atunci, cel puţin, nu vom mai fi suspectaţi noi. Iar asta ar fi cât se poate de bine.

   — Hm! nu asta voiam eu să spun, murmură tânărul olandez, încurcat.

   Apoi însă adăugă:

   — Dar de ce spuneţi că ar fi cât se poate de bine!

   — El, spuneam şi eu aşa, răspunse căpitanul, cu nevinovăţie. Mă gândeam că oamenii n-ar mai fi nevoiţi să-şi frământe creierul cu corabia-fantomă. Dar, uite că ne-am apropiat de port, veniţi, vă rog, pe punte, vă voi duce pe uscat eu o barcă.

   — Domnule căpitan, vă rog respectuos să-mi îngăduiţi să rămân pe submarin, interveni atunci timonierul Anders, luând poziţie de drepţi în faţa lui Farrow. Corabia noastră s-a prăbuşit, după cum ştiţi. Cred, insă, că v-ar putea fi de oarecare folos, domnule căpitan, deoarece cunosc bine de tot coastele de pe aici. Vă voi ajuta cu dragă inimă în opera de răzbunare împotriva corăbiei-fantomă.

   — Domnule Anders, zise atunci Hendrik Grooven, aspru, te poţi considera concediat din serviciul meu, fără nici-un drept la vreo despăgubire.

   — Bine, domnule Anders, te primesc în slujba mea, zise Farrow, prietenos. Rămâne la buna d-tale plăcere cât vrei să stai. Pentru moment, ne vom ocupa să lămurim chestia cu epava misterioasă.

   Grooven o luase înainte, spre punte, şi ceilalţi îl urmară. După ce se urcă în barca de aluminiu, condusă de Petre, strigă:

   — E foarte ciudat, Anders, că ai mers cu vasul atât de aproape de coastă, încât a trebuit să ne lovim de corabia-fantomă, şi că ai fost salvat iar acum ai să rămâi pe submarinul acesta. Îmi pare nespus de rău, dar chestia asta trebuie s-o aduc la cunoştinţă prefectului de poliţie.

   Anders mormăi o înjurătură, dar Farrow râse şi-i strigă olandezului :

   — Cred că ai avut grijă să-ţi asiguri pentru o sumă frumuşică încărcătura de preţ, d-le Grooven.

   Tânărul nu răspunse, dar Rindow, care se afla lângă Farrow, întrebă uimit:

   — Ce voiai să spui cu asta, domnule căpitan.

   — Nu mi-a plăcut deloc tinerelul acesta şi am vrut să-l necăjesc niţeluş, răspunse Farrow. Şi-a exprimat pe şleau bănuiala împotriva noastră. Domnule Anders, aveaţi într-adevăr încărcătură de preţ pe corabie?

   — Da, domnule căpitan, din câte ştiu eu, aveam mătase împachetată în baloturi impermeabile, apoi lăzi de tablă în care se aflau idoli din metale preţioase. Dacă nu mă înşel, toată marfa

asta a fost asigurată pentru o sumă de o jumătate milion de florini olandezi.

   — Hm! Interesant de tot! zise Farrow, gânditor. În asemenea condiţii face să-ţi scufunzi vasul, mai ales dacă ai apoi posibilitatea să scoţi marfa afară, cu ajutorul scafandrilor. Dar, ia spune, domnule Anders, era hotărât de la început ca acest tânăr Grooven să plece la drum?

   — Nu, răspunse timonierul, surprins, s-a îmbolnăvit subit secundul şi atunci a fost luat el. Acum îmi dă si mie în gând că se împotrivise din toate puterile, dar căpitanul, tatăl său, căruia îi aparţine afacerea, a insistat cu tot dinadinsul. Hm! e ciudat!

   — Ce e ciudat ? întrebă Farrow, cu interes.

   — Ieri l-am văzut pe tânărul Grooven stând de vorbă cu un european străin. Discutau cu mare însufleţire. Apoi, când străinul ăla a dispărut, el părea transformat cu desăvârşire. Până-n clipa aceea, încercase în fel şi chip să scape de obligaţia de a pleca la drum, dar apoi n-a mai zis nimic ba părea chiar încântat. Nu ştiu ce să însemne toate astea, dar a fost ciudat, oricum.

   — Da, ai dreptate, zise Farrow. Ce înfăţişare avea străinul ăla ? L-ai recunoaşte dacă l-ai vedea ?

   — Fireşte, domnule căpitan. Era cam mărunţel de statura, dar îndesat şi cu figura ascuţită. Ochii lui te izbeau din primul moment, erau negri şi aveau o strălucire cum n-am mai văzut încă la un om.

   — Bine, să ne întipărim în minte lucrul acesta, zise căpitanul. Ah! uite că se întoarce Petre. Acum va trebui să vedem cum facem să ne apropiem de corabia-fantomă fără să ne primejduim viaţa.

   Uriaşul ridică singur pe punte barca de aluminiu; camarazii săi o demontară şi o duseră în interiorul vasului.

   — Ei, Petre, a ajuns cu bine pe uscat domnul Grooven, întrebă Farrow.

   — Da, da, mormăi Uriaşul, numai că a avut ghinionul, la coborâre, sa alunece şi să cadă peste bord. A durat mult până să dau de el. Dar bine a păţit, căci a avut neobrăzarea să vorbească iar pe seama domnului căpitan.

   — Hm şi zici că a alunecat, întrebă Farrow, râzând. Dar cred ca nu s-a întâmplat nimic!

   — Nu, domnule căpitan, a înghiţit o groază de apa, dar i-am scos-o eu afară şi acum nu mai are nici pe dracu!

   Petre cobori în turn şi căpitanul i se adresă lui Anders.

   — Aşa, vine jos să te prezint noilor dumitale camarazi. Apoi

vom porni încetişor spre locul catastrofei. Te pomeneşti că vedem pe acolo lucruri interesante de tot. De altfel, cred că afacerea asta poate deveni foarte primejdioasă pentru noi. Dar trebuie să punem totul în mişcare, ca să limpezim misterul vasului-fantomă, căci onorabilul Hendrik Grooven va căuta să convingă autorităţile că noi suntem autorii fărădelegilor. Aşa ceva nu se înghite, vorba aceea!

   Farrow îi dădu lui Plundow indicaţii să meargă vreo cinci kilometri spre sud, apoi s-o la spre vest. Viteza vasului era redusă, căci se putea presupune că bandiţii de pe corabia-fantomă vor cerceta toată zona pentru a se pune la adăpost de surprize.

   Farrow îl conduse pe Anders în sala echipajului şi-l prezentă tovarăşilor. Apoi se întoarse cu el în turn şi-l întrebă:

   — Domnul Anders, spuneai că cunoşti bine coastele de pe aici. Exista prin apropiere golfuri în care se pot ascunde vase de mărimea unei corăbii, fără ca să poată fi văzute dinspre mare ?

   — Fireşte, domnule căpitan, numai eu cunosc cel puţin o duzină de asemenea golfuri şi sunt încredinţat că există mai multe.

   —Ah! asta e foarte interesant, zise Farrow. îngândurat. Va trebui să cercetăm mâine, pe sub apă. Poate că, cu prilejul acesta, dăm de ascunzătoarea corăbiei-fantomă. Opriţi maşinile! strigă el apoi în tubul acustic.

   Când vasul îşi încetini viteza, continuă, adresându-i-se lui Anders:

   — Aşa, acum cred că suntem cam în direcţia locului unde s-a scufundat corabia. Vom rămâne câtva timp aici, apoi vom porni spre nord, direct spre locul cu pricina.

   — Credeţi, domnule căpitan, că vom da de corabia-fantomă? întrebă Anders.

   — Da, cu siguranţă. Bandiţii vor încerca acum să scoată la suprafaţă încărcătura vasului. Dacă n-ar fi fost ăsta gândul lor, n- ar fi avut nevoie să scufunde atâtea vase.

   — Fireşte, dacă o fi vorba de escrocherii cu asigurarea. Prea mult n-or fi câştigat de pe urma asta bandiţii, căci în ultimul an au fost înpăgubite multe firme de seamă prin pierderi de vase, care, desigur, n-au nimic de-a face cu oamenii aceştia. Da, chiar dacă aceste firme au primit şi sumele asigurate, sunt totuşi păgubite, deoarece afacerile lor au dat înapoi, din cauza neîncrederii fireşti a expeditorilor. Aşadar, lucrurile trebuie să stea aşa cum spuneţi d-voastră, domnule căpitan, bandiţii care se ascund în dosul corăbiei-fantomă jefuiesc vasele scufundate. Până la vreo zece

kilometri depărtare de coastă, fundul mării e atât de neted, încât îşi pot face treburile în voie.

   — În cazul acesta, dacă vom cerceta mai amănunţit fundul mării pe aici, vom da, desigur, de multe epave, zise Farrow. Părerea mea este că bandiţii şi-au ales tocmai din acest motiv coasta asta pentru operaţiile lor. Dar lasă, vom încerca noi totul ca să punem mâna pe ei.

   — Domnule căpitan, zise timonierul cu şovăială, eu găsesc că pe întuneric n-or putea scoate ei la suprafaţă mărfurile scufundate. Cu lumină nu pot lucra, căci se abat multe vapoare pe aici în timpul nopţii. Dar nici în timpul zilei n-o pot face, şi atunci...

   — Hm! făcu căpitanul, e şi nu e aşa. Ia spune, se pescuieşte mult pe coasta de aici?

   — Da, tot pescuitul se află în mâinile unei firme americane, Willlamson Brothers, care trimite vasele ei proprii încoace. Mă cam îndoiesc dacă, cu sistemul acesta costisitor. Îşi scoate cheltuielile. Are în exploatare şase vase, or fi pescuind ei şi mult, nu-i vorbă, dar cum îşi pot valorifica toate cantităţile acestea? E drept, după cât ştiu, fac şi conserve şi poate că astfel s-o scoată la capăt.

   — Hm! „Williamson Brothers" spuneţi? Ciudat lucru că tocmai o firmă americana s-a apucat să facă pescărie în stil mare pe aici. Dacă ar fi fost în Coreea, hai să zic, mai vii de acasă! Acolo sunt perspective să găseşti peşti scumpi în cantităţi mari. Dar aici? Ia spune, firma asta îşi are sediul în Baidjermasin? De acolo expediază marfa?

   — Nu, s-a stabilit la Kop Malalajor, cam la o sută de kilometri spre apus. De fapt au un mic birou şi la Baidjermasin, unde primesc poştă din când în când.

   — Mi-ai comunicat un fapt de mare însemnătate, domnule Anders, zise căpitanul. Sunt de părere c-ar trebui să ne ocupăm mai de aproape de această firmă. E lucru sigur că nu a căpătat fără vreun motiv puternic exclusivitatea de a pescui pe coastă. Ascultă ce spun eu, domnule Anders. Firma asta o fi având ceva de-a face cu „nava-fantoma", daca nu cumva e chiar ea în persoana, ca să zic aşa.

   — Dumnezeule! exclamă timonierul, acum mi-aduc aminte unde l-am văzut pe omuleţul acela gras, care stătuse de vorba cu Hendrik Grooven înainte de plecarea noastră. Da, da, l-am zărit odată în biroul firmei „Williamson Brothers". Dar, domnule căpitan, s-ar părea ca nici domnul Hendrik n-ar fi străin de afacere, în cazul acesta!

   — În ce relaţii se afla Hendrik cu tatăl său! cerceta Farrow.

   — Foarte proaste. Bătrânul Grooven o fost un om tare de treabă şi mai că nu-mi vine să cred că se află acum pe fundul mării. Hendrik e un chefliu, i-a făcut multe necazuri tatălui tău şi după cât am auzit e înglodat în datorii până peste cap. Mă gândesc cu groază, domnule căpitan, că pentru a face rost de bani, s-o fi amestecat în afacerea asta, în care tatăl său şi-a găsit moartea.

   — Totul e cu putinţă în lumea noastră! zise căpitanul cu seriozitate. Banul e ochiul dracului şi câţi copii nu şi-au ucis părinţii de dragul lui! Acum văd ceva mai limpede, domnule Anders. Fusese hotărât dinainte să se scufunde corabia lui Grooven si Hendrik voia să-si plătească datoriile cu banii luaţi de la asigurare. Când a fost vorba să plece el însuşi la drum, l-a cu prins frica; s-a liniştit, însă, după ce a stat de vorbă cu reprezentantul firmei „Williamson Brothers". Poate că au izbutit să-l convingă că scapă cu viaţă dacă va sta în spatele vasului, la cârmă, sau poate că i-au făgăduit că nu vor scufunda corabia chiar îndată. De aceea nu s-a mai împotrivit. Ascultă ce-ţi spun eu, aşa stau lucrurile, domnule Anders! Fireşte că banda nu s-a mai sinchisit de el apoi, pentru ea principalul fiind încărcătura de preţ.

   — Drace! Aveţi perfectă dreptate, domnule căpitan! exclamă timonierul. Ce-ar fi să dăm imediat de ştire poliţiei cum stau lucrurile ?

   Farrow izbucni în râs. Apoi răspunse:

   — Eu cred că poliţia nu va mai putea de bucurie când ne-om prezenta noi, ca să ne poată aresta. Hendrik Grooven are, desigur, mai multă trecere decât fostul său timonier şi chiar decât căpitanul Farrow, urmărit cu înverşunare de fostele puteri, aliate. Nu eşti şi dumneata de aceeaşi părere? Nu, domnule Anders, cu poliţia nu-i nimic de făcut, trebuie să lămurim chestia prin propriile noastre puteri, oricât de greu şi primejdios ar fi. Şi acum, cred că am stat destul de vorbă, deşi nu ne-am pierdut timpul degeaba şi vom porni la drum să vedem dacă nu cumva descoperim ceva suspect.

   Cu viteză redusă, submarinul pluti lin spre coastă, spre punctul unde, cu câteva ceasuri înainte, corabia lui Grooven se scufundase.

   Căpitanul ştia bine că se afla în mare primejdie. Bandiţii care lucrau cu astfel de arme şi mijloace aveau, desigur, pe vasul lor un post de radio, datorită căruia puteau fi informaţi repede de omul lor de încredere din Bandjermasin. Dacă Hendrik Grooven s- o fi dus acum la acest personaj, atunci nu mai încăpea îndoială că cei de pe corabia-fantomă şi primiseră vestea că submarinul lui Farrow se află la faţa locului şi că vestitul căpitan, spaima bandiţilor de mare, hotărâse să se ocupe de lămurirea misterului.

   Şi atunci se putea aştepta în orice clipă să împărtăşească soarta corăbiei lui Grooven.

   III.

   O ÎNTREPRINDERE ÎNDRĂZNEAŢĂ.

   CU CÂT SUBMARINUL înainta mal spre nord, apropiindu-se de coasta primejdioasă, Farrow devenea tot mai neliniştit.

   În cele din urmă, dădu comanda de afundare. Marinarii care se aflau pe punte, printre care George şi Petre, coborâră în grabă scăriţa turnului, capacul fu închis, apoi minunatul vas începu să se lase în apa. În vreme ce pompele umpleau tancurile de balast. Farrow afundă „Dox"-ul la vreo opt metri numai şi înălţă periscopul doar atât cât să lase la suprafaţa apei. Două minute se scurseră de la această manevră, când Farrow tresări cu putere. Teama lui se dovedea îndreptăţită.

   Trei fâşii luminoase străbătură deodată întunericul. Erau atât de bine orânduite, încât formau o prelungire şi luminau apa pe o mare întindere. Se rotiră încetişor în semicerc, luminând mai întâi coasta spre răsărit, apoi rătăcind deasupra apei pentru ca, după ce luminară coasta de apus, să se stângă brusc.

   Farrow răsuflă uşurat. Dacă s-ar fi lăsat la fund numai cu câteva clipe mai târziu, submarinul ar fi fost descoperit cu ajutorul acestor fâşii luminoase. Şi atunci, soarta lui ar fi fost pecetluită.

   Cele trei lumini de reflectoare păreau să fi venit dinspre coastă, dar aproape exact în spatele locului unde se petrecuse nenorocirea. Aşadar, era totuşi posibil ca acolo să fie scafandri la lucru, pentru a scoate la suprafaţă încărcătură vasului scufundat.

   Da, căpitanul era chiar sigur de asta, căci banda ştia de acum că tânărul Grooven şi timonierul fuseseră salvaţi şi că Anders se afla chiar pe submarinul lui Farrow. Trebuiau să presupună că Hendrik Grooven va da de ştire poliţiei şi poate chiar a doua zi dimineaţă vase ale guvernului vor face de strajă la locul nenorocirii, până la ridicarea corăbiei.

   Dar cum putea Farrow să stabilească lucrul acesta? Misterioasa epavă, care se folosea de arme atât de primejdioase, era, desigur, aproape de locul cu pricina. Dacă oamenii lucrau la lumina lămpilor în interiorul corăbiei, cu greu ar fi observat ceva, prin fereastra de la proră, iar reflectoarele pe care le construise Hagen şi a căror lumină răzbătea prin apa nu trebuia să le pună în funcţiune, căci ar fi atras atenţia duşmanului care nu l-ar fi cruţat deloc.

   — Domnule Anders, se adresă el timonierului, cât de adâncă e apa în locul unde s-a scufundat corabia?

   — Ce-l puţin zece metri, răspunse Anders. Fundul mării se înclină apoi treptat spre sud, în aşa fel încât, la o depărtare de trei kilometri de coastă, adâncimea mării e de cincisprezece metri.

   — Hm! ăsta e un câmp ideal de activitate pentru bandă, zise Farrow. Sunt sigur, însă, că ne-om pricepe noi să le stricăm afacerea, N-avem încotro, trebuie să ne ţinem de capul lor. E drept, riscăm să ne prăpădim de pe urma vre-unuia din proiectilele acelea misterioase cu care lucrează bandiţii, dar cel puţin ni se va recunoaşte nevinovăţia când se va da de rămăşiţele submarinului.

   — Domnule căpitan, poate că tânărul Grooven a spus adevărul fără să-şi dea seama atunci când a afirmat că epava aceasta ar servi de acoperitoare unui submarin! Voia să lovească în dumneavoastră cu asta, dar chiar dacă n-o fi ştiut în mod exact, poate că totuşi a ghicit cum stau lucrurile!

   — La drept vorbind, eu n-aş putea crede ca un al doilea submarin să mai dea târcoale pe aici, zise Farrow, dar admiţând totuşi că aşa este, nu poate fi decât unul american. Ştiu eu ce să mai zic? În privinţa asta, bandiţii americani sunt foarte bine organizaţi. Dar, ia spune, de cât timp datează firma „Williamson Brothers"?

   — De peste un an de zile, domnule căpitan. Cam tot pe atunci au început să dispară corăbiile pe aici. Să fi venit indivizii ăia tocmai din America, ca să-si stabilească aici câmpul lor de operaţii criminale ?

   — Nu-i deloc exclus. Ba asta dovedeşte chiar că au lucrat cu cap. Pe coastele americane nu puteau să opereze prea mult timp, căci acolo paza se face cu mijloacele cele mai modeme, în primul rând cu avioanele. În schimb, pe aici se produc atâtea taifunuri pe seama cărora se poate pune uşor dispariţia unui vas, apoi coastele sunt foarte primejdioase prin locurile astea şi înainte de toate - se ştie de ani de zile că eu îmi fac veacul pe aici.

   — Ah ! Asta înseamnă că banda şi-a făcut socoteala de la început că bănuiala ar putea cădea asupra dumneavoastră, domnule căpitan, zisa Anders, spumegând de furie. Asta e o

mârşăvie fără seamăn.

   — O astfel de întreprindere nu putea fi pusă la cale decât de un cap genial, răspunse Farrow. E mai mult ca sigur că s-a întemeiat pe această posibilitate. Dar despre asta vom sta de vorbă mai târziu, acum să vedem dacă nu putem descoperi ceva.

   Submarinul se apropia de coastă şi căpitanul socoti că se afla doar la cinci sute de metri de locul nenorocirii. Îşi încorda auzul.

   Deasupra apei se auzea zgomotul unei elice de vapor, pusă în mişcare, după cât se pare, de un motor puternic. Sunetul era, însă, slab, cea ce însemna că vasul se afla la patru sute de metri de submarin.

   În întunericul care se lăsase asupra mării, Farrow nu putea să vadă nici măcar umbra vasului cu pricina. Zgomotul elicei se pierdu spre răsărit, apoi amuţi brusc; de fapt, prea brusc, dar căpitanul nu dădu atenţie faptului. Ceva mai târziu, însă, avea să- si reamintească în chip neplăcut de asta, spunându-si că faţă de un duşman atât de primejdios se cuvenea să fie cu cea mai mare băgare de seama.

   Farrow privea prin periscop, aşteptându-se să vadă ivindu-se lumina unui reflector, dar aşteptarea îi fu zadarnică. ÎI chemă pe Rindow şi-i dădu în primire periscopul, spunându-i să fie atent la tot ce se petrece. Apoi, însoţit de George şi Anders, se duse în cabina de la proră şi trase obloanele de oţel de la ferestrele ce se aflau acolo.

   Apa neagră era luminată din când în când de puncte şi linii strălucitoare, care nu erau decât peştii pe care natura îi înzestrase cu lumină proprie. Anders râmase uimit văzând instalaţia asta minunată, apoi privi cu încordare în întuneric.

   Submarinul se târa încetişor spre nord, apropiindu-se de locul unde se produsese catastrofa. Când ajunse la cel mult o sută de metri, vasul se izbi de o piedică elastică şi în clipa următoare fu împins cu putere îndărăt.

   — Domnule căpitan! strigă Anders, care îşi lipise faţa de geam, e o plasă, o plasă de oţel.

   Căpitanul îşi dădu şi el seama de situaţie în aceeaşi clipă. Vaporul a cărui elice o auzise cu câteva minute înainte trebuie să fi fost unul din cele şase vase de pescuit pe care firma „Willlamson Brothers" le adusese aici, pentru aşa-zisele ei afaceri pescăreşti. Un altul trebuia să fie ceva mai spre apus, dar acela a cărui elice o auzise târâse, desigur, plasa de oţel după dânsul şi o aşezase aici.

   Ciocnirea submarinului trebuie să fi fost semnalizată undeva, căci Farrow auzea acum lămurit zgomotul câtorva elice la apus şi

la răsărit, şi care se apropia din ce în ce. În clipa aceasta, căpitanul îşi dădu seama limpede de planul duşmanului.

   Submarinul, a cărui prezenţă le fusese semnalată de complicele lor din Bandjermasin, urma să fie încercuit în reţeaua largă de oţel. Din moment ce se va întâmpla aşa, înseamnă că duşmanii lor nemiloşi aveau, desigur, mijloace să distrugă mult temutul submarin.

   — Repede îndărăt! strigă căpitanul în acustic.

   Elicea începu îndată să biciuiască apa şi se produse o zguduitură, încât Farrow şi însoţitorii săi fură izbiţi de pereţii cabinei.

   De întors nu mai era vreme, submarinul trebuia să gonească îndărăt, ca racul, pentru a scăpa de primejdia ce-l ameninţa. Tot mal aproape se auzea dinspre răsărit şi apus uruitul elicelor, câteva clipe doar fi cercul se închidea în jurul vasului.

   — Pregătiţi lansatoarele de torpile unu şi doi! strigă el în portavoce.

   După un minut se auzi glasul liniştit al lui Rindow, care răspundea :

   — Lansatoarele de torpile sunt pregătite.

   Dar, în răstimpul acesta scurt, situaţia se schimbase. Zgomotul elicelor se auzea aproape, încât se părea că cele două vase vor ciocni submarinul.

   În clipa următoare, trupul de oţel al „Dox"-ului fu zgâriat de un corp mai tare; Farrow trase repede obloanele de la ferestre, mersul vasului fu împiedicat un moment, dar apoi îşi luă viteză, gonind îndărăt.

   — Babord ! strigă căpitanul Farrow după câteva clipe.

   Vasul se roti ca o sfârlează, apoi fu izbit în coastă şi ameninţat să-şi piardă echilibrul. Dar îşi reveni repede şi porni ca o săgeata spre sud, până ce căpitanul dădu comanda:

   — Jumătate viteză la motoare.

   Răsuflând uşurat, îl privi pe Anders, care stătea nedumerit şi făcea ochii mari:

   — Aşa, am scăpat ca prin urechile acului.

   — Dumnezeule, dar ce fu asta? bâlbâi timonierul.

   — Ceva simplu de tot. Voiau să ne încercuiască în plasa de otel. Cele două vapoare, care desfăşurau o viteză mare, se apropiau din direcţii opuse, urmând să se întâlnească. Cred că au prins de veste că am scăpat În ultimul moment din încercuirea plasei, care trebuia să se strângă În jurul nostru. Am bănuit imediat că avea să se producă o explozie În interiorul reţelei, de aceea am dat

comando de babord, dar cu toate astea tot n-am scăpat de o izbitură destul de puternică.

   —  Hm! făcu Anders, trebuie să fie o bandă care lucrează repede si fără cruţare, dispunând de mijloace cu adevărat grozave. Dumnezeule, n-aş fi crezut cu putinţă aşa ceva.

   — Dragă domnule Anders, zise căpitanul zâmbind, gândeşte-te bine dacă vrei să râmai cu noi. Asemenea incidente nu ne prea înspăimântă, suntem obişnuiţi cu ele. Acum, hai în turnul de comandă să vedem dacă nu putem observa ceva pe mare.

   Când Farrow ajunse în turn, Rindow îi comunică:

   — Cele trei reflectoare cercetează marea. Ah! văd două vaporaşe, desigur acelea ale căror elice le-am auzit. A! s-au stins reflectoarele.

   — Hm! asta înseamnă că au vrut numai să se încredinţeze dacă ne-am prăpădit într-adevăr, zise Farrow. Deoarece nu vor vedea, însă, petele, de ulei caracteristice la suprafaţa apei, vor şti că am scăpat. Ia să chibzuim acum ce avem de făcut. Cum ne-am putea apropia noi de epava corăbiei scufundate? Probabil că au pus În jurul ei instalaţii de semnalizare. Ia staţi, prin explozie, reţeaua de oţel a fost distrusă, ce-ar fi să mai încercăm o dotă ?

   — Domnule căpitan, comunică Rindow, care nu-şi dezlipea ochiul de pe lentila periscopului, cele trei reflectoare luminează din nou marea, de data asta de la apus spre răsărit. Cele două vase s-au depărtat unul de altul, dar văd la apus ivindu-se alte două, unul stă pe loc, celălalt se îndreaptă cu viteză mare spre răsărit. Cred că au întins o nouă reţea.

   — Mă gândesc să distrug reţeaua aceasta cu o torpilă, dar blestemata aia de firmă americană posedă şase vapoare şi tare mă tem că ultimele două vor întinde altă reţea. Hm! acum chiar nu mai ştiu ce e de făcut. Sunt încredinţat că lucrează scafandrii la corabia scufundată. Dar cum să ne apropiem de el? E aproape cu neputinţă, căci armele duşmanului sunt grozave.

   George, care se afla în spatele tatălui său, interveni.

   — Tată, de ce n-ar fi posibil să mă duc eu acolo, cu Petre şi

Kard? Dacă marea e adâncă numai de zece metri pe aici, putem

cobori mult mai lesne. Voi tăia şi reţeaua de sârmă, fără ca bandiţii să prindă de veste. În costumele inventate de doctorul

Jellot ne putem mişca în voie şi apropiindu-ne de corabia

scufundată, vom observa ce se petrece. Ce părere ai de propunerea mea, tată?

   — Nu-i deloc rea, George, răspunse căpitanul, după ce chibzui câteva clipe. Şi nici primejdia pentru voi nu poate fi prea mare, după socoteala mea. Partea grea, însă, este cum să părăsiţi submarinul. Mai mult ca sigur că bandiţii cercetează marea, şi cum vreţi voi să părăsiţi turnul fără să fiţi observaţi, chiar dacă ne vom ridica numai atât cât să atingem cu el suprafaţa mării?

   — Domnule căpitan, reflectoarele au început iar să lumineze marea, comunică Rindow . În clipa aceea, merg de la răsărit spre apus.

   — Tată, putem totuşi ieşi, zise George. Vom înainta acum până ce ajungem aproape de reţeaua de sârmă, apoi ne ridicăm atâta cât să atingă turnul suprafaţa apel. Când reflectoarele vor fi trecut pentru o clipă peste noi. Ieşim la repezeală afară şi ne lăsăm În mare. Până să vă învăluie din nou lumina lor, voi aţi şi închis capacul şi v-aţi afundat.

   — Toate astea sunt bine ticluite, dragă George, dar eu mă tem că banda a prevăzut reţeaua de oţel cu instalaţii de semnalizare foarte sensibile. Se poate lesne întâmpla ca să vă încercuiască şi pe voi, întocmai cum era să ni se întâmple şi nouă şi dacă s-o produce vreo explozie, sunteţi pierduţi.

   — Tată, zise George, cu bucurie, l-am rugat pe domnul Hagen al nostru să-mi construiască o lampă de buzunar care să lumineze şi în apă. Uite-o aici! Cu ajutorul ei, vom putea examina reţeaua în locul prin care vom vrea să ne strecurăm, fără să atragem atenţia bandiţilor care spionează de sus. Fireşte că voi tăia fiecare sârmă suspectă şi voi fi cu mare băgare de seamă: vom lua cu noi foarfeci ascuţite pentru scopul acesta. În privinţa asta, poţi fi liniştit, tată. Te rog din suflet, lasă-mă să-mi pun planul în aplicare. Gândeşte-te că e vorba să înlăturăm bănuiala care planează asupra noastră.

   — Da, dragul meu, acesta e lucrul principal. Oricâte fapte bune am făcut până acum, oricâte vieţi omeneşti am salvat, oamenii vor uita totul într-o clipă când bănuiala aceasta grea va apăsa asupra noastră şi toţi vor începe să strige în gura mare că suntem ucigaşi şi bandiţi ordinari. Aşa-i lumea, ce să-i faci ! Tu n-o cunoşti încă, eşti prea tânăr. Da, băiete, în principiu sunt de acord cu planul tău, deşi îţi primejduieşti viaţa prin punerea lui în aplicare. Dar ce folos vom avea dacă veţi stabili într-adevăr că vasul scufundat e jefuit de bandiţi? Nu vom putea face dovada, nu-i cunoaştem pe făptaşi şi, afară de asta, nici-un judecător de prin partea locurilor astea nu ne va da crezare.

   — Tată, eu am presimţirea că stabilirea acestui fapt va fi de mare însemnătate pentru noi, stărui George. Te rog din suflet, dă- mi voie să pornesc cu Petre şi Kard!

   — Dumnezeule, sfinte! exclamă Anders. Cum de-i dă în gând băiatului să întreprindă aşa ceva? Domnule căpitan, am auzit multe despre faptele d-voastră de vitejie, dar asta n-am crezut cu putinţă. Dacă, dacă veţi izbuti să... cum să zic... să duceţi la bun sfârşit chestia asta, eu... eu voi debarca pe uscat. Am nevastă şi copil şi mă tem să nu rămână fără sprijin în viaţă.

   — Dragă Anders, zise căpitanul, eu cred că dacă n-am fi fost noi, teama dumitale ar fi fost de mult un fapt împlinit. Dar ai dreptate, ai prins rădăcini prin locurile astea şi nu trebuie să te muţi în altă parte, mai ales nu trebuie să-ţi pui viaţa în pericol, luând parte la aventuri primejdioase, fără de care noi însă n-am putea trăi. Vei rămâne cu noi până vom lămuri misterul corăbiei- fantomă, apoi te vei întoarce acasă. Trebuie chiar să rămâi până atunci, căci Hendrik Grooven va fi purtat el de grijă să prezinte lucrurile cum îi vine lui mai bine, dându-te drept complicele nostru. Cred că-ţi dai şi dumneata seama de asta?

   — Da. Aveţi dreptate, răspunse timonierul, îngândurat. Nu m- am gândit prea bine la chestia asta. De-abia acum îmi dau seama cât de ticălos este Hendrik acesta. El îşi va face declaraţia în faţa procurorului şi desigur că i se va da crezare, căci e fiul proprietarului corăbiei scufundate. Da, domnule căpitan, rămân cu trup şi suflet al dumneavoastră, chiar de-ar trebui să trec prin iad. Acum e vorba şl pentru mine să-mi salvez renumele, pe care ticălosul acela l-a murdărit, desigur.

   — Bravo, Anders! strigă Farrow, acum ştiu că mă pot bizui pe dumneata în toate privinţele. Să revenim la chestie, însă. Ce se mai zăreşte, Rindow?

   — Domnule căpitan, cele trei reflectoare se îndreaptă acum din nou de la apus spre răsărit, raportă primul ofiţer. A fost aşadar o pauză de patru minute.

   — Ah! să ne spui atunci când va atinge lumina lor periscopul nostru! strigă Farrow.

   —Acum! răspunse Rindow după câtva timp.

   — Aşadar, în total şapte minute, zise căpitanul. Ceea ce înseamnă că au nevoie de încă trei minute până ce reflectoarele să lumineze coasta spre răsărit, apoi pauza de patru minute şi încă o dată trei minute până ce razele să ne atingă din nou. Aşadar, avem zece minute şi cred că e de-ajuns ca să dăm drumul scafandrilor peste bord.

   — Prea de-ajuns, tată! strigă George, cu însufleţire. Avem nevoie de cel mult cinci minute ca să ieşim din turn, poate că nici de-atâta. Iar între timp, voi vă veţi afunda.

   — Hm! Două minute ca să ne ridicăm la suprafaţă, cinci minute pentru voi, două minute să ne lăsăm la fund, fac în total nouă minute îşi făcu Farrow socoteala. Da, tocmai bine! Pregătiţi- vă!

   George alergă ca o furtună, strigându-l din fugă pe Petre si Kard. Timonierul zise cu admiraţie:

   — Drept să vă spun, domnule căpitan, aş dori ca şi băiatul meu să ajungă într-o zi ca al dumneavoastră.

   — In cazul acesta, ar trebui să fii si dumneata un tată la fel ca domnul căpitan al nostru, zise Plundow, dar nu prea cred că eşti.

   IV.

   O AVENTURĂ SUB APĂ.

   GEORGE, PETRE ŞI KARD se îmbrăcară în grabă cu costumele luate de la complicii doctorului Jellot, apoi se înapoiară în turn. Intre timp, Farrow dăduse comanda de ridicare la suprafaţă, profitând de momentul când reflectoarele îşi plimbau lumina de la răsărit spre apus.

   După câteva clipe, marginea turnului atinse oglinda apei. Petre Uriaşul se căţără pe scăriţa de fier, deschise capacul şi sări afară. George îl urmă, Kard la fel şi după patru minute cei trei scafandri se şi afundaseră în mare. Plundow închise repede capacul, apoi pompele aduseră din nou apa în tancurile de balast.

   Când fâşiile de lumină ale reflectoarelor atinseră iarăşi marea, turnul submarinului era la doi metri sub apă. Farrow, care privea prin periscop, dădu din cap mulţumit şi zise :

   — A mers strună până acum, să nădăjduim că cei trei tovarăşi ai noştri vor scăpa cu bine. Dacă vom observa însă că i s-ar întâmpla ceva unuia din el, să le arătăm bandiţilor că nu-i de glumit cu noi. Rindow! strigă el cu hotărâre, pregăteşte toate aruncătoarele de torpile. Ne vom ridica la suprafaţă dacă va fi nevoie, vom pune în funcţiune reflectorul şi vom arunca în aer toate vasele ce le vom întâlni.

   Primul ofiţer dădu comanda mai departe cu toată graba. Căpitanul Farrow stătea la periscop. Părea o statuie şi nici-un muşchi nu-i tresărea pe chip, deşi ştia că fiul său se află pe fundul mării, expus celor mai mari primejdii, împreună cu cei doi tovarăşi. Dacă el îşi vor pierde viaţa cu prilejul acestei întreprinderi îndrăzneţe, căpitanul Farrow era hotărât să-l răzbune, cum nu s-a răzbunat încă nimeni în lumea asta.

   Aşa se explica şi faptul că el rămânea atât de liniştit şi

nemişcat, cu ochiul la periscop. Vedea cum lumina reflectoarelor se plimba încolo şi încoace deasupra mării, dar nu observa nimic suspect, care să-l arate că cel trei scafandri au fost descoperiţi. Bandiţii trebuiau să se simtă în mare siguranţă, dacă îşi continuau lucrul netulburaţi. Căpitanul era complet liniştit, cu atât mai mult cu cât, de la afundarea lui George şi a tovarăşilor săi, trecuseră zece minute.

   Cei trei scafandri ajunseseră pe fundul mării şi ştiau bine încotro s-o apuce, dor, după opt minute de mers, George se opri fără voie.

   Se ţineau unul de altul, ca să nu se piardă, şi la lumina lămpii de buzunar, tânărul zări în faţa lui plasa de sârmă, pe care o aşezaseră acolo cele două vase americane.

   Cel trei tovarăşi mai văzură apoi că în plasa de oţel erau intercalate şi sârme de aramă, care erau, desigur, în legătură cu vreo instalaţie de semnalizare. Kard, fiind mecanic cu experienţă, tăia la repezeală fiecare sârmă în parte, dar avea grijă să nu atingă capetele între ele. De-abia când tăie toate sârmele de aramă, până la înălţimea unul stat de om, începu treaba la reţeaua propriu-zisă.

   În curând, făcuse o spărtură prin care se puteau strecura. Ştiau bine că se aflau acum în vizuina leului, căci cu toată prevederea cu care lucrase Kard, se putea, totuşi, să îi scăpat ceva din vedere şi astfel bandiţii să capete de ştire. Şi atunci se putea produce în interiorul reţelei o explozie, care să-i omoare pe toţi.

   Braţ la braţ, îşi urmau drumul. George stinse lampa şi peste câteva clipe zăriră în faţa lor punctuleţe luminoase; nu erau, însă, peşti înzestraţi de la natură cu lumină fosforescenţă, ci, după cât se părea, izvoare luminoase slabe, artificiale, care se mişcau încoace şi încolo, la distanţe aproape regulate,

   George şi tovarăşii săi inventaseră un sistem special de comunicare, atunci când se aflau sub apă, în costume de scafandru. Acest sistem era aplicat cu ajutorul degetelor, cu care loveau în tact pe antebraţ.

   — Trebuie să încercăm să „prindem" unul din aceşti „purtători de lumină", le comunică George tovarăşilor săi, şi atunci vom avea un martor cât se poate de bun. Nici nu vom atrage atenţia când ne vom face apariţia în rândurile acestor bandiţi.

   Cei doi uriaşi răspunseră că sunt de acord cu propunerea, apoi porniră cu toţii înainte.

   După câteva minute, se izbiră de o piedică tare. Pipăind cu mâinile, constatară că era corabia scufundată de curând de banda

misterioasă.

   George, care luase comanda micului grup, comunică din nou:

   — S-o luăm la stânga, în jurul prorei vasului, trebuie să stabilim ce i-a provocat scufundarea. Repede, poate mai punem mâna pe unul din scafandri.

   Înaintară cu paşi grăbiţi şi când trecură de prora ascuţită, constatară că era complet distrusă. Gaura era atât de mare, încât or fi putut încăpea în ea un vagon de cale ferată, iar cei trei marinari îşi dădură seama că o astfel de avarie trebuia să provoace în mod fatal scufundarea imediată a vasului.

   Se opriră din mers, căci din gura aceasta uriaşă ieşeau afară făpturi, care purtau în mână o lumină slabă, îndestulătoare. Însă, ca să le arate drumul. Ciudaţii indivizi târau după ei poveri grele, sau le purtau în spate.

   Cei trei scafandri stăteau nemişcaţi în colţul epavei şi observau cu atenţie făpturile misterioase. În cele din urmă, după sistemul lor, George le spuse tovarăşilor săi:

   — ÎI veţi înhăţa pe cel dintâi care va părăsi acum vasul. ÎI veţi trage repede în umbră, cu povară cu tot. Atenţie! Fiţi pregătiţi!

   Cei doi uriaşi se furişară încetişor lângă gaura care provocase pierderea corăbiei şi se aşezară la pânda. O nouă făptură îşi făcu apariţia, dar fu înhăţată repede de Petre şi Kard. Aici n-aveau să se teamă că individul atacat ar putea scoate un ţipăt, de aceea îşi încleştară mâinile de braţul lui şi-l traseră după dânşii. Zadarnic acesta se zbătea, adversarii săi erau mult mai puternici ca el.

   George ştia bine că situaţia va deveni foarte primejdioasă acum, căci lipsa unui om trebuia să fie observată imediat. Reţeaua se putea închide şi explozia se putea produce, nimicindu- i.

   Lovindu-i cu pumnul în spate, George le dădu de înţeles tovarăşilor săi să se grăbească, dar uriaşii bănuiau şi ei primejdia ce-i ameninţa şi porniră atât de repede înainte, încât tâlharul de- abia îi putea urma. El pricepea , însă, graba pe care o puneau Petre şi Kard, căci, cu toate că erau cu mare băgare de seamă, puteau totuşi atinge vreo sârmă, prin care să dea un semnal vasului care făcea de pază deasupra apei.

   George nici nu cuteză să-şi depene gândul acesta în întregime, ci-i urmă pe cei doi uriaşi, cât îl ţineau puterile. Dar cu tot efortul lui, ar fi fost pierdut dacă credinciosul lui Petre n-ar fi fost la postul său.

   George auzi un zgomot înăbuşit, pe care nu şi-l putea explica încă. Se opri fără voie, ca să cerceteze despre ce-i vorba, dar în clipa aceea un corp tare se izbi de el. Se simţi înhăţat şi târât înainte, cu o putere căreia nu ar fi putut să i se împotrivească.

   Îşi dădu imediat seama că nu putea fi decât credinciosul Petre, care vroia să-l apere de vreo primejdie pe care o bănuia.

   De aceea nici nu se împotrivi, ci căută să înainteze cât mai repede.

   Aproape c-ar fi fost prea târziu, când deodată George se simţi lovit din amândouă părţile. Înainte de a-şi putea da seama ce se petrece, fu târât cu o smucitură atât de grozavă, încât nu lipsi mult să-l smulgă braţul din umăr.

   În clipa următoare, însă, avu cel puţin o bănuială de primejdia în care plutise, căci în spatele său alunecă ceva tare, ca oţelul, care-l împinse înainte cu putere. Dacă ar fi purtat acum costumul obişnuit de scafandru, cu buteliile de oxigen în spinare, ar fi fost pierdut, căci îşi dădu seama imediat că îndărătul său se închisese tocmai atunci cercul plasei de oţel. Cele două capete ale acesteia i-ar fi smuls cu siguranţă buteliile.

   Petre urma să-l tragă tot înainte, dar deodată toţi trei scafandri fură izbiţi cu atâta putere, încât se lungiră pe fundul mării. Bandiţii făcuseră să explodeze o bombă în interiorul reţelei de sârmă şi efectul fusese grozav

   George îi era nespus de recunoscător credinciosului său Petre, căci, fără el, căpitanul Farrow nu şi-ar mai fi revăzut fiul. Aşa, însă, înaintară încă vreo zece minute, după ce se ridicară de jos, şi ajunseră cam în dreptul locului unde trebuia să fie submarinul.

   Nu era atât de simplu să ajungă sus acum, căci după toate probabilităţile , căpitanul nu putea să se ridice la suprafaţă deocamdată. Bandiţii descoperiseră, probabil, lipsa unuia dintre ai lor şi căutau, desigur, să lămurească lucrurile.

   Cei trei stăteau nehotărâţi pe fundul mării.

   În cele din urmă, George cuteză să aprindă lampa de buzunar şi atunci văzură cu toţii trei funii groase, care şerpuiau la numai câţiva paşi de ei.

   De îndată ce lumina reflectoarelor trecuse deasupra

periscopului, căpitanul Farrow trimisese repede un marinar pe punte, care fixase funiile de parapet. Înainte ca razele reflectoarelor să se înapoieze, marinarul fu îndărăt în turn şi submarinul se afundă la doi metri.

   George se căţără cel dintâi pe funie, în vreme ce Petre şi Kard îl ţineau pe prizonier. Acum trebuiau să fie cu multă prevedere, căci dispariţia unui bandit trebuia să-i fi pus pe gânduri pe ceilalţi, care şi-ar fi închipuit că nu poate fi vorba decât de intervenţia

căpitanului Farrow.

   George lovi cu putere în capacul turnului şi imediat auzi răspunsul tatălui său. Căpitanul bătu în tactul alfabetului Morse :

   — Fiţi pregătiţi şi urcaţi pe punte! Reflectoarele vin acum dinspre apus, peste trei minute mă ridic la suprafaţă.

   — Bine, răspunse George. Aducem un prizonier.

   Trase de funiile pe care le ţineau în mână Petre şi Kard şi cei doi uriaşi se căţărară imediat, cu prizonierul la mijloc. Acum erau cu toţii pe punte şi se târâră până la turn. Văzură nelămurit lumina celor trei reflectoare alunecând deasupra submarinului şi in clipa următoare, trupul de otel se ridică repede, capacul sări în sus şi după ce dădură drumul prizonierului din turn, ceilalţi trei îl urmară.

   Petre închise la loc capacul, pompele intrară în funcţiune şi minunatul vas reveni sub apă.

   Prizonierul fu dus în sala echipajului. Purta un costum de scafandru prevăzut cu butelii de oxigen pe spate, aşadar, se putea mişca şi el sub apă independent de vapor, dar nu atât de lesne ca George şi tovarăşii săi, care purtau la brâu sticluţele cu materii chimice, din amestecul cărora se producea oxigen.

   După ce omul fu dezbrăcat de costumul său, Anders se apropie de el şi strigă uimit:

   — Asta e Johnston!

   Prizonierul tresări speriat. Căpitanul Farrow întrebă îndată :

   — De unde-l cunoşti pe dumnealui, domnule Anders?

   — E în slujbă la „Williamson Brothers", răspunse timonierul. Aşadar, presupunerea dumneavoastră se confirmă, domnule căpitan.

   — Asta mă bucură, zise Farrow. satisfăcut. Acum ştiu cel puţin cu precizie încotro trebuie să ne îndreptăm atenţia. Ah, Petre, bine aţi făcut că aţi adus balotul cu voi! Ştim în mod absolut sigur, deci, că vasul a fost scufundat cu scopul de a fi jefuit. Domnule Anders, cred că e mătase într-unsul, nu?

   Timonierul examină balotul învelit în pânză impermeabilă, apoi zise :

   — Balotul acesta îmi pare-necunoscut. Seamănă cu baloturile care se aflau in magazia lui Grooven, dar sunt mici deosebiri. N- am putea să-l desfacem ?

   — Fireşte!

   Balotul fu desfăcut, dar... nu conţinea nici-un fel de mătase, ci pânză de sac !

   Farrow chibzui câteva clipe, apoi izbucni în râs şi se adresă

prizonierului, care făcea o mutră plouată:

   — Ei, ai văzut? Pungaşii au început să se înşele între ei. Hendrik Grooven ţi-a asigurat marfa, dar o marfă fără nici-o valoare. Mătasea şi statuetele le va vinde în altă parte.

   Firma „Williamson Brothers", însă, a scufundat degeaba o corabie, prăpădind atâtea vieţi omeneşti.

   Johnston izbucni într-un adevărat potop de înjurături împotriva lui Grooven şi încheie cu vorbele:

   — Lasă că James Williamson va plăti după cum merită; nu cred s-apuce ziua de mâine, ticălosul !

   — Prin vorbele dumitale, ai mărturisit că lucrurile stau întocmai cum am bănuit eu, zise Farrow. Cred că nu va trece mult şi „corabia fantomă" va putea să-şi încheie existenţa.

   Johnston râse batjocoritor şi zise :

   — De murit, tot o să trebuiască să mor, dacă voi fi predat autorităţilor. Mi-ar fi însă mai plăcut să pier odată cu submarinul. Cel doi fraţi Williamson ştiu că dumneata, domnule căpitan Farrow, te afli aici: o dată ai izbutit să scapi în ultimul moment, dar eu ştiu că în cele din urmă vasul tot va fi distrus. E o moarte frumoasă, nici nu vă veţi da seama când gazul va pătrunde în încăperile submarinului. Ha! ha! ha! corabia-fantomă va continua să existe, numai soarta mea e să dispar odată cu dumneavoastră

   — N-am ajuns încă până acolo, răspunse Farrow, calm. Deocamdată te voi duce pe uscat, apoi mă voi îndrepta spre Kop Malalajor, să fac o vizita la sedlui firmei „Williamson Brothers", ca să-mi dau seama cam ce afaceri învârtesc dumnealor pe acolo. Naş vrea să te dau pe mâna călăului, după cum ţi se cuvine, şi după cum prevede legea.

   Figura lui Johnston se schimonosi de furie, apoi duse repede mâna la buzunar: un cuţit luci în mâna lui, dar în aceeaşi clipă se auzi un ţipăt de spaimă. Petre apucase braţul prizonierului, care se pregătea să înfigă cuţitul în căpitan. Arma căzu jos şi Johnston începu să geamă de durere, căutând să-şi îndrepte mâna scrântită.

   — Ai fost cam neprevăzător, dragul meu, zise Petre, liniştit. Acum te rog să întinzi niţel mâinile, ca să le legăm frumuşel.

   Cu multă îndemânare îl legă şi-l trânti apoi într-un hamac, ca pe un pachet.

   Farrow se întoarse în turn, urmat de George, care întrebă:

   — Vrei într-adevăr să-l duci înapoi la Bandjermasin, tată?

   — Ar trebui să-l transportăm la fraţii Nieuvenhuls, răspunse căpitanul, dar mă gândesc că am pierde prea mult timp. Cred,

deci, c-ar fi mai bine să ne îndreptăm imediat spre Kop Malalajor; în felul acesta am tăia drumul corăbiei-fantomă şi vaselor de pescuit.

   — Dar bine, tată, banda o fi foarte puternică şi cum s-o facem inofensivă noi singuri?

   — Prin vicleşug, dragul meu. De fapt, când mă gândesc la musafirii noştri, prinţul Ghasna şi fiica sa, nu-mi e deloc la îndemână să-i explic o astfel de primejdie.

   Prinţul Indian tocmai intrase în turn şi auzise ultimele cuvinte ale Lui Farrow .

   — Domnule căpitan, zise el, asupra dumitale apasă o bănuială, pe care trebuie s-o înlături. Noi nu suntem musafirii, ci tovarăşii dumitale. Dacă e nevoie să te expui primejdiei, nu ne vom da nici noi în lături. Poate că-ti pot fi de vreun folos, într-un fel sau altul. Duşmanii cu care ai de-a face acum par să fie foarte primejdioşi. Va trebui poate să întrebuinţăm mijloace neobişnuite împotriva lor. Voi discuta eu chestiunea cu doctorul Bertram. încheie el, părăsind repede turnul.

   — Tată, cred că prinţul ne va putea fi de mare ajutor, zise George. Dar nici noi n-o să stăm degeaba. Când vom debarca la Kop Malalajor, vom lua cu noi grenade de mână.

   — Ai dreptate, dragul meu. Va fi o luptă înverşunată, căci bandiţii ştiu că-i aşteaptă ştreangul dacă punem mâna pe ei şi-i predăm autorităţilor.

   Căpitanul dădu comanda pentru direcţia spre vest. Avea de gând să pătrundă în vizuina bandiţilor şi să-i distrugă până la unul, ca să-şi salveze renumele ameninţat.

   V.

   BANDIŢI SUNT ÎNVINŞI.

   O JUMĂTATE DE ORĂ SUBMARINUL merse pe sub apă. Farrow observă prin periscop că reflectoarele continuau să brăzdeze întinsul apei. Banda îşi pusese în gând, probabil, să distrugă cu orice preţ „Dox"-ul.

   Când razele reflectoarelor se văzură numai ca nişte linii subţiri, Farrow ridică vasul la suprafaţă şi puse imediat în funcţiune motoarele Diesel.

   După socoteala lui, se afla la numai doi kilometri de Kop Malalajor şi îl chemă pe bătrânul Anders la el şi-l întrebă:

   — Dumneata ştii unde se află sediul firmei?

   — Fireşte, domnule căpitan. E pe aici un golf îngust şi lung, la

capătul căruia se află colibele pescarilor şi instalaţiile pentru prepararea conservelor.

   — Bine. În cazul acesta, intrăm de-a dreptul în golf. Tunarii mei îşi vor pregăti tunurile. Noi, însă, vom debarca imediat. Cu cât îi vom ataca mai pe neaşteptate pe cei râmaşi acasă, cu atât izbânda va fi mai mare.

   Farrow chemă pe punte jumătate din oamenii echipajului. Fiecare avea două revolvere, un pumnal lung şi trei grenade de mână la brâu. Dar de armele acestea nu trebuiau să se folosească decât în cazuri extreme şi numai la porunca dată de căpitan.

   — Acolo e golful, domnule căpitan! Strigă deodată Anders.

   La capătul golfului îngust licăreau luminiţe. În locul acela se afla restul bandiţilor, echipajul celorlalte vase de pescuit.

   „Dox"-ul înainta încetişor în golf. Marinarii aşteptau cu încordare clipa când aveau să sară pe uscat. Peste câteva minute vasul se izbi uşor de ţărm. În dreapta se aflau corăbiile mici de pescari. Când Farrow le văzu îşi spuse îndată că banda nu putea fi atât de puternică, după cum crezuse el. Pentru corăbiile acestea mici era de ajuns un echipaj de trei oameni. Forţa principală a bandei se afla, desigur, pe corabia-fantomă.

   Marinarii săriră sprinten pe uscat. Farrow, George şi Petre porniră înainte, apropiindu-se de clădirea ale cărei ferestre erau luminate în chip felurit.

   Într-o încăpere mai mare, care servea probabil de sufragerie comună, erau aşezaţi şase oameni în jurul unei mese şi jucau zaruri. Farrow deschise vijelios uşa şi dădu buzna înăuntru, cu revolverele întinse. Indivizii săriră în sus, dar când văzură numărul mare al marinarilor, cu pistoalele şi grenadele îndreptate împotriva lor, se supuseră imediat poruncii căpitanului şi ridicară mâinile.

   Fură legaţi cu iuţeala fulgerului. Acum începură să protesteze, dar când Farrow le zise că aşteaptă numai sosirea corăbiei- fantomă, amuţiră cu toţii. Apoi li se puse un căluş în gură, ca să nu poată da alarma, atrăgând atenţia tovarăşilor lor care urmau să sosească.

   Celelalte clădiri şi magazii fură cercetate la repezeală. Nici-un bandit nu mai fu găsit; în magazii, însă, erau îngrămădite baloturi şi lăzi provenite, desigur, din jafuri.

   Anders recunoştea chiar unele din ele, numind până şi vaporul pe care fuseseră încărcate, cu o lună în urmă. Autorităţile vor putea avea aici dovada cea mai bună pentru vinovăţia bandei.

   Farrow îşi împărţi oamenii printre case şi magazii. Urmau să le

facă o primire cum se cuvine bandiţilor care se înapoiau din expediţie. Submarinul se va afunda la intrarea în golf, în timp ce Rindow va trebui să observe cu atenţia sosirea vaselor şi a corăbiei-fantomă. Dacă va fi nevoie, se va folosi de lansatoarele de torpile.

   Prinţul Ghasna se apropie de căpitan. Avea sub braţ un mănunchi de grenade de mână şi, văzând mutra uimită a lui Farrow, zâmbi şi zise:

   — Domnule căpitan, cu ajutorul doctorului Bertram, am prevăzut grenadele cu altă umplutură. Fireşte că explodează când sunt aruncate, dar nu sfâşie un om, ci-l ameţeşte numai. Această ameţeală ţine cam vreo douăzeci şi patru de ceasuri. Gazul se împrăştie repede, dar numai într-un spaţiu redus, cam de mărimea unei corăbii. Cu ajutorul acestor arme. Cred că vom face inofensive echipajele vaselor de pescari şi corăbiei-fantomă.

   — Minunat! Exclamă căpitanul. Prin asta vom evita luptele înverşunate şi vărsarea de sânge. Rindow, ia şi dumneata câteva grenade dintre acestea, căci s-ar putea să te întâlneşti cu corabia- fantomă.

   Primul ofiţer se întoarse repede la submarin, care se îndepărtă apoi, pentru a sta de pază în fata golfului.

   Trecu o bună bucată de timp, până se văzură, în sfârşit, umbre la intrarea în golf. Vasele de pescuit se apropiau încetişor. Pe punte domnea o mare însufleţire, oamenii discutau cu aprindere, ba se auzeau chiar înjurături sălbatice. Probabil că descoperiseră escrocheria lui Hendrik Grooven.

   Când primul vas se apropie până la treizeci de metri, Petre aruncă repede spre el două grenade de mână. Se auziră strigăte de uimire, apoi bufnituri şi vasul se izbi de ţărm, aşezându-se de a curmezişul.

   De pe celelalte trei corăbii izbucniră înjurături furioase. Bandiţii nu ştiau încă ce li se întâmplase tovarăşilor lor. Al doilea vas se apropie şi el.

   Petre îşi făcu datoria şi de data aceasta şi vasul se aşeză alături de celălalt, din cauza apăsării elicei.

   Oamenii de pe celelalte două corăbii intrară la bănuială, maşinile stopară brusc, apoi se auziră glasuri strigând numele tovarăşilor lor.

   Corăbiile erau destul de departe, dar asta nu-l împiedică pe Petre să se înalţe în vârful picioarelor şi să azvârle grenadele cu toată puterea. Bandiţii îl zăriră însă, sesizând şi mişcările pe care le făcea aruncând proiectilele. Şi pe când cele patru grenade

zburau încă prin aer, de pe punte detunară împuşcături de revolvere.

   Uriaşul se şi aruncase însa la pământ şi gloanţele trecură pe deasupra lui. Pe cele două. Vase se făcu o linişte de moarte.

   Farrow îl întrebă pe prinţul Ghasna cât timp se va menţine gazul pe corăbii şi află că efectul acestuia se manifesta timp de o jumătate de ceas. Din cauza acesta nu puteau trimite oamenii pe cele două vase, ale căror motoare funcţionau încă. Ele alunecau acum de-a lungul ţărmului. Spre celelalte două, care se aflau ancorate în golf şi pe care Farrow pusese oamenii săi.

   El le ordonă să sară imediat pe uscat, căci era primejdie să fie intoxicaţi şi dânşii, prin apropierea celorlalte două, râmase fără conducători. Marinarii părăsiră în grabă vasele şi se împrăştiară iute.

   Acum aşteptau cu toţii sosirea vasului fantomă. Cerul se mai luminase în vremea asta. Aşa c-ar fi putut zări vasul cu mult înainte de a intra în golf.

   Dar timpul trecea fără să se arate corabia mult aşteptată. Ce să se fi întâmplat?

   George îi şopti căpitanului:

   — Tată, probabil că Rindow s-a lăsat la fund, altminteri ar trebui să vedem turnul. Să fi observat oare ceva?

   — Nu cred, răspunse Farrow. O fi făcut-o numai din prevedere, când o văzut că luna a ieşit dintre nori.

   — Tată, zise iar George, după câtva timp, nu cumva să fie adevărat ceea ce spunea Hendrik Grooven, despre un submarin care serveşte de acoperire epavei? Poate că el se găseşte chiar în golf. Numai de nu s-ar întâlni cu Rindow! Gândeşte-te că Sanja e pe bord. De-aş fi bănuit aşa ceva, as fi adus-o cu noi aici.

   — Dar, bine, George, de unde era să ştim că lucrurile vor merge atât de lesne? Răspunse căpitanul. Am fi avut mult de furcă dacă prinţul n-ar fi fabricat în grabă grenadele umplute cu gaze. Dacă oamenii vor rămâne în nesimţire timp de douăzeci şi patru de ceasuri, va fi de ajuns să dăm o radiogramă autorităţilor poliţieneşti din Bandjermasin, să trimită oameni să-i ia în primire pe indivizii aceştia. ÎI vom lăsa şi pe Johnston aici.

   — În primul rând, însă, trebuie să dăm ochii cu corabia- fantomă, zise George. Presimt că vom avea încă de dus lupte grele. Ah! Ai văzut? Parcă s-a zărit o lumină în apă!

   — Şi mie mi s-a părut, încuviinţă Farrow, surprins. Aşadar, tot e adevărată chestia cu submarinul. Hm! Ar trebui, însă, să se ridice la suprafaţă.

   — Tată, poate că el pot pârâşi vasul sub apă, după cum are de gând să facă inginerul Hagen cu „Dox"-ul nostru. Mi s-a părut că lumina aceea a fost raza unei lămpi de buzunar.

   — În cazul acesta, oamenii vor ieşi la suprafaţă unul câte unul şi vom putea pune mâna pe ei cu atât mai uşor, zise Farrow.

   Totuşi, cu toată liniştea aparentă, căpitanul era cam îngrijorat. Tot planul său cădea baltă prin această întorsătură a lucrurilor.

   Zvonul se răspândi repede de la unul la altul. Toţi priveau acum cu încordare la suprafaţa apei, tulburată de elicele celor două vase, care se opriseră acum lângă celelalte două vase ancorate în golf.

   Aşteptarea marinarilor noştri fu brusc întreruptă de ceva neaşteptat. Din clădirea unde zăceau oamenii care fuseseră legaţi şi încătuşaţi răsunară zbierăte sălbatice. Să fi izbutit să se elibereze unul din cei şase?

   Farrow, Petre şi George se repeziră într-acolo şi priviră prin fereastră. O privelişte grozavă li se înfăţişă: în faţa paznicilor stătea un om îmbrăcat în costum de scafandru, care tocmai îşi punea casca pe cap. Apoi ridică mâna în care ţinea o armă scurtă, ciudată.

   Cei şase prizonieri se dădură cu groază îndărăt, cu ochii aproape ieşiţi din orbite. Omul din fata lor trebuia să fi ţinut în mână o armă care-i ameninţa cu o moarte năprasnică.

   Deasupra lui Farrow detunară două împuşcături. Petre îşi dădu seama de situaţie şi fără să stea mult pe gânduri, trase un glonţ, care-l făcu pe omul în costum de scafandru să scape arma din mână, iar al doilea îl nimeri în plin, trântindu-l la pământ. Căzu lângă un chepeng deschis, ceea ce-l făcu pe George să exclame:

   — Tată, pe acolo e drumul care duce la submarinul lor. Ce păcat că n-am costumul de scafandru! Dar, ia stai! Omul ăsta e cam de statura mea. Tată, cobor prin gaura aceea şi-i fac inofensivi pe bandiţii din submarin cu o grenadă de gaz.

   Tânărul era grozav de entuziasmat de planul său. Căpitanul voia să-l oprească, fiindcă îşi adusese aminte că cei din submarin aveau o armă grozavă: bombele cu gaz otrăvitor. Era de-ajuns să observe că se petrece ceva suspect pe uscat, ca să facă să explodeze una şi să-l nimerească pe toţi, repurtând astfel o victorie strălucită asupra „Dox" -ului.

   Cu cât chibzuia mai mult, găsea că planul lui George era bun. E drept, glonţul lui Petre făcuse o gaură în costum, dar asta se putea lesne astupa.

   Uriaşul ascultă deodată cu încordare spre trapa din încăpere,

apoi ridică mâna, în semn de prevenire. Toţi trei auziră paşi grei, după aceea se ivi casca unul scafandru.

   Când ieşi cu totul, pumnul lui Petre îl izbi cu putere în golul- stomacului şi individul râmase întins la pământ.

   În vreme ce Petre îl dezbrăcă la repezeală de costumul de scafandru, George făcu acelaşi lucru cu rănitul. Care zăcea leşinat Căpitanul se apropie de prizonieri şi-i privi cu atenţie. Celui mai tânăr, care avea o figură oarecum inteligentă, îi scoase căluşul, dar îi apăsă revolverul pe frunte si-i şopti:

   — Să nu cumva să crâcneşti, băiete, că eşti pierdut. Ştii bine că v-am salvat de la o moarte sigură. Sau te pomeneşti C-o fi vreun fleac arma pe care o avea în mână omul acela?

   — E o armă grozavă! exclamă banditul. Ea împrăştie un gaz care arde plămânii. Am fi murit ca nişte guzgani.

   — Cum te numeşti, îl întrebă Farrow.

   — Jackson.

   — Bine. Ascultă încoace. Voi trimite o radiogramă poliţiei din Bandjermasin, să vină să vă ia în primire de aici. Pe cei de pe corăbii i-am făcut inofensivi, acum ne mai rămâne numai submarinul, care târăşte după el corabia-fantomă. Dacă dumneata, Jackson, îmi vei spune cum ar putea pătrunde aceşti doi tovarăşi ai mei în submarinul vostru, îţi făgăduiesc că voi aminti în raportul meu că m-ai ajutat mult la prinderea bandei. În felul acesta, vei scăpa cu o pedeapsă mai uşoară, în loc să fii spânzurat.

   — Eu n-am vrut să intru în rândurile bandiţilor, unchiul meu m- a silit, răspunse tânărul. Vă voi spune cu plăcere ceea ce-mi cereţi. După ce oamenii dumneavoastră vor fi coborât scara, vor da jos de o manivelă în peretele din dreapta, pe care trebuie s-o ridice în sus. Atunci se închide încăperea de jos şi pătrunde apă în ea. Când se umple de tot, puteţi deschide uşa care dă în mare. Submarinul se află numai la o depărtare de douăzeci de metri. În dreapta, lângă o proră, e o uşiţă: mai mult ca sigur că acum e deschisă, dar chiar dacă nu e, se poate deschide uşor de afară. Ea răspunde într-o încăpere mică, umplută cu apă. Cei doi domni trebuie să închidă uşa la loc, apoi să bată de patru ori în peretele dinăuntru: apa e pompată afară şi uşa dinăuntru deschisă. Restul... facă ce-or şti tovarăşii dumneavoastră.

   — Aţi auzit, băieţi? Se adresă căpitanul lui Petre şi George. Îndată ce pătrundeţi în submarin, aruncaţi grenade din belşug, ca să-l ameţiţi pe toţi. Întoarceţi-vă imediat, ca să putem pleca, din moment ce ne vom fi îndeplinit misiunea.

   — Şi cum ieşim din nou afară? întrebă George.

   Jackson îi lămuri:

   — Când intraţi din nou în anticameră, închideţi la loc uşa dinăuntru. În peretele din stânga se află o manivelă pe care, trăgând-o în jos, încăperea se umple cu apă şi uşa se deschide prin însuşi efectul presiunii.

   — Sunt multe încăperi pe submarin? Întrebă George.

   — E sala maşinilor, în care intraţi imediat, apoi vine sala echipajului, a cărei uşă e întotdeauna deschisă. În faţă e magazia cu arme, care e şi ea deschisă de obicei. Dar în spatele sălii echipajului este cabina căpitanului, care e veşnic închisă. Uşa e atât de tare, încât nici gazul nu va pătrunde prin ea.

   — Lasă că-l scoatem noi afară pe domnul căpitan al vostru, zis George încrezător.

   Îşi puse apoi repede costumul de scafandru şi Petre făcu la fel cu al lui.

   Căpitanul mai zise încă o dată:

   — George, vezi să fii cu băgare de seamă! Petre, nu-l scăpa din ochi.

   — Puteţi avea toată încrederea în mine, domnule căpitan! răspunse Uriaşul şi-şi aşeză casca pe cap. George făcu acelaşi lucru, strânse mâna tatălui său şi începu să coboare scăriţa, urmat de Uriaş.

   Proceda întocmai cum îi învăţase Jackson şi ajunseră cu bine lângă submarinul bandiţilor, care părea prăpădit de tot. Aprinse repede lampa şi zări uşiţa care ducea în anticameră. O deschise şi împreună cu Petre, intră înăuntru. Închizând-o după ei, George bătu de patru ori în perete şi după vreo trei minute apa se goli. Încetişor, se deschise în peretele interior o uşă îngustă prin care pătrundea lumina.

   Când uşa se deschise de tot, cei doi tovarăşi zăriră câţiva oameni care priveau la ei cu nerăbdare. Petre aruncă cu iuţeala fulgerului patru grenade una după alta în patru direcţii diferite ale încăperii în care se aflau motoare uriaşe.

   Efectul gazului se arătă imediat. După câteva clipe toţi zăceau întinşi la pământ în nesimţire.

   George păşi înainte cu băgare de seamă, ţinând gata pregătită una din minunatele grenade, Jackson spusese că uşa unde se afla turnul care lansează bombe atât de misterioase e deschisa, dar de data asta nu era aşa. Tânărul se târî până la ea şi bătu de patru ori în tăblia de oţel.

   Imediat, ea se dădu în lături, un om cu figura lătăreaţă se ivi în

deschizătură, iar în spatele lui, un alt cap sălbatic. În aceeaşi clipă explodă grenada şi cei doi oameni căzură grămadă.

   Mai rămânea numai căpitanul submarinului.

   Împreună cu Petre, George străbătu sala echipajului şi pe cea a maşinilor şi în fata uşii ermetic închise se opri, ţinând fiecare câte o grenadă în mână.

   Tânărul bătu cu putere în placa de oţel. După un minut se deschise numai o crăpătură... Atât le era de ajuns. Insă, vitejilor noştri scafandri. Repede, ca fulgerul, ei azvârliră înăuntru cele două grenade.

   Ajunseră cu bine afară şi după câteva minute erau în fata lui Farrow, care răsuflă uşurat văzându-i.

   — S-a făcut! Zise tânărul.

   Căpitanul îşi chemă acum oamenii şi le comunică faptul că, prin vitejia lui George şi a lui Petre, totul se sfârşise cu bine. Apoi dădu semnalul convenit spre submarin să se apropie.

   Pe bordul „Dox"-ului se aflau şi măşti împotriva gazelor. Câţiva marinari pătrunseră în cele două vase de pescuit şi opriră motoarele. Se urcară pe urmă cu toţii pe submarin, numai Petre plecă în ultima clipă de pe vas şi, când se întoarse peste puţin timp. Îi raportă lui Farrow:

   — Domnule căpitan, am aruncat o grenadă cu gaz in încăperea unde i-am lăsat pe prizonieri. Ce e bine, nu e râu, vorba aia.

   — Bravo, Petre! Spuse căpitanul, ai făcut cum trebuie. Acum să transmitem radiograma poliţiei.

   Aşa şi făcu.

   Pe Johnston îl lăsară tot în sala de mâncare o bandiţilor. Era şi el ameţit pentru douăzeci şi patru de ore şi-şi putea aştepta soarta.

SFÂRŞIT

Volumul 21

CĂLĂREŢUL VALURILOR

   ÎN PRIMEJDIE DE MOARTE

   SUBMARINUL SE ODIHNEA în golful scăldat de razele soarelui. Căpitanul Farrow voia să plece de-abia pe-nserat, deoarece marea Flores, pe care trebuiau s-o străbată, forfotea de vapoare.

   De aceea, după ce ajunsese în Insula Tigrului, dăduse ordin de oprire pentru o odihnă de o jumătate de zi. După întâmplarea din urmă cu epava-fantomă, puţină odihnă nu le strica.

   Pe bord domnea multă mişcare. Marinarii se foloseau de prilej ca să-şi mai pună în regulă rufăria, căci lungul şir de aventuri din timpul din urmă nu le dăduse răgaz. George nu se îngrijea de fleacuri de felul ăsta, ştiind că Petre îi poartă el de grijă. Se plimba deci pe punte privind din când în când la întinsul apei care se pierdea în nemărginire. Pe-aici nu treceau vapoare, insula nefiind în drumul lor obişnuit. Totuşi nu strica să fie prevăzători, deoarece mările acestea erau cutreierate de multe vase, dintre care unele destul de suspecte. Pirateria şi contrabanda erau aici în floare.

   Deodată îi veni gust tânărului să se scalde. Se duse în cabină şi-şi puse costumul de baie. Când ieşi iar pe punte, căpitanul îi spuse:

   — Ia seama, dragul meu, cu rechinii nu e de glumit!

   George se uită îngrijorat la mare. Apa era în locul acela atât de

limpede, încât se vedea până la fund, adică la o adâncime de vreo zece metri. Anemone de toate formele şi culorile sclipeau în apă, peşti multicolori săgetau adâncul mării - tabloul era atât de încântător, încât uită cu totul de rechini.

   Aceşti tigri ai mărilor nu se potriveau de fel cu frumuseţile din cuprinsul nesfârşit al apei. Tânărul întoarse capul şi răspunse zâmbind tatălui său:

   — Nu se vede nici urmă de rechin, tată, aşa că n-am de ce mă teme. Şi-apoi, voi căuta să mă aţin tot pe lângă submarin; după cum vezi, nu mi se poate întâmpla nimic. Dacă totuşi s-ar întâmpla să-i vină poftă unei astfel de dihănii să mă atace, voi avea destulă vreme să alerg pe submarin.

   — Bine, băiete, zise căpitanul cu puţină îndoială în glas. Vezi numai de nu te îndepărta prea mult de vas.

   Farrow zâmbi mândru de fiul său când îl văzu sărind sprinten şi mlădios în apă, apoi se întoarse spre Petre şi-i zise:

   — Petre, te-aş ruga să nu-l slăbeşti din ochi pe George. Adevărat că nu se zăreşte nici-un rechin deocamdată, dar lighioanele astea răsar pe neaşteptate, când nu te mai poţi feri de

ele.

   — Lasă, domnule căpitan, că nu-i dau eu răgaz; mă duc să-mi aduc puşca şi poţi fi fără grijă, răspunse Uriaşul şi după câteva momente se întoarse cu o coşcogeamitea puşcă, ale cărei gloanţe puteau ucide chiar o balenă.

   Se aşeză pe urmă lângă parapet şi se uită la George care înota cu voluptate în jurul submarinului, la o depărtare de opt-zece metri. Petre îşi plimba privirea în toate părţile, se uită în fundul apei, dar nu zări nimic.

   George părea să aibă dreptate; aici nu era rost de vreo pradă, pentru aceşti tâlhari ai mărilor, de aceea se aţineau mai bine în linia vapoarelor, de unde le putea cădea mai lesne vreo pleaşcă.

   Tânărul se bălăcea voios în apă şi se simţea atât de bine, încât umbla cu gândul să-l spună tatălui său să le îngăduie şi celorlalţi tovarăşi această plăcere, când îl auzi pe Petre răcnind:

   — Ia seama, George, vin după pupă!

   Cu ochii măriţi de spaimă, Uriaşul zărise desprinzându-se din stânca de coral a ţărmului două fâşii înguste, colorate, care se repezeau ca săgeata spre tânărul său stăpân. Nu putuse încă deosebi ce puteau fi, dar prin exclamaţia lui atrăsese atenţia doctorului Bertram, care stătea lângă el.

   De-abia văzu acesta cele două panglici vii ţâşnind direct spre George, că se îngălbeni la faţă. Smulse iute revolverul de la brâu şi-i strigă lui Petre cu glas răguşit de emoţie:

   — Repede, Petre! Sunt doi şerpi de mare, cei mai primejdioşi din câţi există... Dacă-l ajung, George e pierdut!

   Uriaşul păli şi el. Ştia ce înseamnă muşcătura acestor şerpi veninoşi şi văzuse în ochii lui oameni murind în vremea unei singure muşcături. Aruncă puşca din mână si apucă revolverul. Intervenţia lui ar fi fost însă acum de prisos, căci, auzind strigătul de alarmă, tânărul cotise după pupa vasului, punând astfel între el şi primejdioasele târâtoare o stavilă. Când acestea fură la numai şase metri de el, ridică mâna spre Petre, care înţelese ce voia să spună George, apoi se lăsă repede la fund.

   Manevra aceasta, datorită inteligenţei tânărului şi prezenţei de spirit a Uriaşului, avu deplin succes. Petre trase un glonţ care nimeri una din reptile, ajunsă la doi metri de George, şarpele ieşi aproape pe jumătate din apă, apoi pieri în adânc.

   Al doilea glonţ trecu însă fără să atingă grozava târâtoare. Aceasta îl zări pe George, care tocmai voia să se ridice la suprafaţă, şi se repezi la el.

   Şi Petre trase din nou, deşi ştia bine că în apă nu va putea să-şi

ajungă ţinta. Totuşi glonţul care trecu pe lângă el şi dădu de ştire tânărului că primejdia nu era încă înlăturată.

   Cu o smucitură, se aruncă în lături. Era totuşi salvarea lui, căci şarpele nu-l atinse şi din pricina iuţelii trecu ca o săgeată pe lângă el.

   George înotă cu disperare spre suprafaţă, dar grozava târâtoare venea înfuriată după prada care părea că-i va scăpa în ultimul moment.

   La prora submarinului se afla însă prinţul indian, care ştia cum trebuie să tragă ca să nimerească în apă. Scoase şi el revolverul de la brâu, ochi, şi cele două gloanţe ale sale, trase unul după altul, se înfipseră în trupul grozavei târâtoare care tocmai voia să- şi înfigă colţii în pulpa tânărului. Şarpele se zvârcolii de câteva ori în loc, apoi se lăsă niţel mai afund, ceea ce îi dădu răgaz lui George să ajungă la submarin. Petre se aplecă peste parapet, îl apucă de subsuori şi, cu o smucitură puternică, îl trase pe punte.

   Deşi prinţul nimerise într-adevăr şarpele, acesta nu murise încă. Trupul reptilei se izbi cu un plescăit de carcasa de oţel a vasului, la numai câţiva centimetri de picioarele lui George, pe care l-ar fi ajuns cu siguranţă dacă nu l-ar fi tras atât de repede Petre pe punte.

   Prinţul trase din nou. Capul hidos al şarpelui fu sfărâmat într-o clipă de gloanţe, apoi reptila căzu în linie dreaptă până la fund, unde trupul ei avea să servească de hrană crabilor, care nu vor lăsa nici-o urmă din el.

   George era galben la faţă şi încă emoţionat de primejdia prin care trecuse. Strânse în tăcere mâna lui Petre şi a prinţului Ghasna. Şerpii aceia erau într-adevăr mai grozavi decât cel mai mare rechin. Pe când faţă de un astfel de monstru al mărilor s-ar fi putut apăra şi ar fi reuşit să scape fără ajutorul altcuiva, de târâtoarele acelea, cu muşcătura lor înveninată, nu i-ar fi fost cu putinţă.

   Căpitanul Farrow era de asemenea palid la faţă. Se apropie de George şi-i zise cu tremur în glas:

   — Dragul meu copil, de astă dată ai scăpat chiar ca prin urechile acului. Moartea te pândea mai aproape ca niciodată. Şerpii aceştia sunt cei mai veninoşi din câţi există şi doctorul Bertram, cu toată ştiinţa lui, n-ar fi putut să te scape. Fii, te rog, mai prevăzător pe viitor, când vei mai vrea să te scalzi prin apele acestea.

   — Ai dreptate, tată. Pentru moment mi-a trecut pofta de scăldat, oricât de îmbietoare ar fi apa. În largul mării, sunt sigur

că nu pot întâlni astfel de şerpi veninoşi.

   — În schimb, sunt alţi monştri primejdioşi, răspunse căpitanul cu seriozitate. Te-ai convins şi tu de câteva ori până acum. În sfârşiţi să mulţumim lui Dumnezeu că ai scăpat numai cu spaima.

   Îngândurat, George se îndrepta spre cabina lui ca să se îmbrace. Avea un fel de presimţire că va mai trece încă prin multe şi mari primejdii în viaţa lui. Drept e că Farrow avea intenţia să pornească în cel mal scurt timp spre „Insula Odihnei", locul lor sigur de refugiu, dar o voce lăuntrică îi spunea tânărului că se va scurge multă vreme până să ajungă ei acolo şi multe vor mai avea de întâmpinat.

   Când ieşi din cabină ca să se urce pe punte, Sanja veni în grabă spre el. Frumoasa fiică a prinţului îl privea cu ochii plini de spaimă, şi-i zise, apucându-i mâinile:

   — Oh, George, ce-am auzit! Te rog din suflet, făgăduieşte-mi că vei fi mai prevăzător de-acum înainte. N-aş mai putea trăi dacă ţi s-ar întâmpla ceva. Viaţa mea fără tine n-ar avea nici-un rost...

   — Da, Sanja mea dragă, voi fi mai prevăzător, gândindu-mă la tine, răspunse el cu adâncă dragoste.

   Doctorul Bertram, care tocmai voia să iasă din cabină, se trase repede îndărăt când îi văzu, dar el erau atât de preocupaţi de ale lor, încât nici nu-l băgară de seamă şi se urcară amândoi pe punte. Căpitanul Farrow privi îngrijorat cerul şi-i zise lui Rindow, care stătea lângă el:

   — După cum mi se pare mie, Vom avea o furtună straşnică. De aceea, ar fi bine să ieşim din golf, fiindcă s-ar putea ca furtuna să se preschimbe într-un adevărat ciclon şi e de preferat să ne apuce în larg decât aici, unde vântul ne-ar putea izbi de stânci, pe când acolo ne putem lăsa în adânc.

   Rindow îşi îndrepta privirea spre vest

   Văzu că se pregătea într-adevăr din direcţia aceea un ciclon. Farrow dădu imediat ordin să coboare toţi în interiorul submarinului, căci, de obicei, cicloanele se stârnesc brusc. Dacă îi apucă aici, în golful acesta plin de stânci, vasul ar fi fost distrus.

   Marinarii, care observaseră şi ei primejdia ce se apropia, coborâră repede scăriţa, pe când pe punte nu mai rămaseră decât Farrow, George şi Rindow. Maşinile duduiră şi submarinul ieşi din golful unde George era cât pe-aci să-şi găsească moartea.

   Cu o viteză din ce în ce mai mare, căpitanul Farrow îndrepta submarinul spre sud-est, pentru a ieşi cât mai repede din haosul acela de stânci ale Insulei Tigrului. Uraganul venea dinspre vest şi, odată ajunşi în marea Flores, primejdia era înlăturată.

   George zări jos pe punte puşca lui Petre, pe care acesta o aruncase în momentul când cei doi şerpi vruseră să-l atace şi pe care o uitase acolo. O luă în braţe, cu gând s-o ducă în submarin când se vor afunda în apă, ca să se ferească de ciclon. Deodată văzură apărând în apropierea vasului o insulă împădurită. Farrow făcu un scurt ocol, vrând să treacă aproape de ea ca să nu piardă timp, dar când fură la vreo cincizeci de metri de insulă văzură un mic golf, iar tabloul pe care-l aveau acum în faţa lor era ceva la care nu s-ar fi aşteptat pentru nimic In lume.

   Se frecară mai întâi la ochi, crezând că visează. Pe o scândură îngustă, rotunjită la capăt şi trasă de o mică barcă cu motor, stătea un om înalt şi lat în spate, un european.

   Barca ara condusă de un malaiez şi se îndrepta spre partea de răsărit a golfului.

   Ciudatul călăreţ al valurilor locuia probabil pe insula aceea singuratică. Nici el, nici malaiezul nu zăriseră încă submarinul.

   Prietenii noştri se uitau unul la altul, clătinând din cap, peste măsură de miraţi. Când îşi întoarseră iar ochii spre individul acela ciudat, zăriră ceva care făcu să le îngheţe sângele în vine. Un rechin uriaş înota spre el, fără ca omul, preocupat de a-şi ţine echilibrul pe scândură, să aibă habar ce se petrecea în spatele său.

   Să strige? Dacă străinul ar fi întors capul şi ar fi văzut ce-l aşteaptă, spaima l-ar fi făcut să se rostogolească în apă. Dar şi aşa tot era pierdut, căci rechinul se afla acum la numai câţiva metri de el. George văzu că orice clipă e preţioasă. Fără să mai stea pe gânduri duse puşca la ochi şi trase trei gloanţe unul după altul. Chiar dacă nu reuşea să ucidă cu ele monstrul, cel puţin îl speria.

   Aşa se şi întâmplă. Monstrul se aruncă brusc în lături, apoi trecu pe lângă submarin şi dispăru în mare.

   La auzul împuşcăturilor, călăreţul valurilor se întoarse, dar cu atâta dibăcie, încât scândura nici măcar nu se zgudui. Văzu rechinul uriaş şi înţelese imediat că scăpase de la o moarte cumplită. Fără să pară de fel mirat de apariţia submarinului, ridică mâna în semn de salut, la care cel de pe „Dox" răspunseră în acelaşi fel. Farrow ar fi vrut să stea niţel de vorbă cu el, dar un vânt cald se stârni deodată, vestind apropierea uraganului. Călăreţul valurilor simţise şi el ce se pregăteşte, căci malaiezul trase repede barca la mal. Necunoscutul sări sprinten pe uscat, îi mai salută o dată pe cei de pe submarin, apoi dispăru în tufiş.

   „Dox"-ul se îndepărtă şi el repede, trecu de insulă şi când

ajunseră la capătul ei, Farrow le spuse lui George şi Rindow:

   — Aici ne lăsăm la fund. Insula ne apără puţin de furia ciclonului care vine dinspre vest. Dacă reuşim să ajungem la o adâncime de opt metri, suntem în siguranţă.

   Coborâră şi ei repede scăriţa, lăsară oblonul şi tancurile de balast fură golite complet. În câteva minute vasul era la adâncimea hotărâtă. Aici unde erau ei acum, ciclonul de-abia se simţea, printr-o uşoară legănare a submarinului.

   Farrow le povesti doctorului, secundului, inginerului şi prinţului Ghasna de întâlnirea cu ciudatul călăreţ al valurilor, apoi adăugă:

   — Sunt foarte curios să-l cunosc, de aceea m-am oprit aici. După ce se va potoli furtuna, ieşim la suprafaţa şi ne ducem să vizităm golful unde l-am văzut oprindu-se. Probabil că locuieşte chiar pe insula asta singuratică şi pare să fie un om interesant. Cum George e acela care l-a scăpat de la moarte, şi-i e dator recunoştinţă, sper că ne va primi cu bucurie.

   — Da, zău, tată, să ne ducem! făcu tânărul cu însufleţire. Mă bucur încă de pe-acum să fac cunoştinţă cu el. Ai băgat de seamă că nici n-a tresărit când s-a întors şi a văzut rechinul la spatele lui? Omul acela trebuie să fie foarte curajos. Oare ce l-o fi făcut să se statornicească pe insula aceea?

   — Vom afla-o noi în curând, răspunse căpitanul. Ciclonul pare să fi slăbit şi peste vreo două ceasuri o să ne putem ridica iar la suprafaţă.

   II.

   UN OM CIUDAT

   DUPĂ OJUMĂTATE DE ORĂ, legănările vasului încetară. Ciclonul părea să fi trecut şi la adâncimea unde se aflau ei aproape că nici nu se mai simţea. Dar câte vase se vor fi izbit de stânci, câte din ele se vor fi sfărâmat în calea lui?

   Chiar şi acum valurile pe care le ridica erau destul de mari, ca să poată fi o primejdie pentru submarin. Trebuiau aşadar să mai rămână în apă încă vreo două ceasuri, deşi George întreba la fiecare cinci minute dacă n-a sosit în sfârşit momentul să se ducă pe insulă.

   Tânărul de-abia aştepta să afle cine era omul acela ciudat. Dar şi mai curios era să ştie ce-l îndemnase pe un om atât de viteaz şi îndrăzneţ să se aşeze în pustietatea aceea. Nu făcea de fel

impresia să fie scârbit de lume.

   Farrow zâmbi când îl văzu pe fiul său atât de nerăbdător, după ce trecu şi răgazul de două ceasuri, iar la a nu ştiu câta întrebare a lui, răspunse:

   — Da, dragul meu, acum când marea s-a potolit simţitor, putem ieşi ia suprafaţă ca să-ţi satisfac curiozitatea. Acest locuitor, să-i zicem sihastru, de pe insulă va fi bănuit desigur că vom voi să-l vizităm şi nu m-aş mira să-l găsim aşteptându-ne în golful în care l-am văzut dispărând adineauri.

   Pompele goliră apa din tancurile de balast, vasul se ridică încetişor, dar când ajunse la doi metri de suprafaţă, începu să se clatine destul de tare, dovadă că furtuna fusese atât de violentă, încât valurile nu se potoliseră încă.

   Farrow ar mai fi rămas încă un ceas sub apă; văzu însă înfrigurarea fiului său şi bucuria pe care acesta şi-o manifesta, şi nu vru să-l strice hatârul. Şi-apoi, vasul său drag se luptase şi în alte daţi cu furtunile cele mai grozave, fără să i se întâmple nimic. Ridică periscopul şi văzu că deşi marea era încă destul de agitată, nu prezenta însă nici-o primejdie pentru submarin.

   Cum ieşi la suprafaţă, George urcă scăriţa care ducea în turn şi privi cu încordare spre insulă. Farrow căuta să abată puţin vasul spre un loc mai adăpostit, unde ştia că era mai ferit de valuri. Drept e că şi aici îi izbeau în coastă, dar nu-i puteau pricinui nici-o pagubă. În sfârşit, ajunse în golf.

   După cum se aştepta, de altfel, necunoscutul ieşi din desiş şi le făcu semn cu mâna. Când submarinul se găsi mai aproape de ţărm, omul le strigă:

   — Până la zece metri puteţi înainta, domnilor, pe urmă trebuie să vă opriţi, ca să nu se împotmolească vasul. Dacă-mi permiteţi, vin eu să vă iau.

   La un fluierat scurt al lui, malaiezul ieşi din tufiş şi-i ajută să împingă barca cu motor în apă, în timp ce Farrow se oprise la distanţa indicată. În câteva minute, barca se lipi de trupul de oţel al submarinului. Farrow, George, Rindow şi Petre se aplecară peste parapet, uitându-se curioşi la omul acela ciudat Era înalt, bine legat şi părea să fie foarte vânjos. Chipul său simpatic te câştiga de la prima vedere.

   — Domnilor, începu el, numele meu e Enric Martens şi presupun că am în faţa mea pe domnul căpitan Farrow şi tovarăşii săi, cărora am să le mulţumesc că sunt acum în viaţă şi nu în pântecele rechinului.

   — Adevărat, răspunse mirat Farrow, noi suntem. Salvatorul

dumitale e fiul meu, George, care se bucură tot atât de mult ca şi mine că a scăpat „din ghearele monstrului", ca să mă servesc de o expresie obişnuită, pe un compatriot de-al meu.

   Îşi strânseră mâinile cu căldură, apoi Martens îi rugă să coboare în barcă. Când ajunseră la ţărm, necunoscutul le zise:

   — Să-mi daţi voie să vă ofer ospitalitate în coliba mea. Sunteţi probabil foarte curioşi să ştiţi ce caut eu singur, cu malaiezul meu, Bongo, pe insula asta pustie. Vă voi satisface cu plăcere această curiozitate, cu atât mai mult cu cât sper că-mi veţi putea fi chiar de folos, domnule Farrow. Am auzit multe despre dumneata înainte de-a mă refugia aici, căci sunt într- adevăr un fugar, adăugă el cu amărăciune.

   — Ca şi noi, răspunse căpitanul zâmbind. Bănuiesc că ai fost nedreptăţit, judecând după chipul dumitale.

   — Mulţumesc din suflet pentru aceste cuvinte, domnule căpitan. Sunt nevinovat de ce mi se imputa, deşi în Makassar am fost luat drept un bandit şi un criminal. De două luni trăiesc pe insula aceasta pustie, tot nădăjduind că va găsi ăia dovada nevinovăţiei mele.

   În timp ce vorbeau, Martens, care mergea înainte, străbătea o potecă în desiş. Insula era mai mare decât i se păruse lui Farrow şi tovarăşilor săi. După zece minute de drum, ajunseră într-un luminiş mare, unde se afla o colibă drăguţă din bambus.

   — Am venit aici cu şase servitori malaiezi, care îmi erau foarte devotaţi, zise iar Martens, şi mi-au ridicat coliba asta, dar cinci dintre ei au dispărut în chip misterios. Nu pot să pricep ce s-au făcut. Bongo, singurul care mi-a mai rămas, susţine că au fost luaţi de un duh rău. Mai că-mi vine şi mie să cred că are dreptate, deşi nu sunt superstiţios din fire.

   — Te rog să ne povesteşti în linişte, răspunse Farrow cu seriozitate. Poate că-ţi vom fi de ajutor. A, căsuţa e într-adevăr cât se poate de drăguţă! adăugă el, văzând terasa împodobită cu fiori. Şi zici că malaiezii ţi-au făcut-o?

   — Da. Ţineau foarte mult la mine, de aceea nu pot crede că au plecat de bunăvoie. Şi apoi, le-ar fi fost cu neputinţă, deoarece nu aveam aici decât barca cu motor.

   — Ar fi fost, de altminteri, o mare îndrăzneală pentru ei, căci de la Makassar până aici sunt peste trei sute de kilometri.

   — Şi totuşi am făcut drumul într-o singură noapte, pe o furtună groaznică, răspunse Martens zâmbind. Din asta poţi deduce cât mi-erau de devotaţi bieţii malaiezi. Acum te-aş ruga să asculţi întâmplarea care m-a silit să fug din Makassar şi din pricina căreia

sunt considerat un criminal de rând.

   — Îmi făcusem în Makassar, împreună cu un compatriot, un birou de export, care mergea binişor. Făceam negoţ mai ales cu răşină, trepan şi copra. Cum spuneam, afacerile mergeau satisfăcător, dar Hess, tovarăşul meu, era o fire neastâmpărată. Pleca uneori în barca noastră cu motor şi lipsea câte o săptămână încheiată. Acum două luni, chiar după ce încasasem o sumă mai mare de bani, îmi făcu o propunere, care la început mi se păru cam ciudată. Zicea să cumpărăm cu banii aceştia câştigaţi dintr-o afacere întâmplătoare, şi de care ne puteam lipsi, un secret de pe urma căruia ne-am putea îmbogăţi repede. Deoarece aveam absolută încredere în el, m-am învoit, deşi Hess nu prea voia să- mi spună despre ce e vorba. Atâta numai m-a lăsat să înţeleg, că taina s-ar afla pe insula aceasta a Tigrului, pe care mi-a descris-o atât de amănunţit, încât am găsit-o lesne după ce am fugit din oraş şi pentru care motiv m-am şi refugiat aici .

   Hess a plecat chiar în seara aceea cu banii, luând cu el şi armele lui, precum şi un fel de desagă, de care nu se despărţea niciodată când pleca la drum. Nu mi-a spus dacă în barca noastră sau cu un alt vas şi asta a fost nenorocirea mea, că a doua zi s-a găsit în port casca lui colonială. După părerea tuturor, Hess căzuse în apă. Cercetările n-ar fi avut nici-un rost, căci fluxul trebuie să-l fi dus de mult trupul în largul mării. Deodată se zvoni că eu mi-aş fi omorât tovarăşul. Poliţia primi o scrisoare anonimă în care se spunea că făptuisem crima pentru a-mi însuşi banii. De unde ştia anonimul despre suma aceea, nu înţeleg nici acum. Bănuiala se întări când a trebuit să declar că banii îi luase Hess cu el. Situaţia mea devenea din zi în zi mai critică şi eram sigur că în cele din urmă voi fi arestat. De aceea, i-am luat pe cei şase malaiezi credincioşi mie şi am fugit. Am pornit cu barca mea cu motor, într-o seară, pe o furtună grozavă. Eu, pe scândură, cum m-aţi văzut astăzi, căci era sportul meu favorit, la care reuşisem să capăt o îndemânare uimitoare. Sunt de două luni aici, dar n-am ajuns încă să cutreier toată insula, mai ales partea de nord a ei.

   După ce mi-au făcut coliba pe care o vedeţi, cinci dintre malaiezi au dispărut brusc, ceea ce m-a făcut să-mi pierd cu desăvârşire capul. Ultimul a dispărut săptămâna trecută. Mă bătea uneori gândul dacă n-ar fi mai bine să mă întorc la Makassar şi să mă predau autorităţilor, pe urmă îmi ziceam că poate tot voi reuşi să descopăr taina despre care-mi vorbise Hess. Vrei să mă ajuţi dumneata, domnule căpitan?

   — Bucuros, răspunse Farrow. Noi nu ne dăm în lături de la

astfel de lucruri şi dacă aş putea să-ţi fac un bine, mi-ar face multă plăcere. În timp ce dumneata povesteai, am şi început să cumpănesc cam ce-ar putea să fie. Eu înclin să cred că tovarăşul dumitale Hess nici n-a fost omorât. Mai mult încă, s-ar putea să fi fost adus chiar aici, pe insulă, şi se află undeva în partea de nord a ei, pe care dumneata n-ai cercetat-o încă. Cu siguranţă că scrisoarea anonimă a pornit de la ticălosul care avea tot interesul să te înlăture din cale. N-ar fi de mirare ca să fie chiar un concurent de-al dumitale. Deocamdată, e vorba să cercetăm partea de nord a insulei. Dacă pădurea e atât de deasă că nu se poate pătrunde în ea, vom încerca să intrăm în desiş prin partea de sud, ancorând vasul pe coastă.

   — A, ai dreptate, făcu Martens cu bucurie. Eu n-am avut timp, fiind ocupat cu instalarea, pe urmă, când am văzut cum îmi dispar oamenii unul după altul, m-am zăpăcit de tot. Acum mi-am recăpătat vechea mea energie şi-ţi voi dovedi, domnule căpitan, că ajutorul meu nu e de nesocotit. Astăzi nu mai putem întreprinde nimic, deoarece peste două ceasuri se va întuneca.

   — E de-ajuns ca să putem face înconjurul insulei. Părerea mea ar fi să ne servim de barca dumitale. S-ar putea ca partea aceea a insulei să fie locuită şi ar trebui să nu se vadă submarinul.

   — Cum să nu, domnule Farrow! Să plecăm imediat, răspunse în grabă Martens. Când am venit acum două luni aici, am ocolit într-o zi insula cu barca şi nu mi-a trebuit mai mult de un ceas pentru asta, deşi barca era bine încărcată, fiindcă a trebuit să iau cu mine o provizie mare de benzină la plecare. Cred că acum nu ne trebuie mai mult de trei sferturi de ceas. Până ne întoarcem noi, Bongo o să ne pregătească masa. Sper că veţi fi oaspeţii mei peste noapte, nu e aşa, domnilor? De asemenea, rog ca ofiţerii submarinului să ia parte la cină.

   — Fireşte, domnule Martens. Mal mult încă: avem şi noi musafiri la bord, un prinţ indian cu fiica lui, pe care îi vom târî cu noi, ca să zic aşa. A, dar asta ce-a fost?

   Din desişul dinspre nord se auzise un răcnet cum nu mai auzise Farrow până atunci. Avea ceva si omenesc şi de animal în acelaşi timp. Se uită încremenit la tovarăşii săi, care îl priveau şi ei uluiţi. Bănuiau că era ceva suspect la mijloc. Dar Martens râse şi le zise liniştit:

   — La început m-am speriat şi eu de ţipătul acesta, pe urmă mi- am dat seama ce trebuie să fie. Probabil că sunt nişte maimuţe pe acolo, căci am zărit odată, pe când mă dusesem în junglă să vânez vreo sălbăticiune, o făptură căţărându-se cu o iuţeală uimitoare în copaci şi pierind apoi în frunziş. Cu puţin timp înainte, auzisem şi eu răcnetul acesta, aşa că mi-am dat imediat seama de unde vine. Trebuie să fie o aşa-zisă „maimuţă urlătoare".În insula mea vor fi fiind multe specii de animale încă necunoscute de naturalişti.

   — Hm! Pe cât ştiu, acest soi de maimuţe trăiesc numai in America de Sud, dar s-ar putea să fie şi în regiunea mării Flores exemplare din această specie. Zici că era într-adevăr o maimuţă, domnule Martens?

   — Aşa cred, cel puţin. Era o făptură mică, de culoare închisă, care sărea cu mare repeziciune de pe o cracă pe cealaltă. La început am crezut că e un urangutan, fiindcă era mai mare ca o maimuţă obişnuită, dar mi-am dat imediat seama că trupul părea mult mai subţirel.

   Farrow clatină din cap îngândurat şi ascultă încordat spre desişul de unde se auzi iar strigătul acela ciudat, de astă dată urmat de alte strigăte la fel, unele mai apropiate, altele mai îndepărtate.

   — S-ar putea zice să sunt nişte oameni care îşi răspund ca să se înţeleagă între ei, făcu Farrow foarte mirat.

   — Aşa mi s-a părut şi mie la început, până ce am văzut maimuţa. Şi apoi, nu-mi pot închipui ca o făptură omenească să fie în stare să sară cu atâta îndemânare de pe o cracă pe alta. Nici n-am apucat să trag, atât de repede dispăruse. Totuşi, fără să mă laud, sunt un foarte bun ţintaş.

   — Ai băgat de seamă dacă făptura pe care o luai drept maimuţă avea păr pe trup?, îl cerceta Farrow cu interes.

   Martens îl privi nedumerit, pe urma răspunse:

   —Te rog să mă ierţi, căpitane, dar dumneata crezi într-adevăr că putea fi o făptură omenească? Eu sunt sigur că nu. Prea multă sprinteneală şi trupul prea mic pentru un om, deşi ceva prea mare pentru o maimuţă.

   — Aşadar, bănuieşti că ar putea fi o nouă specie de maimuţe urlătoare, ca acelea din America de Sud? întrebă Farrow, zâmbind. Eu sunt însă de părere că există posibilitatea să avem de-a face cu un popor de pitici, necunoscut încă, de pildă ca ifisii din ţinuturile Congoului african şi dajacii din Borneo.

   — Hm, la asta nu m-am gândit, deşi am auzit şi eu despre aceste popoare de pigmei. Drept e că după mlădierea şi proporţiile corpului..., dar nu, un om nu poate avea atâta sprinteneală în mişcări.

   — Dacă a fost deprins din fragedă copilărie, mai mult încă, de

generaţii întregi, să trăiască prin copaci, e foarte cu putinţă. De pildă, am auzit nu demult că s-au descoperit în Sumatra astfel de făpturi, care trăiesc prin păduri, şi savanţii nu ştiu încă dacă sunt oameni sau maimuţe. În orice caz, se cere să fim cu băgare de seamă şi să presupunem că avem de-a face cu oameni; s-ar mai putea sa fie o legătură între ei şi dispariţia malaiezilor dumitale, domnule Martens. Par să fie nişte semnale pe care şi le dau intre ei.

   Martens părea năucit

   — Domnule Farrow, sunt de două luni aici şi ar fi trebuit să văd pe unul din ei mai de aproape. Şi apoi, ce să aibă cu malaiezii mei?

   — Să-ţi spun ceva, domnule Martens, răspunse după câteva momente de gândire căpitanul. Am trecut în ultimii optsprezece ani, şi mal ales de când îl am pe fiul meu cu mine, prin atâtea întâmplări cât nici prin gând nu-i pot trece cuiva. Părerea mea e că malaiezii dumitale trăiesc. Au fost numai luaţi pentru un scop oarecare. Gândul mă duce şi mai departe, dar nu-ţi spun, pentru că ţi s-ar părea fantastic. Acum să plecăm; vreau să caut un loc prielnic, de unde să putem pătrunde mai lesne prin partea de nord în insulă.

   Martens clătină capul îngândurat

   — Domnule căpitan, multe am auzit eu despre dumneata şi nu m-aş mira ca presupunerile dumitale să se adeverească. Mai mult însă, sunt aproape sigur că-l vei găsi pe Hess teafăr şi-l vei salva din ghearele acelora care îl ţin prizonier.

   — Eu nu sunt aşa de sigur ca dumneata, domnule Martens. Dacă poporul acesta de băştinaşi, care trăiesc prin copaci ca maimuţele, au aceleaşi obiceiuri ca locuitorii insulei Salomon, Hess e pierdut, răspunse foarte grav Farrow.

   — A, vrei să spui că aceia sunt vânători de capete şi mâncători de oameni, în cazul acesta, ai dreptate, nu mai e nici-o speranţă pentru sărmanul meu tovarăş. Eu rămân totuşi la ideea mea. Cred că nu sunt oameni, ci maimuţe. Un om nu poate să urce cu atâta iuţeală în copaci.

   — Poate că mai târziu vei fi mulţumit să avem de-a face cu nişte băştinaşi decât cu alţii, răspunse Farrow zâmbind. Acum să nu mai pierdem vremea şi să ocolim insula cât mai e lumină, ca să putem fi îndărăt când se va înnopta.

   — Bine, plecăm imediat. Să dau mai întâi ordine pentru cină lui Bongo. Câţi veţi fi cu toţii, domnule căpitan?

   — În afară de cei pe care îl vezi aici, vor mai veni Brun,

doctorul Bertram, Hagen, prinţul Ghasna şi Sanja, fiica lui, răspunse Farrow.

   — Un moment, vă rog, şi sunt gata.

   Martens îl chemă pe malaiez şi-i porunci să pregătească masa pentru nouă persoane, apoi îşi conduse musafirii pe poteca îngustă care ducea pe coasta de răsărit. Trecură cu barca pe lângă submarin, şi Farrow îi strigă secundului, care luase comanda în lipsa lui, să fie gata peste un ceas, când se va întoarce să-l ia la Martens, unde erau poftiţi cu toţii la masă. După câteva minute, barca uşoară cu motor ieşi din golf şi se îndreptă spre coasta de vest a insulei.

   Farrow îl ruga pe Martens sa meargă mai încet, ca să poată observa mai bine desişul care împrejmuia insula. Mai pretutindeni era o plajă lată de zece până la douăzeci de metri, pe urmă începea zidul de nepătruns de verdeaţa. Ochii ageri ai lui Farrow şi ai tovarăşilor săi, deprinşi cu astfel de lucruri, zăreau pe alocuri câte o mică rarişte, pe unde nu era greu de pătruns în desiş. Nu era însă acum timpul de făcut cercetări, deoarece trebuiau să arunce mai întâi o ochire generală asupra întregului cuprins al insulei.

   Ocoleau acum partea de nord. Farrow, care până acum privise nepăsător, se ridică deodată în picioare şi-şi îndreptă trupul. George ştia că gestul însemna că în tatăl său se trezise un viu interes pentru cele ce vedea. De aceea, începu să se uite şi ei cu încordare spre desiş.

   În două rânduri, Farrow făcu o mişcare cu capul, ceea ce îi determină şi pe ceilalţi să-l urmărească privirea. Văzură şi ei nişte rarişti în desiş, de unde porneau poteci bătătorite. Erau însă atât de puţin vizibile, încât Martens nici nu le băgă în seamă. Căpitanul nu-i pomeni nimic de ele, nici după ce se întoarseră la submarin, ca să-l ia şi pe ceilalţi pe insulă.

   — Domnule Martens, îi zise el încet, în timp ce Sanja cobora în barcă, mi se pare că tot eu am avut dreptate. Nu sunt maimuţe, ci oameni.

   Martens îi privi uluit şi vru să spună ceva, dar el îl opri cu un gest şi începu să discute cu tânăra prinţesă în limba indiană. Când însa barca trase la mal, tăcu brusc şi rămase pe gânduri. George înţelese că-l ameninţa iar o mare primejdie.

   În timp ce înaintau pe poteca spre luminiş, căpitanul Îi şopti lui Martens:

   — Să sperăm că-l vom mai găsi pe Bongo unde l-am lăsat, deşi nu prea cred. Pare-mi-se că ţipetele, pe care dumneata le luai drept ale maimuţelor, au o însemnătate foarte primejdioasă pentru noi. S-ar putea însă ca tocmai ele să ne prilejuiască descoperirea tainei care ne înconjoară.

   Martens clătina capul în tăcere, căci ajunseră în luminişul unde se afla coliba. Pe vatră ardea focul şi o căldare în care fierbea nişte peşte răspândea un miros plăcut în colibă. Dar Bongo nu se afla acolo şi nici nu veni la repetatele chemări ale stăpânului său.

   — Vezi, tocmai de asta mă temeam eu, zise Farrow. Acum însă încep să sper că-l vom găsi pe Hess al dumitale în viaţă. A, începe să se întunece!

   — Ştii ce, domnule căpitan, parcă mi s-a făcut frică să mai rămân pe insulă. N-ar fi mai bine să ne petrecem noaptea pe submarinul dumitale? Mai ales pentru domnişoara e prea primejdios pe insulă.

   — Se înţelege că nu putem rămâne peste noapte aici, răspunse Farrow, deşi tare-aş fi vrut să văd şi eu cum au reuşit omuleţii aceia să biruie o matahală ca malaiezul dumitale.

   — Tot aşa de voinici erau şi ceilalţi malaiezi. Mă miră foarte mult şi faptul că nu se vede pe-aici nici-o urmă de luptă.

   Căpitanul aprinse lampa de buzunar şi cercetă cu băgare de seamă locul din jurul colibei. George făcu acelaşi lucru, dar, împins de curiozitate, se afundă din ce în ce mai adânc pe potecă. Găsi într-adevăr nişte urme micuţe, care se continuau prin iarba înaltă până la desiş. Văzu aici copaci mai răriţi într-un loc. Intră în desiş şi rămase o clipă uimit. Pe o bucăţică de loc se vedeau întipărite urmele mai multor paşi mititei, ca de copil de zece- doisprezece ani. Aşadar, tatăl său avusese dreptate. În pădure trăiau într-adevăr pitici, care se căţărau pe copaci ca şi maimuţele.

   Va avea el oare norocul să vadă la faţă vreuna din făpturile acestea ciudate? Sau, mai mult încă, va putea descoperi ascunzătoarea lor? Şi ce-ar fi să izbutească să-l scape pe malaiezi, până a nu apuca să-l ucidă ei? Gândul acesta îl făcea să grăbească pasul, căutând în acelaşi timp să nu facă zgomot, ca să nu-l simtă piticii.

   Nu mai auzi exclamaţia tatălui său, care se aplecase lângă foc şi ridicase de jos un obiect mititel.

   — Să ne întoarcem imediat pe submarin, zise căpitanul îngrijorat. Asta trebuie să fie un vârf de săgeată; văd că e mânjit cu un lichid gălbui, probabil otravă. E arma de care se slujesc popoarele primitive. Să plecăm repede, altminteri s-ar putea să ne pomenim cu astfel de săgeţi plouând din copaci peste noi. Insula

nu se poate vizita decât în cursul zilei, după cum văd eu. Dar George unde e? strigă el, privind speriat în jurul său.

   — L-am văzut îndreptându-se spre partea de nord a desişului; cerceta aplecat spre pământ cu lampa de buzunar.

   — Iar a pornit-o singur de capul lui, făcu Farrow, necăjit şi îngrijorat. Nici nu bănuieşte ce primejdie îl pândeşte. A , ia auziţi! Cu siguranţa că l-au văzut.

   Din desişul apropiat răsunară iar strigătele acelea ciudate. Acum se ştia hotărât că nu erau maimuţe, ci oameni, şi deşi erau atât de mici, aveau arme foarte primejdioase, de care ştiau să se servească la timp.

   De-abia o putu reţine puţin pe Sanja, care voia s-alerge în desiş, după dragul ei George. Farrow căuta s-o liniştească, deşi sufletul îi era cuprins de o mare teamă pentru soarta fiului său.

   — Acum nu putem întreprinde nimic, zise el. Trebuie s- aşteptăm până mâine dimineaţă. Numai la lumina zilei am putea încerca să pătrundem în desiş şi să avem posibilitatea să-l vedem pe pigmei. Dacă am încerca s-o facem acum, ne-am expune unor săgeţi otrăvite, curgând ca grindina peste capetele noastre, înainte de a avea noi vreme să-l simţim. Îndepărtaţi-vă de foc, să nu fim văzuţi. Cu toate că era un sacrificiu ceea ce făcea, Farrow ieşi cel dintâi din luminiş. Ceilalţi îl urmară în tăcere. Înţelegeau ce se petrecea în sufletul tovarăşului lor, dar îşi dădeau şi ei seama că pentru moment nu era nimic de făcut. Chiar şi aşa, acum la ieşirea din insulă, drumul era destul de primejdios, căci nu se putea şti dacă piticii nu stau cocoţaţi în vârfurile copacilor şi-i pândesc ca să-l împroaşte cu săgeţi otrăvite.

   Farrow nu cuteza să aprindă lampa de buzunar şi le dăduse şi celorlalţi în grijă să se ferească de o nesocotinţa ca asta. Păşeau unul în urma altuia pe poteca îngustă, prin bezna desişului, atingându-se mereu cu mâna, ca să nu se răzleţească.

   În faţă mergea căpitanul şi după el Sanja, care plângea înăbuşit. Petre încheia coloana; îl bătea gândul să se întoarcă şi să-l caute el singur pe George. Deşi ar fi făcut-o bucuros, nu putea totuşi călca ordinul stăpânului său şi îşi dădea seama că tot n-ar fi folosit la nimic; se expunea doar riscului de a fi nimerit de vreo săgeată de-a piticilor, fără a-l putea ajuta pe dragul lui George.

   Căpitanul Farrow grăbi instinctiv pasul, când se auziră iar, foarte aproape de ei, glasurile acelea ciudate. Probabil că văzuseră luminişul din faţa colibei pustiu şi se luaseră după fugari. În pădure era întuneric beznă şi trebuie să fi avut nişte ochi de pisică pentru a se putea orienta atât de bine.

   — În pas gimnastic! comandă căpitanul, cu glas înăbuşit.

   Din fericire, convoiul ajunsese aproape de coasta de răsărit. Numai câteva minute îi mai despărţeau de golf. Săriră repede în barcă, apoi Petre o împinse cu putere de la mal. Era şi timpul, căci îndată ce ajunseră la submarin, din desişul de pe mal se auziră ţipetele acelea ciudate. Farrow se temea chiar să nu fie ajunşi de săgeţile piticilor, în vreme ce se vor urca în turn. Probabil însă că, deşi îi vedeau foarte bine prin întuneric, li se făcuse frică de această namilă necunoscută de ei, fiindcă nu cutezară să se slujească de primejdioasele lor arme.

   Căpitanul puse să se îndrepte vasul spre mijlocul golfului, unde era sigur că nu-i vor putea ajunge săgeţile. Când echipajul află de dispariţia lui George, se iscă o mare agitaţie printre marinari. În cele din urmă, înţeleseră şi ei că nu se putea întreprinde nimic pe întuneric.

   În cabina comandantului se ţinu de asemenea sfat: ce era de făcut? Părerea lui Farrow era că piticii nu-şi aveau un loc statornic, ci, întocmai ca şi maimuţele, trăiau prin copaci, când ici, când colo, de aceea era şi mai grea salvarea lui George şi a celor şase malaiezi. Deşi căpitanul nu-şi exprima pe faţă teama din pricina Sanjei, toţi înţelegeau din grija lui că piticii aceştia sunt poate mâncători de oameni. Carnivori în orice caz, dovadă armele lor, de care se slujeau să ucidă animale.

   Ideea că George va avea tragica soartă de-a fi mâncat de pitici îi făcu pe toţi să se înfioare. Pe căpitan nu-l mai răbda locul şi ieşi din cabină.

   — Să ne ducem în partea de nord a insulei şi îndată ce se va lumina de ziuă să intrăm în desiş; poate că tot vom reuşi să-l salvăm pe George, propuse el.

   — Speranţa să n-o pierdem în nici un caz, exclamă Rindow. Nu se poate, nu trebuie ca George al nostru să piară într-un chip atât de grozav, domnule căpitan...

   Farrow îi aruncă o privire de recunoştinţă, apoi se urcară amândoi în turn. Încet şi cu multă băgare de seamă, submarinul ocoli insula. Se opri în imediata apropiere a ţărmului de nord. Hotărâră să se formeze o trupă puternică, bine înarmată, care să ia cu sine şi grenade cu gaze fabricate de prinţul Ghasna, apoi să pornească pe uscat, imediat ce se vor ivi zorile.

   Deşi mai era mult până atunci, căpitanul dădu ordinul de odihnă, dar nimeni nu se gând să doarmă. Soarta lui George ii îngrijora pe toţi. Se aflase el, ce e drept, de multe ori în situaţii primejdioase, dar piticii aceştia care trăiau prin copaci mai rău ca

fiarele sălbatice, îi puneau pe gânduri.

   George grăbise pasul. Urmele acelea micuţe erau acum tot mai dese şi adânc întipărite în pământ, ceea ce dovedea că piticii duceau cu ei o povară foarte grea pentru puterile lor.

   Aşadar, îl atacaseră pe Bongo în luminiş şi-l luaseră cu ei. Cu siguranţă ca va da în curând de sălaşul lor. Poate că va reuşi totuşi să-l salveze pe malaiez, care se va fi aflând în mare primejdie.

   Deodată, tânărul se opri în loc, aprinse brusc lampa de buzunar şi sări în lături. Deasupra capului său se auziră ţipetele acelea ciudate; aşadar, îl simţiseră. Dacă putuseră ei birui namila aceea de malaiez, cu siguranţă că nici el nu va putea scăpa din ghearele lor. Smuci revolverul de la brâu, trecu lampa în mâna stângă şi ascultă cu încordare. În juru-i, totul foşnea. Auzise şi până acum foşnetul acela, ceva mai slab, însă, dar îl atribuia vietăţilor pădurii, care noaptea se trezesc la viaţă.

   Dar acum i se părea că moartea îl pândeşte din toate părţile. Nicicând nu simţise aerul acela umed al Tropicelor atât de apăsător. Respira cu anevoie, inima bătea să-l spargă pieptul, o sudoare rece îi scălda tot trupul.

   Auzi desluşit un foşnet mai tare lângă el, ba nu, părea să vină de deasupra capului. Îşi aminti că piticii se căţărau ca maimuţele pe copaci. George făcu un pas îndărăt, dar tresări înfiorat, căci se izbise de cineva care se afla în spatele său.

   Se auzi un strigăt melodios, pe urmă tânărul simţi o înţepătură în mâna dreapta şi în acelaşi timp, se stârni o mişcare în jurul său. Pădurea întreagă se trezise parcă la viaţă, nişte glasuri răsunară aproape, iar altele ceva mai departe... şi înţelese că fusese împresurat de pitici.

   Repede ca fulgerul făcu lumină şi ridică revolverul. Mai bine zis, vru să-l ridice, dar mâna îi păru deodată grea ca plumbul. Raza de lumină căzu pe un grup de pitici care îl înconjurau ca un roi din toate părţile.

   ÎI cuprinse deodată o spaimă grozavă. De ce nu mai putea mişca braţul drept? Şi ce să fie furnicătura aceea din tot trupul? Degetele mâinii stângi se desprinseră de la sine şi lampa se rostogoli la pământ. Nu mai simţi nici-o părticică a corpului şi-i veni ameţeală. Înţelese cu groază că înţepătura fusese otrăvită... vru să ţipe, dar... îşi pierdu cunoştinţa.

   Când îşi veni în simţiri, se minună că mai era în viaţă. Ultimul lui gând fusese că-l otrăviseră piticii. Dar cum se făcea atunci că revenise la viaţă? Oare otrava avea putere numai să te ameţească? De ce nu-l omorâseră piticii? Încercă să facă o mişcare şi băgă de seamă că era legat.

   Mintea i se limpezea din ce în ce şi se simţi purtat pe braţe. Aşadar leşinul lui nu ţinuse mult. În jurul şi deasupra capului său pădurea răsuna de ţipetele piticilor...

   Se pomeni deodată într-o rarişte. Luna lumina ca ziua. Spre marea lui mirare, văzu la capătul rariştii o colibă de bambu. Deci mai locuia aici şi un alb, care trebuie să se fi aflat înaintea lui Martens pe insulă. Gândul acesta îi trecu ca fulgerul prin minte. Faptul că piticii ascultau de el era cea mai bună dovadă.

   Când fu la vreo zece metri de colibă, un om înalt şi uscăţiv îi ieşi în întâmpinare. Era un european îmbrăcat în haine coloniale. Într-o limbă pe care George n-o înţelegea, le spuse ceva piticilor, care îi răspunseră îndată printr-un fel de ciripit.

   Îl aşezară pe tânăr jos la picioarele europeanului.

   Expresia feţei lui dovedea energie şi inteligenţă, dar ochii îi luceau într-un chip ciudat Pe buzele individului flutura un zâmbet enigmatic şi crud în acelaşi timp.

   — Ia te uită, făcu el în englezeşte, după cum văd am avut noroc pe ziua de azi. Micii mei prieteni mi-au adus două noi puteri într-un interval atât de scurt Trebuie să ştii, tinere, că piticii lasă să treacă o săptămână la mijloc până să-mi vină cu alt ajutor. Dar fiindcă ai încălcat singur ţinutul nostru, se schimbă lucrurile. Aş vrea să-mi spui şi mie cum ai ajuns aici.

   Instinctiv, George înţelese că nu trebuia să pomenească de tovarăşii săi. De aceea răspunse cu un glas care părea încă speriat:

   — Corabia noastră a căzut pradă ciclonului şi eu de-abia am putut scăpa într-o barcă. Valurile m-au aruncat pe ţărm şi am pornit pe o potecă prin pădure, sperând să găsesc vreun adăpost omenesc.

   — Speranţa nu te-a înşelat, numai că a ieşit altfel decât credeai. Acum însă vreau să-ţi fac o propunere. Aş avea ceva de lucru pentru dumneata, deşi e o muncă foarte grea şi primejdioasă. Drept e că mai mult de un an n-o să ţină, dar pe urmă vei primi de la mine o răsplată pe care n-ai putea-o câştiga nicăieri într-un interval atât de scurt. Piticii nu vor să se îndeletnicească singuri cu munca asta, din pricina superstiţiei, pe care mi-e cu neputinţă să le-o înfrâng. Mai am aici un european şi şase malaiezi. Ei, ce zici, te învoieşti?

   —  Ar trebui mai întâi să ştiu despre ce muncă e vorba,

răspunse George. Şi-apoi, ce mi se poate întâmpla dacă refuz?

   — Munca constă în aceea că vei scormoni pământul insulei împreună cu ceilalţi, care s-au învoit numaidecât Trebuie să ştii, tinere, că eu caut o comoara, care e îngropată undeva pe aici, şi al cărei loc nu-l cunosc. Dacă nu primeşti propunerea mea... îţi atrag de la început atenţia că piticii aceştia au prostul obicei să mănânce carne de om. Dacă preferi să fii mâncat de ei, eu n-am nimic împotrivă. De altfel, mai au şi alt obicei urât îşi chinuiesc îngrozitor prizonierii înainte de a-i omorî, din motive religioase, pare-mi-se. Cred însă că vei primi mai bucuros propunerea pe care ţi-o fac, cu atât mai mult cu cât s-ar putea ca să găsim comoara în mai puţin de un an. Ei, ce zici?

   Lui George nu-i trebuia timp de gândire, fiindcă n-avea defel poftă să fie mâncat de pitici. Şi-apoi, ştia bine că tatăl şi prietenii săi vor porni chiar de a doua zi în căutarea lui. Cu armele pe care le aveau, nu se temeau ei de pitici. De aceea, răspunse imediat

   — Fireşte că primesc mai bine să muncesc.

   — Nici nu mă aşteptam altfel, zise străinul zâmbind. Cum te cheamă pe dumneata?

   — George Rindow.

   Tânărul se feri să-şi spună numele adevărat. Ştiind că acela de Farrow era bine cunoscut în toată lumea.

   — A, aşa! Îmi pare bine de cunoştinţă, făcu necunoscutul zâmbind mulţumit Eu mă numesc doctor Mors, ţine minte. Şi încă un lucru: vei dormi la un loc cu celălalt alb, un domn Hess. Atât în coliba dumneavoastră, cât şi în timpul lucrului sunteţi supravegheaţi de micii mei prieteni, aşa că nici să nu te gândeşti să fugi. Săgeţile lor otrăvite îşi fac repede efectul. Şi apoi, la cea dintâi încercare, te predau lor, să facă ei ce-or vrea cu dumneata. Fii sigur că au să se bucure grozav. Nădăjduiesc însă că vei fi cuminte şi nu o să te arunci de bunăvoie în gura lupului, cum s-ar zice. Armele acestea minunate o să ţi le păstrez eu până la plecare, ca să nu-ţi vină în gând să faci vreo prostie.

   La un ordin scurt al doctorului Mors, piticul îl dezlegă repede pe prizonier, care se sculă încet de jos şi-şi întinse mădularele, ca să şi le dezmorţească. Se uită acum mai atent la necunoscut şi văzu pe chipul lui întipărită o sălbăticie de neînchipuit

   — Aşa, zise doctorul. Du-te să-ţi arate piticii noua dumitale locuinţă, pe care sper că o vei părăsi mai curând decât credem amândoi. Te poţi împrieteni în vremea asta cu domnul Hess. E adus de mine din Makassar. Se mai află încă un alb pe insulă, care a venit aici cu malaiezii. Săptămâna viitoare trimit şi după el.

Caută să dormi niţel, munca despre care ţi-am vorbit nu e defel uşoară.

   Se întoarse brusc şi intră în colibă. George îl urmă pe pitici, care-i făceau semn şi intrară în desiş. La vreo cincizeci de metri de luminiş se afla încă unul, unde văzu două colibe, una mare şi alta mai mică. În jurul acesteia se aşezară opt pitici de pază. Era cu neputinţă să fugă.

   Când George păşi în colibă, auzi un glas somnoros mormăind:

   — Cee?

   Tânărul înţelese că era presupusul mort din Makassar şi răspunse în limba germana:

   — Un nou tovarăş de captivitate, care vine cu gând să te scape, domnule Hess.

   O clipă domni o linişte adâncă, apoi se auzi o mobilă împinsă cu putere la o parte şi o flacără pâlpâi prin întuneric. Hess trăsese un chibrit şi aprinsese lumânarea de pe masă. Urmă o lungă explicaţie din care Hess află ce se petrecuse de două luni încoace de când se afla pe insulă. Bietul om nu mai putea de bucurie când auzi că va fi în curând eliberat de căpitanul Farrow şi tovarăşii săi. Hess îi povesti tânărului taina comorii. Cumpărase planul de la un om din Makassar, dar doctorul Mors, care auzise convorbirea lor, îl ademenise pe insulă şi i-o luase cu de-a sila. Mors mai fusese şi în alte dăţi aici, când avusese prilejul să scape de la moarte pe căpetenia piticilor, care fusese muşcată de un şarpe veninos. De aici, respectul şi recunoştinţa acestui popor de pigmei.

   George îşi aduse în cele din urmă aminte de faptul că ar fi bine să se odihnească puţin, deoarece munca pe care avea s-o îndeplinească a doua zi era foarte istovitoare. Hess îi mai spuse că, în afară de asta, primejdiile pândeau la tot pasul, din pricina şerpilor veninoşi care mişună prin desişul pădurii.

   In colibă se mai afla pregătit încă un culcuş, căci Mors se aştepta ca piticii să-l aducă în curând şi pe Martens. George adormi repede, cu speranţa că a doua zi va fi eliberat de ai săi.

   III.

   ŞIRETENIA DOCTORULUI MORS

   DIS-DE-DIMINEAŢĂ FURĂ TRZIŢI de glasul tăios al doctorului. Acesta se uită zâmbind la George şi-i zise:

   — Mă bucur că am în faţa mea pe fiul viteazului căpitan Farrow, despre ale cărui isprăvi am auzit foarte multe. Cu atât mai repede va merge deci treaba. Da, da, tinere, piticii mei mi-au dat de veste încă de azi noapte că pe malul de nord al insulei a apărut "Dox"-ul dumneavoastră. Am înţeles atunci imediat ce s-a petrecut. Tatăl dumitale, cu care am şi vorbit şi-a dat desigur seama că nu e nimic de făcut. I-am spus că dacă face vreo încercare să acosteze pe ţărm, te dau pe mâna piticilor să facă ei ce-or vrea cu dumneata. Şi chiar dacă ar reuşi să pătrundă cu vreo câţiva oameni în insulă, până s-ajungă ei aici, vei fi dispărut de mult cu piticii mei prin desişul pădurii şi tot n-au să te găsească. A înţeles imediat că am dreptate şi a renunţat, urându-mi totodată să sfârşim cât mai repede ceea ce avem de făcut. Aşadar, pune-te serios pe lucru!

   Unul din malaiezi veni să le-aducă ceai şi peşte prăjit George era buimăcit, parcă l-ar fi izbit cineva cu o măciucă în cap. Toate speranţele lui se irosiseră şi îşi dădea seama că ameninţarea lui Mors nu era o vorbă goală.

   Pe de altă parte, îşi zicea că e cu neputinţă ca tatăl său să se lase intimidat de ameninţările doctorului. Şi dacă nu ştia de puterea grozavă a săgeţilor, îl punea pe el în mare primejdie. De iar putea da de veste prin cineva!

   George privi prin uşa întredeschisă şi-l văzu pe doctor dând cu glas aspru poruncii malaiezilor de afară. L-ar putea deci vedea dacă ar vrea să vină în colibă. Aşa că îi şopti acestuia în limba lui, pe care o învăţase destul de binişor

   — Cum te cheamă pe tine?

   — Muta, Tuan, răspunse el.

   — Bine. Ascultă, Muta. Tovarăşi mei se află la ţărm pe un vapor care poate merge şi pe sub apă. Ai putea tu să scapi de sub supravegherea piticilor?

   — Dacă aş şti că am unde să rămân, atunci nu mi-ar fi greu, Tuan.

   — Tuanul care conduce vaporul este tatăl meu. Caută s-ajungi până la el, spune-i ce se petrece aici pe insulă şi n-o să te căieşti. Nu uita nici de săgeţile otrăvite, care sunt foarte primejdioase şi nici că voi fi dat pe seama piticilor, dacă ar încerca să mă ia cu de-a sila. Aici nu ne poate ajuta decât şiretlicul, înţelegi?

   — Da, Tuan. Voi vorbi cu Tuanul de pe vapor şi-l voi aduce într- ascuns încoace. Ştiu eu cum să scap de sub ochii piticilor. Peste o zi le voi spune Tuanilor ce e de făcut.

   Se întoarse repede şi ieşi pe uşă, căci îl zărise pe doctorul Mors îndreptându-se spre colibă.

   George îl văzu pe Mors punând întrebări cu glas răstit malaiezului. Dar acesta dădu de câteva ori din umeri, ca şi când

nu l-ar fi înţeles.

   — Domnule Farrow, zise doctorul venind la George, mi se pare că umbli cu gânduri de fugă; mai mult chiar, sunt convins că ai încercat să-l ademeneşti pe malaiez să-ţi înlesnească fuga. Dacă Muta dispare astăzi, ştiu sigur că l-ai trimis la tatăl dumitale. În acelaşi moment, te dau pe mâna piticilor, să ştii. Vezi de-i spune lui Muta ce are de făcut.

   George îşi muşcă buzele de necaz, dar se prefăcu foarte mirat când răspunse:

   — Nu înţeleg ce vrei să spui, doctore. Îl întrebasem pe malaiez ce am de făcut în privinţa lucrului care mă aşteaptă. Fiindcă, vezi dumneata, e în interesul meu să se isprăvească mai curând cu găsirea comorii. De aceea n-ar fi rău, domnule doctor, să-mi dai ceva amănunte despre ea. Poate că am scurta mult din timp dacă aş şti mai precis ce e cu comoara asta şi n-ar fi nevoie să scormonim toată insula ca s-o găsim.

   Doctorul Mors se uită uluit la el, apoi răspunse, codindu-se:

   — Hm... s-ar putea să ai dreptate. Până acum, după o scurtă examinare a planului, am socotit că această comoară se găseşte la capătul acesta al insulei şi am făcu aici săpăturile. Te pomeneşti că dumneata ai putea descoperi mai repede ţinta.

   Tânărul îi aruncă o privire întrebătoare lui Hess şi, văzând că acesta încuviinţează din cap, zise:

   — Spuneai adineauri, domnule doctor, că ţi-ai aruncat numai în treacăt ochii pe plan. Unde sunt documentele?

   Mors păru cam încurcat apoi răspunse:

   — Probabil că aţi stat azi noapte de vorbă despre chestia care ne preocupă, aşa că ştii cum stau lucrurile. Fostul meu tovarăş, Cruwe, care la început avea pretenţii asupra comorii, s-a lăsat păgubaş şi s-a întors la Makassar, unde a vândut planul d-lui Hess. Din păcate, eu nu sunt omul care să întrebuinţeze mijloace drastice, altminteri aş fi aflat de la Hess dacă Cruwe i-a dat şi alte lămuriri mai precise odată cu planurile. Totuşi cred că pentru explicaţia desenului există si o cheie verbală. Poate că izbuteşti dumneata, domnule Farrow, să o ghiceşti, de aceea o să-ţi arăt planurile. Stai, te rog, aici. Dumneata, domnule Hess, poftim la lucru. Ştii că eşti însărcinat cu munca preliminară, cea mai grea de altfel şi cea mai primejdioasă, de care ai putea fi scutit dacă mi-ai explica cheia planului.

   George clătină din cap îngândurat. Curios om mai era şi doctorul Mors. Susţinea că nu e în stare de mijloace drastice şi totuşi îl punea pe Hess la munci grele şi primejdioase pentru a-l sili să-l divulge cheia planului pe care bănuia că acesta o cunoaşte. Se uită lung după tovarăşul său de suferinţe. Hess făcea impresia unui om energic şi tenace. Nu era exclus ca el să cunoască într-adevăr cheia în urma căreia s-ar fi găsit repede comoara. Prefera însă să muncească din greu un an întreg şi să fie expus la cele mai mari primejdii decât să se trădeze.

   În sfârşit... Pentru George, principalul era să câştige timp. Ştia prea bine că tatăl său va întrebuinţa toate mijloacele ca să-l scoată de acolo, fie ce-o fi. Aştepta acum cu încordare să vadă planurile pe care i le va aduce acest ciudat doctor Mors.

   Răbdarea nu-i fu pusă la grea încercare, căci doctorul se întoarse foarte curând cu un plic mare pe care-l puse pe masa primitivă din mijlocul colibei. Scoase din el o hartă şi o întinse în faţa lui George.

   — Vezi şi dumneata, domnule Farrow, dacă poţi înţelege ceva din documentul acesta, care pare să fie foarte vechi. Dacă izbuteşti, m-ai scuti de multă osteneală şi ai avea şi dumneata o parte mai mare din comoară, îţi dau timp până la prânz să studiezi documentul, vei fi însă supravegheat mereu de pitici şi te rog să iei in seamă ce-ţi spun. Aşadar, cu cât vei reuşi mai curând să dezlegi taina, cu atât vel scăpa mai repede de munca istovitoare care te aşteaptă. Încordează-ţi mintea ca să-ţi scuteşti corpul.

   Doctorul înclină uşor capul, apoi ieşi din colibă. George îl văzu vorbind stăruitor cu vreo câţiva pitici care se aflau în luminiş, probabil ca să nu-l slăbească pe el din ochi.

   Aşadar, fuga era exclusă. Trebuia deci, în propriul său interes, să se cufunde în studiul hărţii pe care i-o adusese doctorul şi la care se pricepea foarte bine, deoarece de mic copii privea ceasuri întregi hărţile, urmărind călătoriile tatălui său.

   Se uită lung la bucata de pergament care reprezenta ţinuturile mării Flores unde se afla acum. Văzu insula desenată mai desluşit, deci aici trebuia să fie comoara, dacă va fi existând într-adevăr. Sus, în colţul din dreapta al hărţii, într-un mic pătrat, erau reproduse iar contururile acestei insule din arhipelagul Insulelor Tigrului. După aspectul documentului, acesta trebuie să fi fost de cel puţin două sute de ani. Dar de unde putea atunci să cunoască desenatorul atât de exact latitudinea şi longitudinea?

   George înţelese imediat că harta data din timpurile moderne şi se întrebuinţase dinadins un pergament ca să se creadă că e vorba de vreo comoară veche, pe care vreun pirat o îngropase acolo cu veacuri în urmă.

   Dar ce taină se va fi ascunzând aici în pământ? Era poate vreo pradă din timpul războiului mondial, care fusese ascunsă acolo. În ţinuturile acestea nu putea fi vorba decât de o pradă luată de la englezi, căci prin marea Flores adusese „Dox"-ul în ultimul an al războiului mari pagube flotei engleze. Scufundase el singur aproape o sută de mii de tone. Era deci foarte lesne ca vreun om mai isteţ să fi adus pe insulă bogăţiile găsite pe aceste vase.

   Ideea prindea din ce în ce mai mult contur în mintea lui George, în vreme ce cerceta harta. În acelaşi timp băgă de seamă că în pătratul din colţ, unde era reproducerea în mic a desenului, se afla o cruciuliţă pusă acolo fără nici-un rost

   De la început mijise în capul lui gândul că harta era făcută astfel ca să inducă în eroare pe cineva care nu cunoştea însemnătatea ei. Acelaşi lucru îl vedea şi doctorul Mors, căci nu degeaba susţinea el că Hess cunoaşte cheia şi punea la munci grele pentru a-i sili să i-o spună.

   Iarăşi examină tânărul cu atenţie harta. Ce rost aveau desenul acela mic şi cruciuliţa din colţul lui? Era într-adevăr de mirare că Mors, care părea un om atât de inteligent, nu observase amănuntul acesta. George îşi aminti de privirea ciudată a doctorului. Ochii lui aveau o sclipire neobişnuită, o lucire care rezultă numai dintr-o supraexcitare a creierului şi tânărul găsi dezlegarea întregii probleme. Doctorul Mors avea mintea zdruncinată, altminteri nu se putea explica atitudinea lui. De aceea, privirea aceea ciudată, şi scăparea din vedere a amănuntelor din care reieşea lămurit că harta fusese făcută în vremuri mai noi şi desenată dinadins astfel.

   George ştia din citite că popoarele primitive îi respectă pe nebuni şi nu s-ar atinge de ei pentru nimic în lume. Aşa trebuia să fie şi aici cazul. Numai aşa se explica supunerea piticilor faţă de el, cu atât mai mult cu cât Mors le scăpase de la moarte căpetenia muşcată de şarpe. Ştia că nu l-ar părăsi de bunăvoie; mai mult, l-ar apăra până în ultimul moment.

   Totuşi, George se îndoia că doctorul, cu toată nebunia lui, ar lăsa s-ajungă lucrurile până acolo. Fireşte că tânărul trebuia să fie cu mare băgare de seamă şi pentru moment nu găsea nici-un mijloc de scăpare, fără să se expună la prea mari primejdii.

   Da, dar mai avea tot timpul până la amiază să făurească vreun plan. Bănuia că Mors pusese să se caute comoara în loc greşit şi lucrul putea să ţină un an întreg, dacă nu şi mai mult, căci va vrea să scormonească toată insula. Cum ar putea el însă să intre în legătură cu tatăl său şi tovarăşii lui? Avea totuşi mângâierea că

Mors le spusese că trăieşte, ceea ce era pentru căpitan şi Sanja o uşurare.

   Şi? Avea el vreo posibilitate să se pună în legătură cu ei fără să trezească bănuiala doctorului? Prin malaiezi era exclus, căci nebunul ar fi fost în stare să-şi pună în practică ameninţarea şi să-l predea piticilor ca să facă cu el ce-or pofti, aşa cum zicea. Ce însemna asta, ştia el, George, foarte bine. Deocamdată, doctorul era stăpân pe situaţie şi ar fi fost în stare să se servească de avantajul pe care-l avea.

   George tresări din gândurile sale când îl văzu pe doctor intrând pe neaşteptate în colibă.

   — Ei, tinere, ai descoperit ceva? îl întrebă el. Nu eşti şi dumneata de părere că comoara se află în partea de nord a insulei?

   — Până acum aşa se pare, răspunse el. Te-aş ruga să-mi mai laşi timp să studiez harta mai bine. Nu fiindcă m-aş sfii de muncă, dar cred că aduc mai mult folos aşa, decât săpând o bucăţică de pământ

   — Desigur, prietene; studiază mai departe harta! încuviinţă doctorul. Am mari speranţe că dumneata vei reuşi să descoperi locul unde e îngropată comoara. Ar fi, de altfel, în interesul nostru, al tuturora, fiindcă, drept să-ţi spun, nu-mi face nici mie cine ştie ce plăcere să fac aici pe directorul de închisoare. Acum mă duc să-l controlez puţin pe tovarăşii dumitale de lucru. Dumneata rămâi aici; îndată ce-ai încerca să ieşi din colibă, piticii ar crede că vrei să fugi şi ai păţi-o rău de tot. Ne vedem iar la prânz.

   George aflase acum taina şi nu mai avea nevoie să studieze harta. Se mira numai cum doctorul, cu inteligenţa lui, nu o descoperise încă, deşi era cât se poate de uşor. Să fi fost însă mai greu decât credea el? Oare uşurinţa asta aparentă era numai o cursă? La drept vorbind, ar fi trebuit să-l preocupe acum mai mult căutarea unui mijloc de scăpare decât comoara, dar se mai uită o dată cu atenţie încordată pe hartă. Spre norocul său, căci doctorul intrase pe nesimţite în colibă şi-l privea pe furiş. Tresări speriat când îl auzi zicând:

   — Acum văd că pot avea încredere în dumneata, tinere. Credeam că te prefaci numai şi că harta nu te interesează atât cât făurirea unui plan de fugă. Bag însă de seamă că m-am înşelat, pari să iei lucrurile în serios. îmi închipui şi eu că nu ţi-e tocmai plăcut să stai închis aici când ştii că în faţa insulei aşteaptă submarinul tatălui dumitale. Dar n-am ce-ţi face. Nu mă abat niciodată de la ţinta mea, şi apoi singur ai venit pe insulă, fără să te poftesc eu. Am în dumneata o forţă nouă de care nu vreau să mă lipsesc. Dezleagă problema comorii şi pe urmă du-te sănătos cu partea de câştig care ţi se va cuveni.

   — Spune-mi, rogu-te, domnule doctor, nu crezi şi dumneata că această comoară se cuvine de drept domnului Hess, care a cumpărat cu bani gheaţă planurile? întrebă cu ciudă George pe Mors.

   — Hm, ar putea să ridice oarecare pretenţii şi el, eu însă mi- am pierdut luni întregi prin pustietatea asta, am muncit şi am trăit înconjurat de mari primejdii, aşa că am mai multe drepturi decât el.

   Şi iarăşi ochii doctorului sclipiră în chip bizar, ceea ce întări bănuiala tânărului: omul era într-adevăr nebun. Comoara

devenise la el o idee fixă şi auzind că altul şi-ar putea-o însuşi, mintea i se rătăcea iar.

   — Aşa e, ai dreptate, răspunse el în grabă. Dreptul dumitale e, ca să zicem aşa, un drept moral. În privinţa asta, te vei înţelege singur cu domnul Hess; obligaţia mea e să studiez înainte de toate bine harta. Adevărul e că taina va fi foarte greu de dezlegat, dar am făcut eu şi alte lucruri mult mai anevoioase, care păreau la prima vedere imposibil de rezolvat .

   — Bine, tinere, făcu doctorul zâmbind prietenos. Acum te las singur. Dacă ai reuşit să descoperi ceva, strigă-mă pe nume, fereşte-te însă să ieşi din colibă. S-ar putea ca paznicii dumitale să interpreteze greşit gestul acesta.

   George se apucă serios să studieze harta. Întâia soluţie i se părea prea uşoară ca să fie cea adevărată. Trebuia să mai fie încă una, mult mai greu de găsit. Examină cu băgare de seamă pergamentul şi deodată îi veni o idee. Da, da, aşa trebuie să fie.

   Desenul din colţ era găurit în patru locuri. Nişte găuri foarte mici, pe care le observă de-abia când ridică harta în dreptul luminii. Dar şi în mijlocul desenului principal se aflau patru găuri, asemenea celorlalte, în aceeaşi aşezare neregulată.

   Aici era dezlegarea problemei. Desenul din colţ trebuia suprapus peste celălalt, cu găurile exact în aceiaşi loc. Cu siguranţă că atunci s-ar fi aflat locul unde era îngropată comoara.

   Fireşte că George se feri să-l spună ceva lui Mors, hotărât să păstreze taina pentru sine. Tovarăşul său de suferinţă, Hess, era singurul în drept să ridice comoara, era proprietatea lui, căci o cumpărase cu bani plătiţi înainte. De asemenea şi Martens, care trebuia să împartă totul cu el şi care mai suferise, sărmanul, pe deasupra şi prigoana poliţia din Makassar.

   George puse harta pe masă, îşi rezemă capul în palmă şi se adânci de formă în studierea pergamentului. În realitate, însă, nu se gândea decât la făurirea unui plan de fugă. Va reuşi oare Muta să se strecoare până la submarin? Sau să încerce el singur?

   De-ar fi bănuit cel puţin locul unde se afla acum „Dox"-ul! Poate că tot ar fi riscat Tovarăşii i-ar fi venit într-ajutor chiar dacă ar fi fost vorba să se pomenească cu săgeţi împroşcate de câţiva pitici.

   Prin ce mijloc l-ar putea trage pe sfoară pe acest doctor Mors? Deodată îl străfulgeră un gând. Trebuia cu orice preţ să-l ducă pe nebun în partea de nord a insulei. Când îl vor zări cei de pe submarin, vor încerca neapărat să debarce. Zâmbi mulţumit apoi făcu cu unghia un mic semn pe hartă drept în direcţia de nord a coastei. Aşa. Va arăta acest semn doctorului care, în lăcomia lui nebună după comoară, va cădea cu siguranţă în cursă.

   IV.

   GOANA DUPĂ BOGĂŢIE

   DOCTORUL SE ÎNTOARSE pe la vremea prânzului, împreuna cu Hess şi cei şase malaiezi. Aşadar, Muta nu îşi putuse împlini făgăduiala. George fu foarte mulţumit, căci fuga malaiezului ar fi putut dăuna acum planului său, deoarece Mors ar fi devenit bănuitor şi şi-ar fi pierdut încrederea în el.

   — Domnule doctor, îi strigă el voios, mi se pare că am descoperit taina

   În vreme ce doctorul părea cuprins de o mare bucurie, Hess se posomori la faţă. Descoperirea comorii însemna pentru el pierderea ei. George îl linişti însă printr-un semn pe care doctorul nu-l văzu.

   — Ce... ce-ai găsit? făcu Mors, nerăbdător.

   — Comoara trebuie să fie îngropată aici, la marginea golfului, căci dacă ţii harta pieziş în dreptul luminii, se vede desluşit un semn mititel. Acelaşi semn e şi dincoace pe reproducerea în mic a planului, aşa că potriveala îşi are rostul ei.

   — Bine zici, răspunse doctorul, ia asta nu m-am gândit. Soarta te-a adus pesemne pe insulă, domnule Farrow, ca să mă scuteşti de o muncă atât de obositoare. Poate că-ţi vei recăpăta chiar astăzi libertatea şi o bună parte din comoară. Plecăm imediat

după masă, adică după ce se va mai potoli niţel căldura.

   — Şi cum vrei să pleci, domnule doctor? Pe jos? îl întrebă George râzând.

   — Aş! Am eu barca mea, o barcă straşnică pe care am ascuns-o însă aşa de bine că nici dracu n-ar putea s-o găsească, răspunse tot râzând Mors. Peste două ceasuri vin să te iau. Acum ia de mănâncă şi culcă-te de te odihneşte puţin.

   Doctorul plecă lăsând harta pe masă. George o băgă repede în buzunar, apoi şopti lui Hess.

   — Bine-ar fi să te ia şi pe dumneata domnule Hess, cu noi. Semnele le-am făcut eu însumi pe hartă, deoarece vreau neapărat să ajung la coastă, în speranţa că tatăl meu se află acolo. Dacă e într-adevăr unde cred eu, încerc să fug. Caută să faci şi dumneata acelaşi lucru. Poate că vom reuşi să-l târâm şi pe doctor pe submarin. Eu am descoperit într-adevăr taina comorii şi ştiu aproape precis unde se găseşte. O vom ridica noi pe urmă.

   — În nici-un caz nu-i putem lăsa pe malaiezi aici, răspunse Hess cu hotărâre. Nu vreau să cadă victimele devotamentului lor.

   — Atunci trebuie să-l punem şi pe ei la curent cu cele plănuite. Poate că e chiar mai bine să fugim toţi o dată. Dacă tovarăşii mei sunt pe aproape, nu ne pasă de săgeţile otrăvite ale piticilor. În sfârşit, poate că vom avea noroc. Cred că doctorul ar bănui ceva văzând că semnele de pe hartă nu se potrivesc cu locul arătat de mine. De altfel, părerea mea e că omul acesta nu e normal, comoara l-a zăpăcit de tot şi l-a ţicnit de-a binelea.

   — Am băgat şi eu de seamă, încuviinţă Hess. A, uite-l pe Muta, o să-i spun chiar acum să se înţeleagă cu tovarăşii săi. Hess vorbi stăruitor cu Malaiezul pe limba lui şi pe care George o şi învăţase binişor. Băştinaşului îi lucea faţa de bucurie şi făgăduia să-şi pună la curent prietenii cu cele ce se pregăteau :

   — Să sperăm că e cel din urmă prânz de pe insulă, zise apoi Hess îngândurat şi se uită cu silă la o bucată de carne friptă de vânat din faţa lui. Dacă nu mă îndemna atunci piaza-rea să calc în gura lăcomiei şi să cumpăr afacerea asta cu comoara, nu pătimeam ce-am pătimit.

   — Vei avea în schimb amintirea unor întâmplări neobişnuite şi astfel de amintiri sunt singurele lucruri frumoase cu cari ne alegem la bătrâneţe, răspunse George. Dorul de aventuri dăinuieşte ascuns în adâncul sufletului fiecăruia din noi şi bine de cine a avut norocul să şi-l satisfacă. Şi-apoi, dacă reuşeşti să pui mâna pe comoară, n-ai de ce să te căieşti, încheie tânărul râzând.

   — Straşnic om eşti, domnule Farrow! zise cu entuziasm Hess,

tatăl dumitale poate fi mândru de aşa fecior, după cum poţi fi mândru dumneata de un astfel de tată. Fireşte că şi pe mine tot dorul de aventuri m-a mânat în lume, dar credeam că şederea mea la Tropice era de ajuns. Ceea ce mi s-a întâmplat însă acum, se cheamă o adevărată aventură. Despre dumneata am auzit atâtea vorbindu-se în tot cuprinsul Pacificului, încât încep să cred: că l-ai întrecut pe tatăl dumitale. N-ai idee. ce bine îmi pare că am avut prilejul să trec împreună cu dumneata printr-o astfel de întâmplare.

   — Stai că n-am isprăvit încă. Primejdia adevărată vine de- acum încolo, răspunse George, zâmbind. Şi-apoi, nu se ştie dacă vom reuşi să scăpăm de-aici. Despre o amintire frumoasă nu poate fi vorba decât după ce te vei vedea, împreună cu domnul Martens, comoara şi cei şase Malaiezi ai d-voastră la Makassar, Acum să mâncăm şi să dormim puţin, vom avea nevoie mai pe urmă de toată tăria nervilor şi forţelor noastre trupeşti.

   Perspectiva eliberării apropiate le trezise o poftă de mâncare straşnică la amândoi. Reuşiră chiar să aţipească, niţel după masă.

   Îi trezi doctorul Mors care zise intrând pe uşă:

   — La drum, domnilor! În curând va suna ceasul libertăţii şi vă veţi lua răsplata. Unde e harta, tinere Farrow?

   — Ai luat-o cu dumneata, răspunse George cu un aer nevinovat. Dar nu face nimic dacă ai uitat-o acasă, mi-am memorat eu bine golful unde e îngropată comoara. Hai că te duc eu dea dreptul acolo.

   Înfrigurarea bolnavă în care se afla doctorul cu gândul că va avea peste puţin mult dorita comoară îl zăpăcise într-atât încât nici nu-şi mai aducea aminte dacă luase sau nu cu el harta. George avea însă nevoie de ea ca să poată ridica mai târziu comoara. Îşi memorase într-adevăr locul unde spusese el că se găseşte îngropată aceasta şi al cărui semn făcut chiar de mâna lui îl arătase doctorului. Cu simţul lui de orientare care părea să fie ceva înnăscut în el, indică doctorului, când ieşiră din colibă, în ce direcţie s-o ia şi-l întrebă dacă există vreo potecă într-acolo.

   Mors se gândi câteva momente, pe urmă răspunse:

   — Da, poteca pe care o ştiu eu face ce-i drept un mic ocol spre miază-noapte, dar putem ajunge într-o jumătate de ceas la coasta de nord. Nu ştiu însă sigur dacă răspunde într-adevăr la golful însemnat pe hartă.

   — Vom vedea noi. Sper că peste un ceas vom fi dat de comoară, strigă cu un entuziasm prefăcut tânărul.

   Perspectiva aceasta îl făcu pe doctor să uite orice prevedere

căci răspunse imediat:

   — Să mergem, domnilor. Să luăm şi pe malaiezi cu noi.

   Porni grăbit spre desişul dinspre miazănoapte urmat de George, Hess şi cei şase malaiezi. George întoarse odată capul şi văzu cu bucurie pe pitici uitându-se miraţi după ei. În înfrigurarea care-l stăpânea, doctorul uitase să le dea instrucţiuni.

   Pentru planul îndrăzneţ al tânărului, neglijenţa aceasta a lui Mors era de mare folos. Nu ştia dacă submarinul se mai aţinea pe coasta de nord a insulei, dacă se mai afla la golful pe care-l însemnase el pe hartă. Dar deoarece doctorul Mors vorbise acolo cu tatăl său, era de aşteptat că tot acolo era şi acum.

   Se gândi apoi că Mors va fi pus desigur santinele pe mal care să urmărească mişcările submarinului. Aşadar, fuga tot primejdioasă rămânea, căci piticii vor slobozi imediat săgeţile lor afurisite înainte de-a avea tovarăşii lui vreme să-i sară in ajutor.

   Deodată doctorul Mors se opri în loc şi ascultă. Dinspre miazănoapte se auzeau strigătele ciudate ale piticilor cari se îndepărtară însă destul de repede spre răsărit.

   — Auzi? zise Mors lui George. Astea sunt santinelele mele. Tatăl dumitale se îndreaptă acum cu submarinul într-acolo. Nare decât să debarce dacă are poftă, va fi însă întâmpinat de săgeţile piticilor.

   George îşi pierdu un moment cumpătul. Ce era de făcut? Planul lui cădea baltă dacă tatăl său plecase de la nord spre sud, pe când toate speranţele lui erau că-l va găsi acolo. Ţipetele piticilor se auziră iar, de astă dată cu o altă intonaţie şi foarte repezi. Mors ascultă niţel, pe urmă zise zâmbind:

   — Aha, ştiu ce s-a întâmplat. Submarinul s-a lăsat la fund şi piticii sau speriat neştiind ce să creadă. Totuşi, nu se mişcă de la posturile lor, aşa că tatăl dumitale nu poate debarca, după cum plănuise, probabil.

   George de abia îşi putu stăpâni o exclamaţie de bucurie ca să nu deştepte bănuielile doctorului. Ghicea că era o manevră a căpitanului ca să inducă în eroare pe pitici. Îşi cunoştea el prea bine feciorul ca să nu ştie că acesta va face tot ce-i va sta în putinţă, ca să se pună în legătură cu el, ceea ce nu se putea decât rămânând în partea de nord a insulei unde vorbise cu doctorul cel misterios.

   Mors dădu de câteva ori din cap mulţumit, apoi păşi mai departe. De astă dată George îl urma cu inima uşoară. Era aproape sigur că santinelele vor fi alergat spre coasta de răsărit unde se aşteptau să vadă ivindu-se iar submarinul.

   Cărarea cotea acum spre nord şi în pădure domnea o linişte adâncă. Mors se uita din când în când spre vârfurile copacilor şi zise în cele din urmă clătinând nemulţumit capul:

   — Au alergat toţi la ţărm şi n-ar fi trebuit s-o facă. Nu face nimic, au să fie ei cu ochii în patru şi aşa.

   După un sfert de ceas ajunseră la coasta de nord a insulei. Doctorul păru deodată-neliniştit. De abia acum îşi dădea el seama că se afla singur cu şase prizonieri. Dacă nu se găsea nici-un pitic pe-aproape, atunci nu i-ar fi ajutat la nimic revolverul pe care-l mângâia mereu dinadins ca să-l vadă ceilalţi.

   — George aruncă o privire spre mare. Se aflau, nu la o limbă de pământ, ci la un loc al coastei unde submarinului i-ar fi fost cu neputinţă să acosteze.

   — Trebuie să ne ducem mai spre vest, zise el, acolo e golful. S-o luăm pe mal şi vom ajunge lesne la el.

   Şi fără să-l mai ia in seamă pe doctor, porni singur înainte, ca şi când nu mai avea răbdare să-l aştepte pe ceilalţi. Aceasta îl linişti pe Mors, care se uitase cam îngrijorat în jurul său. Păşea acum în urma lui George cu speranţa că în curând va da de comoara mult visată.

   Dădură în sfârşit de o limbă mare de pământ, ale cărei margini de coral cădeau vertical în mare şi unde era posibilă o debarcare.

   — Aici, domnule doctor, strigă George, trebuie să fie golful însemnat pe hartă. Stai puţin, cred că acolo unde se îndeasă stâncile acelea între tufe. Ce-ar fi să ne uităm?

   — Da, strigă cu înfrigurare Mors. Cred că ai dreptate, domnule Farrow. Golful pare să fie un bun loc de debarcare. Poate că omul care a ascuns comoara de frica piraţilor n-a mai avut vreme să intre mai afund în insulă şi de aceea a ales tocmai locul ăsta...

   George răsuflă uşurat tocmai în clipa aceea zărise periscopul „Dox"-ului, care răsărise la capătul golfului şi se apropia încet de ţărm. Sosise în sfârşit momentul, căci piticii erau cu toţii adunaţi în partea de răsărit a insulei, unde aşteptau să iasă submarinul la suprafaţă. Doctorul Mors se îndreptase în grabă spre grupul de stânci, aşa că George putu face un semn cu mâna spre

   „Dox", ştiind că tatăl său pândeşte din turn şi-l va fi văzut cu siguranţă. Aşa şi era, căci acum „Dox"-ul venea direct spre ei.

   George mai arătă printr-un semnal că aici coasta se lasă vertical în apă şi că vasul se poate apropia până la mal, apoi se apropie de Mors, care se căznea să smulgă un bolovan mare din loc, şi-i zise:

   — Stai să te ajut şi eu, domnule doctor. Cred că nu m-am

înşelat şi am dat, în sfârşit de comoară, aşa că astă seară voi fi liber. Să sperăm că tata nu va încerca o debarcare pe coasta de răsărit şi va aştepta cu răbdare până mă voi întoarce.

   Doctorul se ridică gâfâind, căci bolovanul nu se clintea. Se uită clătinând capul la enormul bloc de coral, apoi strigă:

   — Presupunerile dumitale, domnule Farrow, par să se adeverească. Sub bolovanul ăsta trebuie să fie comoara Să ne încordăm puterile şi s-o scoatem la lumină.

   — Nu mai e nevoie, răspunse George cu sânge rece. Te-am tras pe sfoară, doctore Mors. Eu însumi am însemnat locul ăsta pe hartă, fiindcă eram sigur că-l voi găsi pe tata cu submarinul aici, după cum vezi.

   În timp ce vorbea tânărul smulse revolverul de la brâul doctorului şi-l îndreptă spre el. Mors rămase cu ochii holbaţi când văzu în imediata apropiere a ţărmului turnul submarinului răsărind din apă. Oblonul se ridică brusc, căpitanul Farrow sări pe punte şi după el năvăliră toţi cei care se aflau pe „Dox".

   Doctorul Mors aruncă tânărului o privire in care se putea citi dezamăgirea şi mâhnirea în aceiaşi timp, îşi lăsă capul în piept şi murmură:

   — Aşadar, comoara rămâne îngropată pe veci în pământ. Zadarnică mi-a fost truda, zadarnice speranţele... Da, domnule Farrow, ai fost mai tare ca mine. Nu degeaba eşti admirat de o lume întreagă. Dar nu, nu mă dau încă bătut, făcu el apoi dârz, voi căuta mai departe şi tot o voi găsi. Acum pleacă..., du-te cu ai dumitale, să nu mai încerci să calci însă pe insulă, dacă vrei să nu te dau pe mâna piticilor mei.

   — Stai, strigă George, când Mors vru să dispară în desiş. Regret din suflet că sunt silit să te ameninţ cu propria dumitale armă dar te rog să rămâi pe loc, altminteri trag.

   Mors râse batjocoritor şi răspunse:

   — Revolverul nu e încărcat, tinere. Te sfătuiesc să pleci acum şi să nu te mai prind pe aici, că n-o să mai scapi, crede-mă.

   În clipa următoare, pieri în pădure. George n-avea defel poftă să se ia după el. Deocamdată se grăbea să se îndepărteze cât mai curând de săgeţile otrăvite ale piticilor. Dintr-o săritură fu pe puntea submarinului. Hess şi cei şase malaiezi săriră şi ei în urma lui şi vasul pomi imediat

   În câteva cuvinte, tânărul le povesti căpitanului şi celorlalţi cele întâmplate şi încheie:

   — Nu încape nici-o îndoială că am descoperit taina hărţii şi pot găsi cu siguranţă locul unde e îngropată comoara, trebuie

neapărat s-o ridicăm, altminteri ne-a fost drumul degeaba.

   Tăie acum cu băgare de seamă desenul cel mic care reproducea exact pe cel mare şi îl aşeză peste el cu găurile exact unele peste altele. Ţinu apoi pergamentul în dreptul luminii, şi după câteva momente striga cu bucurie:

   — Am avut dreptate. Locul unde e ascunsă comoara se află în partea de răsărit a insulei. Şi-acum, domnilor, se adresă ei lui Martens şi Hess, la noapte o dezgropăm.

   — Nu, domnule Farrow, răspunse cu însufleţire Hess. S-o lăsăm acolo unde e... Pentru ce ne-am expune din nou unei primejdii din care de-abia am scăpat? Mai bine ne lăsăm păgubaşi.

   — Eu, în orice caz, trebuie să mă mai întorc o dată pe insulă, spuse George foarte calm. Mi-a rămas pumnalul dăruit de Sanja şi vreau să-l iau înapoi. Petre şi Kard au să vină cu mine.

   În timp ce se întuneca, Mors se afla tocmai în partea de sud a insulei, ca să-şi inspecteze santinelele. Piticii păreau însă mai puţin ascultători ca până atunci. Cu mare greutate reuşi să-l facă să rămână la posturile lor. Doctorul se întoarse apoi nemulţumit în coliba lui. Simţea că-şi pierduse autoritatea asupra supuşilor săi. Piticii care stăteau cocoţaţi în vârfurile copacilor şi se uitau spre mare, deveniră deodată neliniştiţi. Apa se agita fără să se vadă nimic la suprafaţă. Deodată scoaseră ţipete de spaimă, care trecură din copac în copac. Ca o turmă de maimuţe înfricoşate de apropierea unui leopard, săreau micile făpturi omeneşti din cracă- n cracă scoţând strigătele lor de alarmă, ceea ce mărea şi mai mult panica. Din apă se iviră deodată trei făpturi diforme. Erau George, Petre şi Kard în costumele lor de scafandri, care se apropiau de mal. George prevăzuse că, la vederea lor, piticii o vor lua îngroziţi la fugă. După ce scoase capul afară din apă, tânărul deschise repede masca de sticlă din dreptul feţei. Auzi atunci cu bucurie ţipetele de spaimă ale piticilor care se pierdeau spre interiorul insulei. Ieşi apoi liniştit pe ţărm cu tovarăşii săi şi scoase un răcnet prelung ca al crocodililor. Era semnalul pentru căpitanul Farrow că vicleşugul reuşise şi că submarinul se putea apropia de golf. Cei trei scufundători se dezbrăcată repede de hainele acelea grele şi toţi cei de pe „Dox" săriră de pe punte pe mal şi alergară după ei la locul însemnat pe hartă.

   Se afla aici un mic luminiş în mijlocul desişului. Începură să sape cu înfrigurare şi în curând dădură de nişte lăzi grele şi de nişte saci de piele, pe care li scoaseră afară din pământ.

   George îi lăsă pe ceilalţi să încarce lăzile şi sacii pe submarin şi

pomi cu Petre şi Kard spre interiorul insulei. Trebuia cu orice preţ să-şi ia înapoi pumnalul Sanjei. De pretutindeni se auzeau ţipetele înspăimântate ale piticilor, dar nu se mai temeau acum de ei.

   Ajunseră în sfârşit la luminişul unde era coliba doctorului, în jurul căreia păzeau câţiva pitici. La vederea lor, începură să ţipe îngroziţi şt o luară la fugă. George se repezi în salturi mari, urmat de tovarăşii săi, spre colibă. Nu se putea ca ţipetele lor să nu fi atras atenţia lui Mors. Şi într-adevăr, când George fu numai la trei paşi de ea, uşa se smuci cu putere şi doctorul apăru în prag. Părea acum ca nebunia lui izbucnise cu furie. Văzând staţiile acelea ciudate, scoase un răcnet înfiorător şi pieri pe după colibă. Ideea lui fixă era că trebuia să rămână neapărat pe insulă ca să descopere comoara. George se repezi in casă, văzu la lumina lămpii armele lui pe masă, le luă în grabă, apoi ieşi afară şi le făcu semn tovarăşilor să-l urmeze.

   În goană se întoarseră cu toţii la locul unde-i lăsaseră pe ceilalţi. Comoara nu mai era acolo, fusese transportată pe submarin în lipsa lor. De-abia când se văzură în siguranţă pe puntea „Dox"-ului, răsuflară uşuraţi.

   Martens a fost recunoscut nevinovat. Iar Hess se alesese cu o afacere strălucită. Comoara pe care şi-o câştigase cu mari încercări era într-adevăr foarte preţioasă, atât pentru ei, cât şi pentru tovarăşul său Martens. Drept recunoştinţă, dădură fiecăruia de pe bord câte un dar, vase de aur sau idoli de aur şi argint, împodobiţi cu pietre scumpe, căci fără ajutorul lui Farrow şi al camarazilor săi, dar mai ales al lui George, n-ar fi reuşit să scape cu viaţă din ghearele lui Mors şi ale piticilor săi. Peste noapte, căpitanul Farrow îi transportă la Makassar şi-i debarcă pe uscat într-un loc mai ferit.

SFÂRŞIT

Volumul 22

DIN SUMATRA

     O DRAMĂ ÎN LARGUL MĂRII

      PARE SĂ FIE O BARCĂ RĂSTURNATĂ, zise Rindow care se uita cu atenţie spre sud, prin lentilele tari ale ocheanului său. Ba mai văd, dacă nu mă înşel şi doi oameni pe ea. Să ne grăbim să le venim în ajutor, rechinii sunt foarte lacomi şi iuţi prin părţile acestea.

   — A, uite, colo, în depărtare, la sud, se vede o corabie alunecând cu repeziciune pe valuri. E mai aproape de barcă şi va fi văzut-o înaintea noastră, strigă George care privea şi el prin ocheanul său.

   — Atunci să ne ţinem noi la o parte, ba mai mult: n-ar fi rău să ne scufundăm. E mai bine să nu fim văzuţi, zise căpitanul oarecum îngrijorat.

   Coborând scăriţa, George închise oblonul greu de fier al turnului şi submarinul se lăsă în apă. Farrow se aşeză la periscop. Vasul se îndreptă în direcţia unde văzuseră barca răsturnată, la vreo două mii de metri, plutind pe marea prea puţin agitată.

   Corabia se şi apropiase de barcă şi Farrow văzu că pe ea se aflau într-adevăr doi inşi care făceau semne disperate spre corabie.

   Dădu ordin ca submarinul să reducă viteza, deşi n-avea să se teamă că periscopul va putea fi zărit, când spuma valurilor îl ascundea destul de bine. Dar îşi zicea că nu strică să fie prevăzător. Nu se ştie dacă nu e vreun vas francez şi aceştia îi cam purtau pică de când un distrugător de-al lor, care-l urmărea, se izbise de stânci şi se scufundase.

   Era acum la vreo mie de metri de barca răsturnată, pe când corabia cu pânze numai la cincizeci. Farrow văzu acum desluşit că una din persoanele de pe barcă era o femeie.

   Submarinul se afla de-abia la nouă sute de metri de barcă în timp ce corabia şi ajunsese lângă ea. Spre bucuria lui Farrow, cei de pe corabie aruncară o frânghie, de care femeia se încleşta cu disperare. Fu ridicată în sus spre corabie, dar când fu numai la patru metri de punte şi cineva de pe bord întindea mâinile s-o

apuce, un rechin enorm se ivi din apă.

   Drept e, că nu o mai putea ajunge, dar primejdia pentru naufragiaţi era tot atât de mare, căci rechinii sunt foarte lacomi şi nu renunţă uşor la o pradă. Dacă femeia se speria şi scăpa frânghia din mâini? Omul de pe corabie o prinse repede şi cu o smucitură o trecu peste parapet .

   Se petrecu atunci ceva care-l făcu pe Farrow să se cutremure. Individul care o ridicase pe femeie o împinse cu atâta violenţă încolo, încât nenorocita se poticni şi căzu drept în braţele altuia care pieri cu ea înlăuntrul corăbiei.

   Naufragiatul se ridicase în picioare pe barca răsturnată şi-l ameninţă cu pumnii pe cel de pe puntea bricului, care râse batjocoritor, apoi motorul bricului începu să duduie şi valurile stârnite în junii lui erau cât pe aici să acopere barca şi s-o dea la fund. După câteva clipe, bricul viră scurt şi porni cu iuţeală spre sud.

   — Asta e o adevărată crimă! strigă Farrow indignat Au salvat numai femeia şi pe bărbat l-au lăsat pradă rechinilor. Trebuie să-l alergăm în ajutori

   — Ce mârşăvie! făcu Rindow cu ciudă. Să scapi un naufragiat şi să-l laşi pe celălalt pradă unei morţi atât de grozave. Ăştia de pe bric sunt nişte fiare, nu oameni. Ce zici, domnule căpitan, nu eşti de părere să ne luăm după el şi să o smulgem pe femeie din ghearele lor?

   — Fireşte, dar după ce vom afla de la naufragiat cine şi ce e. Poate că şi el e tot un criminal, care a răpit-o pe femeie şi a fost urmărit de al ei ca să-l pedepsească. Imposibil nu e. A, rechinii au turbat de tot... dau năvală tot mai aprig spre barca răsturnată. Să sperăm că vom ajunge la timp pentru a-l salva pe nenorocitul acela din primejdia grozavă în care se află.

   Căpitanul dădu ordin ca submarinul să sa ridice la suprafaţă nădăjduind că la vederea lui rechinii se vor împrăştia. La cincizeci de metri de barcă turnul vasului ieşi deasupra apei şi George se repezi să deschidă chepengul.

   Când fu afară, ÎI văzu pe naufragiat întorcând capul. Era un om mai în vârstă, cu barbă albă, încâlcită. Cum zări submarinul, scoase un strigăt de bucurie. Făcu o mişcare bruscă, încercând să se ridice, dar piciorul stâng îl alunecă şi atinse apa, în aceeaşi clipă, un rechin se repezi spre el, bătrânul răcni îngrozit şi se trase până la jumătatea trupului pe fundul bărcii.

   George văzu înfiorat cum scândurile de la pupa bărcii se înroşiră de sânge. Oricât de fulgerătoare fusese mişcarea rechinului, ajunsese totuşi ca să-l smulgă nenorocitului talpa piciorului.

   Când George auzise de la tatăl său că rechinii sunt gata să-l sfâşie pe naufragiat, îşi luase imediat puşca lui grea şi acum trăgea cu furie în monştrii aceia grozavi care mişunau în jurul bărcii. Nimeri pe vreo câţiva din ei, care o luară la goană cu pielea găurită de gloanţe. Ceilalţi, înspăimântaţi, o luară şi ei la fugă şi în curând nu mai rămase nici-unul din ei.

   În vremea asta, submarinul ajunsese lângă barcă. Petre sări din turn, alergă la parapet, se aplecă şi-l trase în sus pe naufragiatul leşinat.

   — Du-l repede la infirmerie, sper să-l salvez, strigă doctorul Bertram, pe care George îl puse în câteva cuvinte la curent cu cele întâmplate.

   Pe când Petre coborî în submarin cu rănitul, George examină barca. O ridică niţel şi citi pe unul din flancuri numele "Maja" şi portul de plecare „Padang". Aşadar, bricul căreia îi aparţinuse barca asta de salvare era din Padang, Sumatra. Într-acolo se îndreptase şi cealaltă corabie care o salvase, ce-i drept, pe femeie, lăsând însă pe nenorocitul bătrân pradă unei morţi cumplite.

   Căpitanul Farrow privea cu încordare spre sud. Bricul de-abia se mai zărea ca un punct în depărtare. Era hotărât să o salveze pe femeie, dar trebuia mai întâi ca doctorul să-l panseze pe rănit, ca să poată afla de la el drama -sau mai bine zis prologul dramei -care se petrecuse cu câteva minute mai înainte sub ochii săi.

   Deocamdată, dădu viteză vasului, ca să nu piardă din ochi bricul, fără să se apropie însă de el, ca să nu ştie cei de pe bordul lui că-l salvase pe bătrân şi că îi urmărea.

   Băgă în curând de seamă că bricul trebuia să aibă nişte motoare straşnice, deoarece alerga cu o repeziciune uimitoare. Să fi simţit că e urmărit sau căuta să o şteargă cât mai în grabă?

   Farrow se văzu silit să mărească şi el viteza electromotoarelor ca să nu-i scape. După vreun sfert de ceas, doctorul Bertram trimise să i se spună căpitanului că rănitul s-a trezit din leşin şi e gata să povestească prologul dramei desfăşurate sub ochii lui. Farrow trecu comanda şi dădu instrucţiuni primului său ofiţer Rindow să nu slăbească din ochi bricul, dar nici să nu încerce să se apropie de el, după care se duse cu George în infirmeria submarinului.

   Naufragiatul, palid ca un mort, zăcea într-unui din hamacuri. Chipul i se înseninase însă sub influenţa injecţiei cu morfină pe

care i-o făcuse doctorul Bertram.

   — Povesteşte-mi, te rog, ce s-a întâmplat şi de ce a salvat bricul numai pe femeie şi nu şi pe dumneata? îl întrebă Farrow grav.

   Bătrânul se uită câteva clipe ţintă la căpitan, părând că-l citeşte pe faţă bănuiala pe care o credea probabil îndreptăţită, căci băgă cu anevoie mâna sub cămaşă şi scoase o pungă de muşama pe care o avea atârnată de un şiret la gât.

   — Presupun că dumneata eşti vestitul căpitan Farrow, domnule, zise el desfăcând punga, şi-mi pare rău că ne cunoaştem în împrejurări atât de tragice. Poftim paşaportul meu. Sunt Jasp van Merck, proprietarul şi comandantul bricului „Maja" care s-a scufundat noaptea trecută. În barca pe care mă salvasem era şi nepoata mea, Maja van Merck, unica fiică a decedatului meu frate şi al cărei nume îl purta bricul. Văd că ai oarecare bănuială asupra persoanei mele, domnule căpitan, dar sper că acum s-a risipit şi aş fi fericit dacă mi-ai da o mână de ajutor să-mi salvez nepoata din ghearele temutului Johnny din Sumatra -poate că vei fi auzit şi dumneata de el?

   — Cum să nu! făcu uluit Farrow. Se zice că ar fi cel mai grozav pirat din Oceanul Pacific, dar, cu toată osteneala pe care şi-o dau autorităţile, n-a fost chip să-l prindă până acum. Aşadar, el a răpit-o pe nepoata dumitale şi te-a lăsat pradă rechinilor. Atunci, zvonurile despre cruzimea lui sunt întemeiate.

   —Ai văzut şi dumneata. Sumatra-Johnny, cum i se zice, trece peste cadavre şi nu ştie ce e mila

   — Ai avut nişte raporturi mai directe cu el, care i-au aţâţat ura împotriva dumitale?

   — Da. A cerut-o pe nepoata mea de nevastă şi bineînţeles, l-am refuzat . Îi va fi fost poate dragă fata căci şi indivizi ca el pot iubi într-o oarecare măsură, principalul cererii lui e însă o taină mare, care a rămas de pe urma răposatului meu frate. E vorba de nişte valori foarte importante, despre care nu ştiu cum a aflat Sumatra-Johnny. Acum o săptămână, primind o încărcătură pentru Makassar, m-am pomenit cu cererea nepoatei mele în căsătorie, pe care am respins-o cu indignare. Să fi bănuit eu ce are să urmeze, aş fi procedat-cu mai multă diplomaţie.

   — Vrei să spui că scufundarea vasului dumitale i se datorează tot lui? întrebă Farrow, nevenindu-i să creadă.

   — Da, domnule Farrow, aşa e, răspunse convins olandezul. A pus el singur, sau vreun om de-al lui, o maşină infernală în cala bricului şi m-a urmărit apoi, căci ştiu foarte bine că n-avea nimic de transportat la Celebes. Exact la patruzeci şi opt de ore de la plecare, maşina a făcut explozie. Bricul meu s-a scufundat repede -probabil că toată cala de la proră a fost sfărâmată. Mai mult încă: deteriorase toate bărcile mele de salvare, în afară de două, care au fost luate cu asalt de marinari, care erau ca turbaţi şi răcneau cât puteau că nenorocirea se întâmplase din pricina mea, aşa că n-aveam decât să ne descurcăm cum vom putea, eu şi fata

   Am lăsat repede la apă una din bărcile găurite de pirat şi am sărit cu Maja în ea Bine am făcut, căci după câteva clipe bricul s-a dus la fund. Sunt încredinţat că acest Johnny mi-a ademenit şi echipajul, judecând după atitudinea marinarilor mei. Barca noastră s-a umplut repede cu apă, deşi ne căzneam să o deşertăm mereu, până ce, în cele din urmă, s-a răsturnat şi ne-am ţinut cu mare greu pe fundul ei. După câtva timp, am zărit un bric care părea că vrea să ne vină în ajutor. Era însă Johnny, care mi-a smuls fata de lângă mine şi apoi s-a îndepărtat, strigându-mi câteva cuvinte batjocoritoare. Ce s-a mai întâmplat, ştii şi dumneata .

   — Bine, zise Farrow calm, vom urmări bricul acestui Sumatra-Johnny şi-ţi vom salva nepoata. Te poţi încrede în cuvântul meu, domnule van Merck. .

   Vasul meu aleargă foarte repede, însă n-aş vrea să-l atac pe pirat la lumină, deoarece ar fi în stare să ascundă fata undeva sau s-o facă să dispară pur şi simplu. Trebuie deci s-aşteptăm până ce se va întuneca. Fii sigur că o să-l facem noi să ispăşească suferinţele pe care ţi le-a pricinuit. Ai dureri mari?

   — Aşa şi-aşa, domnule Farrow. Doctorul dv. mi-a făcut o injecţie cu morfină şi mi le-a mai alinat puţin. Voi încerca acum să aţipesc niţel, întâmplările de peste noapte şi pierderea piciorului sunt lucruri prea serioase pentru un om la vârsta mea. Şi-apoi, mi se pare că temperatura mi s-a ridicat şi încep frigurile. Johnny din Sumatra, fii blestemat!

   Bătrânul închise ochii şi murmură cuvinte neînţelese. Doctorul Bertram le făcu semn căpitanului şi lui George să iasă.

   — E acest Sumatra-Johnny un om atât de rău? îl întrebă tânărul pe tatăl său, pe când urcau scăriţa turnului. Dacă e într-adevăr aşa, atunci o să fie cam greu s-o scăpăm pe fată din ghearele lui. După cum spuneai tu adineauri, când ne-o vedea e în stare s-o arunce peste bord. Legată într-un sac, cu un bolovan înăuntru se duce de-a dreptul la fund şi atunci biata fată e pierdută. Nu putem dovedi nimic împotriva lui, căci îşi va pune oamenii să jure că habar n-au de fată. Mai mult încă: te pomeneşti că-l învinuieşte pe bătrânul Merck de calomnie sau că a aiurat din pricina febrei pe care i-a pricinuit-o rana.

   — Ba ar fi chiar în stare să spună că Merck şi-a înecat dinadins vasul, ca să pună mâna pe suma cu care a fost asigurat. Dragul meu, avem de-a face cu un om foarte primejdios. Acest Sumatra-Johnny e unul dintre cei mai mari bandiţi ai mărilor din câţi se cunosc. A reuşit totuşi să se spele de orice bănuială şi i-a urmărit pe urmă pe cei care l-au denunţat până în pânzele albe. Aproape că nu mai cutează nimeni să ridice vreo acuzaţie împotriva lui.

   — Atunci am face într-adevăr o faptă bună, dacă am putea să-l dăm pe mâna justiţiei. Ţi-ai făcut vreun plan cum să salvăm fata?

   — Nu încă şi nici nu ştiu care ar putea fi. Ce vom avea de făcut, ne vor dicta împrejurările. În nici-un caz nu putem întreprinde nimic până ce nu se va întuneca. Deocamdată, vom căuta să ajungem până atunci -cu viteza de acum -la grupurile de insule Arend şi Solombo, adică între ele, şi acolo să observăm situaţia în care se găseşte bricul lui Sumatra-Johnny: numai după aceea vom putea lua o hotărâre.

   — O, avem deci tot timpul să chibzuim ce e de făcut ca s-o eliberăm pe biata fată, zise George, care cerceta marea cu ocheanul.

   — Aha, coteşte spre sud-vest, urmă el. Ia într-adevăr direcţia insulelor despre care vorbeai tu. Dealtminteri, pe acolo trebuie să treacă pentru a ieşi în drumul navigabil al Sundei, dintre Sumatra şi Java. Să ne fi văzut, de zoreşte aşa?

   — Ai auzit şi tu, răspunsa Farrow, că persoana acestei Maja van Merck e în legătura cu o mare avere pe care banditul se va grăbi, fireşte, să pună cât mai repede mâna. Tare mă tem, dragul meu, că nu o să ne vedem aşa de curând pe „Insula Odihnei". De câte ori hotărâm să ne ducem acolo, survine ceva care ne tot face să amânăm întoarcerea.

   — Rindow, i se adresă el ofiţerului, care urca scara spre turn, am aflat adineauri o altă nelegiuire de-a lui Johnny, care nu e mai prejos de cele de până acum.

   Primul ofiţer fu şi el foarte indignat când căpitanul îi povesti despre ce e vorba, însă, ca şi Farrow, era de părere că nu se poate întreprinde nimic în cursul zilei.

   — Van Merck nu minte şi l-aş fi crezut chiar dacă nu-mi arăta acte de identitate, urmă căpitanul. Poate că reuşim de data asta să-l venim de hac acestui ticălos de Johnny. Ar fi şi timpul. Cred că nu puţini ne-ar fi recunoscători să-l ştie la „răcoare".

   — Cu siguranţă, domnule căpitan. Dacă reuşim să-l înlăturăm, am curăţat tot Oceanul Pacific de o mare pacoste. Numai că Johnny din Sumatra e foarte şiret şi un om fără scrupule, cu el nu e de glumit. Cea mai mică greşeală a noastră, şi fata e pierduta. Ce-ţi mai spun eu, că ştii şi dumneata tot aşa de bine ca mine, domnule căpitan. Mă gândesc dacă n-ar fi nimerit să-i trântim o torpilă în proră. În zăpăceala care se va isca pe bord, putem ieşi repede la suprafaţă ca să luăm fata.

   — Aşa ar fi dragul meu, dar uiţi că o expunem la aceeaşi primejdie ca pe oamenii de pe bric. Şi-apoi, nu ştim dacă nu e închisă în vreo încăpere de la proră şi nici dacă Johnny nu va căuta s-o salveze în momentul în care vasul se va duce la fund. Cunoaşte el prea bine efectul unei torpile, ba am auzit că, pe timpul războiului, bricul a fost de două ori torpilat şi-şi va închipui că l-am atacat numai cu scopul de a-i smulge fata din gheare. În cazul cel mai bun o va lua cu el într-una din bărcile de salvare.

   — Ai dreptate, domnule căpitan, făcu Rindow cu ciudă. Din partea asta nu e nimic de făcut. Nu mai încape îndoială că pişicherul ăla o să simtă numaidecât despre ce e vorba . Hm... atunci să-l lăsăm s-ajungă la Sumatra. Pe uscat n-o să-l fie atât de lesne s-o facă să dispară.

   — Pentru noi va fi însă şi mai greu să-l urmărim, aş putea spune chiar imposibil, zise grav Farrow. Lui îi e îngăduit să ancoreze în Padang oricând vrea, pe când noi nu o putem face decât într-ascuns şi numai noaptea. După cum vezi, dragă Rindow, nu e chiar atât de lesne pe cât crezi. Deocamdată Johnny e mai tare ca noi şi nu-i putem face nimic. Sper însă că vom reuşi să ne furişăm pe întuneric până la ei. Când va ajunge între cele două grupuri de insule, va fi silit să navigheze cu mare băgare de seamă, deci cât mai încet. Poate că ne vom putea apropia atunci de bric şi-i vom ciocni vasul.

   — Hm..., nici aşa nu a bine. Parcă tot mai nimerit ar fi să-l lăsăm s-ajungă la Padang. Nu poate debarca fata decât pe întuneric şi In vremea asta putem să dăm năvală pe bord şi să-l luăm prin surprindere. Acolo, nu o poate dosi atât de uşor, căci o să fie şi el nevoit să nu atragă atenţia printr-o eventuală luptă făţişă.

   — Nu ştiu nici eu ce să zic. Trebuie să chibzuim bine ce e de făcut şi să aşteptăm un moment prielnic. Aha! Mi se pare că se vede dinspre Sud înaintând un distrugător, ia să ne lăsăm noi mai bine la fund.

   URMĂRIREA BRICULUI.

   CĂPITANUL VĂZUSE BINE. Norul gros de fum care se ivise spre Sud şi care se apropia cu repeziciune era într-adevăr de la un distrugător, care înainta cu mare iuţeală. Farrow dădu comanda ca submarinul să se lase în apă, ceea ce se şi făcu imediat.

   Negreşit că „Dox"-ul îşi micşorase viteza şi astfel Johnny, al cărui bric avea posibilitatea să-şi urmeze cursul dinainte, se depărtă simţitor şi în curând pieri din raza vederii lor. La îngrijorarea pe care şi-o exprimă George, Farrow răspunse:

   — Nu face nimic, ştim doar că se duce la Padang, aşa că-l vom găsi acolo cu siguranţă. Am şi luat hotărârea, dacă îl pierdem din ochi, ca în cele două nopţi, pe care le mai avem de făcut până la Padang, să ne servim de compresoare, aşa că vom fi ajuns înaintea lui în rada portului şi-l putem aştepta în linişte.

   — Va fi şi aşa destul de greu, dacă soseşte şi el pe întuneric, făcu Rindow îngrijorat. Cum să-l găseşti? Îşi va fi având cu siguranţă vreun loc tăinuit unde acostează. Şi-apoi trebuie să fim cu mare băgare de seamă ca să nu fim zăriţi de cineva.

   — Poate că ne dă bătrânul van Merck vreo informaţie despre taina prin care se poate îmbogăţi nepoata sa. În cazul cel mai rău, s-ar putea să dăm de ea tocmai acolo. Eu sper însă că vom ajunge bricul încă în cursul drumului. După ce va trece distrugătorul -e englezesc, din câte am putut vedea -ieşim iar la suprafaţă şi pornim cu ajutorul compresoarelor. Exclus ca să n-ajungem atunci bricul. A, dar asta ce-o mai fi? Distrugătorul ne taie calea... se învârtesc încoace şi încolo... parcă ne-ar căuta pe noi. Ciudat, foarte ciudat...

   — Domnule căpitan, să ştii că ticălosul ăsta de Johnny ne-a zărit şi a expediat o radiogramă arătând unde putem fi găsiţi. Nu mai încape îndoială că distrugătorul a pornit imediat în căutarea noastră.

   — Da, aşa trebuie să fie, dragă Rindow, încuviinţă Farrow îngrijorat. E însă cât se poate de neplăcut pentru noi. Probabil că Johnny are lentile foarte tari, cu care vede mai bine ca noi. Cât pentru distrugător, n-are decât sa ne caute, de găsit tot nu o să ne găsească. Ceea ce mă îngrijorează pe mine, e faptul că Johnny ne-a recunoscut. Lucrul acesta nu e de fel bun pentru biata Maja van Merck. Piratul ştie că vom întrebuinţa toate mijloacele ca să-l smulgem prada din mână. Cu siguranţă că a văzut cum l-am salvat pe bătrân, aşa că situaţia s-a înrăutăţit. Va fi cu mare băgare de seamă să nu putem pătrunde nici prin întuneric pe bordul bricului, şi chiar dacă vom izbuti, va avea el grijă ca Maja să dispară.

   — A dracului situaţie! Atunci tot ar fi bună întâia mea propunere, adică să-l pândim în Padang şi să-l atacăm în port. N-o să facă gălăgie, fii pe pace, ştie el bine ce-l aşteaptă din partea olandezilor, pe când nouă nu ne pot face altceva nimic decât cel mult să ne aresteze. Cred însă că intervenţia lui van Merck ne va scuti de asta. Şi apoi am făcut noi destule servicii olandezilor, aşa că vor închide şi ei niţel ochii.

   — A, uite că distrugătorul a cotit-o iar, zise Farrow, care nu slăbea vasul din ochi. E la cel mult cincizeci de metri înaintea noastră. Sunt de părere să tragem periscopul înăuntru. Ne aflăm în larg, aşa că nu avem să ne temem de stânci sau gherdapuri. Aşa ! Acum să ne afundăm mai adânc cu zece metri şi să-l lăsăm pe englezi să se învârtească în loc cât or pofti. Să sperăm că n-are vreun năvod după el, ceea ce ne-ar putea fi foarte primejdios în anumite împrejurări.

   — Aş fi observat, răspunse căpitanul. Dealtminteri, cred că vor încerca numai să ne descopere, căci nu ştiu încotro ne îndreptăm.

   — Numai să nu-i fi anunţat piratul că-l urmărim pe el. Englezii şi-o vor fi închipuit asta şi aşa. Ştiu că individul ăsta are de dat socoteală pentru multe şi a reuşit totuşi să scape până acum de justiţie. De aceea, nu cred că-şi vor da cu tot dinadinsul osteneala să ne prindă, dimpotrivă, vor fi chiar foarte mulţumiţi să-l venim de hac banditului. În sfârşit, vom vedea noi imediat ce-o mai fi.

   După vreo zece minute, auziră deasupra lor zgomotul elicelor distrugătorului. Se îndrepta spre Sud.

   — Când ne-am lăsat noi la fund, urma drumul contrariu, zise Farrow. Aşa. Acum s-a îndepărtat. Să mai rămânem vreun sfert de ceas sub apă, pe urmă cred că ne putem ridica.

   Când, după ce trecu sfertul de ceas, Farrow se uită afară din apă prin periscop, zări distrugătorul ca un punct mic, învârtindu-se încoace şi încolo, departe de ei. Căpitanul râse cu poftă. Era vădit că englezii reacţionaseră la radiogramă, dar nu se gândeau serios să prindă submarinul. Se mai ţinu încă o bucată de vreme sub apă, până ce distrugătorul nu se mai zări defel, apoi ieşi la suprafaţă şi puse compresoarele în funcţiune. „Dox"-ul pomi acum, ca o săgeată, după bric.

   Acesta păru însă că-şi schimbase direcţia de până acum, Farrow socoti că pierduse trei ore navigând sub apă, timp pe care trebuia să-t câştige acum neapărat

   Trecură însă cele trei ore şi nici urmă de bric în zare.

   — Cred că n-are nici-un rost să ne învârtim de colo până colo căutându-l, zise Farrow. Tot nu-i putem face nimic până ce nu se va întuneca Cum el pare să aibă însă lentile mai tari ca ale noastre, ne va vedea înainte de a-l zări noi pe el şi va anunţa distrugătorul printr-o radiogramă. Cel mai bun lucru pe care-l avem de făcut, e să ne ducem la Padang, cum am spus eu.

   —Asta e şi părerea mea încuviinţă Rindow. Căutându-l, pierdem şi mai mult timp şi tot n-am folosi nimic dacă l-am vedea. Probabil că s-a îndreptat şi el cu toată viteza spre Padang.

   George, care se uita încordat prin ochean, strigă deodată cu însufleţire:

   — Uite-l... colo... ceva mai spre nord din drumul obişnuit... aş putea să jur că e el...

   Farrow şi Rindow îşi îndreptară şi ei ocheanele într-acolo, apoi căpitanul răspunse:

   — Da dragul meu, ai dreptate, el e. A, pare-se că şi-a mai redus viteza . Vrea probabil, să vadă dacă am scăpat de englezi. Spre norocul nostru are soarele în ochi şi cu greu ne-ar putea vedea Noi să ţinem distanţa de până acum şi să nu ne apropiem prea mult.

   Farrow dădu ordin să se renunţe imediat la compresoare şi să se lase motoarele să funcţioneze mai încet. În curând, avu aceeaşi viteză cu a bricului, deşi era şi aceasta destul de mare, întrecând pe cea obişnuită a bricurilor.

   Totuşi, nu putea fi la Padang decât după patruzeci şi opt de ore. Căpitanul era sigur că nu putea fi zărit de pirat, deoarece avea soarele drept pavăză. De pe bric nu se vedea altceva nimic decât o apă sclipitoare, a cărei lumină te orbea pe când Farrow zărea desluşit punctul acela negru în bătaia soarelui.

   De la o vreme băgă de seamă că bricul îşi mărea treptat viteza Poate că se întâmplase ceva la maşini sau Johnny vruseşi să vadă dacă e urmărit de submarin.

   Aceasta din urmă trebuie să fi fost pricina dar avea de-a face cu un om ca Farrow, care învăţase toate vicleşugurile ca să scape de urmăritori, de când era mereu prigonit de fostele Puteri aliate. Se îndreptase acum şi el spre sud-vest, adică încotro erau insulele Solombo.

   La viteza cu care navigau, trebuia să treacă încă înainte de a se însera prin strâmtoarea dintre insule. Lui Farrow îi convenea, altminteri s-ar fi putut întâmpla ca piratul să se ascundă prin

întuneric pe undeva.

   Dar din ce se lăsa soarele mai mult spre Apus, din ce situaţia submarinului devenea tot mai neplăcută. Nu va trece mult şi Farrow nu va mai putea vedea bricul, în schimb ei vor vedea foarte bine submarinul. Nu stătu mult să chibzuiască şi dădu ordin să se pună iar compresoarele în funcţiune. Întrecu bricul şi acum se afla înaintea lui la aceeaşi distanţă cu care fusese în urmă. Depărtarea era, fireşte, prea mare ca să poată deosebi, chiar cu lentilele cele mai puternice, ceva pe bord. Farrow era însă sigur că multe ocheane de pe bric cercetau cu atenţie marea spre răsărit pentru a descoperi periscopul „Dox"-ului.

   Spre seară doctorul veni şi-i zise căpitanului:

   — Sper să-l pot scăpa pe olandez. Cu toată vârsta lui, e om voinic şi nu e primejdie de vreo infecţie. Rechinul i-a retezat laba piciorului cu o îndemânare de chirurg. Acum mi-am dat şi eu seama ce primejdioase sunt lighioanele astea. Îţi sfârtecă un om în câteva secunde.

   — Aşa şi e, doctore. Dar, în sfârşit, să nu mai vorbim de lucruri atât de înfiorătoare. Când crezi că va fi în stare pacientul dumitale să ne răspundă la câteva întrebări despre Sumatra. care m-ar interesa foarte mult?

   — A, crezi că vei găsi acolo pe fată, fiindcă bogăţiile acelea fantastice tot acolo trebuie să fie? De, e posibil. Altă cale n-ar fi, căci bricul nu-l poţi ataca, fireşte.

   — Exclus: Johnny din Sumatra a prins de veste că-l urmărim şi va fi văzut prin ochean că am luat pe bordul nostru pe bătrân. Mia şi trimis azi dimineaţă pe cap un distrugător englezesc, care însă s-a purtat foarte cumsecade şi ne-a lăsat în pace.

   — Ştiu, mi-a spus George când a venit să se intereseze de bolnav. Aşadar, iar o plimbare la Sumatra. Rău nu-mi pare, căci am citit undeva acum în urmă că s-ar afla pe acolo o specie de cărăbuşi foarte interesantă.

   Farrow zâmbi. Cunoştea slăbiciunea doctorului, care în cea mai grea împrejurare nu uita când era vorba de vreo gânganie rară sau vreun animal necunoscut. Să fi fost în primejdie de moarte şi uita de toate dacă ar fi văzut în faţa lui un fluture sau altă vietate interesantă.

   — Dacă vom avea timp, îţi doresc din inimă să-ţi găseşti cărăbuşul cu pricina, zise Farrow. Te-aş ruga acum să-mi spui un lucru. Vom putea transporta pe rănit pe uscat sau nu trebuie mişcat din loc?

   — De, ştiu şi eu ce să spun? Transportarea unui om bătrân atât de grav rănit e destul de primejdioasă. Ar fi bine să mai stea cel puţin o săptămână pe loc, răspunse doctorul.

   — O să vrea cu siguranţă să-l debarcăm, când va şti că ne aflăm în Padang. Dealtminteri, ne-am abătut de la problemă. Când crezi că pot sta niţel de vorbă cu el fără să-l obosească prea mult?

   — Mâine pe vremea asta. O să-l ţin până atunci sub influenţa morfinei, ca să i se mai potolească un pic starea de nervi în care se află. Pe urmă voi lucra cu anestezie locală, până ce va începe rana să se vindece. Găsesc că e o cruzime să nu cauţi să alini cuiva suferinţele, pe orice cale pe care o ai la dispoziţie.

   — Deci, mâine la ora asta, murmură Farrow, întrerupându-i pe doctor, îmi rămâne destul timp să hotărăsc locul unde vom acosta. Aş prefera să nu ies la suprafaţă chiar în portul din Padang. Ar fi cam primejdios lucru.

   — Lasă că ai mai făcut dumneata şi în alte dăţi un „tour de force" ca ăsta, râse doctorul. De câte ori n-ai ancorat de-a dreptul în portul din Singapore!

   — Mă tem că Johnny, ca să iasă basma curată -cum s-ar zice -şi să câştige cu asta un merit, va fi anunţat căpitănia portului de sosirea noastră şi toate vasele care intră în radă vor fi supravegheate cu străşnicie, răspunse Farrow îngândurat.

   — Şi totuşi, nu-l vor vedea pe căpitanul Farrow şi submarinul său, răspunse Bertram zâmbind. Pentru orice eventualitate însă. n-ar fi rău să ancorăm undeva într-un loc pustiu şi să o luăm pe urmă pe jos, prin pădure, unde pot găsi şi un exemplar din cărăbuşii care mă interesează.

   — Aşadar, mâine pe vremea asta, repetă Farrow. Poate că potriveşti injecţia cu morfină aşa ca să fie complet lucid atunci, la să mă uit acum ce face „prietenul" nostru, l-am luat-o înainte ca să-l vin în bătaia soarelui şi să nu mă poată vedea.

   Doctorul rămase pe punte, pe când căpitanul urcă sprinten scara care ducea în turn. Acesta băgă imediat de seamă că Rindow dăduse viteza maximă vasului, şi în curând începură să se zărească şi insulele. Farrow ţinu direcţia mai spre Sud, unde ar fi avut posibilitatea să se dosească şi să lase bricul să treacă, înainte ca să-l aibă a doua zi tot în bătaia soarelui.

   Dădu ordin să se micşoreze viteza, căci bricul se vedea tot mai mic, apoi îl văzu că luase şi el direcţia spre insulele Solombo.

   — Rindow, îi zise el ofiţerului, nu m-aş mira dacă lui Johnny i-ar veni ideea să rămână peste noapte undeva, la malul uneia din insule. Poate că tot se teme de noi prin întuneric, va fi auzit el doar multe despre noi.

   — Tot ce se poate, domnule căpitan, răspunse primul ofiţer. Rău n-ar fi. Te pomeneşti că reuşim să scăpăm fata, chiar în noaptea asta.

   — Cu siguranţă. Dacă ancorează într-adevăr ia una din insule, o să-l facem o vizita şi încă devreme, ca să nu-i lăsăm timp să-şi ia seama. Cu cât vom lucra mai repede, cu atât avem mai mari şanse de izbândă.

   — Merg şi eu cu voi, tată, zise George cu hotărâre. Cum eu am fost acela care a gonit rechinii, am tot dreptul să iau parte la expediţie.

   — Fireşte, băiete, râse Farrow. Găseşti tu întotdeauna un motiv, când e vorba să-ţi pui viaţa în primejdie. Bine, mă învoiesc, dar, te rog, să fii ceva mai prevăzător ca de obicei, fiindcă nu e glumă ceea ce vrem noi să facem.

   Se cere însă să chibzuim bine înainte de-a întreprinde ceva. Pentru a nu pune în primejdie viaţa fetei.

   — Lasă că găsesc eu ce, strigă cu însufleţire George. Mai mult, încă, poate reuşesc eu singur cu Petre s-o smulgem piratului.

   — Aşa, vrei să te faci iar scafandru, după cum înţeleg! Nu, dragul meu, mută-ţi gândul, zise foarte serios Farrow. Pe cât ştiu, se aţin pe-aici o sumedenie de rechini pe coastă. Până să prinzi tu de veste, te-au şi înhăţat. Şi de ce sunt în stare, ai putut vedea la bietul van Merck. De lăsat în apă, nici nu poate fi vorba, băiete. Trebuie să ne strecurăm până la bric, fie cu submarinul, fie cu o barcă de aluminiu. Pe urmă, se cere să lucrăm la repezeală, dar şi cu mare băgare de seamă, adică să găurim vasul, împiedicând în acelaşi timp pe Johnny să se atingă de fată.

   — Tocmai asta e principalul şi mă tot gândesc cum să facem. Te pomeneşti că, de necaz, ticălosul e în stare s-o omoare.

   În timp ce vorbeau, submarinul trecuse prin faţa insulelor Solombo. Bricul o luase şi el în aceeaşi direcţie. Nădejdea căpitanului Farrow că Johnny plănuia să rămână peste noapte acolo părea să se împlinească. După o jumătate de ceas, bricul se apropiase de insule. Viră apoi brusc şi se îndreptă spre una nelocuită, temându-se că Farrow va da alarma.

   Pentru cei de pe submarin, Insula aleasă de pirat era foarte nimerită pentru salvarea tinerei fete. Dacă vor ajunge lucrurile la o luptă cu arme de foc, împuşcăturile nu vor putea fi auzite pe celelalte insule, deoarece cea mai apropiată era la o jumătate de ceas de drum pe apă. Şi chiar astfel, până să vină cineva, fata va fi salvată şi submarinul va fi dispărut de mult în apă.

   Căpitanul îl chemă pe timonier în turn şi-i dădu ordin să ţină vasul în loc şi să observe ce face bricul. Într-adevăr, Johnny din Sumatra se apropiase de insulă şi nu mai încăpea îndoială că avea intenţia să acosteze acolo.

   Farrow îşi adună echipajul în sala cea mare şi le spuse oamenilor despre ce e vorba. Îi întrebă apoi dacă sunt şi ei de părere să se încerce eliberarea prizonierei. Aşa era obiceiul căpitanului. De câte ori se plănuia vreo întreprindere primejdioasă, cerea învoirea oamenilor săi. Marinarii cu care împărtăşise atâta amar de ani bucuriile, ca şi necazurile, ascultându-l orbeşte, erau consideraţi de Farrow drept camarazi şi nu făcea nimic important până nu se sfătuia cu ei.

   Bineînţeles că marinarii se învoiră cu entuziasm. Căpitanul le mai spuse şi despre rugămintea rănitului, care rămăsese schilod de pe urma ticălosului aceluia de pirat, de-a fi debarcat la Sumatra, pentru a salva din ghearele piratului o mare avere, pe care acesta năzuia să pună stăpânire.

   Se discutară diferite mijloace pentru a-l trage pe sfoară pe Johnny. Toţi erau de părere că omul acesta e cât se poate de primejdios şi că, dacă va vedea că e pe cale de-a fi prins, va căuta cu siguranţă să o arunce pe fată în apă. Mai ştiau că lupta va fi dârză, că va curge mult sânge, vor fi poate şi morţi, până ce vor izbuti să-l biruie pe el şi pe piraţii lui. Mai toţi erau pentru luptă. Prea puţini erau pentru un şiretlic, fără a putea da însă un mijloc care să aibă perspective de izbândă. Şi-apoi, nici nu mai era timp de chibzuit mult. Se însera şi până să răsară luna, faptul trebuia adus la îndeplinire.

   În sfârşit, se făcu tăcere adâncă, pe care George o rupse cu un râs vesel.

   — La ce atâta bătaie de cap? Zise el. Cum s-o înnopta, ne apropiem de bric, eu şi Petre ne furişăm cu barca de aluminiu până la el şi aruncăm pe bord câteva grenade de mână, cu gaze, din cele fabricate de prinţul Ghasna. Pe urmă, după o jumătate de ceas, ne putem duce fără frică pe bric. Fetei n-are ce să-i strice un leşin de douăzeci şi patru de ore şi prinţul ne-a asigurat doar că gazele acestea nu pot lăsa urme dăunătoare sănătăţii.

   III.

   O FAPTĂ ÎNDRĂZNEAŢĂ.

   BRAVO, GEORGE, asta e într-adevăr o idee minunată! Exclamă căpitanul. Ti se va lăsa ţie şi iui Petre cinstea de-a pune la cale salvarea unei copile nevinovate. Noi te vom urma şi vom cerceta cu de-amănuntul bricul. Poate că vom găsi destul material ca să-l înfundăm în sfârşit pe acest Johnny, unul dintre cei mai fioroşi bandiţi ai mărilor. Acum, la drum! Ne lăsăm la fund şi îndată ce se va întuneca, ieşim la suprafaţă şi ne ducem cu bărcile de aluminiu la bric. Să nu vă apropiaţi prea mult de pirat, cad s-ar putea să aibă ceva instalaţii de semnalizare, care să vă dea de gol. Petre e destul de îndemânatic în mânuirea grenadelor, aşa că le poate arunca de la distanţă şi sunt sigur că nu va da greş.

   Îl bătu pe George cu dragoste pe umăr, apoi alerga în turn, lăsându-i pe Rindow să aleagă prin tragere la sorţi oamenii care vor cerceta bricul.

   Plundow îi comunica iul Farrow, îndată ce-l văzu, ca bricul ancorase într-adevăr la malul insulei, unde se putea foarte bine zări prin ochean.

   Imediat, Farrow dădu ordin de schimbare şi submarinul porni încet spre insulă, în timp ce căpitanul nu-şi lua privirile de la bric. Peste cel mult o jumătate de ceas, trebuia să se lase întunericul. În nici-un caz nu puteau sa se apropie prea mult, mai ales cu periscopul deasupra apei.

   Când fu la vreo mie de metri de bric, trase periscopul înăuntru. Un sfert de ceas, vasul alunecă binişor prin apă şi acum Farrow ştia că până la insula nu mai erau decât doua sute de metri. Submarinul stopă, iar el împinse periscopul afară.

   În vreme ce căpitanul aştepta sa se întunece, oamenii pregătiră piesele a trei bărci de aluminiu, apoi le aşezară în apropierea scăriţei care ducea la turn.

   Totul trebuia să meargă cu iuţeala fulgerului, ca piratul să nu descopere nimic, dacă i-ar fi venit cumva gândul să lumineze. Apa cu un reflector.

   Apa se întuneca din ce în ce. O comandă şi începu pomparea apei din tancurile de balast. Uşurel, vasul se ridică la suprafaţă; Petre deschise chepengul turnului; în grabă bărcile de aluminiu fură duse pe punte şi montate la repezeală. Farrow apropie şi mai mult submarinul de bric. Deşi era întuneric beznă, cu instinctul lui înnăscut de marinar, ghicea că mai avea loc destul între el şi vasul duşman. Când dădu comanda de stopare, socoti că distanţa dintre cele două vase nu era mai mare de douăzeci de metri. Mai mult nu cuteza să se apropie. Încet şi cu mare băgare de seamă fură lăsate bărcile pe apă. George şi Petre coborâră cei dintâi, având fiecare din ei câte patru grenade de mână, cu gaze, care erau prea de ajuns.

   Petre ghicea şi el, mai mult decât zărea, locul unde se afla bricul. Vâsli încet, drept înainte, apoi, după câteva minute, se opri şi se ridică în picioare. În faţa lor se ridica nelămurit, întunecat şi ameninţător bricul piratului. Auzi acum paşi pe punte şi un glas bodogănind. Era probabil santinela căreia nu-l convenea pesemne defel întunericul care-l înconjura. Prima grenadă a lui Petre pocni pe podeaua bricului. Urmă o bufnitură, un geamăt, apoi nimic. Celelalte grenade zburară după cea dintâi, explodând şi ele. Petre şi George se întoarseră repede la submarin, de teamă ca gazele răspândite fulgerător să nu-i ameţească şi pe ei.

   De pe bric nu se auzea nimic. Nici-un ţipăt, nici-o împuşcătură, nici un semnal de alarmă. Gazele inventate de prinţul Ghasna cu ajutorul doctorului Bertram aveau un efect uimitor.

   Cei de pe submarin aşteptară o jumătate de ceas, apoi porniră cu bărcile spre bric. Tocmai răsărise luna şi lumina ca ziua. Se urcară, cu George, care mergea înainte, pe punte, căţărându-se de lanţul ancorei şi văzură trei trupuri nemişcate. Efectul gazelor fusese într-adevăr fulgerător.

   Petre se codi o clipă înainte de-a coborî înăuntrul vasului, căci s-ar fi putut ca gazele să nu fi pătruns până aici, îşi luă însă inima în dinţi şi păşi pe scară. Jos dădu de un al patrulea ins zăcând în nesimţire. Aprinse lampă de buzunar şi se uită la el, dar nici unul dintre cei de până acum nu era temutul Johnny din Sumatra.

   Probabil că se va fi aflând în cabina lui şi se va mira grozav la deşteptare, când va vedea că prizoniera a dispărut. Cele douăzeci şi patru de ore în care va fi fără cunoştinţă se vor fi şters cu desăvârşire din memoria lui şi, poate că, la întoarcerea lui în Padang, nici nu-şi va da seama că a ajuns cu o zi mai târziu decât credea.

   Acum se aflau în bric, în afară de căpitan, Rindow şi doctorul Bertram, încă şapte marinari, care se împrăştiară, după planul făcut de ei mai înainte, în interiorul vasului, ca să-l cerceteze cu amănunţime.

   Dar nu găsiră nici ţipenie de om. Farrow, care se afla în cabina lui Johnny şi căutase zadarnic hârtii compromiţătoare, se posomori când veniră să-l aducă vestea.

   — Sumatra-Johnny e mai şiret decât mi-l închipuiam, zise el cu ciudă. Va fi bănuit că-l voi ataca peste noapte şi de aceea, pe dată ce s-a întunecat, a luat fata cu el, s-a urcat într-o barca şi a fugit Cu siguranţă că e undeva pe uscat. Poate că are prieteni pe insula cea mai apropiată şi va rămâne până dimineaţă acolo. Hm..., proastă afacere: va trebui acum sa căutăm să punem mâna pe el când vom ajunge la Sumatra.

   — Nu, tată, eu nu sunt de părerea ta, strigă George. Acum îl

avem în mână şi nu trebuie să-l lăsăm să ne scape. Nu se poate să nu se întoarcă. Doar nu va rămâne în vecii vecilor pe insulă. Fireşte că va prinde bănuieli când nu-şi va vedea santinelele, va crede însă că s-au îmbătat şi se va linişti. Va veni deci pe bord,

unde îl voi întâmpina eu cu o grenadă de gaze. Mă duc să-mi iau

masca. Voi coborâţi în barca de aluminiu şi staţi undeva prin apropiere, la pândă. După ce totul va fi gata, eu vă voi da un

semnal şi veţi veni să mă luaţi, împreună cu fata. I-o vom lua

astfel cu douăzeci şi patru de ore înainte fui Johnny -atât ajunge ca să salvăm avutul fetei.

   — N-am ce zice, George, ai astăzi nişte idei geniale! Exclamă căpitanul încântat. Planul tău e minunat. Aşa o să şi facem. Dar nu vei rămâne singur, ci cu Petre. Altminteri n-aş avea linişte. Vă trimit imediat măştile de gaze şi câteva grenade de mână. Nu putem şti câţi oameni de echipaj are bricul.

   — Ştiu eu, zise Petre. Şase oameni de echipaj şi căpitanul, am văzut după cabine şi hamacuri.

   — Atunci n-aveţi decât trei inşi împotriva voastră, fiindcă patru sunt scoşi din luptă. S-ar putea totuşi să mai vină cineva de pe insulă, pentru cine ştie ce treabă pe bric. În sfârşit, suntem şi noi pe aproape. Mai că-mi vine să trag submarinul direct în spatele bricului, nu ştiu însă dacă apa e destul de adâncă, iar dacă piratul se întoarce la ziuă, ar putea să ne vadă. În orice caz, departe n-o să fiu şi, cum voi vedea că e vreo primejdie, vă vin în ajutor.

   Peste o jumătate de ceas, măştile şi grenadele fură aduse pe bord. Farrow cercetase în vremea asta cabina căpitanului, dar nu găsise nimic suspect. Johnny din Sumatra fusese destul de prevăzător ca s-ascundă hârtiile compromiţătoare. Se aştepta ca vasul să fie controlat oricând de poliţia engleză.

   — Tu, Petre, rămâi de veghe pe punte, în timp ce eu voi mai cerceta niţei vasul, fi zise George Uriaşului.

   — Fii însă cu băgare de seamă, îl sfătui Farrow. Mai mult ca sigur că Johnny are aici vreo instalaţie cu care poate arunca vasul în aer în fiecare moment. Fereşte-te să te atingi de vreo manivelă ascunsă sau să apeşi pe vreun buton.

   — Lasă că ştiu eu să mă păzesc, răspunse tânărul. De altfel, m-am gândit şi eu la una ca asta. Ceea ce vreau să fac, e să scotocesc încă o dată toate cutiile şi sertarele din cabina lui, poate descopăr ceva tăinuit.

   — Şi la asta se cere să fii prevăzător, dragul meu. Se zice că piratul se slujeşte în crimele sale de anumite otrăvuri grozave, necunoscute de cei mai mari chimişti europeni. Să nu fie vreun ac otrăvit înfipt în unul din aceste sertare şi să te înţepi chiar fără să bagi de seamă.

   — Am auzit şi eu despre otrăvurile lui, tată; de aceea voi fi cât se poate de prevăzător; vreau să-l trag pe sfoară, tocmai fiindcă omul acesta e atât de viclean şi crede că nu-l poate întrece nimeni.

   — Dacă nu te-aş crede în stare, nici nu ţi-as fi îngăduit să faci încercarea, răspunse Farrow grav. Aşa. Acum noi plecăm. Încă o dată, fii cu mare băgare de seamă!

   Strânse mâna lui George şi a lui Petre, apoi coborî cu tovarăşii săi în barcă, în curând, plescăitul lopeţilor se pierdu în noapte şi Petre cu George rămaseră singuri pe bric, cu cei patru oameni care zăceau ca morţi.

   Petre rămase pe punte, pe când George se întoarse în cabina mult temutului pirat Johnny din Sumatra. Ce îl interesa mai mult pe tânărul nostru era un dulăpior îngust, de mahon, înţepenit în perete şi care părea să aibă o mulţime de sertare. Deşi Farrow cercetase conţinutul în treacăt, George avea presimţirea că aici se ascundea o taină. Trase câteva sertare şi se uită cu lampa de buzunar în fundul dulăpiorului. Spatele era tot din mahon şi foarte neted.

   Totuşi el ştia că rareori reuşeşti de la întâia încercare. Trase toate sertarele unul după altul. Când ajunse la cel din urmă, văzu jos în fund un buton.

   Întinse mâna ca să apese pe el, dar în clipa aceea îşi aduse aminte de sfatul tatălui său. Dacă acest buton va fi prevăzut cu vreun mecanism primejdios sau cu ace înveninate?

   Apucă pumnalul dăruit de Sanja. Apăsă binişor cu vârful lui pe buton şi văzu ridicându-se o clapă, care lăsa să se vadă o deschizătură. Nu se auzi însă nici cel mai mic zgomot care să însemne vreo primejdie. Se uită cu băgare de seamă înăuntru şi se trase îndărăt îngrozit Era cât pe-ce să-i scape pumnalul din mână şi tocmai de el avea acum cea mai mare nevoie, căci avea de susţinut o luptă in care îi era viaţa in joc.

   Prin deschizătură, văzu capetele a două năpârci -cel mai veninoşi şerpi de pe insulele Sundei. Vru să lase clapa la loc, dar acum avu prilejul să cunoască şi mai bine vicleşugurile unui ticălos de soiul lui Johnny din Sumatra. În interiorul dulapului se afla un mecanism care împiedica închiderea.

   Cele două târâtoare păreau înspăimântate de lumina lămpii care le cădea în ochi. Nu cutezau să iasă de unde erau, aşa că

George trebuia să dea el întâi atacul. Întinse braţul stâng cu lampa înainte şi îndreptă lumina spre ochii sclipitori ai unuia din şerpi, văzu cu bucurie că vipera se trage niţel îndărăt cealaltă însă se pregătea să se repeadă la el.

   Tăişul ascuţit al pumnalului reteză dintr-o dată, până la rădăcină, capul fioroasei târâtoare. Trupul viperei se zbătea cumplit în cutia din fundul dulapului, în ultimele spasme ale morţii.

   Cea de-a doua năpârcă se repezi furioasă înainte, dar, spre norocul lui George. De-a dreptul în lumina care-o orbea. Simţi izbitura viperei în sticla felinarului, în aceeaşi clipă însă ridică pumnalul şi tăişul se lăsă fulgerător peste grozava târâtoare.

   George tăiase odată cu capul şarpelui şi o bucată de trup. Aşa că partea aceea se zbătea, iar limbile ascuţite ale gurii căutau să ajungă la el. După câteva momente, zbuciumul năpârci se potoli.

   George îşi simţea fruntea îmbrobonată de sudoare. Închise o clipă ochi Emoţia prin care trecuse îl impresionase mai mult decât ar fi crezut. Îşi reveni însă repede şi stătu să chibzuiască. Acolo trebuie să fie taina piratului; altminteri ce rost ar fi avut năpârcile? Sau se slujea de ele pentru crimele lui, ca să dea apoi vina pe şerpi şi să iasă el basma curată?

   Nu, nu, cu neputinţa. Pe uscat, ar mai fi înţeles, dar pe apă... Cu siguranţă că şerpii erau paznicii tainei care se ascundea acolo.

   George aşteptă până ce zbuciumul târâtoarelor se potoli, se întinse iar jos, le împinse apoi în lături cu vârful pumnalului şi ridică din nou clapa. Tot cu ajutorul pumnalului trase afară trupurile şerpilor şi văzu în cuşca lipita de perete o cuşetă îngustă, de oţel. O scoase afară şi un zâmbet de triumf îi flutură pe buze. în caseta asta pe care o ţinea în mâini era poate soarta lui Johnny din Sumatra. Vârî repede trupurile şi capetele şerpilor in cuşcă, închise toate sertarele la loc cu o înfrigurare uşor de înţeles.

   Se uită la ceasul de la mână şi spre marea lui mirare văzu că era aproape miezul nopţii. Atât de mult să fi trecut de când se afla acolo sau îi trebuise ceva vreme până să biruie năpârcile, deşi lui i se păruse că totul nu ţinuse decât câteva secunde?

   Puse caseta pe masă, apoi se urcă pe punte şi găsi aici pe Petre, care stătea nemişcat şi asculta cu încordare. Când George se apropie de el, Uriaşul îl trase aproape şi-i şopti:

   — Mi se pare că vine cineva. Pare să fie o luntre care a pornit dinspre insula de colo. Pesemne că piratul a aşteptat până ce luna s-a acoperit de nori şi acum se crede în siguranţă, altminteri ar fi auzit împuşcături sau alte semne de luptă. Ia să ne pregătim noi

măştile.

   — Petre, răspunse George tot în şoaptă, mi-a venit o idee. Johnny ăsta o să-şi cheme santinelele; noi să-l răspundem bâiguind, prefăcându-ne beţi. Să vezi că o să se mânie grozav şi o să-şi piardă capul.

   — Hm... mă tem să nu-i trimită pe tovarăşii săi înainte pe bord. Atunci, n-avem încotro, trebuie să aruncăm o grenadă jos în luntre. Sst! Ia seama!

   George auzi şi el plescăitul uşor al lopeţilor, care se apropiase. Îşi aduse imediat masca şi luă în mână una din minunatele grenade de gaze fabricate de prinţul Ghasna. Măştile erau astfel făcute, încât se putea auzi şi vorbi foarte bine prin ele.

   — Ei, Jack, Jimmy, unde sunteţi? Întrebă cineva cu glas scăzut dar aspru.

   Petre râse răguşit şi bolborosi:

   — Ce... cum... bricul... aaahoil.

   O înjurătură grozavă îl răspunse.

   — Luav-ar dracu de beţivii! Duceţi-vă numaidecât la ei şi trageţi-le o bătaie să se înveţe minte. Bănuiam eu că au să se îmbete ca porcii! Vin şi eu pe urmă cu fata.

   Dar până a nu apuca tovarăşii lui Johnny să se agaţe de lanţul ancorei, Petre, ai cărui ochi ageri ce deprinseseră cu întunericul, zărise locul unde se oprise barca piratului.

   Se auzi o pocnitură, câteva strigăte înăbuşite în barcă, apoi se făcu tăcere. Fireşte că Petre şi George avuseseră grijă să-şi pună mal întâi măştile, aşa că putură aştepta în linişte o jumătate de ceas, pe urmă George îl trase pe Uriaş jos în cabina piratului; îşi scoase masca şi-i zise:

   — Petre, am descoperit taina lui Johnny din Sumatra. Era ascunsă acolo, în dulap şi păzită de doi şerpi veninoşi, pe care i-am omorât cu pumnalul Sanjei. Uite, aici, în casetă, vom afla ce e.

   — Minunat, domnule George, strigă Petre entuziasmat Al înfăptuit într-adevăr un lucru de seamă, dar şi foarte primejdios, pe când eu stăteam sus pe punte cu mâinile în sân ca un tont. Ce-o să se mai bucure domnul căpitan!

   — Cred şi eu, răspunse George râzând. Dar tot mai mare o să fie bucuria bătrânului van Merck când îşi va vedea nepoata. Hai acum să le dăm de veste alor noştri că pot veni.

   Urcară scara care ducea pe punte, George ducând strâns caseta la subţioară. Petre lăsă lumina să cadă spre barca de lângă lanţul ancorei şi văzu trei trupuri de bărbaţi şi o fată zăcând în nesimţire, în fundul bărcii.

   George roti de trei ori lampa de buzunar deasupra capului. Era semnalul convenit cu tatăl său.

   La cel mult cincizeci de metri de bric se înălţă deodată din apă trupul întunecat al „Dox"-ului şi după numai câteva minute, două bărci de aluminiu fură montate şi câţiva oameni de pe submarin porniră spre bric.

   — Totul e în regulă, George! strigă Farrow încă de departe. Aţi găsit fata?

   — O să daţi îndată de barca în care e ea şi Johnny din Sumatra, cu doi tovarăşi de-ai săi. Luaţi fata cu voi. Eu cu Petre vom cobori în cealaltă barcă, răspunse el vesel.

   Petre luă acum din mâna tânărului caseta grea de oţel, ca acestuia să-l fie mai uşor la coborât

   În vremea asta, căpitanul Farrow alătură barca de aceea a piratului şi trase fata în ea, apoi pomi îndărăt spre submarin.

   De-abia după ce Maja van Merck fu aşezată binişor în cabina Sanjei şi doctorul Bertram, care o examină, constată că starea ei nu prezintă nimic îngrijorător, văzu Farrow caseta din mâna lui Petre.

   — Ce e cu asta, unde ai găsit-o, George? Făcu el speriat. Văd sânge pe ea.

   — E sânge de şarpe, tată, răspunse tânărul zâmbind şi-i povesti cele întâmplate.

   Căpitanul Farrow îl bătu pe umeri şi zise cu mândrie:

   — Te-ai purtat şi în împrejurarea asta, dragul meu, ca un adevărat bărbat Bravo, băiete! Acum vom afla şi noi taina mult temutului Johnny din Sumatra. Cred că putem deschide fără şovăială caseta, poate că vom găsi în ea unele îndrumări privitoare la moştenirea tinerei Maja van Merck.

   IV.

   TAINA LUI JOHNNY DIN SUMATRA.

   PETRE ADUSE UN CIOCAN şi o daltă şi în câteva minute deschise caseta. Conţinutul era acoperit cu o bucată de piele moale, pe care căpitanul Farrow o dădu uşor la o parte. Se putea foarte bine ca şi aici să fie vreun vicleşug aducător de moarte. Johnny din Sumatra crezuse însă că năpârcile erau de-ajuns.

   Caseta avea două despărţituri, într-una din ele erau numai hârtii, în cealaltă, câteva pungi mici de piele. Desfăcu una din ele şi câteva pietre de safir se împrăştiară pe masă.

   — Oare de unde să le fi şterpelit? Se întrebă Farrow clătinând din cap. Bănuiesc că şi în pungile celelalte sunt tot astfel de pietre preţioase. Hai să cercetăm mai întâi hârtiile.

   Erau scrisori atât de compromiţătoare pentru unii, încât i-ar fi băgat în puşcărie pentru multă vreme. Johnny era în legături de afaceri cu mulţi pungaşi, tăinuitori şi alţi bandiţi. Ştia bine căpitanul Farrow că poliţia olandeză se va bucura foarte mult când va pune mâna pe corespondenţa asta. Principalul era ca piratul să nu observe prea curând lipsa casetei, altminteri cu siguranţă că nu va mai îndrăzni să se arate pe insula al cărei nume îl purta. George insă vârâse şerpii îndărăt in cuşcă şi avusese grijă să şteargă petele de sânge.

   În fundul casetei, sub voluminoasa corespondenţă, Farrow găsi un caiet gros, înfăşurat într-o bucată de muşama. Îi deschise repede şi găsi ceea ce îşi închipuise, de altfel. Era un fel de jurnal al piratului.

   Îl răsfoi în grabă şi se cutremură de groază. Era o întreagă mărturisire a faptelor lui, care îl ducea nu o dată, ci de zeci de ori la spânzurătoare. Toate soiurile de crime, asasinate nenumărate erau trecute acolo. Cariera lui Johnny din Sumatra era pe sfârşite.

   Un pasaj îl interesa îndeosebi pe Farrow: descrierea locuinţei lui. Din unele indicaţii reieşea că se află undeva prin apropiere de Padang. Printre altele, mai era vorba în caiet de unul Bangi, care sugrumase în pădure, din ordinul banditului, doi negustori bogaţi de pietre scumpe.

   Expresia „ordin" atrase atenţia lui Farrow. Citi apoi şi în alte locuri numele acestui Bangi care părea să fi devenit primejdios.

   Ultimele fraze erau scrise cu puţin înaintea plecări din Padang şi se descria în amănunţime crima de pe bricul "Maja" şi ca adaos câteva cuvinte despre fuga lui Bangi.

   — Bangi ăsta trebuie să fi fost un om extraordinar, îşi zise Farrow. Probabil un malaiez care fie din devotament, fie de frică executa toate poruncile piratului, omorând chiar oameni pe care nici nu-i cunoştea şi care nu-i făcuseră nimic.

   Farrow le spuse pe scurt celorlalţi ce conţinea caietul şi stârni indignarea tuturor.

   — Păcat că nu l-am citit înainte, domnule căpitan, zise Rindow. Îl luam pe pirat cu noi şi-l predam fără multă vorbă pe el şi jurnalul lui autorităţilor din Padang. N-ar mai fi avut fata de ce să se teamă că va dispărea averea moştenită.

   — Omul acesta merită o pedeapsă exemplară, pe care sper că şi-o va primi intr-un fel sau altul. Dar acum, George, te-aş ruga să te odihneşti niţel; tu, Petre, de asemenea. Vom pomi acum cu viteză maximă spre Padang, unde cred că vom ajunge în cel mult treizeci de ore.

   George nu aşteptă să-l spună de două ori. Întâmplarea cu năpârcile îl istovise şi de-abia acum simţea oboseala. Cum puse capul pe pernă, adormi adânc.

   Se trezi a doua zi, odihnit şi vesel, mâncă repede ce-i aduse Petre şi urcă sprinten în turnul submarinului, unde-i găsi pe Farrow şi Rindow stând de vorbă. Dădu bună dimineaţa şi-l întrebă apoi pe tatăl său:

   — Ai mai găsit ceva în caiet care să ne dea vreo lămurire în privinţa tainei tinerei fete, tată?

   — Ceva pomeneşte el despre asta, răspunse căpitanul, dar foarte nelămurit. Scrie numai că trebuie neapărat să se căsătorească cu Maja ca să ajungă în stăpânirea unei mari averi. De altfel, asta o ştim de la bătrânul van Merck. Vom afla mai multe astăzi după-amiază ca să ştim cum stau lucrurile. Bănuiesc că Johnny se va grăbi s-ajungă cât mai curând la Padang. Lasă, că au să-l întâmpine autorităţile cum se cuvine. Caseta de oţel o va preda Maja van Merck prefectului de poliţie. Cred că acesta îl va aresta chiar pe bric.

   — Ar fi cea mai bună soluţie. Numai aşa tânăra fată va fi în siguranţă, îşi dădu cu părerea Rindow. Numai bietul van Merck o să-l ţină minte cât o trăi pe Johnny din Sumatra. Ce dihăniie păcătoasa!

   La aceste din urmă cuvinte, ofiţerul îndreptă mâna spre mare. Un rechin enorm îşi arătă pântecele lui albicios lângă submarin, apoi ţâşni în apă ca o săgeată.

   — Da, da, făcu Farrow îngândurat, bine ar fi pentru marinari să nu mai existe astfel de dihănii şi altele. Ei, dar ce să-l faci, sunt şi ele tot făpturile lui Dumnezeu! Apoi, schimbând vorba, Farrow adăugă: Spre norocul nostru, nu se vede nici-un distrugător englez prin preajma noastră şi Johnny din Sumatra nu poate să comunice deocamdată cu nimeni prin radio. Până să se trezească ei, vom fi trecut, sper, strâmtoarea Sundei.

   Până la amiază nu întâlniră nici-un vas. Apoi intrară în linia navigabilă a Sundei, unde trebuiră să se lase de două ori la fund din pricina unor vapoare care le tăiau calea. Odată primejdia trecută, porniră cu mare viteză înainte.

   După prânz, doctorul Bertram trimise pe un marinar la căpitan să-l spună că bolnavul se poate trezi dintr-un moment într-altul. Farrow alergă imediat cu George şi Rindow la infirmerie. Conducerea vasului o luă acum Brun.

   Bătrânul van Merck zăcea cu ochii închişi în hamacul său. Doctorul, care stătea lângă el şi-i pipăia pulsul, îi zise:

   — Trebuie să se deştepte îndată. Pulsul îi e cât se poate de bun. Efectul morfinei slăbeşte, i-am făcut însă o injecţie locală la picior, altminteri s-ar fi putut să nu fie în stare să vorbească din pricina durerilor.

   Cum sfârşi Bertram vorba, bolnavul începu să se mişte, deschise ochii, se uită câteva momente buimac în juru-i, privi cercetător la căpitan, apoi zise:

   — A. acum ştiu unde mă aflu. Sunt pe submarinul dumitale, domnule căpitan, nu e aşa? Şi Maja... unde e Maja? Mi-a furat-o ticălosul de Johnny...

   — Da, a răpit-o, dar noi i-am luat-o îndărăt, răspunse vesel căpitanul. Acum doarme liniştită, fii fără grijă.

   Bătrânul făcu o mişcare ca şi când ar fi vrut să sară jos din hamac. Doctorul îl aşeză însă binişor îndărăt pe perne.

   — A, da, de bucurie uitasem ce mi-a făcut rechinul, oftă el. Domnule căpitan, povesteşte-mi, te rog şi mie cum ai reuşit să i-o smulgi din gheare.

   Farrow îi povesti în câteva cuvinte cele întâmplate. Van Merck întinse mişcat mâna lui George şi murmură cu ochii lucitori:

   — Se vorbesc multe în timpul din urmă şi despre dumneata, domnule George. Mi se pare că vrei să-l ajungi pe tatăl dumitale. Îţi mulţumesc din adâncul inimii, căci mi-ai redat-o pe Maja, lumina ochilor mei. Dacă aş fi avut norocul să am şi eu un fiu, aş fi vrut să-ţi semene.

   Tânărul protestă cu modestie la laudele bătrânului şi Farrow îi povesti apoi despre caietul găsit de George în cabina piratului.

   — Aşadar, tot există o dreptate dumnezeiască, zise bătrânul. Johnny din Sumatra se simţea în prea mare siguranţă, a făptuit crimă după crimă, fără să-i pese de nimeni. Toată lumea la noi îl bănuia, nimeni n-a îndrăznit însă s-o spună pe faţă. Acum a fost, în sfârşit, demascat. Domnule căpitan, ţi-a îngăduit să te arăţi în Padang?

   — Nu prea, răspunse Farrow zâmbind. Aş putea avea oarecare neplăceri.

   — Doctore, zise acum bătrânul adresându-se lui Bertram, am un organism foarte puternic, cu toată vârsta mea. Nu e aşa că pot debarca în oraş? Nu stau departe de port şi cu automobilul sunt în câteva minute acasă.

   — Dacă îmi încredinţezi mie caietul cu însemnări al banditului -continuă el adresându-se căpitanului -îţi dau cuvântul meu că

va fi arestat imediat ce va ajunge în port.

   — Depinde de doctor. Zice el că poţi fi transportat pe uscat, eu n-am nimic împotrivă. Caietul şi-aşa voiam să-l predau nepoatei dumitale ca să-l dea prefectului de poliţie.

   — Bine, fie, zise doctorul. Vom face aşa ca să fii transportat cu băgare de seamă. Asta nu se poate face însă decât pe întuneric.

   — Fireşte, încuviinţă van Merck. Debarcaţi mai întâi pe nepoata mea şi ea va telefona la mine să mi se trimită maşina. N-aş vrea să mă servesc de un taximetru, ar atrage prea mult atenţia.

   — Domnule van Merck, interveni Farrow, s-ar putea totuşi ca piratul să observe dispariţia casetei mai curând decât credem noi şi în cazul acesta fii sigur că se va feri să se apropie de Padang. Va acosta undeva mai departe, se va strecura într-ascuns până la casa dumitale şi va încerca din nou să o răpească pe domnişoara Maja. Primejdia există şi trebuie să ţinem seama de ea. De aceea, ar fi mai bine să-mi destăinuieşti şi mie taina în legătură cu moştenirea nepoatei dumitale.

   — Asta o făceam în orice caz, domnule căpitan, răspunse în grabă olandezul. Uite care e: fratele meu a cumpărat, cu mulţi ani in urmă, terenuri întinse, în partea muntoasă a ţării. De curând, sa prezentat un consorţiu la nepoata mea, care e proprietara terenurilor şi s-a oferit să i le cumpere pe o sumă destul de ridicată. Prea stăruiau însă, ca să nu mi se pară suspectă graba asta a lor. Am sfătuit-o atunci pe fată să mai amâne vânzarea, până ce vom consulta câţiva experţi, care să ne spună cam ce valorează aceste terenuri. Mi se pare că Johnny făcea şi el parte din consorţiu, căci la început căuta să mă convingă cu orice preţ s-o îndemn pe nepoata mea să le vândă. Pe urmă, după ce mi-a cerut mâna fetei, s-a opus cu energie ca s-o lase să le vândă. De aceea, bănuiesc că terenurile acelea au o valoare foarte mare. Banditul voia la început să se îmbogăţească odată cu ceilalţi, apoi s-a gândit că, însurându-se cu nepoata mea, ar deveni el singur proprietarul lor.

   — Unde se află aceste terenuri? Întrebă Farrow. S-ar putea ajunge şi din altă parte a coastei la ele sau numai din Padang?

   — Sunt la vreo sută de kilometri de Padang, spre sud-vest, îl lămuri bătrânul. Se mai poate pătrunde la ele, tot la vreo sută de kilometri de oraş, pe apă, acostând într-un golf al mării şi trecând apoi printr-o pădure seculară până la o căsuţă de vânătoare, unde îmi plăcea mie adesea să mă duc să mă odihnesc. Sper că, după ce mi se va pune un picior artificial, voi putea să mai mă duc şi de-acum încolo, adăugă olandezul şi unde veţi putea sta şi dumneavoastră, domnilor, fiindcă dacă Johnny nu apare în Padang, cu siguranţă că va veni acolo.

   — Minunat! Făcu Farrow încântat. După ce vă vom debarca pe dumneavoastră în Padang, ne vom duce să ne punem la pândă acolo. Fii pe pace că n-o să ne mai scape. Dacă n-ai nimic împotrivă, domnule van Merck, o să cercetăm şi noi mai de-aproape ce e cu terenurile acelea, poate descoperim noi ce le ridică atât valoarea încât un consorţiu stăruie să pună mâna repede pe ele. În orice caz, lucrul e suspect.

   —O, v-aş fi chiar foarte recunoscător, domnule Farrow. Făcu olandezul cu bucurie. Dar cum vom putea comunica unii cu alţii?

   —Eşti în termeni buni cu prefectul poliţiei?

   — Da, răspunse nedumerit bătrânul, suntem chiar buni prieteni.

   —Atunci voi expedia o radiogramă poliţiei din Padang, în care

voi lămuri ce voi fi găsit -dacă voi găsi ceva, bineînţeles.

   — Nici nu-ţi închipui ce serviciu îmi faci! Exclamă bătrânul încântat.

   — Noi nu ne oprim niciodată la jumătatea drumului, răspunse Farrow zâmbind. Când începem un lucru, îl ducem până la capăt.

   Doctorul Bertram îi făcu semn căpitanului să sfârşească şi zise:

   — Aşa. Destul pentru ziua de azi. Bolnavul nostru are nevoie de linişte şi odihnă, mai ales că peste treizeci de ore va trebui transportat pe uscat.

   — Atunci, la revedere şi însănătoşire grabnică, ură Farrow olandezului. Sper că totul se va sfârşi cu bine. Cam ghicesc eu ce trebuie să fie cu terenurile acelea. Dacă bănuielile mele se adeveresc, ştiu că are de ce să se bucure nepoata dumitale. Încă o dată, la revedere, domnule van Merck şi fii liniştit.

   Bătrânul dădu obosit din cap. Convorbirea avută cu Farrow îl istovise. Cum ieşi el pe uşă, închise ochii şi adormi imediat.

   —Am presimţirea că vom avea de furcă mai mult decât ne închipuim noi, zise deodată George, pe când urcau iar în turnul submarinului. Cu siguranţă că, îndată ce se va dezmetici, piratul îşi va da seama că a fost adormit de noi şi că vom fi cercetat bricul. Întâia lui grijă va fi să alerge la casetă şi văzând că a dispărut, în loc să se ducă la Padang, va acosta în golful despre care ne-a vorbit van Merck, pentru a pune ceva nou la cale.

   — Ai dreptate, dragul meu, răspunse îngrijorat Farrow. Johnny din Sumatra e o vulpe vicleană şi va mirosi îndată primejdia. În orice caz, l-am luat-o cu douăzeci şi patru de ore înainte şi în vremea asta se pot întâmpla multe.

   — Ba cred că i-am luat-o înainte cu mult mai mult decât atât, judecând după iuţeala vasului nostru. De altfel, acum putem opri compresoarele, prea forţăm maşinile, îşi dădu cu părerea Rindow.

   Se apropie de porta-voce şi vru să dea ordinul, dar băgă de seamă că motoarele îşi micşoraseră viteza. Duduitul avea chiar un sunet ciudat, care nu putea scăpa auzului unor marinari cu experienţă ca el.

   — Hm... mi se pare că am păţit-o, făcu îngândurat Farrow, apoi întrebă prin porta-voce în sala de maşini ce s-a întâmplat.

   — Cilindrul pompei principale a plesnit, i se răspunse de jos. Motoarele s-au încins prea mult.

   — Bine, mă duc eu singur în sala de maşini să văd ce e. Îi zise Farrow inginerului. Submarinul poate sta liniştit pe loc; ne aflăm dincolo de calea obişnuită a vapoarelor şi, chiar dacă s-ar ivi ceva suspect putem dispărea cu ajutorul electromotoarelor.

   —Să sperăm că Hagen va repara repede stricăciunea, răspunse Rindow, vrând să pară liniştit. Ar fi păcat să pierdem timpul câştigat. Dacă ticălosul acela de pirat ne-o ia înainte, ne putem aştepta la o primire nu tocmai plăcută.

   — Cred şi eu făcu Farrow necăjit în orice caz, reparaţia nu e chiar aşa de uşor de făcut Şi-apoi ne trebuie câteva ceasuri până să se răcească motoarele.

   — Proastă afacere! Zise Rindow ridicând din umeri. Ne-am bucurat prea devreme. E, ce să-l faci, aşa se întâmplă în viaţă.

   La întrebarea lui Farrow când va putea fi gata reparaţia, Hagen păru tare îngrijorat.

   — Numai mâine la prânz, răspunse el. Motoarele nu se pot răci decât în cel puţin şase ceasuri şi de-abia pe urmă îmi voi putea da exact seama de ceea ce am de făcut. Va fi probabil nevoie de schimbarea unor piese şi asta cere timp.

   — Numai mâine la prânz... murmură căpitanul îngândurat. Vom fi pierdut deci paisprezece ore din cele câştigate. În sfârşit cred că tot vom ajunge la vreme.

   — Da. Dar va trebui să nu forţăm de la început motoarele, răspunse Hagen. În nici-un caz nu ne putem servi de compresoare. Mai bucuros aş fi să ne ducem deocamdată pe „Insula Odihnei", unde să pot adăuga vasului îmbunătăţirea pe care am de gând să o fac.

   — Bine, dragă Hagen, îndată ce vom sfârşi afacerea cu Johnny din Sumatra, ne întoarcem cu siguranţă la insula noastră. Pentru moment ar fi însă de dorit să termini cât mai repede cu reparaţia cilindrului, încheie căpitanul.

   SFÂRŞITUL LUI JOHNNY DIN SUMATRA.

   INGINERUL HAGEN ŞTIA CE SPUNE, a doua zi pe la vremea prânzului motoarele putură fi puse iar în funcţiune şi, după un control amănunţit, îi dădu de veste căpitanului că submarinul poate pleca.

   — Hm! Făcu Farrow către Rindow, te pomeneşti că ajungem odată cu Johnny al nostru. Nu face nimic, ba ar avea chiar haz. Dar dacă totuşi o luăm înainte, nu poate fi vorba de mai mult de câteva ceasuri.

   — Eu cred că George are dreptate, răspunse ofiţerul. Ticălosul acela o să ţină neapărat să se răzbune, fiind încredinţat că bătrânul van Merck ne va fi vorbit desigur despre terenurile cu pricina şi din câte va fi auzit despre noi, ştie că nu ne vom lăsa până nu vom lămuri şi afacerea asta. Probabil că primul său gând o să fie să ne încolţească acolo.

   — De aceea, trebuie să fim cu mare băgare de seamă. Cel mai bun lucru ar fi ca echipajul nostru să-şi ia cât mai multe grenade cu gaze. Mă gândeam că n-ar fi rău să învăţăm şi noi fabricarea lor, îndată ce ne vom întoarce pe „Insula Odihnei". Nu-i putem obliga pe prinţ şi pe doctor să le fabrice numai ei, e prea obositor. Sunt însă arme minunate şi n-aş vrea să renunţ la ele.

   Erau orele trei când ajunseră în rada portului din Padang. Întârzierea forţată îi făcuse însă mult bine bătrânului van Merck, care se simţea acum destul de întremat, spre mirarea doctorului Bertram, căruia nici nu-i venea să creadă că un om la vârsta lui poate suporta atât de uşor o rană ca aceea pe care o avea olandezul.

   George şi Petre o duseră în tăcere pe Maja van Merck pe uscat. Deoarece la ora aceea din noapte nu puteau lăsa singură o fată, George se oferi s-o conducă până la poştă.

   Tânărul îşi pusese nişte haine de culoare închisă, ca să nu bată la ochi. Totuşi, era destul de primejdios să întârzie pe străzile oraşului, căci, dacă i-ar fi cerut vreun sergent să se legitimeze, ar fi păţit-o. Pentru „liberă trecere" în oraş, se cerea un permis de la guvernator, care se plătea cu un florin şi jumătate, permis pe care el însă nu-l avea.

   Şi, într-adevăr, pe când se îndrepta spre cabina telefonică automată, o umbră in uniformă se desprinse din întuneric şi le ieşi înainte. George se gândi o clipă dacă n-ar fi bine s-o ia la

sănătoasa îndărăt spre submarin, dar Maja salvă situaţia.

   — Bună seara, domnule sergent, strigă ea veselă, trebuie să telefonez acasă după maşină. Chiar acum ne-am întors. Ce-am mai păţiţi bietul unchiu-meu are o rană grozavă la un picior şi a trebuit să angajăm în drum alţi oameni. Aşa, făcu ea apoi scurt, întorcându-se spre George, dumneata te poţi întoarce în port. Domnul sergent o să fie atât de bun să mă conducă el la telefon.

   Fireşte că sergentul se învoi cu mare plăcere şi George alergă înapoi la Petre, care-l aştepta. Nu trecu nici-o jumătate de ceas si automobilul olandezului sosi în port. Cu puţin timp înainte, câţiva oameni din echipajul submarinului, îmbrăcaţi în haine obişnuite de marinari, îl transportară cu mare băgare de seamă într-una din bărci pe bătrân până la debarcader.

   Pe când Maja îl ţinea de vorbă pe sergent, van Merck fu ridicat de marinari pe braţe şi aşezat în automobil. Bătrânul îşi luase încă de pe submarin rămas bun de la toţi, aşa că acum le zise cu glas poruncitor marinarilor -ca să se creadă că sunt în slujba lui -să se întoarcă pe bord, apoi îl întrebă pe sergent dacă prefectul poliţiei se afla în oraş, deoarece avea să-l comunice imediat ceva foarte important.

   În vremea asta, după ce echipajul fu îndărăt pe submarin, „Dox"-ul pomi fără zgomot spre golful pe care îl descrisese van Merck. Trebuiau însă să se grăbească, deoarece se temeau ca nu cumva piratul să ajungă înaintea lor acolo.

   După puţin timp, urmă ceea ce prevăzuseră ei, adică se transmiteau telegrame urgent la toate poliţiile din cele patru colţuri ale lumii, până şi în Australia, despre crimele acestui fioros bandit Johnny din Sumatra ar fi trebuit să se ascundă în gaură de şarpe ca să nu fie găsit.

   Zăbava pe care o avusese căpitanul Farrow acum în port, scăzuse la minimum timpul câştigat înaintea piratului şi socotea că fiorosul criminal trebuie să fi şi ajuns în golf.

   Farrow se sfătui deci cu Rindow şi hotărâră împreună să nu ancoreze direct acolo, ci mult mai departe şi să supravegheze golful de la distanţă.

   Când răsări soarele, zăriră într-adevăr, pe jumătate acoperit de plante agăţătoare, bricul piratului. Poate că nici nu l-ar fi observat, dacă nu le atrăgea dinainte atenţia bătrânul van Merck asupra golfului.

   La drept vorbind, căpitanul Farrow şi tovarăşii săi n-ar mai fi avut pentru ce să se intereseze ce se va întâmpla cu Johnny -era treaba poliţiei să-l prindă -se temeau însă că ticălosul, în ura lui de acum pentru Maja, să nu se dedea la cine ştie ce faptă grozavă, căci probabil o socotea singura vinovată de cele întâmplate.

   Trebuia deci urmărit pas cu pas şi ţinut mereu sub ochi. Înainte de-a se lumina bine de ziuă, submarinul fusese lăsat sub apă şi numai periscopul rămase afară. Farrow îl văzu prin el pe bandit, coborând singur pe uscat, întorcând apoi capul şi arătând cu mâna spre mare şi strigând ceva celor doi inşi care rămăseseră la bord.

   — Hm, murmură Farrow cu ciudă, nu ştiu, zău, ce e de făcut. Dacă ne văd venind pe apă, au să se ascundă în tufiş şi cine ştie ce sunt în stare să mai pună la cale!

   — Ştii ce, tată? Strigă George care îl auzi. Lasă-mă pe mine să le vin de hac nemernicilor ălora. Să ne îndepărtăm şi mai mult de bric, până la un loc de unde nu ne pot vedea, pe urmă ieşim la suprafaţă, iar eu cu Petre ne ducem cu barca la mal. Uite, se vede colo o potecă îngustă, deasupra căreia crengile copacilor se lasă aproape până la pământ. Pe poteca aceea ne vom furişa până la bric, vom arunca vreo câteva grenade cu gaze pe punte şi vom ameţi pe cei doi care stau de pază.

   — Bravo, George, tu, dragul meu, ai întotdeauna nişte idei geniale, râse Farrow mângâind cu dragoste obrajii fiului său. Bine, fă după cum crezi.

   Submarinul se îndepărtă atât cât să nu poată fi zărit de pe bric, apoi ieşi din apă. O barcă de aluminiu fu montată în grabă, căci totul trebuia să se petreacă repede, deoarece se putea ca din moment în moment să apară vreun vapor îndreptându-se spre port.

   George şi Petre ajunseră în câteva minute la ţărm, ascunseră barca în nişte tufe şi porniră pe potecă spre locul unde era ancorat bricul. George, care mergea în frunte -ca de obicei -auzi în curând pe cineva zicând cu glas răguşit:

   — Să ştii, mă, că ăla a fost Farrow. Nu mi-o cădea el mie odată în gheare... că aş şti eu ce să-i fac.

   — O să stea mult Johnny? Întrebă alt glas.

   — Nu cred. S-a dus să-şi ia banii şi să aşeze o mină ca să vadă pe dracu' ăi de-or încerca să se apropie de locul ăla. Pe urmă pornim numaidecât spre insulele Salman, unde are el un prieten, un ăla de face negoţ cu sclavi. Meseria e cam primejdioasă, dar bănoasă, mai ales dacă mai faci şi alte afaceri pe lângă ea. Johnny zicea că o să ne pricopsim repede. Numai un lucru aş mai vrea înainte de plecare: să dau cu ochii de Farrow ăla, ori cu unul dintr-ai lui.

   George zâmbi, pe când Petre clocotea de mânie. Înaintară tot mai mult pe potecă, până ce-i văzură desluşit pe cei de pe puntea bricului. Uriaşul nu se mai putu stăpâni, ieşi din desiş şi le strigă:

   — Ei, mă, tu, ăla de colo, uite pe unul dintr-ai căpitanului Farrow, după cum doreai!

   Şi, înainte de a-şi sfârşi el vorba, patru grenade de mână zburară pe punte. Toţi cei cinci bandiţi câţi erau acolo vrură să pună mâna pe arme, dar n-avură când. Începură să se clatine, se poticniră şi se prăbuşiră cu o bufnitură pe punte. Pentru cel puţin douăzeci şi patru de ore erau nevătămători, dar până atunci va sosi şi poliţia din Padang ca să-i aresteze.

   George alergă la ţărm şi făcu un semn cu mâna spre submarin. Două bărci de aluminiu stăteau pregătite; fură lăsate pe apă şi în ele luară loc Farrow cu câţiva din oamenii săi.

   Când aceştia coborâră din bărci, George îi spuse repede căpitanului ce auzise de la bandiţi.

   — Mina era, probabil, hărăzită Majei van Merck, zise căpitanul. Credea că fata va veni împreună cu unchiul ei la casa de vânătoare. Johnny ăsta nu e om, ci o adevărată fiară. Prietenul lui din insulele Salomon pare să-l semene. Lasă că poate punem noi mâna odată şi pe dumnealui! Acum să ne grăbim, dragii mei. Poate că reuşim să împiedicăm vreo nouă ticăloşie de-a banditului.

   Petre, cu trupul lui uriaş, mergea înainte şi lărgea drumul, înlăturând din cale crengile. În curând, dădură de o potecă; era aceea care ducea la casa de vânătoare a olandezului. La comanda lui Farrow toţi se opriră în loc şi îşi pregătiră armele. Unii ţineau în mână câte o grenadă cu gaze. Alţii revolverele întinse.

   Farrow, George şi Petre păşeau în fruntea celorlalţi. Îl frământa grija de soarta Majei. Acest Johnny din Sumatra va şti să născocească vreo cursă grozavă în care să cadă victimă biata fată, ţinta răzbunări lui de acum.

   Dar timpul trecea şi nici-o urmă de-a banditului nu se zărea. Totuşi, trebuia să-l găsească cu orice preţ. Banditul îşi va fi având vreo colibă dosită undeva prin apropierea pavilionului de vânătoare al bătrânului van Merck. Poate că se dusese acolo să pună o mină care să-i arunce în aer pe poliţişti când vor veni să-l caute. Sau se va fi gândit că va fi şi Farrow cu ai săi împreună cu ei. Căpitanul îşi închipuia ce ură grozavă îi va clocotind în pieptul piratului împotriva lui. În câteva ceasuri, făcuse din omul acesta un prigonit, încolţit din toate părţile, pentru care aproape că nu mai exista scăpare. Se gândea cu groază ce soartă l-ar aştepta pe el, Farrow, dacă i-ar cădea viu in mână.

   Goana ţinea mereu. Marinarii, obosiţi, rămâneau mereu în urmă. Căldura era de nesuferit. Dar Farrow, George şi Petre nu se lăsau. Alergau tot înainte. Din fericire, nu mai erau şi alte poteci pe care ar fi putut să dispară banditul. Din fugă, examinau scurt desişul, ca să observe dacă nu se vede vreun loc prin care se va fi dosit piratul. Nu era exclus ca ticălosul să se fi ascuns undeva într-un tufiş şi să-l atace pe la spate. Ştia el bine că nu mai avea scăpare decât prin cine ştie ce mişelie.

   După socoteala căpitanului, trebuia să fi făcut vreo cinci kilometri de drum prin căldura aceea grozavă, ceea ce era într-adevăr de necrezut. Şi Johnny nicăieri.

   Farrow se întreba dacă nu cumva exista şi o altă potecă înspre golf, pe care el să n-o fi văzut şi prin care va fi dispărut banditul. Atunci, toată osteneala lor era zadarnică, Johnny îşi va lua banii de unde îi avea ascunşi, va aşeza mina şi se va feri să se mai ducă pe bric, când ii va vedea de departe pe oamenii săi zăcând nemişcaţi pe punte. Va căuta să se îndepărteze în grabă pe uscat, cu gând să găsească undeva în vreun port mic, uitat de Dumnezeu, o corabie şi să i se piardă urma.

   Deodată se opri brusc, într-un luminiş din faţa lui, văzu o colibă mică de buşteni. Să fie oare casa de vânătoare a lui van Merck? Lui Farrow nu-i venea să creadă, căci prea era mică şi dărăpănată.

   Ghici însă îndată că aici era ascunzătoarea banditului. S-o fi aflând el acum înăuntru ca să-şi ia bani şi să aşeze mina care să arunce apoi în aer pe oricine ar cuteza să se apropie de colibă? Le făcu semn cu mâna lui George şi Petre să fie cu băgare de seamă, pe urmă se apropie tiptil de colibă. Ceilalţi doi se ţineau după el, cu grenadele pregătite, pe când Farrow ţinea revolverul întins. Nu ştia dacă gazele au efect şi asupra animalelor şi în pustietatea asta sălbatică se putea să le lasă înainte vreun tigru, o panteră neagră sau altă fiară sălbatică. Ascultă câteva momente, Işi puse apoi şapca în vârful ţevi revolverului şi se apropie de pervazul ferestrei. Înăuntru, nici-o mişcare. Atunci Farrow se uită pe geam, dar nu văzu pe nimeni.

   — Aici n-a fost încă, îi zise ei lui George. Praful e de două degete pretutindeni şi nu se cunoaşte nici-o urmă. Coliba trebuie să fie a lui, nu mai încape îndoială şi nu se poate să nu treacă pe aici la înapoiere. Acum, să mergem, poate dăm de pavilionul de vânătoare al lui van Merck şi putem împiedica atentatul pe care îl pune la cale ticălosul.

   — A, uite nişte urme de paşi, făcu George deodată. Să ne luăm după ele şi cred că o să-l găsim cu siguranţă.

   Porniră mai departe prin aerul fierbinte şi umed; de astă dată mai încet şi căutând să nu facă zgomot Johnny din Sumatra era cunoscut ca bun ţintaş şi nu s-ar fi dat înapoi să tragă îndată ce iar fi văzut.

   Trebuiau să prindă de veste înainte ca banditul să-l fi văzut de acolo de unde era ascuns. Dar paşii mari, elastici, pe care îi făceau îl duceau repede, deşi felul acesta de mers era foarte obositor.

   În fiecare clipă se puteau pomeni faţă în faţă cu banditul, deşi după urme se cunoştea că alergase şi el nebuneşte. Totuşi, nu mai putea fi prea departe.

   Farrow era din ce în ce mai atent Ştia că era în joc viaţa lor şi că se apropiau de un duşman mai primejdios ca oricare pentru ei, din pricina urii grozave pe care acesta trebuie că le-o purta.

   Minutele trecură iarăşi într-o încordare de neînchipuit. Pentru întâia oară de când ducea viaţa asta de aventurier, George simţea că inima îi bătea să-l spargă pieptul. Avea şi de ce. Urmăreau un bandit viclean, crud şi stăpânit de o ură neîmpăcată împotriva lor.

   Se văzură din nou într-un luminiş. Farrow păşi cel dintâi, urmat de ceilalţi doi. Deodată se auzi un glas aspru în faţa lor.

   — Sus mâinile, domnilor.

   Era atât de poruncitor şi de tare, încât toţi trei ridicară mâinile, fără să-şi dea seama, ţinând însă armele încleştate.

   Lui Johnny din Sumatra -altul nu putea fi -nici nu-i veni în gând să le ceară să lase armele jos. Apăru de după un trunchi de copac uriaş, la cincisprezece metri de ei, cu două revolvere întinse.

   — Îmi pere bine că am prilejul să vă cunosc, domnilor, zise el râzând batjocoritor. Mi s-a împlinit în sfârşit o mare dorinţă. O, pe dumneata te ştiu eu cine eşti, căpitane Farrow. Mi-ai distrus viaţa, m-ai lăsat sărac şi mi-ai furat caietul cu secretele mele cele mei intime. Ştii ce pedeapsă ţi se cuvine pentru faptele astea?

   Clocotea de mânie, pe când Farrow rămase cât se poate de calm şi-i răspunse:

   — Pedeapsă? Dimpotrivă. Merităm o răsplată -şi încă una mare de tot -că am reuşit în sfârşit să punem mâna pe cel mai fioros criminal din câţi au existat pe faţa pământului. Ce să-l faci, aşa stau lucrurile, dragul meu...

   Johnny din Sumatra scoase un urlet de furie. Farrow se aştepta să-l vadă descărcând revolverele şi tocmai se gândea dacă n-ar fi bine să i-o la înainte, dar banditul îşi stăpâni mânia, cu o voinţă

de fier şi zise:

   — Nu, nu, nu mă las eu mânat de furie ca să te culc la pământ cu un glonţ. Ai scăpa prea lesne. O, dacă te-aş putea sugruma... da... sugruma. Bangi, Bangi de ce ai plecat? Sugrumă-l, sugrumă-l, Bangi!...

   Farrow se înspăimântă. Nu cumva banditul înnebunise brusc?

   — Bangi! Strigă el iar, cu glas sălbatic şi Bangi veni.

   Dintre crengile copacului sub care stătea banditul, se ivi un braţ puternic, acoperit cu păr şi o mână enormă îşi încleştă degetele în jurul gâtului său. Johnny scăpă revolverele din mână, ochii stăteau să-l iasă din orbite, căscă gura, dar nici-un sunet nu se auzi de pe buzele lui.

   —Repede! Strigă Farrow. E un urangutan... Trebuie să-l salvăm neapărat!

   Se repezi înainte şi ridică în treacăt revolverele de jos. George fu însă mai sprinten ca el. Ştia că aceste maimuţe sunt foarte primejdioase -vedea doar cum asta sugruma un om într-o clipă -şi cu o mişcare fulgerătoare aruncă grenada de trunchiul copacului. Farrow sări în lături. Nu cunoştea efectul gazelor asupra animalelor, dar ştia că pentru el e primejdie să fie prea aproape de locul unde se va sparge grenada, în clipa următoare, un trup mare şi păros se rostogoli din copac şi căzu cu toată greutatea peste bandit, fără să-şi descleşteze însă degetele din jurul gâtului acestuia.

   Farrow ridică revolverul şi trase. Glonţul se înfipse în tâmpla maimuţei, care nu mai mişcă.

   — Urangutanul era dresat să sugrume oameni. Acum l-a căzut victimă însuşi stăpânul lui. Să mergem; nu mai avem ce căuta aici. Trebuia să împuşc maimuţa, altminteri ar fi fost o veşnică primejdie pentru Maja van Merck.

   — Dar bine, tată şi cu terenurile ce e? Strigă George.

   —E întocmai după cum am bănuit eu, răspunse căpitanul zâmbind. Acum am înţeles din anumite lucruri că nu m-am înşelat Munţii Padangului conţin bogate zăcăminte de cărbuni, îi voi spune domnului van Merck să aducă experţi care să cerceteze.

   — A, acum pricep eu graba consorţiului ca să le cumpere, făcu George râzând. Dar, urmă el apoi serios, uite ce face lăcomia după avere. Johnny din Sumatra şi-a luat pedeapsa, o pedeapsă care pare să fie într-adevăr dumnezeiască.

   — Da, dragul meu, aşa şi e, răspunse Farrow rămânând pe gânduri.

   Imediat ce se întoarseră pe submarin, căpitanul expedie o radiogramă poliţiei din Padang, prin care comunica sfârşitul piratului şi faptul că, pentru douăzeci şi patru de ore, tovarăşii lui se aflau fără cunoştinţă, pe bordul bricului. Apoi, ca încheiere, ruga să se transmită domnişoarei Maja van Merck salutări din partea lor şi sfatul ca să nu se grăbească să vândă terenurile, deoarece conţineau foarte bogate zăcăminte de cărbuni.

   Mai târziu, întâmplător, Farrow citi într-o gazetă că pe terenurile tinerei fete se găsiseră într-adevăr cărbuni în cantităţi enorme.

SFÂRŞIT

Volumul 23

RECHINUL URIAŞ

   UN PESCUIT PRIMEJDIOS

   CU PRILEJUL ULTIMEI aventuri din Sumatra, motoarele submarinului fuseseră atât de greu încercate, încât căpitanul Farrow îşi dădu seama că trebuia să ajungă cu orice preţ în minunatul refugiu, botezat de camarazii lui „Insula odihnei". Această insulă era aşezată la răsăritul Australiei, în Oceanul Pacific propriu-zis, cam pe la Tropicul Capricornului.

   Din descrierile trecute, cititorii cunosc această limbă de pământ, în mijlocul unui uriaş brâu de corali, care face imposibilă apropierea oricărui vas. O singură intrare există aici, un tunel care duce pe sub apă, prin zidul de mărgean. Numai prin acest tunel submarinul poate ajunge în largul mării.

   — Tunelul, singura ieşire spre mare, fusese pus la adăpost de inginerul Hagen de vreo năvală, printr-o poartă zăbrelită, care putea fi ridicată şi lăsată după voie, căci se-ntâmplase odată că un rechin nimerise intrarea şi-l atacase pe George, care se scălda în apropierea insulei.

   Submarinul urma să rămână câteva săptămâni în refugiul său. Hagen trebuia să facă motoarelor un control amănunţit şi voia să creeze o instalaţie în tancurile de balast, care să îngăduie scafandrilor vasului -adică lui George, Petre şi Kard -să poată părăsi Dox-ul şi sub apă, nu numai prin turn.

   De-abia trecuseră însă câteva zile de când se aflau pe insulă, că marinarii şi începură să-i dea ghes inginerului să termine mai repede cu lucrul, căci firea lor neastâmpărată nu-i răbda pe loc.

   Cu deosebire George suferea mult de pe urma acestei inactivităţi silite şi chiar din ziua a treia. Fireşte, era cât se poate de fericit să se poată plimba cu Sanja lui pe minunata insulă, dar... lipsea primejdia, lipsea viaţa aceea liberă, neatârnată, lupta cu forţele naturii, cu duşmanii de uscat sau de apă.

   Câteva zile timpul fu ploios. Turna cu găleata şi nu era chip să ieşi din casă. În vremea asta, George se ocupa cu

cititul. Printre altele, îi căzuse în mână o carte scrisă de un căpitan englez şi intitulată: „Lupte cu peştii uriaşi". O imagine cu totul nouă i se înfăţişă viteazului tânăr. E drept, văzuse el până atunci rechini şi narvali de mărimi înfricoşătoare, dar autorul acesta indica dimensiuni şi greutăţi -sprijinindu-şi afirmaţiile cu fotografii -care întreceau tot ce-şi imaginase el până atunci.

  Şi imediat se trezi în el dorinţa de a smulge din adâncurile oceanului un astfel de monstru: gândul acesta îi deveni o obsesie. Îl chemă repede pe credinciosul său Petre, îi citi câteva pasaje din carte şi adăugă:

  — Petre, de îndată ce se va potoli ploaia, trebuie să prindem şi noi o astfel de dihanie. Ce mult se va bucura doctorul nostru, când va putea să „ciopârţească", după toate regulile ştiinţei, un asemenea colos.

  — E frumos ce zici dumneata -răspunse Petre calm -dar vezi că n-avem decât bărcile alea uşoare de aluminiu, cu care e cam greu să punem mâna pe un „peştişor" dintre-ăia.

  — De asta să nu te-ngrijeşti, o scoatem noi la capăt! zise George cu însufleţire. La urma urmei, nu ne-mpiedică nimic să pescuim de pe marginea atolului. Dă-mi răgaz până mâine să pun lucrurile la punct.

  În timpul nopţii, George citi din nou cartea, cu deosebire partea care trata despre prinderea rechinilor uriaşi, ceea cei interesa mai mult ca tot. A doua zi, planul său era gata făurit -un plan cam îndrăzneţ, ce-i drept, dar care făgăduia să fie încununat de izbândă.

  — Petre -i se adresă el uriaşului -astăzi trebuie să lucrăm cu sârguinţă, făcând toate pregătirile. Dacă vom lua o barcă de aluminiu, tata va prinde de veste şi poate că ne va opri. Desigur că a citit şi el cartea despre care-ţi vorbeam şi ştie cât de primejdioase pot fi luptele cu aceşti monştri ai mărilor. Tu trebuie să faci rost de cât mai multe beţe din bambus, din cele mai tari, cu ajutorul cărora vom construi o plută. Ne vom duce pe ea până la zidul de mărgean, o ridicăm deasupra pe mare şi aruncăm undiţa departe, în larg. Capătul funiei îl înţepenim în stâncă. Apucă-te repede de lucru, Petre: în vremea asta, eu voi face

în atelier cârligele trebuincioase.

   Uriaşul, care se plictisea şi el stând pe loc, era bucuros de propunerea tânărului său stăpân. De ce n-ar prinde şi George un rechin, dacă-i făcea plăcere? Să fi citit însă Petre cartea căpitanului englez, ar fi stat să chibzuiască mai bine lucrurile. Cu toată marea lui experienţă, tot nu ştia încă ce grozăvii ascund adâncurile mărilor.

   Se duse deci în desişul care acoperea partea de nord a insulei şi începu să reteze beţe de bambus, pe care le aduse într-un loc ascuns. Acolo le legă împreună cu sârmă groasă, încât să formeze un mănunchi aproape triunghiular. Suprafaţa care trebuia să stea pe apă avea cam şase metri lungime şi doi şi jumătate lăţime. Partea dindărăt, care trebuia să servească de tălpoaie, o îngreunase cu câteva bucăţi de fier.

   Pluta aceasta ar fi constituit un refugiu sigur pentru oricare naufragiat, atât de bine era construită. Dar Petre nu ştia că George plănuia să prindă monştrii, care erau de două ori mai lungi decât pluta lor.

   Deoarece fiul căpitanului era foarte iubit de toţi, fierarii din atelier îi fabricară în grabă două cârlige de undiţă, care erau cât nişte ancore mici. Două lanţuri lungi de câţiva metri fură fixate de aceste cârlige, iar de lanţuri nişte frânghii împletite din sfoară de Manila.

   George luă cu el două funii dintre acestea, fiecare având o lungime de aproape două sute de metri. În afară de asta, fierarii îi mai făcură două ţăruşe lungi de oţel, pe care voia să le înfigă în stânca de corali şi de care urma să fixeze funiile.

   Ar fi reuşit desigur în întreprinderea lui, dar pregătirile prea fuseseră făcute în pripă şi prea fusese entuziasmat de planul său, ca să chibzuiască lucrurile cu sânge rece. Cât despre vreo primejdie, nici că se gândea şi asta avea să fie greşeala cea mai mare a lui.

   Problema momelii pentru undiţă îi dădu multă bătaie de cap. Trebuia să fixeze de ea o bucată de carne de cel puţin zece kilograme, altminteri tot ce făcea n-avea nici un rost Dar norocul îi veni în ajutor, căci tocmai când se gândeau să pornească cu Petre în junglă să vâneze vreo sălbăticiune, muri de o boală necunoscută unul din porcii pe jumătate sălbatici, care fuseseră prăsiţi pe insulă de marinari.

   Prefăcându-se că fac totul ca să le treacă timpul, Petre şi George îşi luară sarcina să îngroape animalul pe undeva, dar în realitate duseră hoitul pe pluta lor. Kard, care-i observase, îi urmări plin de curiozitate şi-i văzu îndreptându-se spre nord, cu pluta pe care se aflau hoitul porcului, cele două cârlige în formă de ancoră, ţăruşele de oţel şi funiile. Fostul maşinist îşi spărgea capul tot întrebându-se ce-au de gând tovarăşii săi, dar, în cele din urmă. Se linişti. Bănuia că se duc la pescuit, iar, după mărimea cârligelor, înţelese că e vorba de peşti de dimensiuni neobişnuite. Apoi îşi spuse că George, ca şi doctorul Bertram, era un pasionat naturalist şi nu era de mirare că ţinea să prindă de data asta ceva deosebit.

   Cam pe la amiază, căpitanul băgă de seamă lipsa lui George şi a lui Petre. În treabă pe unul, pe altul şi câţiva marinari îi spuseră că cei doi plecaseră de dimineaţă spre desiş, ca să îngroape acolo hoitul porcului.

   Farrow intră la bănuială. Ştia el bine că Petre şi George nu s-ar fi apucat de bună voie de o asemenea treabă, dacă n-ar fi urmărit un scop anumit.

   — Ciudat, zise el. Ce gânduri or fi având ei de gând cu porcul ăla?

   Kard, care tocmai trecea pe acolo, îl auzi şi zise:

   — Îi căutaţi pe domnul George şi pe Petre, domnule căpitan?

   — Cam aşa! De-abia acum mi-am dat seama că de azi dimineaţă nu s-au mai arătat.

   — Eu i-am văzut târând porcul în desiş, zise Kard şi, vrând să le vin în ajutor, m-am luat după ei. Atunci i-am zărit urcând hoitul pe o plută lungă, trainică şi îndreptându-se spre nord. Aveau nişte cârlige de undiţe cât ancorele şi două legături de frânghie. Mă bat cu gândul că vor să prindă vreun peşte dintre-ăia mari.

   Farrow păli, îl văzuse pe fiul său citind cartea căpitanului englez privitoare la luptele cu peştii uriaşi. Desigur, tânărul se hotărâse să pună în practică unele lucruri din cele citite. Se mângâia oarecum cu gândul că Petre il însoţea, dar mai mult ca probabil că uriaşul nu cunoştea primejdia în care se vârau.

  Alergă la atelier şi-i întrebă pe fierari dacă făcuseră pentru George cele două cârlige mari. Oamenii îi mărturisiră şi-i spuseră în acelaşi timp şi despre ţăruşele de oţel. Farrow răsuflă oarecum uşurat. Dar îşi dădu îndată seama de însemnătatea acestor ţăruşe, spunându-şi că vor fi înfipte în stânca de corali, cu scopul de a se fixa funiile de ele.

  Totuşi, neliniştea începu să-i stăpânească din ce în ce mai mult. Îi chemă la el pe Rindow, Brun şi doctorul Bertram şi discută şi cu ei. Doctorul îi confirmă primejdia mare pe care o constituia prinderea unor astfel de monştri marini. Farrow nu mai stătu o clipă pe gânduri şi, echipând două bărci de aluminiu, plecă însoţit de cei trei tovarăşi spre marginea de nord a brâului de mărgean.

  Ajunseră curând la locul unde debarcaseră George şi Petre. Se vedeau lămurit urmele unde pluta cea grea fusese târâtă peste stâncă şi pusă pe apă de partea cealaltă. Găsiră şi unul din cele două ţăruşe, înfipt în stâncă moale şi de urechea lui era fixat capătul unei funii noi.

  Deodată însă Farrow scoase un ţipăt uşor de spaimă. Găsise locul unde fusese înfipt al doilea ţăruş în stâncă. Ţăruşul însă părea să fi fost smuls de o forţă uriaşă, după cum se cunoştea lămurit. Dar pluta cu George şi Petre dispăruse. Cât se putea zări pe întinsul mării, nu se vedea nici urmă de ea.

  — Îmi cam închipui eu ce s-a întâmplat! zise căpitanul cu glas tremurător. George şi Petre au fixat aici ţăruşele, de care au legat capetele funiilor. Apoi au pornit în larg cu cele două cârlige cu momeală din carnea porcului mort şi le-au aruncat în mare de pe plută. Băiatul socotea că monstrul cei lacom se va repezi la carne şi atunci se va prinde de cârlig.

  Deodată, funia slăbi. Kard vru să se repeadă s-o tragă, dar un strigăt de avertisment al doctorului îl opri în loc. În clipa următoare, funia se-ntinse din nou, cu o smucitură atât de puternică, încât ţăruşul de oţel produse un sunet ca de coardă de bas. Şi în acelaşi timp, ţăruşul acesta, înfipt cam doi metri în stâncă, fu scos până la jumătate.

  Tovarăşii se priviră cu groază unul pe altul. Trebuia să fie grozavă dihania care se prinsese în undiţă. Deodată, Bertram, care urmărea atent mişcările funiei, strigă iritat:

  — Acum va sări afară, băgaţi de seamă, băieţi! Deşi erau oţeliţi în lupta vieţii şi trecuseră prin aventuri de necrezut, marinarii scoaseră nişte ţipete de spaimă şi uimire când, la vreo două sute de metri înaintea lor, ţâşni ceva din apă zburând prin aer.

  Era un corp lucitor, puţin încovoiat, de vreo şase metri lungime. Capul însă, aşezat de-a curmezişul trupului, era lat de vreo doi metri.

  — Rechinul-ciocan! răcni doctorul Bertram. Monstrul grozav se zbătu cu putere în aer, se răsuci, cârligul de undiţă zbură cât colo şi rechinul pieri în apă.

  Farrow îşi şterse fruntea de năduşeală.

  — Dumnezeule! exclamă el, aşa dihanie încă n-am văzut. Şi când mă gândesc că George şi Petre ar fi putut fi târâţi cu pluta lor de un astfel de monstru! Ce grozăvie.

  — A fost o privelişte minunată! Căută să-i liniştească Bertram, ai cărui ochi străluceau. Domnule căpitan, rechinul acesta a sărit atât de sus pentru că era reţinut de funie. Dacă ar trage într-adevăr după sine pluta, nu prea ar putea sări. La momentul potrivit, fii sigur că Petre ar tăia funia. Sunt încredinţat că cei doi tovarăşi ai noştri se află în siguranţă pe vreuna din insuliţele de la nord.

  În vremea asta, Kard şi camarazii săi traseră funia. Carnea de pe undiţă dispăruse, dar în oţelul cârligului dinţii monstrului lăsaseră urme adânci.

  — Ia te uită! zise doctorul către căpitan. Ai fi crezut cu putinţă ca un rechin să muşte în felul acesta?

  — Nu -răspunse Farrow -nu mi-aş fi închipuit niciodată, zău aşa! Mă gândesc însă că dihania asta l-ar putea da gata pe George al meu cu o singură muşcătură.

  — Hm! Cam aşa e -răspunse doctorul -dar, crede-mă, domnule căpitan, că George al nostru e destul de chibzuit el ca să-şi fi adus pluta în siguranţă pe vreo insulă. Gândeşte-te că şi Petre se află cu el şi că amândoi au arme.

  — Toate bune, dragă doctore, mă mir numai că uriaşul na tăiat imediat funia, din moment ce a văzut că rechinul a-nceput să târască pluta lor.

  — L-o fi rugat George să n-o facă, gândindu-se, probabil, că monstrul prins în cârlig va obosi încetul cu-ncetul. A citit doar asta în carte. După cum spuneam, dragă căpitane, sunt încredinţat că cei doi tovarăşi ai noştri se află pe undeva. În siguranţă. Fireşte că vor trebui să rămână acolo atâta timp până va fi submarinul reparat.

  Farrow privi îngândurat la cârligul enorm, pe care Kard îl aşezase într-una din bărci, apoi spre largul mării, către nord şi zise:

  — Da, dragă doctore, să nădăjduim că e aşa după cum spui. Haidem îndărăt!

  Vestea că George şi Petre fuseseră târâţi de un monstru marin pe o insulă se răspândi ca fulgerul printre marinari, stârnind îngrijorarea tuturor. Inginerul Hagen îi făgădui căpitanului să termine cât mai repede lucrările de reparaţie ale submarinului, pentru a putea alerga. În ajutorul celor doi camarazi. Marinarii se oferiră cu însufleţire să facă de pază cu schimbul pe marginea de nord a zidului de corali, căci se putea întâmpla ca tovarăşii să se-ntoarcă singuri.

O AVENTURĂ NEOBIŞNUITĂ

   GEORGE ŞI PETRE îşi făcuseră bine pregătirile pentru întreprinderea lor. Ridicaseră pluta deasupra barierei de corali, Petre bătu în stâncă cele două ţăruşe de oţel, legă de ele capetele funiilor, iar de celelalte capete fixă cârligele.

   În vremea asta, George tăiase carnea porcului în două bucăţi de câte zece kilograme, după cum citise în cartea căpitanului englez.

   Cele două cârlige cu momeală fură aşezate pe plută, apoi Petre începu să vâslească spre larg.

   După câteva minute, funiile se desfăşuraseră cu totul şi atunci Petre aruncă una din undiţe în apă la stânga, iar George pe cealaltă la dreapta.

   — Aşa Petre, zise tânărul, acum să pornim repede îndărăt! Sunt grozav de curios să văd dacă am făcut vreo treabă. Sunt aproape convins că prin apele astea se află monştri din ăia despre care scrie în carte.

   — Să nădăjduim, zise uriaşul. În tot cazul, trebuie să fie adevăraţi monştri, dacă sunt în stare să înfulece dintr-odată o halcă de carne de zece kilograme.

   — Chiar aşa şi sunt, răspunse George vesel, ia să vezi cum se va mai bucura doctorul, când vom aduce un peşte-ferăstrău de nouă metri lungime!

   Petre făcu o mutră cam speriată.

   — Un peşte-ferăstrău de nouă metri lungime? zise el apoi. Prea ar fi de tot! Pe ăsta nu cred să-i putem ţine în frâu numai noi doi!

   — De ce nu, Petre? îl lăsăm să se zvârcolească de funie până oboseşte, apoi îl tragem spre noi şi-l ucidem cu câteva gloanţe în cap. De aceea am şi ţinut să luăm puştile.

   — Hm! Treaba asta nu prea îmi place! făcu uriaşul dus pe gânduri. Eu îmi spuneam c-o fi vorba de rechini obişnuiţi, de patru până la cinci metri lungime, dar la aşa monştri, zău, nu mă gândeam. Şi să-ţi mai spun una, domnule George: părerea mea e că dacă s-o prinde o dihanie de aia, funia are să se rupă cât ai clipi din ochi. Ai să vezi d-ta!

   Petre aduse pluta cam la vreo treizeci de metri de zidul de corali, când îi auzi pe George strigând:

   — Petre, Petre, cred că s-a şi prins unul de funia asta din stânga la te uită cât e de încordată! O! Trebuie să fie ceva nemaipomenit! Se zvârcoleşte cu turbare! Petre, fii cu băgare de seamă, peşti ca ăştia n-ai văzut tu de când eşti!

   Uriaşul nu răspunse. Era ocupat să îndepărteze pluta de lângă funia care se zbătea încoace şi încolo. Se aflau la numai douăzeci de metri de zidul de corali, când funia slăbi brusc.

   — Petre, se pare că s-a rupt, sau te pomeneşti că rechinul s-a desprins din undiţă! zise George cu părere de rău. Şi eu, care am aruncat în mare rămăşiţele porcului! Nu mai avem momeală pentru undiţa asta.

   — Ei, poate că e mai bine aşa, mormăi uriaşul. Zău că nu m-am aşteptat să fie monştri atât de grozavi pe aici, domnule George! Aş fi bucuros să mă văd iar pe uscat. Drept să-ţi spun, treaba asta nu-mi prea place!

   — Dar bine, Petre, zise George râzând, ce ni se poate întâmpla? Eu mă bucur foarte mult, căci acum ne-am dat seama că trăiesc pe aici monştri de ăştia Altminteri, nu s-ar fi rupt funia sau dihania nu s-ar fi putut desprinde de cârlig. Păcat!

   De-abia rostise cuvintele acestea, că funia se întinse din nou, cu o smucitură care o făcu să vibreze ca o coardă de bas.

   — Ura încă e prins! strigă tânărul plin de bucurie. Petre, acum...

   Dar nu avu răgazul să-şi sfârşească vorba Ţăruşul fu smuls dintr-o dată din pământ, până la jumătate. Cu iuţeala fulgerului urmă a doua smucitură şi ţăruşul fu scos cu totul.

   Ca o săgeată fu zvârlit în aer oţelul atât de greu şi Petre urlă de spaimă, bănuind catastrofa Şi într-adevăr, în clipa următoare, pluta fu izbită cu o violenţă fantastică. Ţăruşul de oţel se înfipse printre beţele de bambus, încă o smucitură, apoi monstrul târî pluta spre larg.

   Petre sări îndată în partea dinainte, scoase cuţitul său lung şi se aplecă peste margine. George ştia că tovarăşul său va tăia acum funia, dar îl văzu deodată ridicându-se, se-ntoarse şi zise cu glas tulburat:

   — Nu pot ajunge funia, ţăruşul s-a înfipt dedesubt, cam de-a curmezişul, în plută. Domnule George, vom fi târâţi acum cine ştie unde în largul mării. Să dea Dumnezeu să nu-i vină în gând monstrului să se adâncească mai mult sau să se ridice la suprafaţă, ca să ne atace! La vreun ajutor nu ne putem aştepta caci submarinul e în reparaţie şi dacă nu va trece vreun vapor, care să ne salveze, zău, nu ştiu ce o să se aleagă de noi!

   — Poate că ţăruşul va ieşi de la sine -zise George -şi atunci vom vâsli îndărăt Dar hai mai bine să legăm vâslele, altminteri te pomeneşti că ni le aruncă cine ştie unde când pluta se va mai smuci o dată. Şi armele trebuie să le punem la adăpost!

   Petre clătină capul şi îndeplini întocmai ordinele tânărului. Dar nu-şi făcea prea multe iluzii că ar putea scăpa împreună cu George din situaţia asta.

   — Petre -zise deodată tânărul -eu n-am pierdut nădejdea Ascultă ce-ţi spun, monstrul va obosi curând. Când funia va slăbi, adică atunci când dihania se va linişti, cobor repede în apă şi o scot afară. Sunt sigur că vom prinde rechinul şi-l vom târî la mal.

   Uriaşul privi înapoi spre brâul de mărgean, care se vedea acum mic de tot, apoi zise:

   — Domnule George, am putea fi bucuroşi dacă ne-om întoarce singuri. Cine ştie cât ne va mai târî dihania asta, până vom scăpa într-un fel sau altui. Pentru fiecare minut cu care ne îndepărtăm spre larg, ne va trebui cel puţin un ceas de vâslit îndărăt.

   — Cam ai dreptate -răspunse tânărul îngândurat -în primul rând nici n-am putea trage după noi rechinul, căci e greu al naibii. Zi ghinion şi pace!

   — Eu am bănuit îndată că aşa se va întâmpla, când te-am auzit vorbind despre peşti lungi de nouă metri, zise Petre. Dar acum trebuie să ne împăcăm cu gândul că vom fi târâţi unde i-o plăcea dumnealui. Numai de nu s-ar stârni vreo furtună, căci atunci ne-am dus pe copcă.

   La aşa ceva nici nu se gândise George şi cuvintele Uriaşului îl puseră pe gânduri. Dacă s-ar stârni valuri, i-ar mătura pur şi simplu de pe plută, căci n-aveau de ce să se ţină.

   Neliniştit, îşi plimbă privirea în jur, dar, spre marea lui mulţumire, nu văzu nici un semn de furtună. Fuseseră târâţi atât de departe, încât nici nu se mai zărea atolul de corali, în mijlocul căruia se afla „Insula odihnei". George ştia că undeva, în faţa lor, erau nişte insuliţe nelocuite. Rechinul îi trăgea tocmai în direcţia aceea şi tânărul i se adresă plin de bucurie tovarăşului său:

   — Ia să vezi, Petre, că ne duce spre insulele de la nord. Când o trece prin apropiere, poate că izbutim să sărim în apă şi să înotăm la mal.

   — Mă tem că sunt mulţi rechini pe acolo, răspunse Uriaşul.

   — Ai dreptate, aşadar încă o speranţă spulberată. Dar, odată si odată, tot va obosi monstrul ăsta şi-atunci vom putea să tăiem funia.

   — Asta e şi singura nădejde ce ne-a mai rămas. Deocamdată însă, nici nu ne putem gândi la aşa ceva Numai de nu ne-ar duce pe Insulele Solomon, căci acolo vom întâlni vechile noastre cunoştinţe, vânătorii de capete.

   George îşi făcu repede socoteala de cât timp aveau nevoie ca să ajungă pe Malaita şi zise:

   — Petre, dacă mergem tot aşa apoi în două zile suntem acolo. Asta înseamnă că stăm prost de tot. Două zile fără apă şi fără hrană sub arşiţa soarelui tropical... Frumoasă perspectivă!

   — Ei, în cele din urmă tot se va linişti dihania -zise Petre -şi atunci izbutesc eu să tai funia Dar, chiar şi aşa, e îndoielnic dacă ne vom putea înapoia. Acolo în urma noastră se zăresc insulele despre care vorbeam. Dacă rechinul ar fi atât de îngăduitor să slăbească niţel funia, am fi poate salvaţi.

   Dar rechinul continuă să tragă pluta înainte. Erau la vreo patru sute de metri depărtare de o trecătoare îngustă, dintre două insule, când deodată pluta rămase pe loc.

   — Ah, îi e teamă de strâmtoarea asta! exclamă George triumfător. Petre, repede, acum trebuie să tăiem funia.

   Uriaşul tocmai voia să sară în apă de pe marginea plutei când se-ntâmplă ceva cere-i încremeni de spaimă pe amândoi. Din imediata apropiere a plutei, ţâşni brusc în aer un corp monstruos, al căni cap cilindric, aşezat de-a curmezişul, măsura cel puţin un metru şi jumătate lungime.

   Petre rămase ţintuit locului, dar George, care-şi dădu seama de primejdie, bănuind că monstrul se va afunda din nou în apă şi va târî pluta în direcţie contrară, trase repede pumnalul Sanjei de la brâu, alergă spre marginea plutei şi se lăsă vertical în apă, cu capul înainte.

   Căzu deasupra funiei groase, care atârna moale pentru moment şi o tăie cu pumnalul cel ascuţit, la numai câţiva centimetri de ţăruşul de oţel. Ieşi apoi repede la suprafaţă şi-şi făcu vânt pe plută, care se clătina îngrijorător din cauza valurilor stârnite de zvârcolirile rechinului.

   Petre se ghemuise şi se încleştase din toate puterile de beţele de bambus. Când îl zări pe tânăr cu apa curgând şiroaie de pe el, bâlbâi:

   — Domnule George, ce fu asta? Aşa ceva n-am văzut încă în viaţa mea!

   — A fost un rechin-ciocan, din cei mai mari, îl lămuri George râzând, dar în acelaşi timp cu părere de rău în glas. Zău, e păcat că nu l-am putut prinde! Ce bucurie i-am fi făcut doctorului nostru! Ce-ai văzut tu acum, n-ai să mai vezi atât de curând!

   — Foarte mulţumesc, nici nu mă trage inima! făcu uriaşul cutremurându-se de groază. Să nădăjduim că s-o duce dracului încolo sau poate crezi, domnule George, că ne va ataca pluta?

   — Asta în nici un caz -răspunse tânărul -va fi bucuros să-şi vadă de drum. De cârlig, va izbuti el să scape. Păcat, zău aşa, că ţăruşul de oţel n-a ţinut. Când ne-om întoarce, Petre, vom încerca altceva, mai trainic. Poate că tot izbutim să prindem o dihanie dintr-astea.

   — Hm! Să ne vedem deocamdată îndărăt pe urmă om vedea noi ce-om face! Şi-acum, ce-ai de gând? Rechinul nea târât vreo sută de kilometri. Ca să vâslim înapoi, avem nevoie de cel puţin cincisprezece ceasuri, dacă nu şi mai mult. Cam greu însă să răbdăm atâta timp de foame şi de sete.

   —  Atunci sunt de părere să ne abatem mai întâi pe una din insulele alea, zise George. Acolo vom găsi apă sau cel puţin fructe zemoase, cu care să ne aprovizionăm. Nu te prăpădi cu firea, Petre, o scoatem noi la capăt, n-avea grijă. A fost într-adevăr o excursie, cu care nu s-ar putea lăuda mulţi oameni. Nu eşti şi tu de aceeaşi părere?

   — Ai dreptate, domnule George, nici eu nu prea cred că vreun om să fi călătorit pe o plută la care era înhămat un rechin. Dar, mărturisesc sincer că n-aş avea chef să mai trec prin ce-am trecut. Ptiu, drace! Scârboasă dihanie a mai fost şi aia!

   — Din punctul tău de vedere o fi fost scârboasă, râse George, dar ce n-ar fi dat doctorul Bertram să fi putut fi şi el de faţă!

   Petre mormăi ceva în barbă, apoi se puse pe vâslit şi îndreptă pluta spre cea mai apropiată insulă, acoperită de o bogată vegetaţie tropicală.

   George li dădu o mână de ajutor şi, după câtva timp, pluta atinse ţărmul neted. O traseră pe jumătate pe uscat, apoi tânărul îşi încordă puterile şi scoase ţăruşul de oţel dintre trunchiurile de bambus.

   — Aşa! zise uriaşul răsuflând uşurat, o făcurăm şi pe asta. Acum să căutăm fructe şi apoi să pornim îndărăt la drum...

   Se îndreptară spre desişul care era la numai şase metri depărtare. Se opriră însă în loc deodată, căci dintre tufe se iviră doi bărbaţi cu mişcări de felină, care îndreptară asupra lor două pistoale automate de o mărime neobişnuită.

   — Sus mâinile!

   Prea era lămurită porunca asta, ca să nu asculte de ea. Unul din cei doi bărbaţi făcu un ocol în jurul lor, venindu-le în spate şi le scoase repede revolverele şi pumnalele de la brâu. Cele două puşti le aveau legate de plută, căci nici George, nici Petre nu se gândiseră că ar putea exista vânat pe insuliţa aceasta Cu atât mai puţin se aşteptau să dea de oameni.

   — Drept să spun, straşnic voiaj aţi făcuţi zise omul care se oprise în faţa lor şi continua să-i ameninţe cu pistolul. Ne-am mirat grozav văzând cu câtă iuţeală se apropie pluta voastră, fără ca să vâsliţi. Ne gândeam că aţi instalat vreun motor pe dânsa De unde era să bănuim că vă trage un „peştişor" dintre-ăia! Trebuie să fiţi daţi dracului, de vreme ce v-aţi pus în gând să pescuiţi un rechin-ciocan. Mă bate gândul că ne-aţi putea fi de folos. Tocmai am nevoie de vreo doi băieţi vrednici, căci de curând ni s-au prăpădit câţiva. Dar faceţi-vă încoace, să stăm niţel de vorbă. Ţin să vă atrag atenţia că, la cea mai mică mişcare suspectă, veţi avea de suferit neplăceri. Aşa, acum puteţi lăsa braţele în jos. Luaţi-o înainte prin tufiş! Ţineţi seama însă că două pistoale sunt îndreptate asupra voastră!

   — N-avem încotro, Petre, trebuie să ne supunem, zise George râzând. Rechinul-ciocan ne-a vârât în bucluc.

   — Bănuiam eu că aşa se va întâmpla, de cum te-am auzit vorbind de peşti uriaşi, mormăi Petre morocănos. Dar, aşa e, trebuie să ne supunem!

   George o luase spre desiş. O potecă îngustă şi dreaptă se ivi înaintea lui. Tânărul îşi dădu îndată seama că era făcută de mâna omenească.

   După zece minute de mers, se ivi un luminiş întins. Aici se aflau patru colibe mari, construite din trunchiuri de copaci. Omul care mergea în spatele celor doi prizonieri fluieră tare, o dată.

   În aceeaşi clipă, din colibe îşi făcură apariţia şase bărbaţi, care nu părură deloc surprinşi zărindu-i pe străini.

   — Luaţi-o înainte porunci omul dindărătul lor şi cei doi tovarăşi mai merseră o bucată, până ajunseră în faţa uneia din colibe.

   — I-ascultaţi, măi, făcu omul care continua să-i ameninţe cu arma, v-am adus doi indivizi, unui şi unul!

   Povesti celor ce ascultau cu atenţie în ce chip ciudat ajunseseră pe ţărm George şi Petre şi, când sfârşi, luă cuvântul un individ înalt, cu înfăţişarea cam întunecată:

   — Cu alte cuvinte, şefule, ăştia ar fi doi camarazi noi? Ăla mare pare să fie puternic de tot şi tânărul cred că e foarte îndrăzneţ, asta i se citeşte pe faţă.

   — Tot aşa m-am spus şi eu, altminteri nici nu-i aduceam. Blestematul ăla de distrugător australian a făcut curăţenie în rândurile noastre, aşa că avem nevoie să ne

împrospătăm forţele.

   — Aşadar, ascultaţi! li se adresă el lui George şi Petre. Vreţi să rămâneţi la noi? Păreţi să fiţi oameni dintre-ăia de care avem nevoie. Nu staţi prea mult pe gânduri, ci spuneţi „da", altminteri s-ar putea să vă căiţi!

   — În primul rând, s-ar cuveni să ştim ce avem de făcut aici, zise George calm. Apoi, ca să fiu sincer, nu prea am poftă să rămân pe insula asta. Sunt obişnuit cu largul mării.

   — Ha, ha, tinere, de asta nu vei avea să te plângi la noi, răspunse „şeful". Ce veţi avea de făcut aici? Ei, gândeşte-te niţeluş cu ce s-ar putea îndeletnici prin locurile astea nişte oameni puternici şi fără frică, după cum ne vezi, care vor să se îmbogăţească repede! Mai ales când sunt stăpâni pe o corabie rapidă şi au arme bune.

   — Ah! Probabil piraterie? zise George.

   — Ei, vezi c-ai ghicit! Nu degeaba am văzut eu îndată că eşti băiat deştept. Fireşte că asta facem, dar ţin să ştii un lucru: n-am omorât încă niciodată un om! E drept, s-a întâmplat să cadă câte unul, când trebuia să ne apărăm, dar fără asta nu se poate. Dar întotdeauna vina a fost a celorlalţi: au sărit asupra noastră, atunci când le-am cerut politicos să ne facă parte din mărfurile lor. Niciodată n-am jefuit în întregime o corabie, am luat cel mult jumătate din încărcătură, în afară de banii care se găseau pe bord.

   — Asta-i cât se poate de frumos din partea voastră! răspunse George cu ironie.

   — Tocmai ce cred şi eu, făcu celălalt. După cât am auzit, te numeşti George. Dar, ia spune, de ce-i zici tovarăşului tău „tu". În vreme ce dânsul te numeşte „domnule" şi „dumneata"?

   — Pentru că eu sunt fiul căpitanului! răspunse George.

   — Asta ai fost odată, tinere, rânji „şeful", aici eu sunt căpitan, aşa să ştii! Şi noi între noi ne spunem Jaf, ai înţeles? Eu sunt numit „şefule", ceilalţi vă vor spune ei singuri numele lor. Ei. Dar, ia spuneţi, nu vă e foame? Intraţi în coliba aia a doua Jack, dă-le ceva de mâncare!

   — Fireşte că le voi da. Haideţi, Petre şi tu, George! zise Jack, care făcea o impresie destul de bună.

   George îl privise oarecum mirat la început, căci n-avea deloc înfăţişare de pirat. Forma un contrast izbitor faţă de ceilalţi.

   Deşi Jack făcuse un semn din cap lui George, acesta rămase locului şi zise:

   — Cred c-ai face mai bine, şefule, dacă ne-ai aduce îndărăt cu corabia d-tale. Tatăl meu vă va da mai mulţi bani decât ţi-am putea aduce noi în luni de zile.

   „Şeful" chibzui câteva clipe, apoi zâmbi cu viclenie.

   — Care va să zică, tatăl tău e bogat? întrebă el, prefăcându-se nepăsător. Dar unde se află corabia lui? De altfel -schimbă el deodată vorba, devenind bănuitor -de ce-aţi venit pe o plută? De ce n-aţi căutat să pescuiţi rechini de pe corabia voastră?

   — Tatăl meu n-are nici un fel de corabie! răspunse George. Am pescuit de pe ţărm. Pluta am construit-o numai ca să putem lăsa undiţa în largul mării. Rechinul-ciocan a muşcat însă prea repede din momeală, a smuls ţăruşul din stâncă şi acesta s-a înfipt apoi în pluta noastră. În felul acesta, am făcut fără voie o călătorie până aici.

   — Drace! Dar mult trebuia să vă fi târât! zise „şeful" mirat Cea mai apropiată insulă se află la trei sute de kilometri de aici!

   George rămase o clipă în încurcătură. Nu-i convenea defel ca piraţii să-i ducă la brâul de corali, căci atunci ar intra imediat la bănuială. Şi cum să ajungă fără plută sau barcă la „Insula odihnei"? Dacă ar cere să se lase o barcă de partea cealaltă a zidului de corali, „şeful" ar şti îndată că în interiorul atolului se află o insulă.

   — Ei, vorbeşte tinere! zise „şeful" bănuitor. Dincotro aţi venit? Dacă n-aş fi văzut cu ochii mei dihania care vă târa aş fi crezut acum că sunteţi nişte afurisiţi de spioni. Haide, dă-i drumul repede!

   George nu ştia ce să facă. Se hotărî atunci să le vâre puţin spaima în oase piraţilor. Numele tatălui său era. Desigur, cunoscut şi acestor indivizi. Era gata să mărturisească, dar în ultima clipă îşi zise că piraţii s-ar mira mult de ce nu venise Farrow singur cu submarinul în urma lor.

   Dar în cele din urmă, zise cu hotărâre:

  — Tocmai fac şi eu socoteala cât de departe să ne fi târât rechinul-ciocan. Da, cred că trebuie să fie aproape trei sute de kilometri. Am debarcat pe o insulă la sud-est de aici, unde a ancorat barca noastră cu motor. Pluta am construit-o ca să prindem peşti uriaşi. Da, Petre, de ieri dimineaţă suntem pe drum şi dihania ne-a târât la început cu viteză şi mai mare. Cum spuneam însă dacă ne veţi duce îndărăt n-o să vă pară rău.

  — De ce nu te-a urmat tatăl tău cu barca cu motor? întrebă piratul batjocoritor.

  — Pentru că am plecat fără ştirea lui. Locuim pe insula Nuumea, în Noua Caledonie. Acolo te-aş ruga să ne duci.

  — Ah! La francezi locuiţi! făcu piratul, care începea să dea crezare celor spuse de George. Nu, tinere, acolo nu vă putem duce în nici un caz. Prea ne avem rău cu francezii, căci le-am dat peste cap multe corăbii care veneau din Noua Caledonie. Rămâneţi frumuşel la noi, unde o veţi duce bine. Multă vreme nu ne vom mai ocupa cu afaceri dintr-astea. În curând vom fi pus deoparte cât ne trebuie ca să putem trăi fără griji până la sfârşitul vieţii. Rămâneţi un an sau doi la mine, apoi nu veţi mai avea nevoie nici voi să munciţi.

  — Hm! Dar tot mai bine am vrea să ne întoarcem acasă, zise George. Tatăl meu vă va da atâţia bani cât să vă ajungă la toţi până la adânci bătrâneţi.

  — Nu, nu, nici nu vreau s-aud de aşa ceva! zise piratul cu hotărâre. Rămâneţi la noi, am zis! Aşa, acum duceţi-vă de mâncaţi ceva, căci la noapte plănuim o „excursie".

  Văzând că n-au încotro, cei doi tovarăşi îl urmară pe Jack în colibă.

PIRAŢI DE OCAZIE

   INTERIORUL COLIBEI era format dintr-o singură încăpere mare, în mijlocul căreia se afla o masă şi în jurul ei erau aşezate scăunele. Aici era sufrageria piraţilor. Bucătăria se afla într-un mic pavilion. Jack se făcu nevăzut, întorcându-se peste un sfert de ceas cu o farfurie plină cu peşte prăjit şi o cană cu vin.

   Se aşeză în faţa celor doi tovarăşi şi părea mulţumit văzându-i cu câtă poftă mănâncă. Când terminară, îl întrebă încetişor:

   — Gupă cât văd, nu prea vă face plăcere să deveniţi piraţi?

   George îl privi bănuitor, îşi dădu însă repede seama că omul acesta era sincer. Şi atunci răspunse:

   — E exclus să mă hotărăsc la aşa ceva. Mă voi folosi de cel dintâi prilej ca să fug.

   — Am încercat şi eu, dar nu prea merge, zise Jack. De bună voie n-am intrat în rândurile lor, m-au răpit de pe o corabie. Eram bucătar şi şeful acesta de piraţi tocmai avea nevoie de un bucătar nou, căci al lui fusese ucis în luptă. „Şeful" nu admite împotrivire, nu prea are înfăţişare de om puternic, dar cu toate acestea nici nu ştii ce zace într-unsul. Când se înfurie, e mai rău ca o fiară. E totuşi adevărat ce spunea: nu ucide şi nici nu jefuieşte corăbiile în întregime. Trebuie să fi fost un om foarte cult, căci se pricepe la toate. De pildă, a instalat pe corabia noastră un post de recepţie, cu ajutorul căruia putem prinde toate radiogramele lansate de pe vapoare, în felul acesta, a putut pune mâna pe câte o corabie cu încărcătură de preţ şi s-a putut sustrage urmăririlor distrugătoarelor australiene.

   — E interesant ce spui d-ta -zise George -dar ăsta nu-i un motiv să rămânem la el. Dacă vrei să vii cu noi, domnule...?

   — Jack Breton, e numele meu.

   — Eu mă numesc George Rastow şi tovarăşul meu Petre „Uriaşul", zise George, gândindu-se că omul acesta nu

trebuia să-i cunoască numele adevărat, căci se putea să-i ia gura pe dinainte şi să-l trădeze fără să vrea. Aşadar, dacă vrei să vii cu noi, vei fi bine venit.

   — Domnule Rastow, asta n-are să meargă, ascultă ce-ţi spun eu. „Şeful" e dat dracului şi vede totul. Cele două bărci de salvare ale corăbiei sunt încuiate şi cheile le ţine la el. Pe uscat nu mergem niciodată, găsim tot ce ne trebuie pe corăbiile străine. Iar de aici nu poate fugi nimeni. Sunt sigur că a distrus şi pluta voastră, ca să n-aveţi nici o putinţă s-o ştergeţi.

   — În cazul acesta, va trebui să ne construim una nouă -zise George calm -cred însă că există şi alte posibilităţi de scăpare. Îi voi spune pe faţă „şefului" lucrul acesta, apoi facă ce-o vrea! Pirat însă nu va putea face din mine, în nici un caz.

   — Domnule Rastow, părerea mea e că nu încape să te împotriveşti, zise bucătarul. Trebuie să te supui, altminteri te va împuşca. Crede ce-ţi spun eu!

   În clipa aceea, uşa fu deschisă şi şeful piraţilor se ivi în prag. Îi zâmbi lui George, apoi zise:

   — Am pus să se distrugă pluta voastră, aşa că nu mai aveţi putinţa să fugiţi. Ei, cum te-ai hotărât, rămâi la noi?

   George dădu din cap cu hotărâre şi răspunse:

   — Nu, şefule, nu rămân. Îţi mărturisesc deschis că niciodată nu voi lua parte la jefuirea unui vas. Pe de altă parte, declar fără înconjur că mă voi folosi de primul prilej ca să şterg putina. Aşa şi acum poţi face cu mine ce vrei!

   — Hm! Am bănuit eu aşa ceva, zise şeful cu seriozitate. De aceea, îţi voi da o slujbă inferioară şi vei fi pus sub supravegherea altora. Acelaşi lucru şi cu însoţitorul d-tale, Petre. Veţi purta de grijă de motorul corăbiei, iar ca plată veţi primi numai o parte mică din pradă. De altfel, nici n-ai nevoie de mai mult, căci ai un tată bogat. Dacă refuzi să faci şi asta, atunci ia aminte că eu nu-s ce mă arată faţa, adică un om calm şi blând. Când mă întărâtă ceva, devin un tigru setos de sânge. Te voi lega cu funii şi te voi bate cu biciul până te voi lăsa mort.

   — În cazul acesta, fireşte că primesc să îngrijesc de maşină, zise George fără să-şi piardă cumpătul, dar nu primesc nici un gologan de la d-ta. De bani furaţi, nu m-ating, aşa să ştii! Pe de altă parte, ţin să repet că mă voi folosi de primul prilej ce mi se va ivi ca să fug.

  — Rămâne la buna d-tale plăcere, răspunse piratul cu un zâmbet ironic. Nici nu te voi pedepsi, dacă vei încerca. Numai că va fi imposibil să faci ce vrei. Aşa Jack, le vei arăta celor doi maşinişti culcuşurile lor. Culcaţi-vă, domnilor, căci la noapte veţi avea de lucru. Şi apoi, veţi fi fiind obosiţi după o călătorie de treizeci de ceasuri pe plută. De fapt, nu prea cred lucrul acesta şi la prima ocazie voi cerceta mai amănunţit ţinutul dinspre sud. Te pomeneşti că dau de vreo taină interesantă! Aşadar, astă-seară veţi face prima călătorie pe corabia de piraţi.

  Se înclină uşor şi părăsi încăperea.

  — V-am spus eu că va distruge pluta, şopti Jack Breton când îl văzu plecat. Şi aţi văzut cât e de sigur că nu veţi izbuti să fugiţi. E un om extraordinar. Şi îşi va ţine cuvântul, biciuindu-vă până la sânge, dacă îl veţi întărâta într-un fel sau altul.

  — În sfârşit, eu ştiu numai că nu vom prinde cheag la el, zise George râzând. Am fost noi şi în alte dăţi în puterea unor oameni de zece ori mai primejdioşi şi mai setoşi de sânge ca dumnealui şi nu ne-am prăpădit cu firea.

  — Asta nu-i cu putinţă! zise Breton neîncrezător.

  — Măsoară-ţi cuvintele, omule! îl ameninţă Petre. Ceea ce spune domnul George e adevărat Sau poate nu-i crezi destul de primejdioşi pe vânătorii de capete din Malaita? Am fost prizonierii lor şi tot am scăpat cu faţa curată! Nu care cumva să îndrăzneşti să mai pui la îndoială vreo vorbă de-a domnului George.

  Jack făcu o mutră înspăimântată. Se uită când la unul, când la altul, apoi şopti cu teamă:

  — Aha! Acuma ştiu, trebuie să fii domnul George Farrow, fiul căpitanului submarinului „Dox". Fireşte şi Petre „Uriaşul" e cunoscut...

  — N-are importanţă ce şi cine suntem, zise George aspru. Mă numesc George Rastow. După cum ţi-am mai spus! Te-aş ruga să nu sufli nimic despre bănuiala d-tale. Prin mine ţi se oferă posibilitatea să te întorci la o viaţă cinstită. Dar, ca să

se întâmple asta trebuie să ştii să-ţi pui lacăt la gură.

   — Aşa voi face, domnule Rastow! făgădui bucătarul, privindu-l pe tânăr cu un respect deosebit.

   — Şeful avea dreptate -zise George acum -avem nevoie de odihnă. Sunt curios să văd că o să se petreacă la noapte. Ce zici, tu, Petre, ar avea haz să fim luaţi pe bordul unui distrugător australian?

   — În cazul acesta voi depune mărturie pentru dv., zise bucătarul cu însufleţire. Ba cred că şeful însuşi o va face, căci e om drept. Acum veniţi, vă rog, să vă arăt culcuşurile.

   Îi conduse pe George şi Petre în ultima colibă, care era împărţită în patru încăperi. În fiecare din ele se afla o masă mică şi trei paturi primitive, dar cu multe pături. Nu trecu mult şi cei doi tovarăşi adormiră tun.

   Spre seară, bucătarul îi trezi, le aduse cina apoi îi conduse în prima colibă, care era construită ceva mai solid decât celelalte. Într-o încăpere aranjată cu gust, cu mobile luate de pe corăbiile prădate, îi găsiră pe şef şi pe cei cinci piraţi.

   — Camarazi, aceştia sunt cei doi domni care se vor îngriji de maşini, zise el ironic, când George şi Petre intrară. Mi-au declarat că se vor folosi de primul prilej ca să-ncerce să fugă. Aşadar, trebuie să veghem puţintel asupra lor. Acum însă să pornim, am presimţirea că în noaptea asta vom pune mâna pe o pradă bogată.

   Ieşiră cu toţii din colibă. George şi Petre trebuiră să meargă în spatele şefului, care îi conduse pe o potecă îngustă şi bine întreţinută ce ducea prin desiş spre nord. Insula nu era prea mare, după un sfert de ceas ajunseră la un golf adânc şi atât de întortocheat, încât nu se putea zări marea, deoarece desişul împiedica vederea.

   La ţărm se afla o corabie mică, la a cărei pupă şi proră era câte un tun cu tragere rapid. Piraţii îşi cunoşteau meseria, cu aceste tunuri puteau opri în loc chiar vase mari de comerţ.

   Piratul îi conduse în sala maşinilor. Nu exagerase deloc spunând că vasul lui e cel mai rapid din Oceanul Pacific, căci, pentru tonaju-i redus, maşina gigantică era de două ori mai puternică decât ar fi fost necesar. George privi cu

admiraţie uriaşul motor Diesel, apoi zise:

  — Da, acum cred, şefule, că vasul d-tale e foarte rapid. E o adevărată plăcere să conduci o astfel de maşină, zău aşa!

  Măgulit, piratul le mai dădu unele lămuriri, întrebă pe urmă prin portavoce sus pe punte dacă totul e în ordine, apoi îi cern lui George să pună motorul în funcţiune.

  Tânărul îndeplini totul cum trebuie şi şeful se arătă foarte mulţumit. De sus veni comanda ca elicea să fie pusă în funcţiune în sens invers: George îndeplini manevra cât se poate de bine şi, când îşi dădu seama că vasul trebuie să fi ieşit din golf, făcu un viraj spre est, iar şeful zise:

  — Văd eu că vă pot lăsa singuri. Acum mă bucur că aţi refuzat să luaţi parte la jafuri. Un maşinist bun e mai de folos decât orice.

  Zicând acestea, părăsi sala maşinilor. George continuă să se ocupe de maşină, în vreme ce Petre începu să percheziţioneze încăperea. Într-un dulăpior găsi tot felul de unelte trebuincioase pe o corabie; luă două pile ascuţite, triunghiulare -din care îi dădu una lui George -apoi fabrică cu îndemânare dintr-o sârmă de oţel câteva chei false. I le arătă lui George şi, când văzu mutra mirată a acestuia, zise:

  — Doar n-om părăsi insula fără să ne luăm înapoi armele! Am văzut că ele se află într-un ungher al încăperii care serveşte probabil de cameră de lucru şefului acestor piraţi. M-am uitat şi la broasca uşii, care e simplă de tot. Cu cheile astea false o deschid eu. Şi în caz de nevoie, pilele ne pot servi de arme, dac-or fi santinele noaptea pe insulă. Voi mai căuta şi un ciocan scurt, e mai bun şi nu face zgomot.

  George zâmbi mulţumit şi răspunse:

  — Vrei, aşadar, să-ncerci să ne reluăm armele? Bine, sunt de aceeaşi părere, ba chiar trebuie s-o facem, căci pentru nimic în lume n-aş lăsa pumnalul Sanjei în mâinile acestor piraţi. Dar cum vom face ca să fugim apoi de pe insulă?

  — Cum altfel decât pe corabia asta! Bucătarul va merge cu noi, căci ne poate fi de folos. Cei o sută cincizeci de kilometri până la „Insula odihnei" îi străbatem lesne. Acolo ne îmbarcăm într-o barcă de salvare, întoarcem corabia şi-i dăm drumul înapoi cu toată viteza, înţepenind cârma, e aproape sigur că va ajunge unde trebuie.

   — Ideea e minunată, Petre! exclamă George cu însufleţire. Mă tem însă că înainte de a pune planul în aplicare să nu fim înhăţaţi de un vas al autorităţilor.

   — Ar fi cam neplăcut, zise uriaşul, dar cred că nu vom avea nenorocul să fim prinşi chiar de la prima noastră... piraterie.

   De sus venise comanda să se dea viteză maximă motorului. George simţi chiar aici, în sala maşinilor, cu câtă iuţeală alerga corabia. Poate că nici submarinul lor n-ar fi fost în stare s-o ajungă fără să pună în funcţiune compresoarele.

   Trecură vreo zece minute, apoi dădură comanda de oprire. Probabil că ajunseseră din urmă vasul care trebuia să fie jefuit. După alte câteva minute se auziră împuşcături repetate, ceea ce însemna că echipajul celuilalt vas se apăra. În sinea lui, George dorea ca piraţii să fie învinşi, dar în curând împuşcăturile încetară, iar corabia lor rămase liniştită locului. Din agitaţia care se produse pe bord, din zgomotul şi comenzile care se auzeau, deduse că piraţii învinseseră şi că erau ocupaţi cu transportarea mărfurilor de pe vasul străin.

   Asta ţinu ca la vreun ceas, ceea ce însemna că avuseseră o pradă bogată. În cele din urmă, veni comanda pentru continuarea călătoriei. Corabia făcu un ocol mic, apoi o luă îndărăt spre insulă. Când ajunse la ţărmul golfului adânc, şeful veni jos. Chipul îi strălucea de bucurie, zâmbi mulţumit şi zise:

   — Păcat că n-aţi fost cu noi, domnilor, am pus azi mâna pe o pradă neobişnuit de bogată. Numai bani numerar patru mii de lire sterline. Afară de asta, kopra, cafea, tutun, sidef şi baga. Flecare din noi se alege cu peste două mii de lire sterline. A fost o afacere minunată! Dar şi voi aţi condus bine maşina Acum vă rog s-o curăţaţi şi să vă îngrijiţi să aibă combustibil. Corabia trebuie să fie gata de plecare în orice moment. Jack vă va arăta unde se află depozitul de ţiţei.

   Când se îndreptară cu Jack spre coliba ascunsă de pe ţărm, unde se aflau butoaiele cu combustibil, George îi zise încetişor bucătarului:

   — S-o ştergem chiar în noaptea asta. Bănuiesc că piraţii vor sărbători cum se cuvine izbânda, aşa că putem încerca ceva. Vom pleca cu corabia.

   — Aşa domnilor, zise şeful mai târziu, puteţi bea un păhărel cu noi dacă vă face plăcere. Sau sunteţi încă obosiţi de pe urma călătoriei de treizeci de ore cu pluta? Mâine voi spiona puţintel prin sud, să aflu de unde aţi fi putut veni. Dacă tatăl d-tale e într-adevăr atât de bogat, poate că e rost să fac vreo afacere cu el, domnule George. Ce zici, bei?

   — O, da un păhărel nu strică! zise George, care nu voia să refuze pentru a nu trezi bănuiala piratului. Trebuie însă să-ţi spun de la-nceput că nu prea sunt băutor, sunt prea tânăr pentru asta şi apoi sunt într-adevăr foarte obosit.

   — Bine, domnule, atunci bea numai un pahar, zise şeful râzând. Cu cât ne faci mai puţină cheltuială, cu atât e mai bine.

   Ceilalţi piraţi se aflau adunaţi în jurul mesei şi George se bucură în sinea lui văzându-i cum beau în lege. Vorbeau din ce în ce mai tare, vinul curgea în valuri şi când tânărul se ridică, el nici nu-şi băuse paharul, ci-l vărsase pe jos, în ascuns şi le făcu un semn lui Petre şi bucătarului, părăsind apoi împreună încăperea nimeni nu-i luă în seamă.

   Jack voi s-alerge imediat la corabie. Se-ngrozi de moarte când George îi spuse că voia mai întâi să-şi ia armele. Afară de asta, bandiţii nu erau încă atât de beţi ca să nu le poată încurca socotelile. Se duseră în coliba lor, se dezbrăcară pe jumătate şi se furişară sub pături. Măsura aceasta de prevedere era cât se poate de bună. De-abia trecu un sfert de oră şi o lumină apăru la ferestruica lor. Apoi se auzi glasul vesel al şefului.

   — Adevărat, bobocii dorm. Aşadar, putem ciocni mai departe, camarazi! Eu cred că indivizii ăia noi se vor răzgândi. De altfel i-am spus tânărului că voi căuta să dau de urma locului de unde au venit. Poate că-l găsim pe taică-su şi, dacă e într-adevăr atât de bogat, apoi... va trebui să ne plătească o răscumpărare, oricât oi cere pentru fiul lui şi însoţitorul acestuia.

   Râzând şi chiuind piraţii se îndepărtară. George şi tovarăşii săi aşteptară până când indivizii -care îşi aveau culcuşurile în celelalte încăperi ale colibei -veniră şi ei să se culce. După vreo cinci minute se produse un concert de sforăituri de ţi-era mai mare dragul.

  Tânărul mai aşteptă o jumătate de ceas, apoi ieşi de sub pături şi-i înghionti pe tovarăşii săi. Cu multă băgare de seamă ieşiră pe fereastră, îndreptându-se spre coliba şefului.

IV

ÎNCOLŢIŢI!

  PETRE ASCULTĂ cu încordare la uşă, apoi şopti:

  — Jack doarme aici, la stânga?

  — Da, are acolo o cămăruţă.

  — Cu atât mai bine.

  Cu multă atenţie, apăsa clanţa. Uşa era încuiată pe dinăuntru şi Petre procedă acum ca un spărgător de meserie. După câteva minute de muncă încordată, ferindu-se să facă cel mai mic zgomot, uşa se deschise. Cei trei ciuliră auzul, apoi Petre se strecură înăuntru. Pipăi de-a lungul peretelui, căutând s-ajungă unde văzuse armele, laolaltă cu alte obiecte, printre care şi nişte lămpi de buzunar.

  Spre marea lui bucurie dădu imediat de o astfel de lampă şi, la lumina ei, cei doi tovarăşi îşi găsiră armele. Se pregăteau tocmai să părăsească coliba, când se auzi patul scârţâind şi o voce aspră, răguşită, întrebă:

  — Cine dracu e acolo?

  Cei doi tovarăşi rămaseră nemişcaţi, nădăjduind că şeful va adormi din nou. Dar, spre nenorocul lor, bucătarul, pe care-l treceau mii de sudori, şopti cam tărişor din uşă, unde stătea la pândă:

  — Nu le-aţi găsit încă? Veniţi odată!

  Desigur că piratul auzise vorbele acestea, căci Petre şi George auziră la rândul lor că sărise din pat şi se apropia de uşa cămăruţei. Uriaşul păşi imediat înainte, în mâna stângă cu lampa de buzunar, în dreapta cu un revolver întors.

  Şeful deschise uşa cu putere, ieşi afară, dar, în aceeaşi clipă, lumina lămpii îl orbi şi o lovitură puternică în tâmplă, cu patul armei, îl făcu să se prăbuşească la pământ.

  — Aşa, zise George calm către bucătar, care tremura din tot trupul, acum avem armele noastre şi dacă se trezesc ceilalţi piraţi nu ne pasă nouă de ei. Acum la drum, trebuie să ajungem la destinaţie înainte de a se face ziuă.

  Trecură în grabă pe dinaintea colibei ce servea de dormitor şi ajunseră la poteca îngustă care ducea spre coastă. Se urcară repede pe corabie, George luă pe seama lui maşina, iar Petre trecu la cârmă. Vasul alunecă încetişor din golf, coti apoi spre vest şi cu viteză maximă ocoli insula, îndreptându-se spre brâul de corali, în interiorul căruia se afla „Insula odihnei".

   George veni pe punte, alături de Petre şi bucătar. Era o noapte minunată, cu lună, cu adevărat ca-n basme.

   — Mergem mai comod şi mai repede decât la venirea încoace! glumi George. Îmi pare rău totuşi că n-am putut aduce cu noi rechinul-ciocan. Va trebui să mai încercăm o dată, dar ceva mai bine pregătiţi. Tata trebuie să fie îngrijorat, căci va fi aflat de aventura noastră de la fierarii care ne-au fabricat cârligele. Nu face nimic, cu atât mai mult se va bucura când ne va vedea!

   — Aşa e, răspunse Petre, dar eu mi-am propus să nu mai pornesc în astfel de expediţii secrete. Cu totul altfel ar fi fost dacă am fi discutat mai înainte cu domnul căpitan şi cu domnul doctor.

   — Bine. A doua oară aşa vom face, făgădui George râzând. Dar ce-o fi colo în faţa noastră, Petre -schimbă el vorba -vezi punctul ăla mititel, negru, spre sud-vest?

   — Hm! Pare să fie tot o corabie! răspunse Uriaşul. Se apropie repede de tot. Ce Dumnezeu! O fi pe aici o linie de navigaţie? Ei, pentru noi e totuna, ne urmăm drumul nostru şi atâta tot! În trei ceasuri suntem la destinaţie!

   — Cu puţin înainte de răsăritul soarelui vom fi deci acasă. Mă bucur de pe acum! zise George.

   — Hm! Chestia aia nu-mi place deloc! spuse uriaşul. Vreau să zic corabia sau ce-o mai fi. Prea înaintează repede şi după cât se pare se-ndreaptă chiar încoace, spre noi. Mai că-mi vine să cred că e un distrugător australian!

   — Petre, nu mai cobi! zise George înspăimântat Asta ne-ar mai lipsi, în loc s-ajungem acasă, ne pomenim în Australia! Petre, trebuie să-ncercăm să scăpăm de el, cu orice preţ.

   — Mai rău e dac-am încerca cu fuga. Da e un distrugător, văd bine! Se-ndreaptă glonţ spre noi. O fi cunoscând el corabia piraţilor. Peste zece minute suntem faţă-n faţă. Atunci vom vedea ce pofteşte de la noi. Dar va trebui să ne schimbăm numele, domnule George. Jack, eu mă numesc Fred Light, iar domnul George e Edward Rastow. Ţine bine minte! Dumneata ce zici, domnule Rastow?

   — Fireşte, Fred! răspunse George cu seriozitate. Acum văd şi eu că pe noi ne caută. Păcat că n-avem compresoare la maşină. M-aş lua atunci la întrecere cu el.

   — Da e păcat, dar n-avem încotro, la te uită ce mai goneşte! Aş vrea să ştiu cam în ce fel are de gând să ne oprească.

   Distrugătorul făcu brusc un viraj spre sud. Cu viteza-i enormă, tăie astfel drumul corăbiei.

   Uriaşul izbucni în râs şi zise:

   — Pun rămăşag că tot nu ne va prinde, domnule George. Peste câteva minute, se va lăsa o ceaţă că nu se va vedea om cu om. Trebuie să te duci în sala maşinilor, domnule George; când vom fi în ceaţă, vom putea merge cu viteza cea mai mică.

   — Cobor imediat, zise tânărul, dar aş vrea să văd mai întâi cum se lasă ceaţa.

   — Uite că s-a şi lăsat! strigă Petre şi arătă spre distrugător.

   George, văzu cum scheletul vasului urmăritor dispăru subit, apoi coşurile şi antenele telegrafiei fără fir.

   — Drace! Atât de repede se lasă ceaţa? exclamă el.

   — Da, domnule George, răspunse Petre, de aceea am şi spus că suntem salvaţi. Acum va trebui să-ncerc dacă nu cumva mă pot face nevăzut în ceaţă.

   Uriaşul dădu corăbiei direcţia spre apus. Observase înainte că ceaţa venea dinspre răsărit. Voia acum să-ncerce să înconjoare zidul de ceaţă spre apus. Dar numai câteva minute mai putu să vadă ceva, apoi corabia fu parcă înghiţită de pâcla aceea groasă. George, care trebuia să coboare în sala maşinilor, cu greu putu găsi scara, atât de deasă era ceaţa.

   Abia ajunse jos că opri motorul aproape complet, apoi comunică prin tubul acustic:

   — Petre, cum e pe acolo? Poţi vedea distrugătorul?

   — Nu, domnule George, e prea departe încă. Dar cred că va veni încoace. Poate că ar fi mai bine să ne-ntoarcem şi să pornim spre est. Ceata se-ndreaptă spre apus, aşa că, dacă mergem şi noi spre apus, rămânem învăluiţi într-însa.

  — Ai dreptate, Petre -răspunse George -întoarce şi ia-o spre răsărit! Viteza e de-ajuns sau să pornesc motoarele mai repede?

  — Ceva mai repede n-ar strica.

  Tânărul acceleră imediat mersul motorului.

  Trecură vreo zece minute, când deodată Petre strigă în porta-voce:

  — Mai încet, domnule George, aud distrugătorul. De fapt, nu prea ştiu unde se află, căci ceaţa împiedică vederea îi aud însă elicea aproape de tot. Ah! A pus în funcţiune reflectorul ei, asta nu-i va folosi la nimic. Acum ştiu măcar atât, că se află la cel puţin două sute de metri spre sud de noi.

  — Poţi vedea în ce direcţie merge? întrebă George.

  — Spre nord, adică direct în drumul nostru, răspunse uriaşul. Va trebui să trec prin faţa lui. Stai! O iau acum spre sud, direct spre insula noastră.

  Corabia coti brusc şi alunecă spre sud, adică unde era „Insula odihnei". Petre observă cu atenţie distrugătorul, apoi zise în tubul acustic:

  — Acum s-a liniştit, nu-i mai aud nici maşina. Ei, ce-o mai fi şi asta? Coteşte, parc-ar vrea s-o ia şi el spre sud. Sau te pomeneşti că ne-a observat! Nu, nu, asta e cu neputinţă, căci motorul nostru merge mult prea încet. Zău, nu mai pricep nimic. Adevărat e că vine ca o săgeată asupra noastră... Ce ne facem, domnule George?

  — Sau îi dăm drumul cu viteza maximă sau ne oprim de tot, răspunse tânărul, după ce chibzui puţin. Distrugătorul o fi având un foarte bun aparat de ascultat sub apă, cu care poate auzi zgomotul elicei noastre şi astfel e în măsură să ne stabilească poziţia. Aşadar, să-ncercăm deocamdată să vedem dacă ne putem face nevăzuţi şi, dacă asta nu ajută, oprim motorul cu totul şi facem un viraj larg. Numai aşa am putea scăpa de el.

  — Da, domnule George, dă-i drumul cu toată viteza!

  Câteva minute înaintară cu o iuţeală fantastică spre sud,

apoi Petre scoase o înjurătură şi strigă în acustic:

   — E tot pe urmele noastre, domnule George. Văd din nou reflectorul. Să facem câteva viraje sau să oprim motorul cu totul?

   — N-are nici un rost să facem viraje, zise George. Voi opri motorul, apoi vei face un ocol mare, în aşa fel încât să luăm din nou direcţia spre nord. Fii atent!

   George opri motorul, apoi urcă pe punte. Nu-l putea vedea nici pe Petre, nici pe Jack, doar îndărătul corăbiei, care făcea acum un viraj larg, spre răsărit, zări punctul strălucitor al reflectorului, care se afla la cel mult trei sute de metri depărtare. Nu auzea încă un zgomot de pe distrugător, dovadă că australienii îşi opriseră maşinile, pentru a putea auzi zgomotele care veneau dinspre corabie.

   — Sunt curios să vad ce va face acum, zise George.

   — Suntem aici, domnule George! strigă Petre îndată. Vrei să vii încoace?

   — Nu, rămân aici, la intrarea spre sala maşinilor, poate că se iveşte curând prilejul să ne continuăm drumul. Să sperăm că ceaţa va ţine mult timp, astfel ca ofiţerii de pe distrugător îşi vor pierde răbdarea. Ia te uita, reflectorul s-a stins, oare ce Dumnezeu or avea dă gând?

   Ascultară cu încordare, dar nu putură auzi nici un zgomot. Deodată însă răsună uruitul unei elice puternice. Zgomotul se apropia din ce în ce mai mult. George tocmai voia să coboare din nou la maşini, când... ceaţa se risipi brusc şi, în clipa următoare, apăru numai la cincizeci de metri depărtare cercul luminos al unui reflector puternic şi învălui într-o mare de lumina.

   — Ne-am dus pe copca, mormăi uriaşul furios. Acu trebuie să vedem cum ieşim din încurcătura.

   — Domnitor, eu mă pot legitima, zise Jack Breton. D-voastră păstraţi-vă numele pe care vi le-aţi luat, de vorbit voi vorbi eu. Sunt sigur că s-a aflat despre răpirea mea de pe corabia pe care am servit ca bucătar.

   — Alo! se auzi atunci un glas tunător deasupra mării, predaţi-vă sau de nu deschidem focul!

   — Ne predăm! strigă Jack Breton. Suntem numai trei oameni, care am scăpat din ghearele piraţilor folosindu-ne de propria lor corabie. Eu surit bucătarul Jack Breton, care a

fost răpit acum şase săptămâni de pe corabia „Mary".

  O clipă domni tăcerea, apoi se auzi din nou glasul tunător.

  — Bine, venim!

  Distrugătorul se apropie încet, opri lângă corabie şi, în clipa următoare, câţiva marinari, conduşi de un ofiţer, săriră pe punte.

  — Unde e Jack Breton? întrebă ofiţerul.

  — Aici, domnule locotenent! răspunse bucătarul, care făcu câţiva paşi înainte şi întinse ofiţerului hârtiile sale. Acesta le examină cu atenţie, i le înapoie şi zise prietenos:

  — Asta mă bucură, domnule Breton. Ni s-a vestit la timp răpirea d-tale de pe „Mary". Dar cine sunt ceilalţi doi?

  — Domnii au fost aruncaţi ieri întâmplător pe insulă şi şeful piraţilor i-a silit imediat să îndeplinească slujba de maşinişti pe corabie, răspunse Breton. Ei sunt aceia care au pus la cale fuga, în vreme ce piraţii dormeau buştean, după ce chefuiseră ca să sărbătorească o lovitură ce le reuşise.

  Spuse numele false ale lui George şi Petre, dar ofiţerul era cam bănuitor, aşa că întrebă:

  — Dar cum de-au ajuns domnii „întâmplător" pe insulă?

  George povesti cum se petrecuseră lucrurile, fără să

ascundă nimic şi adăugă:

  — Surit dispus să vă duc pe insulă, unde-i veţi putea prinde pe piraţi, iar şeful vă va confirma că faptele stau astfel cum v-am istorisit eu.

  — Da, domnule locotenent, aşa a fost! interveni Breton cu însufleţire. Sunt recunoscător soartei că aceşti doi domni au venit pe insulă, căci eu singur n-aş fi putut fugi niciodată.

  — E ciudat că piraţii nu i-au dezarmat pe prizonieri! observă locotenentul.

  Breton povesti renghiul pe care cei doi îl jucaseră şefului bandiţilor şi, când sfârşi, George luă din nou cuvântul:

  — Domnule locotenent, după cum v-am mea spus, sunt gata să vă conduc la insulă. Acolo veţi putea controla adevărul spuselor mele.

  — Bine, rămâneţi deocamdată aici, până vorbesc cu căpitanul nostru! zise ofiţerul.

   — Nu mai e nevoie, locotenent Brown, se auzi atunci un glas potolit, dinspre parapetul distrugătorului. Îl cred pe domnul acela tânăr. La ce depărtare de aici se află insula, domnule Rastow? Îmi dai voie să mă prezint: căpitan Hover.

   — Socot să fie vreo douăzeci da kilometri, răspunse George. Vă mulţumesc, domnule căpitan, că-mi daţi crezare. Bănuiesc însă că bandiţii sunt preveniţi, căci „seful" se va fi trezit din „leşin". De pe insulă nu pot pleca acum, dar se pot pregăti pentru un eventual atac. După cât ştim noi, două drumuri duc spre interiorul insulei. Noi am venit dinspre sud, dar portul pentru corabie se află la nord. Aş propune ca o echipă, într-o barcă de salvare, să meargă spre sud, iar alta de la nord, întâlnindu-se în ascunzătoarea bandei.

   — Bine, domnule Rastow, primesc propunerea d-tale, zise căpitanul. Dar în cel fel vrei dumneata să aduci la îndeplinire pianul?

   — Distrugătorul nu trebuie să fie văzut de pe insulă, răspunse George; o echipă puternică va merge pe corabia asta, cu care va intra de-a dreptul în port. Dacă „şeful" o fi pus santinele acolo, voi spune, pur şi simplu că suntem urmăriţi de un distrugător şi de aceea ne-am înapoiat. Voi da să se înţeleagă că nu vrem s-avem de-a face cu autorităţile şi sunt sigur că va crede. La momentul oportun apoi, marinarii dv. vor da să-şi facă apariţia. Trupa de la sud va trebui s-aştepte până vom da un semnal -o rachetă sau o împuşcătură -şi numai atunci va putea înainta.

   — Bravo, domnule Rastow, aşa vom face! strigă căpitanul. Eu însumi voi veni pe corabie; d-ta, locotenent Brown, vei conduce echipa de sud. Poţi să-mi indici punctul exact de unde trebuie să pătrundă locotenentul, domnule Rastow?

   — Dacă permiteţi, domnule căpitan, mă voi alătura eu echipei domnului locotenent, căci cunosc bine locurile, zise Jack Breton.

   — Bine, în cazul acesta trebuie să izbutim! Aşadar, înainte! Locotenent Brown, te înapoiezi pe distrugător, eu mă voi duce pe corabie! Câţi oameni sunt acolo?

   — Zece, domnule căpitan.

  — Bine, e de-ajuns, i-aţi şi d-ta zece oameni, locotenent Brown. Veţi porni când vom trage de trei ori la rând.

  — Am înţeles, domnule căpitan!

  Căpitanul Hover veni pe puntea corăbiei şi-i întinse lui George mâna Avea figură severă, îndulcită însă de un zâmbet ciudat. Tânărul avu deodată impresia lămurită că omul acesta ghicise imediat că de persoana să se lega o taină.

  Breton se despărţi de George şi Petre, le făcu un semn cu ochiul şi, profitând de un moment când nu erau observaţi, îi şopti tânărului:

  — Am distrus lacătele celor două bărci de salvare, aşa că le puteţi da drumul pe apă când nu vă va vedea nimeni.

  — Îţi mulţumesc, dragă Breton, zise George recunoscător, fireşte că mă voi folosi de primul prilej favorabil. Rămâi cu bine!

  Bucătarul se căţără pe distrugător, apoi cele două vase se depărtară, unul de altul şi corabia porni cu viteză spre nord-vest, unde se afla insula piraţilor.

V

FUGA

   GEORGE se apropie de uriaş şi-i şopti:

   — Petre, Breton a distrus lacătele cu care „şeful" a prevăzut cele două bărci de salvare. După ce vom fi debarcat pe insulă, va trebui să ne folosim de primul prilej favorabil ca să fugim. Nu cred că australienii să ne urmărească.

   — Aşa vom face, domnule George! zise uriaşul calm. Breton le va istorisi apoi cine suntem.

   — Ce-o să se mai necăjească „şeful" când va afla! E lucru cunoscut că vestitul căpitan Farrow e foarte bogat şi şeful ar fi putut renunţa la cariera de pirat dacă ne-ar fi adus înapoi acasă.

   — Mai bine aşa domnule George. Un pirat care atacă marinari cinstiţi trebuie să-şi primească pedeapsa. Şi zi, peste vreun ceas începe piesa Eu sunt de părere s-o ştergem de îndată ce marinarii vor fi păşit pe insulă, în felul ăsta până să observe ei fuga noastră, noi vom fi departe.

   — Fireşte, aşa m-am gândit şi eu! încuviinţă George. Când se va lumina de ziuă trebuie să fim în apropierea insulei noastre.

   Căpitanul Hover se apropie de ei, aşa că fură nevoiţi să-şi întrerupă discuţia. Australianul rămase tăcut vreo zece minute, apoi zise:

   — După ce vom fi rezolvat treaba cu piraţii, va trebui să-mi povesteşti, domnule Rastow, cum aţi pornit la vânătoarea împotriva rechinului-ciocan. Asta e într-adevăr o aventură cum rar se întâmplă. Când am auzit de ea, m-am gândit fără voie la căpitanul Farrow, care trece prin cele mai de necrezut aventuri cu submarinul său. Cred c-ai auzit de acest Farrow?

   George înghiţi în sec de câteva ori până să-şi recapete glasul:

   — Da, domnule căpitan, cred că pe omul acesta îl cunoaşte oricine de prin ţinuturile Pacificului.

   — Se spune că în ultimul timp ar fi venit şi fiul său la el, urmă Hover. Pare să fie un băiat grozav de viteaz. Cred că e cam de vârsta d-tale, domnule Rastow.

   — Tot ce se poate, răspunse George fără să se tulbure.

   Avea acum curajul disperării, cum s-ar zice, căci era

încredinţat că australianul îl recunoscuse. Trebuia însă să-şi joace rolul, până i se va oferi prilej de fugă.

   — Eu cred chiar că Farrow poate fi mândru de fiul său! urmă Hover. Păcat că vrednicul căpitan e urmărit de fostele Puteri aliate; noi, englezii şi australienii, îl apreciem foarte mult. Aş fi bucuros dacă i-aş putea transmite cu vreo ocazie stima mea.

   George se simţi ca un şoarece cu care se joacă pisica. Căpitanul acesta îl recunoscuse în chip neîndoios, poate că voia să afle de la el locul unde se afla tatăl său şi cuvintele sale de admiraţie nu erau decât o momeală. Nu se dădu bătut însă, ci răspunse:

   — Cred că asta va fi greu, domnule căpitan, deoarece probabil că Farrow nu prea are poftă să vină în atingere cu vreun reprezentant al fostei Antante.

   — Cred şi eu -răspunse Hover râzând -de aceea şi spuneam că aş dori să-i transmit părerea mea despre el prin altă persoană. Cine ştie, poate că se va ivi odată prilejul!

   Tăcu din nou şi corabia îşi urma drumul. Atât George, cât şi Petre nu prea erau în largul lor, căci amândoi simţeau nelămurit că amabilul căpitan nu aştepta decât să pună mai întâi mâna pe piraţi, pentru a-i aresta pe ei apoi.

   De-abia după vreo trei sferturi de ceas, Hover deschise iar discuţia. Scoţând un carnet de notiţe din buzunar, după cum observă lămurit George în lumina razelor de lună, întrebă liniştit:

   — Cam când credeţi că vom fi pe insulă, domnilor?

   — Peste un sfert de ceas ajungem în faţa portului, pe coasta de nord, răspunse Petre.

   — Bine. Mă duc acum puţin jos să dau instrucţiuni oamenilor mei.

   Spunând acestea, Hover se întoarse şi se îndreptă spre deschizătura.

   Din punte care ducea în interiorul vasului.

   — Petre, cred că am dat de dracu! şopti George, după ce căpitanul se făcuse nevăzut. Mai mult ca sigur că ne-a recunoscut sau bănuieşte în mod sigur că noi suntem. Ce-ar fi să dăm repede drumul unei bărci de salvare şi să ştergem putina?

   Uriaşul privi împrejur. În diferite părţi ale punţii stăteau patru marinari şi înţelese că n-ar putea lăsa o barcă pe apă fără să fie observaţi. Apoi, asta ar fi fost şi imposibil din cauza vitezei prea mari a corăbiei.

   — Nu, domnule George -zise el -nu e cu putinţă ce vrei d-ta; trebuie s-aşteptăm până vom fi pe insulă. Acolo vom găsi un prilej să fugim fără să fim observaţi. Uite-l că vine înapoi, căpitanul!

   Hover se apropie de ei şi zise încet:

   — Va trebui să-mi spuneţi când să se retragă cei patru marinari de pe punte. Dar cred c-o pot face chiar acum, căci nu e exclus ca cei de pe insulă să ne observe cu ocheanele de noapte.

   Căpitanul dădu un ordin scurt şi cei patru marinari se făcură nevăzuţi sub punte. Apoi îi înmână lui George o hârtie împăturită şi zise:

   — Domnule Rastow, te rog să predai această scrisoare adresantului. Pe de altă parte, te mai rog să citeşti adresa de-abia mâine la lumina zilei. Cred că-mi vei face serviciul cerut, nu e aşa?

   George luă scrisoarea codindu-se şi o vârî în buzunar, apoi răspunse:

   — Nu ştiu însă, domnule căpitan, dacă-mi va fi cu putinţă să înmânez scrisoarea. Nu vă pot făgădui în mod sigur.

   — Sunt încredinţat că o vei face, răspunse Hover cu seriozitate. Nu cred să ne mai întâlnim cândva în viaţă, altminteri aş fi făcut rămăşag că d-ta... Ah! Schimbă el brusc vorba, acolo e probabil insula, punctul acela negru spre proră?

   — Adevărat, domnule căpitan, confirmă George. Când vom ajunge la marginea de nord, v-aş ruga să vă retrageţi de pe punte, ca să nu fiţi văzut de pe uscat.

   — Fireşte, domnule Rastow, nu eu voi fi acela care să stric planul ăsta atât de frumos. Să-mi spui numai când va trebui s-o şterg.

   Trecu un sfert de ceas, în care timp George îşi frământa necontenit mintea ce să însemne vorbele căpitanului. De vreme ce-i dăduse o scrisoare ca s-o predea adresantului, era o dovadă că n-avea intenţia să-l ia prizonier.

   Sau poate că această scrisoare era adresată vreunei autorităţi australiene, căreia i se aducea ia cunoştinţă că predătorul este fiul mult căutatului căpitan şi că trebuie să fie arestat pe loc? Exclus nu era, dar George nu prea credea asta, deoarece căpitanul făcea o impresie de om sincer şi binevoitor.

   — Acolo e intrarea în port, zise Petre deodată. Domnul căpitan trebuie să se retragă acum.

   — Bine, domnilor, nădăjduiesc că totul va decurge aşa cum aţi prevăzut dv., zise Hover prietenos. Mi-a făcut mare plăcere să vă cunosc.

   Se îndreptă spre deschizătura care ducea în interiorul vasului şi dispăru, înainte ca cei doi tovarăşi să se fi dezmeticit din uimirea pe care le-o produsese aceste cuvinte ciudate. Sunau ca un fel de rămas bun. Avea oare intenţia să nu se mai arate după ce vor fi fost arestaţi ei?

   Nu mai era însă timp de gândit, căci George trebuia să coboare în sala maşinilor, ca să stea de veghe la motoare, după indicaţiile lui Petre, care rămânea la cârmă. Nu trecu mult şi Petre dădu comanda de stopare, George opri repede motorul, apoi coborî scara care ducea pe punte.

   — Aşa! făcu uriaşul. Acum suntem iar aici. Blestematul ăla de distrugător ne-a stricat socotelile. Să coborâm pe uscat, ce zici?

   — Cred că da, zise George, cu glas tare, „şeful" ne-a făgăduit doar că nu ne va pedepsi dacă vom încerca să fugim. Şi apoi, unde mai pui că-i aducem vestea că distrugătorul se află pe aproape!

   — Nici nu e nevoie să mi-o mai spuneţi, căci o ştiu şi eu! se auzi în clipa aceea glasul piratului de pe ţărm. E ciudat însă că nu v-aţi legitimat în faţa celor de pe distrugător aţi fi fost salvaţi în orice caz.

   George râse, apoi zise codindu-se:

   — Ei, şefule, e un clenci la mijloc. Nu prea ne e la îndemână s-avem de-a face cu autorităţile. Cred că ne vom înţelege noi între noi. După cum îţi spuneam, tatăl meu te va răsplăti împărăteşte dacă mă vei duce înapoi acasă.

   — Despre asta vom mai sta de vorbă, deocamdată vino jos.

   Petre sări cel dintâi peste parapet şi se înfipse la un pas numai de pirat, care se dădu fără voie îndărăt când făptura uriaşă căzu ca o săgeată drept în faţa lui. Credinciosul servitor îşi şi făurise însă planul.

   El ştia că „şeful" acesta trebuie făcut nevătămător înainte de toate, altminteri ar fi fost îngreunată debarcarea marinarilor şi prin asta fuga lor ar fi devenit îndoielnică.

   De aceea făcuse săritura aceasta de acrobat şi, fără să-i lase timp piratului să-şi vină în fire, îl izbi în tâmplă cu patul revolverului, culcându-l la pământ.

   George sări şi el şi se apropie de credinciosul său tovarăş. Se pregăteau să ne dea de ştire căpitanului că poate debarca, dar în aceeaşi clipă ramurile tufişurilor din imediata lor apropiere foşniră.

   Instinctiv, se dădură înapoi şi se aplecară cu iuţeala fulgerului; numai astfel scăpară de loviturile de cuţit ale celor doi piraţi care se ascunseseră acolo. Dar bandiţii -cei mai sălbatici din bandă -se năpustiră din nou asupra lor si încercară să-i atace.

   Mişcările lor erau atât de repezi, ivirea lor fu atât de neaşteptată, încât George şi Petre nu se putură folosi de armele lor. Tânărul nu izbuti nici măcar să-şi tragă pumnalul, căci uriaşul său potrivnic îi apucase mâna dreaptă strângând-o ca într-un cleşte şi în acelaşi timp ridicase cuţitul să lovească în el.

   George nu se putea aştepta la nici un ajutor din partea lui Petre, căci acesta avea şi el de furcă cu duşmanul său. Şi, înainte ca marinarii de pe corabie să vină, potrivnicul său l-ar fi dat gata.

   Nu-i vorbă şi George apucase mâna piratului şi o strângea cu toate puterile, ca să înlăture lovitura de moarte, dar, oricât ar fi fost ei de îndemânatic, faţă de duşmanul său nu era decât un copil. Izbuti totuşi prin îndemânare să împingă în lături mâna dreaptă cu pumnalul acela ameninţător, încât nici măcar nu fu zgâriat de tăişul ascuţit, apoi încercă să-şi smulgă mâna dreaptă din încleştare, dar fără nici un rezultat. Dacă piratul n-ar fi fost atât de furios, de mult i-ar fi dat lovitura de moarte.

   Dar pe măsură ce el se înfuria, George îşi recăpăta sângele rece. Îşi dădea bine seama că viaţa lui atârna de un fir de păr şi o singură clipă de neatenţie ar fi fost de-ajuns pentru a-i curma zilele. Iar acum, piratul părea să-şi fi pierdut cu totul minţile de furie. Scoase un răcnet de fiară şi aruncându-se asupra tânărului îl târî în desiş.

   — Aşteaptă, drăguţule! gâfâi el, o să vezi tu acum îndată cu cine ai de-a face. Dacă n-ai vrut să mori repede, vei avea parte de o moarte înceată. Ha, ha, ha! Vino să vezi furnicile şi-o să-ţi placă...

   George se cutremură de groază. Omul acesta trebuie să-şi fi pierdut minţile din cauza furiei şi a alcoolului pe care-l băuse înainte. Dovadă era râsul său sălbatic şi planul îngrozitor pe care părea să-l fi făurit, adică să-l predea pe tânărul său duşman furnicilor, după ce-l va fi legat zdravăn.

   Era însă un noroc că piratul scosese răcnetul acela de furie. Desigur că prin asta atrăsese atenţia căpitanului Hover, care nu va întârzia să-i vină în ajutor. De asemenea şi Petre va depune acum toate sforţările ca să sfârşească repede cu potrivnicul său, căci ştia în ce situaţie primejdioasă se afla tânărul său stăpân.

   Piratul îl trăgea cu furie prin desiş. George rămase complet liniştit, nu făcea nici o încercare de împotrivire, ştiind că totul ar fi în zadar. În felul acesta îşi cruţa forţele, pentru lupta hotărâtoare ce trebuia să urmeze.

   Banditul îl târî cam vreo sută de metri, apoi se opri într-un luminiş, la marginea căruia George văzu nelămurit înălţându-se mormane de mărăcini. George ştia că acum era momentul hotărâtor. Piratul părea să fi obosit puţin, căci respira repede şi gâfâia Poate că voia să-şi adune puterile pentru ultima sforţare.

   Dar tânărul i-o luă înainte. Îşi smuci braţul drept, zvârli trupul înapoi, continuând să ţină însă încleştată mâna banditului. Apoi, cu iuţeala fulgerului, trase de la brâu pumnalul Sanjei şi se părea că minunata armă îi împrumuta forţe noi. Piratul răcni fioros, încercă să-şi elibereze braţul

drept, dar George strângea din ce în ce mai tare.

   Deodată uriaşul se aruncă cu toată greutatea trupului asupra lui, cu gândul să-l trântească la pământ. George prevăzuse această primejdie. Cu iuţeala fulgerului se dădu în lături. Prin mişcarea aceasta, potrivnicul său îşi pierdu echilibrul şi asta fu de-ajuns pentru ca George să-i împlânte cuţitul între coaste.

   Piratul scoase din nou un urlet înfiorător şi rămase înţepenit în picioare. George continuă să-i ţină braţul drept încleştat, căci se putea ca în ultima clipă săi atace cu toată puterea Deodată banditul începu să se clatine, gemu ca un taur rănit şi se prăbuşi la pământ. George îi dădu drumul imediat, sări îndărăt şi trase revolverul cu mâna stângă, dar nu mai era nevoie, căci uriaşul începu să se zvârcolească şi nu mai izbuti să se ridice, cu toate sforţările pe care le făcea.

   Frunzişul din spatele său foşni, George se întoarse repede şi întinse revolverul...

   — Slavă Domnului! strigă Petre. Credeam că sosesc prea târziu. Potrivnicul meu mi-a dat mai mult de lucru decât mi-aş fi închipuit.

   — A! Acum va veni trupa de la sud -se întrerupse el, auzind trei împuşcături la rând; haide să ne întoarcem repede! Aoleu, uite-l pe căpitan!

   În fruntea marinarilor, căpitanul Hover înainta spre luminiş. Zărindu-l pe George, zise cu glas vesel:

   — Mă bucur din toată inima, domnule Rastow, că ai izbutit să-l dobori pe vrăjmaşul acesta. Voi pune pe oamenii mei să-l ducă de aici, altminteri îl iau în primire furnicile, cărora a vrut să te dea pradă, l-am auzit vorbele, dar mi-am pierdut vremea căutându-i urma. Întoarce-te la corabie, ceilalţi oameni ai mei au şi apucat-o pe poteca ce duce la luminiş, după cum îmi spunea însoţitorul d-tale. Nu uita însă scrisoarea! Îmi faci un mare serviciu cu asta. Am dat ordin să se lase pe apă una din bărcile de salvare şi, te rog, să faci un ocol al insulei, ca să observi dacă se zăreşte distrugătorul nostru. Fii, te rog, atât de amabil!

   Îi întinse mâna lui George, se înclină uşor în faţa lui Petre şi se îndreptă spre piratul pe care marinarii îl ridicau de jos.

   Lui George îi se păru că visează. Nu se aşteptase ca însuşi căpitanul -de care se temuse până acum -să-i pună la îndemână putinţa de a fugi.

   În pas alergător, George şi Petre se-ndreptară spre port. Acolo nu se vedea nici picior de marinar, în schimb una din bărcile de salvare ale corăbiei era ancorată la ţărm, prevăzută cu două perechi de lopeţi. Cei doi tovarăşi săriră repede într-însa, Petre o împinse spre larg, apoi începură să vâslească amândoi cu puteri unite, ieşind din golf. Când cotiră spre apus, uriaşul zise:

   — Domnule George, nu cred să vedem distrugătorul. Aşadar, nu-i putem comunica nimic căpitanului. Fireşte că trebuie să-i îndeplinim dorinţa.

   — Să mergem spre sud până-l vom vedea sau până dăm de vreo insula, dumneata ce părere ai, domnule George?

   —  Eu nu ştiu ce să zic de căpitanul ăsta, răspunse George. Tot mai stau la îndoială dacă ne-a întins numai o cursă, sau dacă... ne-a mijlocit într-adins fuga.

   — Ce? Să ne fi mijlocit fuga? Nu, domnule George, asta nu pot crede în ruptul capului! strigă uriaşul. O fi înţeles omul că noi i-am făcut un mare serviciu, căci datorită nouă i-a stârpit pe piraţi.

   — Eu însă sunt totuşi de părere că m-a recunoscut -zise George, îngândurat. Prea era ciudat că a deschis deodată discuţia despre tata şi despre mine. Ce spaimă am tras!

   — Parcă eu nu! zise uriaşul. Mă şi vedeam într-una din celulele închisorii din Sidney. Ciudat om în orice caz căpitanul ăla, ai dreptate. Ei, acu trebuie să vedem dacă nea întins vreo cursă sau ne-a vrut numai binele.

   Cu puteri încordate vâsliră înainte şi barca porni ca o săgeată. Insula era mică şi după câtva timp ajunseră pe coasta de sud. Petre îşi plimbă privirea în toate părţile şi zise:

   — Nu văd nici un distrugător, trebuie s-o luăm ceva mai spre sud-vest, poate dăm de el.

   George râse, căci ştia că distrugătorul se afla la răsăritul insulei. Mai vâsliră încă vreo jumătate de ceas din toate puterile, apoi Petre strigă vesel:

   — Aici nu pare să fie, să mergem direct spre sud!

   Apucară din nou lopeţile şi barca spintecă valurile liniştite. Puteau socoti că vor avea nevoie de cel puţin douăzeci de ore pentru înapoiere. Când miji de ziuă, erau atât de departe de insulă, încât cele mai perfecţionate ocheane nu i-ar fi putut descoperi.

   George îşi aminti atunci de scrisoarea pe care i-o dăduse Hover, o scoase la iveală şi, citind adresa, scoase o exclamaţie de mirare. Adresa glăsuia:

   „Domnului căpitan Farrow"

   Arătându-i plicul lui Petre, acesta strigă uimit:

   — Drace! Prin urmare, tot ne-a recunoscut şi ne-a ajutat la fugă. Nici că se putea ceva mai frumos din partea lui, domnule George!

   Sfârşiţi de oboseală, cei doi tovarăşi ajunseră în noaptea următoare la brâul de corali, îndărătul căruia se afla „Insula odihnei". După o jumătate de ceas, Petre şi George se aflau în mijlocul tovarăşilor lor şi-şi istoriseau păţaniile. Căpitanul Farrow uită de supărarea lui şi părea din ce în ce mai mândru de isprava fiului. Entuziasmul său atinse culmea când citi scrisoarea căpitanului australian.

   Acesta îşi exprima admiraţia faţă de el şi cu deosebire faţă de George. Încheie cu urarea ca Dumnezeu să-i dăruiască încă mulţi ani tatălui şi fiului, spre binele semenilor lor.

   — Ei, George -zise doctorul Bertram râzând, după ce tânărul sfârşi de povestit -când vrei să mai prinzi un rechin-ciocan?

   — Să mă mai gândesc un pic, răspunse George râzând şi el.

SFÂRŞIT

Volumul 24

IDOLUL INDIAN

   UN MUSAFIR NEPOFTIT

   TRECUSE O SAPTAMANA, de când cu întâmplarea aceea primejdioasă, când George încercase să prindă rechinul acela uriaş. În vremea asta, inginerul Hagen controlase cu deamănuntul motoarele submarinului şi adăugase între tancurile de balast mici cabine pentru scafandri.

   Acum le era acestora cu putinţă să coboare în apă, chiar când vasul nu era la suprafaţă, ceea ce putea fi de mare folos în unele împrejurări pentru cei de pe „Dox".

   Ştim că George, Petre şi Kard nu putuseră s-o facă până acum decât pe întuneric, ceea ce era cât se poate de primejdios pentru ei. De aci înainte le era foarte lesne să se lase direct din submarin în apă fără să fie văzuţi de cineva străin de ei.

   Încercările se făcuseră în apa încercuită de stâncile înalte de coral din jurul „Insulei odihnei" şi rezultatul era mai bun decât se aşteptau ei. De abia acum submarinul era desăvârşit şi îndrăzneţii săi marinari puteau cuteza ceea ce nu cutezase încă nimeni până atunci.

   În seara după ultima încercare care reuşise pe deplin, căpitanul Farrow, George, Rindow, Brun, Hagen şi doctorul Bertram stăteau cu toţii la masă şi sărbătoreau evenimentul.

   — Am impresia că aş fi căpitanul Nemo cu submarinul său „Nautilus" pe care l-a descris cu atâta măiestrie Jules Verne, zise grav Farrow.

   În copilăria mea citeam cu mare pasiune descrierea genialului scriitor şi mi se părea ceva din cale afară de fantastic personajul pe care îl întrupez eu acum în carne şi-n oase. Doresc numai ca acest „Nautilus" al meu să aducă foloase omenirii ca şi până acum. De aceea, dragii mei camarazi, să bem în sănătatea lui.

   Ciocniră paharele, serioşi şi gravi, apoi îşi încheiară seara aceea care însemna un eveniment important în viata lor.

   În vinele acestor oameni clocotea un sânge neastâmpărat şi fierbinte, altfel ca în ceilalţi oameni obişnuiţi. „Concediul" pe care şi-l doriseră atâta vreme, începuse să-i plictisească şi sufletul lor, dornic de noi aventuri şi primejdii. Nu se simţea în elementul lor decât pe întinsul nesfârşit al mărilor zbuciumate de valuri.

   Căpitanul Farrow le făgăduise că vor porni chiar a doua zi în larg. Deocamdată vor cutriera fără nici-o ţinta marea, în căutare de noi aventuri. Dar din clipa când George fusese scos din casa părintească, se părea că aventurile le ies de la sine înainte,

nefiind nevoie să le mai caute ei. Aşa se întâmplă şi acum.

   Nu trecuse nici-un ceas de când se culcaseră. George locuia sub acelaşi acoperământ cu tata! său. Casa doctorului, unde acesta îşi avea şi colecţiile sale rare, se afla la vreo cincizeci de metri de a căpitanului. Alături de cea a doctorului, era clădirea cea mare în care locuiau Rindow, Brun şi Hagen, apoi într-un mare semicerc locuinţele celorlalţi camarazi.

   George se simţea foarte obosit. Toată după amiaza făcuse exerciţii de scufundare însoţit de Kard.

   Nimeni nu se gândea să pună vreo santinelă de pază la insulă, ştiind bine că nu fusese zărită până atunci de vreun alt ochi omenesc decât al celor cari locuiau pe ea.

   Liniştit şi fără grijă se culcase George în seara aceia. Se trezi însă cu un simţământ neplăcut. Era întunerec beznă. De cu seară cerul se acoperise de nori groşi şi căpitanul prevestise că se va stârni o furtună grozavă, poate chiar un uragan. Si aşa se şi întâmplase.

   Pe George îl deşteptaseră nişte tunete grozave şi răpăitul ploii care cădea cu furie.

   Dar nu acest zgomot cunoscut îi atrase atenţia, ci unul străin, care altuia i-ar fi scăpat poate. Lui însă nu-i scăpa nimic. Urechea îi era deprinsă să deosebească şi cel mai uşor foşnet.

   Se ridică în coate, dădu la o parte plasa care îl apăra de ţânţari şi puse mâna pe revolver. Nu distingea nimic prin întunerec, dar auzi cum cineva îşi făcea de lucru la reţeaua de sârmă de la fereastră.

   Apucă repede lampa de buzunar de pe măsuţă şi-i îndreptă lumina într-acolo. Văzu atunci ceva, ce-l umplu de groază. Dintr- un chip de om, negru la faţă, sclipeau doi ochi zgâiţi de spaimă. Era chipul unui om pe care se citea desluşit, că scăpase dintr-o mare primejdie şi care nădăjduise, poate, că va găsi în casa aceasta un refugiu şi pe care lumina aceea orbitoare îl zăpăcise de tot.

   George înţelese imediat că arc dea face cu un Indian, îi întrebă pe şoptite în limba engleză:

   — Spune repede ce vrei, altminteri trag!

   — Sahib, răspunse un glas înăbuşit, noi nu venim cu gânduri duşmănoase ci am nimerit aici din întâmplare. Suntem nişte bieţi naufragiaţi cari te rugăm să ne dai adăpost în casa ta. Fii sigur că n-o să te căieşti.

   Tânărul nu ştia ce să facă. Dacă ar fi ascultat de primul său impuls n-ar fi stat o clipă la îndoială să-l sloboadă un glonţ în piept ca să-şi avertizeze tovarăşii, clar îl revenea un simţimânt neînţeles despre care nu-şi putea da seama. Pe urmă pricepu: privirea stăruitoare a acestor doi ochi mari negri îi paraliza parcă voinţa.

   — Bine, vino înăuntru, dar încet ca şi nu te simtă cineva, zise el. Spune-mi cum te pot ajuta.

   Trupul mlădios al Indianului se strecură ca o umbra prin deschizătura îngustă a ferestrei. George nu-şi lua ochii de la el, dar nu îi era cu putinţă să ridice mâna în care ţinea revolverul. Privirea ciudatului musafir îl împiedeca să reacţioneze. Gândurile i se încrucişau, însă cu înfrigurare în minte. Cum ajunsese omul acesta aici, pe „Insula odihnei" care nu putea fi zărită de pe mare, înconjurată cum era de un brâu de stânci? Un singur loc de trecere exista, şi acela era tunelul din adâncul apei prin care se putea strecura numai ...

   — Djehan, marele nostru preot a văzut pe zeu în vis şi acesta ia arătat calea ce avea de urmat. Sahib, mai mult nu mi-e îngăduit să-ţi spun...

   George ştia că Indienii îşi au tainele lor, de aceea nu mai stărui. Poate că prinţul Ghasna i-ar fi putut da vreo lămurire, era însă încredinţat că şi acesta va păstra cu sfinţenie tainele ciudatului său popor.

   Oare se va bucura Indianul acesta, aruncat de valuri pe insula lor, când va afla că mai e aici unul din ţara lui îndepărtată? Gândul acesta îi trecu fulgerător prin minte. Fireşte, nu ştia din care colţ al Indiei nemărginite era străinul, uitându-se însă mai bine la el, văzu că chipul are o culoare mai închisă decât a prinţului care păstra şi el trăsăturile caucaziene. Străinul trebuia să fie din sudul Indiei şi nu avea nici-o legătură cu Ghasna a cărui obârşie era de la nord. Un simţimânt nelămurit îi făcu pe George să se uite ţintă la Indian, când zise răspicat:

   — Da, ştiu că India îşi are tainele ei pe cari noi, Europenii, nu le cunoaştem, am vorbit adeseori despre acest lucru cu prinţul Ghasna care e oaspele nostru aici pe insulă şi care...

   Tânărul îşi curmă brusc vorba, căci văzu chipul Indianului schimonosindu-se deodată ca sub stăpânirea unei furii grozave. Ochii îi luciră sinistru ca la o fiară de pradă.

   — Prinţul Ghasna, făcu Indianul, gâfâind, e aici? Si fiică-sa Sanja, nu e aşa? O, ăsta e un semn trimis din cer. Îţi mulţumesc, Sahib. pentru vestea asta. Voia Dumnezeului nostru a fost ca furtuna să ma arunce pe insula voastră Am dat, în sfârşit, de omul

ai cărui strămoşi...

   Tăcu ca când l-ar fi scăpat şi-aşa ceea ce n-ar fi trebuit să spună. Zbuciumul de pe chipul sau se potoli, sclipirea din privire i se stinse şi cu glas liniştit urmă:

   — Ai dreptate, Sahib, în ţara noastră sunt taine pe care voi, străinii şi cuceritorii cu sânge rece, nu le veţi putea dezlega niciodată. Aşadar, prinţul Ghasna se află pe insulă. Vreau sa vorbesc cu el. În care din casele astea locuieşte?

   Instinctiv, George simţi că pe prinţ îl ameninţa o mare primejdie, de asemenea şi pe draga lui Sanja. Trebuia deci să întrebuinţeze toate mijloacele ca să înlăture această primejdie. Ştia bine că străinul ăsta avea o putere grozavă în ochii care îi paraliza mişcările; chiar şi acum, când încercă să ridice revolverul.

    Spiritul lui lucra însă cu şi mai mare înfrigurare. Se gândea cam ce-ar putea face pentru a da prinţului de veste ce-l aşteaptă. Oare el nu era îndreptăţit să culce la pământ cu un glonţ pe străinul acela? Chiar daca tovarăşii săi pândesc în noapte ce se petrece aici în casa, împuşcătura ar trezii pe cei de pe insula, cari văzând pe străini s-ar duce să-i spună prinţului Ghasna ca indieni au pătruns pe insula şi se pregătesc să-l omoare. Aşa s-ar fi întâmplat daca ar fi reuşit să mişte braţul. Dar nu putea. Străinul părea că-i citise gândul. Un zâmbet flutura pe buzele lui subţiri, apoi zise cu glas potolit, care suna totuşi ameninţător :

   — Sahib, vrei sa-l salvezi pe prinţ, e insa in zadar. Soarta lui e pecetluita. Dumnezeul nostru ne-a îndrumat încoace; ştia el ca tu ne vei ajuta şi în acelaşi timp mai ştia ca aici vom găsi pe acel om al cărui neam poarta toata vina. Tu, Sahib, vezi ca nu poţi face nici-o mişcare, ca nu poţi sa te foloseşti de arma pe care o ai în mina. Trebuie să asculţi de cuvintele mele fie ca vrei sau nu. Vei face totul ca sa găseşti chipul zeului nostru , dar nu vei putea împiedica ca prinţul să primească pedeapsa meritata de neamul lui. Între noi şi prinţul Ghasna exista o taina , taina pe care tu nu o vei dezlega niciodată. Scoase printre dinţi un şuierat uşor şi în clipa următoare doua trupuri subţiri se strecurară fără zgomot prin deschizătura dintre pervaz şi reţeaua de sârma a ferestrei. Erau indieni, care în loc de alta îmbrăcăminte purtau doua şorţuleţe dinainte.

    George cunoştea câteva cuvinte din limba obişnuita hindusa, dar acum nu înţelese cuvintele pe care străinul le şoptea celorlalţi doi. Când îi văzu însa scoţând de la brâu, scoţând câte un pumnal ascuţit, pricepu ca li se dăduse ordin să omoare pe prinţul Ghasna şi pe fiica lui.

   O spaima grozava puse stăpânire pe el. Sa nu poată face nimic sa salveze pe iubita lui si pe tatăl ei? Oare avea însa indianul acesta atâta putere în privirile lui? Sudoarea îi şiroia pe frunte. Zadarnic se trudea să ridice mâna care ţinea revolverul, o simţea ca de plumb. Ce-ar fi să strige? Poate ca-l va auzi cineva. Deschisese gura, dar ochii Indianului aţintiră într-ai lui şi nu putu scoate un sunet .

   — Sahib, nu ţi-e îngăduit să strigi, zise indianul, zâmbind. Nu poţi tu împiedeca soarta care e hărăzită prinţului. Simţămintele unui om, chiar când omul acela e chemat să-l ajute, nu sunt nimic fată de menirea pe care o avem noi. Trebui să ne ajuţi, Sahib, cu toată durerea pe care ţi-o va aduce moartea prinţului şi a fiicei sale.

   George era cuprins de o spaimă pe care n-o simţise încă până acum. Nu numai ca nu putea face vreo mişcare şi pierduse stăpânirea pe voinţa lui proprie, dar ce i se părea şi mai de neînţeles era puterea aceia misterioasă a străinului de a-i ghici gândurile şi simţămintele. Niciodată nu şi-ar fi închipuit că India ascunde atâtea taine.

   Cum ar putea el înlătura soarta care-l aştepta pe prinţ? Cum să împiedece pe aceşti doi Indieni, cari se strecoară prin deschizătura ferestrei ca nişte umbre, să-şi îndeplinească menirea lor sângeroasă, dacă nu-şi recăpăta voinţa?

   Iată că acum a dispărut şi cel de-al doilea Indian. Se duce să omoare pe Sanja... pe Sanja lui !

   Ochii lui erau aţintiţi în ai Indianului ce dogoreau ca nişte cărbuni aprinşi. Încercă şi se descătuşeze de puterea lor magică dar în zadar. Voinţa aceea străină copleşea pe a sa.

   Auzi deodată sunete ciudate sub fereastră: păreau un horcăit sinistru şi două trupuri căzură cu o bufnitură la pământ. George se înfioră. Să fi târât cei doi Indieni pe prinţ si pe Sanja până aici ţi să-l sugrume aproape sub ochii lui, ca să audă Indianul din camera că poruncile sale au fost executate?

   Dar acesta păru şi el speriat de zgomotul pe care-l auzise. Întoarse repede capul spre fereastră. Când ochii aceia de foc nu-l mai ţinură sub puterea lor, George simţi deodată că e iar stăpân pe mişcările şi graiul său. Totuşi rămase pe loc şi nu scoase nici- un cuvânt. Ridică numai binişor mâna în care ţinea revolverul şi-l îndreptă spre Indian. Omul ăsta vroia să omoare pe Sanja şi pe tatăl ei, era deci şi duşmanul lui, deşi nu-l văzuse niciodată până acum.

   Când văzu că a reuşit să ţintească trupul Indianului, răsuflă uşurat. Era hotărât să tragă îndată ce acesta s-ar întoarce cu faţa spre el. Ar fi doar un fel de legitimă apărare căci nu trebuie să se mai lase subjugat de privirile lui hipnotice. Cine ştie dacă individul acesta misterios nu avea de gând să pună pe complicii săi să omoare pe toţi de pe insulă?

   Cu mare încordare aştepta George ce o sa se mai întâmple. Parcă-i mai pierise frica aceea de adineauri, că Sanja era în primejdie. Presimţea că zgomotul de sub fereastra lui era în legătură cu Indienii aceştia străini: şi apoi, presupunerea lui părea să se adeverească după neliniştea care îi cuprinsese pe acesta din cameră.

   Vedea bine cum străinul nu cutează să se apropie de fereastră; băgă însă de seama cum vârî mâna sub haina lui largă de mătase şi scoase o ţeavă scurtă şi subţire care nu arăta să fie ceva primejdios şi care făcu totuşi pe George să se înfioare. Îşi aduse aminte de armele grozave ale Indienilor ca şi ale altor popoare primitive, şi bănui imediat că ţeava aceea neînsemnată poate aduce moartea cea mai cumplită.

   Şi iarăşi se auzi sub fereastră zgomotul acela de abia desluşit din fluieratul vântului şi răpăitul ploaie. Numai un auz experimentat şi fin îl putea prinde.

   Indianul păru că-l aude şi el, căci trupul lui subţire se încovoi încordat ca un arc şi ridică la gură mâna în care ţinea ţeava.

   — Otrava! îşi zise George.

   Cu siguranţă că Indianul vroia să se slujească de această armă perfidă ca să-şi ucidă un duşman. Dar poate că erau complicii lui cari, după ce-şi îndepliniseră menirea lor îngrozitoare, se întorceau acum să-i spună că Sanja şi prinţul Ghasna sunt morţi.

   La gândul acesta, George se simţi cuprins de o ură grozavă împotriva Indianului şi-i trebui o mare putere de stăpânire asupra lui însuşi ca să nu descarce revolverul în străinul din faţa lui. Deocamdată n-avea însa nici-un motiv s-o facă; de abia după ce îi va vedea pe ceilalţi doi îndărăt, nu va mai sta un moment la îndoială.

   Şi într-adevăr, un chip cu ochii scânteietori apăru în dreptul ferestrei. George, cuprins de o mânie sălbatecă, îndreptă revolverul într-acolo, crezând că e unul din ucigaşii Sanjei. Fu însă cât p-aci să scoată un strigăt de mirare când recunoscu în chipul de la fereastră pe unul din servitorii prinţului.

   În aceeaşi clipă zări pe Indianul din camera lui apropiind ţeava de buze. Fără să mai pregete o clipa, George apăsă pe trăgaci. Glonţul nimeri în plin. Capul Indianului se lasă cu o smucitură într- o parte. George zări apoi o săgeată, ţâşnind din ţeava de lemn şi înfigându-se cu putere în pervazul ferestrei. În clipa următoare Indianul se prăbuşi la pământ ca lovit de trăsnet. Glonţul lui George îi zdrobise crierii.

   II.

   LUPTE ÎNVERŞUNATE

   SERVITORUL PRINŢULUI PIERI de la fereastră şi în locul său apăru capul stăpânului său. Aruncă o privire îngrijorată asupra tânărului şi zise, răsuflând uşurat:

   — Bine că te văd teafăr, dragul meu. M-am speriat cât nu-ţi închipui, când mi-a spus servitorul meu că valurile au aruncat aici pe insulă pe slujitorii primejdioşi ai unui zeu grozav. Probabil că doi din ei aveau ordinul să se furişeze în casa unde dormeam eu şi să ne omoare, pe mine şi pe Sanja. Nu e aşa că în vremea asta privirea aceluia care zace mort în casă îţi paralizase orice mişcare şi voinţă şi nu puteai nici măcar grăi?

   — Da, aşa e, dragă prinţe, răspunse George, mirat, şi se dădu încet jos din pat. A, ăsta e tata, adăugă el, îndreptându-se spre uşă, în care se auzeau bătăi repetate.

   Farrow intră, agitat, în cameră. Aruncă în treacăt o privire la mort apoi întrebă, uitându-se ţintă la George:

   — Ti s-a întâmplat ceva, dragul meu?

   — Nu, tată, dar nu mi-a fost de fel plăcută situaţia în care m- am aflat, răspunse tânărul, răsuflând adânc. Nu puteam face o mişcare, nu puteam scoate un ţipat deşi ştiam că doi Indieni, servitorii acestuia de colo se duceau să ucidă pe Sanja şi pe prinţ. Îţi dai seama ce-am suferit?

   — Povesteşte-ne, în linişte, băiatule, ce s-a petrecut, zise căpitanul, în vreme ce prinţul sari şi el înăuntru prin fereastră şi se aşeză astfel ca să acopere cu corpul său vederea mortului,

   George istorisi amănunţit cele întâmplate. În timp ce povestea el, prinţul făcu în două rânduri o mişcare cu mâna, întâia oară când aminti de zeitatea furată de pe insula Malaita şi a doua oară când pomeni numele Djehan. Totuşi nu întrerupse nici cu un cuvânt povestirea tânărului. Numai când acesta sfârşi, ridică încet capul şi zise:

   — George, ai pătruns o taină a Indienilor, veche de când e lumea şi pentru care mulţi, foarte mulţi oameni şi-au pierdut viaţa. Mi-e cu neputinţă să ţi-o lămuresc, totuşi trebuie să-ţi spun că vei fi de-acum încolo pururi în primejdie de moarte, căci acest Djehan te va găsi chiar de te-ai ascunde în gaură de şarpe. A găsit el şi idolul furat de vânătorii de capete, de pe vreo corabie comercială probabil.

   E adevărat că există o duşmănie de moarte, veche de generaţii, între familia mea şi a Djehanilor. Eu Însă ştiu să mă feresc, după cum ai putut să vezi. Mortul acesta e Thuga, unul dintre cei mai îndemânatici şi primejdioşi preoţi ai Djehanilor. Îl cunosc de multa vreme. Dacă idolul ar îi ajuns în India sudică, ar fi izbucnit o revoltă grozavă. E mai bine că zace acum în fundul mării. Aflându-se în posesiunea idolului divinităţii lor, fanaticii ar fi căpătat credinţa că se pot dezrobi acum de stăpânirea Englezilor. Mare noroc că s-a pierdut statuia, mă tem însă că va ieşi iar la iveală. Poate că s-au mai salvat şi alţii din naufragiu şi ştiind locul unde a căzut idolul în apă vor porni cu un alt vas - secta e foarte bogată - în căutarea lui. Aş fi foarte mulţumit să ştiu statuia aici, pe insulă, unde ar fi în siguranţă.

   — Hm, mă îndoiesc dacă mai e atât de sigură insula, zise George. S-ar putea întâmpla ca vreo furtună să arunce iar un vas străin peste bariera de stânci şi să fim descoperiţi. De altminteri, eu cred că mai sunt şi alţi Indieni aici care s-au salvat din naufragiu. Până acum am văzut numai trei, dar pe ăştia i-am înlăturat din cale. Rămâne să cercetăm bine insula ca să vedem dacă nu s-au ascuns şi alţi membri de-ai sectei pe undeva. Cu nici-un preţ nu putem îngădui să rămână vreunul din ei pe insulă căci indivizii ăştia vor încerca cu siguranţă un atentat asupra prinţului şi a Sanjei. A, bine că mi-am adus aminte! Cum ai reuşit, prinţe, să prinzi de veste ce ţi se pregătea?

   — Dragă George, e şi asta o taină de-a noastră. Presimţeam, bănuiam instinctiv că pe insulă se află duşmani de-ai noştri, duşmani înverşunaţi şi din cale-afară de primejdioşi. Am trimis atunci pe cel mal devotat dintre servitorii mei afară din casă, să vadă ce e şi acesta a dat peste cei doi ucigaşi. Oricât ai căuta să pătrunzi această taină, n-ai putea; un European nu poate înţelege aceste lucruri. Cred însă şi eu, ca şi dumneata, că mai sunt şi alţi Indieni pe insulă. Peste un ceas se va lumina de ziuă şi putem face cercetări mai amănunţite. Voi însărcina cu asta şi pe servitorii mei, cari sunt mai deprinşi cu tertipurile şi vicleşugurile acestor indivizi primejdioşi decât camarazii dumneavoastră. Aş vrea din tot sufletul sa-i feresc de primejdii pe bieţii oameni nevinovaţi.

   — Noi, prinţe, făcu George cu mândrie, am avut de-a face cu alţii şi mai grozavi ca ei si am scăpat teferi, după cum ştii. Ne vom pricepe noi cum să-l biruim şi pe ăştia, fii pe pace. Bine înţeles că vom lua cu toţii parte la vânătoarea aceasta de oameni. Nu uita că sunteţi oaspeţii noştri şi vă datorăm ocrotire. Suntem doar răspunzători de viata dumneavoastră atâta timp cât sunteţi cu noi.

   — Bine, fie! răspunse prinţul Ghasna. Vă cunosc îndeajuns şi ştiu că nu vă daţi înapoi când e vorba de o primejdie, dar îţi spun încă odată, dragă George: membrii acestei secte sunt mult mai cruzi ca vânătorii de capete.

   — Ne-am convins şi noi, interveni căpitanul Farrow, din faptul că au fost în stare să le ia acestora idolul.

   — Dragul meu, adăugă el adresându-se fiului său, avem o grea misiune de îndeplinit, dacă, vrem să descoperim pe unde se vor fi ascuns aceşti nepoftiţi primejdioşi.

   — Ştiu, tată, răspunse foarte calm tânărul, dar nu ne putem da înlături de la datoria noastră. Mă gândeam adineauri încă la ceva: ce-ar fi să încercam să scoatem statueta sau statuia - ce va fi fiind - din mare? Ştim pe unde a bântuit taifunul. Vasul Indienilor venea dinspre Malaita, aşa că n-avem decât să ţinem calea asta şi fii sigur ca o vom găsi. După cum spunea adineauri prinţul, ar fi poate mai bine să o avem aici pe insulă unde ar fi intr-adevăr în siguranţă. Doar nu bântuie în toate zilele astfel de furtuni ca sa arunce pe naufragiaţi peste brâul de stânci din jurul insulei noastre.

   Farrow clătină capul şi zise cam necăjit:

   — Tot nu te-ai săturat de aventuri, George?. Nu-ţi ajunge ce-ai păţit mai adineauri cu acest Thuga? Dar cum te cunosc eu pe tine, ştiu că nu mai ai astâmpăr când ţi-ai băgat ceva în cap. Voi da acum semnalul de alarmă ca să se adune toţi de pe insula şi să le lămurim că această vânătoare de oameni e ceva cât se poate de serios.

     Ai dreptate, căpitane, aşa trebuie să facem, adăugă prinţul Ghasna. Voi da şi eu oamenilor mei instrucţiuni speciale în privinţa asta. Spune, te rog, oamenilor dumitale să-şi ia cu ei granate de mână, ne vor fi, cred, de mare folos. Repet însă cu insistentă că aş prefera să lăsaţi în seama mea şi a servitorilor mei răfuiala cu Indienii. Chibzuieşte bine, căpitane.

   — Nu, tată! protestă George, cu energie. Eu sunt acela care am fost atacat în primul rând de aceşti indivizi periculoşi şi vreau să fiu de faţă la prinderea lor. Şi-apoi, trebuie neapărat să găsim idolul. Nu renunţ pentru nimic în lume! Hai să dam de veste camarazilor noştri ca să ştie şi ei despre ce e vorba.

   Prinţul Ghasna înclină uşor capul, apoi sări sprinten prin deschizătura ferestrei şi pieri in noapte.

   Căpitanul rămase câteva momente pe gânduri, pe urmă dădu semnalul de adunare. După câteva minute, marinarii stăteau aşezaţi milităreşte pe două rânduri. Farrow le povesti pe scurt ca i se întâmplase lui George, apoi îi întreba, după obicei, dacă vor să ia parte la afacerea asta. Stărui mai ales asupra primejdiei care îi aştepta.

   Fireşte că toţi primiră cu entuziasm - ceea ce era de prevăzut. Căpitanul le dădu ordin să-şi ia fiecare revolverele încărcate şi granate de gaze cât vor socoti el. În timpul acestor preparative se făcu brusc ziuă, cum se întâmplă la tropice, unde aproape că nu există amurg sau zori.

   Farrow orândui o linie de apărare, lăsând o distanţă de zece metri de la un om la altul, apoi porniră cercetările sistematic, începând cu nordul insulei unde jungla era foarte deasă.

   Numai aici se puteau ascunde Indienii, căci mai prielnic loc nu era pe tot cuprinsul insulei - dar nici mai primejdios pentru locuitorii ei. Aceasta o ştiau ei foarte bine, totuşi nu pregetară o clipă să se afunde din ce în ce mai adânc în desiş, cu revolverul în mâna dreaptă şi o granată de gaze în stânga.

   George se miră că nu-l vede pe prinţul Ghasna şi servitorii săi. Să le-o fi luat ei înainte?

   Deodată îşi aduse aminte de Sanja. O lăsaseră singură, toţi fiind plecaţi acum în căutarea străinilor pe cari îi credeau ascunşi aici în junglă. Dar dacă se vor fi aflând în partea opusă, aşteptând aproape de locuinţele celor de pe insulă să-l vadă îndepărtându- se?

   La gândul acesta, George se simţi străbătut de un fior de groază. O luă în goană îndărăt, necăjit că nu se gândise nimeni să lase oameni de pază în preajma caselor. Era însă firesc aşa, deoarece toţi îşi închipuiau că Indienii se vor ascunde în jungla deasă.

   Neliniştea lui creştea pe măsură ce se apropia de locuinţele lor. ÎI chinuia o presimţire că Sanja lui era ameninţată de a mare primejdie. Tânărului îi trecu un junghi prin inimă. Fugea ca nebun pe poteca îngustă, îndărăt spre casă. Trebuia să-l vină în ajutor după cum tatăl ei, prinţul Ghasna, alergase în ajutorul lui peste noapte, căci ce s-ar fi ales de el dacă acesta, n-ar fi fost mânat de presimţirea aceea neînţeleasă şi n-ar fi pus pe servitorii săi să omoare pe cei doi Indieni străini?

   După vreo zece minute de goană ajunse la marginea junglei şi zări cele dintâi case ale insulei. Puterile îl părăseau, groaza aceea disperată îl istovise de tot. Stătu câteva clipe să răsufle, părându- i-se în închipuirea lui înfierbântată că va auzi din moment in moment ţipătul de groază al Sanjei. Şi iar îl cuprinse spaima. Dar dacă grozăvia se şi înfăptuise? Dacă Sanja zăcea acum într-o baltă de sânge, cu inima străbătută de pumnalul unuia din fanaticii aceia străini?

   Se apropia, şovăind, de locuinţa prinţului Ghasna. Frumoasa prinţesă ar îi trebuit să se arate de mult, căci ea avea obiceiul să se scoale foarte de dimineaţă. Nu văzu nici fumul ieşind pe coş ca în alte dăţi. Aşa dar, se petrecuse ceva.

   Vru să apese pe clanţă, dar un simţimânt neînţeles îl făcu să se oprească. Se dădu repede îndărăt şi se apropie de fereastră.

   I se păru că aude un zgomot uşor în cameră. Inima aproape încetase să-l mai bată, când văzu că reţeaua de sârmă de la fereastră fusese tăiată. Aşa dar, Indienii pătrunseseră înăuntru, poate că opera lor sângeroasă se şi săvârşise.

   O furie grozavă şi o durere cumplită în acelaşi timp îi sfâşia pieptul. Chiar dacă sosise prea târziu, va şti să răzbune moartea făpturi dragi, printr-o răzbunare cum nu mai văzuse lumea până acum. Cu o smucitură se înălţă în vârful picioarelor şi privi in cameră. În clipa următoare se auziră două împuşcături una după alta ca şi când ar fi fost trase în acelaşi timp.

   Tabloul pe care îl avu George înaintea ochilor era înfiorător. Deasupra Sanjei care zăcea nemişcată în pat, stătea cineva aplecat, ţinând un pumnal sclipitor în mâna. La picioarele ei, un altul arăta cu mâna întinsă spre ea.

   Fără să mai pregete o secundă, George trăsese ca în neştire, fără măcar să ochească. Dar gloanţele sale nimeriră în plin. Amândoi Indieni se prăbuşiră fără un ţipăt, la pământ, se zbătură câteva clipe, apoi rămaseră nemişcaţi.

   Trecând prin tăietura din reţeaua de sârmă, George sări în odaie. Ştia acum că Sanja era salvată, căci ucigaşii îşi găsiseră aici moartea.

   Tânăra fată dormea adânc, George înţelese însă îndată, din mirosul care plutea în aer, că nu era un somn natural ci provocat de vreun praf pe care ticăloşii îl împrăştiaseră prin cameră suflându-l prin fereastră. Au aşteptat apoi efectul ca să-şi pună în aplicare planul lor criminal.

   George se încredinţă mai întâi că Sanja dormea într-adevăr şi nu era moartă, apoi se gândi Să scoată trupurile celor doi Indieni afară din casă. Se apucă să târască pe cel dintâi în lungul gangului care se întindea cât ţinea casa, dar n-apucă să facă mai mult de patru paşi şi se întâmplă ceva la care nu s-ar fi aşteptat.

   Ceva subţirel i se înfăşură deodată în jurul gâtului şi se simţi tras cu atâta putere pe la spate încât crezu că şnurul acela subţire de mătase i-ar fi retezat capul daca nu-l apuca repede cu mâna.

   Gândurile i se zbăteau cu furie în crier. Îşi aduse aminte de Thug-ii aceia grozavi cad sugrumă oameni în cinstea zeilor lor. Oare aceştia să facă parte din secta asta? Atunci primejdia în care se afla era într-adevăr mai mare ca oricând.

   Instinctiv, pe când se prăbuşea la pământ, George ridică mâna în care ţinea revolverul şi trase pe deasupra capului în urma lui. Glonţul ţâşni şi în clipa următoare se auzi un ţipăt, apoi strânsoarea din jurul gâtlejului slăbi. Dar, până a nu apuca el să se ridice - tocmai se gândea să taie şnurul cu pumnalul Sanjei - un trup greu se lăsă peste el, gheare ca nişte cleşti de fier i se încolăciră în jurul grumazului şi-l tăiară răsuflarea. Cu ultimele puteri cari îi mai rămăseseră lovi cu pumnalul de câteva ori în juru-i; auzi iarăşi un ţipăt, de astădată însă mai slab şi tânguitor. Degetele se descleştară din jurul gâtului. George făcu o sforţare să se ridica şi văzu lângă el un trup negricios. Îi mai dădu două lovituri de pumnal apoi se simţi în sfârşit liber.

   Cu mare greu reuşi să se scoale în picioare. Văzu că agresorul său era tot un Indian din banda acelora cari vroiau sa-i omoare pe Sanja şi pe tatăl ei.

   Tânărul răsuflă uşurat. Se uită mai întâi să vadă dacă nu va mai fi rămas vreunul din aceşti ticăloşi pe gang, dar nu mai era nimeni. Trebuia acum să care trupurile afară ca să nu se sperie Sanja când se va deştepta din somn. La zece paşi de casă era o porumbişte; târî cadavrele acolo, pe urmă se aşeză să se odihnească într-un scaun, pe terasă.

   Era foarte obosit, nu numai trupeşte , ci şi sufleteşte. Trecuse doar printr-atâtea de aseară! Un sentiment de fericire îi umplea inima. Reuşise în ultimul moment să-şi salveze iubita de la moarte. Tovarăşii se vor întoarce în curând fără să fi găsit pe Indieni căci nu se aflau în junglă, după cum credeau ei, ci în preajma casei prinţului.

   Ce frumoasă şi paşnică dimineaţă! Tânărul clătină capul, gândindu-se că la câţiva metri de el zăceau trei trupuri neînsufleţite, pe când toată firea râdea parcă în soarele dimineţii.

   Simţi deodată o toropeală plăcută în tot trupul. Drept e, că noaptea fusese plină de peripeţii cari îl obosiseră ca şi lupta de adineauri, dar nu era întâia oară că i se întâmpla aşa ceva. Starea asta începu să-l cam neliniştească. Nu era lucru curat la mijloc. Vru să se scoale ca să-şi scuture toropeala dar nu se mai putu mişca din loc. Îl cuprinse o spaimă grozavă; se simţea iarăşi paralizat de o voinţă mai tare ca a lui.

   Oare unde se afla duşmanul acesta nevăzut? Cine era el? Pleoapele se îngreuiau din ce în ce. Cu o sforţare de neînchipuit se căznea să ţie ochii deschişi.

   Zări mai întâi o umbră care se târa pe lespezile curate ale terasei. Încercă să ridice mai bine pleoapele, văzu apoi un Indian mărunţel şi slab, într-o haină lungă albă. În jurul gâtului purta un şnur subţire cafeniu - laţul acela grozav al zeului Alahadeva, soţul sângeroasei Khali, în cinstea căreia fuseseră sacrificate atâtea vieţi omeneşti.

   George simţea că prin laţul acela îşi va găsi şi el moartea căci Indianul îl flutura în mână în timp ce înainta spre el. Ochii acestuia nu aveau puterea acea hipnotică, paralizatoare a lui Thuga; aşa dar toropeala era datorită probabil vreunui praf oarecare.

   Tânărul înţelese că sfârşitul se apropie; nu era în stare să opună cea mai mică împotrivire. Indianul întinse mâinile lui noduroase, spre gâtul lui George şi rânji sinistru. Mişcările îi erau încete, fără grabă, ca şi când ar fi vrut să se bucure de groaza morţii din ochii tânărului.

   Acesta căută să pară tare, să înfrunte cu bărbăţie moartea. Privea pe ucigaş drept în ochii, zicându-şi că poate privirile lui vor face pe indian să şovăie. Acesta rânji însă şi mai fioros. Îşi încleşta degetele lui subţiri în jurul grumazului lui George şi apăsă încetişor. Pe buzele lui subţiri se ivi un zâmbet de bucurie; părea că suferinţele pe cari le va indura victima din faţa lui, îi vor procura o adevărată voluptate.

   George se înăbuşea, o ceată i se puse pe ochi; îl cuprinse într- adevăr o spaimă grozava, dar nu pentru viaţa lui, ci la gândul că Sanja zăcea fără nici-o apărare în patul ei. Fără îndoială că Indianul o va sugruma şi pe ea.

   Deodată răsună o împuşcătură. George îl cunoştea bubuitura. Era pistolul enorm al lui Petre. Trupul Indianului se smuci brusc, degetele se încleştară o clipă şi mai tare în jurul gâtului sau, dar George văzu gaura din fruntea Indianului din care se scurgea o dâra subţire de sânge; strânsoarea slăbi, Indianul îl privi câteva secunde cu o expresie de uimire în ochi apoi căzu grămadă, la pământ.

   — Slavă Domnului cu am sosit la timp! strigă Uriaşul, alergând într-un suflet spre George. Bine am făcut că m-am luat după dumneata când te-am văzut rupând-o la fugă încoace. Aşa gândeam şi eu să nu i se întâmple ceva fetei prinţului.

   Se ridică de pe scaun, îşi frecă niţel gâtul înţepenit şi întinse pe urmă Uriaşului mâna.

   — Îţi. mulţumesc din suflet, Petre, zise el mişcat. Presimţeam eu că Sanja e în primejdie şi nu m-am înşelat. Colo în porumbişte sunt cadavrele a trei Indieni cari vroiau s-o omoare. Asta e al patrulea. Mă ameţise cu nu ştiu cu ce dracu şi vroia să mă strângă de gât. Sper că acum primejdia a trecut. Alţi Indieni nu cred să mai fie pe insulă.

   III.

   CEL MAI PRIMEJDIOS DINTRE TOTI

   — NICI EU NU CRED, domnule George, îi dădu cu părerea Uriaşul, dar nu strică să fim cu băgare de seamă. Am văzut doar ce ai dracului sunt ticăloşii ăştia cari ne-au căzut pacoste pe cap. Îmi pare numai rău că am plecat, fiindcă am rărit lanţul din jurul junglei. De nu s-ar strecura vreunul prin spărtură.

   — Totuşi nu se poate s-o lăsăm singură pe Sanja. Ia să vedem ce face.

   Se strecurară binişor în casă. Frumoasa prinţesă indiană dormea adânc. Nu simţise nimic din cele ce se petrecuseră şi singurul lucru de care se va mira când se va deştepta, va fi poate că a dormit atât de mult.

   George vru să facă semn lui Petre să iasă din cameră, dar se opri deodată cu mâna la buze şi ascultă. Se îngălbenise ca ceara la faţă căci auzise un şuierat - un şuierat aducător de moarte!

   Petre întinse revolverul lui enorm, George însă smuci pumnalul de la brâu, apoi se uitară amândoi cercetător prin cameră. Şuieratul pe care-l auziseră ei era al unui... şarpe.

   Se prea putea ca vreo cobra să fi venit din junglă şi să se fi strecurat în casă, dar nici nu era exclus ca Indienii să fi adus şarpele şi să meargă la sigur că prinţul şi Sanja vot muri chiar dacă ar fi fost ei împiedecaţi de cineva să-l ucidă.

   Un şarpe veninos, aţâţat, e tot ce poate fi mai primejdios. După şuierat se cunoştea bine că aici era vorba într-adevăr de un şarpe cobra, al cărui venin ucide repede şi fără putinţă de scăpare. Târâtoarea putea să fie sub vreun scaun, după dulap, sub pat - ceea ce era şi mai grozav.

   Dacă ţâşnea brusc din ascunzătoarea ei şi se repezea la cel care o căuta, acesta era pierdut. George şi Petre rămaseră nemişcaţi, numai ochii lor se roteau cu înfrigurare în juru-le. Îşi dădeau seama de primejdia în care se aflau, totuşi nu-şi pierdură cumpătul.

   Nu se vedea şi nu se mai auzea nimic. Poate că şarpele stătea şi el la pândă ca să se repeadă ca fulgerul asupra duşmanului şi să-şi înfigă colţii lui veninoşi în trupul său când acesta se va apropia.

   George se aplecă binişor ca să se uite sub pat, Şuieratul venise cam dintr-acolo. Nu văzu însă nimic. Şarpele se va fi vârât în vreun ungher.

   Deodată a îl auzi pe Petre scoţând un ţipăt de groază. Când se ridică de jos, tânărul văzu ochii măriţi de spaimă ai Uriaşului aţintiţi spre patul în care dormea fiica prinţului întinsa. Se uită şi dânsul într-acolo şi simţi de-odată că-l îngheaţă sângele în vine.

   Lângă chipul drăgălaş al Sanjei văzu limba cu vârfurile ascuţite ale unui cobra negru. Trebuie să fi fost într-adevăr un exemplar neobişnuit, căci ceafa cu semnul lui Brahma pe ea, umflată acum de furie era extraordinar de mare.

   Şi şarpele stătea aproape lipit de obrazul fetei adormite. George simţea că i se taie răsuflarea la gândul că dacă Sanja ar face o singură mişcare e pierdută. Colţii veninoşi ai şarpelui s-ar înfige în carnea fragedă şi netedă a chipului aceluia încântător. Chiar reuşind Petre să nimerească trupul oribilei târâtoare, nu era exclus ca în spasmele morţii, Şarpele să-şi vâre colţii în obrazul fetei.

   Acelaşi gând îi venise pe semne şi lui Petre căci şopti lui George:

   — Ce e de făcut, domnule George? Nu îndrăznesc să trag, căci mă tem ca lighioana să nu-şi înfigă colţii în obrazul prinţesei.

   Lui George îi veni atunci o idee. Văzu pe un scaun rochia albă de mătase a Sanjei. Cu mare băgare de seamă se apropia de scaun, cu ochii aţintiţi la şarpe, care ridicase acum capul şi-i urmărea mişcările.

   George mototoli rochia în mâna stânga şi înaintă cu paşi mărunţi spre vrăjmaşul acela cumplit. Şarpele se ridica tot mai mult în pat, pregătindu-se de atac, tocmai ceea ce vroia şi George. În chipul acesta, primejdia pentru Sanja scădea.

   Trupul şarpelui se legăna încoace şi încolo, ochii mici şi reci luceau sinistru, plimba limba despicată de colo până colo în gură şi ceafa i se umfla tot mai mult. Se vedea bine că şarpele era peste măsură de înfuriat; George bănui că Indienii aduseseră dinadins, pe cale artificială cobra în starea asta.

   Un pas mai avea George de făcut până la patul Sanjei. Petre urmărea scena cu o încordare extraordinară. Ţinea pistolul lui enorm pregătit, ştiind că glonţul nu va da greş. Totuşi înţelegea că primejdia pentru Sanja nu era înlăturată. Planul lui George părea să fie mai sigur, deşi primejdia s-ar fi întors acum de partea lui.

   Nu-şi lua ochii de la şarpe. Îl văzu lăsând niţel capul pe spate, semn că vrea să se repeadă şi să muşte. Cu o mişcare fulgerătoare George îi întinse rochia mototolită pe care o ţinea în mână. Colţii plini de venin se înfipseră cu furie în ghemotocul de mătase, şi până a nu apuca reptila să muşte a doua oară, pumnalul Sanjei reteză cu o hârşitură capul hidos al cobrei.

   Tânărul răsuflă uşurat, se aplecă şi pipăi pulsul fetei. În clipa aceea ea deschise ochii. Văzând pe George atât de aproape de ea, un zâmbet de adâncă fericire îi însenină faţa ei gingaşă.

   — George... murmură ea; apoi, dându-şi seama că trebuie să fie ceva neobişnuit la mijloc, urmă înspăimântată: Ce s-a întâmplat, George, unde e tata?

   — La vânătoare în junglă, o linişti el. S-a strecurat un şarpe la voi în casă, până la patul tău. Am reuşit să-l omor înainte de-a apuca el să te muşte. Scoală şi vino după noi afară să-ţi spunem ce s-a petrecut. Ieşi cu Petre pe terasă, lăsând pe Sanja să se îmbrace. După câteva minute veni şi ea.

   George îi povesti întâmplarea cu Indienii aceia aruncaţi de furtună pe insulă. Când pronunţă numele Djehan şi Thuga, Sanja tresări speriată şi strigă:

   — Oh, George, atunci eu şi tata am fost în mare primejdie. Să ştii că nici şarpele n-a ajuns el singur la mine în cameră. George, dragul meu George, presimt că primejdia n-a trecut încă şi că moartea pândeşte în jurul meu.

   Tânărul îi povesti că într-adevăr aşa a fost, dar că toţi patru Indieni au fost înlăturaţi. Sanja răsuflă uşurată, apoi strânse cu căldură mâna iubitului ei şi zise:

   — Mi-ai salvat şi de astădată viata şi nu ştiu cum să-ţi mulţumesc, dragul meu. Inima îmi spune însă, că primejdia nu a trecut încă. Stai, te rog, cu mine, nu mă lăsa singură până ce se va întoarce tata.

     Se înţelege de la sine, Sanja, nu plac nici eu nici Petre de lângă tine, exclamă el cu însufleţire.

   De abia sfârşi vorba şi auzi pe terasă un pocnet ca şi când s-ar fi spart un glob de sticlă subţire. George sări în picioare, bănuind o nouă primejdie. În clipa aceea se răspândi ca fulgerul un fum verzui care îi învălui pe toţi trei ca într-o ceaţă uşoară.

   Tânărul căzu îndărăt pe scaun, pe când Petre se poticni şi ajunse împleticindu-se până la perete unde rămase nemişcat. Îi cuprinse o toropeală care le luă şi graiul.

   Trebuiau s-aştepte neputincioşi cele ce aveau să se întâmple de acum încolo.

   Ca din pământ răsări în fata lor un Indian mărunt şi subţirel la trup. Chipul lui era frumos, cu trăsături regulate, dar cu o expresie de cruzime şi hotărâre. Ochii lui mari şi negri ca noaptea păreau acoperiţi de un văl; când, însa, privirile lui se opriră la Sanja, vălul acela se sfâşia într-o clipă, din ochi îl ţâşni o ură de moarte şi un zâmbet de cruzime neînchipuită flutură pe buzele lui subţiri - dar în clipa următoare chipul lui îşi reluă expresia de mai înainte şi ochii se acoperiră iar de vălul acela care părea de nepătruns.

   George simţi o spaimă care făcu să-l îngheţe sângele în vine. Omul acesta părea să fie mai primejdios decât toţi ceilalţi la un loc. Se arăta foarte calm şi stăpân pe sine - deşi un vulcan clocotea în pieptul lui - când zise cu glas armonios:

   — Domnule, îmi pare cât se poate de rău că v-aţi pornit cu toţii împotriva noastră. Din nenorocire am venit prea târziu ca să salvez pe ai mei; ne-aţi omorât şi cobra, după cum văd. Thuga îţi spusese doar că eşti chemat să ne ajuţi. Ai fi căpătat o bună răsplată de la noi, pe când acum va trebui să mori, şi dumneata, şi toţi cei de pe insulă. E drept că sunt singurul care am mai rămas dintr-ai mei, am însă destule mijloace ca să fac să nu mai rămână nici picior de om din câţi sunteţi aici. Totuşi, am putea cădea la înţelegere. Am reuşit să mă strecor până aici şi am căutat să observ niţel în treacăt ce şi cum. Am văzut submarinul şi ştiu că mă aflu pe insula de refugiu a căpitanului Farrow. Mi-am dat îndată seama că tocmai acest, submarin poate fi cea mai bună ascunzătoare pentru divinitatea noastră. Voi vorbi cu căpitanul să caute statuia şi după ce o va aduce, vă dăruiesc viaţa. Dar prinţul Ghasna şi fiică-sa trebuie să moară.

   George vru să protesteze, buzele îi erau însă ca încleştate şi nu putu scoate un sunet. Ochii lui exprimau probabil ceea ce gândea, căci Indianul dădu din umeri şi urmă:

   — Îmi pare rău, crede-mă, îţi înţeleg sentimentele, dar n-am ce-ţi face. E la mijloc o taină din vremuri străvechi pe care nu ţi-o pot încredinţa. Poate că-ţi va fi spus prinţul Ghasna că între familia lui şi a mea dăinuieşte de generaţii o ură neîmpăcată. Sunt fiul lui Djehan, merele preot al sectei noastre. Acelaşi nume voi purta şi eu după moartea lui. Voi lua însă în seamă sentimentele pe cari le ai pentru fiica prinţului şi te voi scuti s-o vezi murind sub ochii dumitale. A, văd că ţi se întorc tovarăşii. Să sperăm că tatăl dumitale va cădea la înţelegere cu mine.

   Tânărul indian scoase de la brâu un pumnal lung cu tăişul foarte ascuţit şi se aşeză, înspăimântaţi când auziră pe Indian strigând de la distanţă:

   Căpitanul Farrow venea într-adevăr cu prinţul Ghasna spre ei. Se opriră amândoi înspăimântaţi când auziră pe indian strigându-i de la distanţă:

     După cum vezi, domnule căpitan Farrow, viaţa fiului dumitale e în mâna mea. La cea mai mică mişcare de atac pe care ai face-o împotriva mea, îi înfig pumnalul în ceafă. Sanja nu poate nici ca sa scape de soarta care îi e hărăzită, căci ştiu să mânuiesc pumnalul cu iuţeala fulgerului - după cum ştie foarte bine prinţul Ghasna. Vreau să-ţi fac o propunere, căpitane Farrow, prin care îţi poţi salva feciorul.

   Prinţul şopti ceva căpitanului şi acesta răspunse cu glas sugrumat de emoţie:

   — Bine. Pune-ţi condiţiile, văd ca pentru moment eşti stăpân pe situaţie.

   — Voi cruţa viaţa fiului dumitale dacă eşti dispus să ne ajuţi cu submarinul „Dox" să găsim statuia zeului nostru, răspunse calm Indianul. Cuvântul de onoare pe care mi-l vei da ajunge ca fiul dumitale să fie imediat liber.

   — Şi ce se va întâmpla cu prinţul Ghasna şi fiica lui? întrebă Farrow.

   — Pentru ei nu există scăpare, trebuie să moară, zise cu răceală Indianul. De altminteri, afacerea asta e ceva personal care nu are ce te interesa pe dumneata.

   — Te înşeli. Prinţul Ghasna şi fiica lui sunt oaspeţii mei şi nu pot primi condiţiunile dumitale atâta timp cât le e viaţa ameninţată. Prefer să te văd ucigându-mi copilul sub ochii mei, ştiind cu în acelaşi moment vei cădea şi dumneata ciuruit de gloanţele mele, răspunse liniştit în aparentă căpitanul.

   —  A, la asta nu mă gândeam, zisa cu o amabilitate bizară Indianul. Ştiu ca eşti un om de onoare şi trebuia să mă aştept. Bine, domnule căpitan, voi cruţa şi viaţa oaspeţilor dumitale. O să mai am eu prilejul să pun la punct altă dată cearta aceasta de familie. Cât priveşte gloanţele cu cari mă ameninţi, nu mă tem eu de ele. Înainte de-a fi apucat dumneata sa ridici arma, m-aş fi ghemuit în spatele fiului dumitale şi i-aş fi omorât într-o clipă pe el, pe Sanja şi pe uriaşul cela de colo. Nici dumneata şi tovarăşii aceia n-aţi fi scăpat de moarte, fii pe pace. Întreabă pe prinţul

Ghasna dacă mă laud.

   Prinţul şopti iar ceva căpitanului, apoi strigă:

   — Fiu al lui Djehan, ştiu că e adevărat ceea ce spui, dar mai ştiu de asemenea că statuia zeului e mai de preţ, în momentul de fată, decât viata noastră. Am stăruit pe lângă căpitan să se învoiască. Duşmănia dintre noi va rămâne deocamdată doar în sufletele noastre până ce se va găsi statuia, pe urmă însă te voi urmări fără cruţare, fiu al lui Djehan. Pentru a scăpa ţara noastră de o vărsare de sânge grozavă, voi nimici statuia, apoi vine rândul răfuielii dintre noi.

   Cuvintele acestea sunau ca o ameninţare rece, dar înfiorătoare. George simţi cum mâna care ţinea pumnalul tremura uşor. Tânărul Indian răspunse insă foarte liniştit:

   — Bine, aşa să fie, prinţ Ghasna. Vrea acum căpitanul să-şi dea cuvântul de onoare că va căuta statuia zeului nostru şi mă va lăsa pe urmă să plec nesupărat cu ea?

   — Da. Îţi dau cuvântul de onoare, în numele meu şi al oamenilor mei, că voi face după cum vrei, dar că voi da pe urma ajutor prinţului să-şi ajungă scopul.

   Şi iarăşi tremură mâna care ţinea pumnalul, totuşi Indianul urmă cu o linişte prefăcută:

   — Eşti liber s-o faci, domnule căpitan, nici eu însă nu voi mai tine atunci seama de nimic. Poate că vei renunţa la ideea; sta după ce vei auzi de la prinţul Ghasna de ce mijloace puternice dispun. Şi-apoi, nu înţeleg ce te amesteci în lucruri cari nu te privesc şi cari v-ar pune în primejdie - mai mult încă, v-ar duce la o moarte sigură pe dumneata şi tovarăşii dumitale. Voi trezi acum pe aceste trei persoane din toropeala lor.

   Bagă fără grabă pumnalul îndărăt la cingătoare, în timp ce Farrow se apropia cu prinţul şi ceilalţi de terasă. Indianul scoase din buzunar o cutiuţă de lemn, luă din ea un ac subţire şi înţepă uşor în braţ pe George, Sanja şi Petre.

   George sări imediat în picioare şi Sanja îşi acoperi faţa cu mâinile. Indianul ieşi însă foarte calm înaintea căpitanului. Siguranţa pe care o arate, dovedea încrederea pe care şi-o punea în cuvântul lui Farrow.

   — Când putem pleca, domnule căpitan? Întrebă el. E, cred, în interesul nostru al amândurora să găsim cât mai curând statuia, zise el.

   — Peste două ore, răspunsa căpitanul. Până atunci ai destulă vreme să vezi dacă se mai află şi alţi tovarăşi de-ai dumitale pe insulă.

   — Sunt singurul care a mai rămas. Cei patru servitori ai mei pe cari îi trimisesem aici, au fost ucişi probabil de fiul dumitale.

   — Aşa şi e. Pe trei i-am împuşcat cu şi pe al patrulea Petre, răspunse George. Sunt colo în porumbişte.

   — Să îngropăm mai întâi morţii, pe urmă plecăm, hotărî căpitanul. Apoi întrebă în şoaptă pe prinţ: O luăm şi pe Sanja cu noi, prinţe?

   — Da. E mai bine s-o am pe lângă mine, răspunse el. Te-aş mai ruga să meargă şi servitorul meu cu noi căci va trebui, după ce vei găsi statuia, să părăsim submarinul, deoarece ţara mea e ameninţată de o nenorocire pe care vreau s-o înlătur neapărat.

   — Aşadar, vrei neapărat să începi lupta împotriva acestor oameni ciudaţi? Întrebă Farrow. După cum înţeleg eu, dispun într- adevăr de mijloace foarte puternice. Dar, ţi-am mai spus şi-ţi repet că te voi ajuta, atât pe cât îmi va sta în puteri, împreună cu tovarăşii mei.

   — Armele lor v-ar birui, făcu grav prinţul, eu însă le cunosc şi ştiu şi ce le poate face nevătămătoare. Da, am şi eu cu ce-i pune cu botul pe labe, fii pe pace. Va vedea Djehan acum de ce sunt eu în stare.

   Marinarii săpară în grabă la intrarea în junglă o groapă mare şi adâncă în care înmormântară pe cei patru Indieni. Farrow rosti o scurtă rugăciune, apoi se duseră cu toţii pe submarin. Tânărul Indian, care nu-şi spusese numele, ci numai că e fiul lui Djehan, privise mirat scena care se desfăşurase sub ochii săi. La urmă se apropia de căpitan şi-i zise:

   — Îmi pare râu din suflet, domnule, că împrejurarea ne-a pus faţă-n faţă în împrejurări atât de duşmănoase. Admir cavalerismul dumitale care te face să dai onorurile cuvenite pană şi duşmanului învins.

   Farrow se înclină în tăcere. Văzu că tânărul acesta avea o educaţie aleasă, pe care şi-o însuşise, probabil, în Anglia, dar, împins de fanatismul său, se ridica împotriva ţării care credea el că-l asupreşte poporul. Chiar dacă acum era aliatul sau de nevoie, cu siguranţă ca-i va deveni mai târziu cel mai înverşunat duşman în interesul cauzei pentru care lupta. Ceva sinistru pornea de la tânărul acesta atât de bine crescut.

   Fiul lui Djehan păru că-l înţelege gândul căci urmă:

   — Te-aş mai ruga, domnule căpitan, să-mi dai, dacă se poate, o cabină separată. E în interesul nostru, al tuturor, să ne întâlnim cât mai puţin în timpul călătoriei.

   — N-am nimic împotrivă, răspuns? Farrow. Voi vorbi cu fiul meu ca să-ţi cedeze cabina lui şi el să doarmă împreună cu mine. De altfel, bănuieşti dumneata cam pe unde să fie statuia?

   — Taifunul ne-a împins de la Malaita direct încoace, va trebui deci să ne îndreptam într-acolo. În drum se află o mică insulă stearpă pe care cu mare greu am putut-o ocoli. Cotind brusc, statuia a alunecat din pricina smuciturii şi s-a rostogolit în apă, chiar aproape de tot de insula.

   — Aha, acum ştiu. Insula s-a ridicat de curând din adânc şi nu e încă însemnată pe vreo hartă. Va fi uşor să dăm de statuie.

   — Cu atât mai bine. Nu vom fi siliţi să rămânem multă vreme împreună, spre mulţumirea dumneavoastră şi a mea.

   — Dar n-am hotărât încă unde să te debarc cu statuia dumitale. Ai vreo dorinţă specială în privinţa asta? Întrebă acum Farrow pe Indian.

   — Fireşte că mai bucuros aş fi fost să debarc undeva în apropiere de Madras, răspunse Indianul, drumul e însă mult prea lung şi nu te pot obliga să mă duci până acolo. Oare n-ai vrea totuşi s-o faci în schimbul unei sume mai mari?

   — Nici nu poate fi vorba de plată. Călătoria până unde spui dumneata ar ţine prea mult şi ar fi şi primejdioasă pentru mine căci tocmai prin părţile acelea mă caută mai de zor autorităţile maritime.

   — Atunci m-ai putea debarca pe coasta australiană, de pildă prin apropiere de Brisbane, de unde pot găsi oricând prilej să plec mai departe spre India.

   — Aşa mai merge. Cu atât mai mult cu cât există locuri potrivite pentru acostare unde nu mă poate vedea nimeni. Am fost adesea prin părţile acelea după târguieli importante.

   — Vei avea deci plăcerea să te scapi repede de mine, făcu Indianul, zâmbind. Ne vom întâlni însă apoi pe uscat, dacă prinţul are intenţia să mă urmărească şi dumneata să iei parte la urmărire, după cum mi se pare.

   — Tot ce se poate, ba e chiar sigur că aşa va fi. Acum, fii bun, te rog şi urmează-mă în cabina dumitale, încheia căpitanul, ca să scurteze vorba.

   IV.

   ÎN FUNDUL MĂRII.

   INDIANUL RAMASE SINGUR în cabina îngustă pe care i-o pusese la dispoziţie George. Nu se îndoia o clipă de cuvântul lui

Farrow că-l va găsi idolul şi-l va debarca pe urmă undeva pe uscat, aproape de Brisbane.

   Pe când acesta din urmă îl lăsa de capul lui fără să ia vreo măsură de supraveghere împotriva-i, prinţul Ghasna era mai prevăzător. Luase pe Sanja în cabina lui, nu vroia s-o ştie dormind singură în apropierea duşmanului său de moarte. George îi luase în taină locul, cu gând să previe vreun eventual atac al Indianului. Dacă fiul lui Djehan călca înţelegerea, nu mai avea nici el obligaţia să-l cruţe, ci era în dreptul lui să-l doboare cu un glonte.

   Indianului i se ducea mâncarea în cabină de către Petre care îşi luase dinadins această însărcinare, de abia aşteptând ca să vadă vreo mişcare suspectă din partea lui şi să-l facă de petrecanie.

   Drumul până la insulă ţinu vreo şase ore. Când submarinul se apropia de ea, se lăsă afund. Farrow vroia să stabilească în apa, cu ajutorul reflectorului, poziţia statuii şi ca Petre, George şi Kard s-o aducă apoi pe vas, prin cămăruţa adaptată pentru scufundători la proră.

   Întrebă pe Indian cam ce greutate are şi acesta îi spuse că nu crede să aibă mai mult de patruzeci până la cincizeci de kilograme. Era deci lesne ca scufundătorii s-o transporte prin apă pe bord.

   Căpitanul se bucură când auzi că nu e mai grea, căci altminteri ar îi avut mare bătaie de cap s-o tragă mai întâi în turnul vasului şi apoi în interiorul lui.

   Aproape de această insulă răsărită de curând era linia de navigaţie a vapoarelor cari circulau între Australia şi arhipelagul Louisiada spre insulele Salomon. Lucrând la suprafaţa apei, era primejdie să fie zărit de vreun vas militar australian, al cărui comandant ar fi avut poate curiozitatea să vadă mai de aproape noua insulă pentru a o trece pe hartă, fălindu-se apoi cu descoperirea sa.

   În timpul călătoriei, Farrow încercase să afle ceva amănunte asupra rolului acestor mari preoţi ai sectei Djehanilor şi a familiei Ghasna, dar prinţul fusese foarte zgârcit cu răspunsurile. Se prefăcu grăbit şi intră în laborator unde se afla doctorul Bertram. Căpitanul ştia că aci se lucra cu înfrigurare la nişte arme împotriva Indianului, arme tot atât de primejdioase şi bizare ca şi ale lui.

   George aştepta cu nerăbdare să se ducă împreună cu cei doi uriaşi ai lor să caute statuia, deşi prevedea prin asta noi primejdii pentru ei. Poate că Indianul va încerca fa debarcare să pună stăpânire pe submarin, prin mijloacele sale misterioase. Exclus nu era. Avea el probabil nişte gaze otrăvitoare cari luau omului voinţa

şi-l făceau supus lui ca sub hipnoză.

   La gândul acesta îl cuprinse o nelinişte grozavă. Se duse să afle ceva în privinţa asta de la prinţul Ghasna. Care se afla acum în cabină cu Sanja. ÎI întâmpină cu multă bucurie, căci în graba plecării nici n-avusese timp sa-i mulţumească pentru salvarea Sanjei, despre care aflase de la doctorul Bertram care la rândul lui, o auzise de la Petre.

   Tânărul respinse cu modestie mulţumirile şi îşi exprimă temerile în privinţa Indianului. Dar prinţul zise zâmbind:

   — Degeaba, dragul meu, mulţumirile mele şi ale Sanjei trebuie să le primeşti fiindcă le meriţi, cât priveşte temerile dumitale, fii fără grijă. Aşa m-am gândit şi eu că Djehan şi fiul său - pe cari îi cunosc prea bine de ce sunt în stare - sunt oameni cari nu se dau îndărăt de la nimic când e vorba să-şi ajungă scopul. De aceea am lucrat de zor în laborator cu doctorul Bertram. Am inventat un ser cu care ne vom inocula toţi, înainte de-a aduce idolul pe bord. Efectul lui ţine douăzeci şi patru de ore şi cred că în timpul acesta vom fi ajuns la Brisbane. N-are decât să încarce fiul lui Djehan să se servească de gazele lui cât o pofti, nu ne va putea face nimic. Bănuiesc şi eu că va arunca, în turnul vasului, unul din globurile lui de sticlă umplute cu gaze, după ce vom fi transportat idolul pe uscat. Ar însemna atunci că a deschis ostilităţile şi voi întrebuinţa împotrivă-i un mijloc pe care el nu-l cunoaşte şi în zadar va mai aştepta Djehan pe fiul său, acesta nu se va mai întoarce niciodată.

   — Cu atât mai bine, zise George. Îmi venise nu ştiu cum ideea că tânărul va căuta prin gazele lui, hipnotice să ne aibă în puterea lui şi să se servească de submarin în lupta împotriva Angliei.

   — Fii sigur că va încerca tot ce e cu putinţă ca să-şi ajungă scopul, răspunse grav prinţul Ghasna. Eu mă aştept la orice, dar sper să-l zădărnicesc planul. George, dragul meu, noi am trecut împreună prin multe de când ne cunoaştem, cred însă că ceea ce am întâmpinat până acum n-a fost nimic faţă de ce ne aşteaptă. Avem pe bord un ins primejdios care întrupează perfidia ca nimeni altul. Am auzit că dormi în cabina Sanjei. Dumneata, cel dintâi, va trebui să fi inoculat îndată ce vom aduce statuia idolului pe submarin. E aproape sigur că fiul Djehanului va căuta înainte de toate să aibă pe fată în puterea lui pentru a avea o armă grozavă împotriva mea.

   — Atunci trebuie s-o punem la adăpost, strigă cu însufleţire tânărul. Nu se poate să nu afle el că Sanja stă acum împreună cu dumneata.

   — Se înţelege de la sine, dragul meu, recunoscu prinţul. Deocamdată e numai o bănuială a mea că va încerca încă în drum spre Brisbane ceva, totuşi de la el te poţi aştepta la orice. Adevărata primejdie vine pe urmă, adică după ce vom debarca statuia pe uscat, îmi pare acum rău că n-am stabilit cu el un interval mai lung până la începerea ostilităţilor, ştiu că s-ar fi ţinut de cuvânt.

   — Poate că nu e timpul pierdut, putem ş-o mai facem. Îi arătăm statuia în fundul mării dar refuzăm s-o aducem pe bord, dacă nu se învoieşte cu propunerea noastră.

   — Nu se poate. Ar considera înţelegerea dintre noi înlăturată şi ar proceda imediat la un atac direct. Suntem siliţi să ne ţinem de cuvânt, dar să fim cu mare băgare de semnă îndată ce vom transporta idolul pe uscat.

   — Aşa e, ai dreptate, văd şi cu că nu mai putem revenii asupra celor hotărâte. Mă bizui însă pe dumneata ca să împiedici nenorocirile cari ne ameninţă din partea acestui om periculos.

   — Voi face tot ce-mi va sta în putinţă, crede-mă. Nu e însă exclus ca Djehan şi fiul său să fi născocit cine ştie ce alte lucruri primejdioase pe cari eu nu le cunosc. De aceea, după ce va fi părăsit acesta cabina dumitale, o voi cerceta cu băgare de seamă căci e posibil să fi aşezat în ea cine ştie ce maşină infernală sau altceva care să arunce în aer submarinul după ce se va vedea el pe uscat. Dumneata nici nu băneşti de ce mijloace se slujesc oamenii aceştia pentru atingerea scopului lor. A, dar mi se pare că am ajuns la insulă, văd că submarinul se lasă la fund.

   În acelaşi moment, Petre, care căutase pretutindeni pe George, bătu în uşă şi întrebă pe prinţ dacă tânărul sau stăpân nu se mai află acolo. Îl chema în cabina de la proră. Înainte de-a pleca, prinţul Ghasna luă o sticluţă cu un lichid roşu, muia vârful unui ac lung şi subţire în el, dezveli braţul tânărului şi-i făcu o înţepătură în vână.

   — Aşa, zise el. Acum eşti inoculat pentru douăzeci şi patru de ore împotriva gazelor ucigătoare de voinţă. Vorbeşte cu tatăl dumitale să cheme pe fiul lui Djehan să fie de faţă la căutarea statuii: eu voi încerca în lipsa lui să cercetez cabina cu amănunţime.

   — Fii cu băgare de seamă, se rugă George de prinţ. Să nu ţi se întâmple ceva, fiindcă atunci am fi pierduţi cu toţii. Dar, adăugă el cu ochii ameninţători, nici el n-ar scăpa. L-aşi împuşca eu cu mâna mea ca pe un câine turbat.

   — Fii fără grijă, dragul meu, ţi-am spus doar că-l cunosc mai

toate vicleşugurile, mie nu mi se poate întâmpla nimic.

   George alergă în cabina de la proră şi-l găsi pe tatăl său, care pusese să se dea la o parte tăbliile groase de oţel cari căptuşeau geamurile; şi acum supraveghea mânuirea reflectorului. George îi spuse pe scurt temerile exprimate de prinţ şi intenţia lui de-a controla cabina în care stătuse Indianul.

   — Bine. Du-te acum de cheamă pe Indian, răspunse căpitanul. Spune-i că el mai bine ca oricine poate să recunoască statuia divinităţii lui. Să se grăbească însă, deoarece vom fi în curând la fund.

   George alergă la cabină şi bătu în uşă, apoi intră înăuntru. Văzu pe sinistrul Indian coborând tocmai din hamac. Probabil că nu se simţise bine în timpul călătoriei, ca orice om care se află pentru întâia oară într-un submarin sub apă. „Deci, nu va fi avut timp să-şi pună în aplicare vreun plan dăunător" - îşi zise George.

   Fiul lui Djehan se uită mirat la fel, dar când află despre ce e vorba, păru foarte mulţumit. Din mişcările lui sprintene, George înţelese că s-a înşelat când crezuse că şederea în submarin îi făcuse rău şi-l cuprinse teama pentru siguranţa prinţului. Când va veni să cerceteze cabina.

   Indianul era într-adevăr uimit de cele ce vedea, totuşi nici-un muşchi de pe faţa lui trufaşă nu tresări.

   Submarinul se lăsase acum la nici un metru, de fundul mării. Reflectoarele luminau până departe, lăsând să se vadă agitaţia vieţuitoarelor cari mişună în adâncul apelor.

   — Cam la ce depărtare de insulă vă aflaţi când a căzut statuia în mare? Întrebă Farrow pe Indian.

   — Cred că la vreo sută de metri, răspunse fiul lui Djehan. Dacă ne aflăm aici pe coasta de nord, ar trebui să se zărească statuia. Aţi făcut bine că m-aţi chemat, domnule căpitan. Aşi fi însă de părere ca fiul dumitale şi cu tovarăşii săi să nu se apropie de statuie, adăugă el, foarte serios.

   Farrow îl privi, cu mirare. Pentru ce ar fi primejdios pentru cei trei scafandri să se apropie de statuie? Şi apoi, cum ar putea împiedeca primejdia acest fiu al Indiei - dacă există într-adevăr o primejdie?

   Indianul păru că i-a înţeles gândul, căci urmă:

   — Domnule căpitan, dumneata nu cunoşti tainele noastre. Poate că vei vedea acum sub ochii dumitale un lucru pe care nu-l vei putea cuprinde cu mintea. A, uite colo ceva negru, e statuia, strigă el cu glas solemn.

   Ochii foarte ageri ai căpitanului nu zăreau însă nimic. De abia, când submarinul ajunse la cincizeci de metri de locul arătat de Indian, văzu şi el un obiect mare, fără nici-o formă.

   Dacă era într-adevăr statuia, atunci Indianul mai mult o presimţise; şi pe Farrow îl cuprinse un simţimânt ciudat alături de omul acesta straniu. Să fi existat oare legături misterioase între el şi idolul acela neînsufleţit din fundul apei? Nu, nu, era cu neputinţă.

   Şi iarăşi mai făcu submarinul vreo cincizeci de metri, apoi Farrow desluşi bine statuia. Era o divinitate al cărei chip nu semăna cu nici unul din idolii pe cari îi văzuse prin templele indiene cutrierate de el, sau prin cărţi.

   Lăsă vasul la pământ lângă statuie. George, Kard şi Petre îşi puseră repede costumele de scafandri în cari se puteau mişca liberi în apă şi prin cămăruţa adaptată de Hagen la tancurile de balast ieşiră din submarin.

   George păşi cel dintâi pe prundiş, urmat de tovarăşii săi şi înainta spre idol. Părea ca le va fi destul de lesne să ridice statuia căci în apă nici nu vor simţi greutatea ei, dar la cinci metri de ea, George avu senzaţia că are în faţa lui o pânză nevăzută. Nu mai putu face un pas, iar idolul era acolo, la cinci metri de el.

   Petre şi Kard o păţiră la fel. La lumina vie a reflectoarelor se vedeau lămurit la faţă. Se uitară uluiţi unul la altul, ba chiar înspăimântaţi de-a binelea. Oare ca să fie asta? Pentru, ce nu se puteau apropia de idol?

   Petre făcu o sforţare extraordinara şi mai făcu un pas, apoi începu să se poticnească şi veni îndărăt pe spate, George şi Kard îl apucară repede de braţ şi-l traseră înapoi. Trebuiră să lupte din răsputeri, căci picioarele lui Petre păreau înţepenite într-o mlaştină din care nu-l mai puteau scoate.

   George se uită speriat spre geamul submarinului şi văzu pe tatăl său, vorbind cu aprindere indianului, pe urmă făcându-i semne disperate să se întoarcă. Dar Petre nu se putea urni din loc. Încerca să se ridice, căzu însă iar grămadă, privind cu spaimă la George.

   Acesta, ajutat de Kard, îl luară pe braţe şi-l duseră la submarin. Indianul se aplecă peste Petre, care zăcea acum pe podeaua cămăruţei pentru scafandri, îl pipăi picioarele, scoase apoi din buzunar un tub de metal cu un lichid incolor, umplu cu el o siringă şi-i făcu o injecţie în braţul stâng.

   Trupul Uriaşului se cutremură odată, rămase câteva clipe nemişcat, apoi Petre sări singur în picioare.

   — Ce-a fost asta, tată? Întrebă George, încremenit. Părea că sub paşii şi înaintea noastră se întinde o pânză nevăzută şi moale ca vata.

   Spusese aceste cuvinte în limba germană dar, spre uimirea lor, auziră pe Indian răspunzând în aceeaşi limbă:

   — Credeam că eu voi reuşi să îmbunez zeul nostru, văd însă că puterea mea nu a ajuns până la distanţa aceea. Trebuie să mă duc eu singur la el. Aş putea avea un costum de scafandru, domnule căpitan?

   Farrow se înfioră fără să vrea, pe urmă răspunse cu şovăială:

   — Un costum am avea noi, dar nu vei putea suporta presiunea apei fără să fi făcut exerciţii de scufundare.

   Indianului îi flutură un zâmbet pe buza când răspunse:

   — Voinţa va ţine loc da exerciţiu, domnule căpitan. Spune, te rog să mi se dea costumul.

   — Ce... ce-a fost cu mine? Bâigui Petre care îşi ridicase în vremea asta coiful de scafandru de pe cap. Pornisem sa răzbat piedeca aia nevăzută când am simţit ca un curent electric prin trup care m-a dat la pământ. Picioarele mi se înţepeniseră în prundiş parcă aveau rădăcini acolo. Ce sa fi fost asta, domnule...?

   — Taina ţării noastre, o taină pe care nici-un European nu o poate înţelege, răspunse liniştit Indianul. E puterea zeului nostru. Trebuie să merg şi eu cu dumneavoastră, altminteri nu putem ridica statuia de acolo.

   — Pe răspunderea dumitale însă, zise căpitanul, înfiorându-se. Îţi atrag atenţia că na aflăm la şaisprezece metri adâncime şi presiunea apei e enormă. Ar trebui mai întâi să te deprinzi treptat.

   — Iau asupra mea răspunderea. Cu voinţă poate omul face orice vrea.

   Farrow chemă un marinar şi-i porunci să mai aducă un costum de scafandru. Pe când Indianul, care părea destul de îndemânatic, îşi punea costumul, Farrow îl arătă cum funcţionează sticlele cu aer, apoi întrebă pe Uriaş:

   — Vrei şi tu să te duci, Petre?

   — Ba bine că nu! strigă el, indignat. Doar nu l-oi lăsa pe domnul George singur.

   — Bine, dragul meu, făcu Farrow, zâmbind mulţumit.

   Scufundătorii îşi puseră coifurile şi trecură în cămăruţă. În timp

ce pompele împingeau apa înăuntru, George era foarte curios sa vadă cum va suporta Indianul presiunea. Grozav s-ar fi bucurat să-l ia dracu pe Indian, ar fi scăpat astfel de el şi statuia ar fi rămas în vecii vecilor acolo unde era. Dar Indianului parca că nici nu-i pasă şi se mişca în apă cu o uşurinţă ca şi când n-ar fi făcut

toată viata lui altceva decât să umble pe sub apă. Şi nu numai atât. Indianul acesta părea să aibă într-adevăr puteri magice pe cari nici-un European nu le cunoştea. Petre clătină nedumirit capul când îl văzu înaintând cu paşi sprinteni spre idol, la doi metri departe de ei. La aceeaşi distantă unde îi oprise pe ei peretele acela nevăzut, se opri şi el. Rămase câteva momente cu braţele încrucişate pe piept şi capul în jos; îl văzură apoi întinzând mâinile ca în implorare spre idei şi apa în jurul statuii începu să se coloreze ca şi când mâinile Indianului ar fi împrăştiat o ceaţă roşiatică. Tot mai nelămurită devenea statuia până ce se pierdu cu totul în ceaţă.

   Indianul stătea neclintit înaintea peretelui aceluia de negură în care părea că-şi înfipsese braţele. Ceilalţi trei nu se mişcau nici ei, neputând cuprinde cu mintea misterul din fata lor.

   Tot mai tare se agitau petele acelea de negură în adâncul mării, ceaţa se împrăştia repede, se înalţă în apă şi... pieri.

   Indianul încrucişă iar braţele pe piept, se înclină înaintea idolului său, pe urmă se apropia de el. Se înclină iar şi puse mâinile pe statuie. Rămase aşa câteva clipe, apoi făcu semn însoţitorilor săi să se apropie.

   Aceştia veniră, codindu-se. Toată scena care se desfăşurase sub ochii lor, ca şi Indianul cela ciudat îi impresionase adânc. Se temeau parcă să înainteze.

   În sfârşit, George paşi cu hotărâre spre el, îşi aduse aminte de injecţia pe care i-o făcuse prinţul şi-i pieri teama.

   Ciudat! Peretele acela nevăzut care-i oprise întâia oară, nu mai exista. Totuşi George simţi un fior prin trup când văzu chipul monstruos cu ochii de pietre preţioase cari păreau să aibă viaţă în ei.

   Îndemnaţi de curajul lui, Kard şi Petre îl urmară. Se aplecară şi ridicară, ajutaţi de Indian, statuia de jos şi porniră cu ea spre submarin. Nu se simţeau însă de fel la largul lor cu idolul acela misterios în braţe, aşa că răsuflară uşuraţi când se văzură scăpaţi de corvada asta.

   V.

   LUPTA ÎMPOTRIVA FIULUI LUI DJEHAN.

   DUPA CE LEPADARA de pe ei costumele de scafandri, Indianul părea tot atât de liniştit şi nepăsător ca şi când ar fi venit de la o mică plimbare. Ceilalţi însă erau palizi la faţă şi obosiţi; iar căpitanul însuşi, care văzuse totul prin geam, clătina îngândurat capul.

   — Aş putea să vă rog să fie transportată statuia în cabina pe care mi-ai pus-o la dispoziţie? Întrebă acum Indianul, politicos, pe căpitan...

   — Cum să nu! Duceţi-o, camarazi, ordonă Farrow marinarilor.

   După graba cu care fu executat ordinul, se vedea bine că

oamenii erau bucuroşi să nu mai aibă sub ochi pocitania aceea care le stătea în drum. Deşi nu văzură scena petrecută în apa, mormăia, dar şi mai mult încă Indianul, ale cărui scamatorii misterioase le dădeau fiori, nu le erau de fel pe plac.

   Prinţul Ghasna veni şi, ruga încet pe căpitan şi pe George să-l urmeze în cabina lui. Odată singuri întreba dacă se petrecuse ceva la ridicarea idolului.

   George îi povesti întâmplarea care i se păruse într-adevăr ceva cu totul de neînţeles. Ghasna se gândi niţel, pe urmă zise:

   — Idolul acesta are mare importantă pentru preoţii sectei, căci prin el au o colosală influenţa asupra poporului. Statuia e astfel întocmită că are curse pentru a o feri de hoţi şi conţine cu siguranţă materii otrăvitoare ca prin ele să omoare pe cei găsiţi vinovaţi, socotind pe urma moartea lor ca o pedeapsă a zeului. Presupun că una din aceste materii s-a topit venind în contact cu apa sărată a marii. Trebuie să fi fost o oarecare legătură între ele, care a dat loc unui puternic curent electric. De acolo zidul acela nevăzut şi lovitura care l-a paralizat pe Petre când a căutat sa treacă prin el cu forţa. Fiul lui Djehan a topit probabil cu o contra- otravă amestecul acela, urmarea a fost norul de ceată care a dispărut rând gazele au fost neutralizate. Asta e singura explicaţie.

   — Hm, acum se lămureşte misterul, răspunse George. Indianul şi-a jucat însă de minune rolul, fiindcă, părea într-adevăr că a potolit mânia zeului cu invocaţiile lui misterioase.

   — Altfel nici n-ar prinde şarlatanul, zisa prinţul, zâmbind. Dar acum să venim la ce e mai important. Am descoperit în cabină unele lucruri cari ne pregăteau o moarte cumplită. Sunt încredinţat că fiul lui Djehan a făcut într-ascuns vreo instalaţie grozavă, menită sa arunce întreg submarinul în aer, trebuie să cercetez amănunţit cabina, după ce va debarca el. Şi acum, căpitane dragă, trimite-mi câte trei oameni pe rând în cabină ca să-l vaccinez împotriva gazelor acelea perfide. N-ar fi rău să începem chiar acum cu dumneata. Efectul durează douăzeci şi patru de ore şi în vremea asta cred că vom fi ajuns pe coasta Australiei.

     Cu siguranţă, deoarece vom da viteză maximă la maşini. De abia aştept să mă descotorosesc de acest sinistru fiu al lui Djehan şi de idolul lui. Voi rândui însă aşa ca s-ajungem de abia în revărsatul zorilor. Dacă ar debarca pe întuneric, te pomeneşti că face vreo drăcovenie împotriva căreia nu ne putem apăra.

   — Tocmai ce vroiam să-ţi spun. Avem de-a face cu un adversar foarte primejdios. Acum, hai să te vaccinez. Trebuie să lucrăm repede, altminteri să nu fie prea târziu. Cu gazele lui perfide, vă poate supune pe toţi voinţei sale şi vă sileşte să-l duceţi până în India. Mai mult încă: s-ar putea să rămâneţi pentru totdeauna robii lui.

   Căpitanul se duse imediat cu prinţul în infirmeria submarinului, pe când George rămas cu Sanja care fusese şi ea vaccinată. În timp ce vasul se ridica încetişor la suprafaţa, marinarii fură vaccinaţi unul după altul.

   De abia după văzu pe ultimul din ei pus la adăpost de Indian, Farrow răsuflă uşurat. Scăpase din primejdia de-a fi el şi toţi ai săi robi pe viaţă unei secte fanatice care s-ar fi servit de ei pentru scopurile-i criminale.

   Se înţelese cu George şi Petre ca la cea dintâi încercare pe care o va face Indianul să arunce vreunul din globurile lui cu gaze, să fie imediat împuşcat. De aceea sfătui pe fiul său şi pe Uriaş să se posteze în apropierea cabinei Indianului şi să nu-l slăbească din ochi.

   Acesta părea să aibă altceva în gând, căci nu se mişca din cabina lui. George îşi zicea ca fiul lui Djehan cunoştea pe prinţul Ghasna mai de mult şi-şi va fi închipuit că acesta va inventa o contra-otravă ca să-l zădărnicească planul. Probabil că acum născocea altceva, împotriva căruia prinţul să nu poată face nimic.

   Să nu-şi fi dat tatăl său cuvântul, George n-ar fi pregetat o clipă să-l culce la pământ cu un glonţ pe acest Indian periculos. Işi aduse însă aminte că şi fiul lui Djehan făgăduise să nu întreprindă nimic până nu va debarca împreună cu statuia la ţărm. Îşi va ţine el oare cuvântul dat?

   Recomandă multă atenţie marinarilor cari stăteau de strajă şi se duse la tatăl său, care se afla în cabina prinţului, să le spună şi lor gândurile cari îl frământau.

   — Tocmai despre asta vorbeam şi eu cu domnul căpitan, zise prinţul. Părerea mea e că până ce vom acosta, putem fi fără grija, aşa că e de prisos să supraveghem cabina în care stă fiul lui Djehan.

   — Ai auzit, George? Făcu Farrow care se încredea în cele spuse de prinţ. Du-te în cabina mea şi stai liniştit acolo. Încuie uşa şi ţine revolverul la îndemână în orice caz. Nu m-aş mira să încerce ceva împotriva Sanjei. Pe dumneata, prinţe, te urăşte doar mai mult şi va căuta să-ţi facă răul cel mai mare.

   — Ai dreptate şi de aceea cred că Sanja e cea mai ameninţată. Când vom ajunge pe uscat să se ferească pe cât se poate să o vadă el. Va trebui să se încuie în cabină şi să nu iasă cu nici-un preţ pe punte. Din nenorocire, nu i-am mai putut supraveghea pe preoţii acestei secte de mult timp şi vor fi născocit în vremea asta cine ştie ce grozăvii pe cari eu nu le cunosc. Nu putem deci face altceva nimic decât să ne îndreptăm toată atenţia asupra cabinei în care doarme ea. Voi cerceta cu băgare de seamă cabina înainte de-a debarca el. Spre norocul nostru cam ştiu eu ce-ar putea să fie. Acum, dragă George, du-te de te culcă, vom avea nevoie de toate puterile noastre la acostare.

   Minunatul submarin alunecă uşor pe unde în noaptea senină cu cerul plin de stele. Până la miezul nopţii, Rindow fu cel care-l conducea, pe urmă îi luă locul secundul Brun. Nimănui de pe bord nu-i era îndemână ştiind pe sinistrul Indian cu idolul lui, închis în cabina sa. Nicicând nu le fusese somnul mai agitat marinarilor noştri ca în noaptea aceea.

   Jan Brike mai ales, nu-şi găsea astâmpăr. El şi cu Plundow, timonierul, erau cei mai superstiţioşi de pe submarin şi de când idolul se găsea în cabina lui George îşi băgaseră în cap că primejdia cea mai mare tot pentru George era. Gerard Plundow fu şi el de aceeaşi părere, aşa că amândoi luară hotărârea să ocrotească pe cât se poale pe tânărul fiul căpitanului la care ţineau ca la copilul lor.

   Când, în zori, se zări coasta Australiei, Jan Brike se urcă pe punte şi-şi încărca tunul fără să-l fi însărcinat cineva cu treaba asta. Brun îl lăsă în pace. Ştia că nu odată bătrânul tunar scăpase cu tunul lui drag viata tânărului. Şi poate că o bombă ar fi cel mai potrivit lucru pentru Indianul acela sinistru cu şi mai sinistrul său idol.

   Submarinul dibui niţel pâră zări un golf ascuns unde să poată acosta apoi se îndreptă încetinel spre mal.

   Se făcuse ziuă de-a binelea când Brun puse să se sune deşteptarea. Acum va debarca în sfârşit Indianul dar în acelaşi timp vor începe şi ostilităţile. Farrow veni în grabă pe punte şi postă în diferite locuri oameni înarmaţi cu revolvere şi granate de gaz. Zâmbi mulţumit când văzu pe Jan Brike lângă tunul sau. Dădu încă odată în grijă marinarilor să fie cu ochii în patru, apoi coborî în interiorul vasului ca să vestească pe Indian că poate debarca. Se încredinţa însă mai întâi dacă uşa de la cabina Sanjei e încuiată; chemă afară pe prinţ, stătu până ce auzi pe Sanja întorcând cheia în broasca...

   Un fum verzui se împrăştia fulgerător pe punte, dar serul vaccinat de prinţul Ghasna se dovedi minunat. Când fumul se risipi, oamenii stăteau neclintiţi la posturile lor. La un ordin al căpitanului, descurcară o salvă spre tufiş.

   Un râs batjocoritor îi răspunse, apoi văzură zburând prin aer un alt glob de sticlă, ceva mai mic decât celelalte. Fu şi el nimerit de gloanţe până a nu ajunge pe punte. De data asta, din el ieşi un nor gros de un roşu aprins, care părea foarte primejdios.

     Aleargă Ia prinţ si spune-i că duşmanul lucrează acum cu alte gaze, roşii, strigă căpitanul fiului sau. Poate că ştie el vreun mijloc împotriva lor.

   În vreme ce George cobora în fugă scara turnului, Farrow porunci să se tragă iar câteva salve spre tufiş, de asemenea şi cât mai multe granate.

   Dar iarăşi se auzi râsul batjocoritor al Indianului, apoi următoarele cuvinte:

   — Lasă, căpitane, cunosc cu gazele inventate de prinţ, sunt însă vaccinat împotriva lor, ca şi dumneavoastră împotriva alor mele. Fii însă pe pace, tot vă voi birui eu. Poftim!

   Cu iuţeala fulgerului zburară din tufiş alte două globuri unul după altul dar şi de data asta se sparseră în aer de gloanţele trăgacilor de pe bord.

   În clipa aceea apăru prinţul aducând cu el două sticluţe. Văzu norul acela roşu plutind deasupra apei şi clătină îngrijorat capul.

   — Vă pândea o moarte cumplită, zise el căpitanului. Dar de ce nu porniţi odată?

   — Pentru că vreau să-i vin de hac Indianului şi să distrug idolul, răspunse Farrow.

   Deodată se auziră câteva ţipete de spaimă, căci din norul acela roşu ţâşnise alte patru globuri la fel şi trei din ele se sparseră pe punte.

   Dar în clipa următoare prinţul Ghasna aruncă una din sticle peste ele şi odată cu fumul roşu izbucni altul galben care înghiţi pe cellalt.

   Din tufiş urmă un răcnet de furie. Indianul văzu că avea dea face cu un adversar tot atât de tare ca şi el.

   — Aşa? Urlă Indianul, ca turbat. Bine. O sa muriţi acum de ceva şi mai grozav, ceva împotriva căruia prinţul nu poate face nimic. Ve-ţi arde de vii, ca nişte şoareci în fundul unui vapor în flăcări. Dacă te obligi însă, căpitane Farrow, să mă duci cu statuia la Madras, vei fi scutit de moarte, împreună cu oamenii dumitale. Degeaba trageţi, sunt în spatele statuii şi gloanţele nu mă pot nimeri. Nu chibzui prea mult ca să nu fie pe urmă, prea târziu. Ţin în mână ţeava care va aprinde submarinul într-o clipită. Dumneata, tovarăşi dumitale, până şi pereţii de oţel ai vasului dumitale vor lua foc. Ţi-ar plăcea un astfel de sfârşit, prea stimate şi admirate, căpitan Farrow? Eu nu glumesc; întreabă pe prinţul Ghasna care mă cunoaşte mai bine. Hai, spune repede, primeşti sau nu, propunerea mea? Chiar şi în submarinul dumitale vă pândeşte moartea, căci am avut eu grijă să rânduiesc şi acolo ce vă poate nimici.

   — Fiul al lui Djehan, strigă prinţul, am îndepărtat eu din cabină cele opt curse pe cari le-ai pus, aşa că ameninţarea nu mai are nici-un rost.

   — Ha, ha, sunt zece nu opt; pe cele doua nu le-ai găsit! Râse ca un nebun Indianul.

   — Zece zici? Bine că mi-ai spus. Le-am găsit şi pe ele, dar am vrut să aflu dacă mai sunt şi altele.

   — Aşa? Felicitările mele, prinţ Ghasna. Eşti într-adevăr un adversar primejdios, răspunse Indianul. Dar focul pe care îl voi arunca eu acum pe vas, nu-l vei putea stinge. Mă cunoşti şi şti că eu nu ameninţ în zadar. Ţi-o voi dovedi îndată.

   Se auzi în tufiş o pocnitură înăbuşită, apoi o vâlvătaie zbură în aer şi căzu pe apă, la vreo cincizeci de metri de submarin. În clipa următoare se răspândi pe apă un foc ciudat a cărui văpaie plutea înăbuşitor deasupra punţii vasului.

   Cei de pe submarin se înfiorară de groază, înţelegeau şi ei că într-adevăr focul acela sinistru ar putea topi până şi oţelul vasului.

   — Ei, ce zici, mă crezi acum? Se auzi iar glasul Indianului. Iţi dau un minut de gândire, căpitane Farrow. Dacă nici după răgazul asta nu te hotărăşti, sunteţi pierduţi.

   Farrow nu ştia ce să facă. Se uita întrebător la prinţ. Acesta înălţă din umeri şi zise:

   — Nu cunosc din ce e alcătuit focul acesta, deci nici cu ce îl putem zădărnici. Cred, domnule căpitan, că trebuie să-i faci pe voie nemernicului şi să-l duci la Madras. Pune-i însă condiţia ca să înceteze cu desăvârşire ostilităţile.

   — Camarazi, strigă atunci Farrow, nu ne rămâne altceva de făcut, trebuie să împlinim vrerea adversarului nostru, altminteri

suntem sortiţi să ardem de vii.

   — Ei aşi! Făcu Jan Brike foarte liniştit, lasă-mă şi pe mine să-l spun o vorbuliţă ăluia de colo, domnule căpitan.

   Bătrânul tunar întrebase adineauri pe Petre în şoaptă:

   — Măi Petre, poţi tu sa-mi spui locul unde aţi aşezat momâia aia a Indianului?

   — Da, răspunse Uriaşul, mirat. Vezi tu copacul ăla pipernicit care se zăreşte dintre tufe? Taman lângă el pe dreapta am pus noi statuia.

   Tunarul nu mal zise nimic, ci îşi potrivi numai gura tunului într- acolo şi se apucă să-l spună Indianului „vorbuliţa".

   O bubuitură grozavă sfâşia văzduhul, urmată de şuieratul bombei care se sparse în aer. Cu o siguranţă neînchipuită tunarul nimerise ţinta. Un răcnet de moarte întrecu aproape detunătura şi din tufiş se ridică un fum gros în mii de culori. Văpaia aceea grozavă care ardea şi acum aproape de submarin se împrăştia şi acolo. Iarăşi un răcnet şi mai grozav, care nu mai avea nimic omenesc în el, apoi... se făcu tăcere. Nu se mai auzea decât păruitul şi trosnetul focului aceluia sinistru.

   — Maşina înapoi! Cu toată viteza! Strigă căpitanul, căci flacăra era acum tot mai aproape de submarin.

   Vasul se îndreptă în grabă spre ieşirea din golf. Flăcările trebuie să se fi văzut până departe.

   Bubuiturile trebuie să se fi auzit şi se aşteptau ca în curând să atragă atenţia locuitorilor de pe coastă.

   Când vasul fu iar în larg, căpitanul se duse la Brike care îşi curăţa de zor tunul.

   — Jan, îi zise el, mişcat, ar trebui să te cert că ai tras fără ordinul meu, dar n-o fac; dimpotrivă, îţi mulţumesc din adâncul sufletului pentru fapta ta. Nu ne-ai salvat numai pe noi, ci ai înlăturat o mare primejdie pentru omenire. Bravo, Jan, sunt mândru de tine.

   Bătrânul se scărpină stânjenit în cap când camarazii săi izbucniră într-un „ura, să trăiască tunarul nostru!" care răsună până departe. După ce se făcu linişte, zise încurcat:

   — Păi... să vedeţi, domnule căpitan, nu mie aveţi să-mi mulţumiţi, că doar n-am făcut cine ştie ce ispravă. Tunul, săracul, el e ăl care a „vorbit", nu eu.

      Dacă nu-l făceai tu „să vorbească" la timp, acum am fi fost toţi arşi de vii. Asta a fost într-adevăr una din cele mai grozave aventuri pe cari le-am avut vreodată. Nici prin gând nu mi-ar fi trecut că există oameni atât de răi şi primejdioşi în fanatismul lor.

   — Jan Brike, adăugă prinţul Ghasna, a făcut Angliei şi poporului indian un serviciu de nepreţuit. Da, că fiul lui Djehan ar fi reuşit să se întoarcă în ţară cu statuia zeului lor, ar fi urmat un măcel grozav. Poate că India s-ar fi eliberat, dar nici jumătate din populaţia ei n-ar mai fi rămas în viaţă. Voi pune la curent pe guvernator cu cele întâmplate şi cred că Anglia va şti să recunoască serviciul pe care i l-a adus tunarul Jan Brike de pe submarinul „Dox "-ul căpitanului Farrow.

   — Cam, atât de mare a fost în realitate primejdia? Întrebă Farrow, cu mirare. Atunci trebuie să fiu şi mai recunoscător lui Jan Brike al meu.

   — Adevărat ca erau zece curse în cabina mea? Întrebă acum George pe prinţ.

   — Da, dragul meu, una mai grozavă decât alta. Cea din urmă ne-ar fi dus pe toţi la fund îndată ce ne-am fi lăsat în apă.

     Ah, India, India... murmură tânărul cu ochii pierduţi în zare. Ţară minunată şi încântătoare, cea mai frumoasă poate din câte există pe pământ, dar şi cea mai grozavă prin tainele ei pe cari nimeni nu le va putea pătrunde vreodată...

SFÂRŞIT

Volumul 25

AVENTURA SANJEI

   O ÎNTÂMPLARE CIUDATĂ.

   SUBMARINUL PORNI ÎNAPOI spre „Insula odihnei". Din aventura plină de peripeţii cu fanaticii indieni, pe care un taifun îi aruncase peste zidul de mărgean, tocmai pe insulă, scăpaseră cu bine.

   Veseli şi bine dispuşi, călătoreau pe marea sclipitoare, în bătaia soarelui zâmbitor, bucurându-se de viată, după ce trecuseră din nou prin primejdii de moarte. Fuseseră doar ameninţaţi să fie arşi de vii şi asta nu era glumă. (Vezi broşura No. 24).

   În fata lor se iviră acum câteva insuliţe acoperite de vegetaţie bogată, dar nelocuite, după cum observaseră marinarii, de câte ori se abătuseră pe aici. Deoarece insuliţele erau în drumul lor, căpitanul trecu aproape de tot pe lângă ele, cu submarinul.

   Chiar dacă vre-un om ar fi fost ascuns pe acolo, prin cine ştie ce împrejurare şi ar fi zărit submarinul, n-ar fi fost nici-un pericol. Că el îşi avea pe undeva, prin Oceanul Pacific, ascunzătoarea, o ştiau prea bine autorităţile australiene şi cu ajutorul lor aflaseră, desigur, de lucrul acesta şi celelalte state, cari aveau vre-un interes oarecare întru distrugerea fostului vas de război.

   „Insula odihnei", însă, n-a putut fi găsită de nici-un vapor, până acum. Şi chiar cel mai năprasnic taifun n- ar fi putut azvârli un distrugător deasupra zidului de mărgean, în interiorul insulei.

   Submarinul tocmai aluneca prin fata celei dintâi insule, când Sanja, frumoasa fiică a prinţului indian, apăru în turn şi se apropia de George. Privi vegetaţia bogată a insulei şi zise încetişor:

   — Cât e de frumos, George, că ne putem îmbăta ochii de această privelişte minunată! Nici nu-ţi poţi

închipui cât eram de înspăimântată, cât timp se afla pe bord Indianul acela misterios, fiul lui Djehan şi ştiam că doarme în cabina ta cu armele lui şi mai misterioase. Acum, însă, totul e atât de frumos!

   Privi din nou cu ochi strălucitori spre insulă; deodată, însă, tresări speriată şi strigă:

   — Oh! Colo e un om printre tufe! A! Uite că acum s- arată iar! E un European!

   Un bărbat înalt şi bine legat se ivi din frunziş şi începu să facă semne disperate cu mâinile.

   — Ajutori Ajutor! Strigă el în limba engleză. Sunt urmărit de sălbateci!

   Se întoarse, ascultă cu încordare în desiş, apoi făcu o săritură în mare şi începu să înoate ca un peşte spre submarin. Deşi depărtarea era numai de vre-o cincizeci de metri, fapta lui era îndrăzneaţă şi numai disperarea l-ar fi putut îndemna la asta, căci locurile acelea mişunau de rechini din cei mai primejdioşi.

   Farrow, George şi Petre, cari sa aflau în turn, îşi traseră la repezeală revolverele. Se gândeau să alunge dihăniile, la caz de nevoie, cu gloanţe. Dar înotătorul le strigă vesel:

   — Mie nu-mi fac nimic rechinii. De multe ori am fost silit de împrejurări să mă arunc în apă, în mijlocul acestor monştri, dar întotdeauna am scăpat de atacurile lor. Ah! Uite că vin sălbatecii!

   Printre tufe apărură două făpturi înalte, tuciurii; erau desigur sălbateci dintr-aceia cari trăiesc în Noua Guinee. Dispărură, însă, tot atât de repede precum se iviseră, înainte ca cei trei tovarăşi din turn să se poată folosi de revolvere.

   Albul din apă râse.

   — Când văd oameni înarmaţi, o iau la fugă. Pe mine m-au urmărit ca pe un şobolan cu suliţele şi ghioagele lor. A! Uite că vine un rechin mititel! Nu e nevoie să împuşcaţi, domnilor, căci lighioanele astea mă simpatizează grozav.

   Trupul unui rechin uriaş ţâşni cu iuţeala vântului prin apă, îndreptându-se spre înotătorul care se afla numai la cincisprezece metri de submarin. Sanja scoase un ţipăt, dar Europeanul râse numai, întoarse capul, apoi arată iar spre vas. Când monstrul fu în spatele lui, se afundă brusc aproape vertical în apă, se dădu înapoi, în aşa fel că rechinul alunecă pe dinaintea lui, apoi ieşi iarăşi la suprafaţă.

   Ultimii zece metri până la submarin îi străbătu în câteva clipe, ajunse la parapet şi dintr-o săritură fu pe punte, tocmai când rechinul urmăritor făcuse o ultimă încercare să-l înhaţe.

   Îndrăzneţul înotător privi râzând spre el în jos, salută batjocoritor, apoi se îndreptă spre turn.

   — Iertaţi că dau buzna ca un nepoftit pe vasul d- voastră, domnule căpitan - zise el, politicos - dar când te afli într-o situaţie ca a mea, nu mai ţii seamă de formalităţi. Îmi daţi voie să mă prezint: mă numesc Dick Harrings şi locuiesc pe a treia insulă de aici. Cred că nu-s prea îndrăzneţ rugându-vă să mă duceţi acolo?

   — Mai încape vorbă, domnule Harrings, răspunse Farrow, prietenos. Eu sunt căpitanul Farrow, poate că ai auzit de mine. Acesta e fiul meu George, domnişoara Sanja, fiica prinţului indian Ghasna, Petre Uriaşul, credinciosul nostru tovarăş.

   — Încântat! Exclamă Harrings, cu sinceritate. Fireşte că am auzit de d-voastră, domnule Farrow şi sunt un admirator înflăcărat al faptelor d-voastră vitejeşti. Îmi pare rău numai că nu locuiesc mai departe, ca să pot avea mai mult timp plăcerea de a fi în tovărăşia d- voastră.

   — Da, din păcate aşa e - zisa căpitanul - sunt şi eu grăbit să ajung cât mai curând acasă, de aceea nu te pot duce la plimbare deşi mi-ar plăcea mult s-o fac. Spuneai că locuieşti pe a treia insulă de aici? Până acum credeam că insulele acestea sunt nelocuite, căci trec adesea pe lângă ele cu submarinul.

   — Sunt de-abia de o săptămână acolo, zise Harrings. Intenţionez să iau în arendă insulele astea şi să fac plantaţii pe ele. Pământul pare să fie foarte rodnic, de asemeni şi poziţia e bună. Am venit încoace de la Brisbane cu barca mea cu motor. Îmi pare rău că sunteţi grăbit, altminteri v-aş invita să luaţi o gustare în coliba mea.

   — Îmi pare şi mie rău, răspunse Farrow. A! Uite că am şi ajuns la a treia insulă. Aşteaptă, domnule Harrings, mă voi apropia cu vasul de ţărm, ca să nu te mai întâlneşti cu vreun rechin. Mă mir, însă, că se afla sălbateci pe insulă; nu m-aş fi aşteptat la asta. Când voi avea mai mult timp, voi cerceta lucrul mai de- aproape.

   — Şi eu m-am mirat, zise Harrings. Aş fi luat cel puţin o armă, dac-aş fi bănuit numai că voi avea astfel de vecini. Voi pleca însă cu barca la Brisbane şi voi anunţa poliţia. Se va pricepe ea să facă curăţenie pe aici!

   — Numai pe ăşti doi sălbateci i-ai văzut dumneata?

   — Da, dar, după zgomotele pe cari le-am auzit în desiş, socot că sunt mai mulţi. De fapt, te prinde mirarea din ce-or fi trăind pe insuliţa asta. În sfârşit, treaba lor.

   — Aşadar, daţi-mi voie să vă mulţumesc din inimă, domnule Farrow. Sper să ne mai vedem şi să rămânem mai mult timp împreună.

   Se înclină respectuos în faţa Sanjei, strânse călduros mâinile lui Farrow şi lui George, îl salută pe Petre şi dintr-o săritură fu pe ţărmul insulei.

— Interesant, nu? Zise căpitanul, după ce porniră

mai departe. E vesel şi plin de curaj, totuşi nu ştiu de, ce am avut un sentiment de antipatie pentru el. Ochii lui nu mi-au plăcut deloc, zău aşa. Era o expresie de viclenie într-unşii.

   — Eu nu-s de aceeaşi părere, zise George, surprins. Mie mi-a plăcut mult omul ăsta. Pân-acum n-am văzut înotător care să râdă când se dă un rechin la el. Să te cruceşti, nu alta!

   — E adevărat - zise Farrow - nici eu n-am văzut încă aşa ceva. Sunt cam îngrijorat că s-au ivit brusc sălbateci pe aici. Vecinătatea acestui Harrings nu-mi prea place nici ea. Dacă are într-adevăr de gând să facă plantaţii prin meleagurile astea, înseamnă că circulaţia vapoarelor va spori. În sfârşit, ne-om lua şi noi măsurile de apărare.

   — De vizitat nu vrei să-l vizitezi? Întrebă George.

   — Nici prin gând nu-mi trece. După cum spuneam, nu mi-au plăcut deloc ochii lui. Vizitându-l, m-aş putea aştepta să dau de poliţişti englezi la el. Nu, cu unul ca acesta n-aş vrea să mă mai întâlnesc.

   George o privi pe Sanja, apoi făcu o mutră uimită şi întrebă:

   — Sanja, ce ai? Ce-i privirea asta atât de ciudată?

   Frumoasa fată se trezi ca dintr-un vis şi răspunse

încurcată:

   — Ah! Nu ştiu ce să zic... omul ăla m-a privit atât de straniu când şi-a luat rămas bun de la mine!... Era ca şi cum ar fi ţâşnit fulgere din ochii săi şi un foc misterios ardea parcă într-unşii. Privirea aceea mă va urmări multă vreme...

   — Hm! Interesantă afacere! Făcu Farrow, îngândurat. Vă spuneam eu, că ochii lui nu mi-au plăcut deloc. În sfârşit, ce să ne mai batem capul degeaba, de vreme ce nu-l vom mai revedea. Uită de el, Sanja, ăsta-i cel mai bun lucru.

   — Ai dreptate, răspunse fata, zâmbind, dar privirea lui a fost atât de fioroasă, încât m-a pătruns până în adâncul sufletului. Omul acesta e enigmatic, îmi face impresia că are două firi într-unsul; una veselă, simpatică, alta întunecată, demonică. De aceea e şi privirea ochilor săi atât de falsă.

   — Ai o intuiţie care nu, dă greş, zise Farrow. Aş pune rămăşag că tot prin privirea ochilor săi l-a îndepărtat pe rechin. Să-l lăsăm în plata Domnului, însă şi să nu mai pierdem vremea vorbind de el.

   Sanja îi zâmbi lui George şi zise:

   — Ah! Cât sunt de fericită că am scăpat de primejdiile la cari am fost expuşi din partea compatrioţilor mei. Au fost ceasuri de groază. Mult aş vrea să mă văd iarăşi pe „Insula odihnei"! Acolo suntem în siguranţă, căci nu cred să se mai întâmple a doua oară ca un vas să fie azvârlit de taifun peste zidul de mărgean.

   — Ai dreptate, aşa ceva e exclus! Încuviinţă Farrow. Aşa, acum să mergem la masă, căci e ora prânzului.

       Către seară ajunseră la „Insula odihnei". Submarinul se afundă şi trecu prin canalul îngust de sub apă. Când ieşiră la suprafaţă, se simţiră în deplină siguranţă. Cei rămaşi acasă se bucurară mult văzându- i ca se înapoiază teferi.

   Petrecură o seară plăcută, în atmosferă familiară şi a doua zi se treziră mai târziu ca de obicei. Inginerul Hagen ţinea să mai examineze instalaţia camerei de scafandru, pe cere o făcuse în grabă, căci trebuise să dea gata reparaţia submarinului, când fusese vorba să pornească în căutarea tânărului Farrow.

   George porni cu Sanja la plimbare. Mergeau tăcuţi unul lângă altul, ca doi îndrăgostiţi ce erau, fără să ţie seamă măcar de drumul pe care apucaseră. Şi astfel ajunseră pe o potecă îngustă, care ducea prin junglă,

la capătul de nord al insulei.

   Când treceau tocmai printr-un mic luminiş, frunzişul foşni în spatele lor. Înainte ca George să fi putut trage revolverul, fu înhăţat de doi sălbateci de statură uriaşă, cari îl legară la iuţeai. De trunchiul unui copac. Până să-şi dea seamă de ceea ce se întâmplă cu el, tânărul văzu că cei doi uriaşi se năpustiră asupra Sanjei, o apucară de braţe şi o târâră spre desişul îngust, care despărţea insula de apa înconjurătoare. (Vezi ilustraţia copertei).

   George începu să se smucească cu disperare dar, cu toată repeziciunea cu care procedaseră sălbatecii, îl legaseră atât de zdravăn, încât ei fu nevoit să-şi dea seama de zădărnicia sforţărilor sale.

George! George! Se auzi de odată glasul fetei.

   — El...

   Îşi întrerupse vorba, însă şi tânărul ştiu imediat că-l vârâseră un căluş în gură.

   Ce era de făcut? Era exclus să-şi poată rupe legăturile şi orice încercare ar îi avut de rezultat numai ca şi-ar fi sfâşiat carnea, cheltuindu-şi forţele în zadar. Numai un ajutor din partea tovarăşilor i-ar fi putut salva şi dându-şi seamă de lucrul acesta, începu să strige din toate puterile:

   — Petre! Petre! Petre!

   Dar obosi repede şi se văzu silit să facă o pauză, înainte de a striga din nou.

   În vremea asta mintea lui lucra cu înfrigurare. Cine putea să fi pus la cale răpirea asta îndrăzneaţă? Cum au ajuns sălbatecii aici? Si cine era acel „el", despre care amintise Sanja, cu o clipă înainte de a fi fost redusă la tăcere?

   Începu din nou să strige numele Uriaşului, răguşi însă repede. Se văzu nevoit să facă iarăşi o pauză, dar era atât de nervos încât se puse să smucească cu furie de funii, până când îşi jupui pielea de pe braţe şi sângele ţâşni.

   Atunci începu iar să strige după ajutor, de data asta cu succes, căci auzi răspunsul lui Petre. Glasul Uriaşului se apropia tot mai mult şi în cele din urmă apăru el însuşi în faţa lui George.

   Cu iuţeala fulgerului îi tăia legăturile şi revenindu-şi cu greu din uimite, întrebă cu înfrigurare:

   — Domnule George, unde... unde e...

   — A fost răpită chiar sub ochii mei! Strigă tânărul, cu disperare. Repede, Petre, trebuie să pornim cu submarinul după ei! Ne-au luat-o cu mult înainte. Hai repede, voi povesti totul când vom fi împreună cu tovarăşii.

   În goană nebună străbătură îndărăt poteca îngustă. Când George ajunse în colonia de vile, se repezi la clopotul de alarmă şi trase de el cu disperare. La semnalul acesta, toţi trebuiau să se adune în faţa caselor.

   Din toate părţile dădură buzna tovarăşii, priviră chipul îngrozit al lui George, căruia Petre îi pansa rănile de la braţe. Apoi se uitară în jur, căutând s-o vadă pe Sanja.

   În cele din urmă se iviră şi căpitanul Farrow cu prinţul Ghasna. Când tânărul îi zări, strigă cu disperare:

   — Sanja a fost răpită şi târâtă de doi sălbateci cu trupuri uriaşe. Repede pe submarin, trebuie să-l ajungem!

   — Fireşte, numai pe mare putea să fi fost dusă, zise Farrow, care în situaţii dintr-acestea nu-şi pierdea sângele rece, ceea ce-i îngădui să poată lua hotărârile ce se impuneau. Aşadar, repede pe submarin, camarazi!

   Calmul şi energia căpitanului erau molipsitoare. Porniră în pas alergător spre golf, unde ajunseră repede şi peste zece minute submarinul şi ieşise din golf, îndreptându-se spre tunelul care ducea în largul mării.

   De-abia când fură din nou la suprafaţă şi ocoliră zidul de mărgean spre nord, Farrow se adresă fiului său:

   — George, acum povesteşte-ne te s-a întâmplat. Nu uita, însă, nici-un amănunt, căci e de mare însemnătate să ştiu totul.

   Tânărul căută să-şi stăpânească iritaţia şi istorisi întocmai cum se petrecuseră faptele. Farrow ascultă eu atenţiune şi când George sfârşi de vorbit, înaltă capul şi zise, cu mâhnire în glas:

   — Cred că ştiu cine a pus la cale mârşăvia asta. Nu poate fi nimeni altul decât Dick Harrings. Cei doi sălbateci despre cari vorbeai, George, or fi fost aceeaşi despre cari spunea el că-l urmăriseră pe insulă. Pun rămăşag că totul a fost aranjat numai cu scopul ca să ne poată face o vizită pe submarin. Îi s-o fi stârnit curiozitatea, zărind de-odată un submarin înaintea sa şi în turnul acestuia o fată alături de trei bărbaţi. Pe dânsul l-a şi crezut Sanja când a strigat: „el!", căci biata fată se temea de omul acesta, după cum ne-a şi mărturisit-o ieri.

     Şi în puterea lui se află ea acum! Strigă George, în culmea disperării.

   — Oh! Dacă pun mâna pe el pe insulă...

   — Asta va fi cam greu, zise căpitanul, calm. Sau îţi închipui poate că ne va aştepta acolo? Atât de prost no fi, să nu-şi spuie că primul nostru gând va fi să-l facem o vizită la domiciliu, cum s-ar zice. Eu cred că ieri, cum ne-a văzut dispărând în zare, s-a urcat pe barca lui cu motor şi s-a luat după noi. Urmărindu-ne de la distantă cu ocheanul, ne-o fi văzut dispărând în spatele zidului de mărgean şi atunci şi-o fi spus, desigur, că acolo se află o insulă. Cu ajutorul unei bărci mai mici, pe care o târa după el, a trecut zidul stâncos şi în timpul nopţii a făcut o vizită insulei noastre. A rămas acolo până a doua zi. Si norocul i-a venit în ajutor, găsindu-te pe tine şi pe Sanja în inima junglei şi aşa s-a putut întâmpla ceea ce s-a întâmplat, dragii mei.

   — Vom da de el chiar dacă s-ar duce până la capătul lumii! Zise prinţul Ghasna, cu o linişte ciudată. Pare să fie, însă, un om foarte energic şi hotărât. Probabil că vom avea de furcă până să-i adulmecăm urma. Ieri, când a zărit submarinul, trebuie să-şi fi făurit imediat planul cu presupusa urmărire de către sălbateci şi şi-a jucat rolul de minune. Asta dovedeşte că e un potrivnic primejdios, care ştie să facă faţă oricărei situaţiuni.

   — Mă gândesc întocmai - zise Farrow - dacă o fi spus ieri adevărul, când me-a mărturisit că vine din Brisbane şi că plănuieşte să facă plantaţii pe insule. În cazul acesta îi putem da lesne de urmă, dacă şi-a dat şi numele adevărat.

   — Un om cu atâta prezenţă de spirit ca el şi-o fi făcut îndată socoteala că e mai bine să-şi dea nume falş, zise prinţul Ghasna. Cred, totuşi că ne va fi lesne să-l stabilim numele. O fi cunoscut prin regiune, cu atât mai mult cu cât nu sunt mulţi cu bărci cu motor pe aici.

   — În primul rând, e într-adevăr vrednic de admirat felul desăvârşit cum înoată! Zise George, care se mai reculesese din turburarea sa. Cred, de asemeni, că-l vom găsi la Brisbane, căci altminteri ar fi putut veni cu barca lui cu motor numai din insulele Loyalty, dar Francez nu pare să fie.

   — Ai dreptate, George, răspunse Farrow. Te pomeneşti că-l ajungem încă înainte de Brisbane. Când vom pune în funcţiune compresoarele, nu ne mai

întrece barca lui cu motor.

   — N-ar fi mai bine să vizităm întâi insula, pe care spunea că-şi are coliba? Întrebă George.

   — Da, sunt de aceeaşi părere - zise Farrow - poate că în graba lui de a pleca a lăsat ceva într-unsa, care să ne dea vre-o indicaţie asupra persoanei sale.

   — Dar nu pierdem prea mult timp? Mai întrebă George.

   — Nu, căci insulele sunt în drumul nostru, răspunse căpitanul. Se poate, totuşi, ca într-adevăr să se fi aciuit acolo s-au s-o fi ascuns pe Sanja pe una din insule şi să ne întâmpine pe deplin liniştit, prefăcându-se că se bucură de vizita noastră. Ce vei face atunci?

   — Eu pot să jur, cu toate astea, că el a pus la cale răpirea, zise George, agitat. Cine altul putea să fie?

   — Fireşte, dragul meu, asta e şi părerea mea, dar cum vrei să i-o dovedeşti? Atât de simplu nu e, cum îţi închipui tu şi norocul nostru ar fi să dăm de el până a nu fi ajuns la insule. Mă tem, însă, că ne-a luat-o cu mult înainte. În sfârşit, vom vedea ce se poate face!

   II.

   O DESCOPERIRE IMPORTANTĂ.

   SUBMARINUL ALERGA VERTIGINOS deasupra mării. Cu ajutorul compresoarelor, viteza sporise cu cincizeci la sută. Tovarăşii adunaţi în turn cercetau cu încordară zarea, cu ocheanele lor puternice. Ceas după ceas trecea, dar punctuleţul negru pe care-l aşteptau să se ivească, nu se arăta.

   Vasul lui Dick Harrings părea în stare să ţie piept acestor ape atât de capricioase. Farrow exprimă deodată ceea ce gândeau cu toţii:

   — Trebuie să aibă un schelet de oţel, căci numai aşa poate dezvolta o viteză atât de mare. Dar dăm noi de el, chiar dacă - după cum spunea prinţul - s-ar duce până la capătul pământului. A! Colo în zare se văd insulele.

   Cu încordare extremă, toţi îşi aţintiră privirile spre insulele cari se zăreau din ce în ce mai lămurit. Mai trecu un ceas, însă, până ajunseră la cea de a treia insulă, unde debarcase Dick Harrings. Când vasul se apropia de ţărm, un bărbat se ivi brusc din tufiş.

   Părea sălbătăcit şi se clătina pe picioare ca un om beat. Dar pricina nu era alcoolul, cum crezuseră la început tovarăşii. După ce-l privi câteva clipe cu multă atenţiune doctorul zise:

   — E scuturat de friguri; de la el vom afla prea puţin, probabil.

   Când tovarăşii săriră pe uscat şi se-ndreptară spre străin. Care era îmbrăcat ca văi de lume, acesta se înclină cu stângăcie şi bolborosi:

   — Îmi daţi voie, domnilor, numele meu este Dick Harrings.

   Surpriza pe care o trădară tovarăşii la auzul acestui nume, îl făcu pe bolnav să amuţească. În ochii-i turburi se aprinse o flacără de bănuială şi pe bună dreptate, căci nimeni până acum nu se arătase încă atât de surprins când, îşi rostise el numele.

   — D-ta eşti Dick Harrings? Izbuti Farrow să întrebe în cele din urmă. E adevărat ce spui, domnule?

   Străinul căută să-şi învingă slăbiciunea, îşi îndreptă trupul pe cât putu şi zise cu glas hotărât:

   — Domnule, port numele acesta cu mândrie şi n-am avut să mă ruşinez niciodată de el. Dacă d-ta, ca străin, ca musafir, care păşeşti pe pământul meu, cutezi să mă faci mincinos, te-aş ruga să părăseşti imediat insula. Prefer să mor aici ca un câine, uitat de toţi, decât...

   — lartă-mă, te rog, domnule - se grăbi să zică

Farrow - mă vei pricepe după ce-ţi voi povesti chestia ca ne aduce aici. Am făcut cunoştinţă ieri pe insula asta cu un om, care se recomandase şi el Dick Harrings. Cu ajutorul a doi sălbateci uriaşi a răpit-o pe fiica prinţului Ghasna, prietenul nostru. Numele meu e căpitan Farrow.

   Ochii bolnavului străluciră de bucurie.

   — Fii binevenit, căpitane - zise el - de mult aveam dorinţa să te cunosc, auzind mereu despre faptele d- tale vitejeşti. Şi ziceai că ai cunoscut pe un altul care sa dat drept Dick Harrings? Acum pricep totul. A fost ieri la mine, după ce nu-l mai văzusem de o săptămână. Când l-am angajat, se recomandase Joe Clifton, dar acum mă-ndoiesc dacă ăsta e adevăratul său nume.

   — Şi unde l-ai angajat? Întrebă Farrow, repede.

   — În Brisbane, răspunse Harrings, dar mai mult nu putu rosti, căci fu apucat de un acces de friguri şi dinţii începură să-l clănţănească în gură.

   Doctorul Bertram se apropia îndată de el, îl privi în ochi şi zise:

   — Probabil că n-a mai avut chinină. Cel mai nimerit lucru ar fi să-l luăm pe submarin. Acolo îi vom putea da îngrijirile trebuitoare.

   — Ai pe insulă vre-un obiect pe care ai vrea să-l iei cu dumneata? Întrebă Farrow.

   Harrings dădu negativ din cap.

   — Vrei să te ducem la Brisbane? Mai întrebă căpitanul.

   Bolnavul făcu semn că da.

   Farrow îl chemă îndată pe Petre, care-l ridică pe Australian pe braţe şi-l transportă cu băgare de seamă pe submarin. Doctorul Bertram îl urmă şi căpitanul zise:

   —  Clifton ăla - sau cum Dumnezeu i-o fi spunând - pare să fie un mare criminal. L-a lăsat dinadins pe bolnav aici, cu gândul, desigur, ca după moartea lui să-l ia numele şi, probabil, averea. Aici nu vom găsi nimic; în schimb, poate, pe prima insulă. Acolo o fi trăit el cu sălbatecii săi, lăsându-l aici pe bietul bolnav, fără să-i mai pese de el.

   — Şi Sanja se află în puterea lui! Zise George, cu durere în glas. Vai de el, dacă s-a atins chiar numai de un singur fir de păr din capul ci!

   — Dacă i-a făcut vre-un rău, mă răfuiesc eu cu dânsul, zise prinţul Ghasna, calm, dar cu ton ameninţător.

   — Deocamdată să nu ne gândim la asta, interveni Farrow. Avem altceva de făcut: vom cerceta la repezeală prima insulă, apoi pornim spre Brisbane. Bănuiesc, însă, că acest domn Clifton ne va juca un renghi. Desigur c-a auzit glasul tău, George, când l-ai strigat pe Petre. Chiar dacă sălbatecii lui nu i-au spus că au legat de copac un prizonier, tot şi-o fi dat seama, auzind strigătele tale, că răpirea Sanjei a fost observată. Şi desigur că ne cunoaşte destul de bine, pentru ca să-şi închipuie că vom porni fără zăbavă să cercetăm insulele acestea. Prin urmare, părerea mea e că nu s-a îndreptat spre Brisbane, ci probabil spre Maryberough, sau alt orăşel. Totuşi, trebuie să începem cercetările la Brisbane.

   Tot discutând, tovarăşii se înapoiară în turn şi submarinul se îndreptă spre prima insulă, unde acostă la ţărm. Săriră repede pe uscat şi Farrow însărcină un număr de marinari să cerceteze cu atenţiune toată insula.

   Desişul era încâlcit, dar oamenii îşi făcură drum, folosindu-se de cuţitele lor. George găsi îndată o potecă îngustă, care părea sa fi fost umblată. Ea ducea într-un luminiş mare, din mijlocul insulei.

   Aici dădu de o colibă construită din crengi, acoperite cu frunze uriaşe. Coliba era pustie. În faţa ei se vedeau rămăşiţele unui foc.

   Într-un ungher al colibei era un pat primitiv, fără nici- un aşternut. Mai era acolo o masă şi un scaun; zadarnic, însă, căutară tovarăşii vre-un obiect, care să le poată fi de folos. Clifton îndepărtase orice urmă.

   Înapoindu-se pe ţărm, ei mai aşteptară cinci minute, până să vie marinarii, cari fuseseră trimişi să cerceteze toată insula. Toţi spuseră că n-au găsit nimic.

   Mai lipsea Petre, care, însă, sosi şi el după câteva minute. Ţinea în mână un bileţel, pe care-l tot întorcea când pe o parte, când pe alta. George alergă în întâmpinarea lui.

   — Ce-ai găsit, Petre? Întrebă el cu înfrigurare.

   — Hm... nu ştiu dacă are vre-o însemnătate asta, mormăi Uriaşul, am găsit biletul sub o tufă, pe coasta de nord a insulei. După cât am putut observa din urmele întipărite, acolo au stat mai mult timp două bărci. Hârtia e acoperită cu semne curioase şi nu cred să putem scoate ceva dintr-unsa.

   George i-o luă repede din mână. Devenise el meşter mare în descifrarea scrierilor secrete, dar semnele carie le vedea acum îi erau cu desăvârşire necunoscute. Nu ştia de unde să înceapă. Şi Farrow se uită la ele ca viţelul la poarta nouă, însă prinţul Ghasna, care pricea cu încordare peste umărul lui, zise, dus pe gânduri:

   — Semnele astea îmi par foarte cunoscute. Dacă nu mă înşel, am şi citit ceva despre ele. Cred că e scrierea folosită de Bataşi, tribul acela misterios din Sumatra. Scrierea merge de jos în sus, aşa dar literă după literă de la stânga spre dreapta. Păcat că m-am îndeletnicit numai în mod trecător cu asta, aşa că mi-e imposibil s- o descifrez.

   — Nu cumva cei doi sălbateci cari erau cu Clifton or fi din tribul Bata? Întrebă Farrow. Ar fi ciudat de tot să fi venit încoace tocmai din Sumatra. Poale că ne poate veni în ajutor doctorul Bertram, el ştie de toate, apoi are şi o bibliotecă foarte bogată pe bord. Să mergem repede la el, te pomeneşti că din biletul ăsta aflăm ceva interesant.

   O luară în grabă spre submarin şi se urcară în turn. Farrow dădu lui Rindow ordinul să pornească cu viteză, spre Brisbane. Vor sosi acolo pe întuneric, ceea ce nu putea decât să le fie de folos, căci nu se puteau arăta în timpul zilei.

   Nu trecu mult şi „Dox"-ul gonea spre apus. Farrow se-ndreptă spre cabina-infirmerie şi bătu încetişor în uşă; doctorul Bertram îi deschise îndată şi zise în şoaptă:

   — Accesul de friguri a dat înapoi. Harrings e foarte slăbit acum, dar peste o jumătate de ceas vom putea sta de vorbă cu el.

   — Bine, doctore, răspunse căpitanul, vom aştepta până atunci. Dar uite, am aici ceva interesant pentru d-ta, un bileţel găsit de Petre pe prima insulă, acolo unde l-am văzut pe Clifton ăla cu cei doi sălbateci ai lui. Ia vezi ce-o mai fi şi asta!

   Bertram luă hârtia din mâna căpitanului şi-i pofti pe tovarăşi să intre încetişor în cabină. Se îndreptă cu biletul spre masa de lucru, care era fixată în mijlocul bibliotecii, care ocupa două părţi din încăpere. Ceilalţi trebuiră să străbată cabina-infirmerie, ca să ajungă în cabina doctorului şi în drumul lor văzură că bolnavul dormea adânc.

   Doctorul Bertram luase loc la birou şi începu să studieze scrierea. Intenţionat, Farrow nu-i spusese că prinţului Ghasna îi se păru că recunoaşte în semnele acestea scrierea tribului Bata, Bertram examina îndelung hieroglifele, apoi dădu din cap şi zise doar

atât:

   — Bata.

   Luă din bibliotecă un volum gros şi începu să frunzărească cu înfrigurare prin el. Puse apoi degetul pe o pagină şi zise vesel:

   — Am dat de ea! Vă voi traduce ceea ce scrie aici.

   Studia vreo zece minute, apoi citi:

   „Opum-ul Kaaba doreşte să vadă pe prietenul alb şi-l roagă stăruitor să vie îndoit la Avon".

   Doctorul Bertram adăugă:

   — Acesta e înţelesul comunicării. Ca să vă lămuresc pe deplin, trebuie să vă spun că „Opum" înseamnă la Bataşi căpetenia ereditară a unul sat. Avon este numele unui foarte mic grup de insule, cam la nord-est de locul unde ne aflăm. Să fi crezut el insulele astea?

   — Fără îndoială, zise căpitanul, Asta înseamnă că mergem pe un drum greşit, de aceea n-am dat până acum de nici-o urmă a lui Clifton, A fost, totuşi, un noroc că ne-am abătut pe-aici, altminteri nu l-am fi putut salva pe Harrings. Vom merge, deci, într-acolo; sunt încredinţat că-l vom găsi pe Clifton acela şi în primul rând pe scumpa noastră Sanja.

   — Hm... nu s-ar putea sa fie vorba de o comunicare veche de tot, care nu mai are nici-o însemnătate astăzi? Întrebă doctorul. Porneşti acum la drum spre insulele Avon şi în vremea asta Clifton ăla şterge putina din Brisbane. Ar trebui să ne gândim bine ce facem.

   — Nu, dragă doctore - zise căpitanul, în timp ce şi deschidea uşa - hârtia pare să fie nouă, deci nu putea să îi stat mult timp acolo unde a găsit-o Petre. Am presimţirea că o vom găsi pe Sanja pe insulele Avon şi veţi vedea că am dreptate.

   — Hm... cam aşa e, hârtia e nouă, încuviinţă Bertram. Dar căpitanul şi părăsise cabina, îndreptându- se grăbit spre turn.

   Împreună cu Rindow stabili poziţia în care se aflau, apoi submarinul făcu un viraj şi luă direcţia nord-est, spre insulele Avon.

   În vreme ce vasul alerga pe valuri, lăsând o dâră de spumă în urma lui, Farrow comunică primului-ofiţer conţinutul biletului găsit şi Rindow fu şi el de părere că vor da acolo de cel căutat.

   După o jumătate de ceas, Farrow coborî iarăşi în interiorul vasului şi bătu în uşa cabinei infirmeriei. Doctorul Bertram îi deschise Şi zise în şoaptă:

   — Din moment în moment se poate trezi. I-am şi pregătit o supă întăritoare. Domnul Harrings acesta are o constituţie de fier, căci nimeni altul n-ar fi supravieţuit acestor friguri, fără îngrijire, fără chinină şi fără mâncare. A, uite că se trezeşte!

   Cu o mişcare elastică, bolnavul îşi ridică trupul, roti privirea în juru-i şi zise cu glas liniştit:

   —  A, căpitanul Farrow! După cum văd, aflu pe submarin. Îţi mulţumesc, domnule doctor, d-ta mi-ai salvat viaţa. N-aş mai fi dus-o mult. Iată şi o supă. Da, asta-mi va face bine.

   Sorbi încetişor din ceaşcă, apoi zis-a, ceva mai întărit:

   — Bună a fost. Păcat că nu mai am voie să mai mănânc ceva, trebuie să mă obicinuiesc cu încetul cu alimente dintr-astea întăritoare. În ultimele trei zile am trăit numai dintr-un pachet cu pesmeţi. Şi am mai păstrat trei bucăţi ca ultimă rezervă. Şi acum, domnilor, vă rog să-mi povestiţi cum l-aţi cunoscut pe Clifton acela.

   Ascultă cu atenţiune istorisirea căpitanului, iar când acesta sfârşi, râse îndurerat şi zise:

   — Da, el e. E un actor desăvârşit, dar şi un înotător tot atât de perfect. Sunt convins că el a răpit-o pe fiica prinţului, căci e capabil de asemenea fapte. Aţi văzut doar cum s-a purtat faţă de mine. Acum vă voi povesti şi eu împrejurările în cari l-am cunoscut.

   Stăpânesc domenii întinse în jurul oraşului Brisbane, de asemeni şi turme de oi, iar în interiorul ţării am chiar o mină mică de aur. Sunt, deci, foarte bogat, dar şi cam neastâmpărat din fire. După ce am pus la cale vre-o întreprindere, trebuie să încep imediat altceva. Felul meu de a fi e cunoscut la Brisbane, de aceea şi primeam zilnic ofertele cele mai ciudate. Printre ele erau şi unele pe cari un om cu chibzuială nici nu le-ar fi luat în seamă. Pe mine, însă, mă ispiteau. Şi aşa s-a făcut că am primit de la Joe Clifton o scrisoare spirituală, al cărei stil mi-a plăcut foarte mult. Îmi propunea să iau în arendă insulele părăsite şi să plantez acolo copra. Cică el ar fi specialist şi a constatat că terenul şi aşezarea insulelor s-ar potrivi de minune pentru scopul acesta. Plantaţia asta era ceva pentru mine, ceva la care mă gândisem adesea. Am luat în arendă insulele - pentru o sumă mică - fără să le fi văzut măcar, apoi, acum o săptămână, am plecat cu barca mea cu motor într-acolo, împreună cu Clifton - care-mi făcuse o impresie cât se poate de bună şi cu cei doi băştinaşi ai lui. Îndată după ce am vizitat insulele, m-au apucat frigurile. Clifton mi-a construit o colibă, făgăduindu-mi să mă îngrijească până mă voi vindeca. Îmi lăsă câteva cutii cu conserve şi plecă, spunând că se duce să facă rost de vânat. De atunci, n-am mai auzit nimic de el, până ieri. Venise din nou şi rămase uimit, văzând că mai trăiesc. Fără să spună ceva plecă iarăşi şi mă lăsă pe jumătate mort. Aşa, domnilor, asta e toată povestea. Ce gânduri avea Clifton procedând în felul acesta faţă de mine, n-aş putea spune.

   — Eu, însă, îmi pot închipui ce a vrut, zise Farrow, îngândurat. Spuneai doar dumneata însuţi că se pricepe să joace teatru! E neîndoios că vroia să-ţi ia locul. I-ar fi fost uşor să-şi puie o mască, în care ar fi avut o asemănare izbitoare cu dumneata. Apoi ar fi transformat averea dumitale în bani gheaţă şi p-aci ţi-e drumul, băiete!

   — Drace! Mi se pare că ai dreptate! Făcu Harrings. Ba chiar semăna puţin cu mine. Pare să fie un individ foarte viclean şi fără scrupule.

   — Un singur lucru nu pricep: de ce s-a arătat în faţa noastră? Întrebă Farrow, îngândurat. Asta a fost o mare greşeală din partea lui. Si a făcut o adevărată idioţie urmărindu-ne şi răpind-o pe Sanja. Ne cunoştea doar din auzite şi putea să-şi închipuie că nu ne vom lăsa noi cu una cu două.

   — Hm... nici eu nu prea pricep de ce-a făcut-o, încuviinţă Harrings. E în stare de orice numai de greşeli dintr-astea nu-l cred capabil. Întrebarea e, însă: s-a îndreptat într-adevăr spre Brisbane?

     Nu, zise Farrow, zâmbind. A mai făcut încă o greşeală, dar asta din nebăgare de seamă. Şi această greşeală e mai mare decât toate celelalte. Pe prima insulă a pierdut un bilet, scris în scrierea Bata, prin care, „prietenul alb este invitat să vie la căpetenia unui trib Bata, pe insulele Avon". Suntem acum în drum într- acolo.

   — Bata... Bata, nu este un trib din Sumatra? Întrebă Australianul, iritat. Atunci să ştiţi că el e. Îmi povestise într-un rând că făcuse şi acolo plantaţii mari şi că-l adusese pe cei doi însoţitori ai săi tot de-acolo. Acum totul e limpede ca lumina zilei. Mă mir numai cum au ajuns oameni din Sumatra tocmai pe insulele Avon?

   — Vom găsi o explicaţie şi pentru asta, de îndată ce vom ajunge la faţa locului. Poate că într-adevăr Clifton are plantaţii acolo şi i-a luat cu sine pe Bataşi ca muncitori pricepuţi. Fireşte că acolo e o ascunzătoare ideală pentru el, unde se simte în deplină siguranţă.

   III.

   O ÎNTREPRINDERE PRIMEJDIOASĂ.

   HARRINGS DĂDU IARAŞI SEMNE de oboseală şi doctorul Bertram îi invită pe vizitatori să-l lase singur pe bolnav. Deoarece se aşteptau să aibă mult de lucru la noapte, toţi acei cari nu erau de serviciu se întinseră în hamacuri şi cu obişnuinţa oamenilor care dorm pe apucate, adormiră imediat. Când începu să-l se întunece, ieşiră unul, după altul pe punte. Submarinul mergea încet, căci insulele erau aproape. Şi apoi, era de presupus că Clifton dispunea de ocheane puternice şi cu nici-un chip nu trebuia să zărească „Dox"-ul, deoarece în cazul acesta Sanja ar îi fost în primejdie.

   Când noaptea se lăsă de-binelea, sporiră viteza, îndreptându-se spre insule. Cam după vre-un ceas, submarinul ocoli prima insulă, ţinându-se cât mai aproape de ţărm. Toate privirile erau aţintite cu încordare spre pădurea cu copaci înalţi care începea chiar din apropierea ţărmului; ofiţerii se folosiră de ocheanele de noapte, dar George fu acela care făcu cel dintâi constatarea că arborii erau foarte regulaţi.

   — Bravo! Zise căpitanul, ai observat bine, dragă George. Asta e o dovadă că pe aceste insule s-au făcut într-adevăr plantaţii de copra. Acum se pune întrebarea, pe care insulă află satul Bataşilor? Părerea mea e să începem prin a le cerceta pe toate; dacă nu descoperim nici-o lumină de foc, sau vre-un alt semn care să ne trădeze prezenţa băştinaşilor, va trebui să cercetăm cu amănunţime fiecare insulă în parte. Cred că asta e cea mai bună soluţie.

   — Tată, ar fi mai nimerit să începem cu insula cea mai mare, propuse George. Pentru a administra cum trebuie aceste insule, e nevoie să existe o centrală bine organizată. Poate că tot acolo sunt duşi seara muncitorii tuturor insulelor şi ţinuţi sub supraveghere, ca să nu încerce să fugă, Aşa se procedează doar cu toţi aceia aduşi pe aşa-zisele „vapoare de sclavi" şi vânduţi plantatorilor, cari îi ţin câţiva ani, până-şi fac treburile cu ei. Poate că şi aici lucrurile se petrec la fel.

   — Dragă George, văd că eşti băiat deştept! Zise Farrow, cu admiraţie. Acest Joe Clifton o fi probabil şi el un astfel de recrutor de muncitori, cu singura deosebire că-l foloseşte pentru propriile sale nevoi.

    — Da, George, propunerea ta e minunată şi o vom aduce la îndeplinire. Vom cerceta întâi insula cea mai mare, cu toată atenţiunea şi numai dacă nu vom găsi nimic acolo, ne vom ocupa de celelalte.

   Unul din marinari, om mai în vârstă, care fusese, în vremea războiului, şef de echipaj, se apropia de Farrow şi înclinându-se respectuos, zise:

   — Domnule căpitan, eu cunosc insulele acestea, căci am fost pe aici înainte de război. Insula în fata căreia ne aflăm acum, e cea mai mare din toate. Pe atunci nu era deloc locuită şi desişul era atât de sălbatec, că nici- un picior omenesc nu putea străbate printr-unsul. Între timp, însă, văd că lucrurile s-au mai schimbat.

   — Bine, Irwing, răspunse Farrow prietenos, îţi mulţumesc. Ne-ai scutit de o muncă grea. Înainte, camarazi! Porunci el apoi. Împărţiţi-vă pe echipe şi aşteptaţi ordinele mele.

   În vreme ce marinarii cari fuseseră aleşi pentru această expediţie, săriră pe uscat, rânduindu-se pe ţărm, Farrow se mai duse odată în infirmerie. Doctorul Bertram îl vesti că Harrings va fi pe picioare, după toate probabilităţile. Şi dacă nu se vor ivi complicaţiuni - chiar a doua zi.

   Mulţumit cu această ştire, căpitanul ieşi din nou pe punte, de unde sări şi el pe ţărm. Afară de Farrow, George, doctorul Bertram, prinţul Ghasna şi Petre, cari stăteau în mijlocul trupei, se aflau la dreapta şi la stânga lor câte şase marinari. Intenţionat nu luase Farrow o trupă mai mare, căci din cele povestite de doctorul Bertram aflase că Bataşii locuiesc în case ciudate, cari se sprijină pe stâlpi de un metru jumătate până la doi metri înălţime şi au formă dreptunghiulară, fiind lungi de şase până la opt metri. Interiorul e împărţit în câteva încăperi mici. Pereţii, din scoarţa de copac, sunt înalţi de vre-un metru şi jumătate, apoi începe acoperişul ţuguiat.

   Aceste case alcătuiesc satul Huta, cum se numeşte în limba lor — care e înconjurat de un gard înalt. În primul rând trebuiau să găsească satul acesta. Farrow era încredinţat ca Joe Clifton avea o casă proprie, în care o va fi ascuns pe Sanja.

   Cu băgare de seamă, mica trupă se puse în mişcare. Înaintau cu greu, căci trebuiau să îndepărteze din cale lianele şi mărăcinii, fără să facă zgomot.

   Căpitanul mai era încredinţat că se afla undeva pe insulă un golf ascuns, în care era adăpostită barca cu motor a lui Clifton, poate şi vre-o corabia mică, pe care era transportată recolta de copra. De la golful acesta trebuia să ducă o potecă spre sat, dar el se ferea să caute această potecă şi să se folosească de ea, temându-se că Clifton o fi pus santinele acolo, ştiind că avea urmăritori primejdioşi, chiar dacă presupunea că aceştia îl vor căuta la Brisbane.

   Tovarăşii mergeau la distantă cam de opt metri unul de altul. În linia aceasta largă se îndreptau direct spre punctul central al insulei, căci era de presupus că acolo se afla satul, apărat de jur-împrejur dinspre mare de un brâu de pădure deasă.

   George tocmai ocolea trunchiul unui palmier uriaş. Pe întunericul care domnea acolo nu se puteau vedea unul pe altul, auzeau, însă, din când în când pe vreunul din tovarăşi dând la o parte crengile din drum sau tăind vre-o liană.

   George tocmai ocolea trunchiul unui palmier uriaş, când se poticni şi căzu. Pământul era ciudat de tare şi pipăind în jurul său, observă că era întins pe o potecă largă şi bătătorită.

   Chibzui dacă să-l cheme pe tovarăşi sau nu. Poteca aceasta ducea mai mult ca sigur spre satul căutat şi le oferea posibilitatea să ajungă lesne la ţintă.

   Dar cum era s-o facă?

   De strigat nu putea să strige, ca să nu se trădeze.

   În cele din urmă se hotărî şi fluieră încetişor, după semnalul convenit cu Petre. Uriaşul va veni îndată la el, poate că şi căpitanul care se afla în aripa stângă.

   Într-adevăr, auzi imediat zgomote apropiate. Prea apropiate, însă, ca să poată fi ale lui Petre, care trebuia să străbată opt metri de drum prin desişul încâlcit şi întunecat.

   Înainte ca să-şi poată da seamă ce şi cum, simţi instinctiv apropierea unui om. De văzut nu-l putea vedea, căci întunericul era prea adânc sub bolta deasă a copacilor. Înţelese în acelaşi timp că era un străin. Duse mâna la revolver, era însă prea târziu.

   Potrivnicul său trebuie să fi avut ochi de pisică, deoarece măciuca groasă cu care-l lovi nimeri atât de precis în tâmpla stângă, încât bietul tânăr se prăbuşi la pământ ca lovit de trăsnet. Făptura întunecată se aplecă, îl luă în braţe ca pe o pană şi se-ndreptă cu el spre mijlocul insulei.

   Când Farrow şi Petre se întâlniră peste câteva minute pe potecă, îl căutară zadarnic pe George. Căpitanul aprinse lampa de buzunar, plimbând timp îndelungat lumina încolo şi încoace şi cei doi oameni zăriră de odată cu groază, la pământ, cuţitul lat al lui George, pe care-l purta cu sine împreună cu pumnalul Sanjei.

   Aşadar, tânărul fusese atacat aci de un duşman şi asta cu atâta repeziciune şi fără zgomot, încât nici Farrow, nici Petre, cari se aflau numai la câţiva metri depărtare, nu auziseră nici cel mai uşor strigăt.

   — Domnule căpitan, ce ne facem acum?

   Întrebă Uriaşul, în şoaptă. Nu încape vorbă, trebuie să-l eliberăm pe George cât mai repede cu putinţă. Adunaţi d-voastră pe tovarăşi aici şi în vremea asta eu voi porni înainte pe potecă. Poate că-l ajung pe cel ce la atacat pe domnul George, înainte ca să ajungă cu el în sat.

   — Bine, dragă Petre - încuviinţă căpitanul - eu îi voi aştepta aici pe tovarăşi şi voi veni apoi după tine, împreună cu ei. Du-te repede, poate izbuteşti într- adevăr să-l ajungi pe nemernicul acela. Mai mult ca sigur c-a fost unul din cei doi uriaşi, tovarăşii lui Clifton. Fii cu băgare de seamă, însă, căci sunt indivizi primejdioşi.

   Cu toată făptura-i de uriaş, Petre se strecură ca un şarpe. Ochii-i ageri se obişnuiseră cu întunericul, cel puţin atâta cât să poată deosebi trunchiurile palmierilor apropiaţi. Ţinea în mână pregătită o granată de gaze, gata s-o arunce dacă s-ar fi ivit un duşman. În vremea asta căpitanul dădu semnalul convenit - un croncănit ca de pasăre de pradă - pentru ca tovarăşii să vie la el. Prinţul Ghasna şi doctorul Bertram fură cei dintâi. Enervat, Farrow le vesti cele întâmplate, apoi aşteptă nerăbdător sosirea celorlalţi marinari. Când fură adunaţi cu toţii, le spuse ce au de făcut, adăogând că George trebuie să se afle în sat, dacă nu cumva izbutise Petre să ajungă pe răpitorul lui, în drum. Dacă lucrurile vor ajunge la luptă, trebuiau să se folosească în primul rând de granatele cu gaze, inventate de prinţul indian.

   — Domnule căpitan, ăsta e mijlocul cel mal bun, zise prinţul. Oamenii d-tale trebuie să se posteze în jurul satului, la distanţă unul de altul şi la un semn al dumitale, vor arunca granatele înainte ca duşmanii să- şi poată da seamă de ceva, gazele îşi vor fi făcut efectul. Şi după o jumătate de ceas îi vom putea scoate pe Sanja şi George din sat nevătămaţi. Ar fi bine să ne grăbim, ca să nu lăsăm vreme santinelei care l-a atacat pe George să alarmeze satul.

   — Ai dreptate - încuviinţă căpitanul - aşa trebuie să facem. Înainte, camarazi, acum e acum!

   Farrow şi tovarăşii lui erau şi ei obicinuiţi să vadă prin întuneric, dar prinţul Ghasna îi întrecea pe toţi. El mergea în spatele căpitanului şi observa cu atenţiune tufişurile de amândouă laturile potecii.

   După zece minute de mers, ajunseră la un luminiş mare, în mijlocul căruia se înălţa gard de nuiele al satului. Totul eră liniştit, prea liniştit chiar, ceea ce-l puse pe gânduri pe căpitan..

   Privi îngrijorat spre sat, dar Petre nu era văzut. Probabil că Uriaşul şi ajunsese la gardul de nuiele şi acum căuta intrarea. Dacă, însă, acela care-l atacase pe George ar fi ajuns în sat, fireşte c-ar fi dat alarma. Sau poate că Clifton chibzuia tocmai cum să procedeze.

   Prinţul Ghasna, care-şi dădu seama îndată de situaţie, zise încetişor:

   — Domnule căpitan, să pornim înainte si să ne împrăştiam în jurul salului. În felul acesta vom da şi de Petre. Dacă ne va spune că a văzut că George a fost târât în sat, atunci aruncăm granatele de gaze.

   Ciudat era că nimic nu se clintea colo înaintea lor.

Nici-un strigăt de alarmă cu răsuna, nici-o săgeată nu brăzda aerul. Farrow nu ştia ce să-şi închipuie. Ajunse la gardul de nuiele şi se opri; ceilalţi îl ajunseră şi dânşii în curând.

   — Domnule căpitan - zise de-odată prinţul - Clifton ăla o fi având altă ascunzătoare unde l-o fi târât sălbatecul şi pe George. Probabil că locuitorii satului nu ştiu nimic despre tot ce se petrece aici. Cred că cel mai nimerit lucru e să-l trezim din somn şi dacă se arată duşmănoşi, vei da semnalul pentru aruncarea granatelor de mână.

   — Da, prinţe, ai dreptate, încuviinţă Farrow. Petre se află, probabil, pe urmele aceluia care l-a răpit pe George, sau, poate, a fost făcut şi el nevătămător şi târât pe undeva. Să încercăm să vorbim cu căpetenia satului. Ce-ar fi să deschidem poarta pe dinafară şi să intrăm de-a dreptul în sat?

   — Nu, căci în cazul acesta oamenii d-tale n-ar trebui să arunce granatele, zise prinţul. Mai bine e să strigăm de afară şi ne-or auzi ei.

   Farrow lovi cu patul revolverului în scândurile porţii înalte, apoi strigă în limba olandeză:

   — Căpetenie, am de vorbit ceva cu d-ta.

   Ca prin farmec se produse însufleţire în sat.

   Se auzea amestec de glasuri, dar căpitanul observă imediat că ele n-aveau nimic ameninţător, ci erau mai curând speriate, ca a unor oameni treziţi pe neaşteptate din somn.

   Farrow mai strigă odată şi atunci se auzi dindărătul porţii o voce tremurătoare de om bătrân:

   — Tuan, ce s-a întâmplat? Unde a rămas prietenul meu alb?

   — Pe el îl şi caut, răspunse căpitanul. Deschide, venim cu gânduri bune. Vrem numai să-l vizităm pe Tuan Harrings şi pe Tuan Clifton.

   Farrow zise amândouă numele, căci nu ştia sub care din ele era cunoscut banditul la Bataşi. Află însă îndată din răspunsul căpeteniei.

   — Tuan Harrings vine câte odată pe aici. Pe celălalt Tuan nu-l cunosc. Dar staţi, că va deschid.

   Când poarta largă se dădu în lături, Farrow şi prinţul Ghasna se văzură în faţa unui bătrân încovoiat, îndărătul căruia se înghesuiau tăcuţi ceilalţi locuitori ai satului. N-aveau câtuşi de puţin ţinută duşmănoasă şi căpitanul întrebă pe ton prietenos:

   — Opum, Tuan Harrings nu locuieşte în sat?

   — Nu, Tuan, casa lui se află pe a treia insulă de aici.

   — Adună regulat recolta de copra? Se mai informă căpitanul.

   — Da, Tuan, tocmai trebuie să vie să şi-o ia, am lucrat pe capete s-o strângem şi s-o uscăm. Tuan, va mai ţine mult asta? Întrebă el, temător. Încă trei ani zicea să mai rămânem aici, apoi Tuan Harrings ne-a făgăduit să ne ducă acasă.

   — Aşa se va şi întâmpla, căută să-l liniştească Farrow, dar probabil că în viitor copra va fi ridicată de un alt Tuan, care se numeşte tot Harrings. Aşadar, pe insula a treia spuneai că locuieşte Tuan-ul? Bun! Curând de tot va veni un alt Tuan ca să ia copra, voi strângeţi-o şi uscaţi-o înainte, ca şi până acum.

   Farrow îşi adună oamenii, salută pe căpetenie, care nu prea era lămurită de rostul acestei vizite nocturne, apoi toată trupa porni în grabă îndărăt. Acum se puteau folosi de poteca largă din pădure şi să-şi aprindă lămpile de buzunar. Străbătură pădurea în timp relativ scurt şi ajunseră cam la o sută de metri de locul unde se afla submarinul, în mare. Farrow dădu imediat un semnal cu lampa de buzunar şi peste câteva minute „Dox"-ul se apropia. Tovarăşii se urcară în grabă pe punte şi vasul porni spre insula a treia.

Mergea acum cu electromotoarele, ca să nu facă mult zgomot.

   Nu trecu mult şi ajunseră. Insula era potrivit de mare, dar brâul de verdeaţă care o înconjura era atât de des, încât se părea că nici-un picior omenesc n-ar putea răzbate printr-unsul.

   Ocoliră insula încetişor. Pe coasta de est, ochii ageri ai căpitanului descoperiră o deschizătură în desiş. Submarinul se apropia imediat şi îndrăzneţii! Marinari săriră direct pe ţărm.

   Farrow păşi cel dintâi în deschizătura îngustă, urmat de ceilalţi. După câteva minute de mers se afla, împreună cu tovarăşii săi, la marginea unui luminiş. Aici se înălţa o casă solidă şi frumoasă, în stilul tropical. Un European putea trăi foarte bine în ea.

   Farrow stătu să chibzuiască dacă nu e prea riscat din partea lui să se apropie dea dreptul de casă, căci trebuia să străbată un teren larg, luminat de liniă. Îşi încordă auzul, dar nu descoperi nimic suspect. Atunci se hotărî să se pună pe lucru.

   Cu sărituri mari, în zigzag, străbătu luminişul, apropiindu-se de casă. Dar nici aici nu se clintea nimic şi de-odată îi trecu prin minte că Clifton dispăruse cu prizonierii, în barca cu motor. Deschise brusc uşa şi intră înăuntru. La lumina lămpii de buzunar văzu că se află într-o odaie de locuit. Pe masa din mijloc zări o coală mare de hârtie, care-i atrase imediat atenţia. Se apropia, o luă în mână şi citi:

   „Domnule căpitan Farrow,

   Am bănuit că mă vei vedea îndreptându-mă cu barca spre nord-est şi că mă vei urmări. Servitorii mei au făcut greşeala că nu i-au pus căluş fiului d-tale; chiar eu i-am auzit ţipetele. Acum, însă, am pus mâna şi pe el, de asemeni şi pe Petre Uriaşul. Dacă continui să mă urmăreşti, îi voi ucide pe amândoi. Sanja va rămâne la mine, până mă voi fi plictisit de ea. Te sfătuiesc să nu mă urmăreşti, căci sunt bine cunoscut pe Malaita si i-aş lăsa pe George şi pe Petre acolo. În orice caz mă voi duce într-acolo. În Brisbane n-ai decât să ma cauţi, îmi va face plăcere chiar. Pe prizonieri îi voi elibera, de îndată ce voi fi în siguranţă. De asemeni îi voi da drumul şi Sanjei mai târziu şi cred că va găsi drumul la d-voastră,

   Dick Harrings".

   Farrow citise scrisoarea cu glas tare când sfârşi, prinţul Ghasna zise, înfuriat peste măsură:

   — Îşi va blestema ziua când s-a născut dacă se va fi atins cumva de Sanja mea. Crezi, domnule căpitan, că s-a îndreptat spre insulele Salomon? Să ne mai ducem încă odată în ţinutul acela de groază, unde era să ne pierdem viaţa?

   — În nici-un caz nu pot crede asta, răspunse Farrow. Sunt convins că nemernicul s-a dus direct în Brisbane. El nu ştie că noi l-am găsit pe adevăratul Harrings şi că am dat de urma lui - a lui Clifton - datorită scrisorii pierdute a căpeteniei Bataşilor. Vom porni acum cât mai repede spre Brisbane, făcând, însă, un ocol mare, ca să nu fim văzuţi de el. Trebuie s-ajungem acolo înaintea lui. Şi atunci vom şti noi să-l judecăm cum se cuvine.

   IV.

   O AVENTURĂ ÎN BRISBANE.

   SUBMARINUL PORNI LA DRUM cu toata viteza. Farrow îşi făcuse socoteala că, folosindu-se de compresoare, va ajunge la Brisbane cu câteva ceasuri înaintea lui Clifton, cu tot ocolul pe care avea de gând să-l facă. Călătoria va dura douăzeci şi patru de ceasuri, aşa că urma să sosească noaptea târziu şi la nevoie va putea face pregătiri pentru primirea criminalului. Până atunci probabil că se va fi întremat şi Harrings şi le va putea da o mână de ajutor.

   Îndată ce submarinul îşi luase viteză, Farrow se îndreptă spre cabina-infirmerie şi bătu în uşă. Doctorul Bertram îi dădu imediat drumul înăuntru.

   Dick Harrings stătea în capul oaselor şi mânca cu mare poftă pesmeţi muiaţi în supa. ÎI salută pe Farrow şi-i ceru veşti. Căpitanul îi povesti ultimele întâmplări şi când aminti de faptul că ticălosul îşi însuşise, probabil pentru ani de zile de acum înainte numele de Harrings, Australianul tresări surprins, apoi zise:

   — Se şi numeşte chiar Harrings, acum îmi dau seama. Numai faţă de mine s-a dat drept Clifton. De aici şi asemănare cu mine. Desigur că e Jim Harrings, un văr de-al meu, dispărut de vre-o zece ani. A fost o poamă rea de mic copil. Hm... în cazul acesta ar fi mai bine să iau pe seamă mea plantaţiile, de pe insulele Avon. Voi intra imediat în tratative cu guvernul. Bănuiesc că se va duce să locuiască în căsuţa mea de ţară, la câţiva kilometri spre sud de Brisbane. Acolo e un port mic, ascuns, unde-i poate debarca în deplină siguranţă pe prizonieri. Casa se află în mijlocul unui parc întins, împrejmuit cu un zid înalt. Paznic e acolo un negru bătrân, care l-a cunoscut prin mine pe acest Clifton şi ştie că facem afaceri împreună. Fără îndoială că va asculta de el.

   — Minunaţi exclamă căpitanul. Ne vom duce de-a dreptul spre punctul acela. Nădăjduiesc să ajung acolo cu câteva ceasuri înaintea lui şi să-l pot face o primire vrednică de el.

   — Aşadar nu crezi că se va îndrepta spre Malaita? Întrebă Harrings. Şi, oare, n-ar fi cu putinţă să mai viziteze odată insula, ca să vadă dacă am murit sau

nu?

   — Nu, nu cred, zise Farrow, cu hotărâre. Asta o va face de-abia după ce-i va fi adus în siguranţă pe prizonieri. După cum dovedeşte scrisoarea lui, el presupune că l-am urmărit, atraşi de strigătele lui George şi că ne-am luat după el cu submarinul. Dumneata eşti doar mort pentru el şi de încredinţat se poate încredinţa despre asta mai târziu. Fireşte că acum va lua locul dumitale în Brisbane şi s-o fi priceput din timp să afle despre dumneata tot ce era trebuitor să afle, ca să nu se încurce.

   — Asta a făcut-o, e adevărat, murmură Harrings, cu amărăciune. A fost meşter şi m-a dus cu vorba, încât i- am povestit de-a fir a păr toiul cu privire la afacerile mele. Izbutise, nemernicul, să-mi zgândărească vanitatea. Nu-i va veni deloc greu să joace rolul meu şi va face asta atâta vreme, până va fi transformat în bani întreprinderile mele numeroase, pentru ca apoi să plece încolo.

   — Să nădăjduim că nu va ajunge departe, zise Farrow. Suntem în măsură să dovedim că. Avusese intenţia să te ucidă şi atunci cu greu va putea scăpa de spânzurătoare.

   — O fi, nu zic ba, dar tot mai e ceva la mijloc. Vrei dumneata să fii martor împotriva lui?

   — Asta nu voi fi în măsură s-o fac, răspunse Farrow, dar poate că va fi de ajuns mărturia noastră scrisă. Omul acesta trebuie să fie pedepsit cu orice preţ.

   — Ei, da, în definitiv şi cuvântul meu are oarecare greutate, zise Harrings. Dar mai întâi, trebuie să-l avem în mână. Să sperăm că vom izbuti.

   Când George se trezi din leşin, era într-o stare jalnică. Capul îi vâjâia, tot trupul îi era ca zdrobit şi se simţea cum nici nu se poate mai rău. Încercă să se ridice, observă, însă, că era legat fedeleş. În gură avea

un căluş, legat cu o sfoară groasă în jurul gâtului.

   O legănare uşoară, regulată, precum şi zgomotul unei maşini, îl făcură să-şi dea seamă că se află pe o barcă cu motor. Aşadar, era în puterea lui Clifton. Se răsuci pe o parte şi atunci simţi un alt trup alături de al lui. Cu mâinile legate pipăi trupul acesta şi numai căluşul îl împiedecă să nu scoată un strigăt de bucurie... Alături de el se afla Sanja.

   Mâinile lor se întâlniră şi George simţi că şi fata era legată. Încercă imediat să-şi desfacă legăturile, dar degetele îi erau amorţite.

   Se pipăi la brâu, dar spre marea-i dezamăgire constată că-l fuseseră luate toate armele.

   Un val puternic aplecă vasul şi datorită acestei împrejurări George se rostogoli spre cealaltă parte, unde, spre marea lui mirare, se lovi de alt trup. Fusese făcut prizonier încă unul din tovarăşi?

   Pipăi cum putu trupul acesta şi dădu peste alte mâini legate, la fel cu ale sale. Simţi o tresărire de bucurie, căci îşi spuse imediat ca mâinile acestea uriaşe nu puteau fi decât ale lui Petre.

   După sistemul de care se foloseau când se aflau sub apă, tânărul începu imediat sa lovească pe palma lată a Uriaşului, în tactul alfabetului Morse, care se întrebuinţează în telegrafie:

   — Petre, tu eşti?

   — Da, domnule George, răspunse credinciosul servitor. M-au atacat şi pe mine. Ne aflăm pe barca cu motor, care se îndreaptă spre Brisbane, după cum am auzit.

   — Atunci va veni şi tata acolo! „telegrafie" tânărul. Poate că va fi chiar înaintea noastră. Petre, nu trebuie, însă, să trădăm că ne este cunoscut numele Clifton, îl vom numi şi mai departe Harrings. Nu e nevoie să ştie că am fost pe insula lui.

   — M-am gândit şi eu la asta, răspunse Petre. Domnişoara Sanja e şi ea aici.

   — Ştiu, Petre. N-ar fi rost cumva să ne liberăm?

   — Va fi greu, ş-apoi tot degeaba, căci Clifton şi sălbatecii lui sunt înarmaţi. Trebuia să avem răbdare până la Brisbane.

     Asta poate să mai ţie douăzeci şi patru de ceasuri; trebuie să încercăm cel puţin să ne slăbim ceva legăturile, altminteri mâinile ne vor fi cu totul amorţite.

   Uriaşul începu imediat să-şi facă de lucru ia frânghiile cu cari era legat George. Cei doi sălbateci făcuseră noduri trainice, dar Petre era marinar bătrân şi pentru el nu exista nod pe care să nu-l poată desface. De-abia după vre-un ceas izbuti să slăbească unul din noduri şi începu aceeaşi treabă cu al doilea. După multe sforţări aduse şi asta la îndeplinire şi George putea acum să scoată lesne mâinile din laţuri, dar putea să şi le puie şi înapoi, ca să dea impresia că e bine legat.

   Tânărul trebuia să mai aştepte o jumătate de ceas, înainte de a încerca să slăbească nodurile de la legăturile lui Petre. Când se puse pe lucru îl treceau năduşelile, dar cu puţin înainte de a se lumina de ziuă, Uriaşul! Era şi el în măsură să-şi scoată mâinile din laţuri. Când se făcu lumină de-a binelea, George văzu că se aflau amândoi la pupa unei bărci lungi cu motor. În faţa lor stătea la cârmă falşul Harrings, având alături pe unul din sălbatecii uriaşi. Celălalt dormea lângă cabina motorului.

   George o privi pe Sanja şi-i făcu un semn de încurajare. Ochii ei luciră de bucurie şi răspunseră în acelaşi fel. Biata fată era mai liniştită, ştiindu-l pe scumpul ei George lângă dânsa.

   După un ceas, Clifton, îl strigă pe sălbatecul care dormea. Uriaşul sări repede în sus şi luă în primire cârma. Banditul se întoarse şi râse batjocoritor la prizonierii lui.

   — Da, domnilor - zise el, apoi - îmi pare rău că aţi căzut în mâinile servitorilor mei, mai bucuros aş fi fost să nu-mi încarc barca şi cu dv. Am lăsat o scrisoare tatălui d-tale, domnule Farrow, prin care-l înştiinţez că vă voi reda libertatea, de îndată ce voi fi la adăpost. Pe domnişoara însă, o voi păstra atâta timp până mă voi fi săturat de ea. Nu te speria, asta nu prea ţine mult la mine. Îmi pare rău că nu sunt în măsură să vă dau ceva de mâncare, căci din cauza iviri d-voastră neaşteptate pe insulă am fost nevoit să plec brusc şi n- am mai putut lua alimente. La noapte, însă, vom fi la Brisbane şi atunci veţi avea mâncare şi băutură din belşug. Şi tot acolo voi căuta să fac cunoştinţă mai de aproape cu frumoasa Sanja. Adăogă el, batjocoritor.

   Pe George îl îndemna inima să-şi scoată mâinile din laţ şi să-l apuce de beregată pe bandit. Dar privirea lui se opri pe brâul de piele al acestuia, din care ieşeau la iveală paturile a doua revolvere şi plăselele unui cuţit. Apoi, picioarele îi erau legate şi n-ar fi f-ost în măsură să se arunce destul de repede asupra lui Clifton, însă, citise probabil în ochii tânărului o ameninţare, căci făcu o mutră cam întunecată, apoi râse şi strigă:

   — Îmi pare rău că Sanja e iubita dumitale. Dar nu face nimic, o vei avea înapoi.

   Şi după o clipă urmă cu intonaţie serioasă şi aspră:

   — Acum mă duc la culcare. Fereşte-te să faci vreo prostie şi nu încerca să te eliberezi. Servitorii mei se pricep de minune să mânuiască cuţitele.

   Aruncă, lui George o privire plină de ameninţare, apoi se întoarse şi se îndreptă spre prora bărcii, unde se întinse pe nişte pături. Cei doi bătuşi stăteau nemişcaţi, unul la cârmă, celălalt lângă el. Din când în când, acesta din urmă arunca o privire scurtă, cercetătoare, asupra prizonierilor. Era exclus, deci, să încerce să se elibereze.

   George se răsuci în aşa fel, încât s-o poată vedea pe Sanja. Şi, toată ziua cei doi îşi vorbiri cu privirile. Când se lăsă din nou întunericul, Clifton se aplecă deodată asupra lui George şi a lui Petre şi le pipăi legăturile. Din fericire, începu cu cele de la picioare, astfel că cei doi avură tot timpul, prin încordarea braţelor, să dea impresia că sunt legaţi bine şi la mâini.

   Banditul râse încetişor, după ce sfârşi examinarea şi zise:

   — Îmi pare foarte rău, că trebuie să înduraţi atâta timp legăturile acestea, dar îmi place să merg la sigur. Am auzit atâtea despre d-voastră, încât e mai bine să fiu prevăzător. Peste şase ceasuri nădăjduiesc să ajungem la destinaţie şi atunci vă voi închide - separat, fireşte. În încăperi unde vă veţi putea mişca în voie, fără să mai fiţi legaţi cum sunteţi acum.

   George şi Petre îl văzură îndreptându-se spre Bataşi şi imediat începură să-şi slăbească legăturile de la picioare. Îşi scoaseră şi căluşurile, lăsându-le în jos până la bărbie, gata să şi le vâre din nou în gură, la caz de nevoie.

   George se rostogoli apoi uşor până la Sanja şi începu să-l slăbească şi ei legăturile. Ştia că fata va rămâne liniştită până vor întreprinde ei ceva. Îi scoase şi căluşul, dar ea îşi stăpâni bucuria şi nu rosti nici-un cuvânt. În schimb, căută mâna iubitului ei şi o ţinu strâns într-a sa.

   Ceasurile treceau unul după altul. Clifton se întoarse de-odată spre ei, învăluit în lumina lunii şi zise:

   — Mai avem cel mult un ceas până să ajungem. Atunci veţi căpăta mâncare şi băutură din belşug. Vom fi într-un loc atât de sigur, încât nimeni nu va putea da de noi. Mai puţin decât oricine, tatăl dumitale, domnule

Farrow, căruia i-am lăsat vorbă că vă voi duce pe Insula Malaita. Poate că vă va căuta acolo şi va avea prilejul să facă cunoştinţa mai de aproape cu vânătorii de capete.

   Cu un rânjet batjocoritor se întoarse iarăşi şi, aplecat deasupra cârmei, privi înainte, spre larg. George luă mâna Uriaşului şi bătu în tactul alfabetului Morse:

   — Să-ne eliberăm acum, sau să aşteptăm până vom fi duşi pe uscat?

   — Mai bine să aşteptăm, răspunse Uriaşul, pentru o luptă e prea strâmt lacul aici. Voi avea eu grijă să fac ce trebuie, când vom fi transportaţi.

   — Îndată ce va micşora viteza bărcii, va trebui, însă, să ne punem din nou căluşurile, „morsă" George.

   Din prevedere, nu vroia să-i vorbească în şoaptă lui Petre, căci Clifton stătea prea aproape şi l-ar fi putut auzi.

   Tânărul se întreba acum cu teamă dacă tatăl său va veni. Dacă era adevărat ce spunea banditul, că-l lăsase o scrisoare prin care-l anunţa că-l duce pe prizonieri la Malaita, atunci probabil că va pleca cu submarinul într- acolo. Trebuiau, deci, să se bizuie pe propriile lor forţe.

   În cele din urmă, Clifton opri motorul şi în aceeaşi clipă George şi Petre îşi îndesară la loc căluşurile. Tânărul apropia şi Sanjei căluşul de gură şi frumoasa Indiană pricepu îndată ce are de făcut.

   Barca înainta încet, până se opri cu totul. Lanţul de la proră zăngăni şi Clifton zise triumfător:

   — lată-ne ajunşi! Micul port pe care l-am construit pentru barca mea cu motor, nu vă va îngădui să vă apropiaţi cu submarinul decât până la cel mult cincizeci de metri, zise Dick Harrings, când „Dox"-ul nu mai era departe de coasta australiană. Probabil cu va trebui să înotăm ultima bucată de drum.

   — Ba de joc, avem pe bord bărci demontabile de aluminiu, răspunse Farrow. Neplăcut e în orice caz, căci suntem prea aproape de oraş şi luna e astăzi parcă mai luminoasă ca oricând. Am putea fi lesne descoperiţi. Va trebui s-o luăm mai departe, spre sud şi de acolo să ne apropiem de coastă cu bărcile.

   — Stai, am găsit! Exclamă Australianul. Vei intra cu submarinul în portul principal; acolo se află două din corăbiile mele, cari aşteaptă să fie încărcate. Sunt ancorate la distanţă de zece-doisprezece metri una de alta. Ce-ar fi să ieşi la suprafaţă între ele? Ne vom urca apoi pe bordul uneia şi cu ajutorul bărcilor de salvare plecăm spre ţărm. Personal nu vă cunoaşte nimeni şi nu veţi fi bănuiţi, dacă vă veţi îmbrăca în costume albe. Şi într-o jumătate de ceas ajungem la locuinţa mea de la ţară.

     Propunerea e cât se poate de bună şi o vom urma, răspunse căpitanul. Trebuie, totuşi, să-mi descrii exact locul unde se află corăbiile dumitale, căci va fi nevoie să merg sub apă şi să îndrum prin periscop submarinul. Cel mai bun lucru ar fi să-mi faci o schiţă a portului, indicând pe ea poziţia corăbiilor. E nevoie să mă şi las afund, văd nişte puncte luminoase în zare.

   — Sunt cele două faruri de la intrarea portului, zise Harrings. Îndreaptă vasul între ele. Mă înapoiez imediat, voi face schiţa în cabina doctorului.

   Farrow părăsi şi el turnul, închise capacul în urma sa şi dădu comanda de scufundare.

   După câteva minute Harrings se întoarse cu schiţa cerută de căpitan. Peste o jumătate de ceas, submarinul trecuse prin dreptul celor două faruri şi aproape imediat Farrow zări corăbiile Australianului, cari erau într-adevăr atât de distanţate una de alta, în cât „Dox"- ul se putea ridica la suprafaţă între ele.

   Harrings veni în cabina de comandă şi se lipi de scăriţa de fier care ducea afară din turn. Trebuia să urce imediat în urma căpitanului, pentru ca să dea de veste santinelelor de pe corăbiile sale.

   Totul se petrecu în cea mai bună ordine. Cu îndemânare de vechi marinar, Farrow îndrumă vasul printre cele două corăbii, apoi pompele dădură afară apa din tancurile de balast şi trupul de oţel se ridică încetişor la suprafaţă.

   Când turnul atinse luciul apei, căpitanul şi ridicase capacul. Harrings era lângă el şi in clipa când pe corabia din stânga se auzi o exclamaţie de uimire, el strigă repede:

   — Aici Dick Harrings. Cine e de santinelă?

   — Johnson, stăpâne.

   — Bine, Johnson, aruncă-ne o scară de frânghie şi ţine-ţi gura. Cine mai e pe punte?

   — Bell, stăpâne, e la proră.

   Harrings scoase o exclamaţie de necaz şi zise încet lui Farrow:

   — Pe Bell ăsta nu-l prea înghit. E viclean al dracului, Aş fi dorit să nu fie azi pe punte. Dar n-avem încotro.

   — Domnule căpitan, cred c-ar fi bine să mă urc eu întâi - zise el, când scăriţa de frânghie fu lăsată jos. Trebuie să vorbesc imediat cu Bell ăla. Îl voi trimite în cală.

   Australianul se caţără cu îndemânare, urmat de căpitan, doctorul Bertram, prinţul Ghasna şi încă patru marinari, printre cari uriaşul Kard.

   Când Farrow păşi pe punte, zări în lumina ce venea dinspre ţărm, făptura lui Dick Harrings, care umbla cu înfrigurare pe puntea superioară a corăbiei. Căpitanul aşteptă până ce toţi tovarăşii fură sus, apoi se adresă primului ofiţer, care luase comanda submarinului:

   — Rindow, ar fi mai bine să ieşi din port. Ia-o spre sud, unde vom veni şi noi cu barca cu motor a domnului Harrings, după ce vom fi terminat treburile pe aici.

   — Am înţeles, domnule căpitan, răspunse primul ofiţer.

   În clipa aceea, Harrings se înapoia şi zise cu înfrigurare:

   — Domnule căpitan, Bell ăsta a dispărut brusc. Mă tem să nu se fi dus să anunţe poliţia că a apărut aici un submarin. Haide, să ne grăbim!

   — Hm! ar fi cam neplăcut, zise Farrow. Dar n-avem încotro, să ne grăbim deci!

   Johnson, care era de santinelă, trebuia să-l ducă la ţărm, cu barca. Erau douăzeci de metri până acolo şi Bell putea să fi ajuns de mult.

   — Johnson, vii şi dumneata, ordonă Harrings. Nu ştii nimic cu ce-am venit. Ai înţeles? Voi povesti totul în amănunţime, după ce ne vom fi adus la îndeplinire însărcinarea. Atâta îţi pot spune deocamdată, că e în joc şi viaţa mea şi cu avem de luptat cu un individ care plănuise să mă omoare.

   — Am înţeles, zise Johnson, scurt. Desigur că e vorba de Clifton ăla. Am vrut să vă previn să nu plecaţi cu el. Şi îmi închipui eu şi cine e domnul căpitan acesta. Sunt încântat să-l cunosc. N-am văzut nimic! Rău e numai c-a dispărut Bell.

   Tot vorbind, ajunseră la prora corăbiei şi coborâră repede în barca fixată acolo. În câteva clipe ajunseră pe chei şi săriră pe uscat.

   — Repede! Zise Harrings. O luă la stânga pe lângă magazia ce se vede colo, apoi tot la stânga, de-a lungul străduţei înguste. Facem un ocol, în schimb suntem mai siguri.

   — Cred că eşti cunoscut în Brisbane? Întrebă Farrow.

   — Fireşte, domnule căpitan. Trebuie să ajungem cât mai repede la căsuţa mea de la ţară. Sunt sigur ca vărul meu ne-a luat-o înainte. Presupun că el se află mai aproape decât credem noi.

   — Şi eu m-am gândit la asta, zise Farrow. În sfârşit, nu mai e nimic de făcut acum.

   Se strecurară repede pe după coiful magaziei, apoi o luară la stânga, in străduţa îngustă şi... se treziră faţă în fată ca trei poliţişti, alături de cari se afla un om, la vederea căruia Harrings exclamă înfuriat:

   — Am bănuit eu, Bell, nici nu-ti dai seama ce ai făcut!

   V.

   ÎN MARE PRIMEJDIE.

   INDIVIDUL IZBUCNI ÎN RÂS ŞI ZISE:

   — O, da, ştiu bine ce-am făcut, domnule Harrings. Însoţitorul d-voastră este mult-căutatul căpitan Farrow, cu oamenii lui. I-am văzut ieşind din submarin.

   În clipa aceasta de primejdie, Australianul îşi redobândise tot sângele rece. Râse, apoi zise aspru.

   — Se pare că te-ai îmbătat din nou, Bell, deşi erai de santinelă. Eşti concediat, vino mâine de-ţi ia actele! Şi acum, domnilor - se adresă el poliţiştilor - cu ce vă pot fi de folos?

   — Nu vă supăraţi, domnule Harrings - zise şeful patrulei, cam încurcat - Bell ăsta susţine c-ar fi văzut un submarin. Domnii cari vă însoţesc îmi sunt cu desăvârşire necunoscuţi. Ivirea lor in toiul nopţii e oare-cum suspectă...

   — Şi cu toate acestea lucrul e simplu de tot: am sosit cu barca mea cu motor, de la un drum lung. Bell vrea să-şi dea aere, mai ales că e şi beat. Nu e de ajuns dacă garantez eu pentru domnii aceştia?

   — Ba nu pot să jur că e căpitanul Farrow! Strigă Bell, furios. Nu-s beat şi pe mine nu mă poţi înşela, domnule Harrings. Şi apoi, dumneata învârteşti nu ştiu ce afaceri misterioase, lipseşti zile de-a rândul şi te înapoiezi noaptea cu un submarin.

   — Să ştii că dacă dai drumul ăstora, îl voi anunţa mâine pe domnul prefect de poliţie. Se adresă el, ameninţător, poliţiştilor.

   — Ţine-ţi gura! Strigă şeful patrulei. N-avem nevoie de sfaturile d-tale. Dacă se va dovedi că ai făcut mărturisiri false, să ştii că n-o să-ţi meargă bine!

   Apoi se adresă din nou Australianului:

   — Domnule Harrings, puteţi recunoaşte şi d-voastră că e de datoria mea să cercetez daca e adevărat ce spuneţi. Eu singur n-am puterea să iau o hotărâre. V-aş ruga să mă însoţiţi la inspectorul de serviciu.

   — Cu dragă inimă, zise Harrings. Cine e azi de serviciu?

   — Inspectorul Boyd.

   — Bine, foarte bine. Să mergem, domnilor!

   Australianul se întoarse şi păşi alături de Farrow,

îndreptându-se spre strada principală. Şeful patrulei o luă înainte, iar ceilalţi doi poliţişti rămaseră în urmă, împreună cu Bell.

   Ajunseră repede la prefectură. Aici, însă, îi aştepta o surpriză neplăcută: inspectorul Boyd plecase de

curând într-o misiune importantă, dar lăsase vorbă că peste cel mult un ceas va îi îndărăt.

   Harrings îi şopti căpitanului că Boyd îi era bun prieten şi un admirator înflăcărat al lui Farrow. Una din fetele australiene pe cari le salvase cândva George, era o rudă apropiată a lui.

   — Atunci, trebuie să aşteptăm, zise căpitanul. N-are rost să vorbim, cu alt funcţionar.

   Harrings spuse poliţistului care-l înlocuia pe Boyd că vor aştepta înapoierea acestuia. Trecu, însă, un ceas şi jumătate, până - ce inspectorul sosi. Îl salută prietenos pe Harrings şi intră în cabinetul său. Şeful patrulei îi raportă cazul şi imediat Australianul şi Farrow fură introduşi la el.

   Se vedea după chipul inspectorului că se afla în încurcătură, dar Harrings îi veni in ajutor:

   — Dragă Boyd, am aflat întâmplător că s-a făptuit o spargere la locuinţa mea, de aceea m-am grăbit să viu încoace cu barca cu motor, împreună cu domnii aceştia. Bell o fi fost beat şi numai astfel se explică faptul că susţine c-a văzut un submarin. Ţi-aş fi foarte recunoscător, dacă ne-ai lăsa să ne vedem de drum, căci fiul prietenului meu de afaceri, domnul Britton, aci de faţă, se află în mare primejdie. A fost răpit, întocmai ca odinioară ruda ce-a d-tale.

   — Fireşte că te cred, domnule Harrings, zise inspectorul. Îl voi reţine aici pe Bell, până se va fi trezit din beţie. Scuzaţi că v-am făcut să pierdeţi vremea, dar poliţistul nu putea proceda altfel.

   — Recunosc, dar ar fi foarte neplăcut dacă vom sosi prea târziu. În sfârşit! La revedere, dragă Boyd, poate că voi trece mâine pe la dumneata sa-ţi raportez cum au mers lucrurile.

   Strânse mâna inspectorului, apoi acesta se apropia de Farrow, il privi adânc in ochi, ii întinse mâna şi zise cu căldură:

   — Domnule Britton, sunt încântat că am avut prilejul să vă cunosc. Vreau să nădăjduiesc că veţi izbuti să-l salvaţi pe fiul dv. Atunci veţi putea aprecia şi d-voastră recunoştinţa pe care o port căpitanului Farrow, al cărui fiu a salvat-o pe nepoata mea. Vă doresc noroc.

   — Mulţumesc, răspunse Farrow, care, fireşte, ştia că inspectorul îl recunoscuse. Poate că vom avea cândva prilejul să stăm mai mult de vorbă. La revedere, domnule Boyd.

   Bell fu chemat în cabinetul inspectorului şi de uimire şi spaimă uită să mai protesteze, când îi văzu pe Harrings, Farrow şi însoţitorii acestuia părăsind în grabă localul prefecturii. Şi când, după cinci minute, se întinse, amărât, pe patul din celulă, se-ntrebă dacă nu se-nşelase într-adevăr...

   În vremea asta, marinarii, sub conducerea lui Harrings, se-ndreptau grăbiţi spre locuinţa acestuia. În cele din urmă el le arătă cu mâna un zid înalt, care se vedea la oarecare depărtare, în lumina lunii şi zise:

   — Acolo e casa mea. Dea Domnul să nu fi venit prea târziu.

   Ajunseră curând la poarta cea mare. Dar o găsiră încuiată şi Harrings nu avea cheile la el.

      Nu putem suna, zise el lui Farrow, căci nu e exclus ca vărul meu Jim să şi fie în casă. Trebuie să sărim peste poartă.

   Asta nu era deloc greu şi când fură înăuntru şi zăriră clădirea în fata lor, Harrings exclamă:

   — În sufragerie e lumină, ceea ce înseamnă că e aici. Ah! Dumnezeule...

   În clipa aceea se auzi din casă un ţipăt înspăimântător de femeie.

   George tremura de încordare. Acum sosise

momentul hotărâtor. Mai era departe tatăl său cu prinţul Ghasna? Vor veni ei oare?

   Clifton aprinse lampa de buzunar şi îndreptă brusc lumina asupra prizonierilor. George şi Petre îşi încordară imediat braţele, ca să nu se observe că-şi slăbiseră legăturile, dar Sanja făcu asta în ultima clipă şi încurcătura ei nu scăpă ochilor ageri ai banditului.

   El nu zise nimic, dar vorbi ceva cu cei doi Bataşi, cari se îndreptară imediat spre George, ca şi cum ar fi vrut să-l ridice. În loc de asta, sălbatecul se aruncă asupra lui si-i legă mâinile cu altă funie, pe care o strânse atât de tare şi cu atâta repeziciune, încât intr-o clipă George nu mai putu face nici-o mişcare. Procedă în acelaşi fel cu Petre, care se împotrivi din răsputeri, dar fără folos.

   În vremea astă Clifton se aplecase peste Sanja şi-i legă şi ei mâinile-din nou. Apoi examină căluşurile prizonierilor, spuse câteva cuvinte celor doi uriaşi, cari strânseră imediat şi sforile din jurul gâtului fiecăruia.

   — Care va să zică, dumnealor sunt chiar mai primejdioşi decât bănuiam eu, din cele ce am auzit despre dânşii, spuse criminalul, batjocoritor şi cu admiraţie în acelaşi timp. Respectele mele, domnilor, nu lipsea mult şi-mi trăgeaţi clapa. Să nu vă închipuiţi, însă, că veţi scăpa nepedepsiţi pentru fapta asta. Voi mai chibzui şi cred că voi găsi ceva frumos. Stai, am şi găsit.

   Râse sarcastic şi dădu o poruncă celor doi sălbateci. Aceştia tăiară legăturile de la picioarele lui Petre, îl ridicară şi apucându-l de câte un braţ, îl târâră de pe barcă.

   — Vine şi rândul vostru, zise Harrings, postându-se în faţa Iul George şi a Sanjei. Vă veţi bucura mult de ceea ce vă pregătesc. Ha, ha! O să aibă haz, zău aşa!

   George îşi frământa crierul cum ar putea scăpa acum. Zadarnic încerca să-şi mişte mâinile ca să-şi slăbească legăturile; Harrings, care observa sforţările sale, la lumina lămpii de buzunar, râse batjocoritor şi zise:

   — Nu te mai obosi, prietene, căci servitorii mei îşi pricep meseria. Acum nu mai e nimic de făcut, nu mai aveţi timp douăzeci şi patru de ore ca să vă slăbiţi reciproc legăturile. Şi când vom fi sus în casă vă vom lega în aşa fel, încât nici de mişcat nu vă veţi putea mişca. Îmi închipui eu că veţi încerca în fel şi chip să

scăpaţi, ha, ha!

   George se înfiora, auzind râsul acesta. Avea oare de gând banditul să-l tortureze, pentru-că încercaseră să scape?

   Harrings păru să-l ghicească gândurile, căci râse din nou şi zise:

   — Nu, nu, nu-ţi fie frică, dumitale nu-ţi voi face nimic. Dar sunt încredinţat că vei depune toate sforţările pentru ca să te liberezi şi să-mi sari de gât. Ha, ha!

   George se înfioră. Aşadar, de Sanja era vorba! Smuci cu disperare de funii, nu izbuti însă decât să-şi sfâşie carnea şi Harrings petrecea de minune văzând sforţările zadarnice ale prizonierului său.

   Cei doi Bataşi se iviră din nou şi, după ce-l tăiară legăturile de la picioare lui George, îl duseră de pe barcă, la fel ca pe Uriaş.

   Fu târât prin parc şi apoi în casă, unde intrară într-o sufragerie aranjată cu mult gust. Acolo îl văzu pe Petre, stând lipit de perete. Braţele le ţinea în sus, fiind legate cu o funie de un cârlig, de pe care fusese scos un tablou.

   George fu legat şi dânsul în acelaşi fel, la peretele opus. Nu putea face nici-o mişcare, căci braţele îi erau aşa de întinse, încât stătea în vârful picioarelor. Petre îi aruncă o privire tristă şi din broboanele de sudoare de pe fruntea Uriaşului, tânărul îşi dădu seamă că făcuse sforţări disperate să se elibereze.

   Acum intră şi Clifton, târând-o după sine pe Sanja. O conduse spre canapeaua în faţa căreia se afla o masă mare şi o sili să se aşeze. După aceea îi tăia legăturile. Banditul se lăsă lângă ea, apoi dădu o poruncă servitorilor, cari se făcură nevăzuţi, pe urmă se înapoiară curând cu bătrânul Negru care tremura din tot trupul şi pe care Harrings îi lăsase de pază.

   — Cred că mă cunoşti? Se răsti la el Clifton. Stăpânul tău mi-a pus casa la dispoziţie. Adu repede mâncare şi băutură! Repede, însă! Servitorii mei te vor însoţi şi te vor gâdila cu pumnalele, dacă nu te grăbeşti.

   Tremurând şi bâlbâind cuvinte neînţelese, bătrânul plecă, însoţit de Bataşi. Clifton o privi acum pe Sanja cu o expresie care-l făcu pe George să se înfioare. Fără voie, el scoase un blestem înăbuşit, la auzul căruia criminalul se întoarse.

   — Da, tinere, zise el, batjocoritor, voi lua acum cina împreună cu Sanja. Veţi participa şi voi, însă... numai ca spectatori. Ha, ha, ha! Asta va fi pedeapsa pentru că v-aţi slăbit legăturile. De-abia mâine dimineaţa veţi căpăta ceva de mâncare.

   Se întoarse din nou spre Sanja şi-i zise cu blândeţe prefăcută:

   — Îmi pare rău ca trebuit să procedez aşa, dar nu se putea altfel. E vina lor. Mâinile astea frumoase, însă, voi îngriji eu să-şi recapete frăgezimea. Aha! Bătrânul s-a grăbit într-adevăr. Norocul lui!

   Negrul intră cu o tavă mare, pe care erau mâncăruri reci, din belşug.

   — Demnul Harrings se pricepe să trăiască bine, zise banditul, cu admiraţie. Ce de mai bunătăţi! Ei, tinere, ţi-ar plăcea şi ţie să îmbuci un hartan de raţă ca ăsta, hai? Hm... şi somon de Rin, măi să fie! Da, da, dragă Sanja, avem de unde ne ospăta din belşug, nu-i aşa?

   Frumoasa fată nu-i răspunse. Privea liniştită înaintea ei şi-şi freca de zor mâinile amorţite.

   — Parcă te-am întrebat ceva? Strigă banditul, schimbând tonul. Vrei să răspunzi sau trebuie să-ţi dezleg limba mai întâi? Mijloace am destule, slavă Domnului!

   Sanja îl privi lung, dar nu scoase nici-un cuvânt. Clifton se simţi cam stingherit sub privirea visătoare a

ochilor ei nevinovaţi.

   — Bine, drăguţo, mormăi el, ţi se va dezlega limba de la sine. Aha, uite că vine şi băuturică. E şi şampanie, după cum văd. Aşa, dragă Sanja, ia niţel de aici.

   Tânăra prinţesă nici nu învrednici cu privirea farfuria pe care banditul i-o puse dinainte. Privea liniştită spre George şi ochii ei mărturiseau dragoste neţărmurită.

   — Ei, nu vrei să mănânci? Strigă Clifton, ameninţător.

   — Nu, răspunse Sanja şi zâmbi lui George. Cu un criminal nu pot sta la masă.

   Clifton îi strânse cu putere braţul şi scrâşni.

   — Asta mi-o vei plăti, fii pe pace!

   Fata scoase un ţipăt şi el îi dădu drumul. Dar în acelaşi moment ea se ridică, apucă un cuţit de pe masă şi se repezi la George. Tăişul ascuţit trecu peste funii şi în clipa următoare tânărul era liber.

   Cu un strigăt de furie banditul fu lângă fată, îi apucă braţul şi-l răsuci cu atâta putere, încât cuţitul îl căzu jos.

   George făcu câţiva paşi, hotărât să-l gâtuie pe ticălos. Deodată se ivi lângă el făptura uriaşă a unuia din Bataşi. Într-o clipă acesta îl legă din nou, iar Clifton şedea iarăşi pe canapea, alături de Sanja pe care o târâse cu brutalitate.

   Deodată se auzi de afară un strigăt înăbuşit, urmat de o bufnitură. Clifton sări în sus, apucă cu mâna stângă părul Sanjei, n împinse capul in jos, întinse dreapta spre un cuţit de pe masă şi scrâşni:

   — Dacă vine căpitanul, blestemata asta va muri. Întâmple-se apoi ce s-o întâmpla.

   Dădu o poruncă Bataşului şi acesta se îndreptă spre uşă, cu mişcări de pisică. Nu avea nici-un fel de armă, se bizuia însă pe forţele sale.

   Îndărătul uşii se auzi un zgomot uşor, apoi clanţa fu apăsată încet.

   — Să nu scoţi nici-un ţipăt, şuieră criminalul către Sanja, altminteri îţi trec cuţitul prin beregată.

   Chipul lui era atât de schimonosit, încât inima lui George bătea să-l spargă pieptul. Banditul privea cu încordare spre uşă. Clanţa se lăsase cu totul în jos... încetişor, uşa începu să se deschidă... sălbatecul puse mâna, o smulse cu putere şi vru să se năpustească...

   — Bravo! Strigă Clifton, bra...

   Amuţi, însă, căci uriaşul se clătină pe spate, scoase un horcăit înfiorător şi, ca un arbore bătrân doborât de securea pădurarului, se legănă câteva clipe încolo şi încoace, apoi se prăbuşi cu o bufnitură pe covor.

   — Aşa? Acum să mori şi tu! Răcni Clifton.

   Apropia cuţitul de gâtul Sanjei, dar fata care ştia acum că salvarea e atât de apropiată, îl izbi cu pumnul în bărbie şi banditul scoase un adevărat muget de durere. Sub puterea loviturii Clifton se clătină şi se sprijini cu mâna dreaptă de tăblia mesei.

   Cu revolverul întins, căpitanul Farrow se îndreptă spre el.

   Îl privi lung, apoi se dădu repede la o parte şi Dick Harrings, care se ascunsese în spatele lui până atunci, se ivi în faţa vărului său.

   — Jim! Zise el, numai.

   Jim Harrings - falsul Clifton - holbă ochii, chipul îi se schimonosi, apoi răcni cu glas înfiorător:

   — Oh! Morţii învie. Aceia pe cari i-am ucis eu, se întorc din mormânt. Pleacă, strigoiule, pleacă!

   — Jim, de ce-ai făcut asta? Întrebă Dick Harrings, cu glas potolit.

    Criminalul gâfâia. Chipul său avea o înfăţişare cu adevărat fioroasă. Nu mai era de recunoscut. Brusc apucă de pe masă un alt cuţit şi înainte ca cineva să-l

fi putut opri şi-l împlântă cu toată puterea in inimă.

   Se prăbuşi pe canapea, trăsăturile îl se neteziră şi murmură:

— Dick, iartă-mă!

Se întinse apoi şi rămase nemişcat.

   — E mai bine aşa, zise vărul său, împreunându-şi mâinile. Dumnezeu să-l ierte păcatele!

       Amin! Rosti şi Farrow.

SFÂRŞIT

Volumul 26

CÂINELE CREDINCIOS

  O DESPĂRŢIRE DUREROASĂ

  ÎNCET ŞI CU BĂGARE DE SEAMA se furişa submarinul, prin apele golfului Bengal. Zicem „se furişa" căci aici se putea foarte lesne să întâlnească în fiecare moment vreun vapor sau chiar un crucişător englez.

  Lăsase în urmă insulele Andaman şi trebuia să se îndrepte spre Calcuta ca să ducă în patrie pe prinţul Ghasna, pe fiică-sa Sanja şi pe credincioşii lor servitori, cari nu se despărţiseră o clipă de ei.

  Căpitanul Farrow interceptase o radiogramă expediată din Singapore către guvernământul australian prin care se atrăgea atenţiunea celor în drept să supravegheze bine submarinul, ca nu cumva să treacă prin linia de navigaţia a strâmtorii Torres, căci în India surveniseră, evenimente importante politice cari ar schimba cu totul situaţia dacă prinţul ar reuşi să pătrundă în ţară.

  Fireşte că radiograma hotărâse imediat, pe Farrow să-şi îndrepte vasul tocmai într-acolo, sperând că va trece strâmtoarea înainte ca Australienii să aibă timp să-l oprească.

  Izbutise să treacă linia de navigaţie a peninsulei Malakka, deşi mişuna de vapoare englezeşti. Trebuia deci să se fi petrecut într-adevăr lucruri grave ca guvernământul să ia măsuri atât de serioase.

  Pe bord toţi erau trişti. Probabil că despărţirea de prinţ, pe care îl îndrăgiseră cu toţii, va fi de lungă durată, dacă nu pentru totdeauna. Cel mai îndurerat însă era George, la gândul că poate nu va mai vedea niciodată pe scumpa lui Sanja.

  Era cu puţin înainte de a se înnopta. La stânga, în urma submarinului, dispăreau contururile insulelor de

sus ale Andaman-ului, nici-un vas nu se vedea pe apa înspumată a mării.

  Plundow stătea la cârmă. Era un marinar oţelit în lupte, încă de pe vremea războiului, şi îi mergea zvonul în marina militară că nimereşte drept în mijloc o portocală care ar îi plutit pe valuri între submarin şi un crucişător.

  În turn, George cu Sanja, în spatele lui, se ţineau de mână şi-şi şopteau vorbe de dragoste dar şi fără cuvinte s-ar fi putut citi pe chipurile lor fragede durerea despărţirii apropiate.

  — George, dragul meu George, şoptea frumoasa prinţesă indiană, o să rog pe tata să-ţi îngădui ţie şi căpitanului să ne însoţiţi ca să mai fim câtva timp împreună. Şi dacă, totuşi, va fi să ne despărţim, tu ştii, George, că nu te voi uita niciodată şi că atunci când tata îşi va recăpăta domnia, vei fi oricând cel mai drag musafir al nostru. Nu uita asta, George, şi nu mă uita nici pe mine!

  Tânărul strânse la pieptul său capul drăgălaş al fetei şi murmură mişcat:

  — Cum poţi crede că te-aş uita vreodată! Nu simţi tu că-mi eşti mai dragă ca orice pe lume? Sunt încă prea tânăr şi nu ne putem gândi deocamdată să ne legăm viaţa unul de altul, dar va veni o zi când voi păşi în faţa tatălui tău şi-l voi ruga să mi te dea de soţie. Vrei tu, Sanja, s-aştepţi cu răbdare ziua aceea?

  Ea îl privi fără să răspundă, dar în ochii ei mari şi negri se putea citi o dragoste adâncă şi curată. Capul lui se aplecă încetişor spre al ei şi buzele lor se împreunară într-o castă sărutare.

  — Ceva suspect spre tribord se auzi glasul aspru al lui Plundow, trezindu-i la realitate.

  Timonierul nu ştia că la doi paşi îndărătul lui se pecetluia viaţa a două făpturi tinere, cu sufletele îmbătate de dragoste. Arătă agitat spre dreapta şi ochiul ager al lui George zări ceva plutind pe apă la vreo patru sute metri de ei.

  — Pare să fie o plută, zise tânărul. Vine probabil dinspre insulele Andaman. Ţine-o într-acolo, poate reuşim să salvăm vreun naufragiat.

  În timp ce Plundow se îndrepta spre punctul acela mititel, George alergă în cabină să-şi ia ocheanul. Se întâlni în drum cu tatăl său şi cu prinţul Ghasna cari ieşeau din cabina căpitanului. Le spuse şi lor ce văzuse şi se întoarse cu ocheanul în turn unde îi găsi şi pe ei.

  Prin lentilele puternice ale ocheanului văzu că ceea ce zărise el era într-adevăr o plută destul de primitiv construită, pe care valurile o mânau înainte la întâmplare. Un corp omenesc zăcea nemişcat pe plută şi corpul acela părea să fie al unui european.

  — Mi se pare că am sosit iar la timp ca să salvăm o viaţă de om, zise Farrow când George îi spuse ce văzuse. Vine, probabil de la Marele Andaman şi nu pricep ce-l va fi împins pe necunoscutul acela să-şi dea drumul pe apă cu o plută atât de primitivă.

  — După cum văd eu, făcu prinţul, zâmbind, unde te întorci tot de aventuri dai. Îmi pare rău că datoria mă cheamă în ţara mea şi nu pot lua şi eu parte, în viitor, la toate aceste întâmplări interesante, cari te mai aşteaptă de acum în colo. Te rog însă, să nu uiţi, căpitane, că, dacă voi avea iar stăpânirea în mâna mea, dumneata şi toţi tovarăşii dumitale veţi fi oricând bineveniţi în casa mea.

  Farrow îi strânse mâna cu căldură şi răspunse mişcat:

  — Ştiu, dragă Ghasna, şi fii sigur că aşa vom face îndată ce ne-o va permite timpul. Mai întâi trebuie însă să te ajutăm ca să-ţi învingi duşmanul care nu e, din nenorocire, altul decât însuşi vărul dumitale. Să

sperăm că vom izbuti.

  — Vrei să luăm pe naufragiat cu noi, sau să-l debarcăm undeva pe mal? întrebă prinţul.

  — Nu prea cred că va vroi să se întoarcă de unde a plecat, aşa că vom fi nevoiţi să-l luăm cu noi, răspunse Farrow. Poate că i-ar conveni chiar să-l ducem la Calcuta. Aşa, Plundow.

  Timonierul îndreptase cu dibăcia submarinul spre plută şi se alătură de ea. George, căpitanul şi prinţul se aplecară peste parapet şi traseră pe punte trupul acela care zăcea în nesimţire.

  Era un băiat foarte tânăr, să tot fi avut optsprezece ani. Era însă supt la fată şi pe chipul lui se citea o suferinţă adâncă. Părea leşinat, după cum constatară salvatorii săi. Fu dus imediat în infirmerie şi dat în grija doctorului Bertram.

  Acesta se arătă foarte îngrijorat când îl văzu în ce stare e, apoi, după o examinare superficială zise, clătinând din cap:

  — Caz grav, domnilor. Tânărul pare să fie istovit de foame şi sete. Şi apoi mă tem că din pricina unei zguduiri nervoase a căpătat o congestie la creier. Deocamdată nici nu poate fi vorba să vă dea vreun răspuns la întrebări-e dumneavoastră.

  — Bine, răspunse căpitanul. Atunci noi ne vom continua drumul, iar bolnavul rămâne sub îngrijirea dumitale, dragă doctore. Poate că până ce vom termina afacerea cu prinţul se va însănătoşi şi-l putem debarca la înapoiere unde va vrea el.

  Submarinul zorea spre ţintă. Mai aveau de străbătut vreo mie de kilometri, dar tocmai acum se cerea mare băgare de geamă căci guvernul englez ştia prea bine că Farrow va debarca pe prinţ la Calcuta, dacă va reuşi, bine înţeles, să treacă strâmtoarea Torres. Englezii mai ştiau însă că Farrow e în stare să se

strecoare şi pe sub nasul australienilor.

  Şi se cerea într-adevăr o mare dibăcie să treacă neobservat, căci o întreagă flotă de distrugătoare şi crucişătoare anglo-indiene pândeau şi-i aţineau calea. Farrow însă reuşi să ocolească toate cursele. Izbuti s- ajungă cu bine la domeniul prinţului şi să-l debarce pe uscat. Prinţul Ghasna era acum aşezat iar în scaunul de domnie al strămoşilor săi.

  Când Farrow, George şi Petre se întoarseră pe vasul lor, doctorul Bertram îi întâmpină cu vestea că tânărul salvat de ei se simte mai bine şi speră că peste două trei zile va fi în stare să se scoale din pat. Le mai spuse că nu l-a întrebat dinadins nimic ca să nu-i provoace vreo turburate a crierului, dar că tânărul e atât de agitat încât va povesti singur cele ce i s-au întâmplat

  Vestea îi era pe plac căpitanului, care se gândea că o nouă aventură i-ar mai abate pe George de la tristeţea lui. Despărţirea de Sanja sfâşia inima tânărului, deşi căuta să se stăpânească şi să s-arate bărbat.

  În timp ce submarinul, rămas sub conducerea destoinică a lui Plundow, ieşea la larg, căpitanul se duse împreună cu fiul său în infirmerie. La vederea lor, bolnavul se ridică în capul oaselor şi-i privi Cu ochii aprinşi de chinurile cad îi buciumau sufletul.

  — Ei, tinere, cum te simţi? începu Farrow, cu glas prietenos. Văd cu bucurie că ţi-ai revenit niţel. Ia să-mi spui acum ce te-a făcut să porneşti aşa în lume, pe pluta aceea şubredă. Poate că noi te putem ajuta. Vei fi auzit, cred, de noi. Eu simt căpitanul Farrow şi în momentul de faţă te afli în submarinul meu. Vorbeşte fără teamă şi fii sigur că nu te vom lăsa la nevoie.

  — Oh, dumneavoastră sunteţi vestitul căpitan Farrow! strigă cu ochii scânteietori tânărul. Atunci e spre norocul meu că am fost salvat tocmai de dumneavoastră. Mă numesc Dick Clive; tatăl meu, Lionel Clive, are o plantaţie pe insula Marele Andaman, dar o rudă mai de departe a tatei, Jimmy Ohlsen, ne-a izgonit din casa noastră. Nu ştiu de unde a scos la iveală o poliţă semnată de tata, prin care îl scotea dator o sumă mare de bani, pe când în realitate bietul tata nu împrumutase de la el nici măcar un gologan. Tata a făcut atunci o reclamaţie la parchet împotriva lui, dar îndată după asta a izbucnit o răscoală, printre muncitorii noştri băştinaşi, care a luat proporţii grave. A trebuit să fugim într-o noapte din bungalowul nostru, eu, tata şi sora mea Ellen. În desiş ne-am rătăcit unii de alţii şi tot căutându-i cu disperare, am ajuns într-un luminiş aproape de ţărm unde mi-am făcut o plută din trestii de bambu şi m-am lăsat pe apă. Auzeam aproape de mine glasurile băştinaşilor cari mă căutau. Două zile şi două nopţi am rătăcit aşa, în voia valurilor, apoi mi-am pierdut cunoştinţa şi m-am trezit aici pe vasul dumneavoastră. Domnule căpitan, s-ar putea să acostaţi la insula Marele Andaman şi să cercetaţi ce sau făcut tata şi sora mea?

  — Fireşte că aşa vom face, dragă domnule Clive, se grăbi să-l liniştească Farrow; bănuiesc însă că în lipsa dumitale vor fi intervenit autorităţile engleze şi o astfel de răscoală se potoleşte repede.

  — Vedeţi că plantaţia noastră, e foarte retrasă şi departe de tot de Fort Cornwallis. Băştinaşii au tăiat imediat firul telefonic aşa că până să ajungă vestea la urechile autorităţilor vor trece multe zile la mijloc. Şi apoi, nici-unul din răsculaţi n-are s-o facă.

  — Ai dreptate, dar s-ar putea ca întreruperea comunicaţiei să fie observată la poştă.

  — Întreruperi se întâmplă, din nenorocire, adesea din pricina furtunilor cari bântuie pe acolo. Sunt foarte îngrijorat de soarta alor mei, domnule căpitan, făcu

tânărul, lăcrămând.

  — Uite ce e, încheie Farrow ca să-l îmbărbăteze, suntem cam la vreo douăzeci şi patru ore de insulă. Cum ajungem acolo, ne vom duce să vedem cum stau lucrurile. Nu trebuie să-ţi pierzi nădejdea, domnule Clive, chiar cele mai disperate situaţii le vezi altfel când le priveşti cu sânge rece. Acum încearcă să dormi ca să fii odihnit când vom debarca pe insulă.

  Cuvintele căpitanului părură să liniştească pe tânăr căci dădu din cap, zâmbind uşor, apoi închise ochii şi adormi imediat.

  — Tată, zise George lui Farrow când fură amândoi în cabina căpitanului, ştiu că eşti hotărât să debarcăm pe insulă; mă gândesc însă că ar fi foarte primejdios pentru noi. Au trecut câteva zile de la izbucnirea răscoalei aşa că nu se poate să nu fi ajuns zvonul la urechile autorităţilor. Te pomeneşti că ne lovim nas în nas cu trupele venite să potolească răscoala.

  — M-am gândit şi eu la asta, dragul meu, răspunse grav căpitanul. De aceea vom debarca numai după ce se va întuneca. Tot atunci vom putea vedea mai în voie cum stau lucrurile. Tare mă tem că bietul băiat va avea de îndurat o mare lovitură, deoarece cred că băştinaşii au ucis pe tatăl şi sora lui.

  — Mă mir că acuză cu atâta siguranţă pe vărul acela al lor. Când cineva făptuieşte o astfel de crimă, se fereşte să se dea pe fată...

  — Aşa e. M-am mirat şi eu că omul acela a fost atât de puţin prevăzător. Totuşi se poate să-şi fi închipuit că nu va scăpa cu viaţă nici unul din cei trei Clive şi nu va avea cine să-l dea de gol, ceea ce s-ar fi şi întâmplat dacă nu-l găseam noi pe băiat. Pe urmă era lesne ca pe baza poliţei, să pună mâna pe plantaţie.

  — Nu ştiu cum, dar am impresia că tânărul Clive spune adevărul şi că poliţa era într-adevăr o pungăşie de-a lui Jimmy Ohlsen. Va fi însă greu de dovedit, dacă băştinaşii îl vor fi asasinat pe bătrânul plantator.

  — În sfârşit, vom vedea noi ce e de făcut când vom fi pe insulă. Din fericire se pare că englezii ne-au mai slăbit din ochi. Ei ştiu că am dus pe Ghasna în patrie - doar ei sunt aceia cari l-au recunoscut ca prinţ şi l-au întronat în drepturile lui.

  — Da, da, oftă George, din adâncul sufletului, şi cine ştie dacă îl vom mai revedea vreodată!

  — Nu numai odată ci de foarte multe ori, dragul meu, zise Farrow, ca să-l mai îmbărbăteze. De câte ori îţi vei exprima tu dorinţa, ne repezim la Calcuta să-l vizităm pe prinţ. Uite, dacă vrei ne ducem chiar după ce-l vom debarca pe tânărul Clive pe insula Andaman.

  Pentru întâia oară de când se despărţise de Sanja, un zâmbet se ivi pe buzele lui George.

  — Ai dreptate, tată, ne putem duce oricând. Sunt încă tânăr, vreau să mai cutrier lumea şi să mai trec prin multe aventuri ca acelea prin cari am trecut. Mai întâi, sper că vom avea peripeţii interesante la Marele Andaman. Aş fi cât se poate de bucuros să-l putem ajuta pe tânărul Dick Clive, băiatul mi-e foarte simpatic.

  — Şi mie. M-aş bucura din suflet să găsească în viaţă pe tatăl şi surioara lui. Pe cât ştiu prinţul a învăţat pe doctorul nostru să fabrice granate cu gaze. După cum îmi spunea mai adineauri Bertram, băştinaşii de pe insulele Andaman stau pe o treaptă foarte joasă ca indivizi, dar sunt în schimb şireţi şi trădători ca nici-un alt popor necivilizat, aşa că trebuie să fim cu mare băgare de seamă. Când un european lipsit de scrupule se pune în fruntea lor, sălbatecii aceştia devin şi mai primejdioşi. Ştim asta din istoria secolului trecut a indienilor din America de nord. Aşadar, lesne n-o să ne fie în nici-un caz să ducem la bun sfârşit întreprinderea noastră şi te rog, dragul meu, să-mi făgăduieşti că vei fi cât se poate de prudent.

  — Da, tată, îţi făgăduiesc, răspunse tânărul, solemn. Vreau doar s-o mai revăd pe Sanja mea dragă. Poţi fi deci liniştit. Mă bucur însă că a survenit ceva să-mi mai risipească niţel gândurile astea triste. A, ne ridicăm la suprafaţă, deci am ieşit din strâmtoare.

  Rindow le comunică aproape îndată că au trecut zona primejdioasă. Reuşise să se strecoare printre două distrugătoare engleze şi erau acum în largul mării. Nici-un vas nu se mai vedea în zare. Viteza fu redusă şi ventilatoarele deschise, ca echipajul să poată avea niţel aer proaspăt. Uşor şi în toată liniştea se îndrepta submarinul spre ţintă. Doar în două rânduri fusese nevoit să se lase afund din pricina unor distrugătoare engleze cari le ieşiseră în cale. După douăzeci şi patru de ore începu să se zărească o fâşie întunecată - coasta de nord ă insulei Marele Andaman.

  II.

  ADVERSARI PRIMEJDIOŞI

  CU PUŢIN ÎNAINTE DE-A SE ÎNTUNECA, avură înaintea lor insula, ceea ce le venea foarte bine la socoteală, căci nu cutezau să se apropie pe lumină de o insulă locuită.

  Căpitanul Farrow dădu mulţumit din cap, şi zise lui George si Rindow care se aflau lingă el:

  — Mai bine nici că se putea. Voi întreba acum pe tânărul Clive unde putem acosta mai aproape de plantaţia tatălui său. A, uite că vine încoace. Mă bucur că băiatul s-a înzdrăvenit atât de repede.

  Dick Clive se uită spre sud, cu ochii dornici şi trişti, murmurând cu adâncă mâhnire:

  — Cine ştie ce ma aşteaptă! Tata, sărmanul meu

tată şi biata mea surioară, vor mai fi ei în viaţă?...

  — Omul nu trebuie să-şi piardă niciodată speranţa, dragul meu, răspunse Farrow, grav. Trebuie să fii tare, ca să ne ajuţi, pe cât îţi stă în putinţă, căci noi nu cunoaştem insula şi nu ne putem bizui decât pe dumneata ca să ducem la bun sfârşit ceea ce întreprindem acum. Unde putem acosta nevăzuţi?

  — Avem la nord un port foarte bun, dar e ocupat probabil de răsculaţi, aşa că acolo nu se poate, răspunse tânărul. Ştiu eu însă un mic golf prin apropiere, adică la vreo sută de metri de port unde nu cred că vom fi văzuţi de cineva..

  — Foarte bine. Dumneata stai cu noi în turn şi îndrumează-ne. Acum ne lăsăm sub apă şi când vom fi lângă golf, aşteptam să se întunece bine şi pe urmă debarcăm pe uscat. Ne duci apoi la bungalowul dumneavoastră; poate că aflăm acolo ceva mai precis.

  — Da, domnule căpitan, voi face tot posibilul să vă duc la casa noastră, fără nici-o primejdie pentru însoţitorii mei. Vedeţi palmierul acela înalt? Într-acolo trebuie să vă îndreptaţi ca s-ajungem în golf.

  — Cum se poate debarca? întrebă căpitanul. Ne putem apropia mult de mal?

  — Foarte mult chiar, malul e adânc de vreo zece metri şi cade vertical în mare, aşa că puteţi ancora direct la ţărm.

  — Minunat! Nu mai e nevoie de transbordare cu bărcile, lucru care poate atrage atenţia. Aşa. Văd că înaintăm de-a dreptul spre palmier. Eu sper că o să avem o reuşită deplină.

  Cu toate cuvintele lui de îmbărbătare, Farrow nu era chiar aşa de încrezător în izbânda planului său, dar vroia să nu descurajeze pe tânărul Clive. El credea cu siguranţă că băştinaşii uciseseră pe tatăl şi sora lui, se gândea însă că, dacă nu mai poate face altceva, cel puţin să-l răzbune şi, mai ales, să-şi recapete tânărul drepturile sale la moştenire.

  Dick Clive păru că i-a înţeles gândul căci zise amărât:

  — Nu e aşa că nu mai e nici-o speranţă să-l regăsesc pe ai mei în viaţă, domnule căpitan?

  — Dragă domnule Clive, răspunse Farrow, nu vreau nici să-ţi dau speranţe zadarnice şi nici să te descurajez. Doctorul Bertram al nostru poate să-ţi confirme şi el că băştinaşii, aceştia sunt foarte vicleni şi răi. Dacă se întâmplă să mai fie şi aţâţaţi de un european, devin şi mai periculoşi. Judecând din acest punct de vedere, nu-ţi pot da mari speranţe. Pe de altă parte, faptul că tatăl şi sora dumitale au reuşit să fugă în junglă, mă face să cred că ticălosul acela de văr nu i-a convins cu totul pe băştinaşi să treacă de partea lui, aşa că ar mai fi oarecari speranţe să-l regăseşti. Să fi vrut ei cu tot dinadinsul să-l găsească, fii sigur că-l găseau. Că te-ai rătăcit de ei, nu e de mirare, fugărit şi încolţit cum erai din toate părţile. Deci, după cum îţi spuneam, nu vreau nici să-ţi dau speranţe zadarnice şi nici să-ţi pricinuiesc cu vorbele mele o durere de prisos.

  — Domnule căpitan, răspunse tânărul, cu supunere, simt ca-mi vreţi binele - am văzut asta din felul cum v- aţi purtat până acum cu mine şi vă voi asculta. Nu pierd încă speranţa, dar voi fi tare faţă de orice ar fi să mi se întâmple.

  — Bravo! făcu Farrow, bătându-l pe umăr. Să sperăm, că totul se va sfârşi cu bine. Noi, domnule Clive, am întâmpinat atâtea lucruri pe care mintea omenească mici nu le poate cuprinde şi am scăpat buni teferi - după cum vezi. Eu sunt aproape sigur că-i vei regăsi pe ai dumitale în viaţă.

  — Să dea Dumnezeul oftă tânărul, din adâncul

sufletului.

  Se întunecase de-a binelea. Totuşi submarinul îşi urma nesupărat ţinta. După vreun ceas, Căpitanul dădu comanda la maşini ca vasul să-şi reducă viteza şi să înainteze cât mai încet. Deşi luna nu ieşise încă din nori şi nu se vedea nimic, Farrow simţea instinctiv că se apropie de insulă. Dick Clive, care crescuse de mic copil prin meleagurile acelea şi cunoştea fiecare colţişor, îl întrebă pe căpitan de ce merg aşa de încet, iar acesta răspunse:

  — Ne aflăm cu siguranţă în golful pomenit de dumneata. Când luna va sfâşia norii, te vei convinge că aşa e.

  — Eu zic, domnule căpitan, spuse atunci tânărul, să acostaţi direct în golf. Pereţii malului cad vertical în mare la o adâncime de cel puţin zece metri. În nici-un caz nu putem sa încercam s-ajungem pe uscat înot căci în golf mişună rechinii.

  — Bine că mi-ai spus, răspunse Farrow. Vom înainta deci până ne izbim de pământ. Poate că e mai bine să fim acolo înainte de-a ieşi luna dintre nori.

  Dădu o comandă la maşini şi vasul, împins binişor cu electromotoarele, alunecă mai departe. Numai un marinar cu experienţa lui Farrow putea reuşi să găsească prin bezna aceea punctul exact de debarcare. Când vasul se ciocni uşor de stânca moale de mărgean şi se opri apoi în loc, tânărul Clive exclamă uluit.

  — Domnule căpitan, mi se pare că suntem chiar în golful despre care vă vorbeam. Cum aţi izbutit să-l nimeriţi pe întuneric, nu înţeleg. Eu, care cunosc bine locurile, n-aş fi putut, drept să vă spun.

  — A, nu e mare lucru, Chestie de obişnuinţa, răspunse Farrow, cu nepăsare. Acum însă te-aş ruga să-mi dibuiesti poteca de unde putem ajunge la bungalowul dumitale. Deşi nu cred să fie puse iscoade pe-aici, e mai bine să pătrundem nesimţiţi în desiş. Cu toate că a trecut o săptămână de la izbucnirea răscoalei, s-ar putea ca Jimmy Ohlsen să fi băgat de seamă fuga dumitale şi să se ferească de vreo surpriză.

  — Poteca o găsesc eu şi pe întuneric, cred însă că e mai bine s-aşteptăm până se va lumina de ziuă. Băştinaşii ăştia au obiceiul să cutriere şi noaptea prin pădure, sunt foarte vicleni şi şireţi şi au săgeţi otrăvite. Mai ales acum, fiind încă agitaţi după răscoală, nu vor fi având astâmpăr nici noaptea.

  — Fireşte că se cere să ne gândim şi la asta, dar nu trebuie să ne fie o piedică. Pentru eliberarea tatălui şi surioarei dumitale ca şi pentru a pune cu botul pe labe pe Ohlsen, e neapărată nevoie să ne furişăm în casă. Poate că băştinaşii, superstiţioşi cum sunt, nu vor îndrăzni să tragă în dumneata părându-li-se o minune că te văd în viaţă. Şi-apoi, noi suntem deprinşi să cutrierăm jungla prin întuneric şi ştim să ne ferim, de asemenea avem şi arme cu cari îi putem înlătura lesne pe băştinaşi din cale. Aşa dar, înainte, domnule Clive, e vorba de salvarea acelora cari îţi sunt dragi.

  Încă dinainte, căpitanul pusese să se tragă la sorţi oamenii cari să ia parte la expediţie.

  Făcea aşa, ca să nu se simtă nimeni jignit.

  Fireşte ca Petre şi George erau de drept aleşi. Curajosul fiu al căpitanului nu se dădea nici odată îndărăt când era vorba de o primejdie. Dintre cei doi ofiţeri ai vasului, sorţii căzură pe secundul Brun, aşa că în lipsa lor conducerea submarinului rămânea în grija lui Rindow.

  Fură aleşi paisprezece marinari şi echipaţi cu revolvere, carabine şi granate de gaze, cari se dovediseră atât de preţioase în ultimul timp. Doctorul

Bertram se alătură şi el de expediţie, fiind de părere că ar putea da ajutor camarazilor cari ar fi eventual nimeriţi de vreo săgeată otrăvită de-a băştinaşilor. Luă cu sine câteva fiole cu contra-otravă. Din lunga lui experienţă, în care avusese prilejul să cunoască obiceiurile şi mijloacele de apărare, presupunea că băştinaşii insulelor Andaman se slujesc de o otravă al cărei efect se asemănă cu veninul şarpelui. Contra- otrava preparată de el făcea minuni în astfel de cazuri.

  Cu o deosebită băgare de seamă, fără cel mai mic zgomot coborî mica trupă pe uscat si, ţinându-se de mână, intrară în desiş, conduşi de tânărul Clive care mergea în fruntea lor.

  Toţi îşi ţineau la îndemână revolverele şi lămpile de buzunar ca să se poată apăra dacă băştinaşii ar încerca să-l atace.

  Poteca pe care mergeau ei era foarte îngustă, şi frunzişul des împiedeca şi mai mult calea. Căpitanul Farrow, care venea după Dick, îl opri după câtva timp şi-i şopti să lase pe Petre înainte. Uriaşul se pricepea mai bine ca oricare altul să taie cu cuţitul său enorm mărăcinişul şi lianele cari creşteau aci în voie.

  După vreun sfert de ceas de drum, Petre se opri şi şopti de abia auzit:

  — Domnule căpitan, înaintea ori în jurul nostru se află oameni. Foşnetul ăsta uşor nu e de animal, parcă s-ar furişa câţiva inşi prin desiş.

  Nimeni nu mai mişca. În mâna dreaptă ţineau revolverele, iar în stânga lămpile de buzunar. Aerul acela umed şi mucegăit care plutea sub copaci era înăbuşitor.

  În jurul lor foşnea şi trosnea sinistru. Oare să-l fi şi împresurat oamenii aceia primejdioşi despre a căror viclenie şi cruzime le vorbise doctorul şi căpitanul şi se vor pomeni deodată cu săgeţile lor otrăvite ciuruindu- le trupurile?

  Lui Petre i se păru deodată că aude lângă el un foşnet uşor. Întinse mâna binişor şi simţi că tufele din dreapta lui se mişcă. Cineva se strecura cu îndemânare printre ramurile elastice; nu putea fi decât un băştinaş care se va izbi în clipa următoare de el.

  Uriaşul îşi zise că omul trebuie să se fi târât pe pământ ca să răzbată mai bine. Se aplecă şi ţinu podul palmei la vre-o jumătate de metru de pământ. Căpitanul rânduise oamenii în cu soţ şi fără de soţ. Deoarece se puteau aştepta că vor fi atacaţi din amândouă părţile potecii înguste, hotărâse mai dinainte pe cei cu soţ pe dreapta, iar cei fără soţ la stânga.

  Aşa se şi aşezară acum, toţi pregătiţi de luptă. Petre ţinea în mâna stângă lampa de buzunar, pe când dreapta lui aştepta să cuprindă în degetele lui de oţel pe vreun duşman, ca într-un cleşte din care cu greu ar mai putea scăpa.

  Farrow nu ştia ce face Uriaşul, dar auzi şi el acum în tufişul din dreapta un foşnet care se apropia. Probabil că vreunul din băştinaşi vroia s-o ia înainte celorlalţi. Se vor fi mirat pesemne şi ei ce să fie zgomotul - oricât de uşor - pe care-l făcea Petre deschizând drumul cu cuţitul său celor cari veneau în urmă.

  Sau poate că aveau iscoade cari pândeau la capătul potecii şi veniseră să le dea de veste celorlalţi de sosirea străinilor. În orice caz situaţia nu era de fel plăcută. Măcar că doctorul luase cu el fiolele cu contra- otrava, nu puteau şti ce efect au săgeţile înveninate, ale duşmanilor cari îi pândeau. Şi apoi, chiar neotrăvite, rănile provocate de săgeţi sunt şi aşa destul de primejdioase.

  Şi ce te faci dacă doctorul va fi şi el rănit printre cei dintâi şi nu va mai fi în stare să le facă injecţiile? În întunerecul acesta sinistru, o luptă cu un duşman atât de viclean şi primejdios era într-adevăr ceva care te făcea să-ţi îngheţe sângele în vine.

  Căpitanul chibzuia dacă n-ar fi mai bine să se retragă şi s-aştepte până dimineaţă, după cum îl sfătuise Dick Clive.

  Era însă prea târziu, căci Petre făcu o mişcare bruscă, se auzi o exclamaţie de mirare apoi Uriaşul, şuieră printre dinţi:

  — Faceţi lumină!

  Lămpile se aprinseră într-o clipită. Văzură la stânga si la dreapta lor chipuri negricioase şi speriate care dispărură, răcnind, în desiş.

  Petre apucase însă să-şi încleşteze degetele în ceafa unuia din ei, şi omul îi rămase în mână, moale ca o cârpă. ÎI trase pe potecă şi-i luă cu mâna cealaltă săgeata şi cuţitul pe cari le avea la brâu.

  Farrow se uită la băştinaş. Era urât foc şi chipul păstra caracteristica rasei polineziene. .

  — A, foarte interesant! făcu doctorul Bertram care se apropiase şi el. Atunci tot e adevărat că locuitorii insulelor Andaman au tipul polinezian. Nu-l strânge aşa, Petre, că-l sugrumi

  Bertram lăsă pe băştinaş să răsufle niţel apoi începu cu el, pe limba lor, o conversaţie mai lungă.

  — Căpitane, zise el apoi lui Farrow, mi se pare că avem în mâini un ostatec de preţ. Băştinaşul e chiar feciorul căpeteniei. Ne ameninţă, însă, cu năvala alor săi, pe cari îi vor aduce ceştilalţi cu cari era el.

  Cum sfârşi doctorul vorba, auziră pe băştinaş zicând într-o englezească nu tocmai stricată:

  — Osa să fie liber şi voi, străinii, puteţi să plecaţi, altminteri vine Naki, tatăl meu şi omoară pe voi toţi.

  — Aşa? Păi atunci, băiatule, o să mori şi tu. Poate că tatăl tău preţuieşte mai mult viaţa ta decât moartea noastră, răspunse foarte calm căpitanul. (Apoi adăugă, adresându-se doctorului): Poate că ar fi mai bine să ne întoarcem pe submarin şi să aşteptăm până mâine dimineaţă. Petre a avut într-adevăr noroc, căci s-ar putea s-avem în căpetenie un aliat?.

  În aceeaşi clipă Osa scoase un ţipăt ascuţit şi rămase cu ochii holbaţi de groază, la tânărul Clive care se apropiase de ei. Bolborosi câteva cuvinte pe limba lui, tremurând de spaimă.

  — Minunat! şopti doctorul căpitanului. Osa crede că are înaintea lui stafia lui Clive care îşi caută rudele. Sa ştii un lucru: chiar dacă vine grosul trupei băştinaşilor, n-au să îndrăznească să ne facă nimic atâta timp cât îl văd pe Clive cu noi. Tot prin acest Osa vom putea afla ce s-au făcut tatăl şi sora tânărului.

  — Ne aflăm însă aici într-un loc neprielnic pentru noi, răspunse Farrow. Trebuie neapărat să ieşim undeva în vreo poiană sau luminiş unde să nu putem fi împresuraţi pe furiş. Există aşa ceva prin apropiere, domnule Clive?

  — Cum să nu! În cinci minute putem ajunge în poiana cea mare unde e locuinţa noastră. Tocmai mă gândeam că ar fi bine să ne ducem imediat într-acolo ca să-l luăm pe Jimmy Ohlsen prin surprindere. De băştinaşi n-avem ce ne teme deocamdată, spaima lui Osa îi va cuprinde şi pe ceilalţi când mă vor vedea. Se uită apoi ameninţător la Osa, care tremura ca varga şi ar fi căzut în genunchi dacă nu-l ţinea Petre, şi zise cu glas cavernos:

  — Osa, unde e tata şi sora mea?

  — Stăpâne, cruţă-mă bolborosi Andamanul, îngrozit. Tuan Ohlsen i-a dus de-aici şi pe urmă a plecat şi el.

  — Domnilor, făcu acum tânărul, agitat, avem cel mai bun prilej să pătrundem în bungalowul nostru unde vom fi în deplină siguranţă. Acolo putem intra în tratative cu răsculaţii, având în acelaş timp putinţa de apărare împotriva unui atac din partea lor. De asemenea e posibil să aflăm de la ei unde a târât Ohlsen pe tatăl şi sora mea.

  — Ai dreptate, răspunse Farrow. Să mergem. Să ne grăbim; însă, ca să m-apuce băştinaşii să se dezmeticească.

  Petre dădu pe Osa pe mâna celuilalt uriaş, Kard, şi o luă înainte, croind drum celorlalţi prin desiş. După cinci minute de mers ajunseră într-o poiană înconjurată de copaci în mijlocul căreia se afla bungalowul familiei Clive - o casă mare ei încăpătoare.

  Nu era exclus ca să dea acolo de câţiva răsculaţi, sau ca Ohlsen să nu fi concediat servitorii. În cazul acesta noii sosiţi se puteau aştepta „la multe" neplăceri, dacă nu la ceva şi mai rău.

  Se auziră într-adevăr câteva strigăte scurte dinspre terasa, împodobită cu plante agăţătoare, care se întindea de jur împrejurul casei. Aşa dar erau şi aici santinele, sau poate că băştinaşilor le plăcea să se plimbe noaptea ca lunatecii?

  Aventuroşii noştri prietenii se aşteptau să se pomenească împroşcaţi de săgeţi, dar iarăşi tânărul Clive salvă situaţia. Păşi, cu hotărâre, înainte, ţinând lampa de buzunar aşa ca să-l cadă lumina pe faţă.

  De pe terasă i se auziră ţipete de spaimă, apoi făpturi negricioase şi mărunte o luară la fugă înghesuindu-se, care sărind peste balustrada terasei, care dând buzna pe trepte ca să dispară apoi în desiş.

  — Tot sunt şi eu de folos la ceva, murmură Dick Clive, râzând. Spaima acestor superstiţioşi ne-a scutit de o luptă destul de primejdioasă. Trebuie să ştiţi că săgeţile lor nu dau niciodată greş.

  — Trebuie să-i forţăm să intre în tratative cu noi, îşi dădu cu părerea Farrow. Timp de pierdut n-avem. Mă tem, domnule Clive, că autorităţilor le-a ajuns la ureche ca se petrece aici şi ne vom pomeni cu o trupă de soldaţi peste noi. Situaţia mea ar fi atunci cât se poate de critică. Submarinul ne va fi confiscat şi noi închişi pentru cine ştie câtă vreme. Mai mult încă: dacă am cădea în mâna francezilor, cu siguranţă că voi fi condamnat la o pedeapsă foarte aspră. De aceea aş vrea să intrăm cât mai repede în tratative. Să sperăm că Naki va veni în curând să încerce să-şi libereze feciorul.

  — Cu siguranţă, răspunse tânărul Clive. Drept e, că în alte împrejurări aţi fi avut de dus o luptă destul de grea, căci băştinaşii sunt foarte viteji; sper însă că presupusa mea stafie îi va intimida şi vor cădea la învoială. Sper chiar că îi voi putea convinge să se întoarcă la situaţia dinainte. Odată ce nu vor mai fi aţâţaţi de Ohlsen, nici nu se vor mai gândi la răscoală, fiindcă n-ar avea nici-un motiv. Noi ne-am purtat cât se poate de omeneşte cu ei.

  — Eu mă bucur, în primul rând, că tatăl şi surioara dumitale sunt încă în viată - cel puţin aşa cred. Altminteri n-ar fi spus Osa că Ohlsen i-a dus de aici. Probabil că i-a ascuns undeva şi-i ţine captivi. Poate că nu îndrăzneşte să-i omoare, ci vrea să vândă plantaţia, pe urmă, după ce va pune mâna pe bani, s-o şteargă repede. Pe temeiul poliţei pe care zici - că o are, o să-l fie lesne să-şi pună planul în aplicare.

  — Atunci ar trebui să mă reped imediat la Port Cornwallis, zise Clive şi să pun să-l aresteze, până ce se vor lămuri lucrurile.

  — N-ai nici-o dovadă împotriva lui, pe când el are poliţa. Dispariţia tatălui şi a surorii dumitale îi va servi cauza. O să susţină că au fugit dinadins ca să scape de urmărire. Deci, rezultatul va fi că va ucide pe ai dumitale sa să înlăture orice dovadă.

  — Aveţi dreptate, domnule căpitan, zise, speriat, tânărul. Trebuie să găsim cu orice preţ pe tata şi pe Ellen. Să sperăm că Naki nu va întârzia. O să-l sperii că-i ucid fiul în chinuri groaznice şi sunt încredinţat că voi obţine orice de la el. Sunt sigur că spaima îl va face să renunţe şi pe viitor la vreo răscoală.

  — Cu atât mai bine. Nu cred însă că-ţi vei putea juca multă vreme rolul de strigoi. Vor înţelege şi băştinaşii în cele din urmă că eşti om în carne şi oase ca şi ei şi situaţia dumitale se va înrăutăţi. Mă tem că vor căuta să se răzbune pentru păcăleala pe care le-ai tras-o.

  — Asta în nici-un caz, sunt prea primitivi şi superstiţioşi. Acum aş vrea să cercetez niţel casa. Aveam printre ceilalţi servitori; şase fete şi femei de- ale băştinaşilor. Cred că sunt tot aici, fiindcă femeile lor nu ies noaptea din casă. Vom trimite pe Soria, cea mai inteligentă dintre ele, la Naki să-l lămurească situaţia. El habar n-are ce căutăm noi aici. Poate că în spaima lui, când va fi aflat despre apariţia mea, de la cei cari au fugit adineauri de pe terasă, să le facă vreun rău alor mei.

  — Bine, încuviinţă Farrow. Eu voi pune pe marinarii mei de pază în jurul casei, căci ne putem aştepta din moment în moment la un atac din partea lui Naki şi a oamenilor săi.

  III.

  ÎNDRĂZNEALA LUI GEORGE.

  LOCOTENENTUL BRUN ÎŞI ASEZĂ marinarii de strajă în jurul terasei.

  — A, uite că iese luna dintre nori! strigă bucuros Clive căpitanului cu care se afla în dosul casei. Acum nu se mai pot apropia băştinaşii pe nesimţite de noi. Colo e clădirea în care dorm servitorii. Vreţi să mergeţi

cu mine, domnule căpitan?

  — Fireşte. Să-l luăm şi pe doctor Ca să ne slujească de tălmaci. Vrei să vii şi tu, George?

  — Desigur, tată. Ştii doar destul de bine că nu m-ar răbda locul ştiindu-vă în primejdie.

  — Bine, hai, dar vezi să nu faci vre-o copilărie, dragul meu.

  Osa fu dat iar în paza lui Petre. Ca ostatec era cum nu se poate mai de preţ şi nu trebuia să scape. Bietul băiat părea să se teamă tot atât de pumnul Uriaşului cât şi de stafia lui Clive.

  Farrow cercetă cu privirea câteva momente spre tufiş, apoi coborî în fugă treptele terasei ca să se ducă la clădirea în care dormeau servitorii. Clive venea imediat după el pe când George rămase niţel mai în urmă căci ochii săi ageri zăriseră o licărire albicioasă la marginea desişului.

  ÎI fulgeră gândul că s-ar putea să fie Ellen Clive adusă de băştinaşi ca să facă schimb de ostateci, dându-o pe ea in locul fiului căpeteniei. Gândul acesta prindea tot mai mult rădăcini în mintea lui. Poate că aşa era obiceiul la băştinaşi ca şi la alte triburi ca să se facă schimb de prizonieri după luptă.

  Îşi făcu repede un plan îndrăzneţ. Chiar dacă fata va fi eliberată în locul lui Osa, rămânea totuşi de salvat bătrânul Clive. Ce-ar fi să scape el singur pe Ellen din mâna lor? Băştinaşii ar fi pe urmă siliţi să elibereze pe Lionel Clive în schimbul fiului căpeteniei.

  Cum luă această hotărâre, îşi încetini pasul. Aştepta ca tatăl său cu Dick să intre în casă şi apoi să-şi pună planul în aplicare. Avea doar trei granate cu gaze la el, aşa că putea să se descotorosească repede de cei cari pândeau la marginea desişului. Va lăsa apoi să treacă o jumătate de ceas la mijloc ca sa aibă timp tovarăşii săi să pună mâna pe câţiva băştinaşi, poate chiar pe

căpetenie.

  Mare îi fu bucuria când văzu pe tatăl său dispărând împreună cu Dick Clive în casă. Luă imediat una din granate, potrivi pe celelalte aşa sa să le poată avea mal la îndemână şi porni cu paşi sprinteni spre desiş unde zărise licărirea aceea albă. Îşi zicea că nu se poate ca băştinaşii să nu fi prins de veste de sosirea lor şi pândeau acum la marginea pădurii.

  George îşi dădea perfect seama de gravitatea situaţiei. Trebuia să străbată o bucată din luminiş în plină lumină de lună până s-ajungă la apropierea potrivită pentru aruncarea granatelor. Deci, pe puţin treizeci de metri, în care timp era o ţintă minunată pentru săgeţile otrăvite ale băştinaşilor, despre cari Dick Clive, îi spusese că sunt nişte ţintaşi fără cusur. Şi într-adevăr, de abia făcu vreo câţiva paşi şi auzi un zbârnâit ca de cărăbuş în zbor. Erau săgeţile, cari treceau aproape de tot de el. De abia acum înţelese George adevărata primejdie dar era prea târziu sa se mai întoarcă din drum.

  Ar fi ajuns clipa în care să se răsucească în loc, ca s- o ia înapoi, pentru ca săgeţile să i se înfigă în trup. Trebuia cu orice preţ să alerge înainte şi să arunce granatele cu gaze prin cari să-şi înlăture din cale duşmanii.

  De pe terasă se auzeau strigătele de avertizare ale tovarăşilor săi cari vedeau; încercarea lui îndrăzneaţă, dar vedeau şi granatele pe cari le ţinea în mână şi ştiau că arma aceasta nu dădea greş.

  S-ar fi repezit după el să-l ajute, nu puteau însă să-şi părăsească postul fără, ordinul căpitanului sau al locotenentului lor. Nu le rămânea, deci, decât să-l avertizeze de primejdie, ceea ce nu-i era de nici-un folos împotriva săgeţilor perfide cari plouau în jurul său. Se căia acum de nesocotinţa lui, dar, nu mai putea să dea îndărăt, trebuia să-şi ducă la îndeplinire hotărârea luată.

  Numai zece metri îi mai rămânea de străbătut până să arunce întâia granată câre să amorţească pentru douăzeci şi patru de ore pe băştinaşii de la marginea desişului şi pe Ellen Clive. S-ar putea pe urmă să-l transporte în linişte pe toţi ca să-i aibă de ostateci. Noroc ar fi să fie şi căpetenia printre ei şi de mirare nu i se părea, căci mai mult ca sigur că Naki se afla în fruntea băştinaşilor.

  La gândul acesta, George simţi că-l sporeşte curajul. Nu, nu trebuia să dea îndărăt chiar dacă moartea grozavă îl pândea în fiecare clipă.

  Încă patru metri şi întâia granată va zbura spre duşman scoţându-l din luptă... apoi trei şi... ÎI cuprinse o mare bucurie, mulţumind în gând lui Dumnezeu că-l ferise până acum de săgeţile băştinaşilor.

  Aruncă granata care se sparse şi împrăştia în juru-i un miros greu. Mai aruncă una în dreapta, alta în stânga şi se opri, răsuflând uşurat, râzând de fericire că planul lui reuşise. Nu se putea acum ca băştinaşii să nu se supună, să nu elibereze pe Lionel Clive - mai mult încă; să nu-i spună unde stă ascuns Jimmy Ohlsen.

  Trebuia să aştepte o jumătate de ceas până ce gazele se vor risipi, în care timp băştinaşii cari vor alerga în ajutorul căpeteniei lor urmau să cadă şi ei trăsniţi de mirosul gazelor.

  George rămase pe loc, ştiind că se poate bizui pe puterea granatelor cari îşi vor şi fi făcut efectul. Băştinaşii vor fi zăcând acum în nesimţire şi printre ei Ellen Clive, ostateca lor preţioasă pe care vroiau s-o elibereze în schimbul fiului căpeteniei.

  Poate că tatăl său tot se va supăra de îndrăzneala lui, îşi zicea mai departe George. Îi spusese doar să fie prevăzător şi eu băgare de seamă. El însă nu-l ascultase şi se avântase, ca un nesocotit, într-o mare primejdie. Dacă îl nimerea o săgeată din cele otrăvite? Ei şi! ÎI scăpa doctorul cu o injecţie. Pe când aşa, prin. îndrăzneala lui reuşise ceea ce altul poate n-ar fi reuşit. Când va vedea rezultatul; cu siguranţă că o să-l treacă repede supărarea.

  George râse mulţumit în sine, dar îşi aduse aminte că n-ar face rău să plece ca să nu se pomenească ameţit şi el de gazele granatelor cari se împrăştiau cu mare repeziciune.

  Vru să facă un pas, dar auzi un zbârnâit sinistru şi ameninţător, mult mai puternic decât acela al săgeţilor. Vru să sară în lături sau să se lungească la pământ, era însă prea târziu.

  Simţi o lovitură grozavă în tâmpla stângă, într-o clipită îşi dădu seama că nu e durerea unei înţepături de săgeată, apoi căzu grămadă la pământ.

  Marinarii de pe terasă începură să ţipe

înspăimântaţi, Uitând de disciplină vrură să alerge în ajutorul lui George, dar secundul Brun, care venise în ultimul moment, îi opri cu un „Staţi!" poruncitor şi aspru.

  Oamenii rămaseră pe loc. La întrebările lui, răspunseră toţi în acelaşi timp, aşa că nu se mai înţelegea nimic. Când desluşi în sfârşit ce s-a întâmplat şi se uită spre luminiş si scoase un răcnet de furie.

  Văzu câteva făpturi pipernicite târând cu ele în desiş pe George care era leşinat.

  Acum nu mai avea nici-un rost să tragă, căci gloanţele l-ar fi putut nimeri şi pe George. Un moment, Brun stătu să se gândească dacă n-ar fi bine să se repeadă cu toţii după băştinaşi, mai ales că marinarii de abia aşteptau; îşi dădu însă seama că ar fi o curată nebunie. Până s-ajungă ei în desiş, săgeţile duşmanului ar fi căzut ca grindina deasupra lor. Ba, poate ar fi fost luaţi prizonieri ca şi George.

  Secundul era tare amărât. Ce-o să spună căpitanul când va afla că fiul său căzuse în mâinile vrăjmaşului, chiar sub ochii lor?

  Kard, care era şi el acolo, se apropia de ofiţer şi murmură:

  — Lucrurile s-au petrecut prea la repezeală, domnule locotenent. Domnul George al nostru a luat-o la fugă spre desiş, pe când noi credeam că o să urmeze pe tatăl dumnealui. Vedeam săgeţile zburând, auzeam zbârnâitul lor, dar alta nu puteam face decât să-l dăm de veste cu strigătele noastre, că de ajutat nu era chip. Fugea în zig-zag, domnule locotenent şi dacă am fi tras, îl nimeream pe dumnealui până s-ajungă un glonţ de-al nostru la afurisiţii ăia de sălbatici. Când a aruncat granatele, am crezut că i-a dat gata. L-am văzut pe urmă că vrea să se întoarcă, zicându-şi, pe semne, că gazele se împrăştie repede şi mirosul lor ajunge până mai departe, dar deodată a început să vâjâie ceva cu putere în aer şi domnul George al nostru s-a prăbuşit la pământ. Pe urmă aţi venit dumneavoastră, domnule locotenent şi... ce-a mai fost, aţi observat.

  — Ai văzut dumneata bine pe George aruncând cele trei granate? întrebă Brun stăruitor. Dă-ţi seama de ce spui, Kard. Îţi vei fi pus singur întrebarea de ce granatele n-au avut nici-un efect asupra băştinaşilor. Am văzut şi eu cu ochii mei cum băiatul a aruncat cu îndemânare una la mijloc, unde bănuia, probabil că sar afla căpetenia, apoi repede pe celelalte la stânga şi la dreapta. Eram încredinţaţi cu toţii că gazele îi vor scoate din luptă pe băştinaşi pentru douăzeci şi patru de ore. Cum se face atunci că nu li s-a întâmplat nimic? Ai putea dumneata, Kard, să-ţi explici asta? I

  — Păi... făcu uriaşul codindu-se niţel, dacă îmi daţi voie să-mi spun părerea, eu zic, domnule locotenent, că afurisiţii ăia de sălbateci au prins granatele din zbor. Vor fi zărit ceva sclipind în aer şi, cum sunt dibaci ai circului, le-au înhăţat până a nu apuca ele să se spargă de pământ. Când l-au văzut pe domnul George stând pe loc, vor fi aruncat vreo piatră mai mare ori altceva şi l-au nimerit pesemne în cap. Eu aşa-mi dau cu părerea; acu o fi, n-o fi....

  — Chiar aşa trebuie să se fi petrecut lucrurile, strigă locotenentul, înspăimântat, acu ce ne facem? Băştinaşii au pus mâna pe granate şi au o armă foarte puternică împotriva noastră. Mai au şi trei ostateci, adică pe George, pe bătrânul Clive şi pe fata lui, pe când noi numai pe Osa, feciorul căpeteniei. Ce i-o fi venit lui George să facă o astfel de nesocotinţă, nu pricep.

  — Să vă spun eu ce trebuie să îi fost, domnule locotenent. O fi zărit vreo haină albă la marginea desişului şi şi-o fi zis că e vreun european, dacă nu chiar ticălosul ăla de Ohlsen. Atunci n-a mai stat pe gânduri şi a aruncat granatele cu gaze, socotind sa pună mâna pe el.

  — Ei, crezi că a fost într-adevăr acolo un european? Atunci se schimbă lucrurile. Ar trebui ca pe viitor să nu ne mai bizuim atât pe aceste arme; am văzut doar că mâini îndemânatice pot prinde granatele din zbor şi le pot folosi, ei pe urmă împotriva noastră. Voi fiţi cu ochii în patru, eu mă duc să spun căpitanului ce s-a întâmplat.

  Locotenentul coborî treptele şi o luă cu paşi mari, mergând tot în zig-zag, spre clădirea de alături. Căpitanul Farrow tocmai ieşea pe uşă şi strigă îngrijorat:

  — Nu l-ai văzut pe George, locotenente? Venea în urma noastră dar n-a intrat în casă. Numai de n-ar fi făcut iar vreo nesocotinţă.

  — Din nenorocire, da, domnule căpitan, răspunse Brun, cam încurcat. Noi n-am putut să-l împiedecăm. A avut însă cele mai bune intenţii, aşa că nici nu-l puteţi dojeni. Credea, bietul băiat, că ne va face un mare serviciu nouă, tuturor.

  În câteva cuvinte, locotenentul povesti lui Farrow nenorocirea. Acesta tăcu vreo câteva momente, apoi zise:

  — Nimeni nu e vinovat de cele întâmplate fiindcă oricare din noi ar fi făcut la fel şi în afară de asta, când îşi bagă el ceva în cap, nu-l mai poţi opri. Ne-a îngreuiat însă mult situaţia căci Naki, căpetenia, are o armă puternică împotriva noastră. Sper că George nu va spune că e fiul meu, dacă se află şi Jimmy Ohlsen cu ei. Şi apoi, sunt sigur că băiatul va căuta din toate puterile să lupte împotriva superstiţiei băştinaşilor care cred că Dick Clive e un strigoi şi nu om în carne şi oase ca noi. Să vezi acum încurcătură, dragă Brun! Naki o vrea să-l dăm pe Osa în schimbul lui George, aşa că n- am făcut inimic pentru cauza familiei Clive. Aş puteai zice că situaţia lor s-a înrăutăţit prin intervenţia noastră. Dar n-avem ce le face dacă iese altfel decât credeam, noi am făcut tot ce ne-a stat în putinţă.

  — Şi aici aţi obţinut vreun rezultat, domnule căpitan? cercetă locotenentul, auzind paşii lui Dick care venea din casă.

  — Da. Am găsit două din slujnice. S-au speriat grozav când l-au văzut pe tânărul Clive. Am convins pe una din ele să se ducă la căpetenie şi să-i spună că eliberăm pe Osa dacă ne dă în schimb pe bătrân şi pe fiica lui Ellen. Acum, fireşte, trebuie să ridicăm pretenţiile şi să-l cerem şi pe George !

  Dick Clive veni în momentul acela la ei şi le zise,

râzând încetişor:

  — Fosta cameristă a soră-mi, Soria, vine imediat. încoace. I-am spus să ameninţe pe Naki că pe fiu-său îl aşteaptă o moarte cumplită dacă nu eliberează pe tata şi pe Ellen. Cred că bătrânul nu va şovăi o clipă, fiindcă, pe cât ştiu, îşi iubeşte feciorul mai presus ca orice.

  — Atunci adaugă să lase liber şi pe George, care se află şi el în mâinile lor, zise calm căpitanul. Băiatul vroia să lucreze pe socoteala lui proprie şi a căzut în cursă. Cred însă că-l vom putea scoate de acolo, iar de nu, o să ştie el să iasă şi singur din încurcătură ca şi în alte dăţi.

  Farrow istorisi tânărului înspăimântat ce se întâmplase, apoi încheie:

  — După cum ţi-am spus, nu prea mă îngrijesc de soarta lui, fiindcă a fost el altădată în situaţii mult mai primejdioase. Cât pentru ai dumitale, mai mult ca sigur că Jimmy Ohlsen se va opune din toate puterile ca Naki să-l lase liberi.

  — Ah, făcu tânărul Clive, scrâşnind, arătarea aceea albă n-a fost altcineva decât Jimmy. E foarte îndemânatec la aruncat şi la prins orice lucru din zbor. Un băştinaş s-ar fi ferit când ar fi văzut ceva lucitor în aer. Hm, proastă afacere! Afurisitul ăsta o să-şi dea repede seama ce conţin granatele şi o să se slujească de ele împotriva noastră. Să încerc acum să-i sperii prin Soria şi mai mult pe căpetenie.

  Din casă ieşi o fetişcană cu trup subţire şi mlădios care vroia să se îndepărteze spre desiş. Clive o opri din drum şi-i zise:

  — Soria, spune-i lui Naki să dea drumul şi tânărului pe care l-a luat prizonier adineauri Jimmy Ohlsen, altminteri sufletul lui Osa o să rătăcească veşnic, tânguindu-se fără încetare.

  — Îi spun, Sahib, bâigui fata, tremurând, şi o luă la fugă în pădure.

  — Sunt foarte curios să văd daca bătrânul Naki se va împotrivi poruncilor lui Ohlsen, zise căpitanul, deşi nu prea cred. După cum înţeleg eu, ticălosul ăsta a ştiut să-şi impună voinţa căpeteniei şi acum îi e rob supus. N-o să facă nimic fără voia lui, chiar dacă ar şti că-şi pierde feciorul. În sfârşit s-aşteptăm şi vom vedea noi ce-o să mai fie.

  Se îndreptară în grabă spre terasa. Căpitanul dădu în grijă santinelelor să fie cu băgare de seamă şi să observe, mai ales, dacă granatele cu gaze pe cari le aruncase George nu vor fi zvârlite de cineva spre ei. Le atrase atenţia asupra celor spuse de Dick Clive, adică îndemânarea lui Ohlsen, care era un bun aruncător.

  Înţeleseră toţi primejdia în care se aflau. O singură granată să fi aruncat ticălosul şi-i înlătura din calea lui pentru douăzeci şi patru de ore.

  — N-ar fi bine să mă duc eu să-l străjuiesc pe prizonier, în locul lui Petre, domnule căpitan? zise Kard. El e mai bun ţintaş ca mine şi poate nimeri granatele din zbor. Măcar că nu prea cred să îndrăznească păcătosul ăla de Ohlsen să se apropie prea mult de terasă.

  — Totuşi e mai bine să-ţi ia locul Petre, răspunse Farrow după câteva momente de gândire. Pentru un bun aruncător nu înseamnă nimic aceste cincizeci de metri distanţă de la desiş la terasă. Ar fi caraghios să fim înfrânţi cu propriile noastre arme.

  IV.

  ÎN PRIMEJDIE.

  DESTEPTAEA LUI GEORGE nu fu de fel plăcută. Urechile îi vâjâiau, capul îi se părea greu ca o piatră de moară şi-l săgetau nişte junghiuri grozave prin creier.

  Băgă apoi de seamă după legănări că e purtat pe sus.

  Cu toată greutatea pe care o avea să judece, îşi zise totuşi că e mai bine să se prefacă tot leşinat. Trebuia însă să se convingă dacă e sau nu legat căci deocamdată nu-şi simţea corpul ci numai capul, care-l durea cumplit.

  Încetul cu încetul îşi aduse aminte ce se întâmplase. Aruncase cele trei granate, pe urmă a auzit un vâjâit înăbuşit şi... a leşinat. S-a trezit de abia acum, în juru-i e tot întuneric, deci leşinul lui nu ţinuse mult. Oare unde îl vor fi ducând acum?

  Să fi fost într-adevăr Ellen Clive arătarea aceea in alb? Asta îl amăgise ca să se avânte ca un nesocotit într-o astfel de aventură. Dar cum se face că granatele n-au explodat? Nu, nu, n-a fost Ellen, ea a fost dusă undeva cu tatăl ei de Jimmy Ohlsen.

  Gândurile i se încâlceau în minte. Lovitura pe care o căpătase în tâmplă trebuie să fi fost foarte puternică. Căzu iar într-un fel de toropeală din care se trezi brusc când se simţi aruncat la pământ.

  — Aşa. Acum mai ai un tovarăş, domnule Clive, auzi un glas aspru zicând in batjocură. Vezi că ţi-am împlinit dorinţa şi nu-ţi mai spun „vere" - fiindcă la drept vorbind nici nu suntem rude. Bietul Ohlsen, ale cărui hârtii le-am furat după ce l-am îmbătat, zace de mult în fundul mării. Dumnezeu să-l ierte! În schimb m-am purtat întotdeauna cuviincios cu dumneata şi cu „nepoţica" mea, domnişoara Ellen. În privinţa asta, cred că nu ai ce să te plângi. Dar să revenim la ce-ţi spuneam: ţi-am adus un „musafir". Trebuie să ştii că au sosit în bungaloul d-tale - adică al meu, vreau să spun - nişte străini cari vor să-mi pună beţe în roate. Dar lasă că-i aşez eu repede cu botul pe labe. Am şi început cu ăsta de colea. Păzeşte-l bine să nu facă prostia când s-o trezi s-o ia la fugă; l-ar nimeri săgeţile otrăvite ale negricioşilor mei prieteni şi ar fi păcat de tinereţile lui. Nădăjduiesc să-ţi mai aduc în curând şi alţi tovarăşi de ăştia, prea stimatul meu fost văr. La revedere deci şi vezi de nu lăsa să-ţi plece musafirul.

  Un râs antipatic urmă acestor cuvinte şi George auzi, pe podeaua de scânduri un tropăit de cizme care se întrerupse brusc.

  Se afla deci într-o casă din care individul cu glasul acela aspru ieşise chiar acum.

  Deschise cu anevoie pleoapele. Zări o lumină slabă care venea probabil de la o lampă de petrol, din cele special fabricate pentru ţinuturile de la Tropice. Pe urmă văzu aplecat deasupra lui un chip gingaş de fată cu doi ochi mari şi adânci.

  — S-a trezit, tatăl exclamă un glas melodios care se potrivea de minune cu întreaga ei făptură.

  Un bărbat înalt şi uscăţiv se ivi în cercul de lumină şi George înţelese că se afla acum lângă aceia pe cari îi căuta, dar într-o situaţie pe care nu şi-ar fi dorit-o de fel.

  Cu mare greu reuşi să se ridice în capul oaselor. Snopi de scântei îi fulgerară pe dinaintea ochilor, se luptă însă din răsputeri să înlăture leşinul, privirile îi se limpeziră şi putu — la început de abia auzit — bâigui:

  — Am... am cinstea să... vorbesc cu domnul Lionel

Clive şi... domnişoara Ellen? Numele meu e George Farrow. -

  — Cum ai zis? Farrow? strigă bătrânul. Farrow e doar căpitanul submarinului „Dox" pe cât ştiu eu.

  — Aşa şi e. Căpitanul mi-e tată, răspunse cu mândrie George. Am venit dinadins la Marele Andaman ca să vă salvăm pe dumneavoastră. O să vă povestesc eu îndată tot. Mai întâi să te culc pe patul meu; nu vei fi vrând să te las să zaci jos pe scândura goală, făcu bătrânul cu energie.

  Ajută pe George să se ridice şi-l duse la un culcuş moale din piei de animale dintr-un colţ al încăperii, în care George se întinse cu mare plăcere. Durerile de cap slăbeau cu fiecare cuvânt pe care-l rostea. Când isprăvi de povestit, bătrânul Clive strigă cu indignare:

  — Desigur că Ohlsen a fost! Are o dibăcie nemaipomenită în de alde astea. N-o să-i fie de fel greu ticălosului s-arunce granatele pe terasă. Trebuie să te aştepţi, domnule Farrow ca să-ţi vezi tovarăşii în puterea lui. Nemernicul ăsta e în stare de orice.

  — Cu mine i-a mers lesne fiindcă am procedat cu prea mare nesocotinţă, răspunse George, dar cu ceilalţi o s-aibă de furcă, fii pe pace. Drept e că ar fi cât se poate de neplăcut să nimerească într-adevăr de la atâta distantă terasa. Nu-mi rămâne altceva de făcut acum decât să-l împiedic. Eu singur sunt de vină că Ohlsen a ajuns în stăpânirea granatelor. Unde ne aflăm acum, domnule Clive?.

  — Într-o colibă de vânătoare pe care mi-am făcut-o eu acum doi ani în mijlocul junglei, fiindcă se găsesc foarte mulţi tigri pe-aici. Fiarele acestea au prin sălbăticia asta ascunzişuri minunate. N-a fost chip să le poată stârpi cineva. Acu vreo zece ani un maior englez n-a avut de lucru şi a adus de la Madras o pereche de tigri. Erau pui pe-atunci, foarte blânzi, dar după ce au crescut şi au fugit în pădure şi s-au înmulţit cu repeziciune.

  Ar fi deci o mare îndrăzneală din partea cuiva să treacă peste noapte, şi mai ales neînarmat, prin partea asta a junglei. Şi-apoi ai auzit ce zicea Ohlsen. A pus oameni de pază cari pândesc cu săgeţile lor otrăvite ca sa tragă în oricine ar cuteza să iasă din casă. Nu te-aş sfătui de fel să fugi. Ar fi zadarnic. Singurul rezultat ar fi că te-ai duce la moarte sigură şi ai înrăutăţi şi mai mult situaţia fiicei mele. Ştiu că n-ar trebui-să pun în legătură una cu alta, mă tem însă că biata o să se prăpădească cu siguranţă dacă nu scăpăm mai repede de aici.

  — Nu, domnule Clive, strigă cu însufleţire George. Fiica dumitale nu o să se prăpădească fiindcă va fi în curând liberă. Bizui-te pe mine şi fii sigur că totul se va sfârşi cu bine. Şi zi-i, tigri şi săgeţi otrăvite avem împotriva noastră? Ar fi de ajuns ca să nu cuteze cineva să se mişte din casă. Numai ca eu nu sunt tocmai din cei sperioşi. E îngăduit să ne plimbăm prin jurul casei?

  — Da, până la zece metri. Mai departe nu. Te rog, domnule Farrow, nu încerca nimic. Cred că Ohlsen va cădea la învoială când îi voi oferi o sumă mai mare de bani ca care să poată dispare din ţară.

  — Cu mine n-o să cadă la învoială, fii pe pace. Ştie el că nu va avea cât o trăi linişte din partea noastră. Ar fi mai bine pentru el sa mă ştie plecat. Să se atingă numai de un fir de păr din capul meu, şi ce-l aşteaptă pe urmă... ar fi o răzbunare cumplită din partea alor mei. Ştii dumneata, domnule Clive, cam pe unde se aţin paznicii în timpul nopţii?

  — Se plimbă în jurul casei. Am vrut şi eu la începutul captivităţii mele să fug, dar, am înţeles că e imposibil.

  —  Eu totuşi o să încerc. Pe paznici mă pricep eu să-l trag pe sfoară. Neplăcut ar fi numai să dau prin întunerec peste vreun tigru; sper însă că fiarele astea

nu cutează să se apropie de colibă.

  — Asta nu. Locul lor de joacă e la vreo cinci sute de metri spre sud. Acolo începe adevărata pădure, care e foarte deasă. Nu, nu, până aici nu vine nici-unul din ei. A, dar asta ce-o mai fi? făcu bătrânul, cu mirare.

  — Ce să fie? râse George. Vorba ceea: vorbeşti de lupul şi lupul, adică tigrul, la uşă. O să te pomeneşti acum cu paznicii dând buzna în coliba

  — Îi aud într-adevăr scoţând ţipete de spaimă, dar ca să fie din pricina unui tigru nu...

  Bătrânul plantator nu-şi sfârşi vorba, căci la o depărtare de nici-o sută de metri se auzi răgetul unui tigru. Imediat urmară bătăi tari în uşă şi un glas îngrozit strigă într-o englezească stricată:

  — Sahib, deschide ! Vine tigru şi trebuie să vă apărăm.

  — Ha, ha! Apăraţi-vă mai bine pe voi! răspunse Clive. Noi suntem aici în siguranţă şi n-avem nevoie de apărare.

  — Lasă-i înăuntru, şopti George. Pentru cele ce am eu de gând, e cu atât mai bine să-i ştiu aici. Au să dea toţi buzna la fereastra care răspunde spre sud, dincotro se aude răgetul tigrului. Deschide-le repede, domnule Clive...

  — Ce vrei să faci, pentru Dumnezeu! strigă bătrânul, înspăimântat, dar George nu-i răspunse ci smuci uşa şi o deschise de perete.

  Patru trupuri mărunte şi mlădioase năvăliră în odaie. Ţineau în mână arcuri şi săgeţi, iar în spinare aveau atârnate nişte tolbe, primitive pline cu aceste arme ucigătoare.

  Se întâmplă întocmai după cum prevăzuse George. Alergară cu toţii la fereastra care da spre sud şi se uitară cu încordare prin rogojina de foi de palmier care acoperea fereastra.

  Se auzi iarăşi răgetul acela înfiorător, de astădată însă ceva mai aproape. Clive şopti lui George:

  — Bine că şi-au adus şi săgeţile. Otrava lor ucide până şi un tigru numai în câteva minute. Să-i vie poftă fiarei să intre în casă prin fereastră, fără ele am fi pierduţi.

  — Ce, zici că otrava îşi face aşa de repede efectul? întrebă tot în şoaptă George pe plantator. Cu atât mai bine.

  Se apropia apoi pe la spate de băştinaşi şi, fără să-i simtă ei, le luă câte o săgeată din tolbă, pe urmă deschise binişor uşa şi şopti să-l audă numai bătrânul:

  — Mă întorc numaidecât. Dacă ţin drumul drept înainte ajung la bungalowul dumitale, nu e aşa?

  Clive, uluit de îndrăzneala şi curajul tânărului, nu putea scoate un cuvânt. Dădu numai afirmativ din cap. În clipa următoare George dispăruse.

  Clive şi Ellen se aşezară în spatele băştinaşilor şi se uitau şi ei cu mult interes printre destrămăturile rogojinii. Se făceau că nici nu au băgat de seamă fuga tânărului.

  Deodată se ivi dintr-o tufă, la vreo patruzeci de metri de casă, un trup mare, vărgat, privi drept spre colibă, ciuli urechile.. şi tigrul porni răgind în galop spre fereastră.

  Băştinaşii îşi potriviră arcurile, ochiră şi patru săgeţi otrăvite zbârnâiră în aer.

  Un schelălăit de furie al fiarei răspunse, semn că fusese nimerită de moarte. Clive se aştepta ca tigrul să se repeadă spre fereastră, dar spre marea lui mirare îl văzu îndepărtându-se târâş spre nord.

  — Unde e celălalt Sahib? întrebă în clipa aceea unul din băştinaşi.

  — Nu ştiu, răspunse bătrânul, făcând pe miratul.

  Dar Ellen Clive nu se putea preface. Era galbenă ca un cadavru, căci ea cunoştea toate grozăviile junglei - crescuse doar de mic copil acolo - şi ştia că viteazul tânăr, se aruncase în primejdie ca să-l salveze pe el şi acum era urmărit de fiara şi mai turbată din pricina rănilor căpătate. Alergă la uşă, crăpă niţel şi strigă cu glas îngrozit în tăcerea nopţii:

  — George Farrow, vine tigrul!

  — L-am şi văzut, răspunse tânărul şi Ellen, care deschisese acum uşa de tot, îl văzu alergând spre un palmier înalt pe care s-ar ă putut salva dacă fiara n-ar fi fost atât de aproape de el.

  În timp ce gonea spre palmier, George îşi arunca din când în când privirile înapoi şi vedea ochii scânteietori ai tigrului care făcea cate doi metri dintr-o singură săritură. Nu mai avea când ajunge la palmier. Să se oprească din fugă şi să se ia la luptă cu fiara aruncând în ea cu săgeţile? I se spusese doar ca otrava îşi face numai în câteva minute efectul.

  Nu mai avea de străbătut decât vreo şase metri până la palmier, auzea gâfâitul tigrului în spatele lui, se întoarse iar, când... văzu spre marea lui mirare că fiara îşi încetinise fuga, mai mult încă, părea că se împleticeşte în mers.

  Văzu de asemenea că avea câteva săgeţi înfipte în cap şi în coaste.

  Aşadar, cei patru băştinaşi nimeriseră în plin, fiara însă îl zărise lângă casă şi preferase să-l urmărească pe el, unul singur, decât sa atace coliba.

  Din câteva salturi George fu lângă palmier. Scoarţa copacului era aspră şi scorojita aşa că pentru el era un fleac să se caţere pe trunchi. Auzea sforăitul şi gâfâitul fiarei în spatele lui dar nu se mai uită înapoi.

  Deşi săgeţile îi erau o piedecă, nu le aruncă din mâna, fiind singura armă pe care o avea. Reuşi să se urce în palmier mai încet decât ar fi vrut; deodată se înspăimântă într-atât, încât fu cat p-aci să se prăbuşească din copac. Ghearele fiarei râcâiau cu turbare în trunchiul palmierului şi ţăndărite zburau până departe.

  Dar aproape îndată, George îşi putu da seama de puterea grozavă a otravei în cari băştinaşii îşi înmuiau vârfurile săgeţilor, căci tigrul se prăbuşi brusc la picioarele copacului.

  Tânărul înţelese că paznicii, cari cunoşteau efectul otravei, îl vor urmări şi se pot ivi dintr-un moment într- altul. Trebuia, deci, să fugă imediat, chiar dacă tigrul nu era încă mort. Se lăsă jos din palmier şi o luă la fugă căutând să se îndepărteze cat mai mult de locul primejdiei.

  Acum rămânea să găsească poteca. Trebuia să fie pe-aproape, căci bătrânul Clive îi arătase în direcţia asta. Şi într-adevăr, dădu de ea în dosul unui tufiş. Poteca îngustă ducea spre nordul insulei.

  Porni în goană pe potecă. Jimmy Ohlsen, omul acela primejdios zicea că va înlătura din calea lui cu granatele de gaze luate de la el, pe toţi aflaţi în bungalow. Poate că va sosi la vreme ca să-l salveze, deşi n-avea arme. Săgeţile erau însă tot atât de bune pentru scopul său.

  De-ar fi ştiut cel puţin cât mai avea de făcut până la locuinţa plantatorului! Uitase să-l întrebe pe Clive. Dar, oricât ar fi cunoscut de bine drumul Ohlsen, nu putea înainta mai repede ca el, George, căruia grija pentru viaţa tatălui său şi a tovarăşilor îi dădea parcă aripi.

  În afară de asta, ştia că paznicii îi erau pe urme, deoarece trebuiau să dea de veste stăpânului alb că unul din prizonieri scăpase. Sperau poate că-l vor ajunge şi-l vor duce îndărăt la colibă.

  Deodată foşni ceva în desiş şi se auzi un mârâit;

George îndreptă repede o săgeată spre noul său duşman şi animalul, ai cărui ochi îi văzuse lucind prin întunerec, pieri. Probabil că se speriase de gestul său ameninţător.

  Înaintea lui răsună o împuşcătură. George îşi înteţi fuga căci recunoscuse pocnetul revolverului lui Petre.

  După cum se auzise împuşcătura, nu mai puteau fi decât vreo patruzeci de metri până la bungalow. Trebuia însă să iasă din desiş până a nu se întoarce Ohlsen.

  Iarăşi răsună o detunătură, apoi încă una , urmată de strigăte de bucurie scoase din mai multe piepturi. George bănui ce s-a întâmplat şi se simţi fericit. Petre, neîntrecutul ţintaş, nimerise probabil granatele pe cari le va fi aruncat Jimmy Ohlsen spre terasă. Deci, gazele nu mai puteau vătăma pe nimeni. Îi venea să chiuie de bucurie, îşi aduse însă aminte că nu trecuse încă primejdia. Ce efect grozav aveau săgeţile, văzuse doar adineauri. Numai o zgârietură cu ele, era de ajuns să-l cureţe de pe suprafaţa pământului. Nici doctorul Bertram nu l-ar mai fi putut salva. Deocamdată trebuia cu orice preţ să iasă din desiş, pe urmă să fie cu mare băgare de seamă când va trece luminişul, căci băştinaşii pândeau de pretutindeni. Rămânea să treacă neobservat printre ei şi din câteva sărituri în zig-zag să ajungă la bungalow.

  V.

  SALVAT IN ULTIMUL MOMENT

  FU CÂT P-ACI SĂ STEA PE LOC căci îl străfulgeră un gând. Dacă tovarăşii vor începe să bombardeze pe asediatori cu granate de gaze? Ei nu ştiau că George e liber şi dacă gazele ajungeau până acolo, cădea şi el în nesimţire pentru douăzeci şi patru de ore ca şi băştinaşii. Cu siguranţă că de-ar fi fost el în locul tovarăşilor săi tot aşa ar fi procedat. Sau poate că vor încerca mai întâi să cadă la înţelegere cu Naki, căpetenia băştinaşilor.

  George îşi încetini pasul la gândul că tovarăşii săi sar putea servi de granate a căror victimă ar fi şi el. Trebuia însă să înlăture o astfel de perspectivă, deoarece vroia să fie de faţă când Lionel Clive şi Ellen vor fi eliberaţi definitiv.

  Aducându-şi însă aminte că nu erau excluse nici tratativele, o luă iar mai repede cu gând s-ajungă cât mai curând la bungalow.

  Se opri însă brusc în loc, cătă cu ochii în jurul său şi se piti în umbra unui copac ale cărui crengi ajungeau până aproape de pământ, unde nu putea fi văzut de pe potecă. El însă putea zări destul de bine prin frunzişul copacului.

  Îşi dădu imediat seama că nu se înşelase când i se păruse că aude un zgomot uşor.

  Un om venea pe cărare şi trecu pe lângă el fără să-l observe. Omul era Jimmy Ohlsen care se întorcea, probabil, la prizonierii săi. Nu se putea să nu se întâlnească in drum cu paznicii cari ii vor comunica desigur fuga unuia din prizonieri. Oare ce va face el pe urmă? Se va întoarce în grabă înapoi, sau va căuta să găsească printre oamenii lui Naki pe fugar, care spera s-ajungă nesimţit în bungalow?

  George chibzui repede, dar temeinic. Altă potecă nu era care să ducă spre nord, deci Ohlsen va presupune că fugarul se va fi aflând printre băştinaşi. În orice caz se va înapoia ca să dea instrucţiuni căpeteniei.

  De abia îşi sfârşi gândul şi văzu într-adevăr pe Ohlsen venind în fugă, turbat de mânie şi scrâşnind din dinţi. Nu era de fel bună vestea pe care o aflase că tocmai ostatecul mai important îi scăpase printre degete, deşi îl pusese sub paza a patru băştinaşi înarmaţi cu grozavele lor săgeţi otrăvite.

  De abia acum îşi putea da Ohlsen seama de adversarii săi. Cu atât mai bine.

  După ce George îl văzu îndepărtându-se cu doi din băştinaşi, ieşi din ascunzătoare şi o luă la fugă îndărăt spre colibă. Nici el nu ştia deocamdată cum şi ce are să facă pentru ca să elibereze pe prizonieri, dar vroia neapărat să se găsească în apropierea lor pentru orice eventualitate.

  Era sigur că Ohlsen se va lua după el, de asemenea şi ceilalţi doi paznici, ca să împiedice fuga lui Clive şi a fetei, tare îi părea rău lui George că nu-şi mai avea armele pe cari i le luase, probabil, Ohlsen când îl văzuse ameţit, de lovitura în tâmplă.

  Ajunse aproape de luminişul unde era coliba. Auzi iar în desiş un foşnet şi un mârâit scurt. „Să fie pe-aici lupi?" se întrebă el mirat. Mârâitul nu era în nici-un caz al unui tigru sau al unei pantere.

  Totuşi George ţinea pregătită o săgeată. Animalul nu era mare, după cum putu el să zărească, aşa că otrava îşi va face foarte repede efectul asupra lui. Ba chiar împotriva unui tigru, care s-ar putea ivi de pe undeva, ar fi chip să se apere cu săgeţile, dacă n-ar mai avea vreme să se caţere în vreun copac.

  Păşi cu băgare de seamă în luminiş! Trecu pe lungă trupul neînsufleţit al tigrului ucis mai adineauri şi din ghearele căruia n-ar mai fi putut scăpa dacă nu l-ar fi nimerit săgeţile paznicilor.

  George se cutremură gândindu-se ce otravă puternică trebuie să fie aceea care poate omorî o fiară atât de viguroasă; de sigur că otrava aceasta era mult mai puternică chiar decât veninul unei muşcături de cobra.

  Se opri fără să vrea şi privi la trupul acela fără viată. George se abătuse de pe potecă stras parcă de o putere nevăzută.

  Tresări auzind un zgomot uşor pe care nu-l putea desluşi de unde vine. Se ghemui lângă leşul tigrului şi se uită prin frunzişul desişului spre luminiş.

  Inima i se opri in loc de spaimă. Văzu la cel mult patru metri de tufiş un alt tigru nai mic, care îşi aţintise ochii săi scânteietori în tufa unde stătea el. Era pesemne soaţa celui ucis.

  Înţelese că nu mai e scăpare. Dintr-o singură săritură, fiara îl putea înhăţa. Chiar dacă ar slobozi în ea o săgeată, chiar dacă otrava ar lucra repede, tot i-ar mai rămâne vreme să-l sfâşie.

  Ca fulgerul îl străbătu gândul să se urce repede în palmier. Disperarea dă puteri neînchipuite în astfel de momente. Dar moartea îl pândea prea de aproape. Înainte de a se ridica el de jos, tigroaica se va năpusti asupra lui ca să-şi răzbune tovarăşul.

  Nici de furişat nu era chip. Fiara ar auzi zgomotul paşilor săi. Să-i fie lui într-adevăr scris să moară de o moarte atât de cumplită, sfârtecat de ghearele tigroaicei şi măcinat de colţii ei grozavi?

  În timp ce i se încrucişau aceste gânduri minte, ochii lui stăteau aţintiţi într-ai fiorosului animal, ca o pasăre paralizată de privirile reci ale şarpelui.

  Deodată văzu fiara, care stătuse până atunci liniştită, măsurând parcă din ochi tufişul, se îndreptă din şale, clipi de câteva ori şi începu să izbească iarba cu coada, întorcând apoi capul spre poteca pe care venise tânărul.

  Şi iarăşi începu să-l bată inima lui George, dar de astă dată de bucurie. Pe acolo trebuia să vie Ohlsen cu cei doi paznici. Treaba lor cum au să se descurce. El era, în orice caz, salvat. Chiar acum, când atenţia

tigroaicei nu mai era îndreptată spre tufiş, îndrăzni să se ridice binişor, neslăbind însă din ochi pe

primejdiosul său vrăjmaş. Îi se crea acum posibilitatea să se caţere cu iuţeala fulgerului în copac.

  Trebuia însă s-aştepte deocamdată să vadă dacă Ohlsen şi tovarăşii săi se vor întâlni fată în faţă cu tigrul.

  Trecură câteva secunde într-o încordare de

nedescris. Deodată, George, care îşi aruncase din întâmplare ochii spre colibă, văzu uşa deschizându-se binişor, pe cei doi paznici păşind pragul, încordându-şi arcurile şi slobozind două săgeţi una după alta. Se auzi un vâjâit prin aer şi tigroaica se răsuci în loc, răgind, cu două săgeţi înfipte între coastele din dreapta.

  Apoi, înainte de-a avea ea răgaz sa se repeadă la duşmanii cari îl veneau în spate, George auzi acelaşi vâjâit pornind de pe poteca de lângă el şi alte două săgeţi se înfipseră în partea stângă a trupului fiarei.

  Cu un muget înăbuşit tigroaica se rostogoli la pământ. Cele dintâi două săgeţi ar fi fost de ajuns s-o ucidă, căci una nimerise în inimă şi cealaltă îi străbătuse plămânul, aşa că otrava pătrunsese de-a dreptul în cele mai delicate organe ale trupului. George s-aştepta totuşi ca fiara să mai aibă puterea să se repeadă la ucigaşii ei să-l sfâşie, dar trupul ei se cutremură odată ca străbătut de un fior, labele se zgârciră, apoi se întinseră iar şi trupul vărgat al fiarei rămase nemişcat.

  Cei doi paznici se întoarseră liniştiţi spre colibă şi intrară înăuntru. Pesemne că Ohlsen le poruncise să nu se mişte de lângă prizonieri. George aştepta să se întoarcă Ohlsen. Era curios să ştie ce va face acum acesta care procedase ca un criminal faţă de binefăcătorul său care îl luase sub acoperământul lui si-l ajutase să nu moară de foame. Oare îşi fi închipuind că fugarul a reuşit să se întoarcă la bungalow?

  Deodată auzi pe dreapta, dincolo de potecă, un foşnet uşor. Ţinu săgeata pregătită. Dacă Ohlsen îl simţise şi încerca să se apropie pe furiş, o să-l arate cu cine are de-a face că era şi el un duşman de temut. Dar pe când îşi îndrepta atenţia dincotro auzise foşnetul, un alt zgomot, venit de astă dată din stânga lui pe potecă îl făcu să întoarcă capul. Desluşi paşi care se apropiau.

  Aşadar, tot Ohlsen era, căci băştinaşii n-ar fi călcat atât de apăsat. Atunci cine făcuse zgomotul celalalt? Să fi fost făptura aceea care semăna a lup pe care o mai văzuse de două ori până acum?

  Însemna atunci că se afla între doi duşmani, căci dacă animalul l-ar ataca, lupta care ar urma, ar atrage atenţia lui Ohlsen care ar interveni imediat împotriva lui.

  George se uită repede în juru-i. De Ohlsen n-avea ce să se teamă deocamdată, deoarece aceasta nu bănuia că fugarul e atât de aproape.

  Singura primejdie era deci făptura aceea necunoscută din dreapta care stătea ascunsă în tufiş.

  Şi că era imediat lângă el nu mai încăpea îndoială, după cum dovedea foşnetul şi pârâitul crengilor cari se auzeau desluşit. Poate că animalul vroia să treacă luminişul şi în cazul ăsta nu se putea să nu se întâlnească faţă în faţă cu Ohlsen.

  Acesta înainta fără grijă pe potecă. Părea că se simte în cea mai mare siguranţă. Se bizuia probabil pe băştinaşi cari vor înlătura cu săgeţile lor grozave orice piedecă din cale. Poate că, dacă ar fi văzut adineauri lupta cu tigrul, n-ar fi fost atât de liniştit.

  Luna lumina ca ziua şi George desluşea bine chipul lui brutal. Se întunecă niţel la faţă când dădu cu ochii de leşul fiarei, apoi zâmbi cu dispreţ, îl izbi cu piciorul şi porni mai departe, îndreptându-sa spre colibă.

  Tânărul stătu să chibzuiască bine ce are de făcut. Se ştia neputincios, aşa dezarmat cum era, faţă de săgeţile celor patru paznici şi pistoalele încărcate ale lui Ohlsen. Ce-i foloseau săgeţile pe cari trebuia să le arunce cu mâna când nu era destul de priceput în mânuirea lor? N-ar fi mai bine să se strecoare până la bungalow şi să vorbească cu tatăl său? Poate că ar reuşi să se întoarcă apoi cu vreo doi din tovarăşi şi si arunce o granata în colibă ca să-l ameţească pe cei dinăuntru şi să-i ştie nevătămători pentru douăzeci şi patru de ore.

  Dar dacă în vremea asta Ohlsen pleacă sau — şi George se înfioră la un astfel de gând — pune băştinaşii să omoare pe cei doi prizonieri ca să nu mai existe dovada nelegiuirii sale? Numai Dick Clive singur nu i putea face nimic şi tovarăşilor lui George, sau lui însuşi, nu le era îngăduit să se înfăţişeze ca martori în fata autorităţilor engleze.

  Ohlsen dispăru în colibă şi George se căi că-l lăsase în pace. Poate că ameninţându-l cu săgeţile înveninate l-ar fi făcut să elibereze pe prizonieri.

  Necăjit pe sine, tânărul se hotărî să se furişeze printre băştinaşii cari împresurau luminişul din faţa bungalowului ca să dea de veste tatălui său că a scăpat şi lui Dick Clive că a găsit pe ai lui în viată.

  Trebuia s-o ia iar pe potecă, altminteri n-ar fi nimerit căci nu cunoştea locurile şi nici cuţit n-avea ca să-şi poată tăia calea prin desiş. Şi dacă ar fi să iasă înainte băştinaşii, nu face nimic, se va vedea pe urmă care pe care. Avea şi el doar săgeţi şi ştia la ce să se aştepte.

  Porni, aplecat de mijloc, pe cărare, păşind cu băgare de seamă şi ascultând cu încordare. În câteva ceasuri avea să se lumineze de ziuă şi-i va fi cu neputinţă să se mai aţină prin tufiş; băştinaşii îl vor căuta pretutindeni şi nu se putea să nu dea de el. O ascunzătoare, oricât de tăinuită ar fi fost ea, nu exista pentru ochii lor ageri. Deodată se opri şi se lipi de trunchiul unui copac de la marginea potecii. Auzise un zgomot atât de slab, încât urechea altuia nu l-ar fi putut prinde. George însă ştia că dintr-acolo venea primejdia, că vreun băştinaş se apropia cu paşii lui uşori şi furişaţi.

  Mai mult încă: trebuie să fi fost foarte aproape de el, altminteri nu l-ar fi simţit. Spre nenorocul lui, poteca făcea în locul acela un cot, aşa că băştinaşul nu-l putu zări; şi mai mare încă îi fusese norocul că talpa acestuia călcase pe o cracă şi o făcuse să pârâie, ceea ce determinase pe George să se oprească; băştinaşul iar fi auzit cu siguranţă paşii.

  Tânărul ţinea în mână două săgeţi. Erau şi astea arme cu cari puteai ţine la respect de la mica distantă un om. Ciocnirea trebuia să se producă din clipă în clipă, căci George auzea târşâitul tălpii goale pe pământul moale.

  Se ghemui şi mai mult ca să-l poată sări brusc în fată băştinaşului şi să-l ia pe neaşteptate. În sfârşit apăru un trup niţel adus din spate. George îi se puse în fată, întinse săgeţile şi strigă cu glasul înăbuşit:

  — Sus mâinile!

  Vorbise englezeşte fără să-şi dea seama şi la cel mai mic zgomot. Fu foarte mirat când băştinaşul răspunse, ridicând mâinile, cu glas tremurător:

  — Mă supun. Sahib, nu-mi face nimic, te rog...

  — Cine eşti? Îl întrebă George, curios.

  — Sunt Naki, căpetenia.

  — Aşa? Îmi pare bine. Pe fecior îl avem la mână, ne mai lipsea tată-său. Acu, la drum, moşule. Ia-o înainte cu mâinile ridicate, ba nu, stai, dă-mi încoace armele.

Acu, du-mă pe vreo cărare mai dosnică la luminişul din faţa bungalowului. Când vom fi acolo, ne răfuim noi.

  — Sahib, mă supun ţie... nu-ţi fac nici-un rău. Sahib Ohlsen ne-a orbit şi ne-a minţit. Sahib Clive era mai bun cu noi, o să-l ascultam ca şi înainte... se văicărea căpetenia.

  Dar George nu se încredea într-o schimbare atât de bruscă. Auzise că băştinaşii sunt foarte vicleni. Şi apoi, nu-i venea să creadă că după ce-şi trădaseră stăpânul, îi apucase aşa, deodată, dragostea de el.

  — Uite ce e, zise George, calm, spune oamenilor tăi când ne vom apropia de ei să se dea deoparte şi să stea liniştiţi. Cum oi vedea că face vreunul o mişcare, te omor pe loc cu săgeata asta.

  Părea să-l fie o frică grozavă de săgeţi căci strigă ceva oamenilor săi cari dispărură imediat în desiş.

  Când George şi căpetenia apărură în luminiş se auziră strigăte de bucurie de pe terasă. Căpitanul Farrow îşi întâmpină feciorul pe ultima treaptă a scării şi-i zise plin de mândrie:

  — Bravo, dragul meu! Ai fost şi de data asta la înălţime. Nici nu mă aşteptam altfel. Drept e, că am fost foarte îngrijat de soarta ta, ştiam însă că vei ştii tu să te descurci. Noi am fi vrut să luăm măsuri severe pentru eliberarea ta dar nu ne-a lăsat Petre. Zicea să nu-ţi ducem noi grija, căci eşti tu în stare sa să te eliberezi singur - şi a avut dreptate, după cum văd. Acum povesteşte-ne şi nouă ce s-a întâmplat.

  În câteva cuvinte. George le spuse prin ce-a trecut, apoi încheie cu următoarele cuvinte:

  — Căpetenia Naki, care pare să se teamă grozav de săgeţile astea înveninate e acum aliatul nostru. Fireşte cu deocamdată nu putem avea încă destulă încredere în el, îl voi ameninţa însă cu o moarte cumplită - şi îi e frică de moarte!... - până ce va jura împreună cu oamenii săi credinţă fostului stăpân Lionel Clive. După cât îmi spunea, va şti să împiedece prin cei patru băştinaşi puşi de pază la coliba din pădure, ca Ohlsen să se atingă de bătrân şi de fată. Deci, ne putem duce fără grijă şi făţiş acolo ca să punem mâna pe criminal şi să eliberăm pe cei doi captivi. După ce băştinaşii vor depune jurământul, nu avem de ce ne mai teme.

  — Bine, aşa să facem, încuviinţă căpitanul, dar mai întâi să te odihneşti niţel şi să mănânci ceva, cred că ai mare nevoie de amândouă.

  Se lumină de ziuă când ajunseră la luminişul unde era coliba de vânătoare. Deodată George scoase o exclamaţie de mirare şi alergă spre Jimmy Ohlsen care se apropia de potecă cu capul în pământ.

  Când ridică ochii şi văzu pe George înaintând spre el cu săgeata întinsă, tresări şi se făcu la faţă alb ca varul. Se întoarse apoi din drum şi o luă la fugă îndărăt spre colibă răcnind ca turbat în urma lui:

  — Aşa? Cu atât mai bine. Acu să moară amândoi... fata mai întâi...

  N-avu vreme să mai spună ceva, căci din desiş ţâşni un trup mare, negricios şi se repezi la gâtlejul lui. Cu un horcăit de groază, Ohlsen fu trântit la pământ şi pe pieptul său se aşeză un mare câine ciobănesc, de rasă germană, care îi ţinea labele pe grumaz şi se rânjea mârâind. (Vezi coperta).

  — A, ăsta e credinciosul nostru Harras pe care l-a adus Ellen acum un an din Germania. Îl izgonise şi pe el Ohlsen din casă şi bietul câine rătăcea prin pădure căutându-şi stăpânii. A, uite-i şi pe ei! Strigă Dick Clive şi se repezi cu un ţipăt de bucurie spre colibă.

  În prag apăruse bătrânul Clive urmat de fiica sa Ellen. În timp ce tatăl îşi îmbrăţişa cu dragoste feciorul, Petre se apucă să lege zdravăn pe Ohlsen care gemea din când în când de durere.

  — Aşa, băiatule, zise Uriaşul după ce sfârşi. Cum te- am legat eu nici dracu nu te mai poate dezlega. Uite, domnule George, armele dumitale sunt la el.

  George se aplecă şi smulse mai întâi pumnalul Sanjei de la brâul lui Ohlsen, apoi revolverele şi lampa de buzunar.

  Acum se apropia şi Clive cu copiii săi şi zise cu dispreţ ticălosului care îl privea întunecat şi cu ochii scânteietori de ură:

  — Ruşine să-ţi fie! Te-am luat în casa mea ca să nu mori de foame şi asta mi-a fost răsplata, nemernicule!

  Bătrânul înainta apoi spre Farrow şi-i strânse mişcat mâna, murmurând cuvinte de mulţumire. Căpitanul îi curmă însă vorba şi-i întrebă dacă e dispus să primească pe răsculaţi îndărăt pe plantaţie dacă vor depune jurământ de credinţă.

  — Fireşte, răspunse Clive, zâmbind. După cum îi cunosc eu, sunt sigur, că se vor ţine de cuvânt. Vina na fost a lor, îi aţâţase Ohlsen la răscoală. Jurământul e ceva sfânt la ei şi ar fi în stare să mă apere cu propria lor viaţă împotriva oricărui duşman..

  — Atunci, putem pleca liniştiţi, zise căpitanul, grav. Mă bucur din suflet, domnule Clive că ţi-am putut face acest mic serviciu. Şi cu acest Ohlsen ce-ai de gând să faci?

  — O să-l expediez la Fort Cornwallis şi sa se ducă pe urmă unde-o pofti. Nu vreau să-l dau pe mâna autorităţilor căci mi-e scârbă de un proces cu un astfel de individ. Încă odată, domnule Farrow, dă-mi voie să-ţi mulţumeşti pentru...

  — Îţi mulţumesc şi eu, căpitane Farrow, îi curmă vorba Ohlsen. Aş vrea să-ti fac în schimb un serviciu. Îţi plac aventurile, pe cât ştiu. Să-ţi dau eu prilej să te saturi de aventuri. Du-te la insulele Salomon şi întreabă acolo de căpitanul Fred Larsen, corăbierul de sclavi. Ha, ha, ha! O să-ti placă şi dumitale aşa aventură, pe onoarea mea! Ba ai mai putea face şi o faptă bună, fiindcă ţine sechestrată de doi ani o fată de neam pentru a cărei răscumpărare cere de la părinţii ei o grămadă de bani. Îi găseşti mai adesea la Malaita.

  Farrow se uită la el scrutător.

  —Sper că nu te iei după minciunile ticălosului ăstuia, domnule căpitan, zise cu dispreţ bătrânul Clive.

  — De ce nu? Ohlsen vrea desigur să ne trimită la pierzanie, daca acest Larsen există cu adevărat. În orice caz, o să cercetez când voi fi la faţa locului. Cam într-acolo mi-e drumul şi ocolul pe care ar trebui să-l fac e neînsemnat.

  Marinarii neutri îşi luară rămas bun de la familia Clive şi submarinul porni mal departe în goană după noi aventuri.

SFÂRŞIT

Volumul 27

CORĂBIERUL DE SCLAVI

Tocmai am prins o radiogramă transmisă din Port Cornwallis către guvernatorul englez din Singapore. I se aduce la cunoştinţă că noi am fost la Andaman, unde am eliberat familia Clive. Radiograma e foarte măgulitoare pentru noi, căci comandantul din Port Cornwallis ne laudă mult şi-şi mărturiseşte părerea de rău că datoria îi sileşte să ne denunţe. După toate probabilităţile, ei socotesc că vom încerca din nou să trecem în Oceanul Pacific, pe coasta Australiei.

   — Asta înseamnă că vom avea o călătorie cam primejdioasă, domnule căpitan, răspunse Rindow, calm. Peste opt ceasuri trecem prin Singapore; în acest timp, Englezii vor fi aşezat vre-o cursă pe acolo. N-ar fi mai bine să ne întoarcem, să ocolim Kota- Radja şi s-o luăm de-a lungul coastelor de vest ale insulelor Sunda, pentru a trece prin sudul Australiei? Englezii şi Australienii nu vor bănui că am pornit pe drumul acesta. Ei vor închide acum strâmtoarea Malakka din Singapore şi mai târziu strâmtoarea Torres din Australia.

   — M-am gândit şi eu la o astfel de soluţie - zise Farrow - deşi vom pierde câteva zile, vom fi, însă, în siguranţă. Dar cred că e cam târziu, căci am înaintat prea mult în strâmtoarea Malakka. Mă tem că au şi pornit în urma noastră distrugătoare din Cornwallis sau Rangoon şi ne vor tăia drumul. Cred, totuşi, că vom izbuti să înlăturăm blocada, sau să ne întoarcem. Am mai făcut-o de multe ori în vremea războiului. Ţin mult s-ajung cât mai curând în insulele Salomon, la Malaita, ca să-l caut acolo pe căpitanul Fred Larsen, despre existenta căruia am aflat de la Jimmy Ohlsen, duşmanul familiei Clive.

   — Am presimţirea că ne aşteaptă mari primejdii - răspunse Rindow. Pe insulele alea sălbatece de vânători de capete pândeşte moartea sub felurite înfăţişări. Fred Larsen e un aşa zis „corăbier de sclavi", adică un om care, cu riscul propriei sale vieţi, recrutează băştinaşi de pe aceste insule şi-i duce pe plantaţiile îndepărtate, unde îi sileşte să muncească timp de trei ani.

   — Da, aceşti corăbieri de sclavi sunt oameni foarte curajoşi şi îndrăzneţi. Moartea îi pândeşte la fiecare pas. De aceea trebuie să fie ceva de capul lui Fred Larsen ăla, de vreme ce ne-a amintit de el Jimmy Ohlsen. Aha! se pare că un distrugător se şi află pe urmele noastre.

   În timp ce vorbea, Farrow cerceta orizontul cu ocheanul său puternic.

   — Da, norul de fum e acela al unui distrugător, zise el, apoi. Pare să fie un vas rapid, căci se apropie cu mare repeziciune. Cred

că ar fi mai nimerit să ne lăsăm afund de pe acum.

   Rindow privi şi el prin ochean şi răspunse:

   — Ai dreptate, domnule căpitan, e unul din cele mai puternice distrugătoare pe cari le-a pus în funcţiune Anglia după război, în apele posesiunilor sale transoceanice. După cât ştiu eu, toate sunt prevăzute cu plase de oţel, pentru capturarea submarinelor duşmane.

   — Aşa e, dragă Rindow, încuviinţă căpitanul, toate distrugătoarele şi chiar crucişătoarele sunt prevăzute cu astfel de instalaţii. Vom fi într-o situaţie foarte grea, daca ne vor ieşi înainte şi dinspre Singapore astfel de distrugătoare. Văd că mai apar şi altele, toată flotila pare să fi ieşit în larg.

   — Domnule căpitan, de la Singapore nu se poate să fi venit atât de repede, zise Rindow. Acolo au primit radiograma de-abia acum, pe când distrugătoarele din spatele nostru desigur că au pornit la drum imediat ce s-a aflat că am fost pe Andaman. Daca vom pune în funcţiune compresoarele şi vom pomi cu toată viteza, le vom lăsa în urmă. Vom putea, deci, rămâne la suprafaţă până se va lăsa întunericul, căci mai înainte nu vor veni distrugătoarele din Singapore. În felul acesta tratăm şi acumulatoarele.

   — Bravo Rindow, propunerea e cât se poate de înţeleaptă! exclamă Farrow. Mai avem trei ceasuri de lumină şi în vremea asta facem o bucată bună de drum. Aş dori, însă, să rămân peste noapte în vre-un golf de pe coasta din Malakka, deoarece sunt sigur că duşmanii noştri au întins reţele, în cari ne vom prinde pe întuneric. Dar nici cu asta nu scăpăm da primejdie, căci le lăsăm timp destul să-şi faci pregătiri speciale pentru prinderea noastră.

   — Se vor gândi poate că totuşi am izbutit în timpul nopţii să scăpăm, zise Rindow. Nici nu vor bănui că ne-am ascuns pe undeva. Dacă vom părăsi golful - unde vrem să ne aciuim - de- abia mâine după-amiază, până atunci cred că s-or şi fi retras ei.

   — Şi aşa se poate, răspunse Farrow; aşadar, dă comanda în sala maşinilor, să fie puse în funcţiune compresoarele.

   După câteva clipe, viteza submarinului spori simţitor şi vasul porni ca o săgeată prin strâmtoarea Sundei, încât nu dură mult şi coloanele de fum ale distrugătorului nu se mai vedeau.

   Căpitanul rămase în turn. Trei ocheane puternice cercetau acum orizontul, dar nu zăriră decât un bric chinezesc, care se îndrepta, probabil, spre Penang.

   Călătoria dură două ceasuri şi jumătate, apoi Farrow zise:

   — Aşa, acum ne vom lăsa afund şi când vom fi aproape de

coastă, vom căuta un golf potrivit.

   Submarinul îşi încetini viteza, de îndată ce compresoarele fură oprite. Farrow, Rindow şi George coborâră imediat în turn, capacul fu închis şi vasul se afundă repede. Încetişor se apropia de coastă. Farrow, care stătea la periscop, zise de-odată:

   — Hm... ciudat lucru! Au apărut brusc şiruri întregi de bricuri şi jonci chinezeşti. Face impresia ca şi cum ar fi fost trimise în căutarea noastră. Asta nu se poate, însă, e absolut exclus. Atât de repede nici nu s-ar fi putut strânge laolaltă. E greu să ne descopere, căci periscopul e înălţat numai atât, cât să pot vedea ce se petrece pe afară. Hm... merg aproape de tot de coastă, astfel că nu ne va fi deloc uşor să găsim un golf potrivit. Trebuie, însă, s-o facem cât mai neîntârziat, căci începe să se însereze. A! tocmai văd o scobitură îngustă şi adâncă, ceva nimerit pentru noi. Păcat, însă, că două jonci ne taie drumul.

   — Nu se poate să tragem periscopul înăuntru şi să trecem pe sub nasul lor? propuse Rindow,

   — Asta ar mai merge, dar nu ştim cât e de adâncă apa în golful acela. Mai bine ne aşezăm la pândă în faţa acestui golf şi de îndată ce joncile vor dispare, sau se va întuneca, ne furişăm repede înăuntru, în felul acesta îi vom înşela pe toţi urmăritorii noştri.

   La comanda căpitanului, submarinul stopă, după ce făcuse un viraj spre proră. Un sfert de ceas se scurse astfel. Farrow observă cu atenţiune bricurile şi joncile cari îşi urmau drumul de-a lungul coastei, apoi zise:

   — A, se văd venind dinspre Singapore trâmbele de fum ale unor distrugătoare engleze, dar între celelalte vase tocmai s-a făcut o spărtură largă. înainte! Acum e momentul potrivit.

   Submarinul alunecă încetişor înainte şi după zece minute Farrow zise:

   — Cred că am avut noroc şi n-am fost observaţi. A! golful acela îngust face un cot pronunţat; mai bine nici că se putea!

   După alte câteva minute urmă:

   — Aşa; am trecut cotul, acum nu mai putem fi văzuţi dinspre mare. Stop! Aici suntem în siguranţă. Minunat, acum s-a lăsat şi întunericul, putem ieşi la suprafaţă şi să respirăm aer curat toată noaptea.

   Pe bordul „Dox"-ului domnea o dispoziţie cât se poate de bună. Noaptea trecu în linişte. Natura părea să vie şi ea în ajutorul îndrăzneţilor marinari, căci cerul era acoperit de nori deşi. Nimeni nu putea să vadă turnul submarinului la suprafaţa apei din golful

îngust, ale cărui maluri erau formate din pereţi stâncoşi.

   Când se lumină de ziuă, submarinul se lăsă imediat afund. Barometrul arăta cincisprezece metri adâncime, când o zguduitură uşoară le arătă că au atins fundul. La adâncimea aceasta „Dox"-ul era în deplină siguranţă, căci nimeni nu l-ar fi putut zări prin apa care era cam tulbure.

   Căpitanul aşteptă până la vremea prânzului, apoi se adresă celor doi ofiţeri ai săi, lui George, Hagen şi doctorului Bertram, cari se întruniseră în cabina sa:

   — Cred că acum ne putem lua inima în dinţi, cum s-ar zice. Întrebarea e numai dacă vom izbuti să ne strecurăm orbeşte din golf, adică fără să înălţăm periscopul. Mă tem că de-a lungul coastei mai patrulează câteva vase dintr-alea şi ne-ar putea descoperi periscopul. Pe de altă parte, însă, e primejdios lucru să mergem fără să putem vedea un eventual pericol. Nu e exclus ca staţionarea noastră în golf să fi fost observată. Cine ştie dacă n-a şi fost întinsă o plasă, în care ne vom prinde lesne.

   — Eu cred că ne-ar fi speriat ei prin bombe de apă, dac-ar fi ştiut că ne aflăm în golful acesta, răspunse Rindow. N-ar fi aşteptat ei atâta timp. As fi de părere, deci, să ieşim din golf sub apă şi numai când vom ajunge în strâmtoarea Malakka să ne înălţăm la suprafaţă. De-altfel, nu ştim dacă fundul golfului e peste tot destul de adânc, apoi cred că vom întâmpina unele greutăţi până să trecem cotul.

   — De aceea eu aş propune - interveni secundul Brun - să ne înălţăm acum până la şase metri, să ridicăm periscopul până la oglinda apei şi să înaintăm astfel cel puţin până la cot. Dacă vom merge cu băgare de scamă, nimeni nu va observa această porţiune mica a periscopului.

   — Sunt şi eu de părerea lui Brun, zise inginerul Hagen; prea ar fi nesigur să ieşim orbeşte din golf. Fără doar şi poate că-i vom zări pe eventualii noştri duşmani, înainte ca să ne vadă ei pe noi. Rindow are dreptate: ar fi încercat ei să ne dibuiască dac-ar ar fi ştiut că ne aflăm aici.

   Doctorul Bertram şi George fură şi ei de această părere şi căpitanul zise în cele din urmă:

   — Da, sunt şi eu încredinţat că în felul acesta vom izbuti să ieşim de aici. Aşadar, să nu mai pierdem vremea! Sa ne înălţăm până la şase metri. Voi cerceta apoi împrejurimile prin periscop şi voi înainta încet de tot. La cotul golfului ne oprim, pândim câtva timp dacă nu se zăreşte nimic suspect, apoi ne îndreptăm spre strâmtoarea Malakka.

   Farrow cu tovarăşii săi se duseră în turn şi, la comanda lui, pompele împinseră afară apă din tancurile de balast. Vasul se ridică încetişor; când barometrul arătă şese metri, pompele îşi încetară activitatea şi Farrow înălţă cu băgare de seamă periscopul. Când acesta ieşi la suprafaţă, căpitanul nu văzu decât apa liniştită a mării şi pereţii de stânca ai malurilor.

   — Nu zăresc nimic suspect, putem merge înainte, zise el tovarăşilor săi.

   Cu viteza cea mai redusă, colosul cenuşiu de oţel spintecă apa liniştită. Farrow privea mereu de jur-împrejur, dar nimic bănuitor nu se vedea.

   Ajunse la cot şi dădu comanda de oprire a electromotoarelor. Vasul rămase locului, ca înţepenit.

   Până la ieşirea din golf mai erau vre-o optzeci de metri. Cele două maluri stâncoase erau acolo la distanţă de patruzeci de metri unul de altul şi căpitanul examină cu atenţiune aceste două puncte, precum şi suprafaţa apei dintre ele, pentru a descoperi la vreme o eventuală plasă ce-ar fi fost întinsă acolo. Nu văzu nimic, însă, şi atunci dădu comanda pentru continuarea drumului. Încordarea tovarăşilor spori la culme, toţi priveau ţintă la căpitanul lor. Clipele păreau veacuri.

   — Opreşte! Îndărăt, cu toată viteza, ah, opreşte!... Prea târziu! strigă Farrow de-odată. - Repede înapoi în apă! Pompele în funcţiune !

   Trase înăuntru periscopul şi se întoarse spre camarazi:

   — Suntem într-o capcană! zise el, cu glas tremurător. Nu cred să mai putem scăpa. Tot trebuie să ne fi observat englezii, căci tocmai s-au ivit, la vre-o treizeci de metri de noi, marinari pe ambele maluri ale golfului, cari au întins o plasă solidă. Acelaşi lucru s-a petrecut şi în spatele nostru. Stăm, deci, între două plase, la cincizeci de metri una de alta.

   — Dacă pornim acum înainte cu viteză maximă, interveni George, vom rupe plasa dinaintea noastră, căci marinarii n-o pot ţine cu mâinile.

   — Nu, George, asta şi-ar fi spus-o şi ei şi de aceea cred că au şi înţepenit de maluri cablul de sârmă de care atârnă plasa şi submarinul nostru nu va fi în stare să-l smulgă. Singurul lucru ce ne rămâne de făcut e să ne lăsăm la fund şi acolo să ne sfătuim asupra măsurilor ce avem de luat.

   — Ce-ar fi dacă ne-am retrage până la plasa din spate şi am distruge-o pe cea din faţă cu o torpilă? propuse George din nou. Am mai distrus odată o plasă în felul acesta.

   — Aici, însă, nu putem face asta, căci golful e prea strâmt şi explozia torpilei ne va aduce mari pagube, din cauza prea micei depărtări, iar presiunea apei ce va rezulta de pe urma ei, ne va izbi de pereţii de stâncă ai malurilor. Zău nu ştiu ce e de făcut!

   În vremea asta vasul se afundase până la doisprezece metri, adică ajunse pe fundul mării. Din fericire, apa era foarte tulbure; numai la suprafaţă era străvezie până la câţiva metri, datorită razelor soarelui. Englezii nu puteau vedea, deci, unde se afla submarinul şi Farrow ordonă imediat să se pompeze ceva apă din tancurile de balast, aşa fel că se ridicară cu un metru. Apoi „Dox"- ul se îndreptă spre ţărmul drept al golfului, înaintând, în acelaşi timp, cu vre-o patruzeci de metri. Când se lăsă din nou cu vasul la fund, căpitanul zise:

   — Aş pune rămăşag că ne aflăm acum la cinci metri de ţărmul drept şi la zece de plasă. Să poftească domnii englezi să ne caute, dacă au vreme de pierdut.

   — Numai de n-ar da drumul la câteva bombe de apă, zise Rindow, îngrijorat. În cazul acesta nu vom avea încotro şi va trebui să ne ridicăm la suprafaţă, pentru a ne preda.

   — Cred şi nădăjduiesc că nu vor recurge la mijlocul acesta, răspunse Farrow. Ei vor numai să puie mâna pe submarinul nostru fără să-l aducă vre-o stricăciune. împotriva noastră personal n-au nimic, aşa dar nu se vor folosi de mijlocul acesta brutal.

   — Numai de n-ar strânge laolaltă plasele, ca să ne prindă între ele, zise George. Sau poate izbutesc să le aşeze dedesubtul nostru: atunci ne ridică în sus cum ai ridica un peşte cu năvodul.

   —  Dacă ar trage pe sub noi una din plase, ar trebui s-o slăbească din ancorare, răspunse căpitanul. În cazul acesta am putea distruge plasa, năpustindu-ne cu vasul asupra ei. De la cotul golfului aş lansa atunci o torpilă asupra celeilalte plase şi apoi aş porni-o repede din loc. Explozia nu ne-ar putea vătăma întru nimic. Eu cred, însă, că englezii vor căuta să ne prindă cu plase speciale, în spaţiul acesta pe care l-au închis cu celelalte două plase. Să aşteptăm evenimentele. Eu nu mi-as pierdut încă nădejdea. Atât de uşor nu le va fi să pună mâna pe noi.

   II.

   VICLENIA LUI GEORGE.

   — TATA, AM GĂSIT SOLUŢIA! strigă George deodată. Când vom fi aproape de plasa, eu, Petre şi Kard vom putea tăia sârmele de oţel. După cum ştii, avem pe bord foarfeci buni pentru scopul acesta. Înainte ca englezii să înceapă să ne caute, noi vom fi departe.

   — Bravo, George, soluţia ta e bună! exclamă Farrow, Englezii nu-şi închipuie că noi putem părăsi vasul şi sub apă. Singura primejdie ar fi ca plasa să fie prevăzută cu vre-un semnal de alarmă, care să le dea de veste când voi veţi tăia sârmele.

   — Domnule căpitan, o astfel de instalaţie nu poate fi pusă în funcţiune prin simpla atingere a sârmei de către un om; trebuie să se producă o izbitură ca să se întâmple asta, interveni inginerul Hagen. Va fi nevoie, însă, să ne apropiam cu vasul până la plasă chiar, pentru ca scafandrii, să poată tăia plasa de pe punte, până la înălţime suficientă.

   — Asta nu va fi greu, căci ne vom căţăra pe plasă până la vre-o şase metri şi vom începe să tăiem de acolo, mergând în jos, zise George. Făcând aceasta în două locuri, la distanţă de opt metri între ele, vom avea o deschizătură destul de mare ca să ne putem strecura printr-unsa. Fireşte că mai întâi vom face sus o tăietură de-a latul, apoi apucăm să tăiem în lung.

   — Dar cum vom găsi noi deschizătura? întrebă Brun. Dacă vom nimeri cât de puţin alături, se poate întâmpla ca eventualul semnal de alarmă să fie pus în funcţiune.

   — Nici asta nu e greu, răspunse George, cu însufleţire; va trebui doar să ne folosim de lămpile noastre de buzunar, a căror lumină, însă, nu va putea fi văzută de sus. Şi dacă tu, tată, te vei duce în cabina de la proră şi vei trage obloanele de la ferestre, ne vei putea observa şi-ţi va fi posibil să îndrepţi vasul prin deschizătura ce o vom face noi. Nu va trece mult până să tăiem sârma. Mi-am şi făcut planul cum să împărţim munca şi sunt sigur că vom izbuti.

   — Hm... băiatul are dreptate, zise Farrow, în felul acesta le vom juca Englezilor o festă, pe care nu şi-o vor putea explica niciodată. Aşadar, să nu mai pierdem vremea, căci orice şovăială ne poate aduce într-o situaţie şi mai grea. Sfătuieşte-te repede cu Petre şi Kard. Îmbrăcaţi-vă costumele de scafandru şi încercaţi-vă norocul!

   George alergă în sala echipajului şi strigă din fugă celor doi tova răşi:

   — Haideţi, îmbrăcaţi costumele!

   Împreună intrară în magazie şi începură să se echipeze. În vremea asta tânărul le expuse planul său, care fu primit cu însufleţire de ei. Când fură gata îmbrăcaţi, părăsiră submarinul prin cele două camere de scafandru, pe cari inginerul Hagen le construise de ambele părţi ale vasului, în tancurile ele balast.

   Căpitanul Farrow, Rindow şi doctorul Bertram se duseră în cabina de la proră şi traseră în lături obloanele groase de oţel cu cari erau acoperite ferestrele ce se aflau acolo. Zăriră imediat pe cei trei scafandri, cari trecură pe lângă submarin, ţinând în mână lămpile electrice de buzunar, special construite pentru a putea fi întrebuinţate sub apă.

   Căpitanul ordonă ca tancurile de balast să fie golite atâta cât era nevoie ca vasul să se ridice cu o jumătate de metru şi cu viteză redusă urmă apoi pe îndrăzneţii scafandri.

   După vre-o zece metri de drum se ivi, în lumina lămpilor, plasa enormă. Farrow opri imediat vasul, coborându-l din nou pe fund, ca nu cumva curentul să-l târască până la plasa de oţel, punând astfel în funcţiune presupusul semnal de alarmă.

   Cu interes crescând observă acum pe cei trei scafandri. George şa Petre trecură pe dinaintea vasului, în vreme ce Kard se căţără cu băgare de seamă pe plasă, la vre-o doi metri pe dreapta submarinului. La aceeaşi depărtare, pe stânga, se căţără apoi George, urmat de Petre. Tânărul urcă atât de sus, încât ajunse la doi metri deasupra submarinului.

   Atunci începu să mânuiască foarfecele pentru tăiat sârmă. Plasa era din sârmă tare de oţel, dar şi unealta lui nu era de dispreţuit.

   Tânărul tăia de-a latul plasei, în directa lui Kard, care şi începuse să taie sârma în lung. Petre nu rămase nici el în urmă eu lucrul şi în curând era gata cu partea lui, pe care o tăiase până jos.

   Si Kard, care nu-l scăpa din ochi pe George, începu deodată să se grăbească; ajunse şi el în curând la partea de jos, tocmai când tânărul Farrow atinsese punctul unde începuse sa taie timonierul.

   Cu bucurie observă Farrow că lucrul se face în deplină ordine. Ultima bucată, care ţinea încă „poarta", fu tăiată şi acum această poartă se aplecă în afară.

   George sări repede jos şi împreună cu cei doi tovarăşi alergă spre submarin. Când Farrow îşi dădu seamă că ei se aflau iarăşi în camerele de scafandru şi apa fusese pompată afară, ordonă să se golească şi tancurile de balast, atât cât era de trebuinţă ca vasul să se ridice cu o jumătate de metru. Apoi, se strecură încetişor, prin deschizătura făcută în plasa.

   Fireşte că acum mergea orbeşte, căci la adâncimea asta nu putea vedea nimic, apa fiind prea turbure. Pe de altă parte, nu cuteza să aprindă reflectoarele, deoarece se temea ca lumina lor să nu fie zărită de vasele cari făceau de pază sus. Asta trebuia evitat cu orice preţ, altminteri toată truda celor trei scafandri ar fi fost de prisos.

   Farrow rămase totuşi în cabina de la proră, în fata ferestrelor. De aici ar fi putut vedea, probabil, dacă duşmanii ar fi întins o nouă plasă, ale cărei sârme lucitoare, i-ar fi atras atenţia. Şi cu viteza redusă cu care mergea vasul, ar fi putut să-l oprească imediat, înainte de a se izbi prea tare de plasă.

   În cazul acesta, cei trei scafandri ar fi trebuit să-şi îndeplinească încă odată munca lor grea. Şi ar fi făcut-o, desigur, cu mare însufleţire, cu atât mai mult cu cât nici nu-şi dezbrăcaseră costumele încă, fiind pregătiţi pentru orice eventualitate.

   Dar englezii se încrezuseră prea mult în lucrarea lor. Şi cum să- şi fi închipuit ei că nişte scafandri ar fi putut părăsi submarinul fiind în apă?

   Farrow înainta cu vasul timp de vre-o zece minute, până se încredinţa că s-a îndepărtat îndeajuns, adică la vreo mie de metri de ţărm. Acum putea cuteza să se ridice mai sus şi să arunce o privire prin periscop. Trase obloanele peste ferestrele de cristal, apoi înălţă vasul încetişor. De la şase metri adâncime ridică periscopul, privi prin el şi se adresă tovarăşilor cari se adunaseră în jurul său:

   — Îndărătul nostru, la mal, în faţa golfului, mişună fel de fel de vase. După cât se pare, n-au observat încă fuga noastră. În faţa şi în spatele nostru drumul e liber, nici-un vas duşman nu se zăreşte. Ne putem înălţa şi mai sus, deci, şi cu periscopul ridicat să ne îndreptăm spre Singapore. Fireşte că vom avea de întâmpinat şi greutăţi acolo când se va afla că am izbutit să scăpăm din cursa ce ne-a fost întinsă. Cred, însă, că va trece mult timp, până să observe englezii că am şters putina. Păcat că nu vom putea vedea ce mutră vor face.

   Farrow mai aruncă o privire spre ţărm, rămase uluit o clipă, apoi zise, râzând:

   — Asta are haz, zău! Cursa ne-a fost întinsă de francezi! Trebuie să se fi aflat o flotilă de distrugătoare de-a lor prin apropiere de Singapore şi fireşte că au prins radiograma, oferindu- se imediat să vie în ajutorul aliaţilor. Şi englezii n-aveau de ce să refuze. Păcat că nu putem prinde şi noi radiogramele cari desigur că fac acum ocolul pământului, vestind lumii că distrugătoarele franceze au izbutit, în fine, să puie mâna pe submarinul, împotriva căruia se pornise o vânătoare zadarnică timp de atâţia amar de ani... şi mult se vor bucura englezii când vor observa fuga noastră. Aşa, ne-am înălţat îndeajuns, acum trebuie să pornim la drum cu toată viteza.

   În vreme ce submarinul se ridica, Farrow trăsese periscopul înăuntru, atât cât să iasă numai cu un metru la suprafaţa apei. Tot mai mult se îndepărtau de punctul unde erau cât p-aci să-şi găsească pierzania.

   Strâmtoarea Malakka era agitată de un vântuleţ dinspre apus. Ea era liberă în faţa şi îndărătul submarinului, dar în curând Farrow zări vase de tot soiul, cari înaintau cu viteză dinspre Singapore. Probabil că erau numai curioşi, cari vroiau să vadă cum francezii puseseră în sfârşit mâna, pe vestitul căpitan Farrow, cu „Dox"-ul său.

   Ele mergeau de-a lungul coastei; Farrow, însă, înaintase, în vremea asta, şi mai mult în larg, încât n-avea să se teamă că periscopul ar putea fi zărit. O singură dată îl trase înăuntru, când două distrugătoare engleze trecură pe aproape cu toată viteza. Trebuia să fie cu băgare de seamă, căci ofiţerii aveau ocheane puternice pe bord şi cercetau marea cu atenţiune, mai mult din obicinuinţă decât cu un scop hotărât.

   Deoarece sub apă „Dox"-ul nu se putea sluji de o viteză prea mare, însemna că vor ajunge la Singapore de-abia după ce se va lăsa noaptea. Pe de-o parte era mai bine pe de altă parte, însă, putea să fie şi primejdios, căci până atunci fuga va fi fost observată şi anunţată pretutindeni. Şi fireşte că distrugătoarele ancorate în portul Singapore vor face tot ce le va sta în putinţă să vie de hac submarinului.

   Dar marinarii noştri prevedeau această primejdie eventuală cu mult sânge rece şi erau plini de încredere în steaua lor. Trecuseră doar prin cele mai mari pericole până atunci, înfruntaseră moartea în repetate rânduri, aşa că nu se vor înspăimânta ei de câteva plase de oţel. Scafandrii vor termina repede şi cu acestea.

   George era din nou eroul zilei. Un „ura" răsunător străbătu vasul de la un capăt la altul, când căpitanul Farrow povesti camarazilor în ce situaţie se aflaseră şi că tânărul său fiu îi salvase din primejdie, cu planul său.

   Submarinul înainta mereu. Rindow îl înlocuise pe căpitan la periscop, dar cu puţin timp înainte de a se lăsa întunericul, Farrow îşi reluă postul. Se apropiau acum de Singapore şi el vroia sa-şi ia toată răspunderea asupră-şi.

   În curând observă vase, cari patrulau încolo şi încoace în mod cu totul suspect. Erau bricuri mici, puse, desigur, la pândă de englezi, ca să semnalizeze apropierea submarinului. Farrow trase periscopul înăuntru, lăsând numai o mică parte deasupra apei, apoi încetini viteza şi se îndreptă cu băgare de seamă spre bricurile duşmane.

   Soarele era îndărătul lui şi asta era un mare avantaj, căci razele sale aruncau reflexe strălucitoare deasupra valurilor uşoare. Scânteierea astrului împiedica să se poată zări punctul cel forma periscopul la suprafaţa mării.

   Preocuparea cea mai de seamă a căpitanului era să observe dacă bricurile duşmane trăgeau după ele vre-o funie. În cazul acesta ar fi trebuit să fie cu băgare de seamă, căci ar fi putut fi vorba de o plasă, ba poate chiar de mine explozibile.

   Într-adevăr, ajungând în apropierea bricurilor, cari înaintau unele lângă altele, observă că trăgeau împreună, după ele, o funie. Asta însemna că puseseră aici o barieră semnalizatoare, de care orice vas s-ar fi lovit fără să bănuiască ceva. Farrow, însă, cunoştea bine viclenia duşmanilor săi.

   N-avea nevoie să stea mult pe gânduri. Ştia, cu aproximaţie, cam la ce adâncime în apă erau bricurile; se lăsă mai jos cu o jumătate de metru sub nivelul acesta, îşi alese apoi o corabie care era a treia din stânga şi calculă repede viteza cu care mergea.

   Asta era uşor pentru el, căci o făcuse adesea în vremea războiului, pentru a stabili exact unghiul în care trebuia să alerge torpila sa, pentru a nimeri un vapor rapid, de la o depărtare de câteva mii de metri.

   După ce termină calculul, se îndreptă cu vasul spre punctul unde trebuia să se întâlnească cu bricul. Trase cu totul periscopul înăuntru, căci se afla aproape de vasele duşmane şi uşor ar fi putut fi văzut.

   Nu spusese nimic tovarăşilor săi despre această barieră, dar după chipul său încordat ei îşi dădură seamă că se pregătea ceva. Curând se şi auzi chiar un zgomot caracteristic, funcţionarea unei elice străine. Şi atunci ştiură cu toţii că Farrow se pregătea să străpungă vre-o barieră ce le fusese întinsă. ÎI cunoşteau însă bine pe căpitanul lor şi ştiau că nu va întreprinde nimic, fără ca să fi calculat înainte şansele de reuşită. De aceea, rămaseră cu desăvârşire liniştiţi.

   Farrow zâmbi când zgomotul elicei începu să se audă tot mai tare şi în cele din urmă răsună chiar deasupra turnului. Socoteala lui fusese cât se poate de exactă; submarinul trecuse cu preciziune matematică dedesubtul bricului şi funia pe care acesta o târa după el, cu instalaţiunile de semnalizare sau de prindere, nu mai constituia nici-un pericol. Prin mersul bricului ea atârna în urmă, cam pieziş, şi înainte de a se apropia, submarinul se şi furişase dedesubtul vasului.

   Fireşte că englezii nu se bizuiau numai pe bariera aceasta - Farrow o ştia prea bine Ambiţia lor sportivă se trezise desigur acu . Francezii avuseseră în palmă - cum s-ar zice submarinul, şi acesta scăpase... Trebuiau, deci să arate ei că sunt mai pricepuţi în d-alde astea.

   Dar căpitanul tot greşise puţin socoteala. Sosise la Singapore mai de vreme decât presupusese. Să aştepte până se va lăsa întunericul sau să încerce chiar acum străbaterea . Când înălţă din nou periscopul, după ce se furişă printre bricuri, văzu în faţa sa coloanele de fum ale mai multor distrugătoare, cari înaintau cu viteză.

   Acolo era pericolul, căci acestor vase repezi nu le putea trage chiulul, cum făcuse cu bietele bricuri. Desigur că şi ele târau niscai instalaţii, cari îi vor trăda prezenţa sau îl vor distruge chiar.

   În dreapta submarinului, departe, un bric se îndrepta spre Singapore. Zărindu-l, căpitanul avu o idee salvatoare. Fără să mai stea pe gânduri, porni repede spre bric; desigur ca venea din Sumatra şi habar n-avea încă de ce se petrece pe aici.

   Farrow izbuti să ajungă în imediata apropiere a bricului, apoi se dădu puţin în lături , dar rămânând pe acelaşi plan; auzi deasupra submarinului măcinatul elicei vasului străin. Când înălţă acum periscopul, văzu că merge foarte aproape de bric, atât de aproape încă îl despărţea numai un metru de cheresteaua.

   Rămase la distanta asta; avea acum o călăuză cum nici nu şi-ar fi putut dori mai bună, întunericul se va lăsa peste vre-o zece minute şi în vremea asta vor ajunge, desigur, la lanţul distrugătoarelor.

   După cum se aşteptase şi nădăjduise căpitanul, bricul îşi încetini brusc viteza. Fusese oprit, deci, de un distrugător. Fireşte că şi Farrow îşi încetini mersul, dar se apropia şi mai mult de bric şi merse în acelaşi timp înainte, pentru a ajunge prora vasului străin.

   Aici nu putea fi văzut; pe de altă parte, n-avea să se teamă că elicea bricului va atinge submarinul. Liniştit înălţă periscopul până la oglinda apei, fiind sigur că sub acoperirea ce o avea nu putea fi zărit. Şi, apoi, de unde să bănuiască englezii că dedesubtul bricului pe care-l supuneau acum, desigur, unui interogatoriu amănunţit - se află submarinul căutat?

   Zgomot puternic de elice se apropia din două părţi. Farrow râse mulţumit Acum se iviră şi cele două distrugătoare în cercul vizual al periscopului său. Se îndreptau ţintă asupra bricului, dedesubtul prorei căruia ieşea la iveală periscopul.

   Căpitanul văzuse cum distrugătorul care venea dinspre stânga se abătuse din drum, iar cel dinspre dreapta se-ntoarse chiar. Trase repede periscopul înăuntru, dădu comanda ca motoarele să lucreze în plin, şi minunatul submarin alunecă, cu viteză maximă, printre cele două distrugătoare. Chiar dacă umbra „Dox"-ului ar fi fost zărită acum de pe punţile celor două distrugătoare, era prea târziu, căci bariera era definitiv străpunsă. Fireşte că Farrow avu prevederea să se şi adâncească, în vreme ce înainta. Îndărătul său auzea elicele celorlalte distrugătoare; acum nu-i mai puteau face nimic

   Mai merse un sfert de ceas astfel şi când elicele distrugătoarelor engleze se auziră numai , slab de tot, el ridică vasul la suprafaţă. Prin periscop văzu că în vremea asta se întunecase de-a binelea.

   Cu mult îndărătul său zări luminile multor reflectoare, cari cercetau marea de jur-împrejur, dar nu răzbăteau până la submarin. Când ieşi cu vasul la suprafaţă, Farrow deschise capacul turnului. Mai mergea încă cu electromotoarele, dar după ce scrută câtva timp întunericul, puse în funcţiune motoarele Diesel, cu amortizoare de zgomot. Viteza „Dox"-ului spori imediat.

   Înainta mereu, ajunse în marea Javei, dar tot nu se vedea nici- un vas, nu se auzea nici-un duduit de motor. Bariera primejdioasă din Singapore fusese trecută. Acum situaţia se îmbunătăţise.

   După două ceasuri, căpitanul Farrow prinse o radiogramă a autorităţilor engleze din Singapore, adresată porturilor din Australia. În cuvinte înflorate cari trădau oare-cum o bucurie ascunsă - se anunţa că Farrow izbutise să taie o uşă în plasa pusă de francezi, fără ca să se simtă ceva. De-a semeni, căpitanul a răzbit şi bariera engleză de la Singapore, deşi ea fusese astfel aşezată, încât lucrul ar fi părut cu neputinţă. Marina australiană era rugată să vegheze în strâmtoarea Torres, pentru a da de urma submarinului.

   Căpitanul Farrow cunoştea bine strâmtoarea Torres. Ar fi putut s-o ocolească, luând drumul de la Celebes spre nord, pentru a porni apoi de-a lungul coastei de nord a Noua Guinee, şi pe drumul acesta ar fi ajuns la insulele Salomon.

   Dar asta i-ar fi apărut ca o laşitate. Chiar atât de înverşunaţi nu se vor arăta Australienii, căci ei ştiau că Farrow salvase de la o moarte grozavă patru tinere fete de-ale lor.

   Şi într-adevăr, submarinul trecu nesupărat prin strâmtoarea

Torres. E drept că se arătaseră câteva distrugătoare australiene, de asemeni şi un crucişător se plimba încolo şi încoace, dar se vedea lesne că nu prea căutau cum ar fi trebuit să caute.

   În cele din urmă ajunseră în Oceanul Pacific şi Farrow hotărî să facă o vizită scurtă în „Insula odihnei". Apoi urma să plece spre Malaita, insula aceea blestemată, pe care stăpânesc vânătorii de capete.

   III.

   ÎN CĂUTAREA LUI FRED LARSEN.

   PE „INSULA ODIHNEI" TOTUL ERA ÎN ORDINE. Tovarăşii râmaseră acolo numai câteva ceasuri şi în vremea asta tancurile fură umplute cu ţiţei pentru motoare, luară apă de băut şi vasul fu supus unei examinări amănunţite.

   Apoi Hagen şi Bertram fabricară la repezeală cantităţi îndestulătoare de granate de gaze, cari se dovediseră a fi arme de preţ în aventurile lor. Şi acum se aşteptau să le aducă mari servicii, în lupta împotriva vânătorilor de capete, la cari se duceau.

   Jan Brike, care nu-i avea la inimă pe „maimuţoii ăia negri", cum îi numea el, îşi dichisi cele două tunuri, cu adevărată grijă părintească. Propuse apoi doctorului să-l umple cu gaze câteva obuze pentru tunurile sale. Ideea aceasta fu primită cu însufleţire, dar din păcate nu le mai rămânea timp pentru aducerea ei la îndeplinire. Totuşi, inginerul şi doctorul făgăduiră bătrânului tunar, că în cursul drumului vor încerca să fabrice un astfel de obuz. Erau şi ei încredinţaţi că un proiectil dintr-acestea, slobozit de tunul lui Jan Brike, ar putea însemna salvarea din cel mai mare pericol.

   Cu puţin înainte de a se înnopta, submarinul străbătu laguna întinsă care înconjura insula şi când ieşi afară din tunel, se şi întunecase de-a binelea. Marea era liniştită, luna răsări pe cer şi „Dox"-ul porni cu viteză spre depărtatele insule Salomon, spre Malaita, care era cea mai sălbatecă dintre toate. Căci acolo cei mai mulţi europeni îşi „pierduseră capetele". Cum se zicea în limbajul curent de prin acele ţinuturi.

   George stătea de vorba cu doctorul Bertram despre aşa-numiţii „corăbieri de sclavi" cari duceau acolo o viaţă agitată şi plină de primejdii. Oamenii aceştia îndrăzneţi vizitau cu bricurile lor mici toate insulele pentru a face schimb de mărfuri cu băştinaşii, luând de la ei kopra, dându-le pentru el tutun, unelte şi podoabe ieftine

- în special, însă, spre a recruta lucrători pentru plantaţiile îndepărtate, pe cari trebuiau să-l aducă înapoi după trei ani de zile.

   Pe un astfel de bric se aflau de obicei numai doi albi, căpitanul- proprietar al vasului şi timonierul său. Echipajul, format din cel mult cincisprezece oameni, era alcătuit din băştinaşi, cari atunci când li se prezenta un prilej favorabil nu stăteau la gânduri să reteze capetele stăpânilor lor.

   În fiece clipă cei doi albi se puteau aştepta să se trezească cu o lovitură de secure în şira spinării... Apoi trupurile lor erau puse la fiert în cazanele cu ciorbă, iar capetele, afumate la un foc înăbuşit, pentru a fi atârnate după aceea, ca trofee, în coliba căpeteniei sau de grinda vreuneia din casele kanu. Aşa se petreceau lucrurile de sute de ani şi aşa va mai rămâne multă vreme.

   „Corăbierii de sclavi" sunt bărbaţi plini de curaj şi cu mult sânge rece, oamenii cari dorm cu mâna încleştată pe revolver, gata oricând să-şi apere viaţa. Dar odată şi odată tot li se înfundă

- o clipă de nebăgare de seamă, un acces de friguri la timp nepotrivit - şi au trecut în împărăţia de veci.

   — De la cine să aflăm unde e de găsit căpitanul Fred Larsen? întrebă George. În nici-un caz nu ne putem apropia de vre-un sat al vânătorilor de capete ca să întrebăm de el.

   — Ba putem s-o facem foarte lesne, răspunse doctorul Bertram. Vânătorii de capete nu vor îndrăzni să întreprindă ceva împotriva noastră, când vor vedea îndreptate asupra lor cele două tunuri ale submarinului. E îndoielnic, însă, dacă ne vor lămuri unde se află căpitanul Larsen. În sfârşit, mai avem cel puţin douăzeci de ceasuri de drum până acolo şi putem discuta în linişte cu tatăl tău despre măsurile ce avem de luat. Prea simplă însa nu e deloc chestia - îmi dau şi eu seamă - dar vom putea găsi urma lui numai dacă-i vom lua la rost pe vânătorii de capete.

   Cu puţin înainte de a se lumina de ziuă, George se întâlni cu tatăl său în turnul submarinului şi găsi prilej să stea cu el de vorbă despre chestia aceasta. Ca şi doctorul, Farrow fu de părere că trebuie să debarce în primul sat al vânătorilor de capete, pentru a se informa acolo de căpitanul Fred Larsen.

   Cu patru ceasuri înainte de a se înnopta, zăriră coasta de vest a Malaitei, care făcea o impresie stranie prin desişul întunecat de care era acoperită, până sus, în munţi.

   Rămânând la o depărtare de o sută de metri de coastă, submarinul pluti spre nord. De odată se înălţară deasupra munţilor din interior trâmbe mari de fum, cari se răspândiră repede peste întreaga insulă.

   — Aha! exclamă doctorul Bertram, care se afla şi el în turn, - am fost descoperiţi şi acum sosirea noastră e semnalizată în toată insula. Aşa procedează ei întotdeauna. Bănuiesc că vom da curând peste un sat de apă.

   Într-adevăr, după vre-o zece minute se ivi un golf larg, a cărui intrare era formată de o trecătoare îngustă într-o stâncă. Pe ţărmul crestat se aflau colibele primitive de stuf ale vânătorilor de capete, dominate de coamele înalte ale caselor kanu, în cari au loc ospăţurile fioroase ale băştinaşilor.

   Înghesuiţi pe ţărm stăteau sălbatecii, împopoţonaţi cu podoabele lor barbare şi înarmaţi cu securi grozave sau cu flinte de sistem vechi. Se arătară atât de puţin turburaţi la vederea submarinului, încât doctorul Bertram nu se putu opri să spuie:

   — Domnule căpitan, afacerea pare foarte suspectă. Trebuie să fim cu mare băgare de seamă căci se poate lesne întâmpla să ne atace prin surprindere. Să ne apropiem numai când cele două tunuri vor fi îndreptate asupra lor.

   Farrow chemă imediat pe bătrânul tunar şi pe ajutorul acestuia, care se dovedise a fi şi el un ţintaş bun. Amândoi porniră în grabă la tunurile lor, Jan Brike la cel de la proră, pe care-l „simpatiza" cu deosebire.

   Când dădură jos acoperitoarele de pânză, băştinaşii deveniră grozav de neliniştiţi. Umblau încolo şi încoace şi părea că se sfătuiesc de zor. Când tunurile fură încărcate şi îndreptate spre ei, găsiră cu cale să se facă nevăzuţi unul după altul în desiş, în spatele satului. Albii erau oameni ciudaţi şi nu se putea şti ce gânduri au...

   Pe ţărm rămaseră numai un sălbatec uriaş şi câţiva bătrâni, cari păreau să fie „preoţi", de aceea nu trebuiau să se arate fricoşi. Uriaşul părea să fie căpetenia. Avea o statură impunătoare şi purta podoabe numeroase, care se compuneau din gloanţe golite, oglinjoare, scoici, iar pe piept avea atârnat... un ceasornic deşteptător de care era foarte mândru.

   Submarinul se apropia până la treizeci de metri de ţărm, făcu apoi o cotitură bruscă şi stopa. Doctorul cunoştea bine jargonul englezesc care se vorbea pe aceste insule şi strigă spre sălbateci:

   — Dacă vreţi tutun, cerem să ne răspundeţi la o întrebare!

   — Întrebaţi! strigă căpetenia, cu glas tunător. Vă voi răspunde, apoi ne veţi da tutun.

   — ÎI cunoaşteţi pe căpitanul Fred Larsen?. Căpetenia se posomori, la fel şi bătrânii cari stăteau lângă el. Probabil că numele acesta nu trezea amintiri plăcute în mintea lor.

   — Ne datorează cinci capete, se auzi răspunsul. Nu va îndrăzni să vie încoace.

   — Şi noi suntem duşmanii lui, zise Bertram. Unde-l putem găsi?

   — E prietenul lui Nogi, căpetenia de pe coasta de răsărit. Să-mi spuneţi şi mie când l-aţi omorât.

   — Fireşte că-ţi vom spune, făgădui doctorul. Trimite un kanu să vă dăm tutun.

   La o poruncă a căpeteniei fu scoasă afară dintr-una din casele kanu şi pusă pe apă, o luntre încovoiată la vârf. Într-unsa luă loc căpetenia cu cinci vâslaşi. În semn că vin cu gânduri pasnice îşi lăsară armele pe uscat.

   Când luntrea ajunse la submarin, căpetenia sări pe punte şi păşi spre turn, cu braţul drept ridicat ca semn al intenţiilor sale prietenoase. Cu privire sigură îşi dete seama că Farrow era acela care conducea pe albii de pe submarinul acesta.

   Se îndreptă deci spre el, îi întinse mâna şi zise:

   — Tuko prietenul vostru. Capetele voastre sunt în siguranţă aici.

   — Bine, răspunse căpitanul, strângând cu putere mâna căpeteniei. Cine ne are de duşmani trebuie să se teamă de noi. Şi- ţi vom dovedi lucrul acesta. Uite tutunul făgăduit! Ia-l în semn de prietenie din partea noastră?

   Petre şi Kard scoaseră o ladă cu tutun din interiorul vasului şi o duseră la luntre, unde fu luată în primire de vâslaşi.

   — Tuko îţi mulţumeşte şi va fi veşnic prietenul tău, zise căpetenia către Farrow.

   —Ce v-a făcut Fred Larsen? se informă acum căpitanul.

   Chipul uriaşului se schimonosi din nou de mânie, apoi răspunse:

   — Fred Larsen e un trădător. Ne datorează cinci capete. Cinci din oamenii mei nu s-au înapoiat atunci când s-a împlinit termenul. Ei au murit şi Larsen n-a plătit banii. Spune că ei singuri ar fi vinovaţi de moartea lor.

   (Era obiceiul ca pentru băştinaşii care mureau în timpul celor trei ani de muncă, să se plătească o sumă corespunzătoare).

   Dacă într-adevăr căpitanul nu se ţinuse de cuvânt, mânia tribului împotriva lui era îndreptăţită. Dar poate că sa se va potoli repede, dacă Larsen va plăti ulterior o sumă mai mare pentru cei morti. Căpetenia Tuko urmă însă:

   — Larsen e un om rău. Are femei albe pe bord, pe cari le vinde altor căpetenii.

   Tovarăşii se priviră speriaţi, apoi Farrow zise:

   — Trebuie să-i venim de hac, acestui ticălos. Mă bat cu gândul să-l iau prizonier şi să-l predau prietenului nostru Tuko. Aici îşi va primi pedeapsa cuvenită.

   Zâmbetul sălbatec cu care întâmpină Tuko aceste cuvinte mărturisea îndeajuns gândurile pe cari le nutrea pentru Fred Larsen. Nu se mulţumi, însă, cu atât, ci adăogă:

   — Va trebui să sufere mult pentru că n-a vrut să-mi dea femei albe.

   Aşa dar, acesta era motivul principal al urii sale împotriva neomenosului căpitan. Dar ce vreţi, oamenii primitivi, nu pot gândi decât tot primitiv. Faptul în sine că Larsen vindea femei albe nu era deloc grozav pentru, el. Îl durea numai că nu putea avea şi dânsul astfel de „marfă"".

   Căpitanul Farrow nu mai stărui asupra acestui punct ci, strângând din nou mâna căpeteniei, îşi luă rămas bun de la ea şi zise:

   — Tuko, am devenit prieteni; eu îl voi nimici pe căpitanul Larsen, duşmanul meu şi ai tău, şi daca va fi cu putinţă, ţi-l voi aduce aici prizonier. Puterea mea e mare, Tuko, şi avea prilejul să te încredinţezi curând de asta.

   Căpetenia plecă, îndepărtându-se repede cu kanu-ul şi submarinul se lăsă la fund.

   — Doctore - se adresă atunci Farrow către Bertram - cred că am dat aici peste un prieten bun şi credincios. Tuko ăla ne tine, desigur, drept fiinţe suprapământeşti, căci l-am zărit prin periscop holbând ochii, când a văzut ca submarinul se lasă afund. Dar ia s- auzim mai bine, ce părere ai d-ta despre căpitanul Fred Larsen? Crezi cu putinţă ca europeanul ăsta să vândă fete albe vânătorilor de capete?

   — Domnule căpitan - răspunse Bertram - am văzut doar atâtea nelegiuiri până acum - de ce n-ar fi cu putinţă şi asta? Şi dacă într-adevăr lucrurile se prezintă astfel, aş fi chiar de părere să-l predăm pe Larsen căpeteniei Tuko - fireşte dacă vom izbuti să punem mâna pe el. Întâmplător ştiu că vânătorii de capete posedă metode cu totul speciale pentru a pedepsi cum se cuvine pe prizonierii lor. Şi trebuie să mărturisesc că omul acesta îşi va merita soarta.

   — O să mă mai gândesc dacă să-l predau sau nu, răspunse Farrow. Deocamdată trebuie să încercăm să dăm de el. Asta nu va fi atât de simplu, căci coasta de răsărit a Malaitei, unde ni s-a spus că se află, e foarte întinsă. Când vom ajunge noi la satul căpeteniei Nogi, te pomeneşti că el a şters-o pe insula Ysabel şi aşa mai departe. E vorba să ne bizuim numai pe norocul nostru, care ne-a ajutat şi până acum, în atâtea împrejurări.

   Farrow conduse vasul cu îndemânare sub apă prin spărtura îngustă din stânca golfului Pe bord toţi erau îngrijoraţi din pricina apropieri misterioasei insule, cu băştinaşii ei cari păstrau încă moravurile strămoşilor îndepărtaţi, mâncând carne de om şi făcându-şi trofee din capete omeneşti.

   Când satul se pierdu în zare, căpitanul Farrow ridică submarinul la suprafaţă. Trebuia să ocolească insula cât mai repede, pentru a ajunge la satul căpeteniei Nogi înainte de a se întuneca. Dar tocmai când „Dox"-ul înconjură capătul de sud al insulei, se lăsă noaptea. Într-o privinţă era mai bine, căci acum triburile sălbatice nu mai puteau urmări mersul vasului, nu-şi mai puteau da de veste prin norii de fum, cari înlocuiau la ei telegrafia fără fir...

   Fireşte că, din cauza întunericului, submarinul îşi încetini mersul. Farrow trebuia să se strecoare cu multă băgare de seamă printre stâncile cari se iveau uneori cu totul pe neaşteptate din apa întunecată.

   Misterioasă şi ameninţătoare se desena coasta mohorâtă şi tăcută. Nici măcar viaţa de noapte a animalelor - care se trezeşte altminteri în orice pădure seculară - nu începuse încă aici.

   Submarinul tocmai ocolise din nou un gherdap uriaş, când începură să lucească punctuleţe luminoase în depărtare.

   — E un sat de apă, zise Bertram căpitanului - te pomeneşti că o fi satul căutat al căpeteniei Nogi. Sunt de părere să încetinim mersul şi să pornim spre uscat cu o barcă de aluminiu.

   — Şi eu tot aşa cred, încuviinţă căpitanul, după câteva clipe de chibzuială. Dacă ne ivim cu submarinul în faţa satului şi-i vom striga pe locuitori, se vor face nevăzuţi cât mai repede în pădure.

   — Uite colo un bric pe mare! zise deodată Rindow care scrutase orizontul cu ocheanul de noapte. N-o fi a lui Fred Larsen? Să-l urmărim, domnule căpitan?

   Farrow observă şi el acum umbra întunecată, care se îndepărta repede şi zise:

   — N-are nici-un rost s-o facem, căci prea aleargă repede. Sunt prea multe stânci pe aici şi deoarece nu prea cunoaştem apele acestea, care-ar fi cu neputinţă să urmărim bricul cu aceeaşi viteză ca a lui. Afară de asta, probabil că tocmai a vândut iarăşi vre-o nenorocită de femeie acestor sălbateci şi e nevoie să ne încredinţăm imediat dacă e aşa sau nu. Poate că izbutim s-o salvăm din ghearele primejdiei. Ne vom apropia, deci, de ţărm, apoi vom pune pe apă toate bărcile de aluminiu şi vom debarca pe uscat în număr cât mai mare. Fiecare va lua cu sine câteva granate cu gaze, afară de revolver şi carabină. Douăzeci de oameni vor debarca pe uscat, iar alţii zece vor rămâne în două bărci aproape de ţărm, ca să ne vie în ajutor în cazul când vom fi atacaţi prin vicleşug de vânătorii da capete. Pe de altă parte, Jan Brike să stea pregătit cu una din noile bombe umplute cu gaze şi să tragă asupra satului atunci când se va simţi nevoia. Mai bine să rămânem fără cunoştinţă timp de douăzeci şi patru de ceasuri, decât să ne trezim cu o lovitură de secure în şira spinării. Rindow, porneşte încetişor cu vasul spre sat; în vremea asta, eu voi trage la sorti oamenii cari să meargă pe uscat şi-i voi pune la curent cu ce au de făcut. Ştim din proprie experienţă de câte primejdii e legată o vizită pe insula aceasta.

   Primul ofiţer încetini viteza vasului. Fără cel mai mic zgomot, minunatul submarin se apropia de punctele cele luminoase şi în curând Rindow recunoscu că e vorba de focuri de lagăr. Să fi venit oare prea târziu? Să şi fi avut parte vre-o sărmană victimă de soarta grozavă de a servi ca ospăţ fioroşilor vânători de capete?

   Se simţi uşurat când Farrow reapăru în turn, însoţit de George, Petre, Kard şi ceilalţi marinari, cari aduceau pe punte diferitele părţi ale bărcilor de aluminiu.

   — Domnule căpitan - zise el, cu glas turburat, mă tem să nu fi venit prea târziu pentru a salva victima din ghearele sălbatecilor.

   — Nu cred - răspunse doctorul Bertram. Eu m-am ocupat mult cu studierea obiceiurilor barbare ale triburilor vânătorilor de capete şi pot afirma în cunoştinţă de cauză că ei nu omoară atât de repede victima destinată oalei cu fiertură. Caznele durează de obicei câteva zile. Putem nădăjdui, deci, să salvăm fiinţa aceea, dacă într-adevăr căpitanul Larsen a făptuit grozăvia. Dar eu tot mai cred că Tuko a exagerat lucrurile, căci atât de fioros şi crud nu poate fi un european.

   — Cu toate astea am făcut experienţa cu căpitanul Henri, interveni Farrow. Şi el obicinuia să predea europeni acestor canibali, pentru ca să-şi păstreze prietenia lor. De ce n-ar exista şi un al doilea exemplar tot atât de neomenos ca şi el, dacă nu chiar şi mai şi? Sunt sigur că nu poveste ceea ce ne spunea Tuko şi nu degeaba îi poarta el o ură atât de înverşunată. Dacă vom avea aici confirmarea grozăviei, aş dori într-adevăr ca Larsen ăla să cadă în mâinile căpeteniei, pentru a-şi primi pedeapsa cuvenită.

   — Ai dreptate; din păcate, legile noastre nu prevăd pedepse destul de aspre pentru astfel de nemernici, zise doctorul Bertram. Pentru asta ar trebui să ne întoarcem în evul mediu - sau, după cum bine spuneai, domniile căpitan, să-l dăm pe mâna acestor sălbateci. Nici nu-ti vine să crezi ca un om, un european, să expună fete sau femei albe, unei soarte atât de grozave.

   — Şi cu toate astea aşa e, zise Farrow. Ah! se vede c-o fi vre-o serbare pe acolo - din fericire, însă, nu văd nici-un semn că e vorba de un ospăţ. Da, da, au fost tăiaţi doar nişte porci, după cum bag de seamă.

   — Aşa dar nu „porci lungi", cum i-au botezat vânătorii de capete pe potrivnicii lor ucişi, destinaţi oalei cu fiertură, zise Bertram Cu o ironie amară.

   IV.

   O DESCOPERIRE ÎNGROZITOARE.

   SUBMARINUL AJUNSE LA UN GOLF LARG, pe al cărui ţărm ardeau focuri vii. Vânătorii de capete erau într-o activitate înfrigurată. Pe frigări lungi se pârjoleau porci întregi, căni mari de pământ - umplute, desigur, cu viu de palmier - treceau din mână în mâna.

   Se serba vre-una din sărbătorile ciudate ale acestor sălbateci primitivi; de data aceasta, însă, mâncarea era ca şi a celorlalţi oameni. Farrow, George şi Rindow priveau cu încordare prin ocheane la zaiafetul de pe ţărm. Nu se vedeau decât bărbaţi; femeile fuseseră, probabil, excluse de la acest ospăţ. Deodată, George scoase o exclamaţie de spaimă şi şopti cu glas sugrumat:

   — Colo, la stânga, e o fată albă legată de un palmier înalt Aşa dar, tot e adevărat, tată! Ce-ar fi să slobozim imediat o ghiulea? În felul acesta am putea elibera pe sărmana fiinţă, fără s-o expunem primejdiei ca un sălbatec s-o ucidă în ultimul moment, înainte de a fugi.

   — Nu, George, asta nu putem face, zise căpitanul, căci nici n- am pus la încercare obuzele cele noi. Se poate lesne întâmpla ca biata fată să fie rănită de schije, sau chiar omorâtă. Tot ce putem face, e şi coborâm pe uscat şi să ne folosim de granatele de mână, cari ştim cum lucrează. Efectul e acelaşi, ba chiar mai sigur decât încercarea cu ghiulele. Tovarăşii noştri au şi montat bărcile pe punte, vom mai înainta o sută de metri, apoi le lăsăm pe apă şi vâslim la ţărm. Sunt sigur că în felul acesta vom folosi mai mult.

   — Ce vom face însă cu sălbatecii, mai ales cu căpetenia Nogi, dacă lucrurile se vor petrece aşa cum presupui? întrebă George. Nu-l putem lăsa doar în libertate, căci şi-ar continua meseria - dacă nu izbutim să-l predăm pe Fred Larsen autorităţilor engleze.

   — Aşa e, dacă reuşim să facem asta, atunci englezii vor purta de grijă ca Nogi să-şi capete pedeapsa cuvenită, zise căpitanul. De fapt, însă, l-am putea lua cu noi ca să-l debarcăm undeva pe insula Ysabel, unde locuieşte guvernatorul. Trimitem apoi o radiogramă autorităţilor, să vie să-l ia în primire. La fel putem proceda şi cu căpitanul Larsen, dacă vom izbuti să punem mâna pe el. Fata, pe care trebuie s-o eliberăm acum, va fi o martoră preţioasă. Afară de asta, sunt încredinţat că în casele kanu şi în acele ale „preoţilor", vom găsi dovezile cele mai zdrobitoare că Nogi a ucis până acum multe femei albe.

   Căpitanul Farrow vorbise cu multă seriozitate. Credincioşii săi tovarăşi ştiau că era adânc mâhnit, dar şi că era hotărât să pedepsească pe aceşti ucigaşi neomenoşi. Iar ei erau gata să-l ajute din toate puterile pentru atingerea acestui ţel.

   Submarinul se apropia cu multă băgare de seamă de ţărm. Marinarii ieşiţi la sorţi erau pregătiţi, câte cinci de fiecare barcă. Căpitanul Farrow, George, doctorul Bertram, Petre şi Kard, formau echipajul uneia din bărci. Ei urmau să debarca cei dintâi, apoi vor debarca cei din alte trei bărci cu câte cinci oameni, în vreme ce două bărci, cu zece oameni, vor rămâne la ţărm, ca rezervă. Aceşti zece oameni erau puşi sub comanda locotenentului Brun. Rindow rămânea pe submarin, ţinând locul comandantului. El îi postă pe oamenii liberi de-a lungul parapetului, toţi cu carabinele pregătite. Afară de asta, Jan Brike şi ajutorul său stăteau la cele două tunuri, încărcate cu noile ghiulele cu gaze, pe cari le fabricase Bertram în cursul drumului.

   În felul acesta, debarcarea căpitanului şi a oamenilor săi era acoperită sub toate raporturile; acum era vorba numai să ajungă pe uscat cât mai neobservaţi, pentru a-i putea lua pe sălbateci prin surprindere.

   Cam la vre-o cincizeci de metri de ţărm, submarinul se opri. Lumina focului nu ajungea atât de departe, aşadar marinarii puteau liniştiţi în privinţa aceasta.

   Bărcile fură lăsate încetişor pe apă şi oamenii îşi ocupară locurile. Barca în cere se aflau Farrow şi tovarăşii săi, porni cea dintâi. Petre vâslea cu îndemânarea lui cunoscută, ferindu-se să facă cel mai uşor zgomot.

   Bărcile se-ndreptară spre un punct al ţărmului, care nu era luminat de focuri. Cu încordare supremă, tovarăşii priveau intr- acolo; în jurul focurilor se-ngrămădeau sălbatecii fioroşi. Dar nici- unul din ei nu bănuia primejdia apropiată; cei mai mulţi vânători de capete păreau ameţiţi de vinul de palmier pe care-l băuseră din belşug, împrejurare care le convenea de minune marinarilor.

   Barca lui Farrow se izbi, în sfârşit, de ţărm. Când George sări cel dintâi pe uscat, auzi un zgomot uşor, un scârţâit de nisip, în spatele său, care nu putea fi făcut decât de paşi omeneşti. Instinctiv se aplecă şi trase de la brâu pumnalul dăruit de Sanja. Un şuierat trecu deasupra capului său şi un obiect zbură la câţiva milimetri de el. În aceeaşi clipă îşi dădu seama că scăpase ca prin urechile acului de securea grozavă a unui vânător de capete, care stătea aici la pândă. Dacă nu s-ar fi aplecat atât de repede, tăişul ascuţit i-ar fi spintecat şira spinării.

   Înspăimântat şi plin de mânie în acelaşi timp, George se repezi cu pumnalul... Nu văzu pe duşmanul său, dar simţi că nimerise într-o fiinţă. Un strigăt de moarte răsună deasupra golfului. Tânărul îşi trase pumnalul îndărăt şi la doi paşi de el se prăbuşi cineva.

   În jurul focurilor se produse o zarvă de nedescris. Sălbatecii săriră în sus şi puseră mâna pe arme: securi, cuţite şi flinte. Dar înainte ca să poată porni atacul, Farrow strigă cu glas tunător:

   — Foc, băieţi!

   O salvă sfâşia văzduhul, gloanţele şuierară deasupra capetelor sălbatecilor, cari se aplecară instinctiv.

   — Predaţi-vă! strigă doctorul Bertram în aceeaşi clipă, în jargonul englezesc care se vorbea pe acolo. Sunteţi împresuraţi. Aruncaţi armele şi ridicaţi braţele!

   Cuvintele sale produseră însă un efect cu totul contrar. Cu mişcări repezi, de pisică, vânătorii de capete se făcură nevăzuţi din lumina focurilor. Pieriseră dintr-odată de parcă i-ar fi înghiţit pământul.

   Ţinând revolverul îndreptat spre locul pe unde dispăruseră ei, George nu pierdea din ochi copacul de care era legată tânăra fată se temea ca vre-unul din sălbateci să nu încerce s-o ucidă pe biata prizonieră.

   Şi într-adevăr văzu de-odată trei, patru, ba chiar mai multe făpturi întunecat; cari se năpusteau cu securi şi cuţite spre ea. Fata scoase un ţipăt sfâşietor, văzând moartea cu ochii. Atunci George trase unul după altul toate gloanţele revolverului său. Doi, trei sălbateci se prăbuşiră la pământ, dar ceilalţi ajunseră la copac, cu armele ridicate. În clipa următoare nenorocita victimă avea şi cadă doborâtă.

   Atunci se auzi dinspre mare o detunătură grozavă. Jan Brike socotise nimerit să intervie. El văzuse că fata n-ar fi putut fi salvată de tovarăşii lui, cari îşi descărcau carabinele şi pistoalele fără folos. Afară de asta - după cum mărturisi mai târziu - era nerăbdător să încerce efectul noilor obuze cu gaze. Prizoniera era pierdută în orice caz, aşadar putea să probeze ghiuleaua, fără să primejduiască viata camarazilor săi.

   Bomba explodă în imediata apropiere a cetei de băştinaşi, cari dădeau năvală spre fată. În clipa următoare armele lor căzură la pământ, făpturi întunecate se poticniră şi căzură grămadă unele peste altele.

   Prizoniera căzu şi ea cu capul înainte, reţinută insă de funiile cari o legau de copac.

   Ceilalţi vânători de capete izbucniră în urlete de groază şi fugiră, ca guzganii, din jurul focurilor. După câteva clipe de la producerea exploziei plaja era cu desăvârşire pustie; vre-o zece sălbateci zăceau în faţa copacului de care era legată prizoniera, patru din ei ucişi sau grav răniţi de gloanţele lui George, iar ceilalţi ameţiţi pentru douăzeci şi patru de ceasuri de gazul descoperit de prinţul Ghasna.

   Efectul noilor bombe fusese verificat, deci; tovarăşii trebuiau acum s-aştepte o jumătate de ceas, până să poată păşi pe ţărm, fără primejdie de a cădea ei înşişi ameţiţi.

   După scurgerea jumătăţii de ceas, căpitanul Farrow dădu comanda de debarcare. Încetişor şi cu băgare de seamă, cu revolverele şi granatele de mână pregătite, curajoşii marinari înaintară. Se puteau pomeni în orice clipă cu o ploaie de săgeţi din desiş, sau cu spinările spintecate de grozavele securi.

   Nimic, însă, nu se clintea printre ramuri. Probabil că cei ce stătuseră la pândă fuseseră atinşi şi ei de efectul gazelor, sau tot tribul, cuprins de panică, fugise până la marginea satului, unde se socoteau în siguranţă.

   Fata legată de copac era foarte tânără şi avea frumuseţea tipica a englezoaicelor. Afară de cei zece băştinaşi cari zăceau în imediata apropiere a copacului, se mai vedeau alţi cincisprezece, întinşi la o mică depărtare, paralizaţi şi ei de gazul puternic, pe când încercaseră să fugă. Cu băgare de seamă George, Petre şi doctorul Bertram se apropiară de desişul în care bănuiau că mai sunt şi alţi sălbateci în nesimţire. Aşa şi era.

   În dosul tufelor dădură peste vre-o douăzeci de vânători de capete, cari zăceau la pământ, cu armele în mână, aşa cum îl prinseseră explozia.

   Marinarii transportară la ţărm pe leşinaţi.

   Puseră unul lângă altul, iar pe fată o duseră în infirmeria submarinului. Nădăjduiau că doctorul va izbuti să scurteze în oarecare măsură starea de nesimţire. Printre morţi şi leşinaţi nu se afla, din păcate, nici-unul, care prin vârstă sau podoabe diferite de ale celorlalţi, să arate c-ar fi căpetenia Nogi, cel căutat de Farrow.

   La lumina lămpilor de buzunar, vitejii marinari - în frunte cu căpitanul, George şi Brun - cercetară colibă cu colibă şi casele kanu. În colibe nu găsiră mare lucru, în schimb în cea mai arătoasă din toate - locuinţa căpeteniei - făcură o descoperire grozavă. Acolo atârnau dovezile că Nogi omorâse un număr însemnat de femei albe, şi aceste dovezi nu îngăduiau nici-o dezminţire.

   Echipa condusă de George, găsi de asemeni, în colibele „preoţilor", aceleaşi dovezi. Misteriosul căpitan Fred Larsen trebuie să fi furnizat un număr imens de femei şi fete albe prietenului său de afaceri, căpetenia Nogi.

   — Sunt complet năucit, zise doctorul Bertram care, prin meseria lui, era destul de oţelit şi obişnuit cu suferinţa omenească - dar în faţa acestei privelişti rămase peste măsură de turburat. Trebuie să facem tot posibilul să-l punem cu botul pe labe pe omul acesta fioros.

   — Da, doctore, aşa vom şi face, răspunse Farrow, cu hotărâre. E, însă, nevoie s-aşteptăm până mâine pe vremea ăsta, ca să putem afla amănunte de la prizonieră, precum şi de la sălbatecii pe cari am pus acum mâna. Nu e exclus ca Nogi ăla să fi luat şi alte prizoniere cu el, în fuga lui pripită. Ceea ce mă pune pe gânduri, dragă doctore, e faptul că am găsit trofeele acelea grozave, căci spuneai doar dumneata că vânătorii de capete duc în pădure, înainte de toate, tocmai aceste obiecte, ca să nu cadă în mâna duşmanului.

   Asta mă face să cred că Nogi s-a îngrijit mai mult de prizonierele vii, decât de aceste capete, cari constituie, altminteri, mândria oricărei căpetenii.

   — Ai toată dreptatea, dragă căpitane, zise doctorul. Aşa trebuie să fie, într-adevăr. Toate triburile cari locuiesc la mare - cum e acela al bătrânului Nogi, de pildă - expediază grabnic în pădure obiectele de preţ, cari sunt capetele acestea, moştenite sau dobândite de ei înşişi - de îndată ce coloanele de fum ale triburilor de la munte anunţă apropierea unui vas duşman - cum ar fi un distrugător englez, să zicem. De aceea sunt şi eu peste măsură de mirat că am mai găsit aici aceste trofee. Nogi trebuie să fi aflat de sosirea noastră, încă de pe când vorbeam cu căpetenia Tuko. E ciudat de tot că n-a luat măsurile ce se impuneau.

   — Hm... de asta o fi vinovat căpitanul Larsen ăla, îşi dădu cu părerea Farrow. Din comunicările triburilor de pe coasta de vest şi din munţi, îşi va fi dat seamă că un vas cu totul deosebit s-a apropiat de Malaita. Şi-o fi spunând că numai eu, cunoscutul căpitan Farrow, posed un asemenea vas, dar că eu însumi am destule motive să mă păzesc. De aceea s-o fi crezut în siguranţă căpetenia Nogi, de aceea nu şi-a dus de aici la vreme trofeele acest bătrân şi experimentat vânător de capete. Cred că presupunerea mea e îndreptăţită.

   — Tată, trebuie neapărat să ne încredinţăm daca acest fioros căpitan Larsen n-a predat şi alte fete căpeteniei Nogi, zise George. Poate că a izbutit să târască în tufiş încă o fiinţă nenorocită ca aceea pe care am eliberat-o.

   — Pentru asta se cere s-aşteptăm până s-o trezi din leşin prizoniera noastră, răspunse căpitanul. Mai înainte nu putem întreprinde nimic.

   — Aşadar, vrei să rămâi aici până mâine pe vremea asta? întrebă doctorul Bertram, mirat.

   — Nu, zise Farrow, cu hotărâre, vom încerca să dăm de urma corăbiei misteriosului căpitan Larsen. Şi în cazul acesta sau îi iau pe leşinaţi cu mine, sau îi las aici sub pază bună. Până una-alta, n- ar fi rău să ocolim insula, căci nu e exclus să dăm de urma lui Fred La rsen.

   — Nu prea cred că s-o fi oprit în vre-un alt punct al insulei - răspunse Bertram - mai curând e de presupus că s-a dus pe insula Ysabel, unde poate recruta şi oameni pentru nevoile sale de corăbier de sclavi. Ar fi zadarnic, deci, să-l căutăm aici pe Malaita.

   — Prin fuga sa pripită s-a făcut foarte suspect, zise căpitanul. L-am văzut plecând cu toată viteza, pe întuneric. Asta o face numai când simte primejdie în spatele său şi primejdia pentru Larsen eram noi, cari am fost semnalizaţi imediat.

   — Se poate să ai dreptate, domnule căpitan, încuviinţă datorul, dar eu ţin totuşi să facem un ocol al insulei. Bricul acestui monstru cu chip de om oricum nu-l vom putea ajunge deocamdată, dar în călătoria ce o vom face în jurul insulei, vom afla, poate, de la celelalte triburi dacă Larsen se află în legături de afaceri şi cu ei.

   — Asta o putem afla numai sosind prin surprindere şi făcând uz de granatele cu gaze, zise Farrow. Eu aş ţine însă mai curând să ne înapoiam la satul noului nostru prieten Tuko. Dacă Larsen a fost înştiinţat într-adevăr de ivirea noastră, va încerca totul ca să ne inducă în eroare, în cazul când vom izbuti să-l dăm de firmă. De aceea presupun că s-a îndreptat spre nord, pentru ca de acolo să apuce imediat în altă direcţie. Poate că a şi ajuns la capătul de sud al Malaitei, încercând să scape pe calea aceasta.

   — Aşi propune totuşi să ocolim capătul de sud, zise doctorul Bertram - adică în direcţie tocmai opusă aceleia pe care a luat-o Larsen. După cum bine bănuieşti dumneata, el va fi încercat să ne inducă în eroare. Probabil că nu-i va da în gând să viziteze satul căpeteniei Tuko, noul nostru prieten.

   — De-ar face asta ne-ar scuti de a mai umbla după el, zise Farrow. Şi autorităţile engleze ar fi bucuroase. Dar e păcat să pierdem vremea cu vorba - trebuie să ne punem pe lucru. Sunteţi de părere să-l lăsăm pe prizonieri aici, sub pază bună, sau să-l luăm cu noi?

   — Domnule căpitan, eu nu te-aş sfătui niciuna, nici alta, zise doctorul Bertram. Nu trebuie să expunem pe nici-un camarad unei primejdii atât de mari. Ştii doar ce-am pătimit atunci pe insulă, când am pornit să vă eliberăm pe d-voastră. Prizonierii nu ne sunt de nici-un folos; când îi vom lua la rost după ce se vor trezi din leşin, nu vor putea sau nu vor vrea să ne spuie nimic. Cel mult ne vor da îndrumări false, cari să ne puie pe căi greşite. De aceea, sunt de părere să-i tărâm undeva în desiş şi să facem o nouă vizită lui Tuko, sfătuindu-l să se păzească de Nogi. Şi mâine seară vom putea fi îndărăt pentru a întreprinde cele necesare.

   — Cred că ai dreptate, dragă doctore, răspunse Farrow. Asta va fi drumul cel mai bun pentru a ajunge la ţintă. Prin eliberarea tinerei fete am dobândit foarte mult, căci de acum încolo căpitanul Larsen va trebui să se lase de meserie. Dar se poate ca Nogi să mai aibă vre-o taină, pe care ţin mult s-o lămuresc. Rămâne, deci, să ne întoarcem aici mâine seară şi dacă vom da de Nogi, vom căuta să-l punem cu botul pe labe.

   Căpitanul Farrow dădu ordin marinarilor să transporte pe sălbatecii în nesimţire într-un tufiş, care se afla la depărtare mare de sat. Spaima pe care le-o căşunase, desigur, ghiuleaua cu gaze, îi va opri să se întoarcă prea de vreme în sat.

   În toată graba luară loc din nou în bărcile de aluminiu. Acum efectul gazului trecuse de mult şi din desiş se putea produce în orice clipă un atac viclean ai vânătorilor de capete cari se făcuseră nevăzuţi.

   Căpitanul, George, Petre şi Kard, rămaseră pe ţărm până ce toţi tovarăşii luaseră loc în bărci, de-abia atunci se îmbarcară şi ei şi Petre vâsli cu putere spre submarin.

   Doctorul Bertram se duse imediat în infirmerie, deşi ştia prea bine că toată arta sa nu va fi în măsură s-o readucă în simţiri înainte de vreme pe tânăra fată. Învăţase de la prinţul Ghasna cum se prepară gazul şi ştia că nu există nici-un antidot împotrivă-i.

   Examină cu atenţiune pe leşinată, căci nu era exclus ca, din cauza spaimei şi suferinţelor îndurate, să nu mai poată rezista acestei ultime încercări. Şi într-adevăr, starea ei inspira serioase îngrijorări, încât în timpul nopţii fu nevoit să-l facă o injecţie cu camfor, pentru a întări inima, care ameninţa să-şi înceteze bătăile.

   În vreme ce doctorul se ocupa de bolnavă, căpitanul - care luase conducerea vasului - îl îndreptă încetişor spre sud. Fireşte că se ţinea la depărtare de coastă, ca să nu poată fi zării de duşmani, în timp ce el ar fi putut vedea bine dacă s-ar fi ivit pe undeva bricul misteriosului căpitan Larsen.

   Submarinul ocolea capătul de sud al insulei blestemate, când deodată motoarele se opriră. Enervat, căpitanul întrebă prin portavoce în sala maşinilor asupra cauzei acestui incident, dar mecanicul de serviciu nu putu răspunde altceva, decât că... motoarele refuză să funcţioneze. Din ce pricină nu ştia nici el.

   Fireşte că maşinistul îl şi anunţase pe inginerul Hagen, despre cele întâmplate, dar înainte ca acesta sa se dumirească, valurile târâră submarinul spre o stâncă uriaşă, pe care căpitanul n-o mai putu ocoli, cu toate sforţările depuse.

   Se produse o izbitură uşoară, de pe urma căreia submarinul nu se resimţi deloc, căci el avea un înveliş dublu, care putea rezista cu uşurinţă unor asemenea accidente.

   Neplăcut în toată chestie asta era numai întârzierea care se producea. Farrow observă imediat că vasul era târât pe teren foarte moale. Valurile puternice îl vor înfunda tot mai mult în nămol, şi dacă Hagen nu izbutea să repare cât mai repede defectul motoarelor, era primejdie să se împotmolească cu totul.

   După câteva minute, căpitanul întrebă din nou în sala maşinilor dacă Hagen era la lucru; inginerul însuşi îi răspunse:

   — Domnule căpitan, e vorba numai de un defect uşor, carburatoarele sunt complet astupate. Peste un sfert de ceas reparaţia va fi gata şi ne vom putea urma drumul.

   — Grăbeşte-te, te rog - zise Farrow - am dat de teren moale şi ne afundăm pe fiece minut tot mai mult Dragă Hagen, fă tot posibilul să ieşim cât mai repede din încurcătură.

   — Fireşte că vom încerca totul, domnule căpitan, dar parcă e un făcut, ţiţeiul trebuie să fi conţinut multe corpuri străine. E nevoie să demontăm în întregime carburatoarele. Ne vom grăbi, însă, cât se va putea.

   Minutele se scurgeau unul după altul. Cu îngrijorare văzu Farrow că vasul se împotmolea tot mai mult, sub apăsarea valurilor. Va avea oare elicea destulă forţa pentru a înfrunta această apăsare? Era îndoielnic, căci nămolul moale nu-i oferea sprijinul trebuincios.

   Intr-un târziu Hagen vesti prin port-voce că motoarele sunt în stare de funcţiune. Dar când elicea începu să lucreze din nou, temerile lui Farrow se adeveriră: submarinul nu se clintea din loc. Toate încercările rămaseră zadarnice.

   — Domnule căpitan, în felul acesta n-o pornim de aici, zise Hagen prin port-voce; cel mult ne împotmolim mai rău. Trebuie să aşteptăm fluxul şi atunci ieşim din încurcătură.

   —  De abia acum s-a produs refluxul, răspunse Farrow. Pierdem aproape toată noaptea .

   — N-avem încotro, domnule căpitan; se poate lesne întâmpla să ni se rupă elicea, dacă urmăm cu încercările de a ne despotmoli. Nămolul oferă o rezistenţă prea mare.

   Căpitanul îşi dădu seama că Hagen are dreptate. Cu inima grea dădu comanda să se oprească motoarele. Mai rămase încă un ceas în turn, nădăjduind în vre-o minune, care să-l libereze vasul, dar când văzu că aceasta nu se produce, predase comanda ofiţerului secund şi se duse să se culce.

   Dormită vre-o două ceasuri, până când soneria telefonului de pe birou îl trezi. Luă receptorul şi auzi glasul iritat al lui Brun:

   — Domnule căpitan, tocmai a trecut un bric aproape de tot de noi. Avea lămpile de poziţie aprinse şi a alunecat repede, ca o umbră. Mă tem că e vasul lui Fred Larsen ăla.

   — A! asta înseamnă că se îndreaptă spre coasta de vest, răspunse Farrow. Te pomeneşti că i se înfundă dacă va cădea în mâinile căpeteniei Tuko. Probabil că nu bănuieşte cât de pornit e bătrânul împotriva lui. Vremea cum e, Brun?

   — Vântul s-a potolit cu totul, domnule căpitan; de asemeni, se pare ca şi apa s-a umflat.

   — Bine, mai aşteptăm un ceas, apoi va trebui să ieşim de aici. Ne vom îndrepta direct spre satul lui Tuko, unde vom ajunge cu puţin înainte de a se lumina de ziuă. Sună deşteptarea peste un

ceas.

   — Am înţeles, domnule căpitan.

   V.

   SOARTA LUI FRED LARSEN

   PESTE UN CEAS, când secundul sună deşteptarea, marea se liniştise cu desăvârşire. Fluxul se produsese şi când Farrow dădu comanda din turn, să se pornească motoarele, o zguduitură uşoară cutremură vasul şi elicea începu să biciuiască apa. Submarinul alunecă de pe terenul moale şi înainta spre larg.

   — Poate că tot izbutim să-l ajungem pe Fred Larsen ăla, dacă ne vom ţine cât mai spre larg, zise George, care se afla în turn lângă tatăl său. Noi putem doar merge cu viteză mai mare ca el.

   — N-aş putea zice asta - răspunse Farrow - căci bricul lui pare să desfăşoare o viteză considerabilă. Apoi, apa e presărată cu stânci pe aici şi eu nu cunosc regiunea. în schimb, o cunoaşte, desigur, amicul Larsen.

   — Si, vrei să laşi pedepsirea căpeteniei Nogi şi a tribului sau pe seama englezilor? întrebă George mai departe.

   — Da; fata pe care am salvat-o se va trezi mâine seară şi atunci o vom duce acasă. Bănuiesc că Larsen a răpit-o de pe insula Ysabel. Acolo e reşedinţa guvernatorului. Ea va mărturisi că neomenosul căpitan a dat-o pe mâna căpeteniei Nogi şi poate va da şi informaţii precise, asupra nelegiuirilor tribului. Asta va fi de ajuns pentru ca englezii să dea lui Nogi pedeapsa cuvenită.

   — Prin salvarea fetei ne-am câştigat şi mai mult dreptul la recunoştinţa englezilor, zise George. Oare nu vor înceta ei acum să ne tot urmărească?

   — Nu-mi vine să cred, căci suntem încă în stăpânirea unei arme de război, care trebuia distrusă de mult. Cred, însă, că o vor lăsa mai domol cu vânătoarea pe care sunt siliţi s-o facă împotrivă-ne. Întocmai ca şi autorităţile australiene. Dar şi noi, vom căuta să nu le cădem în palmă.

   Submarinul îşi urmă drumul la distanţă cât mai mare de insula cu gherdapurile ei primejdioase. Farrow socotea să ajungă în satul căpeteniei Tuko cu puţin după ivirea zorilor. Deoarece nu era exclus ca şi Fred Larsen să fie acolo cu bricul său el hotărî ca ultima bucată de drum să meargă sub apă.

   Când razele soarelui auriră desişul insulei mohorâte, căpitanul dădu comanda de scufundare. Peste câteva minute vasul se şi afla sub apă, numai o parte a periscopului ieşea la suprafaţă. Cu viteză redusă, „Dox"-ul se apropia de satul lui Tuko, noul prieten al căpitanului Farrow.

   E drept, „prietenia" aceasta era încă periculoasă, căci lesne sar fi putut să-l dea în gând lui Tuko că frumosul cap ai căpitanului ar fi putut fi un trofeu de preţ, înzestrat chiar cu puteri vrăjitoreşti. Un om, al cărui vas se afundă în apă, trebuie să posede forte misterioase şi ca urmare şi capul său ar putea aduce foloase însemnate fericitului său stăpân.

   Farrow ştia toate astea, de aceea se hotărî să fie cu băgare de seamă şi dădu în grijă şi tovarăşilor săi acelaşi lucru.

   În cabina, de comandă, unde căpitanul stătea la periscop se adunaseră mulţi tovarăşi. Ei ştiau că Farrow le va comunica imediat tot ce va zări interesant. George, care stătea aproape lipit de tatăl său, sa adresă deodată inginerului:

   — Domnule Hagen, ţi-aş da planul unei invenţii noi, care ne-ar putea fi de mare folos. N-ai putea transforma periscopul în aşa fel, încât să poată privi printr-unsul mai multe persoane în acelaşi timp? Sau poate ar fi posibil să instalezi un ecran, pe care să se proiecteze imaginea câmpului vizual. Ar fi ceva minunat.

   Genialul inginer, care vecinie era în căutare de noi născociri, se uită la tânăr cu ochi strălucitori.

   — Ai avut o idee admirabilă, dragă George, răspunse el. Fireşte că se poate. Voi face imediat planurile şi sunt sigur că voi izbuti .

   Părăsi repede „comanda" şi se duse în cabina sa. După câteva minute uitase cu totul de vânătorii de capete şi se adânci în calcule şi schiţări. Nici măcar o catastrofă abătută deasupra submarinului nu l-ar fi putut tulbura în clipele acestea.

   — A! văd golful în care se află satul lui Tuko! exclamă Farrow după o jumătate de ceas de drum sub apă. Şi bricul se află acolo, precum am presupus. Ne vom apropia de el şi, cu ajutorul lui Tuko, vom încerca să-l prindem pe Fred Larsen. Bănuiesc că e vasul lui.

   Când căpitanul se strecură cu submarinul prin trecătoarea îngustă din stânca golfului, exclamă de-odată îngrozit:

   — Vânătorii de capete atacă bricul! E o privelişte înfiorătoare... din toate părţile dau năvală kanu-urile de război asupra bricului. Ah! îl văd şi pe Tuko, stă în picioare la prora unui kanu. Acum s-au apropiat, au avut pierderi mari. Trei albi sunt pe puntea bricului. Şi-au golit pistoalele şi acum le încarcă din nou, în grabă... Dar vânătorii de capete se şi caţără pe bord... Băştinaşii din echipajul lui Fred se apără cu disperare, căci îşi dau seamă că vor ajunge şi ei în oala de fiertură dacă vor învinge vânătorii de capete... E prea târziu, însă, puntea mişună de oamenii lui Tuko. Bătrânul se năpusteşte asupra unui alb, l-a pocnit peste mâna în care ţinea revolverul, îl înhaţă... se prăbuşesc amândoi... au dispărut... probabil pe gaura vreunei deschizături, în interiorul bricului. Trebuie să ieşim la suprafaţă, poate izbutim să împiedicăm ca Larsen să piară în chip groaznic. Englezii să-l judece şi să-l pedepsească după merit, căci e un alb.

   Pompele începură să golească apa din tancurile de balast şi „Dox"-ul ieşi la suprafaţă, la depărtare de vreo treizeci de metri de bric. Farrow deschise capacul turnului şi sări cel dintâi afară, urmat de George, care privi cu groază la priveliştea ce se desfăşura sub ochii lui. Securile băştinaşilor loveau fără îndurare în dreapta şi-n stânga şi oamenii din echipaj cădeau fără să scoată un geamăt, cu şira spinării spintecata. Era un tablou pe care nici-o pană nu l-ar putea descrie.

   Înainte ca Farrow să ajungă la o hotărâre ce fel să intervie, puntea bricului era curăţată... Cei doi sălbateci, cari rămăseseră sus, precum şi echipajul format din cincisprezece oameni, fuseseră măcelăriţi.

   Din interiorul bricului răsunau ţipete înfiorătoare. Apoi se auzi o împuşcătură şi se făcu tăcere.

   De-abia acum sălbatecii zăriră submarinul. Scoţând ţipete ascuţite săriră în kanu-uri şi vâsliră spre „Dox", cu gând să-l atace, probabil. Lupta dinainte le sporise, se vede, setea de sânge.

   În spatele căpitanului se aflau pe punte George, Brun, Rindow, doctorul Bertram şi vre-o zece marinari, cari trasară imediat de la brâu granatele cu gaze. Vânătorii de capete nu puteau deveni primejdioşi îndrăzneţilor marinari, căci o asemenea granată de mină putea să ameţească, pe timp de douăzeci şi patru de ceasuri, echipajul unui kanu.

   Înainte, însă, cu primul kanu să se fi apropiat de ajuns de submarin, se auzi un strigăt puternic, poruncitor, de pe puntea bricului. La pupa acestuia stătea uriaşul Tuko, cu braţul stâng întins, ca un comandant de armată. În mâna dreaptă ţinea capul bărbos al unui european. (Vezi ilustraţia din pag. următoare).

   — Prietene - strigă el, tare - l-ai îndreptat încoace pe duşmanul meu. S-a omorât singur, când am vrut să-l pedepsesc. Îţi mulţumesc şi vei fi oricând bine venit la noi.

   — Tuko - răspunse Farrow - ai îndeplinit o judecată dreaptă. Voi purta de grijă ca autorităţile să-ţi cruţe satul, renunţând să te pedepsească pentru acest măcel grozav. Şi acum, aveţi de gând să jefuiţi bricul?

   — Fireşte, l-am cucerit şi e dreptul nostru, răspunse Tuko. Mărfurile le vom duce în sat şi vasul îl vom arde.

   — Bine, aş vrea, însă, să-mi dai mie hârtiile cari se află pe bric, zise Farrow. Tu tot n-ai ce face cu ele.

   — Prietenul meu îşi poate lua hârtiile, zise Tuko, imediat; el e un bărbat puternic, care iese din mare şi piere iar în ea când vrea.

   La comanda lui Farrow, submarinul se apropia încetişor de bric. Căpitanul ştia că era o mare îndrăzneală din partea lui ceea ce făcea, căci setea de sânge a sălbatecilor sporise în gradul cel mai înalt acum şi lesne se putea întâmpla să se năpustească asupra marinarilor submarinului ca să le ia „trofeele", adică să le reteze capetele.

   Farrow spuse în şoaptă celor şase marinari cari trebuiau să-l urmeze pe bric - afară de George, doctorul, Petre şi Kard - ce aveau de făcut. Cei cari rămâneau pe vas trebuiau să stea pe punte, cu granatele de gaze gata pregătite, pentru ca la cel mai mic semn suspect din partea vânătorilor de capete, să le arunce asupra bricului.

   Cu mare respect, kanu-urile făcură loc submarinului să se apropie. Când căpitanul păşi pe puntea bricului, căpetenia Tuko îi strânse mâna cu putere, dar privirea lui, ca şi a celorlalţi

Băştinaşi, exprimau o sete de sânge stăpânită. Farrow nu-l scăpa o clipă din ochi, căci căpetenia ţinea în mâna stângă un cuţit cât toate zilele.

   — Prietene, îţi mulţumesc - zise Tuko - în sfârşit, duşmanul meu e mort. Vino de-ţi ia hârtiile pe cari le vrei, în vreme ce războinicii mei vor transporta repede mărfurile pe uscat.

   Farrow se ţinu lângă Tuko şi intră în cabină, urmat de George, Rindow şi doctorul Bertram. Acolo găsi un birou mic şi îngust, fixat de perete, într-o casetă de oţel dădu paste o sumă mare de bani, precum şi de multe hârtii, pe cari Farrow îşi propuse să le

cerceteze mai târziu. Banii îi agonisise, desigur, ticălosul corăbier, de pe urma afacerilor sale mârşave; căpitanul era hotărât să-i predea autorităţilor engleze, cari ar fi putut ajuta cu ei pe

nenorociţii urmaşi ai victimelor corăbierului de sclavi.

   Farrow dădu caseta lui Petre, care venise şi el în cabină, apoi se adresă lui Tuko:

   — Prietene, am găsit tot ceea ce doream. Îţi repet

făgăduiala că voi face totul ca să te scutesc de pedeapsă pentru atacul ce l-ai dat asupra bricului. Acum trebuie să plec;

nădăjduiesc, însă, că vom avea prilejul să ne mai vedem.

   Tuko puse trofeul fioros pe masă şi întinse lui Farrow mâna.

   — Vei fi vecinic prietenul meu, zise el, cu seriozitate. Voi cere căpeteniei preoţilor mei să te declare tabu, atât pe tine cât şi pe oamenii tăi, Atunci nu va cuteza nici-unul din războinici mei să ridice mâna asupra ta şi a tovarăşilor tăi. Întoarce-te cât mai curând, căci am să-ţi pun multe întrebări. Îţi mulţumesc că vrei să mă aperi faţă de autorităţi, dar Fred Larsen ăla trebuia să moară căci şi-a meritat pedeapsa.

   Se întoarse şi luă iar capul în mână. Farrow răsuflă uşurat căci acum căpetenia nu mai avea liberă mâna dreaptă. Ajunseră repede pe punte şi Petre fu cel dintâi care se coborî în submarin; caseta, care conţinea, desigur, lămuriri cu privire la activitatea misterioasă a lui Fred Larsen, era prea preţioasa, pentru a o expune lăcomiei sălbatecilor.

   Când fură cu toţii pe submarin şi acesta se îndepărtă de bric, Farrow comandă, „punte liberă". Marinarii dispărură cu iuţeala fulgerului, în interior; căpitanul rămase cel din urmă, închise capacul, apoi „Dox"-ul se laşă la fund.

   Cu măiestrie vasul fu condus prin deschizătura golfului şi ieşi iar la suprafaţă, când nu mai putea fi văzut de pe ţărm.

   Rindow primi ordin să îndrepte submarinul spre insula Ysabel. Farrow se duse în cabina lui, ca să cerceteze conţinutul casetei.

George şi doctorul Bertram se aflau alături de el. Printre hârtii era şi un jurnal care-i făcu să pălească pe toţi când îl citiră.

   — E îngrozitor! Zise Farrow cu voce schimbată. Larsen ăla a predat nenumărate femei şi fete albe lui Nogi. Nelegiuirile astea le-a făptuit dintr-o pornire de ură, pentru-că în urmă cu trei ani a fost refuzat de o fată, pe care vroia să o ia în căsătorie. Aici sunt trecute numele tuturor femeilor pe cari le-a răpit. Dumnezeule! - exclamă el de-odată - uite, aminteşte că a furat două fete de pe insula Ysabel, fetele guvernatorului: Maud şi Ellen Gledstery. Pe una din ele am salvat-o, cealaltă, însă, trebuie să mai fie în puterea căpeteniei. Trebuie să mergem repede într-acolo şi să încercăm s-o salvăm şi pe ea. Când ceastălaltă se va trezi, ne va spune cu siguranţă că a fost răpită împreună cu sora ei.

   Căpitanul dădu în grabă ordin lui Rindow să îndrepte vasul înapoi spre coasta de răsărit. Tovarăşii rămaseră tăcuţi şi copleşiţi de seriozitatea situaţiei. Ştiau că o tânără fată se află în puterea fiorosului vânător de capete şi trebuiau să încerce totul pentru a o salva.

SFÂRŞIT

Volumul 28

CĂPETENIA NOGI

   ÎN PRIMEJDIE

   SUBMARINUL ÎNAINTĂ CU TOATĂ VITEZA, spre Malaita, mult temuta insulă a vânătorilor de capete. Maud Gledstery, tânăra Englezoaică pe care marinarii o salvaseră din mâinile căpeteniei Nogi, stătea lângă căpitan in turnul vasului, cu privirea aţintită spre mare.

   — Crezi, domnule căpitan, că o vei mai putea salva pe sora mea? întrebă ea cu glas tulburat. A fost târâtă probabil în pădure de sălbatecii ceia fioroşi, altminteri ar fi trebuit s-o găsiţi.

   — Căpetenia Nogi şi mulţi din oamenii săi au zăcut în nesimţire timp de douăzeci şi patru de ore, zise Farrow, şi nădăjduiesc că sora dumitale se află încă în viată. Vom face tot ce ne va sta în putinţă ca s-o eliberăm.

   — Oh! e îngrozitor gândul că scumpa mea surioară se află în mâinile acestor oameni grozavi. Trăiam vecinic cu frica în sân, de când tata a fost numit guvernator al acestor insule sălbatece. Canibalii aceia cari îşi fac trofee din capete omeneşti, mi-au inspirat o spaimă nespusă. Prin câte am trecut de când ticălosul acela de Fred Larsen m-a predat bătrânului Nogil. Ellen e mai curajoasă, din fericire, şi i-a cerut cu hotărâre căpeteniei s-o elibereze imediat. Mă tem, însă, că tocmai pentru că s-a arătat atât de fără frică, Nogi o va ucide repede.

   — Nu trebuie să-ţi faci astfel de gânduri, răspunse căpitanul; vânătorii de capete sunt laşi de felul lor şi căpetenia va şovăi să întreprindă ceva împotriva surorii dumitale, dacă ea îl va ameninţa cu răzbunarea tatălui d-voastră. Linişteşte-te, scumpă domnişoară Maud, peste câteva ceasuri suntem pe insulă şi vom proceda imediat cu toată energia, pentru a o elibera pe sora dumitale. Din fericire, acum avem mijloacele cari ne vor îngădui lucrul acesta .

   — Da, fiul d-voastră mi-a şi povestit, zise Maud, şi pe mine m-aţi salvat tot mulţumită unei granate cu gaze. Trebuie să fie un gaz minunat, căci nu simt nici-un fel de urmări neplăcute.

— A! exclamă ea deodată, veselă, şi arătă cu mâna îndărătul submarinului, — colo vine probabil tata. Se vede că a aflat c-am

fost târâte pe Malaita. astea-s doar trâmbele de fum tipice ale unui distrugător mare.

   Căpitanul Farrow îşi dădu şi el seamă de lucrul acesta, spre nemulţumirea lui. Asta era într-adevăr neplăcut, căci acum nu mai putea îndeplini opera de salvare pe care şi-o propusese. Nu trebuia să se arate Englezilor, cu nici un chip. Ca ofiţer, ştia prea bine că istoria stă mai presus de orice. Guvernatorul Gledsterg ar fi trebuit să-l aresteze, chiar dacă prin aceasta semna sentinţa de moarte a fiicei sale.

   — Domnişoară Gledsterg — zise el după câteva clipe de gândire — n-ai ştiut până acum cine te-a salvat şi unde te afli. Nu pot intra în legături directe cu tatăl dumitale, căci suntem duşmani,

   — Da, duşmani, — repetă el, văzând uimirea tinerei fete — căci eu sunt căpitanul Farrow, căutat cu înfrigurare de fostele Puteri aliate.

   Cu chipul strălucitor de bucurie, Maud întinse lui Farrow mâna.

   — Domnule căpitan - zise ea — visul meu din totdeauna a fost să te cunosc. Aşadar, dumneata eşti salvatorul meu ! Ei bine, acum nu mă mai mir. — Dar ai dreptate — adăogă ea — nu poţi veni în contact cu tatăl meu, căci el e un om al datoriei în adevăratul înţeles al cuvântului. Am, însă, convingerea că numai dumneata ai fi în măsură s-o salvezi pe sora mea. Am auzit adesea rapoartele ce le făcea conducătorul vreunei expediţii de pedeapsă împotriva unui sat al vânătorilor de capete, după ce se înapoia. Când un vas de război englez se iveşte în faţa satului, sălbatecii sunt de mult în pădure şi rezultatul expediţiei e egal cu zero.

   —Ai dreptate, aşa se întâmplă de obicei încuviinţă Farrow. Echipajul unui vas de război nu poate întreprinde nimic împotriva viclenilor vânători de capete, cari dispar imediat în desişul grozav care acoperă insula, dar ce ne facem acum? Distrugătorul îmi încurcă toate socotelile. Desigur că dumneata vrei să te întorci la tatăl dumitale, dar cum putem să-ţi îndeplinim dorinţa?

   — Dacă mă veţi debarca undeva pe ţărmul insulei — propuse Maud — mă voi pricepe eu să fac aşa ca să mă vadă cei de pe distrugător.

   — Asta e cu neputinţă — răspunse Farrow, cu energie — Căci vânătorii de capete mişună pretutindeni. Ai fi în primejdie să te prindă din nou şi atunci te-ar ucide imediat. Nu, fiica, asta nu merge ! Ceea ce putem face e să punem în funcţiune compresoarele şi s-o luăm astfel înaintea distrugătorului. Când vom curăţa apoi satul căpeteniei Nogi, vei putea rămâne acolo pe ţărm, în vreme ce noi vom pătrunde în desiş pentru a o elibera pe sora dumitale. Nu ştiu, însă, dacă tatăl dumitale va părăsi golful, ştiind că noi suntem pe uscat. Datoria îi impune să treacă cu vederea recunoştinţa ce ne datorează şi va trebui să încerce totul ca să ne prindă.

   — Da, aşa va proceda tata. zise Maud, întristată. Dar ce putem face?

   — Stai! Am găsit! exclamă Farrow. E cam primejdios pentru noi , soluţia e însă bună. Pe coasta de apus locuieşte căpetenia Tuko, care pretinde că e prietenul nostru. El l-a pedepsit cum se cuvine şi pe Fred Larsen . V>m debarca aici pe coasta de răsărit, în satul lui Nogi, te vom lăsa pe dumneata pe ţărm, apoi vom pătrunde în interior, ca s-o eliberam si pe sora dumitale. După aceea o pe Ellen până în apropierea sa şi în aşa fel ca sa se poată întoarce in deplină siguranţă la dumneata şi la tatăl dumitale. Noi vom străbate apoi insula spre coasta de apus, submarinul îl trimit imediat la golful din fata satului lui Tuko, acolo ne vom îmbarca şi vom fi în siguranţă. Planul nostru îl vei comunica tatălui dumitale de abia după ce vor fi trecut douăsprezece ore de la înfăptuirea lui. Cam de atâta timp vom avea nevoie pentru străbaterea insulei.

   — Ah! nu, nu, asta nu se poate! exclamă Maud. Te expui, împreună cu oamenii dumitale, celei mai mari primejdii. Debarcă- mă undeva pe uscat, domnule căpitan, tata mă va găsi el, înainte ca să mi se poate întâmpla ceva. Nu-ţi primejdui viaţa pentru noi.

   Farrow zâmbi numai, apoi dădu comanda în sala maşinilor ca să fie puse în funcţiune compresoarele. Cu viteză sporită, minunatul submarin spintecă valurile şi în curând trâmbele de fum ale distrugătorului englez nu se mai văzură.

   — Poţi fi pe deplin liniştită, se adresă Farrow fetei, primejdia nu e chiar atât de mare. Cunoaştem destul de bine moravurile şi obiceiurile vânătorilor de capete, şi apoi avem arme minunate, în primul rând granatele cu gaze. Prin asta suntem cu mult superiori sălbatecilor.

   — Crezi într-adevăr că nu e atât de primejdios pentru d- voastră? întrebă Maud, îngrijorată. Mi-aş face vecinic imputări, dacă vi s-ar întâmpla ceva, numai pentru că aţi ţinut cu tot dinadinsul să ne salvaţi pe noi. Cred, totuşi, că voi izbuti să-l îndemn pe tata să părăsească golful şi atunci nu veţi mai avea nevoie să străbateţi insula.

    — Nu, scumpă domnişoară Maud, să nu încerci asta, îi ceru Farrow. N-aş vrea să-l fac pe tatăl dumitale să-şi uite datoria. Nu e atât de grozav ceea ce ne propunem să îndeplinim, adică să străbatem insula. Pe de altă parte, sunt încredinţat că Tuko, căpetenia, ne va primi bucuros. Are un respect nemărginit pentru noi, ba aş putea zice, că-i e chiar frică, căci ne-a văzut ivindu-ne din apă şi dispărând, din nou, fără urmă. Şi chiar dacă ar fi să se arate duşmănos, tunarul nostru Jan Brike va şti să-i vâre minţile în cap cu o „vorbuliţă" de-a lui. Submarinul se va afla în golful din faţa satului, înainte ca să ajung eu acolo. Recunosc că prin ivirea distrugătorului în spatele nostru, ne aflăm într-o situaţie destul de proastă, dar vom ieşi cu bine dintr-unsa dacă vom proceda aşa cum am propus eu. Dacă ne urmăm drumul cu aceeaşi viteză, vom ajunge la insulă cu două ceasuri înaintea distrugătorului şi avem, astfel, destulă vreme să-i ameţim pe locuitori. Nădăjduiesc, anume, că sora dumitale a fost adusă înapoi în sat. Când ne vom ivi pe neaşteptate în golf, tunarul meu va putea slobozi îndată asupra satului o ghiulea, care-şi face imediat efectul. Aşteptăm o jumătate de ceas până se împrăştie gazele, apoi putem cerceta în toată voia satul şi sper că tatăl dumitale îşi va regăsi fiicele, nevătămate,

   — Prezinţi lucrurile cu atâta simplitate, domnule căpitan, încât aproape să cred că aşa va fi. Totuşi, mă tem mult că sărmana mea soră a fost târâtă în desişul insulei. Asta ar fi grozav!

   — Chiar aşa să fie şi tot o vom elibera, zise Farrow. Nici unul din camarazii mei nu va pregeta o clipă să facă tot ce-i stă în putinţă, ca să salveze din mâinile acestor sălbateci o fată tânără. II vei mângâia pe tatăl dumitale, domnişoară Maud, în cazul când lucrurile vor sta astfel cum presupui. Din fericire, suntem prea bine cunoscuţi, ca să se poată încrede şi el în noi.

   — Fără îndoială, răspunse Maud, cu o privire caldă. Faptele dumitale vitejeşti formează pretutindeni subiectul de discuţie al tuturor. Cuvintele dumitale mi-au redat încrederea şi acum am din nou speranţa că o voi revedea pe Ellen.

   — Foarte bine faci, scumpă domnişoară, căci cine pierde speranţa, e pierdut. Prin câte n-am trecut noi până acum, şi pot spune, cu drept cuvânt, că numai speranţa ne-a salvat întotdeauna. Aşadar, suntem înţeleşi. Aha! colo se şi zăreşte capul de sud al Malaitei, în cel mult trei ceasuri vom fi în satul lui Nogi.

   Marginile întunecate ale insulei sălbatece se şi vedeau din ce în ce mai aproape. Submarinul înainta ca o săgeată spre satul bătrânului Nogi. Farrow nu trebuia să piardă nici-o clipă, căci în spatele său mai avea un duşman, de care trebuia să se ferească neapărat . După două ceasuri de călătorie, coasta insulei se vedea lămurit prin ochean.

   În vremea asta veniseră în turn şi George cu Rindow. Cu

ocheanele lor puternice nu slăbeau o clipă insula din ochi, apoi tânărul strigă:

   — Tată, vânătorii de capete s-au ivit pe ţărm, — îi vezi?

   — Da, băiatule, şi e foarte bine aşa. Vom face imediat pregătirile trebuincioase.

   Prin port-voce chemă pe punte pe bătrânul tunar Jan Brike.

   — Jan — îi zise el — dichiseşte-ţi tunul de pe acum, apoi ne vom lăsa din nou la fund. Încarcă-l cu o ghiulea de gaze de îndată ce vom ieşi la suprafaţă în golful din faţa satului vânătorilor de capete, va trebui să fii primul pe punte şi să tragi imediat, pe cât posibil în aşa fel, ca să împiedici fuga sălbatecilor spre pădure.

   — Am înţeleg domnule căpitan, răspunse Jan, scurt, apoi ieşi pe punte şi dezveli tunul de la proră .

   Când fu gata cu toate pregătirile, îl acoperi din nou şi se înapoia la Farrow, căruia ii dădu raportul.

   — Bine — zise căpitanul — acum trebuie să ne lăsăm afund. Sălbatecii au ochii foarte ageri, ar putea zări turnul chiar de la depărtarea asta. Aşadar, repede în submarin!

   Ordinul fu îndeplinit cu punctualitate. După câteva minute numai, minunatul vas se lăsă in mare. Fireşte că viteze era acum simţitor redusă, dar insula era şi ea numai la cel mult trei kilometri depărtare.

   Jan Brike stătea la pândă pe treapta cea mai de sus a scăriţei turnului, gata să sară pe punte îndată ce vasul va fi ieşit din apă. Şi de iuţeala lui, depindea acum totul, — adică salvarea tinerei Englezoaice.

   Periscopul era numai de câţiva centimetri deasupra apei. Farrow trebuia să fie cu băgare de seamă, căci sălbatecii îşi spuneau, desigur, că se pot aştepta la un al doilea atac din partea misteriosului vas.

   În vreme ce se apropia de insulă, văzu chiar câţiva vânători de capete, iscodind cu atenţiune marea.

   Cu viteză redusă de tot, submarinul se apropia de ţărm. Zadarnic, însă, căută Farrow s-o zărească pe tânăra prizonieră. Atunci se gândi c-ar putea îi adăpostită în vreuna din colibele primitive de stuf.

   Când „Dox"-ul nu mai era decât la cincizeci de metri de ţărm, căpitanul strigă tunarului;

   — Atenţie, Jan, acum e acum ?

   Apoi dădu comanda de ridicare la suprafaţă. De-abia atinse marginea turnului oglinda apei, că Brike şi ridică chepengul, sări afara şi alergă spre proră.

   Ţipete sălbatece răsunară pe ţărm. Vânătorii de capete văzură

vasul misterios ivindu-se din nou în faţa satului lor. Nici nu se gândeau să se apere, singurul mijloc de salvare pentru ei fiind fuga în desiş.

   Dar tunul de la proră şi ieşise din apă. Jan Brike îl dezveli repede, ţinti, şi obuzul umplut cu gaze zbură ca o săgeată spre dânşii.

   Un adevărat urlet de groază sfâşia văzduhul, — apoi se aşternu o tăcere de moarte asupra satului vânătorilor de capete. Minunatul gaz îşi făcuse efectul, cu iuţeala fulgerului. Vasul se ridică cu totul din apă. Farrow se ivi în turn şi strigă tunarului:

   — Bravo, Jan, ţi-ai îndeplinit de minune însărcinarea. Dacă o vom găsi acum pe fata răpită, meritul va fi al tău.

   În jumătatea de ceas care trebuiau s-ă aştepte, înainte ca să poată păşi pe ţărm, Farrow trase la sorţi oamenii care să-l însoţească pe uscat, daca va fi într-adevăr nevoie s-o caute pe Ellen Gledstery în interior şi să întreprindă apoi marşul primejdios dea-curmezişul insulei.

   Douăzeci de oameni urmau să-l însoţească, bineînţeles şi George, doctorul Bertram şi Petre Uriaşul. Toţi acei cari ieşiră la sorţi se rânduiră pe punte, înarmaţi cu pistoale, carabine şi minunatele granate cu gaze.

   Când se împlini jumătatea de ceas, „Dox"-ul se îndreptă spre ţărm. Farrow descoperise un loc unde malul cădea drept în mare, încât submarinul se putea apropia destul, pentru a îngădui tovarăşilor să sară de pe punte dea dreptul pe uscat.

   Maud Gledstery sări şi ea sprintenă, ca un adevărat marinar şi alergă îndată spre cea dintâi colibă de stuf, ca s-o caute pe soră- sa. Farrow se mai întoarse odată, vrând să-i dea lui Rindow unele instrucţiuni. Atunci văzu departe, în zare, trâmbe de fum... Distrugătorul englez, care trebuie să fi desfăşură o viteză extraordinară, se apropia.

   — Rindow — ordonă căpitanul, cu intrigare — părăseşte imediat golful, afundă submarinul şi ia-o spre coasta de vest, la satul căpeteniei Tuko. Poate că vom fi şi noi mâine acolo. Nădăjduiesc s-o găsim aici pe Ellen Gledstery, altminteri ar putea dura ceva mai mult, până vom fi descoperit al doilea sat al tribului în desiş. Fă treaba repede, căci distrugătorul se apropie cu mare iuţeală.

   Rindow salută milităreşte şi în clipa următoare submarinul se şi îndepărtă de ţărm, iar când ajunse în golf se afundă pe dată. Farrow dădu mulţumit din cap; submarinul era salvat şi puţin îi păsa acum de situaţia critică în care se afla el şi vrednicii săi tova răşi.

   Marinarii se împrăştiară. repede şi cercetară fiecare colibă în parte. Spre marea lor mirare, nu găsiră însă nici-o „mammy" (femeie), şi nici-un copil într-unsele. Numai la marginea desişului zăceau in nesimţire vre-o treizeci de vânători de capete.

   — Aşadar, vicleanul acela de Nogi a lăsat numai oameni de pază aici — zise Farrow. înciudat, când îi se aduse la cunoştinţă faptul acesta. Trebuie totuşi să pătrundem în interior, pentru a da de satul ascuns. — îmi pare foarte rău, dragă domnişoară — se adresă el fetei — nădăjduiam că o vom găsi pe sora dumitale chiar aici. Te încredinţez însă că om face totul pentru a o salva. Nu cred să-i se fi întâmplat vreun rău, căci Nogi va aştepta mai întâi veşti de la oamenii pe cari i-a lăsat de pază. Rămâi, deci, liniştită aici, până la sosirea tatălui dumitale. Spune-i să nu trimită în nici un caz oameni în interiorul insulei, căci în felul acesta ar strica totul. Marinarii distrugătorului nu-i cunosc pe vânătorii da capete şi şi-ar primejdui viaţa zadarnic.

   — Îi voi sfătui întocmai, domnule căpitan — zise Maud — şi nădăjduiesc să-l conving. Mă tem numai că va pune datoria mai presus ca sentimentul părintesc şi că te va urmări, tocmai pe dumneata, care ai merita cea mai mare recunoştinţă. Oh! e îngrozitor şi nu ştiu ce să fac.

   — Dragă duduită, răspunse Farrow, zâmbind — îl pricep foarte bine pe tatăl dumitale. Trebuia să asculte de glasul datoriei în primul rând. Pe mine, însă, nu mă va supăra deloc dacă va trimite o trupă în interiorul insulei, dar am aproape convingerea că bieţii oameni nu se vor mai întoarce pe coastă. Te rog să spui asta părintelui dumitale, poate că se va răzgândi la vreme şi va renunţa să-şi expui oamenii.

   — Da, domnule căpitan, îi voi vorbi în sensul acesta, făgădui tânăra fată.

   — Oh! făcu ea, aruncând o privire spre mare — distrugătorul se apropie extraordinar de repede. Pentru Dumnezeu, domnule căpitan, ce se va întâmpla cu submarinul dumitale?

   — E de mult în siguranţă — o linişti Farrow — şi noi ne vom pune acum la adăpost în desiş. Fireşte că vom rămâne în apropierea d-tale, până ce domnul guvernator te va fi lua pe distrugător. Te-aş ruga numai să-i istoriseşti pe larg aventura prin care ai trecut, pentru ca în felul acesta să câştigăm timp şi sa ne putem retrage cât mai mult . Aşadar rămâi pe loc, până ce tatăl dumitale va trimite o barcă de pe distrugător.

   — Îţi mulţumesc din suflet, domnule căpitan, zise Maud, cu sinceritate. Voi face întocmai cum m-ai sfătuit şi am toată încrederea, că-mi vei reda pe sărmana mea surioară.

   — La fel nădăjduiesc şi eu, dragă duduiţă, o încredinţa Farrow, cu hotărâre.

   II

   ÎN PĂDURILE MALAITEI

   LA O COMANDĂ A CĂPITANULUI oamenii se retraseră în desiş, dar numai atât cât să poată avea sub ochi pe tânăra Englezoaică. Căci nu era exclus ca să se afle la pândă prin apropiere, alţi vânători de capete, cari nu fuseseră atinşi de gazele obuzului. Şi atunci Maud Gledstery ar fi fost în mare primejdie.

   Douăzeci şi patru perechi de ochi observau cu încordare apropierea distrugătorului englez. Încercaţii marinari se bucurau, văzând această operă minunată a tehnicei moderne, care venea ca o săgeată spre golf. Era cel mai desăvârşit distrugător pe care-l văzuseră vreodată şi desfăşura o viteză cu adevărat fantastică. La intrarea golfului stopă şi marinarii „Dox"-ului rămaseră uluiţi văzând cu câtă repeziciune elicea puternică opri brusc din mers colosul cenuşiu.

   — Omul acela la proră este, desigur, guvernatorul — zise George tatălui său. Priveşte ţărmul prin ochean. Ah ! acum a descoperit-o pe fiica sa Maud... Îl văd făcând semne disperate. Cred că putem porni la drum, căci n-o ameninţă nici-o primejdie.

   — Să nu spui asta, răspunse Farrow. Mai bine să aşteptăm până va fi pe bordul distrugătorului. Eu tot mă tem că vicleanul Nogi a mai pus pe undeva oameni la pândă, cari au scăpat de efectele gazelor. Trebuie, deci, să rămânem la postul nostru, până vom vedea că guvernatorul şi-a luat fata pe bord.

   De-odată, George văzu ceva mişcându-se uşor, la câţiva metri de el, într-o tufă mare, îşi trase repede revolverul de la brâu şi se îndreptă într-acolo.

   Tatăl său, care stătea lângă el, şi Petre Uriaşul nu observaseră mişcarea din tufiş, căci ei priveau cu încordare spre luminişul unde se afla tânăra fată.

   George se apropia încetişor de tufiş, cu revolverul în mâna stângă şi în dreapta cu o granată de gaze. Bănuia că în dosul crengilor se ascundea un vânător de capete, după cum prevăzuse şi tatăl său.

   Când fu la vreo patru metri de tufiş se mai întoarse odată spre tovarăşi. Dar mişcarea aceasta era cât pe ce să-l coste viata. Auzi un foşnet slab de tot printre crengi în clipa următoare se întoarse cu iuţeala fulgerului, văzu un otel sclipitor săgetând aerul, se aruncă instinctiv în lături şi fără să mai piardă timp slobozi un

glonţ în trupul uriaşului care vroia să-l ucidă cu o lovitură de cuţit. Vânătorul de capete rămase întins la pământ .

   — Aha! făcu Farrow, liniştit, e aşa după cum îmi închipuiam eu. Asta e o santinelă pe care vicleanul Nogi a pus-o aici la pândă. Vezi, George, ai avut noroc c-ai fost cu băgare de seamă. Presupun că ceilalţi vânători de capete au şters putina în vremea asta. În curând ne vom putea începe urmărirea. Fireşte că situaţia noastră e mult îngreuiată acum, căci peste câteva minute căpetenia Nogi va şti că suntem în marş. Prin asta e primejduită viaţa tinerei Ellen Gledstery. Aş porni imediat în desiş, dar mă tem că i s-ar putea întâmpla ceva lui Maud. Trebuie, deci, să aşteptăm neapărat câteva minute, până ce distrugătorul englez îşi va fi lăsat bărcile pe apa.

   Maud stătea pe marginea luminişului, care ducea până la plajă. Auzind împuşcătura, ea începu să privească neliniştită în jur, dar Farrow îi strigă:

   — Domnişoară Maud, rămâi fără frică acolo unde eşti, suntem în apropierea dumitale şi te ocrotim. A! distrugătorul s-a oprit, văd chiar că au fost desprinse bărci de salvare. În curând vei fi lângă tatăl dumitale, duduie, şi noi vom putea porni în căutarea surorii dumitale. Aşadar, nu uita ce ţi-am spus şi caută să-l împiedici pe domnul guvernator să trimită o trupă în interior.

   — Domnule căpitan, voi încerca totul ca să-l abat de la gândul ăsta, făgădui fata. Mă încred în d-ta şi sper că vei salva pe sora mea.

   — Nu-ţi pierde speranţa — răspunse Farrow — căci vom încerca totul şi, sunt aproape sigur că vom şi izbuti.

   Distrugătorul lăsă pe apă trei bărci de salvare, încărcate cu marinari. In prima barcă Farrow văzu un bărbat înalt şi mlădios şi bănui îndată că acesta e guvernatorul Gledsterg; în aceeaşi clipă Maud strigă:

   — Oh! ăsta e tata, domnule căpitan; îl voi retine cât mai mult şi voi căuta să-l împiedic să pornească în urmărirea vânătorilor de capete.

   — Bine, dragă domnişoară, răspunse Farrow, calm. Du-te repede spre ţărm şi urcă-te imediat într-una din bărci. Nu vom pleca de aici, până nu te vom şti în deplină siguranţă.

   Ascultătoare, Maud se apropia de ţărm. Farrow privi după ea şi o văzu aruncându-se în braţele Englezului înalt, care sărise primul pe uscat. Apoi se adresă camarazilor, cari se îndreptaseră spre desiş imediat după ce auziseră împuşcătura lui George

   — Înainte, băieţi, acum e acum! Cred că nu e nevoie să vă mai spun, că trebuie să fiţi cu ochii-n patru. Gândiţi-vă, in orice clipă, că îndărătul fiecărui tufiş pândeşte moartea, Ţineţi pregătite granatele de mână şi folosiţi-vă de ele la prima mişcare suspectă ce veţi zări ceva. Bătrânul Nogi e cunoscut ca om viclean, trebuie, deci, să fim cu cea mai mare băgare de seamă. Şi acum, cu Dumnezeu înainte!

   Fără să facă cel mai mic zgomot, tovarăşii pătrunseră în desiş. Petre se ţinea alături de George, căci nu vroia să-l piardă din ochi pe iubitul său stăpân. Acesta, însă, mergea cu mult curaj înainte, arzând de nerăbdare s-o salveze pe tânăra fată din mâinile sălbatecilor. Şi dacă, cumva, soarta grozavă o va şi fi ajuns, atunci tot tribul avea să simtă răzbunarea lui sângeroasă.

   În înflăcărarea-i tinerească mergea cu atâta repeziciune, încât peste puţin se afla cu o buna bucată înaintea micului convoi.

   De-odată ajunse pe o potecă îngustă, care părea să fi fost umblată, căci nu era presărată cu mărăcini sau alte bălării , George apucă repede pe ea, apoi rămase o clipă locului, surprins, pentru ca după aceea să pornească înainte cu paşi mari, scoţând o exclamaţie de triumf.

   Pe o porţiune de pământ moale zărise întipăritura unui pantof de femeie, ceea ce însemna că Ellen Gledstery fusese târâta pe drumul acesta. Descoperirea asta îl făcu să uite orice prevedere şi ţinând într-o mână revolverul, iar în cealaltă granata, porni înainte.

   Nu se mai gândea la ce-i spusese tatăl său, deşi ştia din proprie experienţă cât sunt de primejdioşi vânătorii de capete. El era mânat de gândul că o tânără fată albă se află în mâinile acestor sălbateci.

   Nu-i vorbă, chiar atât de fără băgare de seamă nu era: se silea să facă sărituri cât mai mari şi în acelaşi timp asculta cu auzul încordat, cătând să descopere vre-un zgomot suspect. Odată tresări speriat, auzind un foşnet în tufiş. Văzu, insă, repede că era unul din acei guzgani uriaşi de pe insulele Solomon, care străbătu poteca cu repeziciune.

   Tot înaintând, ajunse într-un mic luminiş care avea cel mult zece metri în diametru. O clipă rămase la marginea lui şl privi in juru-i, apoi văzu la dreapta o deschizătură îngustă în frunziş. Se repezi într-acolo, dar se dădu speriat înapoi, când zări ivindu-se dintre tufe făpturi întunecate. Erau vânători de capete cari stătuseră la pândă acolo.

   George se întoarse repede şi începu să fugă, străbătând luminişul. Din foşnetul şi trosnetele crengilor îşi dădu seamă că primejdioşii duşmani se luaseră după el; fără să se oprească din fugă se întoarse pe jumătate şi zvârli granata cu gaze. Alergă

înapoi pe poteca îngustă şi curând dădu de Petre.

   — Slavă Domnului, exclamă Uriaşul, peste măsură de bucuros. Ce mai spaimă am tras, domnule George! Si domnul căpitan e îngrijorat. Dar cum ai putut să te desparţi de noi, ştii doar cât de primejdioşi sunt vânătorii de capete!

   — Ai dreptate, dragă Petre — încuviinţă tânărul—tocmai am observat şi eu lucrul acesta, cât pe aci era să pună mâna pe mine. Dar i-am scos din luptă cu o singură granată. Petre, pe poteca asta de aici am zărit întipăriturile pantofului fetei răpite, de aceea ani alergat atât de repede înainte. A, uite că vine tata cu ceilalţi camarazi!

   — George, să nu mai faci a doua oară ce-ai făcut, zise căpitanul, enervat. Nici nu-ţi închipui ce-îngrijorat eram de soarta ta. Ce s-a întâmplat, de ce te-ai întors îndărăt?

   — Cam la vreo treizeci de metri de aici se află un luminiş mic unde m-am pomenit faţă-n faţă cu vânători de capete şi am azvârlit asupra lor o granată cu gaz, răspunse tânărul. Trebuie, deci, să ocolim luminişul, altminteri e nevoie s-aşteptăm o jumătate de ceas până să se împrăştie gazele.

   — Aşa e, e mai bine s-aşteptăm, îşi dădu cu părerea Farrow, căci dac-ar trebui să ne croim drum prin desiş, am pierde şi mai mult timp, apoi e şi mai primejdios, deoarece nu ne-ar fi cu putinţă să nu facem zgomot. Rămânem aici şi aşteptăm. N-avem de ce ne teme, căci paznicii pe cari i-a pus Nogi au fost făcuţi nevătămători şi ei. Într-o privinţă a fost bine, deci, dragă George, c-ai luat-o înaintea noastră. Dacă ne-am fi ivit cu toţii, paznicii s-ar fi retras îndată înspre sat, alarmând tot tribul . Acum vom sosi pe neaşteptate şi avem toate şansele s-o eliberăm pe Ellen Gledstery. Urma pantofului, pe care am observat-o şi noi, nu e prea veche, aşadar putem deduce că fata mai e în viaţă.

   — Tot aşa cred şi eu — zise George, cu convingere — de aceea am şi luat-o înainte. Mă gândeam că voi izbuti s-o salvez singur.

   — Atenţiune! şopti în aceeaşi clipă Petre. Sunt duşmani prin apropiere.

   Vitejii marinari rămaseră nemişcaţi, încordându-şi auzul spre desişul care-i înconjura. Dar nimic nu se mişca în jurul lor. Probabil că Uriaşului îi se păruse numai.

   Jumătatea de ceas se scurse într-o încordare de nedescris. În cele din urmă căpitanul dădu ordin de înaintare. Se pusese acum în fruntea trupei, pentru a-l împiedeca pe George să mai facă vreo nechibzuinţă. Când ajunse în luminiş, se opri. Făpturi întunecate zăceau în iarba înaltă, vre-o şase sau opt vânători de capete cari fuseseră ameţiţi de gaze. Vântul uşor care adia peste luminiş trebuie să fi împrăştiat gazele în direcţia satului; prin asta, mai mult ca sigur că fuseseră ameţite şi santinelele cari ar mai fi rămas în tufişuri şi cari nu luaseră parte la atacul împotriva lui George.

   Micul convoi străbătu luminişul, cu multă băgare de seamă. Şi într-adevăr, în tufişuri mai zăceau şi alţi sălbateci. Pe aceştia îi lăsară în seama marinarilor de pe distrugătorul englez.

   Tovarăşii apucară pe poteca ce ducea la celalalt capăt al luminişului. Acum trebuiau să fie cu ochii-n patru, căci vicleanul Nogi va fi pus, desigur, alte santinele cari să-i apere sălaşul.

   Situaţia lor devenea din ce în ce mai primejdioasă. Se aflau, după toate probabilităţile, în apropierea satului, în care căpetenia ţinea prizonieră pe a doua fiică a guvernatorului englez.

   Căpitanul Farrow începu să meargă mai încet, se oprea adesea şi asculta cu încordare. Ştia că în satul lui Nogi se aflau câini şi aceştia vor da de veste locuitorilor.

   Într-adevăr, deodată izbucni lătratul furios al unui câine sălbatec, dintr-aceia cari se află în număr mare pe lângă gospodăriile vânătorilor de capete. Animalele acestea dau o mâncare aleasă pentru aşa-numitei „ospăţuri cu câini ale bărbaţilor".

   După lătrături se cunoştea că lagărul trebuie să fie la cel mult o sută de metri.

   Mica trupă dădu din nou de un luminiş mic. Farrow văzu că de la marginea din faţa sa porneau in totul patru poteci spre desiş. Care din ele ducea în sat? Sau poate conduceau toate într-acolo, pentru ca locuitorii, atacaţi pe neaşteptate, să se poată salva mai cu uşurinţă?

   Căpitanul chibzui câteva clipe, apoi zise încetişor:

   — Trebuie să ne despărţim. Suntem douăzeci şi patru camarazi în total, aşadar câte şase oameni pentru fiecare din cele patru poteri, ceea ce va fi de ajuns dacă, întâmplător, vreuna din echipe se va trezi cu vânătorii de capete înainte de a ajunge în sat. In cazul acesta, vă veţi folosi imediat de granatele cu gaze. Trebuie să împiedecăm cu orice chip ca vreunul din sălbateci să dea alarma în sat. George, tu vei fi conducătorul unei echipe, luându-l şi pe Petre cu tine; doctore, dumneata vei conduce a doua echipă; Kard a treia şi eu pe cea din urmă. In ordinea aceasta luăm potecile de la stânga spre dreapta. Aşadar, înainte, băieţii!

   Cele patru echipe se formară la repezeală şi după câteva minute dispărură pe potecile din faţa lor. înfrigurat cum era, George pornişi de data aceasta mai repede ca ceilalţi. Petre încercă să-l oprească, dar nu fu chip.

   Într-un rând, Uriaşul se poticni, închizând pentru câteva clipe drumul camarazilor ce veneau în urmă. În vremea asta, George le- o luă înainte cu vre-o cinci metri. Fireşte că Petre se grăbi să-l ajungă, dar când fu numai la trei metri, rămase împietrit de groază.

   La un pas în spatele lui George se furişă dintr-un tufiş o făptură întunecată şi ridică securea grozavă a vânătorilor de capete.

   O clipă Uriaşul chibzui dacă să arunce granata de mână sau să se folosească de revolver. Dar renunţă şi la una şi la alta, căci , gazele l-ar fi ameţit şi pe George pentru douăzeci şi patru de ceasuri, iar împuşcătura ar fi pus în picioare întreg satul.

   Petre trase cu iuţeala fulgerului cuţitul de la brâu şi-l zvârli cu toată puterea în spre sălbatec.

   Oţelul tăios nimeri de minune, individul se prăbuşi în aceeaşi clipă, fără să scoată un strigăt măcar. Era mort.

   George se întoarse repede când sălbatecul căzu la pământ. Ridicase imediat revolverul dar acum nu mai avea nevoie să se folosească de el.

   — Petre, îţi mulţumesc, zise el în şoaptă, când credinciosul tovarăş se apropia şi scoase cuţitul din trupul mortului.

   — Cred ca n-a lipsit mult sa trec în lumea drepţilor .

   — A fost să fie aşa ca să mă poticnesc şi să rămân astfel în urmă — răspunse Petre. — Sălbatecul şi-a închipuit că eşti singur, domnule George, şi a ieşit din ascunzătoare. Dacă ne-ar fi văzut pe toţi laolaltă, ar fi alarmat satul fără doar şi poate.

   — Da, ai dreptate, Petre — încuviinţă tânărul. Acum, însă, trebuie să rămânem împreună, deoarece cred că ne aflăm aproape de sat. Să fim însă cu mare băgare de seama.

III

LUPTA

   AUZI IAR LATRAT DE CÂINI, care părea să vie de la cel mult douăzeci de metri. Dar vegetaţia bogată împiedeca să se vadă satul, care era şi bine ascuns.

   Lătratul se auzi dinspre dreapta şi George presupuse că poteca făcea o cotitură înainte de a intra în sat. Faptul acesta era bine venit, căci le îngăduia să sară în spinare vânătorilor de capete. Din alt punct de vedere, însă, era şi primejdios, căci prin asta mica trupă a lui George era în primejdie, dacă se foloseau de granatele cu gaze. Trebuia totuşi să meargă înainte, până vor răsări colibele sălbatecilor. Şi, poate că poteca pe care se aflau sfârşea într-o rarişte, din care duceau alte drumuri în desiş şi în

munţi.

   De fapt, era îndoielnic dacă Nogi se va retrage în munţi, căci vânătorii de capete cari locuiau acolo se aflau în duşmănie cu triburile de pe ţărmul mării. Dar desigur că el îşi croise drumuri ascunse din satul acesta, pe cari se puteau salva locuitorii, în caz de mare primejdie.

   Într-adevăr, George ajunse după câteva minute într-un luminiş mic. Ca de-obicei, se opri îndată la marginea lui şi privi cu atenţiune la tufele din faţa sa, în cari descoperi trei deschizături înguste. Aşadar, de acolo porneau trei poteci.

   Nu se vedea nici o mişcare în frunziş. George avu, însă, impresia că acolo se aflau la pândă vânători de capete, cari urmau să acopere o eventuală retragere. Poate că una din poteci ducea chiar spre sat.

   — Domnule George, colo în tufiş, pe stânga, lângă poteca din mijloc, se ascunde, paremie-se, un vânător de capete, — şopti în aceeaşi clipă Petre la urechea tânărului. Cred că i-am zărit mutra.

   — Aşa am spus şi eu că trebuie să fie paznici în tufişul de colo, răspunse George. Dar cum îi putem înlătura din cale? Granate cu gaze nu putem zvârli, căci atunci ar însemna s-aşteptăm o jumătate de ceas până să mergem înainte. Şi în vremea asta se poate isca o încăierare sângeroasă în sat, între camarazii noştri şi sălbatecii aceia. Să mai aşteptăm câteva minute, poate vom auzi zgomotul unei lupte; atunci ne năpustim şi noi.

   — Ai dreptate, domnule George, zise Uriaşul. E mai bine aşa. Poate că izbutim să le sărim în spate fugarilor. Dar asta ce-o mai fi?

   Din desiş se auzi un ţipăt prelung. El se repetă de câteva ori, ceea ce însemna că e un semnal, destinat să alarmeze pe locuitorii satului.

   — Înainte! porunci George. Strigătele veneau din altă direcţie. Aşadar a fost descoperită o echipă de-a noastră. A! uite că lupta a şi început!

   O împuşcătură de revolver se auzi din desiş, la dreapta lor. Ecoul nici nu se pierduse încă bine în văzduh, că Petre slobozi şi el un glonţ . În tufiş se auzi un răcnet de moarte şi un sălbatec se lungi la pământ. În mâna dreaptă ţinea încleştată o armă modernă.

   —Aha! De la negustorii aceia fără conştiinţa, cari vând sălbatecilor arme moderne! scrâşni George. În primul rând Fred Larsen ăla, care şi-a şi primit pedeapsa meritată. Vom avea de...

   Nu-şi sfârşi vorba, ci se aplecă repede. Ochii lui ageri zăriseră

ţeava sclipitoare a unei puşti, care ieşea la iveală din frunziş. In clipa următoare glonţul îi şi şuieră deasupra capului, dar tot atunci detună revolverul lui George. Din nou se auzi în desiş un strigăt de moarte şi un alt trup se prăbuşi la pământ.

   Şi la dreapta lor se desfăşura acum o luptă înverşunată. Se auziră câteva împuşcături, trase de sălbateci, căci carabinele cu cari erau înarmaţi marinarii răsunau altfel. Dar împuşcăturile de revolver ale tovarăşilor erau tot mai dese şi răcnetele de moarte dovedeau cât de bine trăgeau ei.

   — Domnule George, trebuie să tragem câteva salve în tufişurile din faţa noastră, propuse Petre; în felul acesta curăţăm locul. Acum se feresc să se arate, dacă ne-am ivi în luminiş, am fi întâmpinat cu focuri da armă.

   —  Bine, băieţi — răspunse George — împrăştiaţi-vă printre tufe, până veţi putea zări luminişul. Apoi vom descărca revolverele spre tufiş, le încărcăm repede la loc, pe urmă dăm şi noi năvală.

   George mai aşteptă câtva timp, până încetă foşnetul din tufişuri. Observă cu atenţiune marginea opusă a luminişului şi-i se păru că vede o mişcare uşoară în frunziş.

   — Ochiţi bine! strigă el imediat. Foc!

   Optzeci şi patru de împuşcături răpăiră în câteva clipe. Se auziră strigăte de moarte, de spaimă şi gemete de durere. Asta însemna că stătuse ascuns acolo un număr mare de vânători de capete, dar după gălăgia de acum se putea deduce că se retrăgeau în grabă. Nu se aşteptaseră, desigur, la o grindină de gloanţe ca asta.

   Tovarăşii îşi încărcară din nou revolverele şi George strigă:

   — Înainte, fiţi fără milă!

   El însuşi se repezi pe poteca din mijloc. Acolo observase mai multă mişcare şi-şi zise că poteca ducea, probabil, spre sat. Celelalte trei echipe se mai luptau încă, împuşcăturile însă răsunau din ce în ce mai rar; vânătorii de capete păreau să bată în retragere. Poate că dispuneau şi de prea puţine arme de foc.

   Presupunerea lui George se dovedi întemeiată: după câteva minute de mers, poteca pe care apucase, făcea un cot spre dreapta; înaintea lui locul se lumină — trebuia sa fie acolo o rarişte mai mare. După puţin timp zări ivindu-se colibele primitive ale vânătorilor de capete.

     Făpturi negricioase alergau de colo până colo, câinii lătrau, porcii grohăiau; se părea că tribul se pregăteşte de fugă. Probabil că Nogi avea pe undeva o a doua ascunzătoare.

   Când George, împreună cu tovarăşii săi se mai apropia, văzu

că cele mai multe din făpturile acelea oacheşe cari dădeau bir cu fugiţii, erau nevestele vânătorilor de capete. Dar şi ele erau duşmane de temut, căci se pricepeau să se folosească de grozavele securi, cu aceeaşi îndemânare ca şi bărbaţii, oricum insa erau probabil prea înspăimântate, ca să se mai gândească la împotrivire.

   Satul era într-o agitaţie grozavă, căci împuşcăturile năvălitorilor se apropiau cu repeziciune îngrijorătoare. De-odată, vre-o zece femei, — cele mai multe ducând în braţe capii şi boccele în spinare — se iviră pe poteca pe care alerga George cu ai săi.

   Când dădură cu ochii de năvălitori, scoaseră răcnete înfiorătoare. Probabil că George închidea ultimul drum de salvare. Imediat se iviră câţiva vânători de capete cari se năpustiră cu securile ridicate asupra micului convoi. Tovarăşii traseră salvă după salvă si aproape toate îşi nimeriseră ţinta. Şase sălbateci fură culcaţi la pământ iar ceilalţi se făcură nevăzuţi printre colibe. Femeile fugiră şi ele, răcnind, dar amuţiră brusc, când se auzi un glas puternic, poruncitor.

   Era, probabil, bătrânul Nogi, care le arăta ultima cale de salvare. Căci de-odată se făcu linişte desăvârşită în sat, de parc-ar fi pierit cu toţii.

   George se opri imediat la depărtare de vreo zece metri de primele colibe. Nu-şi putea lămuri ce să fi provocat amuţirea asta bruscă a tuturor. Să fi aruncat celelalte echipe ceva granate cu gaze asupra satului? Sau era vreun vicleşug de-al bătrânului Nogi?

   — Domnule George — se auzi glasul lui Petre — trebuie să fie ceva la mijloc. Dacă tovarăşii noştri au zvârlit granate cu gaze, nu putem intra în sat. Ce ne facem?

   — Las-că ştiu eu! răspunse tânărul, cu încredere. Pregătiţi-vă carabinele! Vom trage câteva gloanţe în colibele cele mal apropiate şl in felul acesta vom afla imediat dacă vânătorii de capete s-au ascuns în sat.

   — Dar dacă o nimerim şi pe biata prizonieră? întrebă Petre.

   — Nu cred ca Nogi s-o fi ascuns pe tânăra Englezoaică tocmai într-una din colibele de la marginea satului.

   — Ai dreptate, domnule George.

   Cei şase tovarăşi duseră carabinele la ochi şi la comanda tânărului, glontele şuierară prin aer.

   Rezultatul fu uimitor. Se auziră iar răcnete de moarte şi de spaimă, apoi făpturi negricioase începură s-alerge ca înnebunite spre marginea de apus a satului. Aşadar Nogi îşi pusese războinicii la adăpostul colibelor, pentru ca să sară in spinarea

năvălitorilor.

   Pe când cei şase tovarăşi îşi încărcau din nou armele, se auziră împuşcături de carabină şi dinspre marginile de miazăzi şi răsărit ale satului. Asta însemna că celelalte echipe pricepuseră şiretenia ca şi George şi făcură la fel.

   Ţipetele se înmulţiră şi în acelaş timp. George şi tovarăşii săi zăriră tot mai mulţi sălbateci zbughind de după colibe şi îndreptându-se spre munţi. Fireşte că-i luară la ochi şl pe aceştia şi culcară la pământ pe câţiva. Cu cât doborau mai mulţi duşmani, cu atât sporeau şansele de salvare a tinerei fete. După câteva minute George rămase încredinţat că nici un vânător de capete nu se mai afla în sat. Cu băgare de seamă porni acum cu oamenii săi, ţinând pregătite revolverele şi granatele cu gaze.

   Când ajunse la cele dintâi colibe, începu să-l strige încetişor pe tatăl său. Făcea asta pentru ca să nu se expuie primejdiei de a fi luat drept duşman de către celelalte echipe cari înaintau fără îndoiala si ele.

   Spre bucuria lui, căpitanul răspunse din apropiere. George o luă atunci printre colibe şi văzu ca numai bărbaţii fuseseră nimeriţi de gloanţe. Femeile cu copiii părăsiseră, deci, satul, la porunca lui Nogi.

   George nu-l mai aşteptă pe căpitan, care se afla încă departe, ci strigă:

   — Tată, au fugit spre apus, în munţi. Trebuie să ne luăm după ei. Si fără să mai aştepte răspuns, porni la drum împreună cu cei cinci tovarăşi ai săi. Văzu că satul acesta era numai o ascunzătoare a tribului pentru caz de primejdie; căci avea numai colibe joase de stuf, primitive, fără nici-o casă - kanu.

   George alergă cu înfrigurare înainte. Ştia că tovarăşii veneau imediat in urma lui. Dar şi de data asta nesocotinţa sa era să-l coste viaţa. Tocmai trecea printre două colibe când auzi un foşnet lângă el. Trebuia să lucreze repede de tot acum, căci simţea instinctiv că se afla în primejdia de moarte. Se aruncă la pământ şi în aceeaşi clipă auzi un vâjâit deasupra capului, apoi răsunară două împuşcături din revolverul lui Petre. Urmară răcnete înfiorătoare, apoi două trupuri grele se năpustiră peste el.

   Fusese, deci, atacat de doi sălbateci din ambele părţi. Îşi încordă puterile şi se ridică pe jumătate, dar cei doi sălbateci îl apăsau prea mult cu greutatea trupurilor lor şi nici nu-i putea zvârli în lături, căci spaţiul dintre colibe era prea strâmt pentru asta.

   Un simţimânt ciudat puse stăpânire pe el. Nu cumva vor izbuti cei doi sălbateci să-şi adune ultimele puteri şi să-l ucidă?

   Înainte ca gândul acesta să-şi fi făcut bine loc în mintea lui, simţi uşurându-se povara de pe dânsul; coliba de stuf din dreapta se prăbuşii sub un trup greu care fusese azvârlit într-unsa, şi, după câteva clipe, al doilea sălbatec zbură spre stânga, în cealaltă colibă, care se nărui de asemenea.

   — Domnule George! strigă Petre, când tânărul reuşise să se ridice repede şi să se întoarcă spre el. Acum credeam cu adevărat că s-a isprăvit cu dumneata. Cei doi sălbateci s-au ivit pe neaşteptate din două părţi îndărătul dumitale şi în aceeaşi clipă sau repezit cu securile. Se vede, însă, că ai simţit primejdia şi te-ai aruncat la pământ. Securile au lovit doar aerul şi înainte ca sălbatecii să poată încerca un al doilea atac, eu am tras repede şi am nimerit bine. Dar tot mi-era frică să nu se folosească de cuţite. Bine că n-a văzut tatăl dumitale ce s-a petrecut.

   — Îţi mulţumesc, Petre, zise George mişcat şi strânse mâna Uriaşului. Trebuie să mă plătesc şi eu odată de tine, căci mi-ai salvat viaţa de nenumărate ori. Da, e bine că tata n-a văzut primejdia în care mă aflam; s-ar fi supărat rău şi nu m-ar îi lăsat să iau parte pe viitor la întreprinderi primejdioase. Acum, să pornim mai departe, Petre. Gândeşte-te că o fată albă a fost târâtă de aceşti sălbateci fioroşi.

   — Ai dreptate, domnule George, dar suntem cam departe de tovarăşi. Din fericire, m-am grăbit pe cât am putut, să ţin pas cu dânşii. N-ar fi mai nimerit s-aşteptăm până vom zări pe camarazi?

   — Da, poate că e mai bine — încuviinţă tânărul — dar eu... — A! ai auzit?, se întrerupse el. Asta a fost Ellen Gledstery. Înainte, Petre, camarazii vor fi auzit şi ei strigătul şi se vor grăbi. A! iar... la dracu!

   Fără să se mai gândească la primejdia din care scăpase ca prin urechile acului, George se repezi înainte. Dar se pomeni în faţa unei vegetaţii bogate, în care nu ducea nici o potecă. Totuşi, ţipetele tinerei fete veniseră din direcţia aceasta.

   — Pare să fie primejdios de tot, şopti Petre. Poteca ce duce şi mai adânc în sălbăticia asta, pare să fie mai bine dosită. Probabil că trebuie date la o parte crengile, dar în cazul acesta ne putem aştepta să fie ascuns vre-un vânător de capete pe acolo.

   — N-are importanţă! zise George, cu energie, trebuie să străbatem! Ah! uite, Petre, urma pantofului tinerei Englezoaice. Să pătrundem prin tufa mare de colo.

   Se repezi ca o săgeată, dar Petre sări după dânsul şi-l trase înapoi tocmai când ajunse în faţa perdelei de verdeaţă.

   — Fii cu băgare de seamă! îl preveni el, Sunt sigur că acolo stă la pândă cineva.

   Ridică revolverul şi trase patru gloanţe în tufiş. Se auziră doua- trei strigăte de spaimă, apoi un răcnet de durere. Petre descărcă şi restul gloanţelor, iar George începu să tragă şi el.

   Încă un răcnet asurzitor se mai auzi, apoi zgomot de crengi rupte, din ce în ce mai îndepărtat. George şi Petre dădură în lături frunzişul, şi zăriră un vânător de capete horcăind pe pământul unei poteci înguste. Când Uriaşul ridică revolverul pentru a-l scăpa de chinuri, muribundul. se întinse şi rămase neînsufleţit.

   — S-a dus! făcu Petre, calm.

   Îşi vârî pistolul la brâu şi culcă la pământ crengile de pe ambele laturi ale potecii. Acum ceilalţi tovarăşi vor putea găsi imediat drumul pe care fugiseră vânătorii de capete cu prizoniera lor.

   George nu se mai putu stăpâni. Se năpusti pe poteca îngustă cu atâta repeziciune, încât Petre trebui să facă adevărate salturi de uriaş ca să nu-l piardă din ochi.

   George ar fi vrut să strige numele prizonierei, îşi spuse însă că în cazul acesta vicleanul Nogi ar fi ucis-o repede, ascunzând-o undeva în desiş. Trebuia să-l surprindă pe bătrân în aşa fel, încât să nu-i lase să-şi aducă la îndeplinire nelegiuirea. Tânărul continuă să asculte cu încordare, căutând să stabilească prezenţa prin apropiere a vânătorilor de capete; în cele din urmă auzi un zgomot slab.

   Sălbatecii trebuie să fi fugit în grabă, căci după sunet se aflau la cel puţin o sută de metri înainte. Şi apoi, George şi Petre, alergaseră şi ei pe potecă atât cât îi duceau picioarele. Fireşte că acum o luară şi mai repede la picior, nădăjduind să se apropia de izbândă. Chiar dacă erau numai doi oameni împotriva unui trib întreg, aveau în schimb arme bune, în primul rând granate cu gaze, cari culcau la pământ duşmanul cât ai clipi din ochi.

   Trebuiau mai întâi s-o vadă pe prizonieră, apoi vor putea face uz de armele acestea; totuşi, luară de pe acum câte două granate în mâna dreaptă.

   Din nou se ivi în faţa lor un luminiş care era mai mare decât cele străbătute până atunci. Marginea din faţă nu era, însă, formată din tufe, ci un perete drept de stâncă se înălţa de vreo zece metri. Numai câţiva copăcei şi buruieni creşteau în crăpăturile stâncii.

   În partea de jos a peretelui stâncos se căscau patru peşteri uriaşe. George şi Petre se opriră surprinşi. Aşa dar, vânătorii de capete fugiseră în stânci; în peşterile subpământene cari se întindeau, probabil, până departe, aveau posibilitatea să se apere împotriva oricărui vrăjmaş.

   — Petre, sunt de părere să ne furişăm până in faţa peşterilor şi

să aruncăm înăuntru, cât mai departe, granate cu gaze, zise George, — După urmele numeroase cari se văd, poţi deduce şi tu că au târât până şi porcii după ei.

   — Eu aş spune, să nu ne apropiam prea mult, zise Uriaşul. Poate că vre-unul din vânătorii de capete mai are o armă şi ne-ar putea împuşca lesne când ne-o vedea străbătând luminişul. Altfel trebuia să facem. Uite, domnule, George, ia şi granatele mele. Dumneata alergi până acolo, iar eu voi trage, în vremea asta, cu revolverele în gura peşterii. Dacă gloanţele pătrund înăuntru, nici- unul din sălbateci nu va cuteza să înainteze spre ieşire atât de mult, încât să poată ţinti bine.

   — Minunat, Petre! exclamă George, vesel. Aşa vom face. Hai, începe!

   Înaintară câţiva paşi în luminiş. Uriaşul avea câte un revolver în fiecare mână şi începu să tragă glonţ după glonţ în cele patru deschizături ale peretelui stâncos. Se auziră strigăte de spaimă când primele gloanţe se izbiră de pereţii interiori ai peşterilor.

   Căci Petre se ferea să împuşte direct înăuntru, de teamă să n-o nimerească şi pe Ellen Gledstery. De aceea, trăgea în aşa fel, încât gloanţele loveau peretele stâncos de la intrarea peşterilor.

   Cu paşi mari, George se îndreptă spre zidul de piatră. Din strigătele vânătorilor de capete, el îşi dădea seamă că se retrag spre fund; aşadar, stătuseră într-adevăr la pândă,

   Ajunse la peretele stâncos, fără ca din peşteri să fi zburat vre-o săgeată sau un glonţ. Aruncă întâia granată cu toată puterea în deschizătura din dreapta, apoi a doua în cea din stânga. Sări şi la celelalte peşteri, procedă în acelaşi fel.

   De fiecare dată când granata făcea explozie, auzea strigăte de spaimă, cari amuţeau însă curând, — dovadă că gazele îşi făceau efectul. Probabil că peşterile aveau răsuflători pe sus, ceea ce îngăduia gazelor să se împrăştie repede.

   Când George se întoarse, zâmbind, spre Petre, privirea sa căzu întâmplător asupra desişului dinspre apus. Şi atunci zări o făptură înaltă, cu păr cărunt, care tocmai se făcea nevăzută cu mlădierea unui şarpe, între două tufe.

   George scoase o exclamaţie de uimire, apoi se năpusti ca fulgerul pe urma ei. Că bătrânul sălbatec — nu putea fi altul decât Nogi — ducea pe umeri trupul neînsufleţit al unei tinere fete albe.

   IV

   LUPTE SĂLBATECE

   VICLEANUL NOGI trebuie să fi avut încă o ieşire tăinuită din

peşterile stâncoase şi se folosise de ea îndată ce-l văzu pe George străbătând luminişul, ocrotit de gloanţele lui Petre. Luase, însă, cu sine prada preţioasă.

   George ştia un singur lucru acum: trebuia s-o salveze pe tânăra fată. Fără să ţie seamă de prevenirile lui Petre care nici nu ştia ce se petrecuse, se năpusti spre desişul, îndărătul căruia dispăruse Nogi,

   Mai avea o granată cu care putea face nevătămător pe căpetenie şi pe eventualii lui însoţitori. Tânăra Englezoaică va îi atunci salvată, căci trăia încă, altminteri Nogi nu s-ar mai fi obosit s-o târască după el.

   Când George sări printre cele două tufe, se văzu într-un luminiş mic, din care porneau câteva poteci. Cercetă cu băgare de seamă pământul, ce era acoperit cu iarbă măruntă. Zări o dâră subţire în iarbă, care ducea la poteca din mijloc. Pe alocuri firele erau smulse şi George îşi aduse aminte de povestirile cu Indieni pe cari le citise în copilărie.

   În ele se pomenea de aceste fire de iarbă smulse, din cari eroul povestirilor deducea că trecuseră pe acolo oameni desculţi, cari smulgeau cu degetele de la picioare ici colo câte un fir.

   Pe aici trecuse Nogi cu prizoniera lui, căci vânătorii de capete merg toţi desculţi.

   George se aplecă pentru a cerceta mai bine urmele. De-odată se simţi străbătut de o spaimă grozavă.

   Auzise un zgomot uşor îndărătul său, un foşnet în iarbă. Imediat îşi dădu seamă că un vânător de capete se afla in spatele lui, — probabil cu securea ridicată pentru a-l lovi.

   Tânărul stătuse mult de vorbă cu doctorul Bertram despre aceşti sălbateci grozavi şi citise tot atât de mult în această privinţă. Ştia astfel, că atâta vreme cât se afla aplecat, nu era ameninţat de lovitura mortală. De-abia când se va ridica, tăişul ascuţit îi va spinteca şira spinării, de la ceafă în jos.

   O clipă doar chibzui ce-i de făcut, pe urmă se aruncă vijelios pe partea stângă, se rostogoli şi — stând pe spate — văzu un vânător de capete care se năpustea asupra lui cu securea ridicata. Aşadar, se aflase într-adevăr îndărătul lui şi nu aşteptase decât momentul prielnic ca să dea lovitura de moarte.

   Acum va izbi cu arma grozavă, unde va nimeri. Duşmanul trebuia să piară cu orice chip,

   George şi apucase să ridice mâna dreaptă, în cate ţinea revolverul. Trebuia să-l nimerească de la întâiul glonţ pe duşman, ca să nu-i mai lase timp să dea lovitura.

   Cu iuţeala fulgerului tânărul descarcă arma, ţintind tâmpla

sălbatecului. Acesta rămase drept ca o lumânare, cu securea grozavă pe jumătate ridicată. Cu ochi mari, uimiţi îl privi pe George câteva clipe, apoi se prăbuşi.

   Răsuflând uşurat, tânărul porni grăbit pe poteca din mijloc, pe unde ducea urma din iarbă. Când pătrunse pe drumeagul îngust şi acoperit cu bălării, văzu că se afla pe calea adevărată. Crengile şi mărăcinişul erau rupte de curând şi de unele din ele observă în treacăt că atârnau fâşii dintr-o stofă albă. Pe aici îşi dusese prada bătrânul Nogi.

   George iuţi paşii. Vicleanul şef de trib trebuie să fi auzit împuşcătura lui din luminiş şi era de aşteptat să se fi ascuns acum pe undeva, pentru ca să-l poată ataca pe urmăritor. Sau — George păli la gândul acesta — o ucisese repede pe tânăra fată care-i îngreuia fuga, ii tăiase capul preţios şi dispăruse cu trofeul său în desişul sălbatec.

   Încordându-şi auzul, George se repezi pe potecă. De-odată, se cutremură, apoi o zbughi înainte cu puteri îndoite, murmurând o rugăciune, ca să nu ajungă prea târziu. Ca la vre-o douăzeci de metri de acolo, se auzi strigătul înăbuşit al prizonierei.

   După câteva clipe el se repezi, de data asta şi mai sfâşietor. Acum însă George se afla numai la vre-o şase metri. Poteca, făcea un cot spre răsărit, înfundându-se în adâncurile desişului.

   George scoase atunci un răcnet ameninţător. Nădăjduia că bătrânul Nogi se va feri să făptuiască o nelegiuire, dându-şi seamă de apropierea duşmanului său. Şi când ajunse la cotul potecii, o privelişte îngrozitoare i se înfăţişă înaintea ochilor. Căpetenia stătea cu cuţitul ridicat în fata unei tinere fete, care căzuse în genunchi. Cu mâna stângă apucase minunatul păr blond al nenorocitei, — dar nu dăduse încă lovitura de moarte, auzind strigătul lui George.

   Cu un amestec de furie şi spaimă Nogi privi spre potecă. Când îşi zări duşmanul, scoase un ţipăt sălbatec şi agită ameninţător cuţitul. Dar George ridică revolverul şi ţinti lama lucitoare a cuţitului; când glonţul porni, Nogi scoase un răcnet de durere şi mânie.

   Cuţitul îi căzu din mână şi înainte ca tânărul să poată trage a doua oară, sălbatecul o luă la fugă şi pieri în frunziş.

   În schimb, Ellen Gledstery se prăbuşi ia pământ. Spaima prin care trecuse, apoi eliberarea neaşteptată în ultima clipă, erau prea mult pentru dânsa.

   George nu ştia ce să facă. Dacă fata n-ar fi fost în nesimţire, ar fi luat-o repede cu dânsul, mergând în întâmpinarea camarazilor, cari desigur că erau pe urmele lui. Acum, însă, trebuia să rămâie cu ea în luminişul acesta, până se va trezi din leşin. Primejdia era însă mare. Era înconjurat de tufişuri dese şi bătrânul Nogi avea cu dânsul o secure grozavă, după cum văzuse George. Cât de lesne s-ar fi putut întâmpla ca vicleanul şef de trib să se strecoare în urma lui şi să-i dea lovitura de moarte.

   Un zgomot uşor, care pătrunse din frunziş, îi dovedi tânărului că prevăzuse bine pericolul. Poate că Nogi se gândea că George va duce cu sine pe victima lui şi atunci ar fi fost uşor pentru el să- si nimicească duşmanul şi să-şi ia înapoi prada.

   George trase la repezeală vre-o trei gloanţe în tufişul de unde venea zgomotul. Un răcnet de furie îi răspunse. Îl nimerise, deci, pe sălbatec. Tânărul îşi dădea seamă că pericolul pentru el va dăinui atâta vreme cât bătrânul va fi prin apropiere. Ura şi furia sa împotriva străinilor, trebuiau să fie fără margini.

   Tot tribul lui fusese biruit, cei mai buni războinici ucişi şi acum îi fusese smulsă în ultima clipă şi cea de-a doua prizonieră.

   Lui George nu-i prea era plăcut să omoare un om, dar de data asta era vorba de legitimă apărare. Nu putea cuteza să pornească înapoi cu prizoniera, atâta vreme cât duşmanul înverşunat se afla prin apropiere.

   Mai slobozi două gloanţe în frunziş, apoi îşi luă inima-n dinţi şi pătrunse înăuntru. In sinea lui nădăjduia că-l va găsi pe Nogi grav rănit, dar când ajunse la câţiva metri de locul dincotro auzise ţipatul, nu văzu nici urmă de căpetenie. Fu cuprins de teama ca vicleanul Nogi să nu se furişeze în luminiş, pentru ca să se răzbune pe fată, după cum avusese de gând.

   Vru să se întoarcă repede, când auzi un geamăt slab, care venea de la câţiva metri. Cu băgare de seamă se apropia de locul cu pricina, privi cercetător prin tufiş — şi se dădu îndărăt cu iuţeala fulgerului. La câţiva centimetri, numai, de obrazul său trecu ca o săgeată tăişul ascuţit al securii grozave, pe care Nogi o azvârlise cu toată puterea.

   Cu o uimitoare prezentă de spirit George apăsă in aceeaşi clipă pe trăgaciul revolverului său şi glonţul pătrunse în tâmpla adversarului care rămase nemişcat.

   Fără să mai piardă vremea, curajosul tânăr o luă îndărăt spre luminişul unde o lăsase pe Ellen Gledstery. Era mulţumit că scăpase de ultimul şi cel mai înverşunat duşman; acum va duce de acolo pe fata salvată, se va întâlni în curând cu tovarăşii săi şi împreună o vor transporta pe Englezoaică într-un loc, de unde tatăl ei o va putea lua.

   O spaimă de moarte puse stăpânire pe George când ajunse în luminiş. Ellen Gledstery dispăruse...

   Să se fi trezit în vremea asta şi să fi fugit undeva în desiş? Sau să fi avut Nogi războinici cu el, cari târâseră din nou preţioasa pradă?

   George fu cuprins de o mânie grozavă împotriva lui însuşi. Nogi, care fusese, probabil, grav rănit de pe urma gloanţelor sale, nu i-ar mai fi putut deveni primejdios şi ar fi trebuit să-l lase în plata Domnului. Şi acum o pierduse din nou pe aceea, pe care o salvase, în sfârşit, cu prilejul atâtor primejdii.

   Privi cu încordare în jurul său, nădăjduind să descopere vre-o urmă. Şi văzu într-adevăr pe poteca ce ducea spre apus, o fâşie de stofă de la rochia albă a prizonierei, atârnată de o cracă. Era însă la înălţime atât de mare, încât George îşi dădu seama imediat că Ellen fusese dusă pe umărul unui sălbatec.

   Fără să mai stea la gânduri, porni ca o săgeată pe potecă. Răpitorul nu putea să i-o fi luat cu mult înainte, căci George nu lipsise decât puţin timp de lângă fată. Şi cu povara în spinare nu putea să-i scape lui George cel iute de picior.

   În vreme ce alerga, tânărul îşi încarcă revolverul. Era hotărât să-l culce la pământ pe vânătorul de capete, îndată ce va da ochi cu el.

   Dar sălbatecul părea să fi desfăşurat o iuţeală uimitoare. Observă cu surprindere că multe ramuri şi mărăcini cari acopereau poteca, fuseseră îndepărtate de curând. Asta n-ar fi putut-o face răpitorul in vreme ce fugea căci ar fi pierdut timp şi George l-ar fi ajuns de mult.

   O bănuială grozavă îl cuprinse. Se părea că un sălbatec se furişase încoace dinspre apus, îşi croise drum pe potecă, se folosise apoi de prilej să răpească pe fată, şi se întoarse spre satul său, neîmpiedicat de crengi şi mărăciniş.

   Trebuie să fi fost un bărbat vânjos şi înalt, care ţinea mult să aibă o fată albă.

   George îşi zise că nu putea fi altul decât căpetenia Tuko, care purtase o ură înverşunată criminalului căpitan Fred Larsen, pentru că nu voise să-i procure şi lui femei albe. E drept că Tuko îl asigurase pe căpitanul Farrow că e prietenul lui şi tot atât de adevărat e că avea o teamă superstiţioasă de aceşti albi, cari se iveau cu vasul lor din apă şi dispăreau apoi tot aşa. Dar, odată în stăpânirea fetei albe, nu va deveni el duşmanul celor de pe submarinul „Dox"?

   Poteca părea să ducă direct spre un sat de apă, care se afla pe coasta de apus a insulei. George socoti cam de cât timp se aflau pe drum şi atunci îşi zise că nu va trece mult şi va sosi acolo. Oare submarinul să fie la post? Şi Rindow să se fi arătat îndată în golf?

   George îşi spuse însă imediat că primul ofiţer nu va face asta, înainte de a vedea pe căpitan şi oamenii săi ivindu-se în satul lui Tuko. Aşadar, căpetenia nu ştia încă nimic de apropierea „prietenilor" săi, de acea se temea, desigur, în sinea lui.

   Tânărul îşi mai spuse că Petre trebuia să fie pe urmele sale; gloanţele pe cari le trăsese în desiş, i-au arătat Uriaşului, desigur, calea. Dar poate că credinciosul tovarăş pusese mai presus datoria, decât dorinţa de a veni în ajutorul scumpului său stăpân. Trebuia să-i previe pe camarazii ce veneau în urmă, ca să nu intre în peşterile din stânci, atâta vreme cât nu se împrăştiaseră gazele granatelor.

   George era hotărât să se ia la luptă şi cu Tuko, dacă nu s-ar fi putut altfel. Rindow va ieşi imediat la suprafaţă, când îl va zări în sat.

   Tot gândind astfel gonea în urma căpeteniei care, cu toată povara sa, părea să fie iute de picior, ca o căprioară. Bucuria lui Tuko de a fi pus, în sfârşit, mâna pe o fată albă, trebuie să-i îi dat puteri uriaşe.

   Cu o mânie stăpânită, George gonea mereu. Sforţarea pe care o făcea era supraomeneasca deoarece aerul în desiş era cald şi umed, un adevărat aer de seră. Chiar cu mersul obişnuit în atmosfera aceasta, sudoarea ţâşneşte din corpul Europeanului, plămânii îşi primenesc cu greu aerul şi inima începe să bată anormal.

   Dărâmi-te să alergi nebuneşte prin iadul acesta, pregătindu-te pentru o luptă grea! Numai o energie de fier, ca a lui George, putea să reziste unei asemenea încercări.

   Scântei şi cercuri roşii îi licăreau pe dinaintea ochilor, inima-i bătea să-i spargă pieptul, plămânii lucrau cu o repeziciune nefirească, — dar el nu se dădu bătut.

   Vre-o jumătate de ceas goni astfel, şi în sfârşit zări în faţa sa pe căpetenie, care alerga cu sărituri mari, ducând pe umăr fata leşinată.

   George se linişti ca prin minune. Îşi învinse ameţeala ce ameninţa să-l copleşească, după sforţările supraomeneşti pe cari le făcuse. Clipa hotărâtoare se apropia. Poate va izbuti să-l silească pe Tuko s-o elibereze pe prizonieră, înainte ca s-ajungă cu ea în sat. Căci odată acolo, lucrul devenea mai greu si ar fi fost nevoie de intervenţia iui Jan Brike.

   În cazul acesta, însă, tatăl şi camarazii săi ar fi în mare primejdie. Poate că marinarii distrugătorului englez erau pe urmele lor, în vreme ce dânşii vor trebui s-aştepte o jumătate de ceas, înainte de a pătrunde în satul lui Tuko, pentru a-l lua pe

George al lor, ameţit şi el de pe urma gazelor.

   Tânărul chibzui ce e de făcut, în timp ce continua să alerge, tot apropiindu-se de căpetenie. Se gândea dacă n-ar fi mai nimerit să-l culce la pământ cu un glonte, uşurându-şi, astfel, sarcina.

   Tocmai ridicase revolverul să-şi aducă gândul la îndeplinire, — când Tuko se făcu nevăzut spre dreapta, cu iuţeala fulgerului. Poteca făcea un cot pronunţat .

   Când, după câteva clipe, George ajunse la locul cu pricina, văzu că acest cot, care ducea spre nord, era foarte scurt. Tuko dispăruse din nou; George ajunse la o a doua cotitură a potecii, o străbătu — şi în clipa următoare se trezi fată 'n fată cu doi vânători de capete, pe când la un pas de el stătea Tuko, gâfâind şi cu sudoarea şiroindu-i pe trup. Pe umăr o mai ţinea încă pe Ellen, care era leşinată .

   — Fiul prietenului meu e iute la picior! grăi el, în englezeasca lui stricată. Unde este prietenul meu?

   George observă că tonul cu care pusese această întrebare nevinovată, suna cam speriat. De aceea răspunse calm, după ce trase de câteva ori aer în piept:

   — Tata va fi îndată aici, e îndărătul meu.

   — Oh! făcu Tuko, cu ochi scânteietori, — unde e vasul său care dispare in apă?

   — Se află în faţa satului d-tale — răspunse George, măsurându- l cu privirea energică pe sălbatec. Am nimicit pe căpetenia Nogi, cu tot tribul său, pentru a o elibera pe fata asta, care urmează să devie soţia mea. Îţi mulţumesc, Tuko, că ai dus-o aici.

   Căpetenia făcu o mutră speriată, apoi întrebă, codindu-se:

   — Fata asta e soţia prietenului meu? Nogi e mort, tribul său e nimicit?

   — Da, noi am făcut asta, răspunse George, calm. A fugit în desiş, noi l-am urmărit, însă, şi am nimicit restul tribului său, în peşterile din stâncă.

   — În peşterile din stâncă? exclamă Tuko, încremenit. Nu se poate! Nimeni nu poate să intre în ele.

   — Noi, da, zise George, înălţând capul cu mândrie.

   Era curios să vadă ce se va întâmpla acum. Cei doi vânători de capete cari îl înhăţaseră îi ţineau încă braţele ca într-un cleşte de fier, dar aruncau priviri speriate când spre dânsul, rând spre căpetenia lor, care părea foarte nehotărâtă.

   O LUPTA PE VIAŢA ŞI PE MOARTE

   ÎN CELE DIN URMA TUKO ÎŞI ÎNALTA TRUPUL, se sili să pară cât mai neînfricat, şi zise:

   —  O să fie ea soţia prietenului meu, dar şi soţia mea. Am găsit- o în desiş şi am luat-o cu mine. Preoţii mei vor hotărî cui se cuvine.

   Fără să mai învrednicească pe George cu o privire, îi întoarse spatele şi porni înainte cu prada sa. Cei doi sălbateci cari îl înhăţaseră pe tânăr îl traseră după ei. Poteca era atât de lata , încât puteau păşi lesne alături de el.

   Peste vreo cinci minute, ieşiră din tufiş. George avu să îndure o dezamăgire acum, căci Tuko se opri şi punând-o jos pe Ellen, zise liniştit:

   — Vasul care se afundă în apă nu trebuie să-l vadă pe fiul prietenului meu, înainte ca preoţii să hotărască a cui să fie femeia albă.

   Scoase apoi un ţipăt ascuţit şi imediat se iviră printre colibele satului câţiva vânători de capete cari se apropiau repede. George ştia destule despre vânătorii de capete, pentru a recunoaşte în cel din frunte — un bărbat bătrân şi uscăţiv — pe şeful preoţilor cari adesea sunt adevăraţii stăpânitori ai tribului.

   Mai ştia de asemeni, că preoţii aceştia sunt foarte lacomi din fire şi chibzuia cum să-i atragă de partea lui prin felurite făgăduieli.

   Tuko începu să ţie o cuvântare preoţilor săi, o cuvântare lungă, în englezeasca stricată care se vorbea pe acolo; se folosea de limba aceasta probabil din consideraţie pentru George.

   Când povesti că „prietenul" său ucisese pe Nogi şi tot tribul său, şi că pătrunsese chiar până în peşterile din stâncă, pe chipurile aşa zişilor „vraci", se putu citi mai întâi uimire adâncă, apoi neîncredere vădită.

   — Când voi vedea capul lui Nogi, vom crede! zise cel mai în vârstă.

   În aceeaşi clipă câţiva din vracii tribului scoaseră exclamaţii de mirare şi arătară spre poteca care ducea în desiş. George se întoarse şi văzu un băştinaş înalt, care ţinea ridicat în mână un trofeu groaznic: capul bătrânului Nogi.

   — Vedeţi ca am spus adevărul, zise el imediat, către vraci.

Trebuie să-mi daţi drumul mie şi soţiei mele, altfel sunteţi in primejdie să vă pierdeţi capetele.

   Era caraghios rostind această ameninţare, dar simţea că trebuie să procedeze astfel, altminteri era pierdut. Şi într-adevăr, cuvintele sale păreau să facă impresia dorită, căci preoţii îşi apropiară capetele şi începură să şuşotească între dânşii, cu înfrigurare.

   După cât se vedea, le era într-adevăr frică de „prietenul" căpeteniei lor. Capul puternicului Nogi le dovedea că se împlinise soarta acestuia, pentru că îndrăznise să se ia la luptă cu străinii aceştia cari ieşeau şi dispăreau din apă după voie. Pe de altă parte, însă, nu vroiau să se puie rău cu căpetenia lor. Chiar dacă puterea lor în trib era foarte mare, Tuko îşi dovedise uneori energia în chip foarte neplăcut, înlăturând pe acei cari îi stăteau în cale.

   Vorbiră mult împreună, apoi şeful preoţilor se-ntoarse cu faţa la căpetenie şi spuse :

   — E greu, foarte greu... Tu, Tuko, ai găsit-o pe femeie în desiş, dar fiul prietenului tău, a scăpat-o din mâinile lui Nogi. Aveţi amândoi acelaş drept asupra ei. De aceea, s-ar cuveni să vă luptaţi pentru dânsa.

   Tuko îşi dădu seama imediat ce se ascunde sub aceste cuvinte. Dacă va fi învins în lupta cu acest străin, vracii tribului său ar dobândi puteri depline; ar lipsi mâna puternică, mâna care îi ţinuse în frâu până acum.

   Pe de altă parte, însă, nu trebuia să se dea în lături de la această luptă, căci ar fi un fel de înfrângere care ar putea fi dăunătoare si lui şi tovarăşilor săi.

   De fapt nu prea socoteau pe George ca un potrivnic vrednic de ţinut în seamă, căci el — Tuko — era cu un cap mai înalt şi mult mai lat în spate decât Albul. Era un uriaş faţă de acest tinerel. Nu ştia, totuşi, ce puteri misterioase zac în străinul acesta. Altminteri, cum ar fi fost cu putinţă să-l învingă pe vicleanul şi primejdiosul Nogi? Cum ar fi fost posibil să pătrundă în peşterile din stâncă, unde nu putea pătrunde nimeni?

   E drept, Tuko era ceva mai dezgheţat ca ceilalţi din tribul său, dar lipsit cu desăvârşire de superstiţii nu era nici el. Pentru lucruri dintr-astea de necrezut, nu găsea decât o singură explicaţie: niscaiva duhuri trebuiau să fie amestecate aici.

   Singur faptul că George izbutise să-l ajungă pe el — cel mai vestit alergător al tribului — se părea o adevărată minune. Toţi ceilalţi străini, cari veneau întâmplător pe aici, să facă schimb de mărfuri, de-abia se mişcau sub soarele fierbinte sau în desişul

înăbuşite al insulei. Se mai trezeau din toropeală, numai când se vedeau în primejdie.

   Acestui străin atât de tânăr, trebuie, însă, să-i fi venit în ajutor vreun duh, pentru ca s-aducă la îndeplinire fapta lui supraomenească. Oare duhul acesta nu-i va ajuta iar, când va lupta împotriva lui, a uriaşului Tuko?

   Gândurile cari frământau pe căpetenie se puteau citi în privirea pe care o îndreptă asupra lui George. Şi acesta pricepu îndată ce gândeşte sălbatecul, căci zise cu trufie:

   — Fata albă e femeia mea. Totuşi, mă voi lupta pentru ea. Ce fel de arme alegem?

   Tuko făcu o mutră cam furioasă. Acum era încredinţat pe deplin că tânărul acesta, care era un copil faţă de el, era ajutat de un duh. Altfel cum ar fi putut râde cu atâta încredere, — cum ar fi putut lăsa pe seama adversarului alegerea armelor?

   Din fericire, însă, el nu observă că George nu prea era liniştit de perspectiva acestei lupte. Tânărul ştia bine că nu va putea birui pe uriaş. Pe lângă forţa lui neobişnuită, Tuko dispunea şi de îndemânare supranaturală aproape, după cum observase el. Şi dacă i-ar da în gând să aleagă drept armă securea grozavă a vânătorilor de capete, atunci era cu siguranţă pierdut, căci George nu cunoştea deloc mânuirea ei.

   Dar, deşi gândurile acestea îl frământau, el nu-şi dădu îngrijorarea pe faţă, ci se uită zâmbind la Tuko.

   Căpetenia, însă, era din nou în încurcătură. Ar fi vrut să aleagă securea, căci era meşter mare în mânuirea ei, dar se temea că faptul acesta ar fi putut fi luat drept un semn de slăbiciune de către cei din tribul său.

   Fără voie aproape privirea lui se alinţi asupra mânerului pumnalului, pe care Sanja i-l dăruise lui George. Se pricepea şi în mânuirea pumnalului şi îşi spuse că asta ar fi o armă, a cărei degere n-ar fi putut fi considerată drept slăbiciune.

   — Dacă fiul prietenului meu n-are nimic împotrivă — zise el — atunci vom lupta cu cuţitele noastre.

   Murmurul de aprobare din partea vracilor şi a celorlalţi vânători de capete, cari se adunaseră în jurul lor, îi întăriră încrederea în sine.

   Totuşi, cu tot curajul pe care căuta să şi-l facă, Tuko nu prea se simţi bine când îl auzi pe George spunând:

   — Bine, Tuko, mă învoiesc. Oamenii tăi să-mi ia celelalte arme cari le am asupra mea şi să le aşeze colo jos, lângă copac. Sunt printre ele arme grozave, cari ar putea nimici întreg satul, dacă ar cădea în mâini străine.

   Tuko dădu o poruncă, dar nimeni nu se grăbi să asculte. Cei doi vânători de capete cari îi ţineau braţele încleştate, holbară ochii şi nu lipsi mult s-o rupă de fugă....

   — Voi lua eu singur armele, hotărî Tuko.

   Simţea că toată puterea lui era acum în joc şi c-ar fi fost pierdut dac-ar fi dat cel mai mic semn de frică. Mai bine să se lase nimicit de armele misterioase ale străinului, decât să fie doborât de mâna vracilor săi.

   Păşi încetişor spre George, cu trupul înălţat si cu o voinţă de fier întipărită pe faţă. Trase revolverele de la brâul tânărului şi le aşeză jos cu băgare de seamă, apoi îi desfăcu din curea carabina. La sfârşit luă grenadele de mână, cari păreau foarte neplăcute .

   George era înarmat acum numai cu minunatul pumnal al Sanjei. La un semn al lui Tuko, cei doi vânători de capete îi dădură drumul şi săriră repede în lături. Acest om ucisese pe bătrânul Nogi, trebuia să fie grozav de primejdios .

   Toţi se temeau în sinea lor, de zâmbetul lui George. Oricine altul, care ar fi trebuit să se lupte cu Tuko, nu şi-ar fi putut ascunde teama. Şi băieţandrul ăsta străin, atât de mic faţă de vestitul luptător, — zâmbea liniştit.

   Dar tânărul ştia bine că Tuko avea oare puţine perspective de biruinţă, dacă el — George — va izbuti să-i insufle o teamă misterioasă.

   — Fiu al prietenului meu — zise Tuko, care pusese jos securea şi scosese de la brâu cuţitul lat şi lung — locul acesta este bun pentru luptă. Ce zici?

   — Fireşte, răspunse George, vesel, putem începe chiar imediat. Dar stai. Viitoarea mea soţie se trezeşte.

   Ellen Gledstery începu să se mişte. îşi ridică cu greu partea superioară a trupului, privi în jurul ei şl-şi acoperi faţa cu mâinile, Se vedea din nou înconjurată de chipurile fioroase ale sălbatecilor. George insă o întrebă repede:

   — Domnişoară Gledstery, vorbeşti franţuzeşte?

   Surprinsă, fata îl privi lung, apoi zâmbi cu tristeţe şi dispreţ, si zise:

   — Ah! probabil că d-ta eşti întovărăşit cu sălbatecii aceştia.

   — Nu vorbi aşa! o apostrofă George, noi am eliberat pe sora d- tale Maud, care se află lângă tatăl d-tale, Acum mă pregătesc de luptă cu uriaşul acesta, care vrea să fi a lui. Eu te-am dat drept soţia mea şi duelul va avea să hotărască. Să nu te îngrijeşti, însă, chiar dac-ar fi să cad. Ajutorul e pe aproape şi vel fi salvată în orice caz. Dacă vei fi salvată într-adevăr, te rog sa-i spui tatălui meu un rămas bun din partea mea. El e căpitanul Farrow.

   — Oh! iartă-mi cuvintele pe cari le-am rostit! exclamă Ellen, stingherită. Eram prea turburată ca să pot judeca lucrurile limpede. D-ta eşti George Farrow? De mult doream să te cunosc. Ziceai că vrei să lupţi împotriva acestui uriaş fioros? Nu, domnule Farrow, asta n-o pot îngădui!

   — Aşadar, preferi să devii soţia lui? întrebă George, cu un zâmbet ironic. Nu cred să vrei asta, citesc pe chipul d-tale ce gândeşti. Totuşi, mi-ai putea ajuta într-o anumită privinţă. Voi face eu în aşa fel, încât căpetenia să te întrebe a cui vrei să fii; să răspunzi că mă preferi pe mine. Şi dacă, cu toate astea, eu voi stărui să ne luptăm, înseamnă că e în folosul meu.

   George nu mai aşteptă răspunsul tinerei fete, ci se întoarse din nou spre Tuko şi-i zise:

   — întreabă pe fată dacă nu vrea să devie soţia ta, Tuko.

   Sălbatecul privi cam încurcat la fată şi întrebă în jargonul

englezesc:

   — Albo, vrei să fii „mary" a mea? Ellen făcu o mutră furioasă şi învăluind pe Sălbatec într-o privire de ură, strigă:

   — Niciodată, mai_bine moartea!

   Se repezi apoi la George şi-l cuprinse cu braţele de gât.

   — Domnule Farrow — zise ea, rugător, trebuie neapărat ca lupta să aibă loc? Nu-i putem ţine cu vorba până va veni ajutorul aşteptat?

   — Nu, nu se poate, căci atunci ar crede toţi că mi-e frică şi în acelaşi moment m-ar culca la pământ cu o lovitură de secure dată pe furiş. Linişteşte-te, însă, că o voi scoată eu la capăt.

   îi desprinse cu blândeţe braţele din jurul gâtului şi-i şopti:

   — Colo, lângă copac, sunt armele mele. Printre ele se afla şi o granată cu gaze. Daca va fi să cad, întoarce mânerul spre dreapta şi aruncă granata în mijlocul sălbatecilor. Vei cădea şi d-ta în nesimţire, dar gazele nu sunt vătămătoare. Atunci eşti salvată în orice caz.

   — Bine, îţi mulţumesc, zise Ellen, scurt. Aruncă o privire enigmatică Iui George şi păşi încetişor spre copac.

   Tânărul se apropia curajos de Tuko, zâmbi iar şi grăi:

   — Să începem, Tuko, vreau să isprăvim cât mai repede. Chiar dacă Alba m-a ales pe mine de soţ, lupta tot trebuie s-o ducem la capăt, căci aşa am hotărât eu. între bărbat nu se ţine seamă de ce spun femeile.

   Preoţii mormăiră încuviinţând, dar Tuko aruncă lui George o privire în care se putea citi spaima care-l stăpânea. Totuşi, îşi înălţă trupul şi zise:

   — Fiu al prietenului meu, facă-se voia ta !

   Vânătorii de capete erau atât de interesaţi de spectacolul care se pregătea, încât nici n-o mai luară în seamă pe Ellen Gledstery. Făcură cerc în jurul luptătorilor, cari stăteau nemişcaţi unul în fata altuia şi se măsurau cu privirea, în tăcere.

   Petre îl învăţase pe George cum trebuie să lupte cu cuţitul. Deşi ştia bine că potrivnicul său îi era superior, el zâmbi, totuşi, Chiar dacă va cădea, va fi victima unei cauze nobile: salvarea unei fete albe de la o soartă grozavă.

   Se uită cu încordare în ochii lui Tuko, şi văzu că privirea acestuia era îndreptată spre partea inferioară a trupului său. În acelaşi timp, observă pe furiş că sălbatecul întorsese cuţitul, ţinându-l cu tăişul în sus.

   — Aha! vrea să-mi spintece pântecul! îşi zise George şi începu să privească din nou în ochii uriaşului.

   Un fulger ţâşni dintr-unşii, apoi braţul se ridică dintr-odată, în vreme ce Tuko se năpusti înainte cu o mlădiere de pisică.

   Dar George se şi dăduse îndărăt, înainte de a cădea lovitura. O prevăzuse din scânteierea ochilor potrivnicului său. Tăişul lat lovi în gol, în timp ce George şi dădu atacul.

   Pumnalul ascuţit dăruit de Sanja sfâşia braţul lui Tuko de la încheietura mânii până la cot, dar George observă îndată, cu părere de rău, că nu tăiase nici-o vână; uriaşul se schimonosi la faţă de durere; peste câteva clipe ochii săi aruncară din nou o scânteiere de furie. Se părea că în focul luptei pierduse teama, nelămurită, de duhuri rele.

   George îi zâmbi, apoi, înainte ca uriaşul să poată născoci vreo nouă viclenie, se aplecă cu iuţeala fulgerului, se repezi apoi înainte, cu pumnalul spre beregata potrivnicului.

   Un altul ar fi fost pierdut în faţa acestui atac atât de neaşteptat, dar Tuko sări îndărăt parc-ar fi fost pus pe arcuri. Căpătă o tăietură adâncă la gât, dar George nu izbutise să-l ucidă, după cum avusese de gând.

   În aceeaşi clipă tânărul se lăsă la pământ, se chirci apoi, şi se aruncă îndărăt, ca o minge. In clipa următoare fu iar în picioare.

   Tuko îl privi uluit. Nu se gândise desigur că va avea un potrivnic atât de primejdios în persoana acestui străin slăbuţ, care acum râdea iar, ceea ce era o dovadă neândoelnică despre legăturile lui cu duhurile rele.

   Căpetenia îşi adună toate puterile ca să-şi învingă teama ce ameninţa să-l copleşească. Trebuia să învingă în lupta aceasta şi atunci puterea sa se va întări mai mult ca oricând în tribul al cărui şef era. Şi această putere şi-o va exercita în primul rând asupra şefului preoţilor, care-l silise sa primească lupta cu tânărul.

   li se şi părea că citeşte pe chipurile celor din jurul lui, uimirea că nu sfârşise încă cu potrivnicul său.

   Îşi încordă puterile, izbuti chiar să zâmbească şi păşi spre George.

   Tânărul ştia că se apropie clipa hotărâtoare. Observase lupta ce să dădea în sufletul căpeteniei şi ştia că acesta era îmboldit acum de o hotărâre dârză.

   S-a dus cu frumoasa viaţă de aventuri... Dar şi moartea lui era frumoasă, căci cădea ca un viteaz.

   Aruncă o privire spre Ellen Gledstery, care stătea lângă trunchiul palmierului şi se uita la el cu ochi măriţi de spaimă. li zâmbi cu tristeţe, apoi îşi întoarse privirea din nou spre Tuko.

   Ca un tigru se apropia sălbatecul de el. De-odată făcu o săritură de uriaş, ţinând ridicat braţul în care avea cuţitul lui enorm. Scoase un răcnet de fiară şi lovi...

   George încercă să pareze lovitura. Izbi cu pumnalul în braţul vrăjmaşului, îl nimeri, dar se prăbuşi sub puterea loviturii celuilalt. Instinctiv se aruncă într-o parte, simţi o izbitură în mâna dreaptă şi pumnalul Sanjei îi fu smuls.

   George zâmbi. Sfârşitul se apropia... Atunci auzi în apropiere o pocnitură uşoară, — şi, în clipa următoare îşi pierdu cunoştinţa.

   — Moartea!... fu ultimul său gând.

   Totuşi, se trezi. Uimit, se văzu în hamacul din cabina lui. Se simţea bine, numai că foamea îl cam sâcâia.... Se scurseră câteva minute până să-şi aducă aminte de ultimele întâmplări.

   Da, se aflase dedesubtul lui Tuko, lipsit de apărare; uriaşul tocmai se pregătea pentru lovitura dătătoare de moarte — când se auzi o pocnitură uşoară.

   George zâmbi. Ellen Gledstery, fata salvată de el, nu aşteptase să-l vadă ucis de Tuko, şi aruncase mai de vreme granata cu gaze. Observase, probabil, din ultima lui privire că socotea lupta pierdută.

   George sări din hamac, ieşi din cabină şi se repezi în turn. Acolo îi găsi pe tatăl său, doctorul Bertram şi Petre.

   — Trece-mă pe raport! strigă el, vesel.

   Uriaşul izbucni într-un „ura" răsunător, care-i făcu pe toţi marinarii, cari nu erau de serviciu, să se înghesuie la scăriţa turnului. Aceştia întâmpinară şi ei cu urale pe scumpul lor camarad şi când se făcu linişte deplină, Farrow luă cuvântul:

   — Scumpul meu George, sunt într-adevăr mulţumit de tine. La început, când am ajuns la peşterile din stâncă şi Petre mi-a povestit că ai pornit în desiş, eram furios. Dar când Uriaşul se luă după tine şi-mi strigă din fugă că a zărit fâşii dintr-o rochie

femeiască, ştiam că te-ai dus s-o liberezi pe sărmana prizonieră.

   Am scris repede un bileţel pentru guvernator, căci auzeam din depărtare că se apropie o trupă numeroasă. I-am indicat ora exactă când putea să intre fără primejdie în peşteri şi i-am mai scris în aceiaşi timp că fata lui a fost târâtă, probabil, mai departe si că noi aveam de gând s-o eliberăm.

   Apoi am pornit după tine. După urme ne-am dat seamă că ai luat-o spre apus. Atunci am bănuit că Tuko şi-a vârât codiţa, ceea ce mă bucura pe de o parte, dar mă şi umplea de teamă. Ştiam că şi dânsul vroia să aibă o femeie albă.

   Când am ajuns aproape de sat, am rămas încremeniţi. Toţi vânătorii de capete, Ellen Gledstery şi tu de desuptul lui Tuko, eraţi leşinaţi. Am ştiut îndată că te-ai folosit de o granată de mănă şi, constatând că efectul gazelor dispăruse, am intrat în sat.

   L-am pansat pe Tuko, căruia i-am smuls din carne pumnalul tău, am scris un nou bileţel pentru guvernator şi, după ce l-am pus în buzunarul Elenei, ne-am îndreptat cu tine spre ţărm.

   Rindow ieşi imediat la suprafaţă cu vasul. De-abia ne-am lăsat din nou afund când am intrat în golf, c-au şi apărut la mal marinarii englezi. Maud Gledstery era cu ei. Ea trebuie sa fi descoperit periscopul meu ca făcea semne disperate cu batista. Şi bărbatul înalt de lângă dânsa, salută milităreşte. Dar noi am socotit că e mai bine să ştergem putina cât mai repede.

   Acum suntem iar în drum spre „Insula odihnei". George, sunt mândru de tine, cum n-a mai fost un tată de copilul său. Eşti bărbat în toată puterea cuvântului. Dar ia spune cum ai izbutit să arunci granata, deşi te luptai cu disperare?

   — Asta a făcut-o Ellen Gledstery, răspunse tânărul. Altminteri nu m-ai fi găsit in viată.

   Povesti in amănunt cele petrecute şi Petre care nu pierduse un cuvânt, purtă de grijă să afle tot echipajul. George era din nou eroul zilei.

   Căpitanul Farrow clătină totuşi capul, când tânărul îl rugă:

   — Tată, imediat ce va fi posibil, trebuie să mai vizităm odată pe căpetenia Tuko. Aş dori SA ştiu ce i s-a întâmplat şi dacă Englezii l-au pedepsit după cum merita. Din privirile preoţilor săi am observat că-l urăsc, — de-aceea l-au si îndemnat la luptă. Pe mine mă ţineau de vrăjitor, de vreme ce-am izbutit să-l omor pe Nogi. Tuko ăsta îmi e foarte simpatic, deşi a încercat cu tot dinadinsul dânsul să mă ucidă.

   — Ştii că ai haz! zise căpitanul, râzând . Mă tem să nu te împrieteneşti cu adevărat cu vânătorul ala de capete. În sfârşit daca va fi cu putinţa ne vom abate pe la el. Şi eu sunt curios să

ştiu ce-a făcut Gledstery cu dânsul.

   Deocamdată, însă, e mai bine să întoarcem spatele acestei insule afurisite. Sunt sătul până peste cap de vânătorii de capete.

   — Nici eu n-am spus s-o facem chiar îndată, zise George, — dar oricât de primejdioasă a fost aventura, frumoasă tot era. Eu am rămas foarte mulţumit.

   — Ai şi de ce, băiatule, căci ai făcut o faptă nobilă, salvând de la o soartă grozava o tânără fată albă.

SFÂRŞIT

Volumul 29

MONŞTRII MĂRILOR

   PEŞTII URIAŞI AI LUI GEORGE

   DOMNULE CAPITAN, domnul George stă iar în mână cu afurisita aia de carte despre peşti uriaşi, zise Petre, necăjit, către Farrow. Tare mă tem să nu mai pătimim la fel ca atunci, ştiţi dv. când. (Vezi broşura No. 23: Rechinul uriaş)

   Farrow râse şi-l bătu pe umăr.

   — Dar bine, Petre - zise el - lasă-l pe băiat să citească cât o vrea cartea căpitanului englez. Eu îl înţeleg, căci şi eu am citit-o de câteva ori. Şi apoi, nu-ti cere nimeni să-l întovărăşeşti, dacă i-o mai da în gând să pornească din nou la vânătoare de peşti uriaşi.

   — Domnule căpitan, dv. ştiţi prea bine că nu mă pot da în lături când domnul George pune ceva la cale, răspunse Petre. M-aş duce cu el şi în iad, dacă i-ar plăcea dumnealui.

   — Dacă aşa stau lucrurile, dragă Petre, - zise căpitanul - atunci te vei duce şi de data asta să prindeţi rechini. Te-aş ruga, insa, să mă vesteşti şi pe mine când George iţi va propune să porneşti cu el într-o expediţie dintr-astea primejdioase. Ne-am înţeles ?

   — Da, domnule căpitan, răspunse Uriaşul, uşurat ca de-o povară. Acu că am primit poruncă să-l vestesc pe domnul căpitan, nu o să mai aibă ce spune nimic domnul George.

   Farrow dădu din cap şi-şi văzu de drum.

   Din ziua trecuta submarinul se afla din nou la adăpostul lui sigur din „Insula odihnei", bucata aceea de pământ înconjurată pe o rază de câţiva kilometri de ziduri înalte de mărgean. Nimeni nu bănuia că în mijlocul acestei împrejmuiri de stânci, se află un teren înfloritor, în care domnea o viaţă însufleţită, nimeni nu bănuia că acolo îşi găsise un refugiu sigur, mult căutatul căpitan Farrow.

   Se părea, însă, că lui George odihna îndelungată nu-i prea pria. Şi deoarece pentru moment nu se ivise nici-un duşman omenesc, cu care să lupte, se gândea să se ia de harţi cu monştrii din adâncul mărilor.

   Dar de data aceasta căpitanul va purta de grijă să nu mai păţească ca rândul trecut cu rechinul-ciocan. Dacă va mai avea poftă de asemenea aventuri, va avea cu el pe doctorul Bertram, care se pricepea mai bine ca toţi ceilalţi tovarăşi, la aceste dihănii.

   Poate ca Farrow şi-ar fi schimbat, totuşi, părerea, dacă l-ar fi observat pe George. Căci după ce studia unul din capitolele interesantei cărţi, o închise cu zgomot şi alergă agitat în atelierul

cel mare. Meşterul îl iubea foarte mult, căci tânărul îi amintea pe propriul său fiu, care murise în război.

   De data asta George făcu o rugăminte cam ciudată bătrânului lucrător; îi ceru să-i construiască nişte căngi speciale, cari sunt aruncate cu mâna. Şi meşterul făgădui să i le fabrice cât mai curând.

   George îl căută pe Uriaş.

   —Petre - începu el - am născocit un sport cu totul nou. Sunt încredinţat că se găsesc peşti uriaşi şi prin împrejurimile atolului nostru. Ştii tu ce vom face noi mâine sau poimâine? Vom prinde cu cangea peşti-ferestrău.

   Îl privi triumfător pe credinciosul tovarăş, care, însă, clătină capul şi răspunse încetişor :

   — Domnule George, dar ce ne-au făcut bietele vieţuitoare?

   — Dar, strigă tânărul, tu nici nu ştii ce plănuiesc eu. În cartea pe care am citit-o, scrie că englezul ăla, îmbarcat pe un kanu îngust, a prins cu cangea şi a adus pe ţărm un peşte-ferestrău, care cântărea aproape două mii cinci sute de kilograme.

   —Păi... putem încerca şi noi — răspunse Petre, calm - nu cred, însă, s-avem noroc.

   În sinea lui Uriaşul era hotărât să comunice căpitanului planul acesta, de-ndată ce-i se va ivi prilejui. Pentru moment nu putea să plece, căci George îi povestea cu însufleţire chipul cum izbutise englezul să prindă monstrul marin. Petre se entuziasmă şi el puţintel - era doar ceva nou, nu tot lupte cu oameni. Dar simţul răspunderii se trezi totuşi, într-unsul şi când izbuti sa scape după vre-un ceas, îl căută îndată pe Farrow.

   — Domnule căpitan - zise el - de data asta domnul George a uitat, din fericire, să-mi ordone tăcere. Dar chiar de-ar fi făcut-o, eu tot ar fi trebuit s-ascult de prima poruncă a domnului căpitan. Acum a născocit ceva nou, vrea să prindă peşti-ferestrău cari cântăresc două mii cinci sute de kilograme.

   Farrow tăcu o clipă, apoi izbucni în râs:

   — N-are decât să încerce, dragă Petre, şi-l poţi ajuta şi tu, dacă vrei. Căci pe aici, în jurul atolului, n-o să găsească ei cât e lumea monştri de ăştia. Ei preferă ţărmurile netede, nisipoase, nici de cum pereţi de stâncă, cum sunt aceia pe cari îi avem aici. Aşadar lasă-l să-si facă mendrele şi sunt sigur c-o să se lecuiască de astfel de întreprinderi primejdioase.

   — Hm — şi eu mi-am zis tot aşa, mormăi Petre, mulţumit , noi suntem doar de multă vreme pe aci şi ar fi trebuit să zărim măcar odată dihănii de-astea. Pân-acum n-am văzut încă un peşte-ferestrău viu, de când tot cutreier mările pământului. Numai ferestraiele lor le-am văzut, atârnând pe pereţii cârciumilor marinăreşti din Hamburg.

   — Ai dreptate, încuviinţă Farrow. De aceea nici nu mă prea îngrijesc dacă George s-o încăpăţâna să-şi aducă la îndeplinire gândul său nesăbuit. Nu va izbuti el s-arunce cangea asupra unui peşte-ferestrău.

   Dacă ar fi bănuit, însă, Farrow prin ce aventuri va trece fiul său, cu prilejul expediţiei pentru pescuirea peştilor-ferestrău, nu ar fi fost atât de liniştit. Şi nici Petre n-ar fi avut o mutră atât de nepăsătoare, în vreme ce sa îndrepta spre căsuţa lui.

   Căpitanul Farrow intră în bungalowul său. În cabinetul de lucru îl găsi pe George stând la birou şi studiind cartea căpitanului englez, care descria luptele sale cu titanii mărilor.

   — Ei, George, vrei să prinzi iar un rechin-ciocan? întrebă căpitanul, zâmbind.

   — Nu, tată - răspunse tânărul - dar te rog să mă laşi să plec cu Petre la pescuit peşti-ferestrău. Vreau să-i prind cu cangea, cum scrie aici în carte. Nu poate fi atât de primejdios.

   Farrow cunoştea descrierea cu pricina.

   —Şi vrei să încerci asta aici, pe lângă atol? întrebă el. Să ştii că n-ai să găseşti a cauţi, fiindcă apa e mult prea adâncă. Asta o poţi face numai pe ţărmurile netede, unde peştii-ferestrău stau la adâncimi mici şi pot fi văzuţi şi prinşi cu cangea de la suprafaţă.

   — Ah, dar făcu George întristat. La asta nici nu m-am gândit. Şi meşterul Paul s-a şi apucat să-mi lucreze căngile. Ei, urmă el cu o lucire de nădejde în ochi - poate ca plecăm curând de aici şi dăm de vre-o astfel de coastă. Acolo cred că mă vei lăsa să-ncerc?

   —Lasă că mai vorbim noi despre asta. Deocamdată n-am nici- un chef să părăsesc insula. Atât submarinul cât şi camarazii au nevoie de odihnă. Numai de n-am pica în vre-o nouă aventură, aşa, pe negândite. George făcu o mutră dezamăgită. Tinereţea lui nu simţea nevoie de odihnă. El dorea primejdia şi aventuri, cu cât mai grele cu atât mai bine.

   După cele ce-i spusese tatăl lui, că nu se găsesc peşti-ferestrău ia jurul atolului, pierduse de-odată orice chef pentru întreprinderea plănuită.

   De aceea nu simţi nici-o bucurie când meşterul Paul îi aduse a doua zi patru căngi minunat lucrate, după indicaţiile din cartea căpitanului englez. Când se va folosi oare de ele, se întrebă George.

   Le duse, totuşi, pe submarin şi le ascunse în magazie, unde se

găseau unelte şi piese de schimb pentru motoare.

   În noaptea următoare bântui un uragan puternic, care venea dinspre răsărit, îndreptându-se spre Australia. Fără să vrea, tovarăşii se gândiră la noaptea aceea furtunoasă când fusese aruncată peste brâul de corali barca de salvare cu misterioşii indieni.

   Dar şi în noaptea aceasta fusese aruncat ceva peste zidul înconjurător al insulei: un bidon mic, care conţinuse, probabil, benzină. Gura bidonului era lipită cu răşină, care se uscase, aşa că apa nu putea pătrunde înăuntru.

   Obiectul fu găsit de Petre, care-l aduse căpitanului, pe când acesta îşi lua dejunul pe veranda vilei sale împreună cu George, Rindow şi doctorul Bertram.

   — Domnule căpitan, bidonul ăsta a fost aruncat de furtună pe insula noastră, raportă Uriaşul.

   Farrow examină cu privirea tinicheaua dreptunghiulară, cu o capacitate de vre-o doi litri, apoi zise:

   — Eticheta firmei a fost dezlipită de apă, însa nu prea are importanţă. Bănuiesc că bidonul acesta aparţinuse vreunei bărci cu motor. Doi litri de benzină sunt îndeajuns pentru un motor mai mic. E probabil că a fost o barcă cu motor care bate drumurile numai pe lângă coastele vreunei insule, şi aparţinea unul negustor ambulant din Noua Caledonie; o fi fost mânată încoace de furtună. E mai mult ca sigur că s-a zdrobit de brâul de corali; bidonul, însă, a zburat peste zidul de stânci şi s-a oprit pe insula noastră. Atâta tot.

   George luă bidonul în mână şi zise:

   —Tată, n-ai putea să-mi spui ce l-a făcut pe omul ăla să pecetluiască bidonul cu răşină? Trebuie să fie altceva la mijloc. îmi dai voie să-l deschid?

   — Ai dreptate, George - încuviinţă căpitanul - bidonul ăsta trebuie să, conţină ceva într-unsul, altminteri nu l-ar fi asigurat atât de bine împotriva pătrunderii apei. Răşina însă, ne spune c-a fost aruncat în mare de pe o insulă. Căci de unde altundeva să fi luat răşină persoana care l-a aruncat? Da, George, deschide bidonul.

   George îndepărtă răşina cu ajutorul pumnalului său şi deşurubă căpăcelul. Dar înainte de a-l scoate, scutură bidonul şi zise:

   — E ceva înăuntru - dacă nu mă înşel se mişcă chiar. Într- adevăr - urmă apoi, lipind urechea de bidon - se aude ceva sâsâind.

   — I-a dă-l încoace! ceru doctorul Bertram. — Te pomeneşti c-o fi un şarpe. Trebuie să fim cu băgare de seamă, cine ştie ce nelegiuire aveau de gând să făptuiască cu drăcia asta.

   — Dac-ar fi fost ca făptaşul să-şi fi pus în gând să primejduiască viaţa cuiva cu ajutorul şarpelui, de ce-ar mai fi astupat cu răşină gaura? întrebă George. Afară de asta, animalul din bidon e foarte uşor - nu poate fi un şarpe.

   — Ce ştii tu, băiete! zise doctorul. Există şerpi veninoşi mici de tot, cari sunt, totuşi, foarte primejdioşi.

   Duse bidonul la ureche, ascultă câtva timp, apoi îl clătină iar. După aceea zise:

   — George are dreptate, nu poate fi un şarpe înăuntru. Dar un animal viu tot e. Afară de asta trebuie să fie şi niscaiva hârtii, asta se aude după foşnet. Hm... voi aduce o străchinioară cu spirt, voi deschide bidonul, îl voi întoarce cu gura în jos şi vieţuitoarea va cădea în lichid şi va muri. O clipă, domnilor!

   Doctorul porni în grabă spre locuinţa sa şi se înapoia după câteva minute cu o străchinioară şi o sticlă cu spirt curat. Umplu străchinioara până la jumătate, apoi îşi puse mânuşi groase de piele şi zise:

   — Prevederea e mama înţelepciunii. Nu ştiu ce animal se află în bidonul acesta, dar el poate fi atât de veninos, încât simpla atingere să producă dureri, dacă nu chiar moartea. Aşa, acum voi întoarce bidonul cu gura în jos şi voi scoate căpăcelul.

   Farrow, George şi Petre priviră cu încordare la ceea ce făcea doctorul. Se aşteptau sa vadă ieşind vre-un şarpe grozav de veninos sau altă vietate primejdioasă. Deocamdată nu se arata nimic, însă doctorul zise încet:

   — Simt ceva mişcându-se în bidon, dar se pare că animalul nu vrea să iasă. Ce dracu o fi? Se zvârcoleşte şi râcâie, încât îmi vine să cred că tot şarpe e. Ei, de ieşit o să iasă el.

   Zgudui bidonul cu băgare de seamă, apoi ciocăni în pereţii de tablă. Zadarnic, însă.

   — O fi vre-o maşină infernală, îşi dădu cu părerea Petre. Atunci ne-am putea pregăti pentru o călătorie în văzduh !

   — Prostii! făcu doctorul. Pun rămăşag ca e un animal. Trebuie să iasă, nu se poate altfel. George, ia rupe te rog o crenguţă subţire; cu ajutorul ei îl fac eu pe dumnealui sa-şi arate faţa.

   Tânărul rupse o crenguţă, o curăţă de frunze şi o întinse doctorului. Acesta o vârî pe gura bidonului, scormoni niţel cu ea, apoi strigă triumfător:

   —S-a făcut, acu o să iasă!

   În clipa următoare trase repede mâna dreaptă în oare ţinea

vărguţa şi strigă înspăimântat:

   —Drace! mare noroc am avut că mi-am pus mânuşile de piele. Ia uitaţi-vă la animalul asta !

   Prin deschizătura bidonului se strecurase pe mâna doctorului şi căzuse apoi în spirt un miriapod lung, de vre-o zece centimetri, de grosimea unui deget şi de culoare închisă. Se zvârcoli câtva timp în alcool apoi căzu pe fundul străchinioarei.

   — E un miriapod foarte veninos, zise Bertram. Când atinge pielea unui om, e ca şi cum ar trece un fier înroşit în foc peste ea. Animalele astea trăiesc în special în Africa şi pe insula Tahiti; acolo sunt numite „centiped". Asta de aici este o specie nouă, asiatică, îmi pare bine că eu l-am descoperit. Dar şi mai mult mă bucur că nu mi-a atins mâna, căci asta ar fi însemnat să nu mă pot folosi de ea timp de săptămâni întregi.

   — Ce motiv să îi avut cineva să închidă miriapodul acesta în bidon şi să-l pecetluiască cu atâta grijă? întrebă Farrow. Probabil ca să împiedice pe vre-un nechemat să scoată hârtiile ce se aud foşnind înăuntru. Când nechematul acesta ar fi făcut cunoştinţă cu miriapodul, i-ar fi trecut pofta să mai scoată la iveală hârtiile.

   — Fără îndoială, zise doctorul, râzând. Ba poate c-ar fi căpătat şi un atac de inimă din cauza spaimei şi a durerii pe care i-ar fi provocat-o. În cel mai bun caz, un şoc nervos, căci durerile prilejuite de contactul cu această insectă, sunt de neînchipuit.

   — Atunci se poate ca cineva să fi vârât miriapodul în bidon, pentru a înspăimânta de moarte pe un alt om, îşi dădu cu părerea George. Să presupunem că o fată şi-a pus la păstrare secretele în bidon, vrea să scoată o hârtie şi de-odată se trezeşte eu drăcia asta pe mână.... Lesne ar fi putut-o lovi un atac de inimă.

   — Ai o imaginaţie foarte bogată, George, zise căpitanul, zâmbind. Să nu mergem, însă, atât de departe. Să presupunem deocamdată ca miriapodul s-a strecurat el însuşi în bidon, atras de întunericul de acolo.

   În vremea asta doctorul Bertram scuturase cu putere tinicheaua, apoi zise:

   — Nu-mi vine să cred că se mai află un doilea miriapod printre hârtiile dinăuntru.

   Dar prin deschizătura strâmtă a bidonului nu vom izbuti să scoatem hârtiile, căci ele au fost introduse în formă de sul, apoi sau desfăcut. Trebuie să tăiem tabla. Petre, adu, te rog, foarfecă de tăiat tablă!

   Uriaşul plecă în grabă şi se înapoia după câteva minute cu unealta cerută.

   — Îmi daţi voie s-o tai eu? întrebă el.

   — Nu, Petre - răspunse doctorul - lasă treaba asta pe seama mea. Se poate ca să se mai fi ascuns vre-o lighioană dintr-alea printre hârtii şi eu sunt cel puţin apărat de primejdie prin mănuşile pe cari le port.

   Cu multă îndemânare doctorul tăia de jur-împrejur partea de sus a bidonului, scotoci cu nuiaua interiorul umplut cu hârtii, apoi zise:

   —Aha! am dat într-adevăr peste un al doilea exemplar, chiar mărişor de tot. Moartea i s-ar fi tras aceluia care ar fi scos hârtiile fără să fie cu băgare de seamă, ia să punem mâna şi pe dumnealui!

   Aplecă bidonul şi alungă afară, cu varga, insecta. Sări şi astă în spirt şi după câteva clipe de zvârcoleală se lăsă pe fundul crăticioarei.

   Doctorul Bertram scoase apoi din bidon un pachet întreg de hârtii, în formă de sul. Cu multă băgare de seamă despături foile una după alta, căci se putea să mal fie vre-un miriapod printre ele. Dar până la urmă nu se mai ivi nici-unul.

   Căpitanul luă una din hârtii şi citi.

   — E scrisă de o tânără fată - zise el, apoi - una căreia îi zice Mady Bird. E un fel de jurnal intim, în care povesteşte că trăieşte cu unchiul ei pe o insuliţă. Acest unchiul - James Bird, un frate al tatălui ei - are o prăvălioară cu tot soiul de obiecte, pe cari le vinde marinarilor de pe puţinele vapoare cari acostează pe insulă, ca să încarce kopra. Mai aminteşte şi de un anume John Webster, care-l ajută pe unchiul ei la negoţ, şi pe care-l numeşte „un om fals". Ia să vedem ce zice mai departe.

   II.

   ÎN CĂUTAREA LUI MADY BIRD

   CĂPITANUL FARROW CITI ŞI CELELALTE FOI. Comunica celor de faţă că Mady Bird descria numai viaţa de pe insulă, care trebuie să fi fost foarte plictisitoare. De-odată tresări, însă, şi citi textual:

   „...în primul rând mă înspăimântă mereu fioroşii miriapozi, cari trăiesc aici în număr foarte mare. Mă tem grozav de ei, de când John Webster mi-a povestit că omul care vine în atingere cu dânşii, poate muri imediat. Sunt încredinţată că m-ar lovi un atac de inimă dacă aş atinge cândva din nebăgare de seamă, una din

aceste insecte grozave..."

   Farrow lăsă să-i cadă foaia şi se uită la doctor, apoi la George, cu o privire plină de înţeles.

   — Poate că tot să aibă dreptate George - zise el, îngândurat. Probabil că cineva a ştiut că Mady Bird îşi ţinea însemnările în bidonul acesta şi atunci i-a vârât înăuntru miriapozii. Asta ar fi o adevărată crimă.

   — Pe care, însă, n-o poate dovedi nimeni, zise Bertram, cu necaz, căci făptuitorul ar putea susţine că insectele au pătruns singure în bidonul ce era, întâmplător, deschis - ceea ce nu pare imposibil. Dar citeşte mai departe, domnule căpitan, poate să aflăm lucruri şi mai interesante.

   După ce mai răsfoi câtva timp, Farrow fluieră de-odată printre dinţi şi zise:

   —Aşa e, am dat peste ceva şi mai interesant. I-ascultaţi ce scrie Mady Bird:

   „...Fireşte că ei vor cu tot dinadinsul să afle taina mea, pe care nici eu însămi n-o cunosc prea bine. Vor să ridice comoara, pe care tatăl meu ar fi îngropat-o undeva pe insulă, după cum susţine unchiul. Nici nu ştiu măcar dacă e vorba de insula asta. De aceea s-a stabilit unchiul meu aici, de aceea face adesea drumuri lungi în interior, împreună cu John Webster..."

   Doctorul făcu o mutră serioasă şi zise :

   — Uite că am găsit şi motivul pentru care nu fost introduşi miriapozii în bidon. Făptuitorul bănuia, probabil, că taina comoarei îngropate se află în bidon, dar nu îndrăznii să-l deschidă cu forţa şi vroia s-o îndepărteze din cale pe fată, cu ajutorul grozavelor insecte. Dumnezeule sfinte ! De câte nelegiuiri sunt în stare oamenii, când e vorba de avere !

   Căpitanul Farrow nu răspunse. Luase altă hârtie şi o studia cu atenţiune, apoi răspunse : .

   — Da, dragă doctore, ai dreptate. Uite aici o hârtie despre care cred că e ultima pe care Mady Bird a pus-o în bidon. Ascultaţi, căci e foarte interesant:

   „...Unchiul cere să plec cu John Webster, în barca cu motor, pe insula vecină. Dorinţa lui, ca să-l însoţesc pe John, e cu totul neîntemeiată. De aceea iau cu mine bidonul acesta, care închide într-unsul tainele mele. De două ori până acum l-am surprins pe John lângă el, dar dânsul a găsit mereu o scuză. Ştiu că vor să-mi smulgă taina. - harta aia micuţă, încâlcită, pe care mi-a lăsat-o tata. Voi lipi cu răşină guru bidonului şi dacă John va întrebuinţa forţa - lucru de care-l cred în stare - voi arunca tinicheaua în mare. Poate dă de ea un om bun, care mă va ajuta apoi. Locuim pe insuliţa de pe Bell..."

   — Drace! exclamă Farrow, privind cu ochi holbaţi la hârtie. Cei doi miriapozi trebuie să fi ros hârtia în locul acesta. Desigur că se aflau de mai multă vreme în bidon şi, lihniţi de foame, au încercat dacă nu cumva hârtiile le-ar putea servi de hrană. Acum nu mai avem nici-o indicaţie unde se afla tânăra fată. Bănuiesc că din pricina furtunii care s-a stârnit brusc, barca cu motor s-a răsturnat şi bidonul a fost aruncat peste bord sau poate John Webster a încercat cu forţa, să smulgă fetei taina şi atunci ea a azvârlit tinicheaua în mare.

   — Una din două trebuie să se fi întâmplat, fu de părere doctorul Bertram. Să ne uităm însă pe hartă, poate aflăm cam pe unde se află insula cu pricina. După cum am stabilit, furtuna venea dinspre răsărit. Ce fel de insule sunt pe acolo, ale căror nume încep cu silaba „Bell"?

   Bertram cercetă harta şi după câteva minute exclamă triumfător:

   — Aha! am găsit! E vorba, desigur, de insulele Bellona. Există trei: de nord-vest, de mijloc şi de sud, apoi mai e şi bancul Bellona. Sunt exact la răsărit de locul unde ne aflăm. Acolo vom da de sălaşul lui James Bird. Apoi vom mai afla ce s-a făcut cu nepoată-sa, dacă s-a răsturnat cu barca pe furtună sau e numai ameninţată de John Webster.

   —Aşadar, pornim într-o nouă aventură, zise Farrow, cam nemulţumit. Se pare că odihna nu mai e de noi. Fireşte, pe tine te bucură, George - adaogă el, observând chipul râzător al fiului sau - tu nu te simţi bine când nu-ţi primejduieşti viaţa. În sfârşit, n- avem încotro! Vom porni, deci, chiar diseară la drum şi vom ajunge la ziuă la insulele Bellona. George, poate izbuteşti prinzi acolo şi ceva peşti-ferestrău; dar nu te-aş sfătui deloc să încerci asta în bărcuţele noastre de aluminiu. Ar putea fi primejdios.

   — Vom găsi, poate, băştinaşi pe acolo, de la cari să împrumutăm vre-un kanu - răspunse tânărul. Domnule doctor, vei veni şi d-ta, nu?

   — La prinsul lor cu cangea nu mă voi întovărăşi - răspunse Bertram - dar daca vei pescui într-adevăr o dihanie ca asta, dragă George, voi încerca cel puţin să prepar după toate regulile ştiinţifice cât mai multa părţi dintr-unsa. Căpitanul are dreptate, pe lângă stâncile alea e mai mult ca sigur că voi da de ele.

   — În cazul acesta am făcut bine că am dus cele patru căngi în magazia submarinului — zise George, vesel. Acum voi mai citi odată cu atenţiune cartea căpitanului englez, căci n-aş vrea să fac vre-o greşeală.

   Intră grăbit în casa, Farrow privi după el, zâmbind, şi murmură:

   — Ce sa-i faci, zi-i tinereţe şi pace! Poate că şi noi am fi făcut la fel, la vârsta lui. Vreau să sper, iasă, că nu vom găsi nici un peşte- ferestrău pe acolo, căci n-aş dori deloc ca George să-şi primejduiască viaţa fără folos. Şi sunt sigur că şi-o primejduieşte încercând să prindă cu cangea un astfel de monstru. Dar nu vreau să-i răpesc bucuria dinainte. Să-l lăsăm în credinţa că va izbuti.

   —Ai dreptate, căpitane, răspunse doctorul. Dar, ia spune mai bine, ce crezi d-ta despre chestia cu bidonul?

   — Am presimţirea că asta ne va vârî intr-o aventură plină de peripeţii - răspunse Farrow - trebuie însă să-ncercăm să dăm de insula pe care trăieşte tânăra fată, împreuna cu unchiul ei şi John Webster, îi voi da lui George harta asta, pe care e însemnat, probabil, punctul unde şi-a ascuns comoara tatăl Mady-ei. George se pricepe la descifrarea scrierilor secrete, după cum a dovedit-o în repetate rânduri.

   — Uite-l că vine, să-l punem să se ocupe imediat de chestie, zise Bertram.

   George luă cu multă însufleţire harta mică, pe care i-o dădu tatăl său, spunându-i:

   — Ia vezi, băiete, arată-ne ce poţi. Mady Bird scrie că pe harta asta s-ar afla însemnat punctul unde tatăl ei ar fi ascuns o comoară. Ia încearcă dacă poţi găsi locul cu pricina.

   —Greu nu va fi - răspunse George, plin de încredere - până acum am descifrat doar toate scrierile secrete cari mi s-au prezentat. Şi au fost printre ele unele cărora nici voi nu le-aţi putut da de rost.

   — Aşa e, dragul meu. Apucă-te şi studiaz-o în linişte; în vremea asta eu voi pregăti submarinul. Dacă nu mă-nşel, inginerul Hagen a demontat iarăşi carburatoarele. Asta e boala lui, carburatoarele!

   Într-adevăr, inginerul demontase din nou carburatoarele motoarelor Diesel, ca să le cureţe. Îl încredinţă, însă, pe căpitan că până diseară submarinul va fi pus la punct.

   În cursul zilelor trecute, doctorul se ocupase cu fabricarea granatelor cu gaze cari se dovediseră atât de folositoare. Aproape toate bombele din magazie, destinate celor două tunuri ale „Dox"- ului, fură schimbate cu granate cu gaze. Căpitanului îi era foarte plăcută această armă inofensivă. El era doar urmărit ca înverşunare de fostele Puteri aliate şi-i dăuna mult faptul că trăgea uneori în plin cu o granată explozibilă, silit de împrejurări, fireşte. Dar împotriva acestor granate cu gaze, nu putea să aibă nimic de zis nici cel mai mare pacifist.

   Submarinul fu dichisit în grabă pentru noua călătorie. Magazinerul îi procură lui George câteva legături de frânghie groasă pentru căngi. Era şi el entuziasmat de planul îndrăzneţ al tânărului, de a prinde astfel de peşti uriaşi.

   (Poate că cititorului i-ar veni greu să creadă că există în realitate asemenea monştri marini, dar s-a dovedit, prin fotografii, că un căpitan englez a prins cu cangea peşti-ferestrău lungi de nouă metri, cu circomferinţa de şase metri şi cântărind 2500 până la 3000 kilograme).

   Înainte de a se lăsa întunericul, submarinul porni în noua sa călătorie, pentru a veni în ajutorul unei fete necunoscute. Camarazii de pe bord erau însufleţiţi de dorinţa să salveze din primejdie o fiinţă omenească. Îşi luaseră drept ţinta a vieţii lor să facă pretutindeni binele, oriunde se ivea prilejui. Era dorul de aventuri, dar în mod instinctiv îl mâna şi dragostea de oameni.

   Când submarinul trecu pe sub tunel şi ieşi la suprafaţă dincolo de zidul de mărgean, se întunecă brusc, ca la Tropice.

   Dar Gerard Plundow, timonierul, cunoştea bine direcţia spre insulele Bellona. Cunoştea, de asemeni, toate locurile primejdioase din marea aceasta de corali, cum e numită în mod oficial pe bărcile de navigaţie; aşa că, Farrow îi putea încredinţa fără grijă submarinul pentru primul cart de noapte. Apoi îl va înlocui Rindow, primul-ofiţer, care cunoştea şi el foarte bine apele. Farrow vroia să doarmă toată noaptea si-i „porunci" şi lui George să facă la fel, căci se aştepta ca ziua următoare să le dea mult de lucru.

   Acest John Webster părea să fie un mare criminal, care lucra cu mijloace misterioase. Ce om e acela căruia îi dă în gând s-o înfricoşeze de moarte pe o tânără fată - cu ajutorul unor miriapozi veninoşi - numai ca să-i smulgă planul unei presupuse comori ascunse?

   Tovarăşii îşi făcură somnul în linişte. Ştiau ca vor avea de întâmpinat primejdii mari, dar erau atât de obicinuiţi cu ele, încât le aşteptau cu inima uşoară.

   Când se lumină de ziuă, Rindow îl trezi pe căpitan, prin port- vocea care ducea din turn în cabina acestuia. Farrow sări imediat din hamac, luă receptorul şi răspunse:

   — Peste câteva minute sunt în turn, dragă Rindow.

   Se îmbrăcă repede şi ieşi din cabină. Pe gang se-ntâlni cu

George care-l salută vesel,

   — Tată, am presimţirea că tot voi da aici de peştii aceia uriaşi, zise tânărul. Nici nu-ti închipui ce bucurie aş avea.

   — Ba eu cred că n-ai să te bucuri prea mult când vei prinde într-adevăr un monstru dintre-ăla în cange, răspunse căpitanul; prea îţi închipui tu că e lesne să faci aşa ceva. Dar pentru asta mai avem timp, acum e vorba, în primul rând, să găsim insula pe care a locuit Mady Bird. Am examinat eu atenţiune ultimele hărţi precise ale guvernului australian. Cred că insula pe care o căutăm noi nu poate fi în grupul gherdapurilor de nord-vest. Conform hărţii, se găseşte acolo o insulă mai mare, pe lângă care duce o linie de navigaţie spre Noua Caledonie. Bănuiesc, aşadar, că insula asta e cea căutată.

   — Fireşte - încuviinţă George - unchiul tinerei fete trebuia să aibă un mijloc de câştig, până va fi găsit comoara. Astfel că nu putea trăi decât pe o insulă care se află în drumul vapoarelor. Ceea ce înseamnă că nici nu vom avea mult de căutat; te pomeneşti că isprăvim toată treaba chiar în cursul zilei de astăzi, înapoind Mady-ei Bird hârtiile.

   — Dar cum stăm cu harta? întrebă căpitanul. Până acum nu ţie- ai spus nimic în privinţa ei. Ai izbutit să dezlegi taina?

   — Nu, tată, în cazul de faţă trebuie să mă consider bătut, deocamdată. E un soi cu totul nou de scriere secretă, pe care voi fi nevoit s-o studiez mai mult timp. Doream numai să ştiu unde ne aflăm, apoi ma voi pune din nou pe lucru.

   Tatăl şi fiul intrară în turn sa dea ziua bună lui Rindow. După aceea căpitanul se adresă lui George:

   — Dacă nu mă-nşel, vom ajunge în insulă peste două ceasuri, aşa că mai ai şi timp să te ocupi de hartă.

   — Tată! strigă George, brusc, cred că am găsit cheia scrierii secrete. Colo în depărtare, pe dreapta, se iveşte insulă Miller... Acum vad că în partea de sus a hârtii sunt însemnate contururile acestei insule. Aşadar, „Miller" este cheia scrierii secrete, care pe hartă e scrisă împrăştiat. Pun rămăşag că e aşa.

   — Eu însă nu, băiatule — răspunse Farrow, râzând căci aş pierde la sigur. Du-te repede în cabină şi caută să descifrezi scrierea secretă. Până atunci ne vom fi apropiat şi noi de insulă. Mergem bine, de când Hagen a curăţat carburatoarele. Hai, gră beşte-te!

   George coboară repede scăriţa turnului şi se duse în cabina sa. Aici încercă să descifreze scrierea secretă după cuvântul descoperit şi.. izbuti. Textul glăsuia:

   „Palmierul al treilea, lângă tamarinul, atenţie!"

   George era mulţumit. Aşadar, pe insula se afla un tamarin, care se deosebea prin ceva. Căci altminteri tatăl Mady-ei l-ar fi descris mai amănunţit.

   Alergă repede în turn şi comunica căpitanului rezultatul.

   — Minunat, băiete! exclamă Farrow, mulţumit. Vom găsi, deci, comoara îngropată, chiar dacă nu vom da de Mady Bird. În caz de reuşită, vom preda lucrurile autorităţii celei mai apropiate. Cum vom face asta, las-o în grija mea. Avem doar post de radiotelegrafie pe bord. Dar în primul rând, dragă George, trebuie să ne-ngrijim de ocrotirea sărmanei fete. După ultima ei mărturisire scrisă, e în mare primejdie, din cauza lui John Webster.

   Rindow, care scruta cu atenţiune întinsul apei, exclamă deodată:

   — Domnule căpitan, văd venind două kanu-uri cu băştinaşi. Insula, însă, nu se zăreşte cu ochiul liber.

   Duse repede ocheanul la ochii, privi cu încordare şi urmă:

   — Acum îi văd ţărmul, e cam la trei kilometri depărtare. Dar ce- or fi căutând băştinaşii pe aici? A! par să fi ieşit la pescuit. Dragă George, dacă nu mă înşel, au şi ei căngi - te pomeneşti că-ţi fac concurenţă!

   Cele doua kanu-uri, cari se iviseră atât de neaşteptat pe mare, erau încărcate cu câte şase băştinaşi. Rindow văzuse bine: la prora fiecăruia din ele se afla un băştinaş, care ţinea ridicată un soi de cange. Omul îşi aţintea privirea asupra apei, căci putea să vadă peştii prin undele limpezi până la o adâncime de cel puţin zece metri.

   George, interesat la culme, observă cu mare atenţiune pe cei doi băştinaşi cari ţineau căngile.

   De-odată, unul din pescari aruncă în apă cu toată puterea harponul - care se asemăna cu o furcă cu trei araci - şi când îl trase înapoi, un biban de mare enorm se zbătea în „furculiţă".

   Cei din kanu-uri râseră şi bătură din palme, dar de-odată zăriră submarinul. Câteva clipe rămaseră ca încremeniţi, apoi, începură să răcnească de spaimă şi se pregăteau să întoarcă bărcile.

   Căpitanul Farrow se apucă să le facă semne şi în acelaşi timp ridică braţul cu mâna întinsă, semnul internaţional al întâlnirilor paşnice. Efectul nu întârzia să se arate: băştinaşii se opriră din vâslit şi priviră cu încordare spre submarin, care se apropia de ei.

   Prin port-voce căpitanul ceru doctorului să vie imediat în turn, căci Bertram cunoştea cele mai multe dialecte cari se vorbeau prin ţinuturile acelea. Doctorul veni şi se adresă cu glas tare băştinaşilor, cari răspunseră, peste măsură de uimiţi că li se vorbeşte în limba lor.

   După o scurtă convorbire, Bertram comunică lui Farrow:

   — Domnule căpitan, am mers pe drumul bun. Oamenii spun că pe insula lor trăieşte un negustor alb, care avea pe lângă el până acum câtva timp, o fata şi un tânăr alb. Amândoi, însă, au dispărut în decursul furtunii grozave cu barca cu motor a negustorului . Cred ca ar fi bine sa ne apropiem de insula, băştinaşii se oferă sa ne arate drumul.

   — Fireşte că aşa vom face, încuviinţă Farrow. Spune oamenilor că venim cu gânduri paşnice şi vrem numai s-ajungem cât mai repede la insula lor.

   Înainte ca doctorul să poată vorbi cu băştinaşii, se ridică într- unul din kanu-uri un bărbat tânăr şi strigă în englezeasca stricată care se vorbea pe acolo:

   —Voi veniţi cu noi, găsiţi acolo fellow master Bird.

   — Da, asta vrem — răspunse imediat Farrow — vă vom răsplăti bine dacă ne veţi călăuzi cum trebuie.

   —Veniţi! mai strigă băştinaşul, care părea să fie un fel de căpetenie.

   Cele două kanu-uri se întoarseră şi porniră cu toată viteza spre insula, care se zărea tot mai lămurit.

   Pe ţărmul ei se arătă un bungalow mare, solid construit. Avea arhitectura obicinuită şi foarte practică, aşa cum îşi clădesc casele englezii pretutindeni în ţările tropicale. Terasa lată era acoperită de minunate plante agăţătoare, oferind privirii o imagine plăcută, paşnică.

   Dar George, care privea cu atenţiune prin ochean, zise deodată, încetişor:

   — Tată, mi se pare c-am văzut la una din ferestre figura bărboasă a unui european. Nu cred să mă fi înşelat. Chipul a dispărut cu iuţeala fulgerului când eu am privit într-a colo.

   — Hm... probabil c-a fost James Bird, răspunse Farrow, îngândurat Dar de ce s-o fi temând să s-arate? Ar fi trebuit să iasă pe scara terasei, acum când ne-a văzut. E ciudat şi a făcut o mare greşeală domnul acesta. Vrea să apară cu totul nevinovat, probabil, dar nu-i dă în gând că de-abia acum a devenit suspect.

   — Ia stai, uite că iese pe uşă — zise doctorul Bertram. Cam târziu, nu e vorbă... Dar nu face nimic. E şi vina noastră că suntem porniţi pe bănuială împotriva lui. Ce zici , să-l întrebăm de-a dreptul de nepoată-sa?

   — Asta o lăsăm pe seama momentului — răspunse Farrow. Cred că e mai nimerit să facem pe proştii, cum s-ar zice, dându-i să înţeleagă că numai întâmplarea ne-a adus pe insulă.

   — Bine, încuviinţă doctorul. Vom vedea noi dacă pomeneşte ceva de nepoată-să. Dacă n-o face, înseamnă că are ceva pe conştiinţă.

   III.

   CRIMĂ SĂ FIE?

   EUROPEANUL ÎNALT ŞI OSOS, făcea semne agitate spre submarin. Părea atât de nevinovat în atitudinea lui, încât doctorul Bertram zise:

   — Dacă n-am fi citit hârtia tinerei fete, ne-am fi lăsat înşelaţi, poate de felul cum se poartă omul acesta. Trebuie sa fim foarte prevăzători, căci se pare a fi foarte şiret individul acesta.

   Apa era acum mai puţin adânca şi la vre-o şaizeci de metri în fata ţărmului, Farrow trebui să dea comanda de stopare. În vreme ce se aduceau pe punte trei bărci de aluminiu, George privea cu încordare în apă. Plaja înainta oblic în mare, ceea ce însemna că peştii uriaşi se puteau aţine prin preajma ei. Trebuia să-şi încerce norocul cu orice preţ.

   Dar deşi nu slăbea din ochi marea, nu putu descoperi nimic. Poate că monştrii se aflau mai aproape de ţărm, poate că-şi petrecuseră noaptea în adânc şi se iveau pe coastă odată cu răsăritul soarelui.

   Cele trei bărci fură lăsate pe apă şi echipate cu câte trei marinari. În prima luară loc Farrow cu George şi Petre. În a doua barcă se urcaseră doctorul Bertram cu Rindow iar în ultima numai trei marinari.

   Farrow rânduise în aşa fel, ca cei trei marinari, înarmaţi cu carabine şi granate cu gaze, să formeze un fel de acoperire, împotriva primejdiilor ce s-ar putea ivi.

   Când căpitanul sări cel dintâi pe ţărm. Europeanul bărbos îi ieşi în întâmpinare şi zise cu voce cam aspră, răguşită:

   — Cum de-aţi ajuns nici, domnilor? Nu mi-aş li închipuit să primesc vizita unui submarin în singurătatea meu. Îmi daţi voie: numele meu e James Bird.

   Farrow îl examina câteva clipe, apoi răspunse calm:

   — Cred şi eu că apariţia unui submarin vi se pare ciudată. Un al doilea vas asemănător nici nu se află prin apele acestea. Poate că numele meu vă este cunoscut - sunt căpitanul Farrow.

   James Bird holbă ochii de uimire, apoi exclama:

   — Ce, d-ta eşti vestitul căpitan Farrow? Uite domnule! Şi ce cauţi aici? Nu ştii că guvernul nostru te caută cu înfrigurare?

   — Ba ştiu foarte bine, răspunse căpitanul fără să se turbure, dar mai ştiu că guvernul d-voastră nu-mi va putea face nimic. Vrei să ştii de ce-am venit încoace? Hm... vroiam să stau de vorbă puţintel cu nepoata d-tale, Mady Bird.

   Englezul schimbă feţe-feţe, apoi roşti cam supărat:

   — Nu văd de ce ţi-aş împlini dorinţa, domnule căpitan. N-ai nimic de-a face cu nepoata mea. Eşti un duşman al patriei mele, eşti urmărit de aproape întreaga lume civilizată şi-ţi interzic să te amesteci în treburile mele. Fii mulţumit că n-avem aici poliţie, căci altfel aş pune să te aresteze imediat.

   — Scumpe domnule Bird - răspunse căpitanul - n-aş fi venit, dac-aş fi ştiut că are poliţie insula d-tale. Dar se vede că afacerile d-tale de natură specială te-au aruncat pe bucata asta de pământ izolată de restul lumii. Aşadar, vrei într-adevăr, să mă opreşti să vorbesc cu nepoata d-tale? Lucrul acesta mi-ar părea atât de ciudat, încât mi-aş vedea silit să trimit o radiogramă guvernatorului rugându-l să se intereseze mai de aproape de d-ta. Cred că unui funcţionar al guvernului nu-i vei putea refuza atât de lesne o convorbire cu nepoata d-tale. Acum mă duc sa transmit imediat radiograma. Fireşte că voi rămâne în apropiere cu submarinul meu ca să văd ce va întreprinde guvernul englez. Bună ziua, domnule Bird.

   Farrow se întoarse, prefăcându-se că vrea să se înapoieze la barca de aluminiu. Dar Bird, al cărui chip exprima acum o spaimă grozava, sări la el şi-l apucă de braţ.

   — Domnule căpitan - izbucni el iritat - cum de-ţi trece prin minte aşa ceva? Ce are de-a face guvernul cu nepoata mea? Dealtfel tocmai vroiam să-ti spun - că ea nici nu sa află aici, aşa că nu ţi-aş putea satisface dorinţa. Fireşte că sunt dispus, cu multă plăcere, să-ţi îngădui să stai de vorbă cu ea, dar, precum spuneam, nepoata mea nu se află în momentul de fată pe insulă.

   — Vreau să te cred - zise Farrow, liniştit, privindu-l ţintă pe englez — vreau să-mi dai însă lămuriri precise unde se află fata. Ai fi vrut să stau de vorbă şi cu tovarăşul d-tale, John Webster.

   Încurcătura lui Bird creştea văzând cu ochii. Pumnii îi se încleştară, pe chipul lui se putea citi o expresie de mânie, se feri să privească la căpitan şi de-abia izbuti sa îngâne, cu glasul înăbuşit :

   — Nici în privinţa asta n-ai noroc, domnule căpitan. Alaltăieri seară, John Webster, împreună cu nepoata mea au plecat cu barca cu motor spre Numea, în Noua Caledonie şi nu s-au înapoiat încă.

   — Ah! probabil că i-a surprins uraganul - zise Farrow. Si nu te-a neliniştit până acum faptul ăsta? De-aici la Numea sunt vre-o opt sute de kilometri, aşadar au nimerit în centrul uraganului, care a izbucnit la două ceasuri după ce s-a înnoptat. Cred că trebuiai sa te îngrijeşti de soarta nepoatei d-tale, domnule Bird.

   — Ai dreptate - bâlbâi englezul - dar ştiu că fata e o înotătoare de mâna întâia şi se pricepe să conducă de minune barca. De asemeni şi John Webster e un sportiv care se simte pe mare ca acasă şi nici nu-i pasă de furtuni. Fireşte că n-am putut face mare lucru, pentru a le veni în ajutor, trebuie să recunoşti şi d-ta lucrul acesta, domnule Farrow.

   James Bird vorbea atât de repede şi încâlcit, încât căpitanul simţi născându-se o bănuială nelămurită în sufletul său. Era într- adevăr foarte suspect, că cei doi tineri au întreprind călătoria lungă într-o bărcuţă cu motor, tocmai într-un moment când un cunoscător al mării ar fi putut recunoaşte lesne apropierea furtunii

   Să fi fost adevărat ce spunea Bird? Sau poate că John Webster a dus-o pe fată pe mare, numai cu scopul ca s-o facă să dispară?

   Farrow îşi îndreptă privirea lui ca de otel asupra Englezului şi zise cu glas rece, aspru.

   — Domnule Bird, vreau să sper ca ai spus adevărul. La drept vorbind, găsesc, însă, foarte ciudat faptul că doi oameni cu experienţă - după cum afirmi d-ta că sunt ei s-au pornit pe mare, deşi nu se putea să nu fi observat semnele de furtună. Şi încă într- o călătorie de opt sute de kilometrii. N-am intenţia sa te jignesc, dar nu mă pot opri să spun că găsesc procedeul acesta al nepoatei d-tale foarte, foarte ciudat.

   — Domnule, îţi permiţi cam mult! răcni Bird. Zici că nu vrei să mă jigneşti şi totuşi te îndoieşti de spusele mele. Asta e o insultă foarte mare şi te rog să părăseşti imediat insula mea!

   Se putea lesne observa că mânia englezului era aceea a unui om care se vede prins cu minciuna şi care caută să intimideze printr-o izbucnire de mânie prefăcută. Dar Farrow nu se speria, ci urmă calm:

   — Din felul cum te-au atins vorbele mele, domnule Bird, văd că am avut perfectă dreptate cu bănuiala mea. Mă îndoiesc mult că insula asta e proprietatea d-tale, dar prefer să plec. Voi sta de veghe, însă, domnule Bird, să văd dacă nepoata d-tale se întoarce. Căci bănuiesc că John Webster a făptuit o crimă asupra ei, sau are de gând s-o făptuiască.

   La cuvintele căpitanului, Bird se îngălbeni ca un mort şi începu să se clatine pe picioare. Avu nevoie de câteva minute până să se reculeagă, apoi izbucni:

   — Domnule Farrow, asta e o injurie grozavă. Dacă ai fi singur şi neînarmat în faţa mea, te-aş pedepsi cum se cuvine. Aşa, însă, nu pot decât să repet: părăseşte imediat insula!

   Farrow îl întoarse spatele şi strigă peste umăr:

   —Ţi-am mai spus-o că nu-mi face plăcere să fiu în societatea d- tale. În ce priveşte ameninţările, îmi bat joc de ele. Ţin să-ti spun numai că mare noroc vei avea dacă nepoata d-tale se va întoarce teafără acasă.

   Bird încleştă pumnii şi părea gata să se năpustească asupra căpitanului. Dar Petre, care stătea lângă barca de aluminiu, ridică încetişor braţele lui vânjoase şi ca prin minune englezul se linişti, scrâşnind doar printre dinţi:

   — O să te căieşti de vorbele astea, domnule Farrow! Voi găsi eu mijloace să înştiinţez guvernul de vizita d-tale pe aici.

   Căpitanul se urcă liniştit în barcă, apoi se-ntoarse iar spre Bird şi strigă:

   — N-ai decât s-o faci, poate că guvernul se va ocupa niţeluş şi de d-ta cu prilejul ăsta. Cat pentru John Webster, se va interesa onorata politie, când îi voi aduce la cunoştinţă chestia cu miriapozii veninoşi. Aha! văd că te-am atins unde te doare !

   Vorbele din urmă ale căpitanului îi făcură pe Bird să se dea un pas înapoi. Cu gura căscată, holbă ochii la Farrow, ca un ieşit din minţi. După câteva clipe întoarse spatele şi se îndreptă cu paşi şovăitori spre casa.

   —Mă tem c-am venit prea târziu, zise Farrow lui George, când barca se dezlipi de ţărm. E foarte probabil că Mady Bird şi-a pierdut viaţa în furtuna aceea grozavă Desigur că John Webster sa pus la adăpost dinainte, a căutat să pună mâna pe bidonul preţios, dar curajoasa fată s-o fi aruncat în mare. Cam aşa îmi închipui eu că s-au petrecut lucrurile.

   James Bird a ştiut aşadar că miriapozii au fost vârâţi în bidon - de asemeni a ştiut că nepoatei sale îi era o frică grozavă de aceste insecte veninoase. În ochii mei omul acesta este un criminal primejdios. El, împreună cu John Webster, au căutat s-o ucidă pe biata fată, pentru ca apoi să poată căuta în linişte comoara ascunsă de tatăl ei. Eu, drept să spun, mă cam îndoiesc, în ce priveşte comoara asta, deşi harta pe care ai descifrat-o pare să dovedească cum că ea există într-adevăr.

   — Dar bine, tată - răspunse George - nu numai harta dovedeşte că e vorba de o comoară de mare preţ, ci şi sforţările acestor doi indivizi cari nu se dau în lături nici chiar de la o crimă înfiorătoare. Poate să ai dreptate într-o privinţă şi anume că nu vom da peste lucruri de preţ îngropate în pământ, ci probabil numai de o indicaţie care ne va arata unde se găsesc lucruri de mare valoare.

   — Hm... se poate să nu greşeşti - zise căpitanul. Aşa e, taina trebuie să fie foarte preţioasă, altminteri n-ar fi pus ei la cale crima. Poate că John Webster a şi făptuit nelegiuirea, căci călătoria aia cu barca cu motor îmi pare foarte suspectă.

   — Dar cum au izbutit s-o înduplece pe fată să plece la drum? întrebă George. Scrie doar însăşi la jurnalul ei intim că nu are deloc încredere în John Webster. Poate, însa, că-l găsim pe individul acesta, când s-o întoarce din călătoria lui. Dac-o avea un caracter tot atât de las ca James Bird, îi vom smulge lesne o mărturisire.

   — Cred şi eu, încuviinţă Farrow. Acu trebuie să rămânem aici la pândă; până se înapoiază Webster.

   — Dar nu e exclus să fi pierit şi el pe furtuna aceea, care a fost mai grozavă decât se aştepta dânsul, îşi dădu cu părerea George. Trebuie să ţinem seamă şi de această posibilitate.

   — Hm... asta ar îngreuia mult sarcina noastră, căci descoperind comoara cu ajutorul hărţii, n-am şti, totuşi, cui se cuvine. E foarte probabil că va reveni atunci lui James Bird, unchiul şi tutorele fetei, iar noi nu vom putea dovedi vinovăţia lui în uciderea nepoatei sale. Asta n-aş vrea să se întâmple în nici-un caz. Ar însemna să primească un premiu pentru crima făptuită. Cred, însă, că John Webster avea destulă experienţă ca să prevadă furtuna grozavă şi că s-a salvat în orice caz. Cât priveşte soarta tinerei fete, sunt foarte îngrijorat şi mă tem că nu ne va rămâne decât s-o răzbunăm.

   — Şi o s-o facem cu vârf şi îndesat! izbucni George cu furie. Ticăloşii aia doi să nu se bucure de nelegiuirea lor! Şi eu ma tem ca n-o vom putea salva pe biata Mady, ca John Webster va fi purtat de grija s-o omoare, după ce a văzut ca planul lui cu miriapozi a dat greş. Asta o dovedeşte şi găsirea bidonului. Fără vreun motiv temeinic nu l-ar fi aruncat peste bord.

   — În sfârşit, toate astea le vom cerceta cu amănunţime, zise căpitanul. Deocamdată să facem un ocol în jurul insulei ca să găsim un loc bun pentru debarcare. Nădăjduiesc că vom da peste un golf a cărui apă să fie destul de adâncă, pentru a na putea apropia de mal cu submarinul.

   James Bird nu se mai arătă - aluzia lui Farrow, cu privire la miriapozi, îşi făcuse efectul.

   Căpitanul, însoţit de tovarăşii săi, ajunse la submarin, barca fu ridicată pe punte, dar nu fu demontată.

   Submarinul alunecă încetişor de-a lungul coastei, ocoli capătul de nord al insulei, apoi căpitanul merse pe coasta de răsărit, spre sud.

   — Opriţi! strigă el de-odată în sala marinilor.

   Descoperise un golf potrivit, probabil, pentru ascunzătoarea căutată. Elicea începu să se învârtească înapoi, Farrow privi cu atenţiune apa golfului şi zise apoi mulţumit lui George:

   — După culoarea apei cred că un canal destul de adânc duce prin golf, la coastă, încetişor înainte! comandă el apoi în port- voce.

   Submarinul îndeplini comanda şi Farrow urmă dunga întunecată, care-i trăda canalul adânc. Şi într-adevăr, ajunse atât de aproape de ţărm, încât le era cu putinţă să debarce fără sa se folosească de bărcile de aluminiu.

   — Minunat! exclamă căpitanul, acum putem străbate insula ca să-l ţinem sub observaţie pe James Bird. Pe de altă parte, apa pore să fie destui de adâncă aici, pentru a ne putea lăsa la fund în caz de primejdie. Ia sa sondăm niţeluş!

   Petre aduse sonda şi stabili că apa avea o adâncime de doisprezece metri, aşa dar mai mult decât le trebuia lor pentru a se putea afunda cu „Dox"-ul.

   Farrow hotărî ca deocamdată să fie însoţit numai de George, doctorul Bertram şi cei doi uriaşi: Petre şi Kard.

   Lui Rindow îi încredinţă comanda submarinului, cu indicaţia să-l afunde imediat ce va zări apropierea unui vapor.

   Apoi porni spre tufişul care se afla la vreo douăzeci de metri de ţărm. Când ajunse aproape de tot de peretele de verdeaţă, se opri brusc şi trase revolverul de la brâu. Ramurile tufişului se dădură în lături şi un tânăr băştinaş se ivi dintre ele.

   —Vă salut, străinilor, zise el în englezeasca lui stricată. Aţi venit să pescuiţi aici peşti dintr-aceia mari cari poartă la cap o armă grozavă?

   — Fireşte! strigă George cu însufleţire. Vrei sa ne ajuţi?

   — Cu toată plăcerea şi vă pun la dispoziţie şi oamenii mei . Eu sunt Matu , căpetenia lor.

   —Si eu sunt Farrow , zise acesta .

   Spre uimirea lot, Matu striga plin de bucurie:

   — Oh, căpitan Farrow, vă cunosc bine, am auzit de d-voastră.

Când eram copil mă aflam pe insula Samao, unde unchiul meu era în slujba poliţiei.

   — Minunat! exclamă căpitanul, vesel. Am dat de un ajutor preţios. Matu, îl cunoşti pe englezul care locuieşte de partea cealaltă a insulei?

   — Îl cunosc şi pe el şi pe Webster! răspunse căpetenia, făcând o mutră posomorâtă. Amândoi sunt oameni răi. Numai fata e bună.

   Privirea îi se lumină rostind aceste din urmă cuvinte, Farrow se bucură de sprijinul neaşteptat pe care-l găsise aici. Îl lămuri în grabă pe băştinaş despre ce e vorba şi-i mărturisi temerea că John Webster ar fi ucis pe tânăra fată. În acelaşi timp îi expuse planul său, ca să aştepte eventuala înapoiere a lui Webster. Ar fi mai bine, însă, ca paza coastei de apus să fie făcută de oamenii căpeteniei, pentru ca James Bird să nu intre la bănuiala.

   Matu primi imediat propunerea şi trimise pe doi din supuşii săi cari stăteau ascunşi în tufiş - să facă de paza pe lângă casa englezului. După două ceasuri urma să fia schimbaţi de alţii.

   — În vremea asta am putea întreprinde o mică vânătoare împotriva unui peşte-ferestrău - propuse George. Un prilej ca acesta se întâlneşte cam rar.

   — Dacă Matu cu oamenii săi vrea să ne ajute, am putea încerca, zise Farrow. Adu-ţi căngile, George. Mă tem numai că bărcile noastre de aluminiu sunt prea slabe pentru ei.

   — Aducem noi kanu-uri propuse Matu şi se tăcu nevăzut în tufiş.

   IV.

   O LUPTĂ GROZAVĂ

   MINUNAT! EXCLAMĂ GEORGE, cu ochii sclipitori de bucurie. Vei vedea, tată, că vom prinde şi noi monştri dintr-aceia din cari a prins căpitanul englez. Nici nu-ţi închipui ce bine îmi pare...

   — Numai să fii cu băgare de seamă, George! strigă Farrow după el, căci tânărul şi alerga spre submarin ca să scoată căngile şi frânghia din magazie. Ştii prea bine că nu e de glumit cu un peşte-ferestrău. Nici nu mi-a trecut prin minte că am putea găsi astfel de monştri, altfel poate nici n-aş fi căzut la învoială.

   Petre făcu şi el o mutră îngrijorată şi mormăi:

   —Am bănuit eu îndată asta, când l-am văzut citind din nou cartea aia englezească. Tare mi-e teamă, domnule căpitan, că se va întâmpla o nenorocire. Eu, cel puţin, sunt sătul, de rând cu afurisitul acela de rechin ciocan. N-oi uita cât oi trai cum ne-a tarat dihania zeci de kilometri .

   — Ei, aia a fost o aventura excepţionala cum nu se întâmpla de doua ori în viata unui om. Răspunse Farrow. Nădăjduiesc că întreprinderea de acum a lui George nu va fi atât de primejdioasă, cu atât mai mult cu cât se pare că Matu cunoaşte bine năravurile monştrilor. Căpitanul englez scria că ei o iau imediat la fugă când îi atinge cangea. Târăsc apoi kanu-ul câteva ceasuri după ei, apoi sunt atât de obosiţi de luptă, încât pot fi traşi cu uşurinţă la ţărm şi ucişi cu câteva gloanţe.

   — În teorie pare să fie foarte simplu, dar în practică cred că va fi cu totul altfel, răspunse Petre. Aha ! uite că vin băştinaşii cu kanu-urile. Hm... cu luntrişoarele astea uşurele nu-mi închipui eu ai putem prinde un peste atât de uriaş.

   Din tufiş se iviră şase băştinaşi, ducând trei kanu-uri lungi şi înguste, pe cari le puseră pe apă. Matu se apropia de Farrow şi zise:

   — Domnule căpitan, şase oameni vâslesc kanu-urile. Dintre d- voastră vor veni numai trei, în fiecare kanu câte unul. Mai mulţi nu se poate.

   — Ah! asta-i cam neplăcut, răspunse căpitanul. Aş fi dorit sa-l am pe băiatul meu lângă mine. Dar cel puţin te rog să mergi tu cu el în acelaşi kanu. Pe unde se află peştii cei mari?

   — Chiar la ieşirea din golf, răspunse căpetenia. Acolo apa e puţin adâncă şi ei pot îl văzuţi pe fundul mării. Oh! căngile sunt foarte bunel exclamă el când se ivi George cu ele.

   Acestea erau astfel lucrate, încât beţele de bambu lungi de patru metri - cu cari erau împinse sau aruncate - se puteau desprinde lesne din fiarele ascuţite, prevăzute cu undiţe. Frânghia de Manila era fixată de una din urechile fierului.

   — George, Matu nu poate lua decât pe unul din noi în fiecare kanu, zise căpitanul. Aşadar, vom merge tu, eu şi Petre - dacă vrea, bine-nţeles.

   — Parcă n-o să merg ! Acum mi s-a deschis şi mie pofta, zise Uriaşul. Mai întâi, vreau să fiu în apropierea domnului George. Poate că tot se întâmplă ceva şi atunci voi putea, cel puţin, să-i fiu de ajutor. Domnule George, văd c-ai uitat să iei puştile. Dacă nu mă înşel, monştrii trebuie împuşcaţi după ce i-am tras la mal.

   Alergă repede la submarin ca s-aducă trei puşti. În vremea asta, Matu examină cu atenţie căngile şi nu mai contenea să-şi exprime admiraţia.

   Povesti căpitanului că doborâse odată un astfel de monstru, pe care-l rănise de moarte cu înţepături de suliţe. Peştele-uriaş a servit de ospăţ întregului trib.

   Capetele libere ale frânghiilor de Manila fură fixate la prora kanu-urilor, în aşa fel că legăturile sa se poată desfăşura lesne când cangea se prindea de peste. Matu îi mai sfătui pe cei trei marinari sa se trântească pe fundul kanu-urilor, îndată ce vor arunca căngile spre a nu fi azvârliţi peste bord când frânghiile se vor întinde.

   Toate pregătirile erau gata. La prora kanu-urilor pe care le vâsleau băştinaşii stăteau îndrăzneţii marinari, aşteptând apariţia vânatului.

   Kanu-ul în care se afla George era în fruntea celorlalte; tânărul îl rugase pe Matu să-l lase pe el să se apropie cei dintâi de peştele uriaş.

   Ajunseră curând la capătul golfului şi kanu-ul său alunecă încetişor în apa liniştită a ţărmului care cădea oblic în mare.

   George stătea cu cangea pregătită şi privea cu încordare în apa limpede. Băştinaşii vâsleau fără zgomot, privind şi ei cu atenţiune peste marginea kanu-urilor, în fundul apei.

   De-odată, Matu ridică braţul şi arătă pe adâncul mării. George trasări speriat când se uită în direcţia indicată. Să fie într-adevăr un peşte lucrul acela negricios, enorm, pe care l-ar fi ţinut mai degrabă drept o stâncă uriaşă? Şi pe monstrul acesta, lung de vreo nouă metri, să-l prindă cu cangea?

   Căpetenia dăduse poruncă vâslaşilor să se apropie cu băgare de seamă de monstru, apoi şopti lui George:

   — Să azvârli cu toată puterea, pe cât cu putinţă pieziş. Apoi te aşezi pe fundal kanu-ului.

   George ridică cangea. Inima-i bătea să-i spargă pieptul, căci nu bănuise că va da aici peste astfel de monştri. Altceva era să citeşti în cărţi despre dihănii de-astea, şi altceva să dai ochi cu ele. Dar acum, nu mai putea da înapoi.

   Kanu-ul se apropia tot mai mult de monstrul care stătea liniştit pe fundul mării. Apa avea aici o adâncime de vre-o trei metri şi spatele peştelui-ferăstrău, - a cărui armă dinţată George o recunoştea lămurit acum - se afla la un metru jumătate de la suprafaţă.

   — Acum! şopti Matu, când vârful kanu-ului fu deasupra dihăniei,

   George îşi adună tot curajul şi aruncă arma ascuţită în apă.

   Simţi îndată cum fierul pătrunse adânc în trupul peştelui uriaş, apoi o smucitură, care era cât p-aci să-l arunce peste bord.

   Monstrul, lovit, ţâşni cu iuţeala fulgerului în apa adâncă.

   -Lasă-te jos! strigă Matu. L-ai nimerit bine!

   Frânghia începu să se desfăşoare cu repeziciune. George se temea că atunci când se va întinde de tot va desface kanu-ul din încheieturi; dar la o poruncă a căpeteniei băştinaşii începură să vâslească înainte din răsputeri. Fireşte că monstrul alerga mult mai repede ca barca, dar dacă kanu-ul avea viteză mare, smucitura produsă de funia întinsă nu putea să fie prea primejdioasă.

   Totuşi, când funia se desfăşură, în întregime şi rămase încordată, se produse o smucitură atât de grozavă încât George căzu peste cap, în braţele lui Matu, care se afla îndărătul lui.

   Cu o iuţeală fantastică, kanu-ul uşurel zbura peste apă, la proră se înălţă un val spumos şi tânărului începu să-i bată inima cu putere, temându-se că monstrul va trage barca în adânc.

   Când se întoarse, îl văzu pe Matu râzând în hohote. Căpetenia îi făcu un semn liniştitor, dădu din nou o poruncă, apoi începu să vâslească îndărăt, împreună cu oamenii săi. Viteza cu care monstrul trăgea barca înainte nu prea fu micşorată prin aceasta, dar forţele peştelui-ferestrău slăbeau simţitor. Cu fierul ascuţit în trup n-ar mai fi putut târî mult kanu-ul supraîncărcat.

   Totuşi monstrul alerga mereu cu aceeaşi viteză, spre largul mării. La orizont se ivi insula vecină şi George se împăcă cu gândul că va debarca acolo.

   El îşi aşezase puşca pe genunchi, gata să se folosească de ea. De-ndată ce dihania va ieşi la suprafaţă, era hotărât să tragă imediat într-unsa.

   Se întoarse şi văzu, la vre-o două sute de metri în urmă, barca tatălui său înaintând cu repeziciune. Şi în ea vâsleau băştinaşii din răsputeri împotriva direcţiei luate de peştele prins cu harponul. Kanu-ul acesta era târât cu şi mai mare viteză, ca acela în care se afla George. Se părea, deci, că tatăl său prinsese un peşte şi mai mare.

   Tânărul făcu semne liniştitoare spre căpitan, care răspunse în acelaş fel. Apoi George căută să-l vadă pe Petre. Uriaşul se afla încă la mal, dar acum ridica tocmai cangea şi în clipa următoare o aruncă în apă; apoi se trezi aruncat pe spate. Băştinaşii începură să vâslească înainte şi kanu-ul aluneca pe valuri, ca o nălucă.

   Era un frumos succes de vânătoare, fiecare dăduse de un peşte-ferestrău şi-l prinsese cu cangea. Dar trebuiau să aştepte sfârşitul. Mai putea trece câteva ceasuri până ce monştrii să obosească pentru a fi posibil să-i târască la mal.

   Căpitanul englez, a cărui descriere îl îndemnase pe George să pornească la această vânătoare, spunea că unii din aceşti monştrii îl târâseră ceasuri de-a rândul cu iahtul său de douăzeci de tone.

   Cu cât trecea timpul, cu atât George era mai liniştit. Care va să zică nu era chiar atât de primejdios cum îşi închipuise el în clipa când zărise trupul uriaş al peştelui. O plimbare de câteva ceasuri pe mare n-avea ce să-i strice.

   Viteza începu să se micşoreze, puterile monstrului păreau că slăbesc. Şi acum făcu chiar un ocol, întorcându-se din drum,

   George se temea să nu se ciocnească cu kanu-ul în care se afla tatăl său. Dar peştele făcu ocolul acesta cu viteză atât de mare, încât trecu ea o săgeată pe lângă kanu-ul celalalt S-ar fi produs, desigur, o catastrofă dacă cele două bărci s-ar fi încrucişat şi s-ar fi încurcat frânghiile.

   Când bărcile trecură una pe lângă alta, tatăl şi fiul îşi făcură din nou semne liniştitoare. Din păcate, depărtarea era prea mare, ca să se poată înţelege prin viu grai. George era încredinţat, că peştele prins de tatăl ştiu, ca şi acela al lui Petre, se vor reîntoarce la ţărm. Observaţia aceasta o făcuse şi căpitanul englez. Poate că animalele vroiau să moară - sau să lupte - acolo unde erau la ele acasă...

   Cel puţin ăsta părea să fie gândul monstrului prins de George; el târa kanu-ul cu aceeaşi viteză ameţitoare, îndărăt spre insula, care nici nu se mai zărea cu ochiul liber. Şi hienele mărilor - rechinii - cari mişunau pe acolo, se întoarseră şi ele, întovărăşind peştele rănit

   Căpetenia Matu apucă funia groasă a căngii, şi strigă lui George:

   — Trage încetişor, acum îl avem în mina! Tânărul dădu şi el ajutor, dar fu uimit de greutatea monstrului, care atârna de frânghie. Şi din nou îl cuprinse un simţimânt neplăcut, acum, în clipa hotărâtoare.

   Ce va face dihania când va fi târâtă, în sfârşit, pe ţărm, şi ciuruită de gloanţe? Era mult mai lungă decât kanu-ul, aşa că cei dinăuntru trebuiau să caute să sară repede pe uscat, înainte de a începe lupta finală. Era şi mai bine dacă gloanţele vor fi slobozite de pe ţărm, căci în zvârcolelile morţi monstrul ar fi putut sfărâma kanu-ul cu o singura izbitură de coadă.

   George trecu acum prin faţa lui Petre, care era târât de prada sa cu o viteză ameţitoare. Credinciosul Uriaş îi făcu semne liniştitoare, dar cu toată depărtarea la care se aflau, tânărul văzu că avea o mutră foarte serioasă. Probabil că era încă stăpânit de credinţa ca vânătoarea asta nu va sfârşi cu bine.

   Când George se mai întoarse odată, văzu că şi kanu-ul tatălui său era târât spre mal. Asta însemna că şi cu Petre se va întâmpla acelaşi lucru şi puteau nădăjdui ca toţii că vânătoarea se va sfârşi fără primejdii. Odată pe uscat, dihăniile prinse nu le mai puteau face nimic.

   George se simţea tot mai liniştit, pe măsură ce se apropia de coastă. In vreme ce vâslaşii căutau să încetinească mersul bărcii, vâslind îndărăt, George încercă să tragă funia. Dar împotriva forţei uriaşe a monstrului, n-ar fi ajutat nici puterile a zece bărbaţi voinici.

   Întorcând capul, îl văzu pe Matu făcându-i semne liniştitoare, apoi îi zise:

   — Merge bine, punem curând mâna pe el.

   La vre-o două sute de metri îndărătul lui, George îl văzu venind pe tatăl său şi, departe de tot, kanu-ul în care se afla Petre, făcea tocmai ocolul care trebuia să-l aducă şi pe el spre insulă.

   Lui George începu să-i placă viteza ameţitoare cu care alerga. Nici-o barcă cu motor n-ar fi putut goni mai repede.

   Insula era aproape de tot, doar câteva minute şi monstrul rănit se va afunda în nămol, Băştinaşii începură să vâslească cu băgare de seamă spre ţărm şi când ajunseră, săriră cu toţii pe uscat, apucară funia de căpătâi şi o legară repede de trunchiul puternic al unui copac. Acum aveau în mână monstrul - dacă nu cumva îşi va smulge cangea din trup...

   Deocamdată, peştele fierăstrău stătea liniştit şi nu se clinti când băştinaşii începură să tragă de funie. Nici când, la porunca lui Matu smuciră, nu se lasă înduplecat sa iasă la suprafaţa. George stătea cu arma în mână, aşteptând să se ivească dihania îşi pierdu însă răbdarea văzând că nici n-avea de gând să iasă din nămol, în cele din urmă se adresă căpeteniei:

   — Cred că e mai bine să ne ducem cu kanu-ul spre el; luăm cu noi numai doi vâslaşi, ceilalţi oameni vor rămâne la funie. Îi voi trimite de sus câteva gloanţe în trup. Poate că izbutesc să-l ucid în felul ăsta.

   Matu făcu mai întâi o mutră îngrijorata, apoi dădu din cap şi răspunse cu seriozitate:

   — Împuşcă bine, altfel peştele devine furios!

   Făcu semn unui vâslaş, apoi urcară cu toţi în kanu. George se aşeză la proră, îndărătul său era căpetenia, apoi celălalt vâslaş. Cu băgare de seamă porniră barca spre locul unde zăcea, pe

fundul mării, monstrul negricios

   La vre-o zece metri de el se opriră, George se ridică în picioare, ţinti, apoi trase trei gloanţe unul după altul, în apa străvezie.

   Efectul împuşcăturilor fu cu totul neaşteptat. Cu o iuţeală uimitoare pentru un uriaş ca acesta, monstru! ţâşni de pe fundul mării, stârnind un adevărat nor de nămol, apoi se ivi la suprafaţă la vreo douăzeci de metri depărtare. Apa clocotea sub loviturile cozii sale enorme şi în clipa următoare se năpusti ca o ghiulea spre kanu.

   George slobozi repede încă doua gloanţe drept în capul monstrului, apoi azvârli puşca şi se apucă cu mâna stângă de marginea kanu-ului, ca să nu cadă.

   Dar în aceeaşi clipă arma grozavă a dihăniei — ferestrăul cu dinţi ascuţiţi - găuri peretele de lemn al kanu-ului, trecând printr- unsul ca printr-o cutie de chibrituri. [Vezi ilustraţia de pe copertă). O smucitură puternică, apoi apa năvăli în barcă şi o umplu repede.

   Câteva clipe George se gândi la rechinii cari mişunau pe aici, dar îşi spuse apoi că trebuiau să dispară cât mai repede din apropierea peştelui-ferestrău, a cărui armă grozavă biciuia marea ca turbare.

   Din fericire ţărmul era numai la douăzeci de metri şi împreună cu cei doi băştinaşi înotă cu grabă spre limanul salvator, unde şi ajunseră în curând, nevătămaţi.

   Ceilalţi băştinaşi şi începuseră să tragă peştele spre ţărm. Cei trei înotători dădură şi ei o mână de ajutor. Trebuiau să lucreze repede, pentru a aduce la adăpost prada preţioasă, înainte ca rechinii lacomi să-i sfâşie carnea.

   Monstrul se apropia tot mai mult, cangea era înfiptă atât de bine, încât cei ce trăgeau îşi puteau încorda acum toate puterile. În cele din urmă dihanie ajunse în apa scăzută a plajei, unul din băştinaşi alergă spre ea şi-i legă funia de ferestrău. La un strigăt al căpeteniei se iviră din tufişuri alţi băştinaşi, vreo douăzeci la număr.

   Acum era uşor să tragă peştele cu totul pe uscat.

   George clătină capul uimit, privindu-l mai de aproape. Era lung de cel puţin nouă metri, avea o circumferinţă enormă şi cântărea peste patru mii de kilograme.

   ÎI cuprinse un simţimânt de mândrie: el prinsese monstrul acesta cu ajutorul unei simple cange şi gloanţele sale îl doborâseră de istov.

   Îi părea rău de pierderea puştii, dar se mângâia cu gândul că

mai erau destule pe bordul submarinului. Renunţa cu plăcere la dânsa, în schimbul ferestrăului uriaş, care-i se cuvenea lui, el fiind acela care aruncase cangea.

   Acum se apropia şi kanu-ul în care se afla căpitanul. Şi peştele lor se afundă în nămol, iar băştinaşii vâsliră repede la ţărm. Farrow, care observase cu spaimă atacul monstrului asupra kanu- ului lui George, fixă cu atenţiune locul unde zăcea dihania şi începu să tragă de pe ţărm, glonţ după glonţ.

   Deodată peştele ţâşni din apă, se năpusti cu ferestrăul la dreapta şi ia stânga, gonind rechinii înspăimântaţi - pe urmă rămase liniştit. Două gloanţe i se înfipseră în cap, omorându-l pe loc. Cu ajutorul băştinaşilor fu tras la ţărm; monstrul acesta, era tot atât de mare ca al lui George.

   Peste când minute, aceeaşi soartă o avu şi peştele asupra căruia aruncase cangea Petre.

   Cei trei marinari priviră uimiţi monştrii pe cari băştinaşii îi ciopârţeau acum de zor. Ferestraiele uriaşe; şi grele fură desprinse cu băgare de seamă de oamenii lui Matu şi predate tovarăşilor. Erau trofee pe cari şi le câştigaseră cu mari primejdii.

   V.

   O PEDEAPSA GROZAVA

   — ACUM SĂ NE ÎNAPOIEM LA SUBMARIN, zise Farrow. N-am venit aici sa prindem peşti-ferestrău, ci pentru a salva pe o tânăra fată de la primejdie. Sunt tare curios să văd dacă John Webster se va arăta. Ce mai spaimă va trage, când Bird îi va povesti că am fost pe aia!

   — Mai ales când va afla că cunoaştem povestea cu miriapozii, adăogă George. Poate că la spaima lui va face vre-o prostie care să ne fie nouă de folos.

   Farrow tocmai vroia să se despartă de Matu, când veni în goană un băştinaş şi spuse ceva căpeteniei.

   —John Webster s-a înapoiat singur cu barca cu motor, zise Matu căpitanului. Eu o voi răzbuna, însă, pe fată, dacă el a ucis-o cumva.

   — Trebuie să ocolim imediat insula, cu submarinul, fu de părere Farrow. Dacă s-a înapoiat singur, mi-e teamă că s-a întâmplat o nenorocire. Mai am nădejdea că a dus-o pe Mady Bird pe vre-o altă insulă, unde se află într-o situaţie atât de grozavă, încât o va sili prin asta să-i trădeze taina tatălui ei. Când va auzi însă acum de la Bird cât de bine suntem noi informaţi, o va ucide,

probabil, pentru propria lui siguranţă.

   — Mă luaţi şi pe mine? se rugă căpetenia. Poate vă voi fi de folos, căci cunosc bine pădurile acestor insule

   Farrow chibzui câteva clipe, apoi zise:

   — Bine, Matu, vino cu noi. Va fi nevoie, poate, să-l urmărim pe John Webster prin desişul vre-unei insule. Trebuie să ne grăbim, însă, căci mă tem să nu se întâmple o nenorocire.

   La o poruncă a căpeteniei, câte doi băştinaşi luară ferestraiele grele ale monştrilor şi porniră cu ele în goană de-a lungul ţărmului, spre locul unde acostase submarinul. Ceilalţi îi urmară. Matu mai întrebă dacă să puie oamenii să aducă şi căngile cu funiile, dar spre marea lui bucurie Farrow îi răspunse că-i le dăruieşte. Va avea acum posibilitatea să prindă mai lesne peşti- ferestrău, a căror carne părea să servească tribului drept hrană.

   Pe bordul „Dox"-ului totul era gata de plecare. Rindow, care privise cu atenţiune prin ochean la lupta ce se desfăşurase pe mare, întrebă dacă barca de aluminiu să rămâie pe punte, pentru a putea fi lăsată imediat pe apă, dar căpitanul puse oamenii s-o demonteze repede şi s-o ducă în magazie. Apoi zise primului ofiţer;

   — Băştinaşul care stătuse la pândă ne-a adus vestea că John Webster s-a înapoiat singur cu barca cu motor. Nu ne va folosi la nimic, deci, dacă vom merge pe uscat, căd tot nu va vrea el să ne lămurească unde a lăsat-o pe Mady. De aceea, va trebui să ne lăsăm în apă, când vom ajunge pe coasta de apus. Bănuiesc că ne va duce el-însuşi acolo unde a ascuns-o pe Mady Bird. Sper că. a lăsat-o în viaţă, pentru a-i smulge taina tatălui ei. Acum însă va căuta s-o îndepărteze, ea fiind o martoră primejdioasă, după ce va afla prin Bird că noi ne ocupăm foarte de aproape cu soarta ei.

   În vreme ce vorbea, căpitanul conduse vasul prin canalul adânc ai golfului, îndreptându-l spre larg. Apoi luă direcţia spre nord şi ocoli capătul de sud al insulei.

   Acum trebuia să fie cu băgare de seamă şi dădu imediat comanda pentru afundare. Rindow cobora repede scăriţa, Farrow închise capacul turnului şi-l urmă pe primul ofiţer, Matu stătea jos în cabina de comandă şi privea cu uimire la ciudatele aparate, răspândite pretutindeni.

   Când ajunseră la vre-o trei sute de metri de casa lui Bird, Farrow dădu ordin de oprire. Zări lămurit cele două bărci cu motor; aşadar John Webster nu-şi luase încă tălpăşiţa.

   — Trebuie să rămânem câtva timp la pândă aici - zise el către Rindow - periscopul nu-l vor putea zări ei de la depărtarea asta.

Sunt încredinţat că Webster va porni îndată la drum - dacă nu cumva a şi ucis-o pe Mady Bird. Poate să fi făcut asta într-un moment de furie, văzând că ea aruncase peste bord bidonul cu documentele preţioase.

   — Presupunând că s-a întâmpini aşa, ce vom face? întrebă Rindow.

   — Debarcăm, începem să căutăm comoara, punem crima în socoteala lut Bird şi Webster şi transmitem primului post de poliţie englezesc o radiogramă, în care povestim faptele. Apoi vom găsi un mijloc să predăm autorităţilor hârtiile şi comoara găsită. Bird şi Webster îşi vor primi pedeapsa meritată, căci noi vom depune mărturie sub prestare de jurământ în privinţa miriapozilor găsiţi în bidon. Şi dacă autorităţile nu le vor face nimic celor doi ticăloşi va lua Matu pe seama lui pedeapsa.

   — Aşa e - ba eu cred că cei doi criminali vor fi mai mulţumiţi dacă vor fi pedepsiţi conform legii. Ar putea deveni foarte neplăcut pentru ei, dacă Matu se va ocupa de chestie.

   — Eu tot ma nădăjduiesc că Webster a ascuns-o undeva pe Mady, poate pe vre-o insulă unde roiesc miriapozii. Prin asta urmăreşte, probabil, s-o înduplece.

   —  Tată - interveni George în discuţie - individul acesta neomenos e în stare de aşa ceva. Dar tocmai îmi vine în gând că Matu ar putea cunoaşte o asemenea insulă. Putem pleca într- acolo înaintea lui Webster ca s-o eliberăm pe tânăra fată.

   — Ai şi tu dreptate - răspunse căpitanul. Ia întreabă pe căpetenie.

   George făcu întocmai, dar Matu nu ştia ce vrea să înţeleagă tânărul prin „miriapozi". Nu cunoştea nici celelalte denumiri ale acestor insecte, cum ar fi „centiped", etc. George nu ştia cum să-l lămurească mai bine, când de-odată îi veni o idee. Alergă la doctorul Bertram şi-l rugă să-i dea borcanul cu insectele moarte.

   Acum Matu pricepu şi deveni foarte iritat, căci aflase în vremea asta de la Farrow, ce bănuia acesta.

   — El spuse că o astfel de insuliţă se afla la apus de-a lui. Petecul acela de pământ era foarte temut, căci insectele veninoase roiau pretutindeni pe acolo. Nici-un om n-ar putea sta fără să vie în atingere cu ele.

   — Atunci să plecăm repede, hotărî Farrow. Am presimţirea că ticălosul acesta a târât-o acolo pe biata fată.

   Dădu imediat ordin să fie puse în funcţiune electromotoarele, apoi se îndepărtă de insulă, luând-o spre apus.

   Cercetându-l pe Matu, află că insula cu miriapozii se afla atât de departe, încât un kanu cu şase vâslaşi ar avea nevoie de o zi întreagă spre a face drumul până acolo. Asta însemna vre-o sută de kilometri pe cari, însă, submarinul îi putea străbate în câteva ceasuri. Căci îndată ce nu se mai zări insula pe care locuiau Bird şi Webster, căpitanul ridică vasul la suprafaţă şi punând în funcţiune motoarele Diesel, opri compresoarele şi monstrul de oţel porni ca o săgeată pe întinsul mării.

   Matu fu adus în turn ca să le arate drumul. Căpetenia clătină capul cu mirare când observă viteza enormă a „Dox"-ului, dar nu zise nimic. Nu s-ar fi mirat, poate, nici dac-ar fi văzut că submarinul se ridică deodată în văzduh.

   Nu se scurseră nici două ceasuri, când el arătă cu mâna în zare, unde se ivise un punctuleţ negru.

   — Insula, risc Matu, scurt. Nu trebuie, însă, să păşim pe ea şi mai ales eu, care sunt aproape gol.

   — Sunt de părere să ne încălţăm cizme înalte şi să ne punem mantalele impermeabile, apoi ne acoperim fata cu apărătoarele de ţânţari şi tragem mănuşile cele groase pe mâini, zise Farrow. În felul acesta vom putea cerceta în linişte primejdioasa insulă. Daca Mady Bird se află pe ea, atunci Webster trebuie să fii purtat de grijă s-o apere în vre-un fel de insectele acelea grozave.

   — Repede, George, îngrijeşte ca totul să fie pregătit, viu şi eu îndată jos. Spune-i şi doctorului şi lui Petre că ne vor însoţi.

   Tovarăşii se îmbrăcară cu cea mai mare grabă, având grijă, în acelaşi timp, să nu le rămână descoperită nici-o parte din obraz sau mâini.

   Când se iviră din nou în turn, insula era aproape de tot. Până în ultima clipă Farrow lăsă maşinile să funcţioneze cu toată forţa, ca să nu piardă nici-o secundă. Tânăra fată trebuia să-şi fi pierdut minţile de spaimă, dacă se afla intr-adevăr pe insuliţa asta, în mijlocul miriapozilor veninoşi.

   Din fericire malurile insulei cădeau drepte în apă, astfel că submarinul se putu apropia. Din primul moment tovarăşii văzură cât de numeroase erau ciudatele insecte, căci multe căzuseră în mare, unde se înecaseră. Dar printre tufişuri roiau pretutindeni, unele din ele având dimensiuni neobişnuite.

   — Dragă Rindow, când vom fi coborât pe uscat, te sfătuiesc să dai vasul îndărăt. Nu e exclus ca o grozăvie dintr-astea s-ajungă pe submarin. Ar fi foarte neplăcut.

   George se şi afla la proră. O clipă şovăi, văzând insectele roind în tufişul apropiat, apoi, observă o urmă lată, care ducea în desiş. Ramurile erau frânte, frunzele rupte - ca şi cum cineva ar fi cărat

o povară prin tufiş.

   Un simţimânt de nelinişte puse stăpânire pe el. Peste ce va da oare, dacă se va conduce după urma aceasta? Desigur, peste trupul neînsufleţit al tinerei fete, care-şi va fi dat sufletul în prada unor chinuri grozave.

   Gândul acesta îl făcu să sară repede pe uscat. Poate tot nu era încă prea târziu? Poate că nemernicul de Webster făcuse în aşa fel ca fata să nu fie atinsă de insecte, doar numai înspăimântată de prezenţa lor.

   Fără să ţie seamă de prevenirile tatălui său, George pătrunse în tufiş. Era apărat împotriva miriapozilor veninoşi, cari acum începură să-i sară pe mâini şi pe braţe, picând din crengile copacilor.

   Ajunse intr-o rarişte mică şi se opri îngrozit. În mijlocul ei, prin a cărei iarbă scurtă foiau cu miile insectele negre, se afla o cuşcă mare din pânză de sârmă, în care stătea ghemuită o tânără fată, acoperindu-şi faţa cu mâinile.

   Era o cruzime pe care numai un crier bolnav o putuse născoci. Webster trebuie s-o fi vârât în cuşcă pe Mady încă de pe insula lor, pentru a o aşeza apoi în mijlocul insectelor veninoase.

   Miriapozii nu-i puteau face nimic, dar se târau pe pânza de sârmă, se aflau mereu în jurul ei, îngrozind-o cu prezenta lor. Era o tortură atât de neomenoasă, încât George avu nevoie de câteva clipe de reculegere, înainte de a se putea gândi la salvarea fetei.

   În vremea asta, sosiră şi ceilalţi tovarăşi. Rămaseră şi ei încremeniţi în fata priveliştii înfiorătoare, apoi săriră toţi patru în luminiş. Auzind zgomot, tânăra fată se cutremură, ochii-i se holbară şi strigă cu disperare:

   — Spun totul, spun totul, numai nu deschideţi cuşca!

   — Asta n-o vom face în nici-un caz - o linişti Căpitanul Farrow. Te vom scoate acum de pe insula asta grozavă, apoi vom purta de grijă ca John Webster şi unchiul d-tale să-şi capete pedeapsa meritată. Am găsit bidonul pe care furtuna l-a aruncat pe insula noastră şi am pornit îndată să punem la cale salvarea d-tale. Fii liniştită, căci nu vei mai vedea mult timp insectele acestea grozave. Pe submarinul nostru, care se află la ţărmul insulei, vei fi în deplină siguranţă. Te vom scoate de aici cu cuşcă cu tot.

   Petre nu mai aşteptă ordinul căpitanului, ci ridică repede cuşca pe braţe şi zise:

   — Ticălosul acela a prevăzut-o cu mânere, ca s-o poată târî singur. Vai de mămulica lui dacă mi-o cădea în labă!

   Încetişor şi cu băgare de seamă duse cuşca printre tufişuri.

Tovarăşii de pe submarin scoaseră exclamaţii de spaimă când îl zăriră cu ciudatul obiect în braţe, căci îşi dădură seamă îndată de planul fioros al lui Webster.

   De-abia când submarinul se îndepărtase de insulă, Farrow deschise uşa cuştii şi zise:

   —Acum eşti în siguranţă, domnişoară Bird. Vino afară fără teamă, căci te afli între prieteni. Poate că numele meu nu-ţi e străin, eu sunt căpitanul Farrow şi cei doi din jurul meu sunt vitejii mei camarazi.

   — Oh! M-aţi salvat de la o moarte înfiorătoare, suspină fata, ieşind din cuşcă, sprijinită de Farrow. Cum să vă mulţumesc? Eram aproape să-mi pierd minţile când m-am văzut în mijlocul acestor insecte veninoase, de cari mi-era groază întotdeauna.

   — După cum spuneam, am găsit bidonul d-tale - zise Farrow - şi am început imediat să ne ocupăm de dumneata. Fii mulţumită că am deschis noi tinicheaua, căci am găsit în ea doi miriapozi, pe cari Webster i-o fi pus acolo, pentru ca să te înspăimânte pe d-ta şi să te ucidă în felul acesta. Vroia să afle taina tatălui d-tale.

   — Da, atât unchiul cât şi el au stăruit de mine, dar eu n-am spus nimic, căci tata m-a rugat să nu caut taina înainte de a fi împlinit douăzeci şi unu de ani.

   — Bine, domnişoară, n-ai decât s-aştepţi până atunci; noi, însă, îţi putem spune locul unde se află taina. Bănuiesc că e vorba de o comoară.

   — Da, aşa mi-a spus şi tata, dar trebuie să dispun de dânsa de-abia după ce voi fi devenit majoră. Probabil că nu avea multă încredere în fratele său.

   — Avea şi dreptate. Dar ia spune, unde vrei să rămâi până atunci?

   — Voi pleca imediat cu barca mea cu motor pe insula Uvea din Noua Caledonie, răspunse Mady, cu hotărâre. Guvernatorul de acolo a fost prieten cu tata şi sunt sigură că mă va primi cu bucurie. Peste o jumătate de an, voi fi majoră.

   — Şi noi vom purta de grijă ca atât unchiul d-tale, cât şi John Webster să nu-ţi poată fi primejdioşi, răspunse Farrow. Băieţi, duceţi cuşca sub punte! Iar d-ta, domnişoară Bird, nu trebuie să te arăţi până nu voi fi stat eu de vorbă mai întâi cu cei doi ticăloşi.

   Rindow luase conducerea vasului şi-l îndreptă spre insula unde locuiau criminalii. Toţi camarazii aveau chipurile întunecate şi nu se apropiau de loc cu gânduri bune de sălaşul nemernicilor.

   În special mutra ce o făcea uneori Matu, te băga în sperieţi. Când o zărise pe Mady Bird, faţa îi străluci de bucurie, apoi, când pricepu cât de grozav s-a purtat Webster cu ea, chipul îi se schimonosi de furie. Toţi simţeau că soarta lui John Webster era pecetluită.

   Farrow ordonă lui Petre şi lui Kard să-l ţie sub ochi, ca să nu se dea la vre-o nechibzuinţă, căci vroia să aibă mai întâi o mărturisire a ticălosului.

   Dar când barca se apropia de insulă şi Webster veni la ţărm împreună cu Bird, chipul lui Matu nici nu tresări, dimpotrivă, cobori pe uscat în urma căpitanului, fără să se uite la englez şi se îndreptă spre desiş din care se ivi imediat unul din oamenii săi.

   Matu vorbi ceva cu el, apoi se întoarse spre grupul de bărbaţi, cari se apropiaseră de Bird şi Webster.

   — Acesta e vestitul căpitan Farrow - spuse Bird, ironic - vrea să afle de la tine ceva cu privire la miriapozi, dragă John.

   — Hm, sunt foarte veninoşi şi provoacă dureri mari când îi atingi, zise Webster cu cinism.

   Se vedea că cei doi ticăloşi se vorbiseră şi încercau acum s-o facă pe nevinovaţii. Asta se şi dovedi când Webster urmă:

   — Ce vor, de fapt, domnii de la noi, James? De ce nu le interzici să calce pe insulă? Păcat că nu se află vre-o instituţiune poliţienească sau vre-un vas de război prin apropiere, căci i-am preda imediat.

   — Te înşeli - răspunse Farrow, calm - v-am preda noi pe voi, punându-vă sub acuzaţia de tentativă de omor. Unde se află Mady Bird?

   — La guvernatorul din Uvea, dacă vrei să ştii cu orice preţ, răspunse Webster, râzând batjocoritor. Dar cred că nu veţi avea îndrăzneală să vă duceţi acolo.

   — Nici nu e nevoie, căci Mady Bird are intenţia să se ducă de abia unde spui, ca să aştepte în linişte trecerea celor şase luni până la majoratul ei. Vroiam, însă, să fac o afacere cu d-ta. Cât plăteşti pentru o cuşcă ca asta?

   Farrow şi tovarăşii săi se dădură la o parte şi cei doi criminali zăriră pe puntea submarinului cuşca de sârmă în rare fusese vârâtă fata.

   Ca loviţi de trăsnet, englezii făcură ochi mari, dar după câteva clipe Webster îşi învinse turburarea şi rosti cu glas răguşit:

   — N-avem nevoie de aşa ceva, n-ai decât să ţii pasări într-unsa, dacă-ţi face plăcere!

   — Nici nu mă gândesc să-i dau vre-o întrebuinţare. Am găsit-o pe o insulă din apropiere şi mi-am spus că ar fi a dumneavoastră. De altfel, sunt şi foarte mulţi miriapozi pe acolo.

   Bird îşi pipăi buzunarul în care ţinea revolverul. Chipul îi se schimonosise şi cu glas schimbat scrâşni:

   — Ce însemnă toată comedia asta, ce vreţi de la noi?

   — Vroiam numai să v-aduc la cunoştinţă că Mady Bird va fi condusă de noi pe insula Uvea. Cât pentru voi, cred că va veni în curând o barcă a politiei, ca să vă ia în primire.

   — Ce tot îndrugi d-ta? Mady e la guvernator! Răcni Bird, a cărui frunte era îmbrobonată de sudoare.

   Farrow făcu un semn lui Rindow, care se afla în turnul submarinului. După câteva clipa Mady Bird se ivi în deschizătură şi privi liniştită la cei doi criminali.

   Atunci se produse ceva neaşteptat. Webster se întoarse cu iuţeala fulgerului şi alergă cu paşi mari spre desiş, în care dispăru, urmărit de Matu. Bird, însă, scoase revolverul şi înainte ca cineva să-l poată opri, îşi trase un glonţ în tâmplă.

   Se prăbuşi horcăind, apoi se ridică pe jumătate şi murmură:

   — Da, am vrut s-o ucidem, ca să punem stăpânire pe comoară. Am bănuit mereu că nu va sfârşi bine chestia asta. Acum mi-am primit pedeapsa, am fost îndemnat de Webster. Mady, iartă-mă!

   Se zvârcoli câteva clipe, apoi căzu pe spate.

   Tovarăşii rămaseră turburaţi lângă cadavru şi Farrow ordonă săi se sape o groapă. Apoi făcu semn lui George. Petre şi la patru marinari să se apropie şi le zise:

   — Acum trebuie să-l căutăm pe Webster. Mă tem că-şi va primi şi el pedeapsa înainte de a cădea în mâinile autorităţilor.

   Tovarăşii se repeziră în desiş. De-odată, răsună departe de ei un ţipăt înfiorător, apoi altele şi iar altele... Marinarii începură s- alerge intr-acolo, bănuind că Matu hotărâse să facă dreptate.

   Un ţipăt mai grozav ca celelalte se auzi iar, pe urmă se făcu tăcere. Farrow, urmat de ceilalţi ajunse într-un luminiş, în mijlocul căruia zăcea trupul nemişcat al lui Webster, care avea cămaşa albă sfâşiată în întregime.

   Când marinarii se apropiară, se cutremurară de groază. Miriapozi de lungimi neobişnuite roiau pe trupul şi în jurul criminalului. Matu îl făcuse să-şi ispăşească grozav fapta, omorându-l în chipul cum vroia ticălosul să omoare pe Mady.

   Folosindu-se de crengi cu frunze tovarăşii.

   Îndepărtară insectele, apoi îl duseră înapoi pe Webster şi-l înmormântară şi pe el creştineşte. Mady nu află despre sfârşitul lui grozav, căci Farrow îi spuse că s-a sinucis şi dânsul ca şi celălalt.

   După câteva ceasuri tânăra fată plecă spre Uvea, în barca ei cu motor. Farrow o însoţi cu submarinul, până se ivi în zare coasta depărtată a Noi-ei Caledonie.

   Acolo îşi luară rămas bun. Mady Bird îl rugă pe căpitan să se întoarcă peste o jumătate de an, ca să-i ajute la căutarea comoarei. Şi Farrow îi făgădui - fireşte dacă vasul său va mai exista până atunci şi el însuşi va mai fi în viaţă.

SFÂRŞIT

Volumul 30

HOŢUL DE MĂRGĂRITARE

   O ÎNTÂLNIRE PRIMEJDIOASĂ

   SUBMARINUL ÎNAINTĂ LINIŞTIT SPRE APUS. Era o minunată dimineaţă tropicală; Farrow, George şi doctorul Bertram se adunaseră de cu vreme în turn, ca să aspire aerul proaspăt şi să admire răsăritul brusc al soarelui.

   Se înapoiau din Noua Caledonie şi aşteptaseră la depărtare bunicică până ce Mady Bird tânăra fata salvată de ei de la o moarte grozava - ajunsese la ţărm cu barca ei cu motor. (Vezi broşura Nr. 29).

   Între insulele Bellona de Sud şi Bird, se afla un grupuleţ de insule, pe care căpitanul Farrow le observa adesea cu interes, în trecere, dar nu avusese încă prilejul să debarce acolo şi să le cerceteze mai de aproape.

   Erau cinci insule şi fiecare avea cam o jumătate kilometru în diametru - punctuleţe împrăştiate în marea de corali, binecuvântată din belşug cu insule, stânci şi bancuri de mărgean.

   Dar toate cinci insuliţele aveau câte o plaja largă, albă ca zăpada şi pereţi de verdeaţă cu arbori mărunţi şi - lucru rar, de altfel - fără palmieri sau alţi copaci uriaşi.

   Adesea îşi spusese căpitanul că pe insuliţele acestea s-ar putea duce o viaţă minunată, că ele erau un adevărat rai pământesc pentru omul care căuta liniştea, departe de semenii săi.

   Acum avea timp să se ocupe şi de ele, de aceea spuse în treacăt doctorului Bertram:

   — Ce-ar fi să ne abatem puţin printre insulele acelea? De mult mă băteam cu gândul s-o fac, dar mi-a lipsit timpul. Te pomeneşti ca descoperim acolo o faună nouă, căci insulele nu par să fie atât de vechi - probabil că au luat naştere de pe urma unui puternic cutremur de pământ. Nu s-ar putea oare, ca unele vietăţi, zvârlite cu prilejul acesta, de pe fundul mării, să se fi aclimatizat în cursul vremii, devenind animale de uscat?

   — Hm... părerea d-tale nu e de dispreţuit, dragă căpitane - răspunse doctorul. Eu am spus mereu că există încă

animale, de care toată ştiinţa omenească habar n-are încă. Şi asta se raportă cu deosebire la vieţuitoarele din adâncul mărilor. Ştii prea bine, căpitane, că nu există om pe care să-l intereseze mai mult chestiile astea şi n-aş mai sfârşi dac- aş deschide vorba. Şi ca să ne întoarcem la propunerea d- tale, îţi spun că mi-ar fi foarte plăcut să cercetez mai de aproape acesta insule.

   — Să ne mulţumim deocamdată să trecem cu submarinul printre ele. Asta o fac mai ales, ca să văd cum stăm cu apa pe acolo. S-ar putea întâmpla să fim nevoiţi vreodată, să fugim pe neaşteptate, când ne-om afla prin ţinuturile astea şi nu strică să cunoaştem bine drumul.

   — După cât pot eu să-mi dau seama de aici, apa e destul de adâncă în canalurile înguste dintre insule, îşi dădu cu părerea doctorul Bertram. Asta se poate vedea lesne din culoarea ei închisă. Fireşte că în labirintul asta micuţ ne-am putea ascunde lesne de urmăritori. Aşadar, să ne unim interesele: d-ta vei cerceta canalele, iar eu voi încerca să descopăr ceva nou pe tărâmul zoologic. În felul acesta împăcăm şi capra şi varza, vorba ceea.

   Căpitanul râse şi fără să mai şovăie o clipa, porni cu vasul în canalul dintre cele doua insule mai apropiate. Doctorul avusese dreptate, culoarea apei dovedea că adâncimea acestui canal era destul de mare.

   Cu viteza redusa, „Dox"-ul pătrunse în interior Braţele de apă, care se întindeau printre insule, aveau o lăţime de cel mult doisprezece metri, dar vedea că erau adânci.

   — Aici ar fi într-adevăr o ascunzătoare minunată pentru noi - zise căpitanul, doctorului. Dacă va fi să ne urmărească vreodată, prin ţinutul acesta un crucişător englez sau australian, mă furişez printre insulele astea, unde nu se vor putea luă după mine, dată fiind lărgimea vaselor lor.

   — Chiar şi pentru submarinul nostru îngust e un mare noroc că printre insule, canalele sunt tăiate drept - zise doctorul - căci avem prea puţin loc unde să ne putem mişca. Numai de nu ne-am pomeni în vreo înfundătură, ca să fim nevoiţi să ne strecurăm înapoi ca racul, ceea ce ar fi foarte neplăcut. Ai dreptate, dacă s-ar întâmpla aşa, ar avea de furcă chiar şi Gerard Plundow al nostru, care e unul din cei mai buni timonieri din câţi există, răspunse căpitanul, râzând. Ştia, insă, că sunt deschise canalele acelea, lucru ce l-am observat pe când treceam o dată cu submarinul de cealaltă parte a insulei. Ei dar ce s-a întâmplat?

   Doctorul Bertram, care privise întâmplător îndărăt, apucă brusc braţul lui Farrow şi exclamă:

   — Repede, căpitane, sau ne lăsăm afund, sau pornim înainte cu toată viteza. Îndărătul nostru goneşte un bric, urmărit, desigur, de un torpilor englez.

   Farrow se-ntoarse cu iuţeala fulgerului şi văzu că bricul, care era urmărit, într-adevăr, de un vas al autorităţilor, se apropiase până la vreo două sute de metri. Cu viteza pe care o desfăşura, însă, era aproape imposibil ca în timp atât de scurt s-ajungă şi „Dox" -ul la aceeaşi iuţeală. O ciocnire era, deci, de neînlăturat, dacă submarinul nu izbutea şi se afunde în timp de câteva minute.

   Căpitanul îl împinse imediat pe Bertram spre scăriţa turnului şi zise:

   — Coboară repede, doctore, repede. George şi tu repede, repede! Vasul la fund imediat! răcni el apoi în porta-voce.

   Fără să mai umple tancurile de balast căpitanul ordonă manevra de afundare. Vasul urma să fie împins cu forţa cu ajutorul electromotoarelor, întrebuinţându-se cârma de adâncire, în vreme ce, fireşte, pompele umpleau tancurile de balast. Manevra aceasta se făcea numai în cazurile de mare primejdie.

   În clipa când Farrow strigă comanda în porta voce, vasul se adânci cu prora în apă. De-abia avu vreme să închidă capacul turnului, că acesta fu acoperit îndată de apă.

   — Ce... ce-a fost? izbuti de-abia să-ngâne doctorul Bertram, frecându-se la cap din cauza loviturii pe care i-o dăduse George, fără voie, în graba cu care coborâse scăriţa de fier. To... totul a mers atât de repede. eu am văzut numai două vase, nimic mai mult.

   — Care, însa, se îndreptau cu toată viteza tocmai spre canalul acesta îngust, răspunse Farrow care privea cu încordare batometrul. Ne-am fi ciocnit fără doar şi poate cu bricul fugar, înainte de a putea atinge aceeaşi viteza cu a lui. Aşadar, nu ne rămânea decât să ne afundăm cât mai repede; nădăjduiesc că ne aflam destul de adânc, ca să scăpam nevătămaţi. lată-l ca vine!

   Zgomotul caracteristic al unei elice de vapor se auzea din ce în ce mai apropiat. Era îndărătul submarinului, prin al cărui înveliş de oţel sunetul pătrundea lămurit.

   Farrow răsuflă uşurat - la fel George şi doctorul Bertram, care observase primejdia în ultima clipă. Elicea vasului străin trecuse ca o nălucă doar la câţiva centimetri deasupra periscopului.

   Tancurile de balast pompaseră în vremea asta destulă apă şi submarinul putea să se scufunde acum şi mai mult, fără să forţeze cârma de adâncire. Era şi timpul, căci din nou se apropia vâjâitul asurzitor al unei elice puternice: urmăritorul vasului - probabil un crucişător englez.

   Era un noroc deosebit că şi elicea aceasta alunecă numai la câţiva centimetri deasupra turnului „Dox"-ului. Căpitanul dădu din cap şi se adresă lui George, Bertram şi Rindow:

   — Nu lipsea mult să fim abordaţi de unul din aceste două vase. Din fericire, primejdia a trecut acum; voi privi prin periscop, poate descopăr vreo urmă de-a lor.

   Căpitanul înălţă repede periscopul, apoi zise tovarăşilor săi:

   — Bricul cel mic pare să fi dispărut; dacă nu mă înşel l- am zărit cotind-o după colţul insulei. A! Şi distrugătorul n-a putut cârmi la vreme ca să se ia după el - acum a pornit mai departe - stopaţi maşinile, trebuie să rămânem aici până când englezul se va fi retras. Văd că elicea a început să se învârtească îndărăt acum, dar e exclus ca să ajungă briciul. Asta i-a luat-o cu mult înainte.

   Submarinul îşi încetini viteza, Farrow trase periscopul înăuntru şi tovarăşii auziră zgomotul elicei vasului englez, care se apropia tot mai mult Dar la vreo cincizeci de metri de „Dox" elicea începu de-odată să vâjâie mai puternic, însă după câteva clipe zgomotul amuţi brusc.

   — Aşa, acum a luat-o şi el după colţ - zise Farrow - voi înălţa iar periscopul; nu cred însă să mai zăresc vreunul din cele doua vase.

   După ce privi câteva clipe prin minunatul instrument, căpitanul comunică:

   — Nu se mai vede nimic, amândouă vase au cotit-o spre răsărit, în canal. Acum sunt curios să ştiu cine a fost omul de pe bric. Faptul că un distrugător a fost trimis pe urmele lui, înseamnă ceva - dar se şi poate ca acest vas al administraţiei engleze să se fi aflat întâmplător prin părţile acestea şi va fi luat la ochi bricul, din cine ştie ce motiv. Dar pe noi puţin ne interesează toată chestia; principalul e să căutăm să plecăm neobservaţi de aici. Fireşte că deocamdată trebuie rămânem sub apă, căci se poate întâmpla ca distrugătorul să se ivească pe undeva, în fiece moment. Ne vom strecura, deci, printre insule spre nord, apoi ne luăm drumul spre apus. La suprafaţa nu vom putea ieşi însă, decât atunci când nu vom mai zări deloc distrugătorul.

   — Asta e de la sine înţeles, încuviinţă doctorul Bertram. Ba trebuie să fim chiar foarte prevăzători şi mai bine să aşteptăm câtva timp. N-am chef deloc să cad în mâna englezilor.

   — Trebuie să recunoşti, dragă doctore, că până acum n- au izbutit să ne prindă, deşi au luat împotriva noastră cele mai vajnice măsuri şi ne-au întins curse câte pofteşti. Dacă e să ne păzim, apoi s-o facem de teama francezilor, căci dinspre partea asta ne aşteaptă primejdiile cele mal mari. Englezilor şi australienilor le-am făcut până acum servicii ne preţuite şi nici un soldat de-ai lor nu va porni cu inima uşoară împotriva noastră, în cazul de faţă avem de-a face tot cu un englez şi sunt sigur că ne va lăsa în pace, chiar dacă ne va descoperi. Voi purta eu însă de grijă să nu ne descopere. În mod zadarnic nu mă voi vârî în nici o primejdie, dar am presimţirea, totuşi, ca ne vom trezi cu o nouă aventură. Deocamdată, drumul e liber, distrugătorul nu se mai vede; vom încerca, deci, să ajungem pe calea cea mai scurtă, la „Insula odihnei".

   Farrow mai privi câteva clipe cu încordata prin periscop apoi adăugă:

   — E ceva ciudat pe aici şi mă simt îndemnat să cercetez niţel cum stau lucrurile. Distrugătorul englez a luat-o acum spre răsărit, printre insule; se pare că n-a dat de bricul pe care-l urmărea şi s-a plictisit de vânătoarea asta. Fireşte car putea fi la mijloc numai o şiretenie de-a comandantului şi aş putea susţine chiar că aşa şi este. Vom rămâne prin apropiere, căci afară de plecarea distrugătorului englez, am mai observat ceva: pe insula cea din urmă a ieşit din desiş un bărbat bărbos care privea după distrugător. Mi se părea că individul acesta râdea batjocoritor dar se poate să mă fi înşelat. N-avem ce pierde dacă ne-am opri să vedem cum stau lucrurile.

   Căpitanul dădu comanda ca electromotoarele să meargă cât mai încet apoi descrise un viraj foarte mare şi să se apropie de insula cea mai de răsărit. În cursul drumului îi lăsă şi pe doctor cu George să privească prin periscop şi fură şi ei de părere că nu văzuseră încă insule atât de interesante. Desişul cu copaci mărunţi care se întindea în mijlocul insulei, avea o formă şi pe alocuri a culoare, care se deosebeau cu desăvârşire de a celorlalte insule pe care le cunoşteau ei.

   Doctorul Bertram, în deosebi, deveni foarte interesat, susţinând că pe insulele acestea trebuie să se găsească plante şi animale necunoscute încă.

   Stăruia mereu de căpitan să ridice vasul la suprafaţă, ca să poată vedea cel puţin vegetaţia mai de-aproape. Dar Farrow răspunse cu hotărâre că nu va ieşi din apă, decât atunci când va fi lămurit misterioasa dispariţie a bricului urmărit, adăogă în acelaşi timp că nu e exclus ca individul care privise de pe insulă în urma distrugătorului, să fie în legătură cu chestia asta.

   — Ar însemna atunci să mai stăm la pândă o bucată de vreme pe aici, îşi dădu cu părerea doctorul Bertram. Dar nădăjduiesc, cel puţin, că odată şi odată, voi ajunge pe insulă. După descrierea d-tale, dragă Farrow, insulele astea trebuie să fie foarte interesante.

   — Da şi nici au cred să fi apărut de mult timp, răspunse căpitanul, îngândurat. După felul cum măsurăm timpul în ani şi zile, or fi existând ele de multişor, nu-i vorbă, dar nici un arbore secular nu pare să fie pe dânsele. Nu văd nici un palmier, nici o pasăre şi în primul rând, nu le-am văzut trecute pe nici o hartă modernă.

   — Prin locurile acestea autorităţile respective nu-şi prea dau silinţa să întocmească hărţi, zise doctorul - căci topografia se schimbă foarte repede. Nu e lucru rar pe aici ca să se ivească brusc din mare o insulă, iar pe de altă parte să dispară tot atât de brusc o alta. Cu atât mai mult sunt curios, dragă căpitane, să cercetez insulele.

   — Acum nu mai observ nimic suspect - zise Farrow în acea clipă. Cred că ne vom putea ridica la suprafaţă, de îndată ce ne vom apropia de insule. Nici distrugătorul englez na ne va putea descoperi atât de lesne, când ne vom afla lângă ţărm. Aşa, suntem pe drumul cel bun, ne îndreptăm spre mlaştina cea mare, vom face, însă, înainte, un viraj scurt, apoi ne strecurăm într-un golf, unde sunt încredinţat ca vom da de lucruri interesante. Peste doua minute vom ieşi la suprafaţă, căci nu se mai zăreşte nimic suspect.

   Cele două minute se scurseră şi Farrow dădu comanda de ridicare. Când turnul ieşi din apă, George fu primul care împinse capacul. Dar fu foarte dezamăgit, când se văzu lângă o insulă mică Cu o plajă foarte fină. Mijlocul insuliţei era acoperit de vegetaţie măruntă - lipseau arborii uriaşi, cum se întâlnesc pretutindeni prin pădurile de la tropice.

   Tânărul privi în juru-i, ascultă cu încordare spre desiş, căutând să prindă vreun zgomot oarecare. Totul rămase, însă, liniştit, nimic nu dovedea existenţa vreunor vieţuitoare prin apropiere.

   Atât bricul urmărit, cât şi distrugătorul englez nu mai erau de văzut. George se aşeză pe marginea turnului şi zise căpitanului:

   — Acum chiar că ne putem odihni în voie, tată. Ce-ar fi să cercetez mai de aproape insula asta, împreună cu doctorul Bertram? Nu e exclus să descoperim unele animale, necunoscute încă.

   Căpitanul râse şi răspunse liniştit:

   — George, eu cred că nu-ţi vei putea duce gândul la îndeplinire, căci spuneam doar că am văzut pe insula asta ivindu-se din desiş chipul unui european. Nu cred să mă fi înşelat. Vom debarca, deci, împreună şi vom face o mică excursiune pe insulă.

   — Minunat! exclamă George. Eu o iau înainte şi voi veniţi după mine. Poate că dau de omul acela ciudat, pe care susţii că l-ai văzut tu.

   Fără să mai aştepte răspunsul căpitanului, îşi făcu vânt pe punte, alergă cu repeziciune spre parapet şi în clipa următoare sari pe ţărm. Făcu „bezele!" celor de pe vas, apoi o porni spre desiş, îşi croi drum printre ramuri şi dispăru din ochii camarazilor săi.

   Căpitanul, Petre, Rindow, doctorul Bertram şi alţi câţiva tovarăşi se luară îndată după îndrăzneţul tânăr. Peste câteva minute ajunseră şi ei la tufişul des, găsiră urmele lăsate de George când pătrunse înăuntru - cât despre el însuşi... i-al de unde nu-i.

O CUNOŞTINŢĂ INTERESANTĂ

   PĂTRUNZÂND ÎN DESIŞ, George auzi deodată pârâituri şi foşnete ciudate lângă el. Repede duse mâna la brâu, dar nu măi avu răgazul să scoată revolverul.

   Un obiect greu, moale şi întunecat zbură deasupra capului său şi a umerilor, apoi fu înhăţat de două braţe puternice, se simţi ridicat pe sus şi târât repede prin desiş.

   Atacul acesta se produse cu atâta repeziciune şi fără zgomot, încât el îşi dădu seama imediat că tovarăşii săi n-ar fi putut să observe nimic, în vreme ce-l ducea, se gândi la omul pe care-l văzuse tatăl său în desiş. Îşi dădea acum seama că părintele său nu se înşelase, dar se întreba cine putea să fie omul acesta misterios, care trăia pe insuliţa asta şi care părea să fie acelaşi pe care-l urmărise distrugătorul englez. Unde să-şi fi ascuns el atât de repede bricul?

   Întrebările acestea îl munceau pe George. Simţi că duşmanul său cobora nişte scări cu el. Tânărul numără zece. Apoi fu aşezat pe picioare, strânsoarea de fier slăbi, dar în acelaşi timp simţi că armele îi sunt scoase de la brâu. Cu mare greu reuşi să arunce de pe el pătura grea de lână care-l înăbuşea; auzi atunci un glas răguşit, spunând:

   — Un singur strigăt dacă scoţi, tinere, îţi vâr cuţitul între coaste. Lasă-i pe oamenii tăi să răcnească cât or vrea, aici tot nu te găsesc ei.

   Chiar fără ameninţarea aceasta George n-ar fi putut deschide gura în primele clipe, atât fu de uimit la priveliştea ce-i se înfăţişa înaintea ochilor. Se afla într-o peşteră scunda, semiîntunecoasă, a cărei deschizătură - la vreo zece metri în faţa lui - dădea spre mare.

   Această deschizătură avea înălţimea de cel mult un metru şi crengile care atârnau deasupra ei, împiedicau să fie descoperită de afară. Era o ascunzătoare minunată şi George văzu într-însa chiar şi un kanu mic, lipit de unul din pereţi.

   — După cum văd eşti cam uimit! se auzi din nou glasul

străinului. Află acum că bricul meu se găseşte pe aproape, într-o peşteră la fel cu asta, numai ceva mai mărişoara. Englezii pot să mă caute mult şi bine, noi, australienii, suntem mai vicleni ca dânşii. Stai liniştit, ori...

   Ameninţarea aceasta o rosti pe un ton, care arata îndeajuns ca nu glumeşte. În acelaşi timp George simţi vârful unui cuţit atingându-i coastele. Tocmai deasupra peşterii răsună glasul lui Petre, care-l striga pe tânăr. De asemeni şi fluierăturile ascuţite ale căpitanului pătrundeau până la el.

   George chibzui câteva clipe dacă n-ar fi bine să se ia la luptă cu ciudatul său potrivnic, dar, îşi spuse imediat că n- avea nici o perspectivă de izbândă. Omul acesta era înzestrat cu puteri uimitoare - după cum se încredinţase el mai adineauri. Afară de asta, tânărul era curios să afle ce avea de gând individul cu el.

   Ca şi cum străinul i-ar fi ghicit gândurile, spuse acum:

   — Nu ţi se va întâmpla nimic rău, tinere, daca vei asculta de mine. Te vei putea reîntoarce chiar la al tăi, după ce mă vei ajuta. Şi nu te voi ţine mult - depinde numai de tine. Aha! Tovarăşii te caută de zor, dar tot degeaba căci eşti bine ascuns aici. Fii liniştit, însa, ar fi păcat de tinereţile tale să-ţi înfig cuţitul în inimă.

   — Voi fi liniştit - răspunse George, recăpătându-şi sângele rece. Din cauza propriei mele neprevederi am ajuns în situaţia asta şi trebuie să văd cum voi putea ieşi din ea. Nu voi cere ajutorul camarazilor mei. Numai ca vor fi cam neliniştiţi şi aş vrea să le dau de veste că sunt în siguranţă.

   — Hm! Asta s-ar putea, mormăi australianul. Da, tinere, scrie un bileţel tovarăşilor tăi şi voi îngriji eu să le ajungă în mâini.

   George scoase carnetul de notiţe şi scrise câteva rânduri tatălui său, vestindu-i că fusese prins de un străin, dar că viaţa nu-i era în primejdie. În vreme ce scria, îl auzi pe australian strigând:

   — Kuda!

   Din fondul întunecos al peşterii se desprinsă o umbră, apropiindu-se încetişor. George văzu un malaiez vânjos, îmbrăcat doar cu un şort alb în jurul şoldurilor.

   — Kuda - zise străinul în limba malaieză - vei face să ajungi biletul acesta în mâinile oamenilor de sus; să nu te laşii prins, însa, căci ştii ce se-ntâmplă atunci.

   Malaiezianul se înclină fără să rostească o vorba, lua biletul şi dispăru iarăşi în dosul peşterii.

   — Aşa! făcu australianul, râzând. Tovarăşii tai vor rămâne uluiţi, când se vor pomeni deodată cu biletul. Ei, tinere, acu să-mi povesteşti cine eşti şi cum ai venit încoace!

   George stătu la gânduri o clipă, dacă să spuie adevărul sau nu. Îşi zise că ar fi mai bine să nu ascundă nimic, căci probabil că străinul îl va lua drept tovarăş de suferinţă, deoarece mai mult ca sigur că ştia şi el că Farrow era urmărit de fostele Puteri aliate.

   De aceea răspunse liniştit:

   — Poate că nu-ţi este străin numele tatălui meu, căpitanul Farrow. Fără vreun gând anumit, am trecut cu submarinul nostru printre insulele acestea, vroind să ne încredinţam numai, dacă n-ar găsi pe aici vreo ascunzătoare pentru cazul unei urmăriri neprevăzute şi atunci ai apărut d- ta cu bricul, gonit de distrugătorul englez şi cât pe aici neam fi ciocnit dacă nu ne-am fi afundat repede în canalul îngust. Fireşte că după ce am constatat că nu se mai zăreşte vasul englez, am vrut să facem cercetări, pentru a ne da seama ce se petrece pe aici şi aşa s-a făcut că ai pus mâna pe mine.

   Străinul rămase câtva timp tăcut, apoi scoase un fluierat uşor şi zise încet:

   — Aşadar, d-ta eşti fiul căpitanului Farrow - George Farrow, dacă nu mă-nşel. Am auzit multe despre d-ta, tinere prieten, chiar foarte multe. lartă-mă dacă te-am tutuit mai adineaori şi că m-am purtat cam necuviincios cu d-ta. Nu ştiam, însă, cu cine am onoarea. Dar spune-mi, te rog, e drept ce-am citit - sau auzit - că eşti un scafandru minunat?

   — Cam aşa ceva, răspunse George.

   Era surprins că ciudatul individ adusese vorba tocmai despre lucrul acesta. Dar fu şi mai mirat, când străinul urmă:

   — Foarte bine, domnule Farrow, cât se poate de bine şt mă bucur foarte mult. Hm... în primul rând sunt vesel că şi d-voastră nu vă aveţi bine cu autorităţile, deşi cazul d- voastră e cu totul de altă natură. Pe mine mă caută ca să mă vâre în temniţă pentru cât mai mulţi vreme, pentru că- mi îngădui să mă cam amestec prin treburile lor. Eu personal sunt de părere că foarte bine fac ce fac. În sfârşit, în privinţa asta, vei avea prilejul să-ţi dai singur seama.

   Acum, însă, aş vrea să stabilim fără întârziere raporturile dintre noi doi. Poţi să mă numeşti simplu Jerry, nume sub care sunt cunoscut. Eu te voi numi George dacă nu te superi. Trebuie s-asculţi de mine neapărat altminteri voi fi nevoit să mă folosesc de cuţit, oricât mi-ar părea de rău să procedez în felul acesta fată de fiul căpitanului Farrow. Rolul d-tale va fi să faci pe scafandrul, în interesul meu: în cealaltă ascunzătoare a mea, unde-mi ţin şi bricul, am un costum minunat de scafandru, pe care l-am cumpărat cândva de la chinezi în Amboina. Amănuntele le vei afla mai târziu, deocamdată stărui asupra faptului că trebuie să asculţi de mine. Sper să-ţi pot da drumul peste câteva săptămâni, dar până atunci vei fi sub strictă supraveghere. Orice încercare de fugi va fi pedepsită foarte aspru. Aşadar, suntem înţeleşi?

   — N-am încotro - răspunse George - dar ţiu să-ţi spun de pe acum, că mă voi folosi de orice prilej ca să fug.

   — Bravo, George! strigă Jerry, cel puţin ai fost sincer şi asta-mi place. Dar tot atât de sincer sunt şi eu, spunându-ţi că voi avea pregătit oricând un glonţ pentru d-ta, în cazul că vei încerca să fugi înainte de vreme. Se poate, însă, să-ţi placă munca la care te voi pune, aşa că nu te vei mai gândi la fugă. Dar acum stai liniştit, căci mi se pare că tovarăşii te caută cu şi mai multa râvna. Ah, Kuda! exclamă el de-odată în limba malaieza - cum a mers treaba?

   — Scrisoarea a fost predata, Tuan - zise servitorul, liniştit.

   — Aha, de aia larma asta, mormăi Jerry. Fireşte ca vor încerca totul ca să te găsească, George. În zadar, însă, căci nimeni nu e în stare să dea de intrarea la peştera mea. Aşadar, dragă George, stai liniştit, altminteri...

   Ca să-şi întărească spusele, australianul apăsă ceva mai tărişor vârful cuţitului său în coastele lui George, aşa fel că tânărul de-abia îşi putu stăpâni un ţipăt de durere. Numai pasiunea lui după aventuri îl oprise să nu scoată un răcnet, pentru a atrage atenţia camarazilor săi. Vroia să ştie la ce treabă îl va pune misteriosul acesta de Jerry.

   În sinea lui, bănuia că australianul va fi descoperit ceva cu totul deosebit, poate vreun castel străvechi, scufundat cu veacuri în urmă. Asta ar fi pentru el o perspectivă plină de făgăduinţe.

   De aceea nici n-ar fi fost nevoie de ameninţarea cu cuţitul pentru a-l hotărî să tacă; o făcea de bună voie, deşi paşii grăbiţi şi strigătele agitate ale camarazilor răsunau acum tocmai deasupra peşterii.

   Da, în sinea lui George dorea ca Petre să nu izbutească să găsească intrarea, căci altfel s-ar fi dat loc la o luptă aprigă; apoi el însuşi ar fi fost în mare primejdie, dat fiind că Jerry n-ar fi şovăit o singură clipă să-i vâre cuţitul în piept, pentru ca apoi să se facă nevăzut cu kanu-ul său.

   Spre marea lui uşurare - oricât de ciudat ar părea lucrul acesta - zgomotele de afară se pierdură cu-ncetul în depărtare. George râse şi se adresă australianului:

   — Acum nu mai avem de ce ne teme. Sunt însă, foarte curios să ştiu ce anume vrei să faci cu mine. Ai descoperit cumva vreun castel scufundat în mare? Asta ar fi ceva minunat pentru mine.

   — Nu, prietene dragă - aşa ceva n-am descoperit, în schimb un lucru cu mult mai preţios. Puţintică răbdare şi vei fi mulţumit. Sunt chiar dispus să te iau tovarăş, căci am mare nevoie de d-ta. Singur nu pot aduce la îndeplinire treaba asta, altminteri as face-o eu însuşi pe scafandrul. Îmi lipseşte un ajutor şi malaiezul meu oricât ar fi el de priceput, nu poate face ceea ce e în stare un scafandru. Aşadar, dragă George, sunt încredinţat că ne vom înţelege de minune. Mă bucur foarte mult că eşti atât de curajos - o calitate preţioasă pentru treaba la care te voi pune, căci există pe aici rechini şi polipi uriaşi. Dar asta nu face decât să sporească farmecul aventurii.

   — Aş dori să ştiu numai ce voi avea de făcut, zise George, râzând. Dacă e vorba de ceva primejdios, dar cinstit - cinstit am zis - nu mă dau în lături. Dimpotrivă, sunt cu plăcere dispus s-o fac.

   — Cinstit... hm... cinstea e... dar să lăsăm asta, răspunse Jerry. Am găsit în mare ceva care nu aparţine nimănui, căci nimeni nu ştie nimic despre ea. N-am oare dreptul să mi-o însuşesc. Sau poate eşti de alta părere, draga George.

   Întrebarea fu pusă pe un ton cam ameninţător; afară de asta, vârful cuţitului îi gâdilă cam neplăcut pielea între coaste lui George; de aceea el se grăbi să răspundă:

   — Fireşte că aşa e, Jerry. Când găseşti un bun care n-are stăpân, ai tot dreptul să ţi-l însuşeşti, întocmai ca atunci când descoperi undeva pe uscat o vână de aur. Dar de ce te urmăresc englezii? Sau una cu alta n-are de-a face?

   — Hm. te gândeşti poate că am cava pe cuget mai de mult? Nu, drăguţule, totul e în legătură cu descoperirea mea. Eu personal nu ma ştiu vinovat cu nimic. Ducă-se dracului englezii ăia care îşi vâră nasul pretutindeni.

   — Aşa. Care va să zică, d-ta personal te simţi nevinovat? întrebă George bănuitor. Atunci se vede treaba ca autorităţile sunt de altă părere. Domnule Jerry, toată chestia asta nu prea mi se pare lucru curat.

   Puţin îmi pasa mie de ce ţi se pare, răspunse australianul dârz. Obligaţia d-tale e să faci pe scafandrul şi să aduci la îndeplinire ordinele mele. Ai înţeles? Altminteri o să te căieşti; eu atâta-ţi spun. Sunt un om liniştit şi bun ia inimă, dar pot fi şi altfel daca mă întărâtă cineva - ia bine aminte, dragă George. Kuda ţi-ar putea povesti câte ceva în privinţa asta.

   — Bine, domnule Jerry, voi face tot ce-mi vei porunci. Ţin, însă, să-ţi reamintesc ce ţi-am mai spus: îndată ce voi avea prilejul, şterg putina. Va fi auzit destule despre noi, cred, ca să ştii că ne vom înapoia apoi, ca să te tragem la răspundere pentru tot ce ai făcut.

   — Măi să fiii. Ştii că-mi placi, George! exclamă australianul, încântat. Un om ca tine îmi poate fi de mare folos. Îmi închipui că tatăl d-tale e mândru de fiul său. Un altul n-ar îndrăzni să mă mai şi ameninţe în situaţia în care se află; asta o poate face numai un om care nu se teme de nimic. Mă bucur din inimă că te-am prins tocmai pe d-ta, mă bucur şi mai mult că te-am prins tocmai pe dumneata, după cum aveam de gând la început. Căci credeam că e un submarin englez, care ma urmarea, împreună cu distrugătorul.

   George se uita cu coada ochiului la noul sau sef. Trăsăturile lui, deşi aspre, colţuroase, exprimau oarecare blândeţe, dar forma bărbiei dovedea o brutalitate, cum nu mai văzuse încă George la altcineva. Şi în clipa asta el îşi dădu seama că tot ce avea mai bun de tăcut era să asculte de acest om.

   Va găsi el un prilej de fugă, poale chiar cu ajutorul malaiezului, care avusese de pătimit de pe urma stăpânului său, după cum spusese însuşi Jerry. Şi tânărul mai ştia ca tatăl său se va aţine cu submarinul prin apropierea insulei - se va îndepărta, desigur, deocamdată, pentru a induce în eroare pe paznicul său, apoi va porni cu şi mai mare încordare cercetările, pentru a-şi regăsi feciorul.

   Adâncit în gânduri cum era, George nici nu băgase de seamă că Jerry vorbise ceva în şoaptă cu malaiezul. Tresări speriat când ciudatul individ îi se adresă, râzând:

   — Kuda îmi spune că a aruncat biletul scris de d-ta dea dreptul la picioarele unui bărbat înalt. Aş fi dat mult să văd mutra ce o făcut-o camaradul d-tale.

   — Asta a fost Petre Uriaşul, zise George. Dispariţia mea îi doare pe el mai mult ca pe oricine altul şi se va pune pe lucru cu mai multă râvnă decât ceilalţi să descopere unde sunt - aşa să ştii, domnule Jerry.

   — Îmi închipui eu, răspunse australianul, râzând. Dar tot degeaba va fi, lucru de care te vei încredinţa foarte curând şi d-ta. Am socotit bine totul când te-am răpit şi sunt la adăpost de orice. De aceea ma şi vezi liniştit, tot auzindu-te vorbind de fugi. Fii sigur ca nu vei izbuti să-ţi aduci gândul la îndeplinire. În sfârşit, cred c-am flecărit destul. Acum să îmbucăm ceva. Până se va lăsa întunericul trebuie să rămânem în peşteră. Kuda!

   La chemarea stăpânului său, malaiezul se apropia în vârful picioarelor şi primi poruncă să îngrijească de mâncare. Spre uimirea lui George individul dispăru din nou în fundul peşterii, de unde se-ntoarse după câteva minute cu nişte carne rece şi un urcior cu vin de palmier.

   Fără să se lase rugat, George începu să mănânce cu poftă. Se mira numai cum izbutise australianul să vâneze şi să fabrice vin de palmier pe insula asta. Cele mai apropiate insule locuite, se aflau la câteva sute de kilometri şi de acolo nu le-ar fi putut aduce, căci carnea s-ar fi stricat din cauza căldurii tropicale Acelaşi lucru s-ar fi întâmplat şi cu vinul de palmier. Alte mijloace trebuia să aibă australianul.

   După ce sfârşiră masa, Jerry îi spuse lui George să se culce şi tânărul se-ntinse pe nisipul moale din peşteră unde adormi numaidecât.

   Se-ntunecase de-a binelea când se simţi zgâlţâit cu putere.

   — A sosit vremea, domnule George; auzi glasul aspru al lui Jerry, strigându-i în ureche. Camarazii d-tale s-au cărat, după cum îmi spune Kuda. Acu vreun ceas au pornit spre apus. Vom pleca şi noi acum, ţin însă să îţi spun înc-o data, George Farrow, că voi fi fără milă dacă vei încerca cumva să atragi atenţia cuiva prin strigate. Sunt sigur că tatăl dumitale se va înapoia şi că a plecat numai de forma ca să mă înşele pe mine. Fereşte-te, deci, să scoţi vreun ţipăt. Aşa. Acum haidem!

   George aprinse o lampă de buzunar, a cărat lentilă era astfel construită, ca să lase să treacă printr-însa numai o rază slabă de lumina. Aşa că nu putu vedea mare lucru, când Jerry îl apucă de mânecă şi-l trase spre fundul peşterii. În trecere zări numai trepte săpate în pământ, care duceau sus. Deoarece peştera avea în locul acesta o înălţime destul de mare, bănui imediat că Jerry coborâse cu el scara asta primitiva. O dovadă de forţa uriaşă pe care o avea omul acesta ciudat.

   După vreo zece metri de mers în susul acestei scări, se ivi în peretele peşterii un gang strâmt şi scund, în care trebuia să te apleci ca să poţi intra. Jerry îl împinse înăuntru şi zise chicotind:

   — E frumos pe insulele astea - nu-i aşa, domnule George? Şi eu am rămas înmărmurit descoperind peşterile şi gangurile astea subterane. Toate acestea trebuie să le fi făcut marea. Fireşte că intrarea de sus am acoperit-o complet şi cred că am izbutit de minune, căci nimeni nu a putut-o descoperi, deşi am primit în câteva rânduri vizita englezilor pe aici. Nici camarazii d-tale n-au văzut nimic şi- mi închipui doar că domnul căpitan Farrow a căutat cum ştie el să caute.

   — Cred şi eu, răspunse George, fără să-şi piardă cumpătul. În deosebi Petre Uriaşul are privirea foarte ageră şi sunt încredinţat c-ar fi descoperit intrarea chiar dacă i-ar fi bătut la ochi numai un lucru cât de neînsemnat. Ţin, însă, să-ţi repet un lucru, domnule Jerry. După cum bine ai spus mai adineauri, tatăl meu se va înapoia. Eu nu voi striga şi nu voi căuta prin nimic să mă fac observat - dar se poate, totuşi, întâmpla ca observe ceva şi să puie în funcţiune reflectorul submarinului nostru. Ce vei face atunci?

   — Îl voi ameninţa că te străpung cu cuţitul în faţa lui, dacă el sau oamenii săi vor întreprinde ceva împotriva mea - răspunse australianul, calm. Şi cred că asta va fi de ajuns ca să-l hotărască să-şi stingă reflectorul. Fireşte că-i voi mai spune că nu ţi se va întâmpla nimic d-tale, că vei avea de lucrat câtva timp pentru mine, câştigând, poate, mulţi bani cu asta.

   George râse fără să vrea şi zise:

   — Sunt cât se poale de curios să aflu la ce treabă ai de gând să mă pui, domnule Jerry. Vreau să sper că vom fi amândoi mulţumiţi la despărţire.

   — În ce mă priveşte, voi face totul ca aşa să fie, răspunse australianul şi sunt sigur că vei fi într-adevăr mulţumit dacă- mi vei ajuta sincer. Aşa, acum suntem la a doua ieşire; trebuie să urcăm câtva timp.

MUNCA LUI GEORGE

   KUDA, CARE MERGEA ÎNAINTE, ridica în sus uşă

secretă. O raza luminoasă pătrunse prin deschizătura uşi, prin care nu puteai trece decât pe brânci. George văzu cu mirare ca afla pe marginea unui luminiş mic, scăldat în razele lunii.

   Vru să iasă afară, dar Jerry îl apucă de brut şi-i şopti.

   — Nu merge aşa, tinere! mai întâi de toate Kuda va trebui să se încredinţeze dacă tovarăşii tai au părăsit într-adevăr cu toţii insula. Nu e exclus ca unul sau mai mulţi să fi rămână pe aici, spunându-şi că vom ieşi din ascunzătoare, pe întuneric. Şi vor supraveghea cu atenţiune mai ales cele câteva rarişti ale desişului. Aşadar va trebui să aşteptăm aici câteva minute. Kuda e meşter mare, un adevărat copoi. Ar fi păcat ca omul asta să se prăpădească. Se pricepe să omoare în aşa fel, încât victima nu scoate nici un scâncet. Odată un chinez l-a atacat cu cuţitul şi Kuda l-a apucat doar de beregată. Ce să-ţi spun, domnule George, l-a „stins" cum ai stinge flacăra unei lumânări între degete.

   Pe George îl trăgea inima să strige tare, ca să atragă atenţia vreunui camarad ce s-ar fi ascuns într-adevăr pe aici. Dar Jerry păru să-i fi ghicit gândul, căci adăugă:

   — Stai frumuşel locului, drăguţule! N-are nici un rost să strigi după ajutor.

   O clipă George se gândi să se ia la luptă pe viaţă şi pe moarte cu australianul, dar îşi aduse aminte cum acesta îl înhăţase, strigându-l ca într-un cleşte. Omul ăsta îl va învinge la repezeală, până a avea el timp să scoată un singur strigăt de ajutor.

   Îşi mai zise apoi, că nici unul din camarazi nu va fi rămas pe insulă, spre a nu atrage atenţia ciudatului individ. Dar desigur că submarinul dădea mereu târcoale insulei, căci căpitanul şi-o fi spus că acela care-l atacase pe George va îi cu ochii-n patru şi va cerceta dacă într-adevăr au părăsit cu toţii insula.

   De aceea tânărul rămase complet liniştit, ba râse chiar şi

zise:

   — Domnule Jerry, d-ta nu-l cunoşti încă pe tata şi pe camarazii mei. Nici unul din ei nu va fi făcut greşeala de a fi rămas pe insulă; îşi vor fi dat ei seama că au de-a face cu un adversar care le poate deveni primejdios. Kuda nu va găsi pe nimeni, ascultă ce-ţi spun eu.

   — Hm... în schimb se vor fi aţinând cu submarinul pe sub apă, prin apropiere, răspunse australianul. Tot zadarnic, însă, căci pe mine nu mă prind atât de lesne. Da, ai dreptate, George, Kuda tocmai îmi face semn că totul e în regulă. Acum să pornim repede!

   Îl apucă de braţ pe George şi din câteva sărituri străbătură amândoi luminişul. Lumina slabă a lămpii sale de buzunar căzu din nou pe un chepeng, a cărui parte din afară era. Cu măiestrie acoperită cu iarbă în buruieni. Un străin n-ar fi putut-o descoperi niciodată.

   Kuda stătea drept ca o stană de piatră în faţa deschizăturii, dar la o poruncă a lui Jerry se strecura dintâi înăuntru şi australianul dădu apoi un ghiont „prietenesc" lui George, care-l făcu pe acesta să se rostogolească pe cele câteva trepte primitive.

   Jos era întuneric beznă, dar după câteva clipe luci raza slabă a lămpii lui Jerry. El plimba lumina încolo şi-ncoace şi George văzu că se afla într-un gang îngust şi scund.

   Porniră pe gang şi după câteva minute de mers George văzu cu mirare că se afla într-o peşteră largă şi după urmele lămurite se vedea ca în timpul fluxului se umplea pe jumătate. Acum era reflux, totuşi apa ajungea până la mai mult de un sfert şi aici se afla un vas, ceva între bric şi şalupă. Un capriciu al naturii crease acest port, a cărui ieşire era acoperită de crengi aplecate, la fel ca în peştera de pe partea cealaltă a insulei. Misteriosul Jerry se afla aici în deplină siguranţa, căci nimeni nu îl putea bănui.

   — E frumos, ce zici? făcu Jerry, râzând. Nimănui nu i-ar da în gând să mă caute unde suntem acum. S-au mirat ei mulţi, nu-i vorbă, unde am dispărut aşa deodată. Aşa. Kuda va înota până la ieşirea din peşteră şi va iscodi poate să zărească periscopul submarinului; nu ar fi plăcut dacă s-ar aţine pe aproape. Daca o fi la câteva sute de metri mai încolo, n-are ce să-mi strice; m-oi pricepe eu să-i joc un renghi domnului căpitan Farrow.

   La porunca lui, Kuda sări imediat în apă şi înotă până la ieşirea din peşteră. Ajuns acolo se prinse cu mâinile de crengile ce atârnau în jos şi privi printre ele, spre mare.

   Stătu astfel câteva clipe, apoi înotă îndărăt şi zise:

   — Tuan, nu se vede nimic.

   — Bine, făcu Jerry, mulţumit. Probabil că tatăl d-tale stă la pândă pe partea unde ai dispărut d-ta, George. O să aştepte mult şi bine, căci noi ne îndreptăm direct spre răsărit. Acum fă bunătatea şi intră în barcă! Aşează-te cu burta-n jos, să nu te lovească ramurile de la ieşire.

   George sări repede în barcă. Aventura începea, acum va afla, în sfârşit, ce anume vroia Jerry de la el. Poate îi va fi dat să vadă pe fundul mării, taine pe care nici un om nu le-a zărit încă.

   George se lungi pe puntea micului vas, dar trebui să mai aştepte până la plecare, căci Jerry şi Kuda aduceau acum câteva lăzi grele de prin fundul peşterii, aşezându-le cu băgare de seamă la pupă.

   — Aşa, zise el, după ce transportase ultima ladă - a patra. Asta e costumul d-tale de scafandru, George. Mâine dimineaţă vom începe imediat; de fapt, ajungem în câteva ceasuri, dar mai bine dacă putem privi în apă. Se întâmplă uneori să dea rechini târcoale pe aici, dar cu ma pricep să-i alung cu puşca mea cea grea. Marea e adâncă de vreo doisprezece metri pe acolo, ceea ce cred ca nu e prea mult, nu e aşa?

   — Deloc, sunt obişnuit cu adâncimi mai mari, răspunse tânărul. Dar dacă se află pe acolo rechini, va trebui să am un cuţit lung şi ascuţit, căci nu ma pot bizui numai pe puşca d-tale.

   — Bine, bine, îl vei avea, zise Jerry, după câteva clipe de chibzuială. Ţi-l voi lega de brâu, după ce te vei fi îmbrăcat cu costumul de scafandru. Din câte am auzit şi citit prin ziare, ştiu că George Farrow poate deveni foarte primejdios şi nu prea am poftă să mă las înjunghiat de el. Acum, însa, să fim liniştiţi, căci nu e exclus să se fi apropiat vreun străin sau ca tatăl d-tale să ocolească insula.

   Vasul alunecă încetişor spre ieşirea peşterii. George trebui să admire din nou forţa uriaşa a lui Jerry, care împinse afară barca grea cu ajutorul unui drug de fier, ca şi când ar fi fost o luntrişoară.

   Trecu printre crengi, apoi ieşi în lumina lunii. Cercetă cu atenţiune întinsul apei, nădăjduind să zărească periscopul. Dar marea scânteia liniştită şi punctul negru - vârful periscopului nu se zarea nicăieri.

   — Spuneam cu că tatăl d-tale stă la pândă în partea cealaltă - zise Jerry. Bine. Acum vom porni repede la drum şi chiar daca se va ivi pe după un colţ, tot va fi prea târziu, de scăpat îi scăpăm noi, n-avea grijă.

   Într-o ladă închisă de la pupa vasului era montat un motor, pe care Jerry îl puse în funcţiune. George se cam sperie când elicea începu să biciuiască apa. Era un motor foarte puternic, care făcea ca vasul şi aibă o viteza extraordinară. Cu barca asta a lui, Jerry îşi putea bate joc de urmăritori, luându-se la întrecere cu cel mai bun vas cu motor. Afară de asta putea să cotească la dreapta şi la stânga, în vreme ce un vas mare - oricât de rapid ar fi - pornit în urmărirea lui, ar trebui să facă viraje, care i-ar răpi mult timp.

   Zadarnic privi tânărul îndărăt - periscopul submarinului nu vroia să se arate. De abia când insula dispăru în zare, lui George i se păru că descoperise în apropierea de el un punctuleţ întunecat. Probabil că se-nşelase insă, căci punctuleţul acesta rămase pe loc pe când dac-ar fi fost într- adevăr periscopul „Dox"-ului, s-ar fi apropiat.

   Jerry râse când văzu mutra dezamăgită a tânărului.

   — Da, da, drăguţule - făcu el, vesel - e întocmai cum mă aşteptasem eu. Cui să-i dea în gând că insula poate fi străbătută pe sub pământ? Tatăl d-tale va aştepta, probabil, unde nu trebuie, câteva zile şi nopţi, se va întâlni acolo, desigur, cu torpiloare englezeşti şi curând de tot va pierde pofta să te mai aştepte. Depinde numai de d-ta, George, cât timp va trebui să rămâi la mine. Dacă vei fi harnic şi îndemânatec, putem termina treaba în vreo trei săptămâni. Aşa. Acum te poţi culca fără grijă, căci drumul durează câteva ceasuri. Mâine dimineaţă va trebui să fii odihnit, pentru a începe munca. Nădăjduiesc că ne vom despărţi prieteni şi te vei întoarce cu bănişori la ai d-tale.

   — N-am nevoie de bani - răspunse George, cu demnitate - tatăl meu e atât de bogat, cum nici nu-ţi poţi închipui d-ta. De aceea şi vroiam să-ţi propun să mă aduci îndărăt cât mai repede, asigurându-te că nu ţi se va întâmpla nimic, în schimb vei căpăta o suma de răscumpărare mai mare decât aceea pe care ai putea-o câştiga de pe urma muncii mele.

   — Hm... asta ar fi răpire cu şantaj, răspunse australianul. Nu, aşa ceva nu fac eu. Te supun numai la muncă forţată, oferindu-ţi, în schimb, un câştig bun. Rămâi fără teamă la mine câteva săptămâni şi sunt sigur că nu vei regreta.

   Înainte, însă, ca George să se culce, după cum îl sfătuise Jerry, mai privi odată îndărăt, spre mare. Dar nu văzu nimic. Sub apă submarinul n-ar fi putut atinge viteza extraordinară pe care o avea vasul uşor al australianului. Pentru scopul acesta electromotoarele nu erau destul de puternice.

   Numai la suprafaţa apei şi folosindu-se da compresoare, „Dox"-ul ar fi fost în măsură, cu toată mărimea să - să atingă aceeaşi viteză - dacă nu chiar mai mare - ca vasul lui Jerry. În cazul acesta, însă, George ar fi trebuit să-i vadă neapărat turnul.

   Poate, totuşi, ca tatăl său se ţinea în urmă, mulţumindu- se să observe vasul australianului prin ochean. Sau poate că-l urmărea, pândind prilejul pentru eliberarea fiului său şi să lămurească taina ciudatului australian. George zâmbi fără voie, în sinea lui. Probabilitatea aceasta nu era deloc exclusă; poate ca tatăl său se temea ca feciorul să nu-i fie ucis şi aruncat în mare, când răpitorul sau şi-ar fi dat seama ca nu mai există scăpare.

   Pesemne că Jerry ghicise gândurile prizonierului său, căci râse scurt şi zise:

   — Era cât p-aci şi scap ceva din vedere, tinere. Fireşte că tatăl d-tale va fi având ocheane puternice pe bord şi te pomeneşti ca e în urma mea, fără ca eu să-l pot zări. Aşa că, n-am încotro, trebuie să mă folosesc de metodele mele ca să fiu în deplină siguranţă. Voi începe imediat, schimbând cursul. Spre ţinta adevărată voi porni de-abia după ce-i voi lăsa pe urmăritori să se descurce cum vor putea într-un labirint de insule şi gherdapuri. Da, da, trebuia să mă gândesc de la-nceput la asta. Cu căpitanul Farrow nu e de glumă - pe ăsta trebuie să-l preţuieşti altfel decât pe vreun comandant oarecare de vapor englez.

   George se mâhni în primul moment, vizând că Jerry îi ghicise gândurile şi schimbase imediat cursul vasului. Apoi, însă, râse şi dădu din umeri.

   — Nu-mi mai rămâne, deci, decât să mă împac cu soarta - zise el. De voie, de nevoie voi rămâne în slujba d-tale câtva timp. Şi deoarece se cere să fiu odihnit mâine, voia încerca acum să dorm. Poate tot găsesc în curând prilejul să fug...

   — Nu te-aş sfătui s-o faci, răspunse Jerry.

   George îşi aşternu vreo două pături şi după câteva minute sforăia. Era obişnuit să doarmă fără grijă, în orice situaţie s-ar fi aflat.

   — Aşa tinere, acum suntem la fata locului, am stat aici tot restul nopţii, dar n-am putut descoperii submarinul tatălui d-tale, deşi m-am cocoţat pe vârful moviliţii de colo. Haide, să îmbucăm ceva, apoi ne apucăm de treabă.

   George se freca la ochi şi casca. Câteva clipe râmase buimac, căutând să-şi reamintească ce se petrecuse cu el.

   Se afla într-un golf mic, înconjurat de jur-împrejur de pereţi de stâncă înalţi de cel mult doi metri. Numai într-un singur loc vedea un creştet de vreo cincisprezece metri.

   George tocmai căuta să-şi aducă aminte unde mai văzuse el cândva o insulă atât de stâncoasă, când îl auzi pe Jerry spunând:

   — Suntem aici la nord de insulele Sandy, George, în golful ascuns al unei insule stâncoase. Întâmplător am descoperit golful acesta, a cărui intrare e foarte greu de găsit şi mai greu încă de străbătut. Nici un alt vas n-ar putea intra aici. Acum vino, Kuda ne-a pregătit ceva de mâncare. Pentru moment trebuie şi ne mulţumim cu conserve, cu peşte şi ceva vânat. Avem, însă, din belşug.

   George îl urmă, curios, pe „şeful" său. Plaja pe care fusese tras vasul avea o lărgime de vreo zece metri. Lângă peretele de piatră erau ridicate două corturi şi spre surprinderea lui, George observă şi un izvoraş care izvora

din stâncă.

   — Frumoasă ascunzătoare, nu-i aşa, George, făcu Jerry, cu mândrie. Aici nu-i da nimănui în gând c-aş putea fi şi totuşi sunt aproape de tot de locul unde-mi agonisesc averea. Trebuie să-mi ajuţi şi d-ta, nu se poate altfel şi-ţi vei avea partea cuvenită. În curând vei vedea despre ce e vorba - urmă el, liniştit. După ce vom îmbuca ceva vom face o probă cu costumul de scafandru. În golful acesta care în partea cea mai adâncă are cincisprezece metri. În costumul acesta n-ai nevoie de pompa de aer. Din fericire am şi două lăzi cu sticle de oxigen; aşadar avem rezerve destule. Fireşte că eu te voi ţine de funia de semnalizare şi - după curea, spuneam mai adineauri - te voi ocroti de atacurile rechinilor, care mişună pe aici, din nefericire. Ei, eşti gata pentru scufundarea de probă?

   George terminase cu mâncatul şi se ridică.

   — Da, Jerry, sunt gata - răspunse el - dar ţin să-ţi spun încăodată că nu voi îndeplini nimic ce-ar fi împotriva legii. Prin nici o ameninţare nu mă vei putea sili la asta, mai curând mă las omorât.

   — George, îţi spuneam doar că nu e nimic criminal la mijloc, vreau numai să pun în valoare o descoperire pe care natura a pregătit-o pentru mine - o descoperire la fel cu o mină de aur pe care aş fi găsit-o pe undeva, în Alaska. Se poate lesne întâmpla să mă înşel şi să nu scot atâta cât să- mi acopăr cheltuielile. Dar nu e exclus nici să pun mâna pe o avere enormă.

   — Dacă e vorba de o comoară naturală, n-am nimic de zis, răspunse George. În cazul acesta, însă, nu pricep de ce te urmăresc autorităţile engleze cu atâta înverşunare. Trebuie să fie un motiv, nu se poate altfel.

   — Da, un motiv exista, scrâşnii Jerry cu mânie. Guvernământul englez îşi închipuie ca au pus monopol pe descoperirile făcute de alţii. Eu nu mă împac, însa, cu punctul acesta de vedere; ceea ce am găsit eu, e al meu. Nu prea îmi închipui că natura şi-a pus în gând să-i favorizeze numai pe englezi.

   George nu mai pricepea nimic, de aceea dădu din umeri şi răspunse:

   — În primul rând trebuie să-mi dau seama despre ce e vorba şi de abia pe urma mă voi hotărî, dacă voi lucra sau nu pentru d-ta. Asta e ultimul meu cuvânt. Poţi să mă omori, îţi spun însă că nu mă vâr în astfel de treburi.

   — Prostii! făcu Jerry, pe care tonul hotărât şi energic al tânărului îl cam neliniştii. În definitiv va trebui să-ţi spui că lucrezi silit, chiar dacă te voi pune să faci ceva care nu-ţi convine. Aşa că, va trebui s-a faci, fie numai pentru a-ţi apăra viaţa, din instinct de conservare - cum s-ar spune. Legea iartă de pedeapsă pe omul care ucide pe un altul, când e în legitimă apărare. Dar despre asta vom avea prilejul să vorbim mai pe larg; deocamdată să facem proba cu costumul de scafandru.

   Se ridică şi se îndreptă spre vasul său George rămase uimit văzând cu câtă uşurinţa transportă australianul cele patru lăzi grele, din barcă pe uscat. Şi fiecare cântăreau pe puţin cinci zeci de kilograme, după cum observa tânărul, uitându-se mai bine la una dintre ele.

   Jerry scoase la iveală unelte cu care deschise la repezeală lăzile. George privea cu încordare. În două din lăzi el zări un costum de scafandru complet, în celelalte un număr de sticle cu oxigen, care ar fi ajuns pentru câteva săptămâni.

   Cu pricepere desăvârşită George scoase bucată cu bucată costumul din lăzi, îmbrăcându-le imediat. Jerry îşi freca, mulţumit mâinile, văzând îndemânarea tânărului. La urmă de tot acesta scoase casca grea şi zise:

   — Jerry, acum trebuie să-mi fixezi de spate două sticle, una însemnată cu „a", alta cu „b". Aşa, uite aici capetele maţurilor... Nu strânge atât de tare, să nu iasă şuruburile afară. Aşa e bine. Acum fă legătura - da, da, aşa. Pune-mi casca şi înşurubeaz-o bine.

   Când totul fu gata, George puse în funcţiune manivela cu ajutorul căreia se producea aerul proaspăt în interiorul costumului. Constată cu mulţumire că echipamentul era cât se poate de bun şi după ce-i făcu semn cu capul lui Jerry, care-l sprijinea de braţ, se îndreptă spre ţărmul golfului.

   Când apa îi ajunse la genunchi se simţi mai uşor şi păşi înainte, mai aruncând o privire lui Jerry, care ţinea funia de

semnalizare.

   Ajunse curând la doisprezece metri adâncime fără să întâmpine cea mai mică greutate. Regulatorul de aer funcţiona de minune, de asemeni şi celelalte mecanisme pentru caz de primejdie.

   După ce străbătu golful în întregime - aşadar şi locul cel mai adânc - se înapoie încetişor spre ţărm. Jerry îi deşuruba repede casca şi întrebă:

   — A mers bine, draga George? Vei putea să te laşi la fund în largul mării?

   — Dacă adâncimea nu va fi mai mare de douăzeci de metri, desigur, răspunse George. Acum, însă, aş vrea să ştiu ce voi avea de căutat colo jos?

   — Vei vedea la vreme, răspunse Jerry. Deocamdată te voi duce pe corabie.

   Înainte ca George să poată răspunde ceva, australianul îl ridică pe sus, îmbrăcat în costum cum era şi merse cu el spre vas, urcând pe punte cu o uşurinţă uimitoare.

   După ce-l lăsă jos, zise:

   — Acum te rog să iei loc pe banca de colo. Peste zece minute ajungem la destinaţie.

   George îl văzu pe Kuda atârnându-şi de mijloc un coş mare împletit, în care vârâse o piatră grea, legată cu o frânghioară. Malaiezul urma să se afunde şi el - după cum îi şi spusese Jerry, numai că într-un mod cam primitiv.

   Şi deodată se făcu lumină în mintea lui George.

   — Jerry - strigă el, înmărmurit - ai descoperit scoici care au în ele mărgăritare?

O AVENTURĂ SUB APĂ

   JERRY RÂSE ŞI RĂSPUNSE cu seriozitate.

   — Da, George, aşa este. Vezi tu, am descoperit o insulă cu totul nouă, nu ştiu cărui stat aparţine, căci e aşezată astfel, încât am putea ridica pretenţii asupra ei atât Australia, cât şi Anglia şi Franţa, care stăpâneşte pe aici Noua Caledonie. Englezii şi-au păstrat monopolul pentru exploatarea scoicilor de perle, de aceea s-au şi pus în urmărirea mea cu tot soiul de vase de război, ca să-mi afle taina; căci ei ştiu că am dat de un banc nou; am fost neprevăzător odată şi mi-a scăpat vorba faţă de cineva.

   — Ia spune, George, procedez într-adevăr împotriva legii dacă vreau să stabilesc în chip temeinic valoarea bancului? Mai târziu n-are decât să-l ia în stăpânire vreunul din state, dar eu vreau să trăiesc liniştit de pe urma dobânzii banilor mei. Acum, de vreme ce cunoşti taina mea, nu cred c-ai putea spune că sunt un criminal.

   — Nu, Jerry, dacă într-adevăr lucrurile stau astfel - dacă asupra acestei insule n-a ridicat pretenţii nici un stat încă - atunci eşti în drepturile d-tale şi eu te voi ajuta cu dragă inimă să stabileşti valoarea bancului de perle. Într-o privinţă ai dreptate, Jerry: ai descoperit bancul şi guvernul englez vrea, probabil, să puie acum stăpânire pe el, aruncându-ţi doar un oscior de ros, ca să-ţi închidă gura. În locul d-tale nici eu nu m-aş lăsa înşelat în felul acesta. E întocmai cum spui dumneata, insulele Sandy pot aparţine tot atât de bine insulelor Salomon ale englezilor, ca şi Noii Caledonii franceze, sau Australiei. Aşadar, dacă insula d-tale a ieşit la suprafaţă de pe urma vreunei catastrofe naturale şi nici un guvern n-a ridicat încă pretenţii asupra ei, atunci - după părerea mea - ai tot dreptul ai exploatezi bancul pe care l-ai găsit.

   — Minunat! exclamă Jerry, văd că nu m-am înşelat în privinţa d-tale. Da, întocmai aşa stau lucrurile. În clipa când englezii vor afla unde se află bancul meu, mă dau pe mine în o parte. Îmi vor da, probabil, o sumă neînsemnată, bancul

va fi cercetat şi închis, probabil, pentru ani de zile, deoarece în Ceylon se extrag destule perle pentru nevoile comerţului mondial. Mare prostie am făcut vorbind odată de insula asta, pe când mă aflam pe o insulă engleză, în societatea unor prieteni. Şi aceşti „prieteni" au găsit cu cale să mă trădeze imediat guvernului englez. De atunci autorităţile mau botezat cu numele de „Jerry, hoţul de mărgăritare" şi mă urmăresc fără încetare. Ai văzut doar şi d-ta. Dar tocmai de aceea voi depune toate sforţările să pun în valoare descoperirea mea şi acum, dragul meu, cred că nu vei mai refuza să primeşti partea ce ţi se cuvine, dacă bancul se va dovedi, într-adevăr, atât de bogat precum bănuiesc eu că este. Propun să fie a dumitale fiecare a zecea scoică pe care o vei aduce la suprafaţă. Lui Kuda îi voi da fiecare a treizecea scoică - dar fireşte ca el nu va fi în stare să facă ceea ce vei face d-ta, cu costumul pe care-l ai. Totuşi, el îţi va fi de folos, arătându-ţi cum se procedează, când veţi fi colo jos.

   George simţi de-odată o mare dorinţă să lucreze împreună cu omul acesta original. Pricepea bine durerea lui Jerry, care se văzuşi înşelat de prieteni falşi şi ameninţat să piardă acum o avere care-i revenea de drept.

   Cu interes crescând tânărul observă cum corabia mică se strecura într-o crăpătură îngustă a peretelui de stâncă dinspre apus. Îşi dădu seama imediat că prin trecătoarea asta strâmtă n-ar fi putut trece nici o corabie obişnuită, cu atât mai puţin un vas de război sau submarinul tatălui său.

   — Asta e o ascunzătoare cum nici n-ar putea exista alta mai bună - zise el. Nu-i vorbă şi vasul d-tale e pe măsura ei.

   — L-am construit anume, după ce am vizitat odată insula şi trecătoarea asta, cu o bărcuţă de salvare - răspunse australianul. Ca să atingi un scop mare, nu trebuie să stai cu mâinile în sân, prietene. Bancul nu putea să-mi scape - cel mult putea fi descoperit de altcineva. Dar mie nu-mi pare cu putinţă lucrul acesta, căci pe aici nu prea circulă vapoare.

   Micul vas ieşi din canalul îngust şi intră în marea deschisă. Jerry încetini mersul motorului, apoi, când vârful corăbiei ieşi din deschizătură, îl opri cu totul. Kuda, care stătea la prora, se apleca peste marginea parapetului şi privi cu încordare în toate părţile. Apoi făcu un semn liniştitor şi vasul porni mai departe.

   — Prevederea e mama înţelepciunii, zise râzând. Kuda are sarcina să privească mai întâi dacă nu se zăreşte vreun vas străin, ca să mă pot da înapoi la timp. Acum vom merge o bucată scurtă în afara insulei, apoi vom intra iar într-un golf, unde suntem la adăpost dinspre mare şi acolo se află bancul de scoici.

   Vasul porni cu viteză de-a lungul insulei stâncoase, ajunse curând la capătul de sud şi coti către coasta de răsărit. După vreo sută de metri de mers, Jerry opri motorul şi îndreptă vasul spre ţărm. Ocoliră o stâncă mai mare şi George văzu acum un golf larg.

   Jerry îndreptă corabia în dosul unei altei stânci ce ieşea în afară în partea de apus a insulei. Aici se afla ascunsă cât se poate de bine.

   — Aşa! făcu Jerry. Kuda se va lăsa mai afund pentru a-ţi arăta unde se află bancul de scoici. Nu prea e uşor să dai de ele mai ales atunci când s-au închis. Nu le mai poţi deosebi de stânci. Kuda, lasă-te în apă!

   Malaiezul puse pe umăr o geantă mare, în care se afla o piatră grea. Paşi apoi spre marginea vasului, pentru a se lăsa în apă. După cum observă George, piatra era legată cu o frânghioară lungă, care deocamdată era făcută colac.

   — Când va sfârşi treaba jos, lasă piatra acolo şi se urcă la suprafaţă cu capătul frânghioarei - zise Jerry, care urmărise privirea lui George. Tragem apoi sus piatra, ca să ne folosim de ea la scufundarea următoare. Ei, Kuda, stai pe gânduri?

   Chipul malaiezului se schimbase brusc. Avea o înfăţişare sălbatecă şi brutală; întorcându-se spre stăpânul său, arătă cu mâna spre golf şi spuse doar atât:

   — Rechin.

   Într-adevăr, la vreo sută de metri de corabie, spinteca apa spatele unui peşte uriaş. Pentru un scafandru, vecinătatea asta nu era deloc plăcută, cu atât mai mult cu cât părea să fie un rechin-tigru, cea mai primejdioasă specie de rechini.

   Dar Jerry începu să spumege de furie.

   — Dă-ţi drumul în apă! răcni el ca un turbat. Ştii bine că eu stau la pândă şi gonesc rechinii. Haide, repede, repede!

   Kuda, însă, tot şovăia, căci monstrul se apropia acum încetişor de corabie. Şi George ar fi stat pe gânduri să se afunde, căci nici gloanţele celei mai puternice carabine n-ar fi fost o apărare sigură împotriva unei astfel de dihănii.

   Australianul fu cuprins atunci de un adevărat acces de furie. Răcni odată: „Dă-ţi drumul!", apoi îl înhăţă pe Kuda de gât cu mâna lui de fier şi-l împinse peste bord. (Vezi ilustraţia de pe copertă).

   Kuda scoase un ţipăt de spaimă, apoi căzu în apă. În aceeaşi clipă trupul uriaş al monstrului se apropia ca o săgeata bănuind o prada. George văzu cu groaza cum malaiezul se scufunda. Nenorocitul era pierdut, căci rechinul-tigru se va fi apropiat înainta ca el să se fi putut elibera de piatra şi să revie la suprafaţă.

   Dar Jerry se ţinu de cuvânt. După ce-şi potoli mânia zvârlindu-l pe Kuda peste bord, se apleca cu iuţeala fulgerului şi lua puşca grea care se afla pe puntea micului vas. În clipa următoare se şi auziră trei detunături, una după alta. Erau într-adevăr împuşcături de maestru, căci nimeriră rechinul care se apropia, tocmai în cap.

   Dihania rănită se-ntoarse brusc şi porni ca o săgeată spre largul mării. Jerry lăsă puşca jos, râse şi se adresă lui George:

   — Ce zici de asta, prietene? Te-ai speriat rău când ai văzut că-i fac vânt lui Kuda în apă - hai? Dar las-că ştiu eu ce fac. Aşa! Acum, priveşte te rog în apă, acolo se afla bancul.

   Prin apa limpede George îl văzu pe malaiez, stând în faţa peretelui stâncos dinspre apus al golfului, smulgând cu iuţeala fulgerului obiecte mici din piatra cenuşie şi azvârlindu-le în coş. Piatra o aruncase pe fund lângă el şi se ţinea de dânsa cu picioarele îndepărtate.

   Scafandrii rutinaţi pot rămâne cel mult doua minute sub apă - dar toţi mor de tineri, căci munca aceasta e foarte obositoare. Kuda râmase şi el două minute, apoi îşi desfăcu picioarele din jurul pietrei şi ţâşni în sus ca o săgeată.

   Jerry îi luă întâi coşul cu scoici din mână, apoi îl trase pe

malaiezul istovit pe corabie şi zise:

   — Ai văzut, Kuda, că nu ţi a făcut nimic rechinul? De ce cauţi să mă superi mereu? Ah! În schimb ai adus şi nişte scoici minunate! Ia te uită, George, cum arată; de-abia le poţi deosebi de stâncă. Te obişnuieşti, însă, repede cu ele. Aşa! Acum Kuda trebuie să se odihnească şi în vremea asta vei putea d-ta să-ţi încerci norocul. Aşteaptă, puţin, să legăm o frânghie de coş; îl voi trage sus când va fi plin. Poţi rămâne mai mult timp jos; dacă vei lucra cum trebuie, aducem tot bancul la suprafaţă.

   — Voi lua numai scoicile mari, răspunse George. În felul acesta vom putea vizita din nou bancul peste câţiva ani. Nu eşti de aceeaşi părere?

   — Ba da. Însă sper să nu mai avem nevoie, dacă ne merge bine acum. Acum îţi voi pune casca.

   Jerry îi înşurubă casca cu multa îndemânare, apoi sprijini pe George, conducându-l spre parapetul vasului. Cu o uşurinţă uimitoare îl ridică apoi peste bord, dându-i drumul în apă.

   Se afundă destul de repede; după câteva clipe atinse fundul, se orientă puţin, apoi păşi spre stâncă.

   Era într-adevăr greu, să deosebeşti scoicile cu perle, de piatra a cărei culoare era la fel. George văzu imediat câteva scoici, observându-le cum se deschid pentru a respira sau pentru a prinde vietăţile microscopice cu care se hrăneau. Pe acestea le desprinse îndată din piatră şi le aruncă în coş. Apoi începu să pipăie stânca şi încetul cu încetul izbuti să deosebească scoicile de ieşiturile pietrei.

   Nu trecu mult şi coşul se umplu cu preţioasele scoici. Smuci de funie, dând semnal lui Jerry să-l tragă sus. În vreme ce aştepta reîntoarcerea coşului, examină mai amănunţit peretele de stâncă şi la câţiva paşi depărtare zări un loc întunecat, care-i făcu impresia unei crăpături înguste, de înălţimea unui om.

   Tocmai vroia să se apropie ca s-o cerceteze, când coşul sosi îndărăt şi el începu din nou să-l umple cu preţioasele scoici, din care fiecare însemna o adevărată avere.

   Peste puţin coşul era din nou plin. George ţinea în mână o scoică, a cărei formă ciudată îi atrase atenţia şi instinctiv avu presimţirea că-l ameninţă o primejdie. Se-ntoarse repede şi văzu nelămurit un corp negricios repezindu-se spre el prin apă.

   Apoi mai văzu lămurit dungi argintii, care se apropiau cu iuţeală spre corpul acesta... Erau, probabil, gloanţe slobozite de Jerry, împotriva acestui nou rechin.

   De data asta, însă, hiena mărilor nu prea părea să se înfricoşeze de gloanţe. Netulburată, cu viteză fantastică, ea se apropia ameninţător.

   Din fericire pentru el, George întimpinase atâtea primejdii în viaţa lui, încât să-şi păstreze sângele rece. Avea la brâu cuţitul acela mare, pe care i-l dăduse Jerry, înainte de a-l lăsa peste bord - dar el văzu imediat ca avea de-a face şi acum cu un rechin-tigru, de o mărime neobişnuita. Şi împotriva acestor dihănii sălbatice şi fioroase, nu te poţi apăra cu atâta uşurinţa ca de un alt rechin obişnuit.

   „Tigrul de mare" îşi trage numele de la dungile late care îi brăzdează pielea, ci mai ales din cauza sălbăticiei sale şi a curajului cu care se năpusteşte asupra pradei. O întâlnire cu un rechin tigru, în largul marii - chiar şi pentru cel mai experimentat înotător si înarmat cu cel mai tăios cuţit - înseamnă o moarte sigura.

   George, însa, nu-şi pierdu cumpătul. Cu mâna stânga trase de la brâu cuţitul lat şi lung, tăia cu iuţeala fulgerului funia prinsa de mijloc şi al cărei capăt îl ţinea sus Jerry dădu drumul coşului şi se lăsa repede la pământ. Greutatea caştii îi dădu posibilitatea să se menţină în situaţia aceasta. Rechinul - tigru nu-l putea înhaţă acum, nu se putea lăsa atât de adânc, ca să înşface trupul care se afundase puţin în nămol. Şi George văzu deodată o adevărată furtună de nămol şi nisip în jurul său, simţi o lovitura puternica, apoi se adânci şi mai mult în pământul moale.

   Dar monstrul trecu deasupra lui şi în furia lui probabil ca se izbise de stâncă, deoarece George simţi ca se îndepărtează, stârnind un vârtej de apa cu coada lui enorma.

   Câteva clipe tânărul ramase liniştit. Ţinea încă în mâna stânga cuţitul enorm cu tăişul îndreptat în sus şi păru că simţise o smucitura puternica. Probabil ca dihania îşi

spintecase trupul de cuţitul lui George.

   Tânărul observa acum ca Jerry trăgea în sus coşul pe jumătate umplut cu scoici. Mirat şi cu oarecare amărăciune în suflet el îşi spuse ca omul acesta ţinea mai mult la preţioasele scoici decât la viaţă „tovarăşului" sau mai mult ca sigur că-şi zisese ca George fusese omorât de rechin, căci trebuia să fi observat prin apa limpede ce se petrecuse pe fund, la început. Pe urma, vârtejul de apa si nisip, îl împiedicase să mai vadă ceva şi faptul ca funia fusese tăiata, îi întărise, desigur, bănuiala ca tânărul fusese omorât.

   George avu deodată o idee îndrăzneaţa. Ce-ar fi să-l lase pe Jerry să creadă că rechinul îl omorâse într-adevăr? În căzu acesta trebuia, fireşte, să se ascundă acum înainte ca norul de nisip şi nămol să se risipească. Şi pentru acest scop nimic nu era mai potrivit decât crăpătura îngustă pe care o descoperise în peretele de stânca.

   Nu şovăi mult şi fără să se ridice de jos, se târî pe pământul moale îndreptându-se spre stâncă. Ajunse în sfârşit la ea şi tot pipăind piatra, o lua spre dreapta. Găsi într-adevăr crăpătura, care era destul de largă ca să se poată ascunde în ea.

   Cât de adânc ducea înăuntru, n-avea de unde să ştie şi nici de cercetat n-avea vreme, căci mai întâi vroia să vadă dacă-i reuşise viclenia. Poate că Jerry va rămâne în golf până seara şi-l va pune pe Kuda să se afunde din nou.

   Întorcându-şi privirea şi uitându-se în sus, George îşi dădu seama că se cam pripise cu aducerea la îndeplinire a planului său. Doar nu va putea să-şi petreacă toată ziua în crăpătura asta de stâncă.

   Nu-i rămânea altceva de făcut decât s-aştepte limpezirea apei şi să se ridice îndărăt la suprafaţă. Îi va explica apoi australianului că se ascunsese în crăpătură, de teama unui atac al rechinului.

   Norul de nisip şi nămol să împrăştia încetul cu încetul şi George scoase cu băgare de seamă capul afară, numai atât cât să poată privi în sus. Recunoscu contururile corăbiei, văzu apoi capetele lui Jerry şi Kuda, care se aplecau peste parapet şi priveau cu încordare în apă.

   Tânărul hotărî să rămână liniştit deocamdată, fără să s- arate; ar fi putut explica apoi ca sforţarea enormă pe care o făcuse îl lăsase în nesimţire câtva timp.

   Jerry şi malaiezul continuau să privească în adâncime; australianul părea să nu poată pricepe că scafandrul, în care îşi pusese atâta încredere, dispăruse brusc.

   George zâmbi în sinea lui. Numai că satisfacţia lui nu va ţine mult, căci tot va trebui să se arate în curând. Afară de asta nu era exclus ca ascunzătoarea lui să adăpostească vreun musafir neplăcut, poate vreun polip uriaş, care va fi bucuros să dea de o pradă atât de lesnicioasă.

   La gândul acesta, George se simţi îndemnat să iasă din crăpătura unde se aciuise, dar acum văzu sus o privelişte care-l umplu de spaimă. În acelaşi timp simţi o compătimire adâncă pentru Jerry, a cărui soartă părea să fie pecetluită.

   Umbre lungi şi înguste se-ndreptau cu iuţeala fulgerului direct spre vasul australianului, deasupra apei limpezi a golfului. Erau kanu-uri de-ale băştinaşilor, conduse, fiecare, de câte cel puţin şase vâslaşi - după cum recunoscu George din vârtejul produs de lopeţi.

   În privinţa aceasta ţinutul era deci foarte primejdios. Canibalismul, care era în floare, cu deosebire pe insulele Salomon, la vânătorii de capete, se-ntindea, desigur, în ascuns, peste tot regatul insular al oceanului Pacific, poate până în Tasmania, pe coasta de sud a Australiei.

   De câte ori n-o fi fost atacat şi ucis vreun călător singuratec pe vreo insulă izolată, pe care o credea complet nelocuită! La fel păreau să se petreacă lucrurile şi de data asta. Vreun trib de pe o insulă din apropiere l-o fi observat, probabil, adesea pe Jerry şi acum socotea momentul potrivit ca să dea atacul. George arunca o privire repede spre corabia australianului. Amândouă capetele dispărură; probabil că îndrăzneţul „hoţ de mărgăritare" se înarma pentru o luptă pe viaţă şi pe moarte.

   Şi George văzu deodată două făpturi negricioase căzând dintr-un kanu şi zbătându-se cu disperare în apa limpede, pentru a se afunda apoi încetişor.

   Din ce în ce mai multe făpturi dintr-acestea cădeau din kanu-uri. Nici un glonţ de-al australianului părea să nu dea

greş.

   Dar acum două, trei kanu-uri ajunseră lângă vasul lui Jerry. Din nou căzură făpturi negricioase în apă, de data asta, însă, la mare depărtare de luntri.

   Din faptul acesta George îşi dădu seamă că erau băştinaşi care căzuseră sub mâna de fier a lui Jerry. Cu forţa lui uriaşă omul acesta misterios izbutise să-i azvârle departe, în mare.

   Totuşi, sfârşitul acestei lupte înverşunate nu putea fi decât doborârea australianului, care avea împotriva lui prea mulţi duşmani.

   Kanu-urile îi împresuraseră acum vasul din toate părţile, băştinaşii nu mal cădeau în mare, mişcările luntrilor devenirii mai liniştite - lupta se sfârşise, deci. Sălbatecii vor începe să jefuiască vasul lui Jerry, vor lua cu ei alimentele, armele, păturile şi ce-or mai găsi pe-acolo, înapoindu-se spre insula lor.

   George îşi simţi inima strânsa de durere la gândul că în felul acesta va pierde şi el preţiosul pumnal dăruit de frumoasa fiică a prinţului indian. Căută să se liniştească, însă, spunându-şi că şi-l va recăpăta, poate, mai târziu, cu ajutorul camarazilor săi. Prea departe nu puteau locui sălbatecii, trebuiau numai să ia la rând insulele până vor da de cea căutată.

   Trecu mult timp până se produse din nou mişcare în kanu-uri. În cele din urmă se îndepărtară de vasul lui Jerry, pornind spre plaja golfului. George privi uimit după ele, apoi le văzu dispărând în crăpăturile stâncilor. Aşadar, sălbatecii locuiau pe această insulă, fără ca Jerry să fi avut vreo bănuială.

   Acum se punea pentru George chestia să scape teafăr din situaţia asta neplăcută. Poate c-ar merge, dacă va izbuti s-ajungă pe vasul lui Jerry, pe care sălbatecii îl lăsaseră în părăsire. Dacă n-ar fi stricat motorul, era salvat.

ZEUL SĂLBATICILOR

   PLIN DE NĂDEJDE GEORGE privi în sus la vasul care-i va aduce salvarea. Atunci observă iasă ceva care-i produse o dezamăgire adâncă: corabia lui Jerry se scufunda. Sălbatecii o găuriseră după ce jefuiseră totul ce era de jefuit. Prin asta vroiau să înlăture dovezile crimei lor.

   Ultima lui nădejde se irosise deci, căci el, de unul singur, n-ar fi putut lipi găurile, scoate apa şi s-aducă iar vasul în stare de plutire. Şi l-ar fi venit foarte greu chiar numai să dezbrace fără ajutorul cuiva, costumul de scafandru.

   Cu desăvârşire dezorientat vru să se sprijine cu spatele de peretele de stâncă, spre a chibzui temeinic la ce avea de făcut. Deodată începu să se clatine pe picioare - căci scăpase cu totul din vedere faptul că se afla într-o crăpătură de stâncă, care părea să ducă în adânc.

   Şi cu toată situaţia critică în care se afla, curiozitatea se trezi într-unsul, încotro ducea acest tunel îngust?

   Regreta din suflet ca nu avea cu el lampa de buzunar, construita cu atâta măiestrie de inginerul Hagen şi care funcţiona şi în apă. Aşa că, nu-i rămânea decât să înainteze pe dibuite. De-abia acum observă el că mai ţinea în mână ultima scoică pe care o desprinsese şi care avea o formă ciudată, Fără vreun gând deosebit, o vârî în chimirul larg al costumului de scafandru. Puse şi cuţitul la loc, apoi începu să pipăie pereţii, înaintând pas cu pas.

   Crăpătura era îngustă de tot, în unele locuri era nevoit chiar să se strecoare de-a latul, căci umerii formau o piedică pentru trecere. Şi mai trebuiau să fie cu mare băgare de seamă, ca nu cumva să-şi rupă costumul de cauciuc de vreo ieşitură ascuţită.

   Se miră văzând cât de adânc era tunelul şi-i se părea că terenul urca din ce în ce mai mult. Nu cumva crăpătura aceasta ducea prin stâncă undeva în suprafaţa insulei? Sau nimerise în vreun cazan subteran, în care va îi luat în primire fără-ntârziere de tentaculele fioroase ale vreunui polip uriaş?

   La gândul acesta rămase câteva clipe în loc, întrebându- se dacă n-ar fi mai bine să se înapoieze. Poate că izbutea să ajungă pe ţărmul golfului şi dezbrăcându-şi costumul greu să se ascundă pe undeva... Dar chiar şi aşa situaţia lui ar fi fost disperată, căci de unde să ia hrană? Şi cât timp ar fi trebuit s-aştepte până să treacă un vapor pe lângă insula asta singuratecă? În vremea asta sălbatecii îl vor fi descoperit şi ucis.

   Aşadar, tot mal bine era să meargă înainte, fie ce-o fi. Şi cu gândul la polipul ce-ar putea sta la pândă pe aici, îşi trase cuţitul de la brâu, pentru ca cel puţin să se poată apăra.

   Terenul se înălţa tot mai mult şi devenise acum foarte pietros. Aşadar, nămolul şi nisipul de ne fundul mării nu ajunsese încă aici. De-odată se izbi cu putere de zidul tare. Tunelul se sfârşea, deci; asta însemna că tot trebuia să se întoarcă şi să încerce să iasă la suprafaţă prin golf.

   Totuşi, pipăind cu braţul drept în jurul său, rămase încremenit în loc, căci zări în faţa să o licărire slabă de lumina, un punctuleţ numai, dar bănui imediat că gangul pe care-l urcase făcea aici un cot brusc, spre a duce mai departe la suprafaţa insulei.

   Plin de nădejde George îşi urmă drumul. Poteca îngustă urca tot mai mult şi din ce în ce se lumina înaintea tânărului. Aşadar, îi era dat să iasă din nou la lumina soarelui. Odată sus, va găsi el un mijloc de salvare.

   Poate că tatăl său tot izbutise să urmărească vasul lui Jerry - poate că se şi afla prin apropiere, ocolind insula, în căutarea lui.

   Din ce în ce mal mult se lumina înaintea lui; în curând ridică încetinel capul din apă, gangul umplut urca acum la suprafaţa mării.

   George trebuia să fie cu băgare de scamă. Chibzui o clipă dacă să scoată casca, pentru ca apoi să poată dezbrăca repede celelalte piese ale costumului.

   Îşi spuse, însa, că va trebui poate să se afunde din nou repede în mare, dacă-l vor descoperi sălbatecii. Şi cu hotărârea aceasta păşi mereu mai departe, tot urcând, cu trupul în apă.

   Din fericire gangul se lărgea din ce în ce şi tavanul se înălţa în acelaşi măsura. În cele din urmă George ajunse într-o peştera mare, la marginea căreia se oprea apa. Pământul peşterii urca şi el, căci până la înălţimea stâncilor mai erau vreo cinci, şase metri.

   Fireşte că era din cale afară de obositor să urce stânca dreaptă, cu tălpile grele de plumb în picioare, dar o presimţire nelămurită îl opri pe George să-şi scoată costumul de scafandru.

   Se târî astfel cu greu spre gura largă a peşterii şi când ajunse acolo, bucuria îl făcu să fie cam neprevăzător, căci în loc să scoată cu atenţiune capul din peşteră şi să vadă dacă nu cumva se află vreun un sălbatec prin apropiere, el păşi dea dreptul afară, cu gândul să privească în larg, căutând submarinul.

   Şi atunci văzu la dreapta şi la stânga câteva făpturi negricioase, făcând gesturi agitate. Duse repede mâna la cuţit, hotărât să se apere, dar priveliştea care-i se înfăţişă era atât de surprinzătoare încât rămase încremenit.

   Vreo zece tuciurii stăteau cu burta la pământ şi nici nu cutezau să-l privească, în vreme ce alţii o luară la fugă, făcând gesturi sălbatece. Dacă n-ar fi avut casca pe cap, ar fi auzit, desigur, strigătele de spaimă ele băştinaşilor.

   Primul gând al lui George fu să se înapoieze repede în peşteră, dar atunci, văzu pe o lespede de piatră - la vreo zece metri el, pe platoul stâncos - un idol primitiv lemn, împodobit cu zugrăveli barbare, de culoare albă. În fata acestui idol se aflau armele lui şi ale lui Jerry, apoi cutii de conserve şi felurite alte obiecte.

   Aşadar, sălbatecii jertfiseră prada, zeului lor. George îşi puse în gând să-şi ia îndărăt armele şi în primul rând pumnalul dăruit de Sanja. Îşi dădu semn brusc că băştinaşi aceştia primitivi îi luau drept un zeu nou şi poate că peştera din care ieşise el era sfântă pentru dânşii, din vreun motiv oarecare. Apariţia lui neaşteptată trebuie să fi făcut o impresie adâncă asupra sălbatecilor şi acum depindea numai de el să-şi joace rolul măi departe.

   Încetişor, agitând braţele în chip solemn, păşi spre lespedea de piatră. Un băştinaş bătrân şi scund, care-şi atârnase în jurul gâtului tot solul de scoici, şopârle uscate şi multe altele, se ridică şi încercă să-l împiedice să se apropie, făcând mişcări de implorare cu braţele.

   George îşi dădu seamă îndată că era vraciul tribului, care-şi vedea primejduită puterea şi vroia să salveze vechiul idol al seminţiei sale.

   Pe acest om trebuia să-l facă nevătămător cât mai repede. Păşi încet şi se opri în fata lui şi, când vraciul, înmărmurit o clipă, îşi redobândi curajul şi începu să dea iar din mâini. George îl izbi cu putere în bărbie, culcându-l la pământ.. Apoi se îndreptă liniştit spre lespede, ridică idolul şi-l zvârli lângă vraciul leşinat. După aceea prima lui grijă fu să-şi ia îndărăt revolverele şi pumnalul, dădu la o parte celelalte obiecte şi se aşeză, calm, pe piatră.

   Trebuia să chibzuiască ce avea de făcut. Probabil că sălbatecii îl recunoscuseră acum ca un zeu nou, văzându-l cum doborâse pe vraci şi zvârlind cât colo idolul lor.

   Deocamdată se simţea bine, câteva clipe de odihnă după oboselile îndurate îi pria de minune. Simţea, însă, că nu o va putea duce aşa mereu, căci soarele din ce în ce mai puternic îl făcea să se înăbuşe în costumul de scafandru.

   Băştinaşii nu cutezau să se clintească din loc. George întoarse capul şi văzu îndărătul lui alţi vreo cincizeci sălbateci, care se aruncară şi ei la pământ acum, cu braţele ridicate. Aşadar, toţi îl recunoşteau ca un zeu nou... Dar ce atitudine să ia dânsul? Cum să lasă din situaţia asta ciudată şi destul de primejdioasă?

   Frământat de gândurile acestea, văzu deodată că bătrânul doborât de el începe să se mişte. Se ridică încet, privi rătăcit câteva clipe în jurul său, apoi, văzând idolul lângă el, la pământ, păru că-şi dă seamă că s-a sfârşit cu puterea lui, dacă nu va întreprinde ceva împotriva monstrului străin care se ivise pe neaşteptate în mijlocul lor. Dintr-o săritură fu lângă George, agitând în mâna dreaptă un cuţit lucitor.

   Dar în clipa aceasta de primejdie, tânărul avu o idee năstruşnica, pe care o puse imediat în aplicare. Cu iuţeala fulgerului deschise ventilul prin care intră aerul în interiorul costumului de scafandru - stofa cauciucată începu să se umfle repede şi vrăjitorul înspăimântat văzu pe zeul cel nou devenind tot mai gras şi mai diform.

   (Cu ajutorul acestui dispozitiv scafandrii sunt ridicaţi la suprafaţa apei - de data aceasta el salvă pe George dintr-o situaţie primejdioasa).

   Ceilalţi sălbateci se ridicaseră şi ei pe jumătate, când vraciul pornise la atac - dar în clipa noii surprize se aruncară înapoi la pământ. Bătrânul se dădu şi el bătut, aruncă o ultimă privire înspăimântată asupra lui George, apoi se trânti cu burta în jos.

   Tânărul dădu din nou drumul aerului afară. Trucul acesta ingenios avusese efectul dorit.

   Acum trebuia, însă, să întreprindă ceva, altminteri putea s-aştepte mult şi bine aici.

   Gesticulând sălbatec cu braţele se ridică şi ocoli încetişor lespedea de piatră. Toate privirile erau îndreptate asupra lui, cu spaimă. Se opri, se bătu cu palmele în piept; apoi dădu de înţeles sălbatecilor, prin gesturi, să se îndepărteze.

   La început ei nu-l pricepură, dar când el începu să tropăie de zor cu tălpile de plumb, tuciuriii săriră în sus speriaţi şi o zbughiră spre desişul insulei.

   Respirând uşurat, George se aşeză din nou pe piatră şi chibzui. Era încredinţat că sălbatecii îl spionau din desiş - trebuia, deci, să se poarte în aşa fel, ca el să nu-şi piardă respectul pentru dânsul.

   Privi cu atenţiune în jurul său şi văzu că o potecă îngustă şi dreaptă urca pe zidul de stâncă al peşterii din cure ieşise el. De acolo, de sus putea să privească în largul mării, căutând submarinul tatălui său.

   Încetişor şi cu paşi rari se îndreptă spre potecă. Din nou îi veni ideea să-şi umple costumul cu aer, ca să-i sperie pe sălbateci, ca nu cumva să se gândească să-l atace.

   Cu sforţări uriaşe izbuti să ajungă sus, îşi întoarse privirile şi văzu că sălbatecii ieşiseră sfioşi din desiş şi se luau după el, încetişor. Îşi umflă şi mai mult costumul şi gesticulă sălbatec cu braţele. Efectul fu fulgerător: băştinaşii o rupseră de fugă, pitindu-se în desiş.

   Aproape două ceasuri rămase George sus, cercetând mereu marea, fără folos însă. Căldura şi foamea îl îndemnară să coboare din nou. Coborâşul era şi mai greu decât urcuşul, dar spre mulţumirea să tânărul văzu că sălbatecii - care ieşiseră iar din desiş în vremea asta - se făcură nevăzuţi, zărindu-l coborând.

   Se apropia liniştit de lespedea de piatră, luă două cutii cu conserve de carne, o sticlă cu apă minerală, apoi porni încetişor spre peşteră.

   Ajuns înăuntru căută ungherul cel mai întunecat, deschise unul din gemuleţele coifului şi aspiră cu lăcomie aerul proaspăt din peşterii. Apoi deschise cu cuţitul cutiile de conserve şi îmbucă cu lăcomie carnea. După ce-şi potoli şi setea, situaţia îi apăru în culori mai trandafirii.

   O toropeală bruscă puse stăpânire pe el, se întinse aproape fără voie pe pământul tare şi adormi imediat.

   Când se trezi, luă hotărârea să cerceteze din nou marea, poate va descoperi submarinul - înşuruba coiful, îşi umflă costumul şi ieşi din peşteră, păşind agale.

   Sălbatecii erau acolo, cu privirea nedezlipită de intrarea peşterii, dar când îl văzură gesticulând din nou sălbatec, o rupseră iar de fugă. Probabil că nu aveau încă destulă încredere în noul lor zeu, tot aşa după cum nici „zeul" nu prea avea încredere într-înşii, desigur.

   George urcă iar poteca îngustă care ducea pe marginea peretelui de stâncă. Şi când îşi îndreptă acum privirea spre mare... îi veni să joace de bucurie, căci numai la vreo cincizeci de metri de insula, ieşea din apă periscopul „Dox" -ului.

   George începu să gesticuleze cu braţele, arătând mereu în jos, spre golful pe a cărui margine stătea el. În cele din urmă, periscopul se înaltă şi fu tras îndărăt în apă de trei ori la rând, semn că tatăl sau îl văzuse şi-l înţelesese.

   Porni repede prin peştera şi ajunse din nou sub apă. Prin cămăruţa de scafandru de la proră, intră în submarin şi zeci de mâini se-ntinseră spre el, ajutându-l să-şi dezbrace costumul greu.

   — Slava Domnului că mă văd iar împreună cu voi, tată, rosti dânsul, fericit. Am avut o aventură cum nu m-am aşteptat vreodată. Uite cu ce m-am ales!

   Râzând, înmână tatălui său scoica de formă ciudată. Toţi se grăbeau să-i strângă mâna şi George fu nevoit să se ducă în sala echipajului şi să povestească tovarăşilor peripeţiile aventurii sale.

   Când aminti de rolul ce-l jucase, ca zeu al sălbatecilor, toţi izbucniră în râs - dar când îşi exprimă bănuiala că Jerry şi Kuda au fost mâncaţi de canibali, căpitanul zise cu seriozitate:

   — Nu, dragul meu, când am intrat în golf, am văzut doi rechini-tigri uriaşi care au rupt-o de fugă la ivirea noastră. Apa deasupra corăbiei scufundate era colorată în roşu şi în jurul ei pluteau fâşii de stofă. Aşadar, Jerry şi Kuda s-au scufundat cu vasul lor şi au căzut jertfă rechinilor.

   — Australianul acela era într-adevăr un om extraordinar, zise George cu părere de râu în glas. Trebuie să mărturisesc că mi-a plăcut mult, deşi m-a silit să fac fără voie pe scafandrul.

   — George, ai adus un lucru foarte frumos din aventura d- tale, interveni doctorul Bertram. Ia te uita!

   Îi arătă scoica desfăcuta şi tânărul văzu cu uimire o perla minunată, mare, de culoare roşiatică. Preţuia o mică avere.

   Se alesese, deci, de pe urma aventurii sale cu o amintire, cum nici nu şi-ar fi dorit alta mai frumoasă.

SFÂRŞIT

Volumul 31

BALENA MIRACULOASĂ

   UN ROBINSON MODERN.

   — A FOST O AVENTURĂ PRIMEJDIOASĂ, dar foarte veselă în schimb, aceea prin care ai trecut, dragă George, zise primul ofiţer Rindow tânărului care stătea alături de el în turnul submarinului.

   — Aş fi dat mult să te văd cum îţi şedea ca zeu al sălbaticilor!

   — Prea plăcut nu mi-a fost în echipamentul de scafandru, sub soarele arzător - răspunse George - dor am râs din inimă când am umflat cu aer costumul, ca să-l sperii pe bătrânul vrăjitor, care avea de gând să mă înhaţe.

   — Mare noroc ai avut că tatăl d-tale o izbutit să se ţină după vasul atât de rapid al lui Jerry; uneori se conducea numai după dâra lăsată de el.

   Desigur că Jerry nu s-o gândit că va lăsa o urmă atât de bună în mersul sau vertiginos. Altminteri, cine ştie cât timp ar mai fi trebuit să faci pe idolul sălbaticilor.

   — Lasă că nu mă prăpădeam eu, răspunse George. Ştiam că tata va cerceta toate insulele, până mă va găsi. Dar ia te uita, domnule Rindow, acolo-n faţa noastră se iveşte o insulă. Dacă nu mă-nşel, se-nalţă şi o trombă de fum dintr-unsa.

   Primul ofiţer privi prin ochean, apoi zise:

   — Aşa e, pare să fie un foc de lagăr, căci trâmba de fum se- nalţă dreaptă şi subţire, ceea ce înseamnă că nu poate fi vorba de o pădure în flăcări. Hm... nu cumva or fi locuind sălbatici pe acolo? Eu aş zice să-l înştiinţăm pe căpitan, să hotărască el dacă e nevoie să cercetăm lucrurile mai de aproape, sau nici să nu ne abatem pe lângă insulă.

   Rindow îi comunică lui Farrow vestea prin porta-voce şi căpitanul veni îndată în turn. Privi cu atenţie prin ochean trâmba subţire de fum, apoi zise:

   — E un foc mic de tot, ca pentru o singură persoană. Dac-ar fi sălbatici pe acolo, ar fi aprins un foc mai mare şi ar fi făcut în aşa fel, încât să nu se zărească fumul care să-l dea de gol.

   — N-or putea fi, însă, vreun semnal de-al sălbaticilor, pentru cei de pe insula pe lângă care tocmai am trecut? Întrebă George. Cam aşa fac vânătorii de capete pe insulele lor.

   —  Hm... tot ce se poate, încuviinţă Farrow. Nu strică să fim cu băgare de seamă şi să ne apropiem de insulă pe sub apă. Se poate întâmpla să fie vorba de un naufragiat sau de vreun om certat cu legea. În cazul din urmă, o va lua la fugă în desiş şi vom

fi terminat repede treaba cu el. În primul caz, însă, va trebui, fireşte, să-l luăm pe bord şi să-l debarcăm pe cea dintâi insulă unde opresc vapoare.

   Fără să stea mult pe gânduri, căpitanul ordonă să se facă manevra pentru scufundare. Cei trei tovarăşi părăsiră în grabă turnul şi George închise capacul. După câteva minute vasul şi dispăruse în apă, numai o parte a periscopului mai ieşea la suprafaţă.

   Farrow privi printr-unsul şi observă cu atenţie insula de care se apropia submarinul, pe urmă zise:

   — Lângă focşor stă un bărbat, un european; e slab şi prăpădit la faţă. Deci, sau un naufragiat, sau unul încolţit de autorităţi. Ne vom apropia de tot, vom ieşi repede la suprafaţa şi atunci vom vedea care din presupuneri e întemeiată.

   Se scurseră încă cinci minute, apoi Farrow dădu comanda de înălţare. Urcă cel dintâi scăriţa de fier şi deschise capacul. George şi Rindow îl urmară. Submarinul se afla la vreo cincizeci de metri de ţărm, mai mult nu voise să se apropie căpitanul, căci nu cunoştea apele pe aici. Acum, însă, văzu că putea să vină cu vasul chiar până la coastă, căci apa era destul de adâncă.

   Cu glas scăzut, el dădu comanda ca electromotoarele să fie puse în funcţiune. Voia să ajungă la ţărm cât mai neobservat, ca să vadă ce mutră va face la ivirea lui bruscă necunoscutul, care stătea cu spatele spre apă şi frigea vreun vânat la foc.

   Spre marea lor mirare, cei de pe submarin observată că străinul purta o uniformă dintr-a celea cu care sunt îmbrăcaţi ofiţerii englezi pe vasele de război, în ţinuturile tropicale. Era ponosită râu şi ruptă, ceea ce lăsă să se-nţeleagă că omul se afla de mult în pustietatea aceea.

   — Poate că vreun distrugător englez a naufragiat prin apropiere şi ofiţerul de colo s-a salvat pe insula aceasta, îşi dădu cu părerea Farrow. Trebuie să fim cu băgare de seamă, căci nu e exclus să fie şi restul echipajului pe aici; şi-apoi, s-ar putea ca oamenii să fie înarmaţi, lucru ce n-or fi tocmai plăcut pentru noi.

   — Eu socot c-ar trebui să fie mulţumiţi dacă le venim În ajutor, zise George. Nu cred să fie atât de nerecunoscători încât să se- ntoarcă împotriva noastră.

   — Nu-i cunoşti încă bine pe oameni, zise Farrow, cu amărăciune în glas. Poate că la ei precumpăneşte dorinţa de a dobândi glorie prin prinderea noastră, trecând recunoştinţa pe planul al doilea.

   Dădu comanda de oprire a motoarelor, apoi strigă spre insulă:

   — El, d-ta de colo, cine eşti? Îţi putem fi de vreun folos?

   Necunoscutul, care. Stătea la marginea desişului, cam la vreo

douăzeci de metri de ţărm, sări speriat în sus şi privi cu ochii holbaţi la cei trei marinari din turnul submarinului.

   În aceeaşi clipă, Farrow avu o impresie neplăcută, dar nu din cauza înfăţişării sălbăticite a străinului, ci a ochilor săi, care aveau o strălucire vicleană într-unşii.

   Faţa îi era împrejmuită de o barbă roşcată, un nas ascuţit şi puţin încovoiat se desprindea din pădurea aceea de pâr, ochii şireţi erau înfundaţi sub genele stufoase.

   Se apropie încetişor de ţărm şi mişcările sale trădau bănuială. Când fu la numai câţiva paşi de Farrow, saluta milităreşte şi zise cu glas răguşit, ce suna cam neplăcut:

   — Cine sunteţi d-voastră? Nu ştiam că mai există un submarin prin locurile astea.

   Căpitanul trecu cu vederea lipsa de politeţe a străinului, care nu socotise de cuviinţă să se prezinte mai întâi, aşa cum s-ar fi cuvenit. El salută şi zise:

   — Mă numesc Farrow şi submarinul acesta îmi aparţine. Nici eu nu ştiam că afară de „Dox"-ul meu se mai afla un submarin prin apele acestea. Bănuiesc că d-ta eşti naufragiat pe insula asta. Sunt gata să te aduc în siguranţă, ca să poţi ajunge apoi la ai d- tale.

   — Ah, d-ta eşti căpitanul Farrow! Făcu străinul, zâmbind ciudat. Ştii că are haz! Vei pricepe mai târziu de ce anume. Eu mă numesc Hary Breacks şi sunt locotenent în marina engleză. Îţi vei da seamă, cred, că din acest punct de vedere îmi e foarte neplăcut să fiu salvat tocmai de d-ta. Sunt nevoit să refuz a păşi pe vasul d-tale, căci eşti încă socotit drept duşman al nostru. Aşa că te rog să mă laşi unde sunt. Nădăjduiesc că va trece odată şi odată un vapor pe aici, deşi sunt cinci săptămâni de când mă aflu pe această insulă. Pe când pescuiam într-o barcă, o furtună grozavă m-a azvârlit încoace.

   — S-ar putea întâmpla, totuşi, să mai treacă ani de zile până să-ţi vină cineva în ajutor, zise Farrow, cu seriozitate. Aşa fiind, cred că cel mai nimerit lucru ar fi să treci cu vederea duşmănia ce există între noi. Eu nu te consider ca ofiţer de marină englez, ci ca naufragiat, căruia trebuie să-i vin în ajutor.

   Locotenentul Breacks şovăi câteva clipe, apoi răspunse cu tărie:

   — Nu, nu pot primi propunerea d-tale. Ar fi împotriva onoarei mele de ofiţer englez, îmi pare rău numai că n-am posibilitatea să te arestez. Aş face-o fără şovăială. Aşadar, te rog să nu-ţi pese de mine, căci odată şi odată tot îmi va veni ajutorul aşteptat. Cinci săptămâni am izbutit să mă hrănesc cu fructe şi vânat şi sper că nici de-acum încolo nu voi muri de foame. Ceea ce ai putea face pentru mine ar fi să transmiţi o radiogramă autorităţilor engleze, vestindu-le că ai dat pe insula aceasta de locotenentul Breacks. Camarazii mei vor porni să mă caute. Dar nici de asta nu e nevoie. Nu, mai bine să n-o faci, chiar acest mic serviciu nu-l pot primi de la d-ta. Ceea ce doresc, căpitane Farrow, e să ne mai întâlnim o dată, în alte împrejurări.

   Salută rece, întoarse spatele şi se-ndreptă spre foc.

   Fără să vrea, Farrow simţi un fel de respect pentru omul acesta, care prefera să mai rămână cine ştie cât timp în singurătatea asta plină de primejdii, decât să primească un serviciu din partea unui duşman al ţării sale. Cu vocea înceată, îi spuse lui Rindow:

   — Fireşte că vom transmite imediat în lumea largă o radiogramă, arătând exact unde se află insula şi, în scurt timp, Breacks va căpăta ajutor, e un om antipatic, aş pune rămăşag chiar că are un suflet rău, dar mândria lui îmi place totuşi. Oricare altul în situata lui n-ar fi stat o clipă în cumpănă să primească propunerea.

   — Aşa e, asta e o însuşire în faţa căruia nu ne putem decât înclina, încuviinţă Rindow. Dar, cu toate astea, am simţământul că refuzul lui n-a fost sincer. Nu se poate să nu presupună că noi tot vom transmite radiograma, în urma căreia el va fi salvat. Voia numai să nu-ţi datoreze recunoştinţă, de aceea a procedat aşa. Şi am surprins la el un zâmbet atât de ciudat - ba aş putea spune chiar primejdios încât nu ştiu ce să cred.

   — Şi mie mi-a bătut la ochi asta - interveni George. Mi s-o părut că avusese o intenţie hotărâtă cu vorbele sale şi nu urmarea numai să te determine să transmiţi, totuşi, radiograma.

   — De temut, n-avem de ce ne teme de el, zise Farrow, chiar dacă va fi salvat curând şi va da de veste că am fost pe aici. Peste două zile vom fi iar pe insula noastră şi acolo nu dă nimeni de noi.

   — Asta aşa e - încuviinţă Rindow - dar eu tot nu pot scăpa de gândul că ne ameninţă o primejdie din cauza omului acesta. Totuşi, radiograma trebuie s-o transmitem, căci nu-i omeneşte să-l lăsăm să se prăpădească pe aici.

   — Fireşte c-aşa vom face, de îndată ce vom fi înconjurat insula, vom întinde antena. Radiograma va fi recepţionată atât în Australia cât şi pe insulele franceze Loyalty şi se vor trimite îndată vapoare ca să-l salveze pe naufragiat. Stabileşte, te rog, poziţia

exactă a insulei, dragă Rindow.

   Primul ofiţer se duse repede în interiorul vasului şi se-ntoarse cu instrumentele trebuincioase. Când longitudinea, latitudinea şi celelalte date fură stabilite, Farrow transmise o radiogramă, vestind că pe insula a cărei poziţie o indica se află naufragiatul englez, locotenentul Breacks. Nu indică, însă, cine transmite radiograma, căci ar fi putut avea neplăceri de pe urma. Acestui lucru. Era încredinţat, însă, că Breacks va fi salvat în urma ei, chiar dacă cel ce-o vor recepţiona se vor mira că nu l-a luat pe bord vasul care l-a găsit.

   După ce-şi îndeplini datoria aceasta, căpitanul dădu ordin să fie puse în funcţiune electromotoarele şi minunatul submarin porni cu viteză spre sud-vest, unde se afla „Insula odihnei".

   Ciudatul naufragiat continua să formeze subiectul de discuţie al camarazilor şi Rindow nu-nceta să susţină că se aşteaptă la primejdii de pe urma acestei întâlniri.

   Farrow, râse de îngrijorarea primului ofiţer, apoi zise:

   — Drept e că nici eu nu ştiu ce să cred de faptul că vorbise de un alt submarin. Să fi trimis oare marina engleză vreun submarin prin apele acestea, ca să ne caute pe noi? Asta ar fi o primejdie serioasă, căci am putea fi descoperiţi şi torpilaţi fără să bănuim măcar. Pe lângă grija de a scruta zarea pentru a descoperi vase străine, mai trebuie acum să cercetăm şi suprafaţa apei, dacă nu cumva se zăreşte vreun periscop. Aş fi bucuros să mă văd odată pe insula noastră. Te pomeneşti că locotenentul ăla făcea parte chiar din echipajul submarinului...

   — Hm... asta or fi foarte neplăcut, zise Rindow. Poate c-am face mai bine să mergem pe sub apă în timpul zilei, sau să ne aciuim pe lângă vreo insulă. Nu trebuie să aşteptăm ca vreo torpila să ne atragă atenţia asupra prezenţei celuilalt submarin.

   — Prin asta am pierde prea mult timp - obiectă Farrow iar locotenentul Breacks va începe imediat goana după noi. Ah! Tocmai acum îmi dau eu seama c-am făcut o greşeală şi el mi-a întins o cursă foarte dibace. Aşa se explică zâmbetul acela ciudat pe care l-ai observat la dânsul, dragă Rindow. Spunea doar că presupune că ne îndreptăm spre Australia, deoarece veneam dinspre nord-est. Şi eu am confirmat fără să şovăi... Acum cunoaşte, aşadar, drumul nostru şi sunt sigur că va porni cu toată energia în urmărirea noastră.

   — Ce viclenie murdară! Scrâşni Rindow. Dacă ne-ar fi dat asta în gând mai înainte am fi aşteptat cu transmiterea radiogramei, până vom fi ajuns în apropierea „Insulei odihnei".

   — Nici aşa n-am fi făcut bine - răspunse căpitanul - căci s-ar fi putut stabili lesne, prin sondaje, poziţia noastră şi în acelaşi timp şi locul aproximativ unde avem ascunzătoarea. Dacă englezii şi australienii ar fi trimis apoi câteva hidroavioane, ar fi descoperit îndată „Insula odihnei".

   — Aşa la asta nu m-am gândit - încuviinţă Rindow - În sfârşit, acum e prea târziu şi degeaba ne mai răcim gura.

   În vreme ce submarinul înainta cu viteza, cei trei tovarăşi cercetau necontenit marea cu ocheanele, căutând să descopere punctuleţul negru, periscopul celuilalt submarin.

   De fapt, era îndoielnic dacă comandantul vasului duşman va lansa o torpila, fără avertisment, dar trebuiau să ţină seama de toate posibilităţile.

   Până seara, vegheară cu toată atenţia, dar nu descoperiră nimic suspect. Când se lăsa întunericul, răsuflară uşuraţi. Primejdia scăzuse mult acum, căci îndepărtaseră simţitor de insula pe care-l găsiseră pe Breacks.

   Liniştit, Farrow predă comanda secundului Brun, inginerului Hagen fi şi timonierul Plundow.

   Noaptea trecu în linişte, dar căpitanul avu somnul agitat. Încordarea nervoasă în care se afla era lesne de înţeles, căci prezenţa unul submarin duşman îl aducea în faţa unei primejdii cum nu mai întâmpinase până acum.

   Când se iviră zorile, Plundow îl trezi; în acelaşi timp, apărură în turn şi George cu Rindow, căci nu-l mai rabdă locul în cabinele lor.

   — Bună dimineaţa, domnule căpitan, salută primul ofiţer - cred că primejdia cea mare a trecut. Ne-am îndepărtat atât de mult de insulă, încât nici cel mai rapid vapor nu ne-ar mai putea ajunge.

   — Sper şi eu, dragă Rindow, răspunse Farrow, în vreme ce nu înceta să privească prin ochean. După câte văd eu, nu e nimic suspect prin apropiere şi oricât caut nu pot descoperi nici trâmbele de fum ale vreunul vas, nici catargele sale. Se pare, într- adevăr, că ne aflăm singuri de tot în această parte a Oceanului Pacific. Colo jos se şi ivesc insulele care se află la vreo douăzeci şi patru de ceasuri de ascunzătoare noastră. Aşadar, mâine dimineaţa - dacă nu intervine ceva deosebit - vom fi acasă.

   — Să nădăjduim că nu se va întâmpla nimic - zise Rindow - dar trebuie să mărturisesc din nou că locotenentul Breacks ăla numi iese din minte. Zâmbetul lui ascundea ceva. Mai mult decât bănuim noi, poate. A! Acolo-n zare se iveşte parcă un distrugător puternic. Ba nu, un crucişător mic, dacă nu mă înşel. A apărut dindărătul insulelor.

   Farrow dădu imediat comanda de scufundare. Descoperise şi el în aceeaşi clipă coloana groasă de fum care se ivise la orizont.

   Cei trei tovarăşi coborâră în grabă scăriţa de fier a turnului, George închise capacul şi vasul începu să se afunde cu repeziciune.

   Prin periscop, căpitanul privi cu atenţie norul de fum care se apropia. În curând, deosebi lămurit şi scheletul vasului şi le zise lui George şi Rindow, care stăteau lângă el:

   — E un crucişător englez, destul de mare. Aha! Se învârteşte încoace şi încolo, ca şi cum ar cerceta marea după un plan bine stabilit. Să fi ştiind oare că suntem pe aici? Nu-mi pot închipui asta.

   — Poate că Breacks a şi fost găsit şi a transmis imediat o radiogramă crucişătorului, al cărui loc de ancorare îl ştia unde se află, zise George Asta ar fi singura explicaţie.

   — Da, George, poate că ai dreptate - încuviinţă Farrow - deşi nu prea cred că Breacks - care se află de cinci săptămâni pe insulă să fi cunoscut locul unde se găseşte crucişătorul.

   — Atunci o fi fost luat pe bordul unul alt vas de război englez, al cărui comandant cunoştea domiciliul actual al crucişătorului, răspunse George. Poate că flota engleză face pe aici manevre navale sau demonstraţii, Aşa că Breacks era sigur că, în urma radiogramei noastre, va fi salvat de un vas de război englez. De aceea a şi râs atât de ciudat, după cum foarte bine observase domnul Rindow. Şi în felul acesta avem şi explicaţia aflării pe aici a unul submarin străin.

   — Presupunerile tale sunt cât se poate de întemeiate, dragă George, răspunse Farrow. Ai dreptate, căci mai văd acum ivindu- se şi alte trâmbe de fum. Dumnezeule! Şase crucişătoare sunt în faţa noastră şi par că ne caută cu îndârjire. Desigur că sunt înarmate cu tot ce le trebuie pentru a se asigura de prinderea noastră. Suntem într-o situaţie foarte primejdioasă. Prima insulă unde ne putem ascunde e prea departe şi până să ajungem la ea ne întâlnim cu duşmanul, asta e sigur. Ah! Sunt distrugătoare, vin din amândouă părţile. Hm... când ne vom apropia de ele, va trebui să ne lăsăm la fund de tot şi să mergem vreun ceas sub apă, fără să putem vedea ceva.

   — Asta e foarte primejdios - zise Rindow. Căci sunt pe aici locuri pe care nu le cunoaştem. Fundul mării e în veşnici transformare. E mai mult ca sigur că vasele engleze vor trage după ele aparate de sondat, cu ajutorul cărora vor putea da lesne de noi, dacă vom trece prin linia lor.

   — Aşa e - răspunse Farrow, îngândurat dar ce ne facem acum? De trecut, trebuie să trecem pe dedesubtul lor.

   — Nu, tată - zise George, cu însufleţire - ne întoarcem din drum şi luăm direcţia spre sud. Asta n-au s-o bănuiască ei, fii pe pace!

   II.

   ÎN PRIMEJDIE.

   — BRAVO! STRIGĂ CĂPITANUL, ai idei minunate, dragă George. N-avem ce pierde dacă vom ajunge ceva mai târziu pe insula noastră, principalul e să scăpăm deocamdată de primejdie. Fireşte, trebuie să ţinem cont de eventualitatea că va veni şi dinspre nord-est o parte a flotei engleze, presupuşii duşmani ai vaselor din faţa noastră. Asta în cazul când e vorba de o manevră navală, după cum cred şi eu acum. Dar, dacă ne îndreptam spre răsărit, avem toate şansele să scăpăm.

   Farrow dădu comanda de întoarcere. Era de la sine înţeles că sub apă, „Dox"-ul nu putea înainta cu aceeaşi viteza ca vasele de război engleze, dar acestea pierduseră prea mult timp cu necontenitele manevre şi în curând căpitanul nu le mai putu zări prin periscop.

   Acum dădu comanda de ieşire la suprafaţă. De îndată ce motoarele Diesel intrară în funcţiune, viteza submarinului se dubla. Distrugătoarele rapide şi torpiloarele nu l-ar mai fi putut ajunge.

   Cei trei tovarăşi stăteau iarăşi în turn şi cercetau marea cu atenţie, silindu-se să descopere, mai ales, periscopul submarinului care lua parte la aceste manevre, după cum spusese locotenentul Breacks.

   Ceasurile treceau repede. Submarinul se afla din nou singur pe marea întinsă, dar acum Farrow nu mai avea încredere în nenumăratele insule care se aflau pe acolo. Le ocolea pe cât putea, căci nu era exclus ca îndărătul vreuneia din ele să stea la pândă un distrugător sau chiar submarinul duşman.

   Farrow îl însărcină pe Petre să-i ţină locul în turn, la postul de observaţie, şi se duse în cabină să mănânce; de-abia se aşezase bine, că şi auzi glasul lui Rindow în tubul acustic:

   — Domnule căpitan, sunt semne de furtună, după toate probabilităţile se va produce un ciclon grozav, care vine dinspre răsărit. N-ar fi bine sa ne adăpostim îndărătul vreunei insule?

   — Vin îndată sus, răspunse Farrow.

   Termină în graba masa, apoi urcă în turn. Se sperie când văzu cerul spre răsărit. Acum o jumătate de ceas fusese limpede şi fără un nor, acum, însă, se formase acolo un nor gros şi negru, ale cărui margini aveau o strălucire gălbuie. Şi norul ameninţător creştea cu repeziciune uimitoare, aruncându-şi umbra sinistră asupra mării ce sclipea în bătaia soarelui. Umbra aceasta se apropia cu aceeaşi iuţeală cu care creştea norul.

   Farrow aruncă o privire rapidă în juru-i. Cea mai apropiată insulă, spre apus, se vedea doar ca un punct mititel. Trebuia, însă, să încerce să ajungă la ea înainte ca ciclonul să se dezlănţuie.

   Căpitanul cunoştea bine ţinutul acesta maritim şi ştia că apa nu-i destul de adâncă spre a se putea aşeza pe fundul ei. Ciclonul înspăimântător va răvăşi marea până la fund şi va aduce submarinul în mare primejdie.

   Trebuia să încerce să ajungă la insula sau într-un loc unde apa era mai adâncă. Întoarse imediat vasul, lui direcţia spre insulă şi ordonă să se pună în funcţiune compresoarele. Monstrul cenuşiu de oţel se zgudui din toate încheieturile şi porni ca o săgeată..

   Dar, cu toată viteza ameţitoare, erau încă la o jumătate de kilometru de insulă când simţiră prima izbitură a ciclonului. Cei patru tovarăşi din turn - căpitanul, George, Rindow şi Petre - fură daţi peste cap şi când izbutiră să-şi întoarcă privirile văzură o privelişte care-i înspăimânta chiar şi pe ei, marinari neînfricaţi, obişnuiţi cu furtunile din largul oceanului.

   În spatele lor venea cu o iuţeală fantastică un val de înălţimea unei case.

   Dacă valul se spărgea deasupra lor, îl acoperea ca într-un sac, ba poate, din cauza forţei uriaşe a masei de apă, ar fi sfărâmat învelişul de oţel.

   Mai erau trei sute de metri până la insulă. Farrow privi cu îngrijorare îndărăt şi văzu valul uriaş, mânat de ciclon, apropiindu- se cu o viteză ameţitoare.

   Totuşi, „Dox"-ul înainta... Dar când mal erau numai o sută de metri până la insulă, valul grozav îi luă în primire. Din fericire, creştetul lui înspumat nu se sparse deasupra submarinului, ci în primul rând fu ridicată în sus pupa în aşa fel încât în prima clipă vasul păru să stea în cap - apoi se înălţă şi prora. Cei patru tovarăşi, care fuseseră aruncaţi unul pesta altul, sa ridicară cu greu şi văzură... că „Dox"-ul călărea pe valul cel uriaş.

   Farrow răcni în porta-voce să se oprească maşinile, căci elicea biciuia apa nebuneşte. Submarinul fu mânat acum în voie, direct spre insula apropiată. De la început, căpitanul luase direcţia spre capătul da sud al insulei, dar ciclonul împinse valul uriaş drept

spre mijloc.

   Din fericire, insula nu avea o vegetaţie prea bogată. Dac-ar fi fost acolo arborii uriaşi din codrii Asiei, „Dox"-ul s-ar fi zdrobit da ei. Aşa, însă, cei mal înalţi copaci aveau cinci până la şase metri şi nu prezentau nici-o primejdie.

   În clipa următoare, valul se sparse de insulă, care avea o lărgime de vreo sută de metri. Era cea mai mică dintre insulele de pe aici. Cel patru tovarăşi se încleştară de marginea turnului. În curând insula fu inundată de valul năprasnic, printre urletele furtunii auziră trosnetele copacilor sub prora lor, apoi se produse o smucitură, care cutremură întreg trupul de oţel... şi submarinul se înţepeni în mijlocul insulei, printre arborii doborâţi la pământ.

   Cei patru tovarăşi fură apăsaţi cu atâta putere de peretele din faţă al turnului, încât credeau că li se va zdrobi coşul pieptului.

   Acum veni al doilea val, şi mai vijelios decât cel dintâi. Se sparse şi el, în parte, de insulă, şi de ambele părţi ale limbii de pământ munţii de apă goniră mai departe.

   Submarinul fu izbit din nou de masa grea de apă. Din fericire, însă. Aceasta nu era atât de înaltă încât să se poată sparge pe punte; înălţă, totuşi, puţin vasul şi-l înţepeni cu vreo cincisprezece metri mal departe, printre copacii doborâţi de furtună, până la cel din urmă.

   Izbitura pe care o suferi acum vasul era ceva mai tare, căci lipsea aşternutul elastic al copacilor, care se asemănau cu nişte arcuri.

   Farrow şi Rindow se priviră îngrijoraţi.

   Nu se puteau înţelege prin grai din cauza vuietului înspăimântător. De-abia îşi puteau trage răsuflarea. Aveau, însă, acelaşi gând, spunându-şi că izbiturile acestea neîncetate ar fi putut distruge carena vasului, oricât de solida era ea. Pe de altă porte, se temeau că valurile gonite de furtuna năprasnică vor deveni din ce în ce mal ameninţătoare şi lesne s-ar fi putut să fie târâţi şi mai departe. Va rezista, oare, învelişul de oţel?

   Situaţia în care se aflau era mai primejdioasă decât toate prin câte trecuseră până acum. Monstrul cenuşiu devenise o jucărie a elementelor dezlănţuite.

   Al treilea val zvârli submarinul cu vreo zece metri mai departe. Plin de dor privi Farrow spre coasta de apus a insulei, depărtată numai cu vreo patruzeci de metri. Ce bine ar fi dacă vasul ar putea ajungă acolo, unda l-ar afla în elementul lui!

   Pe coasta de apus a insulei, dar numai pe o lărgime cât era şi insula, oceanul se arăta mai liniştit. Deşi unui om neobişnuit cu marea i-ar fi stat inima în loc de spaimă văzând valurile uriaşe pe care le stârnea şi acolo furtuna grozavă.

   Dar ele apăreau mici faţă de acelea care îşi dezlănţuiau furia de amândouă părţile insulei. Creşteau numai pe măsură ce înaintau, prinse în vârtejul uraganului.

   Dacă submarinul ar fi putut ajunge acolo, Farrow s-ar fi lăsat imediat sub apă. Chiar dacă apa ar fi fost puţin adâncă de cealaltă parte a insulei, aceasta din urmă forma, totuşi, un adăpost şi n-ar fi îngăduit furtunii să răvăşească fundul mării.

   Dorinţa căpitanului părea să se îndeplinească, deoarece uraganul sporea tot mai mult, valurile deveniseră mai mari şi fiecare din ele târa submarinul cu câţiva metri spre coasta de apus.

   Copacii doborâţi fură măturaţi din cale de apa care înainta cu furie şi valurile din urmă îşi croiau drum cu mai multă uşurinţă.

   Farrow se târî cu greutate până la capacul turnului şi cobori în interior. Acum putea, în sfârşit, să răsufle în voie, căci sus furtuna le tăia respiraţia.

   George veni după el, apoi Rindow şi la urmă Petre. Prin semne, căpitanul îi dădu de înţeles Uriaşului să închidă capacul. De-abia după ce treaba asta fu făcută, tovarăşii se putură înţelege între ei, căci mugetul uraganului pătrundea acum numai înăbuşit.

   Echipajul care nu era de serviciu se adună în cabina de comandă, dedesubtul turnului. Privirile tuturor erau aţintite spre Farrow, căci din repetatele smucituri care cutremuraseră vasul, ştiau că frumosul lor submarin - pe care-l iubeau atât de mult - se afla într-o situaţie primejdioasă.

   — Camarazi - începu căpitanul, cu glas potolit - ne aflăm într- un pericol cum n-am mai fost până acum. Un uragan de o forţă neobişnuită ne-a azvârlit pe o insulă, care din fericire e foarte îngustă şi acoperită cu arbori mărunţi şi subţiri. Prin faptul acesta, prima izbitură n-a fost atât de grea. Acum, valurile stârnite de uraganul în creştere ne târăsc mereu spre coasta apuseană. Nădăjduiesc că ele vor face să fim aruncaţi în mare şi acolo vreau să mă las la fund îndată, căci insula constituie o pavăză minunată împotriva valurilor înalte cât casa. Toţi oamenii la posturi, pentru scufundarea imediată!

   Marinarii ştiau că se pot încrede în căpitanul lor, oricât ar fi fost de primejdioasă situaţia. Se împrăştiară, deci, în linişte. Cei hotărâţi pentru îndeplinirea manevrei de scufundare se duseră la posturile lor, iar ceilalţi merseră în sala echipajului, ca să discute acolo asupra situaţiei. Un submarin azvârlit pe o insulă era ceva

cu totul nou, neobişnuit chiar.

   În vremea asta, Farrow înălţase puţin periscopul. Prea mult nu trebuia să-l ridice, căci furia furtunii ar fi putut să îndoaie până şi oţelul acesta atât de tare. Spre marea-i bucurie, văzu că valurile uriaşe târau într-adevăr vasul tot mai aproape de coasta de vest. Dar o privire îndărăt îl încredinţă că valuri noi veneau tot mai ameninţătoare. Uraganul acesta avea o tărie, cum nu se pomeneşte decât o dată la o sută de ani, poate.

   Raza pe care se dezlănţuise furtuna nu se putea stabili, căci norii groşi acoperiseră într-atât cerul, încât era aproape întuneric. Farrow nădăjduia, însă, că cele două flote englezeşti nu scăpaseră nici ele nevătămate, Poate că se împrăştiase, renunţând să mai urmărească „Dox"-ul.

   Un alt val îl târî iar peste insula curăţată acum de orice vegetaţie; încă zece metri, cel mult şi submarinul reintra în elementul său. Cu bucurie - oricât ar părea de ciudată afirmaţia asta - căpitanul observă că uraganul devenea tot mai furios, vasul era împins mereu spre apă şi valurile erau acum atât de înalte şi de furioase cum nu mai văzuse Farrow în toată cariera sa. Dacă ele nu s-ar fi spart de insulă, ar fi distrus trupul de oţel al submarinului, năpustindu-se asupra lui. Ca marinar încercat, căpitanul se gândea acum la nenumăratele corăbii şi vapoare care navigau între insulele arhipelagului. Vasele acestea erau cu desăvârşire pierdute în mijlocul unui astfel de uragan, cheresteaua lor de lemn n-ar fi putut tine piept nici-o clipă furiei valurilor năprasnice. Farrow murmură o rugăciune pentru oamenii care îşi găseau acum moartea, în îndeplinirea datoriei lor.

   Altfel stăteau, însă, lucrurile cu flota engleză. Trupurile de oţel şi maşinile puternice se vor putea împotrivi, desigur, furiei uraganului şi valurilor. Cel mult distrugătoarele vor avea de luptat din greu şi era nevoie de toată dibăcia şi experienţa marinărească a comandanţilor, pentru a ieşi cu bine din vârtejul elementelor dezlănţuite.

   Un nou val, mai mare decât toate celelalte, împinse vasul cu câţiva metri înainte. Şi acum plutea cu prora peste ţărmul de apus. Încă un val şi-l împingea cu totul în elementul său.

   Farrow aruncă o privire îndărăt. Un adevărat munte de apă se năpustea ca un monstru apocaliptic. Creştetul său spumos părea s-atingă norii grei care acopereau cerul, se apropia cu atâta repeziciune şi părea atât de ameninţător, încât nu mai putea să existe nici-o scăpare pentru vreun vas pripăşit pe acolo.

   Pentru Farrow şi submarinul său, asta era, însă, salvarea.

Spumegând, valul cel înalt se rostogoli, spărgându-se cu atâta violenţă, încât insula stâncoasă păru că se cutremură din temelii. Şi această masă de apă fu îndestulătoare să împingă vasul cu totul în mare.

   Farrow dădu comenzile trebuincioase, pompele începură îndată să umple cu apa tancurile de balast, electromotoarele intrară în funcţiune, punând în mişcare elicea. Căpitanul trebui să frâneze cu putere, altminteri furtuna ar fi târât vasul în zona primejdioasă, înainte de a se putea afunda.

   Dănţui câteva clipe ca un dop de plută pe talazurile furioase, apoi începu să se lase încetişor în apă şi mişcările sale deveniră tot mai liniştite, pe măsură ce batometrul indica o adâncime mai mare. Când ajunse la zece metri „Dox"-ul se înţepeni pe fundul nisipos.

   Dacă insula n-ar fi constituit o pavăză atât de minunată împotriva valurilor, desigur că şi la adâncimea aceasta marea ar fi fost răvăşită; aşa, însă, vasul se clătina uşurel numai, căci. Şi aici se observa o anumită mişcare, din cauza valurilor care se rostogoleau de amândouă părţile insulei.

   — Nici nu m-aş fi aşteptat să fiu salvat în chip atât de minunat, zise căpitanul, emoţionat. Dacă primul val nu ne-ar fi zvârlit în desişul de pe ţărmul insulei, ne-am fi prăpădit cu siguranţă în catastrofa asta. Nu ne-om fi putut afunda, ci am fi fost târâţi ca o coajă de nucă de valul uriaş. N-aş fi crezut cu putinţă ca minunatul nostru submarin să fie smuls vreodată din elementul său şi zvârlit pe uscat. Fiecare rău însă are partea lui bună: datorită uraganului, am scăpat de urmăritorii noştri, căci ei trebuie acum să îngrijească de propria lor soarta. Flota engleză din sud-vest a avut, desigur şi ea de suferit de pe urma furtunii; dacă şi cea din nord-vest a suferit ceva, nu putem şti. Cred, însă, că nici submarinul care ia parte la manevre n-a scăpat teafăr.

   — Aşa, băieţi, acum ne putem odihni, căci bănuiesc că uraganul îşi va face mendrele multă vreme încă. Şi chiar după ce se va potoli, va fi nevoie să aşteptăm până se va linişti şi marea, ca să ne putem ridica la suprafaţă. Odihna asta silită ne prieşte de minune, căci cine ştie ce aventuri ne mai aşteaptă când vom fi iarăşi sus. De data asta nu ne va fi atât de uşor să ajungem la insula noastră.

   — Să nu ne facem inimă rea, domnule căpitan, zise Rindow cu încredere. Până acum am scăpat cu bine din toate şi nădăjduiesc că norocul nu ne va părăsi. Am trecut acum printr-o primejdie din cele mai grozave şi tocmai această primejdie a fost salvarea

noastră. Am multă încredere că vom scăpa cu bine.

   — Hm... aş vrea să cred şi eu la fel. Dar locotenentul Breacks ăla nu-mi iese din minte, răspunse căpitanul cu seriozitate. Presimt că din cauza lui vom mai întâmpina mari primejdii, numai din cauza lui am ajuns în situaţia asta, căci sunt sigur că el a pus la cale urmărirea noastră de către vasele de război engleze. Va încerca şi de-acum încolo să ne strice socotelile. Pare să fie un om foarte ambiţios, care aşteaptă să fie înaintat în grad, în urma prinderii noastre.

   — Eu cred că inferiorii lui ne-or înjura în lege că i l-am redat, zise Rindow, zâmbind. Nu prea pare să fie un superior iubit. Bieţii băieţi au răsuflat şt ei timp de cinci săptămâni şi deodată se văd că se iveşte iarăşi.

   — Asta aşa o fi, încuviinţă Farrow, zâmbind şi el, dar cred că e mai bine cum s-a întâmplat. Căci tot ar fi fost găsit el odată şi odată şi atunci dezamăgirea ar fi fost mai mare. Ah, asta-i minunat - se-ntrerupe el, văzându-l pe Petre venind cu o ceaşcă mare cu cafea - viteazul nostru bucătar nu-şi uită îndatoririle nici în clipele acestea de mare primejdie. Nici nu se putea ceva mai nimerit ca o cafeluţă, acum când nervii îmi sunt atât de încordaţi.

   Ceilalţi tovarăşi căpătară şi ei câte o ceaşcă de cafea şi sorbiră cu poftă băutura întăritoare, gândindu-se cu bucurie că se aflau la adăpost pe fundul mării, în vreme ce deasupra lor uraganul şi valurile fioroase se spărgeau cu zgomot de tunet.

   — Aşadar, n-avem ceva mai bun de făcut decât să ne odihnim în voie, zise căpitanul. Cred că va trebui să rămânem aici cel puţin douăsprezece ceasuri, înainte de a putea cuteza să ne ridicăm la suprafaţă. Orânduieşte d-ta posturile de veghe, dragă Rindow şi dă-le în grijă oamenilor să mă trezească imediat când batometrul va scădea chiar numai cu o jumătate de metru. Nu trebuie să riscăm să ne afundăm prea adânc în nămol. Înainte de a mă culca, voi mai citi câtva timp, ca să fiu treaz pentru orice eventualitate; primejdia cea mare este acum împotmolirea în nămol, din cauza mişcărilor uşoare ale vasului. Mai târziu, când furtuna se va potoli şi marea va deveni ceva mai liniştită, nu vom mai avea de ce ne teme.

   Oamenii de veghe fură trimişi la posturile lor, iar ceilalţi se răspândiri în cabine şi în sala echipajului. Orice răgaz era folosit pentru odihnă, căci cei de pe submarin nu puteau prevedea niciodată dacă, prin forţa întâmplărilor, nu vor li siliţi să renunţe la somn timp îndelungat. Mulţi oameni care duc o viaţă neregulată capătă obişnuinţa de a adormi atunci când vor.

   La fel se petreceau lucrurile şi cu George al nostru: de-abia se întinse în hamac, că şi adormi. Acelaşi lucru i se întâmplă şi căpitanului: el era hotărât să mai citească puţin, lucrul nu-i fu cu putinţă, căci ochii i ie închiseră de cum puse capul pe pernă.

   În linişte deplină trecură următoarele douăsprezece ceasuri. Când se treziră din somnul binefăcător, mâncară bine, apoi inginerul Hagen cu oamenii săi examinară cu de-amănuntul tot vasul, pentru a vedea dacă zguduiturile repetate la care fusese supus „Dox"-ul nu stricaseră ceva.

   Legănările uşoare ale vasului încetaseră cu desăvârşire. La suprafaţa apei, valurile uriaşe se rostogoleau încă, dar furia uraganului slăbise şi munţii de apă nu mai ameninţau submarinul, dac-ar fi ieşit acum la suprafaţă.

   În chip de încercare, Farrow înălţă încet de tot vasul. Era ora două dinspre ziuă şi întunericul era un aliat preţios pentru cei de pe „Dox!". Dac-ar fi pornit cu viteză acum îndărăt spre sud-vest, ar fi izbutit, poate, să străbată, pe întuneric încă, linia vaselor de război engleze, pe care le-ar fi recunoscut imediat după lămpile de poziţie.

   Desigur că din cauza uraganului înspăimântător fuseseră alungaţi şi ei spre apus, astfel că Farrow avea şansa să poată trece, înainte ca duşmanii lui să se înapoieze.

   Submarinul se înălţa tot mai sus. Dar numai când ajunse la doi metri de suprafaţă, începu din nou să se clatine uşurel. Aşadar, marea nu era atât de agitată precum se aşteptase Farrow, şi uraganul părea să se fi potolit tot atât de repede precum se stârnise. În cazul acesta, n-ar fi trebuit să rămână atât de mult timp pe fundul mării, căci fiecare minut de întârziere însemna o înrăutăţire a situaţiei sale. La asta, însă, nu s-ar fi putut aştepta, căci prea fusese răvăşita marea de furtuna grozavă.

   Din prevedere, el înalta periscopul la suprafaţă. În situaţia în care se afla, trebuia să ţină seamă de toate eventualităţile, să se ferească de cea mai mică greşeală sau nesocotinţă.

   III.

   UN DUŞMAN ÎNVERŞUNAT.

   DE ABIA RIDICASE PERISOPUL la suprafaţă şi Farrow strigă cu înfrigurare:

   — Repede, la fund..., în imediata apropiere a insulei trebuia să fie un crucişător, care cercetează marea cu două reflectoare. Nu pot şti dacă ne caută pe noi sau niscaiva naufragiaţi.

   Cu iuţeala fulgerului, căpitanul trase înăuntru periscopul, căci văzuse ca dâra de lumină a unuia din reflectoare era îndreptată spre insula în faţa căreia tocmai voia să iasă din apă. Nici-o bucăţică a periscopului nu trebuia să fie văzută, căci razele orbitoare s_ar fi reflectat îndată în lentilă şi ar fi trădat prezenta submarinului.

   Pompele umplură la repezeală tancurile de balast cu apă şi „Dox"-ul se lăsă din nou pe fundul mării.

   — Păcat! Zise Farrow. Acum trebuie să ne ferim să ieşim la suprafaţă, deocamdată. Ba chiar mă tem să scot periscopul afară, atâta vreme cât e întuneric. Cred că cel mal nimerit lucru e să rămânem aici până la ivirea zorilor. Vreo câteva ceasuri adică. Apoi, va trebui să ne ridicăm cu mare băgare de seamă, căci e de presupus că întreaga flotă s-a adunat aici, în căutarea victimelor acestui uragan grozav.

   — În cazul acesta, nu vom izbuti nici noi să străbatem pe la sud-vest lanţul de vase, zise Rindow, cu părere de râu. Şi astfel ne-am vedea siliţi să rămânem zile întregi pe aici, până vom găsi, în sfârşit, prilejul să ne strecurăm fără să fim simţiţi.

   — Aşa e, n-avem încotro - răspunse Farrow. Din acest punct de vedere, e mai bine s-avem răbdare câteva zile, decât să riscăm să pierdem vasul şi să fim internaţi câtva timp. Şi la urmă, am mai putea avea norocul să fim puşi sub acuzare, chiar şi în fosta noastră patrie. Nu, mai bine să rămânem aici. Peste patru ceasuri se luminează de ziuă şi atunci vom vedea ce e de făcut.

   Toţi marinarii care nu erau de serviciu se retraseră. Cele patru ceasuri de răgaz trebuiau folosite pentru odihnă.

   Trecură repede şi acestea. Când Petre îl trezi pe căpitan, fluieratul de alarmă al lui Brun - care avusese ultimul cart - străbătu vasul de la un capăt la altul. Toţi alergară repede la posturile lor, Farrow dădu comenzile trebuincioase, pompele începură să lucreze, golind apa din tancuri şi monstrul de oţel se ridică încetişor din apă.

   Când fu la trei metri de suprafaţă, Farrow dădu comanda de oprire. Era primejdios să se înălţa mai sus, căci nu era exclus să fie văzut de vreun crucişător ce da târcoale pe acolo. La o călătorie sub apă la adâncime mai mare, Farrow nu se încumeta în ţinutul acesta, căci ştia că alături de adâncimi mari se ivesc pe acolo bancuri de nisip, care ar fi putut lesne prilejul pierderea vasului.

   Din nou înălţă încetişor şi cu băgare de seamă periscopul. Privi repede în toate părţile şi răsuflă uşurat. Marea era încă agitată, dar cât cuprindeai cu ochii nu se zărea nici-un vas sau vreo trâmbă de fum.

   Înălţă vasul de tot, urcă cel dintâi scăriţa de fier şi deschise capacul turnului.

   Cu nesaţ, respirară cu toţii aerul proaspăt care pătrundea acum în vas. Deşi în interiorul acestuia exista o minunată instalaţie de ventilare - creată de inginerul Hagen - deşi oxigenul consumat era mereu reînnoit din sticlele de rezervă, totuşi aerul proaspăt al dimineţii era ceva de nepreţuit.

   Farrow cercetă zarea de jur-împrejur cu ajutorul ocheanului său puternic. Nici de data asta nu zări vreun vapor şi adresându-se lui George şi Rindow, care urcaseră şi ei în turn, le zise:

   — Asta e foarte ciudat, zău aşa. Mă aşteptam să văd cel puţin crucişătorul care se afla aici acum patru ceasuri. Poate, însă, că luminase cu reflectoarele insula şi împrejurimile numai cu scopul de a da de niscaiva naufragiaţi. Acum să încercăm dacă n-om izbuti cumva să ajungem la insula noastră.

   Dădu comenzile necesare, motoarele Diesel începură să funcţioneze şi vasul porni cu viteză din ce în ce mai mare spre sud est. Exista acum perspectiva să se strecoare neobservaţi, căci era de presupus că flota engleză se îndreptase spre apus, ca să încerce salvarea eventualelor victime ale grozavului uragan.

   Această perspectivă - oricât era de slabă - trebuia totuşi folosită. În definitiv, sarcina de a-i salva pe naufragiaţi era mai importantă pentru flota engleză decât să urmeze vânătoarea împotriva submarinului, care făcuse până acum nepreţuite servicii tuturor statelor.

   Două ceasuri se scurseră astfel. Cei trei tovarăşi din turn cercetau necontenit zarea cu ocheanele lor puternice, fără însă o descoperi cel mai neînsemnat indiciu suspect.

   Deodată, George, care privise cu atenţie apa în apropierea „Dox"-ului. Strigă speriat:

   — Dumnezeule! Acolo pare să fie celălalt submarin!

   Farrow şi Rindow îşi îndreptară îndată ocheanele în direcţia arătată de tânăr. Într-adevăr, la vreo trei sute de metri în faţa submarinului, marea era despicată de o masă rotundă, de culoare închisă. Dar căpitanul strigă imediat:

   — Nu, nu poate fi un submarin, căci e prea mic pentru asta, cu toată lungimea-i neobişnuită. Ah! Acum ştiu, e un caşalot enorm. Drace! Monstrul are o mărime respectabilă, pe puţin treizeci de metri. Cheamă-l repede pe doctor, George, îl va interesa mult dihania asta.

   Farrow ordoni să fie încetinit mersul motoarelor, ca să n-ajungă prea repede în apropierea acestui monstru al mărilor.

   Deşi în Oceanul Pacific balenele acestea sunt în număr foarte mare căpitanul vedea pentru prima oară de aproape un astfel de exemplar.

   Monstrul înota liniştit spre submarin, care-şi încetinise acum foarte mult viteza. Doctorul Bertram dădu buzna în turn, urmat de George.

   — Drace! Exclamă el, entuziasmat, asta e într-adevăr un exemplar cum rar se vede. Păcat că nu avem ce face cu el, altminteri l-aş ruga pe Jean Brike să-l doboare cu o ghiulea.

   — Poate că e rost să-l ameţim cu o grenadă cu gaze, propuse Rindow, râzând. După aceea l-ai putea examina în toată liniştea, dragă doctore. Deoarece face parte din clasa mamiferelor şi respiră prin plămâni, cred că gazele şi-ar face efectul.

   — Da, e păcat numai că n-avem timp - zise doctorul cu părere de râu - ar fi un câştig mare pentru ştiinţa dac-aş putea face studii amănunţite asupra acestui monstru, luând şi fotografii bune. Ah! A fost prins odată cu cangea! Striga el agitat peste măsură - vedeţi capătul căngii cu bucata de frânghie pe spatele lui! Domnule căpitan, sunt de părere să plecăm cât mai în graba de aici, căci un astfel de caşalot - mai ales când e întărâtat sau rânit poate deveni foarte primejdios. Multe vapoare au fost prăpădite de balene, în special vasele de lemn din veacul al nouăsprezecelea. Unii din monştrii aceştia şi-au dobândit celebritatea, cum ar fi, de pildă, „Tom din Noua Zeelandă", despre care se spune că are pe cuget un număr nesfârşit de vase şi oameni. Ah! Să pornim repede - ştiam eu ce spun!

   De-abia acum, de la o depărtare de o sută de metri, uriaşa balenă părea să fi observat submarinul. În clipa următoare, marea începu să clocotească sub loviturile furioase ale cozii sale enorme şi ca o furtună porni în direcţia „Dox"-ului.

   De fapt, Farrow nu credea că dihania ar putea aduce vreo pagubă trupului de oţel al vasului, dar, din spirit de prevedere, luă direcţia drept asupra monstrului. Dacă acesta nu se va da în lături în ultima clipă, îşi va zdrobi capul de prora ascuţită.

   În clipa următoare, submarinul fu zguduit atât de puternic, de parcă s-ar fi izbit de o stâncă. Bătrâna balenă, înfuriată, bănuise un duşman în masa cenuşie din fata sa şi nu mai stătu să se întrebe dacă e oţel sau alt material. Poate că în cursul vânătorii împotriva sa - cu care prilej îi fusese înfipta cangea în trup - distruse sau „muşcase" numai câteva vase. E un adevăr trist încă un caşalot e în stare de asemenea isprăvi. Se ştie, de pildă, că „Tom din Noua Zeelandă" a fărâmat nouă bărci ale vasului „Adonis" şi ale altor câteva vase care porniseră să se războiască cu el - cu care prilej a omorât patru marinari. Poate că şi acesta de acum îşi spunea că va fi în stare să zdrobească duşmanul ce i se ivea în cale.

   El însă nu se năpusti de-a dreptul asupra prorei, ci, în ultima clipă, coti la dreapta, şi se izbi de peretele dinspre babord. Farrow nu-şi închipuise că izbitura va fi atât de puternică.

   — Drace! Exclamă Rindow, îngrijorat. Te pomeneşti că n-a găurit învelişul exterior al vasului. Asta-i dihanie, nu glumă. Ţi-ai fi închipuit aşa ceva, domnule căpitan?

   — Niciodată, răspunse Farrow, clătinând capul.

   Apoi ceru prin porta-voce să vină imediat sus inginerul Hagen. Acesta veni, însă, înainte de a primi invitaţia căpitanului, căci izbitura aceea grozavă fusese simţita în tot vasul, după cum era şi de aşteptat.

   Farrow arată spre caşalotul care se îndepărta acum încetişor de submarin, ameţit, după cât se părea, din pricina ciocnirii cu oţelul tare.

   — Ne-a atacat, dragă Hagen, zise el. Se poate închipui aşa ceva? Mă tem că ne-a găurit învelişul exterior, înspre proră.

   Inginerul vroia tocmai să se caţere pe marginea turnului, când doctorul Bertram striga, îngrozit:

   — Domnule căpitan, vine înapoi, a vrut să-şi adune forţele. Sunt de părere ca Jean Brike să intervină cu tunul său.

   Marea începu din nou să clocotească sub biciuirii furioase ale cozii caşalotului. Farrow îşi dădu imediat seama de pericolul unei izbituri în coasta submarinului şi striga în tubul acustic:

   — Toată viteza la maşini!

   „Dox"-ul făcu un adevărat salt şi la un metru în spatele lui ţâşni monstrul înfuriat. Se întoarse însă îndată, şi ca o săgeată porni după submarin.

   — Compresoarele! Strigă Farrow.

   În zgomot asurzitor de motoare, vasul zbură deasupra apei şi acum monstrul nu mai putea lua la întrecere cu ei, cu atât mai mult cu cât era rănit şi slăbit de lovitura pe care o căutase.

   Farrow se afla acum într-o grea încercare. Daca s-ar ivi vre-un crucişător s-au distrugător englez, el n-ar putea să se lase la fund, ci ar trebui să-şi urmeze drumul cu viteza aceea ameţitoare, căci sub apă balena l-ar zdrobi ca sub un ciocan grozav. Nu trebuia nici să facă un viraj, deoarece în felul acesta ar încetini viteza, ceea ce i-ar îngădui monstrului care-l urmărea să mai izbească o dată trupul de oţel. În schimb, chiar în situaţia de acum, când el venea din spate, putea lesne să strice cârma şi atunci vasul ar fi devenit o jucărie a valurilor.

   La orice s-ar fi aşteptat căpitanul, numai la o ciocnire cu un caşalot, nu. Era ciudat că tocmai lor la era dat să întâmpine astfel de aventuri. Cu toată dorinţa lui de a cruţa monstrul, îşi dădu seama că n-avea încotro şi trebuia să dea ordin Lui Jean Brike să intervină cu tunul de la proră. Dacă n-o făcea, îşi primejduia mult situaţia.

   Chemă repede pe punte pe bătrânul tunar şi-i arată dihania. Amândouă tunurile erau întotdeauna încărcate, Brike la dichisea în fiecare zi şi schimba obuzele, care puteau să se fi alterat din cauza şederii îndelungate În apă.

   Fără să aştepte prea multe lămuriri, bătrânul sări repede peste marginea turnului şi alergă spre tunul de Ia proră. Se bucura grozav de câte ori avea prilejul să-şi arate dibăcia.

   Deodată, Farrow văzu cu spaimă ivindu-se un vas la orizont. Privind prin ochean, îşi dădu seama că nu era vorba de un vas da război. Era de o lărgime neobişnuită şi Rindow, care-l zărise şi el, spuse:

   — Domnule căpitan, e o balenieră, dacă nu mă înşel. S-o fi luat după caşalotul nostru. Acum suntem siguri, cel puţin, că nu se va prăpădi cadavrul lui. Aha! Jean o şi pus totul la punct, sunt curios să văd dacă-l va răpune dintr-odată.

   Bătrânul tunar smulse repede acoperitoarea de pânză a tunului, îndreptă gura lui asupra balenei şi când obuzul bubui, monstrul se întoarse repede de-a curmezişul. În clipa următoare sa produs explozia, dihania uriaşă râmase nemişcată deasupra apei; a murit fără să fi luptat o singură clipă cu moartea.

   — Bravo, Brike, a fost o împuşcătură minunată! Exclamă căpitanul. Cei de pe balenieră se vor mira găsind prada cu trupul găurit de schije. De fapt, aş dori să mă apropii de ei şi să le spun că dihania se află aici. Poate că, drept recunoştinţă, ne vor spune şi ei nouă pe unde se aţin englezii. Nouă nu ne pot face nimic, căci sunt în puterea noastră, cu armele pe care la avem.

   — Aşa e, domnule căpitan - încuviinţă Rindow - poate căpătăm indicii preţioase, care să ne fie de mare folos. A! Nici nu e englezească baleniera, ci norvegiană, lesne de văzut după pavilion, Aşa că n-avem de ce ne teme.

   Inginerul Hagen, care, cu toată viteza vasului, examinase învelişul exterior, se înapoia acum şi raporta:

   — Monstrul a turtit una din plăcile de oţel. Când vom fi pe insula noastră, o vom nitui din nou. Din fericiră, nu se vede nici-o spărtură, prin care să poată pătrunde apa între pereţii de oţel. Naş fi crezut, însă, să existe o vieţuitoare care să dispună de atâta forţă, încât să turtească o placă da oţel.

   Aruncă o priviră asupra cadavrului şi urmă:

   — Da fapt, a fi peste măsură de mare, ceva cum rar se întâlneşte. Dacă ne-ar fi atacat pe la spate, s-ar fi dus dracului elicea şi cârma.

   — Atunci s-ar fi încheiat şi cariera noastră, zise Farrow, căci cum am fi putut repara avaria, aici, în largul mării?

   — As fi scos-o eu la capăt - răspunse genialul inginer. Numai că n-ar fi trebuii să se ivească englezii în vremea asta.

   Dispăru repede sub punte, ca să examineze şi interiorul vasului, înspre proră. Izbitura fusese dată în apropierea ferestrelor care se aflau de ambele părţi şi nu era exclus ca ea să fi făcut să crape geamurile.

   Farrow şi tovarăşii săi priveau cu mult interes spre baleniera norvegiană. Era un vas impunător, al cărui trup de oţel avea construcţia asemănătoare cu a unui tanc. Că făcuse o vânătoare bogată, o dovedea mirosul care se apropia odată cu el. Acel miros grozav de untură de peşte, cu care e greu să te obişnuieşti.

   Din partea din faţă lipseau câteva bărci, din acelea în care vânătorii de balene urmăresc dihania prinsă cu cangea, pentru a o împunge apoi cu suliţe lungi. Altele erau grav avariate, dovada că vasul se războise cu bătrânul caşalot, care-i distrusese câteva bărci.

   Aplecaţi deasupra parapetului, câţiva bărbaţi priveau cu încordare spre submarin. Farrow salută şi ceru, în englezeşte, să vorbească îndată cu căpitanul. Un bărbat uriaş, veritabil tip nordic, cu pâr blond şi ochi albaştri, se apropie de parapet. Măsură cu privirea submarinul, apoi un zâmbet îi flutura pe faţă şi răspunse cu însufleţire:

   — Una din dorinţele mele cele mal înflăcărate pare să se realizeze acum. După cum văd, nu e un submarin englez, ci un „Typ" dintr-acela care au fost spaima Puterilor aliate în vremea războiului şi cred că am plăcerea de a avea în faţa mea pe căpitanul Farrow. Numele meu este Wingard.

   — Încântat, căpitane, zise Farrow. Ai dreptate, eu sunt Farrow. Mi-am îngăduit să răpun caşalotul, căruia d-voastră i-aţi făcut începutul şi care mi-a atacat submarinul cu adevărata turbare. Îl vedeţi? E colo în urma noastră. Mi-a turtit una din plăcile de oţel

ale învelişului exterior.

   — Drace! Astfel de dihanie n-am întâlnit în viaţa mea, zise norvegianul. Am luptat până acum de cinci ori cu caşaloţi, dar ăsta a fost unul dintr-aceia cum nu cred că se mai întâlnesc vreodată. Mi-a distrus două bărci şi pe alte două le-a ros pe jumătate. Oamenii mei au avut noroc, s-au ales numai cu răni mai mult sau mai puţin grave. Vă mulţumesc că l-aţi răpus. Cum facem însă cu partea de câştig ce vi se cuvine? Aş fi de părere să vă plătesc în bani jumătate din valoarea aproximativă.

   — Nici să nu te gândeşti, dragă căpitane, răspunse Farrow, râzând. Oricum, trebuia să omor dihania, căci altfel mă alegeam cu elicea şi cârma distruse. Ce-aş fi putut face eu cu cadavrul? Mă bucur că te-am găsit pe d-ta, ca să-l iei în primire. Totuşi, ai fi în măsură să-mi faci, poate, un serviciu. Să-mi dai o informaţie de mare însemnătate pentru mine?

   — Ştiu despre ce e vorba, răspunse norvegianul, zâmbind. Vrei să afli cum stau lucrurile cu flota engleză de la sud-vest. A pornit acum spre apus şi acolo se va împrăştia, în căutarea vaselor engleze care au avut de suferit de pe urma uraganului care a trecut şi pe lângă noi. Dar cred că se vor întoarce curând şi ar trebui să te grăbeşti dacă vrei să le scapi. E şi un submarin cu dânşii şi te-aş sfătui să fii cu băgare de seamă. E un vas modern de tot, aproape de două ori mai mare ca al d-tale. Are un echipaj de peste o sută de oameni.

   — Îţi mulţumesc din suflet, căpitane, zise Farrow. Probabil că acum veţi jupui caşalotul. Încotro veţi porni apoi, dacă mi-e îngăduit să întreb?

   — Mă întorc spre sud-vest, vreau să ocolesc coasta de sud a Australiei. Poate că ne mai întâlnim... Sunt gata să-ţi ajut la nevoie, cât mi-o sta în puteri.

   — Primesc cu mulţumire, dar nădăjduiesc să izbutesc să trec pe sub nasul englezilor. Afaceri bune, dragă căpitan.

   — Drum bun, căpitane Farrow.

   IV.

   O LUPTĂ ÎNTRE DOUĂ SUBMARINE.

   CU VITEZĂ SPORITĂ, submarinul se îndrepta spre sud-vest. Acum era vorba numai de minute, pentru a trece prin linia vaselor engleze care îi înconjurau.

   — Poate că vom avea norocul să izbutim, zise căpitanul plin de speranţa. Fără îndoiala englezii vor cerceta cu amănunţime ca sa dea de eventuale victime ale uraganului. Astfel ca vor presupune în acelaşi timp ca ne-am găsit şi noi sfârşitul cu prilejul acesta. Vor căuta atunci cu deosebita atenţie pe coastele de apus ale gherdapurilor şi insulelor şi în toate adâncimile cunoscute pe unde a trecut uraganul. Da unde să-şi închipuie el că am alunecat de pe insula, ca să zic aşa?

   — După câte mi se pare, vom avea noroc, zise Rindow, cu oarecare şovăială, însă. Totuşi, pe mine nu ma părăseşte gândul ca vom intra la apă, cum se spune, din pricina locotenentului Breacks ăla.

   — Din cauza lui, propriu-zis, nu, răspunse Farrow, căci cum ar putea ar veni atât de repede încoace, dinspre nord-est? De fapt, nu ştim care vapoare ale englezilor au fost, poate, în apropierea insulei pe care l-am găsit pe el. În orice caz, vasul care l-a luat pe bord trebuie să fi trecut prin uragan.

   — Putea, însă, să fi pornit repede spre sud-vest, când s-a potolit furtuna, în vreme ce noi ne aflam pe fundul apei, aşteptând să se liniştească marea, obiectă Rindow. Breacks a avut deci prilejul să ne-o la înainte.

   — Cu pesimismul d-tale i-ai putea molipsi pe toţi oamenii, spuse Farrow. Dacă e aşa cum zici d-ta, atunci e de presupus că şi vasul care l-a luat pe locotenent o fi pornit, alături de celelalte, în căutarea naufragiaţilor. Cred că englezii vor avea mult de lucru, căci uraganul acela grozav o fi izbit de vreo stâncă vreun vapor de-al lor.

   — Asta aşa o fi - încuviinţa Rindow - dar un submarin nu poate fi de mare folos la asemenea acţiuni de salvare. Nu e exclus, deci, ca acest submarin să fi rămas în urmă, ca să ne pândească pe noi. Locotenentul Breacks, care pare să aibă o ură fanatică împotriva noastră, va izbuti să-l convingă pe comandant de necesitatea acestei întreprinderi.

   — Drace! Ştii că mă pui pe gânduri! Exclamă căpitanul. Mi se pare că ai dreptate, dragă Rindow. Se impune acum să fim cu ochii-n patru asupra celuilalt submarin. Ar fi păcat să ne alegem cu o torpilă în coasta, după ce am scăpat cu bina de uraganul ăla îngrozitor.

   Cei patru camarazi din turn - venise şi Petre în vremea asta - cercetară cu toată atenţia prin ocheanele lor puternica marea uşor agitată şi din cauza valurilor mici care brăzdau suprafaţa apel, era greu de descoperit periscopul unul submarin şi Farrow începu să chibzuiască dacă n-ar fi mai bine să-şi continua călătoria sub apă. Prin asta, însă, or pierde atât da mult timp, încât vasele engleza se vor fi întors înainta ca el să poată trece linia primejdioasa.

   Nenorocul lui că tocmai acum aveau loc manevra navala engleza în regiunea asta a Oceanului Pacific. Dar şi mai rău era că întâmplarea făcuse să dea pesta naufragiatul locotenent Breacks. Acum englezii ştiau că mult căutatul submarin al căpitanului Farrow se aflase în cazanul enorm, închis din toate părţile de cela două flote de manevră. Prin cazanul acela bântuise uraganul, care putea sa fi distrus „Dox""-ul, dar căutarea lui va continua cu aceeaşi îndârjiră, după ca vasele se vor fi înapoiat din acţiunea lor de salvare.

   La gândurile acestea, Farrow făcu o mutra îngrijorata. Nu s-ar fi sinchisit prea mult, dacă n-ar fi ştiut că se află, într-adevăr, un submarin englez înaintea lui. Şi aceasta constituia o primejdie, de care trebuia să ţină seama.

   Doua, trei ceasuri îşi continuară călătoria cu viteză ameţitoare. Acum se apropiaseră de linia primejdioasă şi cei patru tovarăşi, cu ocheanele la ochi, căutau nu numai periscopul submarinului duşman, ci şi zarea, pentru a descoperi trâmbele de fum ale vaselor engleze.

   Dacă ar putea să înainteze încă două ceasuri cu viteza aceasta, locul primejdios ar fi trecut. Acum totul era să se poată feri de submarinul vrăjmaş.

   Trecu încă o jumătate de ceas, fără să se arate ceva la orizont şi nici temutul periscop nu se ivi în apropierea „Dox"-ului. Cu viteză ameţitoare, el înainta spre sud-est, cu gând să ajungă cât mai repede pe „Insula odihnei".

   Deodată, Farrow cârmi brusc spre babord. Se îngălbeni la faţă şi rămase ca o stană de piatră. Rindow luă ocheanul de la ochi şi cu mâna tremurând arătă spre mare, în direcţia prorei submarinului.

   Când George şi Petre urmăriră cu privirea punctul indicat de primul ofiţer, păliră şi el, căci, în imediata apropiere a prorei, trecu ca o săgeată o dâră de spumă. Urma unei torpile, care l-ar fi lovit fără doar şi poate dacă Farrow n-ar fi observat în ultima clipă primejdia ameninţătoare.

   — Să vină Jean Brike cu un obuz cu gaz! Porunci căpitanul, cu glas răguşit.

   Făcu apoi un viraj scurt spre babord şi cel patru bărbaţi observară acum cu încordare marea. Din cauza uşoarelor talazuri care brăzdau apa, era foarte greu să vadă apropierea unei alte torpile, dar primejdia în care plutea submarinul ascuţi privirea

camarazilor.

   — Uite-o colo, vine! Exclamă Uriaşul, îngrozit.

   Căpitanul văzuse aceasta şi în aceeaşi clipă dâra de spumă, care venea glonţ spre submarin.

   — Compresoarele! Răcni în porta-voce.

   Cu o smucitură, vasul ţâşni înainte. Comandantul submarinului duşman nu putuse prevedea, desigur, această subită sporire de viteză; torpila sa fusese ţintită cât se poate de bine, dar acum „Dox"-ul lui Farrow scăpă din nou, ca prin minune, de catastrofă.

   — Sunt, probabil, torpile slab încărcate, dintr-acelea întrebuinţate la manevre, zise căpitanul, dar destul de puternice pentru a ne distruge vasul. Ar fi trebuit să ne predăm şi să pierdem „Dox"-ul. Să sperăm că duşmanul nostru atât de viclean va ieşi curând la suprafaţă. Jean, acum va trebui să-ţi arăţi din nou măiestria. Cred că vasul vrăjmaş, care a lansat două torpile asupra noastră fără să ne prevină - cum se obişnuieşte - va ieşi curând la iveală. Atunci va trebui să trimiţi în aşa fel obuzul, încât gazele să pătrundă în turn şi să ameţească tot echipajul.

   — Am înţeles, domnule căpitan, răspunse tunarul, calm.

   Sări peste marginea turnului, urmat de Petre, care-l ajută să ducă obuzul, până ce el va fi dezvelit tunul şi-l va fi pus în ordine.

   — Ah! Se ridică la suprafaţă! Exclamă George, în aceeaşi clipă. Probabil că se gândeşte s-o ia în serios, pentru că a văzut că Jean îşi încarcă tunul. Ştie că torpilele sale de exerciţiu nu-s în stare să facă ceea ce ar izbuti să îndeplinească un obuz adevărat.

   La vreo două sute de metri de „Dox", ieşi la suprafaţă trupul uriaş al unui submarin cenuşiu. Era un adevărat crucişător submarin. Câte două tunuri cu tragere rapidă erau montate la pupă şi la proră. Într-o luptă serioasă, vasul Lui Farrow ar fi fost pierdut.

   De-abia ieşise la suprafaţa apel şi capacul sări în sus ca împins de un resort, făpturi albe săriră peste marginea turnului şi alergară spre tunuri.

   Farrow dădu atunci comanda de oprire a motoarelor, apoi roti vasul în aşa fel încât să vină de-a latul celuilalt. Un bărbat din turnul acestuia - probabil comandantul - ridică braţul în semn de prevenire, dar obuzul Lui Jean şi zburase în aer. El explodă în imediata apropiere a turnului submarinului duşman, împrăştiind un nor subţire de fum. Schijele nu puteau răni pe nimeni, căci pulberea - care servea numai ca să spargă învelişul obuzului - era prea slabă.

   În clipa următoare, servanţii celor patru tunuri, care erou ocupaţi să le încarce, se prăbuşiră pe punte. Şi bărbatul din turn dispăru brusc.

   Gazele îşi făcuseră, deci, loc în interiorul vasului. Deodată, Farrow zise:

   — Trebuie să oprim motoarele submarinului englez. Altminteri va porni fără cârmă şi s-ar putea fărâma de vreo stâncă. Maşiniştii care sunt liberi, să-şi pună măşti împotriva gazelor şi împreună cu inginerul Hagen să urce pe submarinul duşman. De asemeni şi tunurile vor trebui puse în ordine. Rindow, instruieşte-l, te rog, pe oameni! În vremea asta, eu voi întoarce submarinul nostru să vină de-a lungul celuilalt. George, adu şi pentru noi măştile apărătoare, căci nu trebuie să aşteptăm jumătatea de ceas până se vor împrăştia gazele.

   Submarinul englez înainta cu viteză redusă. Mergea, Însă, în zigzag, dovadă că lipsea timonierul.

   George se apropie repede cu măştile, Hagen se ivi cu oamenii lui mascaţi, apoi veni Rindow cu câţiva marinari, care ţineau în mâini căngi lungi. Submarinul englez trebuia să fie prins cu dibăcie, pentru ca duşmanii deveniţi salvatori să poată ajunge pe puntea lui.

   În numai câteva minute, totul fu gata. Cu multă îndemânare, Farrow se apropie de submarinul englez şi când fu la doi metri de el, oamenii lui Rindow îşi înfipseseră căngile în parapetul lui. În acelaşi timp, Farrow potrivi viteza vasului său după aceea a inamicului.

   Încetişor, marinarii traseră „Dox"-ul spre celălalt vas. Apoi Hagen cu oamenii săi îşi făcură vânt pe punte şi imediat dispărură în turn. Jean Brike şi ajutorul său săriră şi ei dincolo, ca să pună în ordine tunurile.

   Peste câteva minute motoarele submarinului englez amuţiri şi imediat dădu Farrow comanda de stopare a maşinilor.

   Căpitanul îi făcu un semn Lui Rindow să ia în primire comanda, apoi, însoţit de George, se târî şi el pe puntea vasului englez.

   Era un submarin modem, de toată frumuseţea şi Farrow chibzui câtva timp dacă n-ar fi bine să transporte echipajul englezesc pe vasul său şi să facă pe numele lui submarinul duşman. Dar îndrăgise prea mult vechiul său „Dox" şi apoi izbutise să dovedească acum că putea tine piept unui uriaş ca acesta.

   Cobori în turn ca să cerceteze mai de aproape cabina comandantului. Voia să lase acolo şi o comunicare scrisă, ca să-i lămurească pe englezi cu privire la nevătămătoarele obuze cu gaze pe care le întrebuinţa.

   Când ajunse jos, se opri în loc uimit, căci în faţa lui se afla locotenentul Breacks, în uniformi nouă şi cu faţa proaspăt rasă.

   Farrow îl ghionti pe George şi arătă cu mâna spre leşinat, apoi cobori în interiorul vasului. În cabina căpitanului stătea întins lângă uşă un comandor mai în vârstă. Probabil că tocmai voia să părăsească încăperea, când gazele pătrunseseră înăuntru.

   Farrow şi George îl ridicară, întinzându-l pe pat. Căpitanul se aşeză pe urmă la birou şi aşternu câteva rânduri politicoase, adresate comandantului, cerându-şi scuze şi stăruind asupra faptului că procedase în felul acesta fiind în legitima apărare. Încheie exprimându-şi nădejdea că va sosi în curând ziua când se vor întâlni ca prieteni şi nu ca duşmani.

   Farrow părăsi vasul englezesc; văzu că toţi marinarii săi se aflau adunaţi pe puntea „Dox"-ului. Căngile fură desprinse şi submarinul lui Farrow se îndepărtă de celălalt.

   Când fură la cincisprezece metri, îşi scoaseră cu toţi măştile.

   — Prea bucuros! Nu vor fi englezii de renghiul pe care i l-am jucat, zise Farrow, râzând. Acum, trebuie să transmitem o radiogramă celorlalte vase englezeşti să vină să-şi pună în siguranţă submarinul. În timp de douăzeci şi patru de ceasuri se pot întâmpla multe.

   Antena fu întins şi căpitanul încredinţa atmosferei vestea că fusese nevoit, cu mare păr ere de rău, să scoată din luptă, pe timp de douăzeci şi patru de ceasuri, echipajul lui „Z. 215". Indică locul exact unde se afla submarinul, apoi instalaţia de radio fu demontată şi „Dox"-ul îşi urma drumul, cu viteza sporită.

   Deodată, însa, Farrow scoase o înjurătură înăbuşită, La orizont, tocmai în dreptul direcţiei pe care o luate el, se ivi un sir lung de trâmbe de fum. Aşadar, flota de cuirasate, primise imediat radiograma şi venea cu toată viteza să-l salveze pe „Z. 213", dar desigur şi cu gândul să pună mâna pe submarinul căpitanului Farrow.

   Privind situaţia cu sânge rece. Farrow făcu un viraj brusc şi pomi din nou cu iuţeală spre nord-est. Fireşte, ca putea aştepta ca şi cealaltă parte a flotei de manevra să vină acum dintr-acolo, căci trebuia să fi prins şi ei radiograma. În cazul acesta se vor afla din nou între două focuri şi duşmanii întărâtaţi, pe bună dreptate, vor încerca în fel şi chip să-l aibă în puterea lor.

   — Proastă afacere! Zise Rindow. Dacă n-ar fi intervenit submarinul, scăpam cu siguranţă. Acum vânătoarea începe din nou. Numai de n-am mai întâlni vreun caşalot, căci de data asta nu cred să scăpăm atât de ieftin ca prima oară. N-ar fi bine,

domnule căpitan, să încărcăm amândouă tunurile cu ghiulele cu gaze? În felul acesta, am putea pune cu botul pe labe un distrugător, ba chiar şi un crucişător, dacă s-ar apropia prea mult.

   — Ai dreptate, dragă Rindow, încuviinţă căpitanul. Dă, te rog, lui Jean Brike ordinele necesare. De altfel, mi-a venit ceva în gând şi poate că în caz extrem asta va fi salvarea noastră.

   — Ce anume, domnule căpitan? Întrebă Rindow.

   — Caşalotul, răspunse Farrow, cu seriozitate.

   Apoi, văzând nedumerirea primului ofiţer, râse şi urmă:

   — Într-adevăr, dragă Rindow, te pomeneşti că onorabilul caşalot devine salvatorul nostru. Deocamdată o numai o idee de-a mea, dar nu o exclud ca trucul să reuşească. Mă tem numai că englezii vor crăpa de necaz. Aşa ceva nu li se va fi întâmplat încă.

   — Ştii că m-ai făcut curios! Zise Rindow. Nu pricep deloc ca legătură poate fi între caşalot şi salvarea noastră. În sfârşit, deocamdată mă duc să-i spun lui Jean Brike ce are de făcut.

   Bătrânul tunar porni vesel să-şi pregătească tunurile. Asemenea treabă îi mergea la inimă. Şi nimeni nu l-ar fi putut întrece, ştia el prea bine.

   Rindow îşi frământa mintea, căutând să-şi lămurească vorbele căpitanului. În ce fel ar putea caşalotul să scoată din încurcătură submarinul? Nu voia să-l mai întrebe pe Farrow, deoarece ghicea că bunul comandant la pregătea o surpriză tovarăşilor.

   George, care auzise şi el vorbele tatălui său, nu era nici el mai luminat, deşi avea mintea ageră şi întotdeauna era cel dintâi la dezlegat enigma.

   Submarinul gonea neobosit. La orizont se ivi acum un punct negricios, care nu era însă o trâmbă de fum. Farrow observă cu atenţia punctul suspect, cu ocheanul, apoi zâmbi şi, spre marea uimiră a lui Rindow, îndreptă vasul direct într-acolo.

   — A! exclamă George în aceeaşi clipă, asta o baleniera căpitanului Wingard. Desigur că jupoaie caşalotul, căci acolo l-a răpus Jean Brike.

   — Hm.., acum încep să pricep ce credeai d-ta, domnule căpitan, când spuneai că, la o adică, caşalotul ne-ar putea veni în ajutor, zise Rindow. Probabil, însă, că te bizui mai mult pe sprijinul căpitanului norvegian!

   — Fireşte, va avea fi el un rol în comedioara asta, răspunsa Farrow. Şi cred c-o va face cu plăcere, căci prin răpunerea dihaniei i-am adus în palmă un câştig frumuşel. Să nădăjduim că vom pleca de lângă el înainte ca cealaltă flotă, pe care o bănuiesc la nord-vest, să se apropie.

   Uriaşa balenieră se zărea tot mai lămurit. Văzuseră şi ei submarinul, căci un bărbat care stătea la pupă făcea semna cu mâna.

   — Asta a căpitanul Wingard, spusa Farrow, privind prin ochean. A! Acum vad că are şi el instalaţie de radio pe bord. O fi prins şi dânsul radiograma mea.

   Submarinul ajunse curând foarte aproape de balenieră.

   — Aha, căpitan Farrow, ai lucrat de minune! Striga Wingard. Am primit radiograma d-tale. Ca s-or mai fi bucurat englezii? Cred că ştii, însă, ca acum vin dinspre nord-est cealaltă parte a flotei de manevră. Am prins şi radiogramele englezilor. Şi-au pus în gând să te încercuiască cu orice preţ. Nici nu-ţi închipui cât l-a supărat faptul că al scos din lupta cel mai modern dintre submarinele lor. Ha, ha! Ai lucrat de minune! Totuşi, trebuia să fii cu mare băgare de seamă, te urmăresc ca nişte copoi. Drace! Exclamă el, deodată, uite-i că şi vin! Ce-ai de gând să faci acum? Prin radiograme li se dădea ordin să tragă după ei plase şi bombe de apă. Nu poţi răzbate printre ei şi nici marea nu e destul de adâncă aici. De te-aş putea ajuta, dragă Farrow, ştie Dumnezeu c-aş face- o din toată inima.

   — Eşti în măsură s-o faci, dragă Wingard, răspunse Farrow, vin chiar anume cu rugămintea asta la d-ta. Trebuie să mă ascunzi, până vor fi trecut englezii. Ba, poate va trebui să mă şi târăşti prin linia d-tale.

   — Hm... dacă va fi cu putinţă, o voi face cu dragă inimă - zise norvegianul. Numai că nu ştiu cum să-ncep. Spune d-ta!

   — Eşti gata cu jupuitul balenei? Întrebă Farrow.

   — Da, tocmai voiam să spintec cadavrul. Am scos de pe el o grămadă de untură şi-ţi sunt foarte recunoscător pentru serviciul pe care mi l-ai adus.

   Farrow chibzui o clipă, apoi zise:

   — Bine, isprăveşte atunci ce mai ai de făcut, leagă submarinul meu de-a lungul vasului, ca şi cum aş fi o balenă. Mă voi afunda în apă, lăsând la suprafaţă numai o parte a punţii, ca să-i putem înşela. Peste turn şi tunuri vei arunca scările de frânghie, pe care oamenii d-tale vor trebui, fireşte, să urce şi să coboare. Cred că nici unui englez nu-i va da în gând că eu mă aflu alături de d-ta. Dacă, totuşi, voi fi descoperit, voi şti să mă apăr cum trebuie. D-ta vei putea da oricând vina pe mine, spunând că te-am ameninţat cu bombardarea, dacă nu-mi vii în ajutor.

   — De minune, dragă Farrow! Strigă norvegianul, cu bucurie. Vină-ncoace, spre babord. Voi pune să te lege - fireşte, tot de forma - în aşa fel ca să poţi şterge putina în orice clipă. Va fi o glumă minunată, zău aşa! De mine nu trebuie să te îngrijeşti, voi şti s-o scot la capăt cu englezii. Apropie-te cât poţi mai mult, scheletul vasului meu e scobit în aşa fel, încât te poţi face nevăzut dedesubtul lui.

   — Domnule căpitan, trebuie să-ţi exprim nemărginita mea admiraţie, zise Rindow. E o idee cu adevărat genială. Trebuie să izbutească, dacă nu i-o da în gând vreunul comandant să cerceteze mai de aproape baleniera.

   — În cazul acesta, îi vom trimite o grenadă cu gaze şi noi o vom lua la fugă, răspunse Farrow, liniştit. Sunt însă încredinţat că viclenia va reuşi.

   — Tot ce se poate - răspunse Rindow, numai că mă tem să nu recunoască turnul nostru.

   — Nu, asta nu se va întâmpla, căci voi atârna de dânsul două scări de frânghie. De asemeni şi tunurile vor fi mascate în felul acesta. Şi dacă marinarii de pe balenieră se vor preface că lucrează de zor, nici unui om nu-i va da în gând că în locul unei balene se află un submarin lângă vasul norvegian.

   — Numai de nu s-ar apropia prea mult, zise Rindow, cu teamă. Cu ocheanele lor bune, ar putea descoperi şmecheria.

   — Ei, ce să-i faci. Ne vom folosi şi noi de grenade cu gaze şi pace. Acum să facem o probă, dacă şiretenia noastră va prinde.

   Submarinul - care se afundase puţin - se apropie încetişor de cheresteaua uriaşă a balenierei. Era un mare avantaj că ambele laturi ale trupului de oţel erau scobite în formă de emisferă; construcţia aceasta era necesară pentru a putea tine mai bine trupul balenei prinse.

   Căpitanul Wingard obţinuse, probabil, aprobarea oamenilor săi pentru planul îndrăzneţ al lui Farrow, căci imediat ce „Dox"-ul se vârâse în scobitura balenierei, atingând cu turnul scheletul său, începură să se şi lase în jos pe scări de frânghie şi funii.

   Wingard ţinu să coboare cel dintâi, ca să-l salute pe Farrow. În vremea asta, oamenii săi legară uşor de parapetul submarinului funiile de care era prinsă, de obicei, balena răpusă. Făcea într- adevăr impresia că atârna un caşalot enorm în coasta balenierei, iar scările de frânghie, pe care coborau acum, grăbiţi, marinarii cu uriaşele lor cuţite, acopereau de minune turnul şi tunurile.

   — Dragă Farrow, eşti într-adevăr un om genial, zise ofiţerul norvegian, strângând cu putere mâna căpitanului. De-abia acum pricep cum ai izbutit să scapi din toate primejdiile de care a fost presărată cariera d-tale şi să aduci la îndeplinire fapte atât de vitejeşti. Şi chestia asta de acum, ai aranjat-o cum nici nu se putea mai bine. Îmi pare rău că trebuie să mă reîntorc acum pe vasul meu, altminteri li s-ar părea curios englezilor văzând că şi căpitanul balenierei ia parte la munca pe care o foc de obicei numai marinarii lui. Păcat, aş fi dorit să stau mai mult de vorbă cu d-ta. Ei, poate că mai avem prilej vreodată. D-ta colinzi doar prin lumea largă şi nu e exclus să rătăceşti cândva prin patria mea. Uite aici adresa, dac-ai vrea să vii odată sa mă vezi...

   Farrow luă cartea de vizită şi o puse în buzunar.

   — S-a făcut, dragă Wingard, zise el cu căldură. Nădăjduiesc că voi avea prilejul să-ţi fac pe plac. Am de aranjat unele lucruri prin ţara mea şi în drum, nu e exclus să mă abat prin Norvegia. Deocamdată, primeşte călduroasele mele mulţumiri pentru nepreţuitul ajutor ce mi-l dai. Vreau să sper că nu vei avea neplăceri din partea englezilor.

   — Să n-oi nici-o grijă, dragă Farrow, răspunse Wingard. Râzând eu pofta. Aranjez eu cu dânşii cum e mai bine. În cel mai rău caz, voi spune că m-ai ameninţat cu scufundarea. Aşadar, îţi doresc noroc, din toată inima.

   — Dragă Wingard, acum te rog să întorci vasul şi să porneşti încetişor spre sud-vest. Sau obiceiul să rămâi pe loc când jupoi o balenă?

   — Nu, nu ne împiedică nimic să înaintăm cu viteză redusă.

   — Atunci e în regulă. Înc-o dată mulţumiri călduroase fi la revedere pe curând.

   V.

   O SALVARE ÎNDRĂZNEAŢĂ.

   CĂPITANUL WINGARD URCĂ PE VASUL SĂU şi dădu comenzile de cuviinţă. Monstrul de oţel se puse în mişcare, făcu un viraj, apoi porni încetişor spre sud-vest. Cu prilejul acesta, Farrow şi tovarăşii săi văzură trâmbele de fum, care se apropiau cu mare viteză dinspre nord-est.

   A doua flota a englezilor înainta cu toată repeziciunea spre a participa la căutarea submarinului căpitanului Farrow. Acum totul depindea de noroc.

   Marinarii balenierei lucrau într-adevăr pe puntea submarinului cu cuţitele lor enorme, prefăcându-se de minune că taie pielea groasă o unei balena de mărime neobişnuită. Câţiva urcau şi scoborau de zor pe scările de frânghie. Izbutind, astfel, să îndepărteze atenţia vreunul observator de la presupusa balenă.

   Se apropia clipa hotărâtoare. Prin apă se şi auzea nelămurit zgomotul motoarelor puternice ale vaselor engleze, care se apropiau cu mare iuţeală.

   Curajoşii marinari de pe „Dox" puteau vedea o parte din flota aceasta care venea spre el. Erau crucişătoare, printre care se aflau şi lansatoare de torpile. Prin linia aceasta largă era aproape o imposibilitate să treacă, ţinând seamă de condiţiile care erau în această parte a Oceanului Pacific, cu atât mai mult cu cât vasele duşmana târau după ele plase şi bombe de apă.

   Baleniera norvegiană nu era, desigur, deloc pe placul acestor vânători grăbiţi, căci vor trebui să desfacă lanţul în punctul unde se afla ea. Dar nu-şi puteau descărca necazul asupra norvegianului, căci asta era meseria lui şi avea tot dreptul să vâneze balene în locul acesta.

   În imediata apropiere a „Dox"-ului, cel mult la cincizeci de metri, trecu ea o săgeată primul distrugător. De pe puntea lui porni o ploaie de înjurături spre cel de pe balenieră, care nu se lăsară nici el mal prejos, plătind cu aceeaşi monedă camarazilor englezi. Aceştia, însă, nu acordară nici-o atenţie „balenei uriaşe", pe care o jupuiau marinarii... Porniseră doar la o vânătoare mare, şi n-aveau vreme de pierdut cu fleacuri.

   „Măcelarii" se căţărară repede pe scările de frânghie, căci acum aveau de furcă cu valurile uriaşe, stârnite de vasele de război. Şi, în felul acesta, nici unul din ei n-avu de suferit din cauza talazurilor.

   Dar valurile aveau şi partea lor bună, căci ascundeau submarinul de privirile englezilor, care se uitau, probabil, înapoi. Curând lanţul vaselor se depărtase mult şi Farrow avea drumul liber.

   Căpitanul Wingard opri vasul său şi striga în jos:

   — Dragă Farrow. N-ai vrea să încerci acum să ocoleşti, spre răsărit, vasele engleze, ca să-ţi vezi apoi de drum? Sau poate vrei să-ncerc să te scot eu, trecând prin linia lor? N-aş avea nimic împotrivă.

   — Nu, nu, ar fi prea primejdios, se împotrivi Farrow, râzând. Mai bine fac un ocol mare şi le ies din cale. Primeşte înc-o dată mulţumirile mele, dragă Wingard şi sper să ne întâlnim în frumoasa d-tale patrie.

   Funiile care ţineau submarinul fură dezlegate şi în fluturări de batiste cele două vase se depărtară unul de altul, „Dox"-ul pornind În mare viteză spre răsărit.

   La început, Farrow avusese intenţia să se lase târât prin mijlocul flotei engleze, dar se gândi apoi că de-abia după multe ceasuri vor ajunge la linia aceasta. Şi englezii ar fi mirosit ceva aici, văzând că norvegianul târa încă după el aceeaşi balenă, când orice marinar din Pacific ştie că pentru jupuirea unui astfel de monstru nu e nevoie decât de două ceasuri.

   Ceea ce-i împiedicase pe englezi să devină bănuitori era numai faptul că ardeau de nerăbdare să pună mâna pe submarin. Altfel, ar fi trebuit să-i surprindă ca baleniera vânase un caşalot şi dăduse drumul cadavrului, iar acum aveau altul în lucru... O astfel de pleaşcă era foarte rara prin apele acelea.

   Farrow împărtăşi părerile lui Rindow şi George - care erau dezamăgiţi de schimbarea programului - şi cei doi camarazi trebuie să-i dea dreptate.

   Căpitanul hotărî să înainteze o bucată bună spre răsărit, până în apropierea Noilor Heboide. Apoi avea de gând să meargă spre sud, trecând prin dreptul Insulelor Loyalty şi de acolo spre vest, la „Insula odihnei".

   Prin ocolul acesta vor pierde câteva zile, dar tot mai bine să întârzie decât să cadă în mâinile englezilor.

   Farrow merse în aşa fel, încât să treacă pe aproape de gherdapurile D'Entrecasteaux. De acolo va putea porni spre sud şi trecând pe lângă insulele Loyalty, să cotească spre apus.

   Nu se aştepta aici la nici-un duşman, căci vasele engleze se strânseseră toate laolaltă, presupunând că „Dox"-ul se află în cazanul format de ele. Din nenorocire, căpitanul Wingard nu-i spusese că englezii schimbaseră între ei şi radiograme în cod secret. Dac-ar fi ştiut asta, n-ar fi fost atât de liniştit.

   Şi cât pe-aci să i se tragă pierzania de aici.

   Gherdapurile D'Entrecasteaux începuseră să se vadă ca nişte dungi negre la orizont, submarinul tocmai trecea la vreo sută de metri în fata unei insule, când răsunară două bubuituri pe deasupra turnului zburară două obuze, trase de un distrugător englez, care stătea acolo la pândă.

   Aproape în aceeaşi clipă, Farrow dădu comanda de punere în funcţiune a compresoarelor. Apoi îi făcu un semn lui Jean Brike şi bătrânul tunar n-avu nevoie de multe lămuriri; înainte ca englezul să mai poată trage sau s-o rupă la fugă, tunul de la proră al „Dox"-ului îşi făcuse datoria. Şi când bomba cu gaze explodă pe puntea distrugătorului, marinarii care stătuseră sprijiniţi de parapet, ca să asiste la pieirea „Dox"-ului, dispărură ca prin farmec.

   — Bravo, Jean! Strigă Farrow.

   Tunarul rânji mulţumit în felul lui, apoi îşi încărcă din nou „păpuşa".

   — De data asta nu le mai trimit telegrame englezilor, îi zise Farrow primului ofiţer. Să-şi caute singuri distrugătorul. Să trecem noi numai gherdapurile din fata noastră şi suntem în „siguranţă". Ajungem pe teritoriu francez, unde n-au ce căuta englezii.

   — Un distrugător în urma noastră! Strigă George, în aceeaşi clipă.

   Un punctuleţ negru se apropia repede, căci submarinul îşi încetinise iarăşi mersul, deoarece Farrow oprise compresoarele. Acum dădu din nou comanda să fie puse în funcţiune şi „Dox"-ul porni iar cu viteză atât de mare, încât curând nu se mai văzu distrugătorul.

   — Proastă afacere! Murmură căpitanul. Acum au aflat şi ei că om izbutit să ne strecurăm şi suntem pe punctul de a intra în apele franceze. Nici acolo nu vom fi primiţi cu braţele deschise, căci englezii nu vor întârzia să le dea de veste aliaţilor lor. Hm... mă tem ca nu va fi atât de uşor să ajungem acasă. Breacks va fi povestit că avem de gând să mergem spre sud-vest şi asta i-o fi hotărât pe englezi să pună vase de pază acolo. Stăm prost de tot...

   — Dar bine, tată, de ce n-am pleca mai departe spre răsărit, să facem o vizită insulei Tahiti! Timp avem doar destul. Cine ne sileşte să ne întoarcem acasă? Nu te gândeşti că s-ar putea întâmpla să ne prindă cu prilejul acesta sau să ne descopere ascunzătoarea? Timp avem berechet, să-i lăsăm, să ne caute câteva săptămâni, până se vor plictisi aşteptând şi-şi vor vedea de treabă.

   — Ai dreptate, băiete, încuviinţa Farrow. Trebuie, însă, să-l întreb pe Hagen dacă putem porni la drum atât de lung cu „cucuiul" pe care ni l-a făcut caşalotul.

   Căpitanul îi chemă pe inginer în turn şi-i spuse cum stau lucrurile. Hagen răspunse că examinase din nou avaria şi constatase că nu prezintă nici-o primejdie.

   — În cazul acesta, propunerea ta e primită, George, zise Farrow. Vom înainta departe spre răsărit, până se vor fi liniştit englezii pe aici. Francezii n-au decât să scoată în larg toate vasele de poliţie de pe insulele Loyalty, pe noi nu ne vor vedea la faţă.

   Toate ocheanele se îndreptară încă o dată spre apus. Acum, însă, nu se mai vedea nici-un punct suspect, nici-o trâmbă de fum. Al doilea distrugător s-o fi dus pesemne în ajutorul camaradului sau, al cărui echipaj zăcea în nesimţire. Dar înainte ca restul flotei - anunţată prin radiotelegrafie - să vină la faţa locului, submarinul va fi dispărut în labirintul de insule de la răsăritul Noilor Hebride.

   Acolo erau insulele Fidji, insulele Samoa, insulele Tonga. Mai spre răsărit insulele Societăţii, apoi marea grupă o insulelor Paumotu.

   Un adevărat labirint încâlcit, unde te puteai face nevăzut.

   Ceea ce îi şi reuşi lui Farrow. Când se lăsă întunericul, „Dox"-ul se afla în apropierea vârfului sudic al Noilor Hebride.

   Îşi urmară drumul toată noaptea şi când se iviră zorile, străbătuseră jumătatea drumului până la insulele Fidji.

   O insuliţă pe care o zăriră în bătaia soarelui îl invita să ancoreze acolo. Nu se vedea nici-un vas, nici-un kanu.

   „Dox"-ul înaintă încetişor într-un golf, a cărui apă adâncă era limpede cum e cristalul. Tovarăşii săriră pe uscat, unde îi îmbiau fructele coapte şi apa proaspătă de izvor...

SFÂRŞIT

Volumul 32

TAINELE MĂRII

    UN PROFESOR CIUDAT.

    - CAMARAZI, AM SCĂPAT CU BINE din primejdii grele, cum nici n-am fi putut bănui măcar. Şi acum ne-am câştigat pe deplin dreptul să ne odihnim o zi. Trebuie să cercetăm repede insula, ca să ne încredinţăm dacă e într-adevăr nelocuită. După cum pare. Şi daca va fi aşa, vom putea rămâne aici fără teamă.

   Submarinul trecuse prin aventuri atât de ciudate şi primejdioase, cum nu se aşteptase nici-unul din tovarăşi. Toţi duceau dorul după puţină odihnă, căci nici statul îndelungat pe fundul apei nu era o recreaţie ca lumea.

   În schimb, pe insuliţa aceasta singuratică se puteau lăsa în voia unei odihne binefăcătoare, adunându-şi puteri pentru lunga călătorie pe care trebuiau s-o facă. Aveau de gând să înapoieze acasă peste câteva săptămâni, după ca se va fi retras flota engleza, care făcea manevre prin apropierea „Insulei odihnei", ascunzătoarea lor.

   Când George sări cel dintâi pe uscat - ca de obicei - se opri încremenit, scoţând o exclamaţie de mirare, căci îi căzuse la picioare un obiect care nu putuse fi azvârlit decât din tufişul ce se afla la vreo douăzeci de metri depărtare.

   Era o săgeata cioplită foarte grosolan, în jurul căreia, însă, era înfăşurată o bucata de hârtie murdară. Plin de curiozitate, George despături hârtia şi citi următoarele cuvinte, scrise în englezeşte:

   „Căraţi-vă imediat de aici, altminteri voi fi nevoit să vă ucid. Eu sunt Stăpânul Insulei şi al tainelor ei".

   Biletul misterios n-avea nici-o semnătură. Se vedea că fusese scris în grabă, probabil în momentul când individul zărise submarinul.

   Scrierea în sine trăda măna unui om cultivat. Era experimentată şi foarte energică - totuşi se observa o anumită neregularitate a literelor, dovadă că persoana ce scrisese era foarte enervată în momentul când aşternea rândurile pe hârtie.

   George se întoarse repede spre submarin, de pe care tocmai se pregăteau să sară pe uscat căpitanul, Rindow şi Petre.

   — O veste foarte ciudată! Strigă tânărul. Rămâneţi pe loc,

deocamdată, trebuie să discutăm mai întâi ce e de făcut.

   Întinse tatălui său bileţelul, care-l citi în grabă, apoi zise:

   — Într-adevăr, foarte ciudat. Aş fi luat drept o glumă ameninţarea asta, dacă nu ne-ar fi parvenit în chip atât de misterios, pe această insulă despărţită de restul lumii.

   Căpitanul vorbise tare şi râzând şi imediat se auzi răspunsul din desiş:

   — Domnilor, ameninţarea asta nu e o glumă - după cum se pare că presupuneţi - ci cât se poate de serioasă. Dispun de mijloace pentru a vă ucide imediat... Căci d-voastră nu cunoaşteţi tainele acestei insule, pe câtă vreme eu, profesorul Sweeds, sunt singurul care le cunosc... Şi eu ştiu că nici-un om nu le va putea lămuri, de aceea voi împiedica cu orice mijloace ca vreun om să păşească pe Insulă.

   Tovarăşii se priviră nedumeriţi câteva clipe, apoi căpitanul strigă:

   — Drept să spun, aşa ceva nu mi s-a mai întâmplat. Domnule profesor Sweeds, nouă puţin ne pasă de tainele acestei insule, noi nu vrem decât să ne odihnim o zi aici. Cred că nu poţi avea nimic împotriva acestui lucru!

   — Hm..., să vă odihniţi vreţi? Să fie oare adevărat că n-aveţi nici-o cunoştinţă despre comorile care se ascund aici? Întrebă nevăzutul individ. Îmi vine cam greu să vă dau crezare. E drept, aveţi înfăţişare de oameni de treabă, altminteri fiţi siguri că l-aş fi ucis imediat pe tânărul care e cu d-voastră. M-am înşelat de multe ori cu nişte oameni pe care îi credeam cum nu se poate mai sinceri. Nu ştiu cine sunteţi, d-voastră îmi cunoaşteţi numai numele, pe care vi l-am spus chiar acum, dar trebuie să vă mărturisesc că mai degrabă aveam încredere în câinele meu pe care l-am pierdut acum doi ani - decât în vreun om. Căci animalul acela era credincios şi nu m-ar fi trădat niciodată.

   — Domnule profesor - răspunse Farrow, foarte serios - nu eşti d-ta singurul om care ai fost înşelat de o fiinţă pe care o credeai sinceră şi credincioasă. Şi eu am păţit-o la fel şi tocmai într-o vreme când îmi puneam în primejdie viaţa, zi de zi, pentru patria mea. Sufletul meu este sincer, căci suferinţele prin care am trecut m-au purificat. Repet acum întrebarea de mai înainte sa putem rămâne o zi aici pe insulă, ca să ne repauzăm! Simţim nevoie de puţină odihnă, căci de câteva zile suntem mereu hărţuiţi.

   Câteva clipe domni tăcere, apoi glasul din desiş se auzi din nou:

   — Hm... sunteţi hărţuiţi. Aveţi un submarin, după cum văd.

Mai ştiu şi eu câte ceva, deşi trăiesc singuratic aici. Ei, da, pricep eu cum stă chestia. Sunt englez. V-o spun din capul locului - de aceea te şi rog sa nu-mi spui numele d-tale. E mai bine dacă vom avea raporturi neutrale, ca nişte cunoscuţi ocazionali. Consideraţi asta drept invitaţie şi va rog să fiţi musafirii mei.

   Farrow sari pe uscat, apoi strigă spre desiş.

   — Domnule profesor, respect temeiurile dumitale, ca englez. Dar tot trebuie să mă prezint, politeţea o cere, numele meu e... Granch, Eduard Granch, şi tânărul acesta de lângă mine este fiul meu George.

   — Bine, domnule căpitan, să zicem că e aşa. Deci d-ta eşti pentru mine d-l Granch. Am încredere în d-ta, te-am examinat temeinic şi pot spune că atât d-ta, cât şi oamenii care te însoţesc sunteţi sinceri. Veniţi aici şi n-aveţi să vă temeţi de mine.

   George era gata să pufnească de ros. Ce avea de gând cu ei profesorul. Acesta, care se ascundea în tufiş?

   Poate că nici n-ar fi fost nevoie de o grenadă cu gaze, pentru a-l face nevătămător. Probabil că ameninţarea cu revolverul ar fi fost de-ajuns.

   În vreme ce George se gândea la toate astea, se petrecu ceva uimitor. Ca şi cum profesorul Sweeds i-ar fi ghicit gândurile, strigă deodată:

   — Probabil că nu credeţi c-aş fi în stare să vă opresc a păşi pe insulă? Ei bine, vă voi dovedi îndată. Cu acest prilej, îmi voi procura şi hrana de care am nevoie. Vedeţi porumbeii din palmierul acela înalt? Bun!

   Exclamaţia aceasta din urmă fu însoţită de o pocnitură slaba, venită din tufişul unde era ascuns profesorul. Apoi se auzi un sunet tot atât de slab din palmier şi de sub cârdul de porumbei care-şi făcuse cuibul acolo se ridică un nor uşor, cenuşiu, care se înălţă cu iuţeala fulgerului. Deodată, vreo duzină de păsări căzură jos, ca lovite de trăsnet.

   — Bravo! Strigă Farrow, entuziasmat, pare să fii un mare chimist, domnule profesor. Dacă n-ai nimic împotrivă, bucătarul meu îţi va frige câţiva din porumbeii aceştia.

   — Primesc cu dragă inimă, domnule Granch. Voi avea şi eu, în sfârşit, o mâncare mai acătării după atâta vreme de lipsuri. Cu mijloacele mele primitive, n-aş putea prepara ceva ca lumea, cum se obişnuieşte la oamenii civilizaţi. Pune, te rog, să frigă doi porumbei pentru mine, restul vi-i dăruiesc.

   — Mulţumesc, domnule profesor. M-aş bucura, însă, foarte mult, dacă aş putea-o vedea în sfârşit la faţă pe gazda mea de pe această insulă.

   Frunzişul foşni şi-o făptură mică îşi făcu loc printre crengi.

   Era un adevărat profesor, aşa cum îl arată caricaturile din revistele umoristice. Fără să vrea, Farrow căută să descopere umbrela mare, de pânză albă - cum poartă încă şi azi dascălii de modă veche - dar, deoarece n-o descoperi, îşi zise că Sweeds o fi lăsat-o în desiş.

   Din faţa profesorului nu se prea vedea mult, căci era acoperită pe jumătate de o barbă încâlcită, aproape căruntă şi ochii îi erau ascunşi sub o pereche de ochelari enormi, coloraţi. Numai fruntea înaltă, inteligentă, ieşea la iveală.

   Se apropie de Farrow şi-i întinse mâna.

   — Mă bucur din inimă să te cunosc, domnule Granch - zise el. Tocmai îmi veni în gând că n-ar fi râu să te iniţiez puţintel în tainele acestei insule, pari să fii un om bun, sincer, gata să vii în ajutorul aproapelui d-tale. Privindu-te, îmi aduci aminte de acel căpitan Farrow, care e considerat încă, din păcate, ca duşman al ţării mele. Cu submarinul d-tale ai fi în măsura să mă ajuţi, poate, să lămuresc tainele ce se ascund aici, ba chiar să aduci la suprafaţă de pe fundul mării câteva obiecte de preţ, făcând astfel un mare serviciu ştiinţei.

   — Îţi stau cu plăcere la dispoziţie, domnule profesor - răspunse Farrow. Avem tot timpul să discutăm chestiunea în amănunţime. Pe fiul meu ţi l-am recomandat. Acum vine rândul celorlalţi tovarăşi de pe vasul meu.

   Îi prezentă pe Rindow, Brun, doctorul Bertram şi inginerul Hagen, dar nu-l uita nici pe Petre, a cărui statură uriaşă atrase atenţia profesorului.

   Sweeds îşi frecă mâinile. Ca prin farmec, se schimbase dintr- odată, neîncrederea lui dispăruse cu totul.

   — Mm..., cu asemenea oameni cred c-o vom scoate la capăt - zise el. Bine ar fi dacă vreunii din ei s-ar pricepe să facă pe scafandrii.

   — Afară de fiul meu, mai avem doi scafandri minunaţi - Petre Uriaşul şi celălalt de colo, Kard, răspunse căpitanul. Ei pot părăsi submarinul chiar şi sub apă.

   — O, în cazul acesta vor fi întrecute dorinţele mele, în a căror realizare nici nu îndrăzneam să nădăjduiesc. Domnule căpitan, nici nu-ţi pot spune cat mă bucur şi cât de recunoscător îţi sunt că vrei să mă sprijini în chipul acesta, păcat că n-am destulă putere trupească, spre a mă putea scufunda şi eu în apa. Căci as fi dorit să văd cu ochii mei minunile din adâncul marii.

   — Si dorinţa asta ţi-o pot îndeplini, zise Farrow, zâmbind. în cabina de la proră a vasului meu, genialul nostru inginer Hagen a făcut două ferestre care rezistă şi la cea mai mare presiune a apei. De asemeni, submarinul e prevăzut cu reflectoare de o construcţie specială, a căror lumină străbate în apa. Aşadar, totul e astfel făcut ca să te satisfacă pe deplin, domnule profesor.

   Sweeds strânse cu căldură mâinile căpitanului şi-l încredinţa din nou că socoate drept un semn al Providenţei venirea submarinului pe Insula sa.

   Farrow şi tovarăşii săi deveniseră curioşi să afle ce descoperise profesorul pe insulă. Aluziile sale fuseseră foarte misterioase şi graba de la început, când voise să-l împiedice să păşească pe uscat, dovedea că tainele trebuiau să fie într-adevăr foarte însemnate.

   — Ce-ar fi să facem o mică plimbare pe Insulă? Propuse Farrow, nevrând să întrebe de-a dreptul despre ce e vorba. Oamenii mei poftesc ceva fructe proaspete, de care duc dorul pe submarin. De asemeni, am vrea să ne reînnoim provizia de apă de băut.

   — Fireşte, fireşte, încuviinţă profesorul. în mijlocul Insulei e un izvor cu apă limpede ca cristalul. Dă ordin să vină oamenii care să ia apa, domnule căpitan. De asemeni şi ceilalţi, care să culeagă fructe. Le voi arăta eu unde pot găsi banane, portocale şi alte poame minunate. Sunt foarte gustoase şi eu mă hrănesc aproape numai cu ele. Poftiţi, domnilor, vă voi arăta micul meu regat, pe care mi l-am ales singur.

   Din spatele desişului pornea o potecă îngustă, bine întreţinută. Se continua vreo cincizeci de metri în desiş, şi din când în când se ivea la dreapta sau la stânga câte o rarişte mică, mărginită cu minunaţi arbori fructiferi. Aici se împrăştiară marinarii, care urmau să strângă în coşurile aduse, poamele gustoase ce atârnau pe crengi.

   Cel însărcinaţi cu aducerea apei îşi urmară ofiţerii, pe care profesorul îi conduse într-un luminiş foarte întins. Aici erau stânci înalte de zece metri, din care ţâşnea un izvor limpede, care umezea terenul, făcând să crească iarbă şi buruieni de tot soiul.

   Doctorul Bertram privi cu atenţie stâncile acelea, apoi exclamă deodată:

   — Domnule profesor, astea parc-ar fi rămăşiţele unor clădiri străvechi. Ai constatat şi d-ta lucrul acesta? Se prea poate să fie vorba de construcţii indiene, dar mai mult îmi vine să cred - oricât ar părea de ciudat asta - că au trăit pe aici, cu sute de ani în urmă, locuitori din America de Sud, care o porniseră spre apus. Aminteşte de cultura Inka sau Maya.

   Mărunţelul profesor făcu o săritură, apoi strigă vesel şi uimit în

acelaşi timp:

   — Aşa e, domnule doctor. La început nici nu-mi venea să cred, când am văzut rămăşiţele unei străvechi epoci de cultură. Le-am studiat, însă, cu toată atenţia, şi de aceea şi trăiesc aici de o jumătate de an, departe de lumea civilizată. E într-adevăr vorba de cultura Maya, după cum bine ai presupus d-ta.

   Doctorul Bertram alergă spre ruine şi începu să le examineze cu atenţie. Profesorul veni lângă el şi îi dădu lămuriri. În curând, amândoi se adânciseră atât de mult într-o discuţie ştiinţifică, încât uitaseră cu totul de cei din jurul lor.

   Farrow îi privi câtva timp, apoi se adresă către George, Rindow şi Hagen:

   — După cum văd, noi suntem de prisos aici pentru câtva timp. Savanţii ăştia doi nu vor sfârşi atât de repede cu discuţiile lor ştiinţifice. Cred că în vremea asta am putea cutreiera în linişte restul insulei.

   — Da, tată, strigă George, cu înflăcărare. Insula asta o început să mă intereseze foarte mult. Să fie oare cu putinţă ca în urmă cu sute de ani să fi venit mayaşii până aici - misterioşii locuitori primitivi ai Americii de Sud şi să înalţe construcţii pe insula asta singuratică?

   — Da, George, e cu putinţă, popoarele acestea vechi aveau o cultură atât de avansată, încât sunt sigur că nici navigaţia nu le era necunoscută. Dacă doctorul Bertram susţine ceva, să ştii că aşa este.

    — Ar fi minunat! Făcu George. Şi ce vom mai găsi chiar în mare, în apropierea insulei! Profesorul asta mărunţel trebuie să fi făcut vreo descoperire, altminteri nu s-ar fi bucurat atât când a auzit că ştim să ne scufundam... Ar fi, într-adevăr, foarte interesant dacă am descoperi pe fundul mării vreun templu sau ceva asemănător. Şi cred că aşa va fi, căci profesorul a afirmat că e vorba chiar de obiecte de preţ, în special pentru ştiinţă. Tată, te pomeneşti că facem unele descoperiri cum n-a mai făcut încă nimeni până la noi.

   — Tot ce se poate, băiete, răspunse căpitanul. Sunt şi eu încredinţat că pe fundul mării din jurul acestei insule se vor fi găsind clădiri străvechi. E sigur că în cursul veacurilor s-a scufundat o parte a insulei, ba cred chiar că profesorul a descoperit pe undeva, sub apă, asemenea clădiri scufundate. Vor fi fiind lucruri de preţ pe acolo şi aproape că te pizmuiesc pentru ceea ce vei vedea în curând, dragul meu.

   — Tată, ştii doar că am pus mâna pe nişte minunate costume de scafandru pe „Corabie-fantomă" şi mă întreb de ce nu înveţi şi tu meseria de scafandru? Cât de frumos ar fi să întâmpinăm împreună aventurile de pe fundul mării!

   — Mm... credeam că sunt prea bătrân pentru asta - răspunse Farrow, zâmbind - dar, ai dreptate, la prima ocazie voi încerca. Ar fi trebuit s-o fac de mult, căci lumea minunată din adâncurile apei m-a interesat întotdeauna. Da, George, o voi face neapărat. Poate că ne întovărăşeşte şi doctorul, căci animalele de pe fundul mării îi vor interesa mai ales pe el.

   — O, tată, ar fi minunat! Exclamă George, Dar ce-ar fi să încerci chiar aici? Cred că în câteva ceasuri te vei obişnui cu presiunea apei.

   — S-a făcut! Zise Farrow. Voi încerca, de îndată ce ne vom fi întors la submarinul nostru. De fapt, a fost o mare greşeală din partea mea că, în calitate de comandant de submarin, n-am învăţat încă arta scufundării. Dar nu e timpul pierdut.

   — A! Făcu George, în aceeaşi clipă. Să mă fi înşelat oare, sau alunecă într-adevăr o umbră, colo după colţul stâncii! Te pomeneşti că trăiesc pe aici băştinaşi, a căror existenţă nici n-o bănuieşte profesorul Sweeds.

   — Asta ar fi de necrezut, răspunse Farrow, îngândurat. Noi am văzut însă atâtea până acum, încât mă întreb de ce n-ar fi cu putinţă.

   — Aşadar, colo după colţul stâncii, spuneai, George? În cazul acesta trebuie să fim cu mare băgare de seamă, poate descoperim ceva urme de picioare şi stabilim în felul acesta, prezenţa unor băştinaşi pe aceasta insulă. S-ar putea totuşi să fie vorba şi aici de vreun malaiez, care e în serviciul profesorului. Probabil că Sweeds a uitat să ne amintească de el.

   — Şi eu cred că aşa trebuie să fie, încuviinţă Rindow. Profesorul ăsta îmi face impresia unul om foarte distrat. Sunt curios să ştiu pe unde or fi obiectele alea preţioase de pe fundul mării. În golful unde e ancorat submarinul nostru n-am observat nimic.

   — Presupun că coasta de răsărit a fost şi este încă cea mai ameninţată - zise Farrow. Aşadar, se prea poate ca acolo cea mal mare parte a insulei să se fi scufundat cândva. Prin urmare, cred că, atunci când vă veţi afunda, veţi găsi, probabil, lucruri care zac în apă de sute de ani. Să încercăm dacă putem să ajungem pe coasta aceea. Din fericire, toată insula nu pare să fie prea mare. Într-adevăr, urmă el după o clipă, aruncând o privire spre profesor şi doctorul Bertram - trebuia să pornim singuri în expediţie, căci cel doi savanţi sunt atât de cufundaţi în discuţiile lor arheologice, încât ar fi păcat să-i deranjăm. Aşadar, la drum, băieţi, văd colo

parcă o potecă ce duce prin desiş.

   II.

   PRIMEJDIE PE INSULĂ.

   CU BĂGARE DE SEAMĂ, tovarăşii străbătură luminişul cel mare, presărat cu dărâmături de piatră. Vreo catastrofă uriaşă trebuie să fi năruit clădirea pe care un neam străin o ridicase pe insula aceea în urmă cu sute, dacă nu chiar cu mii de ani.

   Blocuri uriaşe de piatră cioplită, cu inscripţii şi zugrăveli ciudate, zăceau la vreo cincizeci de metri de mormanul de ruine, care la obârşie trebuia să fi fost un templu uriaş.

   În partea de răsărit a luminişului se afla o spărtură îngustă în desiş. Capătul unei poteci care părea să fi fost foarte umblată căci toate piedicile pe care vegetaţia bogată a tropicelor le presară de obicei peste noapte erau îndepărtate cu grijă aici.

   — Hm... profesorul singur n-ar fi putut ţine în ordine potecile astea, zise Farrow. Presupun că George nu s-a înşelat când a spus c-ar fi observat o făptură pe după colţul stâncii. Camarazi, mă tem că va trebui să fim cu mare băgare de seamă. Aşadar, pregătiţi-vă revolverele, căci nu e exclus s-avem nevoie în curând de ele. De fapt, mă mir că profesorul a scăpat teafăr până acum. E drept, se poate să fie şi servitori de-ai lui. Dar în cazul acesta ne-ar fi pomenit despre el, sau l-ar fi chemat. Ciudat, zău aşa. Ei, dar asta nu ne poate opri să cercetăm insula cu amănunţime. Numai că va trebui să fim cu ochii-n patru. Înainte, băieţi!

   Căpitanul păşi încetişor pe poteca aceea care ducea spre răsărit, George mergea după el, apoi venea credinciosul Petre.

   Cuvintele căpitanului treziseră oarecare îngrijorare în sufletele celor care formau micul convoi, adică cei trei amintiţi mai sus şi Rindow, Brun şi Kard. Înaintară vreo douăzeci de metri pe poteca din desiş, când, deodată, căpitanul se opri. Auzise în desiş un zgomot nelămurit, care-i păruse suspect. La un semn al său, rămaseră şi ceilalţi în loc. Îşi dădură imediat seama că-i ameninţă un pericol, cu atât mai mare cu cât nu ştiau nici de unde vine şi nici ce poate să fie.

   Aproape imediat le ajunse la ureche un ciripit ciudat, ca şi cum s-ar fi ascuns prin apropiere un stol de păsărele. Totuşi, sunetele acestea se deosebeau de glasuri de vieţuitoare, erau neregulate, asemănându-se mai curând cu tactul alfabetului Morse.

   — Camarazi - şopti căpitanul - trebuie să fie oameni, nu se poate altfel. Pregătiţi-vă revolverele!

   — Sălbăticii care trăiesc prin ţinuturile acestea nu pot fi primejdioşi, zise George. N-ar fi mai bine să le dăm de veste prin strigăte şi să căutăm să ne înţelegem cu ei?

   — Dragul meu, dacă n-ar plănui el ceva, s-ar fi arătat până acum profesorul Sweeds, în tot timpul de când se află el pe insulă, răspunse Farrow. Cine ştie ce se ascunde pe aici. Te pomeneşti că există comori tăinuite, păzite de familii timp de generaţii întregi. De profesorul ăla mărunţel nu se temeau, dar pe noi vor, probabil, să ne oprească să cercetăm mai de-aproape. Poate că au şi observat că profesorul a ucis animale cu gloanţele lui umplute cu gaze şi se temeau atât de mult de el, încât nici nu cutezau să iasă din ascunzătorile lor.

   — În cazul acesta vor putea face cunoştinţă cu grenadele noastre cu gaze, zise George zâmbind. Pentru orice eventualitate eu am luat cu mine două din ele şi după cum văd Petre a făcut la fel. Aşadar, lucrul nu e atât de primejdios după cum crezi tu.

   — O fi, nu zic ba. Dar, după câte se pare sunt mulţi sălbatici pe aici, judecând după gălăgia ce-o fac, zise Farrow. Să nădăjduim că poteca asta nu duce într-un loc care-ar fi potrivit pentru o cursă. Dacă însă aşa stau lucrurile, proastă afacere! Să fim, deci, cu ochii în patru! A! Acum au amuţit. E foarte suspect. Ultimele sunete s-au auzit la vreo cincizeci de metri de noi, ceea ce înseamnă că acolo ne pândeşte pericolul. George, n-o mai lua înainte, de data asta e rândul meu - urmă el, văzând că tânărul avea de gând să-şi facă loc în fruntea celorlalţi. Tu vei veni după mine şi atunci vei putea să arunci grenadele chiar şi în faţa mea, dacă va fi nevoie. La drum, camarazi! Dacă am primit să-i fim de ajutor profesorului, trebuie să căutăm a înlătura primejdia pe care el desigur nici n-o bănuieşte. Mergeţi încet şi nu vorbiţi!

   Curajoşii tovarăşi înaintară cu băgare de seamă. Întreprinderea era foarte primejdioasă, deoarece nu ştiau cu ce fel de duşmani aveau de-a face. Poate că ei aveau arme împotriva cărora n-ar fi folosit nici grenadele lor cu gaze. Mai ştii?

   Farrow era îngrijorat. Începu să chibzuiască dacă n-ar fi mal nimerit să se întoarcă la profesor şi să-l întrebe dacă nu observase până acum pe insulă prezenţa unor oameni. Dar îşi spuse imediat că Sweeds le-ar fi amintit de data asta, prevenindu-i să se ferească să străbată singuri insula.

   Totuşi, ar fi fost ciudat ca el să nu fi aflat încă nimic despre aceşti locuitori ai insulei, care păreau să fie în număr destul da mare. Sau poate că auzise şi el sunetele misterioase, însă crezuse că provin de la animale.

   Păţiseră doar şi ei aşa, până când tactul în care se produceau aceste sunete le dăduse de înţeles că e vorba de oameni care comunică între el în felul acesta. Era chiar de presupus că indivizii ascunşi se aflau pe o treaptă de cultură superioară. Dovadă metoda aceea de a se înţelege între ei, care se asemăna mult cu alfabetul Morse. În cazul acesta, însă, erau cu mult mai primejdioşi decât băştinaşii obişnuiţi, având, desigur, mijloace de a-i înlătura pe îndrăzneţii străini din cale.

   Când gândurile sale ajunseră la punctul acesta, Farrow se opri în loc. Un glas lăuntric îi spunea c-ar fi mai bine să se înapoieze. Împărtăşi părerea sa tovarăşilor, dar întâmpină împotrivirea lui George:

   — Nu, tată, nu trebuie să facem asta. Putem cuprinde cu privirea poteca până departe, apoi, de amândouă părţile, perdeaua de verdeaţă e atât de deasă, încât e exclus să pornească de acolo vreun atac neprevăzut. Pe de altă parte, vom ajunge curând la mare, unde suntem în siguranţă fi vom putea zări, probabil, ceea ce voia să ne arate profesorul.

   — Aşa e, dragul meu, să încercăm, încuviinţă căpitanul, nu fără oarecare şovăială. Totuşi, am presimţirea că suntem ameninţaţi de o mare primejdie. George, fii cu băgare de seamă, căci tu prea eşti cutezător uneori. Rămâi în orice caz în urma mea şi nu te lăsa ispitit să întreprinzi ceva de unul singur.

   Cu băgare de seamă şi cu auzul încordat, căpitanul păşi înainte. Ajunse la un loc unde poteca se îngustă, îngăduind numai unui singur om să treacă printr-însa. Farrow simţi imediat că bucata aceasta de pământ - lungă de vreo douăzeci de metri - ascundea primejdii. Deşi de amândouă părţile tufişul era atât de des, încât nici-un om nu şi-ar fi putut face loc printr-unsul fără să facă zgomot - căpitanul ascultă, totuşi, de un instinct care-l îndemna să rămână pe loc.

   — Mie nu prea mi se pare lucru curat, zise el. În trecătoarea asta putem fi lesne atacaţi. Mă bate gândul să mă înapoiez şi să-l iau pe profesor, ca să străbatem împreună poteca. S-ar putea ca oamenii aceia ascunşi, despre care nu ştim nimic, să se teamă de el. Pe noi, însă, ne vor ataca cu siguranţă, dacă nu vom fi cu băgare de seamă.

    —  Iată, şopti George, în aceeaşi clipă - printre ramurile tufişului din faţa noastră mi se pare c-am văzut o figură negricioasă, cu ochi mari, lucitori. Trebuie să cercetăm neapărat. E sigur că alături de poteca asta se află alte poteci ascunse în desişul care pare de nepătruns şi pe acolo se vor fi mişcând băştinaşii aceia misterioşi. Ce-ar fi să pătrundem prin tufişul ăsta de aici?

    — Nu e rea ideea - încuviinţă Farrow - cred că lucrurile stau într-adevăr aşa cum bănuieşti tu, altminteri n-ar putea ei să se fi adunat cu toţii aici, venind din toate direcţiile. Judecând după diferitele sunete pe care le-am auzit, trag concluzia că s-au adunat foarte repede. Aşadar, înainte!

   George îşi făcu loc cel dintâi prin tufiş şi, după ce înainta vreun metru jumătate, ajunse pe o potecă, cu mult mai largă şi mai bine întreţinută decât aceea pe care o părăsise.

   La vreo douăzeci de metri înaintea lui, o făptură negricioasă o zbughi repede pe după un cot al potecii şi George se luă îndată după ea. Nu mai stătu să se gândească la primejdia ce-l ameninţa, totul era pentru el acum să pună mâna pe omul acesta misterios.

   Farrow strigă înspăimântat în urma lui, dar George îi făcu semne liniştitoare. În măna dreaptă ţinea pregătită o grenadă cu gaze, iar în cea stângă, revolverul, în care putea avea deplină încredere.

   Ajunse repede la cotul potecii, pe după care dispăruse făptura negricioasă. Nu zări, însă, pe nimeni, căci la câţiva metri poteca făcea o nouă cotitură.

   Deşi îşi dădea seama de primejdie, George nu stătu mult pe gânduri şi o luă la fugă înainte. Uneori avea senzaţia că din tufişuri se aţinteau asupra lui ochi scânteietori, dar nu ţinu seamă de asta, fiind mânat numai de dorinţa să pună mâna pe fugar.

   Trecuse iarăşi de un cot al potecii, care ducea acum spre sud şi se opri brusc din fugă. În faţa lui se făcea un luminiş, unde se zăreau ruine la fel ca acelea din rariştea unde rămăseseră profesorul Sweeds cu doctorul Bertram.

   Aici, însă, se vedeau lămurit rămăşiţele unor clădiri uriaşe, care trebuie să fi fost înălţate cu veacuri în urmă de un popor înteligent şi priceput.

   Într-o deschizătură îngustă, în formă de uşă, printre coloane înalte de piatră, George zări din nou o făptură negricioasă, care la ivirea lui scoase un ţipăt ascuţit, pentru ca apoi să dispară cu iuţeala fulgerului.

   Strigătul acesta îl făcu pe tânăr să-şi dea seama că făptura misterioasa fusese o femeie. Până la ruinele de piatră erau cel mult zece metri şi îndată ce răsunase ţipătul, George şi alergă înainte, cu paşi mari. Avu presimţirea că va folosi mult pentru întreprinderea lui dacă va izbuti să pună mina pe această femeie.

   Fără voie îi veni în minte gândul c-ar putea fi vorba de vreo preoteasă sau regină, dintr-acelea care au o mare înrâurire asupra poporului. O astfel de prizonieră ar putea fi în orice caz o ostatecă de preţ.

   În vreme ce fugea, George îşi vâri la loc revolverul şi scoase lampa de buzunar. Bănuia că în interiorul acestor ruine străvechi trebuia să fie foarte întuneric. Şi într-adevăr, gangul în care pătrunse era cufundat în beznă. Aprinse imediat lampa şi tot înaintând fără grijă prin clădirea dărâmată, văzu în treacăt că pereţii gangului erau formaţi din blocuri enorme de piatră cubică, bine legate între ele.

   Când îndreptă lumina lămpii de-a lungul gangului, văzu o făptură mlădioasă fugind de zor şi care se întoarse acum, scoţând din nou un ţipăt. Numai câteva clipe zări George chipul tinerei fete, dar fu de-ajuns ca să recunoască faptul că ea era foarte frumoasă şi că în primul rând îl izbiseră ochii ei mari, negri.

   Îşi iuţi imediat paşii, fugara fiind numai la zece metri de el. Ţinea necontenit îndreptată asupra ei lumina lămpii sale, bănuind că în clădirea aceea străveche erau coridoare tăinuite şi uşi prin care ea ar fi putut dispărea lesne în ultima clipă.

   Acum se lumină în faţa lui, gangul se apropia, probabil, de o boltă, care primea lumină prin acoperişul spart. Acolo, însă, puteau fi şi ciudaţii băştinaşi. Trebuia, deci, să încerce s-o ajungă pe fugară înainte de a intra pe sub boltă.

   Neobosit, alerga mereu, dar şi tânăra fată părea să-şi fi iuţit paşii în nădejdea, desigur, de a scăpa de urmăritorul ei.

   O ajunse tocmai la intrarea în boltă, îşi vâri repede lampa în buzunar şi o prinse pe fată de braţ.

   Fata scoase un ţipăt ascuţit, încercă să se desfacă din strânsoare, dar tânărul o ţinea ca într-un cleşte. Văzu făpturi negricioase dând năvală spre el în sala cea mare şi-şi dădu seama că era pierdut dacă va da drumul prizonierei.

   Cu o smucitură, o trase îndărăt în gang şi o lipi de el. Voia tocmai să arunce grenada cu gaze, când văzu că indivizii misterioşi se opriră.

   În lumina ca de amurg din sală, îi putu zări lămurit. Erau oameni cu pielea cafenie, de un tip cum nu mai văzuse George prin ţinuturile Oceanului Pacific, unde polinezienii erau, totuşi, în număr mare. I se părea că îşi aminteşte a fi văzut poze de indieni americani, care semănau cu băştinaşii aceştia.

   Stăteau nehotărâţi în loc, cu privirile aţintite în gang. îi vedeau, desigur, nelămurit pe George cu prizoniera sa, dar nu cutezau să se apropie, şi George îşi zise cu mulţumire că pusese mâna, într-adevăr, pe o ostateca preţioasă.

   Dar cum să se înţeleagă cu ea? S-o ducă afară şi să aştepte până vor veni camarazii? Doctorul, care cunoştea atâtea limbi, o fi cunoscând-o desigur şi pe aceea o acestor indieni şi va servi de tâlmaci. N-o fi ştiind fata englezeşte sau malaieza? George încercă în aceste limbi, dar nu căpătă răspuns. Nemişcată, ea se sprijinea de braţul său şi numai din când în când un tremur îi scutura tot trupul.

   Câteva clipe, George râmase nehotărât. Era în mare încurcătură. În fata sa se aflau vreo douăzeci de făpturi care păstrau o tăcere ameninţătoare, privind cu ochi scânteietori în gangul unde stătea el cu prizoniera.

   Avea grenadele de mână la el şi lesne i-ar fi putut face nevătămători pentru douăzeci şi patru de ceasuri pe potrivnicii săi, dar îşi zise că folosindu-se de arma aceasta ar putea strica totul, deschizând ostilităţile.

   Hotărî deci să se retragă cu fata afară din ruină. Acolo se putea apăra mai bine decât în gangul acesta.

   Paşi încetişor de-a-ndărătelea, dar deodată auzi lângă el un zgomot suspect. Simţi instinctiv că-l ameninţă o primejdie, vru să se întoarcă, dar era prea târziu. Mâini puternice îl înhăţară cu atâta putere, încât nu mai putu arunca grenada cu gaze. Fata îi fu smulsă din mână, apoi se simţi tras în lături, într-o deschizătură mare din zidul gangului.

   Fata dispăruse. George auzi zgomotul închiderii uşii secrete, apoi cei ce-l atacaseră - şi pe care nu-i putea vedea din pricina întunericului - îl târâi înainte.

   Era un gang lung acela în care se afla. Desigur că va fi dus în pivniţele clădirii vechi, unde, în urmă cu sute de ani, or fi zăcut prizonieri, pentru o fi jertfiţi vreunei zeităţi puternice.

   George avu deodată presimţirea că ruina aceasta fusese cândva un templu şi că acum trăiau în ea urmaşii preoţilor de altădată, care continuau vechile rituri. Situaţia lui era foarte critică; cum să-l găsească tovarăşii aici?

   III.

   UN POPOR CIUDAT.

   AERUL ERA DIN CE ÎN CE MAI RĂCOROS în gangul întunecos de-a lungul căruia era târât George. După socoteala lui trebuia să se afle acum foarte adânc sub suprafaţa insulei şi fu cuprins de o spaimă grozavă. Avu deodată presimţirea că va fi dus într-o încăpere subpământeană, care probabil era în legătură cu marea, şi unde urma să fie înecat, ca pedeapsă pentru îndrăzneala ce-o avusese de a se atinge de tânăra fată.

   La gândul acesta, încercă să se smulgă din mâinile celor ce-l atacaseră, dar aceştia îl ţineau atât de tare, încât îi era cu neputinţă să facă şi cea mai mică mişcare. Cât priveşte grenada cu gaze, ea îi fusese smulsă din primul moment.

   Probabil că oamenii aceştia misterioşi îşi dăduseră seama că el ţinea în mană o armă foarte primejdioasă, pe care trebuiau să i-o ia înainte de toate. Armele de foc, însă, păreau să nu le fie cunoscute, căci revolverele i le lăsaseră. Şi dacă-i vor da drumul, vor avea ei prilejul să facă cunoştinţă cu ele, se gândi George. Îi luaseră, oare şi a doua grenadă cu gaze pe care o pusese la brâu?

   Dacă trecuseră cu vederea lucrul acesta, atunci el era hotărât să se slujească de ea, fără să se gândească la el însuţi. Gazul se va împrăştia de-a lungul gangului îngust, pornind în sus, făcând nevătămători pe toţi acei care se aflau în interiorul ruinei. Camarazii, însă, îl vor găsi, oricât de ascunsă ar fi uşa secretă; probabil că vor izbuti să pună mâna pe vreun prizonier fi să-l ia la rost.

   George începu să-şi recapete nădejdea. Va face el ce va face şi-o va scoate la capăt cu băştinaşii aceştia ciudaţi.

   Deodată se lumină puţin înaintea lui şi începu să recunoască binişor contururile capătului gangului. Rămase uimit. De unde putea să vină lumină la adâncimea asta? Să fi fost dus pe fundul unei mine, care era liberă în partea de sus şi ducea până la suprafaţa insulei? Altfel nu-şi putea lămuri lucrul, dar apoi văzu că lumina sporea atât de mult şi devenea atât de strălucitoare, încât nu putea fi lumina zilei. De unde aveau băştinaşii aceştia o lumină artificială atât de puternică?

   Se părea că va da aici peste o taină nouă şi, cu toată situaţia primejdioasă în care se găsea, în el se trezi curiozitatea.

   Într-adevăr, fu uimit peste măsură când cei doi însoţitori uriaşi pe care îi vedea acum mai bine - îl târâră într-o încăpere foarte mare, care părea să fi fost construită în stânca.

   Încăperea aceasta era lungă de vreo douăzeci de metri, lată de cincisprezece şi înaltă de cel puţin zece. Pereţii erau netezi, nu aveau nici-o ieşitura şi cel dintâi lucru pe care-l observă George era că, într-adevăr, această încăpere enormă era croită în stâncă. E drept că era vorba de o stâncă de corali, din care sunt alcătuite aproape toate Insulele Oceanului Pacific, dar şi aceasta devenise foarte tare şi compactă, în decursul veacurilor. Lucrarea aceasta trebuie să fi fost îndeplinită de foarte multă vreme, căci stânca avea o strălucire aproape neagră din cauza vechimii.

   Încăperea era puternic luminată, dar George nu putu descoperi izvorul ei. Lumina ţâşnea printr-o crăpătură largă a tavanului de piatră. Alături de sala aceasta trebuiau să mai fie şi alte încăperi. Ceea ce însemna că în interiorul insulei exista o clădire subpământeană.

   În fundul sălii se afla un obiect înalt, învăluit, care aproape atingea tavanul. George era atât de uimit de ceea ce vedea, încât nici nu observă când cel doi băştinaşi îl lăsaseră liber şi se retrăseseră de lângă el.

   Dar când îşi dădu seama de asta, duse repede mâinile la arme. Făcu, însa, constatarea că cei ce-l atacaseră fuseseră mai vicleni decât bănuise el. Cu o îndemânare fără seamăn - căci nu simţise nimic - îi scoseseră armele de la brâu.

   Descoperirea aceasta îl făcu să se înfioare. Se bizuise mult pe faptul că va izbuti să scape de duşmanii săi cu ajutorul grenadelor cu gaze şi acum se vedea complet dezarmat în încăperea aceasta subpământeană, plină de mistere... Se întoarse repede şi văzu că... cel doi paznici al săi se făcuseră nevăzuţi pe nesimţite.

   O nelinişte mare puse stăpânire pe el. Se simţea înconjurat de taine şi-şi aminti de cuvintele pe care le schimbaseră între ei profesorul Sweeds şi doctorul Bertram. Vorbiseră de „cultura Maya", şi legendarii mayaşii existaseră în America de Sud înaintea incaşilor. Oare să fi trăind aici urmaşi ai acestui popor, care să fi fost aruncaţi pe această coastă în urma unui naufragiu, cu prilejul unei călătorii de explorare?

   Îşi aduse aminte de tot ce citise cu privire la acest popor ciudat. Nu cumva aveau obiceiul să-i jertfească pe prizonieri vreunei zeităţi de-a lor?

   Cu priviri sfioase, cercetă obiectul înalt, acoperit, din fundul sălii mari şi ochii i se holbară de o groază cum nu mai simţise.

   Încetişor de tot. Începu să cadă învelitoarea obiectului şi la început ieşi la iveală un cap înfiorător, de aur, de o mărime neobişnuită, învăluit într-un nimb auriu. Apoi apăru trupul acestui idol uriaş, un trup bizar, care te băga în sperieţi.

   Numirile feluritelor zeităţi aztece îi veniră în minte lui George... Aici, pe insula aceasta din mijlocul Oceanului Pacific, la mii de kilometri de America de Sud, întâmpină grozăviile legate de aceste numiri.

   Un sunet de gong se auzi deodată, lăsând un ecou prelung, aproape dureros pentru auz. Fără cel mai mic zgomot, cu iuţealo fulgerului, de parc-ar fi ieşit din pământ, făpturi îmbrăcate în alb se iviră deodată lângă Idol.

   O muzică barbară, ciudată, răsună de undeva. - Tonuri ce păreau scoase de trompete uriaşe. Muzica aceasta avea într-unsa ceva ce-ţi vâra spaima în oase şi trebuie să fi avut o înrâurire covârşitoare asupra oricărui prizonier cari s-ar fi aflat aici.

   Făpturile îmbrăcate în alb de lângă statuie se dădură în lături şi George văzu, aşezată într-un scaun de aur..., pe tânăra fată care fusese prizoniera lui câtva timp.

   Atunci înţelese el că prin asta se făcuse vinovat de o mare crimă. Desigur că prin atingerea acestei fete el profanase o fecioară, care juca un rol de seamă în cultul ciudat al acestor oameni misterioşi. Şi acum va trebui să plătească cu viaţa păcatul făptuit.

   De s-ar putea cel puţin înţelege cu aceşti străini enigmatici! Poate ar fi izbutit să-l încredinţeze că nu avusese gânduri rele.

   Un indian bătrân cu pârul alb ca neaua şi fata spână, păşi lângă fată. Îl privi pe George cu ochii învăpăiat, apoi - spre nespusa uimire a tânărului - zise într-o englezească fără cusur:

   — Domnule, ai pătruns în vechiul nostru templu şi ai atins pe nepoata mea. Dalajara este cea mai sfântă fiinţă pentru noi, ea fiind recunoscută ca reprezentanta divinităţii noastre. Cine o atinge, trebuie să moară. Dar mai există o posibilitate pentru el să-şi salveze viaţa. Vrei dumneata, domnule, să primeşti această soluţie? Trebuie, insa, să-ţi atrag luarea aminte că sarcina pe care o impunem noi nelegiuitului aproape egală cu moartea. Totuşi, o moarte de bunăvoie, pe câtă vreme, în cazul celălalt, după legile noastre, va trebui să înduri o moarte înceată, chinuitoare. Alege, domnule!

   George zâmbi. Era mulţumit că bătrânul acesta vorbea atât de bine englezeşte. Şi dacă exista într-adevăr o posibilitate să scape de moartea pe care i-o pregătea bătrânul, desigur că nu va sta la îndoială o clipă.

   Se înclină politicos în fata indianului, care-i răspunse în acelaşi fel, apoi zise:

   — Te rog să mă ierţi, domnule, dar să ma crezi că nu ştiam că ating ceva sfânt atunci când am pătruns aici fi am pus mâna pe nepoata d-tale. Am făcut-o numai din motivul foarte simplu de a avea o ostatică, cu care să mă apăr de oamenii aceia misterioşi şi necunoscuţi pe care i-am descoperit în desişul insulei. Vei admite, desigur şi d-ta că ne-au întins o cursă pe cărarea care duce la coasta de răsărit.

   — Fireşte, am făcut-o ca să nu puteţi ajunge acolo, răspunse bătrânul, calm. Cu totul altceva e cu omuleţul acela bărbos, care trăieşte pe insula aceasta de câteva luni. E inofensiv şi el singur nu poate ridica tainele care aparţin poporului nostru. Dar ştiu eu de ce sunt în stare europenii, când vin în număr mare. O scot ei la capăt, oricât ar fi de greu. De aceea. Trebuia neapărat să te împiedicam pe d-ta şi însoţitorii d-tale să păşiţi pe coasta de răsărit, şi am izbutit chiar, căci tovarăşii d-tale rătăcesc acum pe sus, în vechiul nostru templu, cercetând de zor. Nu vor găsi niciodată drumul încoace, iar la coasta de vest nu vor ajunge, căci acolo stau la pândă războinicii mei. Hotărăşte-te, deci, dacă vrei să apuci pe calea pe care poate o să-ţi salvezi viaţa. Ţin să-ţi spun dinainte însă că nici-un om n-a izbutit până acum. În cursul ultimilor ani, şase oameni au profanat, într-un fel sau altul, sanctuarul nostru şi au primit de bunăvoie încercarea propusă de mine, deoarece li se oferea, în acelaşi timp, posibilitatea să dobândească mari comori. Nici-unul din ei, însă, nu s-o înapoiat. Hotărăşte-te!

   — Nu poate exista alegere, răspunse George, calm. Nu doresc să mă las jertfit aici de dragul vreunei superstiţii. Spune- mi, deci, despre ce e vorba.

   — Ţi-am amintit mai adineauri, domnule, că acela care va avea fericirea să izbândească, va dobândi în acelaşi timp comori de mare preţ. Pe coasta de răsărit, unde voiaţi să ajungeţi dv., s-a scufundat vechiul templu al poporului nostru, popor azvârlit prin locurile acestea în vremuri de mult apuse. În ruinele acoperite de apa mării se află o statuie a celui mai mare zeu al nostru, pe care vrem s-o aducem la suprafaţă. E lesne de ajuns la intrarea sălii celei mari, dar oamenii mei nu se pricep să se lase în apă. Lucrul pare să fie cât se poate de simplu, e nevoie doar să fie legată o funie de statuia idolului. Marea e adâncă acolo numai de câţiva metri. Dar toţi cei care au pătruns în templu nu s-au mai înapoiat. O data s-a întâmplat chiar că funia pe care o luase cu el unul din scafandri o fost înhăţată de cineva de jos şi smulsă din mâinile celor zece oameni ai noştri, care o ţineau la suprafaţă.

   — Asta înseamnă că templul din apă găzduieşte vreun monstru marin, care îl da gata pe cel care pătrunde înăuntru. Eu, însă, nu mă tem, căci cunosc bine fundul mării.

   Bătrânul făcu mişcări agitate cu braţele, apoi strigă plin de uimire.

   — Ce tot vorbeşti, domnule? De unde şi până unde ai ajuns la credinţa că noi suntem coborâtori ai acelui popor pe care lumea civilizată îi socoteşte cu totul dispărut, la fel ca şi pe urmaşii noştri, Incaşii?

   — Asta se recunoaşte lesne după ruinele ce le aveţi pe aici, precum şi după înfăţişarea oamenilor dv., răspunse George liniştit. Dar, după cum spuneam, ne vom lega faţă de d-ta să nu vorbim nimic despre asta şi, deoarece presupun că ai trăit vreme îndelungată în sinul lumii civilizate, vei şti, desigur, că noi, albii, obişnuim să ne ţinem de cuvânt. Poate că a fost voinţa Destinului ca noi să fi debarcat pe insula asta. Poate că noi vom fi aceia care să aducem la suprafaţă, din fundul mării, idolul poporului vostru, care zace acolo de sute de ani. Avem mijloace pentru asta. Nu ştiu cât timp e de când n-am mai fost în lumeo civilizată, dar dacă nu e mult de atunci, cred că ai avut prilejul să auzi despre căpitanul de submarin Farrow. Eu sunt fiul său, George.

   Bătrânul făcu din nou o mişcare de surpriză, rămase câteva clipe ca înmărmurit, apoi zise, vesel:

   — Săptămânile trecute am fost de-abia pe Vitu Levu, una din insulele Fidji. Acolo am auzit vorbindu-se mult despre viteazul căpitan Farrow. Despre şi mai viteazul său fiu şi despre curajoşii săi tovarăşi. Aşadar, d-ta eşti George Farrow! Asta e într-adevăr o voinţă a soartei. Eu mă numesc Tehuante, sunt cel mai bătrân preot al poporului nostru. Atât cât a mai rămas din el. De foarte mult timp - după cum am aflat din moşi-strămoşi - o parte a poporului nostru o trebuit să fugă din patrie şi, ajungând pe insula asta şi-a clădit cele două temple. Apoi s-a scufundat partea de răsărit a insulei, templul acesta de aici a fost şi el dărâmat în parte de o catastrofă naturală Şi de atunci trăiesc numai foarte puţini urmaşi ai vechiului popor în desişul insulei. Nădăjduiesc, însă, că vom deveni iarăşi mari şi puternici, când statuia zeului nostru va sta din nou în sala aceasta.

   — Ţi-am spus doar că noi suntem în măsură să aducem Ia suprafaţă statuia de pe fundul mării, zise George, cu încredere. Chiar dacă în templul scufundat ar vieţui vreun monstru marin, care i-a înghiţit pe toţi aceia care au avut curajul să pătrundă acolo, noi îi vom veni de hac. Fii pe pace. Dacă eşti hotărât să primeşti sprijinul camarazilor mei. Vino cu mine sus. Garantez că nimeni nu se va atinge de d-ta, nici de oamenii d-tale.

   Bătrânul preot zâmbi. Avea haz ca un prizonier, asupra căruia se şi rostise sentinţa de moarte, să făgăduiască celor ce-l atacaseră că nu li se va face nimic.

   — Ştiu să preţuiesc propunerea d-tale, domnule Farrow. Zise el apoi. Am trăit destul în sânul civilizaţiei europene, ca să ştiu că aveţi pe submarinul dv. costume de scafandru şi că sunteţi deci în măsură să aduceţi la suprafaţă comorile templului scufundat şi în primul rând statuia zeului nostru. Mai ştiu că europenii obişnuiesc să se ţină de cuvânt. Eu personal n-am nimic de zis împotriva propunerii d-tale, domnule Farrow, totuşi, deşi în calitatea mea de cel mai bătrân preot am dreptul de a hotărî - trebuie să ajung la o înţelegere cu ceilalţi preoţi. Nădăjduiesc, însă, că voi izbuti să-i conving că vom avea putinţa să reintrăm în stăpânirea vechii noastre statui. Aşteaptă puţin, te rog, sper să aduc repede la bun sfârşit consfătuirea.

   Bătrânul Tehuante rosti cu glas sonor câteva nume, se întoarse apoi şi păşi - urmat de cei chemaţi - spre idolul uriaş, de lângă care dispărură preoţii, păstrând o tăcere solemnă. Ultimul din ei însă, un om tânăr încă, înalt şi vânjos, se mai întoarse o dată şi îi aruncă lui George o privire plină de ură.

   Tânărul clătină capul cu uimire. Ce-i făcuse el acestui om? Să fie vreun fanatic, care nu putea ierta faptul că George se atinsese de nepoata lui Tehuante?

   Consfătuirea preoţilor ţinu cam mult şi părea să fie foarte agitată, căci murmurul înăbuşit de la început creştea mereu, şi acum se auzi un glas energic, cuvintele se desluşeau lămurit, dar George nu pricepea nimic din limba aceasta.

   Observă, însă, că Dalajara se sperie grozav, îşi apăsă mâinile pe piept şi îndreptă din nou spre el o privire lungă şi tristă. Şi în aceeaşi clipă el îşi dădu seama că tânărul preot, care se uitase la el cu atâta ură, se împotrivea cu toată energia propunerii lui Tehuante. Probabil că el stăruia să se aplice legea veche, care prevedea o pedeapsa aspra pentru ticălosul care aducea vreo jignire sanctuarul lor.

   Şi părea să aibă succes, căci acum se auziră felurite exclamaţii de aprobare. Şi tânăra fata se cutremura din nou, îl privi iarăşi pe George şi în ochii ei minunaţi sclipiră boabe mari de lacrimi.

   Tânărul începu să se simtă oarecum îngrijorat. Se părea că duşmanul lui îi câştigase pe ceilalţi de partea sa şi acum urma să fie jertfit pentru insulta adusă zeităţii lor.

   George se hotărî să moară, însă luptând. Se va arunca asupra celor doi paznici ai săi şi va încerca să le smulgă de Ia brâu pumnalele ciudate, care se încolăceau în chip de flăcări. Atât de uşor nu-l vor răpune ei!

   Încetişor, fără să atragă vreo bănuială, începu să meargă de-a- ndărătelea, pentru a se apropia de cel doi păzitori care se aflau la vreo cinci metri în spatele lui. Dacă bătrânul preot îl va anunţa că trebuie să fie jertfit, se va năpusti imediat asupra paznicilor. În felul acesta, va izbuti, poate, să pună mâna pe o armă, cu care să-şi apere viaţa până în ultima clipă.

   Fireşte că nu se întoarse spre ei, ca să nu dea de bănuit că are vreun gând ascuns şi nu-şi dezlipea privirea de la faţă, din a cărei purtare el trase concluzia că tânărul preot izbutise să facă să fie primită o propunere, care va fi spre paguba lui.

   În cazul că va ajunge la luptă, George îşi propuse să te arunce în primul rând asupra acestui preot, pentru a-i da pedeapsa cuvenită.

   Zâmbi liniştitor spre tânără fată, dar Dalajara clătină din cap şi două lacrimi mari i se rostogoliră pe obraji. Glasul energic şi răsunător făcuse din nou o propunere, pe care toţi preoţii o întâmpinară cu însufleţire.

   George se mai dădu cu un pas îndărăt, apoi începu să privească cu mare interes la pereţii sălii mari, se uită ca din întâmplare îndărătul lui şi observă cu necaz că cei doi paznici se dăduseră şi el înapoi, păstrând mereu distanţa de cinci metri. Numai că acum ţineau mâinile încleştate pe mânerele ciudatelor pumnale, ceea ce dovedea că ghiciseră gândurile prizonierului.

   Preoţii, în frunte cu Tehuante, ieşiră din nou la iveală dindărătul statuii uriaşe. Bătrânul avea o mutră întunecată, se vedea bine că el era împotriva propunerii pe care tânărul său coleg izbutise s-o impună celorlalţi, căci chipul aceluia strălucea de triumf şi privirile pe care i le arunca lui George erau cât se poate de batjocoritoare.

   4.

   O SENTINŢA GROZAVĂ.

    — DOMNULE FARROW - începu Tehuante cu glasul grav şi trist - am făcut tot ce mi-a stat în putinţă ca să fie primită propunerea d-tale de către ceilalţi preoţi, căci prin aducerea la suprafaţă a statuii, d-ta ţi-ai fi ispăşit crima făptuită fată de legile noastre. S-a întâmplat, însă, că tânărul Manacoa o combătut această propunere, deoarece el se simte personal insultat, căci Dalajara urmează să-i devină soţie.

   După legile noastre, trebuie ca mai înainte să-i dai lui satisfacţie, apoi suntem cu toţii înţeleşi să pornim în expediţie pe fundul mării, împreună cu tovarăşii d-tale. A trebuit să ne supunem stăruinţelor lui Manacoa şi să-i facem pe plac. Astfel că urmează să te lupţi cu el.

   — Ne vom bate, deci, în duel? Întrebă George, zâmbind ironic. Bine, primesc. Totuşi, cred c-ar fi în interesul d-voastră dacă vom face acest duel după ce vom fi izbutit să aducem la suprafaţa statuia şi comorile, căci nu cred ca tatăl meu şi ceilalţi camarazi să vrea să-ţi dea ajutor dacă voi cădea cumva în luptă.

   — Duelul pe care vei avea să-l susţii cu Manacoa nu e uşor, zise bătrânul preot. Ca arme, vor fi folosite pumnalele noastre încovoiate. Am făcut şi eu propunerea ca să aduceţi întâi comorile la suprafaţă, dar Manacoa nu crede că-ţi vei ţine apoi cuvântul şi că te vei lupta cu el.

   — În cazul acesta, te rog să-i spui că nu trebuie să-i judece pe ceilalţi oameni după chipul şi asemănarea lui, zise George. Te rog mult să i-o spui, îmi faci un mare serviciu cu asta.

   Bătrânul preot se întoarse spre Manacoa şi-i transmise cuvintele lui George. Indianul se schimonosi de furie, făcu o mişcare de parc-ar fi vrut să se năpustească asupra tânărului, dar Tehuante ridică braţul ameninţător şi Manacoa se dădu îndărăt, cu pumnii încleştaţi. Dar în privirea pe care i-o aruncă lui George se putea citi ura de moarte ce i-o purta.

   George îşi atinsese însă scopul. Faţă de acest om uriaş, el era în inferioritate. Desigur, dar izbutise să-l înfurie atât de mult, încât duşmanului îi va lipsi sângele rece trebuitor într-o luptă cu pumnalele. În duelurile de soiul acesta nu e nevoie de forţă, cât de îndemânare şi ochi sigur.

   — Îţi mulţumesc, domnule, zise George bătrânului preot. Te pot încredinţa că voi fi în măsură să iau parte la scoaterea la suprafaţă a comorilor. Duelul trebuie să tină până va cădea răpus unul din cei doi luptători, sau de-ajuns să fie grav rănit, în aşa fel ca să fie scos din luptă?

   — În privinţa asta, n-am hotărât încă nimic, răspunse Tehuante. Îi voi întreba îndată pe Manacoa cum vrea el.

   — Atunci, te rog să-i comunici că eu mă mulţumesc să-l scot numai din luptă, zise George.

   Bătrânul vorbi câteva clipe cu tânărul său coleg, apoi se- ntoarse spre George şi zise:

   — Manacoa se învoieşte. Vrea, însă, să te ucidă în orice caz. Dar va trebui ca amândoi să vă bateţi dezbrăcaţi. Pumnalul îi puteţi tine cum vreţi, îi puteţi schimba dintr-o mână într-alta. Lupta să înceapă imediat.

   Bătrânul preot spuse câteva cuvinte nepoatei sale. Dalajara se ridică îndată de pe scaunul el. Îl privi pe George cu simpatie, apoi părăsi sala.

   Manacoa îşi scoase haina lungă, alba, iar George se dezbrăcă şi el repede.

   În vreme ce făcea asta, îi observa pe uriaş. Vedea lămurit cum Manacoa era tot mai înfuriat. Şi, deşi muşchii puternici şi trupul vânjos al potrivnicului său îl nelinişteau mult, el izbuti, totuşi, să zâmbească nepăsător.

   Tehuante se apropie acum de el şi-i întinse un pumnal. Era o armă ciudată, preţioasă, cum nici-un european nu ţinuse în mână până atunci.

   — Fie ca acest pumnal să-ţi aducă noroc, zise bătrânul preot, cu seriozitate. Ştiu că, dacă vei învinge, nu-l vei ucide pe Manacoa. Dor slujba de preot tot nu şi-o va mai putea îndeplini, şi va trebui să se apuce din nou de muncă grea. Eu, personal, voi fi foarte mulţumit de lucrul acesta, căci nu prea mă bucură faptul că va deveni soţul nepoatei mele. Şi Dalajara îţi va fi recunoscătoare, dacă o vei scăpa de soarta de a trăi alături de omul acesta. Pumnalul pe care ţi-l înmânez va fi al d-tale, dacă vei învinge, domnule Farrow.

   — Mulţumesc, răspunse George, bucuros, nădăjduiesc ca voi fi în măsură să te satisfac atât pe d-ta, cât fi pe nepoata d-tale. Sper, în primul rând, în propriul meu interes şi apoi voi avea astfel putinţa să smulg mării comorile străvechi pe care le ascunde. Am multă încredere că voi câştiga lupta. Te rog, spune-i încă o dată lui Manacoa că-l voi cruţa în orice caz. Să nu se îngrijească de păcătoasă lui viaţă.

   Tehuante zâmbi şi tâlmaci uriaşului vorbele lui George. Tânărul preot scoase un urlet de furie şi se năpusti cu pumnalul ridicat asupra potrivnicului său. Câţiva preoţi bătrâni zâmbiră şi ei, în vreme ce Tehuante adresă câteva cuvinte de mustrare lui Manacoa, care, însă, avură darul să-l înfurie şi mai rău.

   Bătrânul preot se întoarse din nou spre George:

   — Când voi bate din palme, va începe lupta. Mă voi ruga Dumnezeului meu să te ajute să izbândeşti. Dalajara face acelaşi lucru, sunt încredinţat. Gândeşte-te mereu la asta!

   George îi mulţumi din cap, apoi îşi aţinti privirea asupra potrivnicului său. Zâmbi din nou, ceea ce-l făcu pe Manacoa să scrâşnească din dinţi.

   În clipa aceea, Tehuante bătu din palme şi cu un strigăt sălbatic uriaşul se repezi la George, care părea un copil faţa de el.

   După cum observase George dinainte, îşi ţinea pumnalul în aşa fel încât să poată da lovitura de sus. George schimbă cu iuţeala fulgerului cuţitul în mâna stângă, îndreptă vârful în sus şi se abătu cu el asupra braţului Lui Manacoa.

   Dar uriaşul se aşteptase, probabil, la aceasta. Trebuia să fie un luptător iscusit, căci, în ultimă clipă, izbuti să-şi îndepărteze braţul, aşa încât rana pe care o căpătă nu fu gravă, deşi sângele începu să ţâşnească din ea.

   George îşi dădu seama de situaţie şi-şi zise că trebuie să se folosească de momentul acesta, când furia îl făcea pe potrivnicul său să-şi piardă cumpătul. Îşi trecu repede pumnalul în mâna dreaptă, apoi dădu o lovitură puternică în umărul stâng al uriaşului. Nu voia să-l ucidă, altminteri l-ar fi lovit în coastă, lucru ce-i era lesne de făcut acum.

   Dar Manacoa pricepu ce urmărea George. Se aplecă repede, totuşi nu îndeajuns de repede pentru a scăpa cu totul de lovitura potrivnicului. Şi aşa se făcu că pumnalul nu-l atinse în umăr - după cum avusese de gând George - ci-i pătrunse adânc în obrazul stâng, deasupra maxilarului inferior.

   George îşi păstra un sânge rece uimitor. Ştia că viaţa sa atârna numai de îndemânarea cu care lucra şi mai ştia că se află în faţă unul potrivnic care dispunea de forţe mai mari ca ale lui şi care nu-l va cruţa deloc în furia sa.

   De aceea, când trase cuţitul din rana duşmanului său, sări repede îndărăt. În clipa următoare, însă, oţelul lucitor al pumnalului celuilalt trecu ca o săgeată prin dreptul pieptului său. Cu toate durerile ce le îndura, uriaşul indian se dădu câţiva paşi îndărăt şi zvârli cuţitul cu o putere sălbatică. Dacă şi-ar fi atins ţinta, George ai fi fost pierdut, căci lovitura aceasta l-ar fi străpuns inima.

   Aşa, însă, urmarea fu că Manacoa îşi pierdu echilibrul şi George se folosi de împrejurare ca să-i înfigă cuţitul adânc în muşchiul braţului drept.

   Sări apoi din nou îndărăt şi, lucru de necrezut, cu toate că era rănit grav, indianul mai avu puterea să dea o lovitură cu pumnalul. Şi aceasta se produse atât de repede, încât George nu mai avu timpul să se ferească şi se alese cu o tăietură la piept. Din fericire, rana nu era prea adâncă, dar îi provocă dureri mari şi făcu să-i ţâşnească sângele.

   Tânărul se clătină pe picioare şi furiosul uriaş se folosi de împrejurarea aceasta ca să se năpustească asupra lui.

   Bătrânul Tehuante îngălbeni de spaimă şi-şi duse mâna la inimă. Odată cu moartea lui George se năruia şi visul său de a mai vedea încă o dată statuia zeului căruia i se închinaseră strămoşii săi îndepărtaţi.

   George îşi dădu seama repede de primejdie. În clipa când oţelul ucigător era gata să-i pătrundă în trup, el se aruncă la pământ... Totuşi, lovitura potrivnicului fu dată cu atâta furie şi repeziciune, încât tăişul ascuţit îi sfâşie pielea capului.

   Sângele începu să-i curgă de pe frunte în ochi, dar el nu se înspăimântă. Ca un şarpe se încolăci în jurul lui Manacoa şi cu sete înfipse pumnalul în umărul drept al acestuia.

   Nimerise bine, tăind un mănunchi de nervi, paralizând astfel mâna dreaptă a uriaşului, şi făcând să-i scape pumnalul.

   Tehuante scoase un strigăt de triumf şi bătu din palme, căci

acum putea nădăjdui din nou că statuia va fi scoasă din apă.

   Dar Manacoa nu renunţă la luptă, deşi era rănit grav. Răsucindu-şi trupul, încercă să smulgă cuţitul din mâna Lui George; tânărul erou era însă pregătit. Când uriaşul se aplecă să ridice cu mâna stângă pumnalul căzut la pământ, George îi trase pe al său din muşchii adversarului.

   Manacoa se năpusti din nou, ţinând arma tăioasă în mâna stângă, încercând cu disperare să-i dea gata pe tânăr. Cu oricare altul ar fi izbutit lesne, dar George era mlădios şi făcuse multe exerciţii în lupta cu cuţitul.

   Se aşteptase la această lovitură vicleană, de aceea când simţi din nou pumnalul în mână se dădu în lături cu iuţeala fulgerului.

   În clipa următoare lovi cu toată puterea în umărul stâng al indianului care scăpa din nou cuţitul din mână, îi tăiase nervii principali şi de la braţul acesta şi potrivnicul său nu se mai putea folosi acum de braţele sale.

   George l-ar fi putut răpune cu totul, dar nu voia să facă aceasta cu un duşman lipsit de apărare. Se mărgini să ridice arma celui învins şi s-o înmâneze bătrânului preot, ai cărui ochi luceau de bucurie.

   Tehuante, însă. Refuză s-o primească.

   — Arma aceasta ţi-ai câştigat-o în luptă dreaptă, domnule Farrow, zise el, mişcat. Trebuie să mărturisesc că nu m-am aşteptat la rezultatul acesta al luptei, deşi îl doream din toată inima. Acum sunt de două ori mulţumit - pe de o parte că nepoata mea nu va mai fi nevoită să se căsătorească cu Manacoa. Pe de alta că pot nădăjdui cu toată încrederea că d-ta vei izbuti să aduci la suprafaţă comorile din fundul mării şi statuia nepreţuită a zeului nostru. Îţi mulţumesc din toată inima, domnule Farrow. Uite, duşmanul d-tale e dus de aici... Când i se vor vindeca rănile, va trece din nou în rândurile muncitorilor, de unde s-a înălţat la rangul de preot, datorită însuşirilor sale de om voinic şi curajos.

   — Acum, însă, nu va mai fi în stare să-şi redobândească rangul - zise George. Chiar dacă nervii tăiaţi se vor lipi la loc cu timpul, el nu-şi va mai recăpăta puterea dinainte. Aşa. Acum, să nu mai pierdem vremea şi să pornim la treabă. Dar, înainte de orice, trebuie să fiu pansat de doctorul nostru.

   — Asta las-o pe seama noastră, vei fi mai mulţumit decât dacă ţi-ar face-o un medic european, răspunse Tehuante. În câteva zile nu va mai rămâne nici urmă din rănile d-tale.

   Un alt preot bătrân se apropie. Ţinea în mână câteva buruieni ciudate, stoarse frunzele groase, lăsând să picure deasupra rănilor lui George un lichid albicios. Arsurile dispărură ca prin farmec şi tânărului i se părea chiar că marginile tăieturilor se lipesc unele de altele. Fu apoi pansat cu pânză albă şi George nu mai simţi nici-un fel da durere. Se îmbracă repede şi zise vesel:

   — Putem începe imediat cu scoaterea la suprafaţa a comorilor. Vrei să mergem sus? Tata şi camarazii mei vor fi foarte îngrijoraţi de lipsa mea îndelungată.

   — Da, domnule Farrow, putem urca imediat. Cred însa că nepoata mea vrea să-ţi mulţumească. Un moment, te rog!

   Modest cum era din fire, lui George îi era neplăcut să primească mulţumiri, dar înainte ca să-l poată opri pe bătrân, acesta şi dispăruse. După câteva clipe, Dalajara se ivi lângă idolul uriaş.

   Chipul ei drăgălaş strălucea de fericire şi ochii ei minunaţi îl învăluia pe George într-o privire atât de caldă, încât inima tânărului începu să bată mai repede. Simţi că avea în faţa sa un suflet iubitor, dar lui îi era dragă Sanja, frumoasa fiică a prinţului indian...

   De aceea, întâmpină cu un zâmbet prietenos - dar nu prea cald - pe Dalajara, care se apropie de el şi-i întinse mâinile. Le strânse într-ale sale şi-i zise Lui Tehuante:

   — Spune-i, te rog, nepoatei dumitale că mulţumirile ei mă jignesc. Trebuia doar să-mi apăr viaţa, şi era de la sine înţeles că voi face totul pentru a învinge.

   Îi zâmbi frumoasei fete, care-l privea cu o expresie de negrăita dragoste în ochi, îşi desprinse apoi uşurel mâinile de ale ei şi cu glas liniştit, i se adresă din nou bătrânului preot:

   — Ar trebui să ne grăbim, căci vreau să-i liniştesc pe tovarăşii mei şi în primul rând pe tata. Apoi ne vom apuca imediat de lucru şi poate izbutim să isprăvim până-n seară.

   Cu chipul întristat, Dalajara se îndepărta; Tehuante râmase şi el câteva clipe posomorât, apoi, însă, clătină din cap şi murmură:

   — Are dreptate, e mai bine aşa. Nu vă potriviţi unul cu altul. Da, domnule - urmă apoi cu glas tare - să mergem sus! Camarazii d-tale nu s-au încăierat cu războinicii mei, care stau de pază în ruină, altminteri mi s-ar fi adus la cunoştinţă. Să pornim!

   — As vrea, însă, să primesc înapoi chimirul meu, zise George, Trebuie sa am armele mele, în cazul când va fi nevoie să lupt cu vreun monstru pe fundul apei. Îţi dau cuvântul că nu voi întreprinde nimic duşmănos împotriva d-tale sau a oamenilor d- tale.

   Tehuante dădu o poruncă şi imediat cei doi indieni cari îl înhăţaseră pe George în gangul de sus, îi aduseră brâul cu armele şi granata cu gaze pe care i-o smulseseră din mână. Porniră apoi la drum, George mergând în urma lui Tehuante. Îşi aprinsese lampa de buzunar şi constată cu uimire şi gangul pe care-l străbăteau era cioplit în stâncă, ca şi sala mare de jos.

   Exprimându-şi mirarea faţă de bătrânul preot, acesta răspunse:

   — Când strămoşii mei s-au refugiat aici cu sute de ani în urmă, au început să construiască templul subteran. Din câte ştim noi, a durat aproape un veac până când toate încăperile şi gangurile au fost săpate în stâncă. Domnule Farrow, dacă veţi izbuti să aduceţi Ia suprafaţă comorile din fundul mării - şi în primul rând statuia zeului nostru - îţi voi mărturisi o taină, care va fi, poate, de mare folos pentru d-ta şi tatăl d-tale. Şi atunci vei putea să vezi de ce au fost în stare arhitecţii noştri de pe vremuri.

   Cuvintele acestea stârniră curiozitatea lui George. N-avea însă nici-un rost să caute să: afle acum despre ce e vorba, căci tot nu i se va răspunde până nu vor vedea statuia scoasă din apă.

    — Am ajuns, zise în clipa aceea Tehuante, oprindu-se în fata zidului gangului. - Aud glasurile tovarăşilor d-tale... ah! Cineva vorbeşte cu oamenii mei în dialectul indian sud-american. Cine poate fi?

   — Asta e doctorul Bertram al nostru, el le ştie pe toate, răspunse George. Ar fi bine să merg eu înainte şi să lămuresc situaţia, pentru ca să nu se întâmple vreo boroboaţă.

   — Tocmai ce vroiam să propun eu, zise Tehuante. Cred că nu lipseşte mult să se ia la luptă.

   George deduse şi el asta din glasul întărâtat al doctorului. Tehuante apăsă pe o manivelă ascunsă şi când se deschise un fel de uşă în zidul gangului, George strigă imediat:

   — Staţi, staţi, totul e în bună regulă! Fiţi liniştiţi, camarazi!

   V.

   O LUPTA TITANICA.

   UN „URA" RĂSUNĂTOR cutremură ruinele. Petre şi Kard fuseseră cei dintâi cari dăduseră semnalul uralelor în cinstea reîntoarcerii aceluia pe care îl credeau pierdut.

    — Măi băiete, ce Dumnezeu ai făcut iarăşi? Strigă Farrow cu imputare. Mereu ne bagi în sperieţi, zău aşa A! Pe acolo ai dispărut, după cum văd... Ei, în cazul acesta te-am fi putut căuta mult şi bine. Am cercetat toate încăperile aici sus şi de-abia acum am fost întâmpinaţi de băştinaşi, cari i-au explicat doctorului că te afli în viaţă, dar ca prizonier al preoţilor. Nu lipsea mult să ne încăierăm, dacă nu te arătai la vreme. Dar unde ai stat până acum? Ce-ai făcut colo jos?

   — Mai nimic. Am avut doar un mic duel cu pumnalul. Uite-l aici răspunse tânărul. Dă-mi acum voie să-ţi prezint pe domnul Tehuante, căpetenia Mayaşilor care locuiesc pe insulă. Când într- adevăr am dat aici de urmaşi ai acestui străvechi popor.

   — Îmi pare bine de cunoştinţă, domnule căpitan, zise bătrânul preot, care intră în gang, cu demnitate. Ar fi mai bine să ieşim în aer liber, acolo vom putea lămuri lucrurile în linişte.

   Păşi înainte de-a lungul gangului, urmat de căpitan şi de ceilalţi tovarăşi. Profesorul Sweeds, însă, care era şi el acolo, strigă iritat către Bertram:

   — Ce zici d-ta de asta, doctore? În cele câteva săptămâni de când sunt pe insula asta n-am observat nici urmă de oameni. Tânărul domn George al dv., pare să fie într-adevăr născut în zodia norocului.

   — Hm... nu prea ştiu dacă se poate numi noroc să fii nevoit să te duelezi cu pumnale dintr-alea, răspunse Bertram, cu ironie. Şi eu mă dau în vânt după descoperiri de tot soiul, dar ca să plătesc pentru ele un preţ atât de mare nu prea aş avea curaj.

   — Hm... hm... aşa e! Încuviinţă Sweeds, cu glasul pe jumătate. E drept, nu prea se poate numi noroc aşa ceva. În schimb am avut noi noroc. Că viteazul tânăr a scăpat teafăr. Ia gândeşte-te, doctore, că avem de-a face aici cu urmaşi direcţi ai vechilor mayaşii. Asta e o descoperire a cărei însemnătate nici nu poate fi preţuită. Ai vreun aparat fotografic bun pe bord? Al meu cred că a avut de suferit puţin de pe urma climei umede.

   — Fireşte că am şi voi trimite să-l aducă imediat.

   Bertram dădu însărcinare unui marinar să-i aducă aparatul, apoi ascultă cu interes cuvintele preotului, care-i explica lui Farrow ce se întâmplase cu George. Când sfârşi, Farrow zise:

   — Fiul meu şi-a dat cuvântul şi fireşte că asta ne angajează şi pe noi. Vom scoate, deci, la suprafaţă comorile scufundate şi în primul rând statuia zeului dv. Pe de altă parte te încredinţez că nu vom trăda nimănui că am descoperit insula aceasta pe care trăiesc urmaşi de-ai Mayaşilor.

   — Puteţi vesti fără grijă lumii că aţi dat de noi - zise Tehuante, zâmbind - numai vă rog să nu spuneţi unde trăim. Citesc pe chipul domnului profesor, care se află de mult pe insulă, că arde de nerăbdare să împărtăşească lumii descoperirea aceasta.

— Aşa e, aşa e! Strigă Sweeds cu însufleţire. Cred că-ţi dai seama ce vâlvă va stârni comunicarea mea în sânul lumii

ştiinţifice. Îţi mulţumesc pentru permisiunea ce-mi dai şi fireşte că voi trece sub tăcere unde se află insula.

   — Cred c-ar fi bine să mergem imediat pe coasta de răsărit, ca să ne dăm seama cum stau lucrurile, propuse Farrow. Dacă apă e destul de adâncă, putem merge cu submarinul nostru la fund, altfel va trebui ca scafandrii să se lase în adânc de la mal.

    — Apa din golf e adâncă de 6-7 metri - spuse Tehuante. Nu ştiu dacă e cu putinţă să pătrundeţi cu submarinul în golf, căci intrarea e baricadată de stânci şi e foarte strâmtă.

   — Atunci va fi nevoie ca scafandrii să se afunde de pe ţărm, zise Farrow. Voi dispune să se aducă imediat cele trei costume şi funii, cu ajutorul cărora să ridicăm la suprafaţă statuia şi celelalte comori. Tu, ce părere ai, George?

   — E neapărată nevoie să luăm cu noi arme bune - răspunse tânărul. În anii din urmă s-au prăpădit acolo şase oameni curajoşi, care au întreprins expediţia fără costume de scafandru. Tehuante e de părere că vreun monstru marin trăieşte în templul scufundat, căci într-un rând a fost trasă în apă şi o frânghie pe care zece bărbaţi n-au fost în stare s-o reţină.

   — Pentru că, probabil, nu se aşteptau la asta şi au fost luaţi pe nepregătite, răspunse Farrow. Altfel nu e cu putinţă. Dar, desigur că trebuie să vă luaţi înainte toate măsurile. Cred totuşi, că trei oameni înarmaţi cu cuţite mari, de rechin, îi vor veni de hac dihaniei. Dacă se află vreuna pe acolo.

   Profesorul Sweeds se apropie de George şi-i şopti:

    — Uite, prietene, ia şi revolverul meu. E prevăzut cu resort, aşa că îi poţi încărca din nou şi trage în apă. Globuşoarele de sticlă vor străbate şi prin apă, iar otrava din ele îşi face efectul îndată ce vine în atingere cu un corp viu. Acum e încărcat; ia şi cutia asta în care sunt încă şase gloanţe. Nădăjduiesc că arma mea îţi va fi de folos, dacă vei fi atacat, într-adevăr, de vreo dihanie.

   George îl rugă pe profesor să-i explice modul de funcţionare, apoi zise:

   — Îţi mulţumesc, domnule profesor, sunt şi eu de părere că arma aceasta ne va folosi mai bine, sub apă, decât revolverele noastre. Tatăl meu nu prea vrea să recunoască primejdia care ne pândeşte pe fundul mării. Eu am avut de furcă cu monştri marini şi ştiu că există unii pe care n-ar fi în stare să-i ţină nici douăzeci de bărbaţi, oricât de voinici.

   George râmase puţin în urmă cu profesorul. Tatăl său, care se adâncise într-o discuţie cu Tehuante, înaintase o bună bucată pe

poteca îngustă care ducea la coasta de răsărit.

   O luară şi ei mai repede şi ajunseră aproape în acelaşi timp cu ceilalţi la o plasă întinsă.

   Farrow îşi dădu seama imediat că „Dox"-ul nu va putea intra în golf, căci spre răsărit era închis de un stăvilar de stânci, în care exista numai o deschizătură îngusta şi întortocheată.

   Marea era liniştită, astfel că marinarii putură vedea pe fundul golfului forme negricioase de mărimi felurite, care nu erau altceva decât rămăşiţele templului mayaş, scufundat cu veacuri în urmă. Tehuante păşi pe ţărmul golfului, îl chemă pe George lângă el şi zise:

   — Vezi d-ta, domnule Farrow, deschizătura aceea întunecoasă care se conturează lămurit în blocul acela uriaş? Acolo a fost odinioară poarta principală a vechiului templu. Acum e liberă numai în parte, cel puţin trei sferturi din înălţimea lui s-a prăbuşit. Prin această deschizătură au intrat cei şase prizonieri de care ţi- am vorbit, dar înapoi n-au mai ieşit. Doresc din inimă ca d-ta să fii mai norocos.

   — Cred că statuia zeului d-voastră se află înălţată pe un soclu - zise George - căci templul s-a prăbuşit în mare parte, după cum spuneai chiar d-ta. Comorile ascunse acolo le vom putea aduce la suprafaţa numai dacă nu vor fi fost îngropate la mare adâncime în nămol şi nisip.

   — Din câte ni s-au transmis nouă din moşi-strămoşi, cazul nu se prezintă astfel, răspunse preotul. În jurul sălii mari, în care ajungi îndată ce intri pe poartă, un trotuar larg, la nici-o jumătate de metru de tavan. Pe acest trotuar se află vasele de metal în care sunt ascunse obiectele da preţ. Vei avea partea dumitale, dacă le vei scoate la suprafaţă, căci fără ajutorul d-tale ar rămâne pierduta pe veci.

   — Asta-i altă socoteală, răspunse George, principalul e să le scoatem. Şi dacă într-adevăr vreun monstru şi-o fi ales sălaşul în templu, îi vom da noi gata, n-avea grijă. Am mai avut eu de-a face cu dihănii de astea, şi nu mă tem chiar dacă va fi să dau ochii cu o specie cu totul nouă.

   George zâmbi, dar un simţământ neplăcut puse stăpânire pa el, văzând faţa îngrijorată a bătrânului preot. De aceea, întrebă:

   — Nu ştii cam ca fel de monstru ar putea vieţui acolo? Sau poate să existe în templu vreo instalaţie mecanică, pusă acolo ca să-l ucidă pe străinul care ar cuteza să intre?

   — Nu, domnule Farrow, nu ştiu ce fel de animal ar putea sălăşlui acolo. Dar, în privinţa capcanei, te pot încredinţa că nu se află niciuna, altminteri ar fi trebuit sa ştiu şi eu. Fii liniştit, în această privinţă. Îţi doresc din toată inima să te întorci teafăr la suprafaţă, chiar dacă va trebui să renunţi la statuia pe care năzuiesc de-o viaţă întreagă s-o văd o dată cu ochii mei. Acum mă gândesc numai la siguranţa d-tale personală şi trebuia să-ţi mărturisesc că aş fi dorit mult să devii un membru al tribului nostru - dar d-ta ne-ai dat da înţeles că asta nu se poate.

   — Da, aşa e - răspunse George, cam stingherit, sunt legat... şi nu mai pot da înapoi. Mă bucur, însă, ca am putut-o scăpă pe Dalajara de logodnicul ei antipatic şi nădăjduiesc că va fi fericită cu un altul. Ah! Ia te uita. Un biban uriaş a ţâşnit cu iuţeala fulgerului prin deschizătura templului. După agitaţia de care era cuprins, se poate deduce că a dat ochi cu monstrul care şi-a făcut sălaşul acolo. Aşadar, trebuie să ne aşteptăm la o luptă aprigă.

   Bătrânul preot clătină capul îngândurat.

   — Dacă n-ar fi legile noastre străvechi, cărora trebuie să le dăm ascultare, te-aş ruga acum să renunţi la expediţia asta primejdioasă. Dar, nu se poate, căci ar fi trebuit să fii jertfit idolului nostru. Şi... poate că moartea în ghearele unui monstru marin e mai plăcută şi mai repede...

   — În cazul acesta, aleg lupta pe viaţă şi pe moarte sub apă - zise George cu hotărâre. Cu atât mai mult cu cât cred că voi învinge - Aha! Uite că vin şi camarazii cu costumele de scafandru.

   Bătrânul Tehuante privi cu mult interes echipamentul complicat şi-i ceru Lui George diferite lămuriri.

   Tânărul îi făcu pe plac, explicându-i ce şi cum şi după ce îşi pusese costumul, preotul îi zise iarăşi:

   — Domnule Farrow. În scurtul timp de când te cunosc, mi-ai devenii drag. Tii neapărat să întreprinzi expediţia asta? Ar mai fi o cale ca să scapi de pedeapsa care ţi se cuvine, pentru păcatul făptuit fără voia dumitale. Căsătoreşte-te cu nepoata mea!

   George se aşteptase la o asemenea propunere, de aceea răspunse liniştit:

   — Nu, asta nu merge. După cum ţi-am mai spus, i-am dat cuvântul meu unei fete şi atât de lesne nu-l pot lua îndărăt. Nepoata d-tale va găsi alt bărbat care se va potrivi chiar mai bine pentru ea. Iar eu, împreună cu tovarăşii mei îmi vor împlini sarcina, aducând la suprafaţă statuia şi comorile ce zac de veacuri în fundul mării.

   Tehuante dădu trist din cap. Se aşteptase refuzul acesta din partea Lui George. Dar ţinuse să facă o ultimă încercare, pentru a-l opri pe tânăr de la primejdioasa expediţie.

   Când George fu gata echipat, îi salută încă o dată pe cei rămaşi pa uscat şi păşi spre marginea plajei. Acolo îl aşteptau Petre şi Kard, îmbrăcaţi în costumele lor de scafandru.

   Deoarece ţărmul cobora înclinat în apă, cei trei tovarăşi îşi legară în jurul trupurilor funiile cu care trebuiau ridicate la suprafaţă comorile găsite în templu.

   Cu o privire, George se încredinţă că tovarăşii săi aveau la brâu, alături de cuţitele lungi, revolverele, apoi, oarecum liniştit, cobori încetişor în apa limpede a golfului. În urma lui veneau Petre şi Kard.

   Curând ajunseră la fund. Din fericire, nisipul era destul de tare, ca să-şi poată înţepeni în el picioarele. Încet de tot, se apropiară de deschizătura îngustă, întunecoasă, pe care bătrânul preot le-o indicase ca intrarea în templul scufundat.

   Petre, care trecuse înaintea celorlalţi, intră şi cel dintâi în deschizătură, trase imediat cuţitul enorm, cu care doborâse până atunci mulţi monştri marini.

   În urma lui se strecură George, apoi Kard. Intrară într-o sală mare, asemănătoare cu aceea în care George avusese duelul cu tânărul preot Manacoa. Aici, însă, domnea un semiîntuneric misterios.

   Petre se opri în pragul deschizăturii. Trebuia mai întâi să-şi obişnuiască ochii pentru a se putea orienta. în fundul sălii, tavanul părea să fie undeva năruit, căci apa scânteia mai luminos acolo şi se putea deosebi un obiect mare, nemişcat.

   Acesta trebuia să fie vechea statuie a zeului, care fusese adusă aici de mayaşi, cu sute de ani în urmă. Petre porni repede într-acolo, atât cât îi îngăduia costumul greu în care era îmbrăcat.

   Era cu vreo cinci paşi înaintea lui George; se apropie de obiectul inform şi-şi desfăcu de pe acum funia pe care o legase în jurul şoldurilor, cu gândul s-o petreacă pe după statuie, pentru ca să fie ridicată la suprafaţă.

   George privi în semiîntunericul din jurul său. Dacă exista vreo primejdie pe aici, trebuia să se ivească. Dar, în afară de felurite specii de peşti şi de vreun rechin de un metru lungime, nu se arată nimic. Şi aceştia nu puteau constitui o primejdie.

   Încetişor, George păşea alături de Kard, îndreptându-se spre fundul sălii, de care Petre se şi apropiase. Deodată, Kard îi ghionti cu putere, îl apuca uşor de braţul stâng şi arată cu mâna cealaltă înaintea sa.

   La vreo patru metri de ei se desfăşura o luptă grozavă. Masa uriaşă, nemişcată, pe care Petre o luase drept statuie, se însufleţi brusc. Un braţ lung ţâşni ca o săgeată şi înhăţă ca într-un cleşte trupul Uriaşului. Se iviră apoi alte braţe, lungi de câte opt metri, prevăzute cu „butoni". în numai câteva clipe, Petre fu strâns ca într-un bandaj de aceste braţe grozave.

   Nişte ochi enormi, negri, se fixau asupra lui; de sus, un bot hidos, încovoiat se deschidea şi se închidea mereu, ca şi cum ar adulmeca o pradă gustoasă. Era atât de enorm botul acela, încât l-ar fi putut tăia în două, dintr-odată, pe bietul Petre.

   Un alt braţ se azvârli spre trupul Uriaşului, care începu sa se apere cu îndârjire. Braţul acesta îl ameninţa din spate pe credinciosul marinar. Căci el se întorsese pe jumătate şi apucase cu mâna stângă braţul gros care-l învăţase. Îşi smulse cuţitul şi dădu o lovitură puternică în braţul uriaşului polip.

   Izbuti să i-l taie, dar în aceeaşi clipă i se încolăci în jurul trupului un al doilea braţ, un al treilea, un al patrulea. Fu ridicat în sus, adus în apropierea botului înfiorător şi nu lipsi mult să fie înghiţit când... Kard se năpusti înainte, repezi cuţitul şi dintr-o singura lovitură reteză braţul care se încolăcise în jurul trupului lui Petre.

   Dihania se înfurie, îşi desprinse unul din braţele cu care îi ţinea pe Petre şi-l înhăţă pe uriaşul Kard.

   Atunci George trase revolverul de la brâu. Nu cuteza încă să se folosească de arma profesorului, căci nu putea şti dacă de pe urma otrăvii grozave nu vor avea de suferit şi tovarăşii săi.

   Slobozi două gloanţe în capul monstrului, dar, în clipa următoare, fu şi el înhăţat de un alt braţ şi rotit ca o sfârlează. Polipul uriaş era acum în prada unei furii cumplite, trupul său se făcuse roşu ca focul, hăpăia mereu cu botul hidos, apoi îi ridică pe bietul Petre ca pe o minge cu cele două braţe cu care îl înhăţase.

   Credinciosul servitor era ameninţat de o mare primejdie. George îşi dădu seama, deşi nici el nu stătea prea bine, atârnând fără apărare de braţul dihaniei.

   Din fericire, mâna stângă îi era liberă. Era hotărât să se folosească de ultima rezervă care îi mai rămăsese şi, cu iuţeala fulgerului, smulse de la brâu revolverul pe care i-l dăduse profesorul, ţinti în botul deschis al polipului şi trase. Simţi ceva ricoşând, apoi văzu timp de o zecime de secundă o dungă subţire, strălucitoare, ţâşnind prin apă şi în clipa următoare capul monstrului era învăluit într-un nor de fum. Braţele puternice căzură moi în jos, trupul uriaş se prăbuşi ca un sac, ochii mori, negri erou acoperiţi de un val cenuşiu.

   Cei trei tovarăşi se pomeniră iar cu picioarele pe pământ, se priviră unul pe altul şi-şi făcură semne din cap. Apoi începură să scotocească încăperea.

   George ar fi vrut să scoată la suprafaţă trupul uriaş al polipului ca să se bucure doctorul, dar când făcu semn tovarăşilor, pentru a le da de înţeles ce avea de gând, masa diformă a monstrului se însufleţi deodată.

   Ca o torpilă, polipul ţâşni prin apă, întunecă o clipă intrarea templului - apoi se făcu nevăzut şi îndărătul locului unde zăcuse până atunci, cei trei tovarăşi zăriră statuia înaltă, acoperită de nămol şi alge, a zeului mayaşilor.

   George dădu fuga spre intrarea templului, în vreme ce Petre şi Kard legau funiile în jurul statuii celei grele. Dădură pe urmă semnalul pentru ridicarea la suprafaţă.

   Bucuria fără margini a bătrânului preot deveni şi mai mare când George, cu ajutorul celor doi uriaşi, aduse la lumină o mulţime de cutii de metal, pe care le găsise în firidele templului.

   Marinarii căpătară şi ei daruri preţioase, din vânzarea cărora ar fi putut trăi fără griji până la sfârşitul vieţii lor. Dar ei nici nu se gândeau să le vândă, ci socoteau să le păstreze ca amintire.

   Şi bătrânul preot le povesti lui George - după cum îi făgăduise - că spre răsărit de insula aceasta exista o alta, pe care emigraseră de asemeni mayaşi, cu sute de ani în urmă. Se spunea, însă, că urmaşii vechiului popor pieriseră până la unul. Dar construcţiile ridicate de ei rămăseseră în picioare, în toată splendoarea lor.

   Tehuante încheie cu următoarele cuvinte:

     — Tinere prieten, această insulă ar fi o ascunzătoare minunată pentru tatăl d-tale. Plecaţi într-acolo, alungaţi pe bandiţii şi criminalii despre care se spune c-ar fi locuind acolo şi luaţi în stăpânire vechile clădiri ale strămoşilor noştri. M-aş bucura foarte mult dacă veţi izbuti.

SFÂRŞIT

Volumul 33

LUMI DISPĂRUTE

   O „MICĂ” AVENTURA

   ĂŞTIA SUNT RECHINI DE NISIP, zise doctorul Bertram, care se afla în turnul submarinului, alături de Farrow şi George. Se aruncă adeseori afară din apă şi se scutură cu putere, aşa cum s-a întâmplat şi de data asta. Specialiştii susţin că în felul acesta vor sa se scape de păduchii de apă, care îi mănâncă şi eu cred că explicaţia e întemeiată. A! Ala avea o greutate de cel puţin trei sute de kilograme! şi acolo şi dincoace... Dumnezeule! O întreagă menajerie! Doctorul nu greşise deloc, căci pretutindeni în jurul submarinului, care aluneca cu viteză redusă prin golful larg al unei insule singuratice, ţâşneau din apă trupurile uriaşe ale rechinilor de nisip. Desigur, un pescuitor de peşti mari, din aceia cari trăiesc de pe urma acestei meserii, i-ar fi numit „mici" pe aceşti monştri, deşi ei ar fi impus respect chiar şi unul navigator bătrân. Nici-un om n-ar fi cutezat să facă o baie în golful acesta.

   Mereu ţâşneau din adânc rechinii, numărul lor sporind pe fiecare clipă şi se părea că submarinul nu-şi va mai putea croi drum prin grămada aceea negricioasă.

   Deodată se produse o agitaţie sălbatică dedesubtul dihăniilor hidoase. Apa începu să spumege, să clocotească. O luptă

crâncenă se produse pe neaşteptate în sânul numeroşilor rechini.

   Lighioanele, lungi de trei metri, se războia cu o furie nestăpânită. Curând apa se înroşi de sânge, trupuri acoperite de răni ţâşniră în sus, apoi veniră din depărtare cârduri întregi de astfel de monştri marini. Măcelul înverşunat, apa înroşită de sânge atrăgeau mereu rechinii, care rămâneau la distanţă, dând târcoale în jurul câmpului de luptă.

   — Sfinte Dumnezeule, aşa ceva n-am mai pomenit! Exclamă căpitanul. Doctore, ce să fie asta?

   — E perioada împerecherii, răspunse atotştiutorul Bertram. Se întâmplă uneori, cu prilejul acesta, că rechinii masculi se războiesc de moarte între ei. Ceilalţi, care dau târcoale, colo, de-o parte, pândesc victimele măcelului, care o vor lua la goană atunci când vor fi grav rănite. Se aruncă apoi asupra lor şi le dau gata. Din cel vreo cincizeci de rechini care se luptă aici lângă noi, probabil că nici-unul nu va scăpă cu viaţă.

   — Tată, să înaintăm cu submarinul printre ei, propuse George, cu înflăcărare. Aş vrea să privesc de aproape spectacolul acesta rar. Vii şi d-ta, doctore?

   Fără să mai aştepte răspunsul Lui Bertram, tânărul îşi făcu vânt peste marginea turnului şi alergă pe puntea uşor boltită a vasului, spre proră. Căpitanul îi strigă din urmă să fie cu băgare de seamă, căci parapetul e scund şi ar putea cădea în apă. George îl linişti prin semne, se încleştă de drugii de fier, se aplecă peste ei şi privi cu interes la luptele grozave dintre rechini.

   Doctorul Bertram îl ajunse din urmă.

   — Sunt numai masculi, constată el după câteva clipe de observaţie atentă. Se măcelăresc fără nici-un folos, ca şi cum ar fi în prada unei beţii care le-a răpit minţile. Căci chiar dacă s-ar alege numai cu răni uşoare din lupta asta, sfârşitul lor e totuşi sigur. Rechinii care pândesc de la distanţă nu vor lăsa să le scape nici-unul din tovarăşii răniţi, ia te uită, George, acolo în faţa noastră înoată unul cât toate zilele, cu trupul acoperit de râni grozave. Nu e însă atât de greu rânit încât să moară din cauza asta. Dar acum se apropie de rechinii care stau la pândă. Poţi vedea şi tu cât de feroce e natura. Aşa e şi la lupi. De îndată ce vreunul din haită - familia lor - e rănit cât de puţin, ceilalţi se aruncă asupra lui şi-l sfâşie cât al clipi din ochi. Ia priveşte! Şase rechini dintr-aceia care stau de o parte se năpustesc asupra tovarăşului lor rânit: nu va trece mult şi va fi rupt în bucăţi. Vei vedea îndată.

   Ca nişte torpile, şase dihănii negricioase ţâşniră asupra monstrului rânit care, slăbit cum era, zadarnic ar fi încercat să scape de soarta care îl aştepta.

   În clipa următoare fu prins într-o vâltoare clocotindă, o spumă roşie coloră suprafaţa apei şi cei şase rechini se năpustiră cu lăcomie asupra prăzii, începură să smulgă bucăţi dintr-unsa, cu o sălbăticie de nedescris. După câteva minute o grămada informă se lăsă la fund în apă. Tot ce mai râmase din rechinul uriaş, care acum va servi de hrană crabilor şi celorlalţi peşti din adâncurile mării.

   — Groaznic! Exclamă George. Cât de fioroasă e Natura!

   — Aşa pare să fie la prima vedere, răspunse doctorul Bertram, dar dacă încercăm să pătrundem mai adânc în tainele el, ne dăm seama tot mai mult cât de înţeleaptă şi prevăzătoare e în tot ceea ce face, şi care nouă ni se par inexplicabile.

   Un animal slab sau rănit nu poate trăi printre semenii săi, tot aşa ca o plantă firavă. Natura creează viaţă din viaţă, de aceea nu trebuie să cruţe nici distrugerile. La viaţă au dreptul, însă, numai fiinţele puternice. Pentru ceilalţi nu e loc, natura n-are ce face cu ei, aşadar trebuie să plece. Fireşte, în lumea noastră civilizată lucrurile nu se petrec aşa, dar natura adevărată, cruntă şi totuşi înţeleaptă o vedem aici, în faţa noastră.

   — Da, domnule doctor, ai dreptate. Cum s-ar explica altminteri pornirea asta subită de a se măcelări intre ei! Desigur că natura le-a insuflat-o. Erau prea mulţi, se vede, aşa că trebuiau să se ucidă unii pe alţii.

   — Da, dragă George, astfel porunceşte legea de fier a Naturii. A! Uite că tatăl tău îţi satisface dorinţa pornind cu submarinul în mijlocul cetei rechinilor războinici, ia te uită, nici nu le pasa măcar, nici nu caută să se ferească de prora ascuţită a vasului. Sunt atât de preocupaţi de ei înşişi, încât nici nu dau atenţie unui obiect străin.

   În imediata apropiere a prorei ţâşni în sus un rechin enorm, al cărui trup era acoperit cu răni grozave. Era ultima lui săritură, căci când atinse din nou suprafaţa apei, se afundă încetişor.

   În saltul lui mortal trecuse atât de aproape de George încât curajosul tânăr se dădu fără voie cu un pas înapoi. Doctorul izbucni în râs, apoi zise:

   — Da, George, aşa ceva ar putea deveni neplăcut. Ia închipuie-ţi ce s-ar fi întâmplat dacă dihania s-ar fi prăbuşit pe punte!

   — Hm... bine n-ar fi fost în nici-un caz, răspunse George, silindu-se să râdă. Nici ca hrană nu ne-ar fi putut servi. Păcat că în loc de rechini nu luptă pe aici macrouri de mare... Ăştia n-ar avea decât să vină cu duzinile pe punte, nu m-aş teme deloc.

   — Cred şi eu; mai ales că de mult n-am mai mâncat peşte. Atenţie, se mai pregăteşte unul la o săritura!

   George şi doctorul încercară să se dea repede îndărăt, dar în aceeaşi clipă zbură din nou în aer un trup lung de trei metri. Rechinul rănit zvârli o dată cu coada nimerindu-l pe doctor, apoi se abătu asupra lui George şi, împreună cu monstrul care pică înapoi în apă. Cei doi tovarăşi, strâns îmbrăţişaţi, căzură peste parapet, în mijlocul rechinilor care se măcelăreau între ei.

   Căpitanul Farrow scoase un ţipăt de groază când îi văzu pe cei doi cazând peste parapet. Răcni imediat în porta-voce să se oprească maşinile, dar submarinul avea viteză prea mare şi înainte ca monstrul de oţel să se poată opri, George şi doctorul erau în urma lui, cuprinşi în vâltoarea rechinilor turbaţi.

   — Daţi îndărăt, încetişor! Răcni Farrow.

   „Dox"-ul îşi făcu drum printre trupurile negricioase, care ţâşneau mereu şi în mijlocul lor se iveau din când în când cei doi tovarăşi, făcând semne disperate, pentru ca apoi să dispari iar.

   Bietul căpitan simţea că-şi pierde minţile. Iubitul său fiu, de care era atât de mândru şi camaradul din tinereţe, doctorul Bertram, căzuseră în mijlocul unei cete de rechini, care se luptau pe viaţă şi pe moarte. Chiar dacă fioroasele dihănii nu se gândeau pentru moment la vreo pradă, cât de lesne s-ar fi putut, totuşi, săi sfâşie pe cei doi sau să-i izbească cu coada scufundându-i în mare!

   Uneori, trupurile lor erau ridicate din apă, pluteau câtva timp pe spinările lighioanelor, apoi dispăreau iar în adânc.

   Submarinul îşi făcea loc cu greu îndărăt printre rechini, al căror număr creştea neîncetat. Farrow trebuia să ţină seamă ca elicea să nu fie distrusă, din cauza izbiturilor, de trupurile monştrilor.

   Petre Uriaşul veni fuga în turn, atras de strigătele îngrozite ale căpitanului. Scoase şi el un ţipăt de spaimă, văzând în ce situaţie înfiorătoare se aflau iubitul său George şi bunul doctor Bertram. Dar apoi dădu buzna înapoi în interiorul vasului, luă două frânghii lungi şi subţiri şi urcă repede sus cu ele.

   Uriaşul îşi dăduse seama imediat că George şi doctorul n-ar fi putut ajunge prin propriile lor forte la submarin; erau mereu împinşi înainte de valul rechinilor ce se războiau, cu toate sforţările pe care le făceau ca să scape din situaţia lor grozavă.

   Petre le aruncă funiile; Farrow o ţinea pe aceea de care se prinsese doctorul, Iar Uriaşul, pe cea a lui George şi amândoi

începură să tragă cu băgare de seamă.

   Cel doi primejduiţi trebuiau să fie traşi peste trupurile rechinilor şi erau clipe când căpitanul şi Petre se simţeau străbătuţi de o adevărată groază...

   Dar atât George, cât şi doctorul îşi dădură seama de pericol. De aceea îşi ţineau braţele şi picioarele lipite de trup, nu făceau nici-o mişcare de înot, ci se lăsau traşi de cei de pe punte. Şi, în cele din urmă, ajunseră lângă submarin. Erau însă la capătul puterilor, căci primejdia grozavă în care plutiseră tot timpul le încordase nervii.

   Petre se aplecă repede peste parapet, îl apucă întâi pe George, apoi pe doctor şi-i trase pe punte, unde căzură istoviţi.

   De-abia după câteva minute, cei doi se putură ridica de jos. Şi când tânărul se simţi iarăşi pe picioare, strigă vesel, de parcă nu s-ar fi întâmplat nimic:

   — Asta a fost o mica aventură plină de haz. Să încerce şi alţii s- o facă la fel ca noi, dacă le dă mâna!

   — Eu nu cred să existe om care să aibă poftă de o „mică" aventură ca asta, zise doctorul, care-şi revenise şi el. Îţi mai arde de glumă, dragă George. Eu ştiu că mi-au ieşit peri albi. Ah! Urmă el, după ce arunca o privire pe mare - dihăniile par să fi terminat cu războirea... Am fost salvaţi tocmai la vreme. Petre, îţi mulţumesc din inimă. Dumnezeule! Ia te uită! strigă el deodată. De aceea au încetat lupta atât de repede lighioanele alea, căutându-şi salvarea în fugă. George, am fi fost pierduţi acum, vine o ceată întreagă de rechini tigri, cei mai sălbatici din neamul rechinilor.

   Trupuri mari, subţiri, cu dungi ciudate, negricioase, se iviră deodată pe întinsul apei. Erau lungi de nouă până la zece metri şi se aruncau cu mare furie asupra rechinilor de nisip.

   Uriaşii aceştia grozavi trebuie să fi cântărit pe puţin două mii de kilograme unul; cu iuţeala fulgerului, sfârtecară şi înghiţiri vreo duzină de rechini răniţi, care nu mai avuseseră timp să fugă. în câteva clipe, golful era curăţat. Rechinii de nisip dispăruseră, câţiva izbutiseră să scape cu viaţă, dar cei mai mulţi îşi găsiseră mormântul în stomacurile enorme ale „tigrilor". Aceştia se făcură şi ei nevăzuţi, tot atât de repede precum se iviseră.

   Doctorul Bertram era palid la faţă. Ivirea acestor adevăraţi stăpâni ai oceanelor, care, în ce priveşte sălbăticia, şiretenia şi puterea nu sunt întrecuţi, poate, decât de fioroasa orcă, balena- sabie - la numai câteva minute după salvarea lor miraculoasă, datorită lui Petre, îl zguduise mai mult decât aventura prin care tocmai trecuse.

   — George - rosti el cu glas slab - doar câteva clipe dacă mai întârziam şi ne-am fi dus pe copcă. Rechinii tigri sunt de o cruzime nemaipomenită, ne-ar fi rupt în două cu o singură muşcătură şi ne-ar fi înghiţit cât ai clipi din ochi. Dumnezeule sfinte, fereşte-mă să mai trec vreodată printr-o astfel de aventură! Ascultă ce-ţi spun eu, dragă George, e o adevărată minune că am scăpat cu viaţă şi încă fără să fim răniţi. Dar ceva tot am învăţat, ia aminte! Niciodată nu mă voi mai sprijini de parapetul vasului când rechinii se războiesc prin apropiere. In sfârşit, ce-a fost a trecut. Acum să ne schimbăm de haine, căci apa înroşită de sânge ne-a colorat şi noua îmbrăcămintea.

   Tremurând încă pe picioare, George cobori scările turnului. Dar, după ce se spălă şi-şi schimbă hainele, deveni din nou cel dinainte, adică tânărul curajos şi dornic de aventuri.

   Urcă îndărăt în turn, unde-l găsi pe căpitan.

   — Tată, zise el, ar fi frumos, ce-i drept, dacă am găsi o a doua ascunzătoare sigură pe aici. Dar am presimţirea că ne aşteaptă o sarcini foarte grea. Bătrânul preot Tehuante ne-a spus doar că pe insula spre care ne-a îndreptat locuiesc alţi oameni, pe care trebuie să-i alungăm mai întâi. Prin asta, o fi crezut că-s niscaiva piraţi sau ceva asemănător, căci dac-ar fi vorba de oameni paşnici n-avem nici-un drept să-i gonim de pe la casele lor.

   — Ai dreptate, cam aşa a vorbit preotul - încuviinţă Farrow - vom avea, desigur, de luptat cu mari greutăţi. Dar suntem noi obişnuiţi, slavă Domnului! Sau te gândeşti, poate, la ceva deosebit?

   — Nu ştiu ce să zic, dar m-a năpădit deodată simţământul că mica aventură prin care am trecut cu doctorul Bertram ar fi, ca să zic aşa, o prevestire. Prea e ciudat faptul că rechinul rănit ne-a aruncat în apă de pe puntea submarinului. Şi tot atât de ciudat - dacă nu şi mai mult - că am scăpat teferi din situaţia grozavă în care ne găseam.

   — Hm... pare-mi-se că ai devenit cam superstiţios, dragă George, răspunse căpitanul. Nu te-ai molipsit cumva de la Jean Brike sau Plundow! Ar fi regretabil, crede-mă. Eşti băiat tânăr şi nu-ţi sade frumos.

   — Dar cum de-ţi dă prin gând una ca asta, tată? Spuse George cu însufleţire. Eu însumi petrec de minune pe socoteala lor. Nu, eu nu ştiu ce-i aia superstiţie, totuşi am presimţirea că ne aşteaptă primejdii, pe care nici nu le putem bănui măcar. Sper însă că vom ieşi noi cu bine şi din aventura asta.

   — Drept e, aşa se va întâmpla, zise căpitanul, calm. Pe mine mă interesează mai puţin descoperirea unei ascunzători noi, ci mai mult să-i cercetez mai de aproape pe oamenii care trăiesc pe acolo. Dacă o fi vorba într-adevăr de piraţi, sunt hotărât să mă ocup de ei cum se cuvine, adică să-i pun cu botul pe labe, cum sar zice.

   — Numai de n-ar trăda ceva în privinţa asta profesorul Sweeds, care va anunţa acum, pe insulele Fidji, senzaţionala descoperire, zise George, Căci, în felul acesta, s-ar putea întâmpla să ne mai întâlnim o dată cu un vas de război englez. Pentru autorităţi or fi mai important faptul că se află pe aici o ascunzătoare de piraţi, decât toate minunile arhitectonice ale mayaşilor laolaltă.

   — El ne-a făgăduit, însă, că va păstra tăcerea şi nu mă îndoiesc că-şi va ţine cuvântul, răspunse Farrow. Aşadar, în cel mai rău caz, nu vom avea de-a face decât cu piraţi.

   — Numai de n-ar fi ceva mai rău, zise George. Mă simt copleşit de un sentiment ciudat, cum n-am avut încă până acum, înainte de a porni la o aventură. Poate că are o influentă şi primejdia grozavă prin care am trecut mai acum un ceas, împreună cu doctorul.

   — Cred şi eu, răspunse Farrow, privindu-şi fiul cu duioşie. Îţi închipui, desigur, dragă George, ce se petrecea în sufletul meu când v-am văzut pe amândoi în mijlocul rechinilor turbaţi. Să mă ferească Dumnezeu să mai am o a doua oară o astfel de privelişte.

   — Da, îmi închipui, dragă tată. Răspunse George cu căldură. Dar, te rog să fii încredinţat că nu mă voi mai sprijini niciodată de parapet, când primejdia va fi pe aproape. Aventura aceea mi-a vârât şi mie spaima în oase.

   II.

   O ÎNTÂLNIRE CIUDATĂ.

   PETRE URIAŞUL, care stătea îndărătul lor, arătă deodată cu mâna înainte şi zise:

   — Domnule căpitan, acolo se zăreşte un mic vas, probabil un kanu.

   Privirea lui ageră descoperise înaintea celorlalţi punctul mititel din zare, ba chiar nu se înşelase în privinţa soiului vasului, căci când Farrow duse ocheanul la ochi, clătină capul şi răspunse:

   — Bravo, Petre, e uimitor ce vedere bună ai. Ai observat bine, e într-adevăr un kanu. De fapt, însă, n-are pe nimeni într-unsul şi vântul de răsărit îl alungă spre noi. Probabil c-a fost smuls de pe

vreo insulă.

   — Orice s-ar zice, e mai bine aşa, decât dacă ar fi vorba de vreun distrugător englez, spuse George, râzând. Poate că acest kanu ne va fi de folos, dacă vom vrea să ne apropiem de insula misterioasă pe care locuiesc, probabil, urmaşii vechilor mayaşi. Căci, dacă ar vedea că venim cu cogeamite submarin, vor prefera, desigur, s-o şteargă cât mai repede.

   — Ideea e cât se poate de bună, răspunse căpitanul. Vom pescui, deci, kanu-ul şi-l vom aduce pe bord. Nu se ştie la ce ne poate folosi.

   La o comandă a sa, submarinul îşi spori viteza. Se apropie repede de kanu, care se legăna în voia valurilor. Când putu fi văzut cu ochiul liber, Farrow exclamă cu mirare:

   — Construcţia acestui vas mititel se deosebeşte cu totul de tipurile cunoscute în această parte a Oceanului Pacific. Are o croială cu totul ciudată şi după cât se pare, nu este din lemn, ci din piei de animale. Aşa e, urmă el, aruncând o privire prin ochean - e făcut din piei de animale mici. Ciudat! La asta nu m-aş fi aşteptat prin ţinuturile de aici.

   — Tată. Poate că e un vas pe care şi l-a construit cu multă greutate un om care voia să părăsească cu orice chip vreo insulă pe care se afla, îşi dădu cu părerea George. Pe toate insulele de aici nu există animale mari, ci numai porci mistreţi, marsupiale şi poate câini.

   — Hm... vei fi având dreptate - încuviinţă Farrow, privind cu atenţie prin ochean la kanu-ul care se apropia. Pare sa fie construit din piei de porci mistreţi. Dar treaba asta n-ar fi putut-o face cu atâta îndemânare decât un băştinaş. În orice caz, kanu-ul acesta e o raritate, ceva cu adevărat unic. Bietul constructor o fi rămas plouat când a văzut că opera lui, înfăptuită cu atâta greutate, a căzut pradă unui vânt neprevăzut.

   Ciudatul kanu se apropia tot mai mult. În curând se putea observa şi cu ochiul liber cât de dibaci era împreunat din piei tăbăcite de mistreţi mici şi smolit cu răşină de kopra. Constructorul lui trebuia să fi lucrat luni întregi la el şi - după cum spusese căpitanul - trebuia să fi fost o mare pierdere pentru dânsul când vântul i l-a smuls, ducându-l în larg.

   După zece minute kanu-ul se afla lângă prora submarinului, care-şi încetinise mult viteza. Petre alergă spre proră, pentru a ridica micul vas pe punte. Dar în clipa când se aplecă peste parapet, strigă uimit:

   — Domnule căpitan, în kanu e un om, un băştinaş.

   George şi doctorul Bertram îşi făcură imediat vânt pe punte şi alergară spre proră. De-abia aruncase o privire asupra făpturii neînsufleţite şi doctorul strigă:

   — Şi ăsta trebuie să fie un urmaş al vechilor mayaşi, are acelaşi tip ca indienii de pe insula din apus, unde am fost de curând. Domnule căpitan, asta e o descoperire de mare însemnătate. Vreau să sper numai că voi izbuti să-l readuc la viaţă.

   Petre trase kanu-ul de-a lungul submarinului, şi-l rugă pe George să-l ţină să nu ia apa, apoi se aplecă fi mai mult şi prinse în braţele-i vânjoase trupul ţeapăn, pe care-l aduse pe punte. Îndată cel aşeză jos, doctorul Bertram începu să se ocupe de el. Uriaşul scoase apoi din buzunarul său fără fund o frânghioară şi legă kanu-ul de unul din drugii de fier ai parapetului.

   — Domnule căpitan - zise doctorul Bertram - cred că-l voi putea salva pe tânărul băştinaş. Probabil că a ajuns în halul ăsta numai din cauza lipsei de hrană, în primul rând de băutură. Petre, ajută-mă să-l duc la infirmerie!

   Treaba se făcu repede. Şi în vreme ce savantul doctor se ocupa de cel leşinat, Farrow, George şi Petre cercetară misteriosul kanu, pe care băştinaşul şi-l construise probabil singur.

   Era într-adevăr întocmit din piei mici de mistreţi, avea o cherestea din crengi tari ca fierţii şi lipit complet cu răşină, ca să nu pătrundă apa în el.

   — Băştinaşul acesta trebuie să fi avut temeiuri foarte puternice ca să pornească la drum fără hrană îndestulătoare, zise căpitanul. Bănuiesc că o oarecare legătură între el şi insula misterioasă pe care o căutăm noi. Cred că s-a petrecut acolo ceva, care ne da acum dreptul să intervenim.

   — Tată, n-am încotro - zise George, îngrijorat - dar trebuie să-ţi repet că presimt o nenorocire, care ne aşteaptă odată cu vizitarea acestei insule. Mai bine nu-l găseam pe băştinaşul acesta şi ne cruţam astfel de cine ştie ce primejdii.

   — Ai devenit ciudat de tot, George, răspunse căpitanul. Tu să vorbeşti aşa, tu care nu te dai în lături de la nici-o aventură, care eşti întotdeauna acela care ne vâră în sperieţi prin îndrăzneala lui? Zău, nu mai pricep nimic!

   — Nici eu nu prea pricep, tată, mărturisi tânărul. Poate să mă fi descurajat puţin aventura prin care am trecut împreună cu doctorul. Am numit-o eu „mica", dar asta numai în glumă şi amintirea ei nu vrea să mă părăsească.

   — E şi firesc să fie aşa, George - răspunse căpitanul - căci nu cred să mai existe cineva care să fi trecut printr-o astfel de situaţii. Numai când mă gândesc la priveliştea aceea înfiorătoare şi mă trec fiori. Era groaznic, atât pot să spun. Şi nu e de mirare că acum vezi totul în negru.

   — Aşa e, tată, încuviinţă George, dar cu toate astea nu izbutesc să scap de presimţirea ciudată care mă stăpâneşte. Am mai trecut eu prin situaţii cu care nu se poate lăuda nici-un om de pe pământ, dar, de îndată ce primejdia trecea, deveneam iarăşi liniştit. Acum, însă, sunt într-o stare de nelinişte atât de cumplită, cum n-am fost niciodată.

   Căpitanul Farrow râmase pe gânduri şi zise cu şovăială:

   — George, or fi existând presimţiri, dar nu trebuie să te laşi stăpânit de ele.

   Tânărul zâmbi cam în silă.

   — Fireşte, tată, se poate să ai dreptate. Dar nu pot porunci nervilor să lucreze cum aş vrea eu. Totuşi, nu vreau să ne abatem de la planul nostru, ţin numai să spun că trebuie să fim cu mare băgare de seamă de data asta. Bănuiesc, presimt că vom avea de întâmpinat primejdii foarte mari.

   — George, ştii prea bine că întotdeauna am fost prevăzători şi întotdeauna ne-am pregătit pentru primejdii mari. De aceea şi sunt oarecum îngrijorat că stărui atât de mult asupra acestui lucru. Cred că ar fi mai bine să nu ne ocupăm deloc de insula asta misterioasă, pe care ar trăi urmaşi de-ai vechilor mayaşi. După ce doctorul Bertram îl va fi readus la viaţă pe băştinaş, îi vom cere să ne spună unde vrea să fie debarcat, iar după ce-i vom împlini dorinţa, vom lăsa lucrurile în voia soartei.

   George tresări. Glasul tatălui său avu a o intonaţie serioasă, ceea ce însemna că era hotărât sa renunţe la intenţia sa. Aşadar, expediţia la care porniseră avea să dea oare greş numai din cauza presimţirii sale, care în definitiv, nici nu era întemeiată? Asta nu trebuia să se întâmple. El ştia foarte bine cât de important ar fi pentru el toţi o a doua ascunzătoare în Oceanul Pacific, alături de „Insula Odihnei". Şi să se piardă totul numai din pricina lui! Nu, asta nu trebuia să se întâmple!

   Se sili să zâmbească, apoi zise:

   — Tată, bănuiesc că nu ne-am înţeles bine. N-am spus să renunţăm la întreprinderea noastră, ci doar că de data asta va trebui să fim cu deosebită băgare de seamă. Ai dreptate, aventura cu rechinii m-a iritat mult şi aş avea nevoie de câteva ceasuri de odihnă. După aceea, voi fi iar pregătit pentru noi aventuri. Mă mir numai că doctorul, care a trecut şi el prin aceleaşi peripeţii ca şi

mine, îşi păstrează tot sângele rece.

   — Ţi s-au zdruncinat puţin nervii, atâta tot, zise Farrow, căutând să-l liniştească. Sunt şi eu de părere că vei vedea lucrurile altfel după ce se va fi scurs câtva timp. N-ar fi poate râu să te interesezi puţin de băştinaşul salvat. Fiind alături de doctorul Bertram, care a trecut prin acelaşi pericol ca şi tine, îţi vei recăpăta, desigur, vechea încredere.

   George urmă sfatul tatălui său. Cobori repede scăriţa turnului şi alergă spre infirmerie. Acolo îi găsi pe doctor ocupat de zor. Tocmai îi făcea o injecţie cu cocaină băştinaşului şi când sfârşi se întoarse spre George şi-l întrebă:

   — Ei, dragă George, ce te apasă pe inimă? Tot mai eşti tulburat de pe urma „micii" aventuri prin care am trecut împreună! Vezi că totul s-a sfârşit cu bine, ai iar înfăţişarea ta dinainte, de ce dar enervarea asta pe tine?

   — Da, domnule doctor, sunt într-adevăr foarte agitat, mărturisi tânărul. Nu mi s-a mai întâmplat mie aşa ceva, deşi am trecut prin multe. Şi acum presimt ceva rău şi nu pot scăpă de gândurile mele negre. Ai vreun leac pentru asta?

   — Dragă George. Culcă-te în hamacul tău şi la praful ăsta de bromură. Fi sigur că-ţi va ajuta.

   — Nu, domnule doctor, nu vreau să mă folosesc de mijloace artificiale pentru a-mi redobândi liniştea. Am venit la d-ta numai ca să mă informez despre starea pacientului nostru. Cum se simte?

   Doctorul zâmbi mulţumit, apoi răspunse:

   — Dacă vrei să aştepţi câteva minute numai, îl vei vedea trezindu-se. Din cauza îndelungatei lipse de hrană, s-a ales cu o slăbire a inimii, dar injecţia mea îi va face bine. A! Uite că vine şi supa pe care i-o voi turna pe gât. Trebuie să-l readuc la viaţă cu încetul, căci de cel puţin cinci-şase zile a fost lipsit de mâncare şi băutură. Un european n-or fi rezistat sub soarele ăsta arzător ar fi murit după două-trei zile.

   — Şi e într-adevăr un urmaş al mayaşilor, domnule doctor. Să fie, oare, un locuitor al insulei misterioase despre care ne vorbise Tehuante?

   — Sunt încredinţat de asta - răspunse Bertram - astfel de tipuri de băştinaşi nu se află pe aici. Ba chiar pot susţine că oameni dintr-aceştia nu mai trăiesc decât pe aceste insule, pe care au fost azvârliţi strămoşii lor în urmă cu sute de ani. Ne va povesti el totul, după ce se va trezi. Aha! Injecţia pare să-şi fi făcut efectul, a mişcat pleoapele. Da, da, îşi vine în fire, mai

repede decât mă aşteptam.

   Băştinaşul deschise ochii, privi rătăcit în jurul său, apoi bâlbâi câteva cuvinte într-o limbă pe care George n-o pricepea. Doctorul Bertram puse repede mâna pe ceaşca cu supă pe care o adusese un marinar, ridica puţin capul indianului şi-i turnă în gură lichidul întăritor. Şi în vreme ce făcea asta, zise către George:

   — E într-adevăr un urmaş al vechilor mayaşi, vorbeşte graiul pur, primitiv, al dialectelor indiene sud-americane. Din fericire, eu îl înţeleg. Prin cele dintâi cuvinte ce le-a rostit cerea să-i dăm apă, dar în starea în care se afla nu-i pot da. Ah! Îşi revine repede. Trebuie să fie foarte rezistent.

   Cu o mişcare vioaie, tânărul indian se ridică. Doctorul Bertram vru să-l sprijine, dar cu un gest mândru băştinaşul refuză. Apoi, spre marea mirare a lui George, zise în cea mai curată engleză:

   — Cine sunteţi dv., domnilor? Cum de-am ajuns aici?

   Doctorul Bertram rămase câteva clipe uluit, apoi zise:

   — Prietene dragă, trebuie să-ţi mărturisesc că sunt foarte surprins auzindu-te vorbind englezeşte. Pricep şi limba d-tale maternă şi chiar o vorbesc puţintel, dar tot mai bine mă descurc cu engleza. Aşadar, ascultă: te-am găsit mai mult mort decât viu într-un kanu pe care presupun că l-ai construit d-ta singur din piei de mistreţi. Şi din fericire, am izbutit să te readuc la viaţă, iar acum te rog să ne povesteşti dincotro vii. Ai fost cumva pe insula a cărei aşezare ne-a indicat-o, cu aproximaţie, Tehuante!

   Tânărul indian, care, de fapt, n-ar fi putut fi în stare să se mişte - după lipsurile pe care le îndurase - făcu încercări să sară jos de pe masa îngustă pe care era întins. Dar doctorul Bertram îl opri şi zise enervat:

   — Ce-ţi trece prin gând, omule? Acum trebuie să asculţi de mine, medicul. Cel puţin până mâine trebuie să stai liniştit şi să-ţi obişnuieşti trupul cu încetul cu mâncare şi băutură. Fireşte, ai o constituţie robustă, dar nu trebuie s-o pui la încercări prea grele. Aşadar, culcă-te iar şi vei putea să ne povesteşti cât vei pofti - după aceea te vom întinde în hamac, unde vei rămâne până mâine.

   Tânărul tăcu vreo câteva clipe, apoi zise:

   — Am fost salvat, deci, de un vapor, altfel nu mi-aţi fi vorbit de hamac. E şi foarte probabil, căci am fugit de pe insulă cu kanu-ul. Spuneţi-mi, însă, domnule, de unde-l cunoaşteţi pe Tehuante?

   — Ieri am plecat de pe insula lui, răspunse doctorul Bertram. Noi l-am scos din mare vechea statuie a zeului Maya, împreună cu alte multe comori din templu, apoi am pornit încoace, ca să căutăm o insulă despre care ne-a vorbit el. Tehuante ne spunea că şi pe această insulă ar trăi urmaşi ai vechilor mayaşi şi anume ai unui prinţ care s-a lepădat de preoţi.

   Tânărul indian încuviinţă din cap.

   — Da, ai dreptate, domnule, această insulă există într-adevăr. Nu ştiu unde ne aflăm în momentul de faţă, căci furtunile m-au zvârlit de colo până colo - se poate, însă, ca insula cu pricina nici să nu fie atât de departe. Noi suntem urmaşii prinţului care s-a despărţit de preoţi, după cum bine spuneai d-ta. Dar asta nu ne-a adus noroc. De multă vreme stăm sub stăpânirea europenilor, pe care am izbutit să-i cunosc bine după ce am studiat în Australia. Sunt oameni răi, care sug sângele conaţionalilor mei şi-i folosesc pentru planurile lor josnice. Ştiu bine, domnule, că noi nu formăm un popor în lumea întreagă. Nimeni nu crede că suntem urmaşii unul stat puternic, care mai fiinţează astăzi numai cu numele, eu mă numesc Tacato şi sunt ultimul prinţ al poporului meu. Am fugit de pe insulă, pentru că n-am putut indura stăpânirea albilor peste poporul meu. Aveam de gând să-l caut pe Tehuante, ca să împăcăm din nou triburile noastre, dar, după cum spuneam, furtunile m-au abătut din drumul drept. Vă mulţumesc, domnilor, că m-aţi salvat. Poate că acum voi fi în măsură să fiu de ajutor poporului meu.

   — Fără îndoială, răspunse Bertram şi noi suntem dispuşi cu dragă inimă să te ajutăm. Dacă ai studiat în Australia - probabil în Sidney - şi ţinând seamă de tinereţea d-tale, nu poate fi mult de atunci - vei fi auzit d-ta despre submarinul căpitanului Farrow. Aha! După tresărirea d-tale văd că aşa este. Aşadar, află că te găseşti acum pe bordul acestui submarin şi noi suntem aceia care am dat de d-ta.

   — Minunat! Exclamă tânărul prinţ - asta mi-am dorit-o dintotdeauna. Dar n-am crezut că mi se va împlini vreodată dorinţa. Vă rog, domnilor, chemaţi-l pe căpitan, căci ţin mult să-i vorbesc.

   — Uite-l aici pe fiul său, George, răspunse doctorul. Eu sunt Bertram, medicul vasului. Fireşte că-l voi chema şi pe căpitan, dacă te simţi în putere să primeşti vizite.

   — Da, mă simt în putere, zise Tacato; iţi mulţumesc pentru ajutorul pe care mi l-ai dat, domnule doctor, căci fără d-ta nu m-aş fi trezit în vecii vecilor.

   Apoi, întorcându-se spre George:

   — Mă bucur din inimă că am avut prilejul să te cunosc, domnule George Farrow. La universitate eram cu toţii admiratorii faptelor d-tale vitejeşti, dar şi mai mult m-aş bucura dacă am rămâne prieteni. Ceea ce doresc din toată inima.

   — Nu mai puţin şi eu, răspunse George. Sunt totdeauna gata să pornesc în expediţii primejdioase, numai să fie vorba de dreptate. Nădăjduiesc, prinţe Tacato, că atunci când tatăl meu va fi aici, ne vei povesti lucrurile în amănunţime. Te vom ajuta cu dragă inimă, am însă presimţirea că nu va fi atât de uşor.

   — Aşa e - zise Tacato - va fi chiar foarte greu. Europenii care stăpânesc de zeci de ani peste poporul meu sunt oameni care nu ţin seamă de nimic. Cred că vom avea de dus lupte grele ca să-i alungăm, căci conaţionalii mei sunt atât de înfricoşaţi, încât nu-i exclus să ţină mal curând cu cuceritorii, decât cu mine.

   — Vom vedea noi, zise George, cu încredere. A, uite că vine tata.

   III.

   TRAGEDIA UNUI POPOR.

   CĂPITANUL FARRW FU ŞI EL FOARTE MIRAT că indianul vorbea atât de bine englezeşte şi că studiase chiar în Sidney. Îl salută călduros, apoi ascultă cu încordare povestirea tânărului prinţ.

   — După cum am auzit, îl cunoşti pe bătrânul Tehuante - începu Tacato - şi cred că el îţi va fi povestit că în urmă cu sute de ani o parte a poporului nostru a părăsit America de Sud şi s-a îndreptat spre apus. În drum, însă, s-a despărţit şi această parte în două, strămoşii mei rămânând pe o insulă, care le-a plăcut, iar preoţii, cu statuile vechilor zei, au plecat mai departe. Din câte am aflat de la bătrâni, strămoşul meu a fost fratele prinţului domnitor al mayaşilor din America de Sud.

   Acum vreo treizeci de ani, un bric cu oameni albi a acostat la stânca de corali, care aproape închide insula, din toate părţile. Există numai două intrări strâmte şi întortocheate, prin care e greu să pătrunzi. Tatăl meu i-a primit bine pe străini, dar ei i-au răsplătit cu nerecunoştinţă. Cu armele lor moderne, au supus întregul popor al tatălui meu şi pe cei care li s-au împotrivit i-au ucis. Cele două intrări au fost oarecum lărgite şi închise dibaci de stânci de corali încât un om neiniţiat nici n-ar putea bănui că există o trecere pe acolo. Străinii, însă, pornesc în larg cu bricuri repezi, atacă alte vase, ucid şi jefuiesc, apoi se fac nevăzuţi prin intrările tăinuite, când sunt urmăriţi.

   Tacato făcu o scurtă pauză, timp în care doctorul Bertram îl mai

indemnă să ia câteva înghiţituri de supă.

   — Aha! M-am gândit eu la aşa ceva - zise căpitanul - când Tehuante a adus vorba despre oamenii aceia primejdioşi. Avem deci toate motivele să ne ocupăm de ei. Câţi sunt?

   — De fapt, e o ruşine pentru poporul meu că se lasă împilat de numai douăzeci de oameni - zise Tacato. Când m-am înapoiat din Sidney, de la studii, am stat de vorbă îndată cu tata şi l-am convins să întreprindă o lovitură împotriva străinilor. Dar am fost trădaţi de Motogo, în care aveam încredere, care însă râvnea la demnitatea tatei. Părintele meu o fost împuşcat, iar eu am izbutit să fug cu kanu-ul, după ce străinii m-au urmărit prin desişul insulei. Acolo am trăit câteva săptămâni, am ucis mistreţi cu ajutorul săgeţilor şi mi-am construit kanu-ul. Aveam de gând să mă duc la Tehuante şi cu sprijinul lui şi al oamenilor săi. Să încerc să-l răzbun pe bietul tata. Şi cu prilejul acesta nu lipsea mult să mă prăpădesc. Dar acum am dat de dv. şi dacă veţi vrea să mă ajutaţi, trag nădejde că ucigaşii îşi vor primi pedeapsa.

   — Fireşte că te vom ajuta, răspunse Farrow, răspicat, astfel de oameni trebuie pedepsiţi. Piraţii trebuie executaţi neapărat, ei sunt cei mai primejdioşi criminali din câţi cunosc. Ia spune, prinţe Tacato, cele două intrări sunt destul de largi ca să putem trece cu submarinul nostru?

   — Ca să vă pot răspunde, trebuie să urc mai întâi pe punte, ca să-mi dau seama cât e de lung şi de lat vasul dv. Mă tem, însa, că nu va fi cu putinţă, căci bricul cu care bandiţii aceia pornesc la vânătoare este foarte înguste şi scurt.

   — Aha! De aceea or fi repurtând şi izbânzi întotdeauna, zise Farrow. Fireşte că nici-un vapor nu bănuieşte că vasul acesta mic are un echipaj atât de puternic şi bine înarmat. Ei. Voi avea eu însă grijă să nu mai continue multă vreme nelegiuirile lor. Dacă te simţi în putere, prinţe, vino pe punte, ca să ne arăţi locul aproximativ al insulei. Ne-am îndepărtat o bucată bună de insula pe care locuieşte Tehuante.

   — Cu un kanu, faci trei zile până acolo, răspunse tânărul. Dacă ai plecat spre răsărit de pe insula lui Tehuante, trebuie sa ajungi negreşit pe a noastră. Deocamdată mă simt încă prea slab şi nu voi putea veni pe punte. Cred, însă, că nu sunteţi încă în apropierea insulei.

   — Fireşte că nu, răspunse Farrow, după spusele d-tale, cele două insule trebuie să fie la o depărtare de trei sute de kilometri una de alta. Noi am străbătut cel mult o treime din această distantă. Voi potrivi acum în aşa fel viteza submarinului, încât s- ajungem la insulă când se va lăsa întunericul. Atunci vom putea chibzui în toată liniştea cum să le venim de hac mai bine bandiţilor.

   — Până pe seară, mă voi fi restabilit pe deplin, zise tânărul mayaş. Poate că sub ocrotirea întunericului, vom putea pătrunde pe insulă prin una din intrări, ca să vedem cum stau lucrurile acolo. Cred că situaţia s-a înrăutăţit, căci Motogo s-a dat cu totul de partea piraţilor albi. Şi apoi, va fi influenţat el pe conaţionalii mei, ca să le ajute străinilor din toate puterile. Vom avea, deci, mult de furcă, mai ales că în kanu-ul meu nu e loc pentru mulţi oameni.

   — Avem noi destule bărci pe bord, ca să putem debarca în număr mare - zise Farrow - dar aş vrea să mă feresc de asta. Va trebui mai întâi să cercetez insula, ca să văd cum pot fi atacaţi mai lesne piraţii. Doresc să evit o baie de sânge. În schimb să-i predau autorităţilor celor mai apropiate.

   Tacato îl privi cu uimire pe căpitan, apoi zise:

   — Drept să vă spun, domnule Farrow, nu-mi închipui cum vreţi să faceţi asta. Aceşti douăzeci de piraţi sunt atât de cutezători, mânuiesc armele cu atâta îndemânare, încât m-aştept la lupte înverşunate.

   — De asta să nu-ţi faci griji, prinţe. Din fericire, avem noi mijloace prin care să-i putem face nevătămători, atât pe piraţi cât şi pe conaţionalii d-tale, fără să fie nevoie să schimbăm un singur foc de armă, răspunse Farrow, zâmbind. Şi nu mă voi da în lături să întrebuinţez aceste mijloace, dar mal întâi va trebui să-mi dau seama exact de poziţia insulei. Presupun că mai există şi acolo clădiri vechi?

   — Da - răspunse indianul, scrâşnind din dinţi - castelul pe care l-au înălţat strămoşii mei stă încă neatins, dar acum e locuit de piraţi.

   — Minunat! Exclamă căpitanul, în cazul acesta cu siguranţă că vom izbândi. Acum te rog să te odihneşti şi fii încredinţat că voi curăţa insula de aceşti indivizi.

   Tacato se întinse în culcuşul său şi un zâmbet de fericire se înfiripă pe chipul lui.

   — Da, murmură el, te cred. Am auzit multe lucruri bune despre căpitanul Farrow şi oamenii săi. Îţi mulţumesc pentru sprijinul ce mi-l dai.

   Ultimele cuvinte le rosti cu glas slab de tot, apoi adormi.

   — Vino, George! zise căpitanul, în şoaptă. Le vom spune camarazilor cum stau lucrurile şi să se hotărască dacă vor să ia

parte Io stârpirea piraţilor.

   — Sunt sigur că nici unul nu se va da în lături, zise George, cu convingere adâncă. Ba cred că vom fi nevoiţi să tragem la sorţi, ca de obicei, căci trebuie să rămână oameni şi pe submarin.

   — Eu nici nu mă gândesc să încerc o debarcare - zise Farrow - vreau numai să observ în fugă aşezarea castelului, apoi vom vedea ce se poate face. Nu vreau să primejduiesc viaţa vitejilor noştri camarazi de dragul acestor piraţi. Aşadar, dacă nu va fi cu putinţă să-i atacăm cu succes, vrei, probabil, să înştiinţezi autorităţile engleze, printr-o radiogramă? Întrebă George.

   — Acesta va fi ultimul mijloc la care voi recurge, răspunse căpitanul. Mai întâi, însă, voi încerca în fel şi chip să-l răpun singur pe piraţi. Mi-am şi făurit un plan în privinţa asta.

   — Aş fi curios să-l cunosc şi eu, zise George, cu neîncredere. Tacato arată a fi un bărbat curajos şi chibzuit şi desigur că n-ar fi fugit dânsul dacă situaţia n-ar fi fost extrem de primejdioasă pentru el. Piraţii ăştia par să fie oameni cu care nu e de glumit.

   — Admit şi eu că nu va fi prea uşor să le venim de hac - încuviinţă Farrow - dar eu tot as vrea să-i prindem, în aşa fel încât să-i putem preda englezilor, fără să se mai poată apăra. Şi mă gândesc să fac asta în portul Suva, din Viti Levu, pe insulele Fidji.

   George îl privi uimit pe tatăl său, apoi zise îngândurat:

   — Trebuie să ai un plan cu totul deosebit, de vreme ce vorbeşti cu atâta siguranţă. Vrei poate să aştepţi până or porni ei într-o nouă expediţie, cu bricul lor pentru a-i ataca atunci?

   — Nu, asta n-ar prezenta destulă siguranţă, căci am putea aştepta săptămâni întregi până să se ivească prilejul.

   —Atunci chiar că nu ştiu în ce fel ai de gând să-i ataci.

   — O vei afla la timp, dragă George. Nu e bine să fii prea curios. Mai întâi, va trebui să stabilim poziţia exactă a castelului, lucru ce-l vom face la noapte. Până atunci nădăjduiesc că Tacato se va fi înzdrăvenit îndeajuns, ca să ne poată călăuzi.

   — Ştiu eu! Făcu George. Era doar atât de slăbit!

   — În cazul acesta, vom porni singuri, răspunse căpitanul. Dacă nu se va fi restabilit cu totul, măcar atât cât să ne poată arată unde se află insula, dar mai ales trecătorile acelea tăinuite, prin care vom pătrunde apoi cu bărcile noastre de aluminiu.

   — Asta da, răspunse George vesel. Ce frumoase aventuri vom întâmpina!

   Farrow încetini mersul vasului, căci voia să ajungă de-abia pe înserat la faţa locului.

   Deoarece se aşteptau să aibă mult de lucru la noapte, căpitanul, George şi Petre se retraseră în cabinele lor, ca să se odihnească.

   Spre seară se iviră la orizont nişte puncte negre; era un labirint de insule de diferite mărimi, după cum stabiliră Rindow şi Plundow, care priviră cu ocheanele într-acolo. Foarte probabil că printre ele se afla şi insula căutată de ei.

   Primul ofiţer îi vesti îndată prin porta-voce pe căpitan, care se afla în cabina sa. După câteva minute, Farrow veni în turn şi examină grupul de insule care se ivea din mare, apoi îi zise lui Rindow:

   — Acolo, în fund de tot, insula de la răsărit, pare să fie înconjurat de un atol de recifuri, dacă nu mă înşel. Aşadar, asta ar putea fi insula pe care o căutăm. Fii bun, te rog, dragă Rindow şi întreabă-l pe doctorul Bertram dacă pacientul său poate veni pentru câteva clipe în turn. Petre îl va sprijini, dacă nu se poate ţine singur pe picioare. E nevoie doar să ne confirme dacă avem în faţa noastră insula cu pricina şi să ne descrie, pe cât se poate, una din intrările tăinuite.

   — Atâta lucru nu va fi greu să facă, fu de părere primul ofiţer. Ba poate că s-a înzdrăvenit îndeajuns, încât să fie în măsură să meargă cu noi în recunoaştere.

   — Mi-ar place mai mult să rămână aici - zise Farrow - căci dacă piraţii ne vor vedea în barcă numai pe noi trei, ne vor lăsa, poate, să ne apropiem, bănuind că suntem niscaiva naufragiaţi. Dacă însă va fi cu noi şi Tacato - pe care îl cunosc destul de bine - lucrul devine primejdios.

   — Ai dreptate, domnule căpitan - încuviinţă Rindow. Cred că-l vom putea convinge pe indian că e mai bine să rămână pe submarin.

   În vreme ce Rindow se făcu nevăzut sub punte, pentru o vorbi cu doctorul, Farrow încetini şi mai mult viteza vasului. Mai era o jumătate de ceas până să se înnopteze, dar deoarece şi piraţii aveau, desigur, ocheane puternice, nu trebuia să se apropie prea mult. Se mai putea întâmpla ca ei să fie într-o expediţie şi să se întoarcă pe neaşteptate. O astfel de întâlnire întâmplătoare trebuie evitată, cu orice preţ, altminteri tot planul ar cădea în ba ltă.

   După vreo cinci minute, Petre veni în turn cu Tacato, pe care-l sprijinea. Tânărul prinţ făcea tot posibilul să se ţină bine, dar se vedea lesne că trebuia să-şi încordeze toată puterea de voinţă, iar când îl zări pe Farrow, zise cu tristeţe în glas:

   — Cred că nu voi putea pleca cu d-voastră spre insulă, domnule căpitan, căci mă simt încă prea slab. Ah! Uite-o că se şi vede - adăugă el, când grupul de insule se ivi la orizont - insula cea mai îndepărtată spre răsărit, aceea e. Când vă veţi apropia mai mult, veţi vedea pe coasta de sud două stânci înalte, colţuroase: reciful de corali se află la vreo cincizeci de metri de ele. Exact în direcţia spre deschizătura îngustă dintre aceste două stânci se află intrarea prin reciful de corali. Un bloc enorm, care se găseşte acolo, poate fi dat înlături foarte lesne, în partea aceea reciful e lat numai de vreo zece metri, dar drumul trece pe acolo. Apoi va trebui să pătrundeţi în deschizătura dintre cele două stânci înalte, de unde veţi ajunge - după vreo şaizeci de metri - la un lac destul de mare în mijlocul căruia se află o insuliţă stâncoasă. Pe această insuliţă e clădit castelul străbunilor mei. Piraţii ni l-au luat, alungându-ne. Noi am fost nevoiţi să ne căutăm adăpost pe malul drept al acestui lac. Acolo, în peretele înalt al malului, se găsesc multe peşteri, în care ne-am făcut locuinţe.

   — Minunat! Exclamă Farrow, în cazul acesta sunt sigur că planul meu va izbuti, oare, nu cumva or fi santinele pe insulă, care ar putea observa un vas care se apropie?

   — La asta nu v-aş putea răspunde - zise Tocato - dar cred că piraţii socot că ascunzătoarea lor e prea sigură, pentru a mai lua măsuri de apărare.

   — Şi cum stăm cu locuinţele din stâncă ale tovarăşilor d-tale de trib? Întrebă Farrow. Există pe acolo oameni de pază, care ne- or putea trăda?

   — De fapt, noi am pus totdeauna santinele, căci ne temeam nu atât de vizitele străinilor, cât de vreo şiretenie de-a piraţilor. Dat fiind însă că acum Motogo e de partea lor, cred că el nu va mai socoti că e nevoie să pună paznici.

   — Hm..., să nădăjduim că aşa este - zise căpitanul. Spun asta, pentru că văd că va fi o noapte foarte luminoasă, nu se vede nici-un nor pe cer. Luna va lumina lacul ca ziua. Va trebui, deci, să facem în aşa fel încât să putem pleca cu barca de aluminiu imediat ce se va întuneca. De aceea, ne vom lăsa la fund şi ne vom apropia pe sub apă chiar până la insula. Îndată ce va apune soarele, ne ridicăm repede la suprafaţă şi punem pe barca de aluminiu.

   Tacato începu deodată să se clatine, se sili însă, cu toată energia, să se ţină bine, dar doctorul Bertram, care venise şt el în turn, zise:

   — Destul, prietene, văd eu că trebuie să mă port mai aspru cu d-ta. Hai repede îndărăt în cabină, n-ai voie să te oboseşti prea mult. Îi făcu în acelaşi timp un semn lui Petre şi Uriaşul îl sprijini pe Tacato, trăgându-l pe scăriţa de fier care ducea în interiorul submarinului. Apoi coborâră şi Farrow, George, Rindow şi Plundow, iar capacul fu închis şi „Dox"-ul se lăsă încetişor în apă.

   Kanu-ul lui Tacato era fixat bine pe punte, ca să poată suporta o călătorie sub apă. Pieile de mistreţ din care era construit erau atât de bine argăsite, încât apa de mare nu le putea strica. Kanu- ul acesta era o mică operă de artă şi căpitanul îşi pusese în gând să i-l ceară lui Tocato, după ce-şi va fi dus Ia bun sfârşit însărcinarea.

   Submarinul se apropia încetişor de insulă. Farrow privi cu atenţie prin periscop la reciful care se zărea tot mai lămurit, căci trebuia să stabilească dacă se aflau santinele acolo, sau dacă nu se înapoia cumva bricul, care-i aducea îndărăt pe piraţi din vreo expediţie.

   Nu putu să descopere, însă, nici e fiinţă vie nici pe reciful lat de mărgean, care împrejmuia insula şi nici pe malurile înalte ale insulei din spatele lui.

   În cele din urmă, zări cele două stânci ascuţite, printre care se putea ajunge înăuntru. Submarinul se afla încă la o sută de metri depărtare de insulă, când căpitanul ordonă să se oprească motoarele. Aici voia să aştepte până se va lăsa întunericul, căci nu cuteza să se apropie mai mult pe sub apă, deoarece se temea sa nu dea de vreo piedică. După un sfert de ceas, lumina zilei dispăru şi căpitanul dădu comanda de ieşire la suprafaţă.

   IV.

   O RECUNOAŞTERE PRIMEJDIOASĂ.

   MANEVRA SE ÎNDEPLINI CU REPEZICIUNE şi barca de aluminiu fu montată pe punte.

   — Ar fi trebuit să-l mai întreb pe Tacato ce fel de lumină au piraţii în castel - zise Farrow; probabil că se folosesc de lămpi cu petrol. Sau or fi având vechii mayaşi vreun sistem misterios de iluminare, după cum ai observat tu, George, în templul lui Tehuante? Ar fi de mare însemnătate pentru noi să ştim asta.

   — Ne vom da seama daca ferestrele castelului vor fi luminate - răspunse George. De fapt, voiai să stabileşti numai aşezarea lui exactă, pentru ca să poţi aduce la îndeplinire planul tău misterios. Aşa fiind, n-ar putea avea nimic cu noi, chiar dacă ne-or vedea. Nici nu e nevoie să ne apropiem de castel.

   — Aşa e - zise Farrow - trebuie, totuşi, să mă apropii într- atâta, încât să am o cunoaştere cât mai exactă a locului. Dar să lucram repede, luna va răsări îndată şi atunci sarcina noastră va fi îngreunată.

   Cei trei tovarăşi urcară în barca uşoară pe care Petre o îndreptă repede spre reciful apropiat. Era întuneric beznă, dar când ajunseră la zece metri, văzură, totuşi, crestele de spumă ale valurilor, care se spărgeau de zăgaz. Nelămurit, recunoscură şi blocul uriaş de stâncă, aflat chiar în faţa strâmtei intrări. Petre se aplecă peste marginea bărcii, apucă bolovanul şi, încordându-şi puterile, îl împinse deoparte. Blocul enorm era foarte poros, şi asta făcea să fie uşor.

   Intrarea era atât de strâmtă, încât nici-unul din vasele care navigau prin apele acelea n-ar fi putut trece prin ea. Piraţii trebuiau, deci, să dispună de un vas special construit, foarte îngust şi înzestrat cu motoare puternice, care îi dădeau o viteză mare.

   Barca uşoară de aluminiu alunecă repede prin intrarea întortocheată. Prora se izbea mereu de stânca de corali, dar piatra era relativ moale şi nici Petre nu era ne dibaci...

   Curând ajunseră în lacul larg de cincizeci de metri şi se îndreptară spre cele două stânci înalte, care păreau nişte ace ascuţite.

   Canalul în care intraseră acum era ceva mai larg şi nici nu făcea cotituri, ca cel dintâi. Petre vâslea fără să facă cel mai mic zgomot. Cu toată asigurarea lui Tocato că nu existau santinele, tovarăşii îşi spuneau că e mai bine să fie cu băgare de seamă.

   În sfârşit, străbătură cu bine şi canalul cel lung de vreo şaizeci de metri. În vremea asta, cerul se mai luminase şi la vreo 80-100 metri înaintea lor zăriră nelămurit contururile unei clădiri mari, desenându-se pe fondul întunecat al nopţii.

   — Ia-o repede într-acolo! îi porunci Farrow Uriaşului, poate că vom ajunge înainte de a se ivi luna. La înapoiere, n-avem de ce ne mai teme, chiar dacă vom fi observaţi. Înainte de a putea întreprinde ei ceva, i-am şi făcut nevătămători.

   — Sunt curios să văd cum vei îndeplini treaba asta. zise George. Dar se mai poate ca ei să deschidă focul asupra noastră, când ne vor descoperi la înapoiere. Chiar dacă noi personal vom avea norocul să nu fim nimeriţi, or fi de ajuns ca vreo câteva gloanţe sa găurească barco, pentru a ne împiedica sa ne facem nevăzuţi.

   — Nici asta nu e exclus - încuviinţă căpitanul - ţin însă neapărat să văd pe unde se află ferestrele castelului. Pentru planul meu. Asta este de cea mai mare însemnătate. Aşadar, ia-o înainte, Petre, dar cât mai fără zgomot!

   Uriaşul se pricepu să vâslească barca repede, fără însă ca loviturile de vâsle să fie auzite.

   — Trebuie să stabilim distanţa cât se poate mai precis - şopti Farrow.

   — Eu socot că sunt exact nouăzeci de metri, zise George, jumătate din drum l-am făcut până acum.

   — Aşa cred şi eu, răspunse Farrow mulţumit şi mă bucur că tu... Ah, asta e neplăcut! Se întrerupse el.

   În clipa aceea, luna se ivise pe cer şi-şi trimitea lumina peste marginea unei perdele de nori, care-o acoperise până atunci. Se făcu lumină ca ziua şi cei trei tovarăşi observară cu uimire clădirea uriaşă, albă, de o arhitectură cu totul neobişnuită. Opera aceea de artă fusese creată, probabil, cu sute de ani în urmă de reprezentanţii unui popor străvechi.

   — Să vâslesc înainte? Întrebă Petre, care oprise imediat.

   — Încă puţin, răspunse căpitanul. Nu se pot recunoaşte destul de lămurit ferestrele.

   Uriaşul mai vâsli o bucată de drum şi când ajunseră până la douăzeci de metri, Farrow zise mulţumit:

   — Aşa, acum ştiu destul. Vreau să sper că piraţi sunt în clădire, căci ar fi păcat dacă s-ar afla în vreo expediţie de-a lor. Mă mir, însă, că nici-o încăpere o palatului nu e luminată. Hm... tot va trebui să facem un înconjur al insulei, deoarece doresc să mă încredinţez dacă vasul piraţilor e ancorat pe undeva. Dacă nu va fi aşa, va trebui să aşteptăm afară, cu submarinul sub apă, până se vor înapoia.

   — Asta poate deveni foarte primejdios, zise George, care fu cuprins de o nelinişte bruscă. Poate că am izbuti să descoperim ceva mai mult de pe maluri, al căror desiş ne oferă destulă ocrotire.

   — Nici aşa nu e rău - încuviinţă Farrow - dar, de vreme ce suntem aici, am putea merge şi cu barca. Petre, vâsleşte până aproape de tot. Trebuie neapărat să stabilim dacă vasul piraţilor se află aici.

   Uriaşul vâsli spre insulă, apoi porni de-a lungul ţărmului stâncos, la vreun metru şi jumătate depărtare de el. În partea de nord se afla un mic golf, la capătul căruia înainta un ponton în apă. Aici era, după toate probabilităţile, portul vasului piraţilor, dar vasul însuşi nu se afla acolo.

   — Ei, ce spuneam eu! Făcu Farrow, satisfăcut. Tot a fost bine că am procedat în felul acesta. Acum putem aştepta în faţa insulei până vor veni piraţii. Aşadar, repede înapoi. Petre, am avut mare noroc că nu sunt aici şi nu ne-au zărit!

   Uriaşul vâsli repede înainte. Venise pe partea de apus, acum o luă pe partea de răsărit. Pe ţărmul de peste drum, stâncile erau foarte înalte, de cel puţin zece metri. Acolo se aflau, aşadar, locuinţele din peşteră ale mayaşilor, care fuseseră alungaţi din vechiul castel.

   De-abia trecuse barca de insula aceasta, că deodată ţâşniră cu viteză enormă şi fără cel mai mic zgomot kanu-uri încărcate cu făpturi negricioase, în mâinile cărora scânteiau suliţe şi cuţite.

   Petre începu să vâslească nebuneşte, în vreme ce Farrow şi George traseră de la brâu grenadele cu gaze, pentru a le azvârli asupra primului kanu.

   În aceeaşi clipă, însă, un adevărat nor de suliţe şuieră prin aer. Ciudat era, însă, că armele acestea periculoase nu erau îndreptate asupra celor trei marinari, ci asupra bărcii. Probabil că mayaşii voiau să-i prindă vii pe îndrăzneţii care le încălcaseră domeniul.

   Lăncile ascuţite pătrunseră una după alta prin aluminiul subţire şi apa năvăli imediat în barcă, făcând-o să se încline într-o parte.

   Ca să golească apa, nici nu era de gândit; de asemeni, Farrow şi George nu se mai puteau folosi de grenadele cu gaze, căci suliţele continuau să zboare cu nemiluita, găurind tot mai mult barca, până când în cele din urmă, ea se scufundă ca un bolovan.

   Când cei trei tovarăşi ieşiră la suprafaţă, fură înhăţaţi din toate părţile. Cât ai clipi, li se luară grenadele de mână, căci băştinaşii bănuiau, desigur, că armele acestea ale îndrăzneţilor străini ar putea deveni foarte primejdioase. Apoi fură scoşi din apă cu iuţeala fulgerului, mâini dibace le smulseră şi armele de la brâu.

   Poate, însă, că şi fără arme ar fi încercat ei să se libereze, însufleţiţi de curajul disperării, dacă ar fi fost aduşi toţi pe acelaşi kanu, dar potrivnicii lor păreau să-şi fi spus şi ei asta, căci prizonierii fură împărţiţi pe trei bărci diferite. Fiecare era înconjurat de şase băştinaşi, din care trei vâsleau spre peşterile din stânci, iar ceilalţi trei îi ţineau pe prizonieri sub ameninţarea pumnalelor.

   — Să nu ne împotrivim! îi se adresă Farrow tovarăşilor săi. Trebuie să încercăm să scăpăm prin vreo viclenie oarecare.

   Vorbise franţuzeşte şi un mayaş uriaş, care stătea în faţa lui, zise într-o englezească stricată:

   — Străin stea liniştit, numai Motogo vorbeşte.

   Aşadar, trădătorul acesta al propriului său neam pusese la cale prinderea celor trei tovarăşi. Şi procedase cu un rafinament uimitor, ceea ce era o dovadă că trebuia considerat ca un duşman primejdios.

   Farrow îl măsură cu privirea. Spre deosebire de trăsăturile aproape delicate ale tovarăşilor săi de trib, chipul său avea o expresie brutală, de buldog, ţi se vedea lesne că obişnuia să-şi impună voinţa prin toate mijloacele.

   Ceilalţi, în schimb, păreau doborâţi, trişti chiar, li mustra, desigur, conştiinţa că stăpânul lor de drept fusese alungat şi că în palatul străvechi locuiau acum cuceritori străini, sălbatici.

   Farrow se gândi că i-ar putea câştiga de partea lui. Numai de le-ar cunoaşte limba. Nădăjduia, totuşi, că printre ei se va fi aflând unul care-l însoţise pe tânărul prinţ în Australia, însuşindu- şi acolo limba engleză.

   Hotărî însă să fie cu multă băgare de seamă în privinţa acestora, ca să nu-l vâre la bănuieli pe uriaşul Motogo. Probabil că umblase şi el prin porturi mari şi pricepea engleza mai bine decât o vorbea.

   George se împăcase îndată cu soarta. Şedea liniştit pe scândurile kanu-ului şi se uita la băştinaşi. Erau mai toţi oameni tineri, de statură potrivită, vânjoşi, cu chipuri tăiate dintr-o bucată care trădau pe urmaşii unul popor de cultură străveche.

   Tânărul se gândea de zor la un mijloc de scăpare. Pentru asta, trebuia să pună mâna pe unul din kanu-urile mayaşilor. Va porni la locul unde se afla submarinul, îi va aduce pe camarazi cu toate bărcile de aluminiu ce se aflau acolo şi, zvârlind grenade cu gaze asupra duşmanilor, îi vor face nevătămători. Fireşte, prin asta vor cădea în nesimţire pentru 24 de ore şi tatăl său cu Petre, dar mai bine aşa decât să-şi piardă libertatea.

   George începu să observe cu atenţie tot ce se petrecea. Când se apropiară de peretele de stâncă al ţărmului răsăritean, Motogo scoase un ţipăt ascuţit şi imediat ţâşniră lumini în peşterile întunecoase. Erau făclii de răşină, care ardeau liniştit şi aproape fără să producă fum.

   Şi purtători acestor făclii erau mayaşi mai în vârstă, care nu luaseră parte la atac.

   Chipurile lor erau posomorâte, dar prin asta nu-şi exprimau vreun simţământ neprietenos împotriva prizonierilor şi George îi văzu pe câţiva îndreptând, pe furiş, priviri de ură spre băştinaşul uriaş, care cobora acum, împreună cu tatăl său, din kanu-ul apropiat.

   George fu invitat şi el, prin semne, să coboare. Cum simţi pământ sub picioare, păşi spre tatăl său şi se aşeză lângă el, fără să se sinchisească măcar de mayaşi; spre marea lui nedumerire, băştinaşii păreau că nici n-au observat.

   Petre făcu la fel, dar imediat cel trei prizonieri fură încercuiţi de câţiva mayaşi, care ţineau pumnalele în mână.

   George vru să-i împărtăşească tatălui său planul pe care şi-l făcuse, dar căpitanul făcu un gest cu capul, dându-i de înţeles să tacă. Îşi întrerupse imediat vorba şi privi cu atenţie împrejur.

   Se găseau într-o peşteră mare, ai cărei pereţi erau atât de crăpaţi, încât gândul te ducea la vreo puternică erupţie vulcanică, fapt care crease aceste peşteri în interiorul stâncii.

   Grota era luminată de vreo zece făclii, purtate de bătrânii mayaşi, George văzu în treacăt că unele crăpături din pereţi erau făcute de mână omenească ţi aveau înfăţişarea unor deschizături de uşi. Asta îl făcu să presupună că mai erau şi alte peşteri, care comunicau cu aceasta de aici.

   — Străini rămâne aici până vine domni albi - zise Motogo. Ei hotărăşte ce facem cu voi.

   — Mă bucur că vorbeşti atât de bine englezeşte, zise Farrow, calm. N-ai fi bun să ne spui de ce ne-aţi atacat?

   Motogo rânji măgulit, apoi răspunse în englezeasca îi grozavă:

   — Motogo vorbeşte mult englezeşte. Străini făcut prizonieri, pentru că nu trebuie vadă unde trăim noi. Domni albi spune voi ce întâmplă.

   — Asta-i acum, aveţi şi stăpâni albi peste voi? Întrebă Farrow, prefăcându-se mirat. Zău că n-aş fi crezut-o! Atunci se vede că locuiesc în vechiul palat al mayaşilor, care se află pe insulă.

   Motogo făcu un pas îndărăt. Părea speriat de faptul că prizonierul cunoştea numele poporului său, de care nimeni nu ştia c-ar mai exista vreo rămăşiţă. De-abia după câteva clipe de reculegere, izbuti să îngâne:

   — D-ta cunoşti mayaşi? De unde, cine spus la d-ta?

   — Noi ştim totul, răspunse Farrow, cu ton serios. Ne-am dat seama îndată că palatul acesta a fost clădit de vechii şi mândrii mayaşi, care nu s-au supus niciodată unei stăpâniri străine, ci mai curând au preferat să moară.

   Ştia Farrow de ce vorbea în felul acesta. El tot spera că unul din tinerii mayaşi înţelegea limba engleză şi astfel va izbuti să provoace o nemulţumire împotriva lui Motogo, ceea ce, în cele din urmă, îi va folosi lui şi tovarăşilor săi în primul rând.

   George, care pricepu imediat gândul tatălui său, îi observă cu luare aminte pe tinerii băştinaşi din jurul lor. Şi atunci văzu că unul din ei, care făcea impresia a fi foarte inteligent, tresări cu putere la cuvintele căpitanului. Îşi fixă bine în minte chipul acestui tânăr, hotărât să-i vorbească la primul prilej. Era încredinţat că dânsul îl însoţise pe prinţul Tocato în Australia.

   Se părea însă că lui Motogo nu-i prea erau plăcute vorbele lui Farrow. Făcu o strâmbătură de furie, apoi aruncă o privire nu prea liniştitoare spre tânărul care tresărise şi spuse:

   — Mayaşi proşti, albi pricep mai bine stăpânească.

   — Aşa! Făcu Farrow, cu o anumită intonaţie. Nu-mi vine să cred totuşi, că albii - din rasa cărora fac şi eu parte, de altfel - ar putea construi palate ca acestea, pe care le-au clădit cu unelte primitive mayaşii fugiţi din America de Sud.

   Cuvintele sale erau destinate mai mult pentru vreunul din tinerii care fusese, probabil, împreună cu prinţul Tacato în Australia. Şi ochii căpitanului iscodeau neîncetat în jur şi în cele din urma îl zări şi el pe tânărul mayaş, pe care George îl descoperise înaintea lui. Acesta clătină capul de-abia vizibil, dar Motogo îi aruncă din nou o privire bănuitoare.

   — Voi spuneţi asta la stăpâni albi, acum mergem mai departe! Izbucni el, furios.

   Dădu o poruncă mayaşilor care îi ameninţau pe prizonieri cu pumnalele lor şi aceştia îi siliră să înainteze spre fundul peşterii, în una din deschizături lărgită de mâna omenească.

   Un gang îngust şi întortocheat, ai cărui pereţi erau poroşi şi crăpaţi, ducea vreo opt metri în interiorul stâncii, apoi cei trei prizonieri pătrunseră într-o altă peşteră uriaşă, al cărei capăt nici nu se vedea în lumina celor patru făclii ţinute de paznici.

   Mayaşii îi conduseră repede spre peretele lateral, în care se afla o firidă mărişoară. Fură îndemnaţi să intre şi acolo dădură peste un culcuş făcut din ierburi uscate.

   Mayaşii se postaseră la intrarea firidei, ţinându-l sub ochi pe prizonieri. Farrow le spuse încetişor tovarăşilor săi:

   — Probabil că piraţii ţineau aici captivi, silindu-se să plătească sume de răscumpărare. A, uite-l şi pe tânărul mayaş care părea să fi înţeles vorbele mele. Trebuie să încercăm să intrăm în legătură cu el.

   — Da, tată şi eu am observat că a înţeles ce-ai vorbit, zise George. Am avut chiar de gând să caut să stau de vorbă cu el. Pare să nu fie mulţumit cu stăpânirea lui Motogo şi a piraţilor. Totuşi, nu trebuie să trezim bănuiala tovarăşilor săi, căci nu ştim cum se au ei intre ei. Poate că sunt adepţi ai lui Motogo, altminteri nu l-ar fi pus el de pază aici. Nu cumva o fi vreo şiretenie de-a lui, că l-a postat şi pe tânărul ăsta să ne păzească?

   — Tocmai la asta mă gândeam şi eu! zise Farrow. Trebuie să aflăm, însă, dacă nu cumva mai ştie şi altul englezeşte. Să chibzuim lucrurile bine, ca să nu facem vreo greşeală. Dacă se înapoiază piraţii şi ne găsesc aici, soarta noastră e pecetluită.

   — Da, trebuie să chibzuim bine ce facem, zise George, îngândurat. Eu, însă, îmi pun mari speranţe în mayaş-ul acesta tânăr. Cu siguranţă că el nu e de partea lui Motogo, ceea ce o dat de înţeles răspunzând prin gesturi vorbelor tale. De aceea e şi suspect ca Motogo l-a ales tocmai pe el pentru paza noastră. Căci a observat şi dânsul gesturile de aprobare ale tânărului. E deci sigur că unul din ceilalţi paznici pricepe şi el englezeşte, fără ca băiatul s-o ştie.

   George se ridică brusc de pe culcuşul de paie, pe care se tolăniseră cu toţii şi zise încetişor:

   — Tată, lăsa totul în seama mea. Cred că am o idee bună. Nu te împotrivi, te rog, sunt sigur că voi izbuti. Rămâneţi liniştiţi aici, în cazul că voi fi scos afară. Pentru ideea asta, am să-i mulţumesc doctorului Bertram.

   V.

   GEORGE SALVEZĂ SITUAŢIA.

   DAR CE AI DEGÂNDSĂ FACI, GEORGE? Întrebă Farrow, îngrijorat. Ştiu că te pricepi să făureşti planuri ingenioase, dar de cele mal multe ori ele sunt şi foarte primejdioase. Te rog, deci, să ne spui şi nouă.

   — Tată, e ceva foarte simplu. Mă prefac grav bolnav - ba nu, o voi face chiar pe nebunul. Doctorul Bertram îmi povestise că toate popoarele primitive sunt stăpânite de superstiţia de a nu-i atinge pe nebuni, deoarece cred că aceştia sunt posedaţi de duhuri rele. In felul acesta, voi putea lămuri întreaga situaţie, căci celălalt paznic, pe care-l bănuim că pricepe şi el englezeşte, va fi silit să se trădeze.

   — Dar bine, George. Planul tău e mai mult decât ciudat, zise căpitanul, uimit. Nu prea cred că vei ajunge la vreun rezultat.

   — Tată, am presimţirea că în felul acesta vom fi salvaţi. Dă-mi voie să fac ce ştiu eu. Fiţi numai atenţi dacă vreunul din paznici se trădează că pricepe şi el vorbele mele.

   — Ştiu eu ce să mai zic?... în tot cazul, sunt foarte curios să văd rezultatul, răspunse Farrow, jumătate convins, jumătate

îngrijorat.

   Atâta aşteptase George. În clipa următoare, se aruncă la pământ de pe culcuşul de paie înalt de un metru. Începu să se zvârcolească gemând şi, prefăcându-şi glasul, strigă:

   — Ah, Tehuante, vii! Ne vei ajuta, îl vel pedepsi pe Motogo, îi aduci cu tine pe Tacato!

   Viclenia lui avu succesul dorit. Farrow şi Petre îşi jucară şi ei rolurile de minune, săriră imediat în sus, se aplecară spre George şi-l ţinură mâinile şi picioarele. Şi căpitanul strigă cu glas iritat:

   — Aduceţi repede apă, repede, repede!

   Tânărul mayaş sări de la locul lui şi intră în firida din peşteră. Odată cu el, însă, se ridicase şi un alt paznic, cu figura inteligentă, dar în ochii căruia lucea o expresie de viclenie.

   — Ce s-a întâmplat cu fiul d-tale? Întrebă tânărul mayaş, într-o englezească fără cusur. Ce tot îndrugă despre Tehuante şi Tacato?

   — Are friguri, răspunse Farrow, îngrijorat. Nu se poate aduce puţină apă?

   Fără să-i răspundă le întrebare, tânărul se întoarse spre paznicul care se ridicase şi el şi vorbi agitat cu dânsul, repetând numele Tehuante şi Tacato. Celălalt dădu din cop, apoi plecă repede.

   În aceeaşi clipă, Farrow i se adresă tânărului mayaş:

   — D-ta eşti de partea lui Motogo? Vrei să ne-ajuţi să-l redăm prinţului Tacato rangul ce i se cuvine?

   Mayaş-ul îl privi câteva clipe cu ochii holbaţi, apoi, plecându-se deasupra lui George, şopti:

   — Fii cu băgare de seamă, nu ştiu dacă vreunul din paznici nu pricepe şi el englezeşte, Motogo ma bănuieşte de multă vreme. Ce are fiul d-tale?

   — N-am nimic, şopti George, voiam numai să mă încredinţez dacă d-ta şi încă vreunul pricepeţi englezeşte. Dacă mă ajuţi să fug, îi voi face nevătămători atât pe piraţi, cât şi pe Motogo cu tovarăşii săi. L-ai trimis pe celălalt să-l aducă?

   — Da.

   — Foarte bine. Tată, îi vei spune că trebuie să fac neapărat o bale în lac, spre a scăpa de accesul care m-a apucat. Voi găsi eu apoi prilejul să fug... Oh! Tehuante, eşti aproape şi cu tine e şi Tocato! Strigă el apoi tare.

   Nu-şi dezlipise privirea de la intrarea firidei şi observase la vreme venirea uriaşului Motogo, care păşea în vârful picioarelor.

   — Aduceţi apă, ce Dumnezeu! Strigă Farrow, cu o enervare bine jucată. Sau, nu, mai bine dacă va face o baie în lac, accesul

va trece.

   — Ce are, ce Tehuante, ce Tacato? Strigă Motogo, cu o licărire de furie în privire.

   — Nici eu nu ştiu ce are, răspunse căpitanul cu accent îndurerat. Trebuie să facă neapărat o baie, altminteri devine şi mai grav. După aceea îi veţi putea întreba ce este cu aceste nume - eu n-am de unde să ştiu.

   Deoarece Farrow, din cauza enervării bine jucate, vorbise foarte repede, Motogo nu-l prea pricepu; se întoarse spre tânărul paznic care-l adusese şi vorbi câteva clipe cu el, apoi zise:

   — Bun, noi ducem el să facă baie în lac, voi rămâne aici.

   Asta fu o dezamăgire mare pentru căpitan, dar nu trebuia să se trădeze. Clătină numai din cap şi zise:

   — Fiţi, însă, cu băgare de seamă, nu-l lăsaţi din mână, căci se poate îneca. Cufundaţi-l de câteva ori, până-i trec furiile.

   Farrow nu ştia în ce fel se gândea George să fugă, dar ştia că se poate încrede în fiul său. Un ajutor avea fi în tânărul mayaş, care apucase acum braţul lui George.

   La o poruncă a lui Motogo, mai veniră încă trei mayaşi şi-l scoaseră pe „nebun" afară.

   — Noi facem bine, făgădui Motogo, înainte de a-i urma.

   — Sunt curios să văd ce va născoci George - zise căpitanul către Petre. Dacă izbuteşti într-adevăr să scape, cred că va fi atât de inteligent şi va aştepta cu atacul general până se vor înapoia piraţii.

   — Putem avea deplină încredere în domnul George, răspunse Petre. Eu sunt convins că le va veni de hac şi mayaşilor şi piraţilor.

   — Să dea Dumnezeu! Oftă căpitanul.

   Ascultară cu încordare. Se scurseră vreo zece minute, apoi se auzi dinspre malul lacului o gălăgie grozavă. Se deosebea lămurit glasul lui Motogo care dădea ordine, răcnind, apoi strigătele altor bărbaţi.

   — Aha! Făcu Petre, vesel - a izbutit. Sunt curios să ştiu cum a făcut-o.

   Mai trecură vreo cinci minute, după care gălăgia se mai potoli. Se mai auzeau porunci şi chemări, dar mai rar şi nu atât de iritate.

   Încordarea lui Farrow şi a lui Petre era la culme, când, în sfârşit, se înapoie Motogo. Râmase în fata firidei, chipul său. Avea o expresie posomorâtă şi cu greu izbuti să îngâne:

   — Băiat tânăr s-a dus, mişcat tare cu mâini, cufundat apă. Ce Tehuante, ce Tacato?

   — Ce, băiatul meu s-a înecat? Strigă Farrow sărind în sus şi

apropiindu-se de Motogo. Cum de s-a întâmplat asta?

   Peste umărul uriaşului îl zări pe tânărul mayaş, care-i făcea semne din ochi. Şi atunci ştiu imediat că George se folosise de un vicleşug ca să dispară. Desigur că s-a prefăcut lovit de un nou acces, prilej cu care s-a smuls din mâinile mayaşilor, pentru ca apoi să se facă nevăzut sub apă, ca un bun scafandru ce era. Va găsi el prilejul apoi să ajungă la submarin.

   Petre, care şi el era încredinţat că lui George îi reuşise planul, se prefăcu de asemeni cuprins de disperare. Se apropie ameninţător de Motogo, care strigă imediat o poruncă. Tinerii paznici se apropiară cu pumnalele ridicate, gata să intervină pentru a-l apăra pe şeful lor.

   — El vinovat - strigă uriaşul - el dispărut sub apă, noi nu putem găsi la el.

   — Nu ştie nimeni englezeşte pe aici! strigă căpitanul. Aş vrea să aflu ce s-a întâmplat cu fiul meu!

   — Eu bine vorbeşte - zise Motogo - eu spune voi, el scufundat, noi nu putut găsi la el.

   Căpitanul tocmai voia să mai întrebe ceva, când răsună un glas puternic:

   — Ce s-a întâmplat aici, Motogo? Cine sunt aceşti doi străini?

   Motogo se răsuci pe călcâie cu iuţeala fulgerului, se înclină

până la pământ, ţinând braţele încrucişate şi bâlbâi:

   — Străini venit cu barca, noi prins pe ei. Unul bolnav, noi dus el facă baie în lac, el înecat.

   — Ah, dracul pricepe păsăreasca ta! Strigă noul venit.

   Era un bărbat zvelt, ale cărui mişcări trădau o mare putere. Se apropie mai mult şi Farrow văzu un chip frumos, inteligent, pe care, însă, toate patimile omeneşti întipăriseră semne adânci.

   — Tala - se adresă el mayaş-ului, în care Farrow recunoscu, instinctiv, un spion - ce s-a întâmplat?

   Într-o englezească destul de bună, cel întrebat raportă cum îl prinseseră pe străini, accesul de friguri al lui George, baia din lac şi cu prilejul acesta Farrow şi Petre aflară cum izbutise tânărul să dispară. Tala încheie:

   — ... l-am cufundat în apă, după cum ne sfătuise străinul de colo. Dar el s-a smucit atunci atât de tare, încât doi dintre noi, printre care şi Sago, au căzut în apă. Am fost nevoiţi să-i dăm drumul, l-am văzut pe străin ducându-se la fund, Sago şi Aya ieşiseră la suprafaţă, noi am mai aşteptat, dar băiatul nu s-a mai arătat. Ne-am lăsat şi noi în apă, am căutat, cu beţe de bambus, dar fără nici-un rezultat. Şi el vorbise despre Tehuante şi Tacato...

   — Hm..., interesantă afacere! Mormăi europeanul.

   Se apropie de firidă şi-l măsură cu privirea pe căpitan şi pe Petre. Îndărătul lui se iviră alţi europeni, cu înfăţişare sălbatică şi chipuri aspre şi fioroase.

   — Ce-aţi căutat voi pe-aici? îi întrebă şeful pe căpitan.

   — Domnule, fiul meu sa înecat! Strigă Farrow, cu glas hotărât. Vreau să-ncerc să-l salvez. Lăsaţi-mă să merg la malul lacului. Sălbaticii aceştia nu sunt scafandri, ei nu-l pot salva.

   — Ah! S-a înecat el de mult, nu-l mai duce grija! Răspunse străinul, dispreţuitor şi probabil că şi voi veţi împărtăşi soarta lui. Noi n-avem nevoie de spioni pe aici. De unde îl cunoaşteţi pe Tehuante şi Tacato?

   — Nu ştiu de unde-i cunoştea fiul meu - răspunse Farrow. Salvaţi-l şi atunci veţi afla!

   Şiretenia lui avu rezultatul dorit. Piratul chibzui câtva timp, apoi zise:

   — Bine, vino cu noi! Dar să ştii că vei fi împuşcat pe loc la cea mai mică mişcare suspectă. Noi nu ne jucăm! Soarta fiului d-tale îmi este perfect indiferentă, puţin îmi pasă de el, dar vreau să aflu de la dânsul ce ştia despre cei doi mayaşi, ale căror nume le-a pronunţat. Înainte!

   Înconjuraţi de şase piraţi, Farrow şi Petre păşiră spre ţărmul locului. Luna se ridicase în vremea asta pe cer, aşa că partea aceasta a lacului era în întuneric. La o poruncă o şefului piraţilor, se aduseră făclii, care luminau însă numai suprafaţa apei, nu şi interiorul ei.

   — Degeaba! Făcu piratul, după câteva clipe. Fiul d-tale a luat taina cu sine în mormântu-i umed. Acum, spune cum aţi ajuns aici!

   — Bricul nostru se afla lângă una din insulele apusene - răspunsa Farrow, cu glasul slab. Noi am pornit cu o barcă să stabilim aşezarea acestei insule, căci suntem geologi de meserie. Şi aşa s-a făcut că am ajuns pe lacul acesta şi tocmai când priveam palatul de colo, care ne interesa mult, am fost atacaţi de băştinaşi. Fiul meu a fost apucat de un acces de friguri, eu le-am spus oamenilor d-tale să fie cu băgare de seamă, dar sfaturile mele n-au fost luate în seamă, se vede, căci el tot s-o înecat.

   — Hm..., aşadar bricul d-voastră se află la apus de aici, zise piratul îngândurat. În cazul acesta, trebuie să ne ocupăm ceva mai de aproape de el. Să cred oare că aparţineţi unei expediţii care are sarcina să cerceteze apele acestea? Câţi oameni mai sunt pe bric?

   — Împreună cu echipajul, încă zece capete, răspunse căpitanul.

   — Ei, atunci treaba e uşoară, îi voi aduce şi pe dumnealor aici chiar acum, ca să putem hotărî asupra soartei voastre încă din noaptea asta. Acum, fireşte, trebuie să ne înapoiem, n-avem încotro.

   Farrow nu ştia ce să facă. Izbutise George să dispară, ajunsese la submarin, sau mai era ascuns pe undeva, prin apropiere?

   Dar, înainte de a putea răspunde ceva, fu împins de piraţi înapoi, şi acelaşi lucru îl făcură şi cu Petre. Nici n-ar fi putut să se împotrivească, deoarece ţevile pistoalelor li se înfigeau în coaste.

   — Dar cine eşti d-ta, de-ţi îngădui să procedezi în felul acesta cu noi? Strigă Farrow peste umăr. Cine-ţi dă dreptul să ne ţii prizonieri aici?

   — Vei afla totul Ia vreme, răspunse piratul, râzând. Află numai că eu am aici toată puterea în mâinile mele. Camarazi, înainte! Pe uriaşul ăla îl vom putea folosi însă pentru scopurile noastre. Nădăjduiesc să-l pot convinge, căci tot mai bine e să fii pirat, decât să mori.

   Petre vru să răspundă cum ştia el, dar căpitanul îi opri, dându-i un ghiont în coaste. N-avea nici-un rost să se ia la harţă cu piratul, cel puţin pentru moment.

   Chiar dacă George nu izbutise să ajungă la submarin, Rindow era, desigur, la postul său. El va fi observat întoarcerea piraţilor şi lipsa îndelungată a celor trei tovarăşi îl va fi pus pe gânduri. Şi va şti el cum să procedeze pentru a-i salva.

   Căpitanul ţinea, însă, să-şi joace rolul până Ia sfârşit, aşa că strigă peste umăr:

   — D-voastră sunteţi vinovaţi de moartea fiului meu! Sălbaticii d-tale l-au lăsat să se înece şi asta nu o voi uita niciodată.

   — În cazul acesta, va trebui să te fac eu să uiţi, răspunse piratul. Îi vei urma şi-l vei găsi. Luaţi-o mai repede, camarazi, spre castel: trebuie să ieşim în larg cu tot echipajul, te pomeneşti că facem o pradă bună. Asemenea expediţii au bani mulţi la bord.

   — Atunci, Motogo cu oamenii lui poate să-l ducă înapoi pe cei doi prizonieri, îşi dădu cu părerea unul din piraţi. De ce ne-am pierde noi vremea cu ei?

   — Ai dreptate - încuviinţă piratul.

   — Motogo, du-i pe prizonieri în peşteră!

   Farrow şi Petre fură din nou încadraţi de mayaşii cu pumnalele ridicate şi siliţi să ia drumul spre închisoare lor.

   În drum, Uriaşul şopti căpitanului:

   — Cred că vor avea o surpriză frumoasă domnii piraţi, când vor ieşi în larg. Domnul Rindow va şti el ce are de făcut, dacă n-o fi izbutit între timp domnul George s-ajungă la submarin.

   — Aşa sper şi eu - răspunse Farrow. Vom scăpă noi cu bine şi din aventura asta şi-i vom reda sceptrul tânărului prinţ.

   Deodată, rămase locului şi apucă braţul Uriaşului.

   — Auzi? Exclamă el, agitat. A scăpat. Şi o ghicit planul meu. Acuma suntem salvaţi, piraţii şi mayaşii au fost prinşi în capcană.

   Dinspre mare ajunse până la ei o pocnitură slabă. După câteva clipe, se auzi alta. Apoi două detunături deasupra lacului. Farrow şi Petre îşi dădură imediat seama ce însemnau aceste detunături: Jean Brike lansase două grenade cu gaze.

   Mayaşii începură să-i indemne de zor pe prizonieri să pornească repede înainte. Dar cei doi şi începuseră să se clatine. Farrow şi Petre îşi ţinură respiraţia imediat, vrând să rămână cu mintea limpede până în ultima clipă. în cele din urmă, însă, nu se mai putură împotrivi şi, odată cu aerul pe care-l traseră în piept, aspirară şi gazul ameţitor, care-i culcă la pământ.

   George era hotărât să fugă. Frica de rechini îi făcea să şovăie puţin, dar, în cele din urmă, îşi spuse că n-avea încotro doar ca altfel erau pierduţi.

   În vreme ce mayaşii îi duceau spre ţărm, el continua s-o facă din când în când pe nebunul, dar nu prea mult, ca să nu se trădeze. Şi apoi ştia că tânărul mayaş care-l ţinea de braţul stâng era de partea lui.

   Două kanu-uri fură trase unul lângă altul, formând un mic canal între ele, în aşa fel încât cei patru băştinaşi - câte doi în fiecare kanu - putură să-i dea drumul lui George în apă. De două ori îl cufundară; George se linişti din ce în ce mai mult, dar a treia oară îşi smuci braţul stâng, îşi răsuci tot trupul, auzi un plescăit, simţi că mayaşii îi dau drumul din strânsoare şi... se scufundă în apă...

   Înotă o bucată de vreme, scoase capul afară şi văzu lumina făcliilor, apoi se afundă din nou, la prora unei kanu. Se prinse cu mâinile de lemnul tare şi rămase liniştit.

   Auzi gălăgia care se stârnise la suprafaţă, răcnetele lui Motogo, plescăitul scufundătorilor care se lăsară în apă. Dar nimeni nu bănuia că s-ar fi ascuns după kanu, poate numai tânărul mayaş care era de partea lui.

   Agitaţia se potoli încetul cu încetul. George scoase capul afară din apă şi văzu lunecând un vas mic şi îngust prin intrarea dintre cele două stânci ascuţite. Fără zgomot, dar cu viteză mare, vasul se îndreptă spre insula cu palatul străvechi, o ocoli şi după câteva minute, veni spre malul răsăritean al lacului o bărcuţă în care se aflau şapte bărbaţi.

   George îşi dădu seama că venise momentul să se pună pe lucru. Se desprinse de kanu şi începu să înoate încetişor de-a lungul ţărmului, îşi alese la repezeală unul din kanu-urile înşirate acolo, îl dezlegă şi-l trase cu băgare de seamă după el.

   Din fericire, ţărmul răsăritean era învăluit în întuneric, aşa că George nu putea fi observat.

   După vreo cincizeci de metri de drum, el îşi făcu vânt în kanu, se aşeză pe burtă şi începu să vâslească.

   Izbuti să ajungă afară, în golf, căută submarinul, dar nu-l zări. Probabil că Rindow se lăsase la fund, când văzuse că piraţii sau înapoiat.

   George ştia însă unde se afla „Dox"-ul. Vâsli pe după stânci şi peste câteva minute zări turnul negricios al submarinului ivindu- se din apă. Capacul se deschise repede şi Rindow strigă:

   — Ce s-a întâmplat, domnule George? Unde-s căpitanul şi Petre?

   — Prizonieri amândoi, răspunse tânărul. Repede la suprafaţă, Jean Brike trebuie să intervină!

   Vasul începu să se înalţe, bătrânul tunar apăru în turn şi George îl strigă repede:

   — Jean. Adu două ghiulele cu gaze, îţi voi indica eu depărtarea exactă.

   Bătrânul se făcu nevăzut şi după câteva minute se întoarse în tovărăşia unui marinar, care ducea cele două bombe.

   George îşi făcuse vânt peste parapet şi alergă spre tunul de la proră. îi descoperi la repezeală şi, în vreme ce tunarul îşi încărcă „păpuşa", tânărul îi dădu explicaţiile cuvenite.

   Nici nu isprăvi bine, că se şi auzi o detunătură, apoi o doua.

   — Aşa, domnule George, cred că e de-ajuns? Făcu bătrânul zâmbind. Am tras tocmai acolo unde mi-ai zis d-ta. Peste o jumătate de ceas îi vom găsi pe piraţi şi pe sălbatici în stare de nesimţite. Fireşte că şi pe căpitan şi cu Petre, dar nu le strică puţină odihnă.

   — Îţi mulţumesc, Jean, meritul cel mal mare de data asta e al tău, zise George, mişcat. Acum trebuie să vorbesc cu domnul Rindow.

   Tânărul îi povesti pe scurt primului ofiţer cum stau lucrurile. Rindow chibzui câteva clipe, apoi zise:

   — Peste o jumătate de ceas, vom putea porni într-acolo, ca să-l scoatem pe cei doi prizonieri. Poate că doctorul va izbuti să-i trezească înainte de vreme din leşin, cu ajutorul oxigenului. Altminteri, va trebui să pornim mâine dimineaţă încă o dată, luându-l cu noi şi pe Tacato, care-şi va alege oamenii ce-i sunt credincioşi, Pe ceilalţi îi vârâm laolaltă cu bandiţii în vasul acestora, îi scoatem afară din ascunzătoare, mai spargem o grenadă deasupra lor şi transmitem o radiogramă autorităţilor engleze, care vor avea grijă să trimită vreun vas de-al lor, să-i ia frumuşel în primire.

   — Da, aşa m-am gândit şi eu, răspunse George, plin de bucurie. Cred că asta o fost şi planul tatei.

   Peste o jumătate de ceas, o barcă de aluminiu porni spre ascunzătoarea piraţilor, îi găsiră pe toţi în nesimţire; Farrow şi Petre fură aduşi repede pe bord, dar doctorul spuse că n-ar fi indicat să-i trezească din leşin pe cale artificială.

   Se procedă atunci cum propusese Rindow. A doua zi dimineaţă, Tacato se trezi sănătos şi vesel, dar îi ruga ca nici-un mayaş să nu fie predat englezilor, îşi lua sarcina să-i pedepsească el însuşi pe trădători.

   Tovarăşii nu se împotriviră. Îi încărcară pe piraţi pe propriul lor vas şi îşi luară rămas bun de la tânărul prinţ, care-l rugă să revină cât mai curând pe insula lui. Apoi remorcară bricul piraţilor, târându-l în larg.

   Rindow transmise o radiogramă, la care primi imediat răspuns şi, după ce mai azvârli câteva grenade pe bric, porni cu submarinul spre răsărit.

   Căpitanul Farrow se trezi către seară din leşinul său. Îi laudă pe camarazi pentru felul cum procedaseră, iar Petre striga un „Ura" pentru iubitul său George, care le salvase din nou viaţa.

SFÂRŞIT

Volumul 34

FEMEIA PIRAT

   URMĂRIŢI DE ENGLEZI.

   - CRUCIŞATOR ENGLEZ LA BABORD! Strigă Plundow în portavoce, trezindu-l pe căpitan, care se culcase puţin după masă, când căldura devenise de nesuferit.

   Farrow sări repede din hamac, alergă prin coridorul îngust spre cabina de comandă, îl salută pe Rindow, care era acolo de serviciu urcă în grabă scăriţa de fier care ducea în turn.

   Duse repede la ochi ocheanul puternic şi urmă direcţia arătată de vrednicul timonier. Într-adevăr, departe de tot la orizont se deosebeau formele unui crucişător englez al flotei Asiei răsăritene. Dar, tot atât de bine cum zărea Farrow şi vasul duşman putea să observe „Dox"-ul. De aceea, strigă imediat în portavoce comanda de scufundare.

   Plundow cobori scăriţa cât ai clipi din ochi, căpitanul îl urma tot atât de repede şi submarinul începu să se lase în apă, în vreme ce el era încă ocupat cu închiderea capacului turnului. Când ajunse joi, înalţă periscopul la câţiva centimetri la suprafaţa apei şi privi cu încordare prin el. Câtva timp nu mai putu zări crucişătorul, căci minunatul instrument nu ajungea atât de departe, dar, după vreo zece minute, văzu ivindu-se o trâmbă de fum la orizont. Probabil că vasul de război venea direct spre submarin, de aceea el schimbă cursul, mai spre nord, spre un grup de insuliţe care se aflau la vreo trei kilometri.

   Farrow se aşteptase la ivirea unul vas englez. Submarinul însuşi anunţase autorităţile printr-o radiogramă că echipajul său izbutise să-i înhaţe pe piraţii care de multă vreme îşi făceau de cap prin ţinuturile acestea. Bricul mic al bandei rătăcea acum la voia întâmplării pe apă, având la bord pe cel douăzeci de piraţi, care erau ameţiţi pentru timp de douăzeci şi patru de ore de gazele minunate descoperite de prinţul Ghasna.

   Acum se punea întrebarea dacă crucişătorul zărise şi el submarinul. Farrow luă direcţia tot mai mult spre nord, ştiind că vasul englez va merge spre apus, căci Rindow arătase în radiogramă locul exact unde se află bricul piraţilor.

   Prin periscop văzu acum ivindu-se trâmbele de fum ale mai multor vase de război. Se părea, deci, că o mare parte a flotei engleze din afla răsăriteană făcea manevre şi în partea aceasta a Pacificului.

   Situaţia nu era deloc plăcută. Căpitanul îşi zise că un număr însemnat de vase ale forţelor navale care se apropiau vor porni acum în urmărirea lor. Mai ales că erau şi întărâtaţi de faptul că le mai scăpase o dată.

   Şi când crucişătoarele duşmane se apropiară atât de mult, încât le putu recunoaşte contururile, el văzu că într-adevăr câteva din ele se desprinseră din linie şi porniră direct spre dânsul. Acum ştia că fusese observat de ofiţerii englezi, înzestraţi cu ocheane puternice.

   Trebuie să fi bănuit el că apucase spre nord, ca să se refugieze în grupul de insuliţe de acolo, altfel n-ar şi apucat şi dânşii acelaşi drum, cătă vreme nu puteau vedea „Dox" -ul.

   Până acum, Farrow mersese cu jumătate din viteză, dar când văzu cum stau lucrurile, hotărî s-ajungă cât mai repede la grupul de insule, înainte ca englezii să se fi apropiat atât de mult, încât să poată zări periscopul.

   La comanda sa, viteza vasului spori imediat şi în acelaşi timp,

coti mai mult spre nord.

   Se părea însă că englezii îi ghiciseră gândul, căci crucişătoarele care se desprinseră din linie porniră cu viteză mare exact spre punctul unde voia să ajungă el.

   La suprafaţa apei, s-ar fi putut lua la întrecere cu el în ce priveşte repeziciunea, dar acum nu putea desfăşura decât o viteză mijlocie, din cauza presiunii apei.

   Farrow se întoarse spre Rindow, care se afla lângă el şi zise îngrijorat:

   — Englezii trebuie să ne fi zărit mai de mult. Patru crucişătoare de ale lor au pornit cu viteză spre grupul de insule unde tocmai aveam eu de gând sa ne refugiem. Desigur că şi-au dat seama imediat că numai acolo e rost de o ascunzătoare pentru noi. Acum nu ştiu ce să mai fac: să rămânem aici sau să ne scufundăm mai mult! Ori să încercăm, totuşi, să ajungem la insule, trecând pe dedesubtul lor. Nu ne trebuie multă vreme până la grupul de insule, dar atunci se iveşte altă greutate pentru noi: nu cunoaştem deloc apele pe aici, însă e de presupus că în jurul grupului de insule sunt multe vârtejuri şi recifuri ascunse.

   — Hm... vad acum ca cele patru crucişătoare, sunt pregătite pentru o vânătoare în toată regula. Au întins plase cu torpile şi nişte distrugătoare se apropie cu viteză. Dumnezeule! Sunt opt distrugătoare! Dar nu cred să zărească periscopul nostru, din pricina soarelui care le vine din faţă.

   — Ba bine că nu! Fără îndoială că ocheanele lor sunt prevăzute cu lentile de sticlă mată şi asta le îngăduie să poată privi pe apa cea mai strălucitoare, zise Rindow. Poate c-ar fi mai bine să ne lăsăm mai adânc şi să tragem periscopul înăuntru.

   — Numai de-am şti cât e de adâncă marea aici! Mă tem, însă, că n-are mai mult de zece metri.

   — În cazul acesta, singura noastră salvare e fuga. Eu as propune, totuşi, să tragi periscopul înăuntru, să faci un ocol spre sud şi de-abia după câtva timp să încerci să te foloseşti iar de periscop.

   — Ai dreptate, încuviinţă Farrow. Dar aici, în Sud, ne lovim de o piedică mare, după cum am observat înainte. E un banc enorm de iarbă de mare şi alte plante marine. Acolo ne putem împotmoli dea binelea, dacă ne lăsăm sub apă.

   — Dar în bancul acesta vegetal nu ne pot urmări vasele duşmane, răspunse Rindow. Poate că e chiar mai bine aşa. Vreau să zic că mai lesne ne vom putea despotmoli din ierburile acelea,

decât să scăpăm de prigonitorii noştri.

   — Aşa e, dragă Rindow, încuviinţă căpitanul. Dar nu mă îndeamnă inima să merg spre sud. Sunt aproape convins că marea e foarte puţin adâncă acolo. Spre nord ar fi mai nimerit. Desigur că englezii ştiu asta foarte bine, de aceea au şi trimis într- acolo cele opt distrugătoare şi cele patru crucişătoare. Cealaltă formaţiune, de aceeaşi tărie, vine de-a lungul bancului vegetal de care am pomenit. Hm..., cred că am putea risca să rămânem aici, dar tot mă tem că englezii ne zăresc mereu periscopul. Dacă îl vom trage înăuntru acum, vor şti imediat că avem de gând să ne aşezăm aici pe fund. Şi atunci, la adâncimea mică pe care o presupun aici, ne-ar putea găsi repede cu bombe de apă.

   George, care venise şi el în cabina de comandă îl ascultase cu atenţie discuţia, interveni:

   — Tată, sunt de părere să tragem înăuntru periscopul, să facem un ocol mare spre sud şi să ne îngropăm în insula plutitoare de plante. Acolo vom şi în deplină siguranţă, căci englezii vor presupune fără îndoială că am luat-o spre nord, unde apa e mai adâncă. în nici-un caz nu le va da în gând că am ales un loc unde apa e puţin adâncă şi mai cu seamă unde sunt plantele alea de care vorbeai.

   — Domnul George are perfectă dreptate, zise Rindow. Şi unde mai pui că, ţinând seamă de viteza mare a crucişătoarelor, nici nu ne va fi cu putinţă să răzbatem până spre nord.

   — Aşa încuviinţă căpitanul; totuşi, nu mă îndeamnă deloc inima să merg spre sud, deşi sunt şi eu de părere că e singura cale pe care ne putem salvă. Poate că e de vină gândul că acolo, jos vom fi prizonieri în propriul nostru element, că la o eventuală descoperire nu vom mai avea putinţa să fugim. „Dox"-ul va fi ca o păsărică închisă într-o colivie strâmtă. Gândiţi-vă apoi că la aceste manevre la parte, desigur şi un vas purtător de avioane şi aparatele ne-ar descoperi imediat sălaşul.

   — Tată, asta s-ar putea întâmpla numai la nord, zise George cu însufleţire. Acolo apa e foarte limpede şi ne-ar putea zări chiar la o adâncime mai mare. Pe câtă vreme în sud. Ne putem ascunde sub plante şi suntem în deplină siguranţă în privinţa aceasta.

   — Hm... văd cu că va trebui să-mi însuşesc părerea voastră, zise Farrow. Şovăind. Deşi mie îmi spune inima că vom avea de întâmpinat greutăţi mari acolo, voi face totuşi cum ziceţi voi. Să sperăm că nu fac o greşeală, dacă lucrez de data aceasta împotriva părerii mele.

   — Domnule căpitan, nimeni nu-ţi va putea face vreo imputare, dacă vom fi luaţi prin surprindere. Judecând după cum stau lucrurile, dacă mergem acum mai departe, spre nord, suntem pierduţi. În sud însă, la adăpostul plantelor, avem cel puţin perspectiva să scăpăm. Şi daca vom fi totuşi descoperiţi şi acolo fi vom fi prinşi, înseamnă că aşa a fost să fie şi pace!

   — Rindow, am stat atâţia ani cot la cot şi am trecut împreună prin tot soiul de primejdii - zise Farrow, mişcat - te rog, deci, să priveşti şi d-ta prin periscop: dă-ţi seama de situaţie şi spune apoi pentru care soluţie să ne hotărâm.

   Primul ofiţer îşi apropie ochiul de minunatul instrument privi cu atenţie printr-unsul. Trecură câteva minute, vreme în care submarinul urma să gonească spre nord. George îi zise în şoaptă părintelui său.

   — Tată, vreau să privesc şi eu prin periscop, poate găsesc altă soluţie, chiar dacă ar părea îndrăzneaţă şi cu neputinţă de îndeplinit. Ba pot spune că am şi făurit un plan, dar mai întâi trebuie să văd în ce fel vin englezii spre noi.

   — Cunosc eu planurile tale, ele sunt de obicei îndrăzneţe, dar, din fericire, au izbutit mai totdeauna, răspunse căpitanul. Bine, băiete, dă-ţi şi tu seama de situaţie şi spune-ne apoi ce crezi că se poate face, ca să ieşim din încurcătură.

   Primul ofiţer îşi luă privirea de la periscop şi făcând o mutră cam descurajată, zise:

   — Domnule căpitan, singura cale ce ne mai rămâne e să încercăm să dispărem printre plante. Căci acum s-a ivit o nouă piedică, o primejdia de care nu ştiu cum ne-am putea feri. La orizont a apărut un vas purtător de avioane, de pe care şi-au luat zborul câteva aeroplane. Ele vor fi deasupra noastră înainte de-a putea ajunge noi la desişul ocrotitor.

   — Domnul Rindow are dreptate - zise George. În aceeaşi clipă - sunt avioane de bombardament şi de vânătoare, dacă nu mă înşel. Cele din faţa aleargă cu o viteză fantastică şi vor fi deasupra noastră înainte ca noi să fi străbătut jumătatea drumului până în sud. Sunt încredinţat că ne vor descoperi. Tată, o singură salvare mai există şi trebuie să ieşim la suprafaţă şi să pornim făţiş înaintea englezilor. Asta îi va uimi în primul rând pe aviatori atât de mult, încât ne vor lăsa în pace.

   — George, planul tău e îndrăzneţ, dar trebuie să mărturisesc că e bun, zise Farrow. Dacă avioanele nu ne vor scăpă din vedere, este mai bine să facem aşa ca să fim luaţi şi noi drept englezi. Rindow, ce părere ai d-ta?

   — Eu cred că domnul George al nostru a găsit şi de data asta soluţia potrivită, răspunse primul ofiţer. N-am putea să ne facem nevăzuţi de aviatori, fie c-o luăm spre nord, fie spre sud. Şi atunci nu ne mai rămâne decât să încercăm să străbatem linia vaselor duşmane, după cum propune George.

   — Bine, fie. Hotărî Farrow... Direcţia spre răsărit, ieşim la suprafaţă!

   Comenzii sale fură executate cu o repeziciune de necrezut.

   — Sunt curios să văd cum se va sfârşi aventura noastră, zise Farrow.

   Stătea alături de George şi Rindow, lângă scăriţa de fier care ducea în turn. Când acesta ieşi din apă, George se căţără ca o pisică, în câteva clipe deschise capacul şi sări afară. Căpitanul şi Rindow îl urmară.

   Turnul se înalţă tot mai mult din apă, dar şi avioanele engleze zburau cu o viteză fantastică. Puţin încă şi vor şi deasupra submarinului.

   Puntea superioară ieşi la suprafaţă, apoi parapetul - şi în aceeaşi clipă trecu ca o săgeată unul din avioanele engleze deasupra submarinului.

   George se folosi de prilej făcând „bezele" aviatorului şi arătând cu mâna întinsă spre apus. La fel proceda şi cu celelalte avioane, care trecură unul după altul, cu viteză de cel puţin 250 kilometri pe oră.

   De la înălţimea la care se aflau - vreo patru sute de metri - ar şi putut zări de la mare depărtare trupul enorm de oţel al submarinului sub apă. Aşadar, o salvare pe insula plutitoare ar şi fost cu neputinţă.

   Farrow se uită uimit după escadrila de avioane, apoi zise:

   — După cât se vede, s-au lăsat traşi pe sfoară, căci n-au nici- un gând să se întoarcă, ci înaintează cu aceeaşi viteză spre apus.

   — Atunci să ştii că umblă să caute bricul piraţilor, zise George. Probabil că n-au primit însărcinarea să ne urmărească pe noi. Dacă, însă, ne-ar fi zărit sub apă, n-ar fi întârziat să dea de veste crucişătoarelor prin T.F.F.

   — Aşa e, încuviinţă Farrow, prima parte a aventurii noastre o trecut deci cu bine. A! Acum vin avioanele de bombardament. Trebuie să facem o mutră nevinovată, ca şi cum am fi de-al lor, căci observatorii din aceste avioane au, desigur, ocheane foarte puternice.

   Când avioanele se apropiară. Cei trei tovarăşi începură să facă semne, liniştit, milităreşte, apoi arătară cu toţii spre apus.

   Observatorii răspunseră la salut si... păsările enorme îşi văzură de drum.

   — N-am putea îndrăzni acum să ne lăsăm din nou la fund? Întrebă Farrow. Dar adăugă imediat: Nu, asta nu putem face în nici-un caz, căci ne-au zărit crucişătoarele şi distrugătoarele. N- avem încotro, trebuie să încercăm să trecem prin linia lor.

   — Sa vezi că vom reuşi, zise George, vesel. Vom străbate printre vasele lor ca submarin englez. Vor sări în sus de bucurie, nu alta.

   — Cred şi eu! Răspunse Farrow, râzând. Mai ales dacă le-om aduce la cunoştinţa apoi păcăleala printr-o radiogramă. Dar, ne mai rămâne de învins partea cea mai grea: ofiţerii de pe vase nu vor privi atât de fugitiv ca zburătorii din avioanele lor.

   — Poate n-ar fi rău ca Jean Brike să încarce amândouă tunurile cu ghiulele cu gaze, propuse George, în felul acesta, cel puţin am putea face nevătămătoare cele două vase printre care vom trece, în cazul când vor observa viclenia noastră şi s-ar gândi să ne facă ceva.

   — Atunci ne putem pregăti pentru o urmărire îndrăcită, zise Farrow. A! Se pare că zburătorii au zărit bricul piraţilor. Uite, cele patru crucişătoare şi distrugătoarele care se îndreptau întâi spre nord, au luat-o acum spre apus. Şi cele din faţa noastră văd că au dat presiune. Vom trece prin mijlocul lor. George, adu din cabina mea şapca aceea englezească, pe care a lăsat-o odată locotenentul englez. O voi pune pe cap. Rindow, trebuie să-ţi scoţi chipiul şi tu, George!

   Tânărul alergă jos şi se întoarse peste câteva momente cu şapca albă a ofiţerului englez. Farrow şi-o puse imediat pe cap, apoi dădu comanda în sala maşinilor ca să pună în funcţiune compresoarele.

   Vasul cenuşiu porni ca o săgeată, îndreptându-se spre vapoarele de război. Inimile vitejilor bărbaţi băteau, totuşi, cu putere, când se apropiară tot mai mult de puternicele crucişătoare. Jean Brike stătea liniştit la tunul său de la proră, iar ajutorul lui se postase la cel de la pupă. Amândouă tunurile erau încărcate cu minunatele bombe cu gaze.

   „Dox"-ul era acum numai la o mie de metri de vasele. engleze. Cu viteza enormă desfăşurată de ambele părţi, trebuiau să se întâlnească peste cel mult un minut. Farrow alese un loc gol între un crucişător şi un torpilor.

   La catargul crucişătorului se înalţă acum un semnal care-l întreba pe Farrow de numele submarinului său şi scopul călătoriei.

Dar căpitanul n-avea nici timp şi mai ales nici poftă să răspundă.

   Se mărgini să facă doar câteva mişcări cu braţele, arătă apoi spre răsărit şi în clipa următoare trecu ca fulgerul printre cele două vase. Salută calm spre crucişător, de pe a cărui punte de comandă îi răspunseră câţiva ofiţeri englezi.

   Rupsese, deci, lanţul duşman. Cu fiecare clipă, distanţa se mărea şi în aceeaşi măsură, sporea nădejdea sa că va scăpa cu bine. Se întoarse şi văzu că aproape întreg echipajul vaselor engleze se uita uimit după el. Probabil că nu ştiau ce să creadă...

   Jean Brike şi elevul său întorseseră ţevile tunurilor. Dacă englezii aveau cumva de gând să deschidă focul, le vor răspunde şi el cum se cuvine. Dar distanţa se făcea din ce în ce mai mare şi căpitanul văzu deodată că marea luase o culoare întunecată aici. Aceasta era un semn neîndoielnic că apa devenise mai adâncă.

   Acum aveau toate şansele să scape cu bine, căci puteau să se lase cât mai la fund, unde nici cel doi aviatori nu-i puteau zări.

   Submarinul era prevăzut cu instalaţii de radiotelegrafie, de emisie şi recepţie. Pentru emisie era nevoie să te înalţe catarge şi să se întindă o antenă; recepţia, însă, se făcea cu ajutorul unei antene de cameră, în interiorul vasului.

   Portavoce începu să zbârnâie. Telegrafistul anunţa o radiogramă a crucişătorului-amiral „Eagle", care întreba de numele şi direcţia submarinului. Farrow dădu ordin să se înalte catarturlile şi să se întindă antena de emisie. Când totul fu gata, el telegrafie că vasul său, cu numele „S. 114" e în misiune secretă. Englezii n-aveau decât să gândească ce-or pofti...

   Mai târziu vor afla, fireşte, că din nou fuseseră păcăliţi de căpitanul Farrow. Dar atunci va fi prea târziu.

   Ca să nu piardă timpul, puse să se demonteze îndată instalaţia de emisie, căci trebuia să fie gata în orice clipă pentru scufundare.

   După câtva timp, vasele engleze se vedeau doar ca nişte puncte mici la orizont. Cei trei tovarăşi râseră din toată inima.

   II.

   O NOUĂ AVENTURĂ.

   DUPĂ O JUMATATE DE ORĂ DE MERS, primejdia trecuse cu totul. Farrow ordonă sa se oprească compresoarele, ca sa nu forţeze prea mult motoarele Diesel. Cu viteza redusă, „Dox"-ul îşi urma drumul spre răsărit.

   Căpitanul îi dădu comanda lui Plundow, căci se simţea obosit şi voia sa se odihnească puţin. George ramase în turn şi se uita mereu îndărăt, deoarece nu era exclus ca ofiţerul-comandant de pe „Eagle" să fi avut vreo bănuială şi să fi cerut informaţii de la amiralitatea din Singapore. Şi atunci ar şi ieşit la iveala înşelătoria...

   Se scurse încă o jumătate de ceas. Căpitanul dormea şi George nu vru să-l trezească atunci când spre nord-est se ivi un grup mic de insule. Dar când văzu departe, în zare, punctuleţe negricioase în aer, îl chema pe primul ofiţer. Rindow veni imediat în turn şi George zise, arătându-i punctele suspecte.

   — Cred ca sunt avioanele engleze, domnule Rindow. Crucişătoarele vor fi aflat în vremea asta că ne-am strecurat hoţeşte printre ele şi vor trimite, probabil, pe aviatori în urma noastră, ca să ne bombardeze sau sa ne silească sa ne predam.

   Primul ofiţer privi eu atenţie punctele prin ochean, apoi zise:

   — Da, par sa fie într-adevăr avioane. Fireşte ca cercetează marea dintre grupurile de insula. Mai poate trece mult timp, deci, până sa se apropie de noi, de aceea ne putem îndrepta fără teama spre grupul de insule din fata noastră. Acolo vom găsi, probabil, un loc pentru a ne putea ascunde mai bine decât aici, unde nu ne rămâne decât sa ne lăsăm în adâncul mării.

   — De ăştia trebuie să ne ferim, pe cât se poate, fu de părere George, căci ar trebui sa ne lăsăm la fund de tot şi nu vom putea în nici-un caz sa ne folosim de periscop. Am fi nevoiţi, deci, să rămânem acolo până se va întuneca.

   — Şi chiar şi atunci ar fi primejdios să ne ridicăm la suprafaţa - zisa Rindow - căci avioanele lor ar putea lansa rachete prinse de paraşute mici. Pe câtă vreme în grupul de insule ne-am putea ascunde atât de bine la adăpostul arborilor, încât nici n-am avea nevoie să ne lăsăm la fund.

   Rindow îndreptă îndată submarinul în direcţia micului grup de insule şi în vreme ce vasul mergea cu viteză sporită, el ţinu mereu sub observaţie punctele de la orizont, apoi zise:

   — Da, sunt avioane şi cercetează marea cu metoda. După socotelile mele, însa, nu vor fi aici decât peste un ceas, iar până atunci noi vom fi de mult la insule. Acum nu ne pot vedea în nici- un caz, căci soarele e prea strălucitor şi el trebuie să privească pieziş prin razele tale.

   — Ai dreptate! făcu George. Aşadar, ne putem îndrepta fără teama spre insule, mergând la suprafaţă. După cât te poate vedea, ele sunt împădurite şi sunt sigur că vom găsi un loc unde

ne putem aciui.

   — Chiar daca nu ne vom strecura printre ramurile plecate, vom găsi totuşi un golf în care vom putea intra şi acolo ne vom lipi de mai şi vom acoperi vasul cu crengi, pe care le vom aduce din desiş. Nici-un aviator nu ne va putea recunoaşte sub învelitoarea asta.

   — Minunat! Exclama George, plin de bucurie. Aşa ceva îmi face plăcere, zău aşa. Dar va trebui sa le comunicam şi asta englezilor, mai târziu.

   — Nu, domnule George - răspunse Rindow zâmbind - astfel de trucuri nu trebuie trădate, căci a doua oara nu mai merge.

   — Aşa este, la asta nu m-am gândit. Ce zici, să-l trezim pe tata!

   — Nu cred sa fie nevoie, nici el nu ar găsi o soluţie mai buna. Peste un sfert de ceas vom fi ajuns la grupul de insule şi peste un alt sfert de ceas vom fi găsit un loc potrivit unde sa ne putem ascunde. Pe urma, vom mai avea răgaz încă o jumătate de ceas, până sa vina avioanele acolo.

   Chiar înainte de timpul prevăzut, submarinul înainta printre cele dintâi două insule. La malurile lor nu era de găsit însă, nici-o ascunzătoare, căci erau înconjurate de o plajă lată de 6-8 metri. De-abia apoi începea desişul de nepătruns.

   „Dox"-ul porni spre celelalte insule, care erau mult mai mari. Rindow arătă spre una de la răsărit şi zise:

   — Acolo vom găsi cu siguranţă ceea ce căutăm. Văd de aici mai multe golfuri care se adâncesc în interior.

   — Judecând după culoarea apei, marea e şi destul de adânc pentru noi, zise George. A! Acolo e o scobitură adâncă şi desişul se întinde până în apa. Cred ca ne vom putea ascunde de minune.

   — Da, e un loc foarte potrivit, încuviinţa Rindow şi putem înainta fără grija, căci apa e destul de adâncă, după cât se pare.

   La comanda sa, submarinul îşi încetini tot mai mult viteza, până ce, în cele din urmă, pătrunse încet de tot cam douăzeci de metri înăuntrul golfului.

   — Minunat! Aşa ceva am căutat, zise primul ofiţer, vesel. Lângă maluri, apa e adâncă de cel puţin zece metri şi putem, aşadar, să acostăm direct şi să ne acoperim „Dox"-ul cu ramuri. Dar e mai bine sa nu mergem mai departe şi sa rămânem la începutul golfului.

   — Domnule Rindow, aici la stânga e un tufiş cu crengi foarte aplecate, acolo ne vom putea dosi mai bine, zise George.

   — Da, e o ascunzătoare minunată, încuviinţă primul ofiţer.

Poate nici nu va fi nevoie să tăiem ramuri pentru a acoperi vasul. Va fi de ajuns să ne strecurăm tub tufişul acesta.

   Cu multă dibăcie, Rindow îndrumă submarinul sub crengi şi într-adevăr, ele se întindeau atât de mult peste oglinda apei, încât acopereau „Dox"-ul în întregime. O ascunzătoare mai bună nici nu şi-ar fi putut dori şi în afară de asta, aveau şi posibilitatea de a cobori pe uscat în orice clipă, pentru a culege fructe şi a aduce apă proaspătă.

   Pentru moment însă, nu putea fi vorba de asta, căci nu era exclus ca aviatorii englezi să descopere, întâmplător, submarinul, trebuiau să fie şi gata de fugă în orice clipă.

   Jean Brike şi ucenicul său se duseră iarăşi la tunurile lor, căci nu se ştia ce se poate întâmpla.

   După o jumătate de oră de linişte, se auzi vâjâitul motoarelor avioanelor. Cu viteză fantastică, escadrila de aeroplane zbură peste grupul de insule, venind dinspre nord.

   — Slavă Domnului, a trecut şi asta! zise George. Acum suntem în siguranţă şi putem cobori pe uscat.

   — Nu încă, fiindcă vor mai trece de câteva ori pe deasupra acestui grup de insule, ca să vadă dacă nu ne-am ascuns prin vreunul din golfuri. A! Uite-i că vin chiar!

   De data asta, vâjâitul motoarelor se auzi mai aproape. La cel mult cincizeci de metri înălţime, avioanele trecură în zbor pe deasupra insulei lor, şi ar fi descoperit cu siguranţă submarinul dacă acesta nu s-ar fi aflat la adăpostul ramurilor încărcate cu frunze.

   După alte câteva minute, avioanele se întoarseră iar şi se rotiră deasupra insulelor.

   Atât Rindow cât şi George ştiau că observatorii din avioane sunt înarmaţi cu ocheane puternice şi vor cerceta cu amănunţime fiecare punct ce li s-ar şi părut suspect. Se putea întâmpla deci să presupună că submarinul se ascunsese sub crengile acestui tufiş şi atunci aeroplanele - care erau hidroavioane - se vor lăsa pe apă şi vor stărui să cerceteze golful.

   George, care-şi dădu seama de primejdia aceasta îi zise lui Rindow:

   — Dacă vreun avion va cobori aici, va trebui să-l ameţim pe cel dinlăuntru cu o grenadă cu gaze. Fireşte, în cazul acesta vor cobori şi celelalte aparate, dar noi îi vom scoate pe aviatori din luptă în acelaşi fel.

   — Asta ar fi o lovitură de teatru! Zise Rindow râzând. Ne vom putea urma apoi drumul spre răsărit fără nici-o teamă.

Nădăjduiesc, însă, că ascunzătoarea noastră nu va trezi bănuială. A! Uite că zbârnâitul motoarelor se pierde spre miazăzi. Am scăpat în sfârşit! Dar tot trebuie să fim cu băgare de seamă; o jumătate de ceas cel puţin n-avem voie să ne mişcăm. Sunt încredinţat că atunci când vor atinge o înălţime mare, unul sau mai multe aparate vor continua să se rotească deasupra noastră. Observatorii vor privi necontenit prin ocheanele lor, ca să vadă dacă nu ne părăsim ascunzătoarea. Probabil că la 3-4000 de metri înălţime şi-au oprit motoarele şi coboară acum în spirală. În felul acesta vor să ne inducă în eroare. Dar să vezi, dragă George, că peste puţin timp vom auzi vâjâitul elicelor şi zbârnâitul motoarelor.

   — Hm..., aşa e, încuviinţă tânărul. Şi eu care îmi făceam iluzii că primejdia a trecut cu totul! Atunci să stăm liniştiţi aici, căci n- avem încotro. Păcat că ramurile ne împiedică sa aruncăm o privire în sus! N-ar fi bine să cobor pe uscat, ca sa văd ce se petrece colo în aer?

   — Dragă George, în cazul acesta as dori să-l trezesc mai întâi pe tatăl d-tale, răspunse Rindow. Eu nu pot lua asupră-mi răspunderea de a te lăsa să te duci singur în desişul insulei. Ultimele aventuri pe care le-am întâmpinat ne-au dovedit ca oameni misterioşi trăiesc pe insule în aparenţă nelocuite, la fel se poate să fie şi aici. Rămâi liniştit pe loc până ne vom fi încredinţat că nu mai există nici-o primejdie din partea avioanelor.

   — Eu cred, însă, ca e şi mai bine pentru noi daca m-aş putea încredinţa chiar de pe acum, stărui George. Dacă nu se află nici- un avion deasupra noastră, vom putea pomi imediat să luăm apă proaspătă şi să căutăm fructe, poate chiar să vânăm şi ceva mistreţi. Apoi ne urmăm drumul spre răsărit.

   Înainte ca Rindow sa poată răspunde, se petrecu ceva ciudat. Un fruct mango, în formă de pară, de culoare galbenă, căzu pe punte, tocmai la picioarele lor. Faptul era surprinzător, deoarece deasupra submarinului nu era nici-o ramură de mango. Şi mai curios era însa ca în carnea fructului era înfipt un bileţel.

   Cel doi tovarăşi priviră uimiţi în jurul lor, dar nu-l putură descoperi pe omul care le aruncase fructul. George îl ridică de jos şi scoase biletul din el.

   Rămaseră înmărmuriţi amândoi citind conţinutul:

   „Domnul Rindow are dreptate, patru avioane engleze coboară în zbor planat. Rămâneţi pentru moment acolo unde sunteţi! Când duşmanii îşi vor lua zborul mai departe, puteţi veni pe uscat Veţi găsi o potecă îngustă, care duce la un izvor cu apă limpede şi la nişte livezi cu fructe. Porci mistreţi găsiţi în număr mare pe partea de sud a insulei".

   Rindow şi George se priviră fără să scoată o vorbă. Nu s-ar şi aşteptat pentru nimic în lume să primească o avertizare în limba franceză, pe insula aceasta singuratică. Şi pe lângă asta, indicaţii precise cum pot ajunge să dea de apă, fructe şi vânat.

   — Iţi mulţumesc, domnule, rosti Rindow în cele din urmă. E cât se poate de frumos din partea d-tale că ne ajuţi în felul acesta. Aş fi bucuros să te pot cunoaşte personal.

   Zadarnic aşteptară, însă, un răspuns din partea necunoscutului, care-l observase, probabil, din vreo ascunzătoare, chiar din clipa când se pitiseră cu submarinul în golful acela.

   Rindow stătu pe gânduri câteva clipe, apoi zise:

   — Domnul va fi având motive să nu se arate şi se cuvine să respectăm motivele sale. Trebuia să-i fim recunoscători pentru avertismentul. Său şi recunoştinţa ne-o vom arăta prin aceea că nu vom căuta să-i aflăm taina.

   În aceeaşi clipă, un al doilea fruct cu un bileţel înfipt în el căzu în turn. George scoase biletul şi citi:

   „Ştiu că am în fata mea submarinul căpitanului Farrow. Aş dori să nu mă arăt căci am motive pentru aceasta. Luaţi de pe insulă tot ce vă trebuie şi apoi plecaţi sănătoşi. Eu vă urez drum bun!"

   — Ce spuneam eu? făcu Rindow. Aşadar, vom respecta dorinţa domnului.

   — Atunci îţi mulţumesc în numele tatălui meu şi al camarazilor, strigă George spre desiş. Aş fi mulţumit dacă ţi-am putea face fi noi vreun serviciu. Cu toată plăcerea am...

   George se întrerupse fără voie, auzind deodată zgomotul caracteristic al unor avioane care coborau în zbor planat. După câteva clipe se auzi şi duduitul motoarelor. Aparatele se rotiră câtva timp deasupra insulei, apoi se îndreptară spre sud.

   Dar Rindow îl opri pe George să debarce pe insulă, temându-se încă de vreo surpriză. Însă un nou fruct pică în turn şi misteriosul binevoitor vestea că nu se mai zăreşte nici-un avion englez cât cuprindeai cu ochiul.

   — În cazul acesta, putem merge pe uscat - zise Rindow - dar, înainta de a porni, să-l trezim pe tatăl d-tale. Să hotărască el cât timp să rămânem aici. Şi apoi...

   Rindow se întrerupse, când de la vreo zece metri depărtare, în desiş, se auzi un ţipăt înăbuşit. Apoi cuvintele acestea rostite cu greutate:

   — Ajutaţi-mă, repede, sunteţi doar...

   Strigătele fură curmate brusc, se auzi un horcăit, apoi pârâituri de crengi. După care se făcu tăcere.

   — Treziţi-i pe căpitan şi pe Petre Uriaşul! Strigă Rindow în portavoce. Să vină Kard, cu grenade cu gaze!

   — Plundow - se întoarse apoi spre timonier - să-i comunici căpitanului cele întâmplate, eu şi George mergem în desiş. Trebuie să-i venim în ajutor necunoscutului care a avut fi el grijă de noi.

   George nu-l mai aşteptă pe Rindow, ci, de cum auzi strigătele de ajutor ale misteriosului străin, sări peste parapet şi punând piciorul pe pământ, începu să-şi facă loc printre crengile tufişurilor. Îşi fixase exact direcţia de unde porniseră strigătele şi acum, fără să ţină seama de nimic, fără să se gândească la primejdii, se strecură în fugă printre mărăcinii şi lianele care îi sfâşiau hainele şi-i zdreleau pielea.

   Ajunse într-un mic luminiş în iarba căruia desluşi lămurit urmele unei lupte. Întorcându-se, pentru a căpăta o imagine exactă a luptei ce avusese loc acolo - văzu cu mirare - printr-o spărtură a perdelei de verdeaţă - submarinul acostat la ţărm. ÎI văzu şi pe Rindow sărind pe uscat, apoi pe tatăl său, pe Petre şi pe Kard ivindu-se pe punte. Auzi comenzi energice şi tocmai când voia să se întoarcă din nou, ca sa vadă unde fusese târât misteriosul prieten, se simţi apucat de gât cu atâta putere, încât umbre întunecate începură să-i joace pe dinaintea ochilor.

   Duse mâna la revolver, dar nu mai avu răgazul să se folosească de el, căci îşi pierdu cunoştinţa.

   După câteva minute, când Rindow, căpitanul, Petre şi Kard se iviră şi ei în luminiş, văzură doar din urmele întipărite în iarbă că şi George al lor fusese înhăţat şi târât în desişul dinspre sud...

   III.

   TAINELE INSULEI SINGURATICE.

   — CAMARAZI, ACUM E ACUM! strigă Farrow cu energie. Rindow trebuie să-l eliberăm nu numai pe George al nostru, el şi pe misteriosul străin care ne-a prevenit de primejdie. Poate că există şi pe aici băştinaşi dintr-aceia care nu-s cunoscuţi încă de nimeni.

   — Kard, mai adu zece camarazi de pe submarin, înarmaţi cu pistoale şi grenade cu gaze! În vremea asta, noi vom porni pe urmele lăsate în desiş. Dacă zăriţi ceva suspect, nu pregetaţi să vă folosiţi de arme! Înainte, să ne grăbim. Daţi-i drumul, Rindow şi

Petre prin tufişul de colo au pornit-o misterioşii locuitori ai insulei, cu prizonierii lor, după cum dovedesc crengile rupte.

   Cu revolverele într-o mână şi grenadele în cealaltă, marinarii păşiră spre tufiş. Acesta era foarte înalt şi des, cu ramuri elastice, drepte ca lumânarea. După unele ramuri frânte, se vedea că pe aici pătrunseseră oameni cu forţa.

   Cei trei tovarăşi îşi făcură loc repede prin tufiş, Petre fiind în frunte, căci pe el îi mâna grija pentru iubitul său stăpân.

   Urmărirea era foarte lesnicioasă. Urmele erau lămurite şi atacurile asupra celor doi se produseseră de scurtă vreme, încât nu putea trece mult până să pună mâna pe făptuitor.

   Deodată, însă, cei trei camarazi ajunseră într-un luminiş din mijlocul insulei, al cărui teren era format din piatră netedă. Trebuia să fi căzut de curând pe aici o ploaie din aceea de la Tropice, căci piatra era ca spălată. Nu se vedea nici-un firicel de praf, nici-o bucăţică de pământ în care să se fi putut întipări un picior omenesc.

   Tovarăşii râmaseră locului nedumeriţi. De jur-împrejurul luminişului era numai pădure, cu arbori înalţi. Aceştia crescuseră, însă, mai regulaţi, aşa că nu se vedea nici-o deschizătură în frunziş, care să arate că pe acolo pătrunseseră oameni.

   — Stăm prost! făcu Farrow, cu ciudă. Pierdem timp preţios, fără să putem găsi urmele misterioşilor locuitori ai insulei. Dar, n- avem încotro, trebuie să ne despărţim acum şi să pornim de-a lungul marginii luminişului. Vom da noi pe undeva din nou de urmele pierdute. Ceilalţi camarazi vor veni şi el curând, aşa că va merge mai uşor treaba.

   Spunând acestea, căpitanul se întoarse imediat spre dreapta şi o luă pe marginea desişului, Rindow porni la stânga, lor Petre de-a curmezişul platoului pietros.

   După câtva timp, veniră şi cei zece marinari, sub conducerea lui Kard. Porniră şi el în cercetare, dar fără nici-un folos. Misterioşii răpitori păreau a şi dispărut în văzduh.

   Cel paisprezece bărbaţi străbăteau mereu luminişul, cercetând fiecare ramură, fiecare frunză chiar, dar nu dădeau peste nici-o urmă. Deodată, Farrow strigă:

   — Veniţi cu toţii încoace, mi-a venit un gând!

   După ce tovarăşii făcură cerc în jurul lui, el le zise:

   — Pe acest platou stâncos trebuie să existe o intrare tăinuită în interiorul insulei. V-aduceţi aminte, cred, ce i s-a întâmplat lui George, când cu aventura cu „hoţul de mărgăritare". Insulele acestea de aici, ivite de pe urma cutremurelor marine, conţin în interiorul lor peşteri, din care oameni dibaci şi-au făcut locuinţe. Trebuie, deci, să cercetăm cu amănunţime tot platoul, să ciocănim în piatră pas cu pas şi îndată ce vom simţi că pe undeva sună a gol, să ştiţi că am găsit intrarea tăinuită. Nu poate fi altfel, căci chiar cel mai dibaci om trebuie să fi lăsat urme cât de cât, când a pătruns în desiş, străbătând platoul acesta.

   Tovarăşii făcură imediat un lanţ strâns şi merseră unul lângă altul de-a lungul luminişului. Păşeau voiniceşte şi, deodată, cel doi marinari de la capătul aripii drepte rămaseră locului şi ridicară braţele.

   Farrow, Rindow şi Petre alergară îndată spre ei. Terenul era brăzdat aici de numeroase crăpături. Uriaşul se lăsa în genunchi şi examină cu băgare de seamă crăpăturile, apoi, fără să spună o vorba, scoase de la brâu cuţitul enorm, îl vâri într-una din crăpături, apasă cu putere si... o lespede de piatră, de vreun metru şi jumătate pătrat, se ridică în sus.

   Petre n-o ridică prea mult, căci se temea să nu se trezească cu vreun glonţ pornit dinăuntru. Se uită întrebător la căpitan şi în acelaşi timp, scoase o grenadă cu gaze de la brâu.

   Farrow nu stătu mult pe gânduri. Îşi dădu repede seama de primejdia care li ameninţa dacă ridicau piatra cu totul, pentru a pătrunde în tainele insulei. De aceea, zise:

   — Da, Petre, aruncă grenada! Nu-i va strica lui George, dacă va dormi şi el douăzeci şi patru de ore.

   Uriaşul ridică puţin lespedea, aruncă grenada în deschizătura întunecoasă, apoi lăsă la loc lespedea. Tovarăşii se dădură repede îndărăt, căci gazele răzbăteau şi prin cele mai mici crăpături.

   Alergară până la submarin, apoi Rindow zise:

   — Domnule, căpitan, într-unul din biletele sale, necunoscutul binevoitor ne vesteşte că vom da aici de o potecă, pe care ajungem la un izvor de apă şi la nişte livezi cu fructe. Cred că va trebui să aşteptăm ceva mai mult de o jumătate de ceas, căci în peştera închisă gazul se va menţine vreme mai îndelungată. În timpul acesta, am putea să luăm apă proaspătă, să culegem fructe şi să vânăm ceva mistreţi.

   — Ai dreptate, dragă Rindow. Încuviinţă căpitanul. E mai bine să facem aşa, decât să stăm aici cu mâinile în sân. La drum, băieţi!

   Marinarii se împrăştiară la repezeală. Două echipe porniră cu găleţi de pânză să ia apă şi să culeagă fructe, a treia echipă, înarmată cu carabine, se duse la vânătoare. Farrow le dădu timp un ceas întreg, după care urmau să se adune cu toţii pe submarin.

   Marinarii începură să care apă şi fructe, în vreme ce din sudul insulei se auzeau detunăturile carabinelor. Carne proaspătă şi fructe coapte erau binevenite pentru camarazii care se hrăneau mai mult cu conserve.

   Înainte de a fi trecut ceasul, echipele se adunară pe submarin. Tancurile fură umplute cu apă de băut, lăzi întregi cu fructe îţi făceau cu ochiul şi din carnea porcilor vânaţi puteau s-o ducă bine câteva zile.

   În vreme ce marinarii tăiau porcii şi-i preparau cum trebuie, Farrow cu tovarăşii săi se duseseră din nou pe platoul stâncos, unde Petre ridică cu mare băgare de teamă lespedea.

   Nu se produse, însă, nici-un atac dinăuntru, ceea ce însemna că gazele îşi făcuseră efectul.

   Când dădu cu totul lespedea în lături, se ivi în deschizătura mare o scară prost cioplită, care ducea în adânc. Uriaşul scoase lampa de buzunar şi îndreptă lumina în jos. La vreo zece metri adâncime zări deschizătura unui gang mărişor, care ducea spre răsărit. Fără să şovăie, el cobori imediat, ţinând lampa în mâna stângă, iar în dreapta revolverul încărcat.

   Gazul se risipise complet. Petre se aşteptase să dea peste vreun leşinat la intrarea gangului, dar nu zări pe nimeni.

   — Înainte, înainte! Îi îndemnă căpitanul, din urmă. De ce şovăi? Vei da peste ei mai încolo.

   Uriaşul o luă înainte pe gang. Părea să n-aibă sfârşit, în schimb cobora în pantă.

   Deodată, Petre se opri, scoţând o exclamaţie de uimire.

   Gangul dădea într-o peşteră mare, care era în legătură eu oceanul. Printr-o deschizătură de la capătul de apus al grotei se zărea un golf în formă de fiord.

   Dar ceea ce-l lăsă înmărmurit pe Petre era faptul că în fata peşterii se vedeau o grămadă de rechini uriaşi, care înotau de colo până colo. Din când în când, una din dihănii intra chiar în peşteră.

   — Ciudat! Făcu şi Farrow, care se apropiase de credinciosul tău tovarăş. Dragă Rindow, aici nu e lucru curat. Cred că e mai bine să ne întoarcem repede.

   — Uite, acolo pluteşte un bilet! Strigă Petre în aceeaşi clipă.

   Se lăsă în genunchi, întinse braţul cât putu de mult şi izbuti să apuce petecul de hârtie albă.

   Farrow i-l luă imediat şi citi:

   „Plecaţi repede, mină. Ea ne-a luat prl..."

   Scrisul se întrerupea ici. Tovarăşii se priviră câteva clipe în tăcere. Erau galbeni la faţă. Cuvântul „mină" suna foarte neplăcut pentru ei.

   — Repede, îndărăt! strigă căpitanul, agitat.

   Era, însă, prea târziu.

   O detunătură înăbuşită răsună în spatele lor, urmată de un pârăit grozav, apoi se produse un curent de aer fierbinte, care-i făcu să se clatine pe picioare; din gang ţâşni un fum înăbuşitor, amestecat cu sfărâmături de piatră.

   Din fericire, norul de fum se risipi repede prin deschizătura peşteri, ca şi aburi care se mai produseră şi fură traşi afară, în aer liber.

   Se scurseră câteva minute de groază. Va mai urma, oare, o a doua explozie, care va prăbuşi toată peştera, după cum năruise probabil gangul?

   — Se pare că am avut puţintel noroc - zise Farrow. Mina a distrus numai o parte a gangului. Trebuie să încercăm acum să ne croim drum prin locul catastrofei. Petre intră imediat în interiorul gangului din care pătrundeau mereu nori de fum şi sfărâmături de piatră, care scânteiau ciudat în lumina lămpii sale. Tuşind, Uriaşul merse tot înainte şi după vreo zece metri se găsi în faţa unui morman de ruine, format de tavanul gangului prăbuşit îşi dădu seama îndată că pe aici era cu neputinţă să treacă.

   Se întoarse, deci şi se lovi de Farrow, care-l urmase de aproape.

   — Am văzut şi eu, dragă Petre. Nu putem ieşi de aici, zise căpitanul. Dacă n-ar fi rechinii, am putea ieşi înot din peşteră. Aş vrea să ştiu ce le-a ispitit pe dihăniile alea să se adune aici? Nu cumva acea „ea", de care se pomeneşte în bilet, să-i fi dat pe George al nostru pra...

   Nu-şi sfârşi gândul acela grozav, dar Petre începu să tremure şi răspunse cu glas tulburat:

   — Nu, domnule căpitan, asta nu se poate şi nu trebuie să se întâmple. Pe bilet scrie doar că sunt prizonieri. Desigur că afară în golf se află un vas mic, ascuns şi el printre ramurile care se pot vedea din peşteră.

   — Să nădăjduim! oftă Farrow. Acum se pune întrebarea cum ieşim din această închisoare? Sper că tovarăşii au auzit explozia şi vor pomi să facă cercetări. Cred că ne vor găsi.

   — De le-am putea da măcar vreun semn, zise Petre. Sau poate n-ar fi rău să încercăm să alungăm rechinii, cu gloanţe, pentru ca apoi să ieşim repede afară înot?

   — Nu, Petre, ar fi prea primejdios, răspunse Farrow. Te-ar putea înhăţa când nici nu le gândeşti. Dar, de tras, putem trage asupra lor, căci prin asta atragem atenţia tovarăşilor noştri. Se vor auzi împuşcăturile şi vor vedea şi rechinii atinşi fugind.

   Se întoarseră la camarazii rămaşi în peşteră, cărora Farrow le arătă pe scurt care e situaţia. Apoi porunci să se tragă cu revolverele asupra rechinilor.

   Împuşcăturile detunară înăbuşit în grotă, dar afară se produse un plescăit grozav, în apă. Monştrii atinşi o luară la fugă, fiind omorâţi însă de alţii, căci dârele de sânge lăsate în urmă treziseră instinctele de pradă ale dihăniilor.

   În curând nu se mai văzu nici-un rechin în faţa ieşirii din peşteră, în schimb în golf era un adevărat prăpăd. Apa înroşită de sânge era azvârlită la câţiva metri înălţime, fiarele negricioase săreau încolo şi încoace, înnebunite. Era un spectacol măreţ şi înfiorător în acelaşi timp. Înfiorător mai ales pentru Farrow, care nu putea scăpa de gândul că George căzuse pradă, probabil, acestor dihănii.

   Camarazii trăgeau necontenit cu revolverele asupra rechinilor înfuriaţi. Goliseră câteva încărcătoare până acum.

   Deodată. Petre zise:

   — Domnule căpitan, numărul rechinilor s-a micşorat, după cum văd, toţi par să se fi adunat în golf. Cred că nu e nici-o primejdie să ies acum afară. Voi sări imediat pe ţărm.

   — A! Petre, l-ai văzut? strigă Farrow.

   În aceeaşi clipă, trase cu revolverul şi rechinul uriaş care înota prin faţa intrări peşterii ţâşni spre golf.

   Petre mormăi o înjurătură apoi zise:

   — Trebuie să fie ceva prin faţa peşterii, care-i momeşte pe rechini. Da văd şi eu că nu e atât de uşor să ies afară Dar ce să facem? Dacă tovarăşii de pe submarin nu ne aud, putem muri aşa de foame.

   — Asta o fi şi intenţia femeii aceleia care l-a înhăţat pe George şi pe necunoscutul nostru prieten, zise Farrow. Sunt curios să ştiu ce a îndemnat-o să procedeze în felul acesta Trebuie să aibă o ură înverşunată împotriva oamenilor, în general, căci tocmai pe noi nare de unde ne cunoaşte.

   — Aha, în sfârşit, iată-i pe camarazi!

   Glasul îngrijorat al doctorului Bertram se auzea de sus. Strigând în interiorul peşterii:

   — Domnule căpitan, sunteţi acolo? Camarazii sunt nevătămaţi?

   — Da, dragă doctore, răspunse Farrow. Scoate-ne afară de aici, te rog! Brun să intre cu vasul în golf şi să trimită bărcile de aluminiu să ne ia. Rechinii par să aibă o deosebită predilecţie

pentru peştera asta.

   — Nici nu-i de mirare - zise doctorul - căci deasupra apei atârnă două hoituri de mistreţi. Alţii par să fi fost aruncaţi în mare, după câte pot vedea.

   — Ah! Asta e un rafinament plin de cruzime! Exclamă Farrow furios. Gangul dindărătul nostru a fost prăbuşit de o explozie şi singura ieşire e închisă de rechini. Doctore, grăbeşte-te, trebuie să-l eliberăm pe George şi pe străinul acela.

   — L-am şi trimis înapoi pe însoţitorii mei, răspunse Bertram şi Brun va veni îndată. Drace! Vine iar o dihanie încoace, e un rechin tigru de o mărime neobişnuită.

   —  Da îl văd şi eu, zise Farrow. Dar îl vom lăsa în plata Domnului. Când tragi într-un rechin tigru, te poţi aştepta să se repeadă la tine în furia lui.

   Monstrul, lung de vreo opt metri, înotă încetişor spre peşteră. Brusc, trupul dungat ţâşni înainte, ca o săgeată în faţa grotei se auzi un plescăit puternic, apoi doctorul strigă speriat:

   — A luat cele două hoituri... Numai de n-ar veni în peşteră blestematul! A! A mirosit ceva daţi-vă înapoi!

   Camarazii făcură întocmai, când trupul uriaş al rechinului se strecură în peşteră se dădură îndărăt cât putură mai mult şi erau bucuroşi că se aflau la aproape trei metri de apă. Căci monstrul înotă până la stânci, privi ţintă la marinari cu ochii-i negri, ca şi cum se gândea dacă să facă un salt în aer. Era grozav de văzut şi când se retrase încetişor, scoaseră cu toţii un suspin de uşurare. Se îndreptase spre ieşirea peşteri şi de-abia atunci păru să-şi dea seama că în golf luptau rechini. Căci rechini de nisip nu sfârşiseră încă să-i sfâşie pe fraţi lor răniţi.

   Şi după câteva minute, îngroziţi, marinari văzură plutind la suprafaţa apei doar câteva capete şi cozi de-ale rechinilor de nisip. Celălalt însă, „tigrul", înotă liniştit şi sătul de-a lungii golfului, făcându-se nevăzut.

   IV.

   O URMĂRIRE CU PERPEŢII.

   ACUM M-AŞ PUTEA ÎNCUMETA să înot spre golf, dar nu mai are nici-un rost, zise Petre. Să sperăm că submarinul va veni în curând, ca să putem pomi în căutarea lui George al nostru Departe nu poate să fi ajuns vasul şi domnul Brun l-ar putea zări, când va veni cu „Dox"-ul.

   — Aşa nădăjduiesc şi eu - răspunse Farrow - altminteri ar trebui să ne pierdem vremea cercetând toate insulele din apropiere.

   Trecură cinci minute, dar „Dox"-ul nu se zărea. În schimb, doctorul Bertram strigă deodată în jos:

   — Aviatorii englezi se înapoiază trebuie să mă ascund. Să sperăm că Brun i-a descoperit la vreme şi a căutat un refugiu sigur. Sunt, deci, silit să plec cât mai repede.

   — Dumnezeule! exclamă Farrow cu desperare, tocmai acum trebuia să se întâmple asta, în clipa când suntem atât de grăbiţi. Numai de s-ar fi putut ascunde Brun la vreme..., asta mă îngrijorează mai mult ca orice.

   — Brun ştie ce are de făcut, zise Rindow - a observat desigur avioanele care se apropie şi o fi luat îndată măsurile cuvenite. Dar aviatori vor descoperi acum, probabil, vasul de pe care a fost răpit George. Numai de nu l-ar opri, împiedicându-ne pe noi să-l eliberăm.

   — Eu aş înota acum în golf. ca să-mi dau seama de situaţie, zise Petre. De rechini, nu mai am de ce să-mi fie teamă.

   — Nu, Petre. Zise Farrow. Eu sunt încredinţat că pe aici există aşa-zişi „rechini de fund". Ei se ridica la suprafaţa imediat ce zăresc în apa ceva ce i se pare vrednic de luat în seamă. De fapt, aceste dihănii sunt cele mai primejdioase, căci observi prezenţa lor atunci când e prea târziu. S-or fi ascuns ele pe fund. Când s-a ivit rechinul tigru. Aşadar, lasă-te de gândul acesta, Petre, mai important e să ne ajuţi mai târziu ca să-l găsim pe George al nostru. Aha! Uite că vine escadrilă de avioane! Acum vom vedea dacă Brun a mai avut vreme să dosească submarinul.

   Cu iuţeala fulgerului se apropiau avioanele engleze, care trecură pe deasupra insulei şi se înapoiară după câteva minute.

   — Se pare că au descoperit, totuşi, ceva zise Farrow. Altfel nu s-ar fi întors. Poate că au zărit, întâmplător, norii de fum care au ieşit din peşteră după explozie. Să sperăm că se vor lăsa înşelaţi, crezând că a fost o erupţie vulcanică.

   Pentru a treia oară vâjâiră avioanele deasupra insulei, apoi, când zgomotul motoarelor amuţi în depărtare, doctorul Bertram strigă în jos:

   — Se pare că s-au îndepărtai definitiv: văd prin ochean că zboară spre nord. În sfârşit, acum va veni şi Brun cu submarinul şi vom putea pomi imediat în căutarea lui George.

   Se scurseră încă zece minute până ce strigă iarăşi:

   — A! Uite că vinei Aşa, acum totul e în regulă.

   Submarinul se apropia cu viteză redusă. Din prevedere, însă,

Brun nu ieşise cu totul din apă. De-abia când ajunse în mijlocul golfului, vasul se ridică, chepengul sări în sus şi secundul se ivi în turn.

   — Ce s-a întâmplat, doctore? Strigă el. Agitat. Unde sunt căpitanul şi ceilalţi camarazi?

   — Fi fără grijă! Răspunse Bertram. Pune repede pe apă trei bărci de aluminiu cu câte un om: căpitani şi tovarăşi sunt închişi în peştera de dedesubtul meu.

   — Imediat! strigă Brun.

   O activitate înfrigurată urmă pe submarin. Cât ai clipi din ochi, fură aduse pe punte bărcile cele uşoare şi montate la repezeală. După câteva minute goneau spre peşteră, unde ajunseră cu bine.

   — Asta a fost într-adevăr o aventură cum n-aş mai dori să întâmpin, zise căpitanul, sărind în prima barcă. Zău că n-a fost deloc plăcută vizita rechinului tigru! Acum, însă, camarazi, trebuie să facem ce om face şi să dăm de George al nostru Nu vă vorbesc numai ca tată. ci şi ca tovarăş. George ne-a scăpat adesea din situaţi grele, aşa că acum trebuie să facem şi noi totul pentru el.

   Un murmur de nemulţumire se auzi în rândurile marinarilor. Voiau să exprime prin asta ca nici nu era nevoie să se amintească de datoria pe care o aveau. Toţi îl iubeau pe George şi şi-ar fi dat cu dragă inimă viaţa pentru el.

   — Vă mulţumesc, camarazi, zise căpitanul, mişcat. E drept, nu trebuia să vă amintesc, dar ştiţi prea bine că aşa mi-e felul în sfârşit, să pornim!

   Vâsliră repede spre submarin, după ce aşteptară să coboare şi doctorul Bertram. Farrow îi mulţumi călduros lui Brun, care izbutise să ascundă cu atâta măiestrie vasul de privirile englezilor şi apoi să-l îndrume în golf.

   — Domnule căpitan. Între cele două insule apropiate am descoperit un mic vas, care s-a ascuns şi el sub ramurile tufişului, atunci când s-au apropiat avioanele. Sunt de părere că trebuie să ne ocupăm mai de aproape de vasul acesta, căci cred că pe el se află George al nostru.

   — Minunat! exclamă Farrow. Atunci, mai mult ca sigur că nu ne poate scăpa. La drum, dragă Brun, arată-ne locul unde ai zărit vasul.

   Submarinul pomi cu viteză din golful care era atât de întortocheat, încât nici nu i se putea vedea lungimea dinspre mare. O ascunzătoare minunată, deci, pentru un vas.

   — Aici se poate ascunde ani întregi un vas mai mic, zise Farrow. Sunt foarte curios să aflu cine e femeia aceea De ce s-o fi retras ea în singurătate? De ce l-a luat prizonier pe George? Cine a fost prietenul misterios care a plătit şi el cu libertatea sprijinul pe care ni l-a dat nouă? Acestea sunt întrebări...

   — Acolo, între cele două insule a dispărut vasul, îl întrerupse Brun. Să sperăm că apa va fi destul de adâncă pentru submarinul nostru.

   — Nu prea cred, zise Farrow. Mă tem că nu vom putea pătrunde în el cu „Dox"-ul. Păcat! Acum nu mai ştim dacă vasul se află încă între insulele alea sau dacă a pornit în larg. Hm. Trebuie să ocolim insulele şi să cercetăm, în bărcile de aluminiu, canale şi golfurile.

   — De, altceva nu ne rămâne de făcut, zise Rindow.

   — Atunci, înainte! Comandă căpitanul. Să ne ţinem cât mai aproape de insule. Fiecare punct suspect trebuie cercetat cu băgare de seamă.

   Gerard Plundow o luă pe lângă ţărm - Farrow, Rindow, Brun şi doctorul Bertram priveau cu încordare spre desişul din faţa lor. Căci se putea întâmpla ca între două tufişuri să existe un golf în care să se fi furişat vasul misterios.

   Cei care îl înhăţaseră pe George fuseseră doi băştinaşi de staturi uriaşe. În strânsoarea lor de fier el era fără apărare şi când fu adus în peştera aceea întunecoasă, un al treilea polinezian îi dezarmă şi-l legă cu iuţeala fulgerului.

   Uriaşii îi ridicară apoi peste bordul micului vas ce se afla acolo. George fu azvârlit lângă un bărbat, legat şi el. Acesta era, probabil, misteriosul prieten care le venise în ajutor.

   Tânărul i se adresă în şoaptă dar imediat se aplecă asupra lui unul din sălbatici, cu cuţitul ridicat. George îşi dădu seama că ameninţarea omului era serioasă şi tăcu.

   Vasul alunecă uşurel afară din peşteră şi porni apoi cu viteză printr-un canal întortocheat. După ce ieşi din acesta, merse o bucată drept înainte; deodată motoarele stopară şi vasul intră sub un tunel de verdeaţă. George pricepu motivul acestei manevre, când auzi zbârnâitul unor motoare de avion Aşadar, englezii se înapoi au şi vrăjmaşii săi aveau şi ei temeiuri să nu se lase văzuţi.

   Constatarea aceasta îl linişti oarecum pe George. Cu oameni care stăteau în conflict cu legea era mai uşor s-o scoată la capăt. Când fu înhăţat primul lui gând fu acela că vreo expediţie făcuse nişte descoperiri importante pe insulă şi de aceea voia să se debaraseze de străinii nepoftiţi.

   Acum, însă, ştia că are de-a face cu oameni care lucrau la înfăptuirea unui plan ilegal. Dar tovarăşii săi aveau toate mijloacele să-i pună cu botul pe labe pe aceşti indivizi. George era încredinţat că tatăl său, Petre şi ceilalţi camarazi vor veni în curând să-l scape. Se aştepta din clipă în clipă să-i vadă ivindu-se.

   Zgomotul motoarelor avioanelor engleze amuţi în depărtare. Imediat, micul vas se puse din nou în mişcare şi pomi spre răsărit. În zigzag, aşa că George dobândi convingerea că mergea printr-un canal îngust şi întortocheat, dintre două insule.

   După câteva minute, însă, motoarele stopară din nou, micul vas pătrunse iar într-un tunel de verdeaţă şi ancoră la ţărm.

   George se ridică pe jumătate. Polinezianul, care nu-l slăbea din ochi, făcu un gest ameninţător cu cuţitul lui lat, dar în clipa când George vru să se întindă din nou, se auzi un glas energic. Sălbaticul îşi trase cuţitul îndărăt, tânărul, însă. se ridică şi mai mult uimit, căci glasul acesta era... al unei femei. Şi ea se apropie încet de el - o femeie înaltă, cu părul negru, cu chipul de o frumuseţe serioasă, aspră.

   Se opri în faţa lui George. Îl măsură cu privirea timp de câteva clipe, apoi ochii-i negri scânteiară de furie şi scrâşni:

   — Mă bucur cum nici nu-ţi dai seama că am în mâna mea pe fiul aceluia pe care-l urăsc mai mult decât pe oricine. Consider ca un semn al Destinului că vestitul căpitan Farrow a fost nevoit să vină cu submarinul său pe insula mea. Ha-ha-ha! Am pregătit eu totul pentru ca el şi însoţitorii săi să moară de foame sau sfâşiaţi de rechinii lacomi de carne omenească. Dar răzbunarea cea mai cumplită mi-o voi potoli asupra ta, tinere, căci tu ai fost acela care ai contribuit în cea mai mare parte ca soţul meu să cadă în mâna englezilor.

   — lartă-mă, doamnă - răspunse George, calm - nu te cunosc nici pe d-ta, nici pe soţul dumitale. Nici nu ştiu despre cine vorbeşti.

   — Vrei să negi că ai fugit din mâinile bărbatului meu de pe insula mayaşilor, că tu şi tovarăşii tăi aţi izbutit să-l predaţi englezilor pe soţul meu? Am prins toate radiogramele şi am făcut jurământ să mă răzbun pe voi. Nu mă gândeam că mi se va ivi prilejul atât de curând, dar mulţumesc lui Dumnezeu pentru asta.

   — Ah! D-ta eşti, aşadar, soţia piratului pe care noi l-am înlăturat din cale! zise George fără să-şi piardă cumpătul. Nici eu nu mă gândeam să ne întâlnim, zău aşa! Care va să zică dumnealui avea pe insula aceasta un fel de sucursală, sub conducerea soţiei sale. Interesant, n-am ce zice!

   — Da, foarte interesant! scrâşni femeia. Lasă că vei afla tu pe propria ta piele cât de interesant este. Puţintică răbdare numai şi- o să-ţi treacă pofta să-ţi baţi joc de mine. Mai rămânem puţin timp aici, vreau să văd numai dacă submarinul tatălui tău nu mă caută. După aceea, voi avea eu grijă să-ţi capeţi pedeapsa, fii pe pace!

   Oricât era de curajos, George se simţi oarecum nefireşti. Femeia asta părea de o sălbăticie nemaipomenită şi trebuie să-i fi iubit mult pe bărbatul său, deşi era pirat. Poate că se simţea şi ea atrasă de viaţa de aventuri, fără să-şi dea bine seama cât de criminală era meseria de pirat. Dar ura face din femei adevărate fiare şi ele devin mult mai crude decât bărbaţii stăpâniţi de acest sentiment nedemn.

   George tăcea. Nu voia să-şi dea pe faţă încrederea ce o avea că în cele din urmă va fi salvat, totuşi, căci în felul acesta şi-ar fi îngreuiat situaţia. De aceea, făcu o mutră înspăimântată şi, prefăcându-se disperat, se întinse înapoi pe spate.

   — Aha! Îţi dai singur seama că lucrul devine serios, zise soţia piratului, râzând. Da, tinere, îţi închipui, se vede, că te poţi aştepta la milă din partea mea. Pentru că sunt femeie. Te-nşeli amarnic, căci am atacat până acum multe vapoare pe socoteală proprie şi i-am dai gata pe mulţi bărbaţi, care se apărau vitejeşte. Vei căpăta o pedeapsă care va potoli setea mea de răzbunare. Acum, te rog să stai liniştit, să nu cumva să strigi, altminteri paznicul te va lua imediat în primire. Să nu crezi, însă. Că vei fi ucis repede de el, îţi va tăia numai limba. După cum a şi făcut-o cu omul care zace alături de tine. Acela e un prizonier pe care l- am dat jos de pe un vapor. Urma să rămână la mine ca bucătar, a vrut însă, să facă pe şmecherul şi anul trecut a încercat să prevină un vapor. Acum nu mai poate striga.

   George se înfioră. Femeia aceasta era un adevărat diavol - el nu şi-ar fi putui închipui că într-un trup atât de frumos ar putea să zacă atâta cruzime.

   — Voi tăcea, îmi dau acum seama că femeile pot fi mai sălbatice decât bărbaţii, zise el încetişor.

   — Da, tinere - răspunse pirata - aşa suntem noi şi vei vedea în curând că nu te-ai înşelat.

   Râzând batjocoritor, se întoarse spatele şi se depărtă.

   George începu să chibzuiască cu înfrigurare. Trebuia să se ajute singur, căci femeia asta va izbuti fără îndoială să-l schilodească sau să-l ucidă, dacă va vedea că se apropie camarazi lui ca să-l salveze.

   Privi pe furiş la tovarăşul său de suferinţă. Nenorocitul se uită după femeie, scrâşnind din dinţi. George era încredinţat că va avea în el un tovarăş preţios, dacă va întreprinde o încercare de fugă. Şi asta trebuia să se întâmple curând, înainte ca pirata să fi aflat unde se află submarinul şi înainte ca să-şi aducă la îndeplinire răzbunarea George făuri un pian foarte îndrăzneţ care avea însă perspectiva de izbândă. Întoarse cu băgare de seamă capul spre paznicul cu mutra fioroasă. Polinezianul privea chiar peste parapetul scund al vasului, spre răsărit, unde poate că zărea submarinul.

   Atunci George se aplecă puţin spre nenorocitul său tovarăş şi şopti:

   — Ridică-te cât se poate de repede!

   Mâinile tânărului erau legale pe piept şi pe faptul acesta îşi sprijinea el planul. Desigur că şi tovarăşul său ştia că-i aşteaptă o moarte grozavă şi că era mai bine să încerce totul pentru a scăpa, chiar dacă şi-ar pierde viaţa cu prilejul acesta.

   Nenorocitul dădu uşor din cap, apoi, când George îşi reluă poziţia, scoase un sunet nearticulat şi-şi ridică repede partea superioară a trupului.

   Polinezianul se răsuci pe călcâie, apoi se aplecă peste omul cel mut şi-l ameninţă cu cuţitul.

   V.

   SFÂRŞITUL FEMEII PIRAT.

   CU O FORŢĂ NEBĂNUTĂ, George îşi repezi mâinile legate şi nimeri exact în bărbia paznicului, care se prăbuşi pe punte, gemând înăbuşit. Deşi avea o statură de uriaş, lovitura pe care o primi îl ameţi cu desăvârşire. De fapt, peste câteva minute avea să-şi revină, dar în vremea asta George se va fi eliberat.

   Fără să piardă o clipă, întinse repede mâna să ia cuţitul polinezianului, dar acesta îl strângea cu atâta putere, încât tânărul nu îl putu smulge.

   Atunci îi veni în ajutor mutul. Cu mâinile-i legate, dădu şi el o lovitură puternică în stomacul sălbaticului, încât acesta care tocmai începuse să-şi vină în fire, se prăbuşi din nou.

   Acum izbuti George să-i scoată cuţitul din pumnul încleştat. Tăie repede legăturile mutului, care-l eliberă apoi pe el.

   — Trebuie să ne facem repede vânt peste bord - îi şopti George. Submarinul tatălui meu va fi pe aici şi ne va lua pe punte.

   Dar mutul dădu din cap. Faţa lui se schimonosi de furie, apoi luă o măciucă groasă pe care o găsi la îndemână şi porni spre chepengul pe unde dispăruse pirata. Voia să se răzbuna şi George recunoscu îndată că ar fi fost cu neputinţă să-l oprească.

   În clipa aceea în deschizătură se ivi capul unui sălbatec: mutul sări înainte, ca o panteră şi măciuca izbi cu putere în capul nenorocitului, care se rostogoli pe scări cu un răcnet de moarte.

   George îşi dădu seama că trebuia să fugă repede, chiar dacă va fi nevoit să facă zgomot. Mutul stătea ca un zeu al răzbunării. În dreptul deschizăturii, gata să izbească cu sete în cel dintâi care va scoate capul afară.

   George sări repede pe uscat, îşi îndesă mâinile de ramurile din tufişul lângă care se afla micul bric, apoi îşi făcu loc, cu băgare de seamă, printre trunchiurile copacilor.

   Înainte de a dispărea cu desăvârşire, mai aruncă o privire îndărăt. Nenorocirea mutului îl impresionase mult. Omul acesta vrednic de compătimit, îndurase o soartă grozavă.

   George se gândea să-l la cu dânsul şi să-l îndemne să rămână pe submarin, sau să se înapoieze în patria lui. Dar acum era prea târziu, prin acţiunea lui nechibzuită se trădase şi trebuia să ducă până la capăt lupta începută.

   Şi iată că se ivi un al doilea sălbatic, care se apăra însă de loviturile mutului cu o scândură lată ce o ţinea deasupra capului. Dar nu-i ajută la nimic, căci nenorocitul schilodit părea să fie înfuriat la culme. Cu măciuca de lemn tare, el izbi pavăza polinezianului. Care se făcu ţăndări şi el însuşi se rostogoli, ca şi tovarăşul său, pe scările ce duceau în interiorul vasului.

   George începu să tragă nădejde că albul va izbuti să-i înlăture şi pe ceilalţi care făceau parte din echipajul bricului. Deodată însă, dinăuntrul vasului răsunară împuşcături. Ele erau trase dintr-un pistol cu repetiţie, de calibru mare, după cum îşi dădu seama îndată George, amintindu-şi că pirata avea la brâu o astfel de armă. Dindărătul vreunui adăpost sigur, ea trăgea asupra mutului înfuriat şi gloanţele nu-şi greşiră ţinta. Scoţând un ţipăt ascuţit nenorocitul ridică braţele, se răsuci ca o morişcă de câteva ori, apoi se rostogoli pe scară întocmai ca şi cei doi sălbatici pe care îi doborâse cu măciuca.

   Pentru George sosise vremea să dispară cât mai repede. Ştia că pirata - femeia aceasta plină de energie - va pune oamenii săi să-l caute. Şi el habar n-avea cât de mare era insula şi ce ascunzişuri tăinuia.

   Ferindu-se să facă zgomot, se furişă printre crengile tufişului. Singura armă ce o avea era cuţitul pe care-l luase de la paznicul ameţit şi cu ajutorul lui fu în măsură să înlăture piedicile din drum. Adică în primul rând mărăcinii care îi tăiau calea la fiece pas.

   Nu trecu însă mult şi îndărătul său se produse o larmă infernală

Glasuri străine se amestecau într-un vuiet grozav şi deodată răsună lămurit vocea energică a piratei.

   Instinctiv, George îşi dădu seama că ea îi aţâţa pe sălbatici să pornească în urmărirea lui. Atunci începu să-şi facă drum cât putu mai repede prin desiş şi în cele din urmă ajunse la coastă. Plaja avea o lărgime de numai un metru, şi când George sări pe ea văzu pupa submarinului, care tocmai dispărea la capătul de nord al insulei.

   Câteva clipe se simţi cuprins de disperare. Dacă nu s-ar fi oprit ca să privească la lupta dintre mut şi polinezieni, ar mai fi prins submarinul.

   Acum trebuia s-aştepte până ce el va fi înconjurat toată insula. Asta putea să mai dureze mult căci văzuse bine că mergea cu viteză foarte redusă Desigur că tovarăşii cercetau cu de- amănuntul insula ca să dea de bricul pe care nu se putea să nu-l fi observat.

   George îşi reveni repede în fire, spunându-şi că nu trebuia să rămână cu mâinile în sân, căci nu va trece mult şi polinezienii îi vor fi găsit urma iar împotriva lor nu s-ar fi putut apăra cu cuţitul.

   Nu stătu mult pe gânduri, ci începu să alerge spre sud, făcând paşi cât mai mari. Voia să iasă în întâmpinarea submarinului, care în curând va fi terminat cu cercetarea coastei de nord şi răsărit.

   Plaja era lungă de câteva sute de metri, apoi începeau tufişurile, în care s-ar fi putut ascunde. Dacă va avea noroc, polinezienii nu vor fi ieşit din desiş înainte ca el să fi ajuns la aceste tufişuri.

   Dar, când nu mai avea decât vreo cincizeci de metri până la ele, auzi îndărătul său ţipete ascuţite. Tot fugind, întoarse capul şi văzu opt sălbatici care alergau ca nişte cerbi după el.

   George era cu vreo două sute de metri înaintea lor. Dându-şi seama că e în joc viaţa lui, goni şi mai nebuneşte, şi când ajunse la tufişuri şi întoarse capul, văzu cu bucurie că îi lăsase pe ceilalţi cu mult în urmă.

   Din fericire, tufişul în care intră nu era prea des. Avea o lungime cam de patruzeci de metri, apoi venea iar plaja care ducea încă vreo sută de metri până la capătul de sud al insulei. George ajunse acolo înainte ca polinezienii să se ivească din tufişuri.

   Acum avu, însă, o mare dezamăgire. Când coti pe după capătul insulei, cu gând să o la de-a lungul coastei de sud, constată cu spaimă că desişul înainta atât de mult spre apă. Încât nu mai rămânea nici-o potecuţă pentru a putea alerga în voie.

   Trebuia, deci, să-şi croiască drum printre tufe, care aici erau foarte dese şi împletite cu liane şi mărăcini.

   George îşi zise imediat că polinezienii îl vor putea ajunge curând, căci se vor lua după urmele lăsate de el. Afară de asta puteau înainta mai repede decât el, deoarece le făcuse o potecă, pe când dânsul trebuia să-şi croiască drum cu cuţitul.

   Atunci făuri un plan îndrăzneţ. Înaintă încă vreo cincizeci de metri în desiş, apoi, ferindu-se să facă cel mai mic zgomot, se strecură printr-un desiş, ale cărui ramuri ajungeau până la apă.

   Acolo îşi dădu drumul în undele mării, ţinând cuţitul între dinţi şi tot aţinându-se pe lângă ţărm. Înotă înapoi. Îşi făcuse socoteala că polinezienilor le va trebui câtva timp până s-ajungă la locul unde dispăruse el. Apoi vor începe să caute acolo, căci vor presupune că el se ascunsese în vreun copac sau într-un tufiş. Nu le va trece însă prin gând că el va înota înapoi prin apă.

   Era primejdios ceea ce îşi propusese să facă, deoarece „rechinii de fund", care ţâşnesc brusc în sus, roiau, desigur, în număr mare în faţa insulei. Totuşi îşi luă inima în dinţi şi înotă cu băgare de seamă, cu auzul încordat spre desiş, pentru a prinde vreun zgomot suspect. Dar polinezienii crescuseră în păduri şi se pricepeau să se strecoare pe nesimţite prin desişul cel mai încâlcit.

   Când ajunse la capătul de sud, George deveni şi mai atent. Se încleştă de malul râpos şi se târî înainte, până putu să cuprindă cu privirea coasta de apus.

   Îi zări pe sălbatici venind. Uriaşii mergeau aplecaţi şi toţi opt erau înarmaţi cu măciuci şi cuţite. Mutrele lor fioroase îi dădeau de înţeles fugarului că e pierdut dacă vor da de el.

   Acum ajunseseră în locul pe unde George pătrunsese în desiş. Căpetenia lor cercetă câteva clipe locul, apoi vorbi ceva în şoaptă cu oameni săi, în vreme ce un rânjet sinistru îi schimonosi şi mai mult faţa.

   Mica trupă se făcu nevăzută în desiş. George aşteptă câteva minute, căci îşi închipuia că sălbaticii vor ajunge repede la locul unde dispăreau urmele sale. Apoi vor trimite, desigur înapoi un om de pază, de care nu trebuia să se lase surprins.

   Cu băgare de seamă el sări pe plajă. Fără să vrea, se întoarse încă o dată şi privi spre mare, în nădejdea că va zări submarinul. În locul acestuia, însă, văzu la picioarele sale un corp negricios, care ţâşni din adâncul apei. Era un rechin enorm, de care scăpase, ca prin urechile acului în ultima clipă.

   George răsuflă adânc. Fusese ameninţat, din două părţi în aceiaşi timp, de o moarte grozavă Avusese el noroc orb, căci dacă polinezienii ar fi întârziat numai puţin rechinul l-ar fi înhăţat, târându-l în adânc.

   Acum nu mai era timp de pierdut Trebuia să treacă prin locul pe unde pătrunseseră sălbatecii în desiş. Dacă vor fi pus o santinelă acolo, soarta îi era pecetluită.

   George avu însă noroc. Se furişă repede şi fără zgomot, apoi stătu liniştit câteva clipe şi asculta, ţinând cuţitul ridicat în mana dreapta.

   Totul rămase liniştit. Şi tânărul se-ntoarse şi o luă la fugă de-a lungul plajei, spre nord. După ce făcu vreo sută de metri, se apropie iarăşi de desiş, aşa încât fu acoperit pe jumătate de ramuri. Privi din nou îndărăt, dar nu zări pe nimeni.

   Văzu însă altceva, care-l umplu de bucurie. Dinspre capătul de sus, submarinul venea cu viteză redusă. În turn se aflau căpitani, Rindow, doctorii Bertram şi credinciosul său Petre. Înaintă repede câţiva paşi, agitând braţele, apoi arătă spre desiş, făcând semne de prevenire.

   Ştia că tovarăşi l-au priceput şi-l văzu imediat pe Uriaş, pe Kard şi alţi câţiva camarazi sărind din turn pe punte. Submarinul pomi de-a lungul coastei, ier marinari stăteau lângă parapet cu granatele de gaze pregătite.

   Înainte ca vasul să fi ajuns în dreptul locului din desiş, pe unde dispăruseră sălbaticii. Polinezienii dădură buzna dintre copaci, dar, din fericire, nu priviră spre sud, ci de-a lungul plajei. Îl văzură pe George şi, scoţând ţipete ascuţite, începură să alerge spre el.

   Nu observaseră „Dox"-ul, care se apropia pe nesimţite; Fără a sta mult pe gânduri, marinari zvârliră grenadele cu gaze, care explodară imediat. În clipa următoare, sălbatecii începură să se clatine, căzură la pământ şi rămaseră ameţiţi pentru 24 ore.

   George începu să joace de bucurie. Totuşi, în clipa următoare, avu presimţirea unei primejdii apropiate - privi repede spre dreapta pentru ca apoi să sară cu iuţeala fulgerului înapoi în desiş. Îşi sfâşie hainele de mărăcini, în schimb scăpă de glonţul pe care pirata îl trăsese asupra lui. Sălbatica femeie se furişase lângă el, ba poate că se ascunsese chiar alături de dânsul în desiş, căci se afla numai la o depărtare de cincizeci de metri.

   Cu coatele, îşi făcu loc tot mai adânc în tufiş, apoi şuieră un al doilea glonte deasupra capului său. Pirata ştia, deci, că ei se strecurase prin punctul acela în tufe.

   În clipa următoare, însă. Porniră împuşcături dinspre submarin. Întâi se auzi pistolul greu al lui Petre şi după câteva clipe,

detunăturile puternice ale carabinelor.

   Vreo cincisprezece împuşcături sfâşiară văzduhul, apoi George auzi duduitul motoarelor, care până atunci funcţionaseră încet de tot. El scoase capul cu băgare de seamă din tufiş şi văzu că femeia pirat dispăruse. Fusese oare nimerită de gloanţele marinarilor şi căzuse pe spate în desiş? Sau găsise aceeaşi scăpare ca şi George şi se afundase repede în adâncul desişului? În cazul acesta, el nu putea cuteza să-şi părăsească ascunzătoarea, căci sălbatica femeie va încerca, desigur, să-l împuşte chiar dacă şi-ar primejdui propria-i viaţă. Ea ştia că prin asta i-ar fi căşunat cea mai mare durere căpitanului Farrow, pe care-l ura atât de mult.

   Submarinul se apropie repede şi opri direct în faţa punctului unde se afla George în desiş.

   — Ei, George, norocul nu te-a părăsit nici de data asta! strigă căpitanul, jumătate în glumă, jumătate în serios. Acum, hai, vino repede la bord!

   — Unde a rămas femeia? întrebă George. Ea ne urăşte, căci piratul căruia i-am făcut de petrecanie pe insula lui Tacato este soţul ei. Ne-a jurat răzbunare şi-şi va ţine jurământul, dacă va avea putinţa s~o facă.

   — După primele împuşcături s-a prăbuşi în desiş, zise Farrow. Vom ţine sub observaţie punctul acesta. Vino repede. Căci alţi duşmani nu cred să se mai afla pe insulă.

   George privi, totuşi, spre dreapta. Dar nu descoperi nimic suspect Aşadar, femeia fusese probabil culcată la pământ de gloanţele camarazilor.

   Fără sa mai stea pe gânduri, ieşi repede din tufiş, îşi făcu vânt peste parapetul submarinului şi se aruncă în braţele tatălui său, care-l strânse cu dragoste la piept.

   Rămaseră câteva clipe strâns îmbrăţişaţi, apoi căpitanul zise:

   — Acum trebuie să pornim încetişor mai departe, până vom ajunge la punctul unde a dispărut pirata. În vremea asta, ne vei putea povesti peripeţiile prin care ai trecut.

   Tânărul se supuse şi când sfârşi. Farrow zise:

   — Avem o duşmană foarte primejdioasă, după cum văd. Femeile care pierde ceea ce au mai scump devin mai răzbunătoare decât fiarele sălbatice. Acum cred şi eu că n-a fost atinsă de gloanţele noastre, a fugit în desiş, pentru ca să pun la cale vreo ticăloşie împotriva noastră.

   — De aceea cred c-ar fi mai bine să facem un mic ocol în jurul locului cu pricina, propuse George. De ce să ne expunem degeaba gloanţelor ei? E de ajuns dacă îi vom lua sau distruge bricul, căci atunci va rămâne fără nici-un fel de apărare pe insulă şi englezii - pe care îi vom înştiinţa printr-o radiogramă - vor da de dânsa.

   — Ai dreptate, încuviinţă Farrow. Cu ajutorul ocheanelor, putem vedea dacă s-a ascuns în desiş sau dacă a fost nimerită de gloanţele pe care le-am tras asupra ei. Vom face însă cum spui tu, îndepărtându-ne puţin de ţărm. Se poate întâmpla să aibă cu dânsa câţiva sălbatici care să arunce asupra noastră suliţele lor.

   Farrow dădu timonierului comanda şi submarinul făcu imediat un ocol mare spre apus. Trecură încetişor prin faţa locului unde stătuse pirata, dar în desiş nu se vedea nici urmă de ea.

   —Trebuie să intrăm cu bărcile de aluminiu în golful îngust în care se află bricul piratei, zise George. Dacă zace pe undeva rănită sau moartă, vor da ei, englezii, de dânsa. Eu nu cred, însă, ca femeia asta să fi murit - presimt că ne va supune încă la grele încercări.

   — Vom vedea, răspunse Farrow. Pentru mine, principalul e că te văd pe tine teafăr. Înainte deci! Vom opri în faţa golfului şi vom pătrunde într-unsul cu bărcile.

   Submarinul pomi încet mai departe, până ajunse la punctul cu pricina, acolo se opri. Şi trei bărci de aluminiu fură montate şi puse pe apă. În prima, care porni imediat se aflau George şi Petre.

   Tânărul ardea de nerăbdare să-i dovedească piratei că nu era de glumit cu el. De aceea, îl îndemnă pe Petre să vâslească de zor şi izbuti s-o ia cu mult înaintea celorlalte două bărci.

   Deodată, însă, un sentiment nelămurit de frică puse stăpânire pe el. Căci tocmai când voiau să cotească pe canalul îngust, le ieşi înainte bricul piratei. Părea condus de o mână nevăzută, căci pe punte nu se zărea nimeni.

   — Petre, asta e foarte ciudat! zise George. Trebuie să încercăm, însă, să ajungem pe bord, căci nu pot fi pe vas decât pirata şi câţiva polinezieni.

   Uriaşul vâsli spre bric, încredinţat că nu avea de ce să se teamă.

   Deodată, la prora micului vas se ivi făptura înaltă a femeii. Un tun uşor, mobil, dintr-acelea care se află pe bordul balenierelor, apăru brusc între mâinile ei şi cu un zâmbet sinistru îndreptă ţeava spre cei doi din barca de aluminiu. În mai puţin de o clipă, se putea produce detunătura, care avea să-i sfâşie în bucăţi.

   George şi Petre nu-i observaseră, însă, pe tovarăşii de pe submarin. în aceeaşi clipă când pirata se ivi îndărătul micului ei tun, îndreptându-l ameninţător spre cei doi camarazi. Jean Brike

aţinti şi el ţeava „păpuşii" sale spre bric.

   Cu o clipă mai înainte ca femeia să tragă, ghiuleaua ţâşni ca o săgeată şi se sparse pe puntea vasului duşman, împrăştiind gazele cu care era încărcată. George şi Petre mai văzuseră doar că pirata îşi înălţă trupul, făcu o mişcare încordată cu braţul, pentru ca apoi să se prăbuşească greoi, ca un butuc.

   — E în regulă, zise Petre. Acum ne putem înapoia fără teamă la submarin. Tot nu ne putem urca pe bric, deocamdată ci de-abia peste o jumătate de ceas.

   Vâsli înapoi spre vasul lor şi acelaşi lucru îl făcură şi celelalte două bărci.

   — De fapt, n-are nici-un rost să mai facem o percheziţie pe bric, zise George. Când fură lângă submarin. Dacă vom transmite acum o radiogramă englezilor, nu va trece mult şi vor veni să-i la în primire pe femeie şi pe complicii ei.

   — Da, George, chiar aşa am hotărât când Jean a trimis ghiuleaua, zise Farrow. Vom pleca deci imediat de aici. Daţi-i drumul, camarazi, bărcile sub punte. Întindeţi antena apoi la drum!

   Comenzile sale fură îndeplinite cu repeziciune şi exactitate.

   Submarinul începu să se legene încetişor pe valurile uşoare, în vreme ce telegrafistul transmitea în lumea largă vestea cu pricina.

   Se scurseră câteva minute. Submarinul aştepta răspunsul autorităţilor engleze, care nu întârzie mult. Venea din partea guvernului din Singapore şi i se aduceau mulţumiri călduroase căpitanului Farrow pentru ajutorul preţios ce-l dăduse în lupta împotriva piraţilor din Oceanul Pacific. Cu toate acestea telegrama spunea în încheiere că guvernul englez va depune toate eforturile ca Farrow să fie închis şi submarinul său distrus în scopul acesta fuseseră trimise forţele necesare. Anglia trebuia să încerce prin toate mijloacele să pună mâna pe el.

   Căpitanul pricepu aluzia din această telegramă „Prin toate mijloacele", însemna că şi avioanele care manevrau pe aici erau în căutarea lui. Se impunea, deci, să dispară cât mai repede.

   Comenzile sale fură îndeplinite cu iuţeala fulgerului şi fără nici- o scăpare din vedere. În câteva minute, submarinul era gata de scufundare şi când Farrow dădu comanda să fie umplute tancurile de balast se şi auzi în depărtare zbârnâitul unor motoare puternice, care sporea cu o repeziciune uimitoare.

   — Aha! Se înapoiază escadrila de avioane, zise Farrow, fără să- şi piardă cumpătul.

   Stătea pe ultima treaptă a scăriţei turnului şi tocmai închidea capacul.

   — Cred că până să fie ele aici, noi ne vom fi lăsat destul în apă ca să nu mai putem fi văzuţi, adăugă el.

   Inginerul Hagen. Care se afla în cabina de comandă aprobă din cap şi zise:

   — Eu am cercetat mai înainte apa cu atenţie şi pot spune că ne afundăm acum într-un loc unde englezii nu ne vor putea descoperi niciodată. Aici, jos, trebuie să fie vreun izvor care răvăşeşte nămolul. Fundul e tulbure de tot. Aşa că nici-un aviator nu ne va putea zări.

   — Cu atât mai bine, răspunse Farrow, râzând. Vom rămâne liniştiţi până se va lasă întunericul şi ne vom îngădui o odihna binemeritata, după toate prin care am trecut în ultimul timp.

   După câteva minute, „Dox"-ul se află pe fundul canalului între insule. Mai erau câteva ceasuri până să se însereze şi în vremea asta se puteau odihni.

   Când ieşiri din nou la suprafaţă, o linişte mormântala domnea în jur. Englezii vor fi descoperit, deci, bricul, precum şi pe sălbatici ameţiţi de gazul cel minunat. „Dox"-ul porni încet spre răsărit, sub cerul înstelat al nopţii.

   — Ei, dragă George - îi zise Farrow fiului său - iar ai avut parte de o aventură frumoasă. Nădăjduiesc, însă, că va fi şi cea din urma.

SFÂRŞIT

Volumul 35

ZEUL MĂRII

   UN MONSTRU MARIN.

   — DUMNEZEULE SFINTE! Ia te uită, tată, ce de rechini mai aleargă prin faţa noastră! Strigă George înmărmurit Ce să se fi întâmplat oare? Să fi mirosit de departe vreo pradă? Altminteri ce să fie, graba asta pe ei?

   — E într-adevăr ciudat, făcu Farrow. Mai degrabă îmi vine să cred că au luat-o la fugă. Poate că presimt vreo catastrofă naturală, care se va produce curând prin apropiere.

   — În cazul acesta, cred c-ar fi nimerit să mergem şi noi după ei, propuse George. N-avem nici o ţintă hotărâtă şi în felul acesta scăpăm de catastrofa pe care o bănuieşti.

   — Ai dreptate, încuviinţa căpitanul. Plundow, direcţia nord-est!

   — Am înţeles! Răspunse timonierul, apoi vasul făcu un viraj şi porni după rechinii care brăzdau apa cu trupurile lor uriaşe.

   — Interesant! Murmură Farrow, care observa dihăniile prin ocheanul său. Sunt şi rechini tigri printre ei, după cât pot vedea.

Monştrii aceştia, care sunt cei mai sălbatici reprezentanţi ai speciei, n-o iau ei la fugă fără vreun motiv temeinic. Mai curând aş fi crezut că s-au luat după ceilalţi rechini, ca să-i sfâşie, dar văd că se află în mijlocul lor, ba chiar gonesc împreună. Ciudat!

   Stătu pe gânduri câteva clipe, apoi dădu comanda în portavoce:

   —Toată forţa la motoare!

   Un val înspumat se ivi la proră şi vasul ţâşni ca o săgeată. Pe rechinii care goneau, Farrow nu i-ar fi putut ajunge nici dacă ar fi pus în funcţiune compresoarele, de aceea se mulţumi să urmeze direcţia în care fugeau ei, căutând să nu-i scape din ochi.

   Trebuie să se fi petrecut ceva grozav în natură, căci din nou ţâşni un număr mare de rechini prin faţa submarinului şi tovarăşii din turn văzură lămurit că, alături de rechinii albi şi alţii mai mici, se aflau şi fioroşii „tigri", care de obicei nu-şi prea cruţă rubedeniile.

   Acum însă alergau cu toţii laolaltă, fără gânduri duşmane, preocupaţi numai să-şi salveze viaţa.

   Farrow îl chemă pe Bertram în turn.

   — Doctore, ce să-i fi îndemnat pe rechinii ăştia s-o ia la goană atât de brusc? Întrebă el. Vine din nou un cârd întreg dinspre sud. Drace! Par să fie înnebunite de groază, dihăniile - aşa ceva n-am mai văzut!

   Din fugă, un rechin enorm izbi cu atâta forţă partea dreaptă a submarinului, încât acesta fu zguduit cu putere. Ameţit pe jumătate, monstrul se roti de câteva ori ca o sfârlează, se dezmetici însă şi porni din ce în ce mai repede după tovarăşii săi.

   — Foarte ciudat - zise doctorul Bertram - nici eu n-am mai văzut aşa ceva. Ce să însemne asta? Spaima pare să le fi luat minţile. Eu nu cunosc însă nici un monstru marin care să fie în stare să provoace o astfel de panică. Chiar şi uriaşii „tigrii", care altminteri le pun pe fugă pe toate celelalte soiuri de rechini, par cuprinşi de o spaimă nemăsurată. Domnule căpitan, singura explicaţie cu putinţă e că se pregăteşte vreo catastrofă groaznică, să zicem o erupţie vulcanică sau un cutremur marin. Animalele presimt astfel de catastrofe cu mult înainte de a se produce.

   — La fel mi-am spus şi eu, zise Farrow. De aceea am şi dat ordin să mergem după rechini - păcat numai că nu putem alerga tot atât de repede ca ei. Mă gândesc dacă n-ar fi bine să pun în funcţiune compresoarele, dar aş vrea să cruţ motoarele, atât cât se poate. Te pomeneşti că vom avea nevoie de toată forţa lor ca să putem scăpa de catastrofa ce pare că se apropie.

   — Cu toate astea, nu pot observa nici o schimbare atmosferică, nici o culoare deosebită a cerului, cum se întâmplă de obicei când e să se producă vreo catastrofă dintr-acestea, zise doctorul. Marea e şi ea liniştită şi-şi păstrează culoarea normală. Nu ştiu ce să mai cred, zău aşa! Ia te uită, trei, patru, ba şase „tigrii" vin glonţ şi sunt tot unul şi unul. Domnule căpitan, toată ştiinţa mea se sfârşeşte aici; îmi frământ creierii, dar nu-mi pot explica ce le-o fi înnebunit într-atâta pe dihăniile astea. Chestia nu e numai foarte ciudată, ci şi îngrijorătoare. Aş fi dorit să nu fiu pe aici, sau, cel puţin, să putem goni tot atât de repede ca rechinii ăştia înspăimântaţi.

   — Ei, dragă doctore, ce ni se poate întâmpla, dacă zici că nu prevezi vreo erupţie vulcanică? Întrebă Farrow. Te pomeneşti c-or fi niscaiva balene uriaşe îndărătul rechinilor, sau nişte polipi din ăla grozavi... Însă faţă de ăştia ne putem apăra cu tunurile. Dar, bine George, ce s-a întâmplat?

   Farrow şi doctorul priviseră după „tigrii" care goneau nebuneşte spre nord-est George însă se uitase îndărăt, spre sud şi deodată scoase un strigăt care trăda spaimă şi înmărmurire în acelaşi timp.

   — Tată, trebuie să fi visat eu... Aşa ceva e cu neputinţă... nici nu există...

   — Dar ce-ai văzut, băiete? Întrebă căpitanul speriat. A fost atât de îngrozitor?

   George îşi trecu mâna peste ochi şi spuse cu un glas tulburat.

   — Îngrozitor..., bine ai zis, tată. Am văzut un rechin enorm, ţâşnind din adânc cu o săritură la care numai cea mai grozavă spaimă de moarte l-ar fi putut îndemna Apoi, un cap groaznic s-a năpustit după rechinul enorm şi l-a înşfăcat, la fel cum înşfacă o ştiucă un peştişor. Domnule doctor, pot exista în adâncul mării astfel de monştri, care să înhaţe un rechin de şase metri lungime?

   — George - răspunse doctorul - ai citit tu însuţi în cartea căpitanului englez, că el prinsese odată un rechin-ciocan, lung de cinci metri, care avea de ambele părţi ale trupului răni grozave. Căpitanul susţine că acest rechin trebuie să fi fost prins între dinţii unui monstru marin. Nu-ţi aduci aminte că în anul 1921 marea a aruncat la ţărm, în Detware-Bay, un animal pe care nici un zoolog nu-l cunoştea şi care avea o greutate de cinci ori mai mare decât a celui mai greu elefant?

   — Atunci să ştii că am văzut capul unui asemenea monstru, zise George înspăimântat Era ceva fioros, dragă doctore.

   — Fioros? Deloc. E cât se poate de interesant - răspunse Bertram. Îmi pare foarte rău că n-am zărit şi eu spectacolul. Acum voi fi însă foarte atent şi voi cere să mi se aducă repede aparatul

de fotografiat.

   În vreme ce doctorul ceru prin portavoce să i se aducă în turn aparatul, căpitanul fi zise fiului său:

   — George, eşti sigur că nu te-ai înşelat?

   — Da, tată, nu m-am înşelat, răspunse tânărul cu hotărâre. Faptul s-a petrecut la cel mult patru sute de metri îndărătul nostru.

       — Întunericul se va lăsa în curând - zise căpitanul. Acolo, în depărtare, văd ivindu-se o insulă la care trebuie să ajungem înainte de a se înnopta. Puneţi în funcţiune compresoarele! Strigă el în portavoce.

   Motoarele începură să duduie cu putere, apoi submarinul porni înainte, cu viteză sporită.

   — De ce atâta grabă, domnule căpitan? Făcu doctorul cu părere de rău în glas. Ar fi păcat dacă monstrul acela se va ivi iarăşi şi noi vom fi departe de el. Nu voi putea face nici o fotografie.

   — N-ar fi prea mare pagubă, răspunse căpitanul, calm, mai rău ar fi dacă monstrul d-tale ne-ar asemui cu vreun peşte enorm, căci în cazul acesta ne-am alege cu stricăciuni însemnate.

   — Hm..., la asta nu m-am gândit, încuviinţă doctorul. Ai dreptate. Am văzut nu de mult, când cu balena aia, de ce-s în stare astfel de dihănii. Şi o balenă pere să fie slăbuţă de tot faţă de monstrul al cărui cap l-a văzut George al nostru.

   — Eu cred că dihania ar fi în stare să muşte submarinul, zise George. A fost un cap enorm, hidos. Mai sunt de părere că numai pe insulă putem găsi adăpost, căci în apă puţin adâncă monstrul nu se poate aţine.

   — Păcat, zău e păcat murmură doctorul, că nu m-am uitat într- acolo. Poate că mi-aş fi dat seama dacă e vreo rămăşiţă din vremurile preistorice.

   — Întocmai aşa mi s-a părut şi mie, zise George.

   — Dumnezeule! Exclamă doctorul necăjit şi tocmai o astfel de privelişte a trebuit să-mi scape mie! E o adevărată lovitură a soartei pentru mine. Şi când te gândeşti c-aş fi putut recunoaşte imediat dacă monstrul acesta aparţine unor vremuri apuse...

   — Domnule doctor, ar fi cu putinţă asta? Întrebă George. Unde să trăiască asemenea dihănii şi cu ce să se hrănească ele?

   — Dar bine, George, a văzut doar tu însuţi că monstrul acesta a înhăţat un rechin mare, răspunse doctorul. Că el porneşte adesea la vânătoare de rechini, o dovedeşte fuga „tigrilor" înnebuniţi. George, marea ascunde încă taine pe care nici un om nu le va putea dezlega vreodată. Ah! De ce n-am putut vedea şi eu spectacolul acela!

   Doctorul era nemângâiat, dar căpitanul se îngrijea mai mult de submarinul său.

   Ce însemna trupul de oţel al „Dox"-ului, faţă de forţa uriaşă a unor asemenea fălci? Se ştie că rechinii cu greutate de 200-250 de kilograme numai - ceea ce înseamnă mici de tot. Taie dintr-o dată un picior omenesc, de parc-ar fi fost retezat cu un bisturiu ascuţit, de un chirurg îndemânatic. Căci fălcile rechinului exercită în cazul acesta o presiune de vreo mie cinci sute de kilograme.

   Şi aceştia sunt rechini mici, după cum spuneam... Cei mari, „tigrii", dispun de o forţă cu mult mai însemnată. Şi dacă ne gândim acum că există un monstru care înhaţă un „tigru" lung de şase metri, e lesne să ne dăm seama că fălcile sale vor fi în stare să strivească învelişul de oţel al submarinului, ca pe o cutie de conserve.

   De aceea Farrow privea cu nelinişte spre insula de care „Dox"-ul se apropia mereu. Vasul cei minunat alerga cu o viteză ameţitoare şi nici un alt vas construit de mănă omenească nu l-ar fi putut întrece. Dar căpitanul ştia prea bine că un astfel de monstru marin putea să desfăşoare o viteză cu mult mai mare, ceea ce îndreptăţea îngrijorarea lui.

   Deoarece în curând avea să se lase întunericul, situaţia devenea şi mai primejdioasă, căci numai pe lumină Jean Brike ar fi fost în măsură să răpună monstrul cu tunul său.

   La gândul acesta, Farrow ceru imediat prin portavoce ca bătrânul tunar să vină în turn.

   Când Jean sosi după câteva clipe, căpitanul îl lămuri pe scurt de primejdia care ar putea să ameninţe submarinul. Brike nu-şi mai pierdu vremea cu vorbe, ci se căţără pe punte, după ce-i strigă ajutorului său - pe care-i luase cu sine - să aducă sus o ghiulea obişnuită şi una umplută cu gaze.

   Farrow se mai linişti acum, căci ştia că iscusitul tunar nu se va speria în faţa unui monstru necunoscut şi va trage asupra lui fără să clipească măcar.

   Jean Brike descoperi tunul din învelitoarea de pânză şi după câteva clipe sosi şi tânărul său camarad, ţinând sub fiecare braţ câte o ghiulea Brike o luă întâi pe cea încărcată cu materii explozibile, spunându-şi, pe bună dreptate, că împotriva unui astfel de monstru necunoscut, era posibil ca gazele să nu aibă efect.

   Rămase liniştit lângă tunul încărcat, privind dâra pe care o lăsa vasul în urma sa Era gata să tragă, când se va ivi din apă dihania.

   — Cred că în câteva minute ajungem la insulă, îi zise Farrow lui

George. A! Văd colo şi un golf adânc şi îngust, în care vom fii în deplină siguranţă.

   — De fapt, îmi pare rău - zise George - aş fi vrut să mai văd o dată monstrul. Acum se va întuneca în curând şi nu-l voi mai putea vedea. Ar fi fost minunat dacă am fi putut face nişte fotografii.

   — Pentru ştiinţă, asta ar fi fost de cei mai mare interes - încuviinţă Farrow - dar e mai bine aşa! Mă lipsesc de fotografii, în schimb rămân cu vasul nevătămat După descrierea ta, monstrul e mai mare decât submarinul nostru şi în caz că ne-am fi întâlnit cu el, noi am fi fost cei învinşi. Ia te uită, pare că s-au adunat o groază de rechini în golful acesta... E foarte interesant!

   Într-adevăr, în golful îngust în care intra acum submarinul se îngrămădeau rechini de diferite mărimi, care căutau să se pună la adăpost de grozavul monstru. Farrow dădu imediat comanda să se încetinească viteza, căci submarinul trebuia să-şi facă loc cu greu printre trupurile dihănii lor.

   Acestea păreau stăpânite încă de spaimă, căci tovarăşii din turn observau că „tigrii" uriaşi nici nu se gândeau să-i atace pe rechinii de nisip, asupra cărora s-ar fi năpustit cu lăcomie în alte împrejurări.

   —  Pare că încă mai simt apropierea monstrului, zise cu bucurie doctorul. Poate că tot izbutesc să mai tac nişte fotografii. Se lăsă repede pe puntea submarinului şi se îndreptă spre pupă. Acolo se opri şi îşi aţinti privirea pe întinsul mării, stând cu aparatul pregătit. Dorea din toată inima să se ivească monstrul, care, oricărui alt om, i-ar fi produs o groază nemărginită. Aproape tot atât de mult dorea şi Jean Brike să dea ochii cu dihania. ca să-şi poată dovedi dibăcia.

   Submarinul înaintă în interiorul golfului şi la vreo douăzeci de metri de capătul lui, Farrow ordonă să fie stopat. Rechinii se dăduseră deoparte şi se îngrămădiseră acum îndărătul vasului.

   Erau printre ei unii care te vârau în sperieţi - „tigrii" de vreo opt metri lungime, care prin însăşi forma lor arătau că sunt cei mai repezi şi sălbatici dintre toţi rechinii. Înotau aproape de tot de submarin, fără să se sinchisească nici acum de fraţii lor mai mici, care se învârteau prin mijlocul lor.

   — Monstrul pare să fie într-adevăr prin apropiere, îi zise căpitanul lui George. Te pomeneşti că doctorul tot are noroc şi va putea să ia vreo fotografie interesantă, deşi întunericul se va lăsa curând.

   — Ah, ce frumos ar fi să-l putem vedea mai bine! Zise George. De data asta nu voi mai fi atât de înspăimântat ca prima oară. Dar lasă c-a fost şi o privelişte fantastică, când căpăţâna aceea de zece ori mai mare ca a unui crocodil s-a ivit din apă. Înhăţând rechinul. Cred că doctorul se va înspăimânta atât de tare dacă se va mai ivi o dată capul acela hidos, încât va uita cu totul de fotografiile lui.

   — Eu unul aş dori să fie cât mai departe de noi - zise căpitanul - căci mă tem pentru submarinul nostru. Nici acum nu mă simt prea liniştit, cu rechinii ăştia în apropierea noastră. Aceasta e o dovadă că monstrul nu se află prea departe. Dihăniile se simt aici în siguranţă, pentru că golful nu e destul de adânc pentru grozăvenia aceea. El nu se va apropia prea mult de uscat, căci, faţă de mărimea-i considerabilă, e prea puţină apă acolo.

   — Ah, ce păcat! Strigă George în aceeaşi clipă, uite că se întunecă... şi eu care nădăjduiam să mai zăresc o dată monstrul!...

   — Ba eu sunt mulţumit că nu ne va putea vedea, ca să ne atace, zise căpitanul. Din acest motiv, mă voi feri chiar să aprind vreun reflector.

   — Şi eu tocmai voiam să te rog să faci asta! Spuse George dezamăgit Recunosc însă că ai dreptate, căci nu trebuie să expunem „Dox"-ul vreunei primejdii. A, uite că vine doctorul...

   — Domule căpitan - zise Bertram - n-am putea aduce sus un reflector? Poate că văzând lumină, din curiozitate, monstrul va ieşi la suprafaţă.

   — Nu. Dragă doctore - răspunse căpitanul râzând - n-am deloc poftă să stârnesc curiozitatea acestui monstru apocaliptic. Aceeaşi rugăminte i-am refuzat-o şi lui George. Dacă namila aceea, cu căpăţâna ca de crocodil, după cum o descrie George, ne înhaţă vasul, suntem cu siguranţă pierduţi. Nu trebuie să nesocotim primejdia asta.

   — Ai dreptate - încuviinţă Bertram - totuşi îmi pare rău că nu pot să-l prind în aparat. Păcat, zău aşa! Ei, dar poate că-l zărim mâine, când vom porni mai departe, căci, după cum se pare, are temeiuri să se aţină pe aici.

   — Aş vrea să nu-l mai zărim deloc - zise Farrow - căci nu ţin să mă întâlnesc în largul mării cu această rămăşiţă a vremurilor preistorice.

   Jean Brike sosi şi el în turn în clipa aceea şi zise:

   — Domnule căpitan, rechinii sunt din ce în ce mai neliniştiţi. Te pomeneşti că monstrul tot izbuteşte să pătrundă în golf! N-ar fi bine să ţinem pregătit un reflector, ca să pot ţinti mai bine, dacă va fi nevoie?

   Marea spumega şi clocotea în jurul vasului şi rechinii păreau să

se îngrămădească cu toţi spre coastă.

   — Bine - zise Farrow, după câteva clipe de chibzuire - vom aduce un reflector pe punte, dar îl vom aprinde de-abia când ne vom încredinţa că situaţia poate deveni primejdioasă pentru noi. A! Uite că răsare şi luna. Luna e puţin acoperită de nori, dar e îndestulătoare ca să putem recunoaşte ceva.

   Dădu ordin să fie adus un reflector şi să fie făcută legătura, iar Jean Brike se Înapoie repede la tunul său.

   II.

   INDIANUL MISTERIOS.

   PETRE URIAŞUL ADUSE REFLECTORUL pe punte şi-l aşeză la locul cuvenit. Era îndreptat înspre mare. Peste pupa vasului şi Petre ţinea mâna pe comutator, gata să-l aprindă la comanda căpitanului.

   Doctorul Bertram se îndreptase din nou spre pupă. George părăsi şi el turnul, alăturându-se de doctor. Lumina palidă a lunii cădea peste grămada rechinilor agitaţi, care păreau cuprinşi de o panică de nedescris.

   Doctorul şi George priveau cu încordare apa mării. Rechinii deveneau mereu mai sălbatici şi mai înfricoşaţi şi deodată se păru că-şi dau seama că golful nu mai prezintă un adăpost sigur pentru ei, căci o zbughiră spre largul mării.

   Nu mai era nici o îndoială că monstrul se afla pe aproape şi că în fiecare clipă putea să se ivească din apă capul înfiorător. George şi Bertram se aplecară peste parapet, Jean Brike privea încordat spre apă şi Petre stătea gata să aprindă reflectorul.

   Deodată, George scoase un ţipăt uşor şi prinse cu mâna stângă braţul doctorului.

   — Uite colo, la vreo sută de metri depărtare! Exclamă el agitai.

   — Da, da, văd şi eu - răspunse Bertram - e însă prea întuneric ca să putem recunoaşte ceva lămurit. Ar trebui aprins reflectorul.

   Pe mare se desfăşura o tragedie. Vreo zece rechini săriseră în aer, apoi din apă ţâşni o masă uriaşă, care se putea recunoaşte chiar la lumina slabă a lunii. Murmurul şi plescăitul apei fu întrecut de un zgomot înfiorător, scrâşnetul unor fălci grozave, care prinseseră între ele un rechin. Auziră încă de două ori zgomotul acesta, apoi luna ieşi cu totul dintre nori şi un trup uriaş, negricios, care părea aproape cât o insulă, se afundă în apă. Numai valurile mici, care porneau în toate direcţiile, mai arătau locul unde se ivise monstrul, spre a înhăţa trei rechini.

   — Ce păcat că nu i-am putut vedea capul, exclamă doctorul Bertram, dezamăgit Ceea ce am văzut noi afundându-se, a fost spatele dihaniei, cel puţin partea lui cea mai înaltă. Păcat că au dispărut toţi rechinii, împrăştiindu-se în toate direcţiile. Acum se va face nevăzut şi monstrul, probabil că aleargă deja pe sub apă în urma unui cârd de rechini. De ce n-a aprins Petre reflectorul, ca săi putem vedea capul cel puţini.

   — Şi să ne aşteptăm la o vizită a monstrului, zise Farrow care se apropiase şi el în vremea asta. E mai bine că s-a întâmplat aşa dragă doctore, crede ceţi spun eu! Mulţumeşte-te că ai zărit totuşi ceva ce n-a văzut încă nici un om până azi. Aş dori din toată inima ca grozăvenia să se fi luat după rechini... şi să nu-şi închipuie cumva că vasul nostru e vreun peşte gustos!

   —Domnule căpitan, eu aş zice să ieşim din golf, poate putem vedea încotro a apucat-o grosul rechinilor, propuse doctorul. Acolo cred că vom vedea şi monstrul.

   — Nu, dragă doctore - răspunse Farrow râzând - sub nici un motiv nu mă mişc de aici până nu se luminează de ziuă. Sunt convins că ne aflăm în siguranţă în locul acesta căci apa nu e destul de adâncă pentru monstrul acela misterios. Ne vom apropia de uscat şi voi priponi vasul.

   — Şi eu mă voi duce pe marginea insulei şi voi observa marea prin ochean, zise doctorul. Poate că tot am noroc şi mai văd o dată grozăvenia. Ai văzut şi d-ta acum, căpitane, că poveştile cu şerpii de mare, de care râd toţi, au totuşi un sâmbure de adevăr.

   — Fireşte, dragă doctore, nici eu nu spun altfel - încuviinţă căpitanul - şi-ţi doresc chiar să mai vezi o dată monstrul, dacă ţii atât de mult. Voi merge şi cu d-ta, după ce vom fi pus submarinul la adăpost.

   „Dox"-ul alunecă uşor spre ţărm. Ca în mai toarte insulele de corali ale Oceanului Pacific, Farrow putu şi aici să se apropie atât de mult de mal, încât să poată coborî uşor pe uscat.

   Plaja propriu-zisă, a cărei suprafaţă era acoperită cu praf de corali, avea o lăţime de vreun metru şi jumătate, apoi începea desişul, care acoperea insula în întregime.

   Submarinul fu priponit de doi palmieri înalţi, după care căpitanul îi zise lui Bertram:

   — Acum să pornim, dragă doctore! M-ai făcut şi pe mine foarte curios. Vom merge pe plajă până la capătul acestui golf îngust poate că avem, într-adevăr, noroc şi zărim încă o dată monstrul acesta al adâncurilor. Până acum, i-am văzut numai spatele, care părea cuirasat în orice caz, fiecare solz - ca să-i zic aşa - era la fel

de mare cât un crocodil întreg.

   — Da - zise Bertram cu însufleţire - asta am observat şi eu. Îmi pare rău numai că nu i-am zărit şi eu capul, cum l-a văzut George al nostru. Atunci aş fi ştiut imediat din ce categorie face parte. Da, să pornim repede, domnule căpitani.

   — Rindow, spunele oamenilor să fie pregătiţi în orice clipă pentru a părăsi vasul imediat, i se adresă căpitanul primului ofiţer, care în timpul lipsei lui Farrow lua de obicei comanda vasului. Nu e exclus ca monstrul să intre totuşi în golf şi să atace „Dox"-ul. Jean să ţină încărcate ambele tunuri, ca să-i poală alunga sau răpune, în caz de nevoie. Eu cred că nici platoşa unui monstru antediluvian nu va putea rezista unei ghiulele de 7,5 centimetri. George, vi şi tu cu noi, de asemenea şi Petre, căci n-avem de unde şti dacă pe insula asta nu se ascund cumva nişte locuitori primejdioşi. În orice caz, vom lua grenade cu gaza.

   Cei patru tovarăşi se înarmară repede cu aceste minunate arme, apoi porniră spre apus, de-a lungul plajei golfului şi ajunseră curând la punctul cel mai îndepărtat, de unde puteau cuprinde cu privirea întreaga suprafaţă a mării.

   Îşi duseră repede ocheanele la ochi, dar, deşi priveau cu încordare în toate părţile, nu putură descoperi nimic suspect, nici măcar rechinii care cu puţin timp înainte erau în număr atât de mare.

   — Am venit prea târziu, zise doctorul întristat. Ar fi trebuit să pornesc îndată din golf cu una din bărcile de aluminiu şi atunci aş mai fi putut zări o dată monstrul apocaliptic. Nici nu-ţi închipui, dragă căpitane, ce am pierdut cu asta, dar nu numai eu personal, ci întreaga ştiinţă. Măcar o fotografie să fi putut lua! George, va trebui să-mi descrii mai târziu, cu toată exactitatea, căpăţâna aceea, ba să-mi faci chiar şi o schiţă.

   — Cu dragă inimă, domnule doctor - răspunse tânărul - cu atât mai mult cu cât priveliştea mi s-a întipărit adânc în minte. Păcat că monstrul a şi luat-o la sănătoasa, dar poate tot avem noroc şi dăm de el mâine, când vom porni mai departe la drum.

   — Eu n-aş vrea s-avem deloc „norocul" ăsta - zise Farrow - dimpotrivă, aş fi cât se poate de bucuros dacă n-am mai întâlni dihania în drumul nostru. Şi acum, dragii mei, cred că ne putem înapoia, căci n-are nici un rost să ne mai pierdem vremea privind marea. Întreruperea asta a călătoriei noastre a fost foarte interesantă, dar, ca să fiu sincer, trebuie să mărturisesc că n-aş dori să se mai repete a doua oară. Doctore, de când tot colindăm noi mările, nu ne-a dat în gând niciodată că există astfel de monştri, care să ne ameninţe vasul ăsta al nostru de oţel. De acum încolo, chiar când vom pluti pe marea cea mai liniştită, fără nici un duşman pe aproape. Inima îmi va fi tot grea, gândindu-mă la aceea ce am zărit.

   — Domnule căpitan, cu norocul ăsta nu ne mai întâlnim - zise Bertram, cu tristeţe. Aşa ceva se iveşte o singură dată în cursul unei vieţi de om... şi eu am pierdut ocazia!

   — Tată! Exclamă deodată George, în fundul desişului pare să ardă un foc. Farrow privi în direcţia indicată şi zise:

   — Da, George, ai dreptate. Aşadar, a fost întemeiată presupunerea mea că insula asta e locuită. Înainte! Trebuie să cercetăm ce e cu focul acesta. Dar, fiţi cu băgare de seamă, căci până acum am avut multe surprize neplăcute în partea asta a Pacificului.

   George îşi şi aprinsese lampa de buzunar, dar ţinea mâna în dreptul lentilei, lăsând să treacă numai o dâră slabă de lumină printre degete.

   — Putem intra pe aici, zise el încetişor, arătând spre o deschizătură îngustă între tufe. Cred chiar că asta e poteca pe care vin locuitorii insulei în golf, probabil pentru a pescui.

   Într-adevăr, cei patru tovarăşi dădură de o potecă îngustă de tot, dar care nu era prea bine întreţinută, fiind acoperită de mărăcini şi liane care îngreunau mult mersul.

   Petre o luă în fruntea micului convoi şi începu să reteze cu cuţitul său enorm piedicile din cale. Şi îndeplini treaba fără să facă cel mai mic zgomot, astfel că locuitorii insulei, care aprinseseră focul de lagăr, nici n-ar fi putut observa ceva.

   Farrow, George şi doctorul îl urmară în linişte şi cu mare băgare de seamă, ţinând în mâna dreaptă revolverul, iar în stânga grenada cu gaze. Cu armele acestea puteau să se apere de un trib întreg de sălbatici, dac-ar fi fost să se încaiere.

   Se apropiau tot mai mult de punctul unde George zărise lumina suspectă şi pe măsură ce înaintau deveneau tot mai cu băgare de seamă.

   George, care mergea îndărătul lui Petre, stinse lampa de tot, căci lumina ei, aşa slabă cum era putea fi văzută totuşi de vreo santinelă a presupuşilor băştinaşi.

   După alte cincisprezece minute de mers. Uriaşul se opri şi ceilalţi îi urmară pilda. Atunci văzură cu toţii un luminiş mare, în mijlocul căruia ardea un foc, nici un om nu se zărea şi focul era atât de mic, încât nu se putea folosi de el decât o singură persoană.

   — Nu pare s-avem de-a face aici cu un trib de băştinaşi, îşi dădu cu părerea George. Poate că e vorba de un vânător singuratic sau de un naufragiat, care tocmai a părăsit luminişul.

   — Nu-i exclus să fie aşa răspunse căpitanul. Vom aştepta deci până se va ivi din nou omul, ca să vedem ce e cu el.

   În aceeaşi clipă, de undeva răsună un glas sonor, care strigă într-o engleză fără cusur:

   — Sahibi, părăsiţi mâine insula şi atunci va dispărea şi monstrul marin. Acum nu trebuie să mă vedeţi încă, dar vă spun că ne vom reîntâlni în curând.

   Din ce parte venea glasul acesta, nu putură stabili camarazii - individul putea să stea cocoţat într-un copac, dat tot atât de bine putea să se fi ascuns după o tufă.

   Misteriosul personaj auzise, probabil, cuvintele lui George şi Farrow, deşi aceştia vorbiseră cât se poate de încet. Era primejdios pentru tovarăşi să mai rămână acolo, căci străinul putea dispune de arme misterioase.

   — E un indian - zise căpitanul. De unde ştie el că monstrul se află în apropierea noastră?

   — Sahibi, eu văd mai mult ca alţi oameni - se auzi din nou glasul - întoarceţi-vă la vasul vostru şi plecaţi mâine spre răsărit. Acolo ne vom revedea.

   — Haideţi - zise Farrow - să-i ascultăm sfatul.

   Cufundaţi în gânduri, porniră îndărăt spre vasul lor şi de-abia când se aflară în cabina căpitanului, doctorul zise:

   — Domnule căpitan, putem afirma cu drept cuvânt că Indienii dispun de forţe care vor rămâne veşnic o enigmă pentru noi, europenii. Cum de-a fost cu putinţă ca el s-audă vorbele noastre, rostite în şoaptă? De unde ştia că monstrul ne-a urmărit până la insulă?

   — Asta ar fi putut observa după rechinii care au dat năvală aici, răspunse Farrow. Poate că a şi văzut cum monstrul a înhăţat mai adineauri trei rechini. O fi stat aproape de tot de noi, în desiş şi nea auzit vorbele. El însuşi a vorbit apoi în altă direcţie şi din pricina ecoului am fost induşi în eroare asupra locului unde se afla.

   — Asta ar fi una din explicaţii, prea simplă însă, zise doctorul. Eu judec lucrurile altfel şi spun că acest indian a bănuit ce ni s-a întâmplat. Cuvintele noastre le-a auzit pentru că ne cunoştea gândurile. Astfel de lucruri se întâmplă des în India, căpitane.

   — Ştiu, încuviinţă Farrow, însă eu rămân totuşi la părerea mea. Dar vom vedea noi dacă l-am întâlni din nou pe indianul acesta misterios, mâine, când vom porni cu viteză spre răsărit. Ar trebui să aibă un vas rapid, dacă se gândeşte să se întâlnească mâine cu noi.

   — Poate că pleacă chiar acum cu un kanu, zise George. Astfel ne-o ia înainte peste noapte.

   — Ai dreptate - spuse Farrow. în felul acesta, ar putea să ne facă să credem că el cu kanu-ul lui a mers mai repede decât noi cu submarinul. Eu aş propune să facem un ocol în jurul insulei, cu o barcă de aluminiu, poate-l zărim când pleacă.

   — Nu prea aş fi de părere să ocolim insula în barca de aluminiu, zise doctorul Bertram. Ar fi un act de curaj care poate avea urmări grave, căci nu e exclus ca monstrul acela grozav să fie pe aproape şi atunci barca noastră ar fi o musculiţă pentru fălcile lui.

   — Aşa e - încuviinţă Farrow - dar, pe de altă parte, cred că nu e nici o primejdie dacă ne vom aţine pe lângă ţărm. Până acolo nu va veni dihania apocaliptică.

   — Tată, în cazul acesta mă iei şi pe mine! Exclamă George cu însufleţire. Poate că vedem iarăşi monstrul şi asta ar fi foarte interesant.

   — Vii şi dumneata, dragă doctore, sau ţi-o teamă cumva? Întrebă Farrow. Trebuie să-ţi mărturisesc că vreau să întreprind ocolul ăsta în jurul insulei mai mult ca să mă încredinţez dacă mai sunt şi alţi locuitori pe aici, care ne-ar putea pregăti vreo surpriză neplăcută. Îi voi spune lui Rindow, ca, în timpul absenţei noastre, să ţină capacul turnului închis.

   — Bine faci, zise Bertram. Fireşte că vin şi eu, domnule căpitan. Crede-mă că interesul meu ştiinţific merge atât de departe, încât nu m-aş teme de un atac al monstrului asupra vasului nostru, numai dacă prin aceasta aş avea prilejul să-l văd de aproape.

   — Eu cred chiar că ai consimţi să-ţi dai şi viaţa, pentru a putea vedea o dihanie pe care n-a văzut-o încă nici un om înaintea d- tale, zise Farrow, râzând. Ce să-i faci, aşa sunt adevăraţi oameni de ştiinţă - nici nu se mai gândesc la persoana lor când e vorba să descopere ceva nou. Dar eu, personal, nădăjduiesc că dorinţa d- tale nu se va împlini. Trebuie numai să stabilim dacă pe insula aceasta singuratică trăiesc sălbatici, care ne-ar putea deveni primejdioşi.

   — Aşa, acum să nu mai pierdem vremea! A! Foarte bine ai făcut, dragă Rindow. Tocmai voiam să te chem! Se adresă apoi primului ofiţer, care intra în cabină. Am plănuit să fac, împreună cu George, Bertram şi Petre, o explorare în jurul insulei şi te rog să dai dispoziţii să se aducă imediat pe punte o barcă de aluminiu şi să fie montată la repezeală. După ce vom fi plecat, închide capacul turnului, căci mă tem c-ar putea fi pe insulă băştinaşi, de pe urma cărora ai avea de suferit neplăceri.

   Farrow îi povesti pe scurt întâlnirea cu indianul misterios, apoi adăugă:

   — Cred, fireşte, că indianul a cam exagerat lucrurile. Pe monstru l-o fi văzut el însuşi, când acesta a înhăţat mai înainte trei rechini fugari; acum, bănuiesc că va pleca imediat cu un kanu spre răsărit, pentru ca mâine, când vom porni şi noi la drum, să-l găsim cu mult înaintea noastră şi să ne prindă mirarea că-i întâlnim. Aşa- mi spune mie judecata că se vor întâmpla lucrurile, dar, pe de altă parte, am auzit destule până acum despre minunile Indiei, ca să nu mă surprindă dacă se va întâmpla altfel, adică dacă acest indian misterios ar dispune, într-adevăr, de forţe oculte, care vor rămâne pentru noi veşnic o enigmă. în sfârşit, vom vedea. D-ta fii Insă cu multă băgare de seamă. Închide capacul tumulul şi cercetează insula numai prin periscop, până ne înapoiem noi.

   — Da, domnule căpitan, răspunse Rindow, voi fi cu ochii-n patru, pentru ca vasul să nu fie primejduit, dar mi-aş îngădui să te rog, domnule căpitan, să renunţi totuşi la expediţia proiectată. Dacă ne vom retrage acum o bucată de la ţărm, suntem în deplină siguranţă şi nici cel mai puternic trib de sălbatici nu ne-ar putea face nimic De ce. Dar, vrei să întreprinzi această călătorie primejdioasă în jurul insulei? Afară de pericolele ce v-ar aştepta din partea eventualilor băştinaşi, mai există posibilitatea ca grozăvenia aceea să fie prin apropiere şi atunci, cu siguranţă, aţi fi pierduţi. De ce n-am rămâne până în zori aici, unde suntem la adăpost şi apoi să pornim înainte, la drum?

   — Fireşte, dragă Rindow - încuviinţă căpitanul - ai dreptate şi d-ta, dar trebuie să-ţi mărturisesc că ciudatul indian mă interesează foarte mult. Vreau să stabilesc în mod precis dacă posedă într-adevăr forţele acelea misterioase de care a dat dovadă, în aparenţă, sau nu e decât un înşelător dibaci. Şi de asta m-aş putea încredinţa numai dacă-l voi vedea părăsind acum insula cu un kanu. De monstrul acela marin nu mă tem, căci ei nu va veni prea aproape de insulă, unde apa e puţin adâncă. Afară de asta, cred că vom putea descoperi pe undeva un trib de băştinaşi şi atunci vom şti cei puţin cum să ne rânduim treburile.

   — Asta e altă socoteală - zise Rindow. Fireşte că acum nu mă mai împotrivesc planului ce l-ai făurit. Cred însă că n-ar fi rău dacă aş scoate vasul puţintei din golf. Vreau să ţin seamă de îngrijorarea d-tale şt să nu rămân priponit de ţărm.

   — Bine, dragă Rindow, chiar asta voiam să-ţi spun şi eu să faci.

Aşadar, dă-i drumul!

   III.

   DIN NOU ÎN PRIMEJDIE.

   MARINARI ADUSERĂ ÎN GRABĂ pe punte o barcă de aluminiu şi-i dădură drumul pe apă, peste parapet. Farrow, George, Bertram şi Petre luară loc în ea.

   Întreprinderea era într-adevăr îndrăzneaţă - şi camarazii rămaşi pe bordul submarinului priveau cu îngrijorare după cei plecaţi.

   Când bărcuţa nu se mai zări decât ca un punct mic pe dunga sclipitoare de apă a golfului, Rindow dădu comanda să se dezlege odgoanele cu care era priponit vasul de cei doi palmieri, apoi, cu ajutorul electromotoarelor, înaintă cu vreo cincizeci de metri în golf, capacul turnului fu închis şi primul ofiţer cercetă cu încordare prin periscop malurile apropiate ale golfului.

   În vremea asta, Petre Uriaşul vâslea de zor barca, când ajunse cu ea la capătul golfului, căpitanul dădu comanda s-o ia spre capătul de sud, căci golful, care se afla pe coasta de apus, era numai la câteva sute de metri de acest capăt de sud, pe câtă vreme până la coasta de nord erau câţiva kilometri.

   Farrow însă voia s-ajungă repede la coasta de răsărit, nădăjduind să dea acolo peste misteriosul indian.

   Cu toate că Petre vâslea fără să facă cel mai mic zgomot, viteza cu care înainta barca era foarte mare. Se aţinea pe lângă ţărm, iar căpitanul, doctorul şi George priveau necontenit spre marea care sclipea în lumina lunii - căci se aşteptau să se ivească monstrul apocaliptic.

   — Cred că nu mai avem ce ne teme de dihania aceea, zise Farrow, după câtva timp, când ajunseră la capătul de sud al golfului. Nu se mai zăreşte nici un rechin, au fugit cu toţii şi în cazul acesta nici monstrul nu mai are de ce să se aţină pe aici.

   —  Dar poate că stă la pândă tocmai prin locurile acestea, aşteptând să-i pice victimele. Îşi dădu cu părerea doctorul Bertram. Putem presupune acum că e sătul pentru câtva timp, dar după ce i s-o stârni iar foamea - ceea ce se întâmplă foarte repede la monştrii mărilor - vom fi noi cel dintâi „aperitiv" pe care-l va zări. Aşadar, e mai bine să ne aţinem cât mai aproape de ţărm.

   — Ai dreptate, dragă doctore, răspunse Farrow. E, acum, din fericire, am ocolit capătul de sud şi cred că nu mai poate fi atât de primejdios. Opreşte, Petre, parcă miroase a fum, ce ziceţi?

   Petre se opri îndată din vâslit şi camarazii începură să adulmece

aerul.

   Într-adevăr, se simţea miros de fum, însă mirosul caracteristic al unui foc stins.

   — Probabil vreun foc de lagăr, lăsat în părăsire, zise doctorul. Cred că putem coborî fără teamă pe uscat şi să cercetăm lucrurile mai de aproape. Vom putea atunci să stabilim cine a fost pe aici şi câţi inşi erau.

   — Da. Aşa vom face, zise Farrow. Petre, ia-o spre ţărm!

   Uriaşul vâsli repede şi opri în faţa unui tufiş, ale cărui ramuri

atârnau deasupra apei.

   — Aia e foarte bine - spuse căpitanul - barca nu poate fi zărită dinspre mare şi noi avem putinţa să coborâm neobservaţi pe uscat Petre. Priponeşte bine barca - George, sari tu întâi pe uscat, căci eşti în faţă. Dar te opresc s-o iei înainte. Vei aştepta până vom fi coborât cu toţii.

   — Bine, tată, aşa voi face - făgădui tânărul - şi mie mi-a fost neplăcut că v-am pricinuit de atâtea ori necazuri fără să vreau.

   — Uite, vezi, asta mă bucură, zise căpitanul mulţumit. Te rog, să-ţi ţii însă făgăduiala Rămâi liniştit locului şi aşteaptă-ne şi pe noi, chiar dacă vei observa ceva important. Admiţând că dai peste un om în primejdie, nu te lăsa îndemnat de sufletul tău bun, ca să făptuieşti vreo nechibzuinţă.

   Convorbirea aceasta avusese loc în şoaptă, ca măsură de prevedere.

   Sărind pe uscat şi strecurându-se printre crengile tufişului, George se feri să facă cel mai slab zgomot.

   După ce străbătu tufişul, mai merse câţiva metri înainte, apoi se opri, căci ajunsese lângă mormanul de cenuşă caldă al unui foc. Locul unde fusese focul era relativ mare, căci, pipăind în jur, nu putu da cu braţul întins de marginea mormanului de cenuşă.

   Dar degetele sale dădură de ceva care-l făcu să-şi înăbuşe un strigăt de spaimă... Era trupul neînsufleţit al unui om, care mai păstra încă puţină căldură dintr-unsul.

   Omul era mort, după cum se încredinţă îndată George, căci, când vru să-i cerceteze inima, degetele sale atinseră o rană largă în partea stângă a pieptului, o lovitură de cuţit care trebuia să-i fi străpuns inima.

   Auzi lângă el un zgomot uşor şi-şi zise că nu putea fi decât tatăl său, ori unul din tovarăşi. De aceea, întrebă încet de tot.

   —Tată, tu eşti?

   Răspunsul pe care-l căpătă era neaşteptat şi foarte puţin plăcut, căci în clipa următoare o mână zdravănă îi cuprinse beregata şi o strânse cu atâta putere, încât bietul tânăr nu putu scoate nici un geamăt.

   Încercă să-şi scoată revolverul, dar se trezi cu un pumn în tâmplă, care-l făcu să-şi piardă cunoştinţa. Ultimul său gând se duse spre tatăl său, care-l prevenise, dar, de data aceasta nu avea nici o vină, căci nu făptuise vreo nechibzuinţă.

   Petre îl urmase îndată pe iubitul său stăpân, după ce legase repede barca de ramurile tufişului. Şi astfel, auzi lovitura dată în tâmpla tânărului şi zgomotul prăbuşirii trupului său.

   Scoase repede lampa de buzunar, o aprinse şi începu să alerge prin tufiş, fără să mai ţină seamă de zgomotul ce-l făcea tropăitul picioarelor sale.

   Raza orbitoare a lămpii lumină o făptură vânjoasă, negricioasă, care stătea aplecată deasupra trupului nemişcat al lui George. Cu un strigăt sălbatic de furie. Uriaşul îşi smulse pistolul de la brâu, dar înainte de a putea trage, individul negricios se dădu în lături cu o mişcare de şarpe şi deşi Petre îndreptă lumina lămpii sale spre el, era totuşi prea târziu. Misteriosul potrivnic se făcuse nevăzut în tufiş, după cum dovedea mişcarea crengilor.

   Îngrijorat, Petre se aplecă peste trupul neînsufleţit al lui George. Răsuflă uşurat, simţind pulsul tânărului şi-şi dădu seama că leşinul de care fusese cuprins iubitul său stăpân nu va ţine mult.

   Ridicându-se, aruncă o privire în jurul său şi de-abia acum văzu cadavrul de lângă mormanul de cenuşă.

   Mâna stângă a lui George era aşezată încă pe pieptul mortului, lângă rană. Acesta era un polinezian, un individ înalt şi puternic.

   Petre îl privi cu uimire câteva clipe, apoi se aplecă din nou spre George şi-i ridică uşurel capul.

   În aceeaşi clipă, Farrow şi doctorul Bertram se iviră şi ei. Petre le povesti pe scurt cele întâmplate, doctorul îl luă imediat în seama lui pe George, în vreme ce Uriaşul şi căpitanul - în mâna stângă cu lampa de buzunar, iar în dreapta cu revolverul încărcat - păşiră spre tufişul în care dispăruse misteriosul individ.

   — Petre, eu tot cred că pe aici se află un trib sălbatic, îi zise Farrow credinciosului său camarad. Trebuie să fim cu mare băgare de seamă şi mă gândesc c-ar fi poate mai bine dacă l-am duce pe George în barcă şi să pornim repede înapoi. N-are nici un rost să mai pornim în cercetare acum.

   — Da, domnule căpitan, aveţi dreptate. De ce neom pierde vremea pe întuneric în tufişul acesta! Te pomeneşti că suntem atacaţi pe la spate şi culcaţi la pământ, cum i s-a întâmplat şi domnului George al nostru.

   — Bine, să ne înapoiem deci, hotărî Farrow. George începu să se mişte, când căpitanul şi Petre se apropiară de doctor. Auzindu-l pe Farrow spunând că vrea să părăsească grabnic insula, el îşi ridică cu greu partea de sus a trupului şi încercă să se scoale. Petre îl sprijini imediat, căpitanul şi doctorul o luară înainte şi desfăcută ramurile tufişului ca să le facă loc, dar, în aceeaşi clipă, căpitanul scoase o exclamaţie de mirare şi mânie, căci barca de aluminiu dispăruse.

   — Asta ne mai lipsea! Exclamă Bertram. Domnule căpitan, sa pare că am căzut într-o cursă. Să fi fost oare observaţi când mergeam cu barca de-a lungul ţărmului?

   —Tot ce se poate, răspunse Farrow. A! Ia te uită, doctore, colo aleargă barca noastră. Sunt patru indivizi în ea, probabil sălbatici, după cum pot observa.

   Barca de aluminiu se afla cam la vreo şaizeci de metri şi alerga spre apus. Farrow trase revolverul de ia brâu, vrând să-i pedepsească pe nemernici, dar, în aceeaşi clipă, luna fu acoperită de un nor şi vâslaşii de pe mare nu mai putură fi zăriţi.

   — Drace! Stăm prost de tot! Scrâşni căpitanul, i-aş fi putut sili să se întoarcă, dacă izbuteam să trag asupra lor. Acum trebuie să mergem de-a curmezişul insulei, apoi spre golful unde se află submarinul nostru.

   — Şi nu ştim ce primejdii ne aşteaptă în desiş, zise doctorul. Te pomeneşti că stau ascunşi mulţi băştinaşi printre tufe.

   — N-avem încotro, trebuie să ne înapoiem - răspunse căpitanul. Fiecare clipă pierdută ne poate deveni fatală.

   În vremea asta, George îşi revenise puţin şi izbuti să îngâne:

   — Dacă nu m-aş fi ocupat de mortul acela, poate că tot aş fi simţit apropierea sălbaticului. Crezi cumva, tată, că individul care m-a doborât pe mine se află şi el printre cei din barcă? Atât de repede nici nu putea să ajungă acolo. Mai mult ca sigur că acum, când ne vom întoarce la golful în care se află „Dox"-ul, vom da de el.

   — Vom da poate şi de alţi băştinaşi, zise Farrow cu ciudă. Trebuie să fim deci cu mare băgare de seamă, căci putem vedea, după omul înjunghiat, că indivizii aceştia nu cruţă şi...

   Îşi întrerupse vorba şi-şi încordă auzul spre mare: la fel făcură şi ceilalţi.

   Din direcţia în care dispăruse barca cu cei patru fugari răsunară ţipete grozave, cum le scot numai oamenii care se află în primejdie de moarte. Dar tot atât de repede strigătele lor amuţiră - o pârâitură puternică umplu văzduhul, se repetă de câteva ori, apoi se auzi un plescăit răsunător - şi liniştea se întinse iar deasupra mării.

   — Domnule căpitan, cu siguranţă că a fost monstrul, zise doctorul în şoaptă. Cei patru polinezieni care ne-au furat barca au plătit cu viaţa lor. Sunt încredinţat că am scăpat ca prin minune de o soartă grozavă, căci dihania ne-ar fi atacat fără doar şi poate, chiar dacă am fi mers aproape de tot de-a lungul ţărmului.

   — Aşa e - încuviinţă căpitanul. Mai că îmi vine să cred că misteriosul indian a jucat şi el un rol în afacerea asta. Oricât aş judeca de rece, lucrul îmi pare ciudat totuşi.

   — E aproape sigur că dispune într-adevăr de forţe misterioase - zise doctorul cu seriozitate. în cazul acesta, putem nădăjdui că vom pleca teferi de pe insulă şi vom întâlni în drumul nostru, după cum a făgăduit. Să pornim deci fără teamă spre golf.

   — Cu toate astea, trebuie să fim cu cea mai mare băgare de seamă, zise căpitanul. Eu voi merge în frunte şi George va veni după mine; apoi vii d-ta, dragă doctore şi în coadă Petre. Aprindeţi lămpile de buzunar, ţineţi pregătite grenadele de mână şi revolverele. Aşa, acum putem pomi. Vom pătrunde prin tufişul de colo, pe unde a dispărut sălbaticul care l-a atacat pe George.

   Camarazii se apropiară cu băgare de seamă de tufiş, căpitanul dădu în lături ramurile şi descoperi cu mirare o potecă îngustă, care părea să fie foarte umblată, căci era liberă de orice piedici.

   — La asta nu m-aş fi aşteptat, zise Farrow încet. Te pomeneşti că pe poteca asta ajungem la colibe, ceea ce ar putea deveni foarte neplăcut pentru noi. În sfârşit, n-avem încotro!

   Ferindu-se să facă zgomot, cei patru tovarăşi porniră pe poteca aceea îngustă. Aceasta ducea spre apus, pe urmă făcea un cot ascuţit şi se îndrepta spre nord. Într-acolo voiau s-o ia camarazii, căci dădea tocmai în golful în care se afla submarinul.

   Farrow şi Bertram luminau cu lămpile lor partea stângă a potecii, iar George şi Petre, partea dreaptă.

   Se aşteptau, desigur, să dea în vreun luminiş, unde se aflau colibele băştinaşilor şi nici gândul că acolo ar putea să ajungă la o încăierare cu aceştia nu-i speria, urmându-şi drumul liniştit şi cu băgare de seamă.

   Farrow ajunse într-un loc de unde pornea o altă cărare care ducea în desiş. El se opri şi ie zise în şoaptă tovarăşilor:

   — Aha, poteca asta pare să ducă la satul sălbaticilor. E lesne de văzut că terenul e bătătorit, pe câtă vreme aceasta de aici, care duce spre nord, e acoperită cu iarbă destul de înaltă. S-o luăm pe aici şi sunt sigur că numai aşa înlăturăm o mare

primejdie..

   Presupunerea căpitanului se dovedi îndreptăţită, căci ajunseră nevătămaţi în golful unde se afla „Dox"-ul. Farrow ştia că Rindow privea prin periscop, observând cu atenţie ţărmul, de aceea dădu semnalul convenit cu lampa lui de buzunar.

   După câteva minute, trupul întunecat al submarinului alunecă spre ţărm, unde apa era destul de adâncă, aşa că cei patru tovarăşi se putură căţăra lesne pe punte.

   Dragă Rindow, ni s-a prăpădit iarăşi una din bărcile de aluminiu, îi zise Farrow primului ofiţer. Monstrul a înhăţat-o, împreună cu patru sălbatici care ne-au şterpelit-o. Vom rămâne liniştiţi aici, în golf, până se vor ivi zorile. Acum îmi vine şi mie să cred în prezicerea indianului, cum că mâine dimineaţă dihania nu va mai fi aici şi vom putea pleca nestingheriţi. De asemeni, mai cred că vom da de el la răsărit, după cum spuneam.

   IV.

   O ENIGMĂ.

   — CIUDAT DE TOT! Făcu Rindow dus pe gânduri. Dar stai, că şi eu am observat ceva foarte misterios. Am văzut ivindu-se pe ţărm o făptură negricioasă, un trup înalt, tuciuriu, care purta un şorţuleţ.

   Alb în jurul şoldurilor şi un fel de basma, tot albă, pe cap. Individul acesta - care şi eu cred acum c-a fost indianul - făcea nişte mişcări poruncitoare cu braţele spre mare. Domnule căpitan, nu crezi c-ar fi cu putinţă să fi poruncit monstrului să atace barca cu cei patru sălbatici?

   Camarazii se priviră câteva clipe cu ochii holbaţi, apoi Farrow clătină cu hotărâre capul şi zise:

   — Nu, asta e cu neputinţă, nici să nu ne gândim la asemenea fantasmagorii. Fireşte că, atunci când e vorba de indieni, multe sunt cu putinţă, lucruri pe care nici nu le putem concepe cu mintea noastră încă nu de-ajuns de dezvoltată, dar ceea ce spui d- ta e prea de tot. Indianul o fi rostit vreo rugăciune şi atâta tot. Acum cred însă că nu poate părăsi insula cu kanu-ul său înaintea noastră, că atunci ar fi lesne să fie şi el înhăţat de monstru, care probabil dă târcoale pe aici, unde a adulmecat o pradă bogată. Dacă vom pleca aşadar mâine, în zorii zilei, nu cred să-l găsim acolo unde ne-a dat întâlnire.

   — Ar fi păcat, zise doctorul, căci aş fi vrut să fac cunoştinţă cu el. N-am putea oare să mergem încet cu submarinul, domnule

căpitan?

   — O, da, sprijini George cererea doctorului, poate că vom afla unele taine despre care nici nu visăm.

   — Asta nu se poate, răspunse Farrow cu hotărâre, voi merge cu cea mai mare viteză, ca să mă îndepărtez cât mai curând de insula asta misterioasă. Să nădăjduim că se va retrage şi monstrul, până acum nu ştiu, zău, dacă vom scăpa teferi. Nu ne rămâne decât să aşteptăm şi fireşte că un camarad va sta mereu la periscop, ca să observe dacă nu se zăreşte ceva suspect în mare sau pe mal.

   — Plundow are întâiul cart, zise Rindow. Am şi dat dispoziţii ca oamenii din echipaj să se schimbe la fiecare jumătate de ceas.

   — Foarte bine, dragă Rindow - zise căpitanul - atunci ne putem duce şi noi la culcare liniştiţi.

   Fiecare se retrase în cabina lui, dar de data asta nu izbutiră să adoarmă atât de curând. Nu numai apropierea monstrului misterios îi neliniştea, ci şi taina ce-l înconjura pe indian. Sălbaticii care trăiau, poate, pe insulă le pricinuiau mai putină îngrijorare, căci ei nu erau în stare să pătrundă în vasul închis.

   Când fură treziţi din somn, săriră imediat din hamacuri şi se îmbrăcară la repezeală Farrow privi prin periscop şi cercetă cu atenţie împrejurimile, care făceau o impresie minunată în razele vesele ale soarelui de dimineaţă.

   Căpitanul cercetă mai întâi malurile golfului, dar nu putu descoperi nimic suspect Apoi îşi îndreptă atenţia spre mare, din care nu putea zări decât o parte. În faţa golfului, nu văzu iarăşi nimic din ce ar fi putut da de bănuit prezenţa dihaniei.

   În cele din urmă, dădu comanda de pornire. Vasul se afla la suprafaţă, dar lăsară capacul turnului tot închis. Cu cât submarinul se apropia mai mult de ieşirea golfului, cu atât Farrow putea cuprinde cu privirea o suprafaţă mai întinsă a mării.

   Deodată, scoase o exclamaţie de mirare şi le zise tovarăşilor care stăteau în jurul său:

   — Indianul a avut dreptate, monstrul nu se mai află pe aici. Văd câţiva rechini înotând în larg, ceea ce n-ar face dacă dihania ar fi prin apropiere. Cred deci că putem porni la drum fără teamă.

   — Hm..., asta e prima ciudăţenie în legătură cu indianul acela, zise doctorul încetişor. A spus el dinainte că nu vom mai găsi dimineaţa monstrul. Cred, domnule căpitan, că şi celelalte profeţi ale lui se vor împlini şi că ne vom întâlni cu el la răsărit.

   — Ei, da, atunci trebuie să fi pornit la drum în timpul nopţii, răspunse Farrow. Şi în cazul acesta, e de la sine înţeles că-l vom ajunge în cursul zilei. Marea e liniştită, nu e nici un semn de furtună, aşa că putem porni fără grijă ia drum.

   — D-ta cauţi şi găseşti o explicaţie foarte simplă, zise doctorul. Eu însă nu pot fi de aceeaşi părere. Presimt o surpriză nouă din partea acestui indian, o surpriză care ne va da o mică idee de puterile misterioase ale acestor oameni.

   — Dragă doctore, mă tem că te-ai molipsit puţintei de misticismul Indiei, zise Farrow râzând. În interesul d-tale, aş dori să se ivească într-adevăr ceva care să-ţi dea dreptate. Numai să n- aducă vreo pagubă vasului nostru. Aşa, acum am ieşit bine din golf şi ne-am îndepărtat în acelaşi timp destul de plaja insulei, pentru ca polinezienii şi armele lor primitive să nu ne poată deveni primejdioşi. Haidem în turn şi să punem în funcţiune motoarele Diesel.

   Petre deschise capacul turnului: Farrow, George, Bertram şi Rindow ieşiră afară. Uriaşul sărise pe punte şi privea în mare, peste parapetul scund.

   Motoarele Diesel începură să huruie şi vasul se avântă pe mare, luând direcţia spre răsărit.

   Când ajunseră la vreo mie de metri depărtare de insulă, George se mai întoarse o dată. Privirea lui ageră zări o făptură negricioasă pe plaja coastei de apus, duse repede ocheanul la ochi şi în aceeaşi clipă scoase o exclamaţie de mirare:

   — Tată, indianul e acolo! Strigă el. Face nişte gesturi ciudate înspre mare.

   Toţi îşi duseră ocheanele la ochi. Şi, într-adevăr, văzură un indian slăbuţ, de vârstă nehotărâtă, care avea pe dânsul doar un şorţuleţ alb şi un turban pe cap. Tocmai se înclina de trei ori spre mare, ridicând braţele în chip de implorare, dispărând apoi în desiş.

   — Ei, dragă doctore, acum sunt sigur că nu ne vom mai întâlni cu el, căci n-a plecat în timpul nopţii, zise Farrow. De fapt, acum am putea-o lua spre apus, către „Insula odihnei". Presupun că s-au sfârşit manevrele flotei engleze, care ne-au silit să ne refugiem încoace.

   — Domnule căpitan - interveni Rindow - englezii ştiu doar că am pornit spre răsărit. Tocmai flotila aceea, prin rândurile căreia ne-am făcut drum cu atâta îndrăzneală, va depune toate sforţările să ne înhaţe când ne vom înapoia. Aş cuteza să propun să mai mergem câteva zile prin partea de răsărit.

   — Numai de ne-ar ajunge combustibilul, răspunse Farrow.

   — În cazul acesta, aş zice să ne îndreptăm spre Samoa, unde

vom găsi combustibil berechet.

   — Hm..., nu e rea propunerea, încuviinţă Farrow. Atunci, nici nu e nevoie să ne grăbim prea mult, căci nu trebuie s-ajungem pe insulă înainte de a se înnopta. Socot că suntem la vreo şapte sute de kilometri depărtare, dar, deoarece nu vrem s-ajungem chiar după ce se înserează, ci de-abia în toiul nopţii, am putea reduce viteza la cincizeci de kilometri la oră. De fapt, nici cu această viteză redusă nu ne va ajunge indianul.

   — Nu se ştie, zise doctorul, eu sunt încredinţat că o va face totuşi. Poate că vom avea pe negândite o pană, care ne va opri în loc până ne va ajunge el, sau vreun bric rapid va trece întâmplător pe la insulă şi-l va lua la bord.

   — Să n-ai nici o grijă, dragă doctore - răspunse Farrow - cred că nu vom avea nici o pană, iar cât despre vreun bric care să-i ia la bord, nici asta nu mi se pare cu putinţă.

   — Ciudat este totuşi că te-au cuprins deodată astfel de presimţiri... Asta s-ar explica însă prin faptul că aveai totdeauna o anumită slăbiciune pentru tainele Indiei şi în felul acesta devii lesne influenţabil. Aşa, acum insula a dispărut din raza privirilor noastre şi cred că va dispărea şi înrâurirea ce ar putea-o avea asupra d-tale misteriosul Indian.

   Cu glas încet, dar hotărât, doctorul Bertram răspunse:

   — Poţi să râzi de mine, domnule căpitan, dar eu sunt încredinţat că-l vom revedea, unde sigur, nu pot spune, dar presimt că aşa va fi.

   — Ciudat de tot, zise Farrow. În sfârşit, vom vedea dacă presimţirile d-tale sunt întemeiate.

   — Am observat bine prin ochean trăsăturile indianului - zise doctorul - şi am văzut că are sub ochiul stâng două cicatrice largi şi adânci, ca şi cum s-ar fi luptat cu un tigru care i-a sfâşiat obrazul.

   — Exact, am văzut şi eu, zise George, cicatricele erau crestate pe margini, ceea ce înseamnă că nu provin de la nişte tăieturi. Altminteri, am putea presupune că Indianul aparţine vreunei secte ai cărei adepţi au toţi cicatrici la fel.

   — Bravo, tinere, ai observat foarte bine, zise Farrow. În cazul acesta, vom şti precis dacă-l avem în faţă pe individul nostru, când într-adevăr vom întâlni un Indian în largul mării. Pentru moment, nu văd nimic însă. Cred totuşi că putem reduce viteza la patruzeci de kilometri pe oră, iar mai spre seară o vom putea spori din nou. Nu vreau deloc s-ajung prea devreme pe insulele Samoa. Vom merge la Upoli, poate dau acolo de vreun fost camarad.

   Ceasurile treceau unul după altul fără să se întâmple ceva deosebit; dar, după masă, când Farrow, George şi Petre se aflau în turn, doctorul veni la ei foarte iritat:

   — Dragă căpitane - strigă el - m-a năpădit brusc presimţirea că vine cu siguranţă. O fi sau nu superstiţie, eu sunt încredinţat că se află pe aproape.

   — Dar bine, doctore - întrebă Farrow râzând - cum poate fi în stare să facă asta? Cu bietul lui kanu, nu poate desfăşura o viteză de peste cincizeci de kilometri. în definitiv, s-ar putea să fie vreun prinţ indian bogat, care posedă pe insulă o barcă de curse foarte rapidă - Totuşi, nu pot descoperi nimic - adăugă el, cercetând zarea dinspre apus cu ocheanul lui puternic. Ba, ia staţi..., zăresc un nor foarte ciudat, de o formă cum n-am mai văzut până acum.

   — Şi norul acesta pare să se apropie cu o iuţeală vertiginoasă de noi, zise şi Rindow. E ciudat! Aproape c-aş putea zice că e o mică volbură, care vine spre noi cu o viteză fantastică.

   — Tot ce se poate, încuviinţă Farrow. Nu pare însă atât de grozavă şi poate nu e decât un vârtej provocat de un ciclon. N-are ce să-i strice submarinului nostru.

   — Sper şi eu că aşa va fi, zise Rindow. De altfel, pare să se abată din curs, căci merge mai spre nord, ceea ce înseamnă că va trece pe lângă noi. E totuşi foarte puternică, după cum văd, căci apa pe care o stârneşte e destul de înaltă şi agitată.

   — E un fenomen natural foarte interesant, zise căpitanul. Ei, dar ce-o mai fi şi asta? Parcă văd un kanu plutind în mijlocul acestui vârtej, deasupra apei biciuite... Nu cumva...

   Privi cu mai multă încordare prin ochean spre volbura care alerga cu o viteză ameţitoare spre nord-est.

   — Într-adevăr - zise el apoi, cu glas tulburat - deasupra valurilor zăresc un punct întunecat, care seamănă mult cu un kanu. Rindow, crezi cu putinţă aşa ceva? Kanu-ul acesta ar avea, aşadar, o viteză cu mult mai mare decât submarinul nostru... Oare..:

   Nu-şi sfârşi vorba, dar atât primul ofiţer, cât şi George şi doctorul, ÎI pricepură.

   — Dragă căpitane, zise Bertram, nu mai e nici o îndoială, el e. Ne-a dat o întâlnire aici la răsărit şi să vezi că va veni.

   — Ia mai taci şi d-ta, doctore! Făcu Farrow necăjit. Te pomeneşti că vrei să susţii că Indianul are puterea să poruncească vântului! Cu alte cuvinte, că a provocat o volbură pe care călătoreşte cu scopul să ne ajungă pe noi.

   — Nu, domnule căpitan, nu vreau deloc să susţin lucrul acesta, dar presupun că indianul a prevăzut de aseară volbura asta - după vreun semn anumit de pe cer, pe care noi nu-l cunoaştem. Şi atunci a fost lesne pentru el să bănuiască îndată că ne va întâlni aici. Nu-i vorbă, volbura îl cam abate din drumul nostru, dar va putea să cotească la vreme şi să vâslească spre noi. Explicaţia asta va trebui s-o admiţi şi d-ta.

   — Hm..., privită în felul acesta, treaba apare oarecum posibilă - zise Farrow cu şovăială - totuşi e cam îndrăzneaţă propunerea. Fireşte, se putea să fi văzut sau bănuit că pe undeva, în depărtare, s-a produs un ciclon şi că dintr-unsul se va desprinde un vârtej, dar chiar atât de exact nu se poate să fi prevăzut lucrurile, orice ai zice. În sfârşit, dac-o fi într-adevăr el, nădăjduiesc că ne va da o explicaţie care să ne dumirească.

   — E absolut sigur, stărui doctorul. Presimţirea nu mă înşelă. Poţi râde de mine, domnule căpitan, dar aşa e. Bagă de seamă ce-ţi spun: vom avea unele surprize pe care nici nu le-am visat.

   — De, ştiu şi eu ce să mai zic! Făcu Farrow. la te uită, volbura aia chiar că aleargă mai repede decât submarinul nostru. Drace! Punctuleţul acela negru se apropie cu o viteză de vreo şaizeci de kilometri pe oră. N-aş fi crezut cu putinţă aşa ceva, dacă n-aş vedea cu ochii mei.

   — E într-adevăr un kanu! Strigă în aceeaşi clipă George. Într- unsul se află un bărbat, cu un turban alb în jurul capului şi trupul îi este negru, după câte se poate vedea Tată, eu cred că e tot indianul. Vei vedea că volbura îl va târî cu mult înaintea noastră, apoi ne va veni în faţă. E foarte interesant, zău aşa. Sper că va veni pe bordul nostru şi-şi va urma drumul împreună cu noi.

   — Ba eu cred că se simte mai bine aşa cum călătoreşte acum, zise Farrow. Părerea mea e că nu poate aduce decât nenorocire sau ne va vârî în cine ştie ce bucluc, dacă va păşi pe vasul nostru.

   — Tocmai asta ar fi faimos! Răspunse George râzând. De când cu chestia aceea cu femeia pirat, n-am mai avut o aventură ca lumea.

   — Foarte mulţumesc! Nu vei fi vrând să zici că a fost o plăcere mare chestia cu monstrul misterios şi cu sălbaticul de pe insulă? Îmi vine să cred că nu te simţi deloc bine când nu eşti în primejdie de moarte.

   — Aproape că aşa e, zise George. Aventurile au devenit pentru mine o trebuinţă, de care cu greu m-aş putea lipsi. Viaţa liniştită nu mă ispiteşte deloc. Grozav trebuie să mai fie să duci un trai în care zilele seamănă una cu alta şi fără nici o perspectivă de a intra în vreo situaţie primejdioasă, care să ceară să-ţi pui la contribuţie toată energia din tine pentru a scăpa dintr-însa. Îi compătimesc din suflet pe bieţii oameni care trăiesc zi de zi în acelaşi fel, până la sfârşitul vieţii lor.

   — Rău faci că-i compătimeşti, zise Farrow. E sunt mulţumiţi şi aşa, îşi au micile lor plăceri, nu-şi fac supărări pe degeaba şi la sfârşitul zilelor lor adorm în pace.

   — Hm..., decât aşa o viaţă, eu aş prefera să fiu înhăţat de un monstru ca ăla, răspunse George. Trebuie să fie groaznic să îmbătrâneşti şi să nu fad altceva decât s-aştepţi moartea. Nu, mai bine să fiu smuls în floarea vârstei, pe cât se poate cu prilejui aducerii la îndeplinire a unei fapte bune.

   — Dragul meu băiat, tu ai moştenit instinctele strămoşilor tăi, zise căpitanul cu mândrie. Nici unul din ei n-a murit în patul său şi cred că şi eu voi avea parte de aceeaşi soartă. Drace! Schimbă el vorba deodată, e cu putinţă asta? Rindow, doctore, volbura îşi schimbă direcţia, acum vine spre noi dinspre babord.

   Într-adevăr, ciudatul fenomen natural se abătuse puţin spre nord şi o luase înaintea submarinului. Acum urma să se întâlnească cu el, dacă Farrow păstra aceeaşi viteză. În primul moment, căpitanul vru să dea comanda de stopare, dar se sperie singur când, în loc de aceasta, se trezi strigând:

   — Toată forţa la motoare!

   Vasul se smuci şi porni înainte, păstrând mereu direcţia spre vest, în vreme ce volbura se apropia cu viteză şi în curând urma să se producă întâlnirea. Acum tovarăşii văzură cu ochiul liber că pe valurile înalte din mijlocul volburii plutea un kanu. Văzură lămurit şi făptura unu Indian în kanu, care stătea nemişcat, cu braţele încrucişate.

   George îşi duse ocheanul la ochi. Privi câteva clipe prin el, apoi strigă cu uimire, aproape speriat:

   — Tată, el e. Îi zăresc lămurit cele două cicatrici de pe obrazul stâng. Doctore, asta e într-adevăr o minune!

   — Aşa e, o minune, cum numai India o poate produce, răspunse Bertram. Oamenii simpli, cu mintea mărginită, ar putea crede că acest indian e în stare să poruncească chiar şi vântului, în realitate însă el n-a făcut decât să prevadă direcţia pe care o va lua volbura ce trebuia să se producă şi s-a folosit de ea pentru scopurile sale.

   Căpitanul tot mai avea dorinţa să dea porunca de stopare, dar buzele sale nu izbutiră să rostească această poruncă şi astfel submarinul înainta spre volbura care-i venea în faţă. Tovarăşii din turn păliră şi se încleştară fără voie de marginea acestuia.

   Căci se părea că micul vas al Indianului va fi zvârlit asupra turnului „Dox"-ului, pe când misteriosul călător continua să stea

liniştit, cu braţele încrucişate şi privea ţintă la cei de pe submarin.

   Ciocnirea trebuia să se producă în curând..., dar, deodată, kanu- ul alunecă pe coasta valului, trecând ca un fulger prin faţa „Dox"- ului şi camarazii văzură ochii mari, învăpăiaţi, ai indianului, care scoase cu iuţeală un inel din deget şi i-l zvârli lui George, care-l prinse în mod mecanic.

   — Dă-i-l lui Dşangi! Strigă glasul sonor al indianului şi în clipa următoare volbura dispăru cu kanu cu tot.

   Vârtejul luă iarăşi direcţia spre apus, până nu se mai văzu deloc.

   — Doamne sfinte, la aşa ceva nu m-aş fi aşteptat! Izbuti să îngăime doctorul, după primele clipe de uluială. Ce zici d-ta de asta, domnule căpitan?

   — Sunt şi eu înmărmurit, răspunse căpitanul. Aproape că-mi vine şi mie să cred că indianul acesta a îndrumat volbura după voinţa lui... Dar. Nu, ar fi prea de tot. Aşadar, rămâne cum spuneai d-ta, că a prevăzut ivirea furtunii şi direcţia ce o va lua, apoi s-a folosit de asta pentru scopurile sale. Ciudat a fost însă că n-am fost în stare să dau comanda de stopare a maşinilor, după cum voiam să fac. Numai din cauza asta a putut indianul să treacă atât de aproape, încât să-i arunce lui George inelul. Cât voi trăi n-am să pot pricepe ciudăţenia asta.

   — Şi totuşi, e cât se poate de simplu, răspunse doctorul Bertram. Indianul a socotit exact viteza submarinului nostru şi a kanu-ul ui său, de aceea te-a împiedicat pe d-ta prin voinţa lui, să dai vreo comandă de pe urma căreia s-ar fi schimbat viteza.

   — Ştiu eu ce să mai zic! Făcu Farrow complet năucit. S-a întâmplat o minune, îmi dau bine seama. E, dar ia să vedem inelul, George! E vechi de când lumea şi foarte preţios. Care va să zică trebuie să i-l dăm unui indian cu numele Dşangi! Lasă că-i găsim la Upoli şi vom lua la rost. Păzeşte bine inelul, George, căci cu siguranţă că e legată o taină mare de el. Poate că dăm peste ceva nou, după ce-l vom fi găsit pe Dşangi ăla. Mă aştept la toate acum şi nu mă voi mira de nimic.

   V.

   INELUL PRINŢULUI GHASNA.

   ADEVĂRAT, ÎNCUVINŢĂ DOCTRUL, degeaba nu şi-o fi dat osteneala indianul să ne predea inelul pe o cale atât de ciudată. Nu l-ar fi putut înmâna încă de aseară, în luminiş, când ne-a spus că ne vom întâlni? Chestia e foarte ciuda şi singura încheiere ce-o putem trage, e că vom întâmpina lucruri interesante cu Dşangi ăla, pe insula Upoli. Am trecut noi prin multe până acum, dar prin ciudăţenii dintr-astea încă nu. Sunt cât se poate de curios şi mă bucur cum nici nu-ţi poţi închipui.

   — Foarte mulţumesc! mormăi Farrow. Eu unul nu mă bucur deloc. Mă voi bucura după ce voi fi izbutit că capăt combustibil pentru motoare, cu ajutorul vechiului meu camarad de arme, Strettow, pe care nădăjduiesc să-l întâlnim. Şi cu adevărat bucuros voi fi când vom ajunge pe insula noastră şi ne vom revedea camarazii rămaşi acasă.

   — Asta e de la sine înţeles, zise doctorul, eu mă voi bucura totuşi foarte mult dacă vom putea obţine prin Dşangi o lămurire, cel puţin în parte, a enigmei. Fireşte, dragă căpitane, pe d-ta te interesează în primul rând combustibilul, dar chestia asta o vei putea aranja cu fostul d-tale camarad Strettow. În vremea aceasta, eu şi cu George vom porni să-l căutăm pe indianul Dşangi. Aş vrea să fiu de faţă când va lua în primire inelul.

   — Parcă eu nu! zise Farrow râzând. Cum îţi închipui că-l voi lăsa singur pe George când e vorba de o astfel de aventură? Fireşte însă că vom porni în căutarea lui Dşangi, de-abia după ce voi fi pus la punct submarinul.

   Volbura dispăruse demult înspre apus. Doctorul Bertram privi gânditor într-acolo şi zise:

   — Nu m-aş mira deloc dacă volbura îl va fi readus pe indian pe insula lui.

   — Ce să zic, nici mie nu mi s-ar părea de necrezut, spuse Farrow. În ultimele douăzeci şi patru de ceasuri, am întâmpinat lucruri atât de ciudate, cum nici n-aş fi visat cândva. Acum însă sunt de părere să lăsăm lucrurile aşa cum sunt, până vom fi ajuns la Upoli, acolo vom găsi lămurirea definitivă.

   Doctorul Bertram se retrase în interiorul vasului, ca să-şi mai vadă de ale lui, Rindow se despărţi şi el de camarazi, ducându-se să se odihnească puţin, căci era de serviciu peste noapte.

   Farrow, George şi Petre rămaseră în turn. Nu mai vorbiră însă de ciudatele întâmplări prin care trecuseră în ultimele ceasuri, ci priveau, duşi pe gânduri, spre răsărit, în vreme ce submarinul alerga lin spre ţintă.

   De-abia după ce luară masa împreună cu Bertram, Brun şi Hagen, George spuse:

   — Tocmai îmi veni din nou în gând sălbaticul acela mort, de pe insulă, pe care eram ocupat să-l examinez, când am fost atacat De ce a fost ucis, oare? Să fie moartea lui în legătură cu inelul acesta?

   Spunând acestea, George privi inelul străvechi, cu cizelări minunate pe el, pe care îl aruncase indianul din kanu.

   — Ia mai încetează, te rog! Făcu Farrow râzând. Acum te-ai apucat să pui totul în legătură cu chestia asta misterioasă. Polinezianul o fi fost înjunghiat, cu prilejul vreunei certe, de către tovarăşii săi de trib şi atâta tot.

   —  Nu prea cred să fi fost aşa! Răspunse George cu încăpăţânare.

   — În sfârşit, fie aşa cum zici tu, băiete! A fost şi asta opera Indianului, acum nu mă mai mir de nimic. Dar nu-mi pot da seama ce legături putea să fi avut indianul cu sălbaticii, sau ce putea să aibă el împotriva lor. Nădăjduiesc şi eu, împreună cu doctorul, că vom căpăta lămuriri de la Dşangi, când vom fi la Upoli.

   — Da, domnule căpitan, sunt pe deplin încredinţat că aşa va fi, zise Bertram. Când George îi va preda inelul, Dşangi ne va da lămuriri în privinţa misteriosului indian, cel puţin în anumite privinţe.

   — Eu unul aş fi foarte mulţumit - zise Farrow, iarăşi - dacă chestia asta va lua odată sfârşit şi ne-om vedea cu bine pe „Insula odihnei". Submarinul nostru are şi el nevoie de o examinare mai amănunţită, căci mă tem c-a avut de suferit de pe urma balenei. Şi ultimele două ciocniri cu rechinii, vor fi lăsat şi ele oarecare urme. Să nădăjduim că treaba cu Dşangi se va regla repede. Dacă nu vom da însă de el în noaptea asta, să ştii că nu rămân pe uscat îmi iau tălpăşiţa şi-l voi ruga pe fostul meu camarad Strettow să-i predea inelul.

   Căpitanul rămase la hotărârea asta, cu toate stăruinţele lui George de a face tot posibilul pentru a da de urma lui Dşangi. Şi deoarece se aşteptau să aibă cu toţii de lucru la noapte, le ceru tuturor celor care n-aveau treabă să se ducă la culcare.

   Fură treziţi de-abia cu puţin înainte de a se întuneca, adică în vremea cinei. Farrow se hotărâse să nu intre în Upoli noaptea târziu, ci la un ceas când viaţa oraşului era încă în toi. Căci altminteri i-ar fi venit greu, poate, vrednicului său prieten să-i procure cantitatea trebuincioasă de combustibil.

   Submarinul înaintase cu mare viteză şi, când se lăsă întunericul, se afla la vreo treizeci de kilometri numai de ţinta. Distanţa aceasta o străbătură în trei sferturi de ceas, apoi se apropiară încetişor de portul din Apia.

   Căpitanul cunoştea bine ţinutul şi ştia că la răsărit de port se afla un golf unde nu obişnuiau să vină peşti de mare. Apa acestui golf era foarte adâncă, aşa că putea să se apropie cu „Dox"-ul

până la ţărm şi să coboare pe uscat, fără să se folosească de barcă. În apropierea golfului îşi avea proprietatea şi fostul lui camarad, după cât ştia el.

   Farrow îşi îmbrăcă obişnuitul costum tropical, tot aşa făcură şi George, doctorul şi Petre, care urmau să-l însoţească. În felul acesta, nu aveau să atragă atenţia nimănui pe stradă.

   După ce vasul fu priponit la ţărm, cei patru tovarăşi debarcară, silindu-se să facă cât mai puţin zgomot. Deodată însă tresăriră cu toţii speriaţi, când în imediata lor apropiere se ivi ca din pământ o făptură înaltă, albă şi cu un glas sonor rosti:

   — Sahibi, prietenul meu mi-a adus la cunoştinţă că mi-aduceţi inelul pe care l-am căutat multă vreme.

   — D-ta eşti Dşangi? Întrebă Farrow uimit.

   — Da, Sahibi, eu sunt Dşangi. Prietenul şi elevul meu a găsit inelul care a fost furat demult din sanctuarul nostru. L-am urmărit pe făptuitori prin toată lumea şi acum prietenul şi elevul meu aleargă să ducă vestea în patria noastră. Sahibi, urmaţi-mă!

   — O clipă, zise Farrow. În primul rând, trebuie să facem o vizită unui cunoscut, ca să căpătăm combustibil pentru vasul nostru, apoi te vom urma. Dar cred că nici nu e nevoie - George, dă-i inelul şi cu asta ne-am îndeplinit sarcina.

   — Sahibi, duşmanii mei sunt pe aproape - zise Indianul - şi de aceea trebuie să-mi predaţi inelul de-abia când voi fi în casa mea.

   — Tată, du-te tu la prietenul tău, iar eu cu Petre îl voi însoţi pe Dşangi. E departe?

   — Zece minute de drum, Sahibi.

   — Ei, nu e cine ştie ce, sunt iar îndărăt până vei fi aranjat tu cu domnul Strettow.

   — Prea plăcut nu mi-e că vrei să mergi, ia-l cel puţin pe doctor cu tine şi fii cu băgare de seamă! Zise Farrow.

   Dşangi îi conduse pe cei trei camarazi printr-o grădină mare şi întunecoasă, în care plutea mireasma îmbătătoare a miilor de flori. El mergea atât de încet şi cu băgare de seamă, încât şi prietenii noştri făcură la fel.

   In cele din urmă, în faţa lor se ivi o casă de lemn cu arhitectură indiană. Dşangi deveni acum şi mai prevăzător, îşi încordă auzul câtva timp, apoi le făcu însoţitorilor săi un semn să-l urmeze.

   Tufe înalte se înghesuiau până în imediata apropiere a scării care ducea sus la pridvorul casei. George privi tufele cu bănuială, căci îndărătul lor s-ar îi putut lesne ascunde duşmanii lui Dşangi. Şi, într-adevăr, după ce Indianul urcase primele trepte, din tufe săriră ca nişte pisici câteva făpturi mlădioase, care se năpustiră

asupra lui Dşangi şi a însoţitorilor săi.

   Atacul se produsese atât de brusc, încât curajoşii camarazi se văzură în imposibilitatea de a se apăra. Cu putere şi îndemânare, agresorii le răsuciră braţele la spate, legându-le cu frânghioare trainice.

   Nici Petre nu fu în stare să se folosească de forţa lui de uriaş şi fu legat şi el fedeleş. Indivizii îi târâră apoi repede în casă, care părea cu desăvârşire pustie.

   Când fu dată însă în lături o perdea groasă şi grea. Camarazii văzură cu uimire că fuseră duşi într-o încăpere mare, luminată. Era mobilată cu un lux orbitor, în stil oriental. Pe un fotoliu în formă de tron şedea un indian bătrân, cu o îmbrăcăminte pompoasă, ai cărui ochi luciră când îi văzu pe prizonieri.

   Se ridică şi se apropie de Dşangi, pe care camarazii îl văzură de-abia acum la lumină. Dşangi atinsese şi el o vârstă respectabilă, chipul său era frumos, avea trăsăturile unei rase nobile, care a rezistat de-a lungul veacurilor.

   Bătrânul schimbă cu el câteva cuvinte într-o limbă necunoscută lui George, apoi se apropie de acesta şi zise politicos, într-o engleză fără cusur:

   — Sahibi, dă-mi inelul pe care erai însărcinat să-l predai lui Dşangi.

   — Asta n-o voi face! Răspunse George cu hotărâre. Mi s-a spus să-l dau lui Dşangi şi de bună voie i-l voi da numai lui.

   — Ei, lasă, făcu bătrânul indian râzând, îţi va veni greu să scoţi inelul cu mâinile legate. Aşa că voi fi nevoit, cu părere de rău, să te percheziţionez, ca să-l găsesc. Vreau să ştii dinainte că nu ţi se va întâmpla nimic, oamenii mei te vor duce îndărăt la plajă şi acolo vei fi lăsat liber. Tainele care există între mine şi Dşangi, privitoare la acest inel, n-au ce să te intereseze pe d-ta.

   Întinse mâinile spre brâul lui George, dar, în aceeaşi clipă, chipul său căpătă o înfăţişare de uimire adâncă, clătină capul nedumerit, se dădu un pas înapoi şi după câteva momente de tăcere zise cu glas schimbat:

   — Sahibi, de unde ai pumnalul pe care-l văd la brâul d-tale?

   — Mi-a fost dăruit de Sanja, fiica prinţului Ghasna, răspunse George calm.

   Bătrânul Dşangi tresări şi el, scoţând o exclamaţie de uimire, zări pumnalul, al cărui mâner preţios scânteia orbitor şi se înclină adânc, atât cât îi îngăduiau mâinile legate la spate.

   — E o minune - zise el încetişor - că tocmai d-ta îmi aduci inelul, căci el este destinat chiar pentru prinţul Ghasna.

   Se părea acum că celălalt indian nu mai ştia ce să facă. Se găsea în mare încurcătură, după cât se vedea, o forţă misterioasă părea să izvorască din acest pumnal, oprindu-l să se atingă de George. În cele din urmă, se întoarse iarăşi spre Dşangi şi-i vorbi agitat. Dar bătrânul dădea mereu din cap şi răspundea pe un ton foarte energic.

   George privea cu interes la cei doi indieni. Faptul că inelul era destinat pentru prinţul Ghasna, îl umplea de bucurie. Desigur că el prezenta mare însemnătate şi Ghasna se va bucura mult că George i-l adusese, dar şi mai mult se va bucura, fără îndoială, Sanja lui.

   Tânărul simţi deodată o atingere uşoară la brâul său. Petre se apropiase de el pe nesimţite, căci văzuse că indienii care rămăseseră pe pragul încăperii urmăreau cu mare interes discuţia dintre cei doi bătrâni. În clipele acestea, ei nu-i dădeau nici o atenţie şi imediat Uriaşul îşi făurise un plan al lui.

   Se întoarse în aşa fel încât să stea spate în spate cu George, se prefăcu că priveşte nepăsător prin cameră - dar, pe furiş, scosese pumnalul Sanjei şi, în clipa următoare, îi tăiase cu el legăturile lui George.

   Acesta luă îndată pumnalul şi tăie la rândul său legăturile lui Petre, apoi, cu mâna stângă, trase revolverul de la brâu, în vreme ce cu dreapta tăia frânghia cu care era legat doctorul.

   Într-o clipă, şase pistoale erau îndreptate asupra indienilor şi George strigă cu glas tunător:

   — Sus mâinile!

   Porunca fu îndeplinită cu repeziciune. Indienii rămaseră încremeniţi de spaimă.

   George le porunci apoi paznicilor de la uşă să treacă în partea dreaptă a încăperii şi bătrânul indian, care era conducătorii lor, trebui să se aşeze lângă ei. Acum Petre şi doctorul puteau să-i ţină sub ochi.

   George liberă repede mâinile lui Dşangi, care se înclină încă o dată adânc în faţa tânărului şi zise cu supunere:

   — Sahibi, Sanja ţi-a dăruit pumnalul ei, ceea ce înseamnă că ai devenit de rangul ei şi al prinţului. Sahibi, eu am fost însărcinat să caut inelul dispărut de zeci de ani, elevul meu l-a găsit şi acum trebuie să-l duc îndărăt. El înseamnă fericirea prinţului Ghasna şi a neamului său.

   George scoase inelul cel minunat dintr-un buzunăraş ascuns al hainei sale. Când îl zăriră, atât Dşangi cât şi indienii care stăteau la perete întinseră braţele şi se înclinară cât putură mai mult.

   — Sahibi, indienii aceştia voiau inelul pentru vărul prinţului, spuse Dşangi.

   — Vărul prinţului a fugit şi Ghasna a reintrat în posesia ţării sale - zise George liniştit. Noi înşine l-am adus, pe el şi pe Sanja, acasă.

   — Sahibi, aceasta e cea mai frumoasă clipă a vieţii mele: îţi mulţumesc pentru vestea ce mi-o aduci.

   — M-am bucurat şi eu că am putut contribui la asta, zise George. Şi acum, poftim inelul! Dşangi, salută-i pe prinţ din partea noastră şi în primul rând pe Sanja. Nu e nevoie să-mi spun numele, ea ştie cui i-a dăruit pumnalul.

   — Sahibi, ştiu că transmiţând salutările d-tale, le voi face o mare bucurie prinţului şi fiicei sale.

   — Dşangi, spune-mi acum, te rog, cine este elevul d-tale? Dispune el de forţe miraculoase, cum nu mai au alţi oameni?

   Bătrânul făcu o mutră cam încurcată, apoi zise cu şovăială:

   — Sahibi. Niciodată nu va izbuti un european să înţeleagă forţele care dormitează în natură. Elevul meu s-a priceput să le trezească, cum nimeni altul n-ar fi putut s-o facă. El s-a legat de mare şi locuitorii săi şi cei mai mulţi din poporul nostru ÎI numesc chiar „Zeul mării". Sahibi, n-am voie însă să vorbesc despre asta.

   — Pricep - zise George - şi îţi pot spune că am văzut şi noi în ce fel se manifestă forţele sale. Aş fi dorit să-i vorbesc, căci omul acesta mă interesează mult. Aşadar, el e în măsură să înrâurească şi asupra vieţuitoarelor mării? Poate că şi asupra unor monştri pe care nu i-a zărit nici un ochi omenesc?

   Aproape speriat, Dşangi îşi înălţă capul, apoi zise încetişor.

   — Sahibi, acum ştiu că d-ta ai văzut un astfel de monstru. Te implor însă nici să nu te mai gândeşti la el, alungă-i din mintea d- tale! Nu e bine când un profan aruncă o privire în taina cea mare. Mai mult nu pot să spun.

   — Păcat! Făcu George. Nădăjduiesc însă că prinţul Ghasna îmi va povesti mai mult despre asta, când ne vom întâlni cu toţii în ţara lui. Şi acum trebuie să plec, căci tata ar deveni neliniştit.

   Dşangi bătu de patru ori din palme. După câteva clipe, veniră nişte indieni, care păreau cam adormiţi. La un semn al bătrânului, ei îi legară pe ceilalţi indieni şi-i duseră afară.

   George nici nu stătu să întrebe ce avea de gând să facă cu ei, căci asta nu-i privea şi n-avea nici un rost să se amestece.

   Îşi luă rămas bun de la bătrân, care ţinu cu tot dinadinsul să-i petreacă până la submarin. Îl găsiră pe Farrow foarte neliniştit, pregătindu-se tocmai să plece cu câţiva camarazi în căutarea lui George.

   Rămase şi el uimit când află că inelul era destinat prinţului Ghasna Mai vorbi câtva timp cu bătrânul indian şi rugă să transmită salutări prinţului şi fiicei sale.

   Apoi sosiră marinarii cu butoaiele de combustibil, pe care le căpătaseră cu ajutorul camaradului de arme al căpitanului.

   Strettow îl salută călduros pe George şi pe ceilalţi din echipajul submarinului şi, după ce tancurile fură umplute cu ţiţeiul adus, totul fu gata de plecare.

   Când George dădu să urce pe punte, se ivi deodată o făptură albă lângă el.

   Speriat, duse mâna la revolver, dar îl recunoscu pe bătrânul Dşangi, care se mai întoarse o dată. Indianul îi puse în mână un obiect mic şi şopti:

   — Sahibi. Să porţi inelul acesta, căci îţi poate fi de mare folos. Sanja poartă şi ea unul la fel. Îţi va aduce noroc şi te va scăpa de unele primejdii.

   Înainte ca George să-i poată mulţumi, bătrânul şi dispăruse în întuneric. George îşi puse inelul în deget, apoi îşi făcu vânt pe puntea submarinului. El rămăsese cel din urmă pe uscat.

    Electromotoarele puseră elicea în funcţiune şi minunatul vas se îndepărta încetişor de ţărm. Ajunseră curând în larg, făcură un mic viraj, apoi Farrow porni spre apus, spre îndepărtata „Insula a odihnei".

SFÂRŞIT

Volumul 36

LORDUL CLIVE

   UN MUSAFIR CIUDAT

   — SLAVĂ DOMNULUI, EXCLAMĂ CĂPITANUL FARROW, la

răsuflând uşurat. Bine că am scăpat teferi din aventura aceea atât de ciudată, cum n-am mai întâmpinat în viaţa mea. George, acum ai prilejul să-ţi dai seama şi de ce taine mai există în lumea asta. Nădăjduiesc s-ajungem cu bine pe „Insula Odihnei", căci sunt îngrijorat de soarta camarazilor rămaşi acolo. Manevrele flotei engleze în apropierea ascunzătorii noastre şi în primul rând vasul purtător de avioane, cu escadrila de aeroplane, nu-mi plac deloc. Mă tem că cei câţiva camarazi ai noştri, rămaşi de pază acasă, se vor fi aflând într-o situaţie foarte neplăcută şi de aceea vreau s- ajung cât mai repede acolo.

   — Da, aşa e, încuviinţă George. La avioane nici nu m-am gândit. E mai mult ca sigur că ele vor descoperi insula din mijlocul brâului de corali. Asta ar fi o adevărată nenorocire, căci se vor fi aflând printre ele hidroavioane, care vor putea debarca pe insulă, ca s-o cerceteze mai de aproape. Ce-i de făcut?

   — Nimic altceva decât să ne grăbim s-ajungem cât mai repede, răspunse căpitanul. Din păcate, nu m-am gândit la asta cât ne aflam încolţiţi între cele două aripi ale flotei engleze. De-

abia acum mi-am adus aminte şi mă tem că e prea târziu...

   — Nu spune asta, tată, zise George întristat. Aşa ceva nu trebuie să se întâmple.

   — George şi eu nădăjduiesc din toată inima că totul o mers bine, răspunse căpitanul - dar teama a pus stăpânire pe mine şi nu pot scăpa de ea. Peste vreo patru zile vom şti dacă temerile mele au fost întemeiate sau nu, căci cam atâta vreme va dura până să străbatem cele trei mii cinci iute de kilometri care ne despart de „Insula Odihnei". Să sperăm că nu vom mai întâmpina nici o aventură în drumul nostru, care să ne întârzie şi mal mult - dar sunt, de altfel, hotărât să nu mă las târât într-o nouă aventură, oricât de ciudaţi sau interesantă ar fi. Aşadar, ia aminte, dragă George, să nu-mi atragi atenţia asupra nici unui lucru care ţi se va părea deosebit, căci de data asta nu mă voi lăsa înduplecat.

   — Se poate totuşi întâmpla să fim nevoiţi să salvăm niscaiva naufragiaţi, zise George.

   — Asta-i altă socoteală, răspunse Farrow. Imediat, într-un asemenea caz, fireşte că va trebui să facem tot posibilul să le dăm ajutorul nostru. Sper, însă, că nu va fi nevoie de aşa ceva.

   Şi acum, să mergem să ne odihnim. Vremea e bună şi vase englezeşti nu ne vor supăra pe aici, aşa că vom avea linişte până mâine dimineaţa. Brun va lua comanda, Plundow, Kard şi Lom vor face cu schimbul la cârmă. Haide, George, să mergem la culcare, căci nu putem şti ce ne va aduce ziua de mâine.

   Farrow şi George intrară în cabinele lor şi peste puţin dormeau buştean. Submarinul înainta cu viteză spre apus, unde se afla Insula lor minunată.

   Noaptea trecu în linişte. Când se lumină de ziuă, Insulele Samoa nu se mai zăreau şi cu asta se încheia aventura ciudata cu „Zeul mării".

   Dimineaţa, Farrow şi George se aflau, întâmplător, singuri în turn. Marea era liniştită, nici un val nu încreţea suprafaţa ei şi priveliştea era atât de paşnică, încât Farrow nu se putu opri să-i spună fiului său:

   — Aş dori ca tot drumul să ţină aşa, ca să putem ajunge cu bine acasă, fără să mai fim tulburaţi de o aventură nouă. Să nădăjduim că izbutim...

   Căpitanul îşi rupse vorba, căci în faţa lui se ivi deodată o făptură, care până atunci se ţinuse ascunsă lângă peretele de otel al turnului. Era un bărbat subţirel, un tip caracteristic de englez. În mâna dreaptă ţinea un revolver, pe care-l îndrepta asupra celor

doi din turn.

   — Iertaţi-mă dacă vă deranjez - zise el zâmbind - v-aş ruga, însă, stăruitor să nu faceţi nici o mişcare suspectă, căci altminteri m-aş vedea nevoit, cu toată părerea mea de rău, să trag. Fără să mă laud. Trebuie să vă atrag atenţia că sunt un ţintaş minunat. Îmi daţi voie să mă prezint: Lord Clive.

   — Încântat de cunoştinţă, deşi faptul se întâmplă în împrejurări nu tocmai obişnuite, zise Farrow, înclinându-se şi el politicos, după cum făcuse şi englezul. Te-aş ruga însă să-mi răspunzi la o întrebare: ce te-a făcut s-alegi felul acesta ciudat de a ne face cunoştinţă?

   — Cu bucurie constat că eşti într-adevăr omul drept care mi-ai fost descris, domnule căpitan, zise lordul, zâmbind mulţumit. Rog să-mi iertaţi necuviinţa de a fi pătruns, într-ascuns pe vasul dv. - ştiu că prin asta am încălcat legea ospitalităţii - dar vă rog să mă credeţi că nu mi-a rămas altă cale. Dac-aş fi căutat să vă vorbesc la Apia sunt sigur că nu mi-aţi fi dat ascultare.

   — Tot ce se poate, răspunse Farrow, căruia începuse să-i placă omul acesta ciudat. Totuşi, de vreme ce eşti acum stăpân al vasului, ca să zic aşa, fiindcă pentru moment ne ai în puterea d- tale, ţi-aş fi foarte îndatorat dacă ne-ai spune ce doreşti de la noi.

   — Repet rugămintea să-mi iertaţi felul prea puţin civilizat cum am pătruns pe vasul dv. - zise lordul - dar, după cum vă spuneam, n-aveam altă cale. Vă rog să mă credeţi că n-am venit cu gânduri rele - e vorba doar de o mică aventură, pentru care am nevoie de concursul dv. Apoi, mai e la mijloc şi un rămăşag - dar asta joacă un rol secundar. Principalul e să mă ajutaţi la lămurirea unei chestiuni cu totul ciudate.

   — Şi dacă refuz? Întreba Farrow zâmbind. Chipul englezului se înăspri, o energie nemăsurata sclipi în ochii-i cenuşii şi cu un glas răsunător zise:

   —În cazul acesta, mi-ar părea foarte rău, domnule căpitan, căci aş fi nevoit să te rog să îndrepţi vasul spre cel mai apropiat port englezesc, unde te voi preda autorităţilor. Te rog să crezi că nu glumesc şi te voi sili s-o faci.

   — Prea iei d-ta uşor lucrurile, răspunse Farrow tot zâmbind. Ca să-ţi poţi aduce la îndeplinire ameninţarea ar trebui mai întâi să mă ucizi pe mine şi pe fiul meu, dar nici atunci nu cred să reuşeşti, căci tovarăşii mei tot nu vor asculta de d-ta, ci toţi, până la unul, se vor apăra cu îndârjire, răzbunând moartea noastră. Cu toate astea, trebuie să-ţi mărturisesc pe faţă că felul d-tale de a fi îmi place, căci este neobişnuit şi deoarece noi suntem mari amatori de lucruri neobişnuite, îţi vom sta în ajutor cu dragă inimă. Dar vreau să ştii că nu ameninţările d-tale ma hotărâse la asta.

   — Ştiu, domnule căpitan, zise lordul. Ca să fiu sincer, trebuie să-ţi mărturisesc că am nădăjduit că dorul dv. de aventură îmi va fi un aliat mai preţios decât revolverul acesta pe care-l am în mână. Mă bucur că-mi iertaţi necuviinţa şi sper că vom deveni buni prieteni. Planul meu, pentru înfăptuirea căruia vă cer concursul, vă va fi, desigur, pe plac, în special fiului d-tale, despre care se ştie că porneşte cu voie bună în cele mai primejdioase aventuri.

   Lordul îşi vâri revolverul în buzunar, apoi îi întinse căpitanului şi lui George mâna, pe care aceştia o strânseră cu căldură. Apoi tânărul întrebă cuprins de curiozitate:

   — Domnule Clive, cred că acum am putea afla care e planul d- tale. Eu nădăjduiesc că va fi ceva foarte interesant.

   — Fără îndoială, răspunse lordul. Interesant, dar şi foarte primejdios în acelaşi timp. Asta în orice caz. Ca să fiu scurt, vă voi spune că e vorba de regăsirea şi salvarea unei fetiţe care a fost răpită acum trei ani de lângă tatăl ei. E Maud Graves, fiica prietenului meu. Lord Graves, guvernatorul insulelor Samoa.

   — Atunci nu mai încape îndoială că suntem de partea d-tale, zise Farrow, cu grabă. Ai vreo idee unde se află copilul?

   — Da, aşa cred cel puţin. Prietenul meu avea o guvernantă cu numele de Matu, o băştinaşă de pe insula Savii, dar acolo n-am putut da de ea. Matu era logodită cu un băştinaş, anume Temato, care îndeplinea slujba de intendent în casa prietenului meu. Ce se-ntâmplă însă? Prietenul meu e un om foarte nervos de felul lui şi aşa s-o făcut că într-o zi l-a luat la bătaie pe Temato, din cauza unei stricăciuni pe care o făcuse. A doua zi cei doi logodnici au dispărut şi odată cu ei micuţa Maud, unica fiică a prietenului meu.

   Asta s-a întâmplat acum trei ani. Fetiţa trebuie să fie astăzi în vârstă de 7 ani. Vă puteţi lesne închipui că am depus toate eforturile ca să regăsim copilul şi prietenul meu, datorită slujbei sale înalte, având la-ndemână toate mijloacele, n-a cruţat nimic - dar în zadar.

   — Şi acum crezi că ai găsit o urmă sigură? Întrebă Farrow mirat. Cum e cu putinţă asta?

   — E într-adevăr o întâmplare excepţională, nici eu nu ştiu dacă bănuiala mea se va dovedi întemeiată, sau dacă nu cumva m-am înşelat. Prietenului meu nu i-am spus nimic cu privire la observaţia mea, ca să nu trezesc într-unsul o nădejde care mal târziu nu se va împlini. Acum câteva zile am surprins o convorbire între doi băştinaşi, căci cunosc bine limba lor. Unul din băştinaşi venea tocmai de pe o insulă, care s-ar afla la sud-vest de Upoli. Şi spunea prietenului său că acolo în inima desişului ar trăi un trib care are o mică regină albă. Tribul acesta cică ar fi foarte sălbatic şi crud şi e temut de toţi. Spre norocul meu, celălalt băştinaş deveni foarte curios şi ceru să-i descrie cât mai exact locul unde se află insula. Şi astfel pot susţine că ea se găseşte în apropierea insulelor Nina.

   — Aha, atunci trebuie să luăm imediat direcţia spre sud, zise Farrow şi făcu semn lui George, care se afla la cârmă. În aceeaşi clipa aproape, vasul făcu un viraj brusc.

   — Îţi mulţumesc, domnule căpitan, adăugă lordul, bucuros. Din schimbarea direcţiei pe care ai ordonat-o, văd că te încrezi în povestirea mea şi că eşti dispus să iei parte cu toată energia la salvarea micuţei Maud Graves. Îţi mulţumesc din inimă. Din păcate, n-am putut auzi mai mult din discuţia celor doi băştinaşi, căci s-au îndepărtat şi n-am putut să-i urmăresc fără să le atrag atenţia. Crezi că vom găsi insula cu pricina?

   Întrebarea lordului trăda îngrijorarea. Farrow se simţea atras către acest om, care, pentru a-şi ajuta prietenul, nu se dăduse în lături de la o faptă cutezătoare, care ar şi putut avea urmări rele pentru el: pătrunderea pe furiş pe submarin, cu scopul de a-şi asigura concursul marinarilor. De aceea răspunse cu multă bunăvoinţă:

   — Domnule Clive, vom găsi insula aceea chiar de va şi nevoie să cutreierăm tot Pacificul. Te admir sincer şi domnul Graves poate fi mândru că te are ca prieten. Unde te-ai ascuns în timpul nopţii?

   Lordul zâmbi, ceea ce dădu chipului său o înfăţişare foarte simpatică.

   — M-am furişat pe submarin pe când se cărau pe bord butoaiele cu combustibil. Trebuie să mărturisesc că n-a fost tocmai uşor să găsesc o ascunzătoare bună. Mi-am luat inima în dinţi, însă şi m-am aşezat sub unul din motoarele Diesel. Azi dimineaţă, când s-a făcut schimbul, am ieşit afară, cu băgare de seamă. în spatele omului de la cârmă mi-am dat drumul pe punte, unde m-am aciuat. Trebuie să spun că timonierul nu mă putea observa, căci în primul rând mă pricep să mă mişc fără să fac cel mai mic zgomot - ca unul ce am colindat tot pământul ca vânător pasionat - şi în al doilea rând vasul tocmai avea de trecut printr- un labirint întreg de stânci marine, care cerea întreaga atenţie a timonierului. În felul acesta, sarcina mea nu era prea grea.

   —  Domnule Clive, îmi placi din ce în ce mai mult, zise Farrow, căci te-ai dovedit un om superior. Mă bucur din inimă că mi-a fost dat să cunosc o persoană care, de fapt, trebuie să-mi fie duşmană, dar care s-a arătat a fi un camarad fără cusur.

   Îşi strânseră încă o dată mâna, apoi lordul răspunse:

   — Căpitane, regret într-adevăr cât se poate de mult că, din cauza legilor ţârilor noastre, trebuie să ne considerăm duşmani. Te rog. însă ca pentru timpul cât vom fi împreună să nu ţii seamă de lucrul acesta, căci acum suntem camarazi, care avem unul şi acelaşi scop. Nu-mi pot închipui ceva mai frumos decât să izbândim în întreprinderea noastră, readucând părinţilor îndureraţi copilul pierdut. Un lucru pot să-ţi făgăduiesc de pe acum: din fericire, sunt om cu mare trecere în ţara mea şi voi depune toate sforţările ca Anglia să încheie pace cu d-ta. Sună cam caraghios, e drept, dar d-ta eşti într-adevăr o putere, ca să zic aşa, un stat independent. Ca o preţuire a numeroaselor servicii pe care ni le-ai făcut, lucrul nu va fi prea greu, chiar dacă foştii noştri aliaţi se vor împotrivi. Asta ar fi într-adevăr frumos - zise Farrow - am scăpa odată să tot fim urmăriţi ca un vânat, ca nişte fiare sălbatice, deci, la drept vorbind, nu merităm soarta aceasta.

   — Cu greu va izbuti un altul să joace o festă fa fel eu aceea pe care al jucat-o d-ta de curând, când al trecut prin linia flotei noastre de manevră - zise lordul, zâmbind. A fost ceva minunat, zău aşa! Trebuie s-o mărturisesc, deşi sunt şi eu englez. Prin asta ţi-ai câştigat şi mal mult simpatiile noastre - numai comandantul vasului „Eagle" nu cred să te aibă la inimă.

   Farrow râse din toată inima şi răspunse:

   — De fapt, îmi pare râu de comandant. Afară de necaz, mai trebuie să îndure şi batjocura.

   — Nu, domnule căpitan - răspunse lordul - noi suntem

oameni drepţi şi nu-i putem face imputări, căci ştim prea bine că pentru căpitanul Farrow nu există nimic imposibil şi oricare din noi ar fi căzut în cursă. Şi acum, dacă n-ai nimic împotrivă, te-aş ruga să mă prezinţi camarazilor d-tale, căci va trebui să rămânem câtva timp împreună: vom trece, desigur, prin aventuri

primejdioase. - Aşa că s-ar cuveni să fim buni camarazi de la început.

   — Fireşte, se grăbi să răspundă Farrow. Vino te rog jos, George, ţi-l voi trimite pe Plundow sus şi fii atent dacă se zăreşte cumva vreun vas englez. Căci trebuie să fim cu băgare de seamă, domnule Clive, chiar dacă te afli şi d-ta pe bord.

   — Ştiu, răspunse lordul, în vreme ce-şi făcu vânt peste marginea turnului. Acum sunt doar camaradul dv., nu mai sunt englez şi voi fi alături de dv. când va fi nevoie să scăpaţi de urmărirea unul vas de-al nostru.

   — Minunat! Exclamă Farrow, zâmbind. Asta e o situaţie cu drept cuvânt originală, şi atât de amuzantă că mă bucur din inimă. Nădăjduiesc că vom izbuti s-o salvăm pe biata fetiţă, căci cred că ne putem bizui pe povestirea băştinaşilor.

   — Aşa sper şi eu - zise lordul - deşi nu prea ştiu în ce fel vom proceda. Va trebui doar să cercetăm fiecare insulă în parte din grupul Nina. Nu pierdem prea mult timp din cauza aceasta?

   — Cred că problema nu va fi atât de grea precum ne-o închipuim - răspunse Farrow. Ne vom informa pe una din insule asupra tribului care are o regină albă şi vom afla cu siguranţă.

   — Ai dreptate, încuviinţă englezul. La asta nici nu m-am gândit. Numai de nu s-ar întâmpla să dăm din primul moment de insula pe care o căutăm, căci în felul acesta sar putea s-avem neplăceri când om porni să luăm informaţii. Mă tem că tribul va deveni foarte primejdios, dându-şi seama că vrem să-i răpim regina.

   — Fireşte că trebuie să ne aşteptăm la lupte grele, zise Farrow, dar avem arme cu care ne putem apăra chiar împotriva celui mai sălbatic trib. Îţi voi da şi d-tale câteva din grenadele noastre de mână, care sunt umplute cu un gaz care îi lasă în nesimţire pe duşmani, pentru timp de douăzeci şi patru de ceasuri, fără ca să le dăuneze sănătăţii.

   — Ah! Probabil că acesta e gazul cu care i-aţi ameţit pe marinarii de pe submarinul nostru? Întrebă Clive. Şi aia a fost o lovitură măiastră din partea dv.! De altfel, locotenentul Breacks a fost pus în retragere, căci, după părerea tuturor englezilor, nu s-a purtat cum trebuie faţă de d-ta.

   — Îmi pare râu de lucrul acesta, zise Farrow. El n-a lucrat decât în interesul patriei sale.

   — Ba nu, s-a arătat foarte nerecunoscător, răspunse lordul cu tărie. D-ta l-ai salvat dintr-o situaţie primejdioasă, cu riscul d-tale propriu, ceea ce ar fi trebuit să-l indemne la recunoştinţă. N-a făcut-o, însă. Şi-a meritat, deci, soarta. Dar, să lăsăm asta şi acum te rog să mă prezinţi camarazilor d-tale.

   Lordul ţinu să cunoască pe fiecare marinar în parte, pentru fiecare avu cuvinte călduroasa şi plin de entuziasm, ceea ce-i atrasa repede prietenia întregului echipaj.

   Îşi câştigase şi încrederea lui Farrow în măsură atât de mare, încât căpitanul îi arată toate instalaţiile „Dox"-ului, datorata genialului inginer Hagen. Şi ceea că-l umplu îndeosebi de uimiră pe lord fură ferestrele de la proră şi cămăruţele prin care scafandrii puteau părăsi submarinul sub apă. Şi când văzu grenadele cu gaze, îi zise lui Farrow:

   — Acum îmi dau şi eu seama de ca nu sa poată pune mâna pa d-ta, domnule căpitan. Fireşte că voi păstra tăcerea asupra celor ce am văzut, dar după ca vom fi scăpat cu bine din aventura la care pornim, voi depune toată influenţa mea ca să hotărăsc guvernul englez să retrag ordinul de arestare lansat împotriva d- tale.

   — Ţi-aş fi cât se poate de recunoscător dacă vei izbuti, lord Clive, zise căpitanul. Când ne vom putea mişca liberi prin apele acestea, vom fi în măsură să înfăptuim şi mai multe fapte bune. Nu-i deloc plăcut, crede-mă, să fii nevoit s-o iei repede la fugă sau să te afunzi în apă în clipa când se iveşte un vas străin.

   — Sunt aproape sigur că voi izbuti, răspunse englezul, calm. Şi, fireşte că voi încerca s-o fac chiar dacă nu vom izbândi în ceea ce întreprindem acum. În primul rând, din convingere, şi în al doilea, pentru bunăvoinţa cu care ai primit să iei parte la salvarea micuţei Maud Graves.

   — În cazul acesta, mă voi bucura cu atât mai mult dacă încercarea d-tale va avea succes, domnule Clive, zise Farrow. Te rog să fii încredinţat că voi face totul spre a sprijini planul d-tale, fără să mă gândesc la vreun contra-exemplu. Aşadar, ne-am înţeles.

   Acum să schiţăm un plan de război, căci la insulele Nina vom ajungă cam înspre seară. Vom putea afla dacă sunt locuite, căci va trebui să vedem focuri. Fireşte că tribul pe care-l căutăm locuieşte în interiorul unei Insule, în desişul de nepătruns. Dar pentru noi principalul e să avem informaţii cât mai precise despre el, ceea ce putem obţine de la vreun trib care locuieşte pe coasta vreuneia din aceste insule.

   — Minunat, dragă căpitane! Exclamă lordul. Al luat-o de la început cum trebuie. Cred că vom ajunge negreşit la ţintă, sunt chiar perfect încredinţat. Dar, pe de altă parte, mai cred că nu e lipsit de primejdie dacă vom căuta să ne informăm, căci sălbaticii de pe aceste insule sunt foarte bănuitori faţă de străini.

   — Asta o ştiu şi eu, căci am făcut multe experienţe proaste în această privinţă, zise Farrow. Dar am devenit în schimb foarte prevăzători şi ştim cum trebuie procedat cu aceşti indivizi. Doctorul Bertram al nostru vorbeşte aproape toate dialectele de pe aici, ceea ce ne uşurează simţitor sarcina.

   — Da, asta e foarte important, zise lordul. Acum sunt într- adevăr foarte curios ce ne va aduce seara.

   În timpul călătoriei spre sud, lordul îl distră pe căpitan, George şi ofiţeri cu povestirile sale asupra vânătorilor la care luase parte în toate regiunile globului pământesc. Şi astfel vremea trecu atât de repede, încât toţi rămaseră uimiţi când observară că întunericul se va lăsa în curând.

   Departe în zare se iviră puncte întunecate care nu erau decât insulele din grupul Nina.

   II.

   CĂPETENIA SAVA.

   FARROW DĂDU ORDIN IMEDIAT să se micşoreze viteza motoarelor. Sălbaticii care locuiau pe aceste insule au ochi foarte ageri şi nu trebuia ca ei să observe submarinul înainte de vreme şi să se ascundă în desiş, lăsând satele goale în urma lor.

   Vor aştepta în larg până se va lăsa întunericul şi de abia pe urmă se vor apropia de insule. Mai era o jumătate de ceas până atunci şi în cele din urmă căpitanul opri motoarele cu totul.

   Farrow, George şi Rindow examinară prin ocheanele lor puternice insulele îndepărtate, dar nu putură descoperi nici un semn de viaţă.

   — Ciudat! Zise căpitanul. Mă aşteptasem să vedem fum de focuri. Dar se poate ca băştinaşii să întrebuinţeze lemne uscate de tot, care nu fac fum aproape deloc. Trebuie, deci, să aşteptam întunericul, când vom vedea, poate, lumina locurilor.

   — Şi cred că cele mal multe sate se vor şi aflând pe partea de sud o acestor insule, răspunse lordul. Coastele de nord sunt prea expuse furtunilor puternice.

   — Aşa e, la asta nu m-am prea gândit, încuviinţă Farrow. Dar înainte de a se lăsa întunericul nu ne putem apropia. Încă un sfert de ceas şi putem porni înainte.

   Aceste cincisprezece minute trecură anevoie, căci toţi erau stăpâniţi de nerăbdare. În cele din urmă, perdeaua nopţii se lăsă peste fire şi imediat Farrow dădu comanda să se pornească motoarele încetişor.

   Fără nici un zgomot, submarinul se apropia de prima insulă care zăcea cufundată în linişte şi întuneric. După ce vasul trecu de coasta de apus, căpitanul dădu brusc comanda de oprire o motoarelor, căci, după cum se aşteptase, pe coasta de sud a insulei luceau câteva focuri de lagăr. Acolo era, aşadar, un sat şi principalul lucru era acum să se pună în legătură cu sălbaticii - bănuitori de felul lor.

   — Vom porni cu bărcile de aluminiu, îi zise căpitanul lordului. Nu vreau să mă apropii cu submarinul prea mult de insule, căci bănuiesc că sunt stânci pe aici. Aş vrea să-i spionez puţin pe sălbatici, înainte de a mă arăta în faţa lor. Te pomeneşti că e chior tribul pe care-l căutăm, căci uneori întâmplarea face adevărate minuni.

   — Şi ce-ai de gând să faci dacă va fi aşa? Întrebă lordul curios. Vom ataca imediat tribul?

   — Dacă mă voi fi încredinţat că fata răpită se află acolo, voi încerca mai întâi s-o răpesc prin viclenie; dacă însă nu voi izbuti în felul acesta, atunci va trebui să ne folosim de grenadele cu gaze. De aceea nu vreau să debarc în locul unde se află satul, ci ceva mai la o parte, apoi ne vom strecura prin desiş.

   — Minunat, aşa aventură îmi place! Exclamă Clive cu însufleţire. Asta mă interesează mai mult decât o vânătoare de fiare sălbatice. O să te rog să mă iei şi pe mine cu d-ta, domnule căpitan.

   — Fireşte, dragă domnule Clive. Răspunse Farrow cu grabă. D-ta eşti doar persoana de căpetenie în cazul de faţă. Aşa, acum vom aduce trei bărci pe punte şi le vom monta, ca să putem lua destul camarazi cu noi şi să ţinem piept unui eventual atac al sălbaticilor.

   Farrow dădu comenzile trebuincioase: imediat fură aduse pe punte piesele a trei bărci şi montate la repezeală.

   — Desigur că şi acestea sunt inventate de faimosul dv. inginer Hagen! Zise lordul.

   — Da, răspunse Farrow, încetişor. Hagen a construit bărcile, dar în curând va trebui să facem altele, căci ni s-au prăpădit câteva până acum. De îndată ce vom fi ajuns în ascunzătoarea noastră, vom începe cu fabricaţia.

   — Hm... toţi bănuiesc că aveţi pe undeva aici o ascunzătoare sigură, zise lordul. Desigur că nu-mi vei spune unde se află, deşi eu nu voi vorbi niciodată despre ea. Îmi închipui, însă că e foarte interesantă.

   — Aşa şi e, zise Farrow. Şi nădăjduiesc că nimeni nu va putea ajunge acolo. Poate rămânem mai mult timp împreună şi atunci te voi lua cu plăcere să ţi-o arăt.

   — Ah! Asta ar fi minunat! exclamă englezul, vesel. Dragă căpitane, te rog chiar din suflet să mă iei. Timp va fi, căci dacă o vom elibera pe fetiţa, mă vei putea duce cu dânsa la Apia, unde vom aştepta o zi şi în vremea asta eu voi face toate demersurile trebuincioase pe lângă guvernul meu ca să fie retras ordinul de urmărire împotriva d-tale. Aş vrea să fac cu d-ta câteva călătorii, apoi mă vei debarca în vreun port oarecare.

   — De ce nu? Cu dragă inimă, încuviinţă Farrow. Dar înainte de toate trebuie s-o regăsim pe fetiţa şi s-o salvăm. Acum vom trage la sorţi zece marinari, care vor merge cu noi în două bărci. In prima barcă vom merge noi doi, George, doctorul Bertram şi Petre Uriaşul.< Voi dispune să ţi se dea două grenade cu gaze, poate s- avem nevoie de ele.

   Tragerea la sorţi se îndeplini repede. Cele trei bărci fură puse pe apă şi marinarii se urcară în ele fără să facă cel mal uşor zgomot.

   Petre vâsli cel dintâi cu putere spre insulă şi urmând ordinul căpitanului, se-ndrepte spre un loc care se afla la vreo şaizeci de metri de unul din focurile de lagăr.

   Camarazii priviră cu încordare spre ţărmul care se apropia tot mai mult. Văzură acum făpturi care stăteau pe lângă focuri sau se mişcau printre ele. Erau sălbatici pe jumătate goi, în general indivizi înalţi şi voinici. Căpitanul zise încetişor doctorului Bertram:

   — După cât pot vedea eu, sunt polinezieni. Cred că d-ta te vei putea înţelege cu ei. Nu?

   — Fireşte, vorbesc şi pricep doar cele mai multe dialecte, răspunse Bertram. Să-i strig de aici, sau mai bine să ne furişăm până la ei?

   — Trebuie să stabilim mai întâi dacă nu sunt cumva din tribul care a răpit-o pe micuţa Graves, zise Farrow. Asta ar fi un mare noroc, într-adevăr.

   —  Hm... ar fi atât de mare norocul acesta încât nici nu îndrăznesc să cred în el, şopti lordul Clive. Au trecut trei ani de când a fost răpită şi acum s-o găsim din primul moment? Prea ar fi de tot să se întâmple aşa. Şi apoi, trebuie să mărturisesc sincer că nici n-aş vrea să meargă atât de repede lucrurile, căci aş dori să întâmpin aventuri în toată regula alături de dv. - cu toate că ar fi în interesul bietei fetiţe s-o regăsim şi s-o eliberăm cât mai curând.

   — Vom face noi şi treaba asta, zise Farrow plin de nădejde. Vom cerceta toate insulele de pe aici, până când vom da de tribul cu micuţa regina alba. Aşa, Petre, priponeşte bine barca de un trunchi - şopti el Uriaşului, care-şi mânase barca lângă un tufiş, ale cărui ramuri atârnau deasupra apei. Ah! Asta-i minunat, aici pare să fie o potecă, pe care sper să putem înainta fără să facem

zgomot.

   Într-adevăr, lângă tufiş se zărea nelămurit o deschizătură întunecata în desiş. George sări cel dintâi pe uscat, căci era nerăbdător să înceapă aventura.

   — George, să n-o iei iar razna! Îl preveni Farrow. Vei aştepta până vom fi cu toţii pe uscat.

   Neavând încotro, tânărul trebui să-i dea ascultare, căci ştia că tatăl său nu glumea când îi nesocotea poruncile.

   Era într-adevăr o potecă îngustă, care ducea în desiş şi George îşi dădu seama imediat pentru ce fusese făcut drumeagul acesta. Spre stânga se întindea o plajă îngustă, albă, pe care el zări un număr mare de broaşte ţestoase. Sălbaticii îşi luau de aici animalele cu carnea gustoasa sau ouăle lor.

   Pe cât era de plăcută descoperirea acestei poteci - prin faptul că-i scutea pe tovarăşii de muncă de a-şi croi un drum - pe atât era de primejdioasă împrejurarea, căci se puteau aştepta să dea tocmai acum peste niscaiva sălbatici. Veniţi să prindă broaşte ţestoase.

   George împărtăşi în şoaptă tatălui său bănuiala lui.

   — Ai dreptate - încuviinţă căpitanul - trebuie să ne grăbim, pentru a evita o întâlnire nedorită, care ne-ar putea strica toate socotelile. Înainta, tovarăşi, revolverele pregătite şi feriţi-vă să faceţi zgomot!

   George apucase să intre pe potecă. În felul acesta, el se pusese în fruntea convoiului şi căpitanul nu mai zise nimic ci-l urmă atât de aproape, încât îl avea mereu sub ochi.

   În cea mal mare linişte, mica trupă străbătu poteca întunecoasă. Aici în desiş domnea o beznă de nepătruns şi trebuiau să pipăie cu mâna stângă tufele din stânga şi dreapta lor, în vreme ce în dreapta ţineau revolverul pregătit.

   Deodată George râmase locului, căci în mod instinctiv simţi că se apropie de el un om. De fapt, nu auzi nici un zgomot suspect, dar o bănuială pusese brusc stăpânire pe el şi-l sili să se oprească.

   Cel din urmă se opriră şi ei, fără voie, căci era de-ajuns ca unul să stea în loc, pentru ca să le închidă drumul. Nimeni nu întrebă ce s-a întâmplat, căci îţi dădeau seamă că se petrecuse ceva deosebit, ceea ce impunea în primul rând să rămână liniştiţi.

   Farrow, care venea imediat după George, se aplecă puţin peste umărul acestuia şi-şi încordă auzul.

   Şi tatăl şi fiul auziră acum un zgomot, care n-ar şi atras atenţia unul necunoscător al desişurilor sălbatice - era un plescăit uşor, care le dădu îndată de înţeles că un om desculţ călcase într-o

băltoacă de pe potecă.

   Pământul acesteia era foarte umed, probabil că de curând căzuse o ploaie tropicală, care străbătuse până şi prin frunzişul des al copacilor înalţi.

   George apucă revolverul de ţeavă. Nu trebuia să tragă, căci în felul acesta ar şi alarmat întreg satul sălbaticilor. Dacă băştinaşul acela - care se ducea probabil la plajă să caute broaşte ţestoase - îi va ieşi în faţă, îl va culca la pământ cu o lovitură în cap.

   Trecu un minut într-o încordare neînchipuită - toţi ştiau că îi ameninţă o primejdie, dar nu-şi dădeau seama ce poate să fie.

   George simţi deodată un trup omenesc izbindu-se de mâna-i stângă, pe care o ţinea întinsă. Se năpusti imediat înainte pentru a-l înhăţa pe potrivnicul necunoscut, acesta însă părea să fie mai dibaci decât crezuse tânărul, căci se dădu îndărăt cu iuţeala fulgerului.

   Dar nici George nu se dădu bătut. El ştia că plutea acum într-o primejdie mare. Că duşmanul va porni la atac. De aceea se aruncă imediat îndărăt, se izbi cu putere de tatăl său, dar simţi trecându-l pe lângă obraz o lovitură violentă, care nimeri cu zgomot în pământ.

   Atunci sări iar înainte, căci bănui că potrivnicul său fusese azvârlit peste cap de lovitura care dăduse greş, ceea ce însemna că acum era cel mai nimerit prilej să-l înhaţe. Şi, într-adevăr, îl apucă de părul lui lung, ridică repede revolverul să lovească, dar în clipa aceea necunoscutul strigă într-o englezească stricată:

   — Sahib. Sava bun, nu vreo face rău la voi.

   — Stai! Strigă şi lordul Clive, speriat şi uimit în acelaşi timp. Acesta e căpetenia Sava. ÎI cunosc foarte bine, domnule căpitan şi sunt încredinţat că ne va veni în ajutor.

   III.

   TRIBUL MALLI.

   — OH! SAHIB LORD CLIVE! Exclamă căpetenia, vesel. Eu foarte mulţumit.

   — Înainte! Zise englezul. Să mergem în sat. Asta e într-adevăr o întâmplare minunată, dragă căpitane; pe Sava l-am cunoscut în Australia în urmă cu ani de zile. Mi-a fost un tovarăş credincios şi viteaz într-o expediţie foarte grea pe care am întreprins-o în interiorul ţării. Vom avea un sprijin preţios într-unsul.

   — Foarte bine! Zise căpitanul. Dar e într-adevăr atât de viteaz? De ce a ţipat atunci ca o muiere când George l-a înhăţat?

   — Hm... asta m-a surprins şi pe mine, răspunse lordul. M-aş şi aşteptat mai curând să-l dea gata repede pe George al d-tale. Dar las că ne va lămuri el de ce a făcut-o. Atât vă pot spune că înainte vreme a fost cu adevărat un om viteaz şi neînfricoşat.

   Nu trecu mult şi tovarăşii ajunseră în sat. Sava îi strigă pe supuşii săi care veniră imediat şi-i înconjurară pe marinari, salutându-i cu plecăciuni. Toţi erau înalţi şi voinici, dar făceau impresia de oameni speriaţi.

   Lordul Clive se apropie de căpetenie şi după ce-l măsură câteva clipe din cap până-n picioare, zise:

   — Sava, pe vremuri erai doar un om viteaz şi fără frică, nu ţi- a fost teamă de negri australieni şi nici foamea şi setea nu te înspăimântau. Ce s-a întâmplat cu tine?

   Căpetenia, care făcea o impresie bună, de om inteligent, privi temător în jurul său, ca şi cum i-ar fi fost frică să nu-l audă cineva, apoi zise încetişor:

   — Sahib, lord Clive, oameni din trib Malli vin adesea pe insulă, războinici grozavi, omoară pe toţi.

   — Malli? Întrebă doctorul Bertram cu mirare. De ăştia n-am auzit până acum. Cum arată la faţă? Unde locuiesc?

   Sava se codi câtva timp cu răspunsul, apoi clătină deodată cu energie copul şi zise:

   — Sava nu trebuie vorbeşte, altfel omoară pe el.

   —  Ei, ia stai niţel, frăţiore, că suntem şi noi pe aici! Zise lordul. Tu ştii doar că atâta vreme cât te afli cu mine eşti în deplină siguranţă. Să poftească indivizii ăia Malli, ne descotorosim noi de ei repede! Aşadar, spune unde locuiesc, Sava?

   Căpetenia făcu un gest disperat, apoi răspunse:

   — Sahib, lord Clive, Sava nu ştie. Vin şi pleacă pe neaşteptate noaptea, nu ştiu de unde şi încotro.

   — Ei bine. Să vină sănătoşi. Cât om fi şi noi pe aici. Spuse lordul. Le venim de hac, n-avea grijă. Totuşi, Sava, tu eşti om umblat şi cred că mi-ai putea fi de folos. Caut un trib care se zice că locuieşte pe una din insulele astea. Tribul acesta are o regină mică, albă. Îi cu...

   Lordul Clive îşi rupse vorba, căci Sava se clătină pe spate, chipul se schimonosi de spaimă şi începu să bâlbâie:

   — Sa... hib, lord Clive... plecaţi repede, primejdie ma. „mare"... oamenii Malli au regină albă.

   — Asta-i minunat! Exclamă englezul vesel. Şi spuneai că ăştia vin câteodată pe aici? Cu atât mai bine. Vom avea poate prilejul să dăm ochi cu ei. Sava. Rămânem deocamdată aici. Ştii că nu trebuie să-ţi fie teamă atâta vreme cât suntem şi noi cu tine. N-aş şi crezut să te fi schimbat atât de mult. Tu, care înainte vreme erai atât de viteaz. De ce sunt atât de fioroşi ăia pe care îl numeşti „Malli"?

   — Ei pot omori, fără ca noi să-i vedem, răspunse băştinaşul. Ei pot fi aici, iar noi nu ştim de asta.

   Şi spunând acestea, îndreptă o privire speriată spre tufişuri, care înconjurau de jur-împrejur luminişul întins. De fapt, era lesne pentru un duşman să se strecoare până în sat, căci avea pretutindeni acoperire.

   — Sava, tu te pricepi doar şi la luptă, ai dovedit-o pe vremuri în Australia, zise lordul cu imputare. De ce n-ai încercat să-l ucideţi pe Malli aceia, când v-au atacat?

   — El omorât mulţi - răspunse căpetenia - şi pe frate al meu. Noi nu-i putem vedea, ei ne omoară.

   — Ei, da. Voi n-aveţi arme, spuse lordul. Cu noi, lucrurile stau altfel şi le va merge râu de tot dacă ne vor ataca. Acum linişteşte- te. Sava, trebuie să ne vi în aju...

   Lordul îşi curma vocea în timpul discuţiei dintre englez şi băştinaş. George îşi aruncase privirile în juru-i uitându-se cu interes la colibele sălbaticilor, apoi la desişul îndepărtat, până la care de abia dacă pătrundea lumina focului de lagăr.

   Tocmai când se gândea cât de lesne s-ar fi putut ascunde acolo un duşman, i se păru că observă o mişcare uşoară într-o tufă şi închise imediat ochii pe jumătate, pentru ca un eventual duşman să nu poată observa strălucirea lor.

   Într-adevăr, nu se înşelase, tufa se muşcă - e drept, cu multă băgare de seamă, dar George văzu totuşi că un trup omenesc se strecura binişor prin frunziş. Dacă era unul din tribul Malli, de care se temea atât de mult Sava?

   George trase piedica revolverului. De data asta, nu mai încăpea cruţare, deoarece Sava spusese doar că sălbaticii Malli ucid fără să se lase văzuţi.

   Şi aşa se părea că vreo să facă şi omul de acolo, căci George nu-l văzu făptura. Iar mişcarea din tufiş încetă iar, imediat ochii tânărului se obişnuiseră treptat cu întunericul şi acum văzu o pereche de ochi care străluceau ciudat. Apoi izbuti să deosebească şi capul duşmanului; îl văzu ridicând braţul la gură, zări un obiect lung şi subţire. În clipa următoare îndreptă revolverul şi trase.

   Un ţipăt răsunător dovedi că nimerise bine, deşi fusese nevoit să tragă la repezeală.

   Fireşte că în tufişuri mai puteau fi ascunşi şi alţi duşmani. Tovarăşii tânărului îşi dădură imediat seamă de asta, căci îşi scoseseră revolverele încă înainte ca să fi răsunat ţipătul de moarte. La o comandă a căpitanului, ar fi slobozit imediat o salvă înspre tufişuri şi prin asta ar fi alungat, desigur, pe ceilalţi duşmani.

   Dar Farrow se feri să dea această comandă şi ascultă cu încordare spre desişul din faţă, apoi zise încetişor:

   — Nu cred să mai fie pe acolo alţi Malli. Căci ar fi strigat sau s-ar şi mişcat, după ce glonţul a nimerit pe tovarăşul lor. Ne putem duce, deci, fără teamă într-acolo ca să vedem ce e cu individul împuşcat. Nădăjduiesc că e numai rănit şi astfel vom putea afla ceva de la el.

   George o luă imediat înainte, dar nimic nu se clinti şi nici individul împuşcat - asupra căruia cădea lumina lămpii de buzunar - nu se mişca. Ceea ce dovedea că glonţul nimerise în plin.

   George văzu acum în mina dreaptă a mortului o ţeavă subţire, strălucitoare - şi în aceeaşi clipă simţi o bucurie nespusă că nimerise atât de bine, căci cu această ţeavă de suflat, pe care sălbaticul tocmai voise s-o ducă la buze, ar fi ucis fără îndoială pe unul din tovarăşi.

   Acum pricepu George teama lui Sava. Primejdioşii Malli azvârleau în chip nevăzut şi fără zgomot săgeţile otrăvite, apoi dispăreau fără urmă în desişul pe unde veniseră.

   — Aha! Ţevi de suflat cu săgeţi otrăvite, zise lordul Clive. Malli ăştia par să fie într-adevăr foarte primejdioşi. Acum îl pricep pe Sava, căci împotriva acestei arme nevăzute nu ajută nici cea mai mare vitejie. Cred, însă că dacă-l vom explica cum stau lucrurile, îşi va recăpăta curajul de altădată. Ah, uite-l că vine!

Priveşte aici, Sava, cu asta vă trimit Malli moartea pe care n-o vedeţi venind şi nici n-o bănuiţi.

   Li arătă ţeava, prin al cărei capăt de jos trase afară o săgeată mică, al cărei vârf avea o lucire gălbuie în lumina lămpilor de buzunar.

   — Vezi tu - urmă lordul - aceşti Malli sunt laşi, el nu cutează să pornească la luptă dreaptă, ci ucid pe furiş. Dar de unde ştiţi că ucigaşii aceştia se numesc „Malli"?

   — Sahib, lord Clive - răspunse căpetenia, răsuflând uşurat - ei omoară mulţi, noi nu-l vedem, apoi strigă: „Noi suntem Malli" Noi nu-i vedem. Odată el strigat: „Noi avem regină albă, noi învingem întotdeauna!". Sahib, noi nu ştim niciodată când vine moartea.

   — Hm, asta e foarte interesant, zise lordul. Aş dori să ştiu numai de ce vin indivizii ăştia pe această insulă şi-i ucid pe supuşii lui Sava? Urmăresc oare să răspândească spaima, pentru ca nimeni să nu cuteze să-i caute?

   — Alt motiv nici nu văd, zise Farrow. Altminteri n-ar avea de ce să ucidă pe nişte locuitori care nici nu bănuiesc existenta lor. Părerea mea e că ei se află pe aproape şi caută să înspăimânte tribul lui Sava, numai ca să împiedice să fie descoperiţi. Individul acesta, care avusese de gând să-l omoare pe unul de-ai noştri, trebuie să fi venit cu un kanu şi bine ar fi să-l găsim şi să-l ascundem ca să-i lăsăm pe ceilalţi în credinţa că tovarăşul lor de trib o căzut victima vreunui accident pe mare.

   Sava devenise brusc alt om. Acum ştia că Malli nu erau înzestraţi cu puteri supranaturale, ci că ucideau pe furiş, în chip laş. De aceea se grăbi să zică:

   — Eu pun oameni caute kanu-ul, trage pe uscat, ascunde bine.

   — Tată. Atunci trebuie să punem şi noi sentinele de jur- împrejurul insulei, îşi dădu cu părerea George. Vrem să ştim doar de unde vin ăia din tribul Malli. Altminteri cum am putea da de satul lor? A! Mi-a venit o idee foarte bună. Da, trebuie să fac neapărat asta!

   —  Stai, băiete, las-o mai domol! Zise Farrow râzând Ce trăsnaie ţi-a dat iar prin cap? Desigur, vreun lucru care te va aduce în mare primejdie. Te cunosc eu destul de bine, George.

   — Tată, de data asta ideea mea e într-adevăr foarte bună şi ne poate şi de cel mai mare ajutor, zise George cu însufleţire. Dacă găsim kanu-ul celui ucis, mă voi folosi eu de el dacă tovarăşii săi de trib vor veni să-l caute. Mă voi dezbrăca la piele şi înnegrindu- mă trupul cu pământul umed, nu voi atrage atenţia nimănui. Dacă vor veni kanu-uri cu alţi Malli sarcina voastră va fi să-i alungaţi cu gloanţe, iar eu mă voi lua după ei şi voi afla astfel încotro se- ndreaptă.

   — Hm... nu e rea ideea - murmură Farrow îngândurat - dar primejdioasă tot e. Am putea să urmărim cu submarinul kanu-urile sălbaticilor, ba cred chiar că asta ar fi mai sigur pentru noi.

   — Nu. Tată, răspunse George, ar fi, dimpotrivă, foarte nesigur. N-am putea merge decât sub apă şi nu te-aş sfătui deloc s-o faci prin părţile astea necunoscute. Întreprinderea noastră va da greu cu desăvârşire, dacă se va întâmpla să ne împotmolim pe undeva.

   — Ai şi tu dreptate - încuviinţă Farrow - dar trebuie să mărturisesc că nu mă lasă inima să-ţi îngădui să porneşti singur după aceşti sălbatici primejdioşi şi vicleni. Trebuie să găsim altă cale.

   — Voi merge eu - se oferi imediat lordul Clive - şi de fapt eu am şi dreptul, căci numai în urma stăruinţelor mele aţi pornit la această întreprindere. Afară de asta, e vorba să salvăm doar pe fiica prietenului meu.

   — N-are a face, se grăbi să spună George. Ideea a fost a mea şi vreau s-o duc la îndeplinire. în primul rând, însă, trebuie să dăm de kanu-ul sălbaticului.

   Cu lămpile aprinse, camarazii pătrunseră în tufişul des. George, care trecu peste trupul celui ucis, găsi o potecă foarte îngustă, tăiată de curând prin desiş. Dădu de veste camarazilor săi despre descoperirea făcută, apoi porni repede în lungul cărării, ferindu- se, însă să facă cel mai mic zgomot, pentru a nu atrage atenţia cuiva.

   Poteca ducea de-o curmezişul desişului spre nord-est, cotea apoi puţin şi mergea do acolo drept spre răsărit.

   Tânărul ajunse curând pe ţărmul răsăritean şi aici găsi, ascuns, sub o tufă, kanu-ul cu care venise sălbaticul ucis.

   Camarazii veniră şi ei în rând, iar George le zise:

   — Tată, am presimţirea că vor veni peste puţin timp şi ceilalţi Malli, ca să-l caute pe tovarăşul lor dispărut. Aşadar, îmi voi înnegri puţin trupul, cu ajutorul pământului umed şi lipicios care se află pe aici. Voi va trebui să vă împărţiţi la dreapta şi la stânga acestui golfuleţ şi să trageţi imediat ce îi veţi vedea venind cu kanu-urile. Când o vor lua la goană, mă iau repede după ei şi cred că voi da imediat peste satul în care se află prizonieră biata fetiţă.

   — George, să stabileşti numai unde se află insula - zise căpitanul - căci ar fi prea primejdios dacă vei pătrunde după sălbatici în vreun desiş. Asta o vom face pe urmă împreună.

Recunosc că planul tău este bun, dar trebuie să-ţi mărturisesc că as vrea mal bine să fiu eu în locul tău.

   — Nu, nu, se împotrivi George, asta nu se poate. Ideea e a mea şi eu trebuie s-o aduc la îndeplinire, după cum am mai spus.

   Şi fără să mai stea pe gânduri, începu imediat să se dezbrace. Petre îi ajută să-ţi frece trupul cu pământul negru şi umed ţi pielea sa căpătă, într-adevăr, o culoare oacheşă, încât cu greu ar fi putut şi deosebit de un băştinaş, pe întuneric.

   Camarazii ascultară cu încordare, ca să surprindă apropierea kanu-urile cu ceilalţi sălbatici, Farrow mai dădu în şoapta comanda să nu tragă decât în aer, ca să-i sperie, căci nu voia să-i ucidă prin surprindere, ci să-i silească să fugă, pentru ca George să se poată lua după el.

   Trecu o jumătate de ceas. George începu să îşi piardă răbdarea. în vremea asta, luna se ridicase pe cer şi ajunsese după o perdea mai subţire de nori. Datorită acestui fapt se făcu oarecare lumină, dar nu atâta cât să poată deveni primejdioasă tânărului erou. Pantalonii negri de marinar nu şi-i scosese şi-şi păstrase şi brâul în care îşi avea armele. Numai partea superioară a trupului şi faţa şi le mânjise cu pământul cleios.

   Când nerăbdarea sa atinse culmea, pe mare se iviră puncte întunecate, care se apropiau cu repeziciune. George intră imediat în kanu, dar râmase deocamdată sub crengile unei tufe.

   Într-adevăr, punctele care se apropiau cu repeziciune erou kanu-uri. Sălbaticii Malli credeau, desigur, că îi înfricoşaseră atât de mult pe cel din tribul Lui Sava, încât nu aveau să se teamă de vreo surpriză pe coasta de răsărit.

   — George. Eu pornesc acum ceva mai spre stânga - şopti căpitanul - căci nu trebuie să tragem din spatele tău. Fii cu cea mai mare băgare de seamă, băiete, nu cobori pe uscat, dacă nu vei fi silit la asta de vreo împrejurare cu totul deosebită.

   — Voi fi cu ochii în patru, făgădui tânărul.

   Apoi îl auzi pe camarazi îndepărtându-se şi începu să observe cu atenţie apropierea kanu-urilor.

   Erau şase, fiecare având câte doi sălbatici. Când se aflau Ia vreo cincizeci de metri, răsunară împuşcături.

   Aproape în aceeaşi clipă, sălbaticii întoarseră kanu-urile cu grabă, iar George începu să vâslească imediat. Se pricepea şi el să mânuiască lopeţile cu îndemânare şi fără să producă zgomot, dar îţi dădu seama imediat că trebuia să-şi încordeze toate puterile. Depărtarea dintre el spori chiar, aşa că fu nevoit să facă sforţări şi mai mari, ca să nu-i piardă din ochi.

   Deodată, însă tresari speriat, căci din nou detunară împuşcăturile în spatele său, care încetaseră treptat, când sălbaticii îşi întorseseră kanu-urile, luând-o la fugă. Asta însemna că se întâmplase ceva care nu era în program.

   Îşi întoarse repede privirea şi spaima lui deveni acum şi mai mare, căci la vreo douăzeci de metri îndărătul lui văzu alte cinci kanu-uri, iar în fiecare din ele se afla câte un om care vâslea din răsputeri. Asta însemna că pe ţărmul răsăritean al insulei stătuseră ascunşi alţi sălbatici, care, speriaţi acum de împuşcături, o luaseră şi ei la goană.

   George se afla la mare ananghie, deoarece nu trebuia să rămână în urmă, ca să nu atragă atenţia sălbaticilor ce veneau după el. Se cerea, deci, să vâslească mai departe, fără să scape din ochi nici kanu-urile din faţa lui.

   O clipă se gândi sa se prefacă atins de un glonţ, pentru ca să-şi motiveze prin asta faptul că-şi încetinise vâslitul, dar apoi îşi zise imediat că cei din urma îl vor recunoaşte când se vor apropia de el, în dorinţa de a-i veni în ajutor.

   Nădăjduia acum că tovarăşii săi vor nimeri kanu-urile şi atunci sălbaticii vor fi nevoiţi să se înapoieze la insula pe care o părăsiseră, căci nu era de gândit să pornească înot pe marea aceasta, deoarece pretutindeni mişunau rechini.

   Aruncând din nou o privire îndărăt, văzu cu bucurie că două kanu-uri nu mal vâsleau. Cei dinăuntru se chirciseră, încercând, probabil, să astupe găurile făcute de gloanţe, pentru o împiedica scufundarea lutrelor.

   În clipa aceea, luna fu acoperită din nou de un nor des şi se făcu întuneric beznă. Acum camarazii nu mai puteau trage asupra celorlalte trei kanu-uri. Pe de altă parte, George nu mai vedea kanu-urile dinaintea sa şi trebuia, deci, s-aştepte, până când cele trei dindărătul lui se vor fi apropiat. Ba trebuia, poate, chiar să le lase s-o ia înainte, pentru ca apoi să le urmeze, orientându-se după loviturile de vâslă.

   Îşi încetini puţin viteza, silindu-se să vâslească fără zgomot.

   Dar spre marea lui spaimă băgă de seamă că nu mai auzea nici loviturile de vâslă ale celor care veneau în urmă. Poate că cele trei kanu-uri se opriseră, pentru a veni în ajutorul celor doi tovarăşi ale căror bărci fuseseră găurite de gloanţe.

   George hotărî să meargă liniştit înainte. Cinci minute se scurseră în felul acesta. În cele din urmă, luna apăru iarăşi dintre nori şi tânărul văzu cu mult înaintea lui punctele întunecate ale kanu-urilor.

   Întorcând privirea, se înspăimântă, căci în imediata lui apropiere, la distanţe mici, veneau trei kanu-uri. În două din ele se aflau câte doi sălbatici, ceea ce însemna că tovarăşii lor de trib îi scoseseră din bărcile avariate.

   Insula era prea departe pentru ca marinarii să mai poată trage bine şi apoi se putea întâmpla să-l nimerească şi pe George. Acum era redus la propriile sale puteri şi trebuia să încerce să scape din situaţia asta primejdioasă.

   În primul rând, se cerea să se ferească neapărat ca oamenii din kanu-uri să vorbească cu el, căci nu le ştia limba. Începu să vâslească cu disperare, căutând să se îndepărteze cât mai mult.

   IV.

   REGINA ALBĂ.

   SE ÎNTOARCEA DIN CÂND ÎN CÂND cu iuţeala fulgerului şi vedea cu bucurie că cele trei kanu-uri rămâneau simţitor în urmă. Aşadar, tot avea perspectiva să înainteze destul, încât atunci când va fi descoperit pe care insulă locuieşte tribul Malli, să se poată feri de ei la înapoiere.

   Tot vâslind cu putere, zări în cele din urmă ivindu-se la orizont conturul întunecat al unei insule. Kanu-urile din faţă se îndreptau într-acolo, dar George mai trebuia să-i urmărească, până ce se va fi încredinţat că sălbaticii debarcau într-adevăr pe acel petec de pământ. Pe urmă va trebui să găsească un prilej nimerit ca s-o şteargă înapoi, pe furiş.

   George era mulţumit cu sine însuşi şi începu imediat să-şi făurească planuri noi. Principalul scop al expediţiei lor era doar s-o salveze pe micuţa fată. Aşadar, dacă tot va fi pe insulă şi va izbuti să rămână neobservat, de ce n-ar încerca s-o răpească. Prin asta i-ar cruţa pe tovarăşii săi de o muncă al cărei rezultat nu se putea întrevedea. Pe de altă parte, asta va fi chiar greu pentru tovarăşii săi, iar fetiţa ar şi primejduită, căci Matu şi Temato, care au răpit- o, o vor ucide repede, pentru a nu fi descoperiţi.

   Va debarca, fireşte, numai dacă va putea face asta în deplină siguranţă şi ştiind sigur că va izbândi în întreprinderea sa. I se putea oferi poate vreun prilej s-o aducă în siguranţă pe mica Maud, fără să se expună la primejdii prea mari.

   Cât de surprinşi vor rămâne camarazii când îl vor vedea întorcându-se cu sărmana copilă. Trei ani fusese dispărută şi el o va scoate din captivitatea grozavă, de la prima încercare de a o salva.

   Gândul acesta îl înveseli atât de mult pe George, încât începu să vâslească şi mai repede. Se apropiase acum până la vreo optzeci de metri de kanu-uri. Cele dindărătul lui erou la vreo cincizeci de metri numai, iar până la insulă mai era cel puţin jumătate de kilometru.

   Aceasta era întinsă şi George era bucuros că se apropiase atât de mult de kanu-urile din faţă, căci nu zări nici o lumină de foc pe ţărmul insulei, care să trădeze existenţa unui sat.

   Dacă însă kanu-urile dinaintea lui vor dispărea în umbra ţărmului, va fi foarte greu pentru el să găsească locul de debarcare. George îşi zise că trebuia să fie acolo vreo potecă îngustă şi întortocheată care să ducă de la ţărm la un luminiş, unde se aflau, desigur, colibele Malli-lor şi punctul acesta trebuia să-l găsească neapărat.

   Insula era acoperită de o vegetaţie bogată şi umbra pădurii dese se întinde şi peste apa mării.

   George ar fi dorit să se apropie şi mal mult de kanu-urile dinaintea sa, dar se temea că sălbaticii li vor pune întrebări la care ar fi trebuit să răspunsuri. Ei credeau, desigur, că dânsul e tovarăşul lor, pe care-l trimiseseră să stea la pândă în satul lui Sava. Şi fără îndoială că vor căuta să capete de la el lămuriri asupra celor întâmplate: în primul rând de unde luaseră aşa deodată arme oamenii lui Sava.

   Dar se putea şi ca cei cinci sălbatici care se aflau în urma lui să-i şi văzut pe europeni.

   La gândul acesta, George fu cuprins de un simţământ de îngrijorare, căci atunci Temato va bănui imediat că albii veniseră încoace numai cu scopul de o găsi pe fetiţa răpită. Şi nu va fi prea târziu atunci când s-ar hotărî să se înapoieze pentru a-i lua pe tova răşi.

   Tatăl său va trebui să-i dea dreptate dacă, ţinând seama de aceste împrejurări, el va debarca pe insulă, pentru a încerca s-o salveze pe fetiţă. Ba îi va face chiar imputări, dacă nu va fi tăcut astfel. Situaţia se schimbase complet prin aflarea pe insulă a câtorva Malli, care vâsleau acum îndărătul lui.

   Stăpânit de gândurile acestea, George mai străbătu o bună distanţă de drum. Insula nu mai era acum decât Ia vreo două sute de metri, iar de sălbaticii din faţă se afla la numai şaptezeci de metri.

   Tânărul hotărî să te apropie şi mai mult de el şi începu să vâslească şi mai tare. Astfel izbuti să ajungă Ia numai cincizeci de metri de el. Când kanu-urile lor se făcură nevăzute în umbra

ţărmului insulei.

   George mai vâsli câtva timp cu putere, dând kanu-ului direcţia mai spre nord. Nu trebuia să se lovească de bărcile dinaintea lui, ci să se ţină deoparte.

   În cele din urmă, ajunse în umbra ţărmului. Vâsli încă o bucată spre nord, apoi se întoarse şi opri aproape de tot de ţărm sub ocrotirea ramurilor unui tufiş mare. Din locul acesta putea foarte bine vedea cum cele trei kanu-uri, care veniseră în urma lui, dispăruseră în umbra ţărmului Ia vreo treizeci de metri de el. Nu le pierdu din ochi şi băgă de seamă că ţineau drumul drept înainte, de-a lungul malului.

   Acum auzi dintr-acolo zgomote uşoare plescăit de lopeţi, ciocniri de kanu-uri, ceea ce însemna că acolo era debarcaderul.

   Trebuia să mai aştepte câtva timp. Apoi va încercă să ajungă neobservat în locul acela. Mai mult ca sigur că sălbaticii puseseră vreo sentinelă acolo, pe acesta va izbuti el însă s-o scoată repede din luptă.

   George auzi deodată un strigăt slab. Dar pătrunzător, un nume repetat de câteva ori:

   — Tukato... Tukato!

   Aşa se numea, deci, Molli-ul pe care-l împuşcase pe insulă. Fireşte că sălbaticii presupuneau ca el fusese primul care fugise de pe insulă, când se porniseră împuşcăturile.

   George se feri să răspundă, după cum era şi logic. Îşi împinse kanu-ul şi mai adânc în tufiş şi privi înaintea lui printre frunze.

   Spre uimirea sa, numele nu mai fu strigat - se mai auziră câteva chemări răstite, apoi se făcu tăcere.

   Tânărul aşteptă liniştit vreun sfert de ceas, căci tăcerea asta bruscă îi opărea suspectă. Nu-şi putea închipui ca sălbaticii să treacă cu vederea dispariţia subită a tovarăşului lor.

   Dar când tăcerea se prelungi, el îşi spuse că Malli se vor fi dus în sat, lăsând, însă, o sentinelă la debarcader.

   Încetişor şi cu băgare de seamă şi împinse kanu-ul afară din ascunzătoare, fără să se folosească de vâsle, ci numai ţinându-se de ramuri. Fireşte. Că-i trebui mult timp ca să străbată cei treizeci de metri până Ia debarcader, căci trebuia să se ferească să facă zgomot.

   Din fericire, ochii săi se obişnuiseră cu întunericul care domnea aici, în umbra copacilor. Acum zări în fata lui pete negricioase deasupra apei: erau kanu-urile, înşiruite unul lângă altul. Cu îndemnare George îndreptă barca lui în aşa fel încât să se aşeze de-o latul lângă primul kanu.

   Se aplecă apoi imediat, căci în ultima clipă observase că desişul era tăiat aici, pe o lăţime destul de însemnată. În aşa fel încât să lase un gol care îngăduia sălbaticilor să se îmbarce şi să debarce cu uşurinţă.

   Aici trebuia să se afle sentinela, dacă băştinaşii puseseră vreuna. De lucrul acesta trebuia să te încredinţeze.

   Câteva minute râmase nemişcat. Vicleşugul lui părea să fi reuşit, căci dacă omul de strajă ar fi auzit sau văzut apropierea kanu-ului, ar fi căutat să cerceteze imediat ce rost avea acolo.

   Curajosul tânăr ridică cu băgare de seamă capul şi după ce se obişnui din nou cu întunericul înconjurător, descoperi un loc întunecat în tufişuri. Acolo era, aşadar, poteca ce ducea în interiorul insulei, spre satul primejdioşilor Malli în care era ţinută captivă micuţa Maud.

   George începu să chibzuiască iarăşi. N-ai fi fost mal bine să se înapoieze ţi să-i aducă pe camarazi? Şi împreună cu ei să dea năvală asupra satului, să-i ameţească pe locuitori cu ajutorul grenadelor cu gaze, pentru ca apoi s-o salveze pe micuţă şi s-o ducă în siguranţă...

   Sau să încerce mai curând singur, bazându-se pe mâzgăleala ce şi-o făcuse? Va izbuti oare s-o răpească pe Maud din mijlocul acestor băştinaşi sălbatici.

   Da, aşa trebuia să facă. Se târî cu băgare de seamă până la prora kanu-ului, cercetă încă o dată cu privirea desişul apropiat. Apoi, fără să se ridice, se lăsă încetişor pe uscat.

   Când simţi nisipul sub el, nu se ridica încă, ci se târî binişor mai departe, spre desiş. Când îi dădu deodată în gând că, în felul acesta, ar putea juca rolul unul om grav rănit. Dacă acum va şi descoperit de o sentinelă, aceasta va presupune că Tukato fusese rânit de gloanţe şi ajunsese cu întârziere la debarcader.

   Şi într-adevăr, când fu la vreo zece metri de desiş, o făptură înaltă şi negricioasă se ivi brusc din frunziş şi strigă:

   — Tukato!

   George gemu slab, ca şi cum nu mai putea vorbi, dar sentinela păru să priceapă cum stau lucrurile, căci se apropie repede şi se aplecă peste tânăr, copleşindu-l cu întrebări, pe care eroul nostru fireşte că nu le înţelese.

   Sălbaticul, însă amuţi... căci George se răsuci pe spate, apoi ridică mâna stângă şi strânse ca într-un cleşte beregata duşmanului său, pe când cu dreapta îl pocni de două ori în tâmplă cu patul revolverului său.

   Trupul vânjos al Malli-ului se prăbuşi deasupra lui, se zvârcoli câteva clipe încă, apoi râmase nemişcat. George îl azvârli de pe el, apoi se ridică respirând uşurat. Prima şi, desigur, cea mai însemnata piedică fusese înlăturată.

   După obiceiul marinăresc, avea şi el în buzunarul pantalonului un ghem cu sfoară subţire, dar trainică. Cu aceasta, îl legă pe leşinat, îl smulse apoi şorţul din jurul şoldurilor şi făcându-l căluş i- l vâri în gură.

   Ţări pe urmă trupul voinic până la marginea desişului şi-l ascunse acolo sub ramurile aplecate ale unor copaci.

   Acum începu să păşească de-a lungul potecii înguste, ţinând în mâna stângă lampa de buzunar, iar în dreapta revolverul.

   După cum bănuise de la început, poteca şerpuia făcând coturi prin desiş. Focurile de lagăr ale satului nu puteau şi zărite, deci, dinspre mare şi asta dovedea cot de primejdioşi sunt indivizii din tribul Malli.

   Timp de vreo cinci minute. George înainta mereu şi ochii săi se obişnuiseră într-atât cu întunericul care domnea sub copacii deşi, încât putea deosebi obiecte care se aflau la câţiva paşi de el.

   Deodată rămase locului. Nu putea vedea încă nimic, dar simţise miros de fum. Se afla. Desigur, aproape de tot de sat şi faptul acesta trebuia să-l îndemne să fie cu băgare de seamă, căci nu era exclus ca vicleanul Temato să şi pus şi pe aici vreo strajă.

   Cu auzul încordat la culme. George înaintă pas cu pas. Ştia că atât el cât şi micuţa Maud vor fi pierduţi cu desăvârşire dacă va fi descoperit de sălbatici.

   Ajunse acum la un tufiş foarte mare şi des care părea să închidă poteca dar George văzu că ea făcea un cot spre dreapta.

   Glasuri omeneşti îi izbiră auzul. O voce adâncă, sonoră, se auzi tânărul nu putu însă pricepe cuvintele. Probabil că ţinea vreo cuvântare căpetenia. Poate că le cerea supuşilor săi să atace insula pe care se afla satul lui Sava şi să-l ucidă pe străinii aflaţi acolo.

   Căci, atunci când sălbaticul tăcu, se auziră strigăte de aprobare, în privinţa cărora nu se putea înşela nici chiar un om care nu cunoaşte limba.

   Căpetenia luă din nou cuvântul şi de data aceasta George îşi încleştă degetele pe mânerul revolverului său, căci o voce agitată de copil rosti în limbo engleză:

   — Matu, du-mă acasă! Vreau să merg la mămica şi la tăticul.

   Mica Maud Graves nu-şi uitase, deci, casa părintească, deşi trăise trei ani încheiaţi printre sălbatici. Nici limba nu şi-o uitase - poate că necredincioasa dădacă se căise de fapta ei şi îi vorbea tot în limba maternă, căci acum se auzi un alt glas femeiesc, zicând cu blândeţe într-o englezească aproape fără cusur:

   — Maud, de ce nu-ţi place aici? Îţi este doar îngăduit să faci tot ce pofteşti. Nu eşti tu oare regina acestor bărbaţi voinici şi viteji?

   — Vreau să mă duc acasă! Stărui micuţa, cu încăpăţânare.

   Lui George i se luă o piatra de pe inimă. El se temuse că fetiţa ar fi refuzat, poate, să-l urmeze, că uitase de viaţa dinainte şi îşi însuşise cu totul moravurile sălbaticilor.

   Şi acum auzea, spre marea lui uşurare, că micuţa n-avea dorinţă mai fierbinte decât să se înapoieze la casa părintească. Mai rămânea numai să găsească un moment prielnic ca s-o poată scoate din sat, pe nesimţite.

   Căpetenia vorbi din nou, se auziră exclamaţii de împotrivire, dar deodată răsună iarăşi glasul femeii, pe care George o bănuia că e Matu, dădaca:

   — Maud, pe insula lui Sava sunt oameni albi, bărbaţi din rasa ta. Temato crede că ei vor să te elibereze şi acum a propus tribului ca să fii luată de aici. Vor să te ducă la răutăciosul vrăjitor Kolavi... Oh! El te va ucide, te urăşte pentru că eşti regina tribului...

   V.

   O SALVARE ÎNDRĂZNEAŢĂ.

   GEORGE TRESĂRI MULŢUMIT. Făcuse bine, deci, lăsându-se îndemnat de bănuiala ce o avea, debarcând pe insulă. Dacă s-ar fi înapoiat ca să-l aducă pe tovarăşii, ar fi ajuns prea târziu. Micuţa ar şi fost înlăturată în vremea asta şi nimeni n-ar fi putut dovedi crima Malli-lor.

   — Matu, spune-i tu lui Temato că vreau să mă duc acasă, zise iar Maud cu hotărâre. Nu-l iubesc pe bătrânul vrăjitor. Să domnească el dacă vrea!

   — Oh! Maud, totul e degeaba, oamenii vor aşa, zise Matu aproape plângând, ei se simt ameninţaţi de albii de pe insula lui Sava. Te învinovăţesc pe tine de faptul că s-au ivit ei acolo. Sărmană Maud, de ce te-am adus aici!

   Căpetenia vorbi din nou şi de data asta vorbele sale fură întâmpinate cu exclamaţii de bucurie. Matu strigă iritată câteva cuvinte, dar fu întreruptă imediat de căpetenie.

   — Maud, du-te în coliba ta! Zise acum Matu, plângând cu hohote. ÎI cheamă pe Kolavi din desiş. Sărăcuţa de tine... vrăjitorul o să vină îndată şi atunci soarta ta va fi pecetluită.

   Acum era momentul să intervină George. Cu multă băgare de seamă se târî pe potecă, apoi putu să cuprindă cu privirea luminişul, întins, unde se aflau colibele Malli-lor.

   Câteva focuri de lagăr aruncau o lumină îndestulătoare ca să poată recunoaşte totul. Văzu că sălbaticii erau mai toţi oameni înalţi, voinici, întrecuţi însă de unul care stătea cu spatele la George. Acesta trebuia să fie căpetenia Temato, căci în clipa aceea arăta cu braţul întins spre o colibă mare, care se afla în mijlocul luminişului.

   George mai văzu că o tânără sălbatică ducea de mână o fetiţă spre colibă. Fetiţa era îmbrăcată şi ea ca şi ceilalţi, braţele şi picioarele ei goale erau pârlite de soare, dar George recunoscu imediat că era o europeană. Mica Maud Graves, care trăia de trei ani în mijlocul acestor sălbatici.

   Căpetenia Temato strigă iar câteva cuvinte, iar drept urmare, cei mai mulţi băştinaşi se întoarseră, străbătură în goană luminişul şi se făcură nevăzuţi printre copaci. Se duceau, desigur, să-l aducă pe bătrânul vrăjitor căruia îi va fi predată nenorocita copilă.

   George începu să chibzuiască ce avea de făcut. Trebuia să încerce neapărat s-o salveze pe fată, înainte ca vrăjitorul să sosească. Dar îşi dădu seama imediat că asta ar fi cu neputinţă, căci sălbaticii se aşezaseră acum în jurul colibei celei mari, în care intrase Matu cu Maud.

   Aşa că nu putea să intre neobservat. Pentru a o elibera. Trebuia să se folosească de vreo şiretenie ca i-o scoată din mâinile acestor oameni fioroşi.

   Din nefericire, n-avea la el decât două grenade cu gaze, care nu erau de-ajuns pentru a împrăştia gazul asupra întregului luminiş. Trebuia, deci, să le păstreze pentru cazul extrem.

   Atunci îi veni o idee bună. Temato voia să atace insula lui Sava după cum aflase. Acolo va fi primit cum se cuvine de camarazi, chiar dacă George nu-i va înştiinţa dinainte. Ba, poate chiar că submarinul se şi afla pe drum, căci tovarăşii stabiliseră doar direcţia în care dispăruseră kanu-urile.

   Bătrânul vrăjitor, pe de altă parte, va lua cu siguranţă pe fetiţă cu el în desiş, pentru a o ucide acolo, în coliba lui, ca apoi s-o dosească. Aici era singura posibilitate pentru George de a încerca cu succes eliberarea ei.

   În acest scop, însă, trebuia să străbată neapărat luminişul. Bătrânul Kolavi era adus dinspre răsărit, aşa dar avea să dispară tot într-acolo cu mica Maud. Trebuia să existe o potecuţă care

ducea la coliba lui din mijlocul desişului.

   Tânărul examină cu băgare de seamă luminişul şi recunoscu îndată, cu bucurie, că nu era lucru greu să meargă pe marginea lui fără să fie văzut. Lumina locurilor nu ajungea atât de departe ca să se poată recunoaşte tufişurile. Apoi atenţia Malli-lor era îndreptată asupra colibei celei mari, în care se afla „Regina albă".

   George ieşi repede de pe potecă şi ţinu aproape de tufele care mărgineau luminişul şi furişă repede de-a lungul lor. Fireşte că în tot timpul acesta nu-l slăbi din ochi pe sălbatici, dar văzu cu mulţumire că nici unul din ei nu-şi întorcea privirea, aţintită asupra colibei.

   Numai prima parte a drumului său era într-adevăr primejdioasă, dar pe urmă era apărat de celelalte colibe, care se aflau toate în mijlocul luminişului. Acum putea să meargă chiar mai repede, fără să facă zgomot însă.

   Trecură rece minute până să fi înconjurat luminişul, apoi se vâri repede într-un tufiş des, căci la cel mult zece paşi de el se iviră brusc sălbaticii care porniseră la drum în urma poruncii Lui Temato.

   Alergau grăbiţi, fără să se uite la dreapta sau la stânga şi George nu putu să descopere printre ei nici o făptură suspectă, de aceea aşteptă liniştit în ascunzătoarea sa. Deodată, însă. Tresări speriat, deşi se aşteptase la ceva asemănător.

   Din desiş venea încetişor un individ cu o înfăţişare grozavă, un sălbatic cu păr alb, mic de statură şi încovoiat. Făcea impresia unei maimuţe, cu braţele-i nemăsurat de lungi şi eu mişcările ciudate pe care le făcea mergând.

   Era împodobit cu tot soiul de obiecte, ca mai toţi vrăjitorii triburilor sălbatice: piei de şopârle, broaşte uscate, păianjeni enormi, oase şi alte lucruri dintr-acestea.

   George pricepu de ce sălbaticii care se duseseră să-l cheme o luaseră atât de mult înaintea lui: desigur că nu cutezaseră să se apropie de colibă şi-l strigaseră de la distantă.

   Tânărul îşi dădu seama că acum avea cel mal bun prilej să facă pregătirile pentru eliberarea sărmanei Maud. Trebuia să intre pe poteca pe care venise vrăjitorul, apoi trebuia să-l facă nevătămător chiar în drum. Sau să-l aştepte în colibă.

   Se strecură repede mai departe, până dădu de deschizătura îngustă din care ieşise bătrânul. Merse o bucată scurtă de potecă, dar îşi dădu seama că drumeagul acesta era prea strâmt şi neprielnic pentru o luptă.

   Aşadar, nu-i rămânea decât să meargă la colibă: înainte însă de a face asta, voia să se încredinţeze dacă Kolavi aducea într- adevăr cu el fetiţa. Poate că voia s-o sugrume chiar în fata colibei şi atunci tânărul trebuia să împiedice crima prin câteva gloanţe bine ţintite, sau cu ajutorul grenadelor cu gaze.

   Merse repede înainte până putu cuprinde cu privirea luminişul şi atunci văzu că Matu tocmai scotea afară din colibă pe micuţa Maud. Fiorosul vrăjitor întinse braţele lui lungi de maimuţă spre biata făptură, care se dădu îndărăt scoţând un ţipăt.

   Matu o strânse pe fetiţă la piept şi se întoarse înfuriată spre căpetenie... Probabil că voia s-o apere pe Maud cu propria ei viaţă. Ceea ce se şi întâmplă - înainte chiar ca George să-şi dea măcar seama de ceea ce te petrece, sau să poată împiedica faptul.

   Temato stătea foarte liniştit şi ascultă câtva timp ce-i spunea Matu. Apoi ridică deodată braţul şi făcu o mişcare ciudată cu mâna. Fireşte că George nu pricepea însemnătatea acestui gest. Dar auzi că Matu scoase un ţipăt ascuţit şi-şi puse mâinile în jurul gâtului, de parcă ar şi vrut să împiedice să fie gâtuit.

   În clipa următoare, însă, se şi clătină pe picioare, apoi se prăbuşi la pământ ca izbită de o lovitură năprasnică. Şi acum George văzu că un Malli, care stătea în spatele căpeteniei, îşi lua de la gură ţeava de suflat.

   Nefericita Matu plătise scump fapta ei de acum trei ani. Mica Maud râmase câteva clipe ca încremenită, apoi scoase un ţipăt de spaimă şi se aruncă asupra făpturii neînsufleţite, dându-şi seama, probabil, că singurul suflet care-i mai dorea binele dispăruse.

   Vrăjitorul se apropie repede, îşi întinse braţele lui lungi şi o înhăţă pe copilă. Cu putere de uriaş, ridică trupul gingaş, îşi apăsă mâna stângă pe gura micuţei, care ţipa mereu, apoi se-ndrepte spre poteca la începutul căreia se afle George.

   Tânărul se întoarse imediat şi începu să alerge de-a lungul potecii. Acum ştia că Kolavi o va ucide pe Maud de-abia când va fi cu ea în colibă. Trebuia, deci, i-o ia înaintea vrăjitorului, spre a cerceta coliba, căci nu era exclus ca dânsul să şi aşezat acolo vreo capcană, care i-ar fi putut deveni fatală.

   Pe dibuite, George înaintă timp de vreo cinci minute, apoi ajunse într-un mic luminiş, unde ardea un foc slab. La lumina acestuia, văzu o colibă mărişoară care, la fel ca stăpânul ei, era împodobită cu cele mai ciudate obiecte.

   Privi câteva clipe în jurul său, apoi hotărî că e mai bina să nu intre în colibă, ci sa se posteze la capătul potecii; căci acolo îl putea dobori pe vrăjitor cu o lovitură puternică.

   Se lipi de un trunchi de copac, ţinând în mâna dreaptă revolverul, iar în stânga pumnalul dăruit de Sanja.

   În curând îl auzi venind pe bătrânul vrăjitor, care scotea strigăte ciudate de triumf, căci, după trei ani de zile, sosise în sfârşit ziua răzbunării.

   George simţi o furie grozavă punând stăpânire pe el. Ce ar fi indurat nefericita copilă, dacă n-ar fi fost el aici s-o salveze!

   Kolavi se apropia tot mai mult. George se aplecă gata să se repeadă. Voia să-l lase pe vrăjitor s-o ia înainte cu câţiva paşi, apoi să sară asupra lui şi să-l izbească în tâmplă cu patul revolverului, înainte ca el să se poată întoarce.

   De la capătul potecii răsună acum râsul triumfător al bătrânului. George se vâri ceva mai adânc în tufiş, se aplecă şi mai mult, încordându-şi toţi muşchii.

   Făptura lui Kolavi ieşi acum de pe potecă. Micuţa Maud se zbătea mereu cu îndârjire, dar era neputincioasa în braţele ca de maimuţă ale sălbaticului.

   Sosise clipa hotărâtoare. George se repezi, dar se încurcă în nişte mărăcini, căzu, se ridică repede. Aceste câteva clipe fură însă îndeajuns pentru bătrân ca să se întoarcă cu iuţeala fulgerului.

   Când tânărul se năpusti acum înainte, mai văzu tocmai la vreme braţul grozav al lui Kolavi repezindu-se cu putere. Ar fi fost pierdut dacă lovitura l-ar fi nimerit, aşa, însă, izbuti chiar în ultima clipă să sară Ia o parte.

   Din cauza loviturii care dăduse greş, Kolavi se clătină şi prilejul acesta fu folosit de George. Cu o mişcare fulgerătoare, îl pocni în tâmplă pe vrăjitor cu patul revolverului.

   Oricare altul s-or fi prăbuşit la pământ în urma acestei lovituri, dar sălbaticul acesta bătrân părea să aibă şapte vieţi într-unsul. Se clatină câteva clipe, dar imediat îşi recăpătă echilibrul şi sări în lături cu o sprinteneală pe care n-ai fi crezut-o cu putinţă la el.

   George nu mai avu vreme să dea a doua lovitură, căci braţul lung se repezi iar spre dânsul.

   Ca prin urechile acului, tânărul scăpă şi de data asta, mulţumită faptului că se antrenase la box, dar pumnul de fier al vrăjitorului tot îl atinse destul de tare în şoldul stâng.

   În clipa aceea, George îşi dădu seama că nu-l va putea dobori pe potrivnicul acesta atât de uşor precum îşi închipuise. De revolver nu voia să se folosească, pentru a nu face zgomot, căci asta i-ar li putut fi fatal când se va înapoia cu fetiţa prin sat, spre a ajunge la coasta de apus, unde sa aflau kanu-urile. Îl rămânea

numai pumnalul dăruit de Sanja.

   Cu iuţeala fulgerului îl repezi în umărul vrăjitorului, al cărui braţ stâng căzu îndată în jos. Prin asta, micuţa Maud scăpă din mâna lui şi se dădu câţiva paşi de o parte.

   — Rămâi aici, Maud! Strigă George în englezeşte. Te voi duce la tatăl tău.

   Apoi trebui să se ferească din nou de o lovitură, pe care o dăduse Kolavi cu pumnul drept. George lovi şi el cu patul revolverului, nimerind de data asta la rădăcina nasului bătrânului vrăjitor.

   Kolavi scoase un răcnet de durere: orbit de mânie, se năpusti înainte şi vru să-l înhaţe pe potrivnicul său.

   George ştia, însă că acum trebuia să se hotărască soarta lui. Poate că mica Maud nici nu-l pricepuse, poate că voia să fugo în desiş, pentru a se salva de noul sălbatic, aşa cum îl lua. Desigur, pe George.

   Apoi se mai temea ca vrăjitorul să nu alarmeze tribul printr-un strigăt puternic. Şi asta îl indemna sa pună capăt luptei cu orice preţ. Cu lovituri de revolver nu-l putea răpune pe bătrân, de asta îşi dăduse seama.

   Se aplecă până la pământ, se repezi apoi înainte şi în vreme ce Kolavi căuta să se ferească de o nouă lovitură, pe care o aştepta, George îi înfipse pumnalul între coaste.

   Scoase repede arma minunată şi se dădu în lături, gata să repete lovitura, dacă ar fi fost nevoie.

   Recunoscu însă imediat că nimerise foarte bine. Kolavi stătea nemişcat, cu braţele ridicate încă pe jumătate, ca pentru apărare. Apoi scoase un horcăit, trupul începu să i se clatine şi deodată se prăbuşi la pământ, rămânând nemişcat.

   George se întoarse îndată spre fetiţă

   — Eu sunt european - îi zise, cu glas prietenos - m-am vopsit numai cu negru, ca să te pot elibera pe tine. Vino, micuţă Maud Graves, trebuie să fugim de pe insula asta. Sunt singur aici, tovarăşii mei se află cu vasul lor pe altă insula. Va trebui să trecem prin sat. Dar războinicii au pornit-o înainte.

   — Oh, îţi mulţumesc - zise micuţa, cu bucurie - acum mă vei duce la mămica şi tăticul - nu-i aşa? Haide, nu e nevoie să trecem prin sat. Bătrânul Kolavi are aici în apropiere kanu-ul său. L-ai ucis? Întrebă ea cu o curiozitate de copil.

   — Da, n-a mers altfel, răspunse George, scurt. Acum, haide, căci n-avem timp de pierdut! Arată-mi repede unde se află kanu- ul!

   Maud îl conduse de-a curmezişul luminişului, făcând însă un ocol mare în jurul colibei şi şoptind cu teamă:

   — Kolavi a pus capcane pe aici şi mulţi sălbatici care au vrut să pătrundă în colibă şi-au pierdut viaţa.

   George se simţi fericit că instinctul îl păzise să se apropie de colibă. Cine ştie în ce chip groaznic ar fi pierit!

   Maud îi arătă o deschizătură îngustă în desiş şi George îndreptă imediat înăuntrul ei lumina lămpii sale de buzunar. Era o potecuţă care ducea spre răsărit.

   Cu micuţa după el. Tânărul porni repede înainte. După vreo cinci minute numai, dădu de un golf mic, unde găsi repede un kanu ascuns printre ramurile încâlcite ale unui tufiş.

   Erau şi două lopeţi într-unsul şi George văzu cu bucurie că micuţa, dar voinica Maud luă o vâslă şi începu să lovească apa cu putere.

   — Trebuie să facem un ocol mare, zise el după ce ajunseră în largul marii. Sălbaticii vor să-i atace pe tovarăşii mei, dar vor vedea el pe dracul! Vor fi întâmpinaţi cu gloanţe şi din cauza asta trebuie să ne ferim să nu cădem sub focurile lor. Drumul poate sa fie lung, Maud, dar el duce spre libertate şi la scumpii tăi părinţi.

   — Oh. Unchiule, îţi sunt foarte recunoscătoare, zise copila cu căldură Cât se vor bucura sărmanii mei părinţi, când mă vor revedea! Mai târziu va trebui să-mi istoriseşti de ce ai venit şi cum ai izbutit să mă găseşti printre sălbaticii ăştia.

   George o luă spre miaza zi şi când insula pe care o părăsiseră nu se mai vedea decât ca un punct neînsemnat, lua din nou drumul spre apus.

   Timp de vreo jumătate de ceas merseră în direcţia aceea, apoi George auzi din nord-vest împuşcături.

   — Acum îşi primesc pedeapsa Temato şi oamenii săi - zise el - vom putea merge în curând într-acolo, căci Malli vor fi nimiciţi. Deocamdată trebuie să mai facem o bucată bună spre apus, ca să nu ne întâlnim cu sălbaticii fugari.

   Împuşcăturile deveniră tot mai numeroase, apoi se făcu deodată tăcere. George ştia acum că sălbaticii fuseseră respinşi, că-şi căutaseră salvarea prin fuga.

   Schimbă imediat direcţia kanu-ului şi o luă din nou spre nord. Trebuia s-ajungă la satul lui Sava, unde se vor fi adunat în vremea asta şi camarazii care, desigur, că vor porni imediat cu submarinul în căutarea lui, crezându-l prizonier sau poate chiar mort.

   Tânărul vâsli din toate puterile, căci voia să-i împiedice pe ai săi să pornească cu submarinul. Într-adevăr, când zări focurile din sat, îi văzu în acelaşi timp şi pe tovarăşi, care păreau să-şi ia rămas bun de la căpetenia Sava.

   Strigătul de triumf al lui George îi făcu pe toţi să-şi întoarcă privirile spre ţărm şi urale nesfârşite izbucniră din piepturile camarazilor. Entuziasmul atinse culmea când debarcă, ţinând-o de mână pe fetiţa pe care o salvase din mâinile fiorosului vrăjitor al tribului de sălbatici.

   — Am adus-o pe mica Maud Graves! zise el simplu.

   Fu nevoit să istorisească amănunţit cum decursese aventura şi când sfârşi, lordul Clive îi zise lui Farrow:

   — Dragă căpitane, te invidiez. Aş dori din toată inima să am şi eu un fiu ca George al d-tale.

   — Ai dreptate, dragă lordule, răspunse Farrow. Şi eu sunt mândru de băiatul acesta, care făgăduieşte mult. Şi îţi doresc chiar să ai parte de un astfel de fiu, spre mulţumirea d-tale şi spre binele omenirii.

   După câteva minute, submarinul părăsi insula, îndreptându-se spre Apia, pentru a o duce pe Maud Graves la părinţii el.

SFÂRŞIT

Volumul 37

PĂDUREA ÎN FLĂCĂRI

   DISPARIŢIA DOCTORULUI BERTRAM.

   SUNT FOARTE CURIOS SĂ VĂD dacă ostenelile mele vor avea succes, zise lordul Clive către Farrow. Cred însă că acum, după ce ai salvat-o pe fiica prietenului meu, guvernul nu va mai sta pe gânduri. A fost, într-adevăr. O faptă extraordinară ceea ce a făcut George al d-tale.

   — Bine ar fi dacă ne-am putea arăta fără frică în toate porturile engleze, zise Farrow, dar în cazul că nu va fi cu putinţă, nu face nimic. La drept vorbind, făceam mare haz ori de câte ori izbuteam să scăpăm din cursele ce ni se întindeau.

   — Aşa e, aţi făcut-o cum nici nu se putea mai bine - răspunse lordul râzând - dar, fireşte că din cauza aceasta, comandanţii vaselor respective nu te prea au la inimă. A! Uite, colo se iveşte o insulă, n-ar fi bine să ne adăpostim pe ea în timpul ceasurilor de arşiţă ale zilei?

   — Aş vrea în orice caz să iau apă proaspătă, zise Farrow, căci, din păcate, n-am avut timp pentru asta la Apia. Apoi au început să ne lipsească şi fructele, mai ales portocalele şi lămâile, cu ajutorul cărora ne ferim de scorbut.

   — Insula pare să fie foarte împădurită, făcu lordul Clive, care privea cu încordare prin ocheanul său. Veţi găsi acolo tot ce vă trebuie. Îţi mulţumesc încă o dată, dragă căpitane, că m-ai luat în călătoria asta, rămâne însă aşa cum ne-am înţeles: mă vei debarca pe vreo insulă mai mare, de îndată ce nu vei mai avea ce face cu mine pe bord.

   — Să sperăm că asta nu se va întâmpla atât de curând - zise Farrow zâmbind. Ne propusesem doar să mai trecem împreună prin câteva aventuri. Oho! Se întrerupse el surprins - ce s-a întâmplat acolo?

   La vreo treizeci de metri de submarin, se ivise pentru câteva clipe o masă enormă, de culoare albicioasă Acum, obiectul misterios, lung cam de zece metri, ţâşni ca o torpilă sub suprafaţa apei.

   — Asta e o sepie uriaşă, de culoare albă, zise doctorul Bertram, care tocmai intra în turn împreună cu George. Trebuie s-o fi luat la goană de teama vreunui duşman grozav. A! Uite colo şi o balenă, cel mai primejdios vrăjmaş al acestor caracatiţe, poate chiar singurul duşman al lor. Drace! Uriaşul polip e pierdut.

   Cu o iuţeală pe care nimeni n-ar fi bănuit-o la balena cea lungă de treizeci de metri, ea gonea în urma polipului. Acesta se afla la vreo cincizeci de metri când monstrul îl ajunse, se repezi cu botul său de formă ciudată, trecu pe deasupra sepiei, valuri de sânge ţâşniră în înălţime şi apa începu să clocotească pe locul luptei.

   Polipul era complet neputincios faţă de acest duşman uriaş, zvârcolelile lui ţinură doar câteva minute, apoi se scufundă în adânc.

   Balena se mai frământă câteva clipe la suprafaţa mării, se afundă vertical, coada-i lată de vreo cinci metri bătu apa cu putere şi în clipa următoare dispăru şi trupul ei enorm.

   — Asta a fost o privelişte cum rar se întâlneşte, zise doctorul agitat Cred că nimeni na văzut încă până azi ceva asemănător. Aceste caracatiţe uriaşe trăiesc la adâncimi mari în apă, ceea ce înseamnă că balena trebuie s-o fi urmărit cu îndârjire, ca s-o fi hotărât să-şi caute salvarea la suprafaţă.

   — A fost interesant, într-adevăr! Zise lordul cu însufleţire. Vreau să consider asta ca un semn bun că vom mai întâmpina multe lucruri ciudate.

   — De asta poţi fi sigur, răspunse Farrow râzând, căci, de când George al meu e cu noi, nu ne putem plânge de plictiseală. Prin atâtea aventuri n-am trecut nici în cursul războiului. Sunt sigur deci că vei fi mulţumit, dragă domnule Clive.

   În vremea asta, se apropiau tot mai mult de insulă. Tovarăşii din turn priviră cu încordare prin ocheanele lor puternice spre plaja de cel mult doi metri. În spatele căreia începea desişul de nepătruns.

   În primii rând, ei observau cu atenţie marginea desişului, căci trebuiau să se aştepte oricând să dea de băştinaşi primejdioşi pe o insulă singuratică. Dar nu văzură nici o mişcare a ramurilor şi nici vreun trup negricios ivindu-se din frunziş.

   — Pare să fie, într-adevăr, nelocuită - zise Farrow. Putem debarca deci în toată liniştea, ca să luăm apă şi să culegem fructe. Poate că se află şi porci mistreţi pe insulă sau găsim niscaiva broaşte ţestoase, ca să ne îmbogăţim masa.

   — Par să existe pe acolo păsări asemănătoare găinilor - zise doctorul - şi astea nu-s de dispreţuit. Cred că vom putea rămâne liniştiţi câteva ceasuri şi cu prilejul acesta nădăjduiesc să pot cerceta mai de aproape lumea insectelor de pe insulă.

   — Fireşte, ăsta e lucrul principal pentru d-ta - zise Farrow râzând - şi vei putea să-i faci în voie, dacă nu te supără căldura tropicală. În ce mă priveşte, eu voi prefera să mă odihnesc în vreun loc umbrit.

   — Pasiunea mea pentru ştiinţă nu ţine seama de piedici, răspunse doctorul. De altfel - adăugă el - cred că se găsesc şi animale mai mari pe insulă... Tocmai am observat o mişcare prin tufişuri. Mai mult ca sigur c-au fost mistreţi.

   — Hm..., mişcările le-ai văzut adânc între ramuri? Întrebă imediat căpitanul.

   — Fireşte, altminteri n-aş fi stat în cumpănă să trag îndată într- un băştinaş, răspunse doctorul. Trebuie să fi fost vreo sălbăticiune şi în afară de mistreţi, nu cred să existe alte animale mari pe insula asta.

   — Numai oameni, completă căpitanul. Încetiniţi motoarele! Ordonă el apoi în portavoce şi adăugă. În vreme ce privea mereu prin ochean spre desişul insulei: Domnule Clive, cred că ocheanul d-tale e mai bun. Te rog, examinează cu atenţie marginea desişului! Eu am bănuiala că tot se află oameni pe insulă, căci, după cât pot vedea de aici, are o înfăţişare prea frumoasă, ca să nu fie locuită.

   Trecură încă zece minute, timp în care submarinul se apropiase până la vreo două sute de metri de insulă când lordul zise deodată:

   — Dragă căpitane, cu toată bunăvoinţa mea, nu pot descoperi nimic. N-am observat o cât de mică mişcare în tufişuri, iar pe de altă parte papagalii se zbenguie în deplină linişte în frunzişurile palmierilor, ceea ce n-ar face dacă s-ar afla oameni prin apropiere.

   — De fapt, nici eu nu pot descoperi ceva suspect - încuviinţă Farrow - dar, cu toate astea, nu izbutesc să scap de presimţirea că suntem ameninţaţi de băştinaşi pe această insulă. Prin urmare, să fim cu băgare de seamă, cu armele pregătite şi gata în orice clipă să ne apărăm.

   — Asta-i acum! Dar ce-ai păţit, dragă căpitane? Întrebă doctorul mirat. Tocmai d-ta, care eşti de obicei neînfricat? Sau ai observat, într-adevăr, ceva suspect?

   —Nu, doctore, n-am observat nimic, dar spuneam că sunt stăpânit de un simţământ ciudat, cum nu mi a-a mai întâmplat niciodată, răspunse căpitanul. Dac-ar fi să ascult de vocea inimii, nici nu m-aş apropia de insulă. Împotriva unor astfel de presimţiri trebuie să lupţi, însă din toate puterile, altminteri n-ai mai putea întreprinde nimic deosebit, niciodată. Aşadar, să intrăm liniştiţi în golful care se află chiar în faţa noastră, căci pare să fie foarte potrivit pentru o debarcare.

   —Ah, mi se pare că văd acolo şi un copăcel cu totul străin, zise doctorul Bertram. Poate că se aţin în el insecte necunoscute. Nu e exclus să descopăr chiar un soi de păsări cu totul aparte, căci arborele acela pare să poarte pe dânsul boabe foarte ciudate. Asta ar însemna un mare succes pentru mine şi o astfel de pasăre ar căpăta în zoologie numele de „bertrami".

   Farrow zâmbi şi răspunse:

   — Ţi-o doresc din toată Inima, doctore. Dar, în primul rând, ne- aş dori să nu dăm de băştinaşi pe insulă. Asta ne-ar putea aduce neplăceri. Stopaţi motoarele! Dădu apoi comanda în portavoce.

   Submarinul alunecă încetişor în golf. Ca în mai toate insulele Pacificului, malurile coborau şi aici drepte, aşa că Farrow putu merge cu „Dox"-ul aproape de tot de ţărm.

   Petre Uriaşul sări cel dintâi de pe puntea vasului pe uscat şi legă funiile de la proră şi pupă de trunchiurile palmierilor cei mai apropiaţi.

   După el cobori George. E se îndreptă imediat spre un tufiş înalt şi des, căci, ţinând seamă de direcţia spre care privise Bertram prin ochean, văzuse că doctorul observase mişcările de care

vorbise tocmai în tufişul acesta.

   Se aplecă şi ridică ramurile mai de jos, dar nu putu să descopere nimic suspect, nici măcar vreo urmă care să dovedească prezenţa porcilor mistreţi, deşi pământul era moale şi umed.

   — Domnule doctor - zise el, când Bertram se mai apropiase - în tufişul acesta ai observat mişcările?

   — Da. Dragă George. N-ai găsit nici o urmă de animal?

   — Nu şi tocmai asta e partea interesantă - răspunse tânărul. Pământul moale de dedesubtul tufişului e neted de tot, de parc-ar fi fost măturat de curând.

   — Îmi daţi voie, interveni lordul Clive. Vă spuneam doar că eu am vânat în toate ţările Pământului şi fireşte, cu prilejul acesta am învăţat să citesc şi urmele lăsate pe teren. Aş dori să cercetez şi eu puţin locul, căci e ciudat ca să nu se găsească nici o urmă, pe câtă vreme domnul doctor susţine cu tărie că a observat mişcare în tufiş.

   Lordul se lăsă în genunchi, răsfiră ramurile şi cercetă pământul. George se aplecă peste umărul său şi întrebă cu interes:

   — Vezi ceva deosebit, domnule Clive? Eu unul n-am fost în stare să descopăr nimic.

   — Te cred, dragă domnule George, zise lordul Clive serios. N-ai putut descoperi nimic, deoarece nu cunoşti încă toate vicleşugurile de care se folosesc popoarele sălbatice. Sub tufişul acesta au stat doi oameni, dar au şters apoi urmele. Ceea ce spuneai d-ta adineauri, că terenul pare măturat, e cât se poate de drept, căci el a fost într-adevăr netezit cu o ramură înfrunzită. Cel mai nimerit lucru ar fi să ne înapoiem acum pe submarin şi să trimitem o trupă de câţiva inşi, spre a cerceta cu amănunţime insula. Din fericire, dv. aveţi o armă minunată, grenadele acelea cu gaze, cu ajutorul cărora doi-trei oameni pot da gata un trib întreg. Să ne retragem deci pe submarin şi să ţinem acolo o consfătuire.

   — La ce bun? Făcu George mirat. Vezi doar că am cu mine două grenade dintr-acestea, de asemenea şi Petre, precum şi Kard, care e îndărătul nostru şi doctorul Bertram... Ei, dar unde a rămas doctorul Bertram? Se întrerupse el surprins. A fost doar lângă noi şi trebuie să fi auzit că insula nu prezintă nici o primejdie...

   — Domnul doctor a dispărut în tufişul acela mare de colo, tocmai când domnul Clive a început să cerceteze terenul, răspunse Petre cu îngrijorare. Să mă iau după el?

   — Nu, în nici un cazi strigă lordul cu energie. Aceste locuri nu sunt tocmai sigure şi doctorul s-a expus unei mari primejdii, de asta sunt încredinţat Dar nu trebuie să-l urmăm orbeşte.

   — Am presimţit eu că vom întâmpina ceva pe aici, interveni căpitanul, care se apropiase şi el de ei. Cel puţin de data asta n-a mai fost George, care a deprins năravul să se arunce orbeşte în primejdie. Dar lordul Clive are dreptate, să ne înapoiem deocamdată pe submarin, ca să ţinem o consfătuire. Desigur, în vremea asta doctorul se va fi îndepărtat atât de mult, încât nu-l mai putem striga înapoi. Şi nici să ne luăm după el n-are rost, căci ar însemna să ne vârâm şi noi în primejdie fără nici un folos. Aşadar, repede îndărăt pe submarin.

   Faţă de ordinul căpitanului nu exista împotrivire şi toţi se înapoiară în grabă pe vas.

   Cel din urmă se căţără în turn lordul. Învăţase de la ceilalţi cum se închide capacul cel greu, dar când puse mâna pe el, ca să-l dea peste cap, scoase un ţipăt de durere, căci o piatră rotundă, în greutate de vreun kilogram, ÎI lovise la încheietura mâinii.

   — Căpitane, au şi început să ne atace! Strigă el, dar, cu toată durerea, nu dădu drumul capacului, ci izbuti să-l tragă în jos.

   În clipa următoare, o adevărată ploaie de bolovani se abătu pe puntea submarinului.

   Lordul Clive înjură în lege, căci el fusese singurul nimerit de grindina aceea de pietre, dar se dovedi un adevărat camarad, căci, deşi rănit în mai multe locuri, nu se lăsă până nu închise capacul turnului.

   — Aşa, căpitane, zise ei, după ce strânse şuruburile, acum poţi lua iar comanda, iar eu mă voi duce la infirmerie, în lipsa doctorului, sper că va izbuti să mă panseze George.

   Fireşte că tânărul se arătă imediat dispus să-l panseze, deşi ar fi stat mai curând la periscop, ca să observe insula. Soarta doctorului îl mişcase foarte mult. Poate că învăţatul medic căzuse deja victimă setei sale de ştiinţă, fiind ucis de băştinaşii acei sălbatici.

   În vreme ce îi pansa cu îndemânare pe lord, el chibzuia cum iar fi putut veni mai bine în ajutor doctorului.

   Deodată îi veni o idee. În grabă, lipi un plasture pe ultima, rană de la fruntea englezului, apoi se repezi în cabina de comandă.

   — Tată - strigă el agitat - să plecăm înapoi o bucată de drum cu submarinul, apoi Jean Brike să trimită câteva bombe cu gaze pe insulă. Cred că în felul acesta vor fi făcuţi nevătămători toţi sălbaticii şi la urmă îl vom elibera pe doctorul nostru.

   — La asta m-am gândit şi eu, răspunse Farrow, dar totuşi a prea primejdios, căci doctorul ar putea să fie şi el atins de sfărâmăturile bombei. Nu, George, nu e bine aşa. Voi ieşi acum cu vasul din golf şi vom debarca într-un alt punct ai insulei. Sunt sigur că va trebui să susţinem o luptă corp la corp în desiş şi cu prilejul acesta ne vom putea folosi de grenadele cu gaze.

   — Minunat, vom avea o aventură frumoasă! Strigă lordul Clive, care se apropiase de ei. Sunt nerăbdător să mă răzbun pe sălbaticii ăia pentru bombardamentul cu pietre de mai înainte. Nădăjduiesc că nu i s-a întâmplat nimic rău doctorului, altminteri voi nimici pur şi simplu toată şleahta.

   — Aşa e, îi vom învăţa noi minte pe sălbaticii aceia zise Farrow scrâşnind din dinţi, dar, în afară de asta, trebuie să mărturisesc că sunt foarte îngrijorat de soarta lui Bertram. Atacul asupra noastră a fost atât de surprinzător şi atât de bine plănuit, încât sunt încredinţat că sunt conduşi de cineva care se pricepe în de-alde astea Ei nu s-au dat de gol când am debarcat pe insulă, voiau să ne ia prin surprindere, după ce vom fi pătruns în desiş. De-abia când au văzut că ne-am retras, au început să ne bombardeze cu pietre.

   — A! exclamă lordul, mi-am adus aminte de ceva. La început eram atât de surprins, încât credeam că e o nălucire. Sau crezi cu putinţă, domnule căpitan, ca sălbaticii aceştia să vorbească franţuzeşte?

   — Ce, franţuzeşte? Strigă Farrow încremenit Asta ar fi cât se poate de ciudat Totuşi, nu este cu neputinţă ca unii din sălbatici să fi fost zvârliţi cândva în Noua Caledonie, deoarece insulele astea sunt în stăpânirea francezilor.

   — Mai c-aş putea susţine acum că acela care dădea ordinele era un european, zise Clive îngândurat Sunt aproape sigur că am auzit cuvintele „attenţion" şi „en avant". Dar cum să ne explicăm asta?

   — Aş fi ceva mai liniştit în privinţa soartei doctorului nostru, dac-aş şti că sălbaticii aceştia sunt conduşi de un european, zise căpitanul. Dar nu-mi pot închipui cum să fi ajuns dânsul aici. Cel mult, se poate să fi venit de pe insulele Loyalty ale francezilor şi sa stabilit în pustietatea asta, căci există unii oameni care vor să fie stăpâni cu orice preţ, fie şi numai peste un trib de sălbatici.

   Căpitanul dăduse deja comanda să se pornească elicea îndărăt. Prin asta, submarinul alunecă afară din golf şi pomi cu viteză de-a lungul coastei de sud a insulei.

   Farrow privea cu încordare prin periscop spre marginea desişului apropiat şi zise:

   — Se silesc să ţină pasul cu noi, dar lasă că le stric eu socotelile. Toată forţa la maşini! Comandă el apoi.

   Submarinul se afla la suprafaţă, astfel că putură fi folosite puternicele motoare Diesel, care-i dădeau vasului o viteză mult mai mare. Farrow zâmbi, văzând mişcările înfrigurate din desiş, căci probabil că acela ce-i conducea pe sălbatici, le dăduse poruncă să nu scape din ochi submarinul.

   Din cauza vitezei cu care alerga acum „Dox"-ul, băştinaşii, care mai aveau de luptat şi cu plantele care le tăiau calea, nu putură ţine pasul cu minunatul vas şi rămaseră în urmă.

   II.

   O ÎNTRPRINDERE ÎNDRĂZNEAŢĂ.

   FARROW SE ÎNDREPTĂ MULT DE INSULA a cărei coastă de sud avea o lungime de vreo cinci kilometri. De-abia când vasul n- ar mal fi putut fi zărit de pe insulă decât ca un punctuleţ, dădu comanda de scufundare. Presupunea că sălbaticii nu auziseră încă despre un submarin şi vor crede în lucruri supranaturale când îl vor vedea ivindu-se din apă, neîndrăznind deci să se atingă de doctor. Totuşi, dacă într-adevăr conducătorul lor era un francez, exista primejdia să-i lămurească cum stau lucrurile.

   Farrow mai merse pe sub apă câţiva metri spre apus, înainte de a lua direcţia spre nord. Intenţiona să facă un ocol mare, mergând spre coasta de nord a insulei şi acolo să încerce din nou debarcarea.

   Prin periscop, insula se zărea ca un punct mic, aşa că era exclus ca oamenii de pe ea să vadă periscopul, în afară de cazul în care francezul avea un ochean bun. Dar, chiar şi atunci, ar fi fost îndoielnică descoperirea lui, căci, în primul rând, depărtarea era foarte mare şi-apoi oceanul era agitat, ceea ce împiedica vederea.

   Farrow dădu comanda primului ofiţer Rindow, apoi se duse cu George şi lordul Clive în cabina sa pentru a stabili în amănunţime planul eliberării doctorului.

   — George - începu căpitanul - mă adresez în primul rând ţie, cerându-ţi să fii cu mare băgare de seamă când vom păşi iarăşi pe insulă. Să nu procedezi cu nechibzuinţă, orice s-ar întâmpla, căci în loc să-i ajuţi doctorului ai putea să dai şi tu de bucluc. Oricum, va fi greu să ne apropiem pe nesimţite de sălbatici, dacă sunt într-adevăr conduşi de un european, căci individul acesta va presupune, cu siguranţă, că nu-i vom lăsa pe tovarăşul nostru la ananghie, ci că vom debarca pe insulă prin alt loc. Aşadar, e neîndoielnic că va trimite oameni de strajă pe coasta de nord şi pe aceştia trebuie să-i facem nevătămători în primul rând.

   -N-ar fi mai bine să aşteptăm până se va înnopta? Propuse lordul Clive. E drept că mai sunt cinci ceasuri până atunci, dar, pe de altă parte şi debarcarea noastră va prezenta mai multă siguranţă.

   — Fireşte că ar fi preferabil să debarcăm pe întuneric, dar întârzierea ne-ar putea fi spre pagubă, căci, în vremea asta, sălbaticii l-ar putea ucide pe doctor, dacă nu cumva au şi făcut-o. De aceea, trebuie să încercăm să-l eliberăm cât mai repede.

   — Vezi că noi vom ajunge pe coasta de nord înaintea sentinelelor pe care le va trimite, poate, conducătorul sălbaticilor, zise George, căci acestea vor trebui să-şi croiască mai întâi drum prin desiş, pe câtă vreme noi putem fi acolo în câteva minute.

   — Hm..., poate că ai dreptate, încuviinţă căpitanul. Acum rămâne să hotărâm cine va face parte din trupa de debarcare. Cred că, în afară de noi, vor fi de ajuns încă zece oameni, printre care, fireşte, trebuie să fie Petre şi Kard. Dacă fiecare va lua câte patru grenade cu gaze, va fi de ajuns pentru toţi locuitorii de pe insulă.

   — Nu ar fi mai bine să luăm şi măştile apărătoare, ca să nu fim nevoiţi să aşteptăm până se vor fi împrăştiat gazele? Propuse George.

   — La asta m-am gândit şi eu, răspunse Farrow. Voi pune să se tragă la sorţi cei opt marinari care, împreună cu Petre şi Kard, vor trebui să ne însoţească, în vremea asta. Tu, George, poţi căuta pentru domnul Clive o mască potrivită.

   — Văd că sunteţi prevăzuţi cu de toate pe bord, zise Clive, cu admiraţie, când George îl duse în magazia submarinului. Acum pricep şi eu cum aţi fost în stare că ieşiţi cu bine din cele mai mari primejdii şi sunt încredinţat că veţi scăpa şi pe viitor din toate aventurile pe care le veţi mai întâmpina.

   — Ei, ce ştii d-ta, domnule Clive! Uneori mă aflam în situaţii când n-aş fi dat două parale pe pielea mea - zise George râzând. Am avut însă noroc. Dar, când suntem în măsură să facem toate pregătirile, ca acum, de pildă, putem socoti că întreprinderea nu va fi primejdioasă. Aşa, domnule Clive, această mască îţi vine ca turnată. Mânuirea grenadelor o cunoşti acum, aşa că dansul poate începe.

   Când se înapoiară în turn, tocmai se terminase cu tragerea la sorţi a marinarilor, în aceeaşi clipă, Rindow, care privea prin

periscop, zise:

   — Văd în faţa noastră un golf mic, pare să fie un loc bun pentru acostare. Plaja e largă de cel mult doi metri, desişul pare să fie de nepătruns. Cred că va fi tare greu să vă croiţi un drum, domnule căpitan.

   — Nu face nimic, răspunse Farrow, tot e mai bine aşa, decât ca sălbaticii să fi putut ajunge lesne la ţărmul acesta. Poate că avem noroc şi debarcăm fără să fim simţiţi.

   Marinarii care ieşiseră la sorţi se înapoiau chiar atunci de la magazie, de unde îşi luaseră măştile împotriva gazelor, aşa că mica trupă era gata de drum.

   Submarinul înaintă încetişor în golf. Farrow stătea la periscop şi îndreptă spre un punct, unde desişul părea să fie şi mai încâlcit. Când vasul se lipi de ţărm, el ordonă:

   — Puneţi măştile!

   Comanda fu imediat executată. Petre urcă cel dintâi scăriţa de fier şi deschise capacul turnului, tocmai în clipa când vasul de- abia ieşise la suprafaţă.

   Privi şi ascultă cu multă luare aminte spre desiş, dar, deoarece nu se arăta nimic suspect, îşi făcu vânt pe punte.

   Ceilalţi îl urmară repede, George se gândi o clipă că trupa era formată din 13 oameni, numărul dracului, dar apoi râse, căci până acum izbutise să se ţină tare în ce priveşte superstiţiile, deşi Gerard Plundow, timonierul şi Jean Brike, tunarul, căutaseră să-l facă să creadă în ele.

   Cel dintâi sări pe uscat Farrow, urmat de George, apoi veniră ceilalţi camarazi, care îşi scoaseră imediat cuţitele lor lungi şi ascuţite, pentru a-şi croi drum prin desiş. Căpitanul merse mai întâi o bucată de-a lungul ţărmului, cercetând cu atenţie tufişurile, pentru a găsi un loc pe unde-ar fi putut pătrunde mal lesne.

   Cu mulţumire, cu prilejul acesta, constată că tufişurile erau atât de dese şi încâlcite, încât ar fi fost aproape cu neputinţă o apropiere a sălbaticilor. Dacă într-adevăr presupusul european ar fi trimis spioni spre coasta de nord, desigur că atunci erau încă ocupaţi să-şi croiască drum prin desiş.

   Căpitanul rămase oarecum mirat de faptul că aici, pe coasta de nord, lipseau palmierii, şi desişul era format numai din copăcei de înălţimea omului. Pe de altă parte, părea să nu fi plouat de mult, căci frunzele atârnau veştede, ba unii arbori erau cu desăvârşire uscaţi.

   Faptul acesta prezenta însă avantajul că îndrăzneţii camarazi ar fi putut auzi cu atât mai uşor apropierea sălbaticilor prin

frunzişul uscat.

   În cele din urmă, căpitanul găsi un loc, pe unde i se părea mai uşor de pătruns. Tufele erau aici mai verzi, probabil că se afla prin apropiere vreun izvor.

   Cu băgare de seamă, Farrow îşi făcu loc în desiş printre două tufe mari. Şi aşteptările sale fură întrecute, căci se găsi în curând într-o trecătoare îngustă, care înainta prin mijlocul mărăcinişului uscat.

   Camarazii aproape că nici n-avură nevoie de cuţite, căci dădură pretutindeni de locuri pe unde se puteau strecura cu uşurinţă înaintară astfel vreo sută cincizeci de metri, când căpitanul se opri brusc.

   Nu că ar fi auzit vreun zgomot suspect sau ar fi văzut ceva deosebit, dar aerul îi apăru deodată ciudat de nestrăveziu.

   După ce privi câteva clipe în jurul său, îşi scoase repede masca de pe faţă şi trase aer în piept, apoi se întoarse cu iuţeala fulgerului şi camarazii observară că figura sa exprima o spaimă nespusă. În clipa următoare, el făcu o mişcare cu mâna, ordonând, astfel, retragerea imediată.

   George şi lordul Clive îşi scoaseră şi ei măştile şi îşi dădură seama îndată din ce cauză ordonase căpitanul retragerea aceea grabnică: un miros înţepător de fum îi înecă aproape. Cu groază, văzură imediat nişte flăcări uriaşe ieşind din tufişuri, la o depărtare de cel mult patruzeci de metri de ei.

   Marea de flăcări se întindea în fata lor cu o repeziciune uimitoare, alimentată de vreascurile uscate şi curajoşii marinari trebuiau să-şi salveze viaţa.

   Îşi puseră repede din nou măştile apărătoare; Petre începu să alerge înainte, cu sărituri mari, tăind drum prin tufiş camarazilor care îl urmau.

   Căpitanul încheia mica trupă şi privea din când în când îndărătul lui, constatând cu spaimă că prăpădul focului se apropia mereu.

   Vor izbuti oare să ajungă înapoi pe plajă, unde se afla submarinul?

   Când, după o nouă examinare a situaţiei din urma lui, îşi întoarsa privirea iarăşi spre cei din fată, rămase câteva clipe împietrit locului, căci înainte, pe stânga fâşiei de verdeaţă, izbucniră de asemenea flăcări. De-abia acum îşi dădu seama că fuseseră încolţiţi din toate părţile şi că aveau să piară cu toţii în mijlocul flăcărilor.

   Sălbaticii îi lăsaseră pe marinari să pătrundă cât mai adânc în desiş, pentru ca apoi să-i nimicească prin foc. Şi ar fi izbutit, fără doar şi poate, dacă tovarăşii n-ar fi avut măştile pe fată, căci fumul înecăcios i-ar fi ameţit în cursul fugii.

   Aerul era fierbinte, dar locul cel mai primejdios se afla încă înaintea curajoşilor camarazi: la vreo treizeci de metri în fata lor, viclenii sălbatici dăduseră foc tufişurilor uscate de cele două părţi ale cărării, şi de acolo se apropiau limbile uriaşe de flăcări, făcându-le cu neputinţă trecerea.

   Farrow îşi dădu seama de primejdia grozavă în care se aflau şi nu vedea de unde le-ar putea veni salvarea. Petre însă părea să fi dobândit puteri supraomeneşti, căci, cu iuţeala fulgerului, găsea mereu acele locuri prin tufişuri, pe unde se putea pătrunde fără prea multă greutate; şi acolo unde pătrundea o dată trupul său de uriaş, se căsca imediat o spărtură largă, prin care se puteau strecura apoi camarazii săi.

   Şi numai mulţumite lui, mica trupă ajunse la locul primejdios înainte ca cele două coloane de foc să se fi împreunat - flăcările aflându-se la numai câţiva metri depărtare unele de altele, când Uriaşul ajunse acolo.

   Cu o sforţare supraomenească, Petre îşi croi drum pentr-o tufă mare, care-şi păstrase încă podoaba, deoarece frunzele ei erau groase şi putură rezista mai mult timp căldurii decât celelalte. Petre ştia că orice clipă era preţioasă, de aceea sări în mijlocul acelei tufe, lovi cu disperare cu cuţitul în jur, călcă totul în picioare şi croi astfel o mică potecă printre mărăcini.

   Tovarăşii îl urmară cu iuţeala fulgerului; era şi timpul, căci, când Farrow trecu ultimul prin tufiş, pielea de pe mâini începuse să i se chircească deja de dogoarea focului.

   Primejdia cea mare fusese înlăturată pentru moment, acum camarazii mai aveau doar vreo cincizeci de metri până la golful în care se afla submarinul. Cu sărituri mari, urmară drumul pe care-l tăia Petre printre tufe, iscodind totuşi cu atenţie de amândouă părţile, căci s-ar fi putut ca sălbaticii să se fi adunat la capătul cărăruii, pentru a se năpusti de acolo asupra lor.

   Dar, deoarece prin asta s-ar fi expus ei înşişi primejdiei de a fi încercuiţi de flăcări, nu se zări nici un duşman şi tovarăşii ajunseră nevătămaţi la plajă.

   Rindow le făcea semne agitate din turnul submarinului. Credinciosul camarad fusese îngrijorat de soarta tovarăşilor săi când văzuse ridicându-se coloanele de flăcări din tufişurile uscate ale insulei. Mult timp nici n-ar fi putut rămâne în golf, căci văpaia se apropia tot mai repede de coasta de nord.

   Pe punte, marinarii stăteau înşiraţi cu carabinele în mână, căci Rindow luase măsura aceasta imediat ce văzuse înălţându-se în depărtare primele trâmbe subţirele de fum şi trăsese de aici concluzia că sălbaticii se vor folosi poate de prilej pentru a-i ataca pe camarazi, când se vor retrage din faţa focului.

   Desigur, tocmai aceste măsuri de pază împiedicaseră catastrofa, căci, chiar când camarazii săriseră repede pe puntea submarinului, o ploaie de pietre se abătuse asupra lor. Bolovanii netezi, în greutate de câte un kilogram unul, păreau să fie armele principale ale băştinaşilor şi încă nişte arme primejdioase, după cum dovediră strigătele de durere ale câtorva din cei care fuseseră nimeriţi.

   Camarazii săriră în turn, câte doi-trei deodată, căzând aproape unul peste altul jos. Petre, deşi ajunsese cel dintâi la submarin, aşteptase până ce toţi coborâseră scăriţa de fier. De-abia acum începu şi el să coboare treptele, cu toate că fusese atins destul de grav de pietrele sălbaticilor, trase liniştit capacul şi-i înşurubă cu grijă. Când fu jos în cabina de comandă, zise:

   — Domnule George, d-ta l-ai mai înlocuit o dată pe domnul doctor, ia vezi, poate eşti în stare să mă doftoriceşti şi pe mine. Cred că m-am ales cu multe zgârieturi.

   — Da, dragă Petre. Cam aşa e, zise George îngrijorat şi examină cucuiele şi zgârieturile de pe capul credinciosului său tovarăş. Vino repede în cabina doctorului, te voi pansa cât voi putea mai bine.

   În vreme ce tânărul îi lega Uriaşului rănile. Rindow scotea submarinul afară din golf. Aproape jumătate din coasta de apus era acum în flăcări, căci văpaia aceea groază cuprinsese şi desişul verde.

   — Asta e o viclenie care nu cred să fi fost inventată de sălbaticii aceştia primitivi, zise Farrow când George se înapoie împreună cu Uriaşul în cabina de comandă. Cineva ne-a spionat, aşadar, cu atenţie şi a luat măsuri de apărare împotriva încercării noastre de a debarca Acum nu mai ştiu cum vom mai putea întreprinde o nouă încercare de a coborî pe uscat, căci se pare că a pus străji pe toate coastele insulei.

   — În cazul acesta, nu ne rămâne decât să aşteptăm până se va înnopta zise lordul Clive. Altminteri, nu văd cum vom ajunge pe insulă, fără a ne expune unor primejdii şi mai mari. Sau poate ai vreun alt plan, domnule căpitan?

   — Nu, răspunse Farrow, habar n-am ce-am putea face. Cum era să bănuiesc că aici, pe coasta de nord, se vor fi adunat atâţia

sălbatici?

   George chibzuise mult timp şi acum spuse deodată:

   — Tată, am găsit. N-avem nevoie să aşteptăm până se va înnopta. Tu ştii că eu ţin la doctorul nostru tot atât cât ţine el la mine. Şi deoarece sunt încredinţat că şi dânsul şi-ar fi primejduit viaţa pentru mine, mi-o pun şi eu la bătaie pe-a mea, de dragul lui. Suntem acum destul de departe de coasta de sud a insulei şi nu putem fi văzuţi nici cu ajutorul celui mai puternic ochean. Propun deci să înconjurăm insula, îndreptându-ne spre coasta de sud, dar să ne ţinem la depărtare atât de mare. Încât presupusul european să nu ne poală zări. Apoi, voi părăsi submarinul pe sub apă, în costumul meu de scafandru şi voi vizita insula. Sunt încredinţat că în felul acesta voi izbuti să mă apropii cu totul neobservat şi voi putea să văd ce s-a întâmplat cu doctorul nostru. Te rog, tată, nu încerca să mă abaţi de la planul meu!

   — Hm..., e îndrăzneţ de tot acest plan, n-am ce zice - răspunse Farrow, după câteva clipe de gândire - dar trebuie să mărturisesc că nu e rău. Regret că n-am făurit eu acest plan, ca să-l pot însărcina pe Petre cu înfăptuirea lui, aşa însă va trebui să las pe seama ta întreprinderea asta îndrăzneaţă, căci am convenit noi odată că acela care a avut o idee bună, s-o şi ducă la îndeplinire. Totuşi, îi poţi lua cu tine pe Petre Uriaşul şi pe Kard.

   —  Tată, voi face asta cu dragă inimă - zise George - mă tem numai că atunci vom bate la ochi. Trei oameni care ies din mare vor fi imediat observaţi. Poate c-ar fi posibil să facem în aşa fel încât să merg eu întâi, iar după zece minute să urmeze Petre. Şi după alte zece minute Kard. Fireşte, dacă voi observa ceva suspect, voi aştepta pe uscat până va veni Petre.

   —  Dacă-mi făgăduieşti asta, voi fi mai liniştit, răspunse căpitanul. Mă tem însă că nu-l vei putea aştepta pe Petre, dacă vor interveni unele fapte care să te silească să acţionezi imediat. Totuşi, nu găsesc nici o altă soluţie, cu ajutorul căreia să putem afla ce s-a întâmplat cu doctorul nostru, aşa că rămâne cum ai hotărât tu.

   III.

   ÎN GHEARELE SĂLBATCILOR.

   DUPĂ CUM PROPUSE GEORGE, submarinul înconjură insula, făcând un ocol foarte mare. Nici cu cel mai puternic ochean n-ar fi putut fi zărit periscopul „Dox"-ului.

   Când vasul se află iarăşi în faţa coastei de sud, Farrow trase periscopul cu totul înăuntru, înălţându-l doar din când în când, ca să se încredinţeze că vasul stătea încă în aceeaşi direcţie faţă de golful unde acostase întâi.

   Pe bună dreptate socotiseră căpitanul şi tovarăşii lui că presupusului european care-i conducea pe sălbatici nici nu-i va da în gând că ei se vor ivi din nou tocmai în golful acesta, astfel că-şi pusese oamenii de strajă în alte locuri, unde submarinul ar fi putut de asemenea acosta foarte bine.

   La vreo sută de metri în faţa insulei, căpitanul înălţă pentru ultima oară periscopul şi-l lăsă şi pe George să privească prin el, pentru ca să-şi aleagă locul unde urma să iasă la suprafaţă.

   Tânărul găsi repede punctul acesta. Era un tufiş foarte des, care înainta aproape până în apă. Indică repede direcţia exactă, apoi trase din nou periscopul înăuntru.

   Căpitanul alesese şi el locul acesta, înaintea lui George, de aceea comandă oprirea, după câteva minute şi de-abia începu elicea să se învârtească înapoi, că prora se şi izbi uşurel de ţărmul golfului, care cobora drept în apă.

   Fără să mai înalţe periscopul, Farrow ordonă să fie umplute tancurile de balast, submarinul se afundă până la opt metri, apoi rămase înţepenit în nisipul de pe fundul golfului.

   George. Petre şi Kard îşi puseseră în vremea asta costumele de scafandru şi de-abia atinsese submarinul fundul, că ei se şi îndreptară spre cămăruţa de scafandru, din dreapta, pe care inginerul Hagen o construise în tancurile de balast.

   Pentru lordul Clive, asta era ceva cu totul nou. Privi cu uimire cum cei trei scafandri intrară în cămăruţă, auzi cum pompele puternice pompau apă înăuntru şi află de la căpitan că scafandrii vor părăsi acum vasul.

   Împreună cu Farrow, merse în cabina de la proră, obloanele de oţel din faţa ferestrelor fură date în lături, şi englezul îi văzu pe cei trei tovarăşi alunecând prin faţa ochilor săi.

   Apa era limpede şi străvezie până la fund, dar căpitanul îi zise îngrijorat însoţitorului său:

   — Vreau să sper că oamenii de pază, pe care probabil că i-a pus misteriosul nostru duşman, n-au observat că suntem aici. Ei pot privi până în fundul golfului, aşa că i-ar putea zări pe scafandrii noştri. E regretabil că nu mă pot înălţa cu vasul la suprafaţă..

   — Îmi dai voie, dragă căpitane - zise lordul - de vreme ce tot presupui că ai putea fi observat de vreun om pus de pază, atunci n-are ce să strice dacă vei înălţa periscopul. În locul d-tale, eu aş

face asta fără nici o teamă.

   — Ai dreptate, domnule Clive - încuviinţă Farrow după câteva clipe de chibzuială - asta o pot face şi probabil că în felii acesta îndepărtez atenţia sălbaticilor de la camarazii noştri, care se apropie acum de insulă pe sub apă.

   Căpitanii înălţă repede periscopul, privi mult timp printr-înşul, apoi fi zise lordului:

   — E într-adevăr ciudat, nu pot descoperi nimic suspect, oare conducătorul acestor sălbatici să nu fi pus deloc oameni de strajă în golful acesta? Sau poate e numai o şiretenie de-a lui, ca să ne inducă în eroare? Te rog, dragă Clive, priveşte şi d-ta puţin prin periscop, poate îţi atrage ceva atenţia!

   Timp de câteva minute, lordul privi spre ţărmul apropiat, apoi zise, înălţând din umeri:

   — Trebuie să admit şi eu că nu se zăreşte nimic suspect, dragă căpitane. Am văzut numai că George a şi început să se caţere pe peretele drept al ţărmului, la uită-te şi d-ta, te rog!

   Farrow îşi apropie ochiul de periscop şi privi cu încordare cum fiul său se urca pe peretele de mărgean. Atâta vreme cât se afla sub apă, lucrul era oarecum lesne, deoarece era aproape împins la suprafaţă, dar greul începea după ce ieşea din apă.

   Şi asta se întâmpla acum. Casca lui George se ivi scânteietoare din mare, în vreme ce Petre şi Kard, după înţelegerea avută, aşteptau liniştiţi, jos. Urmând să urce şi ei, la interval de zece minute unui după altul.

   George se înălţă cu băgare de seamă; în curând, ieşise cu jumătatea trupului din apă, se întoarse brusc şi se aşeză pe marginea ţărmului. Îşi descălţă la repezeală armele grele, care l-ar fi împiedicat la mersul pe uscat.

   Casca şi-o păstră, lăsând-o închisă, căci ea îi oferea o pavăză împotriva eventualelor bombardamente cu pietre din partea sălbaticilor, deşi se aştepta ca aceştia să fie atât de înspăimântaţi de ivirea lui, încât nici să nu se gândească la vreun atac.

   În afară de cuţitul cel mare, de rechini, care face parte din echipamentul oricărui scafandru, George mai avea la brâu un revolver şi două grenade cu gaze. Armele erau astfel lucrate, încât scurta şedere în apă nu le putea dăuna.

   Acum George îşi făcu loc cu băgare de seamă printre tufe şi văzu cu mulţumire că acestea nu erau desfrunzite. Aici sălbaticii n-ar fi putut proceda cu aceeaşi viclenie ca pe ţărmul de apus.

   Chibzui apoi cum să se apropie mai bine de sălbatici, pentru a nu-i înspăimânta prea mult, căci altminteri ar fi existat primejdia

să-l târască pe doctor în adâncul desişului.

   Dacă George ar fi ştiut cât de cât unde era ţinut Bertram, eliberarea acestuia n-ar fi fost prea grea, dar, aşa cum stăteau lucrurile, trebuia de-abia să cerceteze desişul.

   Tot gândind astfel, George deschise puţin ferestruica de la cască, economisind în felul acesta oxigen, pe de o parte, iar, pe de altă parte, putând auzi apropierea sălbaticilor.

   Cu băgare de seamă, îşi făcu loc mai departe în desiş, dar nimic nu trăda prezenta duşmanilor probabil că ivirea lui nu fusese observată, deoarece sălbaticii şi conducătorul lor nici nu bănuia că scăpaseră de moartea pe care le-o pregătiseră prin incendierea desişului.

   Deodată, George rămase în loc, părându-i-se că aude un zgomot uşor, un foşnet în tufiş care i se păru foarte suspect. Într- adevăr, zgomotul se apropia mereu, probabil că un sălbatic se furişa spre ţărm, pentru a sta de strajă acolo.

   George închise la loc clapa căştii, apoi luă în mână revolverul, vrând să încerce să-l ameţească pe sălbatic cu o lovitură puternică în tâmplă.

   Se afundă în tufişul în faţa căruia se afla şi rămase în aşteptare. În costumul cel greu de scafandru, George nu prea avea mişcările libere, dar se bizuia pe faptul că sălbaticul va rămâne surprins când va vedea ivindu-se deodată, „monstrul" acela în faţa lui.

   Zâmbetul care i se ivi pe buze la gândul acesta îi pieri imediat, când văzu apărând brusc în faţa lui doi băştinaşi cu staturi uriaşe. La asta, George nu se aşteptase, şi privi pe potrivnicii săi cu aceeaşi uimire cu care aceştia se uitau la el. Cu iuţeala fulgerului, se gândi dacă să jertfească o grenadă cu gaze sau mai curând să încerce să-i ameţească cu patul revolverului său.

   În spaima lor, sălbaticii făceau o impresie atât de caraghioasă, încât George nu-şi putu opri un zâmbet; când ridică însă revolverul să lovească, cei doi se aruncară cu burta la pământ, în faţa lui. Asta era o situaţie cu totul nouă, neprevăzută. Ce era de făcut?

   Pe de o parte, simţea o împotrivire lăuntrică să-i ameţească pe sălbaticii fără apărare prin lovituri cu patul revolverului, pe de altă parte însă nu trebuia să-l lase să rămână liberi.

   Ca să-i lege, era cu neputinţă, căci pentru asta ar fi trebuit să- şi desfacă în parte costumul de scafandru, pentru a scoate din buzunare sforile groase pe care le avea întotdeauna la el. Şi dacă sălbaticii îl considerau acum drept o fiinţă supranaturală, poate că atunci când l-ar vedea dezbrăcându-se, ar recunoaşte îndată că au în faţa lor un om ca toţi oamenii şi n-ar sta o clipă la îndoială să se apere.

   In orice caz Insă, trebuia să-i facă nevătămători pe aceşti doi indivizi, ca să nu se înapoieze în sat şi să-i alarmeze pe ceilalţi. Europeanul care era cu ei ar fi recunoscut îndată că are de-a face cu un scafandru şi atunci totul ar fi pierdut.

   Tot frământându-se cu gândul ce era de făcut, George avu deodată o idee, pe care şi-o puse în aplicare: scoase nişte sunete nearticulate, care lăsară un ecou înăbuşit în interiorul căştii. Atunci, cei doi băştinaşi se ridicară pe jumătate şi-l priviră cu ochii holbaţi. George începu să facă gesturi cu braţele, arătând spre ţărmul de unde venise şi sălbaticii se ridicară şovăind şi păşiră încetişor înaintea lui, în direcţia arătată.

   George zâmbi, închipuindu-şi cum se vor înspăimânta din nou, când vor da cu ochii de Petre. Dar şi credinciosul său Uriaş va fi în aceeaşi încurcătură în care fusese şi el, George.

   Răsuflă însă uşurat, când sălbaticii se făcură nevăzuţi printre copaci, după ce mai aruncară spre el câteva priviri înspăimântate.

   Încetişor, păşi mai departe şi el. Deschise din nou puţin clapa căştii şi asculta cu încordare dacă nu cumva se mai apropia vreun sălbatic.

   Din adâncul desişului pătrundea acum un zgomot ciudat, un fel de sunete ca de trompetă înăbuşite şi George se gândi o clipă la negrii africani, care comunică în felul acesta între ei de la mari depărtări, după cum citise în multe descrieri de călătorie.

   Îşi dădu insă repede seama că pe această insulă a Pacificului nu putea fi vorba de aşa ceva. În schimb, se simţi cuprins de spaimă, gândindu-se că, după obiceiul de aici, aceste sunete de trompetă ar putea însemna că în satul sălbaticilor se fac pregătiri pentru un ospăţ, la care sărmanul doctor Bertram avea să joace, probabil, rolul de jertfă.

   La gândul acesta. George îşi iuţi fără voie paşii. Cu cât se apropia mai mult de sunetele acelea înăbuşite, cu atât se auzeau mai desluşit şi mai sălbatice. Din ce în ce mai repede şi fără să mai ţină seama de zgomotul ce-l făcea, îşi croi drum printre tufe şi se trezi deodată faţă în faţă cu un sălbatic care-l privi îngrozit în prima clipă, apoi scoase un ţipăt ascuţit şi, întorcându-se, porni într-o goană nebună. Din cauza costumului său greu, George nu putu ţine pasul cu el; începu totuşi s-alerge cât putu de repede, căci bănuia că doctorul se află în mare primejdie.

   Deodată, sunetele de trompetă amuţiră şi, în liniştea care se făcu, se auziră strigăte de spaimă. Desigur că sălbaticul ajunsese la locul unde erau adunaţi ceilalţi şi-i vestise pe tovarăşi că se apropia un monstru ciudat

   George auzi acum şi un glas limpede, poruncitor, rostind o înjurătură franţuzească, apoi dând probabil nişte porunci, într-o limbă pe care tânărul n-o pricepu. Acesta era, aşadar, misteriosul conducător el sălbaticilor.

   Cu sforţări disperate. George îşi făcu loc printre ultimele tufe şi se văzu deodată pe un drum îngust, care ducea spre un luminiş.

   De-abia aruncase o privire într-acolo, că şi ridică mâna cu revolverul. Un glonte porni şi cuţitul pe care un sălbatic îl îndreptase tocmai atunci spre doctorul Bertram zbură ca un arc din mâna lui.

   Bietul doctor era legat de un palmier, care crescuse singuratic în mijlocul luminişului. George nu văzu nici o colibă; aşadar locul acesta era destinat numai pentru ospăţuri.

   Când răsună împuşcătura, sălbaticii se dădură înapoi până la marginea luminişului, iar când văzură ivindu-se făptura aceea ciudată, se făcură nevăzuţi în tufiş cu iuţeala fulgerului.

   Un singur om rămăsese locului - un individ înalt, în care George recunoscu îndată un european, în mâna-i ridicată lucea de asemenea un revolver, dar George era nu numai mai repede de mână, ci şi un ţintaş mai bun decât străinul acesta.

   Înainte ca el să-şi poată pune la punct arma glonţul lui George îi şi azvârli pistolul din mână.. Cu o înjurătură, bărbosul îşi scutură braţul, apoi, din câteva sărituri, se făcu şi el nevăzut în desiş.

   Acum devenise primejdioasă şi situaţia tânărului, căci, dintr-o ascunzătoare sigură, nu numai că sălbaticii l-ar fi putut bombarda cu pietre, dar conducătorul lor european l-ar fi putut culca la pământ cu altă armă.

   Trebuia totuşi să-şi ia inima în dinţi şi să păşească în luminiş, ca să taie legăturile doctorului, care-l privea zâmbind. George ar fi dorit să-i aştepte pe Petre şi Kard şi-i părea rău că se înţelesese cu ei să-l urmeze la intervale atât de lungi, căci acum s-ar fi prins bine dacă ar fi fost şi ei acolo, ca să-l sprijine.

   Era însă prea târziu pentru asta de aceea se îndreptă cu revolverul ridicat spre palmierul de care era legat doctorul. Ajunse nevătămat şi tăie la repezeală funiile.

   — Îţi mulţumesc, George, zise Bertram cu glasul slab. Nu mai credeam în salvare, căci francezul mi-a spus că v-ar fi nimicit pe toţi printr-un foc grozav, pe care i-a pus pe ţărmul de nord al

insulei.

   — Mult nu lipsea să ne pârjolim, e adevărat, răspunse George, dar acum hai să mergem, doctore, căci nu suntem încă în siguranţă. Nu prea am încredere în liniştea care domneşte acolo, în tufiş şi mă tem că francezul va izbuti să-i încredinţeze repede pe sălbatici că nu-s decât un om ca toţi oamenii.

   — Aşa e, încuviinţă Bertram. Să mergem.

   — Din nefericire, costumul de scafandru mă împiedică la mers, zise George, dar ia-o d-ta înainte, doctore şi te voi urma şi eu cât voi putea de repede.

   Bertram îşi dădu seama că tânărul avea dreptate, totuşi nu alergă atât de repede după cum lesne ar fi putut-o face, căci nu voia să-l lase prea mult în urmă pe salvatorul său.

   După ce făcea câţiva paşi, privea îndărăt, George făcea la fel şi observa cu atenţie tufişul în care pieriseră sălbatici şi francezul.

   Răsuflă uşurat când ajunse la locul pe unde pătrunsese în luminiş, căci acum primejdia cea mare părea înlăturată, pentru că sălbaticii, înspăimântaţi probabil de apariţia lui, nu îndrăzniseră să-l urmeze prin luminiş.

   Doctorul dispărea acum mai des din faţa privirilor lui George, de câte ori poteca pe care mergea făcea un cot, ceea ce-i făcea pe tânăr să se teamă că cei doi sălbatici, cu care dăduse ochii mai înainte, s-ar putea întoarce şi l-ar putea ucide pe Bertram, văzându-l singur.

   De aceea, se din răsputeri să rămână cât mai aproape de el. Se mai simţea îngrijorat de soarta lui Petre şi a lui Kard, a căror înfăţişare nu-i va mai speria acum atât de mult pe cei doi sălbatici ca prima oară, când îl zăriră pe el.

   Pe de altă parte, nu era exclus ca Petre să fi încercat să-i culce la pământ şi să se fi luat la luptă cu cei doi potrivnici uriaşi. În cazul acesta, lesne s-ar fi putut întâmpla să fie doborât, căci, cu toată forţa lui, ar fi fost împiedicat să le ţină piept din pricina costumului greu de scafandru.

   Cei doi fugari se apropiau tot mai mult de mare şi George începu să spere că totul se va sfârşi cu bine; doctorul dispăru acum printre cele din urmă tufe, care dădeau de-a dreptul spre mare şi la ivirea lui, submarinul va ieşi îndată la suprafaţă şi-i va lua pe bord.

   Surprinzător era totuşi faptul că Petre nu le ieşise înainte şi George se simţi din nou cuprins de îngrijorare că i s-ar fi putut întâmpla ceva Uriaşului.

   Tânărul se afla în faţa tufelor care îl despărţeau de mare şi tocmai voia să dea în lături ramurile pentru a trece printre ele, când îşi simţi braţele apucate de nişte pumni zdraveni. Prin smucitura cu care fu tras înapoi, căzu şi clapa deschisă a căştii de scafandru, astfel încât nu mai fu în stare nici să-l strige pe doctor, ca să-i vină în ajutor.

   Fu târât cu violenţă înapoi pe poteca pe care venise şi când întoarse puţin capul într-o parte, recunoscu în cei doi sălbatici pe aceia care se înspăimântaseră atât când se ivise mai adineauri în faţa lor.

   IV.

   UN DUEL CUM NU S-A MAI VĂZUT.

   GEORGE ÎNCERCĂ SĂ SE ÎMPOTRIVEASCĂ cu toată puterea, dar în zadar. Cei doi sălbateci îl înhăţară atât de bine, încât nu avea nici o putinţa de apărare.

   Era acum încredinţat că uriaşii îl atacaseră de asemenea şi pe Petre, în vreme ce Kard se afla încă pe fundul golfului, aşteptând să treacă cele zece minute, după care urma să iasă la suprafaţă.

   Gândindu-se mereu la situaţia sa, George sa trezi în acelaşi loc unde îl eliberase pe doctor cu puţin înainte. Sălbaticii scoaseră imediat ţipete ascuţite şi după câteva clipe se şi iviră tovarăşii lor de trib.

   De-abia acum cei doi uriaşi îi dădură drumul, dar, înainte ca George să poată duce mâna la arme, fu înhăţat de pumni zdraveni, picioarele îi fură ridicate şi fu dus repede de-a curmezişul luminişului.

   Intrară cu el în tufişurile în care se făcuseră nevăzuţi sălbaticii atunci când se ivise dânsul în faţa lor. Aici se făcea o potecă îngustă şi întortocheată, pe care o urmară în grabă.

   Tot mai adânc pătrundeau în desiş, ceea ce-l îngrijora mult pe George, căci se gândea că tovarăşii nu vor putea da de el, spre a-l elibera, deoarece sălbaticii erau în măsură să împiedice orice înaintare pe poteca aceea îngustă.

   Îşi dăduseră seama, desigur, că sub costumul udat nu se afla decât tot un om şi acum nu se mai temeau de el.

   Un nou luminiş se ivi înaintea lor, pe care se afla colibele, în faţa cărora se putea observa o mare agitaţie. George zări şi femei, care se făcură nevăzute imediat când dădură cu ochii de el.

   Fu aşezat în picioare, apoi se auzi un glas rostind într-o engleză fără cusur, dar care avea un accent străin:

   — Care va să zică tot am pus mâna pe d-ta tinere. E drept, am avut cam mult de furcă. Acum va trebui să iei locul tovarăşului d- tale, pe care l-ai eliberat, îmi pare rău, dar n-am încotro. Mai află că a fost prins şi un alt tovarăş de-al d-tale, ceea ce înseamnă că reprezentaţia va fi cu mult mai interesantă.

   Din cauza acoperitoarei pe care o avea pe cap. George auzise nelămurit cuvintele acestea, apoi pricepu o comandă într-o limbă străină, după care costumul de scafandru îi fu scos de pe trup.

   Francezul îi stătea acum în faţă. Era un bărbat cam de vreo patruzeci de ani; brazdele adânci săpate pe chipul său dovedeau că trecuse prin încercări grele în viaţa lui. Fără să vrea George simţi un soi de compătimire pentru omul acela, care devenise căpetenia unui trib sălbatic de pe o insulă singuratică. Şi fără să stea mult pe gânduri zise:

   — Credeam că te vei bucura având prilejui să mai vezi oameni albi. Habar n-am ce ţi-am făcut noi, după cum nici d-ta nu ştii. Desigur. N-ar fi mai inteligent din partea d-tale să ne laşi să ne vedem de drum, ba poate să vil şi d-ta cu noi? Pe submarinul nostru e loc de ajuns şi te vom duce până la cel mai apropiat port, unde vei putea debarca.

   — Nu, tinere, asta e exclus, răspunse francezul, Raoul Couchet a rupt definitiv cu restul lumii. Vezi că ţi-am spus numele meu, deoarece sunt sigur că nu vei putea să-l trădezi altora, îmi pare cât se poate de rău, d-ta eşti un tânăr viteaz, dar te rog să mă crezi că nu-ţi mai pot schimba soarta. Am devenit căpetenia acestor sălbatici, legându-mă să îndeplinesc anumite obligaţiuni, printre care este şi aceea ca fiecare străin care va păşi pe insulă să fie ucis. Vezi dar că nu-ţi pot da drumul fără să-mi primejduiesc propria mea viaţă.

   — Poţi veni însă şi d-ta, stărui George, de ce ţii neapărat să trăieşti în mijlocul acestor sălbatici?

   — Tinere, asta e o chestie pe care nu vei putea s-o pricepi - răspunse francezul cu seriozitate. Căci eşti prea tânăr încă, spre a putea înţelege că o femeie e în stare să distrugă cu totul viaţa unui bărbat şi odată ce am devenit căpetenia acestui trib de sălbatici, sunt silit să-mi îndeplinesc îndatoririle. Repet că-mi pare într-adevăr rău, dar, pentru propria mea siguranţă, trebuie să te jertfesc atât pe d-ta, cât şi pe tovarăşul d-tale, pe care cei doi oameni ai mei au reuşit să-l prindă de asemenea, după ce, cu mare greutate, i-am încredinţat pe supuşii mei că voi amândoi sunteţi oameni ca toţi oamenii şi nu fiinţe supranaturale. Pe de altă parte, primeşte felicitările mele pentru modul desăvârşit cum tragi cu revolverul. De ani de zile n-am mai avut prilejui să descarc o armă, de aceea ţi-a venit şi d-tale uşor să-l eliberezi pe doctor. Aha! Uite că tocmai îl aduc pe tovarăşul d-tale. Sunt curios să văd ce vor hotărî vrăjitorul tribului. Că veţi muri amândoi e lucru sigur, numai că nu ştiu încă în ce fel veţi fi omorâţi. Ei, dar ce lucru deosebit vezi acolo?

   George nu se mai uita la mutrele sălbaticilor, ci privea îngrijorat spre Petre, care fu zvârlit la pământ lângă el şi dezbrăcat de costumul de scafandru. Francezul dădu din cap mulţumit şi zise:

   — Oamenii mei au priceput repede cum trebuie făcută treaba, deşi eu nu le-am dat decât indicaţii sumare cum se desfac capacele şi şuruburile. Aşa... Drace! Asta n-aş fi..., se întrerupse el speriat, căci Petre, care stătuse până atunci nemişcat, după ce fusese dezbrăcat de costum, sări îndată în sus, fi înhăţă de ceafă cu câte o mână pe amândoi băştinaşii şi le ciocni capetele unul de altul.

   Dar sălbaticii, care ştiau acum că n-aveau de-a face cu fiinţe supranaturale, îşi recăpătaseră curajul şi în clipa următoare, cinci sau şase se năpustiră asupra lui Petre.

   EI fu aproape acoperit de trupurile negricioase şi deşi azvârli pe câţiva în lături, în cele din urmă. Uriaşul tot fu învins.

   — Asta vă va costa scump, zise francezul, cred că vrăjitorii vor înăspri pedeapsa... Dar, cum spuneam, eu nu pot face nimic. Ei, dar de ce mă privesc vrăjitorii atât de ciudat, ce dracu au? Nu-i vorbă, caută ei de mult să scape de mine, nu le vine defel la socoteală că m-am făcut stăpân aici. Până acum le era frică de mine, căci atunci când am debarcat pe insulă. În urmă cu câţiva ani, am fost nevoit să mă folosesc de revolver. Aha! Se pare că într-adevăr au pus ceva la cale împotriva mea - adăugă el îngrijorat - probabil că mi-a scăzut prestigiul prin faptul că d-ta ai izbutit să-mi azvârli revolverul din mână. la să vedem!

   Câţiva sălbatici mai în vârstă, împodobiţi cu tot soiul de fleacuri, se apropiară şi francezul le strigă ceva cu glas poruncitor, într-o limbă pe care George n-o pricepea. Ei însă nu răspunseră nimic, până ajunseră în faţa lui. Cel mai în vârstă îşi înălţă atunci trupul şi strigă câteva cuvinte.

   Imediat, toţi războinicii tribului făcură cerc în jurul francezului şi a celor doi prizonieri. Raoul Couchet păli şi şopti lui George:

   — Tinere, lucrul devine primejdios. Se vede că ticăloşii au de gând să facă şi cu mine ceva şi au pus la cale vreo năzdrăvănie de-a lor.

   Bătrânul vrăjitor îi aruncă o privire pătrunzătoare, apoi începu să vorbească foarte agitat arătând mereu spre francez, care devenea tot mai neliniştit. În vreme ce ascultătorii nu mai conteneau cu exclamaţiile de aprobare.

   Când vrăjitorul rosti ultimele cuvinte, după o scurtă pauză de efect, sălbaticii izbucniră în strigăte de triumf, ca nişte copiii. Couchet se întoarse însă furios spre George:

   — Prin ivirea d-tale pe insulă, mi-ai făcut buclucul! Ştii ce-au pus la cale vrăjitorii ăştia bătrâni? Cică să ne duelăm şi nu numai noi doi, ci şi învingătorul cu tovarăşul dumitale. Cu alte cuvinte, dacă mă vei ucide, va trebui să lupţi, pe viaţă şi pe moarte, cu prietenul d-tale. Învingătorul definitiv va deveni apoi căpetenia tribului sau, dacă nu vrea, va putea părăsi insula liber şi ne supărat de nimeni. Ei, cum îţi place idioţenia asta?

   George rămase complet năucit o clipă, apoi zâmbi, căci era ceva cu totul imposibil ca el să lupte cu Petre pe viaţă şi pe moarte. De aceea, i se adresă francezului:

   — Te rog, lămureşte-i pe oamenii aceştia că nici nu mă gândesc la asta Ca să lupt cu d-ta n-am nici o poftă, iar cât priveşte cu tovarăşul meu nici nu poate fi vorba.

   Couchet tălmăci vrăjitorilor răspunsul tânărului, dar când francezul sfârşi ce avea de zis, căpetenia vrăjitorilor repetă calm şi cu hotărâre vorbele sale şi adăugă ceva ce-l făcu pe Couchet să pălească. Cu glasul schimbat, acesta i se adresă lui George:

   —Tinere, dacă refuzăm să facem ce ni se porunceşte, atunci sălbaticii ne vor ucide într-un chip cu totul grozav şi-ţi pot spune de pe acum că va fi ceva înfiorător. Nu vreau să mă expun acestei primejdii, aşa că prefer să trag asupra d-tale. Dacă nu vrei să te aperi, te priveşte!

   Petre se amestecă şi el în vorbă:

   — Domnule George, aş putea duce eu lupta cu francezul şi atunci nu mai trebuie să-ţi faci nici o grijă. Cu d-ta, m-oi împăca eu mai târziu, am un plan cât se poate de bun.

   — Vrăjitorii au hotărât să lupt eu întâi cu tânărul George - zise Couchet - n-avem încotro, trebuie să ne supunem.

   — Nu-i aşa că sălbaticii nu pricep limba noastră? Întrebă Petre.

   — Da, răspunse francezul.

   — Bun; atunci ascultaţi amândoi cum vom face: după cum spuneai chiar d-ta, nu prea eşti bun ţintaş, domnule Couchet, deci va trebui să cazi. Asta înseamnă că domnul George doar te va atinge cu glonţul şi poţi avea deplină încredere că cel mult îţi va zgâria pielea la tâmplă. D-ta însă va trebui să cazi îndată la pământ şi să te prefaci mort. Pe urmă, când ne vom duela noi amândoi, domnule George, să faci la fel şi cu mine. Vei deveni atunci căpetenia sălbaticilor şi vei putea să le porunceşti să ducă trupurile noastre la mare; apoi îi trimiţi pe ei îndărăt şi noi vom părăsi repede insula. Cred că mai bine de aşa nici nu se poate. Altminteri, va trebui să ne folosim de grenadele cu gaze.

   — Planul e foarte bun - încuviinţă Couchet - şi cred că-l vom aduce la îndeplinire. Ce părere ai d-ta tinere? După cum am observat, eşti un ţintaş admirabil şi sper că lucrurile se vor sfârşi cu bine.

   — Mă gândesc că atunci când ne vom recăpăta revolverele - răspunse George. Îi vom putea ţine la respect pe sălbatici cu ele şi nu va mai fi nevoie să aducem la îndeplinire comedia asta.

   — Oh, sălbaticii sunt destul de vicleni ca să nu lase lucrurile să ajungă acolo, răspunse francezul. Sunt printre ei câţiva arcaşi minunaţi, care ne vor găuri imediat trupurile cu săgeţile lor, dacă vom face o singură mişcare suspectă. Pe de altă parte, nici nu ştiu unde stau ascunşi, aşa că nu ne putem apăra împotriva lor. Nu, tinere, cu forţa nu se poate face nimic aici, va trebui să încercăm cu viclenia propusă de tovarăşul d-tale. Vrăjitorii au devenit nerăbdători, trebuie deci să începem.

   Couchet le zise ceva sălbaticilor, după aceea se aplecă peste George şi-i desfăcu legăturile. Băştinaşii se dădură puţin în lături, iar unii dintre ei dispărură în tufişuri.

   — Aceştia sunt arcaşii - şopti Couchet - vezi de fă treaba bine, tinere. Eu mă voi aşeza la marginea de nord a luminişului, vom fi, aşadar, la o depărtare de douăzeci de metri unul de altul şi voi putea să cad în tufiş, unde mă voi preface mort. După cum am convenit, eu nu te voi nimeri pe d-ta.

   George privi repede în juru-i. Îşi redobândise libertatea de mişcare şi era în stăpânirea armelor sale, pe care le purtase în chimir, pe sub costumul de scafandru. Dar vor fi de ajuns cele două grenade cu gaze împotriva mulţimii sălbaticilor? Era îndoielnic. Pe de altă parte, după cum amintise Couchet, trebuiau să se teamă de arcaşi, căci înainte ca gazele să-şi facă efectul, ar fi putut porni din tufiş câteva săgeţi.

   Couchet ajunsese la locul său.

   — Să ţinteşti bine, tinere! Zise el, apoi ridică încetişor revolverul.

   Un fior îl străbătu pe George: se va ţine oare francezul de cuvânt, trăgând alături? Avea doar perspectiva să rămână căpetenie a tribului, dacă-i va ucide pe cei doi străini...

   George nu mai avu răgazul să-şi sfârşească gândul, căci, în clipa aceea, revolverul francezului scăpără. Tânărul auzi glontele şuierând la câţiva metri de capul său şi înfigându-se în trunchiul unui palmier din spatele lui. Couchet se ţinuse de cuvânt şi George trebuia să facă la fel.

   Era totuşi o sarcină primejdioasă aceea pe care şi-o luase asupră-şi. Potrivnicul său nu trebuia decât să facă o cât de mică mişcare cu capul, pentru ca glonţul să-i ucidă, în loc să-i zgârie numai pielea.

   Ridică încetişor arma.

   — Nu mişca deloc capul! Mai strigă el în ultima clipă, apoi ţinti şi trase.

   Pe obrazul stâng ai lui Couchet începu imediat să se prelingă sângele, el.

   Scoase un strigăt răguşit, ridică braţele, se roti o dată încetişor, apoi căzu pe spate, în tufiş.

   Sălbaticii scoaseră exclamaţii de triumf. Probabil că nu prea erau bucuroşi de stăpânirea francezului şi acum erau mulţumiţi că scăpaseră de el.

   Alergară cu toţii spre tufiş şi ridicară trupul „neînsufleţit". Couchet făcea într-adevăr impresia unui mort şi câteva clipe George se temu că nimerise prea bine, din nebăgare de seamă, dar se încredinţă repede că francezul era un actor minunat.

   Sălbaticii îl aşezară lângă Petre, apoi tăiară funiile cu care era legat Uriaşul şi prin gesturi, îi arătară locul unde stătuse francezul înainte.

   Petre străbătu luminişul şi se aşeză acolo unde trebuia, George fi strigă şi lui:

   — Petre, vezi să nu mişti deloc capul! Trage tu întâi! Poţi să-mi găureşti mâneca surtucului, ca să pară mai „veritabil".

   — Da, domnule George, aşa voi face, răspunse Uriaşul, calm, căci şi el era un ţintaş minunat şi-şi putea îngădui gluma aceasta.

   Ochi cu iuţeala fulgerului, apoi glonţul porni. George simţi o scuturătură uşoară la mână, privi la braţul stâng şi văzu că glonţul îi făcuse o ruptură în stofă, lângă umăr.

   Sălbaticii scoaseră murmure de admiraţie. Pentru ei părea să fie o minune că există oameni care pot nimeri atât de bine de la o depărtare aşa de mare.

   Priviră apoi cu interes spre George, care ridică încetişor arma. Petre se uită ţintă la el şi ţinu capul foarte liniştit.

   De data asta, George simţi cum i se strânge inima, căci trebuia să tragă de formă asupra credinciosului său Petre şi oricâtă

măiestrie ar întrebuinţa, se putea totuşi să-l atingă mortal.

   N-avea însă încotro, căci altminteri ar fi însemnat să aibă parte cu toţii de o moarte grozavă, sub mâna sălbaticilor fioroşi. George strânse din dinţi, ridică braţul, trase aer în piept, luă la ochi tâmpla Uriaşului, apoi se auzi o detunătură şi sângele şiroi îndată pe obrajii lui Petre.

   Acesta îşi juca şi el rolul aproape prea bine, căci George se înspăimântă când îl văzu clătinându-se pe picioare, ridicând apoi braţele în aer şi scoţând un horcăit, după care se prăbuşi ca mort de trăsnet.

   Sălbaticii izbucniră din nou în strigăte de bucurie. Cele două dueluri fură pe placul lor şi le potoliseră setea de sânge.

   Îl înconjurară pe George şi vorbiră cu însufleţire, dar, din păcate, tânărul nu înţelegea ce voiau de la dânsul.

   V.

   ÎN MARE ÎNCURCĂTURĂ.

   DE-ABIA ACUM ÎŞI DĂDU SEAMA GEORGE că se afla într-o situaţie foarte grea, căci cum era să se înţeleagă cu sălbaticii, cum să le spună să ducă la mare cele două trupuri ale împuşcaţilor?

   Se îndreptă încet spre grupul mai mic al vrăjitorilor şi încercă să se înţeleagă cu ei pe franţuzeşte, dar, spre părerea sa de rău, nu izbuti să se facă priceput în schimb, cel mai bătrân dintre vrăjitori îl copleşi cu un potop de vorbe, din care George nu înţelese nimic...

   Trebuia neapărat să-i ducă în siguranţă pe Petre şi pe francez. Tot chibzuind cum să facă treaba asta, întoarse spatele vrăjitorilor şi atunci observă cum doi sălbatici tocmai ridicau pe braţe „cadavrul" Uriaşului şi străbăteau cu el luminişul.

   Acesta era prilejul cel mai nimerit ca să-şi ducă la îndeplinire planul, de aceea arătă spre tufiş şi le strigă cu glas poruncitor sălbaticilor în limba franceză, să ducă trupul în desiş. Chiar dacă nu pricepură cuvintele, îşi dăduseră totuşi seama ce voia. Se uitară însă întrebători la vrăjitori, dar George repetă cu tărie porunca, însoţind-o de gesturi ameninţătoare.

   Tot atât de ameninţător îi privi şi pe vrăjitori şi în cele din urmă cel mai bătrân din ei încuviinţă, dând din cap.

   Imediat, sălbaticii îl duseră pe Uriaş în desiş. George îi urmă şi când ajunseră într-un mic luminiş, la vreo treizeci de metri de sat, el le dădu de înţeles să-l aşeze pe Petre la marginea unui tufiş

des.

   Apoi le făcu semn sălbaticilor să-l urmeze, se înapoie în grabă spre luminişul satului şi ceru cu energie ca şi „cadavrul" lui Couchet să fie dus în acelaşi loc unde se afla Petre.

   De-abia când se îndeplini şi asta şi se înapoie în sat împreună cu cei doi sălbatici, curajosul tânăr răsuflă uşurat. Hopul cel greu fusese trecut. La caz de nevoie, Petre şi Couchet se puteau strecura în grabă până la mare, ca să le dea de veste camarazilor despre cele întâmplate, în vreme ce el însuşi, George, trebuia să chibzuiască în ce fel să scape cu bine, căci atât de trandafirie nu era nici situaţia lui.

   Când apăru acum în luminiş, vrăjitorii păşiră spre el, se înclinară până la pământ ceea ce întării recunoaşterea lui drept căpetenie a tribului.

   Fu condus apoi cu multă pompă la coliba sa, care se deosebea de celelalte prin mărimea ei. Chiar şi aranjamentul interior arăta că locuise acolo o căpetenie, căci francezul se pricepuse să-şi aranjeze o locuinţă confortabilă în mijlocul sălbaticilor.

   Sa aflau acolo o masă, scaune încăpătoare şi un pat moale, de asemenea un cufăr din tablă de zinc, într-un ungher al încăperii. George intrase singur în colibă, se aşezase pe un scaun şi începuse să chibzuiască ce e de făcut.

   Cât despre o fugă imediată nici nu era de gândit cel mult în timpul nopţii ar fi putut face asta.

   Dac-ar fi putut să se pună în legătură cu Petre, situaţia ar fi fost cu totul alta credinciosul tovarăş l-ar fi adus pe tatăl său şi câţiva camarazi, care, cu grenadele lor cu gaze, i-ar fi ameţit lesne pe toţi locuitorii satului. Fireşte că nici el n-ar fi scăpat de soarta aceasta dar ce însemnătate avea un leşin de douăzeci şi patru de ore, de vreme ce şi-ar fi redobândit apoi libertatea!

   Întunericul se va lăsa de-abia peste două ceasuri. Să rămână oare până atunci în colibă? Îndatoririle de căpetenie a tribului nu şi le putea îndeplini încă, deoarece nu înţelegea limba sălbaticilor. Prin deschizătura uşii, putea cuprinde cu privirea o mare parte a luminişului şi-i văzu pe băştinaşii adunaţi în grupuri privind plini de curiozitate spre coliba lui.

   Aşadar, nici în timpul nopţii n-ar fi fost prea uşor să fugă, căci nu era exclus ca şi atunci sălbaticii să stea acolo, îmboldiţi de curiozitate.

   Afară de asta probabil că vor aprinde şi un foc de lagăr, a cărui lumină va face cu neputinţă ca el să fugă fără să fie observat.

   Tot frământându-şi mintea George îşi zise că singura soluţie era să-şi creeze o a doua ieşire, de cealaltă parte a colibei. Se ridică încetişor şi se prefăcu că merge cu nepăsare prin interiorul locuinţei sale, de fapt însă cercetă pereţii cu atenţie. Din păcate, pereţii erau foarte trainici, din ramuri împletite şi era greu să facă o spărtură cu ajutorul cuţitului.

   Încercă totuşi, atunci când găsi un loc de unde nu putea fi zărit de afară. Făcu o gaură cu vârful cuţitului şi privi prin ea, dar văzu cu spaimă că era cu neputinţă să lărgească gaura în timpul zilei, deoarece şi de partea aceea a colibei se aflau războinici, printre care şi femei şi copii şi tocmai curiozitatea acestora ar fi constituit cel mai mare pericol.

   Se aşeză din nou pe scaun şi se gând dacă n-ar fi mai nimerit să părăsească satul pur şi simplu. Couchet spunea doar că învingătorului îi este îngăduit să părăsească insula oricând. Sau te pomeneşti că prin faptul că intrase în coliba căpeteniei însemna că primise demnitatea care i se încredinţa şi trebuia să rămână aici de acum încolo?

   Tresări speriat de gândurile sale, când o făptură negricioasă se furişă în colibă. Era o femeie tânără, care puse pe masă două oale de pământ, împodobite cu ornamente primitive. Nu rosti nici o vorbă, nici măcar nu-l privi pe George şi dispăru tot atât de repede şi fără zgomot precum venise.

   Văzând oalele. George simţi o foame grozavă. Într-una din ele găsi apă proaspătă, în cealaltă carne friptă de porc mistreţ. Îşi cam spuse el că primind să mănânce din ceea ce i se adusese, se îndatora şi mai mult faţă de trib, dar foamea îi era mai mare decât scrupulele acestea aşa că începu să înfulece cu lăcomie.

   Imediat se auziră de afară strigăte vesele, când sălbaticii văzură că George mânca, ceea ce confirma temerile acestuia, că prin acceptarea mâncării se îndatorase definitiv faţă de băştinaşi să le devină căpetenie.

   Deodată, strigătele de bucurie fixă întrerupte de altele. Întărâtate, şi George văzu cu spaimă ivindu-se în luminiş cei doi sălbatici care duseseră „cadavrele" lui Petre şi Couchet în rariştea dinspre mare.

   Vorbeau agitai, arătând spre desiş, dând de înţeles, probabil, că se duseseră să-i vadă pe cei doi morţi, dar nu mai dăduseră de ei. Treaba putea să devină neplăcută pentru George, dacă sălbaticii îşi vor da seama că fuseseră traşi pe sfoară.

   Tânărul îi văzu adunându-se în grabă şi pe cei doi paznici vorbind mereu agitat. în vreme ce bătrânul vrăjitor nu contenea să dea din cap cu mirare. Apoi porni de-a lungiri potecii prin tufiş,

urmat de ceilalţi vrăjitori.

   Neplăcut era faptul că sălbaticii care rămăseseră aici se strângeau tot mai mulţi în juni colibei lui George. În acelaşi timp, băgă de seamă că toţi păreau înspăimântaţi. Desigur că erau încredinţaţi că dispariţia presupuşilor morţi se datora unor forţe supranaturale.

   După puţin timp, vrăjitorii se înapoiară şi mai întărâtaţi de cum plecaseră şi se îndreptară de-a dreptul spre coliba lui George, ceea ce-l făcu pe tânăr să-şi pregătească cele două grenade cu gaze.

   Vrăjitorul cel bătrân rămase în uşă şi începu să vorbească cu însufleţire. Fireşte că George nu pricepea nimic, dar, fără să se ridice de la locul său, înălţă doar din umeri, la care bătrânul îi dădu de înţeles, prin semne, să-l urmeze.

   George pricepu îndată că trebuia să-l însoţească la luminişul cu pricina, pentru a se încredinţa el însuşi de dispariţia celor doi „morţi".

   Se ridică de pe scaun cu multă demnitate şi ieşi din colibă.

   Ţinuta lui mândră păru să-i intimideze pe sălbatici, căci se dădură cu respect în lături.

   Când ajunseră în luminiş, George se uită fără să se tulbure în jurul său, apoi îndreptă o privire întrebătoare asupra bătrânului vrăjitor.

   Acesta arătă cu mâna spre tufişul lângă care zăcuseră presupuşii morţi, iar drept răspuns George îşi luă o mutră nevinovată şi arătă spre cer...

   Uimiţi peste măsură, vrăjitorii priviră mai întâi la el, apoi se uitară unul la altul; erau ei mai vicleni decât tovarăşii lor de trib, nu-i vorbă şi desigur că nu credeau nici ei în fleacurile astea, dar întâmplarea li se părea şi lor cam ciudată.

   Nu văzuseră cu ochii lor cum cei doi potrivnici se prăbuşiseră nemişcaţi? Şi cum să se fi evaporat în aer trupurile lor?

   George rămăsese singur în luminiş cu cel şase vrăjitori bătrâni, căci ceilalţi sălbatici preferaseră să se retragă, pe nesimţite, din pricina spaimei ce pusese stăpânire pe ei. Tânărul îşi dădu seama că acum era momentul potrivit să şteargă putina, cu atât mai mult cu cât era încredinţat că Petre se afla prin apropiere.

   Cu un gest de stăpânitor, le dădu de înţeles vrăjitorilor înmărmuriţi să rămână acolo unde se aflau, iar el păşi cu demnitate spre cealaltă margine a luminişului, unde observase - după ramurile rupte de curând - locul pe unde pătrunseseră în tufiş Petre şi francezul.

   Când fu la vreo douăzeci de metri de vrăjitori, smulse cu iuţeala fulgerului o grenadă cu gaze de la brâu şi o aruncă asupra celor din faţa sa. Bătrânii dădură să fugă, dar nu ajunseră prea departe, căci gazele îşi şi făcuseră efectul, culcându-l la pământ.

   George se strecură repede prin spărtura pe care o făcuse Uriaşul, şi nu-i fu lesne să recunoască urmele lăsate de credinciosul său tovarăş. Ele duceau spre coasta de sud, ceea ce era o dovadă că Petre va veni cu ajutoare. Tânărul îşi aduse aminte deodată de costumele de scafandru. Cu nici un chip nu trebuiau să rămână în sat; era deci nevoie să se dea un atac cu grenade cu gaze, pentru a şi le lua îndărăt.

   Deoarece peste vreun ceas se va lăsa întunericul, nu va fi prea greu să pătrundă pe nesimţite în sat cu atât mai mult cu cât sălbaticii se vor ascunde prin colibe, înspăimântaţi, pe de o parte, de misterioasa dispariţie a celor doi morţi, iar, pe de arta, de leşinul inexplicabil al vrăjitorilor.

   Ba chiar era de presupus că se vor aprinde focuri mari în sat, ca pavăză împotriva duhurilor rele şi în jurul acestor focuri se vor strânge toţi locuitorii. În felul acesta, efectul minunatelor grenade va fi şi mai puternic.

   George gonea de zor spre coasta de sud, pe cărarea pe care o făcuse Petre cu puţin timp înainte.

   Deodată, auzi un zgomot uşor înaintea sa. Tocmai îşi făcuse loc printre două tufe mari şi acum se dădu repede în lături, apucă de ţeavă unul din revolvere cu mâna dreaptă, ţinându-l pe celălalt în mâna stângă, fiind gata să tragă.

   Zgomotul se apropia tot mai mult şi se auzea ca şi cum un om îşi târî cu greu picioarele.

   Ramurile de lângă George se mişcară, un cap negricios se ivi printre frunze..., un ţipăt răguşit răsună şi o pereche de ochi îngroziţi se holbară la el. În clipa următoare, George izbi cu patul revolverului în tâmpla sălbaticului.

   Aplecându-se asupra trupului neînsufleţit, văzu cu mirare că individul mai fusese lovit de curând, căci avea un cucui cât toate zilele la tâmpla stângă. Fără îndoială că era opera pumnului lui Petre, de aceea păruse atât de înspăimântat sălbaticul, căci, după credinţa lui, fusese atacat de un mort.

   Fără să se mai ocupe de victima sa, George porni mai departe pe urmele Uriaşului; de-abia făcu însă douăzeci de metri, că auzi alte zgomote. De data asta, păreau că se apropie mai mulţi oameni.

   Tânărul se ascunse sub o tufă mare, îşi pregăti grenada şi ţinu

revolverul gata să tragă.

   Dar când ramurile din apropierea lui se mişcară, George lăsă arma jos, răsuflând uşurat, căci printre frunze se ivi chipul credinciosului său Petre, ai cărui ochi luceau de bucurie.

   — Halal să-ţi fie. Domnule George! Dar cum ai izbutit să fugi? Domnul Couchet spunea că vrăjitorii nu te vor lăsa să pleci din moment ce ai păşit în colibă sau ai primit să mănânci din bucatele lor.

   Înainte ca tânărul să poată răspunde, printre ramuri îşi făcură loc tatăl său, doctorul şi alţi camarazi, care îl înconjurară voioşi. Era şi Couchet printre ei şi acesta zise mişcat:

   — Domnule Farrow, m-am înţeles pe deplin cu tatăl d-tale. Mă va debarca în vreun port, de unde apoi voi ajunge lesne pe Uvea insula pe care am trăit până am venit aici. Acum ne putem înapoia la submarin, lăsându-i pe sălbatici în plata Domnului.

   — Stai că nu merge aşa, răspunse George. Trebuie să ne luăm îndărăt costumele de scafandru şi apoi în coliba d-tale se află un cufăr la care cred că n-ai renunţa de bunăvoie.

   — Aşa e - zise francezul - se află în el hârtiile mele şi alte documente importante. Dar cum vrei să facem? Nu cred că sălbaticii ne vor da lucrurile, cu atât mai mult cu cât se vor împotrivi fără doar şi poate vrăjitorii.

   —  Pe ăştia i-am „aranjat" eu cum trebuie cu ajutorul grenadelor cu gaze - răspunse George - iar cu ceilalţi vom proceda la fel; pe urmă ne va fi uşor să ne luăm lucrurile.

   Povesti pe scurt cum îi ameţise pe vrăjitori şi cum ştersese apoi putina.

   — Minunat! Exclamă căpitanul. Înainte, spre sat, băieţi!

   — Cred că sunt şi prea năuciţi ca să le mai dea în gând să pună oameni de strajă, zise George. Prilejul e deci cât se poate de bun ca să scăpăm de ei. Să ne grăbim însă, ca să ajungem acolo înainte de a aprinde focurile, altminteri s-ar putea întâmpla ca vreunul din ei să cadă în flăcări când va fi ameţit de gaze, iar noi nu i-am putea veni în ajutor, trebuind să aşteptăm o jumătate de ceas până se vor fi împrăştiat gazele.

   — Ai dreptate, trebuie să ţinem seama de asta, răspunse căpitanul cu seriozitate. La drum, deci!

   Afară de căpitan, de Petre şi de francez, mai veniseră zece marinari, împreună cu George, erau cu totul cincisprezece oameni, care porniseră acum prin desiş. George se aşezase în fruntea micului convoi, şi-i conducea pe camarazi înapoi, pe drumul pe care venise.

   Când ajunseră lângă sălbaticul care zăcea încă în nesimţire. Petre Uriaşul izbucni în râs şi zise:

   — Ce spaimă a mai tras ăsta când a dat cu ochii de noi! Dar înainte ca să poată scoate un singur ţipăt, l-am şi culcat eu la pământ.

   — Tot mai bine e să-i legăm, fu de părere căpitanul. Nu e exclus să ne devină primejdios, în vreme ce vom aştepta să se scurgă jumătatea de ceas, până se vor fi împrăştiat gazele.

   Petre îl legă aşa cum ştia el, apoi porni mai departe.

   Curajoşii marinari străbătură fără teamă luminişul unde zăceau vrăjitorii leşinaţi, căci gazele se împrăştiaseră în vremea asta. George văzu cu bucurie că numărul leşinaţilor sporise cu patru. Probabil că vreo câţiva sălbatici mai curioşi se apropiaseră atât de mult de vrăjitori, încât avuseseră şi ei de suferit efectul gazului.

   Şi acum venea partea cea mai grea a întreprinderii.. Satul se afla la o depărtare de numai treizeci de metri şi lesne s-ar fi putut întâmpla ca un sălbatic să iasă în întâmpinarea marinarilor, pe potecă. Dacă se vor descotorosi de el cu ajutorul unei grenada cu gaze, atunci ar fi împiedicaţi ei înşişi să înainteze, timp de o jumătate de ceas.

   Ca să preîntâmpine primejdia aceasta, George o rupse la fugă înainte, după ce luă şi cele două grenade ale lui Couchet, care nu ştia încă în ce fel să se slujească de ele.

   Când ajunse la tufişurile îndărătul cărora se afla luminişul satului se opri, căci auzise o amestecătură de glasuri. Privi cu atenţie printre crengi şi-i zări cu mulţumire pe locuitori, formând un cerc în jurul unui sălbatic, care vorbea cu voce tare şi cu însufleţire.

   Femeile şi copiii se înghesuiau şi ei, căci se iviseră evenimente care fi interesau pe toţi. Prilejul era atât de bun pentru camarazi, încât George îşi frecă mâinile de mulţumire.

   Farrow ordonă în şoaptă să se împrăştie toţi îndărătul tufişurilor de jur-împrejurul luminişului şi, la comanda sa, să se repeadă imediat înainte, aruncând câte două grenade în mijlocul sălbaticilor, apoi să se retragă cu iuţeala fulgerului, spre a nu fi expuşi şi ei efectului gazelor.

   În câteva clipe, fiecare se afla la postul său. Sălbatici tresăriră înspăimântaţi, când răsună brusc comanda lui Farrow:

   — Atenţiune! Gata! Daţi-mi drumul!

   Crengile trosniră, din toate părţile săriră afară în luminiş făpturi, obiecte lucitoare zburară prin aer şi explodară cu detunături uşoare la picioarele sălbaticilor.

   Efectul se produse imediat Marinarii se retraseră repede în desiş şi aşteptară acolo jumătate de ceas, până să se împrăştie gazele.

   Când păşiră din nou în luminiş, nu dădură decât peste cei leşinaţi. Cele două costume de scafandru fură găsite neatinse şi în vreme ce coti marinari se duseră să ia cufărul francezului, ceilalţi fi aşezaseră pe leşinaţi cu faţa în sus, ca să nu se înăbuşe.

   În timpul acesta se făcuse noapte, dar cum toţi aveau lanterne oarbe, nu le veni deloc greu să se înapoieze.

   Când ajunseră la sălbaticul pe care-l doborâse George, îl găsiseră revenit în simţiri; Petre se aplecă deasupra lui şi-l dezlegă.

   Cu iuţeala fulgerului, acesta se făcu nevăzut în desiş, după ce Couchet îi zise câteva vorbe în limba lui.

   Peste o jumătate de ceas, se îmbarcară cu toţii pe submarin. Lordul Clive, care avea dureri mari de cap de pe urma loviturilor de pietre ale sălbaticilor, nu luase parte la expediţie şi regreta din suflet aceasta. Îşi exprimă însă nădejdea că va avea prilejul în curând să trăiască o aventură interesantă, alături de vitejii camarazi de pe „Dox".

SFÂRŞIT

Volumul 38

FANTOMA DIN PĂDURE

   OMUL GORILĂ.

   SUBMARINUL ÎNAINTA LINIŞTIT pe întinsul nesfârşit al apei. Tovarăşii care nu erau de serviciu se odihneau în cabinele lor, întărindu-şi trupul pentru noile aventuri care îl aşteptau. Numai George, neastâmpărat ca întotdeauna, se „plictisea" din cauza monotoniei şi era nerăbdător să mai dea ochii cu primejdia, să lupte cu animalele preistorice, sau să se avânte în desişurile nepătrunse ale Tropicelor, unde mişunau sălbaticii fioroşi.

   Ce era să facă acum? Cum să-şi omoare vremea cu folos? De

citit se plictisise şi somnul nu se prindea de pleoapele lui. Atunci îl dădu ceva în gând. De mult i rugase pe doctorul Bertram să-i povestească ceva din aventurile lui din tinereţe, când cutreiera cu bunul său prieten Marian prin ţinuturile îndepărtate ale Globului. Doctorul îl făgăduise şi George socoti acum momentul prielnic. De aceea, se duse în cabina lui Bertram şi izbuti repede să-l înduplece să-i povestească: şi acesta începu fără multă

introducere:

   Marian puse uşor mâna pe braţul meu, eu trasării şi privii aproape speriat, căci sunetul care se auzise în clipa aceea îndărătul nostru în pădurea seculară te înfiora. Nu auzisem încă niciodată ceva asemănător, deşi colindasem de-ajuns prin lume cu prietenul meu.

   — Mariane, ce-a fost asta? Îl întrebai eu în şoaptă. Nu cunosc nici o fiară are să răcnească atât de grozav.

   — Dac-am fi în Africa, răspunse el, tot atât de încet ca şi mine, aş zice că a fost o gorilă. De două ori am auzit în Congo-ul belgian răcnetul acestei maimuţe uriaşe. Dar aici, în Sumatra cele mai mari maimuţe sunt urangutani, care insă nu sunt în stare să scoată un astfel de răcnet. Nici eu nu ştiu ce să fi fost.

   — Nici un elefant înfuriat nu cred că era, zisei eu, căci sunetul ca de trompetă al unui pachiderm e lesne de recunoscut Răcnetul acesta avea ceva care nu e nici omenesc, nici de animat.

   — Da, Robert - răspunse Marian. Bine zis: nici omenesc, nici de animal. Păcat că nu putem merge într-acolo, căci ne-ar scăpa pantera neagră, care trebuie să se ivească în curând. Apoi nu va trece mult şi se va lăsa întunericul, înainte ca noi să putem pătrunde atât de adânc în pădure - şi răcnetul s-a auzit de la cel puţin cinci sute de metri depărtare.

   — Numai de nu s-ar fi speriat şi pantera neagră de răcnetul acesta înfiorător, zisei eu necăjit Asta ar însemna să ne expunem şi mâine înţepăturilor de ţânţari.

   — Hm... cu ţânţarii ne-am cam obişnuit noi în cursul anilor, răspunse Marian râzând. Sau te pomeneşti c-ai uitat ce-am păţit la lacul Tanganika!

   La amintirea aceasta mă trecură fiorii. Tâlhari de codru africani ne dezbrăcaseră la piele şi după ce ne legaseră fedeleş ne lăsaseră în păpuriş, pradă ţânţarilor setoşi de sânge. Când credinciosul nostru servitor negru Kimbo - care a fost răpus mai târziu de o săgeată otrăvită a unui boşiman - a dat în sfârşit de noi, nu mai aveam înfăţişare omenească.

   Îmi veni să râd, privindu-l acum pe Marian cu coada ochiului.

   Chipul său prelung, îndrăzneţ, părea atunci un măr copt, gata să-i plesnească coaja; ochii căprui - care pot privi ameţitor, dar şi blând - aproape nu se mai vedeau şi buzele lui subţiri de obicei, ar fi putut stârni pizma lui Kimbo care se arăta mândru de buzele-i groase ca nişte cârnaţi.

   Marian păru să-mi fi ghicit gândurile, căci zâmbi şi zise:

   — Dragul meu, nici tu nu prea arătai mai frumos atunci, crede- mă. Sst... tăcere, vine o fiară!

   Marian era din toate punctele de vedere un om atât de desăvârşit încât îl admiram în sinea mea ba chiar îl pizmuiam uneori pentru însuşirile safe. Şi acum. Auzul lui fin prinsese pârâitul uşor al unei crengi, ceea ce mie îmi scăpase cu desăvârşiră După câteva minute de aşteptare încordată, cu puştile pregătite, un tapir mare păşi în rariştea pe care o puteam cuprinde cu privirea printre cărnurile tufişului de bambuşi îndărătul căruia ne adăposteam.

   Ni se tăie aproape respiraţia căci ştiam că tapirul este prada preferată a panterei negre. Dacă mult aşteptata sălbăticiune se afla prin apropiere, ne puteam aştepta în fiecare clipă la un atac din partea ei asupra „saladang"- ului, cum numesc malaiezienii tapirul.

   Fiara lungă de vreo doi metri, străbătu luminişul, liniştită şi cu băgare de seamă, Ţinea capul în pământ, lua de ici o poamă căzută, ciugulea de colo o frunzuliţa şi se purta în aşa fel, de parcă nu s-ar fi temut de nici un fel de primejdie. Dar botul ce adulmeca în toate părţile şi urechile pe care şi le mişca mereu erau o dovadă că atenţia nu-i slăbea o clipă.

   Îi cunoşteam năravul: la cel mai mic semn de primejdie, o zbughea cu iuţeala fulgerului în cei mai apropiat tufiş, cu capul aplecat în pământ.

   Marian îmi atinse din nou uşurel braţul cu mâna, apoi arătă cu capul spre un tamarin uriaş din faţa noastră, de cealaltă parte a luminişului. Îmi îndreptai privirea într-acolo şi văzui atunci pe una din ramurile de jos o uriaşă panteră de Sunda. Era o „Matjang tutul itum". Cum numesc malaiezienii, „jucăria neagră". Aproape că uitai pentru ce ne aflam aici, adică împuşcarea acestui animal de pradă.

   Cu interesul naturalistului, priveam trupul puternic, negricios, care se întindea şi se strângea pentru ca în cele din urmă să sară asupra victimei, care nu bănuia nimic. Urechile cu marginea neagră ca tăciunele se lipiră de căpăţâna mare şi ochii cu lumina verzui-gabenă erau pe jumătate închişi. Privirea fioroasă se aţintise asupra tapirului, care se apropia mereu şi în curând va fi ajuns lângă duşmanul său de moarte.

   Ridicai încetişor puşca; mi-era milă de bietul tapir. Cu atât mai mult cu cât ştiam că specia asta va pieri cu timpul din pricina prigoanei oamenilor şi a fiarelor.

   Mă oprii brusc însă. Căci, deşi mă ferisem să fac cel mai mic zgomot, pantera părea să fi văzut sau auzit ceva cu o smucitură, îşi roti capul puternic şi ochii fioroşi luciră direct spre noi.

   Norocul nostru era că purtam costume de vânătoare din stofă kaki, culoare care se asemăna mult cu aceea a trunchiului arborelui înalt lângă care stăteam. După câteva clipe, care ni se părură o veşnicie, fiara îşi întoarse din nou capul spre tapir, care ajunsese acum sub craca pe care stătea ea la pândă.

   Ridicai atunci arma ca să împiedic săritura fiarei, care trebuia să urmeze din clipă în clipă, dar Marian îmi apăsă braţul în jos, apoi arătă spre partea stângă, unde se afla un tufiş mare, din care ieşise tapirul. Văzui atunci că frunzele se mişcau uşor ca şi cum şi- ar fi făcut loc un trup mare prin ele. În primul moment, mi se duse gândul la soaţa panterei negre, care ţinea probabil să împartă ospăţul cu tovarăşul ei. Dar îmi spusei imediat că o panteră n-ar fi putut face o mişcare atât de lămurită atunci când se strecoară printr-un tufiş. Dimpotrivă, ar fi aşteptat liniştită până ar fi auzit strigătul de izbândă al tovarăşului ei pornit la vânătoare. Trebuia deci să fie o fiară mult mai mare aceea care se apropia acum de luminiş.

   Gândurile îmi fură întrerupte de ţipătul pufăitor al panterei negre, care socotise momentul prielnic venit şi se năpustise asupra victimei. Ca o săgeată neagră, trupu-i mlădios zbură din copac şi căzu tocmai în spatele bietului tapir.

   „Saladang"-ul scoase un strigăt ascuţit şi încercă să se refugieze în desiş, cu duşmanul cel grozav în spinare, pentru ca să scape acolo de el, ceea ce-i reuşeşte uneori, după cum dovedesc rănile care se constată adesea pe trupurile tapirilor vânaţi.

   Dar uriaşa panteră îşi înfipsese cu iuţeala fulgerului colţii în ceafa tapirului şi în acelaşi timp sfâşie cu ghearele vena jugulară a victimei sale. Aceasta se clătină câteva clipe, apoi se prăbuşi la pământ, în imediata apropiere a tufişului în care voia să se salveze.

   Pufăind şi mârâind, puternicul „Matjang-rutul" - adică „tigrul pătat" - stătea lângă prada sa. Roti coada în cerc, apoi întoarse capul în toate părţile, ca şi cum s-ar fi temut să nu vină vreun duşman, care să-l împiedice să se ospăteze în tihnă din carnea

aceea proaspătă.

   Era o privelişte care mă făcu să uit că avusesem de gând să trag cu arma. În mine se trezi naturalistul şi eram curios să văd ce va face acum pantera cu victima sa. Cum o va ciopârţi - dacă va veni şi soaţa sa să ia parte la ospăţ - astea erau chestiuni care pentru moment mă interesau mai mult decât vânătoarea.

   Şi Marian privea cu încordare la pantera uriaşă - după cum constatai, uitându-mă pe furiş la el - dar deodată îşi răsuci capul şi îşi aţinti privirea spre tufişul de ferigi, al cărui frunziş se mişcase atât de misterios cu puţin timp înainte.

   Mă uitai şi eu repede într-acolo şi de-abia îmi putui stăpâni o exclamaţie de uimire, căci printre frunzele de la margine ieşise la iveală un cap, ai cărui ochi se holbau la pantera cea neagră. Şi ce cap, Doamne Dumnezeule!

   La început mă gândii c-ar fi vorba de o gorilă uriaşă, dar cum să ajungă una din acele maimuţe-om din îndepărtata ei patrie de pe ţărmurile Congo-ului până aici, în pădurile seculare ale Sumatrei? Şi cu atât mai puţin putea să fie un „Majas" - cum este numit urangutanul în Sumatra şi Borneo - căci tocmai capul acestei maimuţe seamănă, dar numai în tinereţe, cu acela al omului.

   Dar căpăţâna aceea grozavă, cu ochii plini de văpaie, care nu încetau să rămână aţintiţi asupra panterei, avea trăsături omeneşti. Se întoarse şi privi câteva clipe spre noi, scrâşni din dinţi, apoi privi iarăşi la panteră, care începuse să sfârtece prada.

   Marian îşi apropie gura de urechea mea şi-mi şopti:

   — Robert, orice-ai zice, dar ăsta tot om e.

   Privirăm amândoi spre tufişul de ferigi din faţa noastră. Fiinţa misterioasă se strecurase pe nesimţite dintre tufe, cu mişcări ca de şarpe.

   Da, era un om, dar părea pe jumătate animal, îmi făcea impresia unui amestec de maimuţă mare şi de negru. Singura-i îmbrăcăminte era un şorţ malaiez, cafeniu vărgat cu galben, pe care-l purta în jurul mijlocului. Pieptul enorm era foarte păros, iar spatele şi braţele-i puternice aveau culoarea tuciurie a negrilor din Africa Centrală. Presupunerea asta îmi întărea şi arma sa pe care o ridică acum cu braţul drept, o suliţă enormă, cu vârful lat şi greu, de fier. Mai avea atârnat de sfoara cu care era legat şorţul un „klevang" lat - o sabie malaieză - şi un „kris" - un pumnal malaiez.

   Ne ţinurăm răsuflarea, căci bănuiam că fiinţa asta misterioasă voia să atace pantera neagră. Şi cu toate că înfruntasem noi în repetate rânduri cei mai puternici elefanţi şi alte fiare grozave, am stat mult pe gânduri înainte de a ataca o panteră neagră numai cu suliţa şi sabia.

   Pantera era atât de ocupată cu victima sa încât nu observă primejdia care o ameninţa din spate. Şi uriaşul negru se apropie de ea cu încă vreo doi paşi, ridică mai sus braţul puternic cu suliţa grea şi scoase deodată strigătul acela sălbatic, înfloritor, pe care-l auzisem odată, din depărtare şi nu ştiusem ce înseamnă.

   „Matjang tutul itum", pantera neagră se întoarse cu iuţeala fulgerului la auzul acestui strigăt înfiorător, dar în aceeaşi clipă suliţa grea a uriaşului spintecă aerul ca o flacără orbitoare. Fiara neagră fu nimerită în omoplat şi lovitura fusese dată cu atâta putere, încât vârful lat de fier pătrunse cu totul în trupul ridicat ai panterei, care fu zvârlită apoi deoparte, ca un ghemotoc de cârpe.

   Răcnetul de moarte al animalului rănit se amestecă cu un nou ţipăt înfiorător al negrului, care agita acum klewang-ul în pumnul ridicat.

   Deşi avea împlântată în trup suliţa aceea grea fiara încercă să se năpustească asupra duşmanului său, pentru a-l sfâşia, dar o lovitură puternică, dată cu sabia culcă la pământ pentru totdeauna trupul greu al panterei.

   Ridicasem puşca şi nu pierdui o clipă din ochi fiinţa misterioasă, care doborâse atât de repede şi cu atâta sigur artă primejdioasa panteră şi eram hotărât să trag imediat dacă uriaşul ar fi făcut o singură mişcare suspectă spre noi.

   Dar „supraomul" - cum altfel l-aş fi putut numi? - Nici nu ne băgă în seamă, vâri klewang-ul la loc în teaca de lemn de o formă ciudată, smulse cu putere suliţa din trupul panterei şi-şi legă repede arma la şold, cu o sfoară pe care o scoase din buzunarul şorţului.

   Apoi - aproape că nu-mi venea să-mi cred ochilor - înşfăcă tapirul şi cu o uşurinţă uimitoare, îşi zvârli pe umeri hoitul, care cântărea pe puţin două sute de kilograme. Ce forţă uriaşă trebuia să aibă omul acesta misterios! Şi din nou eram gata să cred că totuşi nu era om, ci probabil vreo maimuţă uriaşă, necunoscută, mai puternică decât gorila atunci îmi pusei însă întrebarea de unde putea să aibă arme omeneşti?

   Uriaşul se întoarse spre noi, ne privi cu o expresie de furie în ochi şi dispăru cu povara lui grea în păduricea deasă ce mărginea luminişul.

   Mai rămăseserăm câteva clipe cu privirea aţintită spre pata din tufişul de bambuşi pe unde dispăruse fantoma aceea apoi întoarserăm încetişor capetele unul spre altul, privindu-ne aiuriţi şi pufnirăm amândoi în râs de mutra pe care o făceam.

   — Ei, dragă Robert - zise Marian în cele din urmă. Clătinând capul - la asta nu mă aşteptam, drept să-ţi spun. La un moment dat îmi venea să cred că e vorba de una din acele maimuţe-om de care ne istorisesc legendele.

   — Da. Mariane, dacă n-ar fi fost statura aceea cu proporţii de uriaş şi armele omeneşti, l-aş fi luat şi eu drept o maimuţă. Privirea cu care s-a uitat ia noi înainte de a se face nevăzut a fost cu adevărat înfiorătoare... Şi apoi, dinţi aceia puternici, nasul lat, ochii mici, plini de furie sub genele stufoase şi fruntea îngustă... Chipul acela era mai curând al unei gorile înfuriate.

   — Ai dreptate - încuviinţă prietenul meu - am fost odată atacat în Congo-ul belgian de o gorilă şi trebuie să admit că figura negrului de adineauri avea o asemănare uimitoare cu aceea a „diavolului pădurilor" de atunci. Dar cum putea el să vină încoace tocmai din Africa?

   — Culoarea pielii şi suliţa ce-o avea - zisei eu - mă fac să bănuiesc că această făptură neobişnuită a văzut lumina zilei în Africa Centrală.

   — Da - murmură Marian dus pe gânduri. Zău că nu mă aşteptam să dau de o astfel de fiinţă în pădurile seculare de aici.

   — Mariane, te mai gândeşti la lordul Abedinego? Întrebai eu agitat, apucându-l de braţ.

   — Da, Robert, mă gândesc la istorisirea şi rugămintea lordului şi mă întreb dacă nu cumva presupusa maimuţă-om, care a răpit- o pe fiica guvernatorului, nu este aceeaşi fiinţă misterioasă pe care am văzut-o aici. Haide - schimbă el deodată vorba - în curând se va înnopta şi mai avem drum lung de făcut. Afară de asta, vom avea de lucru cel puţin o jumătate de ceas ca să jupuim pielea panterei. Chiar dacă n-am răpus-o noi, vreau totuşi s-o păstrez ca amintire.

   Tăcuţi, ne apucarăm de lucru şi exact într-o jumătate de ceas eram gata. Marian făcu pielea vălătuc şi-o zvârli în spinare, apoi se furişă printre tufele care înconjurau luminişul şi găsi repede poteca de elefanţi, pe care ne fusese cu putinţă să pătrundem repede în inima pădurii seculare.

   Păşeam cufundaţi în gânduri şi nu ne sinchiseam de nimic din ce se petrecea în jurul nostru, când, deodată, nu prea departe de noi, răsună mârâitul teribil de furios ai unui tigru. Probabil că „regele junglei" scăpase din labă vreun mundjack - cerbul insulelor Sunde. În alte împrejurări am fi încercat, desigur, să răpunem fiara, dar acum ne pierise orice poftă de vânătoare, din cauza apariţiei fiorosului negru.

   Marian mormăi ca pentru sine:

   — Pare să fie foarte furios „boierul" ăsta!. Apoi ne văzurăm de drum.

   În pădurile seculare însă, trebuie să ţii ochii şi urechile deschise şi să fii gata să tragi în orice clipă, mai ales noaptea. Gândul la negrul cei misterios era aproape să ne coste viaţa, dacă Marian - cu prezenţa-i de spirit proverbială - n-ar fi găsit o ieşire salvatoare în ultimul moment.

   Tocmai intram de pe potecă într-o rarişte mică, scăldată în lumina puternică a luni. Şi tăcuserăm de-abia de metri, când într- un tufiş din faţa noastră se ivi pe nesimţite un trup enorm.

   Ne-am oprit imediat în loc şi trebuie să mărturisesc că m-au trecut fiorii. Neaşteptata arătare ne zărise şi ea şi se oprise la cel mult patru metri de noi. Era un tigru uriaş. Şi noi care ne atârnasem puştile pe umăr, în loc să le ţinem pregătite în mână, cum făceam de obicei.

   Desigur că era acelaşi tigru căruia îl scăpase prada cu câteva minute înainte, căci scoase un răcnet de furie şi rânji fioros, arătându-şi colţii puternici şi albi.

   Dusei repede mâna la puşcă, dar în aceeaşi clipă mârâitul fiarei deveni mai ameninţător, aşa că luai hotărârea să rămân nemişcat, ceea ce făcu şi Marian. Ştiam că mulţi oameni au izbutit să-şi salveze viaţa din ghearele unui tigru atunci când rămâneau locului nemişcaţi.

   Dac-am fi făcut cel mai mic gest nechibzuit, fiara s-ar fi năpustit cu furie asupra noastră, sfâşiindu-ne; aşa însă rămase şi ea în încurcătură. Erau clipe grozave şi cu tot aerul rece al nopţii, simţeam sudoarea curgându-mi şiroaie pe frunte.

   În cele din urmă, tigrul întoarse capul într-o parte; nădăjduiam că va dispărea în tufişul de unde venise, când... prin acelaşi loc se strecură afară un al doilea trup: tigroaica. Era aproape tot atât de mare ca şi el. Rămase şi ea locului când ne zări, dar părea să fie mai bătăioasă decât el, poate era şi mai flămândă, căci în vreme ce-şi arăta colţii ascuţiţi, rânjind fioros, se pregăti să se năpustească asupra noastră.

   Se afla ceva mai departe decât tigrul şi poate că ne-ar fi fost cu putinţă s-o răpunem cu un glonţ bine ţintit, dar tigrul părea să bănuiască faptul că soaţa lui avea de gând să ne atace, căci se pregăti şi el de săritură.

   Mă credeam pierdut, împreună cu tovarăşul meu şi ca întotdeauna în asemenea împrejurări, mi se perindară pe dinaintea ochilor minţii imaginile din cursul vieţii. Totuşi, dusei instinctiv mâna la armă, pentru a mai face o ultimă şi deznădăjduită încercare de salvare. Dar rămăsei ca hipnotizat, privind la ochii cu luciri verzui ai tigrului şi din care nu se vedeau decât două linii orizontale. În clipa următoare trebuia să urmeze săritura...

   Atunci Marian începu să râdă, rădea într-adevăr şi eu crezui o clipă că spaima îl luase minţile.

   Nu era însă aşa: Marian găsise soluţia - singura care exista... Cu o mişcare rapidă din umeri, zvârli la picioarele tigrului blana panterei negre.

   — Stai liniştit! Îmi şopti el în acelaşi timp. Animalul holbă ochii şi-şi destinse trupul. Nu mai aveam să ne temem la o săritură din partea lui şi tigroaica i se alătură şi ea, mirosind blana aceea neagră.

   Deodată - era cât pe ce să scot un strigăt de bucurie - văzui cum perechea de animale sălbatice se dădu înapoi, pas cu pas, cu ochii aţintiţi asupra blănii, apoi, când fură aproape de tot de tufiş, se întoarseră ca la o comandă şi se făcură imediat nevăzuţi printre crengi.

   — Aveam de gând, de fapt, să-i mai reţin câteva momente, ca să putem trage asupra lor, dar păreau să fi bănuit că şi blănurile lor ar fi putut avea aceeaşi soartă ca aceea a vărului lor negru. E însă mai bine aşa cum s-a întâmplat. Haide, Robert, putem merge liniştiţi mai departe. Să ţinem totuşi puştile în mână.

   Ridică blana panterei şi străbătu liniştit luminişul. L-am urmat cu un simţământ de adâncă recunoştinţă, admirând în aceiaşi timp calmul şi sângele rece cu care pătrunsese în tufiş, prin acelaşi loc pe unde dispăruseră tigrii.

   După vreun ceas, lăsaserăm în urma noastră pădurea şi ajunseserăm la şesul mlăştinos al fluviului Atjeh. Mai merserăm o jumătate de ceas printre lanurile de orez şi în cele din urmă ajunserăm la domiciliul nostru vremelnic, micul sat Selimeum, la poalele vulcanului Sejawa.

   NEGRUL CEL MISTERIOS.

   OLANDEZUL DIERSCH ŢINEA UN HOTEL destul de mărişor, căci satul Selimeum constituie punctul de plecare al celor mai multe expediţii vânătoreşti, care se duc să vâneze elefanţi, destul de numeroşi în pădurile seculare din jurul vulcanului Sejawa. Construcţia din lemn, formată dintr-un singur cat, stătea cocoţată pe nişte stâlpi scunzi şi se întindea până departe cu dependinţele ei.

   Când păşirăm pe terasa mare a hotelului, veni şi de data asta lângă noi şi ne salută cu bucurie.

   — Ah, domnilor, aţi pus în sfârşit mâna pe ea! Zise el atingând cu mâna blana panterei, pe care Marian o purta încă pe umeri. Bine că a dat Dumnezeu! Vreţi poate să argăsiţi pielea aici? V-aş putea recomanda un chinez foarte priceput în de-alde astea.

   — Mulţumesc, dragă Diersch, răspunse Marian după câteva clipe de gândire. Voi tăbăci eu singur pielea. Vrei să te uiţi mai bine la ea?

   O întinse repede pe jos şi-i arătă ruptura largă pe care o făcuse suliţa uriaşului negru.

   Olandezul se aplecă şi privi cu atenţie. Băgarăm de seamă că simpaticul grăsan începu deodată să tremure, se îngălbeni la faţă, ne privi speriat, cu coada ochiului, înfăşură pielea repede, o luă pe braţ şi intră cu ea în casă.

   — Haideţi, vă rog, domnilor, zise el cu glasul schimbat. Vom discuta în odaia dv. despre vânătoarea asta fericită...

   Miraţi peste măsură, îl urmarăm în camera ce o locuiam împreună şi uimirea noastră crescu şi mai mult când Diersch. Zvârlind pielea într-un ungher, se-ndreptă repede spre fereastră şi după ce privi afară, o închise. Părea că se teme de vreun spion.

   Olandezul se aşeză într-un fotoliu de trestie, care gemu sub greutatea trupului său, ne privi cu frică şi şopti:

   — L-aţi văzut, domnilor?

   — Da, răspunsa Marian liniştit, ba an şi fost de faţă când a ucis pantera.

   — Da, da. Am ştiut eu îndată când am văzut ruptura din blană. Pe doi din cei mai buni câini ai mei i-a ucis cu suliţa sa, de aceea şi cunosc ruptura asta largă. Vă rog din suflet, domnilor, nu vorbiţi nimic despre asta, altminteri toţi pasagerii vor părăsi hotelul, aflând că prin apropiere dă târcoale individul acela misterios. Dv.

v-am spus-o, deoarece colonelul Greve v-a descris ca pe nişte oameni viteji şi curajoşi şi în cele opt zile de când sunteţi la mine, voiam mereu s-aduc vorba despre negru, dar mă temeam că mă veţi lua în râs.

   — De nu l-aş fi văzut cu ochii mei, fără îndoială c-aş fi crezut cel puţin că exagerezi, dacă mi l-ai fi descris aşa cum este în realitate, răspunse Marian. Istoriseşte-ne, te rog. Când s-a ivit aici şi tot ce-a făcut.

   — Asta s-a întâmplat exact acum două săptămâni. Era foarte târziu şi pasageri se culcaseră, slavă Domnului! Stăteam singur pe terasă şi întocmeam lista alimentelor pe care trebuia să le cumpere a doua zi din Kota-Radja servitorul meu Baik. Nu dădusem încă drumul câinilor şi numai astfel i-a fost cu putinţă uriaşului să se ivească deodată pe scara terasei.

   Diersch făcu o pauză şi închise ochii. Probabil că vedea aievea scena de atunci, căci se scutură cu putere. Apoi urmă:

   — Aşa, domnilor, dv. l-aţi văzut şi vă puteţi închipui cam ce-am simţit eu când monstrul acesta s-a ivit brusc în raza lămpii mele de masă. Deşi sunt gras şi domol din fire, nu-mi lipseşte totuşi curajul, dar în clipa aceea am îngheţat îmi spuneam că e însuşi dracu, care se ivise din pădurea seculară, unde se ascund atâtea taine şi n-am găsit altceva mai bun de făcut decât să înalţ o rugăciune fierbinte către Cer. Pe urmă privirile mele alunecară de la chipul fioros de maimuţă al acestei fantome negre spre pieptul lat şi păros şi descoperii paloşul şi pumnalul, care-l atârnau de sfoara cu care era legat sorţul. Mi-am spus atunci că e un om şi dusei mâna dreaptă la buzunarul în care aveam revolverul.

   Da vizitatorul meu părea să-mi fi ghicit gândul, căci scoase un mârâit şi când privii din nou în sus la el, îl văzui ridicând braţul enorm, care ţinea lama lungă şi lată a unei arme cum încă nu văzusem în viaţa mea.

   — Era o suliţă de Massai, interveni Marian, văzând că olandezi tăcuse din nou. Dus pe gânduri. Cu acest soi de suliţe negrii cutează să atace chiar şi leii.

   —Cred - încuviinţă Diersch - căci am văzut în ce fel s-a folosit uriaşul de arma aceasta. Lucrul s-a întâmplat însă mai târziu, căci a mai venit de trei ori. În seara când l-am văzut pentru întâia oară am fost cel puţin atât de prevăzător, încât am pus înapoi mâna pe masă, când am văzut mişcarea ameninţătoare a braţului său. El scoase din nou un grohăit, de data asta de mulţumire. Şi observai că ochii lui alunecau cercetător asupra terasei, ca şi când ar fi vrut să şi-o întipărească în minte sau ar fi căutat pe cineva. Apoi făcu un gest ameninţător cu o armă lată împotriva mea, eu închisei ochii fără voie, căci socoteam că mi-a bătut ceasul din urmă, dar, cum nu se-ntâmplă nimic, îl deschisei din nou şi văzui că ciudatul vizitator dispăruse, ca şi cum l-ar fi înghiţit pământul.

   În cele din urmă îmi venii în fire, mă sculai şi mă târâi până la uşa casei, pe care o încuiasem dinainte, ca să nu fiu tulburat în coridor. Închisesem câinele meu cel mare, un dulău care se poartă cât se poate de frumos cu muşterii, dar e grozav faţă de hoţi şi animalele de pradă. Pinh - ăsta e numele lui - deşi afară, începu imediat să adulmece pe scară, părul i se zbârli şi părea că vrea să se dea înapoi înspăimântat Când îl strigai însă şi-i porunci să caute urma, se repezi jos în gradină şi după câteva clipe începu să latre lângă tufişul de mangrove care desparte proprietatea mea de răul Atjeh. Negrul cel uriaş trebuie să fi sărit deci în apă, peste tufişul cel înalt şi cred c-a procedat astfel cu gândul de a face cu neputinţă o urmărire cu ajutorul câinilor. Ce părere ai d-ta, domnule Marian?

   — Sunt încredinţat că aşa şi este, răspunse tovarăşul meu. L- am observat cu atenţie pe negrul aceia când a ucis pantera neagră şi deşi are un chip de maimuţă. Îl socot foarte conştient şi prevăzător, după cum se cere în ţinuturile astea sălbatice, pline de primejdii la tot pasul. Sunt încredinţat că şi-a ales într-adins drumul acela, spre a scăpa de urmărirea d-tale.

   —Asta mă bucură. Într-adevăr, zise Diersch. Şi cum spuneam, în seara aceea, de acum două săptămâni, mi-am chemat câinele repede înapoi, l-am lăsat peste noapte în coridorul casei, a cărui uşă am încuiat-o cu grijă, iar a doua zi am adus încă doi câini de pază din garnizoana colonelului. Nu erau atât de vrednici şi răi ca Pinh al meu, dar i-am obişnuit să umble noaptea prin grădină şi mă credeam sigur acum faţă de vizitele „monstrului". Dar în a treia seară după prima întâlnire cu dânsul, când mă apropiai de fereastră ca să trag perdelele, îl văzui pe cei doi câini noi stând ghemuiţi unii lângă altul pe prundişul din faţa ferestrei. Luna scălda în lumină grădina şi astfel putui observa că părul li se zburlise, tremurau din tot trupul şi prezentau toate semnele unei spaime grozave.

   Gândul mi se duse imediat la negrul cel misterios şi rămăsei ca împietrit lângă fereastră, în aşteptarea evenimentelor. Ca să nu mai lungesc vorba, îţi pot spune că cei doi dulăi n-au mai trăit mult. Lată cum s-a întâmplat în grădina mea se afla un grup de cinci pandangi - arborii şurub, cum mai sunt numiţi - printre ale căror rădăcini aeriene am zărit deodată o mişcare. Privii repede din nou spre câini şi observai că voiau s-o ia la fugă. Era însă prea tâ rziu.

   Îndreptându-mi pentru a doua oară privirea spre copaci, mă simţii străbătut de o spaimă grozavă, căci în faţa lor se ivise misteriosul negru, ţinând braţul ridicat Câinii începură să urle înfiorător şi Pinh le răspunse din coridor cu un scheunat prelung. Apoi braţul uriaşului se repezi, arma lui străbătu aerul ca un fulger şi găuri trupurile celor doi câini, lipindu-i unul de altul. Bietele animale mai avură puterea să scoată un urlet groaznic, apoi rămaseră ţepene. După cum văzui a doua zi. Trupurile lor erau aproape spintecate. Ei, da, tăişul suliţei, pe care o poartă cu el uriaşul, este lat de vreo douăzeci de centimetri, precum am putut observa după alte trei zile. Dar atunci nu l-am mai avut sub nas, cum s-ar zice.

   Diersch făcu iarăşi o pauză de efect şi începu să-şi frece, gânditor, organul amintit. Fără voie, ne podidi râsul, căci ne puteam închipui simţămintele grăsunului în clipele acelea. El ridică ochii spre noi, ne privi o clipă şi clătină capul visător.

   — Da. Da, râdeţi dv., zise el apoi. Probabil că sunteţi obişnuiţi cu astfel de lucruri, pe câtă vreme eu am lăsat de mult în urmă anii când nici nu mă sinchiseam de primejdie şi de moarte. Cu toate astea, aş sta şi astăzi fără frică în faţa aceluia care m-ar provoca Şi se pare că afurisitul ăsta de negru vrea să mă trezească din tihna vieţii de acum.

   Cei doi câini fuseseră ucişi, deci, într-o singură clipă. Pinh ai meu răspunse cu un lătrat prelung la urletul de moarte al semenilor săi, apoi se linişti şi începu să zgârie încetişor la uşa odăiţei mele. Eu însă rămăsei încremenit locului, cu ochii holbaţi la monstrul care se târa acum ca un şarpe spre leşurile celor doi câini ucişi de el şi smulse cu brutalitate suliţa din trupurile lor. Mi se păru că privea în sus, spre mine şi când făcu o mişcare cu arma lui grozavă, mă retrăsei repede în fundul camerei şi-i deschisei lui Pinh uşa. Luai apoi pistolul de pe măsuţa de noapte şi mă înapoiai cu băgare de seamă la fereastră. Eram hotărât să-l împuşc cu orice preţ pe misteriosul meu vizitator.

   Dar în grădină nu se mai afla acum nimeni. Cel puţin în partea aceea pe care o puteam cuprinde cu privirea Numai trupurile câinilor zăceau pe prundişul luminat de lună. Dac-aş fi fost singur în hotel, probabil că i-aş fi trezit pe servitori şi împreună cu Pinh aş fi început să cercetez grădina; trebuia să ţin însă seama de interesele afacerii. Dacă pasagerii ar fi aflat ceva despre negrul cel uriaş, nu-mi rămânea decât să închid hotelul.

   Rămăsei toată noaptea la fereastră, cu privirea mereu aţintită la cei doi câini morţi. În zadar am aşteptat reîntoarcerea uriaşului. Pinh stătea lângă mine şi schelălăia din când în când de parc-ar fi ştiut ce se petrecuse afară.

   Şi aşa am stat până s-a făcut ziuă; ieşii încetişor din casă, cu băgare de seamă, ţinând arma în mână. Deodată, Pinh prinse o urmă şi-ncepu s-alerge spre tufişul de mangrove. Aşadar, vizitatorul de peste noapte dispăruse iarăşi în apă.

   La repezeală, îngropai cei doi câini. Şi atunci am văzut pe trupurile lor aceiaşi soi de răni pe care le-am observat mai înainte pe blana panterei. Când mi-am sfârşit treaba şi m-am înapoiat în casă, am dat în coridor peste un chinez mărunţel şi urât ca focul, care-mi făcu o plecăciune foarte respectuoasă, dar în acelaşi timp îmi rânji cu atâta viclenie, încât presupusei imediat că observase ce făcusem în grădină.

   — Stai niţel! îl întrerupse Marian. Avea chinezul dinţi de aur pe rândul de sus?

   — Da, da. Asta mi-a bătut la ochi imediat, răspunse hotelierul surprins. De unde ştii, îl cunoşti pe galbenul ăia?

   — Da, îl cunosc chiar foaie bine. Şi înainte de a povesti d-ta cum a fost a treia aventură cu negrul cei uriaş, trebuie să-ţi spun eu pentru care motiv anume am venit aici, în Sumatra. Împreună cu prietenul meu. E în legătură cu chinezul acesta şi te-aş ruga ca în cursul povestirii mele să-ţi aduci aminte ce a făcut el aici, cum s-a purtat, dacă a primit vizite, pe scurt: fiecare mişcare, fiecare cuvânt al acestui Fu Dan este de mare însemnătate pentru mine.

   — Aşa e. Fu Dan i-l cheamă! Zise olandezul.

   — Şi-acum ascultă! începu Marian. Sunt trei săptămâni de când am sosit la Singapore, venind din Bankok. Aveam o recomandaţie bună către cel mai distins club englez şi acolo am avut prilejul să-l cunosc pe lordul Abedinego, care în urmă cu două luni fusese trimis ca guvernator la Singapore. Şti cum zice poporul: „mătura nouă mătură bine"; aşa şi cu domnul guvernator al nostru; la început s-a pus serios pe lucru şi se zorea de zor să descopere uneltirile criminale ale chinezilor care, cu toată dominaţia englezilor, sunt adevăraţi stăpâni ai vieţi şi comerţului de pe peninsulă. Lordul avu noroc, căci fu în stare să descopere două mari cluburi secrete şi prin asta dobândi încrederea desăvârşită a guvernului său, dar, în acelaşi timp, îşi atrase şi ura înverşunată a chinezilor şi ce înseamnă această ură ştii şi d-ta, desigur. Un singur chinez făcea excepţie; acesta era Fu Dan. În taină, el îl servea guvernatorului toate informaţiile trebuincioase acţiuni sale de ordine; îşi trăda, aşadar, compatrioţii, însă, lucru ciudat, nu voia să primească plată pentru serviciile acestea Şi lordul era gata să-i acorde toată încrederea când îşi dădu deodată şi chinezul acesta arama pe faţă.

   Acum vreo patru săptămâni, Fu Dan se anunţă la lord, intră în cabinet, îmbrăcat în frac şi vestă albă. Şi - spre marea mirare a guvernatorului - îl ceru mâna Elenei, singura fiică a lordului. Fireşte că lordul îl luă în râs. Atunci chinezul se înclină foarte politicos şi părăsi cabinetul, cu zâmbetul acela misterios al asiaticilor.

   Întâmplarea aceasta îl fu foarte neplăcută lordului, căci cu toată situaţia lui înaltă şi puterea de care dispunea, el se temea totuşi de răzbunarea vicleanului Fu Dan. Acesta însă păru că nici nu se sinchiseşte de refuzul cu care fusese întâmpinată cererea sa, căci apăru chiar a doua seară din nou la lord - fireşte, în taină şi pe întuneric. După ce îl chemase la telefon înainte, sub numele de împrumut pe care şi-l luase şi-şi anunţase vizita. Aducea noi şi importante informaţii privitoare la conspiraţia pe care susţinea car fi descoperit-o. Lordul era adâncit în discuţiile cu galbenul, când deodată răsună un ţipăt ascuţit în grădină.

   Englezul şi vizitatorul său se repeziră la fereastră şi la lumina lunii, văzură o făptură înaltă, negricioasă, care purta pe braţe o fată îmbrăcată în alb şi gonea cu ea spre umbra copacilor apropiaţi. Fata era Ellen Abedinego.

   Guvernatorul puse în mişcare degrabă toată poliţia oraşului. Imediat se organizară razii, poliţia portului cercetă fiecare vapor, opri toate şampanurile, ceainăriile chinezilor fură cercetate, dar Ellen Abedinego nu putu fi găsită.

   Chinezul Fu Dan susţinea cu hotărâre că răpitorii fetei fusese o maimuţă uriaşă.

   La vreo patru zile după această răpire misterioasă, am sosit împreună cu tatăl meu la Singapore. În aceeaşi seară, ne aflam pe terasa clubului, care dădea spre mare şi lordul îl rugă pe preşedinte să ne prezinte celorlalţi. După cum ţinu să precizeze imediat, el auzise multe lucruri bune despre noi şi deoarece toate sforţările poliţiei şi-ale detectivilor rămăseseră fără rezultat, singura lui speranţă era că noi vom izbuti să aflăm ceva cu privire la fiica sa. Şi ne rugă cu atâta căldură, încât fi făgăduirăm imediat sprijinul nostru.

   Acum ne aflăm aici; aşteptăm cu nerăbdare Să ne istoriseşti cea de-a treia aventură cu uriaşul negru, dar mai mult încă tot ce ştii despre chinezul Fu Dan.

   Diersch ne privi uimii. Apoi dădu din cap şi zise:

   — Nu prea simt eu nătâng din fire, dar de unde şi cum aţi scos dv., la Singapore, că negrul cel uriaş şi chinezul se află aia, tocmai în ţara fluviului Atjeh, asta, zău. Nu mai pricep. Nu m-ai putea lămuri, domnule Marian?

   — O, n-a fost cine ştie ce lucru greu - râse tovarăşul meu - dar mai întâi vreau s-aud urmarea povestirii d-tale.

   — Bine, fie! Cum vă spuneam, mă trezii în faţa acestui chinez mărunţel şi în primul moment eram gata să mă răstesc la el - credeam că mă văzuse îngropând câinii - dar galbenul mi-o luă înainte şi mă întrebă, al naibii de politicos, dacă n-ar putea avea o cameră bună în hotelul meu.

   În aceeaşi zi. Câţiva domni care încheiaseră vânătoarea în pădurile din jurul vulcanului Sejawa mă înştiinţară că se înapoiază la Kota-Radja, aşa că-i oferii chinezului o odaie alături de domnitorul meu. Uitai apoi cu totul de el. Căci pasagerii hotelului îmi dădeau mult de lucru şi uitai şi de cufărul nou-nouţ, foarte elegant, pe care chinezul îl adusese cu ei, împreună cu un sac vechi, dintr-aceia în care îşi ţin marinarii hainele. De-abia în cursul după-amiezii, mă dusei la dânsul, cu registrul de călători sub braţ. ca să-l înscriu.

   Spusese că se numeşte Fu Dan şi e în drum spre interiorul ţării. Voia să meargă la colonia nou instalată la gura fluviului Atjeh, ca să-l caute pe tatăl său. N-aveam de ce să nu-l cred, căci mulţi chinezi se află cu treburi pe acolo. îl întrebai ce e cu elegantul cufăr de piele şi el îmi răspunse că era reprezentantul unei mari întreprinderi comerciale chinezeşti din Singapore şi ducea cu el mostre de haine şi lenjerie femeiască. Îmi arătă şi adeverinţa oficiului vamal din Olehleh, care confirma spusele sale.

   Îmi părea oarecum hazliu faptul că voia să vândă rufărie şi rochi frumoaselor oacheşe din ţara asta. Dar, în cele din urmă, îmi spusei că lucrul acesta nu mă privea.

   În aceeaşi noapte, diavolul negru veni pentru a treia oară. Fui trezit din somn de nişte zbierăte de spaimă ce veneau din odaia chinezului. Apoi auzii o căzătură şi nişte lovituri. Sării jos din pat, pusei mâna pe revolver şi pe lampa de buzunar şi dădui buzna pe coridor. Pinh stătea în faţa uşi odăii învecinate şi eu tocmai întinsei mâna ca s-o deschid, când ea fu smucită cu violenţă dinăuntru. Zării un obiect lucitor zburând prin aer, credinciosul meu câine se prăbuşi la pământ schelălăind şi în clipa următoare văzui în faţa mea fierul lat al căror efect ucigător avusesem prilejul să-l cunosc în noaptea trecută, când cu uciderea celor doi dulăi. Arma blestemată porni brusc ca o săgeată în jos şi revolverul meu - de care uitasem cu totul în primele clipe de spaimă - îmi zbură din mână. Fără voie, mă dădui câţiva paşi îndărăt: atunci alunecă negrul din odaie, făcu un gest ameninţător cu suliţa către mine, dar din câteva sărituri fu la uşă şi pierii în noapte. Şi cam ce-ţi închipui că ducea în mâna pe care o avea liberă? Cufărul elegant al chinezului în care se afla lenjerie de damă...

   — Foarte bine! Exclamă Marian vesel. Minunat, dragă Diersch! Vestea asta mă bucură cât nici nu-ţi dai seama.

   — Te bucură? Făcu olandezul uimit. Pe chinez, cel puţin, nu l-a bucurat deloc furtul cufărului. L-am găsit leşinat în patul său, vânăt la faţă, aproape înăbuşit de strânsoarea negrului.

   A doua zi se înapoie la Kota-Radja. Spunea că se duce să-şi ia alte mostre. Apoi aţi venit dv. şi eu aproape îl uitasem pe negru, deoarece nu se mai arătase, până când am văzut blana aia de panteră... Aşa domnule Marian, acum e rândul d-tale să povesteşti cum ai ajuns aici, pe urmele chinezului.

   III.

   ÎN CĂUTAREA URIAŞULUI NEGRU.

   MARIAN TĂCEA ÎNSĂ. Stătea cu ochii închişi, ca adormit, pe un scaun şi părea că nici nu auzise vorbele olandezului. Dar eu ştiam că, dimpotrivă, în clipele acestea se gândea cu încordare la cele auzite şi-i făcui semn hotelierului să nu-l tulbure.

   Fără să vreau, privirea mi se-ndreptă spre fereastră şi în clipa aceea holbai ochii de spaimă, căci prin geamul întunecat rânjea chipul grozav de maimuţă al negrului uriaş. Când întâlni privirea mea, acesta scrâşni din dinţi, îmi făcu un semn cu capul, ca şi cum ar fi vrut să-mi spună că recunoştea o cunoştinţă veche.

   Chipul lui, cu dinţii aceia sclipitori, era înfiorător şi în lumina lămpii care răzbea afară prin geamuri, avea un efect fantomatic. Totuşi, privii ţintă în ochii făpturii misterioase şi uitai imediat groaza pe care ţi-o insufla mutra lui, căci ochii aceştia cafenii priveau atât de blând şi înţelegător pe sub genele stufoase, ca şi aceia ai unui animai credincios.

   Eram peste măsură de uimit de acest contrast şi-i atrăsei atenţia olandezului, care urmă acum direcţia privirii mele.

   — A! iar a venit diavolul negru! murmură el.

   Se părea că fantoma aceasta nu-l mai înspăimânta.

   Marian se trezi şi el din toropeală, înălţă capul şi privi lung la chipul dindărătul geamului. Apoi îl zâmbi prietenos negrului şi făcu o mişcare cu mâna, dându-i de înţeles să vină înăuntru.

   — Lasă-l să stea afară! strigă Diersch, speriat.

   Dar negrul clătină din cap, deveni deodată serios şi părea că ascultă cu încordare în grădină. Ochii săi luciră ameninţător şi sprâncenele-i stufoase se încruntară. Părea să fi simţit vreun duşman pe aproape. În clipa următoare, ne zâmbi prietenos şi se făcu nevăzut.

   — Ptiu, drace! Mormăi Diersch şi strigă imediat: „Intră!", căci auzise o bătaie uşoară în uşă.

   Baik, inteligentul său servitor, se ivi în prag.

   — Tuan, pasager nou - zise el - chinez la care furat cufăr.

   — Ce? Fu Dan?

   Diersch era uluit, iar eu de-abia îmi putui stăpâni o exclamaţie de uimire. Numai Marian rămase liniştit, pe când ochii săi trădau încordarea de care era stăpânit.

   — Da, chinez! Răspunse malaiezul la întrebarea stăpânului său.

   Când Diersch ne privi acum întrebător, Marian făcu un semn cu capul spre coridor, apoi arătă spre mine şi spre el şi îşi duse degetul la buze. Voia să ne dea de înţeles prin asta ca olandezul să nu pomenească nimic de prezenţa noastră. Ca şi când atât n-ar fi fost de ajuns, suflă în lampa de pe masă şi o stinse.

   Diersch mormăi ceva, dar se linişti repede şi pipăind pereţii, se- ndreptă spre uşă. Baik o deschise şi-l văzurăm în coridorul luminat pe Fu Dan, pe care-l cunoşteam din Singapore. Păru mirat că vede odaia în întuneric, se înclină însă imediat politicos când olandezul păşi în cercul de lumină al lămpii din coridor.

   — Bună seara, zise el în cea mai curată engleză. Aş mai putea găsi o cameră în hotelul dv.?

   — Bună seara, răspunse Diersch şi împinse uşa în urma sa. Doreşti o cameră? Fireşte, o poţi avea. la spune, ai adus alte mostre?

   — Nu, firma nu vrea să mai dea. Zice să te fac pe d-ta răspunzător pentru furt, domnule Diersch.

   — Asta-i acum! mormăi Diersch. Zău că nu m-aş fi gândit la aşa ceva. În cazul acesta, trebuie s-aduc chestia la cunoştinţa autorităţilor. Aşa că, domnule Fu Dan, va fi nevoie să-ţi întrerupi puţintel călătoria, ca să serveşti ca martor când îmi voi formula pretenţiile la societatea de asigurare.

   — O, nu, domnule Diersch, eu n-am nici o pretenţie. Asta a fost numai părerea firmei mele din Singapore. Nu, nu, n-am timp să aştept aici, prin urmare nu ridic nici o pretenţie de despăgubiri pentru cufărul furat. Poate la înapoiere să dispun de mai mult timp şi atunci va încerca să-l descopăr chiar eu pe hoţ.

   Olandezul izbucni în râs:

   — Ehei, domnule Fu Dan, pe ăsta nu cred să-l mai găseşti. Gândeşte-te doar că a trecut o săptămână de atunci.

   — O, domnule Diersch, poate că hoţul se mai aţine prin apropierea casei dv., răspunse chinezul cu glas dulceag. Şi eu sunt sigur că-l voi găsi. Trebuie să-i plătesc doar pentru încercarea de a mă gâtui. Nu-ţi fie teamă, eu dispun de mijloace cu ajutorul cărora îl voi găsi fără doar şi poate. Şi acum te-aş ruga să-mi dai o cameră. Aş fi foarte mulţumit s-o capăt pe aceeaşi în care am locuit acum zece zile.

   Îl auzirăm pe hotelier mormăind ceva neînţeles, apoi paşii săi se pierdură pe coridor. Marian aprinse iarăşi lampa, se ridică repede şi trase perdelele de la fereastră.

   — Aşa! Făcu el apoi, frecându-şi mâinile şi părând foarte mulţumit. Chestia devine interesantă.

   — Cred şi eu, răspunsei râzând. Ce-o mai fi punând iar la cale Fu Dan ăsta pe aici? Se pare că tu ai avut dreptate când ai bănuit că el ar fi adevăratul răpitor al fetei guvernatorului, deşi s-a îngrijit cu multă dibăcie de alibiul său - după cum s-ar exprima un poliţist.

   — Fireşte că el e răpitorul, numai că ne lipseşte deocamdată dovada. Dar pare să fi făcut o mare greşeală, onorabilul Fu Dan; sa cam înşelat în privinţa uneltei sale.

   — Vrei să zici negrul? Ascultă ce-ţi spun eu, Mariane, noi vom deveni cu timpul nişte detectivi de mâna întâi. Ceea ce întreaga poliţie din Singapore n-a izbutit să facă, ne-a reuşit nouă. Noi cel puţin l-am văzut, l-am văzut până acum de două ori pe răpitorul tinerel fete.

   — Eu sper să şi vorbesc cu el. Şi sunt sigur că-l vom revedea dacă rămânem în apropierea chinezului. După părerea mea, Fu Dan are tot interesul să-l aibă din nou în puterea sa pe uriaş şi dacă nu-l vom găsi noi singuri, ne va călăuzi el la dânsul. Aha! mi se pare că olandezul se înapoiază.

   Olandezul intră în odaie.

   — Dragă Diersch, i se adresă Marian, cred că Pinh al d-tale îl poartă o ură grozavă negrului, în urma lovituri pe care i-a dat-o acesta acum zece zile. N-ai putea să mi-l împrumuţi pentru o noapte şi pentru toată ziua de mâine? Vreau să încerc cu ajutorul lui să dau de sălaşul negrului.

   — Cum vreţi să rămâneţi pe afară în timpul nopţii? Nu vă gândiţi că misteriosul individ se aţine prin apropiere?

   — De aceea şi vreau să rămânem pe afară, răspunse Marian liniştit. Aş dori să stau de vorbă cu el.

   — Ciudate dorinţi ai, zău aşa! Te rog să mă crezi că nu mi-ar fi deloc plăcut să vă găsesc cu trupurile spintecate, mâine dimineaţă, în grădina mea.

   — În primul rând, asta ar strica reputaţia hotelului d-tale, zise Marian, râzând. Dar poţi fi liniştit, dragă Diersch, negrul nu ne va face nimic.

   — El, dacă eşti atât de sigur, nu mai am ce să spun. Fireşte, domnilor, vă pun cu plăcere la dispoziţie câinele. Am însă o rugăminte, domnule Marian: trebuie să-mi povesteşti cum ai dat de urma chinezului.

   — A fost cât se poate de simplu. Spre deosebire de poliţia din Singapore, care-l considera nevinovat pe Fu Dan, eu am văzut într-unsul pe făptuitorul principal, adică acela care lucra în umbră. Alibiul său a fost atât de iscusit, încât eu am căpătat îndată o bănuială. Afară de asta, eu îl cunosc prea bine pe asiatici, ca sa nu ştiu cum se răzbună ei. Guvernatorul i-a râs în nas când Fu Dan i-a cerut fata în căsătorie şi-o astfel de insultă n-o poate uita un chinez. Aşa că l-am luat la ochi pe chinez, adică m-am împrietenit cu un tânăr malaiez, pe care l-am găsit în port şi l-am pus pe urma individului meu. Şi într-o zi, micul meu detectiv mi-a adus vestea că Fu Dan s-a îmbarcat pe un vapor care pleca spre Telok Semawee, marele port militar de pe coasta de răsărit.

   A doua zi am plecat şi noi: în tabăra legiunii străine olandezo- indiene am aflat că nici un chinez n-a debarcat în Semawee şi atunci am pornit înainte spre Olehleh. Acolo ne-a fost lesne să dăm de urma chinezului, care ducea aici.

   Am ajuns prea târziu însă, dar acum norocul ne-a venit în ajutor, căci Fu Dan s-a înapoiat la d-ta.

   — Mă mir numai că aţi lăsat să treacă opt zile fără să întrebaţi de el, zise hotelierul. V-aş fi dat doar imediat informaţiile cerute.

   — Eu obişnuiesc să-i observ întâi pe oameni, înainte de a le acorda încredere, răspunse Marian. Afară de asta, mă interesa, în primul rând, vânătoarea panterei negre şi apoi ceva parcă îmi spunea să rămân aici. După cum vezi, presimţirea mea nu m-a înşelat. Aşa, acum să ieşim în grădină!

   În timpul celor opt zile de când ne aflam acolo, ne împrietenisem cu dulăul olandezului şi când acesta îl porunci acum să ne considere ca stăpâni, el se lipi de noi, dând din coadă.

Diersch ne dădu drumul pe uşă, după ce ne mai copleşi cu sfaturi. La sfârşit, zise:

   — Uşa casei o voi încuia însă; când vă înapoiaţi, vă rog să bateţi la fereastra dormitorului meu.

   Cheia se răsuci cu zgomot în broască, iar noi rimaserăm singuri pe terasă şi ne îndreptarăm privirile spre grădina scăldată în lumina lunii.

   — Tu ştii cât îmi plac mie nopţile tropicale, dragă George, urmă doctorul Bertram. Am petrecut multe nopţi din acestea în aer liber, împreună cu prietenul Marian şi toate mi-au lăsat o impresie neştearsă. De data asta, însă, noaptea îmi părea misterioasă. Pretutindeni vedeam umbra uriaşului cu cap de maimuţă... Eram prost dispus şi nervos, când Marian mă ciupi de braţ. Şi păşi încetişor pe scara care ducea în grădină.

   ÎI urmai cu băgare de seamă şi-mi regăsii liniştea zărind câinele, căci paznicul acesta credincios nu va lăsa pe nimeni să se apropie neobservat. Marian porni pe marginea potecii de prundiş până la poarta grădinii, coti apoi la stânga, ţinându-se mereu în umbra tufişurilor. Mă luai după el şi în curând ajunserăm în faţa ferestrei camerei de culcare a olandezului. Ştiam că Fu Dan obţinuse camera de alături.

   Fereastra era întunecată, dar mi se păru că figura palidă a chinezului privea ţintă în grădină. îl atrăsei atenţia lui Marian şi după ce privi şi el câteva clipe, cu încordare, zise în şoaptă:

   —Ai dreptate, Robert, galbenul se uită afară. Şi dacă nu mă înşel, ţine un revolver în mână. Vezi sclipirea aceea albăstruie?

   Da, Marian avea privirea mai ageră, căci uitându-mă şi eu cu încordare, văzui acelaşi lucru.

   Atunci, câinele de lângă noi scoase un mârâit ameninţător şi-n acelaşi timp se lipi de mine, ca şi cum ar fi simţit o primejdie apropiată. Instinctiv, scosei revolverul din buzunar, căci în spatele nostru se auzi şoptind un glas gutural, adânc, într-un jargon englezesc care te băga în sperieţi:

   — Massers, pleacă de aici! Nu merge bine la voi. Chinez o să fi supă rat.

   —Aşteaptă niţel, răspunse Marian. Avem gânduri bune cu tine.

   —Mai târziu, massers, nu pot acum. Dar dv. pleacă de aici!

   Convorbirea noastră fu întreruptă din cauza câinelui care o luă la fugă cât îl ţineau picioarele. Fireşte că prin asta se stârni zgomot în tufiş şi în clipa următoare porniră câteva împuşcături din odaia chinezului. Gloanţele şuierară pe deasupra capetelor noastre.

   — Pleacă, pleacă, massers! Se auzi glasul dindărătul nostru.

   Asta am fi făcut-o oricum: ne-am lungit imediat la pământ şi

ne-am târât în lături cât se putea mai repede. Câinele, însă, o zbughise prin iarbă, spre casă. Atunci se deschise o fereastră şi auzirăm glasul lui Diersch:

   — Ce s-a întâmplat? Vă opresc să trageţi cu revolverul în casa unde locuiesc oameni de treabă.

   — Diersch, vecinul d-tale a tras, răspunse Marian. Linişteşte-l pe dânsul! Nu ne poţi opri să facem o plimbare pe o noapte atât de frumoasă...

   După câteva clipe se aprinse lumina în camera lui Fu Dan şi noi îl văzurăm pe hotelier stând în faţa chinezului acela mărunţel şi gesticulând enervat.

   — Eşti încă aici? Strigă cu glas înăbuşit Marian spre tufiş.

   Dar nimeni nu răspunse.

   — Păcat! Făcu tovarăşul meu, blestematul ăla de chinez l-a alungat. Haide, acum e cel mai nimerit prilej să ne întoarcem în casă. Ne vom căţăra pe zid şi vom intra pe fereastră în odaia chinezului.

   De-abia puseserăm piciorul în cameră, că uşa de alături fu izbită cu furie şi Diersch se ivi în prag. Marian fi făcu repede un semn şi duse degetul la buze. Olandezul dădu din cap, aruncă o privire plină de mânie spre odaia alăturată şi arătă cu mâna la frunte. Apoi o luă înaintea noastră şi păşi în odaia ce ne era destinată, care se afla cam peste drum de-a lui.

   — Asupra dv. a tras blestematul? Întrebă el încetişor.

   — Da, probabil că ne-a luat drept duşmanul lui, negrul acela uriaş, dar acesta se află pitit în tufiş şi ne-a prevenit chiar.

   —Ce! Aţi vorbit cu individul ăla misterios? Strigă olandezul înmărmurit.

   — Da, te rog, însă, nu ţipa atât de tare! Zise Marian. Ne spunea că nu ne-am ales un loc bun pentru pândă şi imediat după aceea au răsunat detunăturile.

   — Hm..., asta e... şi ce-a făcut Pinh al meu?

   — A rupt-o la fugă, răspunsei eu râzând. Probabil că acum stă în faţa uşii.

   — E cu putinţă aşa ceva? Atunci javra nu e bună de nimic.

   — Ba e un animai cum nici nu se află altul - răspunse Marian - dar se vede că negrul şi-o fi frecat pielea cu vreo buruiană rău mirositoare, care pune pe goană orice câine.

   — Ptiu, drace! Mormăi hotelierul. Mai bine ar fi să-l dau imediat afară pe galbenul ăla. Ştiţi ce spunea? Cică a tras fiindcă credea

că vine iar hoţul să-l prade.

   — Ba eu sunt sigur că ne-a recunoscut, sau ne-a bănuit numai, zise Marian. Trebuie să fim cu băgare se seamă de acum încolo. Mă bate gândul să părăsesc casa şi să mă culc în pădure.

   — Ca să te îmbolnăveşti de friguri de baltă, mormăi Diersch. Crezi serios că stârpitura aia de chinez ţi-ar putea face ceva sub acoperişul casei mele?

   — N-ar fi de crezut, e drept, dar eu îl cunosc prea bine pe galbenii ăştia. Rămânem însă aici şi vom fi cu ochii în patru, iar mâine dimineaţă mergem în pădure, căci trebuie să stau de vorbă cu negrul.

   — Cum vreţi, bodogăni Diersch. Acum mă duc să-i dau drumul înăuntru câinelui şi apoi mă culc. Noapte bună, domnilor!

   — Noapte bună şi somn uşor, dragă Diersch

   IV.

   ÎN PĂDURILE SECULARE ALE SEJAWEI.

   PRIVII RÂZÂND DUPĂ OLANDEZ, văzându-l ieşind furios din odaie, dar devenii serios când Marian zise încetişor.

   — Ar fi mai bine să dormim cu schimbul, Robert, căci n-am deloc încredere în chinezul ăsta.

   — Aş vrea să ştiu de ce ne-am amestecat în afacerea asta, în loc să ne vedem de vânătoarea noastră, să filmăm animalele în singurătatea lor, lucruri de pe urma cărora am fi avut mai multă plăcere decât vârându-ne nasul într-o chestie care nu ne poate aduce drept câştig decât un glonte în coapsă sau un cuţit în inimă, zisei eu necăjit.

   — Da, da, cunosc cântecul! râse Marian. Meseria de detectiv nu e de tine. Şi totuşi, te înflăcărezi când ne pică din când în când câte un „caz". De fapt, am pornit la vânătoarea asta pentru că mi- era milă de tânăra fată. L-ai văzut fotografia pe masa de scris a guvernatorului? La închipuieşte-ţi-o acum în mâinile acestui chinezi.

   — L-aş rupe în bucăţi pe ticălos! scrâşnii eu.

   — Ei, vezi? râse Marian. Aşadar, să facem tot ce ne-o sta în putinţă ca s-o readucem tatălui ei! Şi-apoi, mă interesează foarte mult negrul acela uriaş.

   — Aşa e, eu cred că e un om foarte bun, deşi a răpit-o pe fată.

   — Să sperăm că-l vom întâlni în curând. Acum culcă-te şi caută să dormi, căci vom avea nevoie de forţe pentru ziua de mâine. Peste două ceasuri te voi trezi.

   Sării în sus speriat simţind o mână atingându-mi braţul.

   — Atenţie! Imi şopti Marian în ureche. Auzi o fereastră deschizându-se undeva în casă?

   Îmi încordai auzul şi desluşii într-adevăr cum se deschidea o fereastră, lovindu-se încetişor de perete.

   — E de partea cealaltă - şopti Marian iar - şi bănuiesc că Fu Dan vrea să părăsească odaia pe fereastră, deoarece câinele care se află pe coridor nu-i va lăsa să treacă aşa, cu una, cu două.

   — Atunci se vede că vrea să ne facă o vizită, zisei eu, după câteva clipe de gândire. Probabil că tot ne-a recunoscut, deşi atunci când ne-am întâlnit cu el la lordul Abedinego, acesta ne-a recomandat drept nişte călători în trecere prin Singapore.

   — Da, aşa este şi din treaba asta poţi deduce că are ceva pe cuget. Nu degeaba a tras asupra noastră; desigur că ne-a observat şi ne-a recunoscut. Că şi-a greşit ţinta, e altă socoteală.

   În vremea asta, m-am ridicat din aşternut şi împreună cu Marian am păşit spre fereastră.

   — Hai să-i uşurăm sarcina şi să deschidem fereastra, şopti prietenul meu. Sunt curios să văd ce are de gând să facă.

   Marian deschise fereastra cu atâta băgare de seamă, încât nimeni n-ar fi putut auzi. Scoaserăm capetele afară, dar cum partea aceasta a casei se afla în umbră, nu puturăm descoperi nimic. Nu ne rămânea decât să ne bizuim pe auz şi trebuia să fim cu toate simţurile încordate, căci Fu Dan se va folosi, desigur, de papuci chinezeşti, cu tălpile de pâslă.

   Minutele se scurgeau unul după altul. În fiecare clipă ne puteam aştepta la un atac pe furiş din partea chinezului.

   — Ştii ce? Eu cred că e mai bine să ieşim afară, şopti Marian. Dacă ne cade în labă acolo, va fi cu mult mai neplăcut pentru el.

   Şi fără să mai aştepte răspunsul meu, sări ca o pisică pe fereastră. Nu-mi rămânea decât să-l urmez şi trebuie să mărturisesc că, odată ajuns afară, mă simţii mai curajos.

   — Tu furişează-te până în colţul drept al casei, şopti Marian. Atunci îl vom vedea în orice caz, chiar dac-ar fi să vină din faţă.

   Îi urmai sfatul şi mă lipii de colţul din dreapta al casei, pe brâul îngust de iarbă care înconjura clădirea.

   În curând avea să se dovedească din plin cât era de bună tactica lui Marian. Fu Dan alese drumul cel mai lung, dar şi cel mai sigur în acelaşi timp şi veni din faţă, ieşind din tufiş. L-am descoperit imediat şi-am strâns revolverul în mână, căci se apropia clipa hotărâtoare.

   Dar se întâmplă cu totul altfel de cum mă aşteptasem eu. Fu

Dan se ridicase pe jumătate şi îşi îndreptase privirea în sus, spre ferestrele noastre, când se ivi deodată în spatele lui o făptură uriaşă. Auzii o lovitură înăbuşită, un geamăt adânc, apoi uriaşul dispăru iarăşi şi stârpitura de chinez rămase nemişcată în iarbă.

   După câteva clipe, eu şi Marian eram lângă el. Tovarăşul meu se aplecă asupra lui şi-l examină în grabă.

   — Trăieşte încă, şopti apoi mirat. Deşi a căpătat o lovitură zdravănă în cap. Ciudat e faptul că negrul l-a cruţat, eu mă aşteptam să-l dea gata dintr-o dată. Pune mâna, Robert, să-l ducem îndărăt în odaia sa şi să-l aşezăm în pat. Când se va trezi după câteva ceasuri din leşin, va rămâne foarte mirat şi sper că va fi atât de slăbit de pe urma acestei lovituri, încât nu va putea să ne spioneze când vom pomi după negru.

   Ridicarăm trupul slăbuţ şi-l purtarăm în jurul casei. Marian îşi făcu vânt pe fereastra odăii deschise a lui Fu Dan şi eu i-l dădui în primire pe leşinat. După câteva minute, Marian sări din nou afară, închise încetişor fereastra şi luându-mă de braţ, ne îndreptarăm spre geamul odăii noastre. Ne făcurăm vânt înăuntru şi ne culcarăm liniştiţi.

   Când soarele aurea grădina cu razele sale, noi eram gata cu dejunul. Îmi încărcai în spate rucsacul cu provizii, aruncai puşca pe umăr şi-l urmai pe Marian, care ieşise deja pe coridor, ca să-i atârne câinelui zgarda.

   Când eram pe punctul să părăsim casa, olandezul tocmai ieşea din odaia chinezului şi ne zise încetişor.

   — Ce spuneţi de asta, domnilor? Şopti el. Fu Dan zace fără cunoştinţă în patul său. Are un cucui cât toate zilele la cap, pricinuit, se vede, de o lovitură. L-am auzit gemând şi atunci am intrat în odaia lui. Ce să fac acum?

   — Spune-i servitorului d-tale să-i pună comprese reci - îl sfătui Marian - şi când îşi va reveni în simţiri, îţi va istorisi el ce s-a întâmplat. Probabil că s-a lovit cu capul de vreun dulap.

   — Atunci cred că dulapul s-a făcut ţăndări, zise olandezul, bănuitor, altminteri n-ar fi putut căpăta un cucui atât de grozav. Eu cred, domnilor, că ştiţi mai multe despre chestia asta decât vreţi să povestiţi.

   — Ascultă ce-ţi spun eu, dragă Diersch, Fu Dan îţi va istorisi desigur că s-a lovit cu capul de ceva. Acum, te rog să ne ierţi, căci avem un drum lung înaintea noastră. La revedere, prietene!

   Olandezul ne mai strigă câteva cuvinte pe care, însă, nu le înţeleserăm, căci eram grăbiţi să ne îndepărtăm de casă. Se putea lesne întâmpla ca Fu Dan să nu fie leşinat, ci să se prefacă numai. Nu ştiu dacă asta l-a făcut pe Marian s-o ia repede la picior, dar gândul acesta îmi veni atât de brusc, încât mă oprii la poarta grădinii şi-mi întorsei capul. Mi se păru atunci că zăresc o făptură la fereastra chinezului, care făcea gesturi ciudate cu braţele. Dar în clipa când vrui să-i atrag atenţia lui Marian asupra acestui lucru, făptura dispăru brusc.

   — Haide odată, ce Dumnezeu ai rămas locului! Strigă Marian din stradă.

   Ieşii repede din grădină, iuţii paşii până ajunsei lângă el şi-i comunicai ce observasem.

   — Drace! Făcu el îngândurat, asta mă face să bănuiesc c-ar fi transmis semnale vreunui tovarăş de-al său. Dragă Robert, acum trebuie să fim cu ochii în patru, căci nu-i exclus să fim urmăriţi. Sper să putem observa în pădure dacă presupunerea mea e întemeiată şi în consecinţă, să scăpăm de urmăritori.

   — Mariane, crezi într-adevăr că vei putea îndrepta câinele pe urmele negrului? Spuneai doar tu însuti că uriaşul s-a frecat pe trup cu vreo buruiană, al cărei miros alungă câinii.

   — Da, dragă Robert, asta a făcut-o cu prilejul vizitei din grădina hotelului. Nu cred însă să fi procedat ia fel cu prilejul vânării tapirului. Şi acolo vreau să-i dau drumul câinelui. Afară de asta, sunt sigur c-a lăsat urme lămurite în tufişuri, cu prilejul transportării fiarei ucise de ei.

   Tot vorbind, ajunserăm la brâul de păduri ale vulcanului Sejawa. Peste un ceas vom fi în luminişul unde l-am zărit pe uriaş pentru prima oară şi atunci Pinh îşi va face datoria.

   Pe poteca elefanţilor păşirăm în umbra pădurii seculare. Marian o luase ceva mai înainte şi dispăruse pe după o cotitură a drumului. După câteva clipe, când ajunsei şi eu la cotitură, rămăsei înmărmurit, căci bunul meu tovarăş parcă intrase în pământ. Ce să se fi întâmplat? Trăsei repede revolverul şi privii cu atenţie în tufişurile de ambele părţi ale potecii.

   Deodată, auzii deasupra mea un hohot de râs şi un glas care spunea:

   — Robert, vino şi tu sus! Voiam numai să-ncerc dacă pot fi descoperit uşor. După cum constat, nu e cazul, aşa că locui acesta e foarte bun. Grăbeşte-te însă, căci poate că urmăritorul nostru - dacă e vreunul - s-a luat după noi.

   Privii în sus şi-l zării pe Marian pe creanga de jos a unui tamarin uriaş, îmi zâmbi vesel şi şopti:

   — Aruncă-mi sus rucsacul. Repede, e uşor de urcat.

   În vremea asta. Marian mai urcase câteva crengi şi când ajunsei la el, îl zării călare pe o creangă în frunziş. Mă aşezai lângă dânsul şi putui cuprinde cu privirea poteca, în vreme ce noi nu puteam fi zăriţi de jos, chiar dacă cel ce se uita ar fi bănuit că suntem acolo.

   Atunci îmi adusei aminte de câine.

   — Mariane, unde l-ai lăsat pe Pinh? Întrebai în şoaptă.

   — L-am legat în tufişul dindărătul nostru şi i-am poruncit să stea cuminte. Animalul acesta e foarte bine dresat şi nu se va mişca de la locul său, orice s-ar întâmpla.

   — Acum sunt într-adevăr curios dacă ne va urmări vreun complice al chinezului. Ce vom face în cazul acesta?

   — Nu ştiu nici eu, deocamdată. Oricum, îl vom urmări şi vom vedea ce are de gând. A! Îl vezi? Drace! E un băiat malaiez. E foarte viclean domnul Fu Dan! Tânărul acesta nu poate atrage atenţia nimănui, ia să vedem ce are de gând să facă.

   Un băiat scund şi îndesat, numai cu nişte pantaloni scurţi şi o tichie, dar înarmat cu un enorm pumnal malaiez, pe care-l purta la brâu, păşea de-a lungul potecii, ciulind urechile şi privind cu încordare în toate părţile. Când ajunse dedesubtul nostru, se opri şi cercetă terenul cu atenţie. Să fi descoperit oare urmele invizibile ale paşilor noştri?

   Deşi asta era de necrezut, totuşi aşa părea să fie, căci malaiezul îşi îndreptă deodată ochii spre tufişul prin care pătrunsesem noi, apoi îşi plimbă privirea-i ageră pe trunchiul tamarinului.

   Atunci Marian întinse revolverul printre frunzele care ne acopereau şi zise calm în limba malaieză:

   — Rămâi pe loc, tinere, altminteri te ucid! Şi întorcându-se spre mine, adăugă: Robert, tu cobori imediat şi-l ţii pe băiat până voi veni şi eu. Nu trebuie să ne scape cu nici un preţ. Dacă încearcă să fugă, îl opresc cu un glonţ.

   Coborâi repede de-a lungul trunchiului, îmi făcui loc prin tufiş şi-l înhăţai pe băiat. El încercă să ducă mâna la pumnal, dar îl întorsei braţele spre spate şi le ţinui ca într-un cleşte.

   După câteva clipe, ajunse şi Marian jos şi smulse pumnalul de la brâul băiatului. De-abia acum îl dădui drumul, în schimb Marian îl prinse de braţ.

   — De ce ne urmăreşti? Începu interogatoriul.

   Malaiezul încercă să facă o mutră nevinovată şi răspunse:

   — Tuan, am plecat în pădure să caut fructe... În timp ce vorbea, ochii săi priviră cu teamă la făptura înaltă a tovarăşului meu şi când întâlniră chipul sever şi privirea pătrunzătoare ale acestuia,

îşi lăsă capul în jos.

   — Cum te numeşti? Continuă să-l întrebe Marian.

   — Tomo, Tuan.

   — Bine, Tomo, acum vreau să-ţi spun ceva: dacă nu mărturiseşti imediat adevărul, te vom spânzura de copacul ăsta frumos. Un avertisment pentru toţi cei care vor să mai mintă.

   Marian vorbise atât de serios, încât băiatul începu să tremure.

   — Tuan, nu am voie să spun nimic, căci atunci ar însemna să mor de o moarte mai grozavă decât aceea cu care mă ameninţi tu.

   — Aşa îmi place, Tomo, ai vorbit cinstit şi pentru asta îţi dăruiesc viaţa. Îţi cer însă să te întorci şi să-i spui stăpânului tău despre întâlnirea noastră. Spune-i de asemenea că mi-am luat toate măsurile de apărare. Pleacă! O dată ţi-am dăruit viaţa, dar dacă te-ntâlnesc a doua oară în calea mea, te ucid fără milă. Hai, şterge-o!

   Băiatul îndreptă o privire speriată asupra prietenului meu, făcu apoi o plecăciune adâncă şi dispăru pe potecă.

   — Crezi într-adevăr că va renunţa să ne urmărească? Întrebai eu.

   — Nădăjduiesc, căci altminteri ar trebui să iau măsuri mai aspre. Acum să ne grăbim. Am pierdut mult timp din pricina băiatului care, de altfel, mi-a plăcut foarte mult.

   Marian îşi făcu loc în tufiş şi luă câinele care stătuse liniştit, apoi pornirăm aproape în goană pe potecă, până ajunserăm la luminişul unde se desfăşurase sângeroasa dramă din seara trecută.

   Pinh mirosi locul pe unde uriaşul dispăruse în tufiş şi prinzând o urmă, porni pe ea, mârâind încetişor.

   — Vezi, tot eu am dreptate! Zise Marian, apoi o luarăm la goană prin inima codrului.

   V.

   O CATASTROFĂ.

   BINE FĂCUSE TOVARĂŞUL MEU că luase cu el cuţitul de tăiat mărăcini. Căci deşi uriaşul croise un drum cu trupul său, acesta era din nou acoperit de liane şi alte plante, pe care Marian trebuia să le reteze iar.

   Drumul nostru nu mai urca acum, ci mergea pe şes, părând să înconjoare craterul vulcanului, pe direcţia nordică.

   — Robert - zise tovarăşul meu, oprindu-se să taie nişte liane

groase - mi se pare că ajungem cu încetul pe coasta de răsărit.

   — Da - încuviinţai eu - pe undeva prin apropiere trebuie să fie portul militar Segli.

   — Nu - răspunse el - Segli se află cu mult mai la răsărit. Trebuie să înconjurăm tot craterul vulcanului ca să ajungem la şes. Păcat că n-am luat cu noi o călăuză.

   — Ei - căutai să-l mângâi eu - în definitiv, de data asta, n- aveam de gând să cunoaştem ţara, ci să-l găsim pe uriaşul negru şi ne e totuna în ce loc vom ieşi.

   — Ai dreptate - râse Marian - aşadar, să mergem mai departe pe urmele misteriosului individ. De altfel, trebuie să mărturisesc că mie, personal, nu-mi mai apare atât de misterios.

   — Nici mie, încuviinţai eu. Aseară ne-ar fi putut ucide lesne şi în loc de asta ne-a prevenit. M-aş bucura mult să putem face cunoştinţă cu el.

   Marian vru să răspundă, dar se întrerupse brusc şi rămase pe loc. Ieşirăm într-un luminiş mic şi în faţa noastră zăcea cadavrul tapirului. De fapt, erau numai rămăşiţele lui, căci animalele de pradă şi insectele avuseseră grijă să-i mănânce carnea. Cu toate astea se putea recunoaşte lămurit că părţile cele mai bune fuseseră tăiate dinainte.

   — Ce părere ai tu de necunoscutul nostru prieten? întrebă Marian râzând.

   —Una din două: sau e un bun cunoscător de mâncăruri, sau are în grija lui pe cineva, căruia îl aduce tot ce e mai ales.

   — Bravo! Exclamă tovarăşul meu, la fel m-am gândit şi eu. Şi ştii tu cine e acel „cineva" căruia îl poartă el de grijă?

   —Nu e greu de ghicit. O fi Ellen Abedinego.

   — Da, dânsa e. Şi acum ştiu şi de ce negrul îl urăşte pe chinez. Desigur că el a fost îndemnat de Fu Dan s-o răpească pe fată, dar a fost mişcat, probabil, de frumuseţea ei şi acum vrea s-o ocrotească. Un lucru nu pricep însă: de ce n-a adus-o îndărăt lordului, ci o ascunde aici, în pădure?

   — Îţi închipui tu că englezul va crede un singur cuvânt al negrului, când îl va readuce fiica? Nu, va pune îndată să-l aresteze, pentru ca apoi să fie condamnat cu asprime. Şi oare fata n-ar fi apoi mereu în primejdie din partea chinezului răzbunător, care va găsi o altă unealtă ca s-o răpească?

   — Dragă Robert - zise Marian râzând - văd că devii un bun detectiv, presupunerile tale sunt cât se poare de drepte. Nu pricep însă de ce negrul nu l-a ucis pe chinez: l-a avut doar în mână de două ori şi puţin de-ar fi strâns mai tare, l-ar fi dat gata pe

onorabilul Fu Dan. Marian rămase câteva clipe pe gânduri, apoi urmă: Altfel, părerea ta e întemeiată. Să nădăjduim că negrul ne va lămuri de ce a procedat în felul acesta.

   Încă un sfert de ceas mai merserăm printre tufişuri, apoi ajunserăm pe o pe care Marian o cunoştea de pe hartă.

   În curând va trebui să trecem o apă îngustă - zise el - şi după ce vom mai străbate câţiva kilometri, vom da de şes. De fapt, nu prea ştiu însă unde putea să fi rămas prietenul nostru negru.

   Dar Pinh, minunatul dulău, ne târa neobosit mai departe. Asta însemna că ne aflăm pe drumul cel bun. În curând ajunserăm şi la pârâu, pe care îl trecurăm păşind pe o bârnă lungă, ca nişte adevăraţi echilibrişti.

   Când ajunserăm pe ţărmul celălalt, Pinh deveni neliniştit. Adulmeca încoace şi încolo, alerga îndărăt, pornea iar înainte şi deodată se lungi pe labe, schelălăind încetişor.

   Pierduse urma, bietul de el.

   — Aha! făcu Marian, negrul a mers o bucată de loc prin apă. Să pornim de-a lungul ţărmului şi-i vom regăsi noi urma.

   —Dar se poate s-o fi luat şi în direcţia opusă! îmi dădui eu cu părerea.

   — Nu, căci ar fi ajuns la şes şi acolo n-are unde s-o ascundă pe Ellen Abedinego.

   —Hm..., poate că ai dreptate. Să mergem, deci, în susul apei.

   Timp de vreo jumătate de ceas ne croirăm drum printre crengile aplecate ale mangrovelor, apoi Marian se opri şi arătă spre o spărtură îngustă din tufiş.

   — Cred că pe aici a pătruns, zise el.

   Pinh pomi înainte, mirosi pământul de jur-împrejur şi mârâind vesel îl trase pe tovarăşul meu în spărtură.

   — Vezi! Exclamă el triumfător, tot în sus a luat-o, după cum spu...

   Nu-şi sfârşi vorba, căci auzii un foşnet în tufiş, o izbitură, un lătrat înăbuşit al câinelui..., apoi se făcu tăcere.

   Fără să stau pe gânduri, pătrunsei în spărtură. Atunci auzii de undeva glasul ce suna ciudat de înăbuşit al lui Marian:

   — Fiţi cu băgare de seamă, Robert, prietenul nostru negru a aşezat aici o capcană. Întinde-te la pământ şi târăşte-te înainte cu atenţie.

   Acum observai şi eu că îngusta potecă dinaintea mea era presărată cu frunze veştede şi la vreo doi metri depărtare se afla o gaură mare, în acest covor artificial de frunziş. Mă culcai la pământ cât eram de lung, târându-mă cu băgare de seamă şi pipăind fiecare palmă de pământ. Astfel ajunsei la gaură şi putui privi în jos.

   Îl văzui pe Marian stând foarte comod pe fundul unei gropi de vreo patru metri adâncime: ţinea câinele în braţe şi-mi făcea „bezele" în sus.

   — Nu eşti şi tu de părere, dragă Robert, că ne aflăm acum în apropierea ascunzătorii negrului? Mă-ntrebă el. Altminteri nu şi-ar fi dat osteneala să pună capcana asta. Sunt fericit că n-a împodobit-o cu ţăruşe ascuţite - cum se face de obicei - căci atunci m-ar fi ciuruit. Ia trage-l, te rog, pe câine mai întâi, pe urmă îmi vei arunca puşca ta.

   N-a fost deloc uşoară munca, dar după câteva minute cei doi erau lângă mine.

   — Groapa o potrivim la loc - zise tovarăşul meu - ca să-şi facă datoria, dacă onorabilul Fu Dan sau una din uneltele sale va avea de gând să ne urmărească.

   Partea primejdioasă a potecii avea o lungime de vreo doi metri. O străbăturăm ţinându-ne pe lângă tufişuri, acoperirăm la loc deschizătura şi-l urmarăm pe câine, care alerga acum vesel înainte.

   Tufişurile dispărură brusc pe dreapta, în locul lor se ivi o stâncă pleşuvă, iar după vreo sută de metri ne aflarăm în faţa unei deschizături înguste în stâncă. Pinh vru să intre înăuntru, dar Marian fi opri.

   — Aha! făcu el, aici e ascunzătoarea. Îţi aminteşti că domnul comandant van Greve vorbea de o crăpătură adâncă în piatră pe partea de apus, în apropierea staţiunii militare Loknja? Cică ar fi având o lungime de kilometri în inima muntelui. Te pomeneşti că şi aici e o astfel de minune naturală, numai că ar putea deveni primejdios pentru noi să pătrundem înăuntru, deoarece nu ştim ce surprize ne-a pregătit negrul. Sst! Ce să fi fost asta?

   Un bubuit îndepărtat cutremură văzduhul; în acelaşi timp se cutremură uşor şi pământul sub picioarele noastre.

   — O furtună? întrebai eu şovăind.

   — Exclus. S-a prăbuşit vreo stâncă. Dacă vom avea noroc, atunci negrul şi protejata lui vor fi alungaţi afară din ascunzătoare, datorită acestei împrejurări. Să aşteptăm aici.

   — Nu, Mariane - mă împotrivii eu - căci nu ştim dacă s-a întors. Şi poate că tata se află într-o situaţie care nu-l îngăduie să iasă singură afară. Trebuie neapărat să pătrundem în peştera din stâncă.

   Spunând aceasta, zvârlii sacul din spinare şi dădui să intru în deschizătură. Dar Marian mă împinse în lături, îşi scoase lampa de buzunar şi revolverul şi se strecură în crăpătura îngustă a stâncii. Îl urmai cam supărat, căci aş fi vrut să vin eu cel dintâi în ajutorul Ellenei Abedinego. Dar priveliştea care mi se înfăţişă în lumina lanternei lui Marian mă făcu să amuţesc şi-mi tăie avântul într-o clipă.

   Ne aflam într-o încăpere înaltă, boltită, ai cărei pereţi calcaroşi, crăpaţi, găuriţi, erau acoperiţi cu sculpturi primitive în piatră. Liliecii îşi luară zborul şi începură să roiască în jurul capetelor noastre, blocuri uriaşe de stâncă ne închideau adesea drumul şi pe alocuri, observai lămurit rămăşiţe de focuri străvechi, care proveneau, desigur, din vremuri demult apuse. În mine se trezi cercetătorul şi uitând pentru ce venisem acolo, mă aplecai să ridic un ciob pe care-l descoperii în trecere, când răsună din nou bubuitura aceea îndepărtată şi pământul păru că se cutremură iarăşi sub picioarele noastre:

   Marian se opri şi se întoarse spre mine. Lampa fi lumină figura din plin şi atunci observai o expresie încordată în trăsăturile sale, cum nu văzusem la el decât atunci când se afla în primejdie de moarte.

   Ridică încetişor braţul cu revolverul şi zise răspicat:

   — Robert, dacă mergem înainte se poate întâmpla să nu mai ieşim de aici, căci - dacă nu mă-nşel - cutremurul acesta de acum a fost o nouă prăvălire a unui munte în interiorul vulcanului. Urmările ţi le poţi închipui singur. Crăpătura aceasta poate să fie în legătură cu craterul, aşa că un al treilea cutremur ne poate acoperi, sau, în cazul cel mai rău, adică dacă s-ar produce o erupţie a acestui vulcan vechi, nu e exclus să ne trezim în lava fierbinte, care, fireşte, va umple în primul rând crăpătura asta. Cred că cel mai nimerit lucru e să ne-ntoarcem; negrul o fi observat şi el primejdia şi o fi dus-o într-un loc sigur pe Ellen.

   — Mariane - îl răspunsei eu - mai curând cred că biata fată se află singură şi în neputinţa de a se salva. Nu ne rămâne deci altceva decât să pornim înainte. Dacă eşti de altă părere, vei merge singur.

   — Ei şi tu acum! Zâmbi bunul meu tovarăş. Fireşte că sunt gata să mă jertfesc, când e vorba de salvat o viaţă de om - o ştii prea bine. Numai că tocmai în cazul acesta trebuie să fim cu mare băgare de seamă, căci va fi primejdios, atât pentru noi, cât şi pentru fată, dacă se află aici, ceea ce nu e încă sigur... Dar - schimbă deodată el vorba - ia te uită aici, vezi urma asta? E a unui picior desculţ, de uriaş şi care nu poate fi decât a misteriosului nostru prieten. Înainte, Robert, înainte! O luă repede la picior şi eu îl urmai de aproape. Peştera cea uriaşă era pe sfârşite şi o crăpătură îngustă în stânca de calcar ne arăta drumul înainte. Marian şovăi o clipă, apoi însă pătrunse cu hotărâre înăuntru.

   Priveliştea se schimbase acum. Pereţii stâncoşi închideau gangul scurt şi foarte îngust şi capetele ne erau ameninţate de vârfurile ascuţite ale stalactitelor ce atârnau de sus.

   Mă înfiorai, întrebându-mă dacă e cu putinţă ca negrul să fi adus o fată frumoasă şi fragedă în peştera aceasta grozavă.

   Tocmai voiam să-i spun lui Marian că nu avea nici un rost să mergem mai departe, când prietenul meu se poticni de unul din numeroasele blocuri de stâncă din cale şi scăpă lampa care se sparse de perete.

   — S-a dus pe apa sâmbetei! Exclamă Marian râzând cu ciudă. Mi-am scrântit piciorul şi de lampă nu mă mai pot folosi. Ah! M-am înţepenit aici printre sfărâmăturile astea de piatră... ia aprinde odată lampa aia a ta, omule! Sfărâmăturile astea te taie ca un cuţit.

   — Îmi pare rău, Marian, dar lampa e în sacul pe care l-am lăsat afară, răspunsei eu cu amărăciune.

   — În cazul acesta, stăm cum nu se poate mai bine! Mormăi tovarăşul meu. Ia să căutăm să ieşim de-aici pe dibuite, căci fără lumină nu facem nici o treabă. Aşa! A dat Dumnezeu de m-am ridicat pe picioare. Acum să-ncerc să ajung lângă tine. A! Uite că te-am găsit! Înainte!

   Pipăind pereţii, păşeam printr-un întuneric de iad şi după ce am ieşit din gangul acela îngust, am trecut ca vai de lume prin peştera cea mare, presărată cu bolovani la tot pasul.

   De bine, de rău înaintam însă şi strigai plin de curaj la Marian, care mă ţinea de brâu, păşind în urma mea:

   — Să ştii c-o s-o scoatem la capăt, băiete!

   Atunci se auzi o nouă bubuitură în munte, de data asta şi mai puternică şi mai prelungă. Pământul se cutremură atât de tare, încât ne pierdurăm echilibrul.

   — Un cutremur, Mariane! Strigai îngrozit. Gangul se va prăbuşi. Biata Ellen Abedinego!

   Dar un cutremur de pământ n-ar fi fost atât de rău. Avurăm deodată impresia că ne aflăm în iad. Aerul fu umplut de-un abur usturător şi înecăcios de pucioasă, fără să putem zări ieşirea salvatoare.

   Aburul ucigător ne umplu plămânii, o tuse chinuitoare ne sfârşi

puterile, lacrimile ne dădură în ochi, gândurile ni se încâlciră...

   Începui să mă clatin, mă poticnii, căzui greoi la pământ şi simţii o izbitură.

   — Robert..., mai auzii eu, apoi îmi pierdui cunoştinţa.

   Totuşi, îmi mai dădui seama că o talpă grea mă lovi în piept, auzii un strigăt înăbuşit, paşi grăbiţi şi aproape de tot, gemete de durere. Visai apoi că o mână aspră mă apucă de braţ, târându-mă peste dărâmăturile ascuţite. Snopi de scântei îmi orbeau ochii, mă simţeam zburând şi coborând într-un adânc moale... apoi nimic.

   Când mi-am revenit, aproape nu-mi venea să cred că deasupra mea zâmbea cerul luminos. Şi când ridicai capul, mă văzui în mijlocul unui tufiş de bambuşi, iar lângă mine se afla Marian, care tocmai deschisese şi el ochii, privindu-mă lung.

   În aceeaşi clipă, ne ridicarăm. În faţa noastră, la numai câţiva metri, se înălţa spre cer peretele stâncos al vulcanului Sejawa. O crăpătură se căsca în peretele prin care pătrunsesem noi şi dintr- însa răbufneau nori groşi de aburi gălbui, care se ridicau încetişor, învăluind creştetul muntelui în ceaţă.

   Aşadar, n-a fost un vis, ne-am aflat chiar în interiorul muntelui, unde am fost surprinşi de erupţie şi salvaţi în chip misterios.

   — Robert - zise Marian cu glasul slab - negrul cel uriaş e salvatorul nostru. Numai el era în stare să ne scape de la o moarte sigură.

   — Şi acum, dragă George, îşi încheie doctorul Bertram povestirea, urmarea aventurii noastre ţi-o voi povesti cu alt prilej. Pentru azi e de ajuns!

SFÂRŞIT

Volumul 39

SURORILE DUŞMANE

   O CRIMĂ ÎN LARGUL MĂRII

   — DRAGĂ CAPITANE, vezi punctul acela întunecat spre nord- vest? întrebă lordul Clive. Se zăreşte cam nelămurit pentru că soarele care se înalţă pe cer face să sclipească apa. Farrow privi cu încordare prin ocheanul său puternic, dar trecu cam mult timp până să descopere punctuleţul asupra căruia îi atrăsese atenţia lordul, pe urmă îi zise:

   — Dragul meu Clive, noi avem de gând să ne îndreptăm doar

spre apus, ce ne pasă de ceea ce vedem venind de la răsărit? Poate să fie un kanu al vreunui băştinaş, care se duce la vreo insulă vecină. Voi da acum comanda de plecare.

   Peste noapte, submarinul stătuse în golful liniştit al unei insule singuratice. Luaseră apă şi fructe proaspete, iar acum urmau să-şi continue călătoria spre apus, către „Insula Odihnei".

   Şi iată că lordul Clive, care ţinea atât de mult să ia parte la o aventură „adevărată" în tovărăşia echipajului „Dox"-ului, descoperise punctul acesta la răsărit.

   Era posibil să nu fie decât un băştinaş de ispravă, care se ducea cu treburi la o insulă învecinată, dar lordul ardea de dorinţa de a i se „întâmpla" ceva şi asta îl făcu să bănuiască şi aici vreo taină misterioasă, căreia voia să-i dea de rost. De aceea şi zise:

   — Dragă căpitane, n-are nici o importanţă dacă vom pleca cu zece minute mai târziu, în vremea asta însă, punctul acela se va apropia atât de mult, încât îl vom putea deosebi lămurit. Te rog să mai aşteptăm niţeluş.

   — Fie, îţi voi face plăcerea, răspunse Farrow zâmbind. Dar nu prea cred că vei descoperi cine ştie ce mare lucru. Cei mult ni se poate întâmpla să fim descoperiţi de vreun băştinaş, care va anunţa imediat autorităţile cele mai apropiate de prezenţa noastră. Şi asta ne-ar vârî într-o „mică" aventură, ca să mă folosesc de expresia lui George.

   — Dragă căpitane, eu cred că intervenţia mea pe lângă guvernul englez va avea cu siguranţă succes, zise lordul. Nu e exclus să primeşti foarte curând o radiogramă în sensul acesta.

   Făcu o pauză, în timpul căreia privi din nou cu atenţie prin ochean spre punctul îndepărtat, apoi adăugă:

   — Hm..., pare să fie un kanu gol, mânat încoace de vânt. Nu văd nici un vâslaş într-unsul. Dar se poate, de asemenea, ca omul din barcă să fie culcat, după ce a călătorit o noapte întreagă.

   — Un kanu gol, zici? Asta ar fi cam ciudat! făcu Farrow. Atunci trebuie să se afle de multă vreme pe apă, căci cea mai apropiată insulă spre răsărit se află la vreo sută de kilometri. Pe de altă parte, în regiunea asta e o mare circulaţie de kanu-uri şi nu pricep cum n-a fost încă descoperită barca asta goală. Chestia a început să mă intereseze şi voi porni spre kanu-ul acesta.

   — Minunat, minunat! Strigă cu însufleţire lordul. La ultima aventură pe insulă, cu francezul acela, din nenorocire, n-am putut lua parte, căci pietrele aruncate de sălbatici m-au scos din luptă.

   — Eu te-aş sfătui să nu doreşti prea mult să mai întâmpinăm vreo nouă aventura, zise Farrow. Am avut destule în vremea din urmă. Oamenii mei au nevoie de o odihnă mai lungă, după atâtea prin câte au trecut.

   — Dar George al d-tale îmi povestea că marinarii de pe submarin încep să se plictisească după două, trei zile de odihnă - răspunse lordul râzând.

   — Aşa e, dar eu, personal, aş dori să ajungem cât mai curând la ascunzătoarea noastră. Pe lângă toate celelalte, am şi răspunderea pentru camarazii care au rămas acolo de pază. Cu siguranţă că sunt îngrijoraţi de soarta noastră, ceea ce e explicabil: dacă ni se întâmplă ceva, dacă am fi scufundaţi, ei ar fi condamnaţi să-şi petreacă toată viaţa acolo, deoarece numai întâmplător ar putea fi descoperiţi de vreun avion în trecere pe deasupra insulei.

   — N-au staţie de radiotelegrafie?

   — Ba da, însă eu sunt încredinţat că vor aştepta ani de-a rândul, nădăjduind în reîntoarcerea noastră. Îţi închipui ce viaţă ar fi asta pentru ei! Pe de o parte, ar şti că e de ajuns să transmită o radiogramă ca să se întoarcă în sânul civilizaţiei, iar, pe de altă parte, vor nădăjdui mereu în înapoierea camarazilor. Vezi, dragul meu lord, de aceea nu prea îmi place să rămân mult timp departe de ei. Să sperăm însă că acum vom da numai de un kanu gol, apoi pornim cu toată viteza spre apus.

   Farrow dădu comanda de plecare. Submarinul merse câţiva metri îndărăt, făcu un viraj, apoi, la o nouă comandă, elicea se- nvârti iarăşi înainte şi minunatul vas porni cu viteză spre nord-est, îndreptându-se către kanu-ul ce părea părăsit.

   Lordul Clive privea mereu prin ochean spre punctul ce se apropia necontenit şi deodată strigă agitat:

   — Dragă căpitane, ia priveşte şi d-ta zugrăveala aia ciudată, într-o culoare ţipătoare, de la prora kanu-ului. Arată aproape la fel ca un ochi de balaur de la joncile chinezeşti. Ciudat de tot!

   Farrow privi şi el prin ochean la misterioasa zugrăveală, pe care n-o mai întâlnise prin ţinuturile astea, cu deosebire la kanu-uri de- ale băştinaşilor.

   — Da, da, e cât se poate de ciudat! Făcu el dus pe gânduri. Ce- o fi însemnând asta? Eu cunosc numai zugrăvelile în alb şi negru, cu care obişnuiesc să-şi împodobească kanu-urile lor băştinaşii îndepărtatelor insule Solomon, dar o zugrăveală ca asta n-am văzut încă. Şi cred că aici găsim şi explicaţia că acest kanu gol a putut străbate atâta drum fără să fie oprit. Băştinaşii sunt foarte superstiţioşi de felul lor şi probabil că semnele alea i-or fi speriat.

   — Aha, aşa trebuie să fie! Probabil că vreun individ viclean şi-a mâzgălit kanu-ul cu zugrăvelile acelea, ca să-l facă tabu, adică de neatins. De altfel, e un kanu frumuşel şi trainic. O astfel de construcţie n-am întâlnit încă în partea asta a Pacificului şi eu am umblat pe aici, slavă Domnului!

   — Nici eu n-am văzut încă ceva asemănător, zise căpitanul surprins. Nu-i lucru tocmai curat la mijloc. Poate că dorul d-tale după vreo aventură frumoasă se va îndeplini curând, dragul meu lord.

   — Atunci să ştii că sunt un om cu noroc, răspunse englezul vesel, în orice caz, vom intra în stăpânirea unui kanu foarte interesant, pe care nu ne va împiedica nimeni să-l luăm.

   — Da, e destul de mic, zise Farrow, ca să-l putem aduce pe punte. Ciudat e şi faptul că un om se foloseşte de o barcă atât de şubredă, mai ales prin ţinutul acesta, unde furtunile se stârnesc pe neaşteptate. Ar fi foarte interesant să dezlegăm enigma acestui kanu.

   — În sfârşit, bine că te văd şi pe d-ta prinzând gust, zise lordul Clive vesel. Acum sunt sigur că dorinţa mea se va împlini. Ne înapoiem spre răsărit, până dăm de insula de pe care poate să fi fost împins kanu-ul.

   — Hm..., a adevărat că am prins puţin gust - răspunse căpitanul - dar prea mult nu mă trage inima, căci asta înseamnă iarăşi o pierdere de cel puţin două zile. Şi tovarăşii de acasă vor deveni nerăbdători...

   — Nu face nimic, ei sunt obişnuiţi cu aşteptarea. Dar nu crezi oare că sunt informaţi prin radiograme de aventurile d-tale şi ştiu exact unde te afli?

   — Uite, vezi, la asta nu m-am gândit, răspunse Farrow. Desigur că prind şi ei transmisiunile marilor gazete şi ale vaselor de război.

   — Atunci au prins şi radiograma mea adresată guvernului englez şi ştiu că te afli acum pe lângă Samoa.

   — Te pricepi d-ta să-mi întărâţi curiozitatea, zise Farrow râzând. Acum mă interesează într-adevăr sa cunosc poporul care construieşte kanu-uri atât de ciudate. Oho! exclamă el mirat, privind din nou prin ocheanul său cel puternic - pare-se că se află un om în kanu. Vezi o mână mică, atârnând peste marginea bărcii?

   — Da, încuviinţă Clive. Aşa este, dragă căpitane, vezi că tot am făcut eu bine să te îndemn încoace? Prin asta, vom salva probabil o viaţă omenească. Dar bănuiesc că insula de unde a venit omul acesta se află foarte departe, spre răsărit. Desigur că a adormit din cauza oboselii sau a foamei, după ce va fi vâslit poate zile întregi. Ai fi dispus să mergi cu submarinul atât de departe?

   — Nu ştiu încă nici eu ce să zic, răspunse Farrow. În primul rând însă, îl vom descoase pe individ. Sunt încredinţat că doctorul Bertram cunoaşte limba lui.

   Submarinul se apropie încetişor de kanu. Petre urcă îndată pe punte, înarmat cu o cange lungă, ca să tragă barca spre ei. George veni şi el sus, curios să dea de rostul acestei taine.

   Căpitanul cârmi cu mare îndemânare submarinul spre kanu, Uriaşul se folosi şi el cu dibăcie de cange şi după câteva minute ciudatul kanu se afla lângă „Dox".

   De-abia se aplecă însă George peste parapetul vasului, că se şi dădu îndărăt scoţând o uşoară exclamaţie. Apoi se apropie de turn şi strigă:

   — Tată, în kanu e o tânără fata!

   Farrow, lordul Clive şi doctorul Bertram - care fusese înştiinţat în vremea asta - săriră imediat pe punte şi alergară spre parapet. Petre se şi aplecase şi ridică trupul tinerei băştinaşe, care părea să fie un copil încă. O aşeză cu băgare de seama pe punte şi doctorul se aplecă imediat peste ea.

   Era o fată frumoasă, subţirică, cu pielea de un cafeniu deschis, mult mai deschisă decât o au băştinaşii de prin ţinuturile Pacificului. Trăsăturile chipului ei se deosebeau şi ele de ale polinezienilor.

   Era acoperită numai cu un şorţ împletit din fire de iarbă şi nu avea nici un fel de podoabă, după cum poartă de obicei tinerele fete de prin partea locului. Părea cufundată într-un leşin adânc şi după ce o examină câtva timp, doctorul Bertram zise:

   — E foarte ciudat... Tânăra fată trebuie să fie în nesimţire de cel puţin douăzeci şi patru de ore: a fost, aşadar, aşezată în kanu în starea asta, apoi lăsată în voia valurilor. Petre, adu-o în cabina mea, voi încerca s-o readuc la viaţă. Veniţi şi dv., domnilor, cred c- o voi putea trezi curând, cu ajutorul câtorva injecţii.

   Uriaşul coborî scăriţa turnului, cu tânăra fată în braţe şi o duse în cabina-infirmerie. O aşeză pe măsuţa îngustă, doctorul căută printre sticluţele sale şi zise:

   — Petre, acum trebuie să te îngrijeşti de o ceaşcă cu supă întăritoare. Biata fată va fi flămândă ca un lup. Aşa, ia să vedem ce-i cu ea!

   Umplu o seringă mică şi-i făcu o injecţie în braţul stâng, apoi privi cu încordare la faţa ei şi dădu din cap:

   — Mi-am închipuit eu - zise el satisfăcut - mititica a fost ameţită cu sucul unui anumit fruct sălbatic. Dacă mai rămânea în starea asta douăzeci şi patru de ore, ar fi murit. Acum însă peste puţin timp se va trezi. E o otravă asemănătoare cu aceea de care se folosesc indienii din America de Sud pentru săgeţile lor - paralizează nervii motrici. Sunt convins că fata aude şi simte totul, dar nu se poate mişca deloc. E o moarte grozavă.

   — Cine să fi făptuit crima asta? întrebă lordul Clive îndârjit. Fata e atât de frumoasă, cum rar se întâlneşte printre băştinaşe.

   — Pare să fie o corcitură - zise doctorul - are pielea foarte deschisă, iar chipul ei are trăsături caucaziene.

   —Ah, deschide ochii! exclamă George, care privise cu interes la fată. Are ochii albaştri.

   — Aha! Acum pricep eu de ce tovarăşii ei de trib n-au vrut să aibă nimic de-a face cu dânsa - zise lordul. Le-o fi părut suspectă biata fată.

   Sprijinită de Bertram, fata se ridică pe jumătate şi privi rătăcită în jur. In aceeaşi clipă intră Petre cu supa şi doctorul duse ceaşca la buzele fetei. Ea bău până la fund lichidul întăritor, privind cu recunoştinţă la binefăcătorul ei. Apoi, spre uimirea celor de faţă, zise într-o engleză fără cusur:

   — Vă mulţumesc, domnilor, m-aţi salvat de la o moarte grozavă. Am priceput tot ce aţi vorbit, e tocmai aşa cum aţi spus: sucul boabelor de luga omoară încet, dar sigur. Oh! Ce se va întâmpla acum? La tribul meu nu mă pot înapoia, căci m-ar ucide îndată. Loada - „Alba", cum e numită - mă urăşte.

   — Ce-ai spus? O albă trăieşte în mijlocul tribului d-tale şi are o putere atât de mare? întrebă Farrow înmărmurit. Cum se poate asta?

   — Loada are pielea mai deschisă decât a mea, tatăl nostru a fost un mare bărbat alb, după cum ni s-a spus. El a murit pe insulă, mormântul său este însă locuit de duhuri rele. Mama noastră ne-a învăţat limba străină, ea a fost singura fiică a căpeteniei şi după moartea tatălui ei, a condus tribul mai departe. Când a murit ea, tribul a vrut să mă facă pe mine căpetenie, pentru că ochii mei sunt altfel decât ai celorlalţi tovarăşi de trib. Loada are ochi negri, deşi pielea ei e mai albă decât a mea. Ea m- a dus ia mormântul tatălui meu şi a spus poporului că aş fi adus acolo duhurile rele. Bătrânii au hotărât moartea mea, iar Loada, sora mea, mi-a dat sucul otrăvitor.

   Fata tăcu şi lăsă capul în jos. Marinarii observară că plângea încetişor.

   — Cum te cheamă? întrebă căpitanul.

   Ea îşi şterse ochii cu palma, suspină şi răspunse cu glas slab:

   — Mă numesc Matra.

   Câteva clipe domni tăcerea, apoi lordul întrebă:

   — Ce facem acum? Mergem la insula aceea şi o tragem la răspundere pe Loada? Dacă poporul a vrut-o pe Matra ca stăpână, aşa trebuie să se şi întâmple.

   — Mă vor ucide, repetă fata, căci în jurul meu plutesc duhurile rele. După cum le-a spus Loada.

   — De asta să nu-ţi fie teamă! zise lordul. Doctorul nostru se pricepe să îndepărteze duhurile. Ba el le va preface chiar din rele în bune. Loada îşi va primi însă pedeapsa, fii pe pace! Ce părere aveţi dv., domnilor?

   — Eu sunt pentru, răspunse George imediat. Matra trebuie să- şi ia locul pe care i-l oferă tribul. O vom scoate noi la capăt cu Loada aceea.

   — Sunt şi eu de părerea voastră - zise Farrow - dar totul atârnă de Matra. Trebuie să ne conformăm dorinţelor ei.

   — Eu... nu ştiu ce să zic! răspunse fata şovăind. Aveţi de gând s-o pedepsiţi cu asprime pe Loada?

   — Chestia asta o vom lăsa în seama bătrânilor tribului sau a d- tale, zise Farrow. Nu trebuie să uiţi cum s-a purtat ea faţă de d-ta. Nu e neapărată nevoie să-i plăteşti la fel cum ţi-a făcut ea, cred că e de ajuns daca va fi izgonită de pe insulă.

   — Da, răspunse Matra, voi încerca să-i conving pe bătrânii tribului să facă aşa. Nu vreau să fie omorâtă, deşi ea nu s-a dat în lături să scape de mine. E sora mea...

   — Bine. Plecăm spre insulă şi vom orândui lucrurile cum se cuvine, hotărî căpitanul. Pe mine mă interesează. În primul rând, să aflu ce taine sunt legate de mormântul tatălui d-tale. Te pomeneşti că descoperim lucruri interesante.

   — Sora mea ştie mai mult în privinţa asta, ea a stat la căpătâiul mamei până în ultimele clipe şi a aflat taina. Dar ea a lăsat numai să se înţeleagă că acolo ar exista mari taine şi în acelaşi timp a vorbit de duhurile rele.

   — Atunci când ai fost la mormânt, n-ai observat nimic suspect? întrebă Farrow.

   — Nu. Tata e îngropat într-o peşteră, închisă cu un bloc mare de stâncă. în mijlocul insulei, în desiş, se află un morman de stânci dărâmate. Locul acela era ocolit de toţi, întotdeauna. Se spune că numai tata mergea adesea acolo.

   — Aha! Aşadar el a descoperit taina şi a încredinţat-o mamei d- tale, îşi dădu cu părerea Farrow. Dar sora d-tale voia s-o păstreze numai pentru ea şi de aceea a căutat să te înlăture din cale. Te pomeneşti că de aici ţi se trage norocul.

   — M-am simţit foarte fericită pe insulă printre semenii mei, zise Matra cu tristeţe. Eram logodită cu un tânăr războinic, Tolo. Nici nu doream altă viaţă. Dar sora mea nu se simţea ca făcând parte din poporul nostru şi susţinea mereu că ea este o albă.

   — Şi totuşi ţinea să devină căpetenie, zise Farrow. E ceva nelămurit în chestia asta. Cui îi aparţine insula, de fapt?

   — Aparţine mamei mele, iar după moartea ei a devenit proprietatea mea şi a Loadei.

   — Nici un guvern străin nu s-a interesat de insulă?

   — Tata vorbea uneori despre Noua Zeelandă.

   — Aha! Acum pricep cum stau lucrurile, zise căpitanul. Deocamdată, vezi de te însănătoşeşte, Matra, cu ajutorul doctorului nostru, iar în vremea asta eu mă voi îndrepta cu submarinul înainte spre răsărit.

   — O zi şi o noapte am plutit pe valuri - murmură Matra. Nimeni n-a cutezat să se apropie de kanu-ul meu, căci avea zugrăvit pe el ochiul duhului rău.

   — Asta e foarte interesant! făcu Bertram. Probabil că şi pe alte insule e răspândit obiceiul de a scăpa în felul acesta de tovarăşii de trib neplăcuţi?

   — Tribul nostru e mare şi vin băştinaşi şi de pe alte insule să ne aducă tribut, răspunse Matra cu mândrie. Ei ştiu asta şi se feresc de orice kanu pe prora căruia e zugrăvit ochiul duhului rău.

   — Foarte interesant! exclamă doctorul. Vrei să-mi dăruieşti mie kanu-ul cu care ai venit? Eu sunt colecţionar de astfel de obiecte.

   — De vreme ce l-ai găsit, îţi aparţine, răspunse Matra simplu.

   II.

   PE INSULA BALONDOŞILOR.

   DOCTORUL BERTRAM ÎI MAI DĂDU O CEAŞCĂ cu supă întăritoare şi-i ceru fetei să se culce în hamacul din cabină, după care bărbaţii părăsiră încăperea şi Matra căzu într-un somn adânc.

   Petre şi Kara tocmai erau ocupaţi să aducă pe punte kanu-ul. După dorinţa doctorului, luntrea fu transportată în magazia cu torpile, unde nu încurca locul, căci aceste explozibile erau foarte rar folosite.

   Când doctorul urcă iar pe punte, îi găsi discutând pe Farrow, George şi Clive.

   — Dragă Bertram, e interesantă de tot băştinaşa asta - zise căpitanul. Păcat de ea însă. E foarte inteligentă, totuşi preferă să trăiască printre sălbatici, decât în sânul civilizaţiei. Cu sora ei, lucrurile stau dimpotrivă.

   — Eu cred că Matra are dreptate, răspunse doctorul. Printre albi nu s-ar bucura de prea mult respect. A fi o corcitură e tot ce poate fi mai rău pentru o biată fiinţă ca ea. Se spune îndeobşte că numai însuşirile rele ale celor doi părinţi se transmit acestui soi de urmaşi. Aşa pare să fie cu Loada, pe când Matra pare să facă excepţie. Trebuie s-o ajutăm neapărat, ca să-şi recapete stăpânirea şi pe Tolo al ei. Cel mai bun lucru cred c-ar fi s-o luăm pe Loada cu noi şi s-o lăsăm pe vreo insulă, unde va găsi civilizaţia după care jinduieşte. Asta ar fi cea mai potrivită pedeapsă pentru ea, căci îşi va da seama ce a pierdut, atunci când albii o vor privi cu dispreţul ce-l au pentru corcituri. Ce părere ai d-ta, dragă căpitane?

   — Da, ideea nu e rea, încuviinţă Farrow. Cred că şi Matra se va învoi, iar Loada ne va fi recunoscătoare când îi vom propune s-o ducem printre oameni civilizaţi.

   — Doctore, am uitat ceva, interveni lordul. Nici n-am întrebat-o cum se numeşte tribul căruia îi aparţin aceste surori ciudate.

   — Ai dreptate. Cred însă că Matra se va trezi după câteva ceasuri. Ai făcut socoteala, dragă căpitane, cam când vom ajunge pe insulă?

   — Cred că în cursul zilei, răspunse Farrow.

   — Aha! Uite că se şi ivesc la orizont nişte insule - zise Bertram - poate că printre ele se află şi aceea căutată de noi.

   Un şir de puncte se vedea în zare. Când submarinul se apropie, se dovedi că ele erau un brâu de insule mici, nu prea bogate în vegetaţie.

   — Nu par să fie astea, spuse Farrow. După cât mi se pare, nici nu-s locuite. Avem însă timp; ne putem apropia să le privim mai de aproape.

   — Da, da, căpitane! Exclamă lordul cu însufleţire. Poate că descoperim ceva interesant pe-acolo. Aş avea impresia că sunt un elev de şcoală, care-şi foloseşte vacanţa de vară pornind în călătorii de descoperiri.

   — Bine ai spus! făcu Farrow. Şi eu sunt la fel, orice lucru nou mă interesează. Cred însă că aici nu vom face nici o descoperire.

   — Nu se ştie - răspunse Clive - în ce mă priveşte, aş vrea să debarc pe una din insule.

   — Plăcerea asta ţi-o pot satisface, zise Farrow. Ne vom apropia de cea mai mare dintre ele.

   Cu cât submarinul înainta, cu atât se vedea mai lămurit că insulele sunt nelocuite. Nu era nici un pom fructifer, nici un palmier, ci numai arbori mărunţi.

   — Mai crezi şi acum că e ceva de descoperit aici? îl întrebă căpitanul pe lord. Părerea mea e că nu vei da nici măcar peste vreo speţă nouă de gândaci sau fluturi.

   — Asta nici nu m-ar interesa, răspunse englezul. Eu caut doar aventuri în toată regula.

   — Bine, hai să-ţi fac plăcerea, zise căpitanul. Văd colo în faţa noastră un golf adânc, ale cărui maluri par să coboare de-a dreptul în apă. Mă pot apropia de ţărm, iar d-ta vei avea putinţa să sari de pe puntea vasului pe plaja îngustă.

   Farrow cârmi spre golful pe care-l zărise. Lordul Clive îşi luă repede din cabina sa o puşcă „Mauser", în sinea lui fiind aproape convins că va da în desiş peste vreun tigru, pe care intenţiona să-l vâneze.

   — Tată, îmi dai voie şi mie să merg pe uscat? se rugă George. Vreau să văd dacă nu găsesc vreo insectă interesantă pentru colecţia doctorului. Nu par să fie primejdioase locurile pe aici şi apoi îmi iau revolverele şi pumnalul cu mine.

   — Hai, du-te, încuviinţă căpitanul. Poate că găsiţi, într-adevăr, ceva interesant pe insulă.

   Cârmind cu dibăcie, Farrow lipi vasul de ţărmul stâncii de corali, din care era formată insula.

   Lordul Clive sări cel dintâi pe ţărm. Fără să se sinchisească de George, el se îndreptă spre o spărtură largă în desiş.

   Tânărul însă se opri în faţa tufişurilor. Ţinea mult să prindă vreun gândac necunoscut de ei, pentru doctorul Bertram, pe care- l îndrăgise şi mai mult de când îi făgăduise să-i povestească mereu din aventurile sale din tinereţe. George avea întotdeauna la el o sticluţă cu alcool, pentru scopul de mai sus.

   Căută cu băgare de seamă prin tufiş, fără să dea de vreo gânganie. Păşi încetişor spre tufişul învecinat şi găsi un gândăcel colorat, pe care-l vâri imediat în sticlă.

   Tot căutând alţii la fel, i să păru că zăreşte unul sub crengi, se aplecă să-l ridice, dar se opri încremenit.

   Printre ramurile de jos ale tufişului des ieşea la iveală o mână cafenie, cu degetele încovoiate... Mâna aceasta părea să fie a unui om leşinat, sau a unui mort şi George îşi dădu seama de asta la prima vedere. Aşadar, insula era locuită şi era chiar foarte primejdioasă, judecând după ceea ce vedea. George vârî repede sticluţa în buzunar şi apucă încetişor mâna misterioasă. Era

ţeapănă, deci omul era mort şi încă de câteva ceasuri.

   Tânărul se ridică repede, căci voia să-l prevină pe lord, care pornise în desiş. Se putea întâmpla să cadă în mâinile vreunui trib sălbatic, care-l va ucide imediat.

   Alergă spre spărtura prin care dispăruse Clive, făcu semne îndărăt spre submarin, apoi o luă înainte. Atunci auzi un ţipăt scurt şi întrerupt, un ţipăt de groază.

   Fără să stea mult pe gânduri, o porni în goană pe poteca îngustă, presărată cu pietre. Ţipătul se auzise la o depărtare de vreo cincizeci de metri şi George străbătu distanţa aceasta în câteva clipe.

   Apoi rămase încremenit locului, căci i se înfăţişă o privelişte grozavă. în faţa lui se ivise o potecă îngustă, care ducea printre nişte stânci de înălţimea unui om. Lordul stătea ţeapăn şi nemişcat de partea dreaptă a acestui defileu, cu spatele lipit de stâncă.

   Înaintea lui se legăna însă un şarpe uriaş, de culoare verzuie, care-şi ridicase partea superioară a trupului până la nivelul feţei lui. Fără să vrea, George se gândi la grozava „naja bungarus", cobra Indiei, cel mai mare dintre toţi şerpii veninoşi.

   Lordul găsise aşadar ceva nou, interesant - un soi necunoscut al acestor şerpi primejdioşi. Însă felul cum făcuse această descoperire, desigur că nu era prea plăcut pentru el.

   Veninoasa târâtoare aproape se lipise de faţa lui, iar muşcătura ei ar fi însemnat o moarte sigură. Nici intervenţia doctorului n-ar fi fost de vreun folos, căci o muşcătură în obraz aduce sfârşitul, dat fiind că aici nu se poate întrerupe circulaţia sângelui.

   În graba lui, George înaintase atât de mult, încât el însuşi era acum în cea mai mare primejdie. Dacă şarpele şi-ar fi întors capul, i-ar fi înfipt colţii în carne înainte ca el să fi putut să se apere, fugind sau trăgând arma de la brâu.

   Trebui să facă o sforţare ca să se dezmeticească din încremenirea care-l cuprinsese. Şi în vremea asta. Lordul îi arunca priviri rugătoare, să-i vină în ajutor; căci bietul englez nu trebuia să mişte nici măcar un deget, deoarece reptila înfuriată s-ar fi năpustit atunci asupra lui şi i-ar fi înfipt colţii veninoşi în obraz.

   George chibzui cu iuţeala fulgerului. Trebuia să-şi smulgă revolverul de la brâu şi în aceeaşi clipă să şi tragă. Nu-i era îngăduit să piardă vremea pentru a ţinti, iar glonţul trebuia să nimerească dintr-odată capul şarpelui şi să-l zdrobească imediat.

   Aşa şi făcu. Împuşcătura nimeri şarpele în ceafă, îl zvârli cât colo şi în vreme ce Clive sări şi el în lături, reptila groasă cât

braţul se zvârcoli în spasmele morţii pe pământul stâncos.

   — Dragă domnule George, mi-ai salvat viaţa - zise lordul cu căldură. Asta n-o voi uita niciodată. Ştiu că eşti prea modest ca să primeşti mulţumiri, dar voi găsi eu un mijloc să mă plătesc. Până atunci, dă-mi voie să-ţi strâng mâna.

   — Dar bine, domnule Clive - răspunse George stingherit - n-am făcut decât ceea ce trebuia să fac. Şi dumneata în locul meu ai fi procedat la fel. Acum să părăsim mai bine insula, care pare să fie foarte primejdioasă. Cred că şi mortul pe care l-am găsit pe plajă, printre tufe, a căzut şi el victima unui şarpe dintr-aceştia.

   — Aş vrea să iau reptila ucisă cu mine, zise lordul. Poate că-i facem cu asta o bucurie doctorului.

   George, care ţinea încă în mână revolverul cu care omorâse şarpele, îi dădu deodată brânci lordului şi nu lipsi mult ca bietul englez să nu cadă grămadă. în clipa următoare, se auzi iarăşi o detunătură, glonţul zbură atât de repede, aproape pe deasupra capului lordului, încât acesta se cutremură, apoi văzu alunecându- i pe dinaintea ochilor o frânghie colorată, care căzu la pământ, unde începu să se zvârcolească în ţărână.

   Clive sări din nou în lături, galben la faţă ca un mort. Era un al doilea exemplar al aceluiaşi soi de reptilă.

   — A ieşit din crăpătura aceea din stâncă - zise George calm. L- am văzut întâmplător, tocmai când voiam să vâr revolverul la loc. De aceea ţi-am dat brânci; până s-apuc eu să strig, ar fi fost prea târziu. Înainte de a fi putut sări în lături, şarpele te-ar fi înhăţat. Acum îi putem duce doctorului două exemplare, adică o pereche.

   — Dragă George - zise lordul mişcat - mi-ai salvat viaţa pentru a doua oară. Îţi dau cuvântul meu de lord că nu voi uita asta niciodată. Dar hai să plecăm, căci nu prea suntem în siguranţă aici. Cine ştie câţi şerpi or mai fi stând ascunşii Să mergem!

   George legă repede şerpii ucişi cu câte o sfoară groasă, apoi, împreună cu Clive, târî după ei reptilele. După câteva minute de mers. Ajunseră pe plajă. Acolo dădură de căpitan, de doctorul Bertram, Petre şi alţi camarazi adunaţi în jurul cadavrului băştinaşului, pe care-l scoseseră din tufiş. Ei nu auziseră cele două împuşcături trase de George, căci stâncile şi desişul înăbuşiseră ecoul lor.

   — Părerea mea e că numai un şarpe enorm l-a ucis pe omul acesta - îl auzi George pe doctor spunând. S-a mai putut ascunde în tufiş, apoi l-a ajuns moartea.

   — Nu cumva vei fi vrând să susţii că există pe aici şerpi atât de mari, încât să poată muşca pe un om în ceafă? Întrebă căpitanul, la priveşte numai cât de îndepărtaţi trebuie să fi stat unul de altul presupuşii colţi veninoşi. Dar dacă o fi într-adevăr cum zici d-ta, atunci trebuie să luăm repede urma lui George şi a lordului, căci ar însemna că sunt în mare primejdie. Repede la...

   — Nu mai e nevoie - zise George în aceeaşi clipă. Reptilele au şi fost răpuse. Dar lordul era cât pe-aci să le cadă victimă.

   Doctorul se repezi imediat la cele două târâtoare şi le examină cu băgare de seamă, pe urmă zise:

   — Pare să fie vorba într-adevăr de o varietate a lui „naja bungarus". E o descoperire de cea mai mare însemnătate pentru ştiinţă. Dragă căpitane, trebuie să stabilim poziţia exactă a insulei, căci aş vrea să comunic prin radio societăţilor zoologice din Australia locul unde au fost găsite reptilele. Sunt încredinţat că se va trimite o expediţie ştiinţifică, pentru a se căuta aici şerpi.

   — Îţi voi îndeplini dorinţa, doctore, răspunse Farrow. Cred însă că ăştia doi n-au fost singurele exemplare existente în insulă. Căci dac-ar fi aşa, te-ai cam face de râs, dragul meu.

   — Ba deloc, deoarece lordul Clive poate confirma că n-a lipsit mult să fie muşcat de aceste reptile uriaşe. Afară de asta, fireşte că le voi fotografia.

   — Pentru mine e mai interesant să aflu cum a ajuns băştinaşul acesta pe insulă, zise Farrow. Să-l fotografiem şi pe el, apoi să-l îngropăm cum se cuvine.

   Propunerea căpitanului fu repede dusă la îndeplinire, apoi se întoarseră cu toţii pe submarin. Bertram îl rugă pe lord să-i istorisească cum se petrecuseră lucrurile şi englezul răspunse:

   — Am intrat pe poteca stâncoasă fără să mă sinchisesc de nimic. Deodată, am văzut la stânga mea un ghemotoc multicolor care zăcea la pământ. L-am atins cu ţeava puştii... şi în clipa următoare, m-am şi lipit de peretele de stâncă, îngrozit, căci trupul enorm al reptilei ţâşnise în sus, spre mine. Restul l-a făcut domnul George al d-voastră... Vă rog să mă credeţi că au fost clipe foarte neplăcute, dar cel puţin pot spune că mi-am văzut împlinită dorinţa de a trece printr-o aventură mai ca lumea... N-aş vrea s-o trăiesc însă pentru a doua oară. Mi s-a oprit inima în loc de groază, vă spun drept, ceea ce nu mi s-a întâmplat nici când m-am trezit odată, în junglă, faţă-n faţă cu un tigru întărâtat.

   — Ei, vezi, mă bucur că ţi-ai scos pârleala de rândul trecut, când n-ai avut norocul să iei parte la aventura cu francezul Couchet, zise Farrow zâmbind. Şi-apoi, ai descoperit şerpi pe care ştiinţa nu i-a cunoscut până acum, după cum susţine savantul nostru doctor. Te pomeneşti că vor căpăta numele „naja bungarus

clivius".

   — Ce să zic! Bucuria acestei descoperiri - aşa cum am trăit-o eu - aş fi lăsat-o pe seama doctorului, răspunse lordul râzând. Dar mai interesant decât asta este, domnule căpitan, descoperirea mortului. N-ar fi bine să facem un ocol în jurul insulei, ca să ne încredinţăm dacă nu şi-a pierdut pe undeva kanu-ul cu care a venit încoace?

   — La asta m-am gândit şi eu, zise Farrow, dar nu prea cred c-o să avem succes. Mortul îşi va fi tras barca în tufiş, ascunzând-o pe undeva, atunci când a păşit pe insulă. În tufişuri, n-aş vrea să m- apuc să caut însă, căci e foarte probabil să dăm peste alţi şerpi acolo, ceea ce ar fi primejdios.

   — Ai dreptate, încuviinţă lordul. Nu merită kanu-ul sacrificiul unuia dintre vitejii d-tale marinari. La urma urmei, nici n-avem de ce ne bate capul: omul a păşit pe insulă fără să bănuiască ceva şi moartea i s-a tras din pricina muşcăturii unuia din şerpii veninoşi. Voi face un raport în privinţa asta, pe care d-ta îl vei semna. Împreună cu fotografiile, voi trimite raportul guvernatorului respectiv şi cu asta chestia e încheiată pentru noi.

   Submarinul părăsi golful şi ţinându-se pe lângă ţărm, înconjură insula. Dar, deşi priveau cu atenţie prin ocheane, nu izbutiră să descopere nici un kanu şi nici vreo urmă în desiş nu putură găsi, unde mortul să-şi fi vârât kanu-ul. Rămaseră deci la presupunerea - exprimată şi de căpitan - că băştinaşul fusese adus de alţii pe insulă şi lăsat acolo într-adins.

   — Atunci s-ar putea crede că e la mijloc tot un soi de pedeapsă, îşi dădu cu părerea lordul. Sau găseşti d-ta o altă explicaţie a faptului, domnule căpitan?

   — Nu, dragul meu lord. O voi întreba şi pe mica Matra când se va trezi. Sunt încredinţat că va recunoaşte în mort pe unul din tovarăşii ei de trib.

   — Ai dreptate! exclamă lordul. Insula trebuie să fie aproape. Cu alte cuvinte, simpatica Loada dispune şi de alte mijloace de condamnare la moarte. Să sperăm că vom face cunoştinţă cu ea curând.

   Submarinul porni încetişor mai departe, spre răsărit. După vreun ceas, George se duse la infirmerie ca să se intereseze de starea Matrei. De cum trecu pragul, doctorul îi zise:

   — Adu-i încoace pe căpitan şi pe lord, dragă George. Fata se va trezi curând.

   Tânărul alergă înapoi în turn şi împreună cu tatăl său şi cu Clive se duseră în cabina-infirmerie, unde ajunseră tocmai când doctorul îi dădea fetei, care se trezise, o ceaşcă cu supă întăritoare. Trebuia s-o obişnuiască cu-ncetul să mănânce, după un post atât de îndelungat.

   Totul în ea trăda însă pe copilul crescut în sânul naturii. O fată civilizată de vârsta ei - să fi avut cel mult şaptesprezece ani - ar fi murit, desigur, numai din cauza spaimei, sau, în orice caz, ar fi zăcut multă vreme de pe urmă grozavelor suferinţe sufleteşti prin care trecuse. Dar Matra se arata atât de vioaie şi plină de sănătate, de parcă nimic nu i s-ar fi întâmplat.

   — Pot să mă ridic? întrebă ea tocmai atunci pe doctor. Mă simt strâmtorată aici, am nevoie de aer proaspăt Cred că mă aflu pe un vapor.

   — Da, Matra, dar nu e un vapor ca toate vapoarele. Nu trebuie să-ţi fie teamă. Vasul nostru poate merge şi pe sub apă, răspunse doctorul.

   — Va să zică e un submarin, zise fata, spre surprinderea tuturor. Îmi pare bine să cunosc şi eu un astfel de vas; tatăl nostru ne-a vorbit mult despre submarine, deşi eram nişte copile. Aş vrea să ies pe punte... sau călătorim pe sub apă, acum?

   — Nu, suntem la suprafaţă - răspunse căpitanul. Dacă te simţi în puteri, atunci urmează-ne, te rog!

   Tânăra sări din hamac, sprintenă ca o căprioară. Nici ea, nici bărbaţii din jurul ei nu se simţeau stingheriţi că era îmbrăcată numai cu un şorţuleţ care-i acoperea mijlocul, căci acesta era portul obişnuit pe aceste insule paradisiace.

   Când intrară în turn, Matra privi uimită în juru-i. Deşi nu se vedea nicăieri vreo insulă, sau alt semn, ea zise deodată arătând cu mâna spre sud-est:

   — Acolo se află insula noastră. Cu un Kanu, aş ajunge în patru ceasuri.

   Farrow se gândi câteva clipe, apoi răspunse:

   — Aşadar, încă douăzeci de kilometri. Pe ăştia îi fac într-un sfert de ceas, dacă voi da toată viteza la motoare. Peste vreo trei ceasuri se va întuneca şi sunt de părere să debarcăm cât mai repede pe insulă, pentru ca să aranjăm totul înainte de a se lăsa noaptea.

   — Matra - o întrebă doctorul - cum se numeşte tribul d-tale?

   — Ei îşi zic Balondo.

   — Hm, n-am auzit de neamul ăsta, răspunse Bertram. Se pare că facem descoperiri interesante prin ţinuturile astea. Gândacul pe care ml l-ai adus d-ta George, aparţine şi el unei specii necunoscute. Aşadar, gândaci noi, şerpi noi şi oameni noi... Mai

mult nici n-ai putea cere.

   Farrow dădu comanda de sporire a vitezei motoarelor şi după un sfert de ceas se ivi insula cu pricina. Cei din turn observară imediat câţiva oameni agitaţi, stând pe ţărm şi privind cu încordare la monstrul de oţel care se apropia.

   Când căpitanul intră încetişor într-un golf mare, pe malurile căruia se adunaseră băştinaşii, el auzi strigăte asurzitoare. Numele „Matra" revenea neîncetat pe buzele lor şi deodată în mâinile războinicilor luciră suliţe grele şi arcuri primejdioase.

   III.

   DOCTORUL BERTRAM VRĂJITOR.

   FARROW COMANDA IMEDIAT să se oprească motoarele, apoi i se adresă Matrei, care privea cu ochii scânteietori spre ţărm:

   — Ce se petrece acolo, Matra? Vor să te oprească să debarci?

   — Da, domnule căpitan, se tem de duhurile rele care mai plutesc în jurul meu şi care m-au ajutat să mă înapoiez. Ba ei consideră şi vasul d-voastră ca o vrăjitorie, iar pe cei de pe el drept duhuri rele.

   — Asta-i bună! făcu Farrow, pe jumătate înveselit. Rolul de vrăjitor nu l-am jucat încă, deşi am trecut prin atâtea altele în cariera mea aventuroasă. Dragă doctore, d-ta eşti atoateştiutor, nu cumva pricepi limba balondoşilor?

   — Cum să nu! E un dialect al unui grai polinezian, după cum aud, dar le voi da şi o reprezentaţie vrăjitorească, în faţa căreia vrăjitorul tribului va rămâne năuc, bătrânul acela care face gesturi atât de ciudate, colo, la stânga.

   Doctorul vorbise franţuzeşte, căci nu voia să clatine prea mult credinţa Matrei, care, deşi se trăgea dintr-un european, rămăsese totuşi băştinaşă. Credea, desigur, în vrăjitorul tribului şi poate că în adâncul sufletului credea şi ea ca e stăpânită de duhuri, ca urmare a vizitei ce o făcuse la mormântul tatălui ei.

   Bertram se apropie de parapetul vasului şi strigă câteva cuvinte. Băştinaşii amuţiră ca prin farmec, iar bătrânul vrăjitor păşi şovăind spre ţărm...

   Doctorul fi vorbi cu glas hotărât, bătrânul răspunse însă codindu-se şi începu să facă iarăşi mişcări ciudate cu braţele.

   Atunci doctorul şopti la urechea lui George:

   — Adu repede câteva rachete, focuri bengale şi tot felul de artificii ce mai sunt în magazie. Vreau să dau o mică reprezentaţie.

   Tânărul alergă în magazie şi aduse cele cerute. În timpul absenţei sale, doctorul îi vorbi din nou vrăjitorului, apoi - spre uimirea lui Farrow şi a celorlalţi tovarăşi - începu să facă nişte gesturi ciudate cu braţele, rostind cuvinte neînţelese, întorcând capul în toate direcţiile, făcând-o pe vrăjitorul adevărat.

   Căpitanul şi Clive se siliră să nu pufnească în râs, dar Matra îl privea pe doctor cu ochii holbaţi şi cu spaima întipărită pe faţă. Când George aduse artificiile, fără să înceteze să facă gesturi sălbatice, Bertram îi strigă:

   — Fixează-le de parapet, dragă George. Focurile bengale aşează-le cât mai la margine, ca să le pot împinge în apă imediat.

   Tânărul fixa cu dibăcie de parapet rachetele şi sorii artificiali, mai puse câteva pocnitori deasupra şi le legă între ele cu sfoară inflamabilă.

   După ce-i făcu un semn lui George să se înapoieze în turn, doctorul strigă cu o intonaţie solemnă câteva cuvinte către băştinaşi, apoi păşi spre locul unde se afla capătul sforii inflamabile şi o aprinse.

   Spectacolul care urmă era măreţ: soarele începu să se învârtească vâjâind şi împroşcând jerbe de scântei aurii, rachetele se aprinseră în văzduh, pocnitorile bubuiră şi focurile bengale ţâşniră ca săgeţile prin apa golfului.

   Când „parada" se sfârşi, băştinaşii zăceau întinşi la pământ. Doctorul Bertram le strigă câteva vorbe de triumf, apoi i se adresă lui Farrow:

   — Dragă căpitane, înainte de a începe reprezentaţia, le-am spus că voi distruge duhurile rele care mai plutesc în jurul Matrei. Acum au văzut minunea cu ochii lor. Apropie-te fără grijă cu submarinul de ţărm. Nu cred să mai fie vreo primejdie.

   — N-ar fi bine s-o întrebi mai întâi pe Matra în privinţa asta? Propuse căpitanul. Ceea ce mă miră e că n-am descoperit-o pe sora ei. Ar fi trebuit să ne sară în ochi prin culoarea albă a pielii.

   Doctorul vorbi cu fata, care se uita cu teamă la el. Dar toţi observară cu uimire că ea avea acum o atitudine mult mai liniştită şi mai liberă. Asta însemna că în sinea ei credea în duhurile rele de care fusese însoţită şi că doctorul izbutise să le îndepărteze prin foc şi pocnitori.

   Fireşte că Farrow şi Bertram vorbiseră în altă limbă - esperanto, pe care o cunoşteau destul de bine - pentru ca să nu fie înţeleşi de fată. Acum doctorul i se adresă ei în limba engleză:

   — Matra, n-am zărit-o pe sora d-tale, Loada. Unde poate fi? N- ar fi bine să-i întrebi pe oamenii d-tale, sau poate vrei să coborâm întâi pe uscat şi să te impunem ca stăpână a tribului? Poate e chiar mai bine ca Loada să nu fie de faţă.

   — Acum nu mă mai tem de ea, răspunse Matra cu ochii scânteietori. D-ta eşti un om puternic, domnule doctor, n-aş fi crezut niciodată că un alb dispune de astfel de forţe. Putem debarca fără grijă.

   Cu toată asigurarea ei, Farrow dădu cu şovăială comenzile necesare. El avea o presimţire că toată aventura asta nu va trece atât de simplu, cum se părea acum. Lipsa Loadei îl cam punea pe gânduri.

   Când „Dox"-ul se lipi de ţărm şi Matra sări sprintenă pe uscat, băştinaşii, care se ridicaseră în vremea asta de la pământ şi păreau mai liniştiţi, se lăsară în genunchi în faţa ei.

   Matra îl chemă pe unul din războinici - un bărbat tânăr, frumos şi bine legat - şi zise către Farrow:

   — Acesta e Tolo, omul cu care mă voi căsători.

   — Ai făcut o alegere bună, Matra, răspunse căpitanul prietenos. Acum te rog să-l întrebi ce-i cu sora d-tale. Ea e singura care ne mai poate deveni primejdioasă.

   Cu o mişcare mândră, fata se întoarse spre tovarăşii ei de trib şi vorbi mai mult timp cu ei. Când sfârşi, se auzi un murmur de aprobare şi Matra îi spuse lui Farrow.

   — Loada lipseşte de pe insulă. Ca să pedepsească pe un unchi de-al nostru - care-mi ţinuse mie partea - l-a dus pe o insulă misterioasă, ca să-l lase acolo în părăsire, apoi avea de gând să mai viziteze o insulă învecinată. Acolo vin adesea negustori albi şi sora mea se duce din când în când să-i vadă.

   — Ce, Loada l-a dus pe un unchi al vostru pe o insulă? Întrebă căpitanul pălind. De ce se numeşte „misterioasă" insula aceasta?

   — Acolo trăiesc diavoli, care ucid pe oricine se apropie, răspunse fata cu glas tremurător.

   — A! Atunci bănuiala mea a fost îndreptăţită, zise Farrow. Aşadar, o nouă ticăloşie a Loadei. Matra, l-ai recunoaşte pe unchiul d-tale?

   Spunând asta, scoase din buzunar fotografia mortului, pe care o făcuse lordul Clive pe insulă.

   Probabil că Matra nu văzuse încă o fotografie în viaţa ei. Zărind acum imaginea, ea scoase un ţipăt uşor, se dădu înapoi speriată, pe urmă o aruncă repede jos şi-l privi pe Farrow cu o admiraţie sfioasă.

   — E unchiul meu - spuse încetişor - e mort, a căzut jertfă diavolilor. Dar cum vine sufletul lui pe hârtia asta?

   Doctorul interveni:

   — Sufletul lui e fericit, este la duhurile cele bune. Dar trupul lui mort l-am întipărit pe această hârtie, ca o mărturie împotriva Loadei, care este vinovată de moartea lui.

   Limbajul acesta era mai limpede pentru Matra. Ea clătină din cap şi răspunse:

   —  Mă bucur de soarta unchiului meu. Nu e însă nevoie de mărturie împotriva surorii mele, căci se hotărâse dinainte ca unchiul meu să fie dus pe insulă şi lăsat singur acolo.

   — Alte ţări, alte moravuri! Mormăi doctorul către căpitan, în esperanto. Eşti de părere să rămânem aici până se va înapoia Loada?

   — Fireşte - răspunse Farrow - am făcut treaba doar pe jumătate. Trebuie s-o luăm pe Matra cu noi, altfel viaţa ei e în primejdie aici: sau s-o aşeze şi ea, la rândul ei, pe soră-sa într-un kanu dintr-acelea cu ochiul duhului rău zugrăvit la proră.

   — Drace! Ai început să vorbeşti ca un om care a trăit ani îndelungaţi printre aceşti sălbatici. Dar ai dreptate, trebuie să facem treaba pe de-a-ntregul, adică să aşteptăm înapoierea Loadei. Să sperăm că nu va întârzia prea mult altminteri ar trebui să ne pierdem câteva zile pe aici.

   — În cazul acesta vom avea prilejul să vedem ce-i cu taina mormântului, zise căpitanul. Chestia mă interesează foarte mult.

   — Aşa e, era cât pe-aci să uit, spuse doctorul. S-o întrebăm pe Matra dacă ne îngăduie. Ea trebuie să hotărască, deoarece ea e stăpâna insulei.

   — Dar unde o fi? întrebă Farrow mirat. A pierit, aşa, dintr- odată... Doctore, mă tem că nu prea suntem în siguranţă aici.

   In aceeaşi clipă veni şi Tolo, logodnicul tinerei fete, care se înclină în faţa doctorului şi-i spuse câteva cuvinte.

   — Suntem invitaţi s-o vizităm pe Matra în coliba ei de stăpână a tribului, tălmăci Bertram. Să mergem.

   Porniră printre colibe şi ajunseră curând într-un mic luminiş. Aici se afla un bungalow, nu prea mare, pe care şi-l construise, probabil, tatăl celor două surori. Matra ieşi pe terasă, în întâmpinarea oaspeţilor căpitanul, George, doctorul, Clive şi Petre.

   Cu un zâmbet fermecător, ea le zise:

   — Domnilor, mă bucur să vă pot saluta în casa mea. (Deveni apoi serioasă şi urmă): Printre lucrurile surorii mele am găsit unele însemnări pe care nu le prea pricep. Tata s-a silit să mă-nveţe să citesc şi să scriu, dar n-am prins prea mult îmi dau seama, însă, că e vorba de taina mormântului său. Vreţi să mă ajutaţi să

lămuresc lucrurile?

   — Fireşte! Se grăbi să răspundă Farrow. Am venit doar anume cu scopul acesta Şi te vom ajuta şi mai depărta când se va înapoia Loada.

   — Atunci, vă rog să poftiţi înăuntru.

   Încăperea în care intrară era mobilată în stil european, dar nu prea elegant Matra îi duse apoi într-o cameră alăturată, unde se afla chiar şi o masă de scris.

   Matra arăta spre biroul ale cănii sertare erau trase.

   — Vă rog, domnilor - zise ea - nu pot desluşi atât de repede ce scrie în ele, dar hârtiile care sunt acum pe masă le-am găsit în sertarul din mijloc, erau puse deasupra într-un plic galben.

   — Aha asta e chiar interesant! Zise Farrow, luând în mână plicul. Scrie chiar pe el: „taina mormântului meu". Vom da repede de rostul lucrurilor.

   Luă loc la birou, iar doctorul, George şi lordul se aplecară curioşi peste umărul său. Matra stătea cu mâinile sprijinite de masă şi privea cu încordare la căpitan.

   Numai Petre, pe care lucrurile acestea nu-i prea interesau, chibzuia ceva mai practic. Ei îşi spunea că se aflau aici printre nişte băştinaşi care avuseseră la început o atitudine ameninţătoare, până când doctorul izbutise să-i liniştească cu „vrăjitoriile" lui.

   Uriaşul nu prea avea însă încredere în liniştea asta. El era întotdeauna cu ochii-n patru, mai cu seamă atunci când se afla cu el iubitul său George.

   Nesinchisindu-se de hârtiile care treziseră interesul celorlalţi camarazi, el îşi îndreptă atenţia spre fereastra deschisă, care se afla în stânga biroului.

   Era într-adevăr o fereastră, cu geamuri, care-ţi făcea o impresie caraghioasă aici, printre băştinaşi. Cine ştie de la ce depărtare adusese tatăl Matrei sticla pentru geamul acesta!

   Petre privi peste locul liber din faţa bungalow-ului. Până la desişul îndărătul căruia se aflau colibele băştinaşilor erau vreo douăzeci de metri. Tufişurile erau foarte dese şi Petre se gândea cât de lesne s-ar fi putut furişa pe acolo un duşman, pentru a-l ucide pe vreunul din cei din casă cu o săgeată sau un glonţ.

   Câteva clipe, atenţia fi fu atrasă de vorbele lui Farrow:

   — Ah! Asta e foarte ciudat şi dă la iveală cât se poate de bine caracterul acestui bărbat, care şi-a încheiat viaţa aici, în singurătate. Numele lui nu-l găsesc nicăieri, dar poate vom afla din celelalte hârtii câte ceva despre personalitatea sa. Lată ce

scrie aici:

   „Femeia pe care am iubit-o mai mult decât orice pe lume m-a înşelat amarnic. De aceea m-am retras printre oamenii aceştia primitivi, ca să-mi sfârşesc zilele aici. După câţiva ani, am luat-o de soţie pe frumoasa Maru, fata căpeteniei. Ea mi-a dăruit două fiice, pe Loada şi pe Matra. Le-am învăţat englezeşte, dar n-am făcut nimic pentru a trezi în ele dorinţa de a trăi în ţări civilizate. De aceea nici nu le-am vorbit ceva despre comoara uriaşă pe care am găsit-o pe insulă, în locul pe care l-am ales pentru mormântul meu. L-am poruncit chiar şi vrăjitorului să rostească un blestem asupra acestui mormânt; socoteam că astfel le voi ocroti, caci cu această comoară ar putea juca un rol foarte mare în lumea albilor. Dar ştiu că ar deveni nenorocite, totuşi, căci oamenii civilizaţi le- ar privi mereu ca pe nişte corcituri.

   Le-am şi spus asta şi Matra a fost destul de inteligentă ca să recunoască. Ea vrea să se mărite cu tânărul Tolo şi alegerea ei e cât se poate de bună. Împreună cu dânsul ea va conduce cu pricepere tribul acesta. Loada însă mă îngrijorează. Ea duce dorul albilor, rasa tatălui ei. Dacă i-aş trăda în întregime taina mea dânsa ar scoate la iveală comoara şi şi-ar lua drumul spre lumea civilizată. De aceea am luat măsuri şi un profan care nu cunoaşte semnele ar pieri odată cu comoara.

   Ţin ca Matra să devină stăpână a tribului, deşi e mai tânără ca cealaltă. Ştiu că Loada va părăsi într-o zi insula, pentru a-şi lega viaţa ei de aceea a vreunul aventurier alb. Să dea Domnul să nu sufere vreo dezamăgire!

   Las aici câte o scrisoare pentru Loada şi Matra, în care le spun fiecăreia din ele vorbele ce li se potrivesc!"

   Farrow puse hârtia pe masă şi zise:

   — Fireşte că Loada va fi deschis şi scrisoarea adresată d-tale, Matra şi cred că această scrisoare cuprinde date mai amănunţite asupra comorii ascunse lângă mormânt. Mă tem mult că Loada sa dus să-şi aducă ajutoare de pe insula învecinată, ca să ridice comoara. Poate că trebuie să ne pregătim pentru o luptă înver...

   Farrow îşi întrerupse vorba căci în spatele său şuieră o împuşcătură din pistolul greu al lui Petre, glonţul trecu prin fereastră, apoi se auzi un ţipăt ascuţit şi un zgomot în tufişurile din faţa bungalow-ului.

   În clipa următoare, cei din casă dădură buzna afară, ba George sări chiar pe fereastră şi apoi îşi făcu vânt peste balustrada terasei.

   Petre însă i-o luase înainte şi cu sărituri de adevărat uriaş străbătu luminişul, ajungând repede la tufişuri, în care pătrunse fără să stea mult pe gânduri.

   — Petre, ce s-a întâmplat? întrebă George, care se afla în spatele lui. Asupra cui ai tras?

   — Am văzut o mişcare, răspunse Uriaşul, apoi s-a ivit un arc cu săgeată printre crengi... A! uite, aici... e sânge. L-am nimerit în braţ pe ucigaş, cred. Păcat că a scăpat... Dar lasă că punem noi mâna pe el!

   Petre ieşi din tufiş ţinând în mână arcul cu săgeata şi alergă spre spărtura din desiş, care ducea spre sat. Aici se-ntâlni cu ceilalţi tovarăşi şi după câteva clipe sosi şi Matra.

   Văzând săgeata în mâna Uriaşului, ea se cutremură şi zise înspăimântată:

   — Fiţi cu băgare de seamă, e otrăvită! Nu-i atingeţi vârful!

   — Se întrebuinţează săgeţi dintr-astea pe insulă? întrebă Farrow, mergând alături de ea spre sat.

   — Numai Kao se pricepe să fabrice otrava care ucide repede. Cu ajutorul ei, dânsul răpune mistreţii care trăiesc în desişul insulei. Nici un altul nu are săgeţi dintr-astea. Kao e omul de încredere al Loadei. De ce a rămas el aici n-aş putea spune.

   — Lasă că ne-o va spune chiar el, căci îl vom găsi repede, răspunse Farrow, îndârjit. Cred că Petre l-a rănit grav, altfel nu se explică ţipătul pe care l-a scos.

   Ajunseră în sat, unde le ieşi înainte vrăjitorul, urmat de alţi bătrâni şi vorbiră Matrei foarte agitaţi, care le răspunse repede, arătându-le săgeata otrăvită. Începu o discuţie înflăcărată, care-l făcu pe Farrow să-şi piardă răbdarea. El era grăbit să-l prindă pe individul misterios, care se pregătise să trimită o săgeată otrăvită din umbra tufişului. Probabil că pe Matra voia s-o ucidă, fiindcă ea stătuse tocmai în faţa ferestrei.

   În cele din urmă, fata se-ntoarse spre marinari şi zise:

   — Kao a fugit A pornit în goană prin sat cu braţul plin de sânge, a chemat şase tineri care sunt de partea lui şi a Loadei, a luat kanu-ul cel mai uşor şi a plecat grabnic de-a lungul coastei, spre sud. Acolo sunt multe ascunzători, în care se poate ascunde uşor când se va vedea urmărit.

   — Atunci nu ne rămâne decât s-aşteptăm până se înapoiază - zise Farrow, calm. Cred că va veni împreună cu Loada. Poate că a plecat chiar la ea, pentru a o vesti că adevărata stăpână s-a întors şi o vom avea aici în cel mai scurt timp.

   — Şi atunci se va da, fireşte, o luptă, zise Matra.

   Rostise liniştită aceste cuvinte, dar în ochii ei sclipea o hotărâre

dârză.

   — Acum ştiu bine - urmă ea - că tata dorise să iau în stăpânire tribul: n-a spus-o numai, dar a şi scris-o. Nu mă mai dau bătută cu una, cu două. Să mergem, însă, domnilor, ca să cercetăm şi celelalte hârtii. Poate că găsim scrisoarea pe care a lăsat-o tata pentru mine.

   — Petre, George, ar fi bine să fiţi cu mai multă băgare de seamă, zise căpitanul. Nu e exclus ca vicleanul acela de Kao să se fi prefăcut numai că fuge, pentru ca să se întoarcă prin desiş şi să repete încercarea.

   — La asta m-am gândit şi eu, tată, răspunse George. E mai bine să stau de pază şi-mi vei povesti tu mai târziu ce cuprinde scrisoarea, dacă o veţi găsi. Haide, Petre, să ne căutăm locuri bune pentru pândă. Unde e coliba lui Kao? I se adresă el Matrei.

   — În desiş, răspunse fata. Şi-a construit-o departe de sat şi rar se duce undeva la el, căci toţi se tem de săgeţile sale otrăvite. În spatele bungalow-ului meu, pe dreapta se face o potecuţă, care duce drept la coliba lui.

   Fără să mai stea pe gânduri, tânărul îl trase pe Uriaş după el şi străbătând luminişul, dădură curând de poteca de care le vorbise Matra. Porniră de-a lungul ei, cercetând cu băgare de seamă în toate părţile. Deşi trecuseră numai câteva minute de la fuga sălbaticului, se putea ca el să fie totuşi în drum spre coliba lui, ca să ia alte săgeţi otrăvite.

   Dar când cei doi marinari ajunseră pe locul unde se afla coliba - destul de mărişoară - o găsiră pustie. Interiorul era orânduit întocmai ca o casă de vrăjitor. Tot soiul de obiecte misterioase atârnau pretutindeni, pe pereţi şi de tavan. George cercetă cu amănunţime coliba. în vreme ce Petre stătea de pază la uşă. Tânărul presupunea că sălbaticul acesta, Kao, era mai viclean decât ceilalţi locuitori ai satului, altfel n-ar fi fost singurul care să- nveţe fabricarea otrăvii. De aceea, bănui că vulpoiul acesta îşi făcuse o ieşire tăinuita, prin care putea să iasă şi să intre în colibă, fără să fie văzut.

   George privi patul primitiv, acoperit cu piei de mistreţ. Aici era singurel loc de unde ar fi putut porni un tunel.

   Tânărul se apropie cu băgare de seamă de pat, ţinând revolverul în mâna dreaptă. Tocmai întindea mâna stângă să dea la o parte pieile, când...

   Un chip sălbatic se ivi pe acolo şi un braţ lung, înarmat cu un cuţit lucitor, se repezi spre dânsul. George se dădu îndărăt, căci se temea că şi cuţitul acesta putea fi otrăvit - apoi din revolverul său porni un glonte şi când Petre se întoarse, speriat, un ţipăt de moarte răsună în colibă.

   — Vezi, Petre, că bănuiala mea a fost îndreptăţită, zise George calm, arătând spre mort Am fi fost pierduţi amândoi dacă ne-am fi pus la pândă la intrarea colibei. Ne-ar fi găurit pe la spate, cu săgeţile sale otrăvite. A! ia te uită, am bănuit eu şi asta, când am văzut cuţitul.. E otrăvit.

   Vârful cuţitului avea aceiaşi înveliş ca şi săgeţile. O singură zgârietură dac-ar fi căpătat, George şi-ar fi putut lua rămas bun de la viaţă.

   Un zgomot uşor se auzi în faţa colibei. Petre şt tânărul se întoarseră cu iuţeala fulgerului şi văzură trei tineri băştinaşi, care fuseseră desigur împreună cu Kao în desiş. Chipurile lor erau înspăimântate, dar întrucât nu făcură nici o mişcare suspectă spre cuţitele lungi pe care le purtau la brâu, cei doi marinari ieşiră încetişor din colibă şi se apropiară de dânşii.

   Când fură afară, mai văzură încă trei băştinaşi, care şi ei aveau mutre speriate.

   George îşi dădu seama că nu s-ar putea înţelege cu ei, de aceea le făcu un gest destul de lămurit cu revolverul şi cu braţul stâng arătă poruncitor înspre poteca ce ducea la bungalow-ul Matrei. Tinerii stăteau în cumpănă, se uitau unul la altul, aşa că George trase un glonţ care se înfipse în pământ lângă picioarele unuia din ei.

   Individul sări în sus scoţând un ţipăt sălbatic, apoi porni în goană spre potecă, urmat de tovarăşii săi. George şi Petre îşi iuţiră şi ei paşii ca să-i poată ajunge în luminiş. Împuşcăturile sale fuseseră auzite, căci tovarăşii şi Matra ieşiseră din bungalow.

   — Ăştia sunt cei şase vâslaşi ai lui Kao, zise George. Pe Kao l- am împuşcat, căci mă ameninţa cu un cuţit otrăvit.

   Matra strigă o poruncă şi cei şase tineri rămaseră în faţa ei, cu capetele plecate. Dânsa le vorbi cu asprime câteva minute, arătă apoi cu mâna spre sat şi ca nişte câini bătuţi, băştinaşii porniră din loc.

   — Drace! Făcu doctorul Bertram râzând. Stăpâna asta nouă îşi cunoaşte meseria căci un plutonier-major nu şi-ar fi putut pune la respect oamenii cu mai multă autoritate.

   — Trebuie s-o iau de la început în felul ăsta răspunse Matra. Cred că aceşti şase oameni ne vor fi credincioşi de acum încolo. Desigur că se aşteptaseră la o pedeapsă mai aspră. Mă bucur însă mult de moartea lui Kao. Prezenţa lui ar fi însemnat o veşnică primejdie pentru mine.

   — Dar cum de s-a furişat atât de nesimţit încât să te poată ameninţa cu cuţitul său? Îl întrebă căpitanul pe George.

   Tânărul povesti cum s-au petrecut faptele, apoi Farrow întrebă iarăşi:

   — Şi e mort într-adevăr?

   — Am văzut gloanţele pătrunzându-i la rădăcina nasului.

   — Să mergem mai bine să-l vedem şi noi, fu de părere căpitanul. Când e vorba de un astfel de potrivnic, trebuie să te încredinţezi mai întâi dacă e mort.

   Dar Kao era mort de-a binelea căci glonţul tânărului îi sfărâmase ţeasta. Matra, care venise cu ei, spuse:

   — Să rămână în gangul acesta coliba va fi incendiată şi în curând nu va mai rămâne nici urmă din Kao.

   Mai rămânea acum să susţină o luptă dârză - lupta cu Loada care era o fiinţă primejdioasă, după cum spusese însuşi tatăl ei. Lordul şi Farrow nu găsiseră scrisoarea către Matra, deşi scotociseră tot biroul. Tânăra fată se întristase foarte mult din cauza aceasta dar după câteva clipe de gândire, zise cu hotărâre:

   — Loada va trebui să-mi înapoieze scrisoarea!

   Şi ochii ei scânteiară ciudat, lăsând să se prevadă că tratativele cu sora ei nu vor decurge în linişte deplină.

   — Acum trebuie să ne făurim un plan, zise Farrow. Nu ştiu când se va înapoia Loada de aceea vom pune oameni de strajă în toate locurile de debarcare, care vor avea sarcina să ne anunţe imediat sosirea ei. De asemenea trebuie să stabilim care sunt oamenii pe care i-a luat cu ea şi dacă nu cumva după sosirea noastră a plecat pe ascuns vreunul ca s-o vestească.

   — Voi face îndată ce spuneţi, zise Matra. Vreţi să veniţi cu mine, domnitor?

   — Fireşte, răspunse căpitanul.

   Lordul Clive se oferi şi el s-o urmeze pe tânăra băştinaşă, dar George îl trase pe Uriaş de mânecă şi-l ţinu în loc.

   — Petre, şopti el, noi rămânem aici. Eu sunt încredinţat că Loada se află pe aproape; va încerca poate să intre în bungalow pe vreun drum ascuns, ca s-o ucidă pe sora ei.

   — Da, domnule George, ai dreptate, ca întotdeauna de altfel, răspunse Uriaşul. Crezi d-ta că ea se va folosi de această potecă, ce duce încoace de la coliba lui Kao?

   — Poate că ea îi cunoaşte tainele, de vreme ce el i-a fost om de încredere, răspunse George. De aceea trebuie să ţinem sub supraveghere poteca asta. Dar nici pe celelalte să nu le trecem cu vederea.

   — Intrăm în casă, ori rămânem afară? întrebă Petre.

   Fără să-şi dea seama, vorbiseră englezeşte, căci se întreţinuseră tot timpul cu Matra în această limbă. Întoarseră capetele speriaţi auzind o voce batjocoritoare de fată:

   — Intraţi fără grijă în casă, domnilor, acolo vom putea sta de vorbă în voie. Prietenii mei sunt curioşi să afle câţi piraţi au însoţit-o pe sora mea pe insulă. Va trebui să ne spuneţi asta. Sus mâinile!

   Petre şi George îşi dădură seama de situaţie şi se supuseră. în faţa lor se afla o fată cu pielea aproape albă. Semăna mult cu Matra numai ochii ei erau negri. Alături de ea stăteau şase europeni, care ar fi meritat numele de „piraţi". Alţi „prieteni" nici n-ar fi găsit această „sălbatică albă", care s-o ajute să scoată comoara din mormântul tatălui ei.

   Indivizii ţineau în mână revolverele îndreptate spre George şi Petre. Şi înfăţişarea lor brutală trăda că n-ar fi stat o clipă pe gânduri să tragă dacă cei doi ar fi încercat să se împotrivească oricât de puţin.

   — Loada nu sta atât de mult de vorbă cu ticăloşii ăştia - zise cel mai tânăr, dar în acelaşi timp şi cel mai voinic şi care părea să fie conducătorul cetei. Să-i descoasem repede, apoi vom lua aurul şi vom şterge putina.

   — Înainte de a pleca trebuie s-o ucid pe Matra! scrâşni Loada. Nu vreau ca ea să rămână stăpână aici.

   — N-ai decât s-o faci după aceea, mormăi uriaşul. Pentru noi e mai important aurul. Să vezi tu apoi ce viaţă am duce Haide, intraţi repede înăuntru! Se răsti el la George şi Petre.

   Ţinea pistolul atât de ameninţător, încât George şi Petre intrară repede în bungalow. în camera de lucru fură dezarmaţi şi legaţi apoi cu atâta dibăcie, cum numai oameni pricepuţi în meserie ar fi putut-o face.

   Armele luate de la ei fură puse pe masă, apoi „şeful" se adresă lui George:

   — Aşa, tinere, tu eşti aproape copil încă şi vei vorbi mai lesne. Căci, ia aminte: dacă vei refuza să vorbeşti, te-om pârjoli niţel.

   La vorbele acestea scoase o brichetă din buzunar şi o aprinse. George se cutremură. Îşi dădu seama imediat că ticălosul acesta nu se va da în lături să-şi pună în aplicare ameninţarea. Îşi păstră însă liniştea şi răspunse:

   — De ce aş refuza să vorbesc? Întreabă ce vrei să ştii, căci n- am poftă să cunosc pe pielea mea instrumentul d-tale de tortură.

   — Dacă-ţi baţi joc de mine, îţi va merge rău, tinere! Mormăi banditul. Şi dacă vei îndruga minciuni, flacăra îşi va face datoria. Pe mulţi i-am făcut să vorbească cu ajutorul ei!

   — Voi spune adevărul. N-am vrut să-mi bat joc de d-ta, căci în situaţia în care mă aflu nici n-ar fi avut rost.

   — Ei, da, aşa e, zise banditul. Apoi adăugă: dar ia spune, câţi camarazi ai pe aici?

   — Vreo cincizeci, răspunse George calm.

   Bandiţii tresăriră şi se uitară speriaţi unul la altul. Când „şeful" zări însă zâmbetul de pe chipul lui George, se apropie de el şi scrâşni furios:

   — Tinere, te-am prevenit o dată şi acum o fac pentru ultima oară. Cincizeci de camarazi, spuneai? Dar ce, aţi venit cu o corabie? Pe asta ar fi trebuit s-o văd şi eu. Acum te rog să spui adevărul, căci de nu...

   Nu-şi sfârşi fraza, îşi aprinse din nou bricheta şi o apropie de faţa lui George. Dar tânărul îşi dăduse acum seama că bandiţii aceştia erau oameni laşi, de aceea suflă în flacăra brichetei, apoi, văzând cum chipul uriaşului se făcu roşu de mânie, zise repede:

   — Am spus adevărul, sunt cincizeci de camarazi. N-ai auzit nimic despre tatăl meu, nimic despre submarinul căpitanului Farrow?

   Bandiţii scoaseră exclamaţii de mirare şi de spaimă:

   — Au pe ei chiar şi uniforma de marinari de submarin...

   —Jonny, sunt de părere să ne luăm tălpăşiţa...

   „Şeful" îl măsură pe George din cap până în picioare, apoi zise:

   — Hm..., de căpitanul Farrow am auzit eu multe. Aşa mai merge, Loada. Un altul nici n-ar fi putut găsi soră-ta ca să-l aducă aici. Îmi pare rău, tinere, c-am fost silit să te leg, acum va trebui să-ţi pun şi căluş. La fel şi camaradului tău. Vrem să terminăm repede afacerea noastră pe insulă.

   Doi bandiţi scoaseră batistele din buzunarele lui George şi Petre şi răsuciră căluşuri din ele.

   — Deschideţi gura! porunci Jonny.

   Orice împotrivire ar fi fost de. Prisos, aşa că cei doi prizonieri se supuseră.

   — Aşa! Făcu Jonny mulţumit, în vreme ce lega cu o sfoară pe după cap căluşul lui George. Acum să ne grăbim cât se poate. Să nu vă fie teamă, camarazii vor da curând de voi. Rămâneţi cu bine!

   George îl privi cu atâta seriozitate, încât uriaşul coborî privirea câteva clipe. Loada zise şi ea:

   — Jonny, nu trebuie să uiţi că vreau să mă răzbun şi pe sora

mea.

   — Ce-ar fi să amânăm chestia asta? făcu banditul. Dacă ne pomenim aici cu căpitanul Farrow şi oamenii săi, e rău de noi. Tu nu-l cunoşti încă pe omul acesta, care a izbutit să facă lucruri de necrezut. Vino repede, arată-ne mormântul tatălui tău ca să luăm aurul de acolo.

   — M-ai făgăduit însă să mă ajuţi, repetă Loada. Trebuie să mă răzbun pe Matra. De ce nu-ţi ţii făgăduiala, Jonny? Vei căpăta doar mulţi bani pentru asta. Tatăl meu scrie că sunt milioane acolo.

   Ochii bandiţilor luciră de lăcomie. Jonny o prinse însă pe Loada de braţ şi o trase spre uşă.

   — Da, da! Răcni ei, ţi-am făgăduit şi-mi voi ţine făgăduiala. Vino repede însă, înainte ca să-şi vâre codiţa căpitanul Farrow. Să punem mâna pe milioane! Băieţi, milioane sunt acolo, milioane!

   O târî pe Loada pe terasă şi de acolo în luminiş. Dar atât fata cât şi ceilalţi nu observară că ea scăpă din buzunarul rochiei ei europeneşti o foaie de hârtie, pe care vântul o duse până lângă birou.

   De abia se făcură nevăzuţi, că George începu să-şi mişte picioarele înspre Petre. Uriaşul făcu la fel şi în curând stăteau spate în spate şi încercară să-şi desfacă legăturile.

   Dar bandiţii erau mai meşteri, căci oricât se căzniră bieţi prizonieri, nu izbutiră să se dezlege.

   IV.

   PEDEAPSA.

   PRIVIREA LUI GEORGE se îndreptă spre birou, unde se afla pumnalul. Imediat începu să facă mişcări spre a ajunge acolo şi Petre făcu acelaşi lucru, căci ar fi fost greu pentru unul singur să- şi taie legăturile cu ajutorul unui cuţit.

   Uriaşul ajunse cel dintâi, puse mâna pe pumnal, se-ntoarse apoi şi îndreptă tăişul spre iubitul său stăpân.

   George se-ntoarse cu spatele şi aduse mâinile legate în dreptul cuţitului. Procedă cu multă băgare se seamă, căci cea mai mică neatenţie i-ar fi putut fi fatală, deoarece arma dăruită de Sanja era foarte ascuţită. Trecuseră de-abia cinci minute de când bandiţii părăsiseră casa şi cei doi tovarăşi erau iarăşi liberi.

   Prima lor grijă fu să-şi ia îndărăt armele. Apoi George ridică de jos foaia de hârtie pe care o scăpase Loada Văzu imediat că era o scrisoare şi de cum citi textul, îi zise Uriaşului:

   — Haide, Petre, trebuie să mergem repede în sat. Asta e scrisoarea adresată Matrei, pe care am căutat-o zadarnic în birou. Bandiţi nu vor termina atât de repede cu ridicarea milioanelor, căci ei nici nu-şi dau seama că un singur milion în aur cântăreşte câteva sute de kilograme. Avem vreme destulă ca să aducem întăriri din sat.

   — Păcat că n-am luat cu mine câteva grenade cu gaze, zise Petre. Îi dădeam gata la iuţeală pe piraţi.

   —  Uiţi însă c-ar fi trebuit mai întâi să le cauţi urmele, pe câtă vreme Matra ne va călăuzi lesne la mormântul tatălui ei. Vino repede!

   Căpitanul, lordul şi doctorul rămaseră înmărmuriţi când George le istorisi aventura prin care trecuseră. Matra scoase o exclamaţie de bucurie şi privi cu recunoştinţă la tânărul care-i înmână scrisoarea. Scoase repede hârtia din plic şi începu să citească, dar imediat dădu cu tristeţe din cap, îi înmână lui Farrow scrisoarea şi zise:

   — Tata a scris repede şi nelămurit şi eu nu pot desluşi totul. Citeşte d-ta te rog!

   — Cu plăcere, Matra. Zise căpitanul şi începu:

   „Dragă Matra!

   Ştiu că nu ţii la aur, chiar dacă vei afla că sunt milioane în aur curat, acolo unde vreau să fiu îngropat Dacă vrei să vezi aceste comori, treci prin mormântul meu: lespedea de piatră care închide peştera, pe care am destinat-o să-mi fie lăcaş de veci, se poate da lesne la o parte.

   Un gang îngust duce de acolo în adâncul pământului. La începutul acestui gang, imediat la dreapta se află o lumânare pe care va trebui s-o aprinzi, altfel nu vei găsi drumul îndărăt. Sunt prea multe ganguri lăturalnice în care m-am rătăcit adesea. M-aş fi prăpădit în măruntaiele pământului dacă în cele din urmă n-aş fi zărit raza de lumină.

   Aminteşte-ţi acum de vremurile frumoase când ne jucam. De-a schimbatul... Aprinde lumânarea din stânga în gang. Dacă nu vei vrea să mai vezi nimic din aurul acesta.

   Cu multă dragoste,

   Al tău tată"

   — Ah! Acum Loada ştie ce are de făcut zise Matra, cu tristeţe. Cu ajutorul celor şase oameni voinici, va scoate aurul din peşteră. Ce e de făcut, domnule căpitan? Să-i lăsăm aurul? Eu nu ţin la el. Să plece liniştită în lume cu tovarăşii ei, poate că-şi găseşte norocul pe undeva.

   — Dar nu te gândeşti, Matra că ea vrea să te ucidă? zise

căpitanul. Cu aur sau fără aur, voia să se răzbune pe dumneata deşi nu i-ai făcut nimic.

   — Acum nu-mi mai poate face nimic rău, căci stau sub ocrotirea d-tale, domnule căpitan, răspunse fata. Eu nu vreau să mă răzbun, căci o consider orbită de patimă. Să plece cu aurul, nu vreau s-o împiedic. Dar, domnule căpitan, poate vrei să iei d-ta bogăţiile de acolo? Sau cel puţin o parte din ele. Sunt sigură că d- ta te vei pricepe să ie dai o întrebuinţară mai bună, spre folosul oamenilor săraci.

   — De unde ţi-a venit gândul acesta? întrebă căpitanul mirat.

   — De la tatăl meu. înainte de a muri, el spunea mereu să iertăm oamenilor faptele lor rele şi să ne silim să facem binele.

   — Hm... într-o anumită privinţă avea dreptate tatăl d-tale - încuviinţă căpitanul. Dar numai într-o anumită privinţă. Totuşi trebuie să-ţi refuz oferta d-tale binevoitoare, căci şi eu sunt foarte bogat: Pe fundul mării, unde se află regatul meu, dau uneori peste comori pe care nici în vis nu ţi le-ai putea închipui. Aşadar, să stăm aici de pază, ca cei şase însoţitori ai surorii d-tale să nu poată pune la cale ceva rău. Ca să nu te expunem însă pe dumneata vreunui glonţ rătăcit, te-aş ruga să intri în submarin. E mai bine, crede-mă.

   — Sunt de aceeaşi părere, răspunse Matra. Cu atât mai mult cu cât nici nu vreau să mai dau ochi cu sora mea. Să plece cu aurul unde o vrea. Şi eu îi doresc tot binele.

   Fără voie, Farrow îşi aruncase încă o dată privirea pe scrisoare şi întrebă surprins:

   — De ce a subliniat tatăl d-tale cuvintele „de-a schimbatul"? La, spune, Matra, ce fel de joc era acela?

   — Era un joc născocit de mine, răspunse fata râzând. Spuneam totul pe dos. Când ziceam mare, înţelegeam mic şi aşa mai departe.

   Farrow tresări şi întrebă repede:

   — Cunoştea şi sora d-tale jocul acesta?

   — Nu, domnule căpitan, răspunse Matra. A fost o taină nevinovată între tata şi mine.

   — Aşa! Rosti căpitanul cu gravitate. Atunci nu mai e nevoie să ne ocupăm de sora d-tale, căci ea a şi aprins acum lumânarea cea falsă. Fraza de la sfârşitul scrisorii mă lămureşte pe deplin: „Aprinde lumânarea din stânga, în gang, dacă nu vei vrea să mai vezi nimic din aurul acesta". Ea a aprins lumânarea falsă, crezând că-i va aduce salvarea. Probabil că stă în legătură cu o mină, care va produce prăbuşirea tuturor gangurilor şi peşterilor de acolo.

Loada şi cei şase însoţitori ai ei sunt pierduţi.

   Matra îi privi câteva clipe cu ochii holbaţi, apoi strigă cuprinsă de groază:

   — Da, da, aşa trebuie să fie. De aceea a subliniat tata cuvintele „de-a schimbatul". Să mergem repede într-acolo, domnule căpitan, poate îi putem chema îndărăt.

   Şi o luă la fugă, spre luminişul unde se afla bungalow-ul, străbătu repede locul, apoi pătrunse într-o potecă îngustă şi întortocheată. Camarazii se luară după ea, strigându-i mereu să se oprească, dar tânăra nu auzea nimic şi alerga ca o căprioară.

   Farrow, care se afla primul în urma ei, chibzuia cu înfrigurare cum s-o oprească de la nesocotinţa pe care o făcea îi trecu chiar prin gând s-o împuşte în picior, ca s-o împiedice să meargă mai departe.

   Dar atunci îşi zise că poate să fie cu putinţă într-adevăr salvarea Loadei. Nu era exclus ca fitilul să se fi alterat din cauza umezelii, sau acelaşi lucru putea să se fi întâmplat şi cu materia explozibilă pe care ciudatul singuratic o fi îngropat-o adânc în peşteră.

   Farrow nu mai ştia nici ei ce să facă. Alerga însă mereu după Matra şi dacă ar fi ajuns-o ar fi ţinut-o în loc.

   — George, rămâi în urmă! Strigă el peste umăr, dar tânărul nici nu se gândea să-l asculte.

   De vreme ce tatăl său alerga spre primejdie, cum ar fi putut dânsul să-l lase singur? Alerga mereu înainte, iar doctorul, lordul Clive veneau după el. Ştiau cu toţii ce primejdie îi ameninţa. Explozia putea fi atât de puternică, încât sfărâmăturile de stâncă să-i ucidă pe toţi sau să-i rupă în bucăţi din cauza presiunii aerului.

   Totuşi, nici unul nu şovăi o clipă. Erau camarazi şi ca atare, nu trebuiau să dezerteze atunci când ceilalţi se aflau în primejdie.

   Pe de altă parte trebuiau s-o urmeze pe Matra, căci dacă Loada cu tovarăşii ei s-ar afla încă, întâmplător, în faţa mormântului, atunci viaţa tinerei domniţe era în primejdie.

   Aşadar, de dragul fetei trebuiau să meargă înainte, chiar dacă ar fi fost să-şi găsească ei înşişi moartea cu prilejul acesta.

   „Nici un lucru să nu fie făcut pe jumătate" era deviza lui Farrow şi a oamenilor săi. Şi atâta vreme cât Matra era încă ameninţată de un pericol cât de mic, sarcina lor era numai pe jumătate îndeplinită.

   Într-un rând, tânăra fată se poticni şi Farrow se bucură că o va putea ajunge din fugă, dar ea se ridică repede şi începu să alerge mai departe. Zadarnic îi striga dânsul că salvarea surorii ei nu mai e cu putinţă, Matra ţinea să meargă până la capăt.

   Poteca se lărgi deodată şi un luminiş foarte mare se ivi aproape în mijlocul insulei. Mai încolo începea iar desişul, care se-ntindea până la mare.

   În centrul acestui luminiş - cam la vreo sută de metri de marginea desişului - zăceau îngrămădite blocuri uriaşe de piatră. Aici era, aşadar, mormântul aceluia care se retrăsese în singurătate, din cauza dezamăgirilor pricinuite de o femeie...

   Terenul începu să fie presărat cu pietre de diferite mărimi. Matra nu mai putea alerga atât de repede acum, căci lesne s-ar fi putut poticni, rupându-şi piciorul sau izbindu-se la cap.

   Dar şi camarazii fură nevoiţi să-şi încetinească fuga şi zadarnic încercă Farrow să vină mai aproape de Matra. Merseră vreo douăzeci de metri, când simţiră deodată că pământul se cutremură uşor sub picioarele lor.

   Se opriră imediat, ceea ce făcu şi Matra, care îşi dăduse seama, probabil, în ultima clipă, că venise prea târziu. În faţa privirilor îngrozite ale celor de faţă, care rămăseseră înlemniţi în loc, blocurile uriaşe de stâncă din mijlocul luminişului mare începură să salte deodată.

   Săreau în sus, se dădeau peste cap, apoi din mijlocul lor ţâşni o coloană uriaşă de flăcări. După câteva clipe, marinarii şi Matra zăceau întinşi la pământ, doborâţi de curentul de aer cald care-i învăluia din toate părţile.

   Pa urmă se produse explozia, o explozie grozavă, care ameninţa să le spargă timpanele. Mai auziră slab de tot bubuiturile provocate de stâncile care cădeau sfărâmate la pământ, după ce fuseseră zvârlite în sus de explozie.

   Totul dură numai câteva minute, apoi se făcu linişte. De-abia acum se putură ridica de la pământ şi asta cu mare greutate, căci în cădere îşi cam zdrobiseră trupurile.

   Priveliştea din faţa lor nu se schimbase mult blocurile de stânci zăceau ca şi mai înainte date peste grămadă şi nimeni n-ar fi zis că şi-au schimbat locul.

   — Să mergem, Matra. fi zise Farrow cu blândeţe tinerei fete, care privea cu ochii holbaţi la mormanul de stânci. Sora d-tale odihneşte acum alături de tatăl ei.

   — Îţi mulţumesc pentru vorba asta. Răspunse fata. Da. Să mergem, acum am de îndeplinit multe sarcini.

   Submarinul plecă de abia peste două zile, căci marinarii fură nevoiţi să primească invitaţia Matrei de a rămâne pe insulă câtva timp. Şi cu prilejul acesta, ei îşi dădură seama cu ce energie şi înţelepciune îşi îndeplinea tânăra fată misiunea ei.

   — Am făcut într-adevăr o faptă bună când am luat-o la bord pe tânăra băştinaşă, zise lordul Clive către Farrow, când submarinul se îndepărtase de insulă.

   — Şi d-ta ţi-ai trăit aventura după care jinduiai, răspunse căpitanul zâmbind binevoitor.

SFÂRŞIT

Volumul 40

URIAŞUL PONGO

   O TRAGEDIE ÎNFIORĂTOARE

   — ŞI ACUM TE ROG SĂ-MI MAI POVESTEŞTI ceva din aventurile d-tale din tinereţe, zise George, vesel, dând buzna în cabina doctorului.

   Savantul medic se întrerupse din lucrul său - cerceta tocmai gândacii ciudaţi pe cari îi adusese tânărul - şi uitându-se eu drag la fiul iubitului său prieten din tinereţe, Farrow, zise:

   — Bine, George, să-ţi fac plăcerea. Poate că istorisirile mele îţi vor fi de folos în viaţă, căci tot eşti tu pornit pe aventuri, cum am fost şi eu în tinereţe şi aşa rămas până în ziua de astăzi. Povestea de rândul trecut nu s-a sfârşit încă şi în clipele de răgaz pe cari le avem acum voi căuta să-ţi mai istorisesc un episod.

   Şi Bertram începu:

   Vulcanul Sejawa e înalt da o mie şapte sute de metrii la capătul de nord-est al Sumatrei. Ne aflam cam la jumătatea înălţimii, sale, într-un tufiş de bambuşi şi ne zgâiam încă la crăpătura îngustă din stâncă, din care răbufneau aburii deşi de pucioasă. În acelaşi timp ne gândeam cine ne-ar fi putut smulge din ghearele unei morţi atât de grozave. Nimeni altul nu putea să fi fost decât negrul acela uriaş. Ne găsise probabil în măruntaiele vulcanului, căci câinele Pinh se luase pe urnele sale. Şi după cum bănuise Marian, tânăra fată răpită se afla la dânsul.

   Pinh! Acum îmi amintii iarăşi de câinele nostru. Îl legasem îndărătul tufişului - înainte ca noi să fi pătruns în stâncă - şi luasem alături de el taşca în care ne ţineam merindele. Mă ridicai cu greutate de jos, ameţit încă, cu gând să-l caut. Dar şi Marian avu acelaşi gând ca şi mine, căci se ridică vi el, spunând:

   — Ia să vedem ce face Pinh. Sper că n-a încercat să-l culce la pământ pe uriaş, când acesta ne-a aşezat aici. Negrul i-ar fi putut zdrobi căpăţâna cu un singur pumn.

   Intrarăm repede în tufiş şi-l găsirăm acolo pe inteligentul animat stând lângă taşca mea şi începu şi dea voios din coadă când ne zări.

   — Minunat! făcu Marian, vesel. Acum putem porni mai departe pe urma Negrului.

   Propunerea aceasta nu prea îmi era pe plac, de aceea şi zisei;

   — Mariane, crezi că are vreun rost să-l urmărim pe individul acela misterios? Sunt şi eu încredinţat că Ellen Abednego se află la el, dar ştii şi tu că şi-a schimbat acum purtarea şi că o ocroteşte pe tânăra fată. El a fost acela care ne-a prevenit când chinezul se pregătea să tragă asupra noastră. E lucru sigur, deci, că o va

aduce înapoi acasă pe fiica guvernatorului şi poate că ştie el pentru ce n-a făcut-o până acum. Deocamdată, noi trebuie să ne gândim în ce fel să facem rost de ceva parale, ca sa avem cu ce colinda prin lume. Ştii că grădina zoologică din Londra tine să aibă un rinocer de Sumatra. N-ar fi mai bine să ne ocupăm de prinderea acestui animal? Sunt încredinţat că tocmai aici, în pădurile de nepătruns ale vulcanului Sejawa, vom putea prinde un asemenea exemplar. Dacă-l vom putea duce apoi în Edi, desigur că agentul ne va plăti un acont destul de frumuşel.

   — Eşti un om prozaic, zău aşa! răspunse Marian, râzând. Lăcomia de bani te face să uiţi cu totul că o fată albă se află în mâinile acestui negru misterios. Crezi tu că situaţia ei e atât de trandafirie, deşi uriaşul are, poate, gânduri bune cu ea?

   Fapt e că dânsul a răpit-o din porunca chinezului şi chiar dacă în urmă el şi-a schimbat purtarea - după cât se pare - nu poate fi, totuşi, deloc plăcut pentru această fiică de lord, crescută în lux şi bogăţie, să trăiască în pădure, alături de o făptură mai apropiată de animal decât de om. Trebuie, deci s-o eliberăm neapărat şi poate că izbutim să-l atragem pe Negru de partea noastră, ceea ce va avea de urmare că vom fi în măsură să prindem toate animalele cari ne interesează.

   — Un lucru nu pricep, stărui eu; de ca monstrul acesta negru o târăşte pe fată aici în pădure în loc s-o ducă înapoi tatălui ei la Singapore. Trebui să aibă motive puternice pentru asta.

   — Da, Robert, motive o fi având el, desigur. Şi eu sunt convins că e îngrijorat de siguranţa fetei, oricât de ciudat ar părea lucrul acesta. Şi-o fi spunând că Ellen poate fi ameninţată de o nouă răpire, dacă el ar duce-o îndărăt acasă.

   — Dar asta se poate întâmpla numai din partea lui Fu Dan şi nu pricep atunci de ce l-a lăsat în viaţă, deşi îl avea în mână de două ori până acum.

   — O fi ştiind însă - ori poate bănuieşte numai - că chinezul are complici, cari vor îndeplini totuşi răpirea, chiar dacă dânsul va fi mort.

   — Dacă aşa stau lucrurile, atunci putem renunţa cu inima uşoară la urmărirea negrului şi să ne ocupăm de prinderea rinocerului

   — Ba de loc. Mai bine să încercăm să stăm de vorbă ca uriaşul. Îţi repet că dacă vom izbuti să-l atragem de partea noastră vom obţine succese vânătoreşti pe cari acum nici nu le visăm.

   — În sfârşit - râsei eu - cu asta m-ai câştigat Acum sunt şi eu de părere că trebui să dăm de urma negrului. Departe nu poate să fi ajuns căci, după ceasul meu, am zăcut aici numai zece minute. Haide, să-l punem pe Pinh pe urmele lui.

   Îmi aruncai taşca în spinare, dezlegai câinele şi mă pregăteam să pornesc îndărăt pe poteca din faţa crăpăturii din stânca vulcanului, cârd Marian mă apucă de braţ şi-mi şopti:

   — Stai ! Dacă nu mă înşel, vin oameni pe potecă. Să ne ascundem repede în tufiş şi cât mai adânc, căci trebuie să fie pe aproape.

   Auzeam şi eu acum rostogolindu-se pietricele pe potecă. Imediat ne strecurarăm cu mare băgare de seamă în tufişul de bambuşi. Îmi scosei din nou geanta din spinare, o aşezai jos, şi-i poruncii lui Pinh - care se furişase ca un şarpe după noi - să stea de pază lângă proviziile noastre şi să nu scoată nici un mârâit. Apoi mă târâi mai departe şi mă aşezai lângă Marian care-şi alesese un loc de unde putea cuprinde cu privirea toată poteca, prin nişte deschizături în tufiş.

   Se scurseră câteva minute, apoi auzirăm paşi uşori şi deodată se iviră nişte indivizi cari mergeau în pas de marş unul după altul.

   Cel din frunte era micul Malaiez Tomo, pe care pusesem odată mâna în pădure şi-l trimisesem înapoi, ameninţându-l. Privirea lui rătăcea neliniştită în juru-i - se temea, probabil, ca ne vom pune ameninţarea în practică, dacă-l vom prinde din nou. Era mânat din urmă de un chinez, care-l îndemna cu pumnalul şi acest chinez era... Fu Dan. Aşadar, se însănătoşise repede, de pe urma loviturii de pumn dată de negru,

   În spatele lui mergeau alţi doi chinezi cu mutre respingătoare. Indivizii păreau atât de fioroşi, încât pentru nimic în lume n-aş fi cutezat să mă arăt neînarmat în fata lor.

   Şi dânşii îşi roteau ochii în toate părţile; fără voie mă lăsai la pământ când începură să privească tufişul în care ne ascunserăm noi. Dar mica trupă trecu înainte, iar noi râmaserăm nemişcaţi încă cinci minute, căci putea întâmpla ca unul din ei să se înapoieze Ne-am întors să-mi iau sacul cu merinde, iar Marian îl trase afară pe câinele nostru credincios.

   —Acum să ne luăm după ei, dragă Robert, spuse prietenul meu. Sunt curios să văd ce va face negrul cu chinezii - dar s-ar întâlni. N-aş vrea de loc să fiu în pielea lor.

   — Haide, putem merge fără să ne grăbim prea mult, să ţinem însă armele pregătite, căci probabil că se vor întoarce curând, în pas alergător - cel puţin atâţia câţi vor mai rămâne Aha! se pare că Pinh a regăsit urma uriaşului.

   Dulăul ţinea nasul în pământ şi gonea din toate puterile, astfel ca furăm nevoiţi săi mergem şi noi mai repede decât hotărâserăm.

   Drumul ducea pe după un colţ ieşit în afară al muntelui, care nu ne inspira prea multă încredere când ne apropiarăm. Cât de lesne se putea ca îndărătul lui să se ascundă un chinez care să ne înfigă la repezeală pumnalul în piept, până a nu apuca noi să ne apărăm. Marian îşi încetini mersul şi strânse, cu putere cureaua căţelului.

   Dar nici Pinh nu prea vroia să cotească pe după colţul acesta, ci ne trăgea, spre un tufiş de banani, care îşi înfipseseră rădăcinile într-o crăpătură din stânca de la dreapta drumului. Îndărătul tufişului creşteau bambuşi şi ferigi ca o limbă verde, până la cel puţin o sută de metri în susul vârfului, de obicei pleşuv, al vulcanului.

   — Eu zic să ne luăm mai bine după câine! hotărî Marian. Probabil că Negrul a intrat în crângul ăsta de aici. Chinezii vor fi pornit pe poteca pe care de sigur că nu-l vor găsi.

   Pinh porni înainte, când ne apropiarăm de banani.

   — Trebui să fim cu băgare de seamă şi aici - şopti Marian , căci probabil că Negrul a pus capcane pentru a împiedeca să fie urmărit. Adu-ţi aminte de groapa din care a trebuit să mă scoţi împreună cu câinele.

   De aceea, e nevoie să cercetăm fiecare centimetru de pământ şi afară de asta să nu trecem cu vederea ramurile şi copacii, căci sălbatecii se folosesc adesea de curse pe cari nici nu le bănuim, noi, europenii. Mă gândesc la ramurile cu spini otrăviţi cari îţi sar în faţă pe neaşteptate, sau la copacii cari se prăvălesc peste tine după ce ai trecut prin fata lor şi mai sunt apoi laţuri, din curpeni tari... Aşa dar, ochii în patru, băiete !

   O clipă stătui să chibzuiesc care drum ar fi cel mai potrivit, căci la altfel de surprize nu mă aşteptasem. Dar prietenul meu şi pătrunsese câţiva păşi în tufişul des. astfel ca, de voie de nevoie, trebuii să-l urmez

   După ce străbăturăm tufişul cu banani dădurăm de o potecă îngusta care părea croită de curând. Ea urca vreo douăzeci de metri pe munte, făcea apoi un cot şi mergea paralel cu poteca stâncoasă de jos, spre ieşitura muntelui. Eram mereu ocrotiţi de tufişuri sau blocuri de stânci cari nu lăsau sa fim văzuţi de jos.

   După ce trecurăm de coltul cu pricină, ni se înfăţişa o privelişte minunată. La vreo douăzeci de metri dedesubtul nostru lucea apa albastră - verzuie a unui lac de crater aproape rotund şi care avea un diametru de vreo mie de metri. Vedeam lămurit cum malurile porneau în jos în formă de pâlnie, până când ochiul se oprea la adâncul negru şi misterios.

   Poteca de jos trebuia să meargă direct de-a lungul lacului. Se vede că am tăiat o bucală bună din drum mergând pe poteca de sus. sau poate că Fu Dan şi însoţitorii săi merseseră foarte încet şi cu băgare de seamă - fapt e că auzirăm deodată un strigăt, aproape sub picioarele noastre.

   Imediat ne lăsarăm la pământ şi ne târârăm pe marginea stâncii. De-a dreptul sub noi se întindea poteca pe care înaintaseră Chinezii şi care ocolea marginea lacului vulcanic. Acum puturăm vedea că lacul era bogat în peşti, căci lângă malurile sale înalte apa mişuna de peşti ciudaţi. Cum ajunseseră ei până la înălţimea de o mie de metri?

   Deodată răsună iarăşi un glas omenesc şi când privirăm spre stânga, văzurăm pe chinezi şi pe micul malaiez, cari tocmai veneau de după cotitura stâncilor. Merseseră aşadar foarte încet, lucru explicabil prin teama ce o aveau de monstrul negru.

   Acum mergeau în frunte cei doi chinezi cu mutrele fioroase. Micul Tomo se ţinea în coadă, dar într-un loc mai larg al potecii trecu înaintea lui Fu Dan şi se aşeză în spatele celorlalţi doi chinezi. Îi era, pesemne, frică.

   Acelaşi lucru părea să se întâmple şi cu Fu Dan, căci se răsti la dânsul să se întoarcă la locul lui, ceea ce Tomo refuză cu încăpăţânare şi atunci se întâmplă ceva care-i făcu pe cei doi să uite de cearta lor, iar pe noi ne umplu de groază.

   Chinezii cari mergeau înainte păşiră tocmai pe o lespede de piatră lunguiaţă, îndreptată puţin spre lac şi care-mi atrăsese mai dinainte atenţia prin culoarea ei verzuie, neobişnuită. Deodată cel din frunte alunecă, scoase un ţipăt şi se prăbuşi în lacul craterului.

   Pe tovarăşul său îi pufni fără să vrea râsul, dar deodată scoase şi el un ţipăt şi alunecă de asemeni în apă. Pe lespedea de piatră zărirăm acum locurile pe cari alunecaseră picioarele indivizilor. Dungi lungi şi lucitoare, lăsau să se înţeleagă că piatra fusese acoperită cu muşchii alunecos că săpunul.

   Cei doi chinezi începură să se zbată în apă cu disperare, în vreme ce Fu Dan se aplecase şi striga agitat la ei, unul din chinezi se prinse cu o mână de malul stâncos şi întinse braţul liber tovarăşului său, care se părea că nu prea e bun înotător.

   Atunci Tomo, care sa aplecase şi el ca să privească în jos, scoase un ţipăt de groază, rosti un cuvânt neînţeles pentru noi şi sări ca mânat de diavol peste lespedea de piatra

   Fu Dan privi încremenit după el, văzându-l cum gonea nebuneşte pe poteca care ocolea ţărmul. Dar deodată atenţia lui - ca şi a noastră - se îndreptă din nou spre cei doi chinezi.

   Dacă, cu puţin timp înainte, eram pornit împotriva lor şi le doream, în sinea mea, toate relele de pe pământ, acum îmi părea rău, căci Destinul părea să-mi îi ghicit gândurile şi vroia să plătească celor doi ticăloşi cu vârf şi îndesat pentru toate crimele ce le făptuiseră în viaţă.

   Din crăpăturile şi găurile peretelui malului ţâşniră deodată sub apă sumedenie de şerpi. Nu erau mai mari, de o jumătate de metru; văzui însă desenul ciudat de culoare roşu-negru şi-mi dădui seamă imediat că e vorba de o specie a grozavelor năpârci de apă, cari sunt cât se poate de veninoase.

   Ca nişte fiare întărâtate reptilele se năpustiră asupra Chinezilor, muşcară cu lăcomie din carnea picioarelor şi braţelor descoperite, ţâşniră apoi la suprafaţa apei ca să-şi înfigă colţii în obrajii nenorociţilor.

   Spaima, groaza sau poate efectul fulgerător al veninului, îi paralizară pe cei doi galbeni - doar câteva ţipete înfiorătoare ieşiră din gâtlejurile lor, apoi mâna aceluia care se încleştase de ţărm se desprinse şi omul se prăbuşi încetişor în adâncul lacului, târând pe tovarăşul său după el.

   Graţioasele năpârci veninoase - căci forma trupului lor era minunată - înotară cu eleganţă spre ascunzătorile lor şi la câteva minute după această tragedie înfiorătoare suprafaţa lacului era iarăşi liniştită ca mai înainte, de parcă nimic nu s-ar fi întâmplat.

   II.

   O URMĂRIRE CU PERIPEŢII.

   AM ÎNTORS CAPUL CU GROAZĂ. Desigur că eram palid la faţă, căci şi Marian, care avea nervi mai tari ca ai mei, îşi trecu mâna peste frunte şi mormăi ceva neînţeles. Apoi m-a înghiontit cu cotul şi a arătat cu mâna dreaptă spre lacul vulcanic. Poteca îngustă, care mergea chiar alături de apă, putea fi cuprinsă în întregime cu privirea, deşi făcea multe cotituri.

   Micul malaiez gonea ca un nebun pe potecă, mânat de groaza priveliştii pe care o avusese înainte. L-am văzut cum se apropia de un loc al potecii care avea tot o culoare verzuie... Îl urmărea oare aceeaşi soartă ca pe cei doi chinezi?

   Eram gata să strig ca să-l previn, când micul Tomo scoase deodată un ţipăt ascuţit din stâncă ieşi la iveală un braţ negru, enorm. Pumnul, pe care-l recunoscui imediat, ţinea încleştat braţul copilului şi în clipa următoare acesta fu tras înăuntrul stâncii. Înmărmurit, priveam la locul pe care stătuse malaiezul cu puţin timp înainte.

   Marian izbucni brusc în râs:

   — Foarte bine! mormăi el. Negrul n-a vrut să-l lase să moară. Cred că pe Fu Dan nu l-ar fi împiedicat - sau poate că da, căci, dacă nu mă înşel, pe chinez îi va cruţa până îi va cunoaşte pe toţi complicii săi la această afacere. După aceea, însă, nu mai garantez pentru viaţa lui. De fapt, îl admir pe chinezul ăsta că are curajul să-l urmărească pe uriaş. Fireşte că vrea să i-o smulgă pe Ellen Abednego, dar nu prea cred să izbutească.

   — Drace! am exclamat eu, unde va fi stat oare ascuns negrul?

   — Ei, dragă Robert, vulcanul ăsta bătrân pare să aibă tainele sale, cărora nu le putem da de rost chiar atât de repede. E foarte probabil că în cursul urmăririi noastre, cu ajutorul lui Pinh, vom da într-o nouă peşteră a vulcanului, care are o ieşire pe poteca asta ce o vezi şerpuind în jurul lacului. De acolo l-a tras negrul pe malaiez înăuntrul muntelui. Aha! Fu Dan se întoarce din drum, a luat-o chiar la picior - probabil că nu se mai simte în siguranţă aici. Păcat, aş fi dorit să ştiu încotro merge. Ce-ar fi să ne despărţim, Robert? Eu îl urmăresc pe negru, tu pe chinez.

   — Nu, Mariane - am răspuns eu cu hotărâre - nu te las să-l urmăreşti singur pe individul acesta misterios, căci s-ar putea să te aştept cine ştie cât până să te înapoiezi dacă te vei mai înapoia... Pe chinez îl vom găsi oricând, ba dacă-l urmărim pe negru, vom da cu siguranţă şi de Fu Dan.

   — Ai şi tu dreptate, Robert, misteriosul uriaş va rămâne mereu pe urmele galbenului. Înainte, deci! Ia te uită, Fu Dan a dispărut şi el... Desigur că se va întoarce la Selimeum.

   Pinh o luă iarăşi la drum, dar după vreo cincizeci de metri se opri, adulmecă în toate părţile, apoi începu să mârâie, privindu-ne necăjit Asta însemna că-i pierduse urma.

   Marian stătu să chibzuiască puţin, apoi arătă spre nişte tufe care crescuseră în stâncă, lângă potecă.

   — la te uită, asta e un soi de hreniţă. Negrul s-a frecat pe trup

cu asta, după cum poţi recunoaşte lesne din ramurile rupte de aici. Acum Pinh nu ne mai poate fi de folos, cel puţin pentru un

timp. De-abia când se va fi împrăştiat mirosul plantelor de pe

trupul negrului, câinele va putea relua urma. Ia să mergem noi

acum înainte pe potecă şi să fim cu luare aminte, poate

descoperim undeva o crăpătură, pe unde ar fi putut dispărea

   Ne continuarăm drumul, cercetând cu băgare de seamă stânca din dreapta noastră. Dar ea n-avea nici o crăpătură, nici o gaură, până sus la conul fumegând. De asemenea, nu mai erau nici tufişuri îndărătul cărora să se fi putut ascunde uriaşul.

   Şi cu toate acestea, nu avusese alt drum decât acela pe care înaintam noi acum. Marian luă în consideraţie orice posibilitate, căutând să vadă pe unde s-ar fi putut abate din drum, dar ne trezirăm deodată dincolo de punctal unde micul malaiez fusese tras în interiorul stânci.

   Marian se opri.

   — Trebuie să fi trecut cu vederea punctul unde negrul s-a abătut din drum, zise el. Poate că n-am cercetat cu destulă băgare de seamă tufele de hreniţă, cu ale cărei frunze s-a frecat el. Mai mult ca sigur că în spatele ramurilor se afla o crăpătură, care duce prin stâncă la gangul subteran.

   — N-ar fi mai bine să coborâm spre lac şi să facem cercetări în locul unde uriaşul l-a înhăţat pe Tomo? Acolo nu sunt tufe şi cu siguranţă că vom găsi intrarea.

   —Ai dreptate, aşa vom face, încuviinţă Marian.

   Trebuia să mergem îndărăt vreo cincizeci de metri şi în cele din urmă ajunserăm deasupra locului unde dispăruse Tomo. Coborând cu băgare de seamă din stâncă în stâncă. Marian puse piciorul pe poteca îngustă care mergea de-a lungul malului lacului. Eu îi urmai încetişor, căci sacul cel greu din spinare mă trăgea în jos. Trebuia să mă ţin lipit de peretele stâncos şi să mă încleştez cu toată puterea de el, ca să nu mă prăbuşesc în lacul care mişuna de şerpi. Din pricina asta, nu puteam vedea ce se petrece sub mine, auzii numai o exclamaţie a lui Marian şi când ajunsei pe poteca îngustă, atât dânsul cât şi câinele dispăruseră.

   Câteva clipe am rămas împietrit de groază, căci primul meu gând fu că bunul meu prieten se prăbuşise şi avusese aceeaşi soartă grozavă ca şi cei doi chinezi.

   Mi-am dat însă imediat seama că temerea aceasta era neîntemeiată, căci prea durase puţin coborâşul meu, pentru ca o astfel de nenorocire să fi trecut neobservată. Sângele începuse din nou să-mi alerge în vine, căci mi se lămuri deodată că Marian găsise gangul secret din munte. Totuşi, exclamaţia pe care o auzisem mă nelinişti iarăşi. Ceva trebuia să i se fi întâmplat, căci altminteri n-ar fi scos strigătul acela, ci m-ar fi aşteptat.

   În imediata mea apropiere luci locul verzui al potecii, care însemna moartea pentru cel care ar fi păşit orbeşte pe acolo. Mă dădui îndărăt vreo câţiva paşi şi atunci mă simţii năpădit de un curent de aer rece, care venea dinspre stâncă. Acolo se găsea o crăpătură îngustă, în care intrai imediat, fără şovăială.

   Dar, în clipa următoare, am scos şi eu o exclamaţie de spaimă, căci pământul îmi fugi deodată de sub picioare şi începui să mă rostogolesc cu o iuţeală ameţitoare pe povârniş,înăuntrul muntelui.

   Doar câteva clipe dură alunecarea mea până jos, dar în aceste clipe, toată viaţa mi se perindă ca un film pe dinaintea ochilor. Căci eram aproape încredinţat că această scurtă călătorie avea să mă ducă în cuibul năpârcilor veninoase, care se vor năpusti asupra mea, sfâşiindu-mă în bucăţi.

   De abia m-am oprit din acea rostogolire ameţitoare, că şi am scos lampa de buzunar şi aprinzând-o, am început să cercetez în jurul meu.

   — E, ai venit şi tu? auzii atunci glasul lui Marian, care râdea. Mi- am închipuit eu că vei intra şi tu prin crăpătura din stâncă. Păcat că lampa mea a rămas în gangul de unde ne-a salvat de la moarte negrul, altminteri aş fi pornit imediat să fac o mică cercetare prin închisoarea noastră.

   — Închisoare? De unde şi până unde? exclamai eu surprins.

   — Hm..., am zis şi eu aşa şi se prea poate să am dreptate, după cum tot aşa de bine poate fi intrarea spre galeria pe care o căutăm.

   Îmi luă lampa din mână şi îndreptă lumina spre înainte. Şi atunci am văzut că ne aflăm într-un gang, care luase naştere prin cine ştie ce catastrofe naturale. Pereţii zgrunţuroşi erau acoperiţi cu cristale de pucioasă şi alte minereuri, iar din tavan atârnau în jos stalagmite de forme ciudate.

   Am pornit încet pe gangul care părea să ducă tot mai adânc în munte şi atunci am observat că făceam un ocol mare.

   — Slavă Domnului că ne abatem din drumul lacului! zise Marian. Nu e deloc plăcut să ai ca vecini reptilele alea veninoase. Să vezi că vom ieşi departe de Sejawa, cam pe la izvorul fluviului Atjeh.

   — Atunci vom ajunge prin apropierea coloniei noi, unde se zice că s-ar afla mulţi chinezi, îmi dădui eu cu părerea. Dar, Mariane, tare aş vrea să mă mai întorc o dată la lac. Trebuie să încercăm neapărat să prindem câţiva şerpi dintr-aceştia. Cred că e un soi necunoscut încă.

   —Asta fără doar şi poate şi nici eu n-am nimic împotrivă să prindem câţiva. Mă mir numai că n-au fost descoperiţi până acum.

   — Desigur că nu s-a găsit încă nici o călăuză băştinaşă care să fi adus la lac pe vreun cercetător. Căci e neîndoios că oamenii de pe aici îi cunosc pe aceşti fioroşi locuitori ai apelor.

   —Ai dreptate, Robert Eu cred că băştinaşilor le e frică să se apropie de lacul acesta misterios. În sfârşit... Mai întâi să ducem la bun sfârşit însărcinarea pe care ne-am luat-o şi apoi ne vom ocupa şi de prinderea şerpilor şi rinocerilor.

   — Aşa e, trebuie să avem şi un rinocer, pe cât posibil unul tânăr, ca să-l ţinem câteva luni pe coastă, să mai crească puţin.

   — Da, da, râse Marian, aşa vom face. Dar, deocamdată, ne aflăm în interiorul vulcanului Sejawa şi cred c-ar fi mai bine să nu flecărim atât, n-avem de unde şti cine se ascunde pe aproape.

   Fără să mai rostim o vorbă, o pornirăm la drum. Câinelui nostru se vede că-i priise rostogolirea, căci mergea plin de vioiciune înaintea noastră, ba chiar începu să tragă de zgardă. Probabil că nu mai simţea mirosul acelei plante cu care-şi frecase trupul uriaşul.

   Pinh trăgea din ce în ce mai tare, ceea ce însemna că negrul nu putea fi prea departe înaintea noastră. Desigur că fusese împiedicat ia drum din cauza Ellenei Abednego şi acum şi de cea a băiatului malaiez.

   Dar Marian trăgea şi el de zgarda câinelui. Nu voia să se apropie prea mult de misteriosul individ, în bezna aceea a muntelui şi adesea rămânea locului, ascultând cu încordare, căci dacă negrul ar li bănuit în noi nişte duşmani, numai bine nu ne-ar fi fost.

   Zgomote ciudate răsunau de pretutindeni: de ici picura apă, dând impresia unui suspin omenesc - de colo cădea o pietricică şi zgomotul aducea cu un pas târşit Bătrânul vulcan părea să adăpostească nişte taine misterioase şi ameninţătoare.

   Ne târâm mereu înainte. Lumina lămpii noastre juca fantastic pe pereţii scorojiţi. Aveam impresia că gangul în care ne aflam se lărgea tot mai mult Şi aşa şi era, căci deodată am intrat într-o peşteră uriaşă, în formă de boltă, de a cărei mărime nici nu ne puteam da seama la lumina lămpii. Şi din această peşteră porneau ganguri în toate direcţiile. Pe care din ele trebuia să-l alegem?

   — Mariane, treaba devine şi mai grea acum! am mormăit eu, necăjit. Sau poate ştii tu pe care gang trebuie să apucăm?

   — Eu cred că Pinh ne va călăuzi, răspunse el, calm. Drace! negrul ăsta e viclean nevoie mare. la te uită, şi-a adus câteva rămurele de hreniţă şi aici şi-a şters iar urma.

   Zicând acestea. Marian arătă câteva crenguţe cu frunze frecate, care zăceau pe jos. În aceeaşi clipă, câinele începu să se rotească neliniştit încoace şi încolo. Mârâi apoi încetişor, dându-ne de înţeles că pierduse urma.

   Am stat locului nedumeriţi, apoi am început să cercetăm pe rând crăpăturile din pereţi peşteri, de unde porneau ganguri spre interiorul vulcanului.

   După o vreme de chibzuială. Marian se duse la cea mai apropiată crăpătură şi zise:

   — Cred că trebuie să urmăm gangul ăsta, care îmi face impresia că merge până la mijlocul muntelui. Da, da, Robert se pare că am dreptate, căci şi gangul ăsta coboară la fel ca şi cel pe care l-am străbătut; aşadar, mai mult ca sigur că vom ieşi afară, la poalele Sejawei. Altminteri, dacă nu găsim nici o ieşire, va trebui să ne întoarcem şi să încercăm să ajungem iar la lac.

   —Asta ne-ar mai lipsi, să urcăm îndărăt toboganul! râsei eu. Ehei, prea uşor nu va merge, ştiu eu. Ia să ne încercăm mai întâi norocul cu gangul de aici!

   După ce am intrat prin deschizătura cea îngustă, Pinh a pornit- o iarăşi înainte cu toată repeziciunea.

   — Minunat! făcu Marian. Se pare că a regăsit urma negrului; e drept se poate să fie şi o urmă veche. Probabil că uriaşul se foloseşte mereu de gangul acesta ca să ajungă afară. Cu atât mai bine, te pomeneşti că s-o fi aflând încă pe aici, înăuntru.

   — Hm..., prea plăcut nu e să-l ştim pe urmele noastre - mormăii eu - căci cine ştie dacă mai continuă să aibă despre noi o părere bună, de vreme ce vede că-l urmărim cu atâta înverşunare. Ţie ţie totuna, căci mergi înainte, astfel că eu sunt acela care m-aş putea trezi cu o lovitură în cap din partea individului...

   Marian râse:

   — Ei, Robert, prea ai început să vezi lucrurile în negru, cu negrul tău. Eu sunt încredinţat că el nutreşte tot gânduri bune faţă de noi, ca şi faţă de tânăra fiică a guvernatorului. Dar asta nu ne împiedică să mergem ceva mai repejor, ca să ieşim cât mai curând din primejdie.

   Îşi iuţi paşii, iar eu am făcut la fel.

   Aproape un ceas, am mers liniştiţi unul lângă altul, când deodată Marian stinse lanterna şi-mi şopti:

   —Am găsit gangul cel bun. Se zăreşte lumina zilei în faţa noastră.

   Aşa era. Privind cu atenţie, zării şi eu raza slabă, albăstruie, care ne arăta că acolo era capătul gangului misterios. Ciudat era însă că Marian îşi încetini paşii, ba chiar părea să şovăie să se

apropie de ieşirea pe care o dorisem atâta.

   — Ce s-a întâmplat, Mariane? întrebai eu încet. Nu-ţi vine să ieşi din peştera asta blestemată?

   — Cum de nu! mormăi el - numai că mă gândesc că Fu Dan o fi ocolit muntele şi se poate ivi aici în fiece clipă. De aceea, ar fi mai bine să nu ne avântăm afară aşa, deodată, ci să ne încredinţăm mai întâi dacă nu ne vede nimeni.

   — Hm..., ca să fie precum zici, Fu Dan ar fi trebuit să alerge cu treizeci de kilometri pe oră, râsei eu. Căci în jurul muntelui drumul e de două ori mai lung decât cel pe care l-am făcut noi în interiorul vulcanului.

   — Nu cred. Robert, căci drumul nostru făcea un ocol destul de mare în jurul conului vulcanului, care e încă în activitate, după cum am observat. Şi afară, Fu Dan putea să alerge mai repede decât noi. Mai bine îi aştept aici, dacă nu cumva o şi fi trecut.

   — Bine, să fim deci cu băgare de seamă când vom ieşi. Cred că Pinh ne va da de veste dacă va zări ceva suspect

   Marian nu răspunse, ci se târî spre ieşire, trăgând câinele după el. Rămase deodată locului, iar când m-am apropiat de el am văzut că ne aflăm în faţa unei crăpături înguste, care ducea afară sub cerul liber.

   O tufă deasă ocrotea locul de privirile trecătorilor, dar în acelaşi timp ne împiedică şi pe noi să putem cuprinde cu privirea cărarea care trebuia să treacă pe acolo. Şi asta ne-ar fi prins poate bine, căci auzeam lămurit că se apropia cineva: pietrele se rostogoleau, crengile trosneau.

   — Asta trebuie să fie Fu Dan, şopti Marian. E atât de agitat din pricina morţii înfiorătoare a complicilor săi, încât merge orbeşte. Haide, să pătrundem cu atenţie în tufiş, căci e foarte probabil că el nici nu va băga de seamă, dacă vom face cumva zgomot.

   Ne făcurăm loc încetişor printre crengile mirositoare, până puturăm cuprinde cu privirea o parte a drumului. Paşii se apropiau şi în cele din urmă se ivi într-adevăr Fu Dan. Alerga grăbit, clătinându-se pe picioare, ca un om beat.

   Chipul lui palid era îmbrobonat de sudoare şi ochii ieşiţi din orbite, rătăcind neliniştiţi încoace şi încolo, arătau lămurit spaima grozavă care-l cuprinsese văzând sfârşitul înfiorător al celor doi compatrioţi ai săi.

   Gâfâind, trecu pe dinaintea ascunzătorii noastre, fără să dea nici cea mai mică atenţie tufişului. Alergă înainte, mânat de priveliştea grozavă pe care o avusese.

   Marian îmi dădu un ghiont şi amândoi ieşirăm repede pe

potecă. Fu Dan se afla la vreo cincizeci de metri înaintea noastră.

   — Vino aici, pe partea astălaltă - îmi şopti Marian; dacă va întoarce capul, ne vom putea ascunde printre tufele de pe marginea potecii. Să lăsăm însă o distanţă mai mare între el şi noi, căci de scăpat nu ne poate scăpa în nici un caz.

   Timp de vreo jumătate de ceas îl urmărirăm pe chinez, apoi poteca stâncoasă se îndepărta de vulcan, ducând în pădurea seculară care acoperea povârnişurile Sejawei. Trebuia să micşorăm distanţa care ne despărţea da Fu Dan, căci acum exista primejdia ca el să apuce pe vreo potecă lăturalnică.

   Dar chinezul părea că nici nu se gândea la asta. Alerga mereu înainte; probabil că acum nu-l mâna numai groaza, ci şi teama de a nu li surprins de întunericul nopţii, care se apropia. Căci, odată cu înserarea ieşeau după pradă din bârlogurile lor tigrii şi panterele negre.

   Înainte de a ieşi insă din pădure, ne fu dat să mai facem cunoştinţă cu grozăviile ei. Galbenul tocmai dispăruse din nou pe după o cotitură şi noi ne grăbeam să-l ajungem, când îi auzirăm scoţând un strigăt de spaimă. Apoi urmă un sunet care ne făcu să ne cutremurăm şi să punem mâna pe arme: ţipătul înfiorător, de atac, al unui elefant înfuriat

   — Repede într-acolo! şopti Marian şi cu sărituri mari se îndreptă spre cotitură. Fu Dan trebuie să rămână în viaţă.

   Am alergat după el şi am ajuns în acelaşi timp la cotitură. Şi atunci am văzut la cei mult douăzeci de metri de noi un elefant uriaş, care stătea lângă trunchiul unui tamarin şi cu trompa ridicată încerca să-l înhaţe pe chinez.

   Cu o forţă şi îndemânare pe care numai curajul disperării ţi le poate da, Fu Dan se căţărase pe ramurile de jos ale uriaşului copac: acum se afla în siguranţă, dar tremura atât de tare, încât mă temeam să nu se prăvălească şi se uita ca împietrit în jos, la pachidermul furios. Groaza lui fără margini ne prindea bine însă, căci nici nu se gândea să-şi arunce ochii în altă parte. Dacă ne-ar fi observat succesul întreprinderii noastre ar fi fost îndoielnic.

   Ajutor nu puteam şi nici nu era nevoie să-i dăm, căci elefantul va renunţa desigur la luptă, dându-şi seama de zădărnicia sforţărilor sale. Asta putea să ţină însă cam mult şi noaptea se apropia. Fu Dan nu va mai părăsi refugiul său, iar noi va trebui să rămânem lângă el, ca să-l putem descoperi planurile tăinuite.

   Elefantul îşi coborî trompa şi se schimbă de pe un picior pe altul. Se părea că stă să chibzuiască dacă să mai rămână sau să plece.

   Deodată ridică iar trompa cu atâta repeziciune, încât Fu Dan scoase un ţipăt şi-şi strânse picioarele, deşi nu era nevoie. Dar prin această mişcare repezită şi nechibzuită aproape că-şi pierdu echilibrul şi trebui să se prindă cu disperare ca să nu cadă. Cu toată seriozitatea situaţiei, zâmbii fără voie, atât de caraghios mi se părea omuleţul care se ghemuise pe creangă, în cele din urmă păru să-şi dea şi el seama că duşmanul nu se va îndepărta, văzându-i la o atât de mică înălţime deasupra lui. Se ridică cu greutate şi se căţără pe creanga de mai sus.

   Elefantul scoase răgete furioase, ca de trompetă, ceea ce-l îndemnă pe Fu Dan să se caţere şi mai sus, până când dispăru în cele din urmă în frunzişul des.

   — Minunat! făcui eu către Marian. Acum să vezi că elefantul îşi va vedea de drum.

   — Da, dar şi noi..., mormăi Marian şi se întoarse.

   De-abia atunci mi-am dat seama că eram cu totul descoperiţi faţă de uriaşul elefant Am făcut şi eu repede stânga-mprejur, ca să ies din raza primejdioasă, când răsună iarăşi mugetul de furie al pachidermului, iar când îmi aruncai privirea îndărăt, îl văzui năpustindu-se pe urma noastră ca o vijelie.

   Am alergat din toate puterile, urmat de Marian, pe după cotitura potecii. Căutam repede un copac potrivit, dar de-abia la vreo douăzeci de metri mai încolo am văzut un ramasal, ale cărui ramuri începeau chiar de la pământ

   N-aş putea spune cum am ajuns în copac, dar când am auzit sub mine răcnetul furios al elefantului dezamăgit am observat că mă aflam în siguranţă şi aproape de mine l-am auzit şi pe Marian, care se instalase pe altă creangă.

   — Nu mi-aş fi închipuit că te pricepi atât de bine la căţărat

   — Nevoia te-nvaţă multe, i-am răspuns eu. Priveam la duşmanul nostru care se holba la noi înfuriat Cu părere de rău, am fost nevoiţi să renunţăm a-l răpune, căci în nici un caz nu trebuia să ne trădăm faţă de Fu Dan. Iar după câteva minute, Marian zise:

   — Păcat are nişte colţi atât de minunaţi! Hai să ne ascundem în frunziş, altminteri nu mai scăpăm de dumnealui.

   Peste câteva clipe privirea pahidermului nu ne mai putea descoperi. Şi după alte câteva momente, îl auzirăm galopând înapoi pe potecă şi mugind sub copacul în care se ascunsese Fu Dan. După puţin timp se ivi din nou sub arborele nostru şi o vreme îşi făcu de joacă în felul acesta, colindând de la unul la altul. În cele din urmă, însă, mugi pentru ultima oară şi se făcu nevăzut pe direcţia pe unde venisem noi.

   Fireşte că am lăsat să se scurgă un timp până ce ne-am dat jos, apoi ne-am târât pe după cotitură şi l-am căutat cu privirea pe Fu Dan. Tocmai cobora şi el anevoie din copac şi când ajunse pe pământ începu să alerge nebuneşte de-a lungul potecii. Se temea, desigur, că furiosul pachiderm ar putea să se întoarcă şi nu oricând se găsea un copac pe aproape, în care să te poţi salva.

   Din aceleaşi motive, iuţirăm şi noi paşii şi la fiecare cotitură a potecii întortocheate îl zăream pe Fu Dan înaintea noastră, în cele din urmă, pădurea începu să se rărească; în acelaşi timp, un murmur uşor ne atinse auzi şi Marian şopti:

   —Aha, ne apropiem de fluviul Atjeh.

   Deodată poteca începu să coboare, încât îţi venea să râzi, văzând cu câtă grabă gonea la vale chinezul. Aveam şi noi mult de furcă pentru a nu veni în nas.

   Poteca făcea o cotitură pronunţată, apoi văzurăm înaintea noastră o aşezare de case, pe un câmp întins. Prin mijlocul şirurilor de case curgea spumegând fluviul Atjeh.

   — Aha! făcu Marian, asta e colonia cea nouă, în care cică ar locui mai mult chinezi. Diersch ne spunea doar că Fu Dan îi povestise că are de gând să vină încoace. Şi acum şi eu cred că galbenul îşi are aia tovarăşii şi complicii săi. Fireşte că vom merge şi noi acolo, dar trebuie să fim cu băgare de seamă, căci deşi hotelul îl ţine un olandez, tot chinezii stăpânesc în taină locul

   Am ajuns în colonie tocmai când întunericul se lăsă brusc. Marian se informă de un han, iar când am sosit la faţa locului, am fost întâmpinaţi de hotelier - un individ înalt şi lat în spate, care la început ne privi cam bănuitor. Când l-am spus însă că am stat câteva zile la colegul său Diersch, a devenit mai prietenos, ni s-a prezentat drept Master Meerkerk şi ne-a dat o cameră ale cărei ferestre clădeau spre fluviul Atjeh.

   III.

   FU DAN TRECE LA OFENSIVĂ.

   DUPĂ OBICEIUL OLANDEZ, masa de seară se ia după ora 9. Până atunci ne-am petrecut vremea pe întuneric, în odaia noastră, căci ne puteam aştepta cu siguranţă la vreo provocare din partea chinezului, care fără îndoială că aflase de sosirea noastră.

   Când clopotul ne chemă în marea sală de mese, l-am lăsat pe Pinh în odaie, cerându-i să fie cât mai cu băgare se seamă. La cină eram numai noi doi şi gazda. La o întrebare a lui Marian, el ne spuse:

   — Reprezentanţii guvernului, care locuiesc aici în mod stabil, sunt plecaţi în interiorul ţării. De aceea, suntem singuri astăzi. Îmi îngăduiţi să vă întreb ce planuri aveţi şi încotro aveţi de gând să vă îndreptaţi?

   — Vrem să prindem un pui de rinocer, răspunse Marian. Deoarece am auzit că pădurile din jurul Sejawei sunt bogate în animale sălbatice, ne-am hotărât să venim încoace.

   — Şi aţi nimerit-o, răspunse olandezul, cu însufleţire. Veţi găsi destul vânat în codrii noştri. Pe undeva prin apropiere se află şi tabăra de vară a unui trib Atjeh. în drumul dumneavoastră veţi întâlni cu siguranţă vreun reprezentant al acestei seminţii. Dacă plătiţi bine şi mai ales, dacă vă pricepeţi să vorbiţi cum trebuie, veţi avea un sprijin cât se poate de bun din partea acestor oameni.

   — Minunat! exclamă Marian, cu vădită bucurie. Dacă aşa stau lucrurile, atunci vom pomi la drum mâine dimineaţă. Dar, ia spune-mi, te rog, domnule Meerkerk, din ce motiv anume s-a ridicat aici această colonie?

   — Cică ar exista pe aici zăcăminte de cărbuni, răspunse olandezul. De aceea chiar toată colonia e formată aproape numai din chinezi, care vor să facă săpături. Sunt, însă, indivizi cam deocheaţi şi în câteva rânduri am recomandat reprezentanţilor guvernului olandez să trimită încoace o mică trupă din legiunea lor străină. De stricat, n-are ce strica - în nici un caz.

   — Şi până acum nu s-a făcut nimic, nu e aşa? râse Marian. Guvernele sunt cam toate la fel: astupă fântânile de-abia după ce s-au înecat în ele câţiva bieţi copii.

   — Ai dreptate, din nenorocire, oftă hangiul. Domnii aceia pur şi simplu m-au luat în râs, ori de câte ori le-am împărtăşit îngrijorările mele. Şi eu locuiesc de ani îndelungaţi aici în Sumatra şi ştiu cum stau lucrurile. Dar fireşte că domnii funcţionari, care vin spilcuiţi din patrie, ştiu întotdeauna mai bine ce şi cum... în sfârşit... Mă bucur, însă, domnilor, că veţi rămâne peste noapte în casa mea, căci nu păreţi a fi dintr-aceia care s-o luaţi la fugă de o mână de chinezi, dacă va fi într-adevăr ca galbenii să întreprindă ceva.

   — Aşa cred şi eu, răspunse Marian, calm. Şi nu e deloc exclus, după părerea mea, să se întâmple ceva la noapte, ia spune, domnule Meerkerk, de unde vin kulii aceia chinezi şi cine e conducătorul lor?

   —Au venit cu toţii din Singapore. Contractul de muncă cu guvernul olandez a fost încheiat de un anume Fu Dan, care de altfel trebuie să vină şi ei aici mâine-poimâine.

   Marian întrebă agitat

   — Domnule Meerkerk, câţi chinezi sunt în tabără?

   — Păi..., să tot fie ca la vreo sută cincizeci, răspunse mirat flegmaticul olandez.

   — O sută cincizeci? în cazul ăsta nu ne putem împotrivi lor, aici,

în casă! zise prietenul meu tot mai agitat: Haide, Robert sacul în spinare şi Pinh de lanţ! Domnule Meerkerk, te sfătuiesc stăruitor să vii cu noi în pădure, căci Fu Dan aceia a sosit cu câteva minute înaintea noastră în colonie şi are toate motivele să ne omoare, pentru că stăm în calea planurilor sale. Fireşte că nu se va purta cu mănuşi nici cu d-ta. Sunt încredinţat că Fu Dan se străduieşte acum să-i întărâte pe kuli împotriva noastră. Haide să

   — Atâta mai auzii, căci o şi zbughii pe uşă ca să intru în odaia noastră. Ştiam bine că Marian avea de obicei dreptate şi de aceea nu-mi pierdeam niciodată vremea cu întrebări de prisos.

   Ajuns în odaie, îmi aruncai repede sacul în spinare, îmi îndesai chimirul în care se aflau cuţitul şi revolverul, luai lucrurile lui Marian şi-i trăsei pe dulău după mine afară.

   —... să te bizui pe asta, auzii glasul prietenului meu, când reintrai în sala de mese. Într-adevăr, domnule Meerkerk, situaţia noastră e extrem de serioasă. A! auzi?

   Prin fereastra deschisă pătrundea un amestec nelămurit de glasuri. Din murmurul acesta se ridicau din când în când strigăte de îndemn, dar zgomotul nelămurit, ameninţător, se apropia mereu.

   — Auzi, domnule Meerkerk, vin kulii, zise Marian. Haide, omule, nu mai sta pe gânduri

   Olandezul părea să fi devenit dintr-odată un alt om. Cu o vioiciune tinerească, sări în picioare, alergă în casă şi se înapoie, înainte ca Marian să-şi fi legat brâul cu armele.

   Coborî la repezeală cele câteva trepte care duceau în grădina întunecoasă şi în clipa următoare şi dispăruse printre tufe. Ne strigă încetişor, ca să ne arate direcţia, dar nu ştiu dacă l-am fi ajuns dacă Pinh nu i-ar fi luat îndată urma, călăuzindu-ne printre copaci. Astfel am ajuns curând lângă el şi în spatele grădinii am apucat-o împreună pe o potecă îngustă ce ducea în pădure.

   — Acum urcă întocmai ca un perete, a şoptit olandezul: e un fel de trecătoare, în care ne putem apăra de minune, dacă ticăloşii vor cuteza într-adevăr să ne urmărească.

   Am cotit spre dreapta în trecătoare, care, însă, din nenorocire era destul de largă, după cum am putut observa în întuneric.

Dacă s-ar fi luat după noi kulii, am fi putut tăbărî asupra a cel puţin cinci din ei.

   Dar drumul ducea în sus, drept ca un perete şi deodată ne-am aflat pe un mic platou stâncos care avea numai această intrare, căci de jur-împrejur era înconjurat de o pădure de nepătruns. Spre colonie exista o spărtură printre copaci şi am zărit acum o rază de foc, care se făcea din ce în ce mai mare.

   — Aha! Ticăloşii au pus foc casei mele! a scrâşnit Meerkerk. Slavă Domnului că mi-am transportat alaltăieri banii la Selimeum. Să vedeţi însă că vor incendia şi casa casierului. Probabil că se aşteaptă să găsească acolo o sumă mare, cred însă că nu vor da peste nimic, deoarece casierul primeşte banii pentru lefuri de obicei vineri, adică abia poimâine.

   — Pentru noi nu prea e bine asta, zise Marian, căci furia îi va face pe kuli să nu ne cruţe. A! ai dreptate, domnule Meerkerk, uite colo şi o a doua casă în flăcări.

   — Da, da, e a casierului, încuviinţă olandezul; să ştii că-i vom avea în curând aici.

   — Dar cum ar putea să ne găsească? întrebai eu: doar sunt mai multe drumuri care duc afară din colonie. De pildă, am fi putut să luăm drumul pe apă, pe fluviul Atjeh.

   — La drept vorbind, ai dreptate, domnule Bertram - mormăi olandezul - dar eu am făcut o mare greşeală. Căci kulii ştiu bine că merg de obicei pe acest platou. Ba chiar i-am spus o dată lui Fu Dan că mă voi apăra aici, sus, dacă se va întâmpla ca oamenii lui să se revolte cândva. Trebuia s-o luăm în josul fluviului, cu barca mea. Am fi ajuns astfel în câteva ceasuri la Selimeum şi am fi adus de acolo forţe militare.

   — Asta în cazul în care am fi izbutit să plecăm cu barca, zise Marian, deşi eu sunt de părere că Fu Dan ne-a închis în primul rând drumul acesta şt a stricat desigur şi barca imediat. Acum e prea târziu să ne mai pierdem vremea cu vorbe de clacă: dacă nu mă înşel, vin kulii.

   Din nenorocire, Marian nu se înşela, căci la lumina hanului incendiat îi văzurăm pe chinezi adunându-se în grup compact. Şi un glas puternic răsuna mereu, dând comenzi şi îndemnându-i pe cei întârziaţi.

   — Asta e Fu Dan, scrâşni Meerkerk, spumegând de furie. Numai de-ar veni în bătaia pistolului meu!

   — Nu-mi vine să cred, zise Marian, probabil că se va pune undeva la adăpost şi va da porunci de acolo. În nici un caz, însă, n-aş vrea să fiu în pielea lui, căci are un duşman grozav, de care nu va scăpa atât de lesne. Dar acum trebuie să ne apărăm propria noastră viaţă, căci, după cum văd. Fu Dan şi-a convins oamenii să treacă la ofensivă.

   Platoul stâncos pe care ne aflam era la vreo douăzeci de metri deasupra văii înguste în care era împrăştiată colonia luminată acum de flăcările celor două case incendiate. Din grădina hanului înainta acum spre pădure masa negricioasă a chinezilor, exact spre locul pe unde pătrunseserăm noi pe potecă. Cei din frunte ţineau în mână scânduri aprinse şi la lumina acestora le zăream chipurile sălbatice, setoase de sânge.

   — Afacerea devine serioasă! mormăi Meerkerk. Poftim, domnilor, am uitai să vă dau muniţie pentru pistoalele „Parabellum". Aveţi fiecare câte trei sute de gloanţe. Cu astea sper s-o scoatem la capăt.

   — Cred şi eu, zise Marian, numai că va trebui să ne orânduim în aşa fel apărarea, ca să nu tragem toţi deodată; începe dumneata, urmez eu, apoi vine rândul prietenului Robert. Prin asta câştigăm timp pentru încărcat şi putem ţine focul fără întrerupere. Pentru cazul extrem, avem şi revolverele noastre la brâu.

   — Numai bine, căci v-am adus şi sprijinitoare pentru pistoale - zise olandezul - pe care le puteţi fixa la brâu. E mult mai uşor aşa, decât să ţineţi mereu arma în mână.

   — Aşa e, dar deocamdată trebuie să facem altfel - zise Marian; după ce vom fi dat înapoi pe kuli, ne vom putea folosi de frumoasele d-tale sprijinitoare. Aş fi de părere să nu-i împuşcăm pe cei cu făcliile, ci pe cei care vin în urma lor căci altminteri nu vom avea destulă lumină ca să putem ţinti. Atenţiune, domnule Meerkerk, pregăteşte-te, căci vin kulii!

   Priveliştea care ni se înfăţişa acum era cât se poate de frumoasă, deşi nu oricine ar fi fost de aceeaşi părere...

   Şase chinezi, unul lângă altul, urcau trecătoarea, ţinând în mâna stângă o făclie, iar în dreapta pistolul sau cuţitul. Chipurile lor acoperite de sudoare luceau în lumina făcliilor, ochii lor, de obicei oblici, erau acum holbaţi şi dinţi găbui sclipeau sub buzele rânjite de furie.

   — Desigur că s-au îmbătat cu rachiu de orez, bombăni olandezul. Blestematul acela de Fu Dan s-o fi îngrijit să le dea din belşug. Ei, domnule Marian, eşti de părere să începem?

   Cei dintâi kuli se aflau la numai câţiva metri de platou. Era deci vremea şi tragem, altminteri riscam să cădem sub cuţitele lor.

   — Da, domnule Meerkerk - răspunse Marian, calm, împuşcă-i pe cei din rândul al doilea. Dacă purtătorii de făclii din faţă nu se vor opri, atunci îi răpun eu.

   Ridicarăm armele: Meerkerk dădu drumul primului glonţ pe ţeavă şi săltă piedica. Nu apucă să tragă, căci se petrecu ceva la care nu ne aşteptasem.

   În pădurea dindărătul nostru - pe care o credeam de nepătruns - crengile trosniră şi se auzi un tropăit de paşi, de parcă un trup enorm şi-ar făcut drum prin desiş.

   — Ei drăcie! scrâşni Meerkerk. Pare că vine vreo fiară de pradă. Şi tocmai în spatele nostru... Ce ne facem, domnule Marian?

   În faţa acestei noi primejdii care ne ameninţa din spate, uitasem cu totul de kuli; ne întoarserăm privirile, aţintindu-le asupra zidului întunecat al pădurii care se înălţa spre cer. Cu greu îmi putui înăbuşi un strigăt de uimire, când de pe marginea desişului răsună un glas cunoscut:

   — Massers nu împuşcă, massers stea liniştiţi! Chinezii fuge când vine eu.

   Şi el veni într-adevăr, cunoscutul şi totuşi necunoscutul nostru uriaş. Ca un elefant, îşi făcu loc printre crengi, ne împinse la o parte şi sări pe marginea platoului.

   Făcliile chinezilor, care se apropiaseră acum până la câţiva paşi, luminau puternic făptura lui enormă. În rândurile năvălitorilor se auziră câteva strigăte de panică, întrecute însă de strigătul înfiorător de luptă al misteriosului individ.

   Şi atunci am văzut că ţinea în mână o bucată mare dintr-un trunchi de copac, care provenea probabil de la un arbore doborât. Ridică deasupra capului lemnul în greutate de cel puţin o sută de kilograme şi-l zvârli furios în trecătoare, apoi scoase încă o dată răcnetul acela grozav.

   După o tăcere de câteva clipe, se stârni o larmă grozavă în trecătoare şi pe poteca din pădure. Răcnetele de moarte şi de durere ale celor loviţi fură întrecute de ţipetele de spaimă ale celorlalţi kuli, care îşi căutau salvarea în fugă.

   Auzeam lămurit cum goneau cuprinşi de panică; deodată răsună iarăşi răcnetul fioros al misteriosului negru, de data aceasta însă de jos, din pădure. Asta însemna că se luase după ei şi-i pusese pe fugă.

   La numai trei minute de la ivirea uriaşului, fugarii se şi retrăseseră în colonie, unde se aflau colibele lor.

   — Drace! exclamă Meerkerk după câtva timp. Dragă domnule Marian, ce fel de monstru a fost ăla? Dumnezeule sfinte, de spaimă am uitat cu totul de pistolul meu! Ce-a fost asta? Uriaşul acela înfiorător pare să te cunoască. N-am întâlnit încă în viaţa mea un altul ca el...

   —Te cred, domnule Meerkerk, râse Marian. Da, noi îl cunoaştem pe uriaşul acesta misterios, deşi nu prea de aproape. Voiam să-i vorbim neapărat, de aceea ne-am luat după el cu ajutorul câinelui nostru; dar el s-a priceput mereu să facă să i se piardă urma. Şi acum s-a ivit iarăşi, de astădată ca salvator. Nu ştiu ce să mai cred despre dânsul.

   Şi Marian îi povesti olandezului tot ce ni se întâmplase de când pusesem piciorul în Singapore.

   — Asta e într-adevăr interesant! exclamă Meerkerk, după ce prietenul meu sfârşi de istorisit. Uite, vezi, aş dori să fiu şi eu părtaş la întreprinderea asta. Chestia cu kulii din colonie mi s-a părut suspectă de mult timp. Odată mi s-a părut că am observat un transport în timpul nopţii, care sosise în taină de la Selimeum şi pornise mai departe pe fluviu în sus.

   Fireşte că slujbaşii de aici n-au văzut nimic, ba m-au luat chiar în râs când le-am spus. Uite ce cred eu: aici se petrece ceva. Căci lăzile care trecuseră pe faţa grădinii mele conţineau arme, fără îndoială. Nu cumva chinezii de aici vi să provoace o răscoală a atjehilor, sprijinindu-i cu bani şi arme? Ca foşti stăpânitori ai ţării, atjehii sunt gata oricând, desigur, să lupte pentru libertate lor. Acest Fu Dan pare să fie unul din conducătorii care stau în umbră finanţează răscoala, pentru ca să tragă foloase de pe urma ei. Numai din furnituri le iese o groază de bani.

   Marian mormăi ceva ca pentru sine, apoi zise:

   — Asta ar fi o nouă faţă sub care se arată chinezul acesta. Întâi ca trădător ai compatrioţilor săi faţă de guvernatorul englez, apoi ca răpitor de fete şi acu ca provocator de răscoală. Numai că n-a ţinut seama de faptul că negrul se întoarce brusc împotriva lui. Şi uriaşul acesta pare să bănuiască sau să ştie Fu Dan aparţine unei tagme secrete şi de aceea, nu vrea s-o ducă înapoi fata răpită, deoarece va fi mereu în primejdie. Probabil că vrea să distrugă întreaga clică şi apoi să pună mâna pe chinez. E foarte posibil ca aceşti capi sau instigatori să se afle pe aproape, altminteri n-ar sta el aici, prin pădure, cu protejata lui. Trebuie să-i fi lămurit el Ellenei cum stau lucrurile, sau să-i dobândit încrederea, căci sunt încredinţat că ea rămâne de bunăvoie cu dânsul. Presupunerile d- tale par să fie foarte îndreptăţite, zise Meerkerk. Păcat numai că misteriosul negru nu vrea să se dea pe faţă înaintea d-tale. Eşti de părere că e originar, din Africa Centrală? Pe ce îţi întemeiezi presupunerea asta?

   — După culoarea pielei sale şi armele pe cari le are. Apoi vorbeşte englezeasca stricată a negrilor africani, cari au venit în atingere cu albii.

   — Toate bune - zise Olandezul - dar pentru noi se pune acum întrebarea: Ce e de făcut? În colonie nu ne putem înapoia, căci casa mea e incendiată şi pe de altă parte e probabil că Chinezii vor uita de spaima ce o au faţă de uriaş, când ne vor vedea.

   Spre Selimeum n-aş vrea să pornesc în timpul nopţii. Pădurile astea de aici mişună de tigri; apoi mai sunt rinoceri şi elefanţi cu duiumul, cari nici nu prea se poartă delicat când le ieşi în cale. Asta cred c-o ştiţi din proprie experienţă.

   — Să rămânem atunci pe platou până dimineaţa, propuse Marian. Faţă de animale şi oameni suntem în siguranţa aici - doar ţânţarii dacă ne-ar putea supăra. Mâine în zori pornim apoi la drum.

   — Tocmai ce vroiam să propun şi eu. Aşadar s-a făcut, rămânem aici se bucură Meerkerk. Colo în spatele nostru se află o pajişte de muşchi pe care putem dormi în linişte. E de ajuns să facem de pază cu rândul.

   — Ne-am înţeles, încuviinţă Marian. Arată-ne culcuşul de muşchi şi ia d-ta prima veghe. După două ceasuri trezeşte-mă pe mine. Apoi va veni rândul Iui Robert.

   — Bine. Uite-ţi patul, somn uşor! Meerkerk ne zâmbi prietenos şi cu un gest de invitaţie ne arătă un culcuş de muşchi moale.

   Ne întinserăm în voie mădularele obosite şi după câteva clipe dormeam buştean, fără să ne pese de roiurile de ţânţari cari dăduseră de un ospăţ bogat.

   IV.

   VÂNĂTOAREA DE TIGRII.

   CÂND SE LUMINA DE ZIUA ţinurăm un nou sfat de război. Erau două posibilităţi; Să ne înapoiarăm la Selimeum sau să pornim în sus pe fluviul Atjeh, la slujbaşii olandezi cari căutau acolo zăcăminte de cărbuni.

   Olandezul era de părere să mergem la Selimeum şi de acolo să chemăm telefonic o trupă a legiunii străine olandeze din Kota- Radja.

   Marian, însă, zicea să pornim în interiorul ţării ca să-i prevenim pe reprezentanţii guvernului. În, acelaşi timp, însă, ca să căutăm tabăra tribului Atjeh, despre care ne vorbise Meerkerk. EI bănuia că oamenii aceştia ştiau mai mult despre tăinuitul transport de arme.

   După multă discuţie căzurăm la învoială ca Olandezul să pornească imediat spre Selimeum, iar noi vom merge mai departe.

   — Când vă veţi înapoia mâine dimineaţă, îi veţi găsi pe soldaţi aici, zise Meerkerk luându-şi rămas-bun de la noi. Nădăjduiesc că veţi izbuti să-i feriţi pe slujbaşi să fie luaţi prizonieri, căci am impresia că răscoala e gata să izbucnească. Asta ne-au dat-o de înţeles Kulii.

   — Ai dreptate, sunt şi eu de aceeaşi părere, încuviinţă Marian. Slujbaşii d-voastră vor fi în mare primejdie şi noi vom căuta să-i prevenim cât mai repede, poate chiar să-i salvăm. Dacă nu suntem îndărăt până mâine dimineaţă, te-aş sfătui să înaintezi cu soldaţii. Poate că aşa ne poţi veni în ajutor. La revedere şi noroc, dragă Meerkerk!

   Ne strânserăm mâinile cu căldură, apoi olandezul cobori trecătoarea, ca să pornească spre Selimeum. După ce se făcu nevăzut Marian zise :

   — Noi nu vom coborî pe acelaşi drum, Robert, ci o vom lua prin

pădure. Vom pătrunde prin acelaşi loc pe unde a venit noaptea trecuta uriaşul nostru. Poate ca Pinh va izbuti să-i ia urma

   — Tu tot nu te laşi de negrul tău! făcui eu, râzând.' Cred c-ai recunoscut doar e mai viclean decât noi. N-avea grija, se va ivi el când va socoti că a sosit vremea. Nădăjduiesc însă că vom găsi colo jos poteca ce duce în sus spre revărsarea fluviului Atjeh. Mai important decât chestia negrului e acum salvarea olandezilor cari desigur că plutesc în mare primejdie colo sus.

   — Fireşte că pentru moment împrejurarea asta e cea mai însemnată, încuviinţă Marian. Nădăjduiesc însă că Negrul a şi dat târcoale prin apropierea olandezilor şi a atjehilor, aşa că nu va trebui să căutăm mult, ci ne vom lăsa călăuziţi de Pinh. De aceea ţineam atât de mult ca dulăul nostru să-i regăsească urma.

   — Ştii că ai dreptate! făcui eu, cam ruşinat. Cu toate astea cred că vom găsi în orice caz pe Olandezi precum şi tabăra Atjehilor, căci dacă urmăm cursul fluviului trebuie să dăm neapărat sau de unii sau de alţii.

   — Ai şi tu dreptate, dar pentru asta vom pierde prea mult timp, căci nu prea cred să găsim un drum bun de aici. Dar lasă ca vom vedea acum dacă avem sau nu noroc. Uite, ici trebuie să fie locul pe unde a pătruns uriaşul. Ia te uită ce spărtură a făcut. La drum, băiete! Dar stai, întâi să ne încingem pistoalele „Parabellum". Aici în desişul acesta ne-ar veni greu să ne folosim de puştile noastre, căci n-are nici un rost să le ţinem pregătite în mână. Le vom purta pe umăr, deci, în definitiv, pistolul „Parabellum" are acelaşi efect.

   — Aşa. Uite că mi-am legat bine sacul şi puşca; nu mă vor împiedeca mai deloc la mers. Ah, sunt minunate sprijinitoarele pentru pistoalele „Parabellum", ai arma la îndemână oricând. Aşa, am pus la adăpost în chimir şi cele trei sute de gloanţe - acum n- au decât să poftească tigrii, panterele, ba chiar şi atjehii şi chinezii.

   — Tii; dar ştii că eşti echipat ca un adevărat războinic! râse Marian. Să sperăm însă că nu va fi nevoie să intri în acţiune. A!. Negrul a tăiat o potecă minunată pe care vom înainta fără prea multă greutate.

   — Si Pinh pare să-i fi regăsit urma, adăugai eu. Ia te uită cum mai goneşte

   — Dar aici suntem la o răscruce, zise Marian după ce făcu câţiva paşi. Văd o potecă veche, croită probabil de un elefant. Negrul a venit de la stânga, dinspre vulcan, după cum ne arată Pinh, care ţine neapărat să apuce în direcţia asta. Noi, însă, trebuie să mergem la dreapta. Şi e foarte îndoielnic dar poteca asta ne va duce la ţinta. N-avem însă de ales. Aşa dar, la drum!

   Poteca pe care păşeam acum şerpuia printr-un desiş sălbatec. Era destul de bună, ta să zic aşa, deşi alunecam adesea, ne afundam până la genunchi în găuri umede, ne poticneam de vreun trunchi sau veneam în nas din pricina vreunui copac uriaş doborât ta pământ.

   Odată Marian se opri brusc, smulse cu iuţeala fulgerului pistolul de la brâu, se pregăti să tragă, dar vârî imediat arma la loc, scoase cuţitul lui lat şi făcu un pas înainte. Braţul său înarmat făcu o mişcare rapidă, apoi îşi urmă liniştit drumul, iar eu îl urmai trecând peste trupul decapitat al unei cobre de mărime uriaşă.

   — N-am vrut să trag - mă lămuri el după câtva timp - căci nu e exclus să fie pe aici spioni de-ai chinezilor sau atjehilor.

   Ferindu-ne să facem cel mai mic zgomot, am mers mai departe. Deodată, un obiect mare şuieră prin aer şi căzu la picioarele noastre. Ne-am oprit şi am privit obiectul rotund şi verde, care avea mărimea unei nuci de cocos şi care se afundase pe jumătate în pământ

   — Un durian, zise Marian observând ţepii mici şi ascuţiţi cu care era acoperit fructul. De mi-ar fi căzut în cap, numai bine nu mi-ar fi fost. Curios e însă că nu pot vedea nici un copac care poartă asemenea fructe.

   Am privit amândoi în sus şi atunci şuieră dintr-un copac un al doilea fruct, de care nu m-am putut feri decât sărind grabnic în lături.

   — Să mergem repede mai departe! strigă Marian. E un maya, un urangutan, care-şi face de joacă bombardându-ne cu fructe, l- am zărit braţul vânjos. Probabil că ivirea noastră i-a tulburat prânzul.

   Ne-am iuţit paşii, căci de sus zbură un al treilea fruct, zvârlit cu o siguranţă uimitoare. Şi animalul din copac părea să-şi fi pus în gând să ne bombardeze încă o bună bucată de drum cu ghiulelele sale.

   — Drace! scrâşni Marian în timp ce fugeam, mai că-mi vine să trag, poate numai aşa se cuminţeşte individul din copac.

   Ca şi cum vorbele sale ar fi fost o poruncă pentru maya, acesta mai aruncă un fruct, apoi scoase un sunet care părea un hohot ironic de râs şi ne lăsă în pace. Noi însă nu ne încetinirăm mersul decât atunci când furăm încredinţaţi că făptura din copac nu ne mai urmărea.

   Marian se opri şi-şi şterse sudoarea de pe frunte.

   — Sărmane Robert! făcu el, râzând - şi tu care mai duci şi sacul în spinare! Dă să-l mai duc şi eu, numai că acum va trebui s-o iei tu înainte şi să te îngrijeşti de siguranţa noastră.

   Am râs şi mi-am şters fruntea de năduşeală. Apoi m-am întors pentru ca Marian să-mi desprindă cureaua din spate, dar m-am răsucit repede pe călcâie şi am holbat ochii la prietenul meu, căci foarte aproape de noi se auzise un sforăit, la auzul căruia ar fi bătut mai tare şi inima celui mai curajos vânător.

   — Aha! făcu Marian, ducându-şi mâna la brâu. Nu ne mai lipsea acum decât tigrul ăsta! Poate că nu vine de-a lungul acestei poteci, ci numai o străbate. Să stăm liniştiţi pe loc. Am văzut că, după un vechi obicei al său, Marian trase de la brâu un revolver „Mauser" - o armă nu tocmai potrivită împotriva unui tigru. De aceea, am scos şi eu - „Parabellum"-ul, binecuvântându-l în gând pe olandez, care mi-l dăruise. La o depărtare de vreo treizeci de metri în faţa noastră, poteca făcea o cotitură şi chiar dindărătul acesteia răsunase înfiorătorul sforăit. Am privit ca împietriţi într- acolo. Din clipă în clipă trebuia să se vadă dacă fiara se va folosi de poteca aceasta. Atunci o luptă n-ar fi putut fi înlăturată şi în trecătoarea în care ne aflam lupta ar fi fost pe viaţă şi pe moarte.

   După câteva clipe, „el" se ivi deodată pe potecă - „el, pe care nu trebuie să-l numeşti" - cum rosteşte malaiezul, cu teamă, când e vorba de tigru. Era un exemplar uriaş, care rămase locului uimit, măsurându-ne din cap până în picioare. Ochii-i verzui se închiseră lăsând doar o crăpătură; capul şi-l ţinea cu mândrie pe grumazu-i puternic, ca şi cum ar fi vrut să întrebe: „Ce căutaţi voi în regatul meu?"

   Nădăjduiam mereu că trupurile noastre robuste îl vor impresiona şi o va rupe la fugă. Dar regele acesta al pădurilor părea să nu cunoască frica Se chirci cu mişcări neobservate şi se ridică încetişor pe picioarele dindărăt Asta era pentru noi semnalul neîndoielnic că în clipa următoare se va năpusti asupră- ne cu un răget sălbatic.

   Marian ridicase pistolul şi aştepta momentul prielnic, căci cu puţin înainte de a face săritura, tigrii obişnuiesc să deschidă ochii mari şi atunci e timpul pentru vânătorul cu sânge rece să tragă în globurile acelea lucitoare - altminteri e pierdut.

   În vremea asta eu am tras încetişor piedica pistolului „Parabellum", pentru a-l putea înlocui pe Marian, în cazul când el ar fi dat greş.

   Şi... deodată tigrul deschise ochii mari... Două împuşcături porniră în aceeaşi clipă din pistolul prietenului meu, fiara scoase un răget înfiorător, dar se şi avântase în săritură şi se năpusti asupră-ne ca o flacără galbenă uriaşă.

   Noi ştiam bine că nu ne-ar fi putut ajunge dintr-o singură săritură, ci ar fi trebuit să se lase la pământ cel puţin de două ori. De aceea ramaserăm liniştiţi pe loc şi aşteptarăm să vedem efectul gloanţelor. Trupul uriaşei feline zbură vreo opt metri prin aer, apoi se prăbuşi greoi şi începu să se zvârcolească, răcnind înfiorător, în vreme ce-şi trecea labele dinainte peste capul însângerat.

   — L-ai orbit cu gloanţele talei am zis eu. Astea au fost împuşcături, nu glumă! Acum e rândul meu ca să-l scap de chinuri.

   Îl împinsei pe Marian la o parte, mă apropiai până la vreo zece metri de tigru şi-i trântii un glonţ bine ţintit în ceafă. Fiara se rostogoli imediat pe o parte, se mai zvârcoli de două ori, apoi rămase ţeapănă.

   — O armă minunată! zisei eu, entuziasmat

   Marian se apropiase şi amândoi ne aflam acum lângă cadavrul fiarei uriaşe. Ne aflam doar la zece metri de cotitura potecii, dar nu ne gândeam că ni s-ar putea întâmpla ceva ci admiram trupul enorm al tigrului.

   — Păcat că n-avem vreme să-l jupuim, zise Marian. Aş fi vrut să-i iau blana.

   — Dacă l-am acoperi bine cu rărituri - am propus eu - am putea să-l jupuim la înapoiere. Da, e o idee. Numai de n-ar da furnicile peste el. A! Ai auzit? Mi se pare că mai primim o vizită. Desigur că e tigroaica. Repede îndărăt!

   Dar nu mai era timp. Pufăind şi mârâind, veni de după cotitură un al doilea tigru, se opri brusc când ne văzu, apoi se pregăti imediat de săritură.

   În aceeaşi clipă. Marian trase un glonţ, apoi un al doilea, al treilea şi al patrulea din „Mauser"-ul său, iar eu, căutând să ochesc cât mai bine, găurii trupul temutului duşman cu alte două gloanţe.

   Tigroaica s-a repezit iar spre noi, am mai tras repede câte un glonţ, apoi ne-am dat un pas îndărăt, spre stânga.

   La un metru de cadavrul celuilalt, uriaşa fiară se prăbuşi la pământ, se zvârcoli cu turbare încolo şi încoace şi deoarece ne-am dat seama că primejdia nu trecuse încă, i-am mai tras câteva gloanţe în căpăţâna ei enormă.

   Am răsuflat uşurat când trupul uriaş se destinse, cu un ultim horcăit de moarta

   — Drace! asta zic şi eu c-a fost o mică distracţie! zise Marian. Leac împotriva plictiselii, ai? Acum avem de jupuit două piei. Ia să tăiem noi nişte crengi şi să le acoperim trupurile.

   Am scos cuţitele şi am păşit spre cel mai apropiat tufiş de bambuşi. în spatele nostru a trosnit o creangă; ne-am întors cu iuţeala fulgerului şi l-am văzut... pe micul malaiez Tomo, care se holba la noi înspăimântat şi cu mâinile ridicate rugător.

   V.

   ÎN TABĂRA ATJEHILOR.

   — CE ESTE, MĂ TICĂLOSULE - i se adresă Marian, jumătate râzând, jumătate supărat - iar te-ai luat după noi?

   — Tuan, nu, Tomo nu luat după voi, bolborosi băiatul, tremurând. Tomo rămâne acum tine, nu mai vrei la chinez rău. Tomo are fie credincios.

   — Ei, ştii că ai haz! De unde până unde aşa, deodată, schimbarea asta? Te-a supărat cumva Fu Dan?

   — Fu Dan om rău, exclamă băiatul, cu mânie, l-a bătut mult pe Tomo. Tomo fie credincios acum la Tuan, aşa porunci „el".

   Rostind cuvântul „el", în ochii şi pe chipul inteligent al băiatului se putea citi o expresie de groază.

   — El? Cine este acest „el"? întrebă Marian, interesat.

   — Oh, Tuan, e negrul cel mare, cu cap mai grozav ca al unui

urangutan. El îşi zice „Pongo".

   Pongo!

   Ne-am privit înmărmuriţi. Acesta era un nume din Africa Centrală şi cu el botezau popoarele din regiunea fluviului Congo pe cel mai grozav locuitor al codrilor lor gorila.

   Aşadar, misteriosul negru tot în Africa trebuie să se fi născut şi trăise acolo multă vreme, deoarece primise de la tovarăşii săi de trib porecla aceasta Pongo - gorila - nici că se putea o poreclă mai potrivită pentru negrul nostru, îmi închipuiam lesne cum se feriseră toţi de dânsul şi-l batjocoriseră din pricina capului său, până se văzuse silit să-şi părăsească patria şi după multe aventuri să ajungă la Singapore, în mâinile chinezilor. Dar n-aveam acum timp să ne gândim la toate astea.

   — Ştii unde se află Pongo? întrebă Marian.

   — Pretutindeni, şopti malaiezul, cu teamă. El spus la mine: „Pongo mănâncă pe tine dacă nu eşti credincios la Massers albi". Masser alb eşti tu, Tuan şi prieten de la tine. Tomo este credincios la voi.

   — Bine, Tomo, te cred, zise Marian, cu seriozitate, deşi în sinea sa cred că râdea ca şi mine. Să ne rămâi credincios, altminteri îi voi spune lui Pongo să te mănânce. Acum ajută-ne să dăm mai încolo pe cei doi tigri şi să-i acoperim cu crengi.

   Băiatul tăia de zor crengi, în vreme ce noi ne căzneam să tragem cele două leşuri sub un tufiş. Malaiezul le acoperi apoi cu dibăcie, în aşa fel încât să nu poată fi zărite de nici un trecător.

   — Chiar dacă ne vom înapoia până diseară - zise Marian - tot va fi prea târziu să salvăm blănile. Căldura va strica repede carnea şi fireşte şi pieile. Păcat, tocmai pe astea două aş fi vrut să le am. Avem însă ceva mai important de făcut acum. Haideţi!

   Tomo îşi făcu loc înaintea noastră şi porni în frunte.

   —Tomo cunoaşte drum, zise el, cu însufleţire. Tomo conduce bine.

   — Dacă vrei, n-am nimic împotrivă, băiete, zise Marian. Numai vezi să nu ne rătăceşti, căci te spun lui Pongo.

   Mie îmi veni deodată un gând:

   — Marian, ce-ar fi să renunţăm să mai târâm câinele după noi? Mai bine să-l trimitem cu o veste stăpânului său la Selimeum. Va ajunge acolo înaintea lui Meerkerk şi Diersch va putea cere trupe de la Kota-Radja. Tu ce părere ai?

   — Eu cred că ideea ta e minunată, dragă Robert, încuviinţă Marian. Câinele e atât de inteligent, încât va porni pe drumul drept dacă-i voi porunci. Aşteaptă, îi voi descrie pe scurt situaţia

şi voi prinde scrisorica de zgarda câinelui.

   Aşternu la repezeală câteva rânduri pe o foaie de carnet, o împături şi o prinse de zgarda inteligentului animal. Apoi desprinse funia pe care şi-o trecuse pe după trup şi strigă în urechea câinelui!

   — Du-te de-l caută pe stăpân! Caută-l pe stăpân!

   Pinh îl privi întrebător cu ochii lui mari şi după ce Marian îi repetă porunca şi arătă cu braţul în direcţia spre Selimeum, câinele mârâi scurt şi o zbughi îndărăt pe potecă.

   — Sa făcut! zise prietenul meu, mulţumit. Acum putem fi liniştiţi. Diersch va purta el de grijă să primim repede ajutoare. Sunt aproape sigur că îi vom salva pe slujbaşii olandezi din ţara atjehilor.

   — Şi-l avem şi pe Pongo cu noi, am zis eu, vesel.

   Zicând acestea, am întors fără să vreau capul, dar am scos o exclamaţie de uimire.

   Ne aflam tocmai la cotitura de după care se iviseră cei doi tigri şi privind înapoi, mi s-a părut că negrul uriaş stătea pe locul unde zăceau cele două leşuri acoperite cu crengi; am avut chiar impresia că văd mişcarea repede cu care e s-a făcut nevăzut.

   — Ce s-a întâmplat? întrebă Marian.

   — Cred că Pongo era lângă tigri, i-am răspuns eu. Ne întoarcem?

   — Eu nu-l văd, zise Marian, ceea ce înseamnă că, dacă a fost într-adevăr acolo, s-o fi retras în tufiş. Şi deoarece asta e o dovadă limpede că nu vrea şi ne vorbească încă, să nu-l silim s-o facă. Hai să mergem înainte, olandezii ai nevoie de ajutorul nostru. Ei. dar ce are Tomo? Pare să fi descoperit vreo primejdie.

   Micul malaiez se oprise, întinsese capul înainte, încordându-şi auzul şi făcea semne disperate cu mâna înapoi, ca să ne dea de înţeles să rămânem liniştiţi.

   Deodată Tomo se întoarse şi din câţiva paşi fu lângă noi.

   — Tuan, să plecăm, să plecăm! sâsâi el.

   Si în clipa următoare se furişă pe dinaintea noastră, făcându-se nevăzut pe cotitura potecii.

   Câteva secunde ne-am privit înmărmuriţi, căci nu văzusem şi nu auzisem nimic.

   — Ce părere ai tu, Mariane - am şoptit eu - să-l urmăm pe băiat?

   — Drept să-ţi spun, nu ştiu sigur ce să zic. N-o fi vreo şiretenie de-a lui, ca să scape de noi?

   Am vrut să răspund ceva, dar cuvântul mi-a murit pe buze, căci

deodată ne-am văzut înconjuraţi de nişte făpturi vânjoase, goale până la brâu, care, fără un cuvânt, îşi întindeau spre noi suliţele ascuţite şi grozavele lor pumnale malaieze.

   Purtau îmbrăcămintea obişnuită a arhipelagului, sarongul - un şorţ larg, cafeniu cu galben - iar pe dedesubt pantaloni scurt. De la mijloc în sus erau goi, iar pe cap aveau basmale colorate, înfăşurate în formă de turban.

   Situaţia era foarte neplăcută, căci în ameninţarea lor mută era atâta seriozitate, încât orice împotrivire ar fi fost o nebunie. Un bătrân se desprinse din rândurile lor, ne măsură cu o privire posomorâtă şi zise scurt:

   — Voi duşmanii noştri. Sunteţi prizonieri. Duceţi-i de aici! Cei din spatele nostru se înghesuiră atât de aproape cu vârfurile armelor lor, încât fără voie trebuia să pornim înainte, printre rândurile duşmanilor tăcuţi, care ne făcuseră loc de trecere. Şi în vreme ce păşeam printre ei, cu îndemânarea unor pungaşi de buzunare, ne scoaseră de la brâu pistoalele. Ne tăiară apoi cu iuţeala fulgerului şi curelele de care atârnau armele, pe care şi le însuşiră.

   — Faimoasă afacere! mormăi Marian, după cum îi era obiceiul. Slavă Domnului că l-am trimis înapoi pe Pinh.

   — Linişte! porunci bătrânul atjeh.

   Şi deoarece armele celor din spate luciră ameninţător pe dinaintea privirilor noastre, am ascultat supuşi „sfatul".

   Păşeam înaintea băştinaşilor, dar n-aveam voie nici măcar să întoarcem capul, căci încercând să fac asta o dată, era gata-gata s-o păţesc.

   Deoarece mai fusesem adesea în astfel de situaţii, cu prilejul expediţiilor noastre prin lumea largă, nu prea ne îngrijoră incidentul acesta. În schimb, eram neliniştit de soarta slujbaşilor olandezi. Desigur ca ei erau în mâinile răsculaţilor şi era îndoielnic daca mai erau în viaţă.

   Îl aveam însă pe Pongo în spatele nostru - Pongo, care s-ar fi putut lua la luptă cu un trib întreg de malaiezi. Şi dacă mă gândeam că micul Tomo observase apropierea duşmanului, în vreme ce noi nu auzisem nimic, atunci cu atât mai mult trebuia să fi prins de veste uriaşul, dacă nu l-o fi anunţat Tomo mai înainte. Am fost întrerupt din gânduri de configuraţia drumului. Poteca cea îngustă începuse să coboare la vale, astfel că aveam de furcă, ferindu-ne să nu ne prăvălim. După vreo treizeci de metri, a urmat o cotitură şi ne-am trezit brusc pe ţărmul fluviului Atjeh. Se aflau acolo câteva bărci şi am fost vârâţi în una din de. Proastă afacere, căci acum nu ne-ar mai fi putut urmări Pongo şi Tomo. Chiar şi un câine poliţist s-ar fi dat bătut.

   Indispus, m-am aşezat lângă Marian pe podeaua bărcii înguste, în care au sărit imediat şase băştinaşi, în vreme ce restul s-au urcat în celelalte bărci. Privind întâmplător spre ţărm, cu greu mi- am putut stăpâni un ţipăt de bucurie, căci dintr-un tufiş des ieşea la iveală capul micului Tomo, care ne făcea semne liniştitoare şi râzând îşi arăta dinţii albi.

   Zărindu-l, am căpătat îndată convingerea că şi Pongo se afla pe aproape şi eram încredinţat că uriaşul negru ne va elibera în orice caz. Aş fi vrut să-i împărtăşesc şi iui Marian observaţiile mele, dar mă temeam de paznicii noştri fioroşi. Când m-am uitat însă la el, îmi făcu un semn cu coada ochiului, mişcând necontenit capul spre mal. Aşadar şi el îl zărise pe Tomo.

   Acum aşteptam în linişte evenimentele. Aproape trei ceasuri au vâslit băştinaşii împotriva curentului, destul de puternic, până când, în cele din urmă, şi-au orientat bărcile spre malul drept şi le- au priponit acolo.

   Am fost îndemnaţi, cu împunsături de suliţă, să coborâm pe uscat, apoi am mers timp de un ceas pe o potecă îngustă şi întortocheată de junglă, până când am ajuns într-un luminiş întins.

   Un număr mare de colibe de frunziş ne arăta că ne aflam în tabăra de vară a atjehilor. Ciudat era că nu am văzut nici o femeie acolo, numai războinici înarmaţi până în dinţi - unii chiar cu puşti mitraliere moderne - o dovadă că Meerkerk avusese dreptate în bănuiala lui privitoare la transportul secret de arme.

   In faţa unei colibe mai mari din mijlocul luminişului se îngrămădeau mulţi băştinaşi care, văzându-ne, se dădură la o parte şi arătară prin semne spre intrarea colibei.

   Când am intrat înăuntru, poticnindu-ne - căci era cam întuneric acolo - am auzit un glas mânios rostind în limba olandeză:

   — Duceţi-vă dracului, ticăloşilor, dar lăsaţi-ne în pace! Veţi vedea voi ce-o să păţiţi de pe urma răscoala voastre idioate.

   — M-aş duce eu cu dragă inimă dracului - zise Marian - căci nu poate fi mai rău decât aici pe pământ. Mă bucur, însă, că vă întâlnesc, domnilor. Numele meu e Marian Farrow (uitasem să-ţi spun, dragă George, că prietenul meu era fratele tatălui tău, adică unchiul tău, care acum e mort) şi cel care mă însoţeşte este prietenul meu, doctorul Robert Bertram. Am pornit din Selimeum şi acum în urmă din colonia nouă. vrând să vă prevenim pe dv., domnilor, de răscoala ce se plănuia, dar, din nenorocire, am căzut şi noi în capcană. Sper, totuşi, că vom scăpa.

   După câteva momente de înmărmurire, domnii se mai liniştiră şi fură în stare să se prezinte. Erau doi consilieri de stat din Kota- Radja, un secretar şi casierul din colonia cea nouă.

   — Am căzut în cursă - ne spuse cel mai în vârstă consilier. Când am sosit în luminişul acesta, personalul care ne însoţea a tăcut îndată cauză comună cu atjehii; am fost dezarmaţi şi închişi aici. Ne aşteptăm din clipă în clipă să fim ucişi.

   — Cred că asta nu se va întâmpla, i-a îmbărbătat Marian. Sunt aproape sigur că mâine dimineaţă nu vom mai fi prizonieri.

   Tovarăşii noştri de suferinţă l-au copleşit cu întrebări, dar Marian n-a vrut să răspundă, căci se putea ca duşmanii să priceapă limba olandeză.

   Deodată se produse o mişcare în faţa cortului.

   — Aha! zise casierul, vine mâncarea: orez cu pasăre, sau pasăre cu orez, asta mâncăm mereu de două zile. Alte bucate nu cunosc gazdele noastre.

   O oală mare de fier fu vârâtă pe uşă. După cum bine spusese casierul, ea conţinea orez cu pasăre.

   Aveam în sacul nostru linguri şi furculiţe, ba chiar şi farfurii de aluminiu, în vreme ce olandezii au fost nevoiţi să se folosească de nişte beţişoare date de atjehi. Am mâncat cu poftă, căci eram flămânzi ca nişte lupi.

   — Aşa! făcu casierul, care împinse afară oala, după ce sfârşisem ospăţul. Cam pe seară, vom da din nou ochii cu aceeaşi oală. Atunci va fi pasăre cu orez... Poftiţi, domnilor, în oala asta de lut se află vin de palmier; e foarte bun. Trăim binişor aici, până vom fi tăiaţi în bucăţele.

   — Asta în nici un caz nu se va întâmpla, zise Marian, cu hotărâre. Propun, însă, domnilor, să dormim puţin acum. Vom avea nevoie de forţele noastre în timpul nopţii. Ne-or trezi ei când vor aduce cina.

   Şi cu toată situaţia neplăcută în care ne aflam, am izbutit să dormim cât se poate de bine, până ce un zgomot caracteristic ne vesti că ne fusese adusă mâncarea de seară - pasăre cu orez.

   — Aşa, mormăi casierul, după ce repetă mişcarea de la prânz, împingând oala afară. Acum sunt curios să văd dacă se va realiza prorocirea d-tale, domnule Farrow. Se întunecă; să vezi că îndată se vor posta patru atjehi în faţa intrării colibei noastre, iar de jur- împrejurul luminişului vor sta de strajă posturi duble. În condiţiile astea, pentru mine e o taină cum ai de gând să ieşi de aici.

   Prin deschizătura îngustă care ne ţinea loc de uşă puteam cuprinde cu privirea luminişul, care era scăldat în lumina razelor de lună. Casierul avea dreptate; pe marginea luminişului mergeau agale doi atjehi, cu arma la umăr. Şi în faţa colibei stăteau patru paznici cu suliţe ce luceau în bătaia lunii.

   — Ei? Ce spuneam eu, domnule Farrow? zise casierul. Cum ai de gând să ieşi de aici? Chiar dacă ai avea o trupă întreagă de legionari în spatele d-tale, am fi răpuşi aici în colibă înainte ca ei să ne poată veni în ajutor. Da, da, situaţia noastră este disperată.

   — Şi cu toate astea eu nădăjduiesc că mâine dimineaţă vom fi liberi, ba poate chiar în noaptea asta

   — Atunci poate că aştepţi vreun sprijin din cer, mormăi casierul. Eu îi cunosc pe simpaticii ăştia. Dacă ne vine într-adevăr vreun ajutor, ne dau repede gata şi ne ascund pe undeva pe urmă... „nu ştiu, n-am văzut".

   —Dar asta ar fi putut s-o facă de mult.

   —Tocmai asta mă necăjeşte şi pe mine, răspunse casierul. De ce ne mai îndoapă aici cu blestematul lor de orez cu pasăre? Ar fi putut să ne ucidă din primul moment.

   — Poate vor să ne ţină ca ostateci, ca să poată pune condiţii mai bune de pace, în cazul când ar fi atacaţi.

   — Uite, vezi, la asta nu m-am gândit... Te pomeneşti că mai scăpăm cu viaţă. Cu toate astea, trebuie să-mi dai dreptate că fuga e cu neputinţă. Dacă luna n-ar lumina atât de puternic, ar aprinde focuri de jur-împrejur. Aşadar, adio scăpare. Sau, după cum spuneam, ar trebui să ne vină un ajutor din cer.

   — Poate că mai târziu vă spune că ajutorul acesta a venit din iad, râse Marian.

   —Ce, din iad?

   Casierul tăcu câteva clipe, îşi spunea, desigur, că prietenul meu trebuie că-şi cam pierduse minţile.

   Marian îi ghici gândul şi râse din nou:

   — Nu-ţi fie teamă, sunt încă teafăr şi peste câtva timp vei spune că am dreptate, la priveşte la cele două santinele de pe marginea luminişului.

   Indivizii stăteau ca ciopliţi în piatră, încordându-şi auzul spre pădure.

   — O fi dând târcoale vreo fiară, mormăi casierul. Un tigru, poate, care a pus ochii pe cei doi ticăloşi.

   Marian ridică braţul.

   — A! făcu el. Asta a fost Pongo.

   Pe nesimţite, smulşi în întunericul pădurii de o forţă misterioasă, cei doi oameni de strajă dispăruseră ca prin farmec.

   Doctorul Bertram făcu o pauză, dus pe gânduri. George, cu faţa roşie de încordare, nu-i dădu răgaz:

   — Şi ce s-a mai întâmplat, doctore? Spune, te rog!

   — Ehei, tinere, prin multe ne-a mai fost dat să trecem până să răpunem banda chinezilor şi s-o eliberăm pe Ellen Abednego! Astea ţi le voi povesti altădată, dragă George, încheie doctorul Bertram, râzând.

SFÂRŞIT

Volumul 41

AURUL BLESTEMAT

DIAVOLUL ALB

   — CE-O MAI FI ŞI CU OBIECTUL ACELA CIUDAT? făcu Farrow privind cu încordare spre nord-vest prin ocheanul său puternic.

   Lordul Clive, George şi Rindow, care stăteau lângă el în turn, duseră şi ei repede ocheanele la ochi şi se uitară atenţi în direcţia arătată.

   — E un trup omenesc, zise Clive, care avea privirea foarte ageră. Pare să fie un naufragiat şi chiar cred că recunosc un lemn

îngust de care s-a încleştat.

   — Da, ai dreptate, dragă lordule, încuviinţă căpitanul; acum văd şi eu. Pare să fie o vâslă lemnul acela de care se ţine.

   Submarinul porni cu toată viteza spre naufragiat. Marinarii îl vedeau din ce în ce mai bine, prin ocheanele lor, pe băştinaşul pe jumătate gol, care stătea fără viaţă deasupra lopeţii lungi şi pe care valurile uşoare îl mânau tot mai aproape.

   — Ciudat! exclamă deodată Farrow. Omul pare să poarte un lanţ în jurul trupului.

   — Şi braţele îl sunt prinse în lanţuri subţiri, adăugă George. Probabil că s-a legat de vâslă înainte de a-şi pierde cunoştinţa.

   — Atunci nu s-ar fi slujit de lanţuri, zise căpitanul, căci şi-ar fi zis că greutatea lor l-ar putea trage la fund.

   — Aşa e, toată treaba asta e ciudată, se amestecă şi Rindow în vorbă. Mai c-aş putea spune că nenorocitul a fost legat cu lanţuri de lopată.

   — Hm, prin multe întâmplări extraordinare am trecut noi adesea, nu-i vorbă - răspunse Farrow - dar ar fi de necrezut să dăm aici peste un băştinaş legat cu lanţuri de o vâslă. Aproape că s-ar putea presupune că prin apele astea mai există galere, cum întrebuinţau pe vremuri romanii. Dar asta ar fi cu neputinţă.

   — Ba chiar aşa e! Strigă George, agitat. Omul are un lanţ subţire în jurul trupului şi încheieturile mâinilor îi sunt de asemeni legale împreună cu un lanţ. Trebuie deci să fie un condamnat la galere.

   Submarinul se apropiase într-atât, încât cei din turn puteau vedea acum cu ochiul liber ceea ce văzuseră înainte prin ocheane. Camarazii se priviră nedumeriţi şt lordul zise încetişor.

   — Poate că vom izbuti să-l readucem la viaţă şi atunci ne va lămuri ce s-a petrecut cu el.

   — Din nenorocire, am impresia că e mort, îşi dădu cu părerea căpitanul. Aşa că această întâmplare ciudată va rămâne pentru veşnicie o enigmă, ceea ce e foarte regretabil.

   — Cu d-ta omul are prilejul să treacă prin cele mai ciudate aventuri, mai zise lordul. După toate aparenţele, e vorba de un condamnat la galere, după cum am întâlnit până acum numai în cărţi şi în filmele de cinematograf.

   Farrow îndreptă vasul cu dibăcie lângă omul în nesimţire şi când ajunse acolo stopă. George sări imediat pe punte şi alergă spre parapet. Apucă vâsla de care era legat băştinaşul şi o ţinu bine, până veniră Petre şi Kard, pe care căpitanul îi chemase sus.

   Cei doi uriaşi ridicară ciudata povară şi o aşezară binişor pe punte. Farrow, lordul, Rindow, Bertram şi alţi câţiva camarazi făcură cerc în jurul omului în nesimţire.

   Doctorul se aplecă imediat asupra lui, îi cercetă pulsul, dădu din cap şi zise:

   — Trebuie să-mi iau stetoscopul: nu ştiu, zău, dacă mai poate fi salvat Din câte îmi dau seama, a înghiţit prea multă apă. Până una-alta, trebuie întors cu capul în jos şi să i se facă respiraţie artificială până mă înapoiez eu.

   În primul rând însă nenorocitul trebuia liberat din lanţuri. Se aduseră repede pile şi dălţi, iar Petre şi Kard se apucară de lucru, dar trecu ceva până să taie lanţurile subţiri de oţel. Îl aşezară apoi pe băştinaş cu capul în jos, pe urmă îl întinseră pe punte şi începură să-i facă respiraţie artificială în vremea asta, Farrow, George şi lordul Clive examinară cu interes lopata, care era făcută dintr-un lemn uşor, dar foarte tare.

   — Ciudat! murmură căpitanul. E, într-adevăr, o lopată cum se foloseau numai pe vechile galere. Eu nu ştiu însă să existe vreo ţară pe pământ unde să mai dăinuie asemenea pedeapsă.

   — Lordul vorbea înainte de filme - interveni George - poate că omul acesta a căzut peste bord cu prilejul unei filmări. Sau poate galera, care se află pe mare în scopul acesta a căzut pradă unei furtuni năprasnice.

   — Presupunerea ta nu e de dispreţuit, răspunse Farrow. Asta ar fi cel puţin explicaţia cea mai simplă. Eu nu cunosc însă nici o societate de cinematografie care să turneze tocmai în apele acestea singuratice şi primejdioase. Marile întreprinderi europene ar putea filma astfel de scene în Marea Nordului sau în Baltica.

   Doctorul Bertram sosi cu tubul de ascultare şi examină inima băştinaşului. După câteva clipe zise:

   — Inima bate încă, dar cât se poate de slab. Duceţi-l la infirmerie şi voi încerca să-l menţin în viaţă prin injecţii cu camfor şi inhalaţii de oxigen. Câteva minute să mai fi rămas pe apă şi s-ar fi prăpădit cu siguranţă.

   Petre şi Kard îl transportară repede în cabina-infirmerie. Din fericire, doctorul avea pe bord instrumentele şi aparatele care se întrebuinţează în accidente de soiul acesta. O jumătate de ceas încheiată se ocupă Bertram de leşinat - un negru australian, după cum constată el cu uimire - apoi zise, uşurat.

   — În sfârşit, am scos-o la capăt. Inima a început să bată mai tare. Încă zece minute de respiraţie artificială şi cred că se va trezi. Dar nu mi s-a mai întâmplat să salvez pe cineva care să se afle atât de aproape de moarte. Petre, acum trebuie să-i facem

respiraţie artificială şi masaje.

   După vreo zece minute, pieptul lat al negrului începu să se ridice uşor. Putea avea cam treizeci de ani, era vânjos, dar trupu-i slăbit dovedea că îndurase mari suferinţe.

   În jurul mâinilor şi al şoldurilor mai avea încă cercurile de oţel, dar ele nu puteau fi scoase până ce omul nu-şi va fi revenit complet.

   — Cheamă-l pe căpitan şi pe ceilalţi camarazi, Petre! zise doctorul. Îndată ce se va trezi, omul ne va împărtăşi probabil amănunte importante, pe care mai târziu le va trece sub tăcere poate.

   Petre ieşi repede şi după câteva clipe se înapoie împreună cu Farrow, Rindow, George şi lordul Clive. Făcură cerc în jurul mesei înguste pe care zăcea întins băştinaşul şi-l priviră cu interes.

   — E într-adevăr un negru australian, zise căpitanul. Cum să fi ajuns el aici, de atât de departe? Ştiu şi eu ce să mai zic! Te pomeneşti că o galeră construită pentru filmare a fost târâtă de un taifun de pe coastele Australiei până aici. Unde s-a sfărâmat de vreo insulă. Doctore, ai putea stabili de câtă vreme se află pe apă individul acesta?

   — Trebuie să fi petrecut multe ceasuri în starea asta grozavă - răspunse Bertram - înainte de a-l fi părăsit puterile. Mă mir însă că n-a fost atacat de rechini.

   — Sunt foarte curios ce vom afla de la el când se va trezi, spuse căpitanul. Desigur că a trecut printr-o păţanie cum rar se întâmplă. Cred, însă, că adevărata explicaţie a găsit-o George al nostru şi anume că e vorba aici de un figurant de film. Probabil că vom găsi şi alte victime ale catastrofei, dacă negrul ne va indica unde s-a întâmplat nenorocirea.

   — Pare însă atât de slăbit şi istovit, încât face impresia că a lucrat mai mult timp ca sclav pe galere, zise doctorul Bertram. Va trebui să fim cu băgare de seamă la primele cuvinte ce le va roşii, înainte de a-şi reveni cu totul în fire. Petre, pregăteşte de pe acum o ceaşcă cu supă. Din diferite semne, sunt în măsură să constat că n-a mâncat de multă vreme.

   De-abia se întoarse Uriaşul cu ceaşca de supă, că negrul şi începu să se mişte. Făcu gesturi neliniştite cu braţele, dar nu putu să le întindă mai mult decât le întindea înainte, când avea lanţurile, ceea ce îl făcu pe doctor să spună:

   — Asta e încă o dovadă că a fost legat mult timp de vâslă. Chiar în starea asta de inconştienţă are întipărit în minte faptul că nu poate întinde braţele mai mult de atât.

   — Chestia e foarte ciudată, zise Farrow, îngândurat. Cine oare să mai folosească azi oameni ca sclavi de galere? Ar fi absurd gândul acesta, dacă vâsla n-ar fi construită în aşa fel, ca să poată fi legat un om de ea.

   — Minunat! Făcu lordul Clive, entuziasmat Voi trăi deci alături de dv. încă o aventură care iese din banal. Dar oare spaniolii n-au avut şi ei galere?

   — Da, sunt însă câteva sute de ani de când nu mai au - răspunse căpitanul - pe câtă vreme, vâsla asta e nouă de tot. După cum se vede lămurit, e fabricată cu cele mai bune unelte şi forma ei corespunde perfecţionărilor vremii modeme. Foarte ciudaţi.

   — Ssst! Acum tăcere! şopti doctorul Bertram.

   Camarazii îşi îndreptară imediat toată afecţiunea asupra negrului, care deschise ochii. Se uita rătăcit în juru-i şi privirea lui trăda spaimă. Rostii câteva cuvinte, apoi închise iar ochii.

   — Domnule căpitan, vorbea de un diavol alb cu ochii roşii, zise doctorul, agitat. Nu ştiu ce înseamnă asta. Să-l întreb de unde vine şi ce-a îndurat?

   — Ar fi cel mai bun lucru, dacă e destul de treaz, răspunse Farrow.

   Doctorul Bertram i se adresă negrului, care deschise din nou ochii, se ridică şi privi buimac în jurul său. Privirea îi căzu apoi asupra mâinilor şi păru foarte surprins că-i lipsea lanţul.

   Bertram îi duse la buze vasul cu băutura întăritoare şi nenorocitul îl goli, fixându-l pe doctor cu o privire de recunoştinţă. Acesta îi puse o întrebare pe limba lui, dar negrul îi răspunse într- o engleză destul de bună:

   — Massers vor să ştie ceva de la mine, Baru fugit, altfel el fi murit. Fost mult pe mare... vai... îngrozitori Rechini jur-împrejur. Baru are sete şi foame mare. Toată ziua şi toată noaptea vâsleşte, apoi slăbit şi nu mai ştie nimic. Baru foarte recunoscător Massers.

   Şi în vreme ce vorbea, ochii lui exprimau o groază neînchipuită.

   — Acum eşti în siguranţă, Baru, zise Farrow. Dar cine te-a legat de vâslă?

   Negrul îşi acoperi faţa cu mâinile şi clătină capul cu putere. Felul lui de a se purta era atât de ciudat, încât camarazii se priviră nedumeriţi; se părea într-adevăr că negrul îndurase atâtea grozăvii, încât numai amintirea lor îl făcea să se cutremure.

   — Baru, ne poţi povesti totul fără teamă, îl încurajă Farrow. Noi suntem în măsură să te apărăm şi de diavolul alb cu ochii roşii. Unde l-ai lăsat pe acest diavol?

   — Oh, Masser cunoaşte diavol alb? întrebă Baru, înspăimântat Atunci Masser îl va trimite înapoi pe Baru în iad?

   Tremura din tot trupul, dar Farrow îl liniştii:

   — Nu, Baru, asta n-o vom face în nici un caz, poţi fi liniştit? În „iad" zici c-ai vâslit? Mai erau şi alţii legaţi de vâsle?

   — Oh, Masser totul ştie, răspunse negrul. Mulţi oameni în iad trebuit vâslească şi când obosit, diavolul bătut cu biciul.

   Se aplecă mult înainte şi camarazii văzură cu groază că spatele lui lat era acoperit de răni, provenite de la lovituri de bici.

   — Asta e de necrezut! exclamă lordul Clive. Pe diavolul ăsta, cum îl numeşte Baru, trebuie să punem neapărat mâna. De asemeni, trebuie să-i eliberăm pe bieţii tovarăşi de suferinţă ai lui Baru. Au fost mulţi compatrioţi de-ai tăi pe vaporul acela grozav?

   — Oh, Masser, erau şi Massers albi legaţi de vâsle. Baru pare rău de ei, dânşii oameni slabi, fost tare loviţi cu biciul. Diavol foarte crud, striga mereu că el pedepseşte cum trebuie.

   — Baru, spune adevărul: i-ai făcut ceva diavolului acesta? întrebă căpitanul.

   — Nu, Massers, răspunse negrul, cu sinceritate. Baru dus cu alţii pe coasta Australiei să caute aur acolo. Apoi dispărut, unul, încă unul şi încă unul. Şi Baru fost înhăţat într-o noapte în colibă, legat, pus căluş în gură, târât în iad, înţepenit cu frânghii de vâslă, apoi trebuit vâslească. Fiecare noapte fost adus altul, până iadul plin. Toţi care dus caute aur, ajuns în iad.

   — Asta e extraordinar! zise Farrow, îngândurat. Zău că nu ştiu ce să cred din toată povestea asta. Dragă Clive, d-ta cum crezi că stau lucrurile?

   — Ar trebui să ne informăm la autorităţile australiene dacă au aflat cumva de dispariţia căutătorilor de aur. Ia spune, Baru, pe vapor a fost numai diavolul acela cu ochii roşii sau au mai fost şi alţi diavoli?

   — Încă patru, Masser. Toţi cu barbă lungă. Unul foarte mare şi lat, părul lui roşu de tot. Ceilalţi numesc la el „John", el bate cu biciul mai mult.

   — Aşadar, cinci albi posedă o galeră şi prind căutători de aur din claim-ul nou descoperit, pe care îl duc pe iadul plutitor, zise Farrow, încet. Asta e într-adevăr monstruos şi n-aş fi crezut-o în ruptul capului dacă nu l-am fi găsit pe Baru legat de vâslă. Baru, cum ai izbutit să fugi?

   —  Oh, Masser, diavol alb oprit la insulă şi spus că trebuie să aibă apă proaspătă şi fructe. Baru disperat, el vrea scape din iad, împins vâslă prin deschizătură şi căzut cu ea în apă. Fost întuneric încă, diavolii albi auzit plescăie apa, tras cu puşca, dar Baru înotat repede. Când răsărit soarele, Baru fost departe. Baru înotat mereu, face zgomot când vine rechini, apoi slăbeşte, adoarme şi trezit aici la Massers.

   — Drace! N-am auzit încă de aşa ceva de când sunt! Exclamă lordul. Dragă căpitane, trebuie să găsim neapărat galera asta modernă. Ea nu poate fi prea departe, căci în cursul celor cam treizeci de ore, de când se află Baru pe mare, el n-a putut înainta prea repede. În orice caz, trebuie să încercăm să-i eliberăm şi pe ceilalţi căutători de aur.

   — Acum eşti salvat, Baru - zise Farrow - şi deocamdată vei rămâne aici la doctor, până te vei fi întremat. Apoi vei putea munci pe bordul nostru şi noi te vom debarca într-un loc de unde să poţi lua un vapor pentru Australia. Va trebui, însă, să anunţi imediat autorităţilor cele întâmplate, dacă între timp nu vom fi izbutit noi să-i eliberăm pe tovarăşii tăi de suferinţă.

   — Oh, Masser vrea să lupte cu diavoli? Exclamă negrul, îngrozit. Mai bine nu face asta, Masser, diavol foarte rău.

   — Vom vedea noi, răspunse Farrow, zâmbind. Acum, însă, trebuie să dormi. Mai târziu îmi vei istorisi amănunţit unde eraţi când ai sărit în mare.

   Căpitanul îi zâmbi prietenos, apoi părăsi încăperea împreună cu ceilalţi.

   — Haideţi în cabina mea, zise el, trebuie să ţinem un mic sfat de război.

   II.

   O ENIGMĂ.

   DRAGĂ LORDULE, d-ta ce părere ai de treaba asta? Întrebă Farrow, când se aflară în cabina lui. îţi poţi închipui ca cinci europeni să aibă o galeră, pe care să pună la muncă oameni nevinovaţi, să-i bată şi să-i schingiuiască de moarte?

   — Vorbele tale m-au adus la o idee, răspunse lordul, îngândurat. Cine ştie dacă oamenii aceştia, care sunt folosiţi ca sclavi de galeră, n-au făptuit într-adevăr niscaiva crime? Desigur c-ai auzit şi d-ta de cazuri când oamenii îşi fac singuri dreptate, pentru că justiţia oficială a popoarelor n-ar fi destul de dreaptă. Poate că şi în cazul de faţă avem de-a face cu oameni care-i smulg pe criminalii cei mai fioroşi din mâinile justiţiei, pentru a-i pedepsi în felul lor. Socoţi că asta ar fi exclus?

   — Deloc. Ideea d-tale poate fi întemeiată, dragă Clive, încuviinţă Farrow. În cazul acesta, ar trebui să-l privim pe „albul cu ochii roşii" ca pe un individ foarte ciudat, ca să nu zic „nebun". Spune şi d-ta, care altul s-ar fi gândit la aşa ceva?

   — Atunci, povestea asta cu galera e foarte probabilă, răspunse Clive. Îmi spuneam eu mai înainte că australianul ne-ar fi putut minţi în această privinţă. Acum îmi cam închipui cum stau lucrurile. Totuşi, trebuie să-ncercăm să-i eliberăm pe nenorociţii aceia, căci chiar dacă meritau pedeapsă, ceea ce li s-a dat e prea din cale afară. Sper că Baru se va întrema în curând, ca să ne poată indica aproximativ unde a sărit în mare.

   — În ultimele zile a suflat mereu un vânt de la nord-vest, zise căpitanul şi din această direcţie venea spre noi şi Baru cu vâsla lui. Aşadar, trebuie să dăm peste ciudatul vas dacă urmăm drumul ăsta.

   — Ar trebui să aducem vasul în cel mai apropiat port, îşi dădu cu părerea Clive şi să lăsăm treaba pe seama autorităţilor. Nici nu ştiu dacă se pot trage la răspundere oameni care pedepsesc pe criminali cu de ia sine putere, punându-i să muncească la galere.

   Camarazii se duseră în turn şi Farrow ordonă să dea toată viteza la motoare. Luă direcţia cam spre nord, iar la întrebarea mirată a doctorului răspunse:

   — Desigur că galera nu va fi rămas treizeci şi mai bine de ore lângă insulă, ci o fi pornit mai departe. Am putea-o întâlni deci mai curând, dacă am ţine direcţia ceva mai spre nord. Cred că încă până-n seară vom da de ciudatul vas. Desigur că se va aţine prin părţile cele mai singuratice ale acestei mări, pe lângă insule nelocuite, iar peste zi îşi va căuta poate vreo ascunzătoare. Gândeşte-te numai că galera asta n-a fost văzută de nimeni în drumul ei din Australia până aici.

   — Ăsta e, de fapt, lucrul cel mai surprinzător, zise lordul. Tocmai un vas atât de ciudat trebuia să bată la ochi. Eu, unul, nu prea cred că Baru a spus adevărul curat. O fi făptuit el vreo crimă pe una din insulele Pacificului, a fost prins de „diavolul" acela şi încorporat galerei sale. Şi nici chestia cu noile terenuri aurifere n-o cred.

   —  N-ai putea să transmiţi în numele d-tale o radiogramă adresată guvernului australian? Întrebă Farrow. Poate că-l demascăm pe Baru şi-l spunem în faţă că ne-a minţit.

   — Da ideea e bună! Răspunse entuziasmat englezul. În guvern e şi un bun prieten al meu, lordul Storry, care îmi va răspunde imediat. Vrei să dai ordin să se întindă antena?

   Repede se înălţă câte un catarg la pupă şi proră, de care se fixă antena Clive se duse singur la aparatul de emisie şi transmise radiograma către prietenul său, cu rugămintea de a-i răspunde imediat.

   — Sunt foarte curios să aflu rezultatul, îi zise el lui Farrow, după ce se înapoie în turn. Într-un ceas, cred că voi avea răspunsul.

   — Dar dacă povestirea lui Baru e adevărată? întrebă George. Nu ne-am putea aştepta atunci la tot felul de surprize neplăcute din partea ciudaţilor stăpâni ai galerei?

   — Vom aranja noi şi cu ei, răspunse căpitanul, liniştit. Dar eu nu pot crede că Baru a spus adevărul. O fi având dreptate lordul cu presupunerea lui că negrul a făptuit vreo crimă pe o insulă şi a fost prins apoi de individul acela ciudat, care vrea să ia locul justiţiei cu galera lui.

   — Atunci toată sarcina noastră va fi cu mult mai uşoară, zise lordul, căci va însemna că avem de-a face numai cu un om original. Desigur că e cunoscut prin ţinutul acesta, deci vom da de el cu atât mai lesne, iar când îi vom avea în mână, vom sfârşi noi repede cu dânsul: în privinţa asta nu există îndoială.

   — De fapt. Omul acesta ciudat mi-ar plăcea, zise Farrow, zâmbind. Eu cred, de pildă, că a izbutit să-l corijeze pe Baru. După experienţa asta, se va feri, desigur, să făptuiască vreo nouă crimă în viitor. De asemenea, tovarăşii lui de suferinţă se vor fi vindecat şi ei de pornirea spre nelegiuiri. Pedeapsa grea a galerei va fi avut un efect mai bun ca puşcăria prin care au trecut, desigur, cei mai mulţi dintre ei.

   — Ce-i drept, e şi acesta un sistem de educaţie, încuviinţă lordul, totuşi misteriosul individ a mers puţin cam departe. Biciuirea prizonierilor nu poate fi încuviinţată de un om civilizat.

   — Eu cred că pe Insula Dracului condamnaţii nu-s trataţi mai cu milă, zise Farrow. Numai că acolo pedeapsa nu pare atât de grozavă, pentru că osândiţii au cel puţin aer şi lumină, în vreme ce în pântecul unui vapor sunt lipsiţi de asta. Ah! Uite că vine doctorul, poate că negrul şi-a recăpătat cunoştinţa şi-l vom putea chestiona încă o dată.

   — Baru şi-a revenit oarecum, le comunică Bertram şi cred că e mai bine să-l luăm la rost înainte de a se fi dezmeticit pe deplin.

   — Da aşa vom face, răspunse Farrow. Să mergem repede la el! Plundow, păstrezi direcţia asta! Îi strigă el timonierului, în vreme ce cobora scăriţa turnului.

   Baru se întremase într-adevăr în vremea asta, căci doctorul îi mai dăduse câteva ceşti cu supă.

   — Baru, văd cu bucurie că-ţi merge mai bine, zise Farrow prietenos. Aş dori să aflu mai amănunţit ce-al îndurat. Ia spune, unde ai fost prins?

   — Masser, aproape la Brisbane. Noi fost treizeci oameni, zece albi, douăzeci gentleman negri. De-abia de două zile noi început săpăm căutând aur, apoi oameni dispărut. Toţi regăsit la diavol alb cu ochii roşii.

   — Hm..., eu nu prea am auzit că s-ar fi descoperit terenuri aurifere pe lângă Brisbane, zise Farrow. Cine a dat de ele?

   — Masser, asta a fost albul, Olivier Kent. El făcut claim, avut permisie de la guvern să ia pe noi, să facem tovărăşie. Lucrul rămas secret, numai guvern ştie.

   Camarazii se priviră nedumeriţi. Baru spunea asta atât de deschis, încât trebuiau să admită că rostea adevărul. De fapt, nu era exclus ca vreun individ întreprinzător să fi descoperit în apropierea oraşului un teren aurifer, pe care voia să-l exploateze în taină. Căci dacă vestea ar fi pătruns în public, Brisbane ar fi fost năpădit de indivizi suspecţi, în goană după avere.

   Aşa stând lucrurile, avea şi guvernul destul interes ca descoperirea să rămână deocamdată o taină. Atunci, însă, cădeau în baltă toate presupunerile făcute de camarazi asupra acestui caz ciudat.

   — Baru - zise Farrow, grav - eu vreau să te cred, deşi explicaţia ta sună cam ciudat. Dar, ia spune, nu i-ai auzit pe tovarăşii tăi de suferinţă amintind cine v-a luat prizonieri şi pentru ce?

   — Masser, noi nu avut voie vorbim, numai şoptit, altfel loviţi îndată cu biciul. Eu crede, diavol alb voit împiedice pe noi sape aur. Spunea că loc acela e blestemat.

   Vorbise cu atâta sinceritate, încât toţi simţeau că negrul nu minţea.

   — Aşadar, nu poate fi vorba decât de un banditism sadea, zise Farrow. Vreun concurent al lui Olivier Kent l-a îndepărtat pe dânsul şi pe ajutoarele sale în felul acesta de necrezut.

   — Poate că a descoperit terenul împreună cu Kent, interveni George, Kent a vrut apoi să-l înşele şi el s-a răzbunat în felul lui. Probabil că englezul şi-a valorificat în aşa fel pretenţiile asupra terenului, pe lângă guvern, încât fostul său tovarăş n-a mai putut face nimic împotriva lui.

   — Şi asta ar fi o explicaţie, încuviinţă căpitanul. Ura e în stare de orice. Dacă lordul Storry va confirma povestirea lui Baru, vom putea proceda fără milă împotriva stăpânului galerei. Atunci ar fi chiar de presupus că misteriosul ei proprietar a creat vreo instalaţie care să-i îngăduie s-o scufunde imediat ce s-ar simţi în primejdie. Astfel ar dispărea nu numai duşmanii săi, ci şi dovezile ticăloşiei sale.

   — Dar cum putea s-ajungă el aici, tocmai din Australia? întrebă lordul. Vasul acesta ciudat ar fi trebuit doar să atragă atenţia altor vapoare.

   — Baru, aţi vâslit voi mereu zi şi noapte? întrebă căpitanul.

   — Nu, Masser, vapor are şi maşină. La început noi vâslit numai noaptea, ziua vapor merge singur.

   — Aha, acum am dezlegat şi taina asta! zise Farrow. Atâta vreme cât stăpânul galerei avea să se teamă de întâlnirea cu alte vapoare prin apropierea coastei Australiei, i-a pus să vâslească numai noaptea: ziua a trecut pe lângă ele ca vas de comerţ obişnuit. Da, dragă lordule, toate presupunerile noastre au fost false: se pare că totuşi avem de-a face cu un om setos de răzbunare, care a iscodit această pedeapsă din evul mediu şi-a pus-o în aplicare. Trebuie să fie grozav de viclean şi energic individul.

   — Toată treaba pare de necrezut - zise lordul şi privi bănuitor spre Baru - încât trebuie să am răspunsul prietenului meu înainte de-a adânci lucrurile. Cel mai nimerit ar fi ca Storry să se pună în legătură radiotelegrafică directă cu mine şi după cât îl cunosc eu, chiar aşa va face.

   — Dacă te foloseşti de o undă dinainte stabilită şi prietenul d- tale Storry îşi aranjează şi el aparatul în mod corespunzător, lucrul e cu putinţă, zise Farrow. Am observat că te pricepi de minune în tehnica radiotelegrafiei.

   — La fel şi Storry: amândoi am fost radiotelegrafiştii în război şi comunicam adesea între noi. Aha! asta o fi pentru mine.

   Aparatul începu să zbârnâie şi vesti:

   "Radiogramă din Brisbane către lordul Clive".

   — Veniţi şi dv., domnilor, zise englezul, voi nota întrebările şi răspunsurile prietenului meu. În felul acesta veţi putea urmări. Convorbirea noastră. Presupunând, fireşte, că ne întâlnim pe vreo undă...

   Camarazii observau cu interes cu câtă dibăcie mânuia lordul aparatul de emisie şi recepţie. Micul receptor ciocănea de zor şi Clive scria pe hârtie comunicarea prietenului său, tălmăcind imediat semnele alfabetului Morse, între cei doi foştii camarazi de campanie avu loc următorul schimb de telegrame:

   „Clive, ia unda 743" - suna prima comunicare din Brisbane.

   În câteva clipe, lordul potrivi aparatul.

   „De unde cunoşti chestia asta?" întrebă lordul Storry, din Brisbane.

   „Am dat peste un căutător de aur - răspunse Clive - care povesteşte foarte ciudat. Adevărat că s-a găsit un teren aurifer? Adevărat c-au dispărut Kent cu ajutoarele sale?"

   „Da. Kent are opţiune pentru claim mic şi bogat Dispărut acum cinci săptămâni împreună cu douăzeci şi nouă de oameni. Chestie misterioasă. Unde eşti?"

   Clive se codi câteva clipe şi după ce zâmbi către camarazi răspunse:

   „Pe submarinul căpitanului Farrow. Îl vom căuta pe Kent am dat de o urmă. Se ştie la voi că dispărut în acelaşi timp vapor de marfă?"

   „Felicitări lui Farrow - fu răspunsul. - Eşti un om norocos. Vaporul Melba dispărut de asemenea".

   „Cui aparţinea?"

   "Venea din Melbourne, căpitan şi proprietar James Gould. Să trimit distrugător să dea concursul?"

   „Acum nu, întâi trebuie să lămurim taina - răspunse Clive. Îţi voi da de veste".

   În aceeaşi clipă tresări speriat, apoi scrise repede, cu uimirea întipărită pe figură:

   „Vă opresc să vă amestecaţi, voi distruge submarinul şi distrugătorul. Kent şi ajutoarele lui suferă pedeapsă. James Gould".

   Farrow privi uluit la lord, care dădu din cap îngândurat şi zise:

   — Cineva cu un aparat puternic a venit peste noi. Fireşte că întâi a prins comunicările noastre, după care a transmis ameninţarea Din fericire, Storry şi eu ştim cum trebuie să procedăm. În război, am fost adesea întrerupţi de aparate străine, ceea ce ne-a hotărât să ne alcătuim un sistem al nostru propriu. După o înţelegere prealabilă ne vom folosi de altă undă.

   Schimbă repede dispoziţia aparatului şi după câteva clipe se auzi ţăcănitul, iar Clive scrise:

   "Voi dispune totuşi plecarea distrugătorului. Unde sunteţi voi?"

   Englezul se uită întrebător la căpitan, care dădu însă din umeri. Nu era prea uşor să ia o hotărâre, căci era cu putinţă ca la ivirea distrugătorului australian, situaţia să devină neplăcută pentru Farrow, deoarece guvernul englez nu dăduse încă nici un răspuns rugăminţii lui Clive, de a înceta urmărirea „Dox"-ului.

   Totuşi, se hotărî şi scrise pe o hârtie locul unde se afla vasul şi indică în acelaşi timp că mergea mai departe în direcţia nord-vest.

Clive telegrafie aceste date şi imediat dădu semnalul de încheiere. Misteriosul Gould n-avea decât să caute acum unda de care se folosiseră cei doi prieteni.

   — Lucrul devine primejdios, zise Farrow, după ce Clive închise aparatul. Acum acest Gould ştie că suntem pe urmele lui şi fireşte că-şi va închipui imediat că l-am pescuit pe Baru. Trebuie să dispună însă de arme primejdioase, altminteri ar fi caraghioasă ameninţarea lui că va distruge atât submarinul meu, cât şi distrugătorul. Şi prizonierii se află acum într-o situaţie cu mult mai primejdioasă, căci, după cum m-am temut mai înainte, i-ar putea face să dispară când ne va vedea apropiindu-ne.

   — Vreau să sper că n-a prins şi ultimele noastre radiograme - zise lordul - şi-şi va fi închipuit probabil, că ne-a înfricoşat. Poate că, de când cu dispariţia lui Baru, a cercetat mereu în eter, ca să prindă vreun schimb de telegrame referitor la locul unde se află negrul, ceea ce i-a reuşit. Din asta se poate vedea cât de primejdios e individul: cine e atât de prevăzător e un duşman de temut.

   — Ce să-i faci, asta nu se mai poate schimba, zise Farrow. Dar suntem şi noi preveniţi şi putem lua măsurile necesare şi în plus, ne mai putem bizui pe sprijinul distrugătorului, căci sper că prietenul d-tale îi va trimite.

   — Fireşte că da. Sunt chiar încredinţat că va veni şi el pe distrugător. Desigur că ţine să te cunoască pe d-ta, căpitane şi- apoi, ca şi mine, e mare amator de aventuri.

   — Plăcerea asta o va putea avea, numai să dăm de galera d-lui Gould, răspunse Farrow, zâmbind. Cred, însă. Că vom face treabă singuri, înainte de a se ivi distrugătorul. Aparatul de care s-a folosit Gould era puternic?

   — Da, foarte puternic. Aş zice chiar că individul se află pe aproape.

   — Aşa m-am gândit şi eu: trebuie să fim, deci, cu atât mai prevăzători. Ar fi mai bine să mergem pe sub apă, ca să nu ne întâlnim pe neaşteptate cu misterioasa galeră.

   Toţi coborâră imediat în turn. Cercetară cu atenţie zarea prin ocheane, apoi Farrow zise:

   — Acolo, spre nord, pare să se zărească o insulă. Am presimţirea că galera trebuie să treacă pe aici. Gould ştie acum că taina lui e cunoscută şi va căuta să se îndepărteze, adică va porni cât mai spre răsărit.

   — Să sperăm, răspunse Clive cam neîncrezător. Se poate s-o ia însă direct spre apus, în întâmpinarea distrugătorului anunţat.

Probabil că are pe bord arme pe care se bizuie foarte mult şi cu ajutorul cărora nădăjduieşte să distrugă vasul englez.

   — Atunci ne vom lua după el, hotărî Farrow. Dacă nu dăm de dânsul până mâine dimineaţă, pornim şi noi spre apus. Cred însă că ne vom lovi de el pe undeva în apropiere.

   — Ar fi bine. Şi mi-ar fi mai plăcut dacă am termina cu el fără ajutorul distrugătorului. Asta ar fi şi în folosul d-tale, căpitane, căci prietenul meu, recunoscându-ţi şi de astă dată meritele, ar pune o vorbă bună pe lângă guvernul englez, ca să renunţe la urmărirea dumitale.

   — Ar fi foarte frumos dacă englezii s-ar hotărî să încheie pace cu mine, răspunse Farrow. Să nădăjduim că aşa se va întâmpla. Acum să ne scufundăm, însă, căci putem fi zăriţi de pe insulă cu nişte ocheane puternice.

   Dădu comanda de afundare şi după câteva minute la suprafaţa apei ieşea numai o parte atât de mică a periscopului, încât n-ar fi putut fi zărită nici cu cel mai puternic ochean.

   III.

   ÎN PRIMEJDIE.

   CÂND SUBMARINUL SE APROPIE la vreo trei mii de metri de insulă, Farrow schimbă direcţia. Voia să cotească spre apus, pentru a se încredinţa că nu e primejdios să acosteze acolo.

   — Am presimţirea că Gould cu galera lui se află aici, îl zise el lordului. De aceea, vreau mai întâi să stabilesc dacă nu există vreun golf în care s-ar fi putut ascunde. Nu vreau să mă apropii prea mult, căci s-ar putea ca periscopul să fie totuşi descoperit.

   — Aproape să mă molipsesc şi eu de temerile d-tale, zise Clive, râzând; totuşi, presupunând că dai de el pe insula asta, cum vrei să-l luăm în primire?

   — Cel mai simplu lucru ar fi să trimitem într-acolo câteva grenade cu gaze, răspunse Farrow; în felul acesta am putea debarca peste o jumătate de ceas, i-am lega pe Gould şi pe complicii săi şi am elibera prizonierii.

   — Aşa cum faci d-ta planul, pare destul de simplu - încuviinţă Clive - dar trebuie să ne mai gândim şi la faptul că Gould împreună cu o parte din oamenii săi au pornit prin insulă, lăsând pe vas doar câţiva paznici. Dacă gazele nu-i vor ameţi, n-am făcut nimic. S-ar putea întoarce pe galeră după o jumătate de oră şi ne- ar putea pregăti o primire călduroasă.

   — Ai dreptate şi d-ta, răspunse Farrow. Atunci trebuie să ne mulţumim deocamdată să ţinem galera sub observaţie şi s-o atacăm de-abia atunci când vom vedea că se pregăteşte să părăsească insula.

   — Da, ăsta ar fi mijlocul cel mai sigur. Gould va rămâne uimit când va vedea că avem arme mai bune ca ale lui.

   Submarinul îşi continuă călătoria încetişor. Farrow privea cu încordare spre insulă şi văzu că mai pretutindeni pădurea seculară înainta până aproape de apă; rar se vedea vreun petec de plajă şi nicăieri nu se zărea vreun golf. După ce înconjurară insula, Farrow zise:

   — Se pare că totuşi m-am înşelat; nu se vede nimic suspect. Sunt de părere să acostăm pe coasta de apus şi să observăm dacă nu cumva se zăreşte galera.

   — Fireşte, încuviinţă Clive. Când misteriosul vas se va apropia, ieşim la suprafaţă şi-i trimitem câteva grenade cu gaze înainte ca Gould să-şi dea seama ce se petrece şi-a şi pierdut cunoştinţa.

   Farrow râse şi îndreptă submarinul spre coasta de apus. Se hotărî să acosteze pe un loc al ţărmului unde apa să fie destul de adâncă, pentru ca să poată rămâne direct lângă insulă.

   Spre marea lui bucurie, văzu că apa era într-adevăr destul de adâncă pentru a putea înainta până la ţărm. Dar înainte de a se ridica la suprafaţă, examină din nou prin periscop desişul apropiat, nu putu descoperi însă nicăieri cea mai mică urmă a cuiva care ar fi pătruns în adâncul bogatei vegetaţii.

   De-abia acum dădu ordinul de punere în funcţiune a pompelor şi tumul se înălţă încet din apă. Ieşi cel dintâi afară şi în vreme ce mai examină o dată marea prin ocheanul puternic, George sări pe uscat. Petre uriaşul şi lordul Clive îl urmară. Merseră împreună spre desiş, spre a cerceta şi ei din acea ascunzătoare întinsul apei. La fel trebuia cercetată şi insula, dacă nu cumva se aflau băştinaşi pe dânsa. Înainte de a pătrunde în tufiş, examinară cu atenţie frunzele şi ramurile, dar nu descoperiră nici un semn că ar fi pătruns altcineva acolo înaintea lor.

   George îşi făcu loc cel dintâi printre două tufe mari şi văzu că desişul nu era atât de încâlcit precum se temuse. Era lesne să înainteze fără să se folosească de cuţit. Această constatare era de mare însemnătate, căci se economisea astfel o muncă încordată şi cercetarea insulei se putea face mai repede.

   Lordul Clive venea imediat după George, urmat de făptura uriaşă a lui Petre, credinciosul servitor.

   — George, pe cât posibil, să rămânem împreună, şopti englezul, căci ne putem aştepta să fie băştinaşi aici, care nu ne

vor primi cu braţele deschise.

   — Ar fi trebuit să-i fi observat până acum, dacă s-ar fi aflat într- adevăr băştinaşi, răspunse tânărul. Dar n-am observat încă nici o urmă.

   — Cu toate astea, trebuie să fim cu foarte multă băgare de seamă, stărui lordul, căci pe niciuna din insulele Pacificului nu eşti în siguranţă.

   — Fireşte că vom fi prevăzători, deşi nu cred să ne pândească vreo primejdie. Pe de altă parte, nu-mi pot închipui ca galera să fi acostat tocmai la insula asta. Probabil că vom lua de aici numai apă proaspătă şi fructe, apoi vom porni mai departe.

   — Ar fi păcat dacă ne-am pierde vremea degeaba, zise lordul. În timpul ăsta, Gould s-ar putea face nevăzut cu misteriosul său vas. Aş fi deci mai bucuros să dau de el aici.

   — Şi mie mi-ar fi mai plăcut aşa. În interesul nenorociţilor prizonieri, răspunse George, dar nu-mi vine să cred că lucrurile se vor petrece aşa de simplu.

   — Fireşte, căci atunci n-ai mai avea perspectiva unei aventuri, zise lordul, zâmbind. Lucrurile care decurg normal nu mai au farmec pentru d-ta.

   — E, da, de când sunt pe submarin am trecut prin întâmplări care sunt mai mult decât ciudate. Aşa că m-am obişnuit cu fapte care nu decurg în mod normal. Ah! Se pare c-ai avut dreptate; pe aici par să fi trecut nişte oameni.

   Spunând asta, arătă spre un loc al pământului mode, unde se putea vedea urma uşoară a unui picior. Clive făcu o mutră uimită, apoi murmură:

   —  George, n-a fost un băştinaş, asta e urma unei ghete de european. Drace! Oare să fie totuşi galera ascunsă pe undeva? Mai bine să ne întoarcem, sau să aşteptăm până se înapoiază tova răşii.

   — Dar suntem trei bărbaţi, răspunse tânărul, cu un glas ceva mai tare decât ar fi vrut şi împotrivă nu putem avea decât cel mult patru inşi, căci unul, dacă nu chiar doi vor fi rămas de pază pe galeră. Să mergem mai departe, fără teamă, căci lucrul nu poate deveni primejdios. Acum suntem doar preveniţi şi ar fi minunat dacă noi trei am rezolva totul cu ajutorul grenadelor cu gaze.

   Lordul Clive, care era şi el ahtiat după aventuri, se învoi repede.

   — Da ar fi cât se poate de frumos, zise d. Aş vrea să văd mutrele camarazilor după ce vom fi făcut singuri toată treaba.

   Curajoşii tovarăşi nu se gândeau la vreo primejdie personală; se temeau numai că doborârea presupuşilor duşmani nu va decurge atât de uşor cum doreau dânşii.

   Fiecare ţinea în mâna dreaptă revolverul, în stânga o grenadă cu gaze: ca de obicei, George o luase şi de data asta ceva mai înainte, deoarece era mai sprinten şi mai subţirel, putând astfel să se strecoare mai lesne în tufiş. Se opri într-un mic luminiş, unde se vedeau urme de cizme.

   — Sunt trei bărbaţi, zise lordul, care avea multă experienţă la „citirea urmelor", ca unul ce participase la vânători pe tot globul. Se pare că au străbătut luminişul, îndreptându-se spre coasta de răsărit, unde îi vom putea lua prin surprindere.

   — N-ar fi mai bine să aşteptăm până vine domnul căpitan? propuse Petre. Chiar dacă suntem destul de puternici, ar putea să ne întindă vreo cursă, în care să cădem fără veste.

   — Dar bine, Petre, să ne fie nouă frică de trei inşii făcu George, cu imputare. Eu zic să mergem liniştiţi mai departe, poate putem pune mâna pe el înainte de a ajunge la coastă.

   — Dragă George, n-ar strica să fim, totuşi, ceva mai prevăzători, zise lordul Clive. Dacă avem de-a face într-adevăr cu oamenii de pe galeră, atunci lucrul nu va fi prea uşor. Trebuie să te gândeşti că treizeci de căutători de aur - toţi oameni unul şi unui - au fost luaţi prizonieri de aceşti indivizi şi duşi pe galeră. De aici se poate vedea că dispun de mijloace faţă de care şi noi vom fi, probabil, neputincioşi. La drept vorbind şi eu aş fi acum de părere să aşteptăm întăriri.

   — La asta nu m-aş fi aşteptat din partea d-tale, zău aşa, zise George mirat Crezi cu adevărat că aceşti trei indivizi ne-ar putea face ceva? Dacă ar fi zece sau mai mulţi, aş mai zice, dar trei..., ce Dumnezeul Ştii ce, eu mă duc singur-singurel şi sunt încredinţat că voi sfârşi repede cu ei.

   Înainte ca lordul sau Petre să poată răspunde ceva, din tufişul din spatele lor se auzi un glas batjocoritor.

   — Nu, tinere, asta n-o vei putea face în nici un caz. Dar, întrucât eşti atât de curajos, vei căpăta un loc cu totul deosebit pe vasul nostru faimos. Înainte, John, Austin!

   George se răsuci pe călcâie, ridică revolverul, duse grenada cu gaze la gură, ca să rupă capsa, dar nu văzu pe nimeni... în schimb, printre crengile tufişului ţâşniră, în faţa celor trei, nori deşi de praf.

   În aceeaşi clipă, trupurile lor începură să se clatine, apoi se prăbuşiră greoi la pământ şi-şi pierdură cunoştinţa.

   După cinci minute, în acelaşi luminiş se iviră căpitanul Farrow, doctorul Bertram, Rindow şi câţiva marinari. Observară imediat diversele urme şi mulţumită experienţei ce o aveau, nu le veni deloc greu să-şi închipuie tot ce se petrecuse cu puţin înainte.

   — Repede îndărăt! porunci Farrow. Oamenii ăştia par să dispună într-adevăr de arme cu totul ciudate. Cei trei tovarăşi ai noştri aveau doar grenade cu gaze la ei şi cu toate astea au fost atacaţi fără să se poată apăra.

   — Dragă căpitane, zise doctorul, oamenii de pe galeră se folosesc, desigur, de otrăvuri pe care le fabrică din plante unde popoare sălbatice. Vezi d-ta praful acesta verzui de pe pământ? E fără îndoială una din otrăvurile acelea primejdioase, îmi închipui că bandiţii s-au ascuns în tufiş şi au suflat în faţa tovarăşilor noştri praful ameţitor. Urmarea a fost că dânşii au căzut imediat în nesimţire, fără să se mai poată împotrivi. Atunci trebuie să ne înapoiem cu atât mai repede - zise căpitanul - altminteri ne ameninţă şi pe noi aceeaşi primejdie. Haideţi, repede îndărăt!

   Ordinul trebuia îndeplinit. Alergară cu toţii spre submarin, unde vestea celor întâmplate stârni mare emoţie. Farrow nu-şi pierdu însă sângele rece, ci ordonă să se închidă imediat capacul, vasul să se afunde şi să părăsească insula pe sub apă.

   — Nu se poate ca galera să fi stat pe coasta de răsărit, zise el către Rindow şi Bertram care se aflau lângă el. N-am văzut acolo nici o ascunzătoare potrivită. Bănuiesc că cei trei indivizi care i-au atacat pe tovarăşii noştri au venit pe insula asta cu o barcă cu motor şi se întorc acum cu prizonierii ia galera lor, care se află probabil departe, în largul mării.

   — Hm..., ar îndrăzni ei oare să facă asta în timpul zilei? întrebă Rindow.

   — Fireşte că nu, ne-ar fi observat şi vor fi aşezat o capcană, răspunse căpitanul Presupun, deci, că vor porni la drum de-abia când se va înnopta. După cum pot deduce din anumite semne atmosferice, vom avea, din nenorocire, o noapte foarte întunecoasă şi va trebui să fim cu mare băgare de. Seamă ca să-i putem urmări.

   — Vor bănui ei c-avem de gând să facem asta - zise Rindow - şi poate că depun într-adevăr de mijloace necunoscute nouă, pentru a ne distruge submarinul. Eu îi cred în stare da orice pe oameni aceştia misterioşi.

   — Fireşte că vom fi foarte prevăzători, răspunse căpitanul. Îmi dau şi eu seama de seriozitatea situaţiei în care ne aflăm. Tocmai împrejurarea că tovarăşii noştri. Deşi erau bine înarmaţi şi au fost desigur cu mare băgare de seamă - au căzut prizonieri cu atâta uşurinţă dovedeşte cât de primejdioşi sunt potrivnicii noştri. Presupun că au la îndemână mijloace care ne sunt cu desăvârşire necunoscute şi-mi dau seama că nu era vorbă goală ameninţarea lui Gould.

   — Domnule căpitan, ce-ar fi să aruncăm grenade cu gaze de-a lungul întregii coaste de răsărit? Propuse Rindow. În felul acesta cred că ne va fi mai uşor să-l găsim pe tovarăşii noştri şi pe acei care i-au atacat.

   — Hm, dacă am ştii precis că ei vor rămâne pe coastă până se va înnopta, măsura asta n-ar fi rea. Bănuiesc, însă, că se vor aciui în mijlocul insulei, unde gazele nu pot pătrunde. În schimb, nu e exclus să fi pus ei vreo capcană, pentru cazul când am avea de gând să-i urmăm pe tovarăşi.

   — Aşa e, încuviinţă primul ofiţer. Rezultatul ar fi că i-am ameţi încă o dată pe camarazii noştri, care se află probabil pe coastă, în barca aceea ascunsă. Zău, nu mai ştiu ce-am putea întreprinde...

   — Trebuie să aşteptăm până se va înnopta şi în vremea asta să nu pierdem din ochi coasta de răsărit, poate descoperim barca, răspunse Farrow. Altă soluţie nu văd deocamdată. Şi dacă izbutim, cu atât mai mult va trebui să fim prevăzători, ca să nu cădem în vreo cursă primejdioasă, pe care oamenii aceştia misterioşi ne-o pot pune chiar şi pe mare.

   — Ce vor face cu camarazii noştri? întrebă Rindow. Drept să spun, sunt foarte îngrijorat din acest punct de vedere.

   — Bănuiesc şi sper că vor fi legaţi de vâslele galerei, răspunse Farrow, căci altminteri soarta lor ar fi pecetluită. Din acest motiv, trebuie să fim prevăzători, căci dacă Gould acela va vedea că ne ţinem de capul lui, ne va ucide pur şi simplu.

   — Drace! Ai dreptate! exclamă Rindow înspăimântat. Domnule căpitan, atunci trebuie să ne folosim de grenadele noastre cu gaze de îndată ce vom zări galera.

   — Fireşte, încuviinţă Farrow. Va trebui să-i ameţim pe potrivnici şi pe toţi aceia care se află împreună cu dânşii pe galera. Distrugătorul australian nu ne-ar putea fi de nici un folos, deoarece dacă s-ar apuca să tragă asupra vasului misterios, i-ar primejdui în primul rând pe bieţii prizonieri. Ghinionul nostru e că şi lordul Clive a fost făcut prizonier. El s-ar fi putut înţelege cu lordul Storry, de pe distrugător, cu ajutorul sistemului radiotelegrafic secret, căci trebuie să ne aşteptăm că Gould acela prinde toate comunicările ce ni le facem între noi.

   — Înainte ca distrugătorul plecat din Australia să poată ajunge aici, cred că ne vor fi salvat camarazii noştri, îşi dădu cu părerea primul ofiţer.

   — Să sperăm, dragă Rindow, oftă căpitanul. Eu cred însă că ne aflăm acum în faţa unei probleme care e mai greu de dezlegat decât toate celelalte care ni s-au pus până acum.

   În vreme ce vorbea, Farrow îndepărtă submarinul atât de mult de insulă, încât periscopul său nu mai putea fi văzut de acolo. Făcu apoi un ocol în jurul limbii de pământ şi rămase la o depărtare bunişoară de coasta de răsărit.

   IV.

   PE GALERĂ.

   TREZIREA LUI GEORGE şi a tovarăşilor săi nu fu prea plăcută. De fapt. Nu resimţeau nici o durere sau vreun efect supărător de pe urma pierderii cunoştinţei, dar situaţia lor era atât de ciudată şi grozavă în acelaşi timp, încât se speriară mult.

   Şedeau unul îndărătul altuia, într-o încăpere pe jumătate întunecoasă. George văzu înaintea lui spatele lordului, în faţa căruia se iveau umerii largi ai lui Petre.

   La fel ca australianul salvat de dânşii, erau şi ei legaţi cu lanţul de nişte vâsle mari şi purtau, întocmai ca Baru, în jurul coapselor şi braţelor inele de oţel, de unde porneau lanţurile spre mânerele vâslelor.

   George mai observă că avea pe dânsul numai nişte pantaloni scurţi de pânză şi o pereche de pantofi din acelaşi material. Restul trupului era gol. În încăpere domnea însă o căldură înăbuşitoare, care justifica această îmbrăcăminte uşoară.

   Când ochii tânărului se obişnuiră cu semiîntunericul, deosebi şi alte făpturi, care făceau mişcări încete şi regulate, apoi mai auzi un zăngănit neplăcut, produs de aceste mişcări. În cele din urmă auzi şi plescăitul şi gâlgâitul apei şi-şi dădu seama deodată că se afla împreună cu cei doi tovarăşi ai săi pe galera pe care voiau s-o atace.

   Nu mai lipsea mult să-şi piardă tot curajul de care dispunea. Dar îşi recăpătă repede sângele rece de care ştia să dea dovadă întotdeauna: nu voia să le facă duşmanilor săi bucuria de a-i vedea slab.

   Dar smucitura pe care o făcu spre a-şi îndrepta trupul avu urmări la care nu s-ar fi aşteptat, căci îndărătul sau răsună deodată un glas aspru:

   — Aha, recrutul cel nou s-a trezit! Ei, dă-i drumul, tinere, ai fost atât de curajos pe insulă şi a venit vremea să arăţi ce eşti în stare. Haide, vâsleşte, băiete, altminteri voi fi silit să-ţi vin în ajutor!

   Vorbele acestea fură însoţite de vâjâitul unui bici ce bătea aerul în spatele său.

   „Frumoasă primire!" îşi zise el şi ascultător, apucă coada vâslei mari şi începu să imite mişcările mecanice ale tovarăşilor săi de suferinţă.

   — Văd că eşti om de înţeles, auzi din nou glasul din spatele său. Sau o fi efectul biciului? Se vede că nu te trage inima să faci cunoştinţă cu el. Ia să-i privim acum mai de aproape şi pe camarazii tăi, căci cred că s-au trezit şi dânşii.

   George văzu ivindu-se o făptură lângă el şi de uimire era cât pe-aci să-nceteze din vâslit. Această făptură avea o asemănare izbitoare cu o gorilă uriaşă, era înaltă de doi metri cel puţin şi lată în spate cât doi bărbaţi laolaltă.

   Omul acesta trebuia să aibă o putere grozavă şi George îşi dădu seama că o lovitură de bici din partea lui ar spinteca imediat pielea de pe spatele nenorocitului, după cum se întâmplase cu Baru.

   Clătinându-se întocmai ca o gorilă, monstrul păşi greoi, ca şi cum greutatea corpului ar fi fost prea mare chiar pentru muşchii enormi ai picioarelor sale. Braţele neînchipuit de lungi se bălăbăneau încoace şi-ncolo şi George observă cu groază în mâna dreaptă a fiorosului individ un bici lung şi noduros.

   Uriaşul îşi lăsă mâna enormă pe umărul lordului, care stătea aplecat deasupra cozii vâslei şi această „mângâiere" răsună ca o pocnitură de armă.

   — Las-o mai încet, Austin! Se auzi în aceeaşi clipă un glas molcom, dar totuşi tăios. A înghiţit mai mult praf otrăvitor decât tânărul, îi zdrobeşti umărul fără nici un folos. Şi uriaşul pe care l- am înhăţat va mai rămâne în nesimţire câtva timp. Întoarce-te la postul tău!

   Namila se supuse fără să crâcnească. Şi George se înfioră din nou, de data asta însă de uimire. Căci în loc de o mutră animalică de maimuţă, după cum se aşteptase să vadă, observă pe trupul enorm al acestui individ un cap care ar fi făcut cinste oricărui roman. Era cu adevărat un capriciu al naturii că aşezase un cap atât de nobil deasupra unui trup îngrozitor.

   Numai ochii nu se potriveau acestor trăsături frumoase. Aveau o expresie atât de rece, încât George se cutremură fără voie.

   Austin observă asta şi zâmbi. Strânse puţin buzele-i frumos arcuite, dar trăsăturile sale căpătară cu prilejul acesta o astfel de expresie de brutalitate şi cruzime, încât George îşi întoarse repede privirea.

   Sufletul acestui om se potrivea de minune cu trupul său monstruos, el era animalic şi plin de cruzime. Cu paşi care păreau bubuituri, namila trecu pe dinaintea lui George.

   După câteva clipe, tânărul observă că se afla iarăşi cineva lângă dânsul. Privi în sus şi văzu aţintiţi asupra lui o pereche de ochi cum nu văzuse încă la o fiinţă omenească. în semiîntunericul din încăperea galerei, din aceşti ochi izvora o lucire de un roşu ciudat. Păreau ochii unui animal fioros. Ciudat era şi chipul acestui om. Era bine tăiat, dar bărbia dovedea o energie şi o brutalitate fără seamăn. Părul acestui om cu ochii roşii era alb ca zăpada însă.

   Totuşi, nu era bătrân, după cum dovedea faţa netedă şi statura mlădioasă şi dreaptă. Îşi aţinti privirea asupra lui George, apoi zise:

   — Acesta e, aşadar, tânărul cel plin de curaj. Acum ai prilejul să-ţi arăţi cutezanţa, băiete. Mai întâi să-mi spui unde se afla submarinul tatălui dumitale în momentul când v-am prins noi pe insulă. Să nu minţi însă, căci n-are nici un rost, Austin te va pedepsi cum se cuvine, ceea ce nu ţi-ar fi deloc plăcut.

   — Fireşte că submarinul se afla pe coasta de răsărit. Asta o ştiai şi dumneata răspunse George, fără să se tulbure.

   Ochii misteriosului personaj sclipiră şi mai tare, apoi urmă:

   — Tinere, să nu fii obraznic, căci eu nu înghit aşa ceva Răspunde-mi pe scurt fără vorbe de prisos, altminteri..., gândeşte- te la Austin! Ce este cu grenadele de mână pe care le-am găsit asupra voastră?

   — Ele sunt umplute cu un gaz ameţitor.

   — A! Asta-i minunat le vom putea folosi deci, în cazul când submarinul va da totuşi de noi. Aveţi vreun plan cum şi unde să mă prindeţi?

   — Nu, tata bănuia numai că veţi veni pe insulă şi atunci voia să se folosească de grenadele cu gaze.

   — Şi-a greşit socoteala răspunse străinul, părând foarte mulţumit. Pe James Gould nu-l prinzi atât de lesne. Voi l-aţi salvat pe Baru acela care a sărit peste bord?

   — Da el ne-a povestit istoria cu galera, pe care nici nu ne venea s-o credem la început.

   Gould râse ironic.

   — Şi asta e o invenţie a mea dragă tinere, zise el cu oarecare mândrie. Am născocit o pedeapsă exemplară pentru indivizii care au vrut să mă fure. Voi v-aţi pus în gând să mă împiedicaţi - ei bine, va trebui să împărtăşiţi şi voi soarta lor.

   — Îmi dai voie să pun o întrebare? zise George, când Gould făcu o mică pauză.

   — Da, tinere, întreabă, căci nu vei avea prilej să comunici şi altora răspunsul meu.

   — De ce-i pedepseşti atât de aspru pe Kent şi complicii săi?

   — Ne aflam împreună în vestul Australiei şi nu ştiu cum s-a făcut că o dată mi-am exprimat părerea - întemeiată pe unele informaţii - că în apropiere de Brisbane s-ar fi aflând nişte terenuri aurifere. Am mai spus că aveam de gând să fac săpături pe acolo. Dar Kent mi-a luat-o înainte, s-a despărţit de mine sub un pretext oarecare, a plecat la Brisbane şi a găsit într-adevăr acolo un teren aurifer mic, dar bogat pa care l-a înscris la autorităţi pe numele său. Din fericire, în vremea asta eu am descoperit prin regiunile apusene o vână de aur şi mai bogată, pe care am început s-o exploatez singur, apoi am predat-o unui consorţiu care mă luă de tovarăş, în urmă am cumpărat de la Melbourne un vapor, am pus pe servitorii mei credincioşi să-l transforme în taină, i-am prins apoi pe toţi aceia care se întovărăşiseră cu Kent şi acum îl pedepsesc. Asta-i toată povestea galerei, care v-a dat vouă atâta bătaie de cap..

   — Ne vine greu să ne închipuim că un om din vremurile noastre ar putea îndeplini aşa ceva, răspunse George, fără să-şi piardă cumpătul. Trebuie să observ însă, domnule Gould, că ai lucrat împotriva moralei curente, căci în zilele noastre nici un om n-are căderea să-şi facă singur dreptate. Dacă l-ai fi dat în judecată pe domnul Kent, sunt sigur că ai fi reintrat în drepturile dumitale.

   — Nu, tinere, asta nu s-ar fi întâmplat, căci n-aveam nici un martor cum că i-aş fi încredinţat secretul. Am fost înşelat pur şi simplu, iar el a abuzat de încrederea mea. Pentru asta legea nu prevede nici o pedeapsă care să fie destul de dreaptă. Acum cred însă că regretă şi el, ca şi cei care l-au ajutat.

   — Ei vezi, dacă eşti într-adevăr om drept, de ce vrei să ne ţii pe noi închişi aici? întrebă George. Spuneai mai adineaori că nu voi avea prilejul să povestesc cuiva despre dumneata Cu alte cuvinte, asta înseamnă că ai de gând să ne ţii veşnic aici. Noi nu ştiam din ce motiv ai construit dumneata galera şi intenţia noastră era doar să eliberăm nişte bieţi oameni pe care îl credeam în mâinile unui monstru.

   — Hm..., te pricepi la vorbă, zise Gould, după câteva clipe de tăcere. Trebuie să chibzuim bine la cuvintele tale. Ai oarecare dreptate, recunosc, dar de vâslit tot va trebui să vâsleşti, la fel ca şi tovarăşii tăi. Asta ca pedeapsă fiindcă aţi vrut să puneţi mâna pe mine. Poate că vă voi da chiar drumul în curând, dar nu vă pot făgădui încă nimic. A! Uite că s-au trezit şi camarazii tăi. Le poţi povesti unde se află şi de ce a fost construită galera asta. Dar pe urmă va trebui să amuţiţi ca toţi ceilalţi de aici, altminteri o să aveţi de-a face cu biciul lui Austin.

   Înainte ca tânărul să poată răspunde ceva, Gould păşi mai departe şi în locul lui se ivi Austin.

   — Domnule Clive, Petre, avem voie să vorbim câteva clipe, zise George în şoaptă.

   Pe scurt, dar limpede, le povesti tot ce aflase. Când sfârşi, lordul zise:

   — Asta e de necrezut, e...

   Amuţi însă de îndată, când Austin plesni cu biciul în aer şi strigă cu glas răspicat:

   — Tăcere, acum! nici un cuvânt mai mult! Vâsliţi! Repede, altfel va trebui să vă vin în ajutor!

   Când Clive văzu făptura monstruoasă ivindu-se lângă el, începu să mânuiască de zor vâsla cea grea. La fel făcu şi Petre, care-şi dădu seama că puterea sa de uriaş nu însemna nimic faţă de a celuilalt.

   În vreme ce vâslea, George încercă să calculeze cam cât timp stătuseră în nesimţire. Submarinul ajunsese pe insulă cam pe la amiaza, iar peste vreo jumătate de ceas fuseseră ameţiţi de praful otrăvitor. Izbutiseră oare indivizii aceştia să-i transporte imediat de pe insulă?

   Tatăl său şi ceilalţi camarazi se aflau în spatele lor, aşa că trebuie să fi ghicit ce se petrecuse. Atunci, desigur, au ocolit imediat insula cu submarinul, deoarece vor fi presupus că galera sau alt vas de ajutor se afla pe coasta de răsărit.

   Dacă Gould va fi plecat deci imediat, atunci şi „Dox"-ul trebuia să fie îndărătul galerei. Probabil că Farrow aştepta numai un prilej favorabil ca să folosească grenadele cu gaze.

   Se mai poate însă ca leşinul să fi ţinut foarte mult, că galera a plecat numai în cursul nopţii şi că el, George, împreună cu tovarăşii săi să se fi trezit de-abia a doua zi dimineaţa. Mult ar fi vrut să ştie tânărul lucrul acesta, căci atunci ar fi putut socoti dacă submarinul se află pe aproape.

   Vâsli înainte, în mod mecanic, căci biciul acestui om înfiorător era o ameninţare prea grozavă, totuşi mintea lui lucra cu înfrigurare. Trebuia să-ncerce să scape. De vreme ce izbutise

Baru, de ce n-ar putea-o face şi el? De îndată ce se va întuneca voia să se strecoare şi dânsul prin deschizătura prin care trecea vâsla, fireşte odată cu ea.

   Dar dacă Gould, temându-se că şi alţi prizonieri s-ar putea folosi de mijlocul întrebuinţat de Baru, îşi va fi luat măsuri de apărare? George examină deschizătura prin care ieşea afară vâsla şi atunci observă că teama lui era întemeiată, din nenorocire, căci vâsla era legată de peretele vasului prin două inele groase de fier, împreună cu un lacăt.

   Tânărul se lămuri imediat în cazul când se zărea în depărtare un vas, Gould era nevoit să înlăture imediat vâslele şi să-şi urmeze drumul cu ajutorul elicei.

   Deocamdată era exclus, deci, să-ncerce să scape pe calea aceasta, trebuia să aştepte prilejul când vâslele vor fi trase înăuntru. Dar poate mai exista şi alt prilej, anume când nenorociţii sclavi - din care făceau parte şi ei - vor fi liberaţi peste noapte de vâsle, pentru a fi duşi în vreun dormitor.

   Nu îndrăzni să facă o pauză, căci văzuse cum fiorosul Austin lovise cu biciul într-un nenorocit de negru, care-şi îngăduise să se oprească vreo câteva clipe din vâslit.

   — Vezi tu, tinere, zise Austin, rânjind. Asta îţi dă puteri noi. Munciţi de zor, băieţi, ca să puteţi dormi bine în timpul nopţii şi să nu vă dea în gând să fugiţi.

   George privi cu durere la tovarăşii săi de suferinţă. El observă imediat că negrii înduraseră mai uşor chinurile la care au fost supuşi, pe câtă vreme albii aveau înfăţişare de cadavre. Aceştia vâsleau în mod mecanic, ca nişte automate, ţinând în jos capetele în care orice gând părea să fi murit.

   Tânărul îşi spuse că aşa se va „întâmpla" şi cu el dacă va fi nevoit să rămână câteva zile în iadul acela plutitor. Baru avusese dreptate numindu-l pe Gould „diavolul alb cu ochii roşii". Se cutremură fără voie când omul la care tocmai se gândea se ivi deodată lângă el şi zise scurt.

   — Încetează cu vâslitul, tinere, am ceva de vorbit cu tine! Austin, liberează-l!

   George se simţi străbătut de spaimă auzind vorbele acestea, întrebându-se ce avea de gând cu el misteriosul personaj. Dar imediat luci o rază de nădejde în sufletul său. Poate că acum i se oferea un prilej de fugă.

   — Austin, vino şi tu, păzeşte-l bine pe tânăr! Zise Gould. Aici te va înlocui Lionel.

   George fu desprins de vâslă, dar i se lăsară verigile de oţel de la mâini şi şolduri, ca şi lanţurile care legau împreună cele trei inele. Apoi Austin îl apucă atât de tare de braţul gol, încât tânărul cu greu se putu stăpâni să nu ţipe de durere.

   De-abia acum îl văzu George şi pe al treilea individ din banda în mâinile căreia căzuse. Era un bărbat subţire, de statură mijlocie, cu chipul frumos, care stătea liniştit în gang, cu biciul în mână. Dar când George se uită în ochii lui, se înspăimântă de privirea lor fioroasă.

   Îndărătul lui Gould, care păşea liniştit spre pupa vasului, Austin îl conduse pe tânăr pe o scară îngustă care mergea în sus, apoi ajunseră cu toţii pe puntea inferioară. George respiră cu nesaţ aerul proaspăt al mării şi îşi dădu seama că în curând se va lăsa noaptea.

   Privind în jurul său, el descoperi două şoproane mari, ale căror uşi erau deschise. În aceste şoproane se aflau... două avioane cu rotoare mobile.

   Gould urmări privirea lui George, văzu uimirea de pe chipul acestuia şi zise râzând:

   — Da, tinere, te miri, nu-am telegrafiat doar că dispun de mijloacele prin care să distrug atât submarinul vostru, cât şi vasul australian. Am fabricat singur nişte bombe care, aruncate din avioane, nimicesc la repezeală cele două nave. Ghiulelele mele, pe lângă marea lor forţă explozibilă, mai au şi însuşirea de a răspândi gaze extrem de otrăvitoare şi de a produce un foc ce nu poate fi stins, a cărui temperatură topeşte chiar şi oţelul. Aşadar, chiar şi sub apă pot distruge submarinul tatălui dumitale. Acum cred că te-ai lămurit cum de-a fost cu putinţă să te aducem atât de repede pe vapor, împreună cu cei doi tovarăşi ai dumitale. În vreme ce tatăl dumitale ocolea insula pe sub apă, noi zburam încoace. Aşadar, nu prea există perspective ca tatăl dumitale să te găsească prea curând. S-ar putea totuşi să-ţi dau drumul peste un timp. Ca şi tovarăşilor cu care ai venit - căci vorbele dumitale de adineauri mi-au dat de gândit S-ar putea... am zis. Sigur nu e încă. Acum te rog să-mi arăţi cum se mânuiesc grenadele cu gaze. Mă interesează mult, căci sunt chimist de meserie.

   Monstrul cu chip de om ţinea în mână una din minunatele arme fabricate de prinţul Ghasna. Prin mintea lui George trecu un plan îndrăzneţ: ce-ar fi să smulgă grenada din mâna lui Gould şi s-o facă să explodeze? Toţi cei ce se găseau pe vas vor cădea în nesimţire pentru douăzeci şi patru de ore, iar în vremea asta s-ar putea ca tatăl său să regăsească urma pierdută.

   Ţinând ochii în jos, ca să nu-şi trădeze bucuria, el izbutii să

răspundă pe un ton nepăsător.

   — Compoziţia gazului n-o cunosc, din păcate, căci doctorul nostru o ţine secretă. În schimb, îţi pot explica lesne construcţia.

   Întinse mâna spre grenadă, dar în aceeaşi clipă scoase un geamăt de durere, căci Austin îi apucase braţul şi-l strângea cu atâta putere, încât George avu senzaţia că i-o rupe.

   V.

   O LUPTĂ ÎN AER.

   — NU AŞA TINERE! râse Austin. Ia mâinile de la jucăria aia! Poţi să explici lucrul şi prin vorbe.

   George îi privi cu ură, căci era furios că planul său fusese distrus şi fără să se gândească la urmări, răspunse răstit:

   — Te opresc să te atingi de mine! Când căpitanul dumitale vorbeşte cu mine, n-ai ce să te amesteci, m-ai înţeles? Nu există nici un fel de disciplină aici pe bord? Ar fi trist!

   Chipul frumos al lui Austin căpătă o expresie de uimire, apoi se schimonosi de furie şi cu iuţeala fulgerului individul ridică pumnul său asemănător cu un ciocan. Dacă şi l-ar fi lăsat în jos, capul lui George ar fi fost zdrobit, dar Gould zise cu asprime:

   — Înapoi, Austin! Tânărul are dreptate, te-ai arătat nedisciplinat. Sunt eu destul de energic ca să mă apăr singur. Ia mâinile!

   Scrâşnind din dinţi, Austin se dădu un pas îndărăt, dar privirea sa rămase aţintită cu atâta furie asupra tânărului, încât Gould se răsti nemulţumit:

   — Bagă de seamă, nu cumva să-ţi descarci furia asupra băiatului, Austin! De aflat, tot aflu eu dacă vei fi nedrept şi ştii bine că mă pricep să pedepsesc cum se cuvine. Repet bagă de seamă! În vremea din urmă ai fost foarte neascultător.

   — Pentru că tot ce se petrece aici nu-mi convine! Tună uriaşul. E o prostie să-i lăsăm pe toţi ticăloşii ăştia în viaţă. Să-i aruncăm în mare - ăsta ar fi lucrul cel mai nimerit - apoi să ne întoarcem repede la terenul aurifer. De mult voiam să spun ce am pe inimă.

   — A! Făcu Gould, surprins. Nu cumva gândesc şi tovarăşii tăi la fel? Nu le ajung banii pe care îi dau? Austin, bagă-ţi minţile în cap! Nu cumva vrei să te pun şi pe tine la vâsle, sub privegherea lui Lionel?

   Uriaşul izbucni într-un răcnet de furie, apoi se năpusti atât de brusc asupra lui Gould, încât George îl şi văzu pe „căpitan" cu capul zdrobit de pământ. Dar nu se întâmplă aşa... Căci mâna lui

Gould se ridică repede în sus şi un nor verzui îi învălui pe cei doi bărbaţi... Cu iuţeala fulgerului, George se aruncă în lături, căci recunoscu praful otrăvitor.

   În aceeaşi clipă, îşi spuse că acum era cel mai nimerit prilej de fugă: se şi aplecase peste parapet, ca să sară în apă, dar văzu sub el coada triunghiulară a unui rechin enorm...

   Îngrozit, se-ntoarse repede: nu-l văzu încă pe Gould, căci norul verzui acoperea toată puntea, în schimb zări lângă el un drug de fier, care era întrebuinţat la sondaje, probabil. Îl apucă repede şi-l zvârli peste bord. Cu un plescăit puternic, drugul căzu în mare şi în vremea asta George se şi furişă pe uşa unuia din şoproane şi se căţără în avion.

   Acolo era în siguranţă deocamdată, căci Gould va presupune, fireşte, că sărise peste bord şi căzuse pradă rechinilor. Se ghemui cât putu mai mult sub scaunul observatorului şi văzu acum că norul verzui începea să se mişte, ca şi cum cineva l-ar fi alungat cu un ventilator, apoi îl zări pe Gould. Pe gură şi pe nas avea câte o capsulă de metal, un fel de mască împotriva gazelor şi împrăştia cu o batistă norul otrăvitor care-l făcuse pe Austin să cadă leşinat pe punte.

   Englezul se uită cu atenţie în jurul său, apoi se repezi spre parapet şi privi în apă. Făcu un gest de necaz cu mâna, dădu din umeri şi păşi îndărăt. Mai vântură câtva timp batistă ca să împrăştie rămăşiţele norului, îşi scoase apoi capsulele de pe nas şi gură şi strigă:

   — John, Jim!

   După câteva clipe se iviră în deschizătura punţii doi bărbaţi cu umeri laţi. Bărbile lor încâlcite le dădeau înfăţişarea unor indivizi sălbăticiţi, pentru care o viaţă omenească n-are nici o valoare, altminteri nu se vedea nimic deosebit la dânşii.

   — Băieţi! se răsti căpitanul la ei, Austin s-a revoltat, de aceea îl vom pedepsi acum, punându-l şi pe ei să vâslească. Noul prizonier a sărit peste bord, profitând de norul împrăştiat de praful otrăvitor. Păcat de el, deşi cei doi rechini de colo s-or fi bucurat mult de norocul care a dat peste ei.

   John şi Jim se uitară la tovarăşul lor care zăcea în nesimţire.

   — Fireşte că va trebui să-i puneţi lanţurile cele mai trainice şi câte două rânduri - zise Gould - afară de asta supraveghetorul va primi un pistol cu gaz otrăvitor.

   — Atunci trebuie să-l chemăm sus pe Lionel, căci noi singuri nu-l vom putea transporta de aici.

   — Vă ajut şi eu.

   George privi cu încordare cum cei patru bărbaţi târau spre interiorul vasului trupul enorm al tovarăşului lor de până atunci. Apoi începu să chibzuiască ce avea de făcut. Era liber, e drept, dar mereu în primejdie de a fi descoperit. Dacă ar fi avut acum o singură grenadă cu gaze, lucrul ar fi fost mai uşor. Ar fi aruncat-o după cei ce intraseră în interiorul vasului.

   Aceştia aveau acum treabă câtva timp sub punte, ca să-l lege pe Austin de vâslă... La gândul acesta George ieşi binişor afară din avion, se târî până la uşa şopronului şi-şi încordă auzul. Apoi păşi fără zgomot afară şi se-ndreptă spre puntea din mijloc. Aşa cum bănuise, aici se aflau cabine, dar foarte simplu amenajate, după cum putu observa prin ferestruici. Ajunse apoi însă într-o încăpere mai mare, aproape elegant mobilată şi zări pe o poliţă armele care-i fuseseră luate lui şi tovarăşilor săi. Vru să deschidă repede uşa, dar o găsi încuiată.

   Dezamăgit, George merse mai departe. Voia să-şi dea seama cum e construit vasul acesta. La capătul gangului pe care se aflau cabinele observă o uşă întredeschisă. O împinse încetişor şi văzu atunci că acolo era cabina de radiotelegrafia.

   Se târî repede îndărăt spre şopronul de unde ieşise şi se ascunse în coada avionului. Era şi timpul, căci peste câteva clipe se întoarseră pe punte oamenii care îl transportaseră pe Austin. Numai Lionel lipsea.

   — A fost muncă, nu glumă! Gâfâi Gould, ştergându-şi năduşeala Nu mi-am închipuit că Austin poate fi atât de greu. Acum să stabilim poziţia unde ne aflăm, căci vreau s-o înscriu în registrul de bord.

   George îşi freca mâinile de bucurie. Situaţia devenea din ce în ce mai favorabilă pentru el şi ai lui. În curând va putea comunica tatălui său şi distrugătorului australian locul exact unde se află galera.

   Spre nespusa lui mulţumire, Gould indică cu glas tare longitudinea şi latitudinea. Prin asta George era scutit să mai caute în registrul de bord.

   Englezul se-ndreptă spre cabina lui, după ce zise oamenilor săi:

   — Peste puţin se va înnopta. Liberaţi pe prizonieri şi duceţi-i în dormitor! Numai Austin să rămână peste noapte la vâslă. Trebuie să-l punem cu botul pe labe cât mai curând.

   George era chinuit de foame şi sete, dar nu putea cuteza încă să-şi părăsească ascunzătoarea. Gould se putea înapoia din clipă în clipă, după ce va fi trecut în registru poziţia vasului.

   Şi într-adevăr, în curând i se auziră paşii. Peste câteva clipe, el

stătea în faţa uşii deschise a şopronului. Privi în treacăt înăuntru şi închise uşa iar George observă că era lesne de deschis, deoarece avea numai un zăvor pe dinăuntru.

   Când se lăsă întunericul, el părăsi avionul şi se târî spre uşă. Deoarece pe punte totul părea să fie liniştit, tânărul trase încetişor zăvorul şi crăpă uşa.

   Ţinta lui era cabina de radiotelegrafie: cunoştea bine mânuirea aparatelor, pe care o învăţase de la inginerul Hagen. Când fu în faţa minunatei instalaţii, transmise imediat pe zece lungimi diferite de undă următorul mesaj:

   „George Farrow pe galeră. Poziţia: (indică exact datele auzite de la Gould). Veniţi repede! Către submarin şi lordul Storry."

   Părăsi repede cabina; dibui cu băgare de seamă drumul spre cealaltă a punţii şi aşa cum nădăjduise, găsi magazia de merinde a vasului, îndată peste o cutie de chibrituri şi făcând lumină scoase dintr-un raft o cutie cu conserve de came şi două sticle cu apă minerala.

   Fără să mai piardă vremea porni înapoi spre ascunzătoarea sa. Când vru să cotească însă pe după colţul hangarului, auzi glasul lui Gould pe puntea inferioară.

   — John, tu vei lua în primire cârma iar tu, Jim, vei duce mâncare prizonierilor! Haide, Lionel!

   Paşii se apropiau de locul unde stătea la pândă George. Alergă repede înapoi în vârful picioarelor, coti ca fulgerul pe după cabina de radiotelegrafie şi se strecură înainte, pe partea cealaltă a gangului, unde se aflau cabinele.

   Când ajunse apoi la celălalt colţ al hangarului, se aplecă şi privi cu încordare spre puntea inferioară. Cu tot întunericul, recunoscu însă făptura lui John. Ajunse cu bine la uşă, trase încetişor zăvorul, o deschise şi se strecură înăuntru, închizând-o apoi la loc. Sări în avion şi începu să înfulece cu lăcomie carnea conservată şi bău din câteva înghiţituri o sticlă întreagă de apă minerală.

   După o jumătate de ceas se-ntinse cât era de lung şi cu toată primejdia în care plutea, sau poate tocmai pentru că era obişnuit cu primejdiile, se lăsă în voia somnului binefăcător.

   Acesta ţinu însă prea puţin. Glasuri puternice în faţa hangarului îl treziră.

   — E ceva suspect la mijloci se auzi vocea agitată a lui Gould. De unde cunosc ei poziţia noastră exactă? Numai printr-o radiotelegramă le-ar fi putut-o comunica cineva. Tocmai am prins nişte mesaje prin care submarinul lui Farrow şi distrugătorul englez îşi vestesc reciproc poziţia noastră. Băieţi, vreau să cred că

nu se află nici un trădător printre voi?

   — Dar cum îţi dă în gând aşa ceva căpitane! Răspunseră toţi trei într-un glas. Singura explicaţie ar fi că Austin s-ar fi eliberat pe întuneric şi ca răzbunare, să fi transmis radiograma în lumea largă, apoi să se fi înapoiat la locul său.

   — Prostie! exclamă Gould. Nici nu cred să se priceapă la mânuirea aparatelor. Poate că am fost zăriţi însă de vreun vas pe care noi nu l-am observat... Hm! Submarinul se va ivi în curând... Dar las că i-oi pregătit eu o primire călduroasă, deşi îmi pare rău că trebuie să recurg la asta E vorba doar de libertatea noastră. Repede, scoateţi avionul afară. Voi zbura singur! Voi rămâneţi pe bord. Până sunteţi voi gata eu mă duc să iau două bombe.

   Spre spaima lui George, uşa hangarului fu smulsă cu furie, apoi simţi tremurarea aparatului, care fu scos afară. Tânărul era disperat. Gould voia să zboare deasupra submarinului lor, ca să-l distrugă cu bombele sale grozave. Trebuia să împiedice cu orice preţ crima aceasta.

   Fără să vrea pipăi cu mâinile în juru-i şi simţi o lădiţă, pe care o deschise cu băgare de seamă. Lumina de pe punte căzu în interiorul avionului şi George constată cu bucurie că era o lădiţă cu unelte, din care scoase un ciocan scurt, dar greu. Un gând îndrăzneţ i se înfipse în minte.

   Cei de afară lucrau de zor la punerea la punct a avionului. Deodată auzi din nou glasul lui Gould.

   — Aşa acum atârnaţi cu băgare se seamă bombele! John, deschide uşiţa! Jim, învârteşte elicea de trei ori!

   George se trase cât mai în fund, căci Gould urcă în avion şi luă loc pe scaunul desinat pilotului. Elicea începu să zbârnâie cu putere, tot aparatul se cutremură, se smuci deodată din loc şi se ridică în aer.

   George observă cum avionul se înălţa în cercuri mici şi-şi zise că Gould trebuia să fie un pilot desăvârşit, căci decolarea de pe puntea mică a galerei se făcuse cu mare dibăcie.

   În cele din urmă. Aparatul începu să zboare planat şi tânărul îşi căută un loc mai bun, pentru ca să se poată ridica repede în caz de nevoie.

   Un ceas de încordare se scurse, apoi Gould opri deodată motorul. Avionul începu să coboare lin şi George socoti că sosise clipa hotărâtoare. Cu băgare de seamă se ridică încetişor, în aşa fel încât să poată privi peste speteaza scaunului. Gould se aplecase peste margine şi se uita în jos. George se ridică şi mai mult şi privi şi el spre mare.

   Atunci zări în depărtare „Dox"-ul lor, văzu chiar făpturi pe punte care alergau zorite spre pupă şi proră. Desigur că erau Jean Brike şi ajutorul său, care îşi pregăteau tunurile.

   În clipa aceea, Gould izbucni într-un hohot batjocoritor şi rânji:

   — Încă puţintel şi veţi fi asfixiaţi, rupţi în bucăţi şi carbonizaţi.

   Se aplecă apoi spre podeaua aparatului, puse mâna pe o manivelă, pe care George citi: „Bombă I, Bombă II". Privi din nou în jos. Submarinul se afla încă departe, spre stânga, dar Gould îşi îndrepta avionul într-acolo.

   Atunci George se ridică de tot, se aplecă înainte şi apucă mâna dreaptă a lui Gould. O smuci îndărăt, în acelaşi timp cu manivela, arătătorul acesteia alunecă de la „Bomba I" la „Bomba II" şi tânărul simţi că aparatul se uşurează odată cu căderea celor două bombe ucigătoare.

   În clipa următoare, George şi ridicase dreapta în care ţinea ciocanul. Gould căută să se ferească de lovitură, dar era prea târziu, căci fierul greu îl izbi în tâmplă. Monstrul cu chip de om se zvârcoli o clipă, apoi rămase moale ca o cârpă. Din spatele lui, George puse mâna pe manşă. Învăţase conducerea avioanelor şi-l îndreptă cu dibăcie în direcţia submarinului.

   Cum s-a întâmplat, nu ştia nici el singur, dar, după câteva clipe - care i se părură veacuri - avionul plescăi în apă la vreo cincizeci de metri de submarin. Nu se afundă însă imediat şi în clipa următoare George se afla pe una din aripi, făcând semne camarazilor, care izbucniră în urale. După câtva timp, atât el cât şi Gould, leşinat, fură luaţi pe bord.

   Peste două ceasuri zăriră galera. Submarinul se apropie de ea pe sub apă, ieşi brusc la suprafaţă şi Jan Brike zvârli o grenadă cu gaze, care explodă în mare.

   Lăsară să treacă o jumătate de ceas, după care Clive şi Petre fură aduşi pe puntea submarinului. Prizonierii fură eliberaţi de la vâsle, în schimb Gould şi complicii săi fură legaţi cu funii trainice.

   Farrow intră apoi în legătură radiotelegrafică cu distrugătorul australian, care urma să sosească acolo a doua zi dimineaţa.

   Înainte de a veni însă, căpitanul părăsi galera în vremea asta Kent şi oamenii săi se treziseră din leşin şi mulţumiră călduros salvatorilor lor. Cei de pe „Dox" se încredinţară că în realitate Kent descoperise terenul aurifer şi făcuse imprudenţa să-i vorbească lui Gould despre el.

   Dreptatea învinsese, deci şi de această dată...

SFÂRŞIT

Volumul 42

ÎN LUPTĂ CU CHINEZII

   PONGO NE ELIBEREREAZĂ.

   DUPĂ CE SE ODIHNI O ZI ÎNTREAGĂ după aventura avută pe galera fiorosului Gould, George se simţi din nou în puteri, vesel şi dornic de noi aventuri.

   Tânărul acesta neastâmpărat avea şapte vieţi în el. Nu se simţea în largul lui decât atunci când avea de întâmpinat primejdiile cele mai mari, fie în luptă cu sălbaticii, fie cu cine ştie ce monştri marini. Noroc că acum avea o distracţie plăcută pentru ceasurile de răgaz, îl avea pe doctorul Bertram, care-i făgăduise să-i povestească mereu din trecutul lui aventuros. Şi din nou îi găsim pe cei doi camarazi aşezaţi în tihnă în cabina savantului medic, care îşi reluă firul întrerupt cu câteva zile înainte:

   O forţă misterioasă îi smulsese pe cei doi paznici de la marginea pădurii în desişul de nepătruns şi Marian zise îndată:

   — Ăsta a fost Pongo.

   Nici n-ar fi putut ti altui decât negrul acela uriaş, cu înfăţişare de gorilă şi al cărui nume însemna chiar „gorilă".

   Fără voie, ne oprirăm respiraţia, căci ne spuneam că cei patru atjehi din faţa colibei noastre trebuie să fi observat dispariţia camarazilor lor. Vor da, desigur, repede alarma şi prin asta viaţa noastră era în mare primejdie.

   Dacă am fi avut arme!

   Se părea însă că numai Marian - care se aşteptase la aşa ceva - băgase de seamă dispariţia bruscă a santinelelor şi gestul lui cu mâna ne atrase şi nouă atenţia. Căci cei patru atjehi din faţa colibei nici nu se clintiră.

   — Drace! Exclamă unul din consilierii de stat, ce a fost asta? Probabil vreun prieten de-al dumitale, domnule Farrow? Dar cum naiba are de gând să-i răpună pe ăşti patru blestemaţi care ne păzesc şi să ne scoată teferi din lagăr? Nici un om n-ar fi în stare de aşa ceva.

   — Aşteaptă şi vei vedea răspunse Marian. Prietenul Pongo e în stare de lucruri şi mai şi. Să rămânem însă liniştiţi, căci bănuiesc că va veni curând la noi.

   Se scurseră câteva minute într-o tăcere adâncă Deodată se auzi în spatele colibei noastre un zgomot uşor. Cineva părea ocupat să despletească ramurile. Tocmai mă gândeam să-i şoptesc lui Marian să facem puţin zgomot ca să le acoperim pe cele prilejuite de îndeletnicirea misteriosului prieten, când o ramură uscată pârâi cu zgomot.

   Cei patru paznici tresăriră şi în vreme ce doi din ei se apropiară de intrarea colibei, ţinându-ne sub ameninţarea suliţelor, ceilalţi doi alergară în spatele colibei.

   Ne retraserăm repede spre fundul adăpostului nostru şi Marian apucă oala cea grea de fier, în care ni se adusese mâncarea.

   De-abia ne lipirăm de peretele din fund, că şi auzirăm de afară două strigăte slabe, urmate de un zgomot înăbuşit. Apoi o căzătură grea pe pământul acoperit de iarbă.

   — Le-a sfărâmat capetele, zise Marian, încet. Acum va trebui

eu să le dau de lucru celorlalţi doi paznici.

   Se aşeză în faţa mea şi la lumina focului ce ardea în faţa colibei văzui că ridicase oala grea de fier. În clipa următoare cei doi atjehi năvăliră în colibă, ţinând suliţele îndreptate asupra noastră.

   Marian trânti atunci cu toată puterea oala în fata lor. Lovitura nu dădu greş, căci indivizii se clătinară pe picioare, scoţând ţipete de spaimă. Dar înainte ca ei să se poată dezmeticii, în spatele lor se ivi făptura uriaşă a lui Pongo.

   În lumina focului de afară părea un sol al iadului când îi înhăţă cu putere pe cei doi paznici şi-i izbi cap în cap. Aceştia nu scoaseră nici măcar un geamăt şi rămaseră atârnaţi ca nişte otrepe în pumnii lui de uriaş.

   În lagăr se stârni agitaţie. De pretutindeni se vedeau răsărind trupuri negricioase de atjehi care se năpustiră spre coliba noastră Dar rămaseră locului, scoţând ţipete de groază când dădură cu ochii de făptura lui Pongo.

   Uriaşul negru se arătă acum în toată grozăvia lui. Îi dădu drumul la pământ unuia din paznicii morţi, îl ridică pe celălalt ca pe o măciucă deasupra capului şi-l zvârli cu toată puterea în grămada băştinaşilor. Apoi scoase răcnetul de luptă pe care-l cunoşteam şi cu suliţa ridicată sări peste foc înspre atjehi.

   Răcnind şi urlând, superstiţioşii băştinaşi o zbughiră ca iepurii în pădure. În câteva clipe numai, luminişul rămase pustiu.

   — Massers, veniţi repede! Ne strigă acum Pongo.

   — Haideţi, domnilor! le zise Marian olandezilor, care păreau ţintuiţi de peretele din fund al colibei. Prietenul Pongo nu are o înfăţişare prea frumoasă, dar e băiat bun, totuşi.

   Marian pornise înainte şi ne strigă s-o luăm prin spatele colibei. Acolo ne întâmpină altă surpriză, căci în faţa noastră se ivi deodată Tomo, malaiezul, care se ploconi adânc şi ne pofti să mergem după ei, dându-ne în acelaşi timp armele pe care le luase din coliba căpeteniei. Pongo voia să rămână în coada micului convoi, care trebuia s-o ia acum prin pădurea cufundată în beznă, unde primejdiile pândeau la tot pasul.

   Eu păşeam îndărătul iui Tomo, cu pistolul în mâna dreaptă, iar în cea stângă aveam lampa de buzunar, gata s-o aprind la nevoie. După mine veneau olandezii, iar Marian şi Pongo încheiau convoiul.

   Prin brâul de pădure deasă de la marginea luminişului fusese făcută o spărtură, desigur de către Pongo, cu forţa lui uriaşă. Iar spărtura asta se sfârşea pe o potecă de elefanţi, bine întreţinută.

   Mergeam destul de uşor, dar veşnic în primejdie de a fi atacaţi de unul din acele animale enorme, cu pielea groasă de câţiva centimetri. De asta părea să se teamă şi micul Tomo, care o luase la picior parcă mânat de duhurile rele. Înconjuraţi de pericole de tot soiul, înaintam neobosiţi prin pădurea înfiorătoare, când deodată luci o rază de lumină înaintea noastră.

   — Tuan, fluviul! Strigă Tomo cu bucurie, dar se întrerupse cu un ţipăt de spaimă şi se opri atât de brusc, încât eu, care veneam în urma lui, mă izbii cu putere de el.

   În aceeaşi clipă, văzui despre ce era vorba. Cam la un metru înaintea noastră luceau două puncte verzui - ochii unui tigru uriaş, pornit după pradă.

   În vremea asta, olandezii se loviră de mine şi nu mai conteniră cu întrebările lor rostite în şoaptă. Voiam chiar să mă răstesc la ei, poruncindu-le să-şi ţină gura, când răspunsul veni din faţa mea - mârâitul supărat al tigrului. Olandezii amuţiră pe dată, dându-şi seama că stăteam faţă în faţă cu moartea.

   — Îndreaptă-i lumina în ochi! Îmi spuse Marian încetişor, iar eu aprinsei imediat lampa.

   Lumina vie ne înfăţişă o privelişte înfiorătoare, dar frumoasă în aceiaşi timp. În mijlocul potecii stătea un tigru enorm, ai cărui ochi se închiseră acum, lăsând doar două crăpături, în vreme ce-şi ridică buza groasă, descoperindu-şi dinţii strălucitori.

   Ridicai pistolul încet, dar trebuie să mărturisesc că nu prea îmi era la îndemână. Fireşte, eram sigur de gloanţele mele, dar situaţia era acum aproape disperată. La câţiva paşi în fata mea, uriaşa fiară, care se pregătea în linişte de săritură. La dreapta şi la stânga, pădurea cea deasă, în care nu mă puteam adăposti. Şi în spatele meu, olandezii, din pricina cărora n-aş fi putut sări înapoi. Şi chiar dacă glonţul meu ar fi nimerit ochiul tigrului, tot îi mai rămânea destulă putere să mă doboare şi să mă sfâşie în bucăţi.

   Toate acestea îmi trecură cu iuţeala fulgerului prin minte, în vreme ce, liniştit şi hotărât în aparentă, căutam ţinta.

   Atunci se produse o uşoară mişcare îndărătul meu şi în clipa următoare o mână îmi atinse braţul.

   — Dă-te puţin în lături şi intră în tufiş - îmi şopti Marian - apoi ţinteşte ochiul drept, iar eu voi ţinti în stângul.

   Liniştit de acest ajutor, mă vârâi într-un tufiş de bambuşi şi Marian veni lângă mine. El era mai meşter ca mine la tras şi voiam să-i dau, deci, cât mai mult câmp liber. Tigrul se ghemui, pregătindu-se de atac. Ştiam că acum va închide mai întâi ochii aproape complet, apoi - cu puţin înainte de săritură - îi va deschide brusc. Atunci era momentul să tragem.

   Se scurseră câteva clipe de cumplită încordare. Fiara închise ochii, lăsând doar câte o crăpătură... încă o clipă şi-i va holba... Deodată, ne pomenirăm împinşi la o parte şi auzirăm glasul lui Pongo zicând:

   — Nu trageţi, Massers! Duşmani în spatele nostru. Pongo va omorî pe „Sabaa".

   Cu iuţeala fulgerului, mă gândii că Pongo nu putea fi de mult timp în Sumatra. Deoarece numea tigrul „Sabaa", ceea ce înseamnă "gâtuitor de turme", nume pe care arabii îl dăduseră leului. Şi asta era în acelaşi timp o dovadă că umblase mult prin lume şi-şi petrecuse, desigur, destulă vreme printre triburile ara be.

   Pongo înaintă cu o jumătate de pas - în aşa fel că a fost învăluit de lumina lămpii mele - şi ridică braţul uriaş cu suliţa grozavă. Eu clătinai din cap neîncrezător, căci nu-mi puteam închipui ca un tigru să poată fi rănit grav cu o suliţă, dar să mai fie şi ucis. Dar se vede că încă nu cunoşteam forţa supraomenească a negrului.

   Pongo zvârli suliţa. Urmă un sunet scurt şi şuierător, atât era de vijelioasă forţa cu care arma cea grea despica aerul, apoi vârful lat de fier se înfipse adânc în gâtlejul fiarei. Prin puterea aruncării, tigrul fu ridicat în aer şi rămase câteva clipe pe labele dindărăt.

   Atunci Pongo sări înainte cu pumnalul ridicat şi, cu o lovitură grozavă în gâtul animalului, zvârli în lături trupul uriaş. De sub tufe se auziră câteva răcnete, apoi corpul acela vărgat se întinse la pământ cât era de lung. Pongo sări într-acolo, smulse suliţa din cadavru şi ne făcu semn să mergem mai departe.

   — Massers, repede! şopti el. Barcă pe fluviu.

   O porni înainte şi noi îl urmarăm cât puteam de repede. Mai ales olandezii, care veneau acum în coadă, erau foarte zoriţi... Şi în vreme ce alergam, bătrânul consilier gâfâi din nou:

   — Dumnezeule! Domnule Farrow, spune-mi, te rog, cine şi ce este ocrotitorul nostru? E o fiinţă grozavă, aproape supranaturală.

   Tocmai voiam să-i răspund că-l voi lămuri mai târziu, când se auzi glasul lui Pongo, care prinsese cu auzul lui fin cuvintele rostite în şoaptă:

   — Massers fie liniştiţi, duşmani şi în faţa noastră!

   Perspectiva nu era prea îmbucurătoare. Aceasta însemna că

atjehii se dezmeticiseră din spaima lor şi ne-o luaseră înainte pe drumul cel mai scurt. Noi aveam arme, dar olandezii erau lipsiţi de apărare. Erau însă alţi duşmani cei pe care-i ştia Pongo

înaintea noastră.

   După câteva minute eram la ţărmul fluviului Atjeh. Acolo se afla un sampan mare şi Pongo ne îndemnă stăruitor să urcăm. Eu şi Marian stăteam la proră, micul Tomo se ghemuise îndărătul nostru, iar olandezii se trântiseră în mijloc. La pupă stătea în picioare Pongo, care împinse barca de la ţărm. Avea o lopată lungă în mână şi îndreptă cu dibăcie sampanul spre mijlocul fluviului.

   — Cred că acum suntem în sfârşit în siguranţă, murmură bătrânul consilier de stat. Mi-ai putea spune acum...

   Fu iarăşi întrerupt de Pongo, care aproape că se răsti la el:

   — Massers fie liniştiţi. Duşman înaintea noastră.

   Şi deodată de pe ţărmul drept răsună o chemare:

   — Fu... Fu!

   Ciudat şi aproape înfiorător mai suna această chemare în mijlocul pădurii. De pe ţărmul stâng veni răspunsul:

   — Dan... Dan.

   Aşadar, chinezii erau înaintea noastră. Strigătul lor de recunoaştere - parola, cum s-ar zice - era „Fu Dan" şi vicleanul chinez conducea probabil răscoala kulilor şi atjehilor.

   Aceasta însemna că ne aflam într-o situaţie destul de grea. Trebuia neapărat să debarcăm undeva pe ţărm şi să încercăm să pătrundem în pădure.

   L-am împărtăşit în şoaptă această părere şi lui Marian, iar el mi-a dat dreptate. Şi atunci am observat că sampanul se apropia încetişor de ţărmul drept Pongo ştia aşadar foarte bine ce era de făcut şi constatarea aceasta ne-a întărit încrederea ce o aveam în el.

   II.

   LOVITURA LUI FU DAN.

   ALUNECAM APROAPE DE TOT DE ŢĂRM, în umbra aruncată de crengile copacilor. Pongo se aplecase şi am băgat de seamă că aşezase încet vâsla în sampan şi luase în mână suliţa Aceasta însemna că iar ne ameninţa o primejdie. Fără voie, am ridicat revolverul, dar Marian, care zărise mişcarea şi-a pus mâna pe braţul meu.

   — Las-o încolo, băiete! zise el. Pongo va face treaba singur.

   S-a auzit un foşnet în tufiş, căruia l-a urmat chemarea:

   — Fu... Fu!

   Şi de pe celălalt ţărm a venit îndată răspunsul:

   — Dan... Dan!

   Aşadar, iarăşi un post dublu pe amândouă malurile fluviului, care vestea mai departe fuga noastră. Eu eram încredinţat că mai jos se afla un număr mai mare de kuli care ne aşteptau ca să ne împuşte pe toţi deodată. Acum eram încă în umbra pădurii, dar peste puţin timp luna se va înălţa pe cer, aruncându-şi lumina deasupra fluviului, unde puteam fi văzuţi foarte lesne. O mişcare puternică, de pe urma căreia sampanul începu să se clatine, m-a trezit din gândurile mele.

   Pongo intervenise. De-abia se auzise răspunsul de pe celălalt ţărm, că el şi azvârlise cu toată forţa suliţa în desişul de lângă noi. Probabil că zărise santinela, căci un horcăit slab ne dovedi că-şi nimerise ţinta. În clipa următoare opri barca lângă crengile tufişurilor şi ne şopti:

   — Massers, ţineţi!

   Am pus şi noi repede mâna. Ţinând sampanul şi Pongo dispăru ca un şarpe printre ramuri. După numai câteva clipe ne strigă din tufiş:

   — Massers, veniţi cu toţii!

   — Robert, ia-o tu înainte! zise Marian. După tine vor veni domnii, iar eu cu Tomo mergem la urmă. Repede, domnilor!

   De-abia apucasem să păşesc în tufiş, când mă poticnii deodată de un trup neînsufleţit. Era santinela chineză, pe care suliţa lui Pongo o trimisese pe lumea cealaltă Uriaşul negru nu era de văzut, dar, la o mică depărtare de acolo, auzii din nou chemarea lui. Mă târâi înainte, călăuzindu-i prin chemări scurte pe olandezii care veneau după mine.

   În cele din urmă am intrat pe o potecă îngustă şi m-am ridicat în picioare, căci până atunci mersesem de-a buşilea După câteva minute, dădeam şi de negru.

   — Massers merge prea încet, mormăi el. Pongo trebuie merge mai departe. Tomo conduce pe Massers.

   În clipa următoare se făcu nevăzut Doar câteva foşnete uşoare îmi arătară direcţia pe unde o luase. Era chiar drumul spre vulcan. Peste câteva minute, tot grupul nostru se adunase pe poteca îngustă şi Tomo luase conducerea, aşezându-se în frunte, în vreme ce prietenul meu Marian rămăsese în coadă şi de data asta.

   Poteca începu deodată să urce şi desişul se lumină puţin de amândouă laturile potecii. Ne apropiam de regiunile superioare ale vulcanului. Tomo se opri deodată şi scoase un uşor ţipăt de avertisment.

   Luai imediat lampa de buzunar şi strânsei revolverul în mâna dreaptă, căci în aceeaşi clipă auzii crengile trosnind. Olandezii din spatele meu începură să se agite, căci după toate probabilităţile era vorba de un pachiderm ce venea spre noi. Şi un elefant sau un rinocer nu se sperie atât de uşor de un glonţ de „Parabellum". Dar după câteva clipe, Marian izbuti să ajungă lângă mine, îşi încordă auzul, apoi zise încet:

   — E un om care se apropie de noi, făcând sărituri mari.

   Şi ca o confirmare a celor spuse de el, răsună de la o oarecare distanţă glasul gâfâit or ai lui Pongo:

   — Massers, unde sunteţi?

   —Aici, Pongo! Răspunse Marian. Ce s-a întâmplat?

   — Massers! Exclamă el ivindu-se. Fu Dan răpit pe Missis.

   Stăturăm câteva clipe încremeniţi, apoi Marian întrebă:

   —Ai dat de vreo urmă încotro s-a îndreptat?

   — Da, Massers, Pongo luat urma, porneşte după el.

   — Atunci mergem şi noi cu tine! răspunse Marian, hotărât. Tomo îi va conduce pe dumnealor la Selimeum.

   Hotărârea aceasta întâmpină împotrivirea energică a olandezilor şi nici Pongo n-o încuviinţă.

   — Massers sunt pierduţi dacă rămân singuri, zise el agitat. Tomo va duce pe toţi Massers la Askaris, apoi călăuzeşte pe cei doi Massers (adică pe mine şi pe Marian) în peşteră. Pongo va face semn.

   Propunerea aceasta era cea mai logică. Trebuia să-i ducem mai întâi pe olandezi la loc sigur, apoi îl puteam urma pe uriaş. Peştera spre care trebuia să ne conducă Tomo era, desigur, ascunzătoarea din care vicleanul Fu Dan o răpise pe fiica lordului. Prea departe nu va putea ajunge cu ea, având în vedere talentul lui Pongo de a descoperi urmele. Legionarii trebuiau să fie de mult în marş, căci Meerkerk, hangiul, izbutise desigur să comunice vestea răscoalei şi ceruse să se trimită ajutoare.

   Sarcina noastră era acum să scăpăm de urmărirea atjehilor şi chinezilor care ocupaseră fluviul şi pădurea - o întreprindere care nu cerea decât câteva ceasuri, dar era foarte primejdioasă, mai ales acum când eram lipsiţi de cel mai preţios sprijin: Pongo.

   Pe când rumegam încă aceste gânduri, Marian şi dăduse comanda de plecare. De data aceasta, eu urmam să închei convoiul, în vreme ce el cu Tomo mergeau în frunte.

   Olandezii o luaseră înainte, urmându-l pe Marian, care ne tot îndemna să mergem mai repede. Un sentiment de neplăcere pusese stăpânire pe mine, văzându-mă rămas în coada micului convoi, gonind prin pădurea aceea întunecoasă, unde primejdiile te pândeau la fiece pas.

   Totuşi, drumul se făcu în linişte, timp de vreo două ceasuri, până se iviră zorile. Ne aflam acum în apropierea coloniei incendiate. Puteam cuprinde cu privirea luminişul întins de la picioarele noastre. Ruinele casei lui Meerkerk şi a casierului fumegau încă, dar kulii păreau să fi părăsit colonia, căci nu se zărea picior de om printre colibele de lemn.

   Din această pricină am fost neprevăzători şi am înaintat până pe marginea colinei. De acolo se vedea desluşit o parte a fluviului; nădăjduiam să zărim venind bărcile cu legionarii, dar nimic nu se vedea pe întinsul apei. Şi totuşi, ştiam că pe amândouă malurile se aflau santinele.

   Deodată răsună un ţipăt. Dintr-una din colibe ieşise un kuli şi cea dintâi privire a lui fusese îndreptată asupra noastră, aşa că într-o clipă se iviră de pretutindeni făpturi galbene, care începură să răcnească furioşi când dădură cu ochii de noi. Un glas puternic porunci să se facă linişte, apoi văzurăm un chinez uriaş, care dădu un ordin scurt şi arătă în sus spre noi.

   Imediat, chinezii se adunară la un loc şi, răcnind turbat, o porniră spre noi, dar în aceeaşi clipă detună pistolul lui Marian şi uriaşul care luase conducerea cetei ridică braţele în aer, se răsuci pe călcâie şi căzu cu faţa în ţărână. Kulii se opriră, privindu-se nedumeriţi. Marian se folosi de răgazul acesta şi zise încet:

   — Deşi nu prea voiam să trag, cred totuşi că glonţul acesta a fost salvarea noastră. Acum nu mai au conducător şi împotriva unei hoarde turbate, care dă năvală fără nici un plan, ne putem apăra mai bine. Ah! Şi pe acesta va trebui să-l culc la pământ.

   Era un atjeh înalt şi subţire, care se ivise brusc în spatele nostru din pădure şi le adresă kulilor câteva cuvinte poruncitoare. Se întoarse apoi şi scoase câteva ţipete ascuţite, la care i se răspunse din diferite părţi ale pădurii. Dar tocmai când ridică braţul, un glonţ al lui Marian îl culcă la pământ. Kulii nu se lăsară însă, ci dădură năvală înainte.

   Situaţia noastră părea disperată. E drept că le împărţisem olandezilor cele două puşti şi patru Browninguri ale noastre, iar noi ne păstrasem pistoalele „Parabellum", dar bieţii funcţionari nu ne puteau fi de mare ajutor, căci tremurau atât de tare, încât era exclus să poată trage cum trebuie. Aşa că apărarea platoului rămăsese în seama noastră - a mea şi a lui Marian - şi trebuia să

fim cu ochii în două părţi.

   — Eu voi încerca să-i reţin pe kuli, îmi zise Marian liniştit. Tu ia seama la poteca din spatele nostru! Atjehii se vor folosi de ea, căci prin desiş nu pot pătrunde.

   L-am văzut pe chinezi înaintând ca un val cotropitor, apoi am mers repede înapoi spre marginea pădurii, m-am ascuns îndărătul unui copac uriaş şi mi-am aţintit privirea în jos spre poteca îngustă, din care vedeam vreo treizeci de metri.

   Marian trase câteva gloanţe, întâmpinate cu răcnete de furie de către kuli. Dar şi olandezii păreau să fi căpătat curaj, căci auzii detunând şi armele lor.

   Deodată am tresărit speriat. Ca din pământ, pe potecă se iviseră două făpturi negricioase, care priveau spre platou. În spatele lor apăruse un al treilea atjeh - probabil un fel de conducător, căci arăta cu mâna înainte, ceea ce-i făcu pe cei doi să se târască şi mai aproape.

   Atunci trăsei şi eu. Cei doi din faţă se prăbuşiră îndată cu faţa la pământ, iar al treilea căzu şi el, dar se ridică apoi clătinându-se şi dispăru pe după cotitura potecii, înainte de a mai putea trage iar.

   Acum pădurea se însufleţi. Un urlet scurt de furie răsună dindărătul cotiturii potecii, apoi se auziră câteva chemări - probabil semnale - cărora li se răspunse din toate părţile.

   Eram aşadar încercuiţi de atjehii răsculaţi, în vreme ce în faţa noastră urlau kulii turbaţi. În câteva minute, atjehii vor da năvală, eu voi izbuti, poate, să împuşc câţiva, dar tot va trebui să cad sub numărul lor covârşitor.

   Deodată, o linişte stranie se lăsă în pădure. Probabil că băştinaşii se sfătuiau încă, dar liniştea aceasta nu era semn bun. Mă răsucii repede pe călcâie, simţind o mână pe braţul meu. Era micul Tomo, de care aproape că uitasem. Privea cu ochii holbaţi spre pădure, apoi şopti înspăimântat:

   —Tuan, suntem pierduţi. Pretutindeni este foc.

   Mi-am simţit trupul străbătut de groază. În cel puţin cincisprezece locuri izbucnise focul. Şi boarea de vânt care se stârnise îndrepta văpaia de-a dreptul spre colina unde ne aflam noi Atjehii aleseseră mijlocul cel mai sigur ca să ne prăpădească, deoarece marea de flăcări ne alunga în jos, în braţele kulilor turbaţi. Sării în sus şi alergai spre marginea platoului.

   — Foc în spatele nostru! Le strigai camarazilor mei, apoi începui să trag, căci galbenii se apropiaseră până la câţiva metri de noi. Avură pierderi mari, dar se foloseau acum de cei căzuţi ca de scuturi şi împingeau cadavrele tot mai sus, în trecătoarea îngustă.

   Chinezii observară deodată focul dindărătul nostru. Scoaseră urlete de bucurie şi începură să se retragă repede. Nu mai aveau nevoie să-şi jertfească oameni, căci acum eram nevoiţi să coborâm.

   Răsuflând din greu, ne dădurăm înapoi câţiva paşi din trecătoare. Şi când ne îndreptarăm privirile spre pădure, ne dădurăm seama că sfârşitul se apropiase. Doar câţiva metri de pădure mai erau între noi şi văpaia care înghiţea cu lăcomie lemnul uscat. Vântul se înteţise şi ne arunca dogoarea în faţă, silindu-ne să ne retragem până la marginea platoului. Deodată casierul scoase un ţipăt şi scăpă arma din mână. Glonţul unui chinez îi găurise braţul, în clipa următoare detunară încă două împuşcături ale trăgătorului nevăzut, dar de data asta nu mai nimeri pe nimeni, căci ne dădurăm înapoi.

   — Trebuie să coborâm în trecătoare, zise calm Marian. Eu voi sta de pază aici, pe margine şi voi răspunde imediat la împuşcături, dacă vor trage asupra voastră. Voi va trebui să căutaţi cât mai repede acoperire în spatele celor căzuţi la marginea potecii. Daţi-vă drumul la vale, ca să nu vă poată nimeri gloanţele.

   Sfatul lui Marian era singura salvare şi cel dintâi care-i urmă avea să fie Tomo. El sări spre marginea platoului şi-şi dădu drumul pe poteca înclinată. O făcu atât de repede, încât chinezii nici nu avură răgazul să mai tragă. Al doilea fu casierul rănit.

   El nu era atât de îndemânatic şi imediat porni o împuşcătură din pădure, care din fericire nu-l nimeri. Marian însă îl descoperi pe trăgător; cu iuţeala fulgerului, descărcă pistolul şi un răcnet de moarte ne dovedi că duşmanul cei primejdios trecuse în lumea drepţilor. Probabil că incidentul acesta îi înfricoşă pe ceilalţi kuli, căci olandezii ajunseseră cu toţii nevătămaţi jos. În vremea asta, noi ne încărcarăm din nou armele şi aceasta spre norocul nostru. Probabil că galbenii credeau că eram acum cu toţii în trecătoarea îngustă, căci deodată dădură năvală din pădure şi dindărătul colibelor lor.

   Dacă eu şi Marian n-am fi fost încă pe marginea platoului, am fi fost pierduţi; aşa însă îi întâmpinarăm pe năvălitori cu un foc viu. Lăsând câteva cadavre pe teren, hoarda se retrase iarăşi. Nu se aşteptaseră la această împotrivire.

   Acum venise momentul să părăsim şi noi poziţia, căci focul atinsese marginea pădurii şi dogoarea era grozavă.

   — În jos! strigă Marian în aceeaşi clipă şi imediat ne dădurăm drumul pe potecă. Din fericire, pe marginile acesteia crescuseră câteva tufe de bambuşi, îndărătul cărora ne puturăm ascunde. Olandezii şi Tomo se ascunseră şi ei acolo şi ne priveau acum înspăimântaţi, cu o întrebare mută în ochi.

   — Ar mai fi o salvare, zise Marian deodată. Trebuie să ajungem în pădurea cea de jos, la dreapta noastră E drept, kulii stau îndărătul copacilor, dar şi noi ne putem apăra din dosul trunchiurilor. E singurul mijloc, căci focul din spatele nostru va cuprinde în curând şi trecătoarea în care ne aflăm. În clipa de fată kulii sunt încă atât de înspăimântaţi de împuşcăturile noastre, încât avem toate şansele să ne punem la adăpost. La drum, domnilor, n-avem timp de pierdut.

   Îşi făcu vânt şi cu paşi mari o porni în josul mărăcinişului. N- aveam încotro şi-l urmarăm. Câteva gloanţe zburară deasupra noastră, dar, datorită repeziciunii cu care mergeam, ajunserăm nevătămaţi în pădure. Căutarăm imediat adăpost îndărătul copacilor, căci eram împresuraţi de kuli, care aveau să încerce desigur acum să facă tot ce le-o sta în putere ca să ne atingă cu gloanţele lor.

   Un ţipăt puternic m-a făcut să întorc capul. O privelişte înfiorătoare mi se înfăţişă înaintea ochilor. Micul Tomo n-avusese noroc. Îşi căutase adăpost sub un copac, îndărătul căruia stătea acum unul din kuli. Galbenul îi apucase cu mâna stângă de ceafă şi în cea dreaptă ţinea un cuţit mare, pe care se pregătea să i înfigă în gâtlej.

   În mai puţin de o clipă, trăsei pistolul, dar Marian fu mai iute şi glonţul lui îl doborî pe chinez, eliberându-l pe Tomo. Micul malaiez îşi recăpătă ca prin farmec curajul, îi zâmbi lui Marian şi, aplecându-se asupra mortului, îl luă armele.

   III.

   PE URMELE LUI PONGO.

   TOCMAI ZÂMBEAM DE CURAJUL BĂIATULUI, când un glonţ trecu pe lângă capul meu şi se înfipse în copac. Repede trecui de partea cealaltă a copacului uriaş. Dar de-abia mă postasem acolo, că şi piuiră trei gloanţe trase din diferite părţi asupra mea. Mă aruncai repede la pământ şi acelaşi lucru îi făcură şi ceilalţi, căci nu se mai auzi nici o împuşcătură.

   Trecură clipe de groază. Duşmanii erau pe aproape şi cunoşteau locul unde ne aflam. Desigur că erau hotărâţi să nu ne lase să scăpăm cu viaţă şi că ne puteam aştepta la surprize foarte primejdioase. Şi de atjehi trebuia sa ne temem, căci acum focul pus de ei se potolise, după ce mistuise tot ce era lemn pe platou. Desigur că se apropiau de colonie din amândouă părţile trecătorii prin care ne salvasem şi ne închideau astfel drumul din spate.

   Şi, într-adevăr, deodată răsunară cunoscutele strigăte prin care se înţelegeau băştinaşii între ei. Aceste strigăte se apropiau de ambele părţi ale trecătorii, în spatele nostru. În acelaşi timp, pădurea de jur-împrejurul nostru se însufleţi, căci kulii dădeau acum de veste tovarăşilor lor de cele petrecute, atrăgându-le atenţia în primul rând asupra locului unde stăteam ascunşi.

   Se părea că lupta hotărâtoare se apropia îmi încărcai la repezeală pistoalele, hotărât să-mi apăr cât mai scump viaţa.

   Deodată însă, strigătele războinice ale kulilor se transformară în ţipete de spaimă şi câţiva dintre ei o luară la fugă trecând pe dinaintea ascunzătorii mele.

   Explicaţia acestei întorsături o avurăm curând, căci deodată răsună un sunet de trompetă, iar în clipa următoare o salvă puternică bubui în pădure. Răcnete sălbatice de moarte şi durere urmară şi din ce în ce mai mulţi galbeni îşi căutau salvarea în fugă.

   Stăturăm liniştiţi pe loc, căci nu ne lăsa inima să tragem asupra fugarilor. De altfel, nu era nici o nădejde să scape de soarta ce-i aştepta, căci legionarii aveau să-i urmărească până când cel din urmă îşi va fi primit pedeapsa meritată. Şi atjehii vor plăti cu vârf şi îndesat răscoala lor, căci în această privinţă olandezii nu ştiau de glumă.

   O a doua salvă răpăi prin pădure şi gloanţele vâjâiră deasupra noastră. Situaţia devenea îngrijorătoare şi pentru noi, căci dacă soldaţii ne-ar descoperi, lesne s-ar fi putut să ne ciuruiască cu gloanţe, înainte de a putea fi recunoscuţi.

   Acum însă, bătrânul consilier de stat deveni salvatorul nostru, căci de cum se pierdu ecoul salvei, el strigă cu glas tare că se afla acolo împreună cu ceilalţi bărbaţi.

   După câteva clipe eram înconjuraţi de legionari, care rămăseseră foarte miraţi văzându-ne încă în viaţă. Deodată se ivi dintre tufe şi Meerkerk, fostul hangiu din colonie, care ne strânse mâinile cu bucurie.

   După cum ne istorisi mai târziu, ajunsese în Selimeum la două ceasuri după câinele Pinh. Hangiul de acolo, Diersch, telefonase între timp staţiunii de coastă Kota-Radja şi colonelul van Graeve se şi pornise la drum cu o companie de legionari.

   În vreme ce soldaţii îşi reluară urmărirea, noi ne despărţirăm de olandezi. Van Graeve se apropiase şi el şi se împotrivi planului nostru de a porni din nou în pădure. Când auzi însă că e vorba de salvarea unei tinere fete, ni se puse la dispoziţie cu câţiva din oamenii săi. Refuzarăm însă oferta, căci voiam să-l urmărim singuri pe Pongo. În ochii noştri, uriaşul negru făcea cât o jumătate de companie de soldaţi.

   Trebuia să facem un ocol mare în jurul părţii incendiate a pădurii şi mulţumită darului lui Tomo de a dibui urma, regăsirăm repede poteca pe care ne despărţisem de Pongo. Nu merserăm însă prea mult timp, căci deodată micul malaiez coti spre stânga, pe după un tufiş mare de bambuşi. În faţa noastră se ivi atunci o altă potecă îngustă, care nu părea croită de vreo fiară, ci de puterea de uriaş a lui Pongo. Poteca această ducea de-a dreptul spre vulcan, după cum lesne se putea vedea.

   După un ceas şi jumătate de mers pe poteca aceea, pădurea se rări şi în curând văzurăm ivindu-se peretele stâncos.

   — Tuan. Acolo e peştera, zise Tomo şi arătă spre un tufiş. Rămase locului cu braţul întins, întoarse încetişor capul şi ne plivi cu ochii holbaţi de spaimă.

   Ce se întâmplase?

   Din tufiş, cam de la vreo cinci metri dinaintea noastră, îşi făcu loc încet trupul unui „Matjang tutui itum", pantera neagră din Sunda. Un pufăit scurt dindărătul tufişului ne dădu de veste că acolo se afla şi soaţa fiarei din faţa noastră.

   Pantera îşi trecuse trupul pe jumătate prin tufiş, când dădu cu ochii de noi. Rămase imediat tot atât de nemişcată ca şi noi, privindu-ne ţintă cu ochii ei mari şi verzi. Probabil că era atât de surprinsă, încât nu ştia ce să facă.

   Pentru noi, situaţia era mai mult decât critică. Fireşte, cu o împuşcătură sigură din „Parabellum", lesne am fi putut-o răpune, dar atunci cealaltă panteră ne-ar fi atacat cu atâta furie, încât cel puţin unul din noi ar fi căzut grav rănit, dacă nu chiar ucis.

   Uriaşa panteră îşi întoarse pe jumătate capul şi imediat ridicai pistolul, căci acum aveam ţinta cea mai bună. Dar Marian îmi şopti:

   —Aşteaptă!

   Auzind glasul tovarăşului meu, capul uriaş se-ntoarse în poziţia dinainte şi ochii verzi se aţintiră iarăşi cu mânie asupra făpturilor străine care pătrunseseră în regatul său. Mă aşteptam acum la atacul său şi eram bucuros că aveam arma pregătită, când fiara pufăi pentru a doua oară; de data asta părea foarte întărâtată.

Apoi răsună un ţipăt grozav dintr-un gâtlej omenesc, urmat de o căzătură înăbuşită şi de un horcăit prelung. Pantera cealaltă doborâse aşadar un om, care, fără să bănuiască ceva, venise din partea cealaltă.

   M-am uitat pe furiş la Marian. Cine să fi fost? Nu cumva Pongo, care ne aştepta poate şi căzuse victima fiarei grozave?

   Marian arătă cu capul spre tufişul de ferigi şi când privii din nou într-acolo, văzui trupul uriaş ai panterei strecurându-se ca un şarpe.

   — Marian, nu cumva o fi fost Pongo? Şoptii eu plin de spaimă.

   — Nu, uriaşul negru nu s-ar fi lăsat el doborât de o panteră. Bănuiesc c-a fost vreunul din banda lui Fu Dan, care voia probabil să mai scoată ceva din peşteră.

   — Şi noi ce facem acum? Nu putem pătrunde prin tufiş, căci ar însemna să alergăm de-a dreptul în labele panterelor.

   — Nu e nici o primejdie, căci bănuiesc că s-au retras. Haide, nu- ţi fie teamă.

   Şi înainte ca să-l pot împiedica, ei se şi strecură prin tufişul de ferigi. L-am urmat desigur imediat şi chiar după câţiva paşi am dat de un luminiş mic, aproape rotund, care era mărginit în faţa noastră de peretele înalt, de stâncă, al vulcanului Sejawa. În mijlocul peretelui se vedea o crăpătură îngustă - intrarea în peştera lui Pongo.

   La câţiva paşi în dreapta noastră zăcea trupul unui kuli chinez. Deoarece nu se zărea nici urmă de panteră, ne apropiarăm şi ne aplecarăm asupra mortului. Era un chip necunoscut, schimonosit, cu ochii ieşiţi din orbite. Gâtul şi pieptul li erau sfâşiate de ghearele fiarei şi capul îi atârna într-o parte.

   — Păcat că nu mai poate vorbi, mormăi Marian, deşi mă tem că tot nu ne-ar fi spus nimic. Dar ia să-i scotocim brâul, poate că dăm de ceva care să ne ofere lămuriri asupra bandei lui Fu Dan.

   Scoase armele mortului din brâul lat pe care chinezul şi-l înfăşurase în jurul mijlocului: două revolvere Browning, moderne şi un pumnal malaiez, cu un mâner de lemn, cu încrustaţii artistice, în lemnul negru mai erau încrustate cu sidef trei semne chinezeşti. Marian privi mânerul cu atenţie.

   — Să fie oare pumnalul acesta o „carte de vizită" a bandei? făcu el dus pe gânduri. N-am văzut încă astfel de încrustaţi pe mânerele pumnalelor malaieze. Aşa ceva pot face numai chinezii, cu răbdarea lor de fier. În orice caz, voi păstra arma aceasta.

   — Banda pere să fie foarte bine înarmată, zisei eu, privind lung Browningurile. Ce-ar fi să le luăm noi?

   — Ştiu şi eu! Avem armele noastre, mai avem pistoalele "ParabeNum" date de Meerkerk, totuşi cred că în momentele de faţă nu strică să avem cât mai multe arme. Să luăm deci fiecare câte un revolver.

   Spunând aceasta, îşi vâri arma la brâu şi eu făcui la fel. Ne împărţirăm şi cele treizeci de gloanţe găsite asupra mortului, apoi aşezarăm cadavrul pe marginea luminişului şi-l acoperirăm cu crengi.

   În vremea asta, micul Tomo se oprise la câţiva paşi de crăpătura din stâncă şi privea cu spaimă în gaura întunecoasă. La întrebarea lui Marian de ce face o mutră atât de speriată, el răspunse că era foarte posibil ca cele două pantere să se fi ascuns în peşteră. Prietenul meu îi arătă însă pământul din faţa peşterii, care nu prezenta urme de animal, ceea ce-l făcu pe băiat să se liniştească şi să se strecoare înăuntru. Noi ne luarăm după el şi aprinserăm lămpile de buzunar.

   Gangul era tipic vulcanic, tăiat neregulat în stâncă. Se afunda mult în interiorul muntelui, iar din el se făceau mai multe alte ganguri laterale. În cele din urmă, ajunserăm într-o peşteră boltită, uriaşă, împodobită cu minunate stalactite şi stalagmite.

   În vreme ce Tomo număra cu atenţie gangurile de pe partea dreaptă, eu îi spusei Lui Marian:

   — În definitiv, de ce am pătruns aici atât de departe? Păcat de vremea pierdută. Pongo nu e aici şi poate urmele lăsate de el vor fi fost şterse de o mână omenească - de pildă, de chinezul sfâşiat de panteră sau de animale. Ar fi trebuit să urmăm drumul luat de el, din luminiş.

   — Degeaba nu i-a fi poruncit el lui Tomo să ne călăuzească în peşteră, răspunse prietenul meu. Poate că şi-a lăsat semnele acolo jos şi a ieşit din munte pe alt drum. Se mai poate să existe alt gang, care taie calea lui Fu Dan.

   — A! Vrei să spui că Fu Dan s-a îndreptat repede spre coastă cu prada sa?

   — Da; bănuiesc că vrea să se îmbarce prin apropiere de Segli, pe vreun vas de-al bandei desigur, căci în port nu se va putea îmbarca pe un vapor, împreună cu Miss Abednego. Şi el trebuie să ocolească vulcanul, pe câtă vreme Pongo cunoaşte desigur un drum mai scurt prin interiorul muntelui.

   — Cred că ai dreptate, încuviinţai eu. Aha! Tomo a găsit gangul cel bun.

   Micul malaiez se oprise şi ne făcea semn să ne apropiem. Cotirăm la dreapta în gang şi după câtva timp ne aflam într-o

mică peşteră, unde se simţea un aer proaspăt şi plăcut.

   — Trebuie să fie pe aici crăpături care duc afară, zise Marian. A! Uite colo o vatră: şi aici un culcuş moale, de piei de animal. Hm!... Pongo a îngrijit-o bine pe biata fată. Nimic de zis. Ia te uită, Tomo a scos la iveală cufărul domnişoarei! Ei, piciule, ai de gând să-l iei cu tine?

   — Da, Tuan, aşa poruncit Pongo, răspunse malaiezul.

   — Fireşte - încuviinţă Marian - dacă o vom salva pe fată, va trebui să-i punem la dispoziţie şi veşminte, căci nu cred ca Fu Dan să-i fi lăsat vreme să se îmbrace. A! Acum îmi dau seama că l-a trimis pe galbenul acela - pe care l-a sfâşiat pantera - ca să ia cufărul. Asta înseamnă că s-o fi simţind în siguranţă, căci e lesne să-şi închipuie că Pongo se află pe urmele lui.

   — Nu s-o fi gândit că negrul va izbuti să ne elibereze atât de repede din lagărul atjehilor. Apoi, s-o fi bizuind şi pe oamenii săi din colonie, care desigur că ne-ar fi dat gata dacă n-ar fi venit legionarii.

   — Aşa cred şi eu. Pe coastă se va fi aflând desigur vreo corabie cu o mare parte din banda lui, astfel că nu e de mirare că se simte în siguranţă chiar şi faţă de Pongo. Acum, hai să mergem, Tomo a devenit nerăbdător.

   Micul malaiez îşi săltase cufărul pe umeri şi păşise în gangul care ducea spre peştera cea mare.

   — Tuan, repede, Pongo aşteaptă, stărui el.

   La lumina lămpilor noastre ne trecu repede pe dinainte. După câţiva paşi, observarăm semnele lăsate de uriaşul Pongo: crengi uscate pe care le înfipsese în peretele înalt, la distanţă de câţiva metri una de alta. Străbăturăm aproape întreaga peşteră şi în dreptul unui gang lateral o creangă era astfel înfiptă, încât vârful ei frânt era îndreptat spre interior.

   Fără să şovăie o clipă, Tomo se strecură în deschizătura îngustă şi noi îi urmarăm. Gangul era foarte scund şi strâmt şi cu greu puturăm ajunge într-un loc unde era înfiptă o a doua creangă, al cărei vârf era îndreptat spre o gaură ce se căsca deasupra pământului, în peretele din stânga.

   Tomo se oprise şi privea gânditor în deschizătură. Marian îl dădu frumuşel în lături, vâri braţul şi capul în gaură şi lumină înăuntru. Apoi se vârî cu totul, strigând: "Puteţi veni şi voii" şi se făcu nevăzut Tomo împinse repede cufărul înainte, se strecură şi el, iar eu după dânsul.

   După ce mă ridicai în picioare, privii cu uimire în jurul meu. Ne aflam iarăşi într-o peşteră uriaşă, cu mult mai mare decât cea dintâi. Marian şi Tomo o luaseră cu mult înaintea mea, aşa că iuţii paşii şi cu toţi împreună merserăm aproape două ceasuri, călăuziţi de semnele puse de Pongo. În cele din urmă ajunserăm la capătul acestei peşteri minune şi aici dădurăm iar peste o creangă îndreptată spre o crăpătură îngustă, un gang al cărui teren urca în pa ntă.

   — Acum vom ieşi în aer liber, zise Marian. Într-adevăr. După vreun sfert de ceas de drum, zăream lumina zilei şi în curând ne aflam pe o potecă îngustă - croită probabil de un rinocer - care înainta de-a lungul stâncii, în vreme ce în faţa noastră era desişul de nepătruns.

   Cu greu ne-am putea face o idee despre o astfel de pădure seculară, cum sunt de regulă pe pământul Sumatrei. Un labirint de crengi, mărăcini şi funii de liane.

   Fiecare centimetru de pământ trebuie cucerit aici cu satârul în mână Numai un pachiderm îşi poate croi drum pe aici.

   — Trebuie să cotim ta stânga - hotărî Marian - căci aici drumul pare să coboare. A! Uite că Pongo a pus chiar semn în sensul acesta. Socot că suntem aici la cel mult două sute de metri altitudine, căci în regiunile superioare pădurea e mai luminoasă. După două ore de mers vom ajunge la şes.

   Marian păşi înainte, iar eu veneam şi de data asta în urmă. Între noi mergea micul Tomo cu cufărul.

   Un timp, poteca merse de-a lungul stâncii, apoi coti mai adânc în pădure şi coborî tot mai mult.

   Deodată, în mijlocul ei găsirăm un nou semn al lui Pongo, pe care nu ni-l puturăm lămuri: două crengi astfel înfipte în pământ, încât vârfurile lor se încrucişau. Erau însă din nou rupte şi arătau drept înainte, spre un luminiş mic în care se îmbuca poteca.

   — Ce să-nsemne asta? Întrebai eu în şoaptă.

   — Două ramuri încrucişate? mormăi Marian. În limbajul cam naiv al lui Pongo, asta vrea să zică să ne acoperim, adică să fim cu ochii-n patru faţă de vreo primejdie. Te pomeneşti că-n luminişul acesta se aţin chinezii!

   Am vorbit atât de încet, încât ne-am înţeles mai mult din mişcarea buzelor. Ne-am scos „Browning"-urile şi am păşit cu băgare de seamă în luminiş. Micul Tomo venea acum în urmă, căci la o eventuală întâlnire cu chinezii ne-ar fi împiedicat calea.

   Cu multă prevedere, atenţi la fiecare zgomot, am păşit înainte. Observam cu băgare de seamă tufişurile, căutând să surprindem vreo mişcare suspectă; dar nu se vedea şi nu se auzea nimeni.

   — Chinezii se vor fi retras, am zis eu râzând, când am ajuns în

mijlocul luminişului.

   Dar de-abia rostisem aceste cuvinte, că primejdia şi venise. Nu erau insă kulii.

   Dintr-un tufiş de bambuşi se năpusti fără veste asupra noastră o namilă uriaşă, sforăind ameninţător. Viaţa prin regiunile sălbatica ne învăţase să nu ne pierdem cumpătul, aşa că în aceeaşi clipă sărirăm în lături, fiecare în altă parte şi duşmanul cel neaşteptat trecu ca o săgeată printre noi.

   — Un taur banteng! răcni Marian. Scoate „Parabellumul"!

   Trebuia să vârâm repede Browningurile în tocurile lor şi să scoatem pistoalele dăruite de Meerkerk. Dacă armele acestea sunt cam incomode la purtat din cauza lungimii lor, în schimb gloanţele lor grele au o mare forţă de penetrare, chiar când e vorba de vânat mai mare.

   Şi în faţa noastră se afla acum un potrivnic foarte primejdios şi puternic. Era un banteng, o fiară din pădurile seculare ale Sumatrei, ba încă un taur uriaş şi bătrân, un aşa-zis „pustnic". Din pricina răutăţii lor, animalele acestea sunt alungate din cireadă, trăiesc singure şi veşnic întărâtate în codrii cei mai de nepătruns şi declară război oricărei fiinţe care le iese în cale.

   Din cauza furiei cu care se năpustise, taurul ajunse la câţiva metri înaintea noastră, în care vreme ne-am putut scoate pistoalele şi ne-am mai dat un pas înapoi. Tocmai când eram gata, animalul s-a întors cu iuţeala fulgerului şi s-a năpustit asupra lui Marian, care-i venea mai aproape.

   IV.

   CONTRABANDIŞTII.

   MARIAN TRASE UN GLONŢ ASUPRA FIAREI, dar, din cauză că se grăbise, împuşcătura dădu greş. Lucrul acesta nu i se prea întâmpla, căci era un ţintaş minunat Se aruncă repede în lături şi cu sărituri de uriaş căută să se ascundă după trunchiul celui mai apropiat copac. Taurul se luă îndată după el.

   Dându-mi seama de primejdie, trăsei repede un glonţ în căpăţâna fiarei, căutând să nimeresc tâmpla. După sunet, îmi dădui seama că glonţul lovise un os tare: taurul nu fusese rănit, doar îl întărâtasem şi mai mult.

   Se răsuci cu iuţeala fulgerului, năpustindu-se asupra mea. Mai trăsei un glonţ în căpăţâna lui enormă, auzind şi arma lui Marian detunând de două ori, apoi trebui s-o şterg la repezeală. Mă întorsei şi alergai spre un tamarin uriaş. Îndărătul meu pământul se cutremura sub copitele taurului. Cu iuţeala fulgerului, cotii pe după trunchiul puternic, gata-gata să-mi frâng gâtul din cauza mărăcinişului, dar primejdiosul urmăritor trecu ca o săgeată pe dinaintea mea şi se izbi de un tufiş de ferigă. Mă adăpostii în spatele trunchiului şi mai trăsei două gloanţe sub ochiul fiarei turbate. În acelaşi timp, din dreapta mea, răsună arma lui Marian.

   Taurul scoase răcnete de furie şi, deşi părea să fie rănit grav, nu renunţă la luptă, ci trecu ca o săgeată pe dinaintea copacului unde mă aciuisem eu şi se îndreptă asupra lui Marian, care stătea în mijlocul luminişului, fără nici o acoperire.

   Dându-mi seama de seriozitatea situaţiei m-am dat un pas în lături şi ţintii liniştit în spatele banteng-ului. Cele două gloanţe ale mele îşi nimeriră ţinta, căci colosul se cutremură din tot trupul, mai făcu o săritură greoaie, apoi se prăbuşi la pământ. Gloanţele trebuie să-i fi zdrobit şira spinării.

   Văzui atunci că Marian continua să alerge voiniceşte spre copacul sub care voia să se adăpostească; fără să vreau, izbucnii în râs.

   — Ei, Marianei strigai eu după ei. Poţi să-i dai lovitura de graţiei.

   Prietenul meu se opri imediat şi întoarse capul.

   — Îţi vine să râzi, aii! făcu el. Cred că până la urmă tot m-ar fi dat gata, dacă nu l-ai fi nimerit atât de bine.

   Venind apoi aproape de tot de taur, îi slobozi un glonţ în ochi. Trupul greoi se zvârcoli câteva clipe, apoi se întinse cât era de lung.

   Uimiţi, priveam la fiara aceea uriaşă. Regretam din suflet că nu-i puteam lua pielea şi coarnele pentru vreun muzeu. Cred că nici o grădină zoologică nu are un exemplar ca acesta.

   În cele din urmă, ne dezlipirăm privirile de la priveliştea atât de frumoasă pentru noi şi ne pregătirăm să pornim la drum. De-abia atunci băgarăm de seamă că micul Tomo cu cufărul lui lipsea. Nu observasem unde se refugiase când taurul se năpustise asupra noastră.

   Marian începu să-l strige şi imediat veni răspunsul de sus. Ne ridicarăm privirile şi... cu mare greutate ne stăpânirăm să nu izbucnim în râs.

   Micul malaiez şedea la vreo zece metri înălţime pe creanga unui tamarin uriaş de la intrarea luminişului. În mână ţinea cu toate puterile cufărul. Nici până azi n-am aflat cum izbutise să se caţere atât de sus cu greutatea aceea în mână, dar asta ne dovedea că teama lui de Pongo - care-i dăduse, probabil, în grijă

cufărul - întrecea chiar şi frica de taurul cel furios.

   L-am ajutat să dea jos cufărul, apoi sări şi el ca o veveriţă din cracă-n cracă şi când atinse pământul, chipul îi strălucea de bucurie.

   Am străbătut apoi luminişul şi ne-am văzut deodată într-o situaţie foarte neplăcută. Am descoperit iarăşi un semn al lui Pongo, într-un loc de unde porneau două poteci lăturalnice, în afară de cea principală. Şi tocmai peste semnul acesta trecuse taurul. Creanga îndoită fusese smulsă şi zvârlită cât colo.

   Ce era de făcut? Desigur că Pongo n-ar fi aşezat semnul în mijlocul încrucişării potecii, dacă drumul nostru ar fi trebuit să meargă drept înainte. Aşadar, trebuia să pornim pe una din cele două cărări lăturalnice. Dar pe care?

   Marian mormăi ceva neînţeles. Ştiam că se gândea pe unde s-o luăm. Şi eu îmi frământam mintea, până-mi dădu în gând să-i întreb pe Tomo dacă nu cumva cunoaşte drumul adevărat.

   Întorcându-mă, îl văzui făcând un gest de prevenire şi ducând degetul la buze. Îl înghiontii imediat pe Marian care încetă cu mormăitul şi se întoarse şi el spre malaiez.

   Tomo ascultă cu încordare spre poteca din stânga, apoi ne făcu deodată un semn şi ne retraserăm îndărătul unui tufiş.

   — Tuan, vine om încet, şopti el.

   Ne ghemuirăm sub crengi, căutând să cuprindem cu privirea luminişul şi poteca. Se scurse câtva timp şi deodată pe potecă se ivi un chinez. Era un individ uriaş, cu ochii ce iscodeau neliniştit în toate părţile. Purta un costum murdar, de pânză albă, cu un brâu lat de piele, din care ieşeau la iveală paturile a două pistoale şi mânerul unui cuţit Părea un potrivnic primejdios, cu care nu e de glumit.

   Păşind în luminiş, se înfioră o clipă când zări hoitul taurului, apoi trase imediat un pistol de la brâu, în vreme ce iscodea cu privirea în toate părţile.

   În cele din urmă, păru să fi ajuns la convingerea că oamenii care omorâseră taurul nu mai erau în luminiş, căci păşi spre trupul enorm. Clătinând mereu din cap, examina locurile pe unde pătrunseseră gloanţele, surprins, probabil, de micimea lor.

   Deodată păru să-i fi dat ceva în gând. Se ridică brusc, se răsuci repede pe călcâie şi privi încordat de-a lungul potecii principale. Dând din cap mulţumit, părăsi luminişul, apucând-o pe poteca din stânga, aceeaşi pe care venise sus.

   — Sunt încredinţat - zise Marian, după ce ieşirăm din tufiş - că poteca asta, care merge drept înainte, ascunde o taină, care poate pricinui moartea celui care n-o cunoaşte. Probabil vreo groapă dintr-acelea pentru prins sălbăticiuni, cu ţăruşi ascuţiţi pe fundul ei, sau vreun tigru uriaş, care îşi are sălaşul acolo. Ceva asemănător cu vestitul „man eater" - „mâncătorul de oameni" - din India răsăriteană. De ce n-ar exista şi pe aici asemenea tigri? Aşa că ne vom feri să mergem pe această potecă, în schimb îl vom urma pe chinez. Linişte şi băgare de seamă, dragii mei!

   O pornirăm încetişor în jos, pe potecă. Aproape două ceasuri ţinu drumul, timp în care mâncarăm came uscată din merindele pe care ni le dăduseră legionarii. Deodată, Marian privi ca de obicei după o cotitură a potecii şi ridică braţul. Acesta era un semn că observase ceva suspect. Câteva minute se uită încordat, în timp ce eu îl tot înghionteam de nerăbdare. În cele din urmă, se dădu câţiva paşi îndărăt, se-ntoarse spre mine şi zise cu seriozitate:

   — Priveşte şi tu, Robert, dar să-ţi păstrezi cumpătul. Să nu scoţi nici un sunet!

   Şovăind, mă târâi pe brânci spre marginea potecii şi iscodii cu privirea pe după cotitură. Bine făcuse Marian că mă prevenise, altminteri aş fi făcut cine ştie ce nesocotinţă.

   Ajunsesem la plaja care se întindea pe vreo sută de metri până la mare. O tabără de corturi se afla pe ţărm şi doi chinezi tocmai duceau spre o barcă o făptură în veşmânt alb, care se împotrivea din toate puterile. Trebuie că aceasta era Ellen Abednego, căci îndărătul galbenilor păşea un alt galben, pe care îl cunoşteam foarte bine, amicul nostru Fu Dan.

   Cam la vreo sută de metri de ţărm se afla o joncă chinezească, dintr-acelea care se întâlnesc adesea în apele arhipelagului malaiez. Cu toată depărtarea, izbutii să recunosc la prora ei trei semne ciudate, vopsite în alb şi în aceeaşi clipă îmi spusei că erau la fel ca şi cele de pe mânerul pumnalului pe care Marian îl luase de la chinezul sfâşiat de panteră. Îmi îndreptai apoi iar privirea spre grupul de pe plaja, care ajunsese acum la barcă.

   Fără voie, dusei mâna la pistolul de la brâu când văzui cum se împotrivea biata fată. Dar Marian mi-o smuci îndărăt.

   — Degeaba, murmură el. Nu putem face nimic cu forţa faţă de numărul lor mare. Mai bine să-l aşteptăm pe Pongo, care nu va întârzia. la îndreaptă-ţi privirea înainte, dar rămâi culcat la pământ Eu mă voi aşeza deasupra ta şi astfel vom putea spiona amândoi, fără să ne expunem primejdiei de a fi descoperiţi.

   Îi ascultai sfatul şi nu ştiu cum se făcu că am vârât braţul drept mai adânc sub tufa pe după care priveam. Degetele mele atinseră un obiect tare - ceva ca fierul, fi atrăsei atenţia lui Marian şi ne vârârăm jumătate sub tufă, aprinzând lămpile de buzunar. Spre uimirea noastră, dădurăm acolo de... suliţa şi pumnalul lui Pongo.

   Ieşirăm din nou afară şi ne uitarăm nedumeriţi unul la altul.

   — Aş vrea să ştiu unde se află el acum, zise Marian. Ascultă ce- ţi spun eu, e acolo, jos, în mijlocul taberei chinezilor.

   Repede, dar cu multă băgare de seamă, mă târâi la postul de observaţie, iar Marian se aşeză deasupra mea; văzui atunci că barca cu chinezii şi Ellen Abednego o pornise de la ţărm, îndreptându-se spre joncă. În tabără domnea o mare însufleţire: lăzi şi butoaie erau rostogolite pe ţărm, corturile erau desfăcute şi legate.

   — Aha! Dumnealor se îndeletnicesc şi cu contrabanda! mormăi Marian. Atunci să ştii că e rost să punem mâna pe ei la Singapore. Nu putem fi departe de Segli şi o canonieră olandeză ajunge în peninsula Malakka mult mai repede decât jonca. Nu aş vrea să trimit o depeşă poliţiei engleze de acolo, căci cine ştie dacă n-o prinde banda! Ai observat semnele de la prora joncii? Sunt la fel ca acelea încrustate cu sidef pe mânerul pumnalului pe care l-am luat de la mort. Vom recunoaşte uşor, deci, jonca în Singapore.

   — Dacă nu vor vopsi pe deasupra semnele, în drum! Mi-am dat eu cu părerea. De şiretlicul acesta se folosesc cam des contrabandiştii şi piraţii.

   — Ai dreptate. Atunci trebuie să căutăm să putem recunoaşte vasul după vreun alt semn. A! În mijloc sunt trei ferestruici, ceea ce nu prea se obişnuieşte la astfel de vase. Se vede treaba că prea cinstita bandă are şi încăperi pentru adăpostirea fetelor răpite. Harnici oameni par să fie dumnealor. Se îndeletnicesc cu de toate. Şi, ia te uită, felul construcţiei acestei jonci nu e ca al celorlalte. N-or fi având cumva şi un motor puternic, cu ajutorul căruia să poată merge cu mare viteză?

   — În cazul ăsta, nu ne poate folosi prea mult nici canoniera.

   — Ba da, căci, chiar dacă ajungem mai târziu ca ea, vom recunoaşte jonca. În orice caz. Ai uite că se întoarce barca înapoi! Acum vor transporta pe bord mărfurile de contrabandă şi vor porni în larg. Vom putea pleca deci şi noi pe urmă.

   Mai trecu un ceas, timp în care barca transportă pe joncă marfa, corturile şi zece kuli. Apoi fu ridicată şi ea pe punte, iar echipajul se pregăti să ridice ancora.

   Am să amintesc aici că, pentru a sta mai în voie şi a putea privi mai bine, ne aşezarăm puştile noastre „Winchester" alături de noi, la îndemână. În curând avea să se ivească prilejul să ne folosim

de ele.

   Ancora tocmai fusese scoasă din apă şi jonca începuse să plutească încetişor, când deodată se ivi pe punte făptura aibă a Ellenei Abednego. În spatele ei veneau doi kuli, care aveau de gând probabil s-o prindă.

   — Robert, repede, pregăteşte puşca! Răcni Marian, dându-se jos de deasupra mea şi sărind pe potecă cu puşca în mână.

   Îmi luai şi eu arma şi-l urmai imediat, în vreme ce Tomo se aşeză îndărătul nostru şi zise:

   — Tomo va încărca repede dacă Tuan va da gloanţe.

   Îi vârâm repede în mână băiatului câteva încărcătoare şi ridicai armele.

   Ellen Abednego ajunsese la parapet şi se părea că urmăritorii erau gata să pună mâna pe ea. Nu puteam trage, căci am fi putut- o nimeri tocmai pe ea. Am văzut-o făcând o mişcare bruscă, încălecând parapetul şi sărind în apă.

   Cei doi kuli se aplecară peste parapet, privind în jos, împietriţi. Atunci se ivi lângă ei un al treilea chinez - Fu Dan. Părea să le facă mustrări aspre oamenilor săi, apoi strigă dând nişte porunci. În urma cărora câţiva oameni dădură buzna la barca de pe punte.

   — Trebuie să-i împiedicăm! strigă Marian şi ridică puşca.

   Dar înainte ca să fi putut trage, auzii strigăte grozave dinspre joncă, câţiva kuli arătând agitaţi spre mare. Privirăm şi noi într- acolo şi un fior de groază ne străbătu trupurile. Căci bietei fete i se pregătea o moarte şi mai cumplită: un rechin cât toate zilele spinteca valurile cu repeziciune, ca şi cum ar fi şi zărit prada ce se ivise pe neaşteptate.

   — Trage! răcni Marian, şi-şi îndreptă ţeava asupra monstrului. Dar alte ţipete grozave ne făcură să privim din nou spre joncă.

   V.

   EROISMUL LUI PONGO.

   PE PUNTEA VASULUI, care plutea mânat de flux, domnea mare agitaţie. Deodată îi văzurăm pe cei doi kuli, care se luaseră după Ellen, sărind în aer, apoi căzând înapoi pe scândurile covertei, unde rămaseră nemişcaţi. După aceea, un trup negru, uriaş îşi făcu vânt peste parapet şi sări în mare.

   Era Pongo.

   După câteva clipe, ieşi la suprafaţă şi începu să înoate din răsputeri spre rechinul care se apropia. Voia să se jertfească pentru a salva din ghearele unei morţi grozave pe tânăra fată, pe

care chiar el o răpise.

   Între dinţi, uriaşul ţinea pumnalul său malaiez. Ellen Abednego înota cu toată puterea spre ţărmul salvator, dar distanţa era mare şi fluxul o trăgea înapoi.

   Negrul înota însă mai uşor şi braţele sale puternice îl aduceau repede în apropierea „tigrului mării". Se aflau acum unul în faţa altuia.

   Rechinul - un exemplar de vreo nouă metri lungime - îşi încetinise viteza şi se-ndrepta agale spre victima sa încă trei, încă doi metri îi mai despărţeau pe cei doi potrivnici... „Tigrul" se răsuci pe spate, ca să se poată folosi de maxilarele puternice care, după cum se ştie, sunt de partea cealaltă a capului.

   Pongo se năpusti, pregătindu-se să-i înfigă cuţitul în trup. Dar rechinul păru să fi văzut mişcarea căci cu o lovitură de coadă se aruncă în lături şi trecu la câţiva centimetri de negru.

   Nici un alt om nu s-ar fi putut salva în situaţia aceasta dar cu Pongo lucrurile stăteau altfel. Se afunda în apă, scoţând afară braţul cu pumnalul şi cu o putere „supraomenească" înfipse lama ascuţită în trupul monstrului, trăgând-o apoi de-a lungul şi spintecându-l până-n coadă.

   „Tigrul" rănit de moarte începu să se zvârcolească cu turbare, împroşcând valuri însângerate, în vreme ce Pongo îşi puse din nou pumnalul între dinţi şi porni să înoate ca un disperat spre ţărm.

   Kulii de pe vas, care priviseră ca şi noi cu răsuflarea tăiată, se dezmeticiră repede. Izbucniră într-un răcnet de furie, căci acum nu mai era de gândit să-şi lase barca pe apă, ca s-o ajungă pe Elen Abednego.

   — Atenţie, Robert, kulii! răcni Marian şi în aceeaşi clipă văzui ivindu-se pe puntea joncii câţiva galbeni, cu puşti în mână.

   Aveam o ţintă bună, căci chinezii stăteau lipiţi unul de altul în lungul parapetului. După o scurtă înţelegere, împroşcarăm puntea cu o ploaie de gloanţe, eu din stânga, Marian din dreapta Când terminarăm încărcătoarele cu câte zece gloanţe, Tomo ne luă imediat armele pentru a le încărca din nou, în vreme ce noi trimiteam alte „salutări de plumb" din pistoalele „Parabellum".

   În câteva clipe nu mai rămase nimeni pe punte. Unii zăceau scăldaţi în sânge, alţii dăduseră bir cu fugiţii în interiorul vasului, sau se ascunseseră care pe unde putuse.

   Negrul o ajunse pe înotătoare, o apucă de braţ şi o duse aproape pe sus până la ţărm. Când puse piciorul pe uscat, o luă în braţe ca pe un fulg şi, cu paşi mari, o porni spre noi. În vremea asta, jonca fusese mânată de flux atât de departe, încât nu mai

aveam de ce ne teme.

   Când ajunse pe poteca unde ne aflam, Pongo o aşeză binişor jos pe fată. Ellen Abednego era şi mai frumoasă decât o văzusem noi în fotografia de pe biroul tatălui ei. Sfârşită de oboseală şi plângând, ea rămase ca leşinată, murmurând cuvinte întretăiate de mulţumire şi mângâind mâna lui Pongo, care făcea o mutră de licean sentimental.

   Când se mai linişti puţin, Marian îi oferi un pahar de ceai rece cu rom şi după ce dădu pe gât băutura întăritoare, ea se ridică sprintenă ca o căprioară şi ne întinse mâna.

   Ne prezentarăm şi-i povestirăm că tatăl ei ne rugase să-i dăm de urmă, adăugând că răsplata pentru salvarea ei i se cuvenea lui Pongo.

   — Pentru asta m-a şi răpit întâi, zise ea zâmbind, apoi, devenind serioasă, urmă: Fu Dan i-a povestit c-aş fi cu totul străină în casa tatălui meu, unde sunt ţinută prizonieră. Încet- încet a aflat adevărul şi atunci m-a dus în pădure; ştia el bine că în Singapore nu aş fi fost în siguranţă atâta vreme cât mai trăiau Fu Dan şi complicii săi. Noaptea trecută. Fu Dan m-a răpit din peştera în care mă credeam în siguranţă. Am trăit ceasuri grozave până am izbutit să fug din cabina în care m-a închis. Disperată cum eram, n-am mai ţinut seama de nimic şi am sărit peste bord.

   — Massers termină vorba! se auzi glasul lui Pongo, care-şi luase armele de sub tufă. Trebuie mergeţi repede Singapore, Fu Dan în „Rechin albastru".

   — Ce-i ăsta, un restaurant?

   — Da Pongo auzit, când ei credeau erau singur.

   — Atunci să ştii că-l prindem. Haide, Pongo, vom pleca cu un vas rapid din Segli, care nu e departe.

   — Pongo rămâne aici, mormăi uriaşul. Pongo nu merge Singapore. Massers buni vine înapoi, face vânătoare mare, bună, cu Pongo.

   — Nu vrei să ne ajuţi să-l prindem pe Fu Dan?

   — Pongo nu vrei merge la Askari.

   — Tu eşti mai de treabă decât cei mai mulţi dintre ei, zise Marian cu seriozitate.

   — Askari râde când vede Pongo.

   — Îţi vom da o uniformă ca a askari-lor şi atunci nimeni nu va mai râde, îi făgădui Marian.

   — Nu uniformă, costum ca massers, zise negrul, începând să se lase convins.

   — Bine, îl vei avea. Dar hai repede, trebuie să fim acolo înainte

de a se face noapte.

   Atunci interveni tânăra fată:

   — O, domnule Farrow, de-abia pot merge.

   — Atunci te vom purta pe braţe, hotărî Marian.

   Dar înainte ca el s-o poată lua în braţe, Pongo o ridică ca pe un fulg şi începu să gonească, încât de-abia eram în stare să-l urmăm.

   Mai curând decât ne-am fi aşteptat, zărirăm în depărtare magaziile de tablă ondulată ale staţiunii militare. Pongo se opri şi- şi lăsă jos povara vie...

   — Pongo rămâne aici, Tomo aduce haine, zise el, privindu-l pe micul malaiez cu nişte ochi care-l făcură pe acesta să se cutremure.

   — Aşa, acum daţi-mi voie să mă îmbrac, zise Elen. Am găsit în cufăr un costum minunat.

   Se făcu nevăzută după un tufiş şi peste câteva minute se întoarse îmbrăcată într-o rochie de olandă albă. Era fermecătoare şi Marian fu de părere c-ar trebui să ne punem în frac ca să putem sta alături de ea.

   După o jumătate de ceas, eram în tabără, unde ne primea însuşi comandantul, colonelul Daendels. Aproape că nu-i venea să creadă cele povestite de noi, dar, în cele din urmă, ne dădu crezare şi ne puse la dispoziţie o barcă cu motor, prevăzută cu două mitraliere. El socotea că jonca chinezească - chiar presupunând că avea un motor puternic - nu va sosi la Singapore decât a doua zi dimineaţă, pe câtă vreme noi vom ajunge acolo cu vreo cinci ceasuri înainte.

   Aşa stând lucrurile, primirăm invitaţia lui de a lua masa împreună şi pe Tomo. Îi trimiserăm să-i ducă lui Pongo cel mal mare costum pe care-l puturăm găsi.

   Colonelul îi preveni pe legionari cu privire la înfăţişarea negrului şi le ordonă să nu pară miraţi la vederea lui. Totuşi, prin fereastra sufrageriei, văzui câţiva legionari tresărind speriaţi când sosi Pongo. Şi când te gândeşti că în hainele cu care era îmbrăcat nu părea nici pe jumătate atât de fioros ca în „costumul" pe care-l purta în pădure.

   Daendels îi ieşi în întâmpinare şi-i salută călduros. Bietul uriaş, pe care toţi îl luau în râs, părea nou-născut acum. Refuză însă cu hotărâre să ia loc la masa noastră şi colonelul fu nevoit să-i dea o odaie separată, unde i se duse mâncarea.

   După o jumătate de oră părăsirăm micul port, cu barca pusă la dispoziţie de comandant. Mecanicul dădu drumul motorului cu toată viteza şi puţin după miezul nopţii văzurăm lucind în depărtare luminile din Singapore.

   La poliţia portului ni se luă iarăşi un lung interogatoriu şi relatările noastre fură întâmpinate cu multă neîncredere. Dar Ellen se înfurie şi le spuse pe şleau domnilor poliţişti părerea ei prea puţin măgulitoare, adăugând că ceea ce nu putuse face toată poliţia din Singapore izbutisem noi doi - adică eu şi cu Marian. Telefonă apoi părintelui ei şi, după câtva timp, tată şi fiică se îmbrăţişau plângând.

   Poliţiştii deveniră ca prin farmec grozav de politicoşi. Se declarară gata să ne ajute şi Marian le spuse că avem de gând să punem cu botul pe labe restul bandei. Le descrise exact jonca şi când aminti de cele trei ferestruici, poliţiştii tresăriră şi răspunseră într-un glas:

   — Asta-i jonca lui Ki Lung.

   — Cine-i Ki Lung?

   — Expeditorul, care mai e şi proprietarul restaurantului „Rechinul albastru".

   — Atunci suntem pe calea cea bună, zise Marian, uşurai Trebuie să-l arestăm pe Ki Lung şi să punem stăpânire pe restaurant înainte de sosirea joncii.

   Poliţiştii făcură nişte mutre cam îngrijorate. La stăruinţele lui Marian, un sergent lung cât o prăjină răspunse frecându-şi bărbia:

   — Hm..., nu prea e atât de simplă chestia cu „Rechinul albastru". Câţiva colegi de-ai noştri au dispărut acolo şi toate raziile noastre l-au dus la nici un rezultat. Nu-l putem înhăţa pe Ki Lung ăsta, deşi suntem încredinţaţi cu toţii că e un mare criminal.

   Atunci interveni Pongo, la care şi poliţiştii priveau cu sfială.

   — Pongo cunoaşte „Rechinul albastru". Pongo călăuzeşte Askari.

   — Dacă e aşa, să ştiţi c-am câştigat partida, zise Marian vesel.

   Lordul Abednego telefonă prefectului poliţiei şi acesta ordonă

să ni se pună imediat la dispoziţie oamenii de care aveam nevoie. Eram acum în total şaisprezece inşi şi sub conducerea lui Pongo ne îndreptam spre „Rechinul albastru".

   În drum ni se alăturară şi alţi poliţişti. Comanda o luă acum un comisar energic, în vreme ce noi cu poliţiştii din port ramaserăm sub conducerea iui Pongo.

   Acesta ne călăuzi prin nişte uliţe murdare din cartierul portului. Se opri în cele din urmă în faţa unei căsuţe, împinse cu umărul uşa şi vârî mâna în gangul întunecos. Se auzi un zgomot nelămurit, apoi uriaşul îşi retrase braţul şi zvârli în stradă un trup

neînsufleţit.

   — Spion! Mormăi el.

   — Drace! Pe ăsta nu trebuie să-l mai legăm! exclamă sergentul cel lung, care se aplecase deasupra chinezului. Prietenul dv. l-a zdrobit scăfârlia.

   Pongo îşi încordase auzul şi în acelaşi timp ridicase mâna impunându-ne tăcere. Cu toate acestea, sergentul nu se putu opri să nu ne şoptească:

   — Prietenul dv. cunoaşte bine „Rechinul albastru", domnilor? Sunt aproape încredinţat că se află curse pe aici, în care au dispărut fără urmă câţiva colegi de-ai noştri. Să fim prevăzători!

   — Eu cred că Pongo cunoaşte casa, răspunse Marian. Se prea poate să nu cunoască însă toate tainele ei. Ai dreptate, e foarte primejdios de pătruns în spelunca asta de bandiţi.

   — Da ar fi păcat ca nişte oameni viteji să-şi dea viaţa în chip groaznic de dragul unor ticăloşi. Blestemaţii ăştia de chinezi cam lucrează cu chepenguri secrete. Cel mai nimerit lucru ar fi să-l prindem pe Fu Dan şi pe oamenii săi când vor debarca în port şi prin ameninţări să-i silim să ne trădeze tainele acestui sălaş de criminali.

   Toată înfăţişarea lui Pongo arăta o mare încordare. Stătea nemişcat numai capul şi-l întinsese înainte şi părea că vrea să străpungă, cu ochiul şi urechea întunericul gangului.

   — Voi trimite un om îndărăt să ia o funie - zise sergentul - căci, după cum văd, camaradul nostru n-are încă de gând să pătrundă în casă. O clipă, domnilor.

   În vreme ce poliţistul se apropie de unul din oamenii săi şi-i şopti ceva, eu mă adresai lui Marian:

   — Crezi că va ajuta la ceva funia dacă groapa aceea ascunsă ar fi prevăzută cu ţăruşi ascuţiţi? Ar fi îngrozitor ca Pongo - care desigur va intra cel dintâi - să-şi piardă viaţa în chip atât de crunt. Nu e chip să punem mâna pe bandă în alt fel?

   — Am chibzuit până acum mereu asupra acestui lucru, dar am ajuns la concluzia că pătrunderea noastră în ascunzătoarea bandei e absolut necesară. Se prea poate ca Pongo să le cunoască măcar pe cele mai primejdioase capcane, căci a fost, desigur, mai mult timp în slujba lui Fu Dan. Mă miră numai că na intrat încă. Ce-o fi aşteptând oare?

   — Poate că ştie că mai e vreun paznic pe gang şi aşteaptă să se apropie.

   — Atunci să ştii că-i va achita repede şi pe acesta. Dar pentru ce şi-ar părăsi locul şi-ar veni afară? Aş înţelege, dacă Pongo l-ar

momi, dar aşa?

   — Stai, am aflat! Zisei eu repede: Pongo va fi ştiind că paznicul pe care l-a răpus va fi schimbat curând de altul. Să vezi că aşa va fi.

   — Da, ai dreptate, încuviinţă Marian. Nici eu nu-mi pot lămuri altfel purtarea lui. Dar atunci ar fi mai bine dacă ne-am da la o parte de la intrare, căci al doilea paznic ne poate vedea dinăuntrul casei. Şi urmarea ar fi că va da imediat alarma.

   — Asta ar trebui s-o ştie şi Pongo, am răspuns eu: nu-mi vine să cred că ar fi el în stare de o astfel de nechibzuinţă. Desigur că pândarul va ieşi afară pe una din uşile laterale ale intrării casei şi va alerga în braţele lui Pongo.

   Discuţia noastră fu întreruptă de sergentul care se înapoiase.

   — L-am poruncit omului meu să se grăbească, ne comunică el. Peste câteva minute vom avea funia Drace! Prietenul dv. negru tot mai ciuleşte urechile la primejdia aia necunoscută?

   Îi comunicai repede părerea mea şi poliţistul zise uimit:

   — Dumnezeule, atunci banda asta e organizată milităreşte. E de necrezut să cuteze asta sub ochii noştri. Ar trebui opriţi toţi chinezii să intre în Singapore. Am avea şi noi atunci linişte, căci malaiezii nu ne dau prea multă bătaie de cap.

   — Ar fi şi asta o soluţie - cam aspră, ce-i drept, dar temeinică, răspunse Marian.

   — Numai că atunci va pierde foarte mult comerţul acestui oraş, cei mai mari negustori de aici fiind chinezi, oricât de trist ar fi asta pentru europeni.

   — Adevărat, avem aici chinezi care se pot măsura cu multimilionarii americani. Dumnezeule! Dar ce face atât de mult acolo prietenul dv. negru?

   Sergentului îi lipsea desigur calmul nostru, căci juca nervos de pe un picior pe altul.

   — Fii mulţumit că e aşa răspunse Marian, căci omul d-tale va fi aici cu funia înainte ca Pongo să intre înăuntru. Dar...

   Marian îşi întrerupse vorba, căci Pongo făcu un gest de nerăbdare cu mâna întorcându-şi privirea cu asprime spre noi. Probabil că venea un chinez pe gang, căci prietenul nostru negru ne făcea semne energice să ne dăm în lături. El însuşi se lipi de zid şi trupul său uriaş se pregăti pentru săritură. Încordarea noastră crescu la culme, căci acum urma să se producă deznodământul. Un singur strigăt al paznicului şi tot planul nostru cădea baltă. De fapt, ne puteam încrede în Pongo, dar, cu toate astea, oricare din noi ar fi rămas mai bucuros la locul său, căci atunci ar fi ştiut cel puţin ce primejdie se apropie. Dar să stai inactiv deoparte, asta ne enerva peste măsură.

   Ne cutremurarăm fără voie când din casă se auzi scârţâind o uşă şi un glas strigă încetişor un nume. Situaţia era critică, deoarece - judecând după sunet - cel ce strigase se afla relativ departe de intrare. Şi dacă paznicul celălalt nu răspundea, atunci omul va deveni bănuitor şi va da, desigur, alarma.

   Chinezul strigă din nou, de data asta de mai aproape Pongo se strânse şi mai mult; făcea impresia unui tigru gata să se repeadă. Ridică încet braţul drept; strigătul se auzi acum aproape de tot de uşa deschisă. Părea însă îngrijorat. Desigur că al doilea chinez nu va ieşi afară, ci va alerga îndărăt şi va da alarma.

   Dar, deodată, Pongo se repezi înainte. Braţul său se întinse în deschizătura întunecoasă. Se auzi un sunet nearticulat, apoi un horcăit, ca şi la primul paznic. După aceea negrul îşi retrase braţul şi zvârli un alt trup neînsufleţit lângă celălalt.

   Sergentul se aplecă imediat deasupra Iui.

   — Drace! exclamă el. Aruncând o privire sfioasă spre Pongo. La zdrobit şi ăstuia scăfârlia. Dumnezeule mare, puternic mai e prietenul dv.!

   — Massers vine! Se auzi glasul lui Pongo dinăuntrul casei.

   Intrarăm repede şi la lumina lămpilor de buzunar coborârăm o

scăriţă îngustă. Eram acum într-o încăpere mică, în ai cărei pereţi se aflau două uşi. Un poliţist vru s-o deschidă pe una din ele, dar uriaşul şopti:

   — Nu bine, lăsaţi! Intrare aici.

   Spunând asta vârî vârful pumnalului într-o crăpătură din podea şi o uşiţă ascunsă cu măiestrie se deschise în peretele masiv. Ne strecurarăm repede prin ea şi dădurăm într-un gang lat, din care porneau mai multe uşi. Pongo coti la dreapta şi ajunserăm într-o odaie mare, rotundă.

   Negrul rândui poliţiştii pe una din laturile odăii, punând apoi câte doi oameni în firidele adânci ale uşilor de pe partea aceea. Nouă, lui Tomo şi sergentului, ne indică un loc la începutul încăperii, arătă apoi spre celălalt capăt şi zise:

   — Fu Dan vine acolo. Massers lasă intre pe chinezi, apoi sare la ei. Pongo păzeşte în dos.

   Şi fără să mai aştepte un răspuns, străbătu încăperea şi se făcu nevăzut la celălalt capăt al ei.

   Planul său era foarte simplu, dar bun, numai că luase din nou asupră-i partea cea mai grea, adică să taie drumul kulilor.

   O linişte mormântală domnea în odaie. Oamenii nici nu îndrăzneau să respire, ci stăteau într-o aşteptare încordată, cu revolverul într-o mână şi vâna de bou în cealaltă.

   Îmi aruncai întâmplător ochii spre duşumeaua marii încăperi. Deodată, deşi nu-mi venea să cred - la mijloc se deschise un chepeng. Fără nici un zgomot, capacul cel mare se înălţă, apoi se ivi capul unui chinez care privi bănuitor în juru-i.

   Nu cutezam să mişc un deget şi doream cu aprindere ca şi camarazii să fi zărit capul acesta şi să rămână şi ei liniştiţi. Şi - slavă Domnului! Aşa se şi întâmplă, căci chinezul se strecură încetişor afară şi după ce puse piciorul pe scândură, închise chepengul la fix.

   Era un individ uriaş, care n-ar fi putut fi răpus cu una, cu două. Îşi înălţă trupul şi privi din nou în preajmă-i. Dar poliţiştii se ascunseră atât de bine în firidele adânci, încât neaşteptatul duşman nu observă nimic.

   Acum venea de-a dreptul spre noi, care ne aflam la intrarea încăperii. Trebuie să mărturisesc că nu prea mă simţeam liniştit, căci, după mişcările încete, ca de târâtoare, ale chinezului, ne puteam da seama cu uşurinţă ce forţă uriaşă zăcea în trupul acesta puternic: nu era numai foarte robust, ci şi extrem de agil. Aveam de-a face cu un potrivnic care nu era de dispreţuit, cu atât mai mult cu cât trebuia să-l răpunem pe nesimţite. Altminteri m- aş fi folosit de pistol.

   Îl invidiam acum pe sergent pentru vâna de bou ce-o avea; căci, în împrejurările date, asta era arma cea mai potrivită. O lovitură dată cu îndemânare - şi, fireşte, cu toată forţa - l-ar fi culcat la pământ chiar şi pe uriaşul acesta. Pentru orice eventualitate, scosei pistolul „Parabellum" şi-l apucai de ţeavă. O lovitură cu patul ar fi fost în stare să-l amuţească tot atât de bine ca şi vâna de bou.

   Chinezul era acum la vreo şase metri de noi. Îl auzii pe sergent răsuflând mai repede: desigur că nici el nu prea se simţea în largul lui. Zgomotul acesta aşa slab cum era, trebuie să fi fost auzit de potrivnicul nostru, căci se opri brusc, privi cercetător în gangul întunecos şi trase repede un cuţit enorm de la brâu.

   Am început să tremur... Deodată, l-am văzut însă în spatele lui pe Pongo. Care ştie Dumnezeu cum se furişase atât de nesimţit. Răsărise ca din pământ. Galbenul ridică dreapta cu cuţitul şi făcu un pas înainte.

   Pongo îl apucă atunci de încheietura mâinii şi cu stânga prinse gâtul primejdiosului duşman. Individul horcăi şi începu să se smucească din toate puterile. În pumnii lui Pongo era însă ca un

copil.

   Negrul uriaş făcu deodată o mişcare rapidă cu amândouă braţele. Se auziră atunci două trosnituri, de parcă s-ar fi făcut ţăndări o oală de lut Chinezul se îndoi de mijloc şi atârna nemişcat de braţele puternice ale lui Pongo, în vreme ce cuţitul îi căzuse din mână. Negrul îi rupsese mâna şi-i răsucise capul.

   Trase liniştit cadavrul spre chepeng, îl deschise şi-i dădu binişor drumul jos. Închise apoi capacul, ridică cuţitul mortului şi se înapoie la postul său din fundul încăperii.

   Îngroziţi şi uimiţi de cele văzute, rămăserăm la locurile noastre, aşteptând cu încordare sosirea lui Fu Dan şi a oamenilor săi.

   În cele din urmă, scârţâi pe undeva o uşă, apoi kulii se strecurară în încăpere. Veneau tot mai mulţi, de-a dreptul spre noi şi cei din frunte ne-ar fi descoperit, cu siguranţă, dacă nu s-ar fi auzit deodată îndărătul lor un răcnet înfiorător. Galbenii se opriră şi întoarseră repede capul.

   La celălalt capăt ai încăperii stătea Pongo, ţinând în mâna stângă trupul neînsufleţit al lui Fu Dan. Ridică braţul drept cu suliţa cea grea şi o zvârli cu putere în grupul din faţa lui; scoase apoi ţipătul său de luptă, zvârli deoparte cadavrul lui Fu Dan şi se năpusti înainte cu pumnalul ridicat.

   Kulii se traseră înapoi din faţa negrului; la o comandă a sergentului, poliţiştii îi atacară. O încăierare scurtă, înverşunată, dar chinezii prea fuseseră luaţi prin surprindere ca să poată opune împotrivire şi apoi englezii cu vâna de bou îşi făcură datoria pe deplin. Numai din când în când detuna câte o împuşcătură, urmată de un ţipăt de moarte.

   După zece minute, toată banda fusese făcută inofensivă.

   În afară de Fu Dan, încă opt oameni fuseseră răpuşi, în mare parte de Pongo. Ceilalţi aveau să fie legaţi şi duşi de-acolo.

   Fusese o captură foarte însemnată, căci la o cercetare mai amănunţită se dovedi că Ki Lung făptuise tot soiul de crime împreună cu banda lui. Aşa cum mă aşteptam, toţi membrii ei aveau să fie spânzuraţi mai târziu.

   Pe vremea aceea, noi ne aflam însă din nou în Sumatra, căci o telegramă a grădinii zoologice din Amsterdam ne însărcinase să pornim la vânătoarea unui rinocer cuirasat. Acest soi de rinoceri trăiesc în nişte mlaştini de care mai că nu te poţi apropia şi până atunci nu fuseseră împuşcate decât două exemplare şi încă cu preţul vieţii multor vânători. Viu nu fusese încă prins nici unul.

   Era ceva ce ne ispitea şi deoarece Pongo se declarase dispus să ne ajute, o pornisem cu inima uşoară la întreprinderea asta

puţin obişnuită.

   — Întreprindere pe care ţi-o voi povesti pe larg într-una din zile, dragă George, încheie doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 43

INSULA VRĂJITĂ

   IN PARADISUL FIARELOR.

   — DRAGĂ CĂPITANE, cred că mă înşeală vederea, zise lordul Clive frecându-se la ochii. Ia priveşte şi d-ta. Tigru să fie ce se vede pe insula de colo? Pare să fie un tigru regal, cum numai prin India centrală se întâlnesc.

   Căpitanul Farrow se uită uimit la musafirul său, pe care toţi camarazii de pe submarin începuseră să-l iubească. Desigur că nu putea fi decât o iluzie optică, deoarece pe insulele din partea răsăriteană a Pacificului nu trăiau tigrii. Ei ajung numai până în Sumatra şi au altă înfăţişare ca a tigrilor Indiei.

   Lordul Clive observase privirea plină de îndoială a căpitanului.

   — Crede-mă, căpitane - zise el cu seriozitate - l-am văzut bine. Vezi tufa aceea roşcată de acolo? Între ea şi palmierul de alături a dispărut fiara.

   Farrow privi prin ochean locul arătat, dar nu putu descoperi nimic.

   — Desigur că te-ai înşelat, dragul meu - zise el. Probabil că reflexul razelor soarelui care cad pe tufă ţi-au dat imaginea unui tigru. Spuneai doar singur că trebuie să fie o iluzie optică, căci de unde şi până unde să vie aici un tigru indian? Sau nu cumva îţi închipui că cineva ar fi putut importa tigrii pe insulele Pacificului?

   — Am întâmpinat noi atâtea lucruri ciudate, încât nu m-aş mira deloc, răspunse Clive. La urma urmei un tigru ar găsi toate mijloacele de trai pe una din insulele astea.

   Farrow zâmbi.

   — Ne putem apropia cu vasul de insula, ba să şi debarcăm. În fata tufişului cu pricina e o plajă mărişoară şi în nisipul ei moale ar trebui găsim urmele fiarei. Dacă într-adevăr nu te-ai înşelat.

   — Da, dragă căpitane, aşa să facem! încuviinţă lordul. Vreau neapărat să-mi dau seama dacă e cu putinţă să mă înşel până într-atât. Doamne! Pot jura că am văzut tigrul prin ochean cum te văd şi mă vezi.

   Duse din nou ocheanul la ochi şi cercetă iarăşi marginea desişului verde al insulei spre care se îndrepta acum „Dox"-ul. Deodată scoase o exclamaţie de uimire, dădu drumul ocheanului, se uită la căpitan şi zise, silindu-se să zâmbească:

   — Nu, dragă Farrow, mai bine să nu ne apropiam de insulă, căci mă tem că e vrăjită. Ocoleşte-o fără să te opreşti, iar eu mă voi duce la doctor şi-l voi ruga să mă examineze. Se poate ca şederea îndelungată la Tropice să fi dăunat sănătăţii mele şi va trebui să mă odihnesc câtva timp în patrie.

   — Pentru numele lui Dumnezeu, ai văzut din nou tigrul? Întrebă căpitanul.

   — Nu - răspunse Clive cu glas înăbuşit - căci atunci n-aş fi atât de uluit. De asta data am văzut lămurit lângă tufiş căpăţâna unui rinocer indian. Şi ocolim deci insula, iar eu mă duc să-l consult pe doctor.

   — Ia stai niţeluş! Zise căpitanul şi-l privi pe lord cercetător. Din ochii d-tale pot recunoaşte şi eu că nu suferi de friguri. Dacă susţii cu hotărâre că ai văzut întâi un tigru. Şi apoi un rinocer, atunci e sigur că se afli chiar pe insulă animalele astea. Vom debarca şi ne vom pune să căutăm urmele, ca să vedem cum stau lucrurile. Spuneai singur doar mai înainte că după atâtea prin câte am trecut, chiar imposibilul e cu putinţă.

   George, care se apropiase de ei şi auzise ultimele cuvinte, scoase şi el acum o exclamaţie de mirare şi zise apoi:

   — Tată, lordul are dreptate, insula asta e vrăjită. Mai bine s-o ocolim, căci nu ne interesează cine şi ce trăieşte pe ea.

   — Alta acum! făcu căpitanul. Ce-ai mai văzut şi tu, băiete?

   — O panteră neagră de Sunda, răspunse tânărul. Venise pe ţărm dintr-un tufiş, dar s-a întors repede şi a dispărut printre copaci când ne-a zărit pe noi. Cine ştie ce drăcie o mai fi pe acolo!

   — Păi dacă aşa stau lucrurile, cu atât mai mult mă simt îndemnat să debarc, răspunse căpitanul. Trebuie să le dau de rost. Fireşte, George, e posibil să fie ceva pe aici, căci altminteri cum ar ajunge fiarele astea într-un ţinut de care sunt străine? Trebuie şi stabilim exact despre ce e vorba. Aşa dar, dragă lordule, nu te-ai înşelat şi ai văzut într-adevăr un tigru şi un rinocer.

   Clive răspunse zâmbind:

   — Slavă Domnului! Începusem să fiu îngrijorat de starea sănătăţii mele, căci s-ar fi putut şi fi contractat vreo boală tropicală, al cărei prim simptom este rătăcirea simţurilor. Mă bucur că şi George al d-tale a văzut ceva. În viitor nu mă voi mai mira de nimic, deşi e într-adevăr de necrezut să se găsească pe una din insulele acestea animale care trăiesc de obicei numai în India şi pe insulele Sunda. D-ta eşti în stare să-ţi lămureşti asta, dragă căpitane?

   — Nu! Şi pentru mine e cu desăvârşire de neînţeles, zise Farrow, clătinând din cap. Doar numai dacă vreun individ excentric sa fi pus stăpânire pe insula asta, ca sa creeze aici o grădină zoologică. Asta ar fi singura explicaţie. Pentru că alta nu văd.

   — Aşa e, încuviinţă Clive. Pe de altă parte însa, nu-mi pot închipui să nu se fi auzit prin lume că un om a transportat încoace tigri, pantere şi rinoceri, numai de plăcerea lui. Dacă insula n-ar fi atât de singuratecă - adică departe de drumul vapoarelor - s-ar putea presupune că vreo întreprindere zoologică şi-a întemeiat aici un depozit, ca să zic aşa. Dar atunci fiarele n-ar umbla în libertate.

   — Partea ciudată este tocmai ca d-ta, dragă lordule, ai văzut ivindu-se rinocerul imediat după tigru, zise Farrow. Oare, în

împrejurări normale, aceste două animale se împace între ele?

   — Ai dreptate, la asta nici nu m-am gândit, răspunse lordul. Ştiu eu ce să mai zic! George, unde ai văzut d-ta pantera neagră?

   — Tot lângă tufa asupra căreia ne-ai atras d-ta atenţia, domnule Clive.

   — Care va să zică tigru, rinocer şi panteră neagră trăind paşnic laolaltă... făcu lordul îngândurat. Nu cumva am descoperit paradisul, dragă căpitane?

   — Vom vedea după ce vom fi păşit pe insulă, răspunse Farrow. Fireşte că e primejdios ce vrem să facem noi, căci nu ştiu cum se poartă fiarele acestea cu lumea străină. În nici un caz însă n-aş vrea să le împuşc, căci dacă e adevărat că vreun individ excentric le-a adus aici. Chestia ar putea deveni neplăcută.

   — N-ar fi mai bine să-i dăm de veste, înainte de a debarca? Propuse lordul. Căci dacă insula e proprietatea lui, atunci e în drept să ne alunge cu forţa.

   — În cazul acesta ar fi trebuit să puie vreo tăbliţă cu „trecerea oprită", sau ceva asemănător, zise Farrow, zâmbind.

   — Numai de n-ar înlocui fiarele, această tăbliţă, răspunse lordul. Ar avea un efect mai sigur decât nişte firmuliţe de tablă mâzgălite cu vopsea albă.

   — E drept ce zici d-ta; ăsta nu e însă un motiv pentru mine ca să renunţ a da de rostul lucrurilor, zise Farrow şi dădu prin portavoce comanda să se încetinească motoarele.

   Submarinul îşi reduse viteza şi alunecă fără zgomot spre insulă. Camarazii observau prin ocheane marginea desişului, în fata căruia se întindea o plajă lată de vreo zece metri, acoperită cu nisip alb de corali.

   — A! Acum am văzut şi o mişcare în tufişul mic de la stânga celor trei cocotieri! zise deodată lordul. Căpitane, cred că toată insula e plină de asemenea animale. Mai bine ar fi să ne facem observaţi într-un fel oarecare, înainte de a debarca. Cum ne vom apăra dacă vom fi atacaţi de haite întregi de astfel de monştri?

   — M-am gândit şi eu la asta, răspunse Farrow. Cel mai bun lucru ar fi ca Jan Brike să stea de veghe la tunul său. Dacă teama d-tale se adevereşte, atunci el va slobozi o bombă cu gaze în mijlocul fiarelor, chit că vom fi şi noi ameţiţi în acelaşi timp. Tot e mai bine decât să ajungem în ghearele vreunui tigru. Fireşte că vom lua cu noi şi granate cu gaze, căci astea sunt armele cele mai bune.

   — Oare gazele vor fi în stare să ameţească şi rinocerii tot atât de repede cum am constatat noi până acum la alte fiinţe?

   — Eu cred că da, răspunse căpitanul. A! Fără de asta, procedând astfel nu venim în conflict cu persoana care a adus fiarele pe insulă. Bănuiesc că această persoană există, altminteri n-ar trăi animalele atât de paşnic laolaltă. Dacă n-ar avea de stăpân un om, care ştie să le îmblânzească, de mult s-ar fi sfâşiat între ele.

   — Atunci trebuie să fie un om foarte bun - zise lordul Clive - căci nu e de fel uşor să îmblânzeşti animale de specii diferite, în aşa măsură încât să ducă o viaţă paşnică.

   — Ai dreptate, încuviinţă căpitanul. Atunci nici nu trebuie să ne temem că vizita noastră pe insulă va fi întâmpinată cu duşmănie.

   — Cel mult din partea fiarelor, zâmbi lordul. Repet, că după părerea mea ar fi mai bine să ne facem mai întâi observaţi.

   — Bine! făcu Farrow după câteva clipe de chibzuială. Când vom fi aproape de tot de ţărm, vom slobozi câteva gloanţe. Dacă nu se va arăta însă nimeni, voi coborî pe uscat şi voi cerceta dacă se găsesc urmele animalelor pe care zici că le-ai zărit.

   — Te voi însoţi şi eu, zise Clive cu însufleţire. Vreau să mă încredinţez însumi dacă nu cumva sufăr de rătăcire a simţurilor. Deşi lucrul pare exclus, căci şi George a văzut pantera neagra. Sau, dragă căpitane - zise el deodată - te pomeneşti că îndărătul tufişurilor stă la pândă vreun individ misterios, care, înzestrat cu puteri hipnotice extraordinare, a supus voinţei sale fiarele acestea.

   — Drept să-ţi spun, ideea d-tale nu-i de dispreţuit, răspunse Farrow, dus pe gânduri. Să fim deci cu mare băgare de seamă, căci vizita noastră ar putea avea urmări foarte neplăcute. În sfârşit, vom vedea cum stau lucrurile.

   Vasul se apropia până la vreo douăzeci de metri de insulă, apoi căpitanul ordonă stoparea „Dox"-ul mai alunecă vreo cinci metri, pe urmă rămase înţepenit pe loc.

   Farrow scoase revolverul şi trase şase gloanţe unul după altul. E drept că împuşcăturile erau oarecum înăbuşite din cauza desişului, dar nu se putea să nu fie auzite pe insulă, cu atât mai mult cu cât în vremea prânzului animalele, păsările şi insectele îţi încetează concertul din cauza zăpuşelii.

   După primele împuşcături ale căpitanului se stârni în tufişurile de lângă plajă o mişcare, ca şi cum ar fi luat-o la goană trupuri mari de animale.

   — Oho! făcu Farrow surprins. Care va să zică tot e adevărat: fiarele există în realitate. Ia te uită cum tremură palmierul de colo! Probabil că s-a izbit de el, în fugă, vreun pachiderm. Să zicem rinocerul d-tale. Ciudat de tot! Să mai aşteptăm câteva minute, apoi voi trage două-trei gloanţe şi dacă tot nu se iveşte nimeni, coborâm pe uscat.

   Se scurseră încă cinci minute, fără să se arate cineva. Apoi căpitanul îşi descărcă iarăşi revolverul. De data asta însă nici o mişcare.

   — Acum coborâm pe uscat, zise Farrow. Cred că n-aveam să ne temem de animalele acelea. Probabil că au crescut între oameni şi-i cunosc, altminteri n-ar fi luat-o la fugă când au auzit împuşcăturile. Totuşi, vom lua măsuri de prevedere.

   Dădu ordin prin porta-voce să vie pe punte Jan Brike cu o granată cu gaze. Afară de ăsta ceru să se aducă sus încă cincisprezece granate de mână, căci la expediţie urmau să ia parte, afară de el însuşi, lordul, George, Petre şi doctorul Bertram, iar fiecare din el trebuia să ia câte trei granate.

   Ca la mai toate insulele Pacificului şi aici cădeau malurile vertical, aşa că submarinul putea să se apropie până la ţărm şi cei cinci bărbaţi puteau să sară de-a dreptul pe uscat. Căpitanul ordonă să se pună încet de tot electromotoarele în funcţiune şi vasul se apropia pe nesimţite de insula. Când stopă, căpitanul sări cel dintâi pe uscat, urmat de ceilalţi patru tovarăşi. Tânărul o şi luase înainte spre desiş, dar Farrow îi strigă:

   — George, fii cu băgare de semn! Se poate întâmpla ca vreun tigru sau vreo panteră să stea la pândă şi ca numai rinocerii să fi fugit când au auzit împuşcăturile. Ar fi bine să cercetăm mai întâi tufişurile, dacă nu cumva se ascund într-însele duşmani primejdioşi.

   — O! Făcu George în aceeaşi clipă şi se opri brusc în loc. Tată, aici sunt dovezi cu nemiluita că nu ne-am înşelat. Pare să fie o adevărată menajerie... Urme de tigri şi pantere, întipărituri de copite de rinoceri... ah! De necrezut... uite şi urma unui elefant uriaş. Se vede lămurit cum a râcâit pământul cu colţii lui enormi...

   Camarazii se apropiară în grabă şi examinară în tăcere nenumăratele urme care se îngrămădeau unele lângă altele. Farrow dădu din cap îngândurat şi zise:

   — La aşa ceva nici nu m-aş fi aşteptat, zău aşa. Clive, doctore, vă puteţi explica voi cum au ajuns aici animalele acestea? Din diferitele urme vedeţi doar că sunt câţiva tigri şi pantere şi afară de elefant, cel puţin încă doi rinoceri. Şi apoi, urmele sunt relativ proaspete.

   — Aşa e, încuviinţă lordul. Întrebarea e numai dacă să ducem cercetările mai departe sau să lăsăm lucrurile în plata Domnului. Nu e lipsit de primejdie să pătrundem în interiorul insulei, căci alături de animale nu se poate să nu fie şi oameni, despre care nu ştiu în ce fel ne vor primi. O fi vreo taină de care nu trebuie să te atingi. În ce mă priveşte, n-aş avea nimic împotrivă să caut a da de rostul lucrurilor, dar las asupra d-tale să hotărăşti, dragă căpitane.

   — Drept să spun, nu-mi prea vine uşor; să iau o hotărâre - răspunse Farrow. Şi eu aş vrea să cercetez lucrurile mai de aproape, dar am aceleaşi scrupule ca şi d-ta. Chiar dacă stăpânul acestor animale ar fi un om bun - după cum ziceai adineauri - s-ar putea totuşi să-i fie neplăcut când ne vom ivi aşa ca din senin.

   — Domnule căpitan - interveni doctorul Bertram - dacă-i vom spune însă imediat că noi nu suntem în relaţiuni cu alţi oameni şi că nu avem prilejul, deci, să-i trădăm taina. Şi dacă-i vom mai da cuvântul că nu vom povesti nimănui şi niciodată ceva despre insula asta. Atunci nu văd de ce ne-ar întâmpina cu duşmănie. Poate că, dimpotrivă, ne va primi cu mulţumire, căci nu e exclus să fie un naufragiat, care va fi bucuros să găsească prilejul de-a părăsi insula. Propun, aşadar, sa pornim în cercetare.

   — Da, tată, doctorul are perfectă dreptate, zise George. De vreme ce suntem pe insulă, n-ar avea nici un rost să ne întoarcem fără sa fi făcut ceva. Dacă e o taină, să încercăm s-o lămurim.

       Dă-mi, te rog, încuviinţarea să pătrund înăuntrul insulei şi- ţi făgăduiesc că voi fi cu cea mai mare băgare de seamă.

   Vreau sa stabilesc numai unde s-au ascuns animalele.

   — Pricep eu cum stau lucrurile, răspunse Farrow zâmbind. Ai vrea să faci cunoştinţă cu elefantul acela uriaş şi să încerci efectul gazului nostru asupra lui. Aşa e că am ghicit? Nu, nu, băiete dragă, singur nu te las să te duci tu, Petre, ce părere ai tu?

   — De! Domnule căpitan, eu cred la fel cu domnul George, răspunse uriaşul. De vreme ce am coborât pe uscat, trebuie să aflăm ce se ascunde pe insula asta. Prea primejdios nu cred să fie, mai cu seamă că noi am trecut prin altele şi mai şi.

   — Asta o ştiu şi eu, râse Farrow. Se oare să nu fii tu de aceeaşi părere cu dragul tău George! Clive, doctore, voi ce ziceţi, să intrăm în desiş?

   — Fireşte să intrăm, răspunse imediat Bertram. Pe mine mă interesează în primul rând să aflu cum s-au aclimatizat aici animalele. Căci e lucru sigur că n-au aceleaşi condiţii de viaţă ca în patria lor.

   — Atunci să pornim, dragă căpitane! zise lordul.

   — Bine. Pregătiţi granatele de mână! Comandă Farrow. Eu iau conducerea. George, tu vei merge în urma mea, iar tu, Petre, vei încheia convoiul.

   Cu băgare de seamă, Farrow se apropia de desiş. Se opri în faţa primelor tufişuri şi ascultă cu încordare. Se afla lângă tufa în a cărei vecinătate lordul şi George zăriseră fiarele. De aici pornea în desiş o potecă lărguţă şi bătătorită...

   — Înainte, cu ajutorul lui Dumnezeu! zise Farrow şi păşi pe poteca.

   II.

   MISIONARUL.

   ÎNĂINTAREA ÎN DESIŞ NU ERA DELOC PLĂCUTĂ. Îndărătul fiecărui copac putea sta la pândă un tigru, un rinocer sau un elefant, care să-i atace fără veste, sfâşiind sau călcând în picioare pe unul din ei.

   De aceea Farrow mergea cu mare băgare de seamă pe potecă şi adesea se oprea ascultând cu încordare. Dar atât el cât şi însoţitorii săi nu putură observa nimic suspect.

   Deodată, căpitanul se opri iarăşi şi zise încetişor:

   — Prea adânc nu trebuie să pătrundem în desiş, căci s-ar putea întâmpla ca fiarele să ne taie drumul îndărăt. Astfel de cazuri s-au mai văzut Trebuie să ne gândim şi la faptul ca animalele sunt îmblânzite şi ascultă de stăpânul lor. Poate că ni sa şi tăiat drumul spre mare.

   — Drace! Asta ar fi prost de tot! făcu lordul. N-ar fi mai bine să ne înapoiem repede? Nu-mi pot închipui ca granatele noastre cu gaze şi aibă efect asupra rinocerilor şi elefanţilor şi mă gândesc cu groază la eventualitatea unui atac al unui pachiderm înfuriat pe poteca asta îngusta. Am fi cu siguranţă pierduţi. Nu voi uita niciodată ce mi s a întâmplat odată în Africa, cu un rinocer... Ca o locomotivă de tren rapid s-a năpustit asupra mea. Ce-ai zice dumneata, dragă căpitane, dac-am lăsa lucrurile balta şi ne-am înapoia la submarinul nostru?

   — După socoteala mea, am ajuns aproape până la jumătatea drumului - răspunse Farrow - şi dacă mă gândesc bine, cred că în curând vom da de sălaşul individului misterios, pe care-l presupunem ca stăpân al acestor fiare. Ar fi mai nimerit, cred, să ne punem în legătură cu el, decât să batem în retragere, ceea ce s-ar putea să ne fie primejdios.

   — Ai dreptate, încuviinţă lordul. A mers prea lesne până acum, ceea ce mă face să cred că adevărata primejdie de-abia începe. Mi-ar fi fost şi mie mai plăcut să ne întâlnim cu una din fiare. Atunci am: fi ştiut cel puţin cum stăm. Aşa, însă, se poate să ai dreptate, dragă căpitane. Că animalele viclene ne-au tăiat drumul îndărăt, ascultând de o poruncă a stăpânului lor. A! Ai auzit? Pare să fie într-adevăr prea târziu pentru a ne răzgândi, trebuie să mergem mai departe, n-avem încotro. A! Iarăşi! De data asta a fost un tigru... ba nu, mai mulţi. Să mergem înainte, poate dăm în curând de coliba ciudatului pustnic.

   Îndărătul celor cinci bărbaţi răsunase mugetul ca de trompetă al elefantului, urmat din diferite părţi de mârâitul întărâtat al câtorva tigri.

   Le cam sări inima din loc camarazilor auzind aceste sunete ameninţătoare, căci se dovedise îndreptăţită presupunerea căpitanului, că fiarele viclene le tăiaseră drumul îndărăt spre mare.

   — Înainte! strigă Farrow, auzind din nou trompeta elefantului şi pufăitul de locomotivă al tigrilor, de data asta, mult mai aproape. Se părea că dihăniile porniseră ele acum la vânătoare împotriva oamenilor care îşi propuseseră să le vâneze. Farrow exprimă gândul acesta, spunând:

   — Acum am devenit noi vânat şi situaţia nu e deloc trandafirie. Repede, repede, să căutăm câţiva copaci groşi, în care să ne putem adăposti de bine, de rău, căci, judecând după urme, elefantul acesta pare să fie un adevărat monstru, în stare să trântească la pământ copacii mai subţiri. Înainte!

   Camarazii o luară la picior dea lungul potecii înguste. Răcnetele ameninţătoare din spatele lor răsunau din ce în ce mai aproape. Încă puţin şi fiarele aveau să-i ajungă.

   În agitaţia de care erau stăpâniţi, camarazii nu se mai gândeau la granatele lor cu gaze, cu care ar fi putut ridica un zăgaz îndărătul lor. Pentru moment n-aveau altă dorinţă decât s-ajungă la un grup de copaci înalţi, în care nădăjduiau să se poată pune în siguranţă faţă de fiarele care îl urmăreau. Tocmai când situaţia parca mai primejdioasa, fugarii ajunseră într-un luminiş, la capătul căruia se înălţa o casă arătoasă, construita în stilul obişnuit al bungalow-urilor şi înconjurată de o terasa împodobită cu flori.

   Nu mai era timp, însă, de străbătut luminişul lat de vreo cincizeci de metri, căci auziră acum aproape de tot pârâit de crengi şi paşii elefantului şi ai rinocerilor.

   Cei cinci tovarăşi nu mai statură o clipă pe gânduri şi începură să se caţere imediat în palmierii înalţi care se aflau la o mică distantă unul de altul, pe marginea luminişului.

   Abia când ajunseră destul de sus ca sa nu mai poată fi atinşi de trompa elefantului, răsuflară uşuraţi.

   — În oarecare siguranţă suntem noi, nu e vorbă - zise Farrow, râzând - dar plăcută nu e de fel situaţia noastră. Ce zici, dragă Clive, să ne folosim de granatele cu gaze când se vor ivi dihăniile în luminiş?

   Lordul, care se afla în copacul alăturat de al lui Farrow, râse şi el şi răspunse:

   — Nu, dragă căpitane, e mai bine să n-o facem. Din cauza căldurii, aerul de jos se urcă spre noi, astfel că vom ameţii în câteva clipe şi ne vom prăbuşi la pământ. Şi e îndoielnic dacă gazele vor face vreun rău fiarelor. A! Ai văzut, căpitane?

   — Da, e într-adevăr îmbucurător! făcu Farrow. Asta seamănă a inteligentă omenească.

   Parcă şi-ar da seama dihăniile că avem acum putinţa, din adăpostul în care ne aflăm, să le ameninţăm cu armele noastre.

   Un elefant colosal, un rinocer uriaş, trei tigri mari şi două pantere negre se iviseră în luminiş, adulmecară câteva clipe, apoi dispărură repede în desiş. Puţin timp se auzi trosnetul crengilor în tufişuri, apoi domni iarăşi tăcere deplină.

la bungalow? Dacă fiarele mă vor urmări, le veţi putea răpune cu armele voastre.

   — Nu, băiete dragă, asta e prea din cale afară de primejdios, se împotrivi căpitanul. Să încercăm deocamdată s-atragem atenţia locuitorilor casei. Vom slobozi câteva gloanţe, pe urmă vom vedea noi ce-o să mai fie.

   Trei împuşcături detunară deasupra luminişului.

   Rezultatul nu fu însă cel aşteptat. Doar din diferite părţi ale desişului se auziră foşnete, pufăitul tigrilor, mârâitul elefantului şi al rinocerilor.

   — Nenorocul nostru! făcu lordul. Stăpânul acestor fiare pare să nu fie acasă. Să sperăm că nu va întârzia prea mult altminteri am putea sta aici în copaci până mâine dimineaţă.

   — Tată - zise deodată George, îngrijorat - numai de nu ne-ar urma camarazii de pe submarin, văzând că întârziem atâta. Sau ai dat cumva dispoziţii speciale?

   — Fireşte, răspunse căpitanul. Am hotărât să vie după noi în număr mai mare, înarmaţi cu granate cu gaze şi puşti, dacă nu ne înapoiem până la miezul nopţii. Afară de asta, vor lua cu ei şi făclii de magneziu şi nu cred că atunci fiarele vor cuteza să-i atace.

   — Minunat! făcu lordul. În cazul acesta vom fi eliberaţi cu siguranţă, căci în faţa făcliilor, asediatorii noştri vor da bir cu fugiţii. În cel mai rău caz, o să rămânem aici până la miezul nopţii, adică încă vreo zece ceasuri. Plăcut nu prea e, dar n-avem încotro.

   — Trebuie neapărat să rezistăm, chiar dacă ne va veni foarte greu, dat fiind că se cere o sforţare grozavă din partea muşchilor noştri, zise căpitanul. Dar tot e mai bine decât să cădem pradă acestor fiare, a căror şiretenie e de neînchipuit.

   — După credinţa mea. Animalele sunt dresate, zise lordul. Căci vânătoarea împotriva noastră era tot atât de bine plănuit ca şi asediul de acum, când fiarele nu se arată privirilor noastre. Nădăjduiesc însă că proprietarul acestei căsuţe frumoase se va înapoia curând şi ne va elibera din situaţia asta neplăcută.

   — Tată, tocmai acum am zărit elefantul în dosul bungalow-ului, zise George. Nu m-aş mira deloc dacă uriaşul acesta inteligent ne va aduce pe stăpânu-său.

   — Nici pe mine nu m-ar surprinde, îşi dădu cu părerea lordul. Individul necunoscut de pe insulă pare să fie un dresor minunat. Gândeşte-te numai la minunea ce-a înfăptuit-o făcând ca animalele astea diferite să trăiască în deplină libertate aici, fără să se atace reciproc. Ba lucrează chiar împreună, dacă mă pot exprima astfel. Omul acesta a făcut o adevărată minune şi sunt

foarte curios să-l cunosc.

   — Da, trebuie să fie un om cu totul deosebit, încuviinţă căpitanul. Nădăjduiesc că nu ne va întâmpina cu duşmănie şi aş regreta mult dac-aş fi silit să mă folosesc de arme împotriva lui şi a animalelor sale. Pentru moment nu ne rămâne decât s- aşteptăm. Dacă în vremea asta nu vine stăpânul insulei, atunci vom fi salvaţi de camarazii noştri. Aşadar, răbdare!

   — Eu aş încerca s-ajung la bungalow, repetă George. Sunt încredinţat că voi ajunge acolo înainte de a fi atacat de vreuna din fiare.

   — George, asta nu-ţi voi îngădui nici în ruptul capului - răspunse căpitanul Nu trebuie să-ţi primejduieşti viaţa, cu atât mai mult cu cât ne-ar fi greu să punem pe fugă un rinocer sau un elefant cu revolverele noastre.

   — Păcat! Făcu George. Sunt sigur că ai fi adus sarcina la bun sfârşit!

   — Pentru ca să fi atacat apoi de vreo fiară, în fata uşii închise a bungalow-ului, răspunse Farrow. Nu, băiete dragă, renunţă la planul tău! Aşteaptă mai bine până se înapoiază elefantul, căci sunt sigur că va aduce cu el pe stăpânul insulei şi al animalelor.

   — Luaţi seama! Strigă lordul în aceeaşi clipă. Tocmai am văzut trompa elefantului printre tufele din fata noastră. În curând vom avea dezlegarea tainei.

   Se scurseră câteva minute de încordare, apoi răsună deodată un glas sonor, fără ca tovarăşii din copaci să poată spune de unde vine.

   — Domnilor, ce căutaţi dv. pe insula mea?

   — Să ne fie cu iertăciune - răspunse Farrow - am observat pe ţărm nişte animale, a căror prezentă pe o insulă a Pacificului ne apărea foarte ciudată. Din împrejurarea asta am tras încheierea că se află, probabil, pe insulă un naufragiat care ar avea nevoie de ajutorul nostru. Animalele ne-au silit apoi să ne căutăm refugiu în copac.

   — Şi zici că aveai de gând să-mi vii în ajutor? Se auzi din nou glasul, bănuitor de astă dată. Hm... trebuie să fiu cu mare băgare de seamă, cu atât mai mult cu cât am fost înşelat adeseori în viaţa mea. Cum te numeşti d-ta? Te pomeneşti că am auzit cândva numele d-tale.

   — Eu sunt căpitanul de submarin Farrow şi sunt căutat cu înverşunare de fostele Puteri aliate.

   — A! Sunt la curent cu chestia asta! răspunse omul nevăzut, după o pauză scurtă. Acum cred ca aveai gânduri bune. Căpitanul

Farrow e cunoscut îndeajuns ca unul ce nu-şi precupeţeşte ajutorul. Un alt om nici n-ar fi avut curajul să păşească pe o insulă pe care trăiesc diferite fiare atât de primejdioase. Aşa dar, domnilor, fiţi bine-veniţi. Coborâţi fără grijă din copaci, căci animalele nu vă vor face nimic.

   Tufele de lângă bungalow se despărţiră şi în luminiş se ivi un european de statură înaltă, cu părul lung negru şi barba de aceeaşi culoare. Salută cu mâna spre camarazii urcaţi în copaci, apoi şuieră odată, prelung.

   Cu uimire şi înfrigurare tovarăşii văzură atunci că tufele din apropierea palmierilor, unde se aflau ei începură să se agite puternic. Crengile trosniră, frunzişul foşni, apoi îşi făcură loc în luminiş patru rinoceri, şase tigri şi cele două pantere şi alergară spre european. Iar din tufişul din spatele acestuia păşi încetişor şi cu demnitate - ca şi cum ar fi fost conştient de rolul său - elefantul care părea într-adevăr să-l fi adus pe stăpânul său.

   — Daţi-vă jos, domnilor! Repetă străinul. Eu sunt Frater Gledstone şi am rolul de misionar pe această insulă. Băştinaşii pe care i-am găsit aici sunt foarte mulţumiţi. Ei văd în mine un soi de fiinţă supraomenească, pentru ca am venit încoace cu animalele acestea.

   Camarazii începură să coboare din copaci. Ar fi fost pierduţi daca străinului i-ar fi dat în gând să-şi asmute fiarele asupra lor.

   — Puteţi avea deplină încredere în mine, zise, râzând, misionarul, care păru să le fi ghicit gândurile. Animalele nu vă vor face nici un râu, garantez eu pentru asta. După cum văd însă, sunteţi atât de înarmaţi, încât mai curând ar trebui să-mi fie mie frică de dv.

   — Să nu te superi - zise Farrow când atinse pământul. Ai dreptate în felul d-tale, dar trebuie să ţii seamă de faptul că prezenţa acestor animale aici, ascultând de poruncile d-tale, n-are de ce să ne cam îngrijoreze. Mai ciudat decât toate e însă faptul că tigri, pantere, rinoceri şi elefanţi trăiesc laolaltă în deplină armonie.

   Când toţi cinci camarazii ajunseră jos, se îndreptară împreună spre ciudatul personaj, în spatele căruia se îngrămădeau animalele.

   Situaţia părea oarecum primejdioasă, căci ochii tigrilor şi panterelor luceau misterios. Coarnele lungi ale rinocerilor erau foarte ascuţite. Iar trompa puternică a elefantului uriaş se bălăbănea încoace şi încolo, ca şi cum ar fi căutat o pradă s-o înhaţe.

   Totuşi, ochii misionarului aveau o privire atât de curată şi limpede, încât temele camarazilor pieriră pe dată. Omul aceste părea să fie într-adevăr bun la suflet, ceea ce simţeau şi fiarele care ascultau de cuvântul lui, uitând de duşmănia lor înnăscută Farrow strânse călduros mâna pe care i-o întinse englezul şi zise:

   — Domnule Gledstone, nu e greu să-ţi închipui mirarea noastră. Niciodată n-am fi bănuit pe aceste insule existenta reprezentanţilor faunei din apus, cu atât mai puţin exemplare despre care nimeni n-ar fi presupus c-ar putea fi îmblânzite. Minunea cea mare e că ne-au urmărit cu tacticii şi ne-au silit să ne refugiem în copaci, fără sa le putem vedea.

   Misionarul râse, apoi răspunse cu seriozitate:

   — Îţi voi lămuri totul, domnule Farrow. Te rog, prezintă-mi pe ceilalţi domni.

   Gledstone strânse mâna fiecăruia, dar îi privi atât de cercetător de parc-ar fi vrut să le pătrundă până în fundul sufletului. Şi după fiecare examinare dădea mulţumit din cap. Se vedea lesne că toţi îi făcuseră cea mai bună impresie.

   — V-aş ruga să poftiţi în casă, zise el apoi. Ea mi-a fost clădită de băştinaşi, în mijlocul cărora trăiesc de trei ani. Şi asta din recunoştinţă, după cum pot susţine cu mândrie. Căci, pe lângă că am căutat să-i convertesc la credinţa mea. Pe care au primit-o cu dragă inimă - am mai venit şi în ajutorul multora cu cunoştinţele mele medicale. Dar toate astea trebuie să vi le povestesc în linişte şi în acelaşi timp vă voi adresa o mare rugăminte.

   Când camarazii intrară în bungalow, rămaseră uimiţi de cele ce văzură. Admirară mobilele minunate din lemn de mahon şi nu le venea să creadă că acestea fuseseră lucrate de băştinaşi.

   Mai mirat rămaseră însă când misionarul strigă un nume ce suna frumos, iar drept urmare intri în încăpere o băştinaşă drăguţă, căreia Gledstone îi adresă câteva cuvinte. După câtva timp fata se înapoie cu o tavă pe care se aflau pahare şi sticle cu whisky şi sifon.

   Misionarul zâmbi zărind mutrele uluite ale oaspeţilor săi. Amestecă cu dibăcie băutura răcoritoare, apoi ridică paharul şi zise:

   — Momah va aduce şi ceva fructe, care vă vor potoli deocamdată foamea. Mai aştept încă o vizită, care însă nu va fi atât de plăcută ca a dv. Între timp vă voi povesti pe scurt totul, la rând:

   „Acum trei ani, bricul „Marry" care venea de la Sidney, se împotmoli pe această insulă. Un taifun grozav ne-a azvârlit încoace, tocmai de pe insulele franceze Loyalty. După socoteala mea, în timp de două luni am fost târâţi cel puţin două mii de kilometri, pradă neputincioasă a valurilor şi a furtunii grozave. Unul după altul au fost azvârliţi peste bord oamenii din echipaj. Când ne-am împotmolit pe plaja aceasta, nu mai rămăseseră decât doi marinari, cârmaciul, proprietarul menajeriei ambulante — căruia îi aparţinuseră animalele acestea — şi eu. În ultimul moment au fost zvârliţi peste bord ultimii marinari şi acoperiţi de valuri, iar cârmaciul se lovi cu atâta putere de peretele vasului, încât îşi fractură baza craniului şi cu toate îngrijirile căpătate, îşi dădu sfârşitul după trei zile.

   Înainte însă ca valurile să sfărâme complet bricul, proprietarul menajeriei izbuti să scoată fiarele din cuştile lor şi să le aducă cu ajutorul meu pe uscat Animalele erau îmblânzite; în cursul călătoriei ma împrietenisem cu ele şi pe insulă am întărit această prietenie. După câteva săptămâni, proprietarul a plecat în recunoaştere prin pădure, dar nu s-a mai întors. Am găsit mai târziu cadavrul său şi am constatat că murise din cauza muşcăturii unui şarpe veninos. Animalele începură atunci să asculte de mine, astfel că am devenit stăpânul lor. Aş fi fericit cu desăvârşire aici, căci am de îndeplinit o misiune frumoasă, sunt iubit şi respectat de băştinaşi, pentru că le fac mult bine. Am însă un mare necaz: stăpânul insulei vecine mă urăşte, pentru că am pus capăt jafurilor sale, pe care le făcea din când în când pe insula noastră. Animalele mele au pus pe goană pe războinicii săi. Aflu acum prin iscoadele mele că el s-a înarmat iarăşi, de data asta pentru o expediţie foarte importantă, căci pregătirile sale depăşesc tot ce-a făcut până acum. Iată de ce mă bucură sosirea d-tale, domnule căpitan şi vă rog să-mi daţi o mână de ajutor în lupta împotriva acestor bandiţi, care şi-au pus ochii în deosebi pe fetele şi femeile frumoase ale tribului de aci.

   III.

   O LUPTA ÎNVERŞUNATĂ.

   - NICI NU ÎNCAPE VORBĂ CĂ TE VOM AJUTA, răspunse Farrow în grabă. Desigur că războinicii stăpânitorului insulei vecine vor veni în kanu-uri. În cazul acesta le voi putea respinge atacul chiar pe apă, cu ajutorul submarinului meu. Îţi garantez că în viitor nu vor mai cuteza să vie.

   — Din nenorocire planul d-tale nu va fi cu putinţă de realizat, răspunse misionarul. Iscoadele mele mi-au dat de veste că puternica flotă a kanu-urilor de război se află foarte aproape, iar submarinul d-voastră este, desigur, pe coasta de sud, căci din direcţia aceea aţi venit în luminişul acesta. Pe câtă vreme Boro, stăpânitorul insulei vecine, vine dinspre nord. Cu alte cuvinte, înainte ca d-voastră s-ajungeţi înapoi la submarin şi să puteţi înconjura insula, războinicii duşmanului meu vor fi şi debarcat aici.

   — Atunci vom merge imediat pe coasta de nord, răspunse Farrow. Îi vom împiedica noi cu armele noastre să coboare pe uscat. Probabil că ei n-au văzut încă arme de foc.

   — Din nenorocire, da, răspunse Gledstone, cu amărăciune. Vreun negustor fără conştiinţă trebuie să le fi vândut arme bune, învăţându-i şi cum să le mânuiască. Toate astea le-am aflat prin iscoadele mele şi de aceea sunt atât de îngrijorat acum. Altminteri as încredinţa animalelor mele respingerea atacului. Împotriva armelor de foc, însă, bietele animale sunt neputincioase.

   — Lasă că vom vedea noi ce se poate face, căută să-l liniştească Farrow. În primul rând trebuie s-aducem repede vasul nostru pe coasta de nord. Petre, aleargă înapoi la submarin şi spune-i lui Rindow ce are de făcut. Să pornească în jurul insulei cu ţoală viteza, folosindu-se de compresoare. Jan să rămâie la „păpuşa" lui, de asemeni şi tunul de la pupă să fie încărcat cu o ghiulea cu gaze. Repede, băiete!

   Fără să mai ceară vreo explicaţie, Petre salută milităreşte, făcu stânga împrejur şi străbătu cu paşi mari luminişul.

   Farrow se adresă apoi misionarului:

   — Domnule Gledstone, călăuzeşte-ne repede şi pe drumul cel mai scurt spre coasta de nord. Presupun că de acolo elefantul te-a adus mai adineauri; ai observat ceva privitor la kanu-urile duşmane?

   — Nu, domnule Farrow, dar ei vâslesc foarte repede şi cred că se şi află pe aproape.

   — Bine. Atâta vreme cât nu sunt încă pe uscat, le vom veni noi de hac, zise Farrow cu încredere. În orice caz, trebuie să încercăm să-i reţinem până va veni submarinul. Atunci înseamnă că am şi câştigat lupta, căci oricât de perfecţionate ar fi puştile lor, nu vor putea face nimic împotriva armelor noastre.

   — Vreau să sper că apărarea aceasta nu va cere prea multe jertfe omeneşti, zise Gledstone.

   — Nădăjduiesc şi eu, răspunse Farrow. Acum să lăsăm însă vorba, căci timpul e preţios.

   După un sfert de ceas de mers ieşiră din desiş şi ajunseră pe plaja coastei de nord. Camarazii duseră imediat ocheanele la ochi,

căci în zare se şi zăreau câteva puncte chiar cu ochiul liber.

   — Ei sunt, zise Farrow. Pare să fie un număr mare de kanu-uri. După socoteala mea, sunt pe puţin o sută şi în fiecare vreo şase inşi.

   — Aşa e, încuviinţă misionarul. Poţi stabili şi repeziciunea cu care se apropie?

   — Merg foarte repede, dar asta e şi spre binele nostru, căci vâslaşii vor obosi atât de mult din cauza aceasta, încât mai târziu, când va trebui să luptăm, nu vor mai avea destule forţe. E drept că împotriva a şase sute de oameni, animalele d-tale nu vor fi de ajuns; însă faţă de tunurile noastre se vor da bătuţi, iar pentru cazul extrem avem şi câteva mitraliere pe bord. Sper că nici nu vom avea nevoie de ele şi poate că va fi de ajuns ivirea submarinului ca să-i punem pe fugă. Rindow va şti el cum să facă treaba ca să iasă bine.

   — Numai că ar trebui să se grăbească, îşi dădu cu părerea lordul, căci duşmanii vin cu o repeziciune uimitoare. Drace! Au kanu-uri minunate, adevărate bărci de curse!

   — Boro a stat timp îndelungat în Australia şi acolo a învăţat multe, răspunse misionarul. Tot acolo trebuie să-i fi cunoscut pe negustorii care i-au vândut armele. Mă tem, domnule Farrow că de data asta duşmanii vor ieşi învingători. Îmi pare răii că v-am vârât în primejdia asta.

   — Nu-ţi face nici o grijă, răspunse Farrow, râzând. Noi nu suntem dintr-aceia care să dăm înapoi din faţa primejdiei; acum îmi pare bine cu adevărat că am păşit pe această insulă. Dar să ne retragem îndărătul tufişurilor, căci duşmanii nu trebuie să ne vadă imediat. Mai întâi să simtă gloanţele noastre. Îmi pare rău numai că nu ne-am luat puştile cu noi, ca să le arătăm cât de bine nimerim de la depărtare. Sper totuşi că vom face treabă după şi cu revolverele noastre.

   Camarazii aşteptau încordare apropierea flotilei de război, care înainta tot mai repede, sub loviturile de lopeţi ale băştinaşilor.

   Într-un rând, George percepu o mişcare uşoară îndărătul său şi în acelaşi timp, simţi un miros ciudat şi tare. Întoarse capul încetişor şi tresări speriat.

   La vreun metru de el stătea un tigru care îşi aţintea şi el ochii asupra kanu-urilor ce se apropiau. Vecinătatea aceasta nu-i prea era plăcută lui George, căci oricât ar fi fost de îmblânzite fiarele, în focul luptei cu băştinaşii, lesne s-ar fi putut să ia pe prieteni drept duşmani şi vice-versa.

   În vreme ce se uita cu îngrijorare la fiara uriaşă, tigrul întoarse şi el capul şi-i privi lung şi cercetător. Fără voie George îi zâmbi prietenos, căci privirea animalului avea ceva liniştitor, ca aceea a unui câine credincios. Când îşi îndreptă din nou însă căpăţâna spre mare, fiara rânji, scoţând la iveală colţii ameninţători.

   În vremea asta, kanu-urile se apropiaseră pună la vreo sută de metri. În aceeaşi clipă Farrow comandă:

   — Foc asupra kanu-urilor, încercaţi să nimeriţi pe vâslaşi la picioare. Prin ţipetele lor, vor stârni panică şi asta e spre binele nostru. Atenţiune, foc!

   O grindină de gloanţe se abătu asupra kanu-urilor. Chiar dacă depărtarea era prea mare pentru revolvere, în schimb, acestea erau mânuite de ţintaşi buni.

   Lucrul se dovedi imediat, căci din primele kanu-uri săriră în sus câţiva băştinaşi scoţând strigăte de durere şi făcând să se clatine bărcile prin mişcările lor. Două din ele se răsturnară chiar, ceea ce făcu să se facă o mare zăpăceală, căci kanu-urile din urmă nu mai putură frâna şi se ciocniri de celelalte.

   Camarazii îşi încărcară din nou armele cu iuţeala fulgerului şi iarăşi se abătură gloanţele asupra năvălitorilor, rănind parte din ei şi găurindu-le kanu-urile.

   Sălbatecii ar fi putut presupune ci aveau de a face cu un număr mare de duşmani, dar n-o rupseră la fugă, după cum nădăjduise Farrow; jumătate din kanu-uri cotiră brusc în jurul locului unde se îngrămădiseră bărcile răsturnate, răniţii şi cel care se apropiaseră să le dea ajutoare.

   Se împrăştiau în aşa fel că nu mai. Prezentau o ţintă hotărâtă, ci veneau cu repeziciune spre insulă, în formă de evantai.

   — Trageţi acum asupra vâslaşilor! Ordonă căpitanul. nici o cruţare!

   Pistoalele detunară iarăşi şi din nou săriră în sus unii din băştinaşi, scoţând strigăte de durere, pentru ca apoi să cadă peste tovarăşii lor sau să se rostogolească peste bord. Încă vreo câteva kanu-uri se răsturnară, altele trebuiră să le vină în ajutor, căci din diferite părţi alergau acum în goană rechini aducători de moarte.

   Grosul kanu-urilor îşi urmă însă drumul. Războinicii lui Boro erau într-adevăr viteji şi bine instruiţi şi potrivnici mai primejdioşi decât îşi închipuiseră camarazii.

   Bărcile se mai aflau doar la douăzeci de metri de ţărm şi cu toate că Farrow şi ai lui goleau mereu încărcătoare de gloanţe, situaţia părea disperată pentru ei.

   Încă vreo câteva clipe numai şi treizeci de kanu-uri cu câte şase oameni trebuiau s-ajungă la plajă. Împotriva a o sută optzeci de năvălitori nu puteau ţine piept atât de lesne, chiar dacă se vor retrage îndărătul bungalow-urilor, unde vor căuta să se apere până le va veni submarinul în ajutor.

   Dar, în clipa când căpitanul se pregătea să ordone retragerea, dinspre marginea de sud a insulei se auzi o bubuitură de tun. Submarinul sosise la vreme, iar Jan Brike îşi merita şi de date asta renumele său de bun tunar.

   Ghiuleaua cu gaze vâjâi prin aer smulgând vârfurile încovoiate ale kanu-urilor din faţă, pentru a exploda lângă kanu-ul al şaselea al aripii răsăritene. Imediat zbură şi ghiuleaua trasă de la pupa „Dox"-ului, răsturnând două bărci duşmane şi explodând lângă a treia.

   Din nenorocire, vântul făcu ca gazele sa se înalţe în aer, înainte ca să se poată împrăştia îndeajuns, astfel că fură ameţiţi numai războinicii din kanu-urile lângă care explodaseră ghiulele, pe câtă vreme ceilalţi scăpară neatinşi.

   În schimb, salva care porni acum de pe puntea submarinului nu întârzia să-şi facă efectul.

   Vreo zece kanu-uri, încărcate cu oameni, întoarseră repede în faţa gloanţelor de carabine. Alergară spre echipa rămasă în urmă, care tocmai isprăvise cu scoaterea din apă a camarazilor lor, apoi toate kanu-urile porniră în goană spre nord.

   Vreo zece bărci însă se apropiaseră prea mult de insulă ca să mai poată scăpa cu fuga. Treizeci de băştinaşi săriră pe ţărm scoţând răcnete războinice. O nouă salvă de pe submarin le produse pierderi mari, dar douăzeci de sălbateci tot ajunseră în desişul ocrotitor.

   — Neplăcută afacere, zise Farrow. Trebuie să încercăm să-i alungăm, căci ne pot deveni primejdioşi, deoarece toţi sunt înarmaţi cu puşti. Îi voi chema pe camarazii de pe submarin, ca să-i punem pe goană. Mă tem însă că vom avea şi noi pierderi mari cu prilejul acesta, căci duşmanii au posibilitatea să se ascundă în tufişuri şi de acolo să împroaşte cu gloanţe.

   — Nu, domnule Farrow, nu primejdui zadarnic viaţa vitejilor d-tale camarazi, zise Gledstone. Cu aceşti douăzeci de oameni, care au izbutit să ajungă pe insulă, vom sfârşi noi singuri. Oamenii de aici sunt viteji şi instruiţi de mine, deşi eu nu-s decât un slujitor al Domnului. Ne lipsesc arme de foc, în schimb avem animalele, care îşi vor face datoria.

   Abia acum îşi aduse aminte George de vecinul său, tigrul, de care uitase cu totul în focul luptei. Fiara uriaşă stătea nemişcată lângă dânsul. În aşa fel că tânărul ar fi putut-o atinge cu cotul. Animalul privi acum la misionar, ca şi cum ar fi înţeles cuvintele acestuia.

   Gledstone se ridică, scoase iarăşi şuieratul acela ciudat de care ascultau fiarele şi în clipa următoare se auziră foşnete şi trosnete de jur-împrejur, în desiş. Misionarul rosti câteva cuvinte cu glas răsunător, în urma cărora tigrul de lângă George făcu o săritură, răgi odată înfiorător şi pieri ca o nălucă în tufişurile din apropiere.

   Camarazii, uimiţi, zăriră în treacăt şi alte animale, printre care trupul lucitor al unei pantere negre, precum şi blana vărgată a unui tigru, capul unui rinocer şi trompa încovoiată a elefantului.

   — Să mergem pe plajă - spuse misionarul - ca să nu ne expunem primejdiei, de a fi atacaţi din greşeală de unul din animalele mele. Pe de altă parte, odată ajunşi acolo, ne vom putea pune în legătură cu camarazii d-tale de pe submarin.

   — Ai dreptate; cu atât mai mult cu cât aş dori să dau dispoziţii ca fugarii să fie urmăriţi, răspunse Farrow. Dacă-i vom ataca pe mare, vom fi în măsură, poate, să punem mâna pe Boro. Atunci vei avea linişte în viitor.

   — Nu prea cred, domnule căpitan, zise Gledstone. Va ieşi la iveală un alt conducător, care va porunci şi dânsul războinicilor săi să răpească fete şi femei de pe insula mea. După cum am auzit de la oamenii mei, asta e un obicei vechi de sute de ani, căci, nu ştiu cum se face că pe această insulă se nasc mai multe fete decât băieţi.

   — Atunci trebuie să li se dea o astfel de lecţie ca să vă lase în pace ani de-a rândul de-acum încolo, răspunse Farrow. În vremea asta, războinicii tribului d-tale vor putea face şcoală cum să poată respinge singuri pe viitor un eventual atac.

   — Nădăjduiesc că atâta vreme cât voi trăi eu, ne vom putea apăra singuri, zise, misionarul. Căci, după ce vom fi respins acest atac - cel mai mare pe care l-a întreprins cândva tribul lui Boro - ne vor da pace câtva timp. Pe de altă parte nu cred sa fie de mare folos o urmărire, deoarece au pierit mulţi oameni până acum. Nu vreau să mai cadă şi alţii. Nici nu-ţi închipui cât de greu îmi vine să pun animalele să-i ucidă pe duşmanii care au pătruns aici. Dar n-am încotro, trebuie să ne apărăm împotriva armelor lor. Ascultă!

   Gledstone se cutremură şi-şi împreună mâinile. Din adâncul desişului răsunară ţipete grozave, cărora le răspunseră răcnetele fiarelor misionarului O tragedie înfiorătoare se desfăşura în pădurea de pe insulă.

   Din fericire, tigrii şi panterele, lucrau repede. Ţipetele de moarte ale duşmanilor se auziră câteva clipe, apoi se făcu linişte deplină. Peste puţin frunzişul foşni şi animalele răzbunătoare se adunară în jurul stăpânului lor.

   — Minunat! făcu doctorul. Sunt atât de bine dresate încât îşi înfrânează până şi setea de sânge înnăscută, după ce şi-au adus la îndeplinire sarcina.

   — Da, sunt foarte bine dresate, încuviinţă Gledstone şi mângâia capul unui tigru uriaş, care se lipea de el. A! Uite că vin tovarăşii d-tale, domnule căpitan.

   Submarinul se apropia încetişor. Pe punte se aflau camarazii, cu carabinele la picior şi priveau cu ochii holbaţi la ciudatul grup de animale de pe plajă. Rindow, care se afla în turn, se scărpina încurcat în cap apoi strigă:

   — D-le căpitan, să venim şi noi pe uscat?

   — Nu e nevoie, răspunse Farrow, râzând. Poate că asta să neliniştească animalele domnului Gledstone. Vino numai d-ta singur, dragă Rindow, ca să ne sfătuim ce e de făcut.

   IV.

   AL DOILEA ATAC.

   PRIMUL OFIŢER SĂRI PE USCAT şi salută pe misionar. Rămase cam neliniştit în faţa priveliştii ce-o avea aici, dar se linişti când văzu pe George mângâind trompa elefantului uriaş.

   — Aşa ceva n-am văzut de când sunt şi nici nu mi-ar fi dat prin gând c-ar putea exista, mărturisi el uimit. Domnule Gledstone, d- ta eşti într-adevăr un artist.

   — Ba deloc, răspunse englezul, zâmbind. Pentru asta nu e nevoie decât să iubeşti animalele. Ia te uită la ei. George al dv. cum s-a şi împrietenit cu Kaso, elefantul meu Kaso e un animal foarte inteligent şi-l va recunoaşte pe dl. George chiar după ani de zile. Dar acum să vorbim despre lucruri mai serioase, se adresă el lui Farrow. După cum vă spuneam mai adineauri, domnule căpitan, nu vom avea linişte aşa curând, căci Boro va căuta să se răzbune de înfrângerea suferită acum. Şi deoarece toţi războinicii săi sunt înarmaţi cu puşti, oamenii mei sunt în inferioritate cu suliţele lor. Bine ar fi să rămâneţi aici câteva zile, căci am presimţirea că Boro îşi va reînnoi în curând atacul.

   — Nu va pune el iscoade să spioneze dacă am plecat? întrebă Farrow.

   — Fără îndoială, răspunse Misionarul. E foarte probabil că iscoadele vor veni chiar în noaptea asta.

   — Atunci lucrul e cât se poate de simplu, zise căpitanul. Rindow, vei porni cu submarinul în urmărirea sălbatecilor până la insula lor. Vei rămâne câtva timp în faţa insulei, apoi porneşti spre răsărit până ce sălbatecii te vor pierde din ochi. Mergi câteva ceasuri în direcţia aceasta, faci apoi un ocol mare şi te înapoiezi aici dinspre sud. Fă aşa fel ca să ajungi aici la noapte, dar ultima bucată de drum s-o faci sub apă, căci e foarte probabil că iscoadele lui Boro vor ocoli insula aceasta în kanu-urile lor, ca să se încredinţeze dacă am plecat.

   — Şi, d-ta vrei să rămâi aici? Întrebă Rindow.

   — Da, e mai bine aşa, răspunse căpitanul. Trimite-ne însă puştile de pe submarin. Dacă-i Boro va porni un nou atac înainte de a se înnopta, atunci vom putea trage în kanu-uri de la depărtare mai mare.

   Petre Uriaşul se şi căţărase pe puntea submarinului, de unde se înapoie cu cinci puşti „Mauser" şi gloanţe din belşug. Rindow îşi luă rămas-bun, alergă spre turn şi după câteva minute vasul porni în urmărirea duşmanului.

   — Cred că planul meu va izbuti, domnule Gledstone, zise Farrow, frecându-şi mâinile mulţumit Boro se va încredinţa prin iscoadele sale că submarinul nostru a plecat, ceea ce-l va hotărî sa încerce chiar la noaptea asta un nou atac. Dacă va întâmpina şi atunci o primire tot atât de călduroasă, cred ca va renunţa pentru multă vreme de acum încolo la o nouă expediţie.

   — Asta ar fi o adevărată binecuvântare, răspunse misionarul. În ce mă priveşte, aş dori să trăiesc în raporturi paşnice cu insula vecină şi nu odată am făcut încercarea în sensul acesta, dar m-am izbit mereu de împotrivirea lui Boro. Dacă n-a fost cu putinţă să facem asta cu binele, vom izbuti poate cu răul. Îmi pare rău numai că se jertfesc atâţia oameni din cauza aceasta.

   — N-avem încotro! răspunse Farrow, înălţând din umeri. Fără război şi vărsare de sânge nu e cu putinţă pacea. Aşa a fost de când lumea şi din nenorocire, cred că aşa va fi şi în viitor.

   Acum însă aş vrea să-i cunosc pe oamenii tribului de sub ocrotirea dumitale, domnule Gledstone. E şi nevoie de asta, ca să ne putem deosebi reciproc dacă cumva Boro va încerca un nou atac în cursul nopţii. Altminteri s-ar putea, în zăpăceală, să ne luptăm între noi.

   — Cele două triburi sunt uşor de recunoscut, căci toţi războinicii lui Boro poartă atârnat de urechi dinţi de porc mistreţ, pe câtă vreme oamenii tribului meu au renunţat la podoaba asta barbara. Haideţi, domnilor, cred că vă va interesa să vedeţi ce

roade a dat munca mea.

   Pe o potecă îngustă şi întortocheată, misionarul conduse pe oaspeţii săi în interiorul insulei. În apropierea luminişului unde se afla bungalow-ul, era un al doilea luminiş, mare pe care se înălţau colibe curate şi bine clădite.

   Tot aşa de curaţi erau şi locuitorii satului, bărbaţi şi femei. Spre deosebire de ceilalţi locuitori ai insulelor Pacificului, cei de aici aveau o înfăţişare plăcută, sinceră şi prietenoasă.

   Doctorul Bertram, care le cunoştea limba, stătu de vorbă cu diferiţi membri ai tribului, în deosebi cu căpetenia, un bărbat mai în vârstă. Mai târziu, doctorul povesti camarazilor că misionarul îndeplinise în adevăr o operă minunată, izbutind să civilizeze în oarecare măsură un trib aproape sălbatec, la care nici canibalismul nu era dispreţuit.

   La cererea căpitanului, Gledstone îi vesti pe băştinaşi că Boro cu oamenii săi vor întreprinde un nou atac. Farrow se bucurii mult văzând cât de liniştiţi primiră locuitorii vestea aceasta, deşi ştiau bine că erau inferiori duşmanilor înarmaţi până în dinţi.

   Luă apoi dispoziţia ca bărbaţii să rămâie în satul lor, iar fetele şi femeile să fie duse pe insulă, la loc sigur. Câţiva băştinaşi mai tineri urmau să stea de veghe pe coasta de nord şi să vină repede să dea de veste în sat dacă vor vedea că Boro cu oamenii săi se apropie.

   Pe camarazii de pe submarin, căpitanul se gândea să-i împartă în aşa fel prin coliba încât să le pregătească năvălitorilor o primire care să le taie pentru totdeauna pofta să mai dea pe aici.

   George nu luase porte la aceste consfătuiri. El îşi petrecuse vremea cu elefantul Kaso, cu care se împrietenise de minune. Inteligentul pachiderm părea să fi priceput că tânărul nu îi era duşman, căci după ce George îl mângâia câtva timp şi-i şopti vorbe blânde. Kaso întinse deodată trompa, în semn de invitaţie...

   George pricepu îndată ce însemna asta şi-şi bagă piciorul în îndoitura trompei. În clipa următoare, Kaso îl săltă ca pe un fulg, aşezându-se în ceafa sa. Tânărul se ţinu de urechile elefantului, care se îndepărtă încetişor de el în desiş.

   — Kaso s-a împrietenit cu tânărul - zise Gledstone către căpitan, care părea cam îngrijorat de ceea ce vedea - îi va arăta arata acum insula, mai ales locurile sale preferate. Uite, celelalte animale îl recunosc pe Kaso de conducător, căci îl urmează.

   Într-adevăr, fiarele se luară după elefant şi George se simţi cam îngrijorat văzând suita aceasta ciudată.

   Kaso fi duse de-a curmezişul insulei, care era mai mare decât se arăta dinspre apă. George descoperi câteva izvoare cu apă proaspătă, apoi livezi cu porni fructiferi şi unele rarişti ascunse.

   Se făcuse târziu când elefantul îl aduse îndărăt la bungalow. Tânăra fată le pregătise în vremea asta mâncare din carne de mistreţ, căci animalele acestea se găsesc din belşug şi servesc drept hrană principală atât locuitorilor cât şi tigrilor.

   Misionarul povesti zâmbind că tigrii şi panterele sale stăviliseră înmulţirea mistreţilor, ceea ce era un mare bine, deoarece înainte vreme băştinaşii nu puteau cultiva pământul pentru ca porcii distrugeau vegetaţia. Acum însă puneau cartofi şi un soi de legumă foarte hrănitoare.

   O lume cu totul noua se înfăţişă aici camarazilor.

   Gledstone era de invidiat, căci el întorsese de bunăvoie spatele civilizaţiei. Nu era tulburat aici de scrisori, de telefon, de oameni ipocriţi şi era fericit să poată împărtăşi unor fiinţe primitive ceva din cunoştinţele şi experienţa sa.

   În vreme ce luau masa, noaptea începu să pogoare. Farrow se duse încă odată cu George şi Gledstone în sat, ca să vadă dacă iscoadele trimise de ei stăteau la posturile lor de pe coasta de nord. Bănuia că Rindow va veni cu vasul peste vreo două ceasuri, adică la vremea când aşteptau atacul duşmanilor.

   Când se înapoiară la bungalow. George zise:

   — Tată, poate că Boro vine din altă parte, de vreme ce a mâncat papară pe coasta de nord. N-ar fi bine să punem oameni de pază şi pe celelalte coaste?

   — Cel mult pe coasta de sud, răspunse Gledstone. Numai de acolo duce o potecă încoace şi anume aceea pe care aţi venit dv. Pe celelalte coaste, desişul e atât de încâlcit, încât cu greu ar putea pătrunde cineva printr-unsul.

   — Atunci mă duc eu pe coasta de sud, zise George. Îi voi conduce apoi încoace pe Rindow şi pe camarazi.

   — Bine, băiete, du-te, încuviinţă căpitanul. Dacă vei auzi însă împuşcături aici, întoarce-te repede. Se poate întâmpla ca Boro sa vie mai curând decât ne aşteptăm şi atunci un om mai mult e de mare folos.

   — Aşa voi face, tată, răspunse tânărul. Doar nu voi lipsi tocmai eu de la luptă.

   Străbătu repede luminişul, luând-o spre coasta de sud.

   După vreo douăzeci de minute ajunse la plajă şi privi spre marea ce scânteia în bătaia razelor de lună.

   Se simţi liniştit. Boro şi oamenii săi nu vor putea ajunge în nici un caz neobservaţi pe insulă, căci iscoadele tribului ar zări kanu-

urile de la mare depărtare. Pe de altă parte, le puteau împiedica lesne debarcarea deoarece la lumina lunii, camarazii aveau putinţa să nimerească fără să dea greş.

Kaso. Cu toată mărimea lui uriaşă, elefantul îl urmase atât de uşor pe noul său prieten, încât George îl auzise abia când îşi vârâse trompa prin frunziş.

   Tânărul îl mângâia cu blândeţe şi Kaso pufăi de mulţumire. Rămase locului, îndărătul tufişului, aşezându-şi trompa pe umărul lui George.

   Timpul trecea şi tânărul începu să se neliniştească; Rindow ar fi trebuiră să fi venit de mult cu submarinul. Sa i se fi întâmplat oare ceva cu prilejul urmăririi kanu-urilor?

   Aproape cu spaimă constată George. Privindu-şi ceasul-brăţară - că stătuse aici patru ceasuri încheiate. Ce se întâmplase? Din fericire, îndărătul lui, la nord, totul rămăsese liniştit, ceea ce însemna că Boro nu venise încă.

   Tocmai se gândea dacă n-ar fi fost nimerit se înapoieze repede şi să vorbească cu tatăl său în privinţa întârzierii inexplicabile a lui Rindow. Când auzi împuşcături îndărătul său, pe insulă. După cum constată imediat, erau împuşcături de pistoale, care însă încetară tot atât de repede precum începuseră.

   George nu şovăi o clipă şi dădu buzna pe poteca ce ducea spre nord. Se simţea foarte neliniştit, căci tocmai încetarea bruscă a împuşcăturilor îi prevestea ceva rău.

   După ce alergă vreo cinci minute, auzi deodată lămurit glasuri femeieşti. Ştia că locuitorii satului duseseră în siguranţă în desiş toate fetele şi femeile, dar după cât s-arăta, duşmanii descoperiseră această ascunzătoare.

   George scrâşni din dinţi de furie. Ce era de făcut? Nici nu ştia unde se află ascunzătoarea cu pricina. Auzea strigătele, dar nu putea stabili dincotro vin, căci ecoul lor se abătea din cauza desişului.

   În primul rând trebuia însă să vadă ce se întâmplase cu tovarăşii şi misionarul. Probabil că au fost atacaţi pe la spate, căci el n-auzise nici un glonţ de puşcă, ceea ce însemna că năvălitorii nici n-avuseseră nevoie de armele lor de foc.

   Dar de ce nu săriseră animalele în ajutorul stăpânului lor? Nu se auzise nici un răget de fiară.

   Deodată, ceva moale se izbi cu atâta putere de el, încât era cât pe-aci să-l răstoarne. Instinctiv apucă corpul necunoscut şi se ţinu de el cu mâinile. Şi atunci auzi în faţa lui mârâitul, unui tigru şi îşi dădu seamă că-şi înfipsese: unghiile în blana unei astfel de fiare.

   Se cutremură de spaimă, dar în clipa următoare auzi îndărătul lui pufăitul elefantului, dădu repede drumul tigrului şi aprinse lampa de buzunar. Recunoscu îndată tigrul uriaş care stătuse

lângă el când cu primul atac al oamenilor lui Boro.

   Dar de ce fugise fiara din faţa duşmanului? Aveau oare războinicii lui Boro mijloace cu ajutorul cărora puneau pe fugă dihăniile?

   Tânărul începui să mângâie capul animalului, apoi observă o mişcare în spatele acestuia. Ridică lampa şi lumina ei căzu pe coarnele unui rinocer. Mai văzu câteva perechi de ochii verzui alături de colos, recunoscu capul unui alt tigru, apoi pe acela al unei pantere negre.

   Câteva clipe rămase nehotărât în loc. Toate fiarele lui Gledstone fugiseră deci.

   Ce să facă acum? Să aştepte sosirea iui Rindow? Strigătele fetelor femeilor amuţiseră. Aşadar, jefuitorii le răpiseră. Dar unde rămăseseră bărbaţii? De ce n-auzea larmă de luptă?

   Împinse puţin tigrul la o parte şi-şi făcu loc înaintea lui. Şi ca şi cum celelalte animale i-ar fi priceput gândul, îi făcură loc să treacă, atât cât îngăduia poteca îngustă.

   Toată menajeria se afla acolo şi când le-o 1ua înainte auzi fiarele urmându-l repede.

   Deodată, un miros înăbuşitor îi tăia respiraţia în aproape. Era grozav de pişcător şi nesuferit acest miros, care devenea tot mai pătrunzător, până ce în cele din urmă George se văzu silit să se oprească, nefiindu-i cu putinţă să mai înainteze.

   Acum pricepu de ce fugiseră animalele şi-şi puse că Boro învăţase în Australia nu numai moravurile europenilor şi mijloacele lor de luptă, ci şi vicleniile popoarelor asiatice.

   Căci acesta era probabil gazul acela scârbos pe care-l răspândesc vestitele „oale puturoase" ale Chinezilor. Astfel se lămurea cum tovarăşii şi locuitorii satului fuseseră învinşi atât de repede, iar fiarele primejdioase au fost puse pe fugă.

   George încercă să se dea puţin îndărăt şi se lovi de Kaso care se oprise şi el şi sforăia nemulţumit. În clipa aceasta se stârni un vânt uşurel, care ridică în sus fumul rău mirositor şi George putu merge înainte, căci aerul începu să se cureţe. Îndărătul lui veneau animalele...

   Când ajunse în luminişul pe care se înălţa bungalow-ul, îl găsi pustiu.

   Tânărul alergă repede spre casă, dar din urmele întipărite în iarba înaltă observă că fuseseră aici mulţi oameni. Totul i se lămuri atunci.

   Boro cu oamenii săi trebuie să fi venit dintr-o parte de unde nu era aşteptat, atacaseră prin surprindere pe camarazi şi pe

locuitori prin „oalele puturoase", iar aceştia căzuseră în nesimţire după ce izbutiseră să tragă câteva focuri de armă.

   Gazele se răspândiseră şi în desiş, alungând animalele. Năvălitorii luaseră apoi cu ei pe leşinaţi, răpiseră fetele şi femeile şi încărcându-le în kanu-uri, porniseră îndărăt spre insula lor.

   Dar unde era Rindow?

   Urmat de credincioasele animale, George porni în goană spre luminişul pe care se aflau colibele locuitorilor tribului. Aici văzu întinse la pământ trupuri de bărbaţi, care fuseseră şi ei atinşi de gazele acelea împuţite. Se încredinţă repede că erau numai în nesimţire, apoi alergă mai departe.

   Auzise că lângă sat se afla o rarişte mică, în care înainte de sosirea misionarului pe insulă, se îndeplineau tot soiul de rituri sălbatice, cum ar fi jertfirea prizonierilor, etc.

   I se păru că aude zgomote venind dintr-acolo; porni repede înainte, străbătu bucata de pădure care îl despărţea de luminiş şi se opri brusc.

   Luna lumina atât de puternic încât se vedea aproape ca ziua.

   Privind deasupra unei tufe, George avu o privelişte grozavă. Gledstone, care îşi revenise în simţiri, era legat de un copac. În faţa Iui se aflau câţiva sălbateci, cu suliţi şi măciuci ridicate ameninţător. (Vezi ilustraţia de pe copertă).

   Înmărmurirea lui George nu ţinu decât o clipă. Îşi smulse repede revolverul de la brâu şi în momentul următor, doi din băştinaşi se prăbuşiră la pământ, cu răcnete de moarte îndată după ce trase, George se simţi împins în lături. Animalele îşi văzuseră stăpânul iubit şi dădură buzna în luminiş. Sălbatecii, care mai ţineau armele ridicate, se pregătiră s-o ia la fugă. Cu iuţeala fulgerului dispărură în desiş, scoţând răcnete de groaza.

   George dădu şi el buzna în luminiş, cu gând să-l elibereze pe misionar şi să afle de la el ce se întâmplase. În acelaşi timp dispărură în desiş tigrii şi panterele, iar când George ajunse lângă Gledstone, se şi auziră din pădure răcnete de moarte. Fiarele ajunseseră din urmă pe duşmanii stăpânului lor.

   — Slavă Domnului! murmură misionarul, după ce George îi tăia legăturile. Ajutorul a venit în ultima clipă. Acum putem nădăjdui că vom salva pe tovarăşii d-tale şi pe fetele şi femeile răpite. Ah! Boro acesta e un diavol cu chip de om. A venit cu oamenii săi dinspre coasta de apus, croindu-şi drum prin desiş cu ajutorul unor foarfece mari, pe care le-a cumpărat tot de la negustorul care i-a vândut armele. Pe urmă au început s-arunce cu nişte oale de lut cari, spărgându-se, au răspândit un fum rău mirositor şi care ne-a ameţit repede. Tovarăşii d-tale, domnule George au mai apucat să tragă câteva gloanţe, dar au prăbuşit şi ei repede, rămânând în nesimţire. Eu însă am aspirat foarte puţin din fumul acesta, căci tocmai ieşisem din bungalow, cu gândul să merg în sat. Dar mi-a fost neputinţă să mă apăr, căci m-am simţit deodată înhăţat de doi oameni de-ai lui Boro şi târât din loc.

   M-au legat de copacul acesta şi mi-a fost dat să aud cum târau cu ei fetele şi femeile.

   La urmă veni Boro şi-mi striga batjocoritor că ultimii şase războinici ai lui mă vor ucide înainte de a părăsi insula. Dar d-ta ai venit tocmai la vreme şi cei şase care aveau ordinul să mă omoare, au pornit ei înşişi pe poteca întunecoasă a morţii.

   — Păcat că n-a fost şi Boro printre ei! zise George. Dar lasă că ne-om răfui noi cu dânsul, de îndată ce va veni submarinul. Numai că nu ştiu unde întârzie atâta primul ofiţer. Haidem, domnule Gledstone, trebuie să mergem repede pe coasta de sud. Nădăjduiesc că va veni în curând, ca să putem porni în urmărirea duşmanilor.

   V.

   PEDEAPSA.

   CA ŞI CUM NU I S-AR FI ÎNTÂMPLAT NIMIC, misionarul o luă repede la picior dea lungul potecii înguste ce ducea la coasta de sud. George de-abia se putea tine după el. Îndărătul lor veneau credincioasele animale. Când ajunseră la coasta de sud, cei doi bărbaţi priviră cu încordare spre largul mării, care era luminat ca ziua. Submarinul nu se zărea. George bătu enervat din picior şi zise:

   — Tocmai acum când suntem atât de grăbiţi, trebuie să se întâmple asta. Aş vrea să ştiu ce l-a împiedecat pe Rindow să fie exact la întâlnire? Nu cumva sălbatecii aceia or fi atacat şi submarinul cu oalele lor?

   — Nu, domnule George - îl linişti misionarul - submarinul n-a fost atacat. Boro îmi spunea în batjocură că trecuse pe lângă insula lui şi că apoi s-a îndreptat spre răsărit. Fusese o iscoadă să-l urmărească spre a vedea dacă nu se întoarce şi s-a înapoiat spunând că apucase înainte şi că nici gând n-avea să se întoarcă.

   — Atunci trebuie să se fi întâmplat ceva la maşini, îşi dădu cu părerea tânărul. Altminteri Rindow ar fi trebuit să fie aici. Domnule Gledstone, ai un kanu, cu care să ne putem lua după sălbatec?

   — O, aveam multe kanu-uri, dar Boro mi-a spus în bătaie de joc că le va lua pe toate. N-are rost deci să străbatem înnodată insula până la debarcader.

   — Atunci trebuie să aşteptăm aici, răspunse George, resemnat. La drept vorbind, numai noi nici n-am putea face măre ispravă şi chiar dacă s-ar trezi locuitorii satului din leşinul lor, tot n-ar fi în stare să pornească în urmărire, fără kanu-uri. Pe de altă parte, vor simţi încă multă vreme efectele gazelor, aşa încât nu vor fi în stare să lupte.

   — Ai dreptate, încuviinţă misionarul. Nu ne rămâne deci decât s-aşteptăm submarinul. Eu am deplină încredere că totul se va sfârşi cu bine. Dragă domnule George. Opera îndeplinita de mine nu poate şi nu trebuie să fie distrusă cu atâta cruzime.

   — De cât timp au nevoie kanu-urile lui Boro ca s-ajungă la insulă? Întrebă tânărul.

   — Oamenii lui Boro sunt vâslaşi cu experienţă şi cred că în două ceasuri fac drumul acesta, răspunse Englezul.

   — Atunci îi vom putea ajunge în drum, presupunând ca Rindow va veni mult peste un ceas, zise George. N-ar fi însă bine să procedăm aşa, căci dacă ne-ar observa fi vor ucide pe camarad. Va trebui să aşteptăm cu eliberarea după ce vor fi ajuns cu toţi acasă. Satul lui Boro e departe de coastă?

   — Nu. Satul principal e despărţit de mare printr-un brâu îngust de pădure. Dar Boro are încă un sat mai mic în interiorul insulei şi acolo se retrage cu oameni săi atunci când e atacat.

   — A! Asta mă bucură, domnule Gledstone. Am un plan bun, cu ajutorul căruia îl voi putea elibera pe tovarăşi înainte ca duşmanii să le poată face vreun rău. Numai de-ar veni Rindow la vreme! Fireşte că vom elibera şi femeile care v-au fost răpite.

   Cei doi bărbaţi aşteptară în tăcere vreo jumătate de ceas şi deodată auziră zgomote slabe îndărătul lor.

   — Sunt oameni din tribul meu, care se vor fi trezit din leşin, zise Gledstone.

   Într-adevăr, peste câteva clipe se iviră pe plajă căpetenia şi câţiva războinici. Se resimţeau încă de pe urma gazului, dar aerul proaspăt al mării îi făcea să~si revie repede.

   Misionarul vorbi cu căpetenia, apoi zise Iui George:

   —  Oamenii ard de nerăbdare să ia parte la pedepsirea duşmanilor. Ce-ar fi să-i luăm şi pe ei, dacă se vor mai fi înzdrăvenit până atunci?

   — Fireşte, se grăbi să răspundă George. Ei se vor pricepe mai bine decât tovarăşii mei sa se strecoare neobservaţi. Spune-i, te rog, căpeteniei că în primul rând trebuie să fie ocrotiţi prizonierii, când vom ajunge în sat. El şi cu câţiva oameni vor trebui să se furişeze cu băgare de seamă şi să se aţie prin apropierea prizonierilor spre a se aşeza ca un scut în faţa lor îndată ce va începe lupta. Eu voi încunoştinţa pe camarazii mei că oamenii d- tale nu poartă cercei la urechi.

   — Asta va fi lesne de făcut, zise misionarul după ce vorbi câtva timp cu căpetenia. Fireşte că oamenii vor trebui să-şi puie, pentru început, cerceii pe care îi purtau odinioară, pentru a nu bate la ochi în satul lui Bora. Dar imediat ce vei da d-ta semnalul de atac, îi vor scoate repede podoabele.

   — Bine, răspunse tânărul. Boro îşi va primi încă în noaptea asta pedeapsa cuvenită şi nu va mai avea prilejul să ia prizonieri europeni. Iar războinicilor lui le vom tăia pofta pentru totdeauna să răpească femei de pe insula d-tale, domnule Gledstone.

   — Din nenorocire va trebui să se verse sânge! oftă misionarul. E groaznic, domnule George...

   — Îmi pot da seamă lesne de sentimentele d-tale, domnule Gledstone - răspunse George cu seriozitate - dar nu vei avea linişte atâta vreme cât Boro va rămâne nepedepsit. A! În sfârşit, uite că vine submarinul.

   Privirea ageră a tânărului descoperise periscopul, cu toată depărtarea la care se afla. Sări repede până pe marginea apei şi începu să facă semne agitate. Vasul îşi spori imediat viteza, apoi turnul se ivi din apă.

   În vremea asta sporise mult numărul băştinaşilor care se treziseră din leşin. George numără vreo patruzeci de inşi, ceea ce însemna o întărire bună pentru el şi camarazii săi.

   După vreo cinci minute, „Dox"-ul acostă şi Rindow strigă:

   — Ce s-a întâmplat, dragă George? Unde este căpitanul? Am avut un defect la maşini, de asemeni şi electromotoarele n-au funcţionat. Hagen a muncit ca un turbat până să repare totul.

   — Într-o privinţă e bine că s-a întâmplat aşa, răspunse George, altminteri aţi fi şi voi, poate, prizonieri acum, ca tata şi ceilalţi tovarăşi. Trebuie să ne grăbim însă. Domnule Rindow! Băştinaşii de aici vor merge şi ei cu noi, căci vrem să atacăm satul tribului duşman. Îţi voi povesti totul pe drum.

   După convorbirea cu Gledstone, căpetenia trimise înapoi în sat câţiva războinici care aduseră cerceii pe care îi purtaseră înainte vreme bărbaţii îşi puseră din nou podoabele şi ca nişte pisici se căţărară trupurile negricioase pe puntea submarinului.

   George rugă pe primul ofiţer să cheme pe covertă pe toţi camarazii căci urmau să ia parte la luptă. Le istorisi ce se întâmplase, apoi îşi expuse planul său: în primul rând aveau sa se furişeze în sat oamenii tribului păgubit pentru ca să-i ocrotească la nevoie pe prizonieri.

   Le mai atrase atenţia marinarilor că băştinaşii aliaţi îşi vor scoate cerceii din urechi imediat ce se va da semnalul de atac, adică o împuşcătură. Aşa dar, asupra lor nu trebuiau să tragă.

   Marinarii conduseră apoi sub punte pe oaspeţii aceştia exotici, care făceau ochi mari, dar rămaseră totuşi liniştiţi. Gledstone striga câteva cuvinte animalelor sale, care se adunaseră pe ţărm şi spre nespusa uimire îi marinarilor, fiarele se întoarseră repede şi dispărură în desiş.

   Submarinul se îndepărtă încetişor de ţărm, făcu un mic viraj, apoi porni cu viteză în jurul insulei.

   Gledstone socotea depărtarea până la insula duşmană ca de vreo optsprezece kilometri, ceea ce însemna că „Dox"-ul va ajunge în ţintă peste douăzeci de minute, fără să fie nevoie de punerea în funcţiune a compresoarelor.

   Până atunci oamenii lui Boro puteau să fi ajuns pe insula lor, căci erau plecaţi de vreo două ceasuri. Fireşte că de îndată ce se va ivi insula submarinul trebuia să meargă sub apă ultima bucată de drum şi să caute un loc cât mal singuratic unde să acosteze.

   În turn se aflau numai George, Rindow şi misionarul. Jan Brike îşi încărcase tunul, urmând sa sloboade ghiuleaua cu gaze de îndată ce lupta va lua o întorsătură neprielnica pentru camarazii lui.

   — Cred ca am luat toate măsurile necesare, domnule Rindow, se adresă George primului ofiţer. În primul rând m-am îngrijit de siguranţa tatei şi a celorlalţi camarazi şi nădăjduiesc că băştinaşii ne vor fi de mare ajutor în privinţa aceasta.

   — Poţi avea deplină încredere, răspunse misionarul. Am vorbit eu căpeteniei şi te asigur ca va merge până la jertfirea de sine. Apoi, atât a cât şi oamenii lui ştiu că numai cu ajutorul dv. vor putea fi eliberate fetele şi femeile răpite.

   — Atunci sunt liniştit, zise George şi nădăjduiesc că vom izbândi fără nici o pierdere din partea noastră. Domnule Rindow, n-ar fi bine să mergem sub apă chiar de pe acum? Am presimţirea că Boro a pus iscoade în kanu-uri, care ne-ar putea zări înainte să vedem noi insula.

   — Tot ce se poate, dragă George, răspunse primul ofiţer. Aşa vom face.

   — Afară de asta nu cred să fie recomandabil sa mergem cu motoarele Diesel, adaogă George. Sălbatecii au auzul foarte ascuţit şi ecoul duce departe sunetele pe vreme frumoasă.

   — Ai deplină dreptate, răspunse primul ofiţer. E o adevărată plăcere să meargă cineva cu d-ta la aventuri, dragă George. Deşi eşti atât de tânăr, chibzuieşti toate ca un om cu experienţă.

   Tânărul ruga pe misionar să coboare pe scară din interiorul submarinului, apoi îl urma şi el, iar Rindow rămase să închidă capacul turnului. Pompele începură să împingă apa în tancurile de balast şi „Dox"-ul se afunda încetişor, Gledstone, pe care Rindow îl lăsă să privească prin periscop, dădu din cap şi George observă că-şi făcea cruce de uimire. Aceasta minune a tehnicei îi apărea, de sigur şi lui atât de extraordinară, precum le apăruse camarazilor prietenia sa cu fiarele primejdioase.

   După vreun sfert de oră, primul ofiţer care privise cu încordare prin periscop, zise:

   — Dragă George, ai avut dreptate. Tocmai trecut pe lângă trei kanu-uri, care stăteau la pândă. Insula se vede deocamdată numai ca o dungă subţire.

   Făcând această descoperire, Rindow trase imediat periscopul înăuntru. Lăsă să treacă puţin timp, apoi îl înălţă din nou.

   — Peste cinci minute vom putea acosta, adresă el lui George şi misionarului, care stăteau lângă el. Pentru moment e mare agitaţie pe plajă; cred că kanu-urile au ajuns cu puţin înaintea noastră.

   — Cu atât mai surprinzător va fi rezultatul atacului nostru, răspunse George, mulţumit.

   Boro şi oamenii săi vor crede că duhurile ne-au adus aici atât de repede.

   — A! Uite-l şi pe căpitan cu cei trei camarazi! exclamă Rindow, agitat. Tocmai îi duc pe uscat. Braţele le sunt legate, dar picioarele le au libere.

   George aruncă repede o privire prin periscop şi văzu cum tatăl său e împins spre desişul din faţa satului principal al lui Boro.

   — Domnule Rindow, zise el apoi, după ce examinase cu atenţie coasta insulei. Vad la dreapta noastră un golfuleţ, în care cred că am putea intra. De acolo pare sa nu fie departe până la sat.

   — Ai dreptate, dragă George, necuviinţă primul ofiţer, după ce privi şi el.

   La o comanda a sa, submarinul îşi încetini viteza şi se apropie încet de tot de insula. Rindow, care observase coasta cu atenţie, spuse ca băştinaşii părăsiseră acum cu toţii plaja.

   După câteva minute, „Dox"-ul se afla în golfuleţ, pompele dădură afară apa din tancuri şi aproape imediat se ridica la suprafaţă turnul.

   Locul era cât se poate de bine ales şi putură sari de pe punte de-a dreptul pe plajă.

   Când fură cu toţii împreună în faţa desişului, auziră strigăte de veselie din satul Lui Boro.

   George şopti misionarului că acum e prilejul cel mai nimerit pentru oamenii şai şi se furişeze în sat.

   Gledstone vorbi încetişor cu căpetenia şi imediat făpturile negricioase ale băştinaşilor dispărură în desiş.

   George orândui acum ca marinarii care luau parte la atac şi forma un cerc. El, împreună cu Rindow şi misionarul alcătuiau aripa extremă, care ajungea la debarcaderul unde se aflau kanu- urile lui Boro alături de cele furate.

   Tânărul mai aşteptă cinci minute, apoi păşi încetişor înainte.

   Imediat se puse în mişcare şi lanţul camarazilor înaintând cât mai fără zgomot, George ajunsese la tufişul care-l mai desparte încă de sat, când se izbi de un băştinaş care alerga din toate puterile spre kanu-uri.

   Omul era bine instruit, căci fără să trădeze vreo surpriză, scoase un strigăt de alarmă şi ridică mâna dreaptă în care ţinea un pumnal lucitor. Dar George i-o luă înainte şi un glonţ al revolverului său îi culcă la pământ.

   În clipa următoare se iscă o larmă ca în iad. Din sat se auzeau răcnete de furie şi durere, din care George recunoscu că temerile sale fuseseră îndreptăţite. Fără ajutorul oamenilor misionarului, tovarăşii săi ar fi fost ucişi.

   Peste câteva clipe, gloanţele marinarilor secerară şi ele rândurile războinicilor lui Boro. Jumătate din aceştia fură culcaţi la pământ, înainte de a se putea întoarce împotriva noului duşman.

   Ceilalţi o luară la fugă, scoţând răcnete de spaimă. Putini ajunseră însă în desişul ocrotitor, căci deodată se năpustiră asupra fugarilor patru cete de băştinaşi, care până atunci stătuseră nemişcaţi la marginea desişului.

   După câteva clipe, Farrow şi ceilalţi trei camarazi fură dezlegaţi de stâlpii de care îi legaseră sălbatecii. Căpitanul strânse mina fiului sau şi zise, cu lacrimi în ochi:

   — Ştiam ea bine, dragul meu băiat. Că mă pot bizui pe tine, de aceea n-am fost îngrijorat o clipă de soarta noastră.

   Apoi adăoga, privind numeroasele cadavre care zăceau întinse la pământ:

   — Cred că pentru o bucată de vreme Boro va renunţa să pornească cu război împotriva vecinilor săi.

   Mai mult de jumătate din războinicii lui Boro căzuseră. Izbânda era deplină, cu atât mai mult cu cât oamenii de pe insula misionarului aduseră din desiş şi capul lui Boro. Cu asta era înlăturată pentru moment orice primejdie pentru misionar şi oamenii săi, căci trebuia să dureze mult timp până ce - după lecţia căpătată acum - tribul învins să aibă curajul să pornească din nou în expediţii războinice. Toate armele găsite în sat fura luate. La început Gledstone era foarte trist din cauza vărsării de sânge, dar când sări pe plaja insulei sale şi animalele îi ieşiri în întâmpinare, el zise:

   — Acum mă simt totuşi fericit, căci pot nădăjdui să-mi sfârşesc în pace aici ultimii ani pe care îi mai am de trăit.

   După două zile, „Dox"-ul îşi urmă călătoria, în căutare de noi aventuri.

SFÂRŞIT

Volumul 44

MLAŞTINA MORŢII

   AVENTURA LUI PONGO

   PE BORDUL „DOX"-ULUI domnea linişte desăvârşită. Cei patru tovarăşi care scăpaseră cu bine din aventura de pe insula vrăjită, stăteau de vorbă în turn, reamintindu-şi de clipele de groază prin care trecuseră.

   Când se lăsă noaptea, toţi se retraseră în cabinele lor, numai George n-avea astâmpăr, căci doctorul Bertram îi făgăduise să-l povestească urmarea aventurilor sale alături de uriaşul Pongo.

   Cu toate că savantul medic era obosit, cedă stăruinţelor tânărului şi începu: (Vezi volumul 42 - Aventurile submarinului „Dox").

   — Opriţi! comandă sergentul.

   Când cei doisprezece soldaţi ai legiunii străine olandezo- indiană rămaseră locului în luminiş, sergentul se întoarse spre noi.

   — Domnule Farrow, ordinul colonelului este să v-aducem pe marginea marilor mlaştini. Şi precum vedeţi, am ajuns. Îngădui ca oamenii mei să-şi ridice aici tabăra?

   — Cu dragă inimă, Vaasen, răspunse Marian, prietenos. Faceţi cum credeţi de cuviinţă. Colonelul Daendels te-a pus la dispoziţia mea, împreună cu oamenii d-tale, pentru timp de patru săptămâni. Mă bat cu gândul să pătrund mâine-poimâine în mlaştini şi să pun mâna pe un rinocer cuirasat. Atunci va trebui ca oamenii d-tale să vie cu noi ca să cureţe de nămol smârcurile. Dacă avem noroc ne vom putea înapoia la Telok Semawee încă înainte de a se împlini vremea.

   Sergentul făcu o mutră cam plouata.

   — Domnule Farrow - zise el - până acum am însoţit trei expediţii în lăuntrul ţării. Chiar şi în luminişul acesta am stat odată cu oamenii mei, aşteptând trei naturalişti englezi care vroiau să prindă şi dânşii un astfel de rinocer. Ce să lungesc vorba... domnii aceia nu s-au mai întors. Mlaştinile sunt primejdioase şi nu degeaba le numim noi „mlaştinile morţii". Moartea pândeşte acolo sub toate înfăţişările. Fie sub formă de friguri de baltă, animale veninoase, sau băştinaşi de care se spune c-ar mai trăi aici în triburi sălbatice. Te sfătuiesc să te laşi păgubaş, domnule Farrow. Mi-ar părea nespus de rău dacă va trebui s-aştept zadarnic reîntoarcerea d-voastră.

   — În privinţa asta, poţi fi liniştit, draga Vaasen, răspunse Marian. Cunosc foarte bine primejdiile care ne pândesc, căci am fost şi prin mlaştinile africane, care sunt, poate şi mai periculoase.

Apoi, îl avem pe Pongo, care ne va fi de un ajutor preţios.

   Sergentul îndreptă o privire temătoare spre Negru, care se îndeletnicea tocmai cu ridicarea cortului nostru. Chiar lui - european oarecum cultivat - făptura uriaşului, cu chipul lui grozav de gorilă, îi dădea fiori, deşi aflase şi dânsul cât de credincios şi vrednic de încredere se arătase Pongo în lupta împotriva bandei de criminali chinezi.

   Şi, totuşi, uriaşul, îmbrăcat cu costumul lui kaki. Făcea acum o impresie mult mai bună decât pe timpul când îşi ducea zilele în pădure, cu trupul aproape gol. Numai armele şi le păstrase, suliţa aceea lungă şi pumnalul lui ascuţit. La arme de foc nu prea ţinea şi nici n-ar fi avut nevoie de ele, căci îşi făcea destul de bine treaba cu ale lui.

   De asemeni, rămăsese posac ca şi mai înainte şi numai stăruinţele noastre şi o oarecare dragoste ce părea să simtă pentru noi îl hotărâră să se alăture legionarilor. Se ţinea însă mereu deoparte şi nici un soldat n-ar fi cutezat să-l adreseze vreun cuvânt.

   Vaasen dădu din cap şi zise:

   — Da, domnule Farrow, negrul acesta vă este un ajutor preţios. Nu prea am auzit eu multe despre el, dar din puţinul ce am aflat, sunt în măsură să-mi fac o idee exactă de persoana lui. Cred că te-ar interesa mult să-l afli biografia, ca să zic aşa.

   — Da. Aştept chiar cu nerăbdare să i-o aflu. Obârşia trebuie să-l fie de prin ţinutul Congo-ului, judecând după numele său, cred însă că va fi fost şi prin Arabia şi oraşele de pe coastă, căci numeşte tigrul „Sabaa", denumirea arabă pentru leu şi vorbeşte dialectul englezesc „pidgin". Probabil ca soarta l-a zvârlit în Sumatra. Bietul om trebuie să fi îndurat multe în viaţă.

   — Zău, e păcat că la un trup atât de frumos, de uriaş, să aibă chipul acesta fioros. Cum se explică lucrul acesta?

   — Părerea mea e că mamă-sa a fost atacată sau speriată de o gorilă, în vremea când îl purta în pântece. S-au văzut adesea cazuri dintr-acestea. Cred că această explicaţie e cea mai apropiată de adevăr.

   — Probabil că ai dreptate, domnule Farrow. Nici nu poate fi altfel. Acum iartă-mă te rog că te părăsesc, căci trebuie să dau oamenilor mei dispoziţiuni pentru ridicarea corturilor.

   Sergentul salută politicos şi se îndepărtă.

   Noi merserăm spre cortul nostru cu care Pongo tocmai era gala. Uriaşul se îndeletnicea acum să aprindă forul, căci trecuse de mult timpul de masă şi noi nu îmbucasem nimic.

   În vreme ce deschideam câteva cutii cu conserve, îl priveam dus pe gânduri. Marian se apropia de mine şi-mi zise:

   — Robert, ştii că avem însărcinarea să prindem doi tigri pentru grădina zoologica din Londra. N-ar fi mai bine să începem cu asta, înainte de a merge la mlaştini? Sunt încredinţat că se află mulţi tigri pe aici.

   — Am putea încerca, încuviinţai eu. Dacă avem noroc şi izbutim să săpăm încă astăzi o groapă, vom putea avea mâine o pereche.

   — Chiar atât de repede nu cred să meargă - râse Marian - dar, în definitiv, or putea şi legionarii să scoată animalele din groapă, dacă se vor prinde, bine-nţeles, în timpul lipsei noastre. Sergentul Vaasen se va pricepe el să facă atâta lucru.

   Pongo, care ascultase cu atenţiune la ceea ce vorbeam, interveni:

   — Massers vor să prindă Sabaa? Pongo va merge adulmecă. Massers face astăzi încă groapă şi mâine vor avea Sabaa.

   Propunerea uriaşului ne convenea de minune. În timpul pe care vom fi nevoiţi să-l petrecem la mlaştini, tigrii vor putea rămâne în cuştile de transport ca să se obişnuiască cu oamenii. Legionarii - bărbaţi unul şi unul - vor şti cum să procedeze.

   — Când vrei să te duci, Pongo? întrebă Marian.

   — După ce mâncat. Pongo crede Sabaa este aproape.

   — Asta ar fi minunat, dragă Pongo. N-am putea merge şi noi, sau vrei să-l adulmeci singur pe tigri?

   — Pongo singur merge, Massers face zgomot. Pongo întoarce repede, apoi face groapă.

   Mâncă în grabă, îşi luă armele şi părăsi luminişul. Băgai de seamă că nu luă direcţia de a dreptul spre mlaştini, ci apucă ceva mai spre nord. Sergentul Vaasen căută să afle ce avea de gând uriaşul şi la răspunsul nostru dădu din cap mirat. Nu-i venea să creadă ca un singur om să pătrundă în sălbăticia de acolo, ca să caute bârlogul unei perechi de tigri.

   Noi eram însă atât de încredinţaţi de însuşirile lui Pongo, încât puserăm să se întocmească imediat cuştile uşoare dar trainice, în care trebuiau să rămâie fiarele până vor fi transportate. Apoi fură aleşi pentru săparea gropilor şase oameni, cari, după spusele sergentului, mai luaseră parte şi la alte expediţii asemănătoare.

   Montarea cuştilor dură ca la vreo două ceasuri şi atunci, se întoarse şi Pongo. Chipul său - aşa oribil cum era - strălucea de bucurie.

   — Massers vine repede, ne zise el. Pongo găsit Sabaa, el şi ea.

   Era aproape de necrezut că Negrul izbândise atât de repede. Dar ne puteam bizui pe deplin pe uriaş, aşa că, împreună cu cei şase legionari, pornirăm îndată după el. Fiecare soldat luă cu el o sapă şi o foaie de cort, ca să poată duce deoparte pământul săpat.

   O bucată bună de drum furăm siliţi să ne strecurăm cu greutate prin desişul sălbatec, apoi ajunserăm pe o potecă bine bătătorită, dar de pe care nu ne-am fi putut abate cu un pas, atât erau de încâlcite tufele de amândouă părţile. Pe o astfel de potecă nu e greu de mers, în schimb te pândesc primejdii foarte mari, căci la vreo întâlnire neaşteptată cu o sălbăticiune n-ai unde să te pitulezi.

   Răsuflai uşurat când ajunserăm în sfârşit într-un mic luminiş. Pongo se opri acolo.

   — Massers stai liniştiţi, şopti el, Sabaa este aproape. Askaris sapă groapă aici. Apoi pleacă repede de tot Pongo caută acum Sabaa. Nu ne lăsă timp să-l mai întrebăm ceva, căci pieri numaidecât printre tufe.

   Legionarii - pe care Pongo îi numea „Askaris", de pe vremea când se afla în Africa - începură să sape groapa. Eu privii cu atenţiune luminişul şi mă adresai lui Marian:

   — N-ar fi mai bine să punem să se sape doua gropi? Una aici la capătul potecii pe care am străbătut-o, iar cealaltă colo, lângă tufele îndărătul cărora a dispărut Pongo.

   Înainte ca Marian să poată răspunde, Negrul se ivi iar din frunziş şi veni repede spre noi.

   — Massers aşteaptă aici când groapa gata. Askaris să plece. Massers rămâne colo în copac. (Ne arătă un tamarin uriaş). Massers aşteaptă până vine noaptea, Pongo aduce atunci Sabaas.

   Se făcu din nou nevăzut, lăsându-ne înmărmuriţi.

   Ce vroia să zică cu asta, că va aduce el tigrii? Vroia oare să-l îndrepte pe urmele sale. Asemănându-i în groapă? Dar asta era o întreprindere cum nici nu se putea mai îndrăzneaţă şi primejdioasă. Pongo o fi ştiind el însă ce poate şi ce nu poate.

   Marian reveni acum la propunerea mea:

   — Ai dreptate, Robert, vom pune să se sape două gropi. Te rog, supraveghează tu săparea asteia de aici, eu voi face acelaşi lucru dincolo.

   Legionarii făceau treaba cum se cuvine. Pământul săpat îl transportau în foile de cort sub tufe şi deşi pierdeau cu asta vreme, lucrau în schimb atât de încordat, încât cu două ceasuri înainte de apusul soarelui gropile erau gata. Vreau să zic că pământul fusese scos afară, iar acum urma să le acoperiş cu crengi, ceea ce trebuie făcut cu mare dibăcie pentru ca tigrii sa nu intre la bănuială. Mai destoinic dintre toţi părea sa fie un legionar care mai fusese parte la multe expediţiuni. Eram şi noi destul de pricepuţi în astfel de treburi, aşa că, înainte de a se înnopta, totul eră gata.

   Legionarii se îndepărtară în grabă căci ţineau să facă o bucată bună pe lumină. Aveau ei făclii, nu-i vorbă, dar un marş de noapte nu era plăcut prin pădurea seculara.

   Ramaserăm singuri în luminiş şi ne admiram opera. Puteam fi pe deplin mulţumiţi căci nici ochiul celei mai bănuitoare fiare n-ar fi putut observa capcana.

   Plini de încredere, ne căţărarăm pe una din crengile de jos ale tamarinului şi ne instalarăm pe cit se putea mai bine.

   Nu era pentru întâia oară ci petrecurăm o noapte în pădure. Pe faţă ne pusese văluri groase, iar în mâini mănuşi la fel, ca pavăză împotriva înţepăturilor de ţânţari care în ţinutul acesta mlăştinos aduceau malaria (frigurile de baltă).

   Noaptea se lăsă brusc şi imediat începu concertul asurzitor al milioanelor de vietăţi mărunte ale codrilor. Acoperământul de frunziş, de deasupra noastră se însufleţi. Ici guiţa vreo şopârlă în copac, colo orăcăia o broasca uriaşa. Licurici enormi şi cykade dădeau târcoale în jurul nostru fi erau înhăţaţi cu iuţeala fulgerului de vreun liliac sau altă zburătoare. Iar în adâncul pădurii seculare răsuna adesea răgetul unei fiare pornită după pradă...

   Stăteam liniştiţi, cuprinşi de farmecul minunatei nopţi tropicale în inima codrului secular. Într-un târziu se ivi şi luna pe cer, învăluind într-o lumină palidă rariştea din faţa noastră. Zăream lămurit acum cele două locuri unde se aflau gropile săpate de legionari. Încordaţi peste măsură aşteptam clipă cu clipă ivirea lui Pongo, urmat poate de perechea de tigri care vor cădea apoi în cursele pregătite.

   Deodată mă gândii că făcusem o mare greşeală.

   — Marian - şoptii eu cât putui mai încet la urechea prietenului meu - ar fi trebuit să însemnăm gropile ca Pongo să le recunoască. Admiţând că va fi urmărit de perechea de tigri şi va căuta şi se refugieze în luminiş, lesne s-ar putea să cadă în capcană.

   — Drace! Ştii ca ai dreptate! exclamă Marian, cu ciudă. Trebuie să îndreptăm repede greşeala. Voi coborî din copac şi voi înfige câte o crenguţă în fala fiecărei gropi. Semnul acosta va ară...

   Marian îşi rupse vorba şi ascultă cu încordare în direcţia pe unde dispăruse Pongo. Acum auzii şi eu, departe de tot, sunete misterioase, pe care nu mi le puteam lămuri.

   — Ce să fie asta, Mariane? întrebai.

   Prietenul meu făcu un gest enervat cu mina i întinse mai mult capul, ca să poată auzi mai bine.

   Sunetele misterioase se apropiau. Deodată Marian tresări, întoarse spre mine chipu-i ce strălucea acum ciudat şi şopti:

   — Robert, poate avem noroc să vedem o privelişte rară de tot. Dacă nu mă înşel, vine de colo din pădure o haită de adjagi, câinii sălbateci ai insulelor Sunda. Probabil că fugăresc vreun vânat şi dacă vin încoace, să ştii că vom vedea ceva ce n-a văzut încă nici un om până la noi. Din câte ştiu eu cel puţin, nici un naturalist sau vânător nu a văzut până acum pe adjagi la vânătoare. Da, aşa, chiar băştinaşii n-au avut parte de asta, nici altminteri am fi citit pe undeva.

   Acum eram şi eu bucuros. Adjagii sunt atât de greu de prins - cu atât mai mult de observat le lucru - încât cu drept cuvânt însemna s-avem mare noroc dacă haita ar fi venit în luminiş.

   Socotind după larma sălbatecă ce se apropia tot mai mult, trebuia să fie o haita de cel puţin douăzeci de câini.

   Deodată, însa, ne aduserăm aminte de capcanele noastre. Dacă patrupedele porniseră după un mundjak - cerbul insulelor Sunda - se putea lesne întâmpla ca animalul şi câţiva gonaci sa cada în groapă. Atunci ne-am fi putut lua rămas bun de la tigri, cel puţin pentru astăzi. Dar poate că vreo câteva exemplare din câinii aceştia sălbateci, sperioşi de felul lor, erau mai interesante şi mai de preţ.

   Iată pentru ce ascultăm cu tot mai multă bucurie apropierea haitei. Putea să fie la cel mult cincizeci de metri în fata noastră, aşa că vânatul urmărit trebuia să se ivească din clipa în clipă în luminiş, unde va da buzna în groapă, iar după el câţiva din câinii sălbateci.

   De-abia îmi sfârşii gândul, că se şi întâmplă minunea. Numai că vânatul, care gonea cu o repeziciune uimitoare spre luminiş, era... - Pongo.

   Aşa dar pe dânsul îl adulmecase haita, urmărindu-l setoasă de sânge. În fuga lui turbată nu mai avusese vreme să se caţere pe vreun copac. În schimb ne ştia pe noi aici în luminiş şi mai ştia că prin câteva gloanţe vom pune pe goană primejdioşii urmăritori.

   — Pongo, aici! Strigai eu repede.

   În clipa asta uitasem cu desăvârşire de capcană noastră.

   Pongo se opri exact la mijlocul capacului subţire de crengi şi în

clipa următoare dispăru în golul de sub picioarele lui.

   — Dumnezeule! exclamă Marian, îngrozit. Trebuie neapărat să împuşcăm câinii din faţă. Căci dacă unii din ei vor cădea de asemeni în groapă, bietul Pongo e pierdut...

   Spunând acestea trase piedica puştii sale şi duse arme la ochi. Eu făcui la fel şi amândoi aşteptam haita, care se afla încă la cel mult douăzeci de metri depărtare. Dacă primele gloanţe nu vor da greş, cu siguranţă ca restul haitei o va lua la fugă îndărăt.

   Dar adjagii nu veneau. E lucru cunoscut că până şi cel mai bine înarmaţi locuitori al junglei se feresc de aceşti câini sălbatec, căci întocmai ca şi kolsun-ul - câinele sălbatec din ţinuturile de miazănoapte ale Indiei - se pricepe şi adjag-ul să sfâşie, prin muşcături repezi, partea inferioară a trupului victimei sale, în timpul goanei.

   Şi acela care sărise acum din desiş şi dispăru în groapă, era şi el un locuitor bine înarmat al junglei.

   Totul se petrecuse atât de repede, încât nici nu avurăm vreme să descărcăm un glonţ, iar pe de altă parte groaza ne paralizase într-atâta încât ne ieşise din minte să ne folosim de arme.

   Căci Pongo avea acum un tovarăş grozav de rău în groapa lungă de patru metri, adâncă tot de atâta şi lată de doi... Acest tovarăş era un uriaş tigru regal.

   „El, al cărui nume nu se rosteşte" - Cum spun, cu teamă, locuitorii insulelor Sunda acestei fiare grozave - fugise şi dânsul dinaintea haitei de adjagi şi-l ameninţa cum pe Pongo cu o moarte cumplită în groapa îngustă săpată de noi.

   II.

   UN POPOR CIUDAT.

   - ROBERT, TRAGE REPEDE ÎN CÂINI! strigă Marian, agitat. Trebuie să-l ajutam imediat pe Pongo... Numai de n-ar fi prea tâ rziu.

   Dusei puşca la ochi, căci acum se iviră cei dintâi câini - ce semănau cu lupii - pe marginea luminişului. Erau mai prevăzători şi mai bănuitori decât Pongo şi tigrul, căci se opriră brusc din fugă şi adulmecară întâi aerul.

   Era momentul potrivit pentru noi şi imediat slobozirăm patru gloanţe, care nu-şi greşiră ţinta. Câinii din fată se rostogoliră scheunând, iar ceilalţi - precum ne şi aşteptaserăm - o zbughiră de fugă îndărăt şi se făcură nevăzuţi în desiş.

   Imediat ne coborârăm din copaci şi străbăturăm luminişul în fugă, îndreptându-ne spre groapă. În mijlocul acoperitoarei de ramuri se făcuse numai o gaură mică. Aşa că nu puturăm vedea nici pe Pongo, nici tigrul. Auzeam însă mârâitul întărâtat al fiarei.

   Marian se lăsă în genunchi pe marginea grapei şi ridică puşca.

   — Robert, tigrul pare să stea la stânga, în colţ, şopti el. Trebuie să ridici cât mai multe crengi din locul acesta, ca să-l pot vedea. Stai... s-aprind lampa întâi. Aşa... voi trage cu mâna dreaptă, în vreme ce-l voi orbi cu lumina. Haide, repede!

   Mă lăsai şi eu în genunchi lângă el, vârâi braţele sub crengi şi le ridicai în sus. Din nenorocire nu puteam privi în groapă, dar îl auzii pe Marian exclamând:

   — Foarte bine, îi trimit lumina drept în ochi.

   Şi în clipa următoare două gloanţe detunară în noapte.

   Răcnetul grozav al fiarei era cea mai bună dovadă că amândouă gloanţele nimeriseră în plin. Apoi îl auzii pe Marian mormăind o înjurătură şi adăugă:

   — Tigrul a vrut sa se năpustească cu ultima putere asupra lui Pongo, care l-a găurit cu suliţa sa şi l-a împins îndărăt. Uite... fiara se întinde acum... Pongo îi scoate suliţa din trup... Şi acum - Dumnezeule! - A înhăţat corpul greu... Atenţie, îi aruncă în sus!

   Marian se dădu înapoi şi eu îi urmai pilda; acoperământul de crengi zbură în aer si, învăluit într-un nor de praf şi frunze, jumătatea trupului fiarei rămase atârnată pe marginea capcanei.

   — Massers pleacă de aici! Se auzi glasul înăbuşit al uriaşului de pe fundul gropii.

   Puserăm repede mâna să tragem cadavrul la o parte. Pongo înălţă apoi suliţa - pe care eu i-o luai în primire - se saltă în sus, se apucă cu mâinile de marginea groapei, apoi îşi făcu vânt din închisoarea unde petrecuse câteva clipe de groază. Privi dispreţuitor spre tigru, se înclină în fata prietenului meu şi zise:

   — Massers bun împuşcat Sabaa, salvat Pongo. Mulţumesc mult.

   — Pentru puţin, dragă Pongo, râse Marian, căci din vina noastră ai căzut în groapă. Trebuia să punem vreun semn. Cred însă că ai fi scăpat şi singur de tigru.

   — Tigru... tigru... rosti uriaşul cu greu cuvântul neobişnuit. Este alt tigru... femeia de tigru este încă aproape, poate vine.

   Asta era o veste importantă. Dacă se mai afla pe aici o pereche de tigri - sau femela aceluia pe care îi ucisesem - mai puteam avea noroc.

   — Trebuie să aranjăm la loc gropile, zise Marian.

   — Pongo face asta, răspunse uriaşul. Massers duc repede tigrul de aici. După copac colo.

   Ne pregăteam să urmăm sfatul lui Pongo, când răsună în spatele nostru un sunet care ne făcu să ne întoarcem cu iuţeala fulgerului. Era mârâitul întărâtat al unui tigru.

   La celălalt capăt al luminişului stătea un uriaş tigru regal, un exemplar neobişnuit de mare. Ne măsură câteva clipe, se pregăti apoi de săritură şi în clipa următoare făcu un salt spre noi, peste groapa care rămăsese neatinsă. La a doua săritură trebuia neapărat să ne ajungă şi noi nu mai aveam timp să ne luăm puştile, pe care le pusesem lângă tigrul mort. Fiara îşi şi făcuse vânt a doua oară...

   În clipa aceea furăm împinşi cu putere în lături.

   Pongo, care se lăsase în genunchi îndărătul nostru pe marginea groapei, nu-şi pierdea sângele rece nici în astfel de situaţiuni. Printr-o mişcare repede a braţelor sale uriaşe ne apărase. Cam brutal, drept, dar cu atât mai sigur - de ghearele fiarei şi el însuşi se arunca apoi cu o săritură de-a-ndărătelea, peste groapă. Căzu pe spate de partea cealaltă, dar înainte de a se putea ridica, tigrul „ateriză" pe acoperişul de crengi al groapei şi eu un răget de furie se prăbuşi în capcană adâncă. In clipa următoare, Pongo era iar în picioare şi ne zâmbi ca şi când nu s-ar fi întâmplat nimic.

   — Tigru animal mare, dar prost, îşi dădu el cu părerea. Pongo mult mai şiret. Massers vine repede încoace, soseşte femeie de la tigru.

   Asta auzeam şi noi acum, căci la răgetul înăbuşit al tigrului care se zbătea acum în groapă, răspunse de la mică depărtare tigroaica, cu pufnituri furioase. Şi înainte de a ne putea întoarce ca să alergăm lângă Pongo, ea îşi şi făcuse loc printre crengi, se repezi în luminiş şi... se prăbuşi imediat în groapa întâia, care rămăsese neatinsă.

   De bucurie Pongo începu să dănţuiască.

   — Oh, Massers, fie foarte bine! izbucni el, în englezeasca stricată pe care o vorbea. Tigru şi nevasta de la el prinşi. Massers merge acum cu Pongo în tabără, trimite aici Askari. Mâine căutăm Monuhu.

   „Monuhu" se numea rinocer pe limba lui, o dovadă că fusese şi în Africa de Sud, căci Cafrii din Colonia Capului dăduseră numele acesta rinocerului de mlaştină.

   — Bine, dragă Pongo, zise Marian. Dar mai întâi aş vrea să jupuim tigrul şi cei patru câini. Ţiu neapărat să am blănurile lor.

   — Massers jupoaie câini, Pongo tigrul! hotărî uriaşul şi se puse îndată pe lucru.

   El fu mai repede gata cu treaba lui grea, decât noi cu a

noastră, care părea o jucărie.

   Luă pe braţ apoi blana fiarei şi porni înainte spre tabără, în vreme ce noi îi urmam cu pieile câinilor.

   Drumul acesta în puterea nopţii prin pădure nu prea era plăcut, ajunserăm însă cu bine în tabără, puţin înainte de răsăritul soarelui. Strigătul sentinelei îi alarmă pe cei ce dormeau şi în curând furăm înconjuraţi de legionari, care priveau uimiţi la blana tigrului şi rămaseră cu gura căscată când Marian le povesti pe scurt prin ce trecuserăm.

   Sergentului de-abia îi venea să creadă că şi prinsesem o pereche de tigri, dar se declară imediat dispus să pornească la drum cu oamenii săi, pentru a scoate din gropi fiarele cu ajutorul unor plase puternice şi a le văii apoi în cuştile de transport. Marian le spuse însă că simţeam nevoia să ne odihnim mai întâi câteva ceasuri, ca să luăm parte apoi personal la munca aceasta grea.

   În vreme ce se prepara ceaiul, sergentul făcu deodată o mutră serioasă şi zise încurcat:

   — Domnule Farrow, te-aş sfătui cu toată sinceritatea să nu te duci la mlaştini. Trimisul tribului care locuieşte acolo a fost pe la noi şi ne-a oprit cu desăvârşire să-l încălcăm ţinutul.

   Marian făcu şi el o mutră mirată, apoi pufni în râs şi zise:

   — Cum asta, dragă Vaasen. D-ta ca reprezentant al statului olandez îl laşi pe individul acesta să-şi vadă de drum, în loc să-l arestezi? Dacă nu mă înşel, toate ţinuturile de aici sunt sub stăpânire Olandeză?

   — Pe hârtie, da, răspunse Vaasen. Ne războim însă mereu cu triburile băştinaşe.

   — Şi de mult aş fi fost pe lumea cealaltă împreună cu cei câţiva oameni ai mei, dacă aş fi luat o atitudine duşmănoasă faţă de solul aceia. Cel puţin astfel susţine Hasting. Care pricepe mai bine decât noi toţi diferitele dialecte ce se vorbesc pe aici şi care a stat de vorbă cu trimisul tribului.

   Zicând acestea arătă cu capul spre un legionar care stătea răzleţit de camarazii săi şi-şi prepara ceaiul, dus pe gânduri.

   Legionarul acesta ne atrăsese atenţia mai de mult. Era în vârstă de vreo treizeci şi cinci de ani, avea chip foarte simpatic şi inteligent şi se purta în aşa fel încât recunoşteai într-unsul îndată pe omul cultivat. Se ţinea oarecum retras de camarazii săi, îţi făcea conştiincios serviciul, dar nu-l văzusem încă râzând sau glumind. Părea să aibă ceva pe suflet. După nume aş fi zis că e belgian, sau mai degrabă flamand.

   — I-ascută, dragă Vaasen - zise Marian - Hasting ăsta m-a interesat mai de mult, adică pe tot timpul drumului încoace. Din păcate n-am prea avut timp să vorbesc despre el. Ştii poate ce l-a adus în legiunea străină?

   — Nu, asta nu ştiu, răspunse sergentul. Dar ai dreptate, e un om foarte interesant. Trebuie să recunosc că e mult mai cult ca noi şi pare să fie foarte bine crescut. Chiar în chestiunile militare e atât de priceput încât mai c-aş crede c-a fost ofiţer.

   — Aceeaşi impresie o am şi eu, încuviinţă Marian. Poate că am prilejul să intru în vorba cu el şi să-l îndemn să-mi istorisească viaţa lui. Deocamdată însă trebuie să vorbesc cu dânsul asupra solului acela. Vrei să-l chemi încoace?

   „Belgianul" înalt şi subţirel, sări îndată în sus când îi chemă Vaasen şi se apropiară de focul nostru. Luă poziţie militărească. Dar Marian se ridici imediat în picioare şi-i întinse mâna, pe care celălalt o strânse după oarecare şovăială.

   — Te-am rugat să vii aici, domnule Hasting - începu Marian - pentru ca să capăt de la d-ta unele lămuriri asupra trimisului care ne-a oprit să mergem în ţinutul mlaştinilor, în numele tribului său. Crezi d-ta că trebuie să luăm în serios această oprelişte?

   — Aţi face bine să nu vă duceţi, domnule Farrow, răspunse Hasting. Era solul unui trib Bata, care s-a aşezat nu de mult în ţinutul mlaştinilor. Bănuiesc că tribul acesta a avut neînţelegeri cu guvernul olandez sau cu vecinii săi de aceea a fugit în ţinutul acela impracticabil. Acum opresc pur şi simplu intrarea în aşa zisul lor regat şi conform unul obicei străvechi, consideră afară din lege pe acela care nu ţine seamă de această oprelişte.

   — Neplăcut lucru... Atunci ne putem aştepta să fim împuşcaţi pe la spate?

   — Ba şi mai rău, domnule Farrow. Nu ştiu dacă mai există acum obiceiul - dar înainte vreme prizonierii de război - şi aşa veţi fi consideraţi dv. dacă vă vor prinde - erau tăiaţi de vii.

   — Frumoasă perspectivă! făcu Marian. Cu alte cuvinte trebuie să fim prevăzători, ca să nu cădem în mâinile lor. Nu-mi vine să cred ca tribul să fie prea numeros şi noi ne putem doar apăra cu armele noastre împotriva unui număr destul de mare de oameni.

   — Nu vă gândiţi însă că Bataşii sunt în avantaj fată de dv., căci vă vor observa fără să ştiţi, din primul moment când veţi păşi pe pământul lor. Şi cât de lesne e să fiţi surprinşi în somn şi atacaţi înainte ca să puteţi pune mâna pe arme.

   — Hm.... tot ce se poate, mormăi prietenul meu. Cred însă că Pongo al nostru îi întrece în toate privinţele pe Bataşii aceia.

   — Fără îndoială, domnule Farrow, dar cu toate astea primejdia rămâne foarte mare pentru dv. căci. Nici nu le pricepeţi limba şi nu puteţi începe tratative pentru o eventuală răscumpărare, dacă veţi cădea în mâinile lor.

   — Care va să zică există şi răscumpărare. Ei vezi, atunci chestia nu e chiar aşa de primejdioasă. Şi cu malaieza mea m-oi înţelege eu cu dânşii. În cel mai rău caz mă voi folosi de vorbirea prin semne.

   — Nu cred, domnule Farrow. Limba bataşilor e foarte ciudată, deşi e înrudită cu limbile celorlalte popoare ale arhipelagului indian. Şi e neapărată nevoie să vorbiţi cu convingere, dacă vreţi să scăpaţi de condamnare la moarte. Mi-aţi îngădui să vă fac o propunere: luaţi-mă şi pe mine în regiunea mlaştinilor. Îi cunosc pe solul bataşilor, care a rămas foarte mirat că stăpânesc atât de bine limba lui şi cred că v-aş putea fi de mare folos dacă vom fi luaţi prizonieri, căci e lucru sigur că asta e soarta care ne aşteaptă.

   — Frumoasă perspectivă! repetă Marian, râzând. Ei bine, dacă sergentul n-are nimic împotrivă, aş fi fericit să ne însoţeşti.

   — Eu nu mă opun, zise Vaasen. Ba ceva mai mult: mă bucur chiar că Hasting vrea să va însoţească în expediţia asta primejdioasă. Colonelul mi-a dat însărcinarea să vă acord tot sprijinul meu şi să vă apăr pe cât e cu putinţă de primejdii.

   — Atunci e în regulă. Acum să dormim vreo două ceasuri, apoi vom porni să aducem tigrii. Nădăjduiesc să fim îndărăt cam pe la amiază.

   Când ne retraserăm în cortul nostru, văzurăm că Pongo se şi culcase lângă foc. De abia acum simţeam oboseala de pe urma celor întâmplate şi ne întinserăm repede în paturile noastre de campanie. Nu trecu mult şi adormirăm.

   La un ceas după răsăritul soarelui furăm treziţi din somn. Pornirăm voioşi la drum prin pădure şi peste două ceasuri ajunserăm în luminiş. Cele două fiare se zvârcoleau încă în gropile lor şi nu fu lucru uşor să le legăm în plase şi să le tragem în sus. Câte patru legionari duceau poverile grele, atârnate pe o prăjină lungă şi trainică de bambus. Când ajunserăm în tabără, tigrii fură vârâţi în cuştile pregătite, unde aveau tot timpul să se obişnuiască cu oamenii.

   După cum socotise bine Marian, treaba era sfârşită tocmai la prânz. Un legionar vânase un vremea asta un mundjak şi carnea proaspătă ne prii mai bine decât conservele cu care ne hrănisem în ultimul timp. După masă sergentul ne întrebă:

   — Domnilor, presupunând că veţi înlătura toate primejdiile şi veţi prinde într-adevăr, rinocerul acela, cum aveţi de gând să-l transportaţi încoace? Căci nu pot pătrunde prea adânc cu oamenii mei în ţinutul mlăştinos, deoarece risc să viu îndărăt numai cu o treime din ei. Legionarii nu-s destul de întăriţi împotriva aerului stricat de acolo, care te îmbolnăveşte de friguri.

   —  Am eu planul meu, râse Marian, deşi dacă ţi-l voi spune, îţi vei închipui, desigur, că nu îs în toate minţile. La transport vor trebui să ne ajute bataşii... aceiaşi care ne-au oprit să le călcăm pământul ţării lor. Sunt sigur că-i voi putea convinge.

   Sergentul pufni în râs.

   — De necrezut, domnule Farrow! îţi place să glumeşti, după cum văd.

   — Lasă că o să vorbim noi pe urmă, zise Marian.

   Apoi se adresă „Belgianului", care stătea acum mereu pe lângă noi:

   — Domnule Hasting, unde începe, de fapt, terenul oprit?

   — Cam la vreo doi kilometri spre sud de aici. Într-un luminiş de acolo cică ar fi un copac mare; ăsta ar fi semnul hotarului Sunt încredinţat însă că suntem spionaţi chiar de pe acum, iar vestea plecării noastre la drum va fi cunoscută cu mult înainte. Nu m-ar mira deloc dacă s-ar aţine o iscoadă de-a bataşilor îndărătul vreunei tufe de pe aici.

   Pongo, care stătuse ceva mai la o parte de foc şi ascultase atent convorbirea, se ridică acum încetişor şi păşi spre cortul nostru. Îi văzui înconjurând cortul şi făcându-se nevăzut în pădurea dindărătul lui. Uitai repede de el şi atenţia îmi fu atrasă din nou de discuţia dintre Marian şi legionar.

   — Crezi într-adevăr că bataşii lucrează cu atâta viclenie şi prevedere? întrebă prietenul meu.

   — Fireşte. M-am îndeletnicit de aproape cu studiul referitor la acest trib şi m-am convins că este foarte inteligent şi are o organizaţie de viaţa cât se poate de ordonată. Cu deosebire simţul războinic e foarte pronunţat la ei şi în cursul deceniilor au căpătat experienţa trebuincioasă.

   — Drept să-ţi spun, acum mai c-aş vrea să fim luaţi prizonieri de ei, căci ţin mult să-i cunosc.

   — Dorinţa asta se poate împlini mai repede decât bănuieşti, răspunse Hasting. Şi cred că ne va costa foarte scump când vom vroi să ne salvăm viaţa. Deoarece nu vor putea cere de la noi obiecte de preţ - cum ar fi vite, etc. - ne vor da să îndeplinim sarcini care vor fi de folos tribului, dar care pe noi ne va aduce în

mare primejdie. Când aveţi de gând să porniţi la drum?

   — Mâine în zorii zilei. Până Ia prânz vom fi înaintat o bucată bună în ţinutul mlăştinos ca să ne căutăm un loc pentru popasul de noapte. După amiază vom umbla să căutăm urme de rinoceri şi a doua zi vom porni mai departe. În felul acesta nu ne obosim prea mult şi pe de altă parte cercetăm temeinic ţinutul, am de gând să merg astfel, vreo opt zile, pentru ca apoi să ne întoarcem făcând un ocol mare spre sud.

   — Planul este foarte bun şi făgăduitor de izbândă - numai că frigurile de baltă şi accidentele ar putea schimba totul. Sper to...

   Îşi rupse vorba şi sări în sus, odată cu noi, căci îndărătul nostru se auzise un foşnet în tufiş, urmat de un strigăt înăbuşit, iar printre ramuri îşi făcu loc, ca un pahiderm uriaş... Pongo, târând după el un trup neînsufleţit.

   — Om stat în tufiş, râse el. Pongo văzut ochi de la el. Pongo târât, apucat şi aduc aici...

   Zvârli trupul lângă foc şi se ghemui la locul său, ca şi cum nu sar fi întâmplat nimic. Privirăm cu mirare la captura uriaşului.

   Era un tânăr băştinaş, cu trăsăturile ce aduceau a caucazian. Fără exagerare, putea fi numit frumos. Făptura lui era înaltă şi mlădioasă. Legionarul Hasting scoase deodată o exclamaţie de bucurie.

   — A făcut o pradă bună Pongo al dv. - zise el. Cu siguranţă că e fiu de căpetenie. Căci pentru demnitatea de căpetenie e prea tânăr.

   — După ce cunoşti asta?

   — Poartă un sarong, spre deosebire de locuitorii obişnuiţi, care poartă pantaloni scurţi şi largi, numiţi seroar. Şi şalul lui e împodobit cu mărgean din cel mai de preţ. După semnele astea se recunoaşte demnitatea unei căpetenii. Pongo ne-a făcut un mare serviciu, căci suntem în drepturile noastre să-l condamnăm la moarte pe bataş, deoarece a fost prins ca iscoadă, cu arma în mână. Avem un ostatec de preţ. A! Uite-l c-a început să mişte.

   III.

   ÎN MLAŞTINI.

   PRIZONIERUL DESCHISE ÎNCETIŞOR OCHI lui mari şi negri. În clipa următoare se şi ridicase în picioare şi privi în jurul său. Deoarece văzu că o fugă e imposibilă, depuse la pământ armele ce le avea asupra-i, adică suliţa, pumnalul şi un revolver modern, încrucişă apoi braţele pe piept şi rămase liniştit.

   Hasting începu să vorbească cu el. „Belgianul" avusese dreptate: câteva cuvinte se asemănau cu Malaieza, dar în general limba era atât de diferită, încât rămânea neînţeleasă pentru noi. Convorbirea deveni foarte însufleţită şi la urmă Hasting se întoarse spre noi şi ne zise:

   — E într-adevăr fiul căpeteniei. Urma să-şi câştige laurii cu prilejul spionajului acesta. Desigur că nu bănuia că avem cu noi un camarad ca Pongo. E gata să plătească un preţ mare de răscumpărare, dar eu i-am spus că cu toată opreliştea, vom pătrunde în ţinutul mlăştinos şi ne vom folosi de el ca de un ostatec în cazul că vom cădea în mâinile tribului. El e încredinţat că vom fi eliberaţi şi atunci, în schimbul lui şi ca semn al prizonieratului său vrea să ne dea pumnalul. Cred, domnule Farrow, că greutăţile cele mai de seamă le-am înlăturat.

   — Asta e o veste foarte bună şi trebuie să recunoaştem şi de data asta cât îi datorăm lui Pongo.

   Zicând acestea, Marian se apropia de negru şi-i întinse mâna. Uriaşul sări în sus şi pe chipul său de gorilă se întipări o expresie de sfială şi încurcătură.

   — Da - urmă Marian - acum am câştigat partida, căci partea cea mai grea am învins-o. Cu frigurile de baltă şi celelalte primejdii ale mlaştinilor vom isprăvi noi lesne. Rămâne, deci, cum am hotărât: mâine în zorii zilei pornim la drum. Acum să ne facem bagajele!

   Toată după amiaza furăm ocupaţi cu pregătirile. Nu trebuia să ne încărcăm prea mult şi nici să nu uităm nimic ce ne-ar fi fost de trebuinţă în cursul expediţiei: rufărie, medicamente, sape uşoare, securi, cuţite de tăiat mărăcini, pături de lână şi foi de cort. Apoi muniţii din belşug pentru armele noastre. Ne umplurăm gentile şi după ce mai luarăm la îndemână conserve, vase de gătit şi spirt solidificat, aveam fiecare ce ne trebuia.

   Prizonierul nostru fu dat în grija sergentului, care făgădui să nu-l scape din ochi.

   Într-acestea se făcuse vremea de cină şi la lumina focului de tabără, mai puserăm la punct încă odată toate amănuntele, dădurăm sfaturi sergentului şi frânţi de oboseală, ne culcarăm.

   A doua zi eram la ceai încă înainte de răsăritul soarelui. Când se lumină de ziuă, băgasem de seamă cu mâhnire că „mirosea" a ploaie şi cu toate sfaturile binevoitoare ale lui Vaasen de a amâna plecarea cu o zi, ne puserăm în spinare desagii şi după ce ne luarăm un călduros rămas-bun de la bravul sergent pornirăm pe poteca ce ducea spre ţinutul mlăştinos.

   Pongo mergea în frunte şi ne croia drum printre mărăcini cu cuţitul său ascuţit. Era de admirat cu câtă măiestrie lucra omul acesta fără să obosească. Mulţumită puterii lui neasemuite, făcurăm drumul cu bine şi după o jumătate de ceas numai ajunserăm în luminişul unde se afla copacul uriaş de care ni se vorbise. Aici era aşa dar hotarul ţinutului în care nu se putea intra.

   Un simţământ ciudat mă cuprinse totuşi când depăşirăm fără şovăială trunchiul puternic, iar în închipuirea mea înfrigurată mi se părea că zăresc chiar un chip negricios, care se ivise pentru câteva clipe deasupra unei tufe joase, privind ţintă spre noi. Când scosei însă un strigăt înăbuşit şi arătai cu măna spre tufa cu pricina, năluca dispăruse şi eu începui să mă frec la ochi.

   — Ce s-a întâmplat, Robert? mă întrebă Marian.

   — Am început să văd stafii ziua-n amiaza mare, răspunsei, râzând încurcat. Mi se păruse că văd colo, deasupra tufei, un cap.

   — Şi ai văzut bine, interveni Hasting, căci ne şi aflăm ca proscrişi - adică ieşiţi de sub scutul legilor - pe pământ duşman. Şi după cum nu le-a fost greu să trimită o iscoadă în tabăra noastră, tot aşa vor fi pus ei şi aici pe vreunul care să stea la pândă. Vestea sosirii noastre va fi în curând cunoscută. A! Uite că începe şi ploaia!

   Într-adevăr, ploua. Dar nu aşa cum eram obişnuiţi în patrie, ci cu o furie de parcă s-ar fi rupt zăgazurile cerului şi valurile de apă ne loveau ca nişte bice. Nu ne puteam vedea unul pe altul şi sub răpăitul asurzitor al cascadelor cereşti nu ne-am fi putut auzi propriul nostru glas.

   Stăteam acum pe marginea luminişului. Ca prin ceaţă îl vedeam pe Pongo alunecând încoace şi-ncolo, căutând un drum mai prielnic. Ridică apoi braţul şi reteză câteva crengi. În clipa următoare se făcuse nevăzut - Marian şi Hasting îl urmară imediat, iar eu rămăsei Ia urmă. Îmi întipării în minte locul pe unde dispăruse „Belgianul" şi după câţiva paşi mă trezii în faţa unei deschizături înguste, care ducea în pădure. „Mirosul" extraordinar al lui Pongo descoperise chiar în aceste împrejurări grele o potecă sălbatecă, fără care ne-ar fi fost cu neputinţă să pătrundem în desiş.

   Iuţii paşii şi curând îl ajunsei pe Hasting. Ceva mai încolo îl văzui nelămurit pe Marian, iar înaintea lui pe Pongo, care păşea voiniceşte pe o potecă relativ bună.

   Aproape două ceasuri merserăm pe poteca întortocheată, când brusc ploaia păru că se înteţeşte, oricât ar părea de necrezut lucrul acesta. Curând aflai însă şi cauza. leşiserăm din pădure şi ne aflam acum ia mijlocul beţelor de bambuşi de înălţimea unui om deasupra cărora numai pe alocuri se ridica un copac uriaş singuratic, care cu numeroasele plante din juru-i, alcătuia o pădurice în sine. Dacă ar fi fost să ne căutăm adăpost pentru noapte, cel mai nimerit lucru era să ne refugiam pe acoperişul acesta de frunze. Deocamdată însă se părea că Marian şi Pongo nu se gândeau la asta, căci mergeam mereu, sub ploaia care ne biciuia ca alicele.

   Se mai scurse un ceas şi deodată avui impresia că pământul devine moale sub picioarele noastre. Să fi pătruns oare în terenul mlăştinos? Sau masele de apă ce cădeau cu nemiluita muiaseră terenul bătătorit ca piatra de pe urma animalelor?

   Tot atât de brusc precum se pornise, ploaia încetă şi soarele îşi trimise razele arzătoare asupra noastră. Această trecere bruscă avu un efect aproape dureros, căci urechile ni se obişnuiseră cu zgomotul ca de trompetă, iar ochii cu amurgul cenuşiu. Pongo şi Marian se opriseră Şi după vreme îndelungată puturăm schimba o vorbă între noi.

   — Ne apropiam de terenul mlăştinos. Zise prietenul meu - căci pământul nu s-a muiat numai din cauza ploii ci e el însuşi aşa. După muşchiul îmbelşugat de pe aici, puteţi vedea că el îşi suge umezeala din pământ.

   — Atâta vreme cât poteca duce mai departe nu ne putem afunda, căci animalele mari sunt mai grele decât noi şi ele sunt acelea care au făcut drumul. Din prevedere, însă, vom înghiţi acum câteva tablete de chinină şi ne vom pune valurile apărătoare de ţânţari. A, uite c-au şi început să roiască!

   Luarăm repede aceste măsuri de prevedere, pe care nici Pongo nu le refuză, căci primejdioasele purtătoare de friguri ieşeau acum în roiuri dese de sub frunze, unde-şi căutaseră adăpost de ploaie. Pe mâini ne traserăm mănuşi subţiri dar trainice, de piele.

   — Vom urma poteca asta cam până pe la prânz, propuse Marian, apoi ne vom căuta un loc prielnic, sub vreun copac secular, unde să putem rămâne până mâine. De altfel, nu e exclus ca bataşii să ne fi pierdut urma din cauza ploii. Ce părere ai d-ta, domnule Hasting?

   — Eu cred că ei cunosc bine poteca asta şi ştiu că ne-am folosit de ea. În timpul ploii n-au întreprins nimic împotriva noastră, dar sunt încredinţat că în curând ne vor sări în spate.

   — Cu cât mai curând, cu atât mai bine. E neplăcut să te simţi veşnic ameninţat de această primejdie. Să mergem înainte, însă, căci soarele începe să dogorească.

   Pornirăm iarăşi la drum, învăluiţi de nori deşi de ţânţari setoşi de sânge, care căutau vreo găurică în vălurile noastre, spre a ne da boala aceea grozavă. Sub razele puternice ale soarelui, hainele noastre începură să aburească si era caraghios să-l vezi pe cei dinainte cum erau învăluiţi în nori albicioşi. Dar şi pământul începuse să se zvânteze şi mirosul pricinuit de ne apăsa plămânii. Mlaştinile ne trimiteau primii soli ameninţători.

   Căldura devenea de nesuferit şi aburul mai apăsător. Sub vălul des îmi curgea sudoarea pe faţă, arzându-mi ochii. Eram nevoit să-mi adun toate puterile ca să ţin pas cu cei dinaintea mea, care desigur că sufereau şi ei la fel cu mine, dar îşi vedeau totuşi, nepăsători, de drum.

   În sfârşit, făcurăm un nou popas. Ajunseserăm într-un loc unde se încrucişau mai multe poteci, pornind în diferite direcţiuni. Aci avu loc o mică consfătuire.

   — Sunt de părere - zise Marian - să căutăm pe aproape un loc unde să ne ridicăm tabăra şi mâine să pornim de aici mai departe. Uite, poteca asta, de pildă, pare să fie umblată, poate că ne duce pe urma vânatului căutat.

   Zicând acestea arătă cu mâna spre o potecuţă care pătrundea în desişul de bambuşi.

   — Ce-ar fi să rămânem sub copacul acela uriaş de colo, la stânga? propusei eu. E la depărtare de cel mult cincizeci de metri şi ne putem croi repede un drum până la el.

   Dar şi Pongo îşi alesese copacul acesta cu loc de adăpost. Cu cuţitul în mână se puse pe treabă şi la repezeală croi un drum prin desiş.

   Deodată uriaşul scoase o exclamaţie de mirare. Înaintase vreo şase metri printre tufele înalte de un metru, când bambusul dispăru brusc şi până la copacul ales de noi se întindea un luminiş, acoperit până la înălţime de vreo jumătate de metru cu muşchi şi plante agăţătoare. Pongo călcă peste ele şi noi merserăm pe urmele paşilor săi. Astfel ajunserăm îndată la copac, un rasamal uriaş.

   Acesta era acoperit peste tot cu orhidee şi alte plante. De la prima vedere putui descoperi vreo zece până la douăsprezece soiuri. În jurul trunchiului crescuse mărăciniş, pe care însă Pongo îl îndepărtă în grabă, cu cuţitul său. Acum aveam un adăpost minunat, umbros şi numai numeroşii ţânţari îl făceau cam neplăcut. Eram toţi flămânzi ca nişte lupi, dar nu puteam îndepărta vălurile de pe faţă. Nici foc nu puteam face ca să alungăm insectele, căci i-am fi pus imediat pe Bataşi pe urmele

noastre. Tot Pongo ne salvă însă şi din această situaţie.

   Cu privirea aţintită spre pământ el înconjură copacul, se opri brusc şi smulse nişte buruieni. Plin de bucurie se întoarse înapoi şi dădu fiecăruia din noi câteva din frunzele acelea groase.

   — Massers freacă! Zise el, dându-şi peste cap vălul apărător de ţânţari şi începând să se frece de zor pe faţă şi pe ceafă cu buruiana adusă.

   Făcu aceiaşi lucru şi la mâini iar noi îl urmarăm pilda. Frunzele aveau un miros pătrunzător de cuişoare. Aşteptarăm nerăbdători efectul şi nu peste mult timp văzurăm cu bucurie ţânţarii din jurul nostru împrăştiindu-se.

   Pongo aprinse acum un foc şi-l potrivi în aşa fel încât fumul să se piardă în coroana de frunziş a copacului. Curând văzurăm însă că această metodă îşi avea şi părţile ei rele. Deodată se stârni o mare agitaţie deasupra noastră, un trup vânjos, cafeniu, lunecă întocmai ca o săgeată dea lungul trunchiului, se furişă cu iuţeala fulgerului printre noi, apoi dispăru în mărăcinişul luminişului. Era un piton, unul din acei şerpi uriaşi, pe care fumul nostru îl turburase din tihna sa şi-l gonise din cuibul pe care şi-l făcuse în frunzişul copacului.

   După ce ne trecu spaima, ne încălzirăm conservele şi mâncarăm cu poftă. Luasem şi câteva sticle cu apă minerală, care trebuiau să ne ajungă până vom fi găsit vreun izvor pe undeva.

   — Aşa - făcu Marian după ce se sătură. Acum să ne odihnim niţel şi deseară vom sta de vorbă asupra celor ce vom face mâine. Mai întâi însă, sa tragem la sorţi cum să stăm de strajă, atât ziua cât şi în timpul nopţii:

   Sorţii căzură pe Hasting pentru prima veghe, apoi urmam eu, Marian şi la urmă Pongo. Ne întinserăm foile de cort şi păturile pe muşchiul moale de la rădăcina copacului şi după puţin timp adormirăm.

   După un ceas Hasting ma trezi şi-mi comunică cum că nu se întâmplase nimic deosebit. Îmi petrecui ceasul plimbându-mă în jurul rasamal-ului şi observând cu atenţiune tufişul de pe marginea rariştei. Dar nici eu nu descoperii nimic deosebit. Cu puţin înainte însă de a-mi termina schimbul, mi se păru că aud un pârâit de creangă în locul pe unde trecusem brâul de bambuşi.

   Rămăsei nemişcat şi timp de câteva minute ascultai cu încordare, dar fără nici un rezultat. La vremea potrivită îl trezii pe Marian şi-i comunicai cele de cuviinţă.

   — Păcat! făcu el. Or fi fost bataşii. Credeam că cel puţin noaptea ăsta voi putea dormi ca om liber. Nu face însă nimic; cu

cât mai de vreme ni se va lămuri situaţia, cu atât mai bine.

   — Atunci, nu ştiu ce te-a împiedicat să-l strigi pe spionul ăla pe care l-am văzut eu la hotarul ţinutului, şi să-l ceri să ne conducă în satul tribului.

   — Las că ajungem noi şi aşa destul de repede, căută el să mă mângâie. Dormi liniştit până or veni dumnealor!

   Proorocirea asta, nu prea era un leac bun pentru somn, dar oboseala tot învinse în cele din urmă.

   Fui trezit cam brutal.

   — Haide, sculaţi! strigă Marian. Au sosit?

   Sărirăm cu toţii în picioare, dar de la prima privire ne dădurăm seama că orice împotrivire ar fi fost de prisos. Lipite una de alta stăteau în jurul luminişului făpturi înalte şi subţiri, cu pantalonaşi largi şi un şal pe umeri. Unii ţineau suliţi ridicate, alţii ne ameninţau cu pistoale şi restul aveau arma la umăr.

   —  S-au furişat atât de nesimţit încât n-am observat nimic; căută să se scuze Marian. Deodată i-am văzut ivindu-se dintre tufe.

   — Voi începe eu tratativele, zise Hasting repede.

   Puse la pământ puşca şi pistoalele, ridică mâinile şi păşi spre un bărbat mai în vârstă, singurul dintre toţi care purta sarong şi al cărui şal era împodobit din belşug cu mărgean. Convorbirea ţinu cam mult şi căpetenia gesticula cu însufleţire. Atunci Hasting scoase deodată la iveală pumnalul prizonierului nostru.

   La vederea lui, căpetenia se dădu un pas îndărăt, se reculese însă repede şi chemă la el pe unul din războinicii săi. Urmă o consfătuire însufleţită, al cărei rezultat fu comunicat apoi lui Hasting.

   Legionarul dădu din cap, se întoarse şi veni spre noi.

   — E neplăcut dar nu se poate schimba nimic, domnilor, zise el. Căpetenia, un aşa-zis „ompum" - adică şeful unui sat - ar fi fost dispus să ne elibereze imediat, în schimbul fiului său, dar după obiceiurile bataşilor, „ompum"-ul nu poate hotărî singur în chestiuni importante. De obicei se face o adunare a poporului, la care fiecare bărbat îşi poate da părerea. Trebuie deci să ne considerăm prizonieri; vom fi duşi în sat şi vom aştepta acolo rezultatul consfătuirii. Am putut obţine cel puţin ca să nu fim legaţi, ba chiar să ne păstrăm şi armele.

   — Asta e de ajuns, zise Marian.

   În grabă ne strânserăm bagajele, încărcându-le în spinare. Băgai de seamă cu mulţumire că bataşii îşi părăsiseră atitudinea ameninţătoare şi priveau cu interes la noi, ţinând armele

aplecate.

   — Chiar aşa de râu nu par să stea lucrurile, îi şoptii lui Marian. Drept să-ţi spun, îmi închipuiam întâlnirea asta mult mai neplăcută.

   — Puţintică răbdare! mormăi prietenul meu. Să nu zici hop până n-ai sărit şanţul.

   Eram acum gata de drum şi păşirăm spre învingătorii noştri.

   IV.

   PRIZONIERI.

   CĂPETENIA ÎMPREUNA CU CÂŢIVA RĂZBOINICI, o luară înainte, fără să ne arunce o privire, ceilalţi bataşi se alăturară de ei şi astfel pornirăm la drum, până ajunserăm în locul unde se încrucişau potecile. Căpetenia apucă pe cărarea ce ducea spre sud, adică direct la mlaştini.

   După vreun ceas se ivi în faţa noastră un gard de mărăcini, în faţa căruia se afla un şanţ, iar îndărăt un alt gard, însă de scânduri. Bataşii îşi apăraseră bine satul.

   Acesta era format din două rânduri de case, ridicate pe stâlpi înalţi de vreun metru şi jumătate. Furăm conduşi printre femeile uimite, care purtau numai un şorţuleţ scurt dinainte şi ne oprirăm pe locul liber unde se înălţa o casă mai mare.

   Asta e casa comunităţii şi poartă numele de „Sopo", şopti Hasting. Acolo se discută chestiunile mai de seamă.

   Mă bucur că şi chestia noastră e una „mai de seamă", răspunse Marian, glumeţ, cum era din fire. Numai de nu s-ar sfătui prea mult.

   Nu era de loc plăcut să stai sub soarele dogoritor de pe locul acela descoperit şi urmarăm cu entuziasm pilda lui Pongo care-şi goli sacul, punându-şi-l pe cap. De altfel Pongo părea să fi insuflat oarecare spaimă bataşilor, din cauza înfăţişării sale şi toţi se fereau să se apropie de dânsul, aruncându-i din când în când priviri speriate.

   În sfârşit, după vreo două ceasuri, căpetenia ieşi din casă, urmat de toţi războinicii şi păşi încet şi semeţ spre noi. Îi făcurăm cinstea să ne ridicăm ca să ascultăm în picioare sentinţa, pe care ne-o tălmăci Hasting:

   Poporul a hotărât ca numai unul din noi să fie eliberat în schimbul fiului căpeteniei. Putem trage la sorţi cine să fie fericitul. Ceilalţi trei sunt condamnaţi la moarte pentru că, cu toate că am fost preveni de sol, am cutezat să le încălcăm „ţara". Dar ei se pot răscumpăra şi anume: alungând sau ucigând un diavol care ameninţă de mult timp satul şi a omorât până acum câţiva oameni. Asta este hotărârea, domnilor şi vă puteţi sfătui asupra ei.

   — În schimbul fiului căpeteniei vei fi eliberat d-ta fireşte - hotărî Marian îndată - căci d-ta ai venit cu noi numai să ne serveşti. Iar noi trei o vom scoate la capăt cu „diavolul" acela. Presupun că e vreo fiară vicleană, un soi de „man eater", cum numesc englezii pe tigrii mâncători de oameni.

   — Nu, domnule Farrow, trebuie să fie o făptură omenească, fiindcă au fost găsiţi oameni ucişi cu pumnalul. De altfel, ţin să vă spun de la început că nu primesc să fiu eliberat în schimbul fiului căpeteniei. Rămân cu dv. ca să vă ajut să daţi de urma acelui monstru.

   Hotărârea lui părea nestrămutată, aşa că orice stăruinţa din partea noastră ar fi fost zadarnică. Marian îşi dădu seama de asta şi zise prietenos:

   — Îţi mulţumesc, domnule Hasting. Spune-i, te rog, căpeteniei, să trimită oameni să-l ia pe fiul său. Îi voi da o scrisoare către sergent. Ne vom răscumpăra libertatea prin uciderea „diavolului". Poate că vom avea şi sprijinul tribului pentru asta.

   Legionarul vorbi câtva timp cu căpetenia satului. Urmă o scurtă consfătuire, apoi ni se comunică hotărârea.

   — Eliberarea fără condiţiuni a fiului căpeteniei a făcut o impresie foarte bună, tălmăci „Belgianul". S-a hotărât acum ca să nu fim omorâţi chiar dacă nu vom izbuti să răpunem „diavolul". Numai că va trebui să rămânem aici ca prizonieri, adică sclavi. Pe câtă vreme dacă ducem la bun sfârşit sarcina, vom fi liberi. Şi bataşii sunt gata să ne sprijine din toate puterile.

   — Minunat! Interesează-te, te rog, exact unde s-au întâmplat misterioasele crime, sau cum vrei să le zici.

   Când Hasting puse acum câteva întrebări căpeteniei, toţi se înghesuiau să-l răspundă, până ce „ompum"-ul impuse linişte şi începu el să povestească. „Belgianul" ascultă cu atenţiune, apoi ne tălmăci:

   — Omorurile s-au făptuit atât ziua cât şi noaptea. În timpul nopţii au căzut mai ales paznicii, care, fireşte, au ieşit afară din sat. Bataşii îşi explică faptul acesta ciudat prin aceea că oamenii au fost vrăjiţi. Misterioasele crime au început acum vreo trei luni şi până în momentul de fată au căzut cincisprezece victime. Dintr- acestea, nouă au dispărut fără urmă, iar şase au fost găsiţi.

   — Hm... făcu Marian, prefăcându-se dus pe gânduri. Ne putem

mişca liberi şi să ne păstrăm armele?

   — Putem merge unde vrem, păstrându-ne şi armele, însă vom fi păziţi cu străşnicie. La cea mal mică încercare de fugă, vom fi ucişi cu ajutorul săgeţilor otrăvite, dacă vom fi prinşi. Şi drept să vă spun, nu cred că am putea fugi de indivizii ăştia.

   — Nici n-am de gând s-o fac. „Diavolul" mă interesează cât nici nu-ţi închipui.

   — Şi mai mult încă mă ispiteşte ajutorul de mai târziu al bataşilor.

   — Casa de lângă „Sopo" ne-a fost dată ca locuinţă. Dacă vrei, ne putem retrage acolo.

   — Da, căci trebuie să ne despachetăm lucruşoarele. În primul rând însă, o vom curăţa, căci cred că s-au strâns pe acolo tot soiul de gângănii, dacă o fi stând de mult goală.

   — Casa este goală de vreo şase zile. A locuit în ea ultima victimă a „diavolului". Lângă noi, în casa cea mică, locuieşte tot un prizonier, care a fost rănit de o săgeată otrăvită, cu prilejul unei încercări de fugă. Cică să ne ducem să-l vedem, ca să ne dăm seamă de efectul acestor arme. Când otrava nu ucide, are în schimb urmări grozave.

   — Care va să zică vrea să ne previe. Bine, spune-i că nici nu ne gândim la fugă. Şi acum, să ne instalăm.

   Casa era dreptunghiulară, având vreo patru metri lăţime pe şase lungime. Interiorul era împărţit în mai multe încăperi, prin pereţi din scoarţă de bambus, înalţi de vreun metru şi jumătate. Împotriva aşteptărilor noastre, domnea aci oarecare curăţenie, aşa că n-avurăm mult de lucru cu deretecatul.

   În vreme ce Pongo ne pregătea culcuşurile, Marian scrise o scrisoare către sergentul Vaasen, prin care-l ruga să-l elibereze pe prizonier şi-i vestea în acelaşi timp că ne aflăm în siguranţă.

   Când ieşirăm din colibă - Pongo rămăsese înăuntru - „ompum"- ul se grăbi să ne iasă în întâmpinare şi luă în primire scrisoarea, făcând o plecăciune. Apoi începu să vorbească lui Hasting şi arătă cu mâna îndărătul nostru.

   Ne întoarserăm şi văzurăm o făptură îngrozitoare coborând scara căsuţei vecină cu a noastră. Era un bărbat înalt, înfiorător de vârstă nehotărâtă, căci faţa îi era brăzdată de cute adânci şi părul lung era argintiu. Ochii îi ţinea pe jumătate închişi şi părea că nici nu se sinchiseşte de noi, ci cobora anevoie scara dreaptă de bambus. De abia acum băgarăm de seamă că picioarele îi erau pa ralizate.

   Când individul ajunse la capătul scării, se prăbuşi la pământ şi începu să se târască în mâini, căci picioarele îi erau complet pa ralizate.

   — Acesta-i Mango, prizonierul de război, care o săgeată otrăvită l-a adus în starea asta, ne lămuri Hasting. Săgeata l-a atins în călcâi şi otrava i-a luat puterea şi memoria în acelaşi timp. Şi-a pierdut minţile, deci şi de aceea îl şi lasă în viaţă bataşii, căci aproape toate popoarele primitive consideră pe nebuni ca tabu, adică intangibili. Aşa dar, Mango acesta să ne slujească de pildă, dacă ne-ar da cumva în gând să fugim.

   — Auzi drăcie! făcu Marian, necăjit. Noroc că nu ne arde nouă de fugă, altminteri priveliştea asta chiar că ne-ar tăia pofta pentru întotdeauna.

   Privirăm după schilod până se făcu nevăzut în spatele colibelor. Apoi pornirăm încetişor prin satul întins şi-i observarăm pe locuitori. De muncit, munceau numai femeile, pe când războinicii fumau mai toţi din pipe lungi de alamă sau păzeau copiii. Aşa era obiceiul pe la ei.

   Bataşii se uitau la noi curioşi, dar şi cu o anumită teamă. Noi eram doar aceia care îl vom alunga pe „diavol" şi cei mai mulţi ne şi vedeau ca noi victime ale acestei fiinţe misterioase. Privirăm şi la gardul înalt de scânduri şi găsirăm că nu putea fi sărit. Astfel că „diavolul" nu-şi putea ademeni victimele decât prin cele două porţi care stăteau faţă-n faţă.

   — Poate ar fi în măsură domnul Hasting să afle dacă nu cumva s-au format în sat câteva tabere? propusei eu. Poate că urmăresc să-l răstoarne pe ompum şi partidul potrivnic omoară în chip misterios pe partizanii căpeteniei?

   — Astfel de maşinaţiuni politice nu există aici, răspunse legionarul. Când poporul, sau numai o parte a acestuia, vrea să aibă un nou ompum, atunci se convoacă o adunare şi se procedează la vot. Dar, aşa ceva nu prea se-ntâmplă.

   — Păcat! făcui eu. Îmi şi făceam iluzii c-am găsit dezlegarea enigmei. Atunci va trebui să vegheam în timpul nopţii. Ştie ompum-ul c-avem de gând să colindăm pe aici la noapte?

   — În consfătuire s-a hotărât chiar să facem asta. Paznicii se simt astfel în mai mare siguranţă. Pe de altă parte am găsit o boiangioaică bună - femeile bataşe sunt pricepute în meseria asta, căci pe câmpurile lor cultiva şi plante colorante - şi va trebui să ne vopsim în negru hainele noastre de rezervă. Altminteri va fi greu să punem mâna pe fantoma ucigaşă.

   — Ai dreptate, domnule Hasting şi eu m-am gândit Ia asta. S-o facem imediat, ca sa fie gata până deseară.

   Ne înapoiarăm în locuinţa noastră şi scoaserăm costumele de rezervă. Pongo zise că el ar avea nevoie să-şi vopsească hainele, deoarece avea de gând să se îmbrace în vechiul lui sort, adică numai cu şortul pe dinainte. Mie îmi atrase atenţia faptul că în cursul discuţiei noastre, prietenul nostru negru arunca adesea priviri bănuitoare în juru-i, ca şi cum ar bănui sau s-ar teme de o primejdie necunoscută. Deodată îl auzirăm şoptind:

   — Massers, nu bine aici - Pongo aude... îşi rupse vorba şi alergă spre uşă. Coborî repede scara şi se întoarse imediat, clătinând capul şi râzând cu necaz.

   — Pongo prost mare, zise el. Crezut primejdie, dar numai om fără picioare. Târăşte sub colibă.

   Mersei spre uşă şi-l văzui pe nenorocitul Mango care tocmai se căţăra cu greu pe scara colibei sale. Bietul prizonier îşi scurtase drumul, târându-se pe sub coliba noastră şi asta l-a făcut pe Pongo să bănuiască vreo primejdie. Negrul spuse acum:

   — Pongo face mâncare. Noapte vine îndată. Coborî scara spre a aţâţa un focşor pe locul din faţa casei. Luarăm hainele şi le duserăm la boiangioaică; aceasta făgădui lui Hasting ca treaba va fi gata până se va întuneca. Când ne înapoiarăm la colibă sosi şi fiul căpeteniei cu solul care-l adusese. Ne mulţumi călduros şi nu mai putu de bucurie când Marian îi dădu îndărăt pumnalul. După ce se duse să-l salute pe tatăl său, veni încă odată la noi şi ne spuse că luase în sarcina sa a doua veghe, care începea cam pe la miezul nopţii. Această veghe era cea mai primejdioasă, căci numai sentinelele ei fuseseră ucise. Prin asta fiul căpeteniei vroia să-şi răscumpere ruşinea de a fi fost prizonier.

   După cina îmbelşugată - bataşii tăiaseră un purcel pentru noi - Hasting se duse de luă costumele vopsite şi ne urcarăm în locuinţa noastră, ca să ne schimbăm.

   — Propun să părăsim coliba de-abia după miezul nopţii, ne sfătui Marian. N-are nici un rost să ieşim la plimbare de pe acum.

   Furăm de aceeaşi părere, numai Pongo zise că el va pleca chiar îndată. Noi n-aveam ce pierde, ba dimpotrivă, căci Negrul avea desigur metodele sale proprii cu ajutorul cărora putea ajunge mai repede la ţintă.

   După ce plecă el, noi ne întinserăm în culcuşurile noastre ca să fumăm în linişte.

   Fără voie, aţipirăm toţi trei. Furăm treziţi în chip cam neplăcut, căci zărirăm deodată coliba cuprinsă de flăcări. Desigur că vreunul din noi adormise cu pipa aprinsă de Ia care luase foc podeaua de bambus.

   La repezeală zvârlirăm pe uşă armele şi bagajele în mijlocul bataşilor care se îngrămădeau din toate părţile. Apoi sărirăm jos. Fără să ne folosim de scară.

   Era şi timpul, căci de-abia ajunserăm jos că se şi prăbuşi casa. În vreme ce locuitorii erau ocupaţi cu operaţiile de stingere, ca să împiedice întinderea focului, noi ne strânserăm bagajele.

   — Care din noi şi-o fi scuturat pipa aprinsă? întrebai eu acum.

   — Nimeni, răspunse Marian, convins. Dacă le-ai fi uitat mai bine înainte de a se fi prăbuşit coliba, ai fi văzut că stâlpii pe care stătea, ardeau de jos în sus. Focul a fost pus, deci şi eu sunt încredinţat că asta e opera „diavolului", care vroia să se scape de noi.

   — Drace! exclamai eu, surprins. La asta nu m-aş fi aşteptat. Atunci să ştii că tot un locuitor al satului este. Dar cum vom da noi de el?

   — Desigur că va mai pune la cale câteva atentate împotriva noastră şi de Aceea ar fi nimerit să ieşim din raza focului, căci îi oferim o ţintă prea bună.

   Păşirăm repede în umbra unui copac din apropiere şi... auzirăm deasupra noastră, dintre ramuri, un glas:

   — Massers rămâne în întuneric. Foc nu bun. Om rău dă târcoale. Pongo văzut la el.

   — Cum? L-ai văzut pe incendiator?

   — Pongo văzut la el, când fugit. Acum îndărătul nostru, Pongo prinde la el, când întoarce.

   Focul fu stins de Bataşi, dar luna lumina ca ziua.

   — Foarte bun! Auzirăm din nou glasul uriaşului din copac. Pongo poate vede bine. Massers rămâne jos.

   Ramaserăm nemişcaţi, aşteptând cu încordare ce avea săi urmeze. Dacă Pongo îi prindea pe incendiator, atunci îl aveam în mână şi pe ucigaş, căci numai acesta putea să aibă interes să ne răpuie prin foc. Şi fără îndoială Că Pongo şi-l întipărise bine în minte ca să-l recunoască îndată din mulţimea locuitorilor satului.

   Deodată Marian mă ghionti şi-mi şopti la ureche:

   — Vine cineva. Ţineţi pistoalele pregătite!

   Transmisei lui Hasting vestea şi legionarul se pipăi la brâu. Auzeam şi eu acum paşi uşori, care se apropiau de la stânga noastră, în umbra caselor. Apoi, o făptură subţire, negricioasă se desprinse din întuneric şi păşi pe locul deschis, luminat de lună. Iscodind cu băgare de seamă în jur, Bataş-ul veni de-a dreptul spre copacul nostru. Acum îl recunoscurăm. Era prima sentinelă, care luase veghea până la miezul nopţii. El să fie oare

incendiatorul şi ucigaşul?

   Ne văzu şi ne strigă. Hasting răspunse, iar Bataş-ul se apropia şi întrebă ceva. Se-ntoarse apoi, dispărând din nou în umbra caselor.

   — M-a întrebat de fiul căpeteniei, care trebuie să-l schimbe acum, ne tălmăci legionarul. Dac-ar fi fost el atentatorul, Pongo l- ar fi înhăţat numaidecât.

   — N-a fost om rău, mormăi de sus uriaşul. A! Asta fost!

   Din umbra caselor în care tocmai pierise sentinela se auzi un horcăit. Ne-am dat seama îndată că era ţipătul de moarte al unui om. Aşa dar ucigaşul făcuse o nouă victimă, de data asta în imediata noastră apropiere. Fără sa stăm o clipă pe gânduri alergarăm spre locul de unde se auzise horcăitul.

   Pongo ne luase însă înainte. Ca un şarpe se lăsă jos din copac, ne dădu în lături şi ie făcu nevăzut în întunericul din fata noastră.

   V.

   DUŞMANI PRIMEJDIOŞI.

   FURĂM NEVOIŢI SĂ RĂMÂNEM LOCULUI câteva clipe, ca să ne obişnuim cu întunericul. Ascultam cu încordare la răsunetul paşilor uriaşului, care însă amuţi deodată. Şi în clipa următoare negrul scoase un ţipăt slab de surpriză şi mânie. Probabil că ucigaşul ascuns îl rănise.

   Alergarăm repede într-acolo, dar după câţiva mă poticnii de un trup omenesc şi căzui în nas. În acelaşi timp simţii o durere violentă la picior. Fără voie scosei un strigăt slab, căci simţisem o lovitură de cuţit.

   — Un şarpe mare! strigă Hasting în aceeaşi clipă. A zbughit-o cu iuţeala fulgerului pe dinaintea mea.

   Atunci Pongo veni alergând spre noi şi strigă:

   — Asta fost om rău. Pongo prinde la el acum Marian se aplecase asupră-mi şi mă ridică.

   Piciorul mă durea grozav şi simţeam sângele curgând, dar asta nu mă împiedica la mers. Ne întoarserăm privirile şi ne uitarăm după uriaşul nostru pe care-l zăream lămurit stând pe locul liber din faţa colibei arse, luminat de lună. De-odată scoaserăm o exclamaţie de mirare, căci din umbra caselor se furişă o făptură Ia lumina lunii. Hasting avusese dreptate. Asta nu putea fi decât un şarpe, enorm de gros, lung de doi metri şi care o zbughi ca o săgeată prin luminiş. Atunci Pongo ridică braţul şi zvârli suliţa după el. Arma grea străbătu aerul şi lovi făptura negricioasă.

Presupusul şarpe scoase un ţipăt răsunător.

   Marian şi Hasting se repeziră îndată într-acolo, în vreme ce eu îi urmăream mai încet. Din casă dădură năvală bataşii, căci strigătul îi alarmase pe toţi. Se aduseră făclii şi la lumina lor recunoscurăm pe... Mango, schilodul. Suliţa lui Pongo îl nimerise în umăr şi-i smulsese aproape braţul stâng.

   Fără să rostească o vorbă, bataşii făcură cerc în jurul nenorocitului şi priveau ameninţător la uriaşul negru care stătea nepăsător şi-şi curăţa lama armei cu un ghemotoc de iarbă.

   — Este om rău! mormăia el. Înjunghiat santinela, înjunghiat maşter Farrow, înjunghiat Pongo.

   Deodată Mango se ridică pe braţul sănătos, privi cu ochi plini de văpaie în juru-i, apoi rosti cu glas ţipător câteva cuvinte. După aceea se rostogoli pe o parte, se zvârcoli puţin şi rămase nemişcat.

   — El este ucigaşul, zise Hasting, încet. A strigat bataşilor că s-a răzbunat pentru ca i-au luat picioarele. A! Uite că pornirea împotriva lui Pongo s-a schimbat şi acum ompum-ul va rosti, desigur, o mică cuvântare.

   Într-adevăr, căpetenia păşi cu demnitate spre noi şi ţinu un discurs mai lung, pe care Hasting ni-l tălmăci în câteva cuvinte: eram liberi şi bataşii erau dispuşi să ne ajute cât le stătea în puteri.

   În vreme ce câţiva locuitori transportau cadavrul lui Mango, noi furăm conduşi la altă colibă. Aceasta era destinată, de fapt, fiului căpeteniei, era confortabilă şi construită de curând. Mulţumită ajutorului lui Pongo, ne instalarăm repede, ne spălarăm, rana mea şi a lui Pongo fură pansate, apoi ne culcarăm. A doua zi dimineaţă avu loc o consfătuire importantă pe locul din faţa „sopo"-ului. După dezbateri lungi, Hasting ne comunică rezultatul:

   Bataşii refuză cu hotărâre să ne sprijine la prinderea unui rinocer, sau „badak" - cum îi numesc ei. Cică prin apropiere şi-ar avea sălaşul un animal uriaş, care însă i-a atacat adesea pe locuitori, pricinuindu-le şi pierderi omeneşti, aşa că nimeni nu vrea să ne însoţească.

   — Proastă afacere! făcu Marian. N-ai putea lămureşti pe dumnealor că n-au de ce se teama, ţinând seamă de armele noastre?

   — Voi încerca, dar nu cred să izbutesc. După o scurtă convorbire cu ompum-ul se întoarse zâmbind spre noi şi zise:

   — Da, domnilor, armele le-au admirat ei, căci au atâta minte să facă deosebire între ele şi sistemele lor învechite. Vor sa vadă

însă, cum lucrează, aşa că va trebui să le dăm o probă. Cred că dacă vom izbuti, îi vom câştiga de partea noastră.

   — Atunci e în regulă, râse Marian. Ne pricepem bine la tras.

   Proba nu numai că fu spre deplina mulţumire a bataşilor, dar

bieţii oameni se uitară chiar cu teamă la noi după sfârşitul „reprezentaţiei", apoi imediat numeroşi războinici se oferiră să ne însoţească, spre a ne aduce în apropierea vestitului „badak".

   Deoarece tratativele şi „proba" ne luaseră mult timp, se făcuse târziu, aşa că hotărârăm să pornim la drum a doua zi, cu o oră înainte de răsăritul soarelui.

   Dormirăm bine şi la ceasul hotărât, în ziua următoare, părăsirăm satul, prin poarta dinspre sud. Mergeam aşa dar, de-a dreptul spre mlaştini. Din prevedere luarăm iarăşi chinină şi ne frecarăm pe fată şi ceafă cu frunzele apărătoare de ţânţari. Bataşii se unseră şi ei cu un soi de grăsime, care mirosea la fel. Fiul căpeteniei ţinu cu tot dinadinsul să ia conducerea convoiului. Noi mergeam în spatele lui, iar îndărătul nostru şase bataşi.

   Drumul era grozav. Străbăturăm câmpuri plantate cu porumb şi orez, apoi începu însă o vegetaţie atât de încâlcită, încât nimeni nu-şi poate face idee, fără s-o fi văzut.

   În cele din urmă situaţia se îmbunătăţi. Dădurăm de o potecă umblată, căci pereţii de ambele laturi erau netezi. În schimb pământul deveni moale, apoi cleios şi la sfârşit mlăştinos.

   Conducătorul nostru - fiul căpeteniei - se opri din mers pentru a nu ştiu câta oară, făcu semn lui Hasting să se apropie şi vorbi ceva cu el în şoaptă. Legionarul se întoarse apoi spre noi şi zise:

   — Domnilor, după prima cotitură mai mergem vreo douăzeci de paşi înainte, apoi vine un luminiş mărişor, în mijlocul căruia se înalţă un durio (copac). Din acest luminiş pornesc câteva poteci croite de rinoceri, care sunt umblate şi astăzi încă. Dihania care sălăşluieşte prin locurile astea se aţine adesea în acest luminiş. Trebuie să ne aşteptăm deci în curând la o întâlnire cu ea.

   Imediat luarăm armele în mână, fiul căpeteniei mai făcu semn să fim cu băgare de seamă, apoi pieri după cotitură, urmat de Pongo şi Marian. Eu eram al patrulea la rând.

   Văzui îndată luminişul la vreo douăzeci de metri depărtare şi în mijlocul lui copacul.

   Cu multă băgare de seamă înaintarăm până în luminiş. Durio-ul era la vreo cincizeci de metri depărtare. Deoarece crengile sale se plecau spre pământ, mi se păru c-ar fi un adăpost bun, pentru cazul c-am fi atacaţi pe neaşteptate de rinocer. Vrui să-l împărtăşesc lui Marian părerea mea, dar. El îmi ghici gândul, se

vede, căci şopti lui Hasting:

   -Spune-i te rog fiului căpeteniei că vrem să mergem la copac. Acolo suntem în siguranţă.

   Dar Bataşii păreau să fi uitat cu totul de rinocer. Fiul căpeteniei le aduse aminte şi cu toţii examinau acum cu încordare terenul luminişului. Ne apropiarăm şi noi de dânşii şi văzurăm întipărituri de picioare desculţe, carii luau direcţia spre copac. Fuseseră, aşa dar, cel puţin douăzeci de oameni - băştinaşi, judecând după faptul că n-aveau încălţăminte - care străbătuseră luminişul. Şi nu putea să fie mult de atunci, căci urmele erau proaspete.

   Fiul căpeteniei vorbi ceva cu Hasting şi acesta ne tălmăci:

   Bataşii bănuiesc că urmele acestea sunt ale unor oameni din alt trib, cu care ei sunt în duşmănie de moarte. E foarte posibil ca duşmanii să se afle în copac, de unde să ne ucidă cu suliţele lor, dacă ne vom apropia. Cel mai nimerit lucru e să ne întoarcem, căci suntem prea puţini.

   Marian dădu cu hotărâre din cap. Nu-i convenea de loc să ne întoarcem, atunci când ne aflam atât de aproape de ţintă. Şi în vreme ce el stătea şi chibzuia. Pongo şopti deodată:

   — Massers, luaţi seama, Monuhu!

   La rinocer nu ne mai gândisem. Privirăm repede spre stânga şi tresărirăm speriaţi, căci de pe o potecă venea un rinocer cum nu mai văzusem încă. Avea pe puţin cinci metri lungime şi doi înălţime. Cornul uriaş din frunte era lung de peste un metru. Ca o fantoma păşi colosul în luminiş.

   Ramaserăm ca ţintuiţi locului, căci acum ne aflam în mare primejdie. Copacul era prea departe şi monstrul ne-ar fi ajuns înainte de a fi putut străbate trei sferturi din drum. Şi poate c-am fi dat din lac în puţ dacă se aflau într-adevăr băştinaşi în copac.

   Monstrul venea tot mai aproape. Deodată întoarse capul spre noi, se opri o clipă, se dădu îndărăt cu iuţeala fulgerului şi se năpusti asupra noastră. Asta se petrecuse atât de repede încât de-abia avurăm vreme să ridicam puştile.

   Pongo fu şi de data asta salvatorul nostru.

   — Nu împuşcaţi, massers! Strigă el. Pongo alungă Monuhu.

   Si, înainte de a ne da seama ce avea de gând. El se şi repezi în întâmpinarea colosului turbat. Zadarnic strigarăm după el. Pongo îşi urma drumul, nepăsător. Când cei doi uriaşi fura la cinci metri unul de altul, Negrul făcu un mic ocol.

   Rinocerul prinse mişcarea şi se luă după el. Pongo îşi înteţi acum fuga. Trecu la câţiva centimetri de cornul monstrului şi cu paşi uriaşi se apropia de copac. De abia acum pricepurăm noi planul credinciosului negru. Rinocerul păru să ne fi uitat pe noi, căci alerga turbat în urma lui.

   Emoţia făcu să ne ţinem răsuflarea. Era un spectacol cum nu l- au văzut mulţi oameni în viaţa lor.

   Goana asta turbată ţinu câteva clipe doar, până ce Pongo ajunse la copac, iar monstrul se afla la vreo jumătate de metru în urma lui. Aici uriaşul negru făcu un salt de acrobat, ca sa apuce o cracă trainică, ce se afla la vreo doi metri şi jumătate de pământ.

   Dar rinocerul turbat îşi şi repezise capul în făptura neagră. Văzurăm lămurit că Pongo fu atins în coapsă.

   Lovitura asta grozavă avu însă alt rezultat decât acela pe care-l aşteptam noi. Pongo fu zvârlit mai sus decât avusese el de gând să se ridice şi cu mâna stângă apucă a creangă care se afla la vreo patru metri înălţime. Se încleştă de ea şi privi în jos la duşmanul său, care se zvârcolea de furie.

   Poate că la a doua săritură monstrul l-ar fi atins pe Pongo, dar acesta ştiu să înlăture primejdia. Cu toată fuga lui turbată şi a saltului în copac, el păstrase în mâna dreaptă suliţa uriaşă. Acum ridică braţul şi când rinocerul se ridică de jos şi privi spre copac. Negrul zvârli arma cu toată puterea. Nimeri bine.

   Colosul începu să pufăie ca o locomotivă, rotindu-se cu turbare în jurul său. Cu prilejul acesta văzurăm că Pongo îi despicase în două buza în formă de rât, cu fierul lui ascuţit.

   Animalul, încolţit de durere, nu se mai gândi la atac şi, după ce se mai roti de două ori, o zbughi de-a curmezişul luminişului şi dispăru pe o potecă.

   Pongo se strâmbă, râzând, după el, apoi se ridică în picioare pe cracă. Văzurăm atunci că sângele îi curgea din coapsă. Vârful ascuţit al cornului îi făcuse probabil o rană adâncă. Acum dispăru în frunzişul des şi dispăru pe o poteca.

   Zadarnic aşteptarăm câteva minute. Uriaşul nu se arătă. Îl strigarăm, dar nu primirăm răspuns.

   — Poate că a leşinat din pricina rănii, îmi dădui eu cu părerea.

   — Să mergem să vedem! hotărî Marian.

   Duşmanii care se puteau afla colo sus în copac ne ieşiră cu totul din minte. Şi când noi, cei trei europeni, ne apropiarăm de arborele uriaş, câteva gloanţe de revolver căzură din frunziş şi în acelaşi timp cel puţin zece suliţi zburară pe lângă noi.

   Hasting scoase un strigăt de durere, se clatină şi-şi duse mâna la umăr. Un glonţ îl nimerise.

   — Îndărăt! Strigă Marian.

   Îl sprijinirăm pe legionar şi-l târârăm în luminiş, înapoi, în vreme ce gloanţele continuau să şuiere în jurul nostru. Bataşii şi dispăruseră înăuntrul potecii, dar ne aşteptau pe după prima cotitură. Fiul căpeteniei spuse ceva lui Hasting şi acesta ne tălmăci cu glas slab:

   — Trebuie să ne înapoiem cât mai repede în sat. Duşmanii ne vor urmări cu siguranţă. Lăsaţi-mă pe mine aici, nu vreau să fiu cauza pieirii voastre.

   — Prostii! Răspunse Marian, calm. Vei merge cu noi. Pune mâna, Robert, îl vom duce.

   Îl apucarăm repede de mâini şi de picioare.

   Alergarăm cât puturăm de repede în urma bataşilor, Acum se arătă în adevărata ei lumina recunoştinţa fiului căpeteniei. Când privi îndărăt şi văzu situaţia noastră, dădu imediat - poruncă oamenilor săi. Doi din aceştia ne luară repede povara din mâini şi porniră înainte cu ea.

   După ce străbăturăm o bucată bună de drum. Privirăm îndărăt. La vreo optzeci de metri în urma noastră, se şi iviseră duşmanii. Ei îi răniseră grav pe Hasting şi-l uciseră poate pe Pongo. Ne oprirăm din mers, duserăm puştile la ochi şi primii doi din faţă se prăbuşiră la pământ. Ceilalţi se întoarseră cu iuţeala fulgerului şi se făcură nevăzuţi pe după cotitura potecii.

   Ajunserăm cu bine în sat. Femei, bărbaţi şi copii se strânseră curioşi în jurul nostru. Căpetenia convocă în grabă o consfătuire, la care noi nu puturăm lua parte, deoarece trebuia şi-l îngrijim pe bietul legionar. Din fericire, rana nu era prea gravă şi numai hemoragia provocase leşinul. Îi spălarăm rana şi tocmai ne pregăteam să-l pansăm când îşi făcu apariţia fiul căpeteniei, aducând nişte buruieni. Îl lăsarăm pe Hasting în seama lui, căci ştiam că popoarele primitive se pricep de minune în asemenea lecuiri.

   Făcurăm repede un ocol în jurul satului. Pretutindeni se aflau sentinele cocoţate pe scăriţe de bambus şi priveau peste gardul înalt. Aşa dar, bataşii se aşteptau la un atac din partea duşmanului.

   — Oare să-l fi ucis pe Pongo al nostru? îl întrebai pe Marian.

   — Atunci, să ştii că nu voi avea linişte până nu-l voi fi răzbunat! răspunse prietenul meu. Totuşi, nădăjduiesc că-l vom revedea.

   — Să dea Dumnezeu!. Am început să-l iubesc cum nici nu-ţi închipui pe uriaşul acesta.

   — La fel şi eu, răspunse Marian, cu căldură. Îţi aduci aminte când a răpus pantera neagră cu suliţa lui? Zău, nu credeam atunci că va veni o zi în care „fantoma din pădure" - cum îl numeam noi

- ne va deveni prieten. Şi încă ce prieten!

   — Mariane, să nu râzi de ce ţi-oi spune, dar în afară de tine, nu ţin la nimeni mai mult decât la acest negru urât. Are o inimă atât de bună şi credincioasă cum nu găseşti nici prin cele mai civilizate oraşe. Şi asta face mai mult decât frumuseţea. Şi când te gândeai că cei mai mulţi oameni se lasă înşelaţi de înfăţişare...

   — Mai cu seamă femeile, bate-le norocul să le bata! râse bunul meu tovarăş. Ce să-i faci, zi lume şi taci! Eu cred c-ar fi mai puţine casnicii nefericite dacă femeile ar fi mai urâte, în schimb să aibă inimă mai bună.

   Pufnii în râs fără să vreau.

   — Uite, frate, suntem înconjuraţi de duşmani din toate părţile şi ne arde de filosofie. Ai dracului mai suntem şi noi, zău aşa, Mariane. Oameni dintr-o bucată nu fleac! Cred ca ar putea căuta mult şi bine până să găseşti doi bărbaţi care să se comporte astfel într-o situaţie ca aceasta.

   — E adevărat, dar tot e mai bine aşa decât să tremuri în faţa primejdiei, cum s-ar întâmpla cu alţii. Şi cel puţin câteva clipe am uitat de pierderea pe care am suferit-o. Căci ar fi într-adevăr cea mai mare pierdere pentru noi dacă Pongo nu s-ar reîntoarce.

   — Eu unul nu cred c-a fost omorât colo sus în copac, răspunsei cu hotărâre. Să vezi că uriaşul îşi va face apariţia când nici nu neom gândi.

   — Se poate să mai aşteptăm însă mult până atunci, căci rinocerul l-a rănit grav la picior. Şi nici chiar puterea de uriaş a lui Pongo nu poete învinge cu uşurinţă răul acesta. Ia gândeşte-te numai ia cornul acela ascuţit şi la forţa grozavă cu care a dat lovitura... Un altul s-ar fi dus pe copcă în doi timpi şi trei mişcări.

   — Forţa izbiturii a fost atenuată de săritura în sus a lui Pongo, obiectai eu. Cred că s-a ales numai cu o rană superficială.

   — Crezi asta pentru că aşa vrei tu să fie, răspunse Marian. În realitate, însă, prietenul nostru negru a fost zvârlit la patru metri înălţime. Şi asta nu e glumă.

   — De la sine ar fi sărit el până la vreo doi metri şi jumătate - stăruii eu - vreau să zic c-ar fi atins craca la înălţimea asta. S-a întâmplat însă că s-a prins de ramură la patru metri înălţime, aşa că rinocerul l-a zvârlit numai un metru şi jumătate.

   — Dacă vrei s-o suceşti aşa, apoi de sigur că ai dreptate, râse Marian. E păcat, totuşi, c-am scăpat rinocerul acela. Cel puţin de l- am fi putut trage în poză la repezeală... Ai văzut ce formă ciudată avea trupul său? Ceafa aceea puternică, căpăţâna uriaşă şi cornul enorm? M-am gândit fără voie la rinocerii dinaintea potopului, reproduşi pe pereţii peşterilor din Colonia Capului. Dar nici nu m- aş mira dacă în mlaştinile astea grozave ar trăi animale antediluviene. Mai ales amfibii.

   — Aşa vreun mic Ichtiosaurus sau Plesiosaurus, glumii eu. De- am putea prinde un astfel de monstru, ne-a pus Dumnezeu mâna în cap. Dar ia să lăsăm gluma! Nu-i aşa că nu vom renunţa la prinderea rinocerului? După ce-i vom fi respins pe duşmani, vom săpa câteva gropi în luminiş, pe care le vom controla în fiecare zi. Odată şi odată tot s-o prinde o dihanie de aia. Cu nădejdea asta aş rămâne câteva săptămâni chiar în satul bataşilor. Am fi cei dintâi care să fi prins viu un rinocer cuirasat.

   — Eu cred că suntem cei dintâi care l-am văzut de la apropiere atât de mică. Adică cei dintâi care se află în viaţă încă. Ai auzit doar ce spunea sergentul, că mulţi vânători şi-au lăsat oasele în mlaştinile astea grozave. Ei, văd că ne-am întins la vorbă ca şi cum n-ar atârna primejdia deasupra capetelor noastre şi când te gândeşti că ne putem aştepta din clipă în clipă la un atac al bataşilor duşmani. Le-am ucis oameni şi asta nu ne-o ierta ei.

   — Nu cred c-ar trebui să ne temem de ceva. Împotriva armelor noastre nu vor putea face nimic, chiar dacă au pistoale şi puşti.

   — În schimb îşi vor arunca suliţele peste gardul de bambuşi. Din nenorocire nu ştim cât sunt de tari. Poate că ne întrec cu mult.

   — Cum de-ţi trece prin gând aşa ceva, Mariane! Dac-ar fi într- adevăr în număr atât de mare, atunci ar fi distrus de mult satul de aici şi n-ar fi aşteptat să venim noi.

   — Da, văd şi eu că ai dreptate, încuviinţa Marian. Ne vor ataca acum din răzbunare. Pot fi cel mult în număr egal cu noi şi ne vom apăra cu îndârjire. Dacă Hasting ar fi sănătos şi Pongo aici, n-am avea de ce ne teme, chiar dac-ar fi de două ori mai mulţi.

   — Da, da, Pongo! Făcui eu, cu tristeţe. Dumnezeule mare! Ce privelişte a fost când s-a ţinut cu mâna stângă şi i-a spintecat monstrului buza cu suliţa aia lungă! Cred şi eu că a luat-o la fugă rinocerul. Şi e îndoielnic dacă se va mai înapoia la locul acela.

   — Când îi se vor mai alina durerile şi se va vindeca rana, îi se va stârni dorul de răzbunare. Sunt încredinţat că-l vom găsi din nou acolo, după ce totul se va sfârşi cu bine şi Pongo al nostru se va întoarce. Căci fără el nu mă duc, iar dacă va fi să aflu de moartea lui, voi fugi din Sumatra asta blestemată.

   — Eu însă îi voi alarma întâi pe olandezi şi voi porni împreună cu ei într-o expediţie de pedeapsă. Voi purta de grijă, fii pe pace, să nu scape nici un bataş cu viaţa!

   — Da, te voi întovărăşi şi eu. Dar apoi voi întoarce spatele insulelor de smarald ale Pacificului, cum este numit atât de frumos şi poetic tot grupul ăsta de insule. Voi porni în Tibet să studiez tara aceea misterioasă.

   — Asta vom putea-o face mai târziu în orice caz, spusei eu cu însufleţire. Sunt încredinţat că Pongo al nostru se va înapoia şi îl vom luăm cu noi.

   — În Tibet e prea frig. El e obişnuit cu căldură din pădurile tropicale. Va pieri, sărmanul, în lavinele din munţii aceia.

   — Te înşeli. Cu trupul lui de uriaş nu piere el! râsei eu. Dar găseşti tu că nopţile africane sunt atât de călduroase, Mariane? În Colonia Capului am măsurat câteva grade de frig.

   — E drept, dar asta e floare la ureche faţă de cele douăzeci de grade din ţinutul Himalaiei. Ei, după cum văd iar am alunecat pe panta viitorului. Ia să ne îndeletnicim mai bine cu prezentul. Acum să vedem cum facem ca să ieşim de a... A! Uite-i c-au venit îşi rupse vorba şi-şi îndreptă privirea spre îngrăditură. De afară se auzise o salvă şi vârfurile scândurilor din care era făcut gardul zburară în ţăndări sub gloanţele duşmane. Eram încercuiţi. Războiul începuse.

SFÂRŞIT

Volumul 45

LUPTE SÂNGEROASE

   ÎN GHIARELE DUŞMANULUI

   DOCTORUL BERTRAM FĂCU O MICĂ PAUZA ca pentru a-şi aduna amintirile, apoi urmă:

   Vârfurile gardului de scânduri zburau în aşchii sub gloanţele duşmane. Câteva suliţi, zvârlite cu mare furie, trecură peste îngrăditura înaltă şi căzură în locul liber din faţa „sopo"-ului, casa comunităţii.

   Atacul tribului duşman al bataşilor începuse şi satul din mijlocul terenului mlăştinos era sub bătaia armelor lor.

   Căpetenia veni agitat spre noi. Din nenorocire nu pricepeam ce tot îndruga el, dar din gesturile sale - arăta mereu spre noi şi armele noastre - înţeleserăm că se bizuia mult pe ajutorul nostru şi deoarece n-aveam deloc poftă să ne lăsăm ciopârţiţi de tribul duşman, îi încredinţarăm prin gesturi că vom lupta cu îndârjire. Marian se însărcină imediat cu organizarea apărării.

   Făcu semn ompum-ului să-l urmeze şi paşi încetişor de-a lungul îngrăditurii înaltă de doi metri. La fiecare loc care-i se părea cam slab, arăta spre războinicii care ne urmau şi prin ridicarea degetelor hotăra de câţi oameni era nevoie pentru paza locului. Eu băgai de seamă că alegea tocmai locurile care dinăuntru păreau cât se poate de apărate şi se orienta întru aceasta după tăria focului pe care asediatorii îl îndreptau împotriva lor. Cu siguranţă că un astfel de loc apărea de afară lesne de cucerit şi duşmanii credeau ca pe acolo puteau pătrunde mai uşor înăuntru.

   Găsesc interesant sa fac o mică descriere a bataşilor, draga George.

   Ei mai sunt numiţi şi bataki, au trăsăturile aproape caucaziene, forma feţei rotunda, fruntea larga, ochii mari. Culoarea pielei e mai deschisă ca aceea a Malaiezilor, părul este moale şi fin, in general de culoare cafenie. În medie au înălţimea de 1,70 metri, întrecându-i deci pe Malaiezi. Sunt şi mai puternici ca aceştia. De felul lor sunt trândavi, nepăsători, dar se înfurie repede şi devin certăreţi şi răzbunători nevoie mare. Limba lor pare să fie înrudită cu celelalte dialecte ale arhipelagului indian, îşi are totuşi ciudăţeniile ei, aşa că n-o puteam pricepe.

   Cititul şi scrisul e răspândit de veacuri la ei. Scrierea lor merge de jos în sus, literă peste literă, în şiruri de la stânga la dreapta, crestată pe lemn de bambus. Cercetătorii au găsit bucăţi scrise care datează din antichitate şi erau scrise cu vopsea neagră pe scoarţă de copac. Aceste documente se numesc Pasiaha şi sunt considerate sfinte.

   Bataşii socotesc timpul într-un fel al lor propriu şi au nume speciale pentru luni. Cred într-o fiinţă superioară, Dibata, care ar locui în al şaptelea cer. Au şi un număr însemnat de duhuri rele şi bune, care ascultă de Dibata, mai cred că nobilii poporului lor devin zei după moarte. Preoţi şi vraci nu există la ei, în schimb se folosesc de farmece şi talismane. Singura ceremonie religioasă este Jertfa, au insă credinţa în viaţa viitoare. Zeul Tuang dan batari îi judecă pe cei morţi. Dacă sentinţa e favorabilă, atunci rămân în unul din cerurile lumii superioare. În cazul contrar se- ntorc în mormintele lor şi în locuinţele dinainte şi împrăştie nenorociri peste nenorociri.

   Îmbrăcămintea bărbaţilor se compune din pantaloni largi, până la genunchi - seroar - un şal în jurul umerilor care serveşte mat mult ca podoabă şi „bungus"-ul, un soi de turban. Căpeteniile poartă un şorţ larg - sarong - cu eşarfă sau cordon şi un şal foarte frumos, împodobit cu mărgean.

   Femeile poartă părul despletit şi sunt goale până la jumătatea trupului, restul fiind acoperit de un sarong. Fecioarele se recunosc după inelele de alamă din jurul gâtului şi de aramă la braţe.

   Locuinţele bataşilor se deosebesc mult de cele ale Malaiezilor. Ele sunt cocoţate pe patru stâlpi înalţi de un metru şi jumătate până la patru metri şi au formă dreptunghiulară, de şase până la opt metri. Interiorul este împărţit în încăperi mici; înălţimea pereţilor, din scoarţă de copac, este de vreun metru şi jumătate, apoi vine acoperişul ţuguiat. Cele mai multe case sunt locuite de câteva familii; ele formează sate, numite „huta". Afară de casele de locuit mai sunt şoproane pentru grâne şi o primărie, ca să-i zicem aşa - Sopo - unde se ţin sfaturile şi se păstrează lucrurile de preţ ale tribului.

   Aproape toată munca e îndeplinita de femei. Ele lucrează pământul, recoltând porumb, orez, legume, tutun şi plante colorante, ţes stofe, împletesc saci şi rogojini, fabrică vopsele, iar în vreme de război fabrică chiar şi praful de puşcă.

   Bărbaţii stau toată ziua şi fumează din pipe lungi de alama, se ocupă din când în când cu tăierea copacilor şi clădesc case. Câte odată mai îngrijesc şi de copii. Sunt însă foarte îndemânatici, se pricep la topirea metalelor, fasonează fildeşul, gravează în lemn, etc.

   Arma lor principală este suliţa cu vârful de fier. Sau toată numai din bambus. Dar negustorii chinezi au purtat de grijă să-i înzestreze, în parte şi cu arme moderne, puşti şi pistoale automate.

   Hrana lor se compune de obicei din orez şi porumb. Carne, ouă şi peşte se mănâncă numai în zile de sărbătoare. Cei mai cu stare cresc pe lângă casa porci şi păsări. Ca băutură întrebuinţează apa sau „tuak", sucul îmbătător de palmier.

   Interesantă e instituţia căsătoriei la ei. Sunt două feluri de căsătorii.

   În primul caz, numit, mangoli" (sau „tubor"), bărbatul îşi cumpără soţia de la părinţi. Preţul e intre 5000 şi 10000 lei. Femeia căsătorită după sistemul „mangoli" nu poate moşteni nimic şi la moartea bărbatului trece îngrija fiilor. Bărbatul o poate alunga, dar atunci pierde zestrea. Dacă însă femeia vrea să se despartă, părinţii trebuie să-i dea îndărăt banii ce i-au primit la cumpărare, ba uneori şi ceva pe deasupra.

   Al doilea sistem e acel numit „sumondo". Prin care bărbatul intră în familia socrului.

   Înmormântarea se face fără nici o ceremonie deosebită, îndată după moarte. În schimb au loc ceremonii mari la înmormântarea unei căpetenii. Un ompum nu trebuie să fie îngropat până nu s-a copt orezul care a fost semănat în ziua morţii sale. Atunci se adună din toată ţara, căpeteniile prietene. Fiecare aduce cu sine un bivol şi toată cireada e apoi jertfită, cu solemnitate.

   Pe un catafalc impunător, având la capete statui de lemn, sicriul din lemn masiv de durio e dus la groapa. Mortul e complet îmbrăcat şi presărat cu camfor. În faţa mormântului, sicriul e deschis încă odată şi coborât în groapă, după ce fiul sau una din rudele apropiate rosteşte câteva cuvinte, spunând că adormitul în veci vede pentru ultima dată soarele. Statuile de lemn sunt aşezate lângă groapă, iar de nişte prăjini înfipte în pământ sunt atârnate toate coarnele şi fălcile bivolilor jertfiţi.

   Prietenia şi înţelegerea e întărită prin schimbul cuţitelor pe care le poartă la şold bărbaţii. Când e vorba să se depuie un jurământ, toţi cei de faţă formează un cerc, în mijlocul căruia e jertfit un porc sau o vacă. Inima animalului este scoasă afara şi fiecare înghite o bucăţică dintr-însa, jurându-se să fie şi el înghiţit astfel dacă-şi va călca cuvântul.

   Poporul bataşilor trăieşte în triburi izolate, numite suku. Numai în anumite împrejurări - şi vremelnic de obicei - se unesc unele triburi între ele. Fiecare sat e de sine stătător şi are o căpetenie prin ereditate (ompum) care totuşi nu poate dispune singur în chestiunile care privesc binele public. Fiecare bărbat liber are drept de vot şi majoritatea hotărăşte. Numai în vreme de război se cuvine ascultare deplină căpeteniei.

   Fiecare bărbat care a trecut de vârsta copilăriei devine luptător şi îndată ce sună goarna trebuie să pornească la luptă.

   Dar nu există, de asemeni nici un tezaur comun. Singurele avantaje de care se bucură ompum-ul sunt că locuitorii îi clădesc casa şi-i lucrează pământul. De asemeni, negoţul cu vite e în mâinile Iui.

   Legile bataşilor - „Hadat" sau „Adat" - nu-s scrise, ci sunt intrate în uz din moşi-strămoşi. Sunt supuse la interpretări felurite de aceea se şi întâmplă că e nevoie adesea de tratative îndelungate la „primărie", pentru lămurirea vreunei neînţelegeri ivite, aproape toate abaterile se pot răscumpăra cu bani sau obiecte de valoare. Numai pentru adulterul unui locuitor de rând cu nevasta ompum-ului este prevăzută pedeapsa cu moartea. Trădătorii de ţară şi spionii sunt şi ei condamnaţi la moarte, dacă nu se pot răscumpăra cu o sumă cam de vreo zece mii de lei şi un bivol. Aceeaşi dispoziţie e valabilă şi pentru duşmanii care sunt prinşi dincolo de hotarul satului, cu arma în mână.

   Adulterinii şi trădătorii de ţară sunt ucişi prin înţepături de suliţi, iar prizonierii de război sunt tăiaţi de vii.

   Guvernul olandezo-indian a supus până acum numai o parte a ţării bataşilor. În ţinuturile încă neatârnate domneşte veşnic războiul şi haosul.

   Bataşii fac negoţ cu alimente în anumite locuri ale ţinutului; locuitorii se duc la „târg" cu nevastă şi copii, înarmaţi.

   Fac şi export de pe coasta de sud-vest, cu fildeş, piper, camfor, metale, scorţişoară, trestie, bambus, etc.

   Datele acestea asupra interesantului popor le-am aflat de la Hasting, care studiase moravurile şi limba Bataşilor.

   Din nenorocire am trecut cu vederea în zilele trecute să pornim în recunoaştere în afara satului, căci de unde era să bănuim că vom fi asediaţi de duşmani!

   — Slavă Domnului că gardul de mărăcini este verde şi umed pe din afară, mulţumită terenului mlăştinos, zisei eu, când ajunserăm la poarta dinspre miazăzi, care ducea de-a dreptul în mlaştini.

   Prin poarta asta am pornit în expediţie în zorii zilei, ca să prindem rinocerul acela rar. Şi acum - era după amiază - îl pierduserăm pe Pongo, pe care desigur că duşmanii îl uciseseră. Hasting căpătase o rană gravă la umăr, iar noi ne îndoiam că vom putea ţine piept duşmanului care venise, desigur, cu forţe superioare.

   — Cel puţin de-am putea vorbi cu căpetenia! zisei eu. Am trimite o ştafetă la sergentul Vaasen, care ne-ar veni în ajutor cu

oamenii lui.

   — Nu cred ca ştafeta să poată străbate, căci duşmanii vor fi ocupat toate potecile care duc afară din sat...

   Marian se întrerupse căci în clipa aceea două gloanţe smulseră o bucată lungă de lemn din poarta înaltă şi-o zvârliră la picioarele noastre.

   — Aşa ne fuse vorba, care va să zică... mormăi Marian. Ei, lasă că le-arăt eu dumnealor că nu suntem chiar atât de nepricepuţi în ceea ce priveşte apărarea. Şi apoi, încă n-am răzbunat pierderea scumpului nostru Pongo. Vino încoace lângă poartă! După cât s- arată n-au arme moderne, altminteri gloanţele ar răzbate prin lemnul tare. Aşa. Acu, trebuie să mă ridici pe umerii tăi, dar să nu mă salţi decât când ţi-oi spune eu.

   — Ce-ai de gând să faci, Mariane? întrebai eu cu grija. Dacă-ţi araţi capul deasupra gardului cu siguranţă că te-ar întâmpina cu câteva gloanţe.

   — Voi face eu să nu se întâmple cum zic! Şi pentru asta voi rupe crenguţa de ici. Aşa. Acu, lasă-te în jos şi eu voi încăleca pe umerii tăi. S-a făcut! Acum voi înălţa casca în vârful băţului şi nădăjduiesc că duşmanii vor trage îndată într-unsa. Înainte ca să mai albă timp să-şi încarce din nou armele va trebui să te ridici repede în picioare. Atunci voi vedea dacă pot găsi o ţintă pentru „Parabellum"-ul meu. Noroc ci ăia de afară n-au puşti cu repetiţie, aşa că sper să izbutesc cu planul meu.

   Eram peste măsură de curios să văd ce-o ieşi din încercarea prietenului meu. Îi luai pe Marian pe umeri şi mă înălţai pe jumătate. Când mă uitai în sus spre el văzut că ridica încetişor casca înfiptă în băţ. Imediat se auziră de afara patru împuşcături, dar gloanţele nu nimeriră coiful.

   — Sus! strigă Marian şi eu îndeplinii repede porunca.

   De-abia mă ridicasem în picioare că şi auzii patru împuşcături la rând din „Parabellum"-ul prietenului meu. De afară răsunară două răcnete de moarte şi ţipete de durere scoase de alte două glasuri.

   — Jos! strigă Marian şi-l lăsai repede la pământ.

   — Pe doi i-am ucis, zise el, calm; ceilalţi doi, care stăteau ascunşi pe jumătate printre bambuşi, trebuie să fie foarte grav răniţi. Prea plăcut nu-mi e că trebuie să fac moarte de om, dar n- am încotro. Astea patru gloanţe ne vor da un răgaz mai lung, căci acum nu cred să pornească la atac.

   — Vor fi însă atât de înverşunaţi, încât nu e exclus să se năpustească în prima pornire de furie, răspunsei eu. A! uite că şi- au găsit oamenii.

   Afară se auzi o gălăgie grozava, apoi câteva împuşcături trase la întâmplare. Ompum-ul. Care privişi cu chipul strălucitor de bucurie la isprava îndrăzneaţă a lui Marian, făcu acum o mutră îngrijorată şi începu să ne povestească o istorie lungă la care răspunserăm înălţând din umeri. Atunci, veni fiul căpeteniei, care se ocupase tot timpul de Hasting şi ne făcu semn să-l urmăm.

   După cum îţi spusesem mai înainte, dragă George - urmă doctorul Bertram - l-am lăsat pe Hasting îngrijirea bataşilor, după ce i-am curăţat cum trebuie rana adâncă de la umăr. Ştiam că popoarele primitive cunosc buruieni de leac care au un efect minunat şi de data asta aşteptările noastre fură întrecute chiar.

   Când intrarăm în coliba noastră îl văzurăm pe viteazul legionar ridicat în aşternut şi zâmbind uşor.

   — Desigur că aveţi nevoie de mine ca tălmaci, domnilor - zise el - căci fiul căpeteniei mi-a povestit că tribul duşman a împresurat satul. Tot de la el am aflat ca tribul acesta dispune de peste o sută de războinici, ceea ce înseamnă că ne este superior nouă. Am auzit împuşcături, aţi nimerit vreun duşman?

   — Doi morţi şi doi grav răniţii răspunse Marian, scurt.

   — Atunci, vor face tot ce le va sta în putere ca să se răzbune pe noi. Cel mai bun lucru cred c-ar fi să fiu transportat pe locul liber din faţa „primăriei", ca să pot tălmăci imediat războinicilor ordinele dumitale, domnule Farrow.

   — Dacă nu-ţi face rău, ar fi cât se poate de nimerit, răspunse Marian. Nu cunosc prea bine tactica războinică a bataşilor, dar cred că ne putem aştepta la atacuri şi la o încercare de a năvăli în sat în timpul nopţii.

   — Asta fără doar şi poate, zise legionarul. Noroc că gardul de scânduri a fost reparat de-abia acum o săptămână - după cum îmi spunea fiul căpeteniei - adică atunci când a pătruns prima veste despre ivirea prin apropiere a duşmanului. Şanţul cu apă a fost şi el curăţat de curând. De asemeni gardul de mărăcini e destul de umed, pentru a rezista unei încercări de a-i pune foc.

   — Nădăjduiesc că nu cunosc arta de a azvârli rachete incendiatoare. Dacă s-ar pune foc colibelor, suntem pierduţi.

   — Din nenorocire le este cunoscut acest mijloc de luptă. Mă mir chiar că n-au început încă cu asta. De fapt e şi singura primejdie care ne ameninţă, căci la o năvală e greu să ne aşteptăm. Dacă încep să ardă casele va trebui să ieşim din îngrăditură şi atunci suntem pierduţi.

   Trebuie deci să luăm măsuri de apărare, zise Marian cu energie. Te vom duce afară, domnule Hasting, şi-l vei sfătui pe ompum să ordone imediata dărâmare a colibelor. Materialul va fi îngrămădit în mijlocul satului. Vom avea astfel vederea liberă spre garduri şi nu vom avea a ne teme de rachete incendiare.

   — Minunat! exclamă legionarul. Asta e singurul mijloc de salvare. Duceţi-mă repede afară, îi voi vorbi căpeteniei. Dărâmarea caselor se poate face foarte lesne. Şi cu siguranţă că locuitorii nu se vor împotrivi să facă asta, dacă îşi salvează în schimb viaţa. Ai auzit strigătele? Asta înseamnă foc. Aşa dar duşmanii au şi zvârlit rachetele. Repede, repede, trebuie să alergăm în ajutorul băştinaşilor.

   Îl ridicarăm cu pătură cu tot şi coborârăm cu el scăriţa de bambus a colibei. În partea de miază-noapte a satului se înălţau spre cer limbi mari de flăcări. Fum aproape că nu se vedea, o dovadă că lemnul de bambus al colibelor incendiate era uscat.

   Ajunserăm curând la locul incendiului. Două colibe erau cuprinse de flăcări. Femeile se îngrămădeau în jurul focului văitându-se, în vreme ce câţiva bărbaţi chibzuiţi şi începuseră să dărâme colibele învecinate. Ompum-ul tocmai venea fuga spre noi şi Hasting îi comunică în câteva cuvinte propunerea lui Marian.

   După cum spuneam, în vreme de război locuitorii sunt ţinuţi să asculte de hotărârile căpeteniei. Fără un cuvânt de împotrivire luară cu toţii topoarele şi începură să dărâme casele. Treaba merse repede. Marian avu deodată o idee nouă.

   — Robert - mi se adresă el - tu vei lua în pază partea dreaptă a gardului, iar eu cea stângă. - Domnule Hasting, spune te rog ompum-ului să-şi trimită imediat fiul cu câţiva războinici la poarta de miazăzi. Mai mult ca sigur că duşmanii vor încerca acum să dea năvală, deoarece ei bănuiesc că locuitorii au de furcă cu stingerea focului îmi smulsei repede puşca de pe umăr şi alergai spre aripa dreaptă a gardului. Mă aşezai într-un ungher, în aşa fel ca să pot cuprinde cu privirea atât partea de nord cât şi cea de răsărit.

   Deodată văzui zburând prin aer o săgeată fumegând şi coborând pe o colibă care tocmai fusese dărâmată. Flăcările izbucniră imediat mistuind cu lăcomie lemnul. Cei doi bataşi care lucraseră la dărâmarea casei, săriră îngroziţi în lături. În aceeaşi clipă coliba incendiată se prăbuşi.

   Răsuflai uşurat, dar mulţumirea îmi fu de scurtă durată, căci văzul cu spaimă câteva aşchii aprinse zburând spre colibele vecine, care nu erau încă dărâmate şi aprinzându-le cât ai clipi din ochi.

   Primejdia era mare acum, căci aici stăteau una lângă alta şase colibe, pe stâlpii lor, iar cei mai mulţi bărbaţi erau ocupaţi cu dărâmarea celor din partea de jos a satului. Şi dacă aceste colibe vor fi cuprinse de flăcări, va lua foc şi gardul de scânduri din apropiere, apoi desigur gardul de mărăcini din spatele său, iar duşmanii vor putea pătrunde lesne atunci în sat.

   Privii îngrijorat în juru-mi căutând să-l descopăr pe Hasting, ca să le spuie bataşilor ce aveau de făcut. Privirea mi se opri pe partea de răsărit a gardului. În aceeaşi clipă dusei puşca la ochi, căci acolo se iviră deodată capete negricioase, urmate de braţe şi partea de sus a trupului. Când primul duşman puse piciorul peste gard slobozii un glonţ. Trăsei şase gloanţe la rând, din care cinci nimeriră, căci trupurile negricioase se prăbuşiră pe spate scoţând ţipete de moarte.

   După câteva clipe de linişte auzii puşca lui Marian. Şi în vreme ce îmi încărcăm din nou arma, începu şi lupta în partea de miazăzi, unde se afla fiul căpeteniei cu câţiva războinici. Marian slobozi opt gloanţe, apoi se făcu linişte şi acolo, dovadă pentru mine că şi dânsul respinsese atacul. Pe poziţia fiului căpeteniei lupta păru să se înteţească şi tocmai vroiam să alerg într-acolo, când observai că Marian mi-o luase înainte, căci auzii şuierând gloanţele din „Parabellum"-ul său. Încurând răsunară răcnetele de triumf ale bataşilor noştri.

   În vremea asta, însă, focul cuprinsese cele şase colibe. Atunci văzui doi bataşi purtând pe Hasting de cele patru capete ale păturii sale. El strigă ceva purtătorilor săi, care îl aşezară îndată la pământ, îşi scoaseră securile de la brâu şi alergară spre colibele în flăcări. Erau oameni curajoşi, căci cu toată primejdia de a fi îngropaţi sub dărâmăturile aprinse, se apropiară cât mai mult şi cu lovituri puternice, retezară stâlpii din faţa. Prin asta casele se înclinară înainte şi se prăbuşiră, destul de departe ca să nu la foc şi gardul.

   Răsuflai uşurat când văzui primejdia asta înlăturată. Se părea că duşmanii părăsiseră gândul de a urma lupta, căci auzirăm pierzându-se îndepărtare urletele lor de furie.

   Puteam cuteza acum să ne părăsim posturile. Din prevedere, însă, ompum-ul puse câte patru oameni de veghe la fiecare latură a gardului, iar noi ne adunarăm să ţinem o consfătuire lângă mormanul de dărâmături format de lemnăria caselor distruse.

   Situaţia era foarte serioasă căci duşmanii urmau să reînnoiască atacul. Eu şi Marian, singurii ţintaşi buni, nu puteam fi pretutindeni. Prin mijlocirea lui Hasting cerurăm ompum-ului să îngrămădească mormane mici de lemnărie de jur-împrejurul gardului de scânduri, pentru ca în cazul unui atac de noapte să putem face lumină îndestulătoare.

   După cum spuneam înainte, răcnetele de furie ale duşmanilor se pierduseră în depărtare şi ne făcurăm iluzia că împotrivirea noastră neaşteptată îi speriase într-atâta, încât vor lăsa să treacă un timp până să reînnoiască atacul. Dar ne înşelasem.

   Când cei dintâi bataşi se apropiară de gard cu braţele încărcate de lemne, zburară câteva gloanţe peste vârful gardului şi în acelaşi timp şuieră prin aer un nor de săgeţi. Viclenii duşmani îşi retrăseseră numai jumătate din oameni, iar ceilalţi aşteptaseră un bun prilej pentru atac.

   Câţiva bataşi. Din cei ce duceau lemnele şi mai multe sentinele căzură morţi sau răniţi. Şi până s-avem vreme să luăm puştile înmână, făpturile întunecate ale năvălitorilor se şi căţăraseră pe gard şi săriră înăuntru. Cu securile ridicate se năpustiră asupra locuitorilor satului.

   Dar Bataşii noştri îşi reveniră repede din spaima lor. La porunca ompum-ului se adunară laolaltă, azvârlindu-se înaintea duşmanilor. Noi nu puteam lua parte la luptă căci ne temeam să nu nimerim pe bataşii prieteni. În schimb luarăm la ochi pe cei care încercau să mai sară peste gard. Viteazul Hasting, care zăcea lângă mormanul de dărâmături, lua şi el parte la luptă, cu deplin succes. În pauzele scurte când ne încărcăm armele, auzeam pistoalele lui trăgând fără încetare.

   Vreo douăzeci de duşmani săriseră peste gard, dar aveau împotriva lor vreo cincizeci de războinici. Deoarece noi împiedicam, cu gloanţele noastre, pătrunderea altora, numărul duşmanilor se micşoră repede. Bataşii noştri ştiau că le este în joc viaţa şi luptau cu o îndârjire nemaipomenită. Duşmanii îşi dădură seamă repede că singura lor salvare era s-o la la fugă şi cei zece care mai rămăseseră încercară să sară îndărăt peste gard. Unul singur izbuti însă, ceilalţi căzură răpuşi de gloanţe.

   Din păcate, răniţii fură ucişi repede de bataşii noştri îndârjiţi, altminteri i-am fi sfiit să vorbească. Nouăsprezece morţi avură duşmanii numai la acest atac. Dar şi de partea noastră căzuseră opt oameni şi tot atâţia râniţi, dintre care cinci grav. Noi dispuneam acum de un efectiv de treizeci şi şapte de oameni, iar împotriva noastră aveam cel puţin de două ori pe atâta.

   Dacă am fi bănuit urmările, apoi n-ar fi scăpat nici acel unul care izbutise să sară gardul. El avusese destul timp să-şi dea seamă de situaţia noastră şi ştia că îngrămădisem lemnăria în mijlocul satului. Deodată zburară deasupra gardului cel puţin treizeci de rachete incendiatoare şi se înfipseră în mormanul de lemne. Un rug imens îşi înălţă imediat flăcările spre cer.

   Câţiva bataşi alergară repede şi-l duseră pe Hasting de acolo. Dar şi noi ne văzurăm siliţi să ne retragem până aproape de gard şi cu toată depărtarea la care ne aflam, văpaia aproape ne tăia respiraţia. Şi... colac peste pupăză, se lăsă noaptea!

   II.

   FUGA ÎN MLAŞTINI.

   SITUAŢIA NOASTRĂ ERA DISPERATĂ. Flăcările ne luminau din plin şi duşmanii puteau să se caţere nevăzuţi pe gard, împuşcându-ne de sus. Eu eram cu totul demoralizat, dar Marian găsi mijlocul de salvare.

   Lângă noi se aflau grămezile mici de lemne. Aduse acolo de Bataşi. Hasting, care zăcea lângă noi pe pătură, tălmăci ompum- ului propunerea lui Marian să se dea foc lemnelor şi să fie azvârlite peste gard, pentru ca duşmanii să nu se poată furişa pe întuneric. Mijlocul acesta de apărare nu putea ţine mult timp, dar în vremea asta se stingea poate rugul din mijlocul satului. Astfel, e drept că nu-i puteam vedea pe duşmani, dar nici ei pe noi.

   Bataşii recunoscură îndată că mijlocul ăsta era singurul ajutor în care mai puteam nădăjdui. De-abia sfârşise de vorbit legionarul cu ompum-ul şi de fiecare latură a gardului stăteau câte doi războinici cocoţaţi pe umerii camarazilor lor, primind din mâna altora lemnele aprinse. Urletul de furie al duşmanilor era o dovadă că viclenia prinsese. Pe de altă parte, Marian se urcă şi el pe umerii unui bataş şi slobozi trei gloanţe din „Winchester"-ul său. Fiecare împuşcătură fu urmată de un răcnet de moarte.

   Se auziră şi din partea cealaltă câteva împuşcături, dar fără nici un rezultat. Numai o suliţă duşmană găuri braţul unuia din luptătorii noştri.

   Cu prilejul acesta făcurăm constatarea că inamicii nu mai aveau suliţi cu vârfuri de fier, căci aceea pe care Marian o scoase din braţul rănitului era de curând fabricată din bambus.

   Asta nu era mare lucru însă, căci la o năvală, ei ne-ar fi învins prin numărul lor mare. Atacul acesta îl puteam aştepta de abia în zorii zilei. Le fel gândea şi Marian, căci zise acum:

   — Nu ne vom putea împotrivi mai mult decât până la ziuă. Dacă duşmanii pornesc atunci un atac general, suntem pierduţi şi tot ce-am făcut până acum a fost degeaba. Domnule Hasting, trebuie să faci următoarea propunere căpeteniei: după cum am băgat de seamă, tranşeea care înconjoară satul de jur-împrejur duce la o apă îngustă. Această apă curge spre miazăzi, aşa dar tocmai la mlaştini, dar ea este totuşi singura noastră cale de scăpare. De îndată ce se va stinge focul înăuntru şi afară, va trebui să ne facem plute mici din scândurile gardului şi să fugim în grupuri cu ajutorul lor. Dacă fiecare plută va duce pe ea zece oameni, vom avea nevoie de vreo opt bucăţi, pentru ca să luăm şi femeile cu copiii. Fireşte că mamele vor trebui să-i împiedice pe copii să ţipe. Nu ştiu încotro duce apa, dar cred că ne vom putea face nevăzuţi. Cum găseşti d-ta planul acesta?

   — Cred că e bun, domnule Farrow şi voi sta de vorbă cu ompum-ul.

   Convorbirea, la care se amestecară cei mai mulţi războinici, fu foarte însufleţită. În cele din urmă tinerii se despărţiră de grup şi se apropiară de femei, care stăteau ghemuite într-un colţ, căutând să liniştească pe copii care scânceau. Cu noi rămaseră căpetenia, fiul său şi încă opt Bataşi. Ompum-ul vorbi mult cu Hasting, care ne tălmăci apoi cele ce spusese:

   — Domnilor, situaţia s-a schimbat cu totul acum. Duşmanii care ne-au atacat stau sub comanda unei rubedenii a ompum-ului nostru. Bataşii au aflat că numai căpetenie, fiul lui şi cei opt războinici care stau în jurul lor sunt cauza principală a acestui atac, deoarece conducătorul duşman nutreşte o ură veche împotriva acestor zece oameni. Ceilalţi locuitori, împreună cu soţiile şi copiii lor vor fi cu siguranţă cruţaţi, dacă se vor preda. Sau hotărât chiar să facă asta.

   „Dacă însă vom fi făcuţi prizonieri cu ompum-ul şi ceilalţi războinici, ne aşteaptă o soartă foarte tristă. De aceea cei zece bataşi vor să fugă cu noi pe o plută, aşa cum ai propus d-ta, domnule Farrow. Ceilalţi locuitori, care sunt hotărâţi să se predea, s-au declarat dispuşi să ne îngăduie fuga, ba chiar să ne ajute la construirea plutei. la te uită câţiva oameni au şi început să smulgă scânduri din gard. De îndată ce se va stinge focul, vom şterge putina prin poarta de miazăzi, în vreme ce războinicii rămaşi se vor preda duşmanului prin poarta de miazănoapte.

   — Si încotro duce apa? Întrebă Marian.

   — Precum bănuiai d-ta, de-a dreptul în mlaştini. Va fi un drum foarte primejdios, căci până acum bataşii n-au trecut mai departe de un anumit hotar. Mai povesteau de o fantomă care cică ar locui prin ţinutul mlăştinos.

   — I-auzi frate! Ştii că devine interesant! Dar, vom avea şi noi o mică distracţie în drum, zise Marian, ironic. Spune-le însă bataşilor să-şi la merinde pentru cel puţin două zile. Conservele noastre nu vor ajunge pentru toţi câţi suntem.

   În vreme ce legionarul vorbea cu ompum-ul, noi duserăm genţile noastre spre poarta de sud. Ne apropiarăm apoi de locuitorii care construiau pluta, încredinţându-ne că o făceau cum trebuie.

   Deoarece lucrau mulţi la ea, o terminară repede şi când focurile de afară şi dinăuntru mai pâlpâiau numai, bataşii care urmau să ne însoţească apucară pluta şi o duseră la poarta de miazăzi. Încărcarăm pe ea genţile noastre şi merindele bataşilor şi aşteptarăm momentul prielnic. Fu adus şi Hasting şi aşezat cu băgare de seamă la mijloc.

   De la marginea de nord a satului auzeam acum strigăte prelungi. Locuitorii care vroiau sa se predea începeau tratativele cu duşmanii.

   Acum sosise momentul prielnic pentru noi. Focurile pâlpâiau încet şi luna avea să răsară de-abia peste un ceas.

   Cu băgare de seamă fu deschisă poarta cea grea şi doi bataşi se strecurară printr-însa pentru a se încredinţa că nu e nici o primejdie pe aproape. După câteva clipe se înapoiară cu vestea că putem fugi fără teamă, întrucât sentinelele se duseseră şi dânsele să la parte la tratative.

   Mie mi se păru cam scurt timpul de care avuseseră nevoie cei doi bataşi ca să se încredinţeze de lipsa sentinelelor, dar nu mai avui răgaz să-mi spun părerea, căci poarta se şi deschise larg şi oamenii împinseră pluta afară. Îi urmarăm repede, cu pistoalele înmână şi păşirăm pe podeţe de deasupra tranşeei. Deoarece tranşeea asta fără întâi un ocol mare înainte de a se lega cu pariul, luasem hotărârea să străbatem pe jos câmpiile semănate şi să punem pluta dea dreptul pe apa curgătoare. Aveam de străbătut cel mult trei sute de metri şi nu prea eram liniştit gândindu-mă că ne-ar fi putut descoperi vreun duşman.

   Dar şi Bataşii păreau să aibă aceeaşi teamă, căci numai primii douăzeci de metri înaintară în vârful picioarelor, apoi o luară în goană, fără să ţie seamă de zgomotul ce-l făceau printre spicele de orez pe care le călcau în picioare.

   Asta a fost o mare greşeală. Zgomotul ne dădu de gol mai curând decât ne-am fi aşteptat.

   Un ţipăt puternic îndărătul nostru ne dovedi că cei doi bataşi care se duseseră să se încredinţeze de lipsa sentinelelor, nu fuseseră cu destulă băgare de seamă. Sentinela scotea mereu strigăte de alarmă, alergând după noi. Sarcina lui era uşoară căci bataşii noştri păreau acum cuprinşi de panică. Îşi îndoiră iuţeala cu care alergau, sporind în acelaşi timp şi zgomotul, pe când noi nu puteam auzi decât strigătul pe care-l scotea din când în când urmăritorul.

   Era un noroc poate că bietul Hasting zăcea întins pe pluta de care aveau nevoie bataşii pentru fuga lor. Altminteri - dacă ar fi fost să-l ducă pe braţe - l-ar fi lăsat în voia soartei numai să poată alerga ei mai repede. Pentru rănit, însă, goana asta era un adevărat chin, căci îl auzeam gemând dureros din când în când.

   Eu mă simţeam îndemnat să mă opresc, ca să-l reduc la tăcere pe urmăritorul care prin ţipetele sale arăta celorlalţi direcţia în care fugeam, dar atunci riscam ca bataşii să plece fără mine cu pluta. Şi Marian părea să aibă gândul acesta, căci mormăia la înjurături împotriva bataşilor.

   În vremea asta strigătele se înmulţeau îndărătul nostru. Duşmanii porniseră să ne urmărească şi sentinela rare ne descoperise se apropia tot mai mult.

   De-odată mă izbii puternic cu bataşul dinaintea mea. Ajunsesem pe malul apei.

   — Domnule Hasting, spune-le oamenilor să rămâie cât mai liniştiţi, şopti Marian. Urmăritorii noştri se vor opri dacă nu ne vor mai auzi.

   Cu voce slabă legionarul tălmăci vorbele acestea şi cei zece bataşi se supuseră. Aşezară cu băgare de seamă pluta pe apă şi unul după altul luarăm loc pe ea.

   Marian avusese dreptate în presupunerea sa. Îndârjitul duşman care se luase după noi se oprise când nu mai auzi zgomotul paşilor noştri.

   Câţiva din oamenii noştri luaseră cu ei beţe lungi şi subţiri de bambus. Cu ajutorul acestora pluta fu împinsă de la mal şi îndreptată spre mijlocul apei, lată de vreo opt metri; Acolo fu luată de curent şi pornită spre miazăzi, spre mlaştinile grozave, unde se spunea că locuieşte fantoma.

   Vreo cincizeci de metri furăm duşi astfel de curent şi ne credeam acum în siguranţă, când îndărătul nostru întunericul fu sfâşiat de lumina unor făclii. Bataşii duşmani recurseră la singurul mijloc ce le mai rămăsese spre a pune mâna pe noi. La lumina făcliilor puteau deosebi foarte bine urmele noastre şi astfel vor şti imediat că porniserăm pe apă spre miazăzi. Şi poate că nu le era greu să ne ajungă, urmând malul şi să ne răpuie.

   Marian îl puse pe legionar să-i comunice căpeteniei temerea asta, dar aflarăm spre liniştirea noastră că la cel mult trei sute de metri depărtare începea un desiş de nepătruns, pe care duşmanii nu-l vor putea înconjura atât de repede deoarece se întindeau cale de câţiva kilometri dea lungul apei. La desişul acesta trebuia s-ajungem cât mai repede căci strigătele de bucurie pe care le scoteau acum urmăritorii noştri dovedeau că ne găsiseră urma.

   Bataşii se folosiră de beţele de bambus şi viteza plutei spori imediat. Asta stârni însă şi zgomot, din nenorocire. Duşmanii rămaseră tăcuţi câteva clipe, apoi, scoţând ţipete războinice porniră în goană peste câmpuri, îndreptându-se spre noi.

   Ne-ar fi ajuns curând, deoarece puteau şi înainteze de trei ori mai repede ca pluta noastră, făcură însă greşeala să nu stingă făcliile. Aşa că, atunci când fură la vreo cincizeci de metri numai, cei din faţă ne oferiră o ţintă cât se poate de bună.

   Eu şi Marian slobozirăm câte două gloanţe şi patru purtători de făclii se prăbuşiră la pământ imediat ceilalţi îşi stinseră luminile.

   Marian ceru căpeteniei cu toată energia să poruncească oamenilor să nu mai vâslească şi imediat plescăitul apei încetă. Eram purtaţi acum numai de curent, încet, ce-i drept, dar asta fu salvarea noastră, căci duşmanii încetară urmărirea, neştiind încotro s-o apuce.

   O nouă primejdie se ivi acum, însă. Luna scălda în lumină marginea pădurii îndepărtate şi în curând razele ei aveau să cadă şi deasupra apei. Atunci ofeream duşmanilor o ţinti bună, pe câtă vrane ei s-ar mai fi aflat câtva timp în întuneric. Dar desişul ocrotitor era încă la vreo două sute de metri. Cu viteza plutei am fi avut nevoie de douăsprezece minute ca să fim salvaţi, dar lumina lunei trebuia să ne ajungă în cel mult cinci minute.

   Ascultând de propunerea lui Marian, ne îndoirăm trupurile înainte, ca să ieşim mai puţin în afară şi în acelaşi timp cei din dreapta trebuiau să vâslească încetişor cu mâinile, ca să împingă pluta spre ţărmul stâng, adică acolo unde se aflau duşmanii. Procedeul acesta era motivat prin faptul că malul era acoperit de ierburi înalte, care erau pentru noi o acoperire faţă de privirile iscoditoare ale duşmanilor.

   Pluteam încetişor pe apa liniştită. Luna care se înălţa pe cer îşi arunca lumina spre malul opus. Curând vom fi ajuns la desişul ocrotitor şi poate că ne era dat să scăpăm de a cădea în mâinile duşmanilor îndârjiţi.

   N-am ţinut seamă însă de viclenia acestora şi de nechibzuinţă propriilor noştri oameni.

   Tot întinsul apei era acum luminat ca ziua şi numai ierburile înalte de pe malul stâng aruncau o umbră îngustă, sub ocrotirea căreia înaintam încetişor, cu capul aplecat în jos. Ne aflam la cel mult zece metri de desişul de bambuşi când... unul din bataşii ghemuiţi se ridică deodată, ca să-i iscodească pe duşmani.

   Ce s-a întâmplat apoi era de aşteptat. Auzirăm în apropiere exclamaţii de mirare, apoi o suliţă spintecă aerul. Imprudentul din faţa mea ridică braţele în sus şi scoţând un ţipăt nearticulat, se prăbuşi în apă. Suliţa îi găurise gâtlejul. Conducătorul duşman trimisese deci o sentinelă pe marginea desişului şi acum eram descoperiţi.

   — Trei glasuri scoaseră strigăte puternice de alarmă. Atunci pistolul Iui Marian detună de trei ori la rând şi două horcăituri ne arătară că nimerise bine. Repede îmi ridicai şi eu capul, dar a trebuit să mă aplec cu iuţeala fulgerului căci o suliţă scânteietoare venea de-a dreptul spre mine. Marian trase un al patrulea glonţ, urmat de un ţipăt, după care se făcu linişte. Sentinelele duşmane fuseseră răpuse.

   Bataşii noştri se ridicară şi puseră iar mâna pe betele de bambus. După câteva clipe ajunserăm în desişul ocrotitor.

   Îndărătul nostru se stârni larmă; se auziră trei plescăituri în apă şi atunci ompum-ul, înspăimântat, zise ceva lui Hasting. Legionarul ne tălmăci imediat:

   — Din restul scândurilor gardului au construit şi ei trei plute şi ne urmăresc. Din nenorocire n-avem decât şase beţe de bambus pentru vâslit, aşa că ne vor ajunge în curând.

   — Dar nu se tem ei că bataşii care s-au predat se vor năpusti acum asupra celor puţini care au rămas acolo?

   — Nu. După obiceiul bataşilor, cei învinşi trebuie să dea ajutor învingătorilor. Altminteri, la primul prilej sunt ucişi fără milă. Din faptul că plutele au fost construite atât de repede, poţi vedea că foştii noştri prieteni le-au dat o mână de ajutor duşmanilor. Şi chiar dacă nu i-ar fi încărcat şi pe ei pe plute, potrivnicii noştri îşi pot trimite războinicii după noi, fără să le fie teamă că cei învinşi ar putea să se răscoale.

   — În cazul acesta stăm prost de tot, zise Marian, Avem însă avantajul că-i vom putea împuşca pe duşmani când se vor apropia. De gloanţele lor nu mă tem, căci nu cred să cunoască ei înrâurirea luminii de lună când e vorba să ţinteşti. Dar ce-a păţit ompum-ul, îi văd foarte agitat?

   Căpetenia vorbi din nou ceva cu Hasting în vreme ce puţinii războinici încetaseră chiar să vâslească. Legionarul li se adresă cu glas poruncitor şi în cele din urmă puseră iar mâna pe beţe, ca să

împingă înainte pluta.

   — Parcă totul ne este împotrivă! zise Hasting cu amărăciune. Curând apa face un cot spre răsărit şi cică acolo ar sălăşlui stafia. Bataşii se tem de ea mai mult chiar decât de duşmanii lor. la te uită cât de încet vâslesc, numai să n-ajungă prea curând în apropierea acestui duh rău. Am putut să-i îndemn să meargă înainte, amintindu-le de ucigaşul Mango, pe care-l credeau tot „diavol". A! Uite că şi vine prima plută a duşmanilor.

   — Haide, Robert! zise Marian, calm. Ne vom lăsa îndărătul plutei, ca să putem trage mai bine. Şi d-ta, domnule Hasting , spune-le, te rog, oamenilor că cu cât vom înainta mai repede cu atât mai curând scăpăm de stafia de care se tem.

   Cu băgare de seamă alunecarăm pe lângă bataşi, care începuseră să vâslească nebuneşte şi ne aşezarăm la capătul plutei. Atunci văzurăm, la vreo cincizeci de metri îndărătul nostru cea dintâi plută a duşmanilor, apropiindu-se cu repeziciune. Îndărătul ei zărirăm alte două puncte, aşa dar încă două plute.

   III.

   STAFIA.

   ÎI LĂSARĂM PE DUŞMANI SA SE APROPIE până la treizeci de metri, apoi ridicarăm puştile şi luarăm la ochi pe cei doi Bataşi din faţă. Dar, înainte de a putea apăsa pe trăgaci, ţinta dinaintea noastră dispăru brusc şi în acelaşi timp căzurăm la o parte. Nu lipsea mult ca Marian să se rostogolească în apă. Explicaţia era simplă: cuprinşi de spaimă la gândul stafiei care avea să se ivească, războinicii noştri împinseră pluta cu toată puterea pe după cotul râului, spre răsărit.

   Acum eram şi noi curioşi peste măsură să vedem monstrul de care ne tot vorbiseră. Cel şase oameni cu vâslele lor improvizate lucrau ca turbaţii, gâfâind de încordare. Deodată se auziră în desişul de lângă noi două plescăituri puternice, urmat de un foşnet în frunziş.

   Bataşii izbucniră în ţipete de groază, sporind şi mai mult iuţeala plutei. Dar foşnetul şi trosnetele încetară brusc.

   În schimb, pluta duşmanilor ţâşni acum pe după cotul apei. Cei patru războinici din frunte zvârliră imediat suliţele, care zburară deasupra capetelor noastre. Doi din bataşii dindărătul nostru gemură sfâşietor, se clătinări, afundându-se în apă, cu prăjini cu tot Râmaserăm deci numai cu patru vâslaşi - dacă pot zice astfel - şi viteza plutei noastre se micşoră simţitor.

   Venise vremea să tragem. Pluta duşmana era la cel mult douăzeci de metri şi înainta repede. Potrivnicii noştri - erau în număr de zece - stăteau înghesuiţi unul într-altul, aşa că un singur glonţ de-al nostru ar fi putui nimeri mai mulţi dintr-odată. Duserăm iar puştile la ochi, dar şi de data aceasta nu izbutirăm să tragem, căci acum interveni „stafia".

   Pluta duşmană se afla tocmai în locul unde auziserăm din desiş plescăitul puternic şi foşnetele. Bataşii potrivnici izbucniră deodată în răcnete şi în aceeaşi clipă trestiile de bambus se despărţiră şi doi monştrii uriaşi o zbughiră spre plută. Din cauza luminii sclipitoare a lunii şi a repeziciunii cu care se iviseră, n-am putut recunoaşte dacă erau într-adevăr făpturi fabuloase necunoscute, născute în sânul misteriosului ţinut mlăştinos.

   Fioroasele animale se izbiră de pluta îngustă, care se sfărâmă Într-o clipă. Şi atunci, se iscă o luptă grozavă între duşmanii noştri şi făpturile acelea misterioase. Auzirăm strigăte de durere şi de moarte, în vreme ce cei patru bataşi de pe pluta noastră vâsleau ca turbaţi, împingând pluta cu o iuţeală ameţitoare. Devenise şi mai uşoară, acum, căci pierdusem trei oameni.

   Punctul se făcea tot mai mic colo în urma noastră unde apa stropea în sus. Din ce în ce mai slab se auzeau ţipetele de durere. Probabil că toţi cei de pe plută căzuseră în ghearele celor doi monştri.

   Celelalte două plute, care ar fi trebuit să fi trecut de mult cotul, s-au întors, desigur, din drum, căci şi duşmanii noştri vor fi cunoscut „stafia" din mlaştini. N-am mai văzut şi auzit nimic de ei şi în cele din urmă ne-am spus că au renunţat să ne mai urmărească.

   Cu toate acestea, cei patru bataşi ai noştri nu se opriră din sforţarea lor supraomenească până când, sfârşiţi de oboseală, se prăbuşiră pe scândurile plutei. Cu prilejul acesta avurăm din nou nenorocul să pierdem alte două beţe de bambus. Ar fi trebuit să oprim pluta şi să aşteptăm ca apa să ne aducă îndărăt beţele atât de trebuincioase, dar bataşii nici că vroiau să audă de aşa ceva. Ei îi spuseră lui Hasting că mai aveam mult încă până să ieşim din ţinutul stafiei grozave şi că nu departe creşteau bambuşi înalţi, de unde ne putem procura „vâsle" noi. Doi războinici îşi adunară puterile şi începură să-i dea înainte cu beţele ce le mai rămăseseră.

   Curentul încetase cu totul. Ba mi se părea că apa devenise chiar stătătoare, aşa că înaintarăm foarte încet, ceea ce într-un fel era bine, căci pluteam prin locuri necunoscute şi lesne s-ar fi

putut să ne izbim de vreo piedică.

   Apa se lărgi puţin şi bambusul de pe maluri devenea mai înalt şi mai trainic. Şi mie mi se păru că mergeam tot mai mult spre nord, dovadă că ne îndreptam în direcţia coastei depărtate.

   Pierdut în gânduri, cum eram, privirea îmi alunecă deasupra apei sclipitoare dindărătul nostru. Si, atunci, mi se păru că zăresc departe în urmă două puncte întunecate. Îi atrasei atenţia lui Marian, dar ca prin farmec punctele misterioase dispăruseră. Bunul meu prieten, după ce privi cu încordare, fu de părere că mau înşelat ochii.

   Trebuia să-i dau dreptate; mă încăpăţânai însă să privesc într- acolo şi atunci văzui ivindu-se din nou cele două puncte, de data asta mult mai aproape însă. Îi ghiontii repede pe Marian, care zise în şoaptă:

   — Da, acum am văzut şi eu. Poate că sunt cadavre de-ale duşmanilor, mânate de curent. Dar nu... nu poate fi asta, căci noi mergem prea repede. la te uită... punctele se apropie. Te pomeneşti că sunt înotători care au scăpat cu viaţă din catastrofa care s-a produs acolo.

   — Sau poate sunt fantomele care ne urmăresc, zisei eu râzând, asta ne-ar mai lipsi.

   — Ce s-a întâmplat, domnilor? întrebă Hasting, cu glas slab.

   — Îndărătul nostru vin înot două puncta întunecate, răspunse Marian. Nu ştiu ce poate să fie. Prietenul Robert tocmai spunea car putea fi dihăniile care au sfărâmat pluta duşmană.

   — Ia să-i întreb pe bataşii noştri, zise legionarul. Dacă vor recunoaşte ce anume este, atunci voi cere să mâne pluta lângă un perete de bambuşi şi s-o oprească acolo. Dacă va fi nevoie să împuşcaţi, veţi avea o ţintă faină.

   — Asta am putea-o face îndată chiar, zise Marian. Cei doi urmăritori se apropie cu repeziciune. Şi... Dumnezeule! Ai văzut, Robert?

   Nu fui în stare decât să dau din cap, atât eram de îngrozit. Acum ştiam ce animale se ascund sub „stafiile" acelea, căci unul din ei tocmai scosese din apă capul lui uriaş. Erau doi crocodili inguinali, cele mai primejdioase şi înfiorătoare animale de pradă ale regatului insular al Indiei. Poate că puţini cunosc faptul că în India mor pe fiecare an din cauza acestor crocodili, cam toţi atâţia oameni ca şi de pe urma tigrilor. Au fost răpuse dihănii de nouă metri lungime. Şi e lucru constatat oficial că mulţi oameni au fost smulşi din bărci şi înecaţi de ele.

   După botul uriaş pe care-l vedeam la vreo douăzeci de metri de noi, ne puteam da seama că cei doi monştri sunt de o lungime neobişnuită. Şi că ne vor ataca eram siguri, căci văzusem ce-au făcut cu pluta duşmană.

   — Ei, ce este? întrebă Hasting.

   — Crocodili inguinali de cel puţin zece metri lungime, răspunse Marian.

   — Ah! Crocodilus porosus, zise legionarul, surprinzător de calm. E primejdios. Voi da de veste ompum-ului.

   Dar comunicarea sa avu rezultatul contrar celui aşteptat. În loc să se-ndrepte spre bambuşi şi să oprească acolo pluta, doi Bataşi începură să vâslească cu turbare. Zadarnic strigă la ei Hasting plin de mânie. Bataşii păreau să cunoască primejdia fiarelor sau Ie considere sfinte, poate, cum se-ntâmplă aproape pretutindeni în India. Ei cred că sufletul vreunui strămoş de-al lor sălăşluieşte în dihanie, care are dreptul să-l la şi pe nepot.

   Potopul de înjurături al lui Hasting fu întrerupt de un puternic acces de tuse; apoi zise cu glas slab:

   — Se pare că suntem pierduţi.

   Şi rămase tăcut.

   Desigur că leşinase în urma iritaţiei şi sforţărilor ce făcuse, ceea ce nici nu era de mirare ţinând seamă de gravitatea rănii sale.

   Cei doi urmăritori primejdioşi rămaseră ceva în urmă. Deodată, însă, apa spumegă îndărătul lor sub puternicele lovituri de coadă şi ca două torpile ţâşniră spre noi.

   Traserăm la repezeală câteva gloanţe asupra căpăţânilor uriaşe, dar din cauză că n-aveam o ţintă bună, probabil că nu le nimerirăm unde trebuie. Căci monştrii se apropiau cu aceeaşi iuţeală. Un efect tot avuseseră împuşcăturile noastre: bataşul care vâslea în stânga îşi spori sforţările; rezultatul fu că băţul se rupse. Pluta se răsuci atunci ca o sfârlează şi zbură cu vârful în peretele de bambuşi de pe malul stâng al apei. Noi avusesem grijă dinainte să ne aşezăm jos şi să ne înţepenim picioarele între beţele de bambus, încât izbitura care urmă acum nu ne făcu prea mult rău. Dar trei bataşi, care stăteau în partea dreaptă a plutei, se rostogoliră în apă.

   Din pricina supraîncărcării pluta se aplecă acum îngrijorător spre stânga; împrejurarea asta îl salvă pe leşinatul Hasting de la înec şi Bataşii readuseră repede echilibrul, aruncându-se de-a curmezişul plutei.

   Iată ci cei doi monştri se apropiaseră, întâmplarea cu pluta se petrecuse atât de repede încât ei ţâşniră la câţiva centimetri doar de noi. Dacă nu s-ar fi rupt băţul de bambus, atunci în câteva clipe ar fi ajuns pluta şi ne-ar fi înhăţat pe noi doi. Aşa însă, căzură victime doi nenorociţi bataşi care tocmai ieşiseră la suprafaţă. Doar un răcnet înfiorător mai putură scoate sărmanii de ei, apoi fălcile grozave se închiseră cu zgomot şi monştrii îşi târâseră victimele în adâncime. Tremurând din tot trupul, al treilea bataş sări pe plută şi se ghemui lângă tovarăşii săi, care aşteptau înlemniţi un nou atac al dihăniilor.

   Aruncând o privire îndărăt, mă încredinţai că Hasting zăcea liniştit în mijlocul plutei. Din fericire, aceasta se înfipsese adânc în desişul de bambuşi şi rămăsese înţepenită acolo. Bataşii nu se mai gândeau să încerce ceva pentru apărarea lor. Aşteptau să li se împlinească soarta.

   Situaţia noastră era cât se poate de primejdioasă, căci nu ştiam în ce loc se vor ivi din nou uriaşele târâtoare. Se putea foarte bine ca asta să se întâmple direct sub pluta noastră şi atunci ne-am fi putut lua rămas bun de la viaţă. Dac-am fi fost singuri pe plută am fi încercat să ne ascundem în desiş, dar îl aveam pe Hasting cu noi şi nu-l puteam lăsa în voia soartei, leşinat cum era.

   — Ridicaţi-vă! zise Marian.

   Propunerea sa era foarte nimerită, căci ne puteam retrage puţintel de pe marginea primejdioasă a plutei şi să cuprindem cu privirea suprafaţa apei.

   Se scurseră câteva minute într-o încordare chinuitoare. Unde se vor ivi primejdioşii duşmani?

   — Iată-i! şopti Marian şi ridică puşca. Îmi îndreptai privirea spre locul arătat de el şi la vreo douăzeci de metri depărtare văzui un punct negricios, care se mărea din ce în ce.

   — E crocodilul! şopti Marian iarăşi. Acum vedeam şi eu lămurit căpăţâna lungă a dihăniei, care zăcea nemişcată în apă şi-şi holba ochii la noi. Poate că-şi aştepta tovarăşul, ca şi se năpustească împreună cu el asupra sărmanei noastre plute şi să ne dea gata.

   În tot cazul, răgazul acesta ne prindea bine. Marian porunci încetişor:

   — Ţinteşte tu ochiul drept, eu cel stâng. Atenţie, foc!

   Cele două împuşcături biciuiri apa. Din răsunetul lor ne dădurăm seamă îndată că amândouă gloanţele îşi nimeriseră ţinta. Şi în clipa următoare, dihania rănită de moarte începu să se zvârcolească pe locul unde se afla. Zvârli apa în sus până la câţiva metri şi loviturile cozii bubuiau ca tunul.

   Acum se cerea multă băgare de seamă, căci curând se va ivi celălalt crocodil, iar în apa învolburată cu greu am fi putut recunoaşte capul său. Deodată Marian arătă spre ţărmul drept.

   — Acolo... trage repede! Din desişul de bambuşi ţâşni trupul enorm al celuilalt monstru, îndreptându-se spre locul unde se zbătea la spasmurile morţii tovarăşul lui.

   Puştile noastre detunară imediat. Fiecare din noi trase doua gloanţe unul după altul asupra trupului acela lung şi nimerirăm de minune. Şopârla enormă ţâşni ca o săgeată din apă, începând şi ea să se zvârcolească întocmai ca surata ei, se răsuci apoi, însă şi ca o vijelie se îndreptă de-a dreptul spre pluta noastră.

   Mişcările ei erau acum ceva mai încete şi liniştiţi deschiserăm din nou focul asupra căpăţânii uriaşe. Până s-apuc eu să trag a doua oară, „Winchester"-ul lui Marian scuipă al treilea glonţ şi acesta puse capăt zvârcolelilor monstrului. Se smuci cu turbare la câţiva metri departe de noi, la fel ca tovarăşul său, ale cărui mişcări deveniseră tot mai slabe. Din cauza apei răvăşite, pluta noastră începu să se clatine îngrijorător şi bataşii - care tăcuseră chitic în vreme ce noi împuşcam - începură acum să răcnească de spaimă.

   — Păcat că nu le ştiu limba, căci i-aş înjura în lege! zise Marian.

   Priveam ca încordare la agonia celor două dihănii, care timp

atât de îndelungat erau considerate „stafiile" ţinutului mlăştinos. Primul crocodil încetă să se zvârcolească şi trupul uriaş se afundă încetişor.

   — Îmi pare rău, zise Marian, aş fi vrut să salvez pieile acestor doi „indivizi". Ce mal pantofiori mi-aş fi trântit! Aşa! Uite şi-al doilea şi-a luat seama. Îşi dă duhul, sărăcuţul de el! Baga tu de seamă, Robert, dacă nu cumva vin duşmanii noştri în celelalte plute, sau poate chiar alţi reprezentanţi ai neamului sopârlesc. Eu mă voi îngriji de bietul Hasting.

   În vreme ce eu îmi îndreptai toată atenţiunea în susul apei, Marian se duse spre legionarul leşinat. Ghionti mai întâi pe câţiva batari se vede că-i stăteau îndrum, apoi destupă sticla cu whisky ca să stropească tâmplele leşinatului.

   Se scurseră câteva minute în linişte deplină şi deodată fui trezit din gândurile mele de o exclamaţie a lui Marian:

   — Ah! Se trezeşte!

   Auzii imediat glasul slab al legionarului:

   — Domnule Farrow, unde sunt crocodilii?

   — Împuşcaţi. Ne-au înhăţat însă doi oameni.

   — Bieţii de ei! Ce moarte grozavă! Dar vă admir, domnilor, situaţia voastră este disperată. Acum le voi spune bataşilor să pornească înainte. V-aţi oprit din proprie iniţiativă aici printre bambuşi?

   Marian îi povesti pe scurt ce se întâmplase, apoi legionarul vorbi cu ompum-ul, deveni foarte energic şi rezultatul fu că bataşii tăiară beţe de bambus din desiş şi începură săi vâslească, aruncând mereu priviri neliniştite îndărăt.

   IV.

   ULTIMA LUPTA.

   ÎN AFARA DE OMPUM-UL ŞI FIUL SAU, ne mai însoţiseră încă opt bataşi, în fuga noastră. Cinci din aceştia din urmă erau morţi: trei răpuşi de suliţele duşmane, doi sfâşiaţi de crocodilii fioroşi. Căpetenia nu vâslea, în schimb fiul său îşi tăiase şi el un băţ şi lovea apa de zor. Pluta noastră era mânată deci de patru perechi de braţe puternice şi alerga cu repeziciune pe apa liniştită.

   Bataşii păreau că se liniştesc cu încetul, sau poate că le crescuse încrederea ce-o aveau în armele noastre. În orice caz începură să vorbească intre ei, în şoaptă. După cum ne tălmăci Hasting, ne ridicau în slava cerului.

   Şi nouă ni se mai întări moralul. Cursul apei părea să ducă de-a dreptul pe coastă. În orice caz vom ieşi din primejdiosul ţinut mlăştinos.

   O nouă plagă se ivi acum: ţânţarii. De data asta ne veni în ajutor ompum-ul, care ne dădu o bucată groasă de trunchi de bambus scobit înăuntru şi care conţinea o unsoare împotriva insectelor. Ne frecarăm îndată fata şi mâinile şi văzurăm cu bucurie că ţânţarii fug repede din apropierea noastră. Bataşii se unseră şi dânşii, apoi se puseră din nou pe lucru.

   Apa se îngusta acum şi pereţii de bambus de amândouă părţile deveneau mai înalţi şi mai trainici. Teama mea că râul se va sfârşi în vreo mlaştină reveni. Comunicai lui Marian şi lui Hasting îngrijorarea mea.

   — Atunci va trebui să ne înapoiem, răspunse prietenul meu, după câteva clipe de gândire Poate că vom izbuti însă - dacă într- adevăr cursul apei se închide - să ne croim drum prin desişul de bambuşi şi să ieşim pe uscat.

   — După cât cunosc eu topografia ţinuturilor, mlăştinoase - zise legionarul - probabil că va veni acum un loc foarte nămolos, dar cu figurantă că un nou curs de apă duce iarăşi afară. Altminteri n- ar putea fi atât de bogată vegetaţia de jur-împrejurul aşa-ziselor „mlaştini ale morţii", în mijlocul cărora ne aflăm. Acum trebuie să ne păzim numai de şerpi veninoşi.

   — Hm, după cum văd eu, ne aşteaptă perspective frumoase pe aici, râse Marian. Dar de şerpi trebuie să ne temem numai dacă vom fi siliţi să părăsim pluta şi să ne continuăm drumul pe jos. A! Râul se îngustează tot mai mult. Sunt foarte curios să văd dacă îndărătul deschizăturii înguste din faţa noastră porneşte vreun drum înainte.

   La vreo cincizeci de metri de noi beţele de bambus se împreunau atât de mult încât de abia dacă lăsau loc de trecere plutei. La o dispoziţie a lui Marian - tălmăcită de Hasting - Bataşii încetiniră cu vâslitul. Nu trebuia să trecem prea repede prin spărtură. Propunerea lui Marian fu ca noi doi să ne aşezăm pe capătul plutei, ca să putem întâmpina cei dintâi un eventual pericol.

   În imediata apropiere a deschizăturii, bataşii primiră ordinul să- ncetezi cu vâslitul şi pluta trecu încetişor prin strâmtoare. Ţineam puştile pregătite şi în vreme ce eu îndreptai imediat privirea spre stânga, Marian făcea acelaşi lucru spre dreapta.

   Intrarăm... într-un lac mic, rotund, cu apă liniştită, negricioasă. nici un zgomot nu se auzea de jur împrejur. Apa era adâncă tare, căci, când Bataşii noştri vrură să se folosească iarăşi de braţele lor, nu dădură de fund.

   — Desigur vreun crater vechii, îşi dădu cu părerea prietenul meu. Nu ne rămâne altceva, decât să vâslim cu mâinile. Chiar dacă astfel vom înainta încet, vom ajunge cel puţin pe ţărmul celălalt.

   Hasting tălmăci asta Bataşilor şi aceştia - care păreau din nou cuprinşi de spaimă - se puseră de zor pe lucru şi împinseră pluta înainte, vâslind cu mâinile. Lacul avea circumferinţă de vreo şaizeci de metri, dar de abia ne mişcăm din loc cu sistemul acesta, deşi războinicii îşi dădeau toată silinţa. După câteva minute însă, care mi se părură ceasuri, trecuserăm totuşi de mijlocul apei şi zărirăm în faţa noastră iarăşi o spărtură îngustă în desişul de bambus.

   — Cu siguranţă că de acolo porneşte un nou curs de apă, zise Marian, vesel. Dar ce-au păţit Bataşii de-au devenit deodată atât de agitaţi?

   Războinicii vorbiră zoriţi lui Hasting şi-şi tot arătau mâinile.

   — Bataşii susţin că apa e groasă şi fierbinte, ne zise legionarul. Puneţi şi dv. mâna, domnilor!

   Ne aplecarăm repede şi muiarăm mâinile în apa care părea să îi devenit şi mai întunecată. Ni le traserăm însă înapoi speriaţi. Apa era într-adevăr „groasă", adică îţi dădea senzaţia de nămol. Şi apoi era fierbinte, clocotitoare. Părea să fie aşa cum spusese Marian: „Desigur vreun crater stins". Sau mai era poate în activitate?

   De abia mă gândii la asta, că lichidul gros din jurul nostru începu să fiarbă. Îndărătul plutei noastre se înălţă cu un zgomot şuierător o coloană de nămol, neagră, clocotitoare şi înaltă de vreo opt metri, apoi căzu în jos, din fericire înclinată de partea cealaltă. Într-o clipă aerul deveni fierbinte. Pluta începu să se clatine îngrozitor şi furăm nevoiţi să ne încleştăm cu toată puterea, deşi picături fierbinţi de nămol ne stropeau mâinile, ceea ce-l făcea pe bataşi să răcnească de durere.

   Pe urmă ne luă în primire un val uriaş, stârnit de prăbuşirea coloanei de nămol şi ne mână spre deschizătura îngustă înspre care aveam şi aşa de gând să ne îndreptăm.

   Când trecurăm pe lângă desişul de bambuşi, Marian şi eu smulserăm câte un bat deoarece Bataşii erau prea înspăimântaţi ca să-şi poată relua lucrul. Dădurăm de fundul apei şi îndreptarăm pluta spre strâmtoarea îndărătul căreia nădăjduiam să găsim calea salvării.

   Valul negru ne împinse vreo treizeci de metri într-un nou curs de apă, în vreme ce de amândouă părţile beţele de bambus se aplecau sub apăsarea maselor de nămol ce se rostogoleau. Apa începu apoi să se liniştească din ce în ce mai mult şi vâslirăm tot înainte, spre nord-est, adică spre coasta salvatoare.

   Eram încă la optzeci de kilometri depărtare de dânsa şi drumul ducea prin păduri seculare, după ce vom fi trecut cu bine mlaştinile.

   Hasting stătu de vorbă cu bataşii şi aceştia - afară de ompum - se ridicară, schimbându-ne la vâsle. Bieţii oameni păreau însă zdrobiţi din pricina nenumăratelor întâmplări grozave prin care trecuseră, căci îşi îndeplineau treaba cu mişcări obosite, ca nişte fiinţe care nu mai aveau nici o speranţă. Când ne aşezarăm lângă Hasting, acesta ne spuse:

   — Bataşii sunt încredinţaţi că nu vor scăpa cu viaţă. Vorbeau de nişte duhuri care cică le-ar fi hotărât pierzania. Ceea ce am pătimit până acum ar fi numai prevestiri ale marii catastrofe care se va produce curând. Cel puţin să mâne pluta înainte. Eu cred că vom învinge şi această mare catastrofă. Ia priviţi, desişul de bambuşi devine mai scund şi mai luminos. Curând vom da de teren mai solid. De bataşii duşmani cred că am scăpat definitiv şi o vom scoate noi la capăt şi cu pădurea pe care mai trebuie s-o străbatem. Vreau să zic că dv. domnilor, va trebui să purtaţi de grijă s-o scoatem la capăt, căci deocamdată eu nu-s decât o povară care mai mult încurcă.

   — Las-o mai domol, dragă Hasting. Drept să-ţi spun, nu ştiu ce-am fi făcut fără d-ta. Numai un om ca d-ta a fost în stare - cu toată rana gravă - să facă pe tălmaciul şi încă în situaţiunile primejdioase prin care am trecut—

   — Nu e momentul să ne felicităm - râse legionarul. Altminteri aş trebui să povestesc şi eu multe. Dar la uitaţi-vă la bataşi, fac impresie ca şi cum s-ar aştepta să vie moartea dintr-o clipă în clipă.

   — Îşi vor mai veni ei în fire după ce vor mai fi mers o bucată de drum, răspunse Marian. După ce vor simţi pământul sub picioare, fi sigur că le va veni inima la loc. Noi am...

   Marian fu întrerupt şi încă în chip neplăcut. Moartea venise cu adevărat. Pe partea stângă, unde şedeam eu, se afla o spărtură largă în desişul de bambus, pe care o observarăm însă de-abia când ne aflarăm direct în faţa ei. Şi din spărtura asta ţâşni un nor de suliţi, zvârlite de cel puţin zece bataşi duşmani, care se iviseră brusc acolo. Aşa dar, tribul inamic cunoştea ţinutul mai bine decât noi şi trebuie să fi ştiut că vom trece pe aici, în cazul când vom fi scăpat de primejdiile din cale.

   Datorită faptului că atacul se produsese pe neaşteptate şi a apropierii la care ne aflam, suliţele avură un efect îngrozitor. Trei Bataşi scăpară beţele din mână şi cu răcnete înfiorătoare se prăvăliră în apa neagră. Ompum-ul, care stătea lângă mine, îşi chirci trupul, scoţând ţipete ca din gaură de şarpe. O suliţă îi găurise pieptul. Numai fiu-său şi noi, Europenii, scăpaserăm teferi.

   Imediat smulserăm pistoalele de la brâu, în vreme ce fiul căpeteniei puse mâna pe o suliţă ce căzuse lângă el şi o zvârli în ceata duşmanilor. Apoi gloanţele noastre căzură ca, ploaia în grămada inamicilor, care tocmai ridicaseră suliţele de rezervă pentru a le zvârli. Efectul focurilor noastre fu îngrozitor. Cei şase, Bataşi din frunte se prăbuşiră imediat, în vreme ce restul de patru o luară repede la fugă, după ce zvârliră suliţele ce le mai aveau în mână.

   Se vede că soarta a vrut ca toţi Bataşii care ne-au însoţit să cadă, căci oricât de repede şi la întâmplare zvârliseră duşmanii sufitele: lor, ele nu-şi greşiră ţinta. Fiul căpeteniei scoase un ţipăt înăbuşit, aruncă braţele în sus, se clătină şi se prăbuşi cu spatele în apa, neagră. Gâtlejul îi fusese găurit de o suliţă.

   Eram atât de îndureraţi de moartea tânărului, pe care-l îndrăgisem, încât hotărârăm să, nu-i lăsăm cu nici un chip să scape pe cei patru fugari. Nu puteau fi departe încă - ridicarăm pistoalele... şi atunci se auzi un sunet care ne făcu să coborâm repede mâinile. Era...

   Cei patru Bataşi duşmani se opriră brusc şi priviră înmărmuriţi în jurul lor, apoi încercară să pătrundă pe de lături în desiş, dar, prea era acesta de nestrăbătut. Atunci se auzi pentru a doua oară sunetul acela, de data aceasta mai aproape, apoi apăru la capătul poterii largi o făptură înaltă, într-un costum kaki, ce bătea în verde, iar un glas cunoscuţi ne strigă:

   — Massers, nu trage, Pongo omoară duşman.

   Da, era într-adevăr credinciosul nostru uriaş, i pe care-l credeam mort; şchiopătând tare, el se năpusti totuşi asupra celor patru Bataşi cuprinşi de groază. Chipul său hidos de gorilă era înfiorător de schimonosit şi duşmanii rămaseră câteva clipe ca paralizaţi, înainte să-şi poată smulge pumnalele, ca să-şi apere viaţa. Dar împotriva unui uriaş ca Pongo era cu neputinţă să te aperi.

   În vreme ce se repezea spre ei, el zvârli cu putere suliţa, cu care în urmă cu vreo zece ceasuri pusese pe fugă rinocerul. Şi arma grozavă străpunse trupul unui bataş lipindu-l de peretele de bambuşi, pe urmă negrul uriaş îşi smulse klewang-ul şi sări asupra celor rari mai rămăseseră şi care loveau la întâmplare cu armele lor. Pongo dădu numai câteva lovituri, auzirăm lamele ciocnindu- se unele de altele. Apoi urmară trei răcnete de moarte. Uriaşul îşi şterse nepăsător cuţitul de şalul unui mort, smulse suliţa din trupul primului căzut, curăţi şi lama acesteia şi tot şchiopătând, veni spre noi. Strălucitor de bucurie.

   Ne ridicarăm repede în picioare şi împinserăm pluta la mal.

   — Pongo, credinciosul şi bunul nostru Pongo! exclamă Marian, adânc mişcat şi strânse cu putere mana uriaşului, care se arătă încurcat şi de dala asta. Cum ai izbutit să te salvezi, cum ai ajuns aici?

   Îi strânsei şi eu mâna cu o emoţie sinceră, apoi bunul negru se aplecă îngrijorat deasupra lui Hasting şi-i privi cu sfioasă compătimire.

   — Massers rană rău? întrebă el. Pongo caută buruiană, când fie pădure.

   Se urcă apoi pe plută, dădu drumul încetişor în apă ompum- ului care nu mai mişca, apoi puse mâna pe băţul care servea de vâslă. În clipa următoare pluta zbură ca o săgeată pe apa care

făcea impresia că clocoteşte.

   Cu toată împotrivirea lui înverşunată îi dădurăm o mână de ajutor şi viteza spori într-atât că nici o barcă cu motor nu ne-ar fi putut ajunge din urmă.

   — Acum povesteşte-ne tot, Pongo! îi ceru Marian. Nici nu-mi vine să cred că te afli iarăşi cu noi. Te-a rănit rău rinocerul?

   — Monuhu foarte mult prost, râse uriaşul. Pongo gaură mică picior, Monuhu una mare la nas. Duşmani în copac împuşcă asupra Massers, aleargă după ei, cinci caută Pongo. Pongo apoi nu ştie nimic, trece mult până el trezeşte. (Vroia să spună cu asta că leşinase; aşadar „gaura" de la picior nu ora chiar atât de neînsemnată). Apoi pune mâna cinci duşmani, la suliţa, merge în urma lor.

   Un altul poate ar fi scris o carte întreagă asupra aventurii pe care uriaşul nostru ne-o spuse în câteva cuvinte... Dar aşa era Pongo, la el preţuia mai mult fapta decât vorba.

   Marian părea nemulţumit cu povestirea asta scurtă, căci întrebă:

   — Cei cinci duşmani te-au atacat toţi deodată?

   Pongo dădu din cap:

   — Vine unul, Pongo înhaţă la el, rămâne liniştit. Duşman cade, vine doi, Pongo înhaţă, rămâne liniştit Alte doi rămâne şi ei liniştit Pongo caută la ei şi înhaţă.

   Apoi, după o clipă, urmă:

   — Pongo vine sat, duşmani împuşcă, Massers împuşcă, vine noapte, foc arde. Duşmani aleargă sus sat, jos aude strigăte. Pongo ştie Massers fugit. Duşmani fuge, se despart. Pongo ştie Massers va scăpa, urmăreşte zece duşmani. Pongo cade, rămâne la pământ, aude împuşcături, vine încoace şi omoară duşman.

   Povestirea asta scurtă, în graiul lui schimonosit, ne dovedea şi de data asta ce însuşiri deosebite avea uriaşul acesta negru, care cu toată rana lui gravă îi urmărise pe cei zece Bataşi care ne întinseseră o cursă. Înţelesese deci imediat că grupul acesta însemna cea mai mare primejdie pentru noi. Dar cum izbutise să-i urmărească pe întuneric şi într-un ţinut cu totul străin, asta nu nea mai povestit, bănuiam noi însă cum.

   Socotindu-şi povestirea sfârşită, uriaşul începu iarăşi să vâslească din toate puterile şi zise, gâfâind:

   — Pădure vine îndată. Atunci Massers în siguranţă.

   Asta era o veste bună, căci eram dornici de puţină odihnă. Şi pentru rănile lui Hasting şi Pongo era nevoie de ea, căci mai aveam un drum lung, nu glumă, prin pădure, până la coastă.

Îndărăt în tabăra noastră nu puteam ajunge căci ne îndepărtaserăm prea mult spre răsărit şi desigur că bataşii duşmani puseseră sentinele pe toate potecile, care treceau prin preajma satului cucerit.

   Nu ne rămânea decât să căutăm să ajungem la vreo staţiune de coastă şi de acolo să indicăm sergentului Vaasen unde ne aflăm. El va purta apoi grija transportării tigrilor prinşi.

   Ne încordarăm toate puterile ca să ieşim cât mai repede din primejdioasele mlaştini şi în curând băgarăm de seamă că ne apropiam de pădure, căci bambuşii dispăreau şi ajunseserăm într- un loc acoperit cu ferigi şi muşchi, iar în depărtare se înălţa o dungă întunecată - pădurea, care constituia ultima piedică pentru noi.

   Apa ducea în linie dreaptă spre această dungă. Era o plăcere acum călătoria pe suprafaţa netedă. Dar în curând aveam să vedem că şi frumuseţea ascunde primejdii.

   V.

   PE MARE.

   NE DEPĂRTASERĂM CU VREO CINCI SUTE de metri de desişul de bambuşi, când răsunară îndărătul nostru strigăte prelungi, care lăsau un ecou ce se pierdea cu încetul în depărtare.

   — Santinelele duşmanei zise Marian. Slavă Domnului că nu ne mai pot ajunge acum.

   — Massers nu spune asta! interveni Pongo. Duşmani face plută, urmăreşte repede.

   Uite că la aşa ceva nu ne gândisem. Strigătele sentinelelor vor aduna curând un număr mare de războinici, cărora le va fi lesne să construiască plute şi să ne ia urma.

   Şi asta însemna că tot nu vom avea linişte până ce nu vom fi ajuns la coastă, căci ura ce ne-o purtau Bataşii, cărora le prilejuisem atâtea jertfe, îi făcea, de sigur, nişte urmăritori înverşunaţi.

   Pe de altă parte, n-am fi putut străbate atât de repede pădurea, căci Pongo era împiedicat la mers de rana de la picior şi trebuia să croiască şi o potecă, în vreme ce eu cu Marian vom fi siliţi să-l ducem pe Hasting. Era deci posibil ca bataşii să ne ajungă şi să avem iar de furcă cu ei.

   În vreme ce-mi treceau prin minte toate acestea, vâsleam din răsputeri şi dunga din zare se apropia tot mai mult. Deodată, însă, Hasting, care se ridicase în capul oaselor şi privise îndărăt, zise:

   — Văd multe puncte negricioase adunându-se pe apă. Desigur că-şi construiesc plute ca să ne urmărească. Sunt cel puţin douăzeci de oameni, ceea ce înseamnă c-ar fi printre ei şi câţiva din locuitorii satului cucerit. Nici ei nu ne pot cruţa, căci atunci şi- ar pune în joc propria lor viaţă.

   — Cred şi eu, răspunse Marian. Ba sunt chiar încredinţat că vor căuta să-şi câştige un merit din uciderea noastră. D-ta culcă- te la loc însă, domnule Hasting; voi privi eu îndărăt din când în când. Principalul lucru pentru noi e s-ajungem la pădure, poate putem scăpa sub ocrotirea întunericului.

   — Massers şi Pongo urcă în copac, se amestecă în vorbă uriaşul. Duşman caută, nu găseşte, Pongo omoară mâine duşman.

   Soluţia era simplă în teorie, dar în ce fel voia el s-o puie în practică nu prea îmi închipuiam. Ideea era bună însă, căci printre crengile unui copac uriaş ne puteam odihni fără grijă, pentru ca a doua zi, cu puteri împrospătate, să pornim la luptă împotriva urmăritorilor.

   Mânarăm în tăcere pluta mai departe; pădurea se apropia tot mai mult şi puturăm recunoaşte chiar câţiva copaci care îşi înălţau coroanele de frunziş deasupra celorlalţi. Tocmai atunci Marian îşi întoarse privirea o clipă şi zise:

   — Văd două puncte pe apă. Or fi duşmanii, pe două plute. Păcat că nu-s şi pe aici crocodili dintre-ăia.

   — Atunci ne-ar înhăţa în primul rând pe noi, râsei eu şi cine ştie ce ne mai aşteaptă în pădure.

   Cred că vom mai întâmpina multe pe aici, înainte de a putea spune că suntem în deplină siguranţă.

   — Şi când veţi putea spune asta - interveni Hasting - vi se va şi duce gândul la noul aventuri. Cel puţin aşa v-am cunoscut eu în scurtul timp pe care l-am petrecut împreună.

   — Ei, da, se poate să fie şi cum zici dumneata - încuviinţai eu. Altminteri, ar fi plictisitoare viaţa. Ei, Mariane, mai sunt departe duşmanii noştri?

   Marian aruncă din nou o privire în urmă şi zise:

   — Nu s-au mai apropiat. Ceea ce înseamnă că nu pot merge mai repede ca noi. Şi când vom ajunge la pădure vom avea un avans destul de mare ca să ne putem pune la adăpost în vreun copac.

   — Dar v-aţi gândit cum o să mă urcaţi pe mine? întrebă

Hasting.

   — Te vom trage în sus în pătură, răspunse Marian.

   — Lesne nu prea va fi, zise legionarul. Mai bine ar fi să mă ascundeţi la rădăcina copacului, în tufiş.

   — Asta vom vedea, când vom fi în pădure. Nu te lăsăm noi, n- avea grijă.

   Pe ambele maluri ale apei se iviră acum tufe şi râul făcu deodată un cot spre stânga.

   — Massers, opreşte aici! Se auzi atunci glasul lui Pongo. Pădure aproape. Pongo face capcană pentru duşman.

   Fără altă lămurire, îndreptă pluta spre malul stâng şi sări pe mal. Ţinu pluta bine până-l debarcarăm pe Hasting. Apoi luă şi genţile noastre.

   — Massers aşteaptă! zise el.

   Desprinse la repezeală patru bete de bambus din plută, urcă din nou pe ea şi o împinse spre mijlocul râului. Acolo înfipse cu toată puterea cele patru bete în nămolul de pe fund, la distante mici una de alta şi în aşa fel încât capetele lor să fie aplecate spre urmăritorii noştri. Le înfundă atât de tare încât de-abia ieşeau la suprafaţa apei.

   Piedica era destul de bună, căci prima plută se va izbi cu toată puterea de lemnul tare şi se va desface, sau în cel mai bun caz bataşii de pe dânsa vor fi zvârliţi în apă din cauza izbiturii. Asta îi va face să înainteze cu mare băgare de seamă, gândindu-se că mai sunt şi alte piedici la fel. În chipul acesta mai câştigam timp.

   Ne luarăm repede genţile, ridicarăm foaia de cort cu rănitul şi pornirăm după negru, care gonea cât îi îngăduia piciorul rănit, spre pădurea apropiată.

   Tocmai când ajunseserăm la marginea codrului se auzi gălăgie dinspre râu. Aşa dar, cursa lui Pongo avusese efect şi bataşii vor merge încet de-acum încolo. Pongo trăsese pluta noastră pe uscat şi o ascunsese în tufiş.

   Cu siguranţă că bataşii îşi vor urma drumul pe apă până la pădure şi vor pătrunde într-unsa într-un loc depărtat de al nostru. Noi merseserăm liniştiţi pe marginea codrului, tot îndepărtându- ne de apă. În cele din urmă, Pongo găsi un loc pe unde puteam pătrunde în desiş. Nu era o potecă, ci un luminiş îngust. Care şerpuia dea lungul pădurii. Fireşte că drumul era presărat cu mărăcini şi liane, dar Pongo nu le reteză ci le îndoi numai într-o parte, pentru ca urmăritorii noştri să nu ne dea de urmă.

   De duşmani nu mai auzirăm nimic, în schimb de jur împrejurul nostru începu să se trezească viaţa de noapte a codrului secular.

Spărtura îngustă ducea tot mai adânc în desiş şi numai mulţumită luminei ce ne-o trimitea cu zgârcenie luna, izbutirăm să înaintăm cu chiu cu vai în cele din urmă. Pongo se opri şi şopti:

   — Massers, copac bun aici.

   La dreapta noastră se înălţa un tamarin uriaş, ale cărui crengi cât toate zilele se întindeau până departe, împiedecând lumina lunii. Pongo îşi croi drum prin mărăcini şi după foşnetul ce-l auzeam ne dădurăm seama că se şi căţăra în copac. Apoi glasul său răsună deodată deasupra noastră, la o înălţime de vreo patru metri:

   — Massers Hasting ridică în sus, Pongo ia în primire.

   Se aşezase cu trupul dea curmezişul crengii pe care se afla şi-şi întinse în jos braţele-i lungi. Încetişor îl ridicarăm pe rănit deasupra capetelor noastre şi în clipa următoare uriaşul apucase capetele foii de cort şi-l ridicară pe legionar ca pe un fulg.

   Când ne căţărarăm şi noi, văzurăm că Pongo se urcase o bucată mai sus, ţinându-l pe bietul Hasting cu o singură mână, de parc-ar fi fost o legăturică. Acolo unde ajunsese el, se aflau trei crăci alăturate, care alcătuiau pentru noi un adăpost cum mai bun nici nu se putea.

   Aşternurăm repede păturile şi ne întinserăm de-a curmezişul crengilor, fără teamă că ne vom prăvăli la pământ. Şi deoarece Pongo ne încredinţa că se va trezi la cel mai mic zgomot suspect, ne lăsarăm în voia somnului de care aveam atâta nevoie.

   Ne trezirăm când se luminase de ziuă. Ne cam dureau mădularele din cauza culcuşului nu prea moale, în schimb eram voioşi şi cu puteri noii. Hasting dormea încă adânc, dar Pongo dispăruse. După câtva timp se-ntoarse aducând nişte buruieni şi ne zise:

   — Duşmani plecat, caută jos în pădure. Pongo lecuieşte acum rana Maşter Hasting.

   Bunul uriaş! Se gândea întâi la alţii, apoi la sine. Câţi oameni din lumea civilizată s-ar putea lăuda cu atâta mărinimie sufletească!

   Cu multă băgare de seamă desfăcu pansamentul şi stoarse sucul plantelor deasupra rănii care se vindecase în parte, mulţumită îngrijirilor date de bataşii prieteni. Legionarul se trezi şi ne salută cu vioiciune. Ne spuse că rana nu-l mai durea aproape de loc, ba vroia chiar să coboare singur din pom. Pongo îi împiedecă însă; îl înfăşură iarăşi în pătură şi cu el în mână, cobori din cracă în cracă.

   Când furăm cu toţii jos, îmbucarăm ceva în grabă din merindele noastre şi ne potolirăm setea cu o înghiţitură de apă minerală. Atâta vreme cât duşmanii se aflau pe aproape, nu puteam face foc ca să ne încălzim conservele. Nădăjduiam s- ajungem până seara la coastă, căci Pongo ne spusese că în vreme ce umblase să caute buruieni de leac, dăduse de o potecă ce ducea dea dreptul în direcţia dorită.

   La început trebuia însă să pornim spre râu, adică în apropierea duşmanilor şi Pongo înlătură din nou din cale toate piedicile, în vreme ce noi veneam cu Hasting în urma lui. În cele din urmă dădurăm de poteca largă, croită de pachiderme şi pornirăm în pas de marş spre coasta depărtată.

   Până la amiază străbăturăm jumătate din drum, după socoteala noastră. Făcurăm popas pentru masă şi după vreo trei sferturi de ceas pornirăm mai departe.

   Mă înşelasem totuşi în socotelile mele, căci când se înnopta, nu ajunseserăm nici măcar la brâul de mangrove care încercuieşte coastele mării. Petrecurăm noaptea iarăşi într-un copac şi de-abia a doua zi la amiază dădurăm de brâul de mangrove, pe care-l străbăturăm într-un ceas. Apoi se ivi marea în faţa noastră.

   Nimeriserăm de-a dreptul într-un golf mic, care îşi întindea în larg limbile-i de pământ, acoperite de vegetaţie. Şi în acest golfuleţ se afla - lipită de ţărm - o corabie mică. Eram salvaţi acum, căci dacă într-adevăr Bataşii se aflau în urma noastră încă, fără îndoială că echipajul micului vas ne va lua pe punte, adăpostindu-ne. Alergarăm repede spre ţărm şi strigarăm spre corabie.

   Nu primirăm nici un răspuns însă. Mai strigarăm de câteva ori la rând, cu acelaşi rezultat. Până ce în cele din urmă Marian zise:

   — Echipajul o fi la vânătoare. Să ne urcam fără teamă pe vas, căci se prea poate ca bataşii să vie. Marinarii ne vor ierta îndrăzneala când vor afla motivul.

   Fără să mai piardă vremea, prietenul meu intră în apă şi se îndreptă spre corabia care se afla la vreo douăzeci de metri. Apa îi ajungea până la piept şi ultima bucată de drum trebui s-o facă înot; găsi însă o funie care atârna în jos şi se caţără cu îndemânare pe ea. După câteva clipe se ivi iarăşi pe punte şi striga:

   — Nu e nici o fiinţă omenească pe bord. Voi lăsa pe apă barca de salvare ca să-l puteţi transporta pe prietenul Hasting.

   Marian scoase bărcuţa afară şi-i dădu drumul în jos cu ajutorul macaralei. Apoi coborî într-unsa şi începu să vâslească spre ţărm. Hasting fu îmbarcat repede şi pornirăm înapoi, tot temându-ne că

Bataşii ne-ar putea urmări.

   Nu fu însă aşa. Când ajunserăm cu toţii sus, îl duserăm pe legionar în cabină, apoi, Marian mă trimise la maşini, căci mă pricepeam să umblu cu motoarele. Găsii acolo un „Diesel" în perfectă stare, cu ajutorul căruia bricul putea merge cu viteză destul de mare. Tancul cel mare era pe trei sferturi cu ţiţei şi mă încredinţai că trebuia să pun numai pârghia în mişcare pentru ca motorul să funcţioneze.

   Tocmai mă pregăteam să urc iarăşi pe punte. Când Marian răcni în jos:

   — Pune repede motorul în funcţiune, vin bataşii!

   Apăsai pârghia şi imediat motorul începu să duduie. Fără să mai aştept vreo comandă lăsai elicea să se învârtească îndărăt, căci spre nespusa noastră uimire constataserăm că bricul nu era nici măcar ancorat.

   — Înainte! Se auzi comanda prin portavoce.

   Întorsei elicea, făcui ce mai trebuia şi urcai sus. Pongo stătea lângă Marian pe punte. Pe ţărm însă ţopăiau ca nebunii vreo douăzeci de bataşi, făcând nişte gesturi îndrăcite de furie că le scăpase prada în ultima clipă. Marian le făcea „cu tifla" şi îndreptă vasul spre larg. Ţărmul deveni din ce în ce mai mic, până dispăru în cele din urmă.

   — Trebuia să mă îndepărtez din raza vederii lor, căci altfel nu îi mai urneai de acolo, zise Marian. După un ceas ne înapoiem.

   — Bine. Mă duc să-i comunic şi lui Hasting ce s-a întâmplat, răspunsei eu. În vremea asta Pongo va face ceai în bucătărie.

   — Minunată idee! Vino apoi îndărăt pe punte. Motorul merge el şi singur.

   Intrai în cabina elegantă, unde se afla legionarul întins pe pat. Când mă zări, duse degetul la gură, dându-mi de înţeles să tac. Mă apropiai cu băgare de seamă, aplecându-mă deasupra lui.

   — Ascultă! şopti el. Trebuie să fie un om pe aici.

   Îmi încordai auzul şi într-adevăr, auzii lămurit un geamăt de durere, aproape înăbuşit. Venea din peretele care răspundea în interior, şi-mi lipii îndată urechea de lemn.

   Da, gemea un om acolo!

   Pipăii cu degetele ornamentele lemnului de mahon şi deodată se auzi un scârţăit uşor şi o bucată din peretele de lemn se dădu la o parte. Se ivi o gaură întunecoasă de unde te năpădea un aer împuţit. Aprinsei repede lampa de buzunar şi zării o cabină cu adevărat luxoasă. Părea salonaşul unei femei din lumea mare.

   Pe sofaua de mătase din faţa mea zăcea o făptură omenească.

Mă apropiai şi văzui un bărbat cu barbă neagră care părea cuprins de un leşin adânc. Era legat şi un căluş gros îi tăia aproape respiraţia. Gemea în neştire, fără să se mişte.

   Nu stătui să mă mai gândesc la misterele ce ascundea bricul acesta, luai în braţe pe nenorocitul acela şi-l dusei în cabina alăturată. Îi chemai apoi pe Pongo, dându-i însărcinarea să-l schimbe pe Marian la cârmă şi să-l trimită jos. Tăiai repede funiile şi scosei căluşul din gura leşinatului.

   Când veni Marian, nu puse nici o întrebare, ci destupă imediat o sticlă cu whisky ca să frece tâmplele necunoscutului. Nu trecu mult şi bărbosul începu să se mişte, deschise ochii şi murmură în franţuzeşte:

   — Apă!

   Adusei repede din bucătărie un pahar şi-i turnai pe gât, picătură cu picătură, lichidul înviorător. Străinul se holbă la noi o clipă, închise apoi ochii şi păru să adoarmă. Se trezi însă repede şi şopti:

   — Sunt căpitanul Larrin. Oamenii mei s-au răsculat şi m-au condamnat la moarte prin foame. Salvaţi-mă... porniţi bricul spre larg!

   — Am şi făcut-o, îl linişti Marian. Sunteţi în siguranţă. Dormiţi acum. Voi pune să vi se prepare o supă întăritoare.

   În vreme ce Marian se înapoia la cârmă şi Pongo se duse la bucătărie, eu spălai rănile de la mânile căpitanului. Mă întrebă cum ajunseserăm pe vas şi-i povestii totul.

   — Minunaţi zise el. Vom merge împreună spre primul port. În curând voi fi restabilit şi atunci voi putea şti unde ne aflăm.

   Părea să aibă într-adevăr o constituţie de fier. După ce îi dădurăm să bea supa întăritoare şi-l crezurăm adormit, el se ivi deodată pe punte.

   — După cum vedeţi, domnilor, sunt iarăşi pe picioare, zâmbi el. Vă mulţumesc încă odată. Acum voi stabili poziţia.

   Se apropia de compas şi după câteva clipe zise:

   — Ne aflăm în peninsula Malaca, aproape de Deli. Vreţi să întoarcem şi să intrăm în port sau preferaţi să mergem mai departe spre Singapore?

   — Am vrea la Deli, răspunse Marian Prietenul meu v-a istorisit, desigur, aventurile prin care am trecut şi trebuie să dăm de veste legiunii, pentru ca la rândul ei să înştiinţeze pe sergentul Vaasen.

   — Bine, domnilor, atunci vom întoarce.

   Se duse la cârmă, dar înainte de a întoarce roata, aruncă o privire cercetătoare de jur împrejur. Deodată tresări, se uită cu

încordare câtva timp spre nord-vest şi zise apoi cu glas înăbuşii:

   — Domnii mei, nu putem debarca acum. Dimpotrivă, trebuie să pornim cu toată viteza în larg. Dea Domnul să nu fie prea târziu!

   Miraţi privirăm şi noi spre nord-vest. Cerul avea acolo o înfăţişare ciudată, gălbuie, dar aceste nu putea fi un motiv ca să nu ne întoarcem.

   — Pare să vie furtuna? întrebă Marian.

   — Du-te d-ta repede la motor! Mi se adresă Larrin. Dă-i toată viteza cu putinţă! Nu e furtună ceea ce vedeţi venind, ci un taifun. Peste o jumătate de ceas e aici. Şi atunci... aibă milă Domnul de noi!

   — Şi acest taifun avea să ne arunce într-o serie de aventuri - dragă George - care aveau să întreacă tot ce am pătimit până acum. Dar ca să ţi le povestesc trebuie să mai ai răbdare, căci aşa suntem noi medicii, dăm totul cu „linguriţa", îşi încheia doctorul Bertram, râzând, interesanta povestire.

SFÂRŞIT

Volumul 46

EROUL BULU

   UN COPIL MISTERIOS.

   — O, TATA, CE MINUNAT E! exclamă George cu însufleţire. Ce-ar fi să intrăm în fluviul acesta? Timp avem, slavă Domnului şi cred că apa e destul de lată şi adâncă să putem pătrunde cu submarinul.

   — Hm... priveliştea e frumoasă, n-am ce zice - încuviinţă căpitanul. Aşa e, ai dreptate, timp avem berechet. Totuşi, s-ar putea ca îmbucătura fluviului să fie plină de nămol şi să ne împotmolim. Ne vom apropia cât mai mult şi vom porni apoi cu o barcă de aluminiu. Spune-i lui Petre s-o aducă pe punte şi s-o monteze.

   În drum spre insulele Loyalty, unde lordul Clive vroia să debarce, se întâmplă că se abătuseră din calea vapoarelor şi trecură prin fata unei insule al cărei nume nu-l cunoştea nici unul din ei.

   Căpitanul venise cu „Dox"-ul aproape petecul de pământ şi când coti în jurul coastei de răsărit, privirile lor întâmpinară o surpriză: la capătul coastei de miazăzi zăriră îmbucătura unui fluviu, care venea din interiorul insulei.

   Asta e ceva foarte rar în insulele Pacificului; probabil că a luat naştere de pe urma erupţiilor vulcanice, sau prin îngrămădirea mărgeanului în cursul veacurilor.

   — E într-adevăr un lucru atât de rar ceea ce vedem, încât trebuie neapărat să-l cercetăm mai de aproape, fu de părere lordul, care venise şi el în turn. Am cutreierat eu destul prin oceanul Pacific, dar până acum n-am văzut încă un fluviu atât de mare pe vreuna din insulele sale.

   — Aş vrea să ştiu dacă insula e şi locuită, zise căpitanul. E atât de retrasă, încât îmi vine să cred că nici n-a fost descoperită până acum. În orice caz, trebuie să fim cu mare băgare de seamă, căci dac-ar fi cumva băştinaşi pe acolo, nu ştiu cum ne-ar întâmpina.

   — Ai dreptate, dragă căpitane - încuviinţă lordul - eu sunt aproape încredinţat că insula e locuită, căci fluviul oferă condiţii de trai minunate. Apoi, insula pare să fie şi destul de mare pentru ca să poată trăi pe ea chiar mai multe triburi.

   — Ar fi mai bine să pornim de la început cu două bărci - propuse Farrow - căci în felul acesta ne-am putea apăra mai bine, în cazul când am fi întâmpinaţi cu duşmănie. Să stabilim repede cine va lua parte la excursie: în prima barcă vei lua loc d-ta, dragă Clive, George, doctorul, Petre şi eu; a doua va fi condusă de Rindow sau Brun, care va avea alături de el pe Kard şi încă trei tovarăşi, traşi la sorti. Dragă Rindow, d-ta cu Brun va veţi înţelege între voi, se adresă el primului ofiţer.

   — Acum e rândul lui Brun, răspunse Rindow. Să mai schimbe şi el aerul, ca să zic aşa. Eu voi rămâne cu submarinul aici, în fluviului, domnule căpitan. N-ar fi mai bine însă să mai aducem încă două bărci pe punte? S-ar putea întâmpla să aveţi nevoie de

ajutor grabnic.

   — Ai dreptate, dragă Rindow, încuviinţa căpitanul. În cazul când veţi auzi împuşcături, veniţi repede după noi. Alege-ţi oamenii de pe acum. După cum vezi, fluviul face un cot foarte pronunţat la vreo sută de metri de aici. De-abia după ce vom fi trecut cotul acesta, ar putea fi vorba de primejdie. Aşa! Cele două bărci sunt gata, Brun şi-a ales şi el oamenii, astfel că putem porni.

   Bărcile fură lăsate pe apă, cei zece tovarăşi luară loc în ele, apoi Petre se apucă să vâslească barca în care se aflau căpitanul, George, lordul Clive şi doctorul.

   Amândouă malurile erau acoperite cu vegetaţie până aproape de apă şi numai pe alocuri se zăreau potecuţe înguste, cari păreau făcute într-adins în desiş şi sfârşeau la mal.

   — Par să fie mulţi mistreţi pe aici, îşi dădu cu părerea doctorul. Aceştia au croit potecile cari se văd. Cât despre tigrii cari vin să se adape, n-avem ce ne teme - cel mult de duşmani cu două mâini şi două picioare.

   — Aceasta e tocmai un semn că insula e locuită de oameni - zise Farrow - căci cu siguranţă că mistreţii au fost aduşi din alte părţi. La o depărtare atât de mare de Australia nu prea se găsesc mamifere prea mari.

   — În privinţa asta ai dreptate, dragă căpitane? încuviinţă doctorul. Aşa dar, trebuie să ne aşteptăm să dăm ochi cu niscaiva sălbateci. Din fericire însă, fluviul e destul de larg. Dacă ne vom aţine pe la mijloc, nu trebuie să ne temem de săgeţi sau alte arme de-ale lor. Apoi, ne vine în ajutor şi faptul că putem observa imediat orice mişcare în desiş.

   — Se poate totuşi să fie puşcaşi ascunşi pe aceste poteci, zise căpitanul. În primul rând v-aş recomanda să băgaţi de seamă dacă nu cumva se zăresc trâmbe de fum în interiorul insulei. E posibil ca unele triburi de pe aici să-şi semnalizeze astfel sosirea unui vapor, după cum fac şi vânătorii de capete de pe insulele Solomon.

   — Nu cred să fie sentinele în desişul acesta grozav, îşi dădu cu părerea lordul. Apoi sunt încredinţat că numai arareori acostează aici un vas; doar vreun uragan l-ar putea zvârli atât de departe de drumul obişnuit al vapoarelor. Cred însă că e greu să se întâmple aşa ceva, căci toate vasele şi bricurile cari cutreieră oceanul Pacific sunt înzestrate cu motoare foarte puternice. Probabil că vom da brusc de un sat aşezat în vreun loc liber pe ţărmul fluviului.

   — Chiar dacă ar fi aşa - răspunse căpitanul - tot nu strică să fim cât mai prevăzători şi în primul rând, să rămânem liniştiţi, ca să nu ne trădăm prezenţa prea de vreme.

   Ca şi cum ar fi bănuit o primejdie apropiată, Farrow vorbise foarte încet; tovarăşii tăcură, iar Petre se silea să facă zgomot căi mai puţin cu vâslele.

   În barca a doua domnea de asemeni linişte desăvârşită, căci uriaşul Kard se pricepea şi el să mânuiască vâslele încet.

   Acum bărcile cârmiră pe după cotul de care amintise căpitanul adineauri, dar priveliştea rămase neschimbată; desişul ajungea şi aici până la apă, chiar dacă fluviul devenise mult mai îngust.

   Amândouă bărcile se ţineau exact în mijlocul apei şi camarazii nu-şi dezlipeau privirile de la cele două maluri, căutând să vadă mai cu seamă dacă nu se iveşte vreo mişcare suspectă în vreun tufiş.

   Totul rămânea însă liniştit. Sub razele dogoritoare ale soarelui nu era nici un semn de viaţă; probabil că animalele, pasările şi insectele preferaseră să se retragă în locuri răcoroase.

   Totuşi, după ce bărcile înaintară cu încă vreo sută de metri, tovarăşii observară că existau pe aici locuitori primejdioşi ai fluviului. Erau crocodili, ceea ce-l făcu pe doctor să spuie:

   — La asta nu m-am aşteptat. Se pare chiar că sunt crocodili inguinali foarte primejdioşi, cum numai în India şi pe insulele Sumatrei se găsesc. Nu-mi pot explica deloc cum ajung aici târâtoarele astea uriaşe.

   — Dragă doctore - răspunse căpitanul tot în şoaptă - în călătoriile ce le-am făcut noi împreună am întâmpinat până acum atâtea lucruri ciudate şi neobişnuite, încât n-ar trebui să ne mai mirăm de nimic. Cine ştie cum au ajuns aici dihăniile astea? Ah! Asta nu-mi place... uite-i că se aruncă în apă, ceea ce ar putea atrage asupra noastră atenţia locuitorilor insulei - dac-or fi existând.

   La apropierea celor două bărci, uriaşele şopârle se aruncară plescăind în apă, de pe brâul îngust de ţărm scăldat în lumina soarelui.

   — Numai de n-ar avea gânduri rele, zise lordul Clive, îngrijorat. Am auzit vorbindu-se despre aceşti crocodili că ar fi cei mai sălbateci şi primejdioşi din tot neamul crocodililor şi nu odată au smuls oameni din bărci.

   —  Aşa e, încuviinţă doctorul. Chiar noaptea trecută îi povesteau lui George al nostru despre o păţanie a mea din tinereţe, când am avut de a face cu astfel de specimene. Ehei! Naş mai vrea să pătimesc ce-am pătimit atunci împreună cu fratele bunului nostru căpitan. Totuşi, sunt încredinţat că vom izbuti să-i alungăm cu pistoalele noastre, dac-o fi să ne atace.

   Un simţimânt neplăcut îi cuprinse cu toate acestea pe curajoşii camarazi când văzură dispărând în apă trupurile uriaşe ale primejdioaselor şopârle. Lesne s-ar fi putut răsturna bărcile lor uşoare la o ciocnire cu unul din aceşti monştri lacomi de carne omenească.

   Dar făcea impresia că crocodililor le era teamă, ceea ce îi se păru de neînţeles doctorului. Zise încetişor căpitanului.

   — E într-adevăr ciudat, dragă Farrow. N-am mai văzut reptile dintr-astea cărora sa le fie teamă. Dac-ar fi pe un fluviu unde circulă vapoare, mi-aş mai explica lucrul, căci atunci e obiceiul să se tragă asupra crocodililor. Ei ţin minte faptul acesta şi se fac nevăzuţi de îndată ce se iveşte un vas. Dar pe insula asta singuratică nu-mi închipui să-i turbure cineva. Singura explicaţie ar fi că băştinaşii pe cari îi presupunem aici, dispun de arme de foc moderne, pe cari le folosesc adesea împotriva crocodililor. Asta e însă greu de crezut.

   — Ciudat, ce-i drept, zise Farrow. Poate că lucrurile se vor lămuri în curând. Eu sunt mulţumit că animalele ne lasă în pace.

   Cele două bărci îşi urmară drumul în linişte. Fluviul, care se îngusta tot mai mult, făcu din nou un cot spre apus, în interiorul insulei. La o comandă a căpitanului, Petre vâsli domol de tot şi imediat îşi încetini viteza şi barca cealaltă.

   Farrow se lăsase îndemnat de spiritul său de prevedere, când ordonase încetinirea vitezei, căci se gândea că îndărătul acestui cot s-ar putea afla un sat, ţinutul fiind foarte potrivit pentru asta. Dar, în locul colibelor, camarazii uimiţi avură înaintea lor o privelişte foarte ciudată, atât de ciudată încât la început nici nu le venea să-şi creadă ochilor...

   Tufele erau aici îndepărtate de apă, încât pe ţărm se afla un loc liber de vreo cincizeci metri lungime şi douăzeci lăţime. Terenul acesta era presărat cu nisip albinos şi înspre desiş acoperit cu ierburi înalte şi felurita buruieni.

   Plaja era scăldată în soare şi părea să fie locul de odihnă preferat al crocodililor, după cum dovedeau nenumăratele urme de pe ţărm.

   Pentru moment se vedea numai una din urâcioasele reptile. Un crocodil enorm. Îşi îndrepta botul larg deschis spre un copil, care se apropia de dânsul prevăzător, cu trupul aplecat.

   De la prima privire, camarazii văzură că acest copil era un alb. E drept că, la fel ai băştinaşii, purta un şorţ de piele dinainte, de-a semeni şi pielea corpului îi era pârjolită de soare, altminteri însă se putea lesne recunoaşte că aparţine rasei europene. Să fi avut cam vreo paisprezece ani şi era destul de voinic pentru vârsta lui.

   Ceea ce avea de gând să facă acum, era de-a dreptul o sinucidere. Din clipă în clipă era de aşteptat ca dihania întărâtată să-l înhaţe şi să-l sfâşie, sau să-i ucidă printr-o lovitură de coadă.

   Ca la o poruncă, tovărăşii smulseră revolverele de la brâu, le duseră la ochi, dar nici un glonţ nu căzu, căci în clipa aceasta copilul, ţinând ochii aţintiţi asupra crocodilului, întinse braţul drept înainte. Ţinea strâns în pumn un ţăruş de lemn ascuţit la amândouă capetele şi lung de vreun metru.

   Băiatul apucase ţăruşul de mijloc si-l ţinea aşa încât vârfurile erau îndreptate în sus şi în jos. (Vezi ilustraţia de pe coperta). Din ce în ce mai mult se apropia de dihania aceea grozavă, care deschise acum botul şi mai mult, scoţând un mârâit fioros.

   Lucrurile se petrecură cu iuţeala fulgerului, umplând pe tovarăşii de uimire şi admiraţie pentru curajul copilului. Acesta se repezi brusc înainte, îşi zvârli braţul drept în botul deschis al crocodilului, fălcile uriaşe se închiseră cu zgomot şi... vârfurile ţăruşului se înfipseră adânc în maxilarul inferior şi cel superior al dihaniei.

   În aceeaşi clipă băiatul sări îndărăt, tocmai la timp, căci coada lungă se şi repezi cu putere, fără să-l nimerească însă.

   Ţăruşul trebuie să fi fost din lemn ca fierul căci cu fălcile sfâşiate, se năpusti înapoi în apă crocodilul. Era sortit unei morţi sigure, căci ţăruşul îl împiedeca să închidă botul, aşa că, dacă nu murea de foame, apoi va fi sfâşiat de alţi crocodili.

   Înmărmuriţi încă de priveliştea aceasta, camarazii îl văzură acum pe băiat îndreptându-şi trupul cu mândrie şi privind cu ură după dihanie, care înota ca înnebunită spre apus, urmărită de ceilalţi crocodili, atraşi de dâra de sânge care plutea pe apă.

   De-abia acum îşi întoarse copilul privirile, zări cele două bărci şi se cutremură. În clipa următoare începu s-alerge ca o căprioară spre desiş.

   — Ei, băiete! mai strigă Farrow după el în englezeşte, dar tânărul şi dispăruse cu iuţeala fulgerului.

   Cei din bărci se priviră nedumeriţi câteva clipe, apoi doctorul zise:

   — Asta a fost o privelişte cum rar se vede. Părerea mea este că băiatul acesta o fi purtând o ură înverşunată crocodililor, din vreun motiv oarecare şi trebuie să fi răpus mulţi în felul acesta, căci a lucrat cu o îndemânare care te face să crezi că are multă experienţă. S-ar putea spune că reptilelor le e frică de dânsul şi se fac nevăzute la ivirea lui.

   — Asta ar fi şi o explicaţie pentru faptul că toţi crocodilii au luat-o la fugă când am pornit în susul fluviului, îşi dădu cu părerea lordul. Şi acum, eu zic să debarcăm şi să plecăm în căutarea băiatului. Fără îndoială că e un alb, trebuie deci să aflăm cum a ajuns pe insula asta. Cine ştie ce taină se ascunde şi aici!

   Farrow privi îngândurat spre locul unde dispăruse copilul, apoi răspunse:

   — E oarecum ciudat faptul ca a dispărut atât de repede, atunci când ne-a zărit. S-ar crede că se teme de oameni străini. Poate că, deşi e atât de tânăr, o fi făcut experienţe dureroase, ceea ce nu e exclus prin ţinuturile astea îndepărtate. Nu ştiu însă dacă e bine să ne luăm după el, aşa cu una, cu două. Dacă face parte din vreun trib de băştinaşi, care i-o fi răpit de undeva, am putea intra în bucluc, presupunând că îi alarmează pe ai săi. Repet că e foarte ciudat că a fugit atât de repede la vederea noastră după ce cu o clipă înainte, a dovedit atâta curaj faţă de reptila aceea.

   — Ai dreptate, încuviinţă lordul. Asta mă face să bănuiesc că a avut de suferit de pe urma albilor. Totuşi, să mergem pe uscat, căci chestia asta misterioasă ne interesează pe toţi în chip deosebit.

   — Ceva trebuie să facem, nici nu-ncape vorbă - răspunse căpitanul - numai că mă gândesc cum anume să pornim la lucru. Ma tem, după cum am spus, că viteazul băiat ar putea veni cu ajutoare împotriva noastră, căci şi eu sunt de părerea d-tale, dragă Clive, că a avut de suferit de pe urma albilor, altminteri n-ar fi luat-o la fugă atât de repede. Dar deoarece - după cum am avut prilejul să observăm - nu e un potrivnic de dispreţuit, aş fi de părere să aşteptăm mai bine aici pe fluviu, până s-o înapoia. Sunt aproape încredinţat că se va întoarce. Şi atunci voiră putea să-l convingem că nu îi suntem duşmani.

   — Mai bine ar fi să-i strigăm asta, propuse lordul şi fără să mai aştepte încuviinţare, răcni spre desiş: Ei, băieţelule, vino încoace fără frică, noi n-am venit cu gânduri rele aici, nu-ţi vom face nimic. Dimpotrivă, îţi putem cel mult ajuta.

   Clive vorbise englezeşte. Nu primi însa nici un răspuns. Strigă a doua oară. Dar şi de data asta cu acelaşi rezultat.

   II.

   ÎN PLIN MISTER.

   — EI, DUPĂ CUM VAD, TOT VA TREBUI SA DEBARCAM,

zise Farrow. Să fim însă cu mare băgare de seamă! Brun cu oamenii săi vor trebui să rămâie în barcă, pentru ca să acopere, la un moment dat, retragerea noastră, sau - adăogă el zâmbind - să ne elibereze dacă va fi să cădem prizonieri, ceea ce nu e exclus să se întâmple. Vom pătrunde în desiş la distanţe mici unul de altul, pentru a nu ne expune să fim atacaţi toţi deodată; ţin însă, ca eu să merg în frunte.

   Petre îndreptă, barca spre mal, camarazii debarcară în linişte, apoi Farrow făcu semn celeilalte bărci să se apropie şi dădu lui Brun următoarele instrucţiuni: Va trebui să chibzuieşti singur, draga Brun, ce se va putea face dacă vei observa ceva suspect. Poate c-ar fi mai bine să te întorci mai întâi la coastă şi să vii cu ajutoare, căci dacă ne vei urma de-a dreptul, ai putea strica totul, pe câtă vreme altminteri ar fi şi Rindow prevenit. Aşadar, las pe seama d-tale să iei o hotărâre. Să intri în acţiune însă numai atunci când vei fi încredinţat că ne aflam într-adevăr în pericol.

   — Voi face cum e mai bine, domnule căpitan. Făgădui secundul. De fapt, sarcina mea nu prea e uşoară. Când va fi să mă hotărăsc însă a vă urma, voi trimite în orice caz pe unul din oamenii mei la submarin, ca să aducă ajutoare. La caz de nevoie, tot ne mai rămâne barca dv.

   — Bravo! Asta e o idee bună! răspunse Farrow. Aşa, acum să mergem. George, tu rămâi în urma mea şi nu te lăsa îndemnat să fad vreo nesocotinţă. Mergem la distanţă de cinci paşi unul de altul. Păşiţi cu băgare de seamă, revolverele pregătite, dar să vă folosiţi de ele numai în caz de primejdie adevărată. Înainte!

   Căpitanul se apropia cu atenţiune de desiş şi pătrunse înăuntru în acelaşi loc pe unde se făcuse nevăzut misteriosul băiat.

   George aşteptă până ce tatăl său făcu cinci paşi, apoi îl urmă şi la aceeaşi distanţă veniră după el lordul, doctorul Bertram şi în coadă Petre Uriaşul.

   Când George se strecură în desiş nu-l mai văzu pe tatăl său înaintea lui, căci poteca îngustă care şerpuia în faţa sa avea nenumărate cotituri. Ducea pe lângă trunchiuri uriaşe de palmieri, dar din păcate tufişurile de amândouă părţile potecii nu erau legate prea strâns între ele prin plante agăţătoare, cum e cazul de obicei în pădurile tropicale. Din loc în loc erau spărturi prin cari lesne s-ar fi putut să se ivească pe neaşteptate cineva.

   George nu se simţea tocmai la largul lui când porni pe potecă. Nu-l putea vedea şi auzi nici pe căpitan - care se afla înaintea sa - nici pe lord - care era în urma. Atât de încet şi cu băgare de

seamă mergeau toţi.

   Când ajunse însă la un loc unde poteca se întindea dreaptă vreo douăzeci de metri, putu în sfârşit să-l vadă pe tatăl său, care păşea în vârful picioarelor, ascultând cu încordare în toate părţile. li mai zări o clipă pe lord şi pe doctor îndărătul său, apoi o cotitură nouă făcu iarăşi să nu mai vadă nimic.

   Iarăşi începură cotiturile la fiecare pas şi tânărul se simţi din nou stăpânit de simţimântul singurătăţii; totuşi, cotind de-odată spre dreapta, se opri pentru câteva clipe din mers.

   Printr-o spărtură îngustă în tufişuri, zări în desiş o rarişte în formă de maţ prin care trecu în clipa aceasta o făptură negricioasă cu iuţeala fulgerului.

   Câteva secunde doar zări George trupul subţire, cu ochi strălucitori şi dinţi albi ca zăpada, dar asta fu de ajuns ca să-şi dea seamă că stau la pândă pe acolo băştinaşi, cari aşteptau prilejul să-i atace pe camarazi.

   Hotărârea sa era luată.

   De-abia dispăruse sălbatecul în desiş, că George şi coti de pe potecă spre rarişte.

   Pământul acesteia era acoperit cu muşchi gros, care-i înăbuşea paşii. Cu iuţeala fulgerului alergă până la locul unde tocmai se făcuse nevăzut băştinaşul şi printr-o spărtură îngustă în tufiş se luă după iscoadă. Cu mirare văzu că se află aici pe o a doua potecă, ce ducea paralel cu aceea pe care mergeau tovarăşii şi era tot atât de întortocheată ca şi cealaltă.

   Pe sălbatec nu-l mai putu zări. Dar nici acesta nu mai putea vedea că unul din străini era pe urmele sale. Avu prevederea însă să privească îndărăt din când în când, căci desigur că pe poteca asta veneau în urma sa băştinaşi cari observaseră de pe coastă sosirea străinilor.

   Fără voie George îşi iuţi paşii, căci acum nu mai era ţinut să păstreze distanta convenită cu tovarăşii săi.

   Poteca făcea acum din nou un cot pronunţat spre stânga şi ducea de-a dreptul spre aceea pe care se aflau camarazii. George era gata să creadă că va ajunge pe vechea cărare, dar deodată dădu iarăşi de un cot spre dreapta şi... tânărul rămase înmărmurit în loc căci văzu ceva ce-l făcu să se cutremure de groază.

   Alături de poteca pe care trebuiau să se afle camarazii săi mergea cărarea a doua, pe care intrase George întâmplător. Şi această cărare şerpuia dreaptă o bucată bună de drum. Aici însă stăteau unul alături de altul un şir întreg de băştinaşi, cu săgeţi şi măciuci în mână şi priveau cu încordare printre tufe, în spre

poteca pe care trebuiau să vie curajoşii săi camarazi.

   Aşa dar, asta era cursa ce le-o întindea şi numai întâmplarea făcuse ca George să cadă în spatele duşmanilor care stăteau ia pândă. Acum trebuia să lucreze în grabă, ca să-i ferească pe tovarăşi de primejdia ce îi ameninţa.

   George nu stătu mult la gânduri; ridică repede revolverul, îl îndreptă spre şirul băştinaşilor cari erau adânciţi în lucrul lor şi nici nu bănuiau prezenţa lui, apoi strigă:

   — Luaţi seama, camarazi, vi se întinde o cursă!

   În clipa următoare descărca de trei ori arma în duşmani.

   Gloanţele trecură şuierând pe lângă sălbateci, o gălăgie infernală, venind dinspre poteca pe care se aflau camarazii, cutremură pădurea, strigăte de lupte umplură văzduhul, săgeţi zburau prin tufişuri, de pretutindeni se iviră trupuri pe jumătate goale şi se năpustiră asupra celor câţiva băştinaşi pe cari George vroia să-i sperie prin împuşcăturile sale. O zăpăceală sălbatecă se dezlănţuie.

   George, care rămăsese înmărmurit o clipă şi nu pricepea nimic din ceea ce se întâmplase, îşi dădu acum seamă că era vorba aci, probabil, de o luptă între două triburi duşmane în care el şi camarazii săi se vârâseră fără sa vrea, căci mai auzi câteva împuşcături de pe poteca învecinată, apoi fu şi el înconjurat de făpturi negricioase, văzu cuţite lucitoare şi măciuci ridicate şi împuşcă la întâmplare asupra acestor făpturi, dintre cari câteva se prăbuşiră îndată la pământ, scoţând ţipete de moarte.

   — Viu, domnule George! Auzi el pe uriaş răcnind.

   Acesta îşi şi făcuse loc printre tufe şi alergă spre iubitul său stăpân, dar tânărul văzu în acelaşi timp doi băştinaşi înalţi sărind din amândouă părţile asupra credinciosului servitor. Măciucile lor izbiră, Petre ridică braţele, se prăbuşi la pământ, apoi cei doi duşmani îl târâră în desiş.

   George ridică revolverul şi trase. Unul din sălbatec căzu fulgerat, dar tânărul nu izbuti să tragă încă un glonţ, căci se pomeni cu o lovitură puternică în braţ, care îl făcu să scape arma din mână. Repede scoase cu stânga al doilea revolver, în acelaşi moment răsună din nou o larmă grozavă dinspre dreapta şi dintre tufe pătrunseră alte făpturi negricioase.

   În gălăgia aceea, George deosebi glasul tatălui său, care-l striga pe el, apoi două împuşcături de revolver. În primul moment nici nu ştia în cine să tragă, căci în jurul său se dădea o luptă îndârjită între sălbateci. Deodată, o lovitură puternică îl izbi în cap, văzu ca prin ceaţă un sălbatec uriaş, trase, mai auzi un ţipăt

ascuţit, apoi se prăbuşi la pământ.

   Prima sa impresie fu că în capu-i umflat bâzâia un roi uriaş de albine, cari căutau să întreacă zgomotul unei cascade ce vâjâia de asemeni în capul său. Şi când deschise pentru o clipă ochii se văzu silit să-i închidă repede, căci scântei şi cercuri de foc se roteau ameţitor pe dinaintea lui. Mai simţea şi o greaţă grozavă care îl făcu să-şi aducă aminte de o convorbire pe care o avusese cu doctorul Bertram, când acesta îi spusese că de obicei comoţiile cerebrale produc asemenea greţuri. Îşi zicea deci că era foarte posibil să se fi ales cu o comoţie în urma puternicei lovituri ce o primise în cap.

   Cu o smucitură, George se ridică în picioare şi se sili să-şi adune puterile. Se gândi la tovarăşii săi, mai ales la Petre, care fusese atacat şi el de sălbateci. Apoi la tatăl său, care-l mai strigase înainte ca viclenii duşmani să-l fi răpus.

   Cu mare greutate se putu ţine pe picioare. Se simţea grozav de rău, zărea ca prin ceaţă câteva umbre. Nu se lăsă copleşit însă, ci strânse dinţii şi în cele din urmă dispărură atât punctele cât şi cercurile de foc cari dănţuiseră până atunci în faţa ochilor săi.

   Căută să privească încordat în jurul lui, dar închise pleoapele timp de câteva clipe, atât îi se părea de ciudat ceea ce vedea acum. Avea impresia că visează şi-i dădu în gând că puternica lovitură ce-o căpătase îl rănise grav şi ca urmare avea acum vedenii.

   Când deschise însă din nou ochii, priveliştea nu se schimbase şi cu uimire trebui să constate că nu era vorba de nici o rătăcire a simţurilor.

   Se afla într-un luminiş mare, împrejmuit de arbori înalţi. Într-o rânduială perfecţii stăteau de jur-împrejur colibe de lemn foarte curate şi bine construite. Tocmai în fata lui se afla o colibă mai mare, înconjurată de o verandă largă, colibă care avea înfăţişarea unui adevărat bungalow.

   Dar în loc de a fi împodobită cu flori. Cum sunt de obicei bungalow-urile europenilor care locuiesc la Tropice, veranda aceasta avea o podoabă atât de înfiorătoare încât George se cutremură. Balustrada şi pereţii exteriori erau acoperiţi cu teste uriaşe de crocodili, din cari cele mai multe aveau înfipte intre fălcile larg deschise câte un ţăruş ascuţit în ambele capete.

   Si, ceea ce întregea această privelişte ciudată. Era copilul care stătea în josul scării, într-un fotoliu europenesc... Cu toate ca acest copil era îmbrăcat acum cu vestminte tropicale, albe, George recunoscu în el pe tânărul plin de curaj care înfipsese

ţăruşul în botul crocodilului, pe malul fluviului.

   Uimit privi George chipul, de o frumuseţe serioasă, a băiatului. Acest chip ar fi fost mult mai atrăgător şi mai nevinovat dacă în jurul buzelor strânse n-ar fi fost întipărită o cută adâncă de amărăciune.

   Ochii săi mari şi vioi, îndreptaţi asupra lui George, erau de un cenuşiu închis, dar privirea nu era privirea senină a unui copil, ci mai de grabă a unui om în toată firea, care a văzut multe în viaţă şi a suferit şi mai multe.

   Deoarece băiatul tăcea, George hotărî şi el să nu deschidă gura. Vroia să audă mai întâi ce spune celălalt, ca să chibzuiască, din întrebările lui, ce răspunsuri să dea.

   George privi cu băgare de seamă în jurul lui, căutând din ochi pe camarazi săi. Nu îi descoperi însă nicăieri şi atunci îi veni gândul că vor fi căzut probabil în mâinile acelor băştinaşi cari îl târâseră şi pe bunul lui Petre după ei.

   Cu asta se înrăutăţea mult situaţia, despărţiţi unii de alţii, se aflau acum în puterea a două triburi diferite de băştinaşi, cari se duşmăneau de moarte.

   Datoria lui era deci să procedeze cu multă dibăcie: trebuia să-l încredinţeze pe ciudatul copil de gândurile sale paşnice, pentru ca apoi cu ajutorul lui, să-şi elibereze tovarăşii prizonieri din mâinile celuilalt trib.

   În vreme ce chibzuia astfel, George urmă să privească în jurul său. Îi atrase atenţia curăţenia exemplară a potecuţelor dintre colibe. Femeile şi copiii pe cari tânărul îi zări acum, stăteau foarte liniştiţi, fără sa arate vreo curiozitate faţă de prizonier.

   Insă în fata casei împodobită cu ţeste de crocodili, pe care părea s-o locuiască băiatul, stăteau ca nişte statui negre băştinaşii, cari purtau doar un şorţuleţ în jurul şoldurilor.

   Toţi erau înalţi şi bine legaţi, înarmaţi care cu arcuri, care cu măciuci grele. Priveau cu nepăsare la George; trăsăturile lor nu trădau nici curiozitate, nici bucuria triumfului.

   George văzu cu mirare că ei aveau cu totul alt tip decât polinezienii cari trăiesc pe numeroasele insule ale Pacificului. Era îndemnat să creadă chiar că aceşti sălbateci se asemuiau mai curând cu locuitorii Indiei de miazănoapte.

   După ce sfârşi cu examinarea tuturor acestor ciudăţenii, George îşi întoarse iarăşi privirea spre băiatul care nici nu se clintise până acum. Asta întări într-unsul hotărârea să nu scoată nici el vreun cuvânt până ce nu va fi început celălalt. De la o vreme, citi cu bucurie în ochii misteriosului copil că acesta începe să-şi piardă răbdarea, căci încruntă sprâncenele, strânse şi mai mult buzele, apoi se întoarse spre un băştinaş mai bătrân care se afla aproape de el şi-i spuse câteva cuvinte în hindusă, cea mai răspândită limbă a Indiei.

   Din fericire, George se îndeletnicise mult cu limba aceasta, pe vremea când frumoasa Sanja se afla pe submarinul lor, aşa că pricepu acum ce spunea băiatul:

   — Tora, ce facem cu el? Este şi dânsul oare, din oamenii aceia cari au zvârlit crocodililor pe bieţii mei părinţi?

   În clipa asta George îşi dădu seamă care ar fi cauza seriozităţii neobişnuite a acestui copil, a urii sale împotriva crocodililor a neîncrederii ce o avea faţă de europeni: nişte criminali dăduseră pe părinţii săi pradă crocodililor.

   Gândul acesta era atât de grozav, încât cu greu se reţinu George să nu-şi iasă din rolul pe care şi-l impusese şi să adreseze câteva cuvinte de mângâiere copilului. Dar nu trebuia să se trădeze deocamdată că ştia limba hindusă.

   Cu multă bucurie auzi răspunsul băştinaşului:

   — Sahib, are înfăţişare bună, nu cred să aibă vreun gând rău împotriva noastră. La fel cu dânsul arată şi bărbaţii veniţi cu el. Cel puţin după cât am putut eu vedea în timpul luptei.

   — Îmi pare rău că vorbeşte limba ucigaşilor părinţilor mei, răspunse băiatul, posomorit. O urăsc şi n-am învăţat-o niciodată; poate ar fi fost mai bine dac-aş fi făcut-o. Dar n-am avut nici prilejul pentru asta. Noi, francezii, să-nvăţăm limbi străine.

   George nu se mai putu stăpâni şi zise în franţuzeşte:

   — Tinere, eu nu-ţi sunt duşman. Suntem oameni de treabă cari îţi dorim binele. Cum de-ai ajuns aici? Cum au venit Indienii pe insula asta singuratecă, atât de departe de patria lor?

   Băiatul holbă şi el ochii de narare şi ca prin farmec toată atitudinea lui se schimbă. Se ridică repede de pe scaun şi alergă spre George.

   — D-ta ştii franţuzeşte? strigă el, agitat. O! Cât ma bucur! De trei ani de când doresc să aud un cuvânt franţuzesc. Iartă-ne că te-am legat, dar te luasem drept unul dintr-aceia cari au ucis în chip atât de grozav pe părinţii mei.

   La un semn al său, Tora se apropia în grabă şi tăie cu un pumnal ascuţit frânghioarele din fibre de cocos cu cari era legat tânărul. În vremea asta, băiatul vorbea înainte:

   — N-a fost un om de-al meu acela care te-a doborât, domnule, ci unul din tribul duşmanului meu Mali, cum îl numim noi - căpetenia neagră - care ne ameninţă mereu. Din nenorocire însă, tovarăşii d-tale au căzut în mâinile oamenilor săi şi eu nu m-am interesat de soarta lor, căci credeam că erau din banda care a ucis pe bieţii mei părinţi. Acum însă, când ştiu că nu e aşa, voi face imediat tot ce se poate ca să-i eliberez.

   — Foarte bine, răspunse George. Mai trebuie să sosească şi alţi camarazi de-ai mei şi atunci vom putea porni împreună împotriva tribului lui Mali, cu atât mai mult cu câţi avem şi alte arme, de un efect şi mai mare. Spune-mi, însă, dragul meu, cum te numeşti şi cum ai ajuns aici?

   — Mă numesc Jean Cartot şi mai târziu îţi voi povesti totul. Acum trebuie să ne grăbim cât mai mult, căci Mali este foarte crud şi deoarece o fi furios că a fost învins de noi, e mai bine dacă îi liberăm pe prizonieri cât mai curând din mâinile lui.

   George, care se cam înspăimântă auzind toate acestea, căută să afle unde se află satul lui Mali şi-l întrebă pe Jean:

   — L-ai numit „căpetenia neagră"; aparţine deci rasei acelora cari trăiesc pretutindeni aici, pe când însoţitorii tăi sunt toţi indieni. Cum se face asta?

   — Te voi lămuri şi în această privinţă, dar mai târziu. Acum haide repede, căci avem de făcut un drum lung şi primejdios pentru a ajunge în satul lui Mali.

   III.

   ÎN GHIARELE SĂLBATECILOR.

   LA ÎNCEPUT, căpitanul Farrow nu observase dispariţia lui George. Când însă auzi deodată, lămurit, la stânga potecii, un foşnet uşor care se repetă apoi şi-n alte locuri, în faţa şi îndărătul său, se hotărî să aştepte până ce tovarăşii vor ajunge la dânsul, căci presupuse c-ar putea fi vorba aici de o viclenie a băştinaşilor, cari se pregăteau de vreun atac asupra lor.

   În locul lui George veni mai întâi lordul lângă el, apoi doctorul Bertram şi-n cele din urmă Petre. În clipa când căpitanul vroia tocmai să-ntrebe unde rămăsese George, răsună strigătul de prevenire al acestuia, urmat de trei împuşcături.

   O secundă după aceea începură să foşnească tufele de jur- împrejur, cu ţipete războinice săriră pe potecă făpturi negricioase şi camarazii se văzură înconjuraţi deodată de indivizi aproape goi, tuciurii la trup, înarmaţi cu arcuri şi măciuci. Căpitanul, doctorul şi lordul traseră orbeşte în grămada sălbatecilor, Petre însă se furişă pe poteca alăturată ca să vie în ajutor lui George, dar fu imediat culcat la pământ de băştinaşi.

   Farrow mai avu răgazul să-l strige pe fiul său şi să tragă două gloanţe, apoi se iviră în faţa lui, făcând gesturi ameninţătoare, câteva făpturi, iar în clipa următoare fu izbit cu atâta putere în cap încât se prăbuşi.

   Tot astfel se-ntâmplă doctorului şi lui Clive.

   Când se treziră din leşin, aproape toţi în acelaşi timp, se văzură legaţi de câte un trunchi gros de copac, într-un luminiş mare, presărat cu colibe primitive de frunziş.

   Erau înconjuraţi de femei, copii şi câini jigăriţi, iar în jurul unui foc mare stăteau făpturi negricioase asemănătoare polinezienilor cari îi atacaseră.

   Un bărbat uriaş, cu privirea întunecată se ridică; la urechi şi pe pieptul larg purta ca podoabă colţi de mistreţi.

   Se apropia cu paşi măsuraţi de prizonieri, şi le vorbi. Doctorul răspunse scurt, apoi se adresă tovarăşilor săi de suferinţă:

   — Se pare că am păţit-o, camarazi. Ne aflăm în mâinile unui trib de băştinaşi care se află în veşnică războire cu alt trib al acestei insule. Din nefericire ne-am pomenit tocmai în toiul unui atac pe cari băştinaşii de aci l-au pornit împotriva inamicilor lor. Interesant e faptul că tribul celălalt are de căpetenie un copil alb. După cum îmi spunea tocmai şeful tribului acesta, la noapte, câteva ceasuri după spusul soarelui, urmează să servim de jertfă la un ospăţ de izbândă pe care-l pregătesc. Nădăjduiesc însă că până atunci ne vor elibera camarazii.

   — Nu se poate cădea la înţelegere cu căpetenia asta? întrebă căpitanul.

   — Am încercat, dar văd că e zadarnic. Chiar dacă ar vrea să ne lase liberi sub o condiţiune oarecare, tot n-ar putea-o face, căci bătrânul acela posomorit de colo, care ne priveşte cu atâta ură, este vrăjitorul tribului şi el cere vieţile noastre ca ispăşire pentru tovarăşii lui de trib cari au fost împuşcaţi cu prilejul atacului. Aşa dar, de voie de nevoie trebuie s-aşteptăm până vor veni camarazii.

   — De-aş şti numai ce s-a făcut George! Zise Farrow, îngrijorat.

   — Eu l-am zărit, domnule căpitan - răspunse Petre - în mijlocul unor sălbateci cari aveau însă cu totul altă înfăţişare decât aceia de aici. I-ai putea lua drept Indieni, dacă lucrul acesta n-ar fi cu neputinţă, prin locurile acestea. Cu siguranţă c-a fost luat prizonier de dânşii, căci am mai văzut cum l-au împresurat apoi am fost şi eu culcat la pământ cu o lovitură de măciucă. Şi - adăogă el, şovăind - am zărit pe unul din aceşti sălbateci şi aici, un uriaş care se strecurase pe la spatele domnului George al nostru, dar cred că cu toate astea a fost prins de ceilalţi sălbateci cafenii.

   — Oricum o fi, trebuie să aşteptăm evenimentele, interveni Clive. În vremea asta vom scăpa poate şi de durerile de cap ce le

avem.

   — Ai dreptate, încuviinţă căpitanul râzând. Şi mie îmi vâjâie capul de parcă ar fi o morişca în el. Tot e bine că ticălosul ăla de vrăjitor ne-a dat răgaz până la noapte. Câte nu se pot întâmpla în vremea asta!

   — Păcătoşii ăştia de sălbateci m-au legat atât de vârtos încât nu mă pot libera singur, mormăi Petre, înciudat. Ce poftă aş fi avut să dau iureş în ei şi să-l învăţ minte pe ticălosul ăla de bătrân. Dar poate că tot izbutesc eu să-mi liberez mâinile. Proştii nu s-au gândit măcar să ne ia armele, aşa ca voi încerca odată să ajung la cuţitul meu. A! tocmai acum pare c-a intrat la bănuială vrăjitorul, căci văd că mă priveşte al dracului de curios. Ei, s-o luăm altminteri atunci: mă voi preface că mi-a venit rău.

   Cu toată situaţia lor nu prea plăcută, camarazii erau cât p-aci să pufnească în râs când îl văzură pe uriaş lăsându-şi trupul moale, ca şi cum şi-ar fi pierdut cunoştinţa. Bătrânul vrăjitor dădu mulţumit din cap şi-şi îndreptă atenţiunea spre ceilalţi trei prizonieri. Aceştia socotiră nimerit să urmeze pilda lui Petre şi-şi aplecară şi ei capetele.

   Secundul Brun şi însoţitorii săi din barca a doua, rămaşi pe malul râului, tresăriră speriaţi auzind împuşcături în adâncul desişului insulei. Imediat Brun porunci unuia din marinari:

   — Matei, ia-o înapoi cu barca şi vino cu domnul Rindow şi un număr mai mare de camarazi. Grăbeşte-te cât poţi căci căpitanul şi tovarăşii noştri se află poate într-o mare primejdie.

   În vreme ce vorbea încă, sări pe uscat, urmat de cei trei marinari cari aveau să-l însoţească. Şi dădu buzna pe poteca îngustă, având în urma lui pe viteazul Kard. Împuşcăturile repetate îi îndemna să se grăbească, dar după vreo două minute numai, ele încetară şi glasurile omeneşti se pierdură în depărtare.

   Asta li se păru ciudat şi Brun cu tovarăşii săi o luară la fugă dea lungul potecii întortocheate.

   În cele din urmă, ajunseră pe câmpul de luptă, pe care-l recunoscură numai după crengile rupte, pământul răscolit şi băltoacele de sânge, căci cele două tabere ridicaseră în vremea asta răniţii şi morţii.

   Nu îi fu greu lui Brun să-şi închipuie cele întâmplate aici. Acum însă prima grijă era să se hotărască în ce direcţie să apuce. Atunci Kard găsi poteca lăturalnică şi pe dânsa revolverele lui George, cari îi fuseseră aruncate din mână în timpul luptei.

   Asta îi hotărî numaidecât; îşi ziseră că atât căpitanul cât şi ceilalţi camarazi fuseseră târâţi într-acolo.

   Era lesne să se ia după urmele lăsate de băştinaşi. Curând Brun şi însoţitorii săi intrară pe o potecă mai largă şi foarte bine întreţinută. Secundul se opri şi zise încetişor:

   — Cred că vom intra îndată în satul sălbatecilor. Trebuie să pătrundem cu multă băgare de seamă şi poate că vom izbuti lesne să-i eliberăm pe camarazi. Dacă se vor afla însa într-o situaţie foarte primejdioasă, vom porni la atac fără să stăm mult la gânduri, fie ce-o fi. Poate că vom fi în măsură să le ţinem piept până va sosi Rindow cu întăriri, înainte, deci, camarazii.

   Ciudat părea că, în vreme ce înaintau nu auziră nici un soi de glasuri cari să dovedească apropierea unui sat. Ei nu ştiau că indienii, pe cari nu i-ar fi bănuit aici, erau atât de disciplinaţi şi nici n-ar fi avut de unde să ştie ce se petrecuse în vremea asta în satul acestora. De aceea ridicară revolverele brusc când la o cotitură a potecii se iviră în fata lor făpturi omeneşti. În clipa următoare însă Brun scoase o exclamaţie de bucurie şi alergă înaintea lui George.

   — O! Asta e minunat! zise el. Vă credeam în mare primejdie pe d-ta şi pe tovarăşii. Dar unde e căpitanul? Unde sunt ceilalţi camarazi?

   — Ne duceam tocmai să-i eliberăm, răspunse George. Dă-mi voie să ţi-l prezint pe micul Jean Cartot, care vrea să ia parte la lupta de eliberare, împreună cu indienii săi. Tata şi camarazii au fost prinşi de un trib de băştinaşi, despre cari se spune c-ar fi foarte cruzi. Trebuie să ne grăbim, deci.

   — Îmi vei povesti totul în drum, răspunse Brun, după ce strânse mâna tânărului francez. Să nădăjduim că Rindow va veni în curând cu întăriri. Probabil că va trebui să ne folosim cât mai mult de arme dacă e vorba de un trib întreg.

   — Bine, atunci trebuie să-l aşteptăm pe Rindow! hotărî imediat George. Eu cu Jean şi oamenii săi vom porni îndată până la marginea satului duşman, dar îţi vom lăsa d-tale câţiva inşi cari cunosc drumul. Va trebui apoi să ne urmaţi cât mai repede cu Rindow şi ceilalţi tovarăşi.

   — Dar bine, domnule George, numai pentru atâta lucru nu e nevoie să rămân în urmă, zise Brun, cu imputare. Pentru asta va fi de ajuns să stea unul din camarazi, ales prin tragere la sorţi. Poate că e nevoie să intervenim grabnic pentru salvarea căpitanului şi a tovarăşilor şi atunci fiecare om e preţios.

   — Ai dreptate, domnule Brun, încuviinţă George. Să tragem deci la sorţi fără zăbavă!

   Asta se făcu repede. Marinarul care trebuia să-l aştepte pe

Rindow, împreună cu doi indieni cari cunoşteau drumul la satul lui Mali, vru să rămâie pe poteca unde avusese loc lupta între cele două triburi; dar George îl sfătui să se înapoieze mai bine la mal spre a-i îndemna să se grăbească pe camarazii cari vor veni de pe submarin.

   — Ia spune, Jean, ne mai aflam departe de satul acelui Mali? întrebă George. Şi nu crezi c-o fi pus sentinele?

   — Asta fără îndoială c-a făcut-o, răspunsa băiatul. Posturile stau la vreo sută de metri înaintea noastră; sunt de obicei patru războinici negri, dar Tora va sfârşi cu ei înainte ca să poată scoate vreun ţipăt. Mai suntem la vreo două sute de metri de sat. Împreună cu oamenii mei am dat târcoale adesea prin jurul lui.

   — Oare nu cumva, după lupta de azi o fi aşezat sentinelele ceva mai departe? întreba George.

   Băiatul se gândi câteva clipe, apoi se opri şi-l strigă pe bătrânul Tora. Avu loc o convorbire între ei şi cu prilejul acesta George află şi numele tânărului francez, cu care îl botezaseră indienii: „Bulu". Căruia îi adăugară titlul onorific de „Eroul".

   Jean îi comunică lui Tora temerile lui George, apoi bătrânul, fără să stea mult pe gânduri, chemă la el alţi trei indieni şi le zise:

   — Străinul Sahib are dreptate. Sentinelele nu trebuie însă să ne strice rostul.

   Pe nesimţite cei patru indieni porniră înainte şi în curând se făcură nevăzuţi pe după o cotitură a potecii.

   Bulu se-ntoarse spre George şi-i zise:

   — Să mergem ceva mai încet, căci Tora cu. Oamenii lui are nevoie de câtva timp ca să dibuiască sentinelele. În vremea asta se poată să vie şi tovarăşii d-tale.

   —  Eu sunt foarte îngrijorat de soarta tatălui meu şi a camarazilor - răspunse George - căci e de presupus că Mali se va deda la cruzimi în mânia lui de a fi fost învins..

   — Nu - zise Bulu, calm. Fără bătrânul vrăjitor pe care-l numim Asa, nu se-ntâmplă nimic; iar acesta va vroi probabil să-i jertfească pe prizonieri cu ceremonialul obişnuit. Unii dintre războinicii mei, cari au fost şi dânşii prizonieri, au găsit prilejul să fugă până să se termine cu pregătirile pentru jertfă. Sunt încredinţat că tatăl d-tale şi însoţitorii săi se află în siguranţă, cel puţin până se va înnopta.

   — Asta ar însemna încă vreun ceas, zise George, mai liniştit. În vremea asta camarazii ar putea fi aici. Şi poate că pe întuneric eliberarea se face mai lesne.

   — Te-aş ruga să laşi în seama mea şi a indienilor sarcina eliberării, ceru Bulu. li vom face pe prizonieri să dispară fără ca oamenii lui Mali să bage de seamă. Prin asta le va spori şi mai mult teama de noi. D-ta şi camarazii d-tale veţi încercui satul şi veţi interveni imediat ce se va întâmpla ceva neprevăzut.

   — Ai dreptate, încuviinţă George. Aş ţine însă să fiu de faţă când vor fi tăiate legăturile prizonierilor. Ce zici, se poate?

   Băiatul îl măsură cercetător cu privirea, apoi dădu din cap şi răspunse:

   — Da, se poate, căci văd că mă pot încrede în d-ta în toate privinţele. Vom luai cu noi numai pe Tora şi pe nepotul său. Vom fi astfel destui ca să-i eliberam. Acum să pornim la drum.

   Bulu merse însă atât de încet, încât George nu ştia ce să mai creadă. Tot se mai temea în sinea lui că li s-ar putea întâmpla vreun rău tatălui şi tovarăşilor săi.

   Dar „Eroul" părea atât de încredinţat, încât lui George îi pieri neliniştea. Nu se putea ca băiatul să nu cunoască obiceiurile tribului străin, de vreme ce indienii au fost prizonieri acolo.

   Într-un sfert de ceas străbătură vreo sută de metri pe potecă, apoi Bulu se opri şi şopti lui George:

   — Să aşteptăm aici; Tora ne va da de veste rând sentinelele vor fi înlăturate.

   — Bulu - răspunse George, tot în şoaptă - te-ai gândit însă că întunericul se va lăsa în curând? Eşti bine încredinţat că Mali nu va întreprinde nimic împotriva prizonierilor înainte de a se înnopta?

   — Da, George, răspund eu de asta, zise cu hotărâre băiatul. Pe de altă parte, ştiu bine că Tora va porni mai departe spre sat după ce sentinelele vor fi înlăturate. Îi va trimite îndărăt pe însoţitorul său mai tânăr, iar dânsul cu celălalt va sta de pază să nu îi se întâmple nimic rău prizonierilor.

   — Numai de n-ar ajunge prea târziu, oftă George. Am deplină încredere în vorbele tale, Bulu, dar îţi dai seamă cât de mult mă îngrijorează soarta tatălui meu şi a tovarăşilor noştri.

   — Te pricep, fireşte, răspunse băiatul. Căci soarta a vrut să aflu şi eu cât e de dureros când ţi se răpesc părinţii. O, Doamnei de i- aş putea pedepsi pe ticăloşii aceia! Ia spune, George - adăugă el cu însufleţire - d-ta ai venit cu un vapor, nu e aşa? Ai vrea să mă duci până la o insulă vecină, după ce îi vom elibera pe tatăl d-tale şi pe camarazi?

   — Cum să nu, se grăbi să răspundă George. Şi chiar cu cea mai mare plăcere. Se află acolo ucigaşii părinţilor tăi?

   — Presupun, cel puţin, zise Bulu, cu glas ciudat de înăbuşit şi

George se speria văzând ura de moarte ce lucea în ochii copilului când rosti aceste cuvinte. O! De câte ori până acum am încercat, cu Tora şi ceilalţi tovarăşi, să ajung cu kanu-uri pe insula cu pricina. Dar vânturile suflă prea neregulat pe aici şi din pricina asta eram mereu în primejdie să-ne înecăm. Apoi, ticăloşii aceia sunt bine înarmaţi, pe câtă vreme noi aveam doar pumnale şi măciuci.

   — Dragă Bulu - îl linişti George - dacă e vorba într-adevăr de astfel de ticăloşi precum mi i-ai zugrăvit tu, atunci fii încredinţat că-i vom răzbuna pe părinţii tăi, căci, din fericire, noi dispunem de arme cum nu cred să aibă indivizii aceia. Dar, pentru moment! Trebuie să-i eliberăm pe camarazii mei. A! Uite că vine unul din indienii tăi.

   Când omul se apropia, George îl auzi vestind:

   — Sahib Bulu, sentinelele au fost înlăturate. Tora cu celălalt au pornit înainte spre satul lui Mali. Noi îi putem urma la pas.

   Băiatul zâmbi lui George şi tocmai se pregătea să pornească la drum, când se produse o uşoară agitaţie în rândurile indienilor cari erau în spatele lui Bulu, George, Brun şi celor doi marinari. Cauza o aflară îndată, căci se dădu de veste în şoaptă că Rindow şi sosise cu întăriri.

   Se făcu loc imediat primului ofiţer şi celor unsprezece însoţitori ai săi, cari fură sfătuiţi să facă zgomot cât mai puţin cu putinţă.

   Bucuria lui Rindow când îl văzu pe George sănătos şi teafăr nu se poate descrie. Dar după ce află că Farrow şi însoţitorii săi sunt prizonieri, îi pieri ca prin farmec toată veselia şi-şi recăpătă liniştea abia când Bulu îl încredinţa cu toată tăria că pentru moment nu există nici un pericol.

   Cu toate acestea aruncă lui George priviri întrebătoare, arătând cu ochii spre băiat, dar nici George nu prea ştia deocamdată multe asupra acestei cunoştinţe noi şi în clipa de faţă nici nu era timp să stea de vorbă: camarazii trebuiau să pornească repede înainte, pentru a-l elibera pe căpitan şi pe ceilalţi tovarăşi.

   IV.

   ELIBERAREA.

   BULU DĂDU SEMNALUL DE PLECARE, păşind el în fruntea micei trupe. George găsi prilejul să-i şoptească lui Rindow că nici el însuşi nu ştia încă prea multe asupra ciudatului băiat.

   Convoiul înainta fără zgomot de-a lungul potecii înguste. Un sfert de ceas dură drumul, apoi Bulu se opri şi-i şopti lui George:

   — La o sută de metri înaintea noastră se află satul lui Mali. Tora şi însoţitorul său sunt acum acolo. Pentru moment prizonierii nu sunt ameninţaţi de nici o primejdie, altminteri ni s-ar fi dat de veste, sau am fi auzit strigăte de luptă. Vom aştepta aici până se va înnopta, dar eu voi porni de pe acum înainte ca să-mi dau seamă cum stau lucrurile.

   — Merg şi eu, zise George. Poţi avea deplină încredere în mine, Bulu, mă pricep de minune să mă strecor pe nesimţite într-un lagăr.

   — Am băgat de seamă, răspunse băiatul. Aşa dar, haide, George!

   Lui Rindow i se spuse în grabă să nu se apropie decât până la cel mult cincizeci de metri de sat şi să aştepte acolo noile dispoziţiuni. Primul ofiţer făgădui să urmeze întocmai sfatul, apoi George îl urmă pe Bulu.

   Acesta se furişă ca un şarpe pe dinaintea lui. După vreo zece minute de mers, se opri, dintr-un tufiş des ieşi imediat la iveală bătrânul Tora şi-i şopti ceva. George nu putu auzi despre ce e vorba, dar Bulu îi comunică îndată:

   — Tatăl şi tovarăşii d-tale sunt legaţi de trunchiuri de arbori. Tora, care înţelege ceva din limba tribului duşman, a tras cu urechea la o convorbire dintre războinici: cei patru prizonieri urmează să fie jertfiţi două ceasuri după apusul soarelui. Avem deci vreme destulă şi deoarece ei sunt legaţi de copacii din faţa noastră, nici nu e nevoie să încercuim satul. E de ajuns dacă însoţitorii d-tale vor sta pregătiţi să intervie în cazul când nu vom izbuti să tăiem prizonierilor legăturile pe furiş. A? Făcu el de-odată şi-şi aţinti privirea asupra brâului lui George. Văd că ei un minunat pumnal indian, pe care nici nu l-am observat până acum. De la cine l-ai căpătat?

   — De la Sanja, fiica unui prinţ indian, răspunse George, cu mâhnire. Ea a fost câtva timp oaspetele submarinului nostru, împreună cu tatăl ei, prinţul Ghasna, care s-a înapoiat înapoi în ţara lui.

   — Prinţul Ghasna - murmură băiatul - numele acestea îl rosteau adesea părinţii mei. După cât ştiu, am locuit înainte vreme în ţara lui. Dar despre toate astea voi vorbi mai târziu, acum trebuie să liberăm pe prizonieri. Parcă spuneai însă de un submarin? Ori m-am înşelat?

   — Nu te-ai înşelat de loc, răspunse George. Mai târziu vei afla tot. Şi ziceai să aşteptăm aici până se va înnopta?

   — Camarazii d-tale să aştepte aici cu oamenii mei până se va întuneca şi de-abia atunci să pornească mai departe. Nepotul lui Tora îi va călăuzi. Noi doi plecăm însă chiar acum cu Tora.

   George comunică lui Rindow cele de cuviinţă, după aceea porni alături de Bulu şi Indian. Străbătură vreo optzeci de metri, apoi bătrânul se opri şi arătă cu mâna la dreapta în desiş.

   — Trebuie să intrăm aici, şopti Bulu lui George, apoi dăm de locul unde îi vom putea vedea pe prizonieri. De acolo vom face şi încercarea de a-i elibera, de îndată ce se va lăsa întunericul.

   Tora dispăru între două tufe mari şi Bulu se strecură şi el cu dibăcie după el, urmat de George. Nu era nici o potecă acolo şi trebuiau să se furişeze în zigzag printre tufe.

   Trebuiau să fie însă cu mare băgare de seamă, căci cel mai mic zgomot, foşnetul unei frunze sau trosnetul unei crengi ar fi putut strica totul. Indianul şi băiatul sa strecurau cu atâta îndemânare, încât George avu impresia că două şopârle alunecau printre tufe.

   Din fericire Insă - deşi elementul lui era marea - tânărul nostru erou dobândise destulă experienţă în ce priveşte mersul fără zgomot, căci fusese adesea nevoit să-l puie în aplicare. Aşa că izbuti să-i urmeze pe cei doi cari mergeau înainte. Bulu se întorcea din când în când spre el aruncându-i priviri recunoscătoare.

   Vreo zece minute ţinu drumul acesta greu. Apoi dădură peste cei doi indieni cari porniseră înainte şi înlăturaseră sentinelele lui Mali.

   — Rămâi liniştit, să nu scoţi nici un cuvânt! Şopti Bulu lui George. Uite colo pe prizonieri!

   Dădu capul puţin la o parte şi printr-o spărtură îngustă în frunziş, tânărul putu vedea pe tatăl său, pe lord, doctorul Bertram şi Petre. Atârnau nemişcaţi, cu genunchii îndoiţi şi capetele aplecate, ceea ce-l făcu pe George să murmure:

   — Eliberarea va fi grea, căci după cât se pare, sunt leşinaţi.

   Bulu vorbi ceva în şoaptă cu cei doi indieni cari stăteau acolo

mai de mult, apoi se întoarse zâmbind spre George şi răspunse încetişor:

   — Nu, George, tovarăşii d-tale vor numai să-l înşele pe oamenii lui Mali, în primul rând pe bătrânul vrăjitor. Se prefac leşinaţi, dar în realitate încearcă să-şi slăbească legăturile, cele mai aprige sforţări de eliberare le face uriaşul acela.

   — Aha, Petre! Exclamă George vesel. Poate că nici n-ar fi fost nevoie să venim.

   — Nu cred, căci funiile sunt foarte trainice, răspunse Bulu. Nici uriaşul vostru nu le va putea slăbi sau rupe. Va trebui să ne apropiem de îndată ce se va înnopta şi să tăiem legăturile. Să nădăjduim că prizonierii nu vor face nici o mişcare de surpriză sau să scoată vreun ţipăt.

   — Asta nu vor face în nici un caz - răspunse George - căci în nenumărate rânduri au fost de-acum eliberaţi din situaţii primejdioase. Grea nu cred să fie treaba, deoarece copacii sunt aproape. Pe de altă parte, băştinaşii nu vor bănui că suntem aici.

   — O singură primejdie există şi anume: schimbarea celor patru sentinele înainte de a se lăsa întunericul. Dacă se observă lipsa lor, se pot ivi greutăţi.

   — Ai dreptate, încuviinţă George. Văd chiar colo patru băştinaşi cari par să primească ordine de la bărbatul ăla înalt. Probabil că e Mali.

   —  Da, Mali e, răspunse Bulu. Şi uite că teama mea se dovedeşte îndreptăţită. Cu siguranţă că ei se duc să-i schimbe pe cei patru oameni ucişi de Tora. Vorba e acum daca marinarii d-tale rămaşi în urmă vor fi în stare să-i răpuie repede şi fără zgomot pe aceştia.

   — Ar fi mai bine. Cred, dacă unul din oamenii lui Tora ar alerga repede înapoi şi i-ar preveni pe camarazi, propuse George. Atunci ar fi pregătiţi şi i-ar putea lua mai lesne în primire.

   — Da, aşa trebuie să facem, încuviinţă imediat Bulu - e vorba numai de puţin timp, căci noaptea trebuie să se lase din clipă în clipă.

   Se întoarse repede spre Tora şi-i şopti câteva cuvinte. Imediat indianul dădu o poruncă unuia din războinicii săi, care dispăru cu iuţeala fulgerului în desiş. În clipa asta se puseră în mişcare şi cei patru băştinaşi cari primiseră probabil instrucţiuni de la Mali; străbătură în grabă luminişul, îndreptându-se spre poteca ce pornea din sat.

   — Să sperăm că omul lui Tora va fi înainte acolo, murmură George. Sălbatecii aleargă foarte repede.

   — Omul nostru le-o va lua înainte, îl linişti Bulu. A! Ai văzut? Uriaşul vostru tovarăş a încercat iarăşi să-şi slăbească legăturile şi se pare că va izbuti. Nu m-aş fi aşteptat la asta - uite că şi-a liberat chiar mâinile?

   Din locul unde se aflau, putea vedea prizonierii. Bulu nu se înşelase, Petre izbutise într-adevăr să-şi libereze mâinile, dar le ţinea încă la spate; probabil că vroia s-aştepte şi el până se va întuneca şi de abia atunci sa încerce eliberarea lui şi a tovarăşilor săi.

   — Da, Petre Uriaşul e un om cu totul extraordinar, zise George cu mândrie. După cum spuneam adineauri, domnilor, camarazii sar fi eliberat şi fără ajutorul nostru. EI, dar ce face acolo bătrânul vrăjitor?

   Asa se apropiase de copacii de cari erau legaţi Farrow şi tovarăşii săi. În mâna dreaptă ţinea o măciucă grea. Măsură pe căpitan cu priviri încruntate, apoi întinse capul spre poteca pe care dispăruseră cei patru războinici.

   — Afacerea poate lua o întorsătură neplăcută, şopti George lui Bulu. Probabil că cei patru trebuie să dea vreun semnal că totul e

în ordine. Fără acest semnal, vrăjitorul e în stare să omoare pe prizonieri.

   Spunând acestea George şi trase revolverul de la brâu. Bulu făcu o mutră îngrijorată şi răspunse:

   — Ai dreptate, George, lucrul poate deveni neplăcut. Ar fi trebuit s-o prevăd, căci Asa acesta e foarte viclean; e cel mai primejdios dintre toţi potrivnicii, noştri.

   Camarazii priveau cu mare încordare la bătrânul vrăjitor, care stătea nemişcat, cu capul aplecat înainte, ascultând spre potecă. Acum se apropia de el şi uriaşul Mali, înarmat şi el cu o măciucă grea.

   Se scurseră câteva minute într-o linişte adâncă, apoi Asa îşi îndreptă deodată trupul, îi spuse lui Mali câteva cuvinte şi ridică măciuca în dreptul căpitanului, în vreme ce Mali se repezi cu a sa asupra lui Petre.

   În aceeaşi clipă însă porni şi primul glonţ din revolverul lui George. Asa rămase câteva clipe nemişcat, apoi se prăbuşi la pământ, George ţinti imediat pe căpetenie, dar Petre i-o luase înainte.

   Cu iuţeala fulgerului smulse cu dreapta revolverul de la brâu şi un glonţ îl trânti pe Mali în ţărână. Cu stânga, Uriaşul scoase cuţitul şi-şi tăia repede legăturile de la picioare.

   Câteva clipe războinicii lui Mali rămaseră ca împietriţi; răgazul acesta scurt îi fu de ajuns lui Petre ca să-l libereze pe căpitan. Sări pe urmă la lordul Clive. Dar în clipa aceea sălbatecii îşi reveniră din încremeneală şi cu armele ridicate se năpustiră care spre prizonieri, care spre tufişul îndărătul căruia se afla George, Bulu şi indienii.

   Căpitanul îşi scosese amândouă revolvere şi trase în mulţimea băştinaşilor. După câteva clipe detunară şi armele lordului şi ale doctorului. Petre izbutise să le taie şi lor legăturile.

   Imediat intră şi el în luptă, îndreptând însă focul spre sălbatecii cari alergau spre tufiş. George începu să tragă şi el în năvălitori; ar fi păţit-o însă dacă n-ar fi avut sprijinul iui Petre.

   De asemeni şi împuşcăturile repetate ale, căpitanului şi lordului împotriva sălbatecilor îşi făcură efectul şi primul atac dădu greş.

   Sălbatecii puseră acum mâna pe arcuri şi-i ţinură la respect pe prizonieri de la distanţă.

   Dar Farrow şi tovarăşii săi căutară şi ei să se puie la adăpost îndărătul copacilor de cari fuseseră legaţi până atunci, căci primele săgeţi şuierară prin aer şi se înfipseră adânc în lemnul arborilor.

   George şi însoţitorii săi trebuiră şi ei să se dea înapoi, căci săgeţile îi ameninţau din toate părţile.

   Situaţia se înrăutăţise mult pentru camarazi. Sub ocrotirea săgeţilor câţiva sălbateci se şi apropiară, cu măciucile în mână, de copacii îndărătul cărora se adăpostiseră căpitanul şi tovarăşii săi.

   George, care izbutise să găsească un loc de unde putea cuprinde cu privirea, fără să se expuie, întregul luminiş, văzu primejdia. Mai putu trage trei gloanţe, culcând la pământ pe sălbatecii cari se apropiaseră de copaci, dar urmarea fu că vreo câteva săgeţi ţâşniră de-a dreptul în spărtura din tufişul prin care trăsese dânsul, trecând la câţiva centimetri de capul lui.

   Trebuia deci să-şi caute repede un alt loc mai puţin primejdios. În vreme ce săgeţile zburau pe lângă el, George se târî spre Bulu care se tupilase şi el într-un loc de unde putea privi printr-o spărtură din tufiş.

   George văzu cum un sălbatec uriaş se şi furişase până lângă copacul îndărătul căruia stătea tatăl său. Îi putea observa pe amândoi şi-şi dădu seamă că părintele său nu bănuia nimic de primejdia apropiată.

   Sălbatecul ridică încetişor măciuca, muşchii îi se încordară... dar în aceeaşi clipă George trase din nou şi îndată ce glonţul porni din revolver, sălbatecul sări în sus scoţând un răcnet, apoi se prăbuşi la pământ, unde rămase nemişcat.

   George şi Bula se îndepărtară însă imediat de la postul lor de observaţie. Ştiau că sălbateci îşi vor slobozi îndată săgeţile spre locul de unde pornise împuşcătura.

   — George, să mergem pe poteca ce duce în luminiş, şopti Bulu. Camarazii d-tale vor sosi în curând, căci vor fi auzit împuşcăturile. A! Ce noroc!. Acum tată! D-tale şi camarazii săi se pot retrage în tufiş, căci oamenii lui Mali se vor ascunde în colibele lor, fiindcă în nici un caz nu vor putea tine piept unui foc atât de puternic.

   Ultimele cuvinte trebui să le strige aproape, căci dinspre partea unde se îmbuca poteca cu luminişul se auzi răpăit de gloanţe. Rindow trebuie să fi venit cu întăriri. Câteva clipe răcnetele de spaimă ale băştinaşilor întrecură chiar pârâitul gloanţelor, apoi însă gălăgia se pierdu în depărtare. Războinicii lui Mali îşi căutau salvarea în fugă.

   Încet se potoliră şi salvele camarazilor de pe submarin şi tocmai când George cu tovarăşii săi ajunse pe poteca unde se aflau camarazii, Farrow, lordul, doctorul şi Petre se îndreptau spre dânşii. În clipa aceasta, însă, se lăsă şi întunericul, învăluind totul

în zăbranicul său.

   — Repede îndărăt, domnilor! strigă Bulu. În satul meu suntem în deplină siguranţă. Acolo vom putea sta de vorbă în linişte. Vă rog să vă prindeţi de mână unui de altul, eu vă voi călăuzi. Nu cumva insă să aprindeţi lămpile de buzunar, căci războinicii lui Mali sunt buni luptători de noapte.

   Convoiul se formă imediat. Tovarăşii nu mai pierdură vremea cu întrebări de prisos, erau mulţumiţi ca sunt împreună şi teferi. Cuvintele „luptători de noapte" aveau însă un sunet foarte neplăcut şi viteazul băiat trebuia să-i cunoască bine pe vecinii săi.

   Deşi era întuneric beznă în pădurea seculară, Bulu îi conduse, pe poteca întortocheată, cu atâta siguranţă, încât din asta se putea deduce că trebuie să fi trecut pe ea adesea în timpul nopţii, ca să ţie sub observaţie satul lui Mali.

   În ordine desăvârşită şi fără să facă nici un zgomot se îndeplini marşul acesta prin întuneric. Numai câte odată vreun marinar ieşit din rând se lovea de vreo tufă şi scotea o înjurătură înăbuşită.

   Atunci ascultau încordat cu toţii dacă nu se aude ceva suspect. Dar se părea că deocamdată războinicii lui Mali n-aveau nici o baftă să-i urmărească şi pe de altă parte desigur că moartea subită a căpeteniei lor şi a bătrânului vrăjitor Asa îi intimidase atât de mult încât n-ar fi fost în stare să întreprindă vreo acţiune războinică.

   Ajunseră nevătămaţi în satul indienilor, cari trăiau aici departe de patria lor, având de căpetenie un băiat de rasă albă.

   Deşi ardeau focuri mari în sat, femeile şi copiii se ţineau cu desăvârşire liniştiţi şi nu trădau nici o curiozitate pentru felul cum se sfârşise expediţia lor. Asta dovedea o disciplină de fier, cum nici în ţările civilizate ale Europei nu se întâlnea.

   — Dragă căpitane, dăm aici de o taină foarte ciudată, se adresă lordul Clive către Farrow. Cum au ajuns indienii aceştia cu băiatul pe insula asta singuratică a Pacificului?

   — Vom afla îndată, răspunse Farrow. Dar nu găseşti că sunt cam ciudate podoabele alea pentru un bungalow?

   Spunând această arăta spre ţestele de crocodili cari în lumina focului făceau o impresie sinistră. Lordul Clive răspunse foarte mirat:

   — Da, e ciudat, căpitane, însă e o mărturie limpede că acest băiat poartă o ură de moarte crocodililor. În acelaşi timp, ţestele acestea constituie o dovadă că el posedă un curaj neobişnuit căci, după cum se vede, mai toate dihăniile au fost răpuse în acelaşi mod care l-am văzut noi procedând pe malul fluviului. Sunt foarte curios să aflu povestea vieţii sale.

   — Ia te uită, a pus să se aducă scaune pe terasă, zise căpitanul. Desigur că are de gând să ne istorisească ceea ce nu ştim despre el.

   Farrow ghicise. Băiatul se înclină în faţa lui şi a lordului, apoi începu:

   — Domnilor, mă numesc Jean Cartot, insă indienii mei mă numesc Bulu. Am să vă rog ceva şi sunt încredinţat că mă veţi satisface după cum mi-a făgăduit George al dv.

   V.

   RĂZBUNAREA.

   FARROW, RINDOW, BRUN, LORDUL şi GEORGE luară loc în faţa copilului, pe terasă. Bulu îi privi câteva clipe îngândurat, apoi i urmă:

   — Domnule căpitan, vă voi istorisi pe scurt povestea vieţii mele şi atunci veţi pricepe ura mea împotriva crocodililor precum şi dorul meu de răzbunare, la îndeplinirea căruia nădăjduiesc că mă veţi ajuta. Părinţii mei erau francezi şi stăpâneau o plantaţie întinsă în India, în apropiere de Nepal, dar din cauza războiului sau cam ruinat. Toate astea le-am aflat mai târziu, căci eu m-am născut după încheierea păcii, când tata a izbutit să-şi încropească o existenţă modestă în Calcuta. Acolo am şi locuit până am împlinit nouă ani; atunci a intervenit o întorsătură hotărâtoare în viaţa părinţilor mei. Înainte de naşterea mea, tata a salvat viaţa unuia din muncitorii săi, un indian mai în vârstă, scăpându-l din ghearele unui tigru şi alegându-se el însuşi cu răni grave de pe urma aceasta. Uitase de toată istoria asta, când, după ani îndelungaţi, indianul se ivi deodată în Calcuta şi povesti părinţilor mei despre o comoară enormă, propunând tatei s-o scoată el la iveală. Comoara s-ar fi aflând pe o insulă singuratică undeva, la Răsărit. Părinţii mei n-aveau nici un motiv să nu dea crezare Indianului şi cu atât mai mult puseră temei pe vorbele sale, când omul - era tatăl lui Tora - înmână părintelui meu o sumă mare cu care să cumpere o corabie, pe care să pornim spre insulă. Tora cu numeroşi consângeni de-ai săi şi familiile lor vroia să-i însoţească pe părinţii mei.

   Şi aşa se făcu că tata cumpără un bric, angaja un căpitan cu numele de Brown împreună cu câţiva marinari englezi şi acum trei ani plecarăm din Calcuta.

   Tatăl lui Tora descrisese cu atâta exactitate poziţia insulei, încât ajunserăm curând în apropierea ei. Acum insă, căpitanul Brown îşi dădu arama pe faţă. Aflase despre chestia cu comoara mai mult decât trebuia şi îmboldit de lăcomie, se înţelesese în timpul călătoriei cu marinarii englezi să între ei în stăpânirea comorii.

   În scopul acesta opriră vasul cu puţin înainte de ţintă, pe insula aceasta singuratică, că să-i debarce pe părinţii mei şi pe indieni. Deoarece puseseră deoparte din vreme toate armele şi ne erau superiori ca număr, ne goniră pur şi simplu de pe bric, iar când tata încercă să li se împotrivească şi mama, cuprinsă de disperare, îl sprijini pe cât îi îngăduiau puterile, ticăloşii îi aruncară peste bord în apa fluviului, unde fură sfâşiaţi imediat de crocodili, sub ochii mei. Auzind răcnetele lor de moarte vrui să-i urmez. Dar în cele din urmă luai hotărârea să rămân în viaţa, pentru ca să mă pot răzbuna, atât împotriva ticăloşilor acelora cât şi a crocodililor. Din nenorocire n-am putut pleca până acum de pe insula aceasta - după cum i-am şi spus lui George al dv. - dar nădăjduiesc de data aceasta să-i pot găsi pe ucigaşii părinţilor mei şi să-i pedepsesc precum merită, cu ajutorul dv.

   — Fireşte că te vom ajuta, răspunse lordul imediat. Deşi sunt compatrioţi de-ai mei, măi declar dispus din toată inima să-mi dau concursul, când e vorba de pedepsirea unor criminali. Cred că am vorbit şi în numele d-tale, dragă căpitane, nu e aşa?

   — Mai încape vorbă! răspunse Farrow. Totuşi trebuie să ştiu mai întâi unde se află insula cu comoara. Brown o fi cunoscut locul, dar noi ce indicaţie avem? Bulu, ai tu vreo hartă sau ţi-a lăsat tatăl tău ceva asemănător?

   — Tora ştie bine unde se află insula - răspunse Bulu - şi o va găsi cu siguranţă dacă vom merge direct spre răsărit. Când sunteţi dispuşi să pornim, domnule căpitan?

   — Eu cred că cel mai nimerit lucru ar fi s-o facem chiar îndată, răspunse Farrow. Singura rezervă ce-aş avea-o, ar fi că războinicii lui Mali ar putea să mai încerce un atac poate chiar la noapte şi atunci ar rămâne satul fără destulă apărare.

   — Domnule căpitan, nici nu e nevoie să vie mai mulţi de douăzeci războinici de-ai mei, zise Bulu. Cei cari rămân sunt de ajuns pentru apărarea satului. Nu e întâia oară că războinicii lui Mali au pus la cale un atac de noapte, dar întotdeauna au fost respinşi. Astăzi se mai adaogă faptul că au suferit de abia de curând o înfrângere mare şi vor fi fiind cu totul zăpăciţi din cauza morţii vrăjitorului Asa. Aşa dar, în privind asta nu trebuie să fim îngrijoraţi. De aceea vă şi rog să pornim imediat şi vom ajunge încă înainte de revărsatul zorilor pe insula unde sălăşluiesc ucigaşii. Aş vrea mult să le pregătesc o deşteptare cam neplăcută, cu deosebire acelui Brown care cu propria lui mână a zvârlit-o în apă pe mama mea.

   — Bine, Bulu, atunci să pornim! hotărî Farrow. Alege-ţi oamenii cari să te însoţească. Nu îi putem ataca pe nepusă masă pe locuitorii insulei la care ne va călăuzi Tora. Asta va trebui s-o aduci tu la îndeplinire cu oamenii tăi. Noi te vom ocroti din spate şi vom interveni când vom socoti că e absolută trebuinţă.

   — Domnule căpitan, mi-ar fi de ajuns dacă m-ai debarca cu oamenii mei pe insula cu pricina, răspunse băiatul. Răzbunarea e o chestie personală a mea şi vreau s-o aduc singur la îndeplinire. Mă duc să-mi aleg însoţitorii!

   Sări de pe scaunul său, se apropia de Tora şi vorbi cu el în şoaptă câtva timp. Ochii indianului se învăpăiară, apoi se înclină mut şi coborî scările terasei.

   Imediat se adunară vreo douăzeci de indieni în faţa bungalow- ului, toţi oameni unul şi unul, puternici şi sprinteni. Bulu arătă spre ei şi întrebă:

   — Domnule căpitan, e loc pentru aceşti oameni pe submarinul dv.?

   — Fireşte! se grăbi să răspundă Farrow. Nădăjduiesc că drumul până la insula cu pricina nu va ţine prea mult. Nu cred ca indienii să poată suporta lesne şederea pe submarin, aşa că vor trebui să rămâie pe punte. Dacă însă va fi ca drumul să fie mai mult şi s-ar mai stârni vreo furtună pe deasupra, atunci am fi siliţi să ne afundăm.

   — Domnule căpitan, cu un vapor rapid călătoria nu durează decât vreo câteva ceasuri, răspunse repede Bulu. Până acum noi am încercat numai cu kanu-urile noastre, astfel că drumul a ţinut aproape o noapte întreagă.

   — Atunci stăm bine, zise Farrow, vom porni deci imediat la drum. Ce se va întâmpla însă dacă vom obţine izbânda dorită la această expediţie de pedeapsă? Unde vei rămâne tu atunci?

   — Mă voi stabili pe insula aceea, împreună cu oamenii lui Tora, răspunse băiatul. Voi scoate la iveală comorile ce sunt acolo, iar mai târziu voi încerca să ajung într-o ţară unde trăiesc oameni din rasa mea.

   Lordul Clive interveni repede şi-l rugă stăruitor pe Bulu să-i îngăduie să rămâie cu el.

   — Nu vreau să fiu părtaş la comori, zise ei, dar voi încerca să stabilesc legătura cu lumea civilizată. Dragă căpitane şi aşa tot vroiam să vă părăsesc în curând, o voi face deci acum. Cred că nu mi-o iei în nume de râu?

   — Nici vorbă că regret din tot sufletul că ne vei părăsi în curând, răspunse Farrow, dar nu te pot opri şi nici nu vreau să încerc în cazul de faţă, căci cred că bine faci rămânând alături de tânărul Bulu. Poate că întâmplarea va face să venim mai târziu să te luăm de pe insula aceea. Mai întâi însă s-ajungem la ea şi să rezolvăm chestia cu căpitanul Brown şi oamenii săi. Aşa dar, la drum cât mai repede! Bulu, noi suntem gata.

   Curajosul băiat, pe care soarta îl încercase atât de greu, îi conduse pe camarazi la malul fluviului. Acolo se îmbarcară în bărci şi în curând ajunseră la coastă, unde se afla submarinul.

   Farrow şi camarazii lui erau uimiţi că indienii - cari nu văzuseră un submarin în viaţa lor — păşiră liniştiţi şi fără nici o teamă pe puntea monstrului de oţel.

   Din fericire marea era complet liniştită; briza uşoară de-abia dacă încreţea suprafaţa apei - era o noapte cât se poate de potrivită pentru o astfel de expediţie, cu atât mai mult cu cât şi cerul era acoperit de un strat gros de nori. Întunericul era atât de adânc, încât nu se putea vedea decât la câţiva metrii depărtare.

   Farrow împărţi pe cei douăzeci de indieni de cele două laturi ale parapetului. Submarinul alunecă încetişor în larg, apoi pomi cu toată viteza spre răsărit.

   Indienii de pe punte păstrară o linişte atât de desăvârşită, încât echipajul submarinului cu Farrow în frunte, căpătară o părere tot mai bună despre micul Bulu, deoarece ştiau ci numai el singur putuse să-i disciplineze pe aceşti semisălbatici.

   Jim Brike ţinu şi de data asta să încarce tunul său de la proră, deşi căpitanul îl încredinţase că nu va fi nevoie să se folosească de el.

   Pentru câteva clipe se ivi brusc luna printre nori şi în lumina ei slabă marinarii văzură la vreo trei sute de metri înaintea lor contururile întunecate ale unei insule. Bulu, care stătea în turn lângă Farrow, se adresă imediat acestuia:

   — Domnule căpitan, asta trebuie să fie insula căutată; Tora mia descris exact cele două stânci ascuţite cari se înalţă colo. Tora - strigă el - asta e insula?

   — Da, Sahib, răspunse Indianul.

   Acum trebuiau să se apropie neobservaţi de insulă, căci dacă într-adevăr existau acolo comori atât de mari, desigur că Brown şi complicii săi vor fi luat măsuri de apărare.

   De aceea căpitanul întâmpină cu bucurie faptul că nori groşi

acoperiră luna şi un întuneric adânc învălui firea.

   — Domnule căpitan - şopti băiatul - trebuie să pornim mai spre nord. Îmi amintesc bine că aşa spusese tata. Vezi colo în faţa noastră vârfurile de stâncă? La stânga lor se zice că ar fi golful în care ar putea intra vasul fără nici o primejdie.

   — Bine, dragul meu - răspunse Farrow - atunci vom merge într-acolo. Să sperăm că nu s-au ivit schimbări în cursul anilor. Cine ştie dacă îi mai găsim pe Brown şi tovarăşii săi.

   — Eu am toată nădejdea, căci trebuie să mă răzbun pe dânşii - răspunse băiatul, cu glas apăsat.

   — Înţeleg setea ta de răzbunare, tinere - zise căpitanul - totuşi nu trebuie să te laşi prea mult stăpânit de ea. Ba chiar eu aş dori, în însuşi interesul tău, ca aceşti oameni să nu fie pe insulă.

   — Domnule căpitan - răspunse Bulu - de trei ani mă urmăreşte priveliştea grozavă a morţii părinţilor mei. Gândeşte-te ce înseamnă asta pentru mine. Dacă nu mă voi putea răzbuna împotriva lui Brown acela, nu voi avea linişte toată viaţa mea. A! Se pare că sunt încă pe insulă - adăogă cu bucurie - colo în depărtare luceşte o rază de lumină şi uite aici lângă noi se află acostat un bric.

   Bulu vorbise în şoaptă, căci deodată se ivise din întuneric conturul negru al unui vaporaş, priponit în golful insulei şi se putea foarte bine să se afle oameni de pază pe bord.

   Atât marinarii cât şi indienii stăteau liniştiţi, în vreme ce „Dox"- ul, cu motoarele oprite, alunecă lângă vasul străin.

   În clipa următoare indienii se şi căţărară ca pisicile pe puntea bricului.

   Căpitanul şi însoţitorii săi n-aveau deocamdată nici un motiv să intervie în drama ce avea să se desfăşoare aici. Totuşi, îşi ţineau revolverele pregătite şi ascultau cu încordare în beznă, căci se putea ca Bulu cu indienii săi să fie respinşi de locuitorii bine înarmaţi ai insulei. Ar fi trebuit atunci poate ca marinarii să-şi apere şi el propria lor viaţă.

   Un geamăt slab se auzi de-odată de pe puntea bricului, apoi un zgomot uşor, ca şi cum un trup omenesc s-ar prăbuşi pe scânduri. Marinarii îşi dădură seamă îndată că omul de pază de pe vaporaş fusese doborât de indieni.

   Apoi se auziră zgomote uşoare în spre direcţia ţărmului, ceea ce însemna că răzbunătorii se-ndreptau spre tabăra bandiţilor.

   Cei de pe submarin ascultau cu încordare, aţintindu-şi privirile spre luminiţele de pe insulă şi cazuri în curând umbre cari acopereau din când în când aceste luminiţe. Erau, desigur, indienii care, sub conducerea băiatului setos de răzbunare, se furişau spre sălaşul ticăloşilor.

   Minutele parură ceasuri celor de pe submarin. Deodată tresăriră speriaţi, căci de pe insulă răsună o împuşcătură, apoi încă una şi iar una. Se auziră ţipete, strigăte, cari amuţiră însă repede şi o tăcere mormântală se lăsă iar peste insulă.

   După câteva minute glasul lui Bulu răsună venind dinspre ţă rm:

   — Domnule căpitan, am izbutit. A fost într-adevăr Brown cu tovarăşii săi. În sfârşit, părinţii mei sunt răzbunaţi iar eu mi-am redobândit liniştea sufletească. Vrei să vii pe uscat? Vei putea vedea ce comori ascunde insula.

   Marinarii nu se lăsară rugaţi şi părăsiră imediat submarinul.

   Punctele luminoase din depărtare nu erau decât ferestrele luminate ale câtorva colibe, pe cari şi le clădiseră bandiţii. Acestea erau bine mobilate, cu obiecte fabricate de ei înşişi şi aveau lămpi cu petrol.

   După cum lămuri Bulu, tatăl său luase pe bric - odinioară - o cantitate mai mare din acest combustibil, căci încă de pe atunci socotise că va trebui să rămâie timp mai îndelungat. Nu bănuise însă că-i vor putrezi oasele pe aici.

   Pe câmpul de luptă nu se vedea nici un cadavru şi la o întrebare a căpitanului, Bulu îl lămuri că indienii lui şi duseră de acolo trupurile bandiţilor ucişi. Fuseseră zvârlite rechinilor cari mişunau prin apropierea insulei.

   În coliba cea mai mare şi mai bine mobilată se aflau într-una din încăperi - a cărei uşă era prevăzută cu zăvoare şi lacăte mari - saci umpluţi până în vârf cu bulgări de aur.

   — De dragul acestui aur şi-au găsit o moarte grozavă bieţii mei părinţi - zise Bulu - şi de aceea nici n-aş vrea să m-ating de el. Totuşi îl consider ca o moştenire scumpă şi vreau să fac mult bine cu el şi să îndeplinesc diferite sarcini cari îi stăteau la inimă tatei. Şi, acum, mai am o rugăminte, domnule căpitan. Vrei să fii atât de bun şi să-mi ajuţi să aduc încoace pe ceilalţi tovarăşi de trib ai indienilor mei, împreună cu soţiile şi copiii lor? Ţin mult ca asta să se întâmple chiar în cursul acestei nopţi.

   — Nici vorbă că te-ajut, răspunse căpitanul. Vrei să vii şi tu, dragul meu Bulu?

   — Da, trebuie să merg împreună cu Tora, ca să-i scot din sat. Ceilalţi indieni pot rămâne de pe acum aici.

   — Atunci să ne grăbim, răspunse căpitanul.

   Cu viteză maximă submarinul făcu drumul îndărăt. Ajunseră cu bine şi bărcuţele de aluminiu având cate un singur vâslaş, porniră din nou în susul fluviului, spre satul indienilor. După o jumătate de ceas Bulu şi Tora se întoarseră nevătămaţi îndărăt, în fruntea unui convoiul lung de bărbaţi, femei şi copii.

   Era de admirat ordinea care domni cu prilejul acesta Bărcile se umplură repede, apoi porniră iar pe fluviu în jos, spre coastă, unde se afla submarinul.

   Căpitanul nu se simţi liniştit decât atunci când toţi indienii fură pe punte şi „Dox"-ul se pune iar în mişcare spre insula binecuvântată cu atât belşug de aur.

revărsatul zorilor erau cu toţii sculaţi şi dădură o mână de ajutor indienilor să-şi clădească alte colibe din copacii pe cari îi retezară.

   Farrow, George, lordul şi doctorul porniră într-o excursiune pe insulă; cu acest prilej constatară că bandiţii prăsiseră aici mulţi porci, cari se înmulţiseră cu nemiluita, aşa că tribul indienilor n- avea să ducă lipsă de carne proaspătă. În afară de asta, mai erau cârduri întregi de păsări sălbatice asemănătoare găinilor.

   — Şi zii, vrei într-adevăr să rămâi aici? îl întrebă Farrow pe lord.

   — Da, dragă căpitane, mă simt oarecum îndatorat faţă de viteazul Bulu - răspunse Clive cu seriozitate. Asta pentru că părinţii săi au fost ucişi de compatrioţi de-ai mei. Pe de altă parte sunt încredinţat că-i voi putea fi de mare folos, când se va reîntoarce în India, ceea ce cred că se va întâmpla încurând, căci în cei trei ani bandiţii au exploatat cu hărnicie mina de aur.

   — Aşa dar, urmează să ne luăm rămas-bun, zise Farrow, mişcat. Îmi vine greu, dragă Clive, căci mi-ai fost un camarad nepreţuit în tot timpul cât am stat împreună.

   — Dragă căpitane, nădăjduiesc că nu va trece mult şi ne vom revedea, răspunse lordul Clive. De îndată ce voi fi în India, îţi voi transmite o radiogramă şi va trebui să mă vizitezi. Îmi voi aminti mereu cu plăcere de d-ta, de George şi de ceilalţi camarazi, de zilele frumoase petrecute pe submarin şi de aventurile pe cari le- am trăit împreună. Să nu ne îngreunăm despărţirea şi să încheiem în veselie seara de astăzi.

   Uşor n-a prea fost, totuşi, rămasul bun a doua zi dimineaţa, căci toţi îi îndrăgiseră pe lord, după cum şi el căpătase dragoste pentru vrednicii camarazi ai echipajului „Dox".

   Şi când vasul se îndepărtă pe marea sclipitoare, rămase încă mult timp pe ţărm alături de Bulu, fluturând batistele cu ochii înrouraţi de lacrimi.

SFÂRŞIT

Volumul 47

PE INSULA DRACULUI

   TAIFUNUL

   DOCTORUL BERTRA STĂTEA CUFUNDAT ÎN GÂNDURI, cu

tâmplele sprijinite în palme, căutând să redeştepte amintirile învăluite în ceaţa trecutului. George, în fata lui, cu ochii măriţi de încordare, aştepta urmarea povestirii neasemuitelor aventuri petrecute cu ani în urmă. (Vezi volumul No. 45: Lupte crâncene).

   — Da... da... revăd totul de parc-ar fi fost ieri, murmură doctorul, ca în vis. Fuga noastră prin pădure, marea ivindu-se în faţa noastră, micul vas acostat în golf, refugierea noastră pe acesta, descoperirea prizonierului din cabină, apoi...

   — Taifunul, completă repede George.

   — Da, taifunul, dragul meu. Despre el îţi voi povesti astăzi şi despre aventurile în cari ne-am pomenit din pricina lui.

   — ... Ceea ce vine acum nu e o furtună puternică. ci un taifun. Într-o jumătate de ceas e aici. Apoi... Domnul să se îndure de noi.

   Cuvintele acestea le rostise Larrin, proprietarul şi căpitanul goeletei pe care o găsisem părăsită la ţărmul mării şi pe care am pus stăpânire fără mulţi vorbă, când ne-am văzut urmăriţi de bataşii duşmani.

   După cum îţi aminteşti, dragă George, pe Larrin l-am găsit legat şi cu căluş în gură, într-o cabină mică şi ascunsă a vasului şi el ne povestise că marinarii săi se răsuflaseră şi l-au condamnat la moarte prin foame.

   Taifun! Cuvântul acesta sună înfiorător pentru orice marinar. Cel mai mare transatlantic caută să nu vină în drumul acestei groaznice dezlănţuiri a elementelor, care este taifunul.

   — Şi când te gândeşti că noi ne aflam pe o goeletă mică de coastă, ce-i drept cu motor puternic şi construcţie solidă, dar care în fata unui taifun nu era decât o coajă de nucă în voia valurilor.

   Mai bine mi-ar fi plăcut să rămân pe punte, ca să lupt la cârmă laolaltă cu ceilalţi împotriva forţelor naturii, dar tot atât de important era şi postul de la maşină, deşi mă cutremuram Ia gândul să fiu târât de viu în adâncime din mormântul acela.

   Coborâi deci în cabina maşinii, dădui drumul gazelor şi minunatul motor Diesel împinse goeleta cu viteză spre sud-est. Curiozitatea ma îndemna să mă întorc pe punte, căci pe moment nu era nevoie de prezenţa mea la maşină, abia când ne va fi înhăţat taifunul în braţele sale şi ar fi început să se joace cu elicea vasului nostru, trebuia toată atenţiunea la motor.

   Vârâi capul prin deschizătura din punte şi privii înapoi. Doamne, cum se schimbase totul numai în câteva minute!

Culoarea galbenă ca de pucioasă se schimbase într-un negru- albăstrui care te băga în sperieţi şi numai într-un singur loc din peretele acesta întunecat lucea o gaură luminoasă, rotundă, din marginile căreia ţâşneau adesea fulgere în zigzag. Marea părea o întindere nesfârşită de plumb topit şi numai fulgerele acestea se oglindeau pe întinsul ei nemişcat.

   Peretele negru se lărgea cu o repeziciune ameţitoare. În jurul nostru se făcu întuneric apoi se porni o ploaie ca şi când s-ar fi rupt zăgazurile cerului, fulgerele ţâşneau ca nişte bice de foc şi tunetele mugeau de parc-ar fi stat să se prăbuşească lumea. Apoi veni furtuna. Şuierături sinistre şi huiete ca de cascadă acopereau bubuitul tunetului, iar după câteva clipe, micul nostru vas fu înhăţat pentru prima oară de elementele dezlănţuite.

   Nici nu mai ştiu cum zburai pe scăriţa ce ducea jos la maşină şi în urma mea se închise cu zgomot capacul. Biata goeletă fu zvârlită cu atâta putere de parcă s-ar fi izbit de o mină. Dumnezeu ştie cum am dibuit drumul în sala maşinii, căci în fiecare clipă eram ameninţat să fiu zvârlit ca o minge.

   Prin porta-voce se auzeau sunete asurzitoare - urletul furtunii de afară. Şi un glas puternic răcni:

   — Atenţiune!... Dă-i mereu gaz!

   Uşor de zis, dar greul era pentru mine să ajung în apropierea maşinii şi să-mi găsesc acolo un sprijin, ca să nu fiu zvârlit în roata ce se învârtea ameţitor. După multe sforţări, izbutii şi pusei mâna pe manivela de gaze. Orice s-ar fi întâmplat, eram hotărât să rămân la postul meu până în ultima clipă.

   Partea primejdioasă pentru noi era că ne aflam în strâmtoarea Malaca, atât de îngustă. Ce lesne s-ar fi putut întâmpla să fim zvârliţi de una din coastele colţuroase sau şi ne ciocnim cu un alt vas. Şi mai în jos, spre Singapore, la şase sute kilometri depărtare, trebuia să trecem prin arhipelagurile Riouw şi Lingga, cu numeroasele lor insuliţe presărate din loc în loc. Furtuna ne mâna tocmai spre aceste grupe de insule şi datorită vitezei enorme cu care eram târâţi pe valuri, am fi putut ajunge acolo înainte ca furtuna să se fi potolit.

   Vasul dănţuia, gemea, zvârlea ca un cal nărăvaş. În fiecare clipă se părea că se va desprinde din încheieturi şi un singur gând îmi mai frământa mintea: cât va mai dura până să găsim odihna de veci?

   Încetul cu încetul însă devenii nesimţitor faţă de toate primejdiile; dădeam înapoi manivela de gaz când elicea se rotea în aer, apoi o aduceam la loc când revenea în apă. Ceasuri de-a rândul rămăsei astfel, fără să-mi mai pese de nimic, ca un automat, ţinând privirea aţintită asupra motorului.

   Deodată se deschise brusc uşa spre sala maşinii. O făptură înaltă îşi croi drum cu greu spre mine. Era Pongo, care se ţinea cu o mână de tancul cu ţiţei şi cu cealaltă întindea spre mine o cutie cu conserve.

   — Masser mănâncă! răcni el.

   Bunul uriaş izbutise - Dumnezeu ştie cum! - să încălzească nişte conserve pe sobiţa electrică şi după cum aflai mai târziu, îl schimbase pe căpitan şi Marian la cârmă, pentru ca aceştia doi să poată mânca şi ei. Dădui pe gât la repezeală supa întăritoare, apoi privii la ceas. Se scurseseră opt ore de când stăteam la postul meu. Ce se întâmplase pe punte în vremea asta şi cum o dusese căpitanul şi Marian?

   Un gând îmi străfulgeră prin creier şi mă înspăimântă. Cu viteza ameţitoare pe care o avea goeleta, trebuia să fi ajuns acum în labirintul grupurilor de insule. Şi cum va izbuti căpitanul - cu toată experienţa lui îndelungată - să treacă nevătămat, pe întuneric, printre stânci şi gherdapuri?

   Nici nu-mi sfârşii bine gândul că goeleta se şi aplecă într-o parte. Se părea că o mână uriaşă ar fi apăsat-o în apă. Eu şi Pongo furăm zvârliţi într-un ungher. Cu siguranţă că acum venise sfârşitul, căci ştiam că furtuna îşi schimbase direcţia. Se îndrepta spre nord. Dacă goeleta îşi va relua iarăşi direcţia, atunci am fi zvârliţi de coasta peninsula Malaca - dacă nu vom fi şi trecut de Singapore.

   Şi micul vas îşi reluă poziţia dreaptă şi făcu un viraj brusc spre stânga. Izbutii să ajung iarăşi la motor ca să deservesc manivela de gaze. În jumătatea de ceas următoare trebuia să se hotărască dacă vom fi zvârliţi pe coastă sau vom fi târâţi în Marea Chineză de Sud, pe dinaintea insulelor Anambas.

   Pongo părăsi încăperea iar eu continuam să stau cu îndârjire la postul meu.

   Timp de douăzeci de minute furăm zvârliţi spre nord. „Zvârliţi", da, căci nu mai era mers normal de vapor. Furtuna părea să fi sporit şi mai mult, căci trupul de fier al goeletei trosnea şi tremura sub izbiturile valurilor cari îl împingeau înainte.

   Încă vreo câteva clipe şi vom şti dacă lăsasem în urmă strâmtoarea Malaca. Trăiam clipe de groază aşteptând izbitura cu care vasul nostru va fi zvârlit de coasta stâncoasă.

   Avurăm noroc însă. Singapore se afla în urma noastră şi acum ne îndreptam spre Marea de Sud a Chinei. Mai eram ameninţaţi de labirintul insulelor Anambas, dar trăgeam nădejde că vom scăpa şi de ele.

   Ceasurile se scurseră din nou unul după altul. Abia mă putem ţine pe picioare, căci aerul îmbâcsit şi înăbuşitor sporea oboseala la culme. Şi numai gândul la Marian şi la căpitan, cari stăteau neobosiţi la postul lor primejdios, îmi încorda voinţa Ia extrem.

   Uraganul părea să se potolească. Trebuie să fi fost ceasurile nouă dimineaţa, deci fuseserăm împinşi iarăşi timp de vreo opt ore spre nord. Cu viteza pe care o aveam, desigur că trecusem de mult insulele Anambas. Dacă furtuna ne va mâna şi de-acum încolo cu aceeaşi viteză, în alte opt ceasuri atingeam, poate, coasta Cochinchinei franceze.

   Tot atât de brusc precum izbucnise, taifunul se potoli. Marea răvăşită ne mai zvârlea încoace şi încolo, dar primejdiile trecură. Lăsai motorul să meargă în voie şi urcai scăriţa ce ducea la punte. În aceeaşi clipă, se ivi Pongo şi-mi zâmbi voios.

   — Pongo dormit bine - zise el - cum doarme Massers, Pongo stă la cârmă.

   Era dat dracului uriaşul nostru! Izbutise să doarmă liniştit câteva ceasuri, fără să-i pese de primejdiile în cari pluteam. Dar asta ne prindea bine nouă, căci acum puteam să ne lăsăm în voia somnului de care aveam atâta nevoie.

   Amândoi ne îndreptarăm spre puntea pe care stăteau Marian şi căpitanul Larrin. Erau într-adevăr la capătul puterilor şi dădură doar din cap când Pongo înşfăcă roata fără multă vorbă şi aproape le porunci să se ducă la culcare. Clătinându-se ca nişte oameni beţi, coborâră scăriţa ce ducea la cabine şi când - după ce rămăsei câteva clipe pe punte ca să-mi primenesc aerul din plămâni - mersei şi eu după dânşii, găsii pe Marian adormit pe canapeaua din prima cabină, în vreme ce căpitanul intrase în cabina de lux în care-l descoperisem eu.

   Canapeaua era destul de lată pentru doi oameni şi după ce mă încredinţai că şi legionarul dormea adânc, îl împinsei pe Marian spre perete şi mă întinsei în voie.

   Din nefericire, însă, odihna noastră n-avea să fie de lungă durată. Să fi trecut vreo două ceasuri când furăm treziţi cam brutal de uşa cabinei deschisă cu zgomot. Buimăcit de somn deschisei ochii şi mă holbai la un locotenent de marină francez care, tot atât de surprins ca şi mine, se oprise în uşă măsurându- mă cu privirea. Îndărătul lui se iviră doi marinari.

   Mă ridicai încetişor şi întrebai:

   — Ce s-a întâmplat? Cum aţi ajuns pe goeletă?

   — Ah, dumnealui e neamţ, răspunse el într-o germană fără cusur şi avui impresia că faţa lui e întunecată de un nor.

   — Daţi-mi voie să mă prezint: sunt locotenentul Morrin de pe crucişătorul cuirasat „Aigle". Suntem în drum spre Saigon şi am zărit goeleta dv. Mare noroc aţi avut că aţi scăpat cu bine de taifun. Ne-a atras atenţia timonierul dv. cu înfăţişarea lui fioroasă şi atunci căpitanul mi-a ordonat să viu încoace să văd ce şi cum.

   Abia acum îmi dădui seamă că vasul era oprit şi nu se auzea nici duduitul motorului. Mirat, întrebai pe Francez:

   — A oprit Pongo motorul?

   — Pongo se numeşte negrul? Un nume care spune multe... Da, când i-am făcut semn a dispărut sub punte şi imediat goeleta s-a oprit. Mai că-mi era frică să viu încoace când am văzut aplecându- se peste parapet mutra grozavă a lui Pongo acela. El, după cum văd, pare să fie totul în ordine aici. D-ta eşti proprietarul?

   — Nu; întâmplător am ajuns pe goeleta pe coasta Sumatrei şi furtuna ne-a zvârlit încoace.

   — Aha! Întâmplător... care va să zică.

   — Pe chipul frumos al tânărului ofiţer ivi o umbră de bănuială.

   — N-ai vrea să-mi povesteşti ceva mai amănunţit cum s-au petrecut lucrurile? urmă el.

   — Aşa, ca la interogatoriu? făcui eu râzând. Cum să nu, de ce n-aş povestii.

   Pe scurt îi istorisii aventurile prin cari trecusem şi fuga din faţa bataşilor.

   — Ah! făcu el când sfârşii de povestit.

   — Aşa dar, pe căpitanul Larrin l-aţi găsit legat şi cu căluş în gură? Hm... foarte ciudat. Şi unde se află căpitanul acum?

   Omul părea bănuitor, ceea ce nu i-o puteam lua în nume de rău, căci toate aventurile noastre păreau de necrezut. Mă gândeam însă ca Larrin va întări spusele mele.

   Căpitanul se află în cabina de alături, aceeaşi în care l-am găsit legat.

   Spunând asta mă apropiai de perete şi apăsai pe butonul ascuns care deschidea uşa secretă. Zadarnic însă, lemnul nu se clintea şi uşa rămase închisă.

   — Drace! făcui mirat. S-a închis Larrin înăuntru?

   De-abia acum se trezi Marian; se holbă şi el câteva clipe la locotenent, apoi sări de pe canapea. Politicos ca un adevărat om de lume, se prezentă şi zise:

   — Desigur că prietenul meu v-a şi povestit aventurile prin cari am trecut. Îmi pare bine că a aţi dat peste noi, căci cred că acum ne putem socoti în siguranţă. N-a fost de loc plăcută călătoria pe furtună. Ce tot roboteşti pe acolo, Robert? Uşa nu vrea să se mai deschidă?

   — Nu. Pare că Larrin s-a închis înăuntru.

   — Aş! Ia bate şi tu niţel mai cu putere.

   Îi ascultai sfatul, dar degeaba. Deodată se ivi Larrin, însă în spatele marinarilor...

   Îl privirăm înmărmuriţi; care va să zică goeleta îşi avea tainele sale, căci cabina ascunsă trebuia să mai aibă o ieşire, tot atât de tăinuită. Locotenentul se întoarse când cei doi marinari rostiră numele căpitanului.

   — Ah, căpitanul Haridell! exclamă el mirat. Cum ai ajuns d-ta aici? Te credeam în marea Javei...

   — Aş dori să-ţi vorbesc intre patru ochi. Locotenent Morris, răspunse căpitanul. Trebuie să-ţi fac o comunicare.

   — Bine, bine, să mergem pe punte. Şi eu am să te întreb multe.

   Locotenentul, care vorbise franţuzeşte cu căpitanul, ni se

adresă nouă pe nemţeşte:

   — Mă iertaţi, domnilor, aş dori să-l ascult întâi pe căpitan.

   Părăsi cabina - împreună cu acesta, iar noi ramaserăm cu gura

căscată - cum s-ar zice. Hasting, care se trezise şi el în vremea asta. Mormăi cu mirare:

   — Să mă bată Dumnezeu dacă pricep ceva. De ce ni s-o fi recomandat căpitanul cu alt nume? Hm... părerea mea e că nu i se poate acorda nici un pic de încredere. Şi-apoi ma tem că vom avea de întâmpinat greutăţi mari cu francezul ăla.

   — Drace! făcu Marian, toată chestia e într-adevăr ciudată. Dar, în definitiv, ce poate avea cu noi căpitanul? Noi l-am scăpat doar de la o moarte cumplită. Ca să fiu, însă, drept, trebuie să mărturisesc că privirile lui de mai înainte nu prea prevesteau ceva bun. Şi nici marinarii de la uşă nu mi-au plăcut. Impresia mea e cam fi prizonieri.

   — Atunci să vedem dacă ne vor lăsa să urcăm pe punte, propusei eu.

   Mă îndreptai spre uşă şi vrui să trec pe dinaintea celor doi marinari. Dar ei mi se aşezară în cale şi începură să mângâie ameninţător paturile revolverelor, ce le ieşeau de la brâu.

   — Porunca domnului locotenent! Mârâi cel mai înalt. Domnii n- au voie să părăsească această cabină.

   — Aşa stau lucrurile, care va să zică! făcui eu, înfuriat. Şi adicătelea să ne lăsăm noi trataţi ca prizonieri?

   Marinarul înălţă din umeri şi trase pe jumătate afară revolverul.

Îmi spusei atunci că omul avea poruncă de la superiorul său şi nu putea trece peste ea. Mă întorsei mormăind o înjurătură şi mă aşezai alături de Marian, care luase loc liniştit pe canapea, de unde urmărise cu interes demersul meu.

   — Putină variaţie, ai? râse el. Dar domnul Hasting pare să aibă dreptate cu temerile sale. Am impresia că ne ameninţă o furtună cu care vom avea mai mult de furcă decât cu taifunul ăla din care am scăpat cu bine. Bănuiesc că onorabilul căpitan Haridell, cu goeleta lui, a apucat-o pe căi oprite şi acum ne jertfeşte pe noi ca să-şi salveze el pielea.

   — Asta-i acum! izbucnii eu, din ce în ce mai întărâtat. Dar la urma urmei cred că va trage în cumpănă cuvântul nostru când vom expune lucrurile aşa cum s-au întâmplat în realitate şi asta sub prestare de jurământ.

   — Uiţi însă, dragul meu, că în general acuzaţii nu prea ajung la jurământ, răspunse Marian, calm.

   — Ţie iţi mai arde de glumă! făcui cu furios.

   — Ce vrei, dragă, fac şi eu haz de necaz. Crezi că nu-mi dau seamă că ne aflăm într-o situaţie primejdioasă? Dacă Haridell va depune strâmb împotriva noastră, dăm de bucluc, fără doar şi poate. Dar, în definitiv, afirmaţiile noastre ar putea fi întărite de colonelul van Greeve şi Daendels.

   — Nu-mi vine să cred că francezii îşi vor da atâta osteneală cu noi.

   — A! Locotenentul pare să fi chemat ajutor. Vreo zece oameni urcă tocmai pe punte.

   Auzeam lămurit paşii greoi ai noilor sosiţi. Mă temeam că Pongo va face vreo faptă nechibzuită, dar se vede că locotenentul Morrin avea un... respect atât de mare de uriaşul negru încât nu vroia să-şi primejduiască zadarnic oamenii. Se folosi deci de viclenie şi izbuti, căci deodată bunul nostru tovarăş se ivi în cabină şi întrebă:

   — Massers chemat Pongo? Ce vreţi face Pongo?

   Furăm scutiţi de răspuns însă, căci acum apăru locotenentul, însoţit de alţi doi marinari, cari se postară şi ei la uşă.

   — Domnilor, începu el, e foarte bine că Negrul pricepe limba dv. şi l-am putut trimite jos. Dacă s-ar fi împotrivit, ar fi fost împuşcat. Ţin să vă spun că trebuie să vă consideraţi ca prizonieri. Căpitanul Haridell a formulat împotriva dv. învinovăţiri atât de grave, încât va trebui să răspundeţi în fata justiţiei din Saigon. Căpitanul crucişătorului cuirasat „Aigle", comandantul Mort, a mai trimis zece marinari pe bordul acestei goelete, aşa că orice împotrivire din partea dv. ar fi zadarnică. Fără însoţitor n-aveţi voie să părăsiţi cabina. Afară de asta vă cer să predaţi armele!

   — Fireşte că trebuie să ne supunem forţei, răspunse Marian, calm - şi mare noroc au avut oamenii dv. că l-aţi putut îndemna prin şiretlic pe Pongo să vie încoace. Dar n-am putea afla ce crime am făptuit? Aşa, de curiozitate!

   — Cred c-o ştiţi mai bine decât mine, zise ofiţerul, rece. Nu intră în sarcina mea să va judec; am primit doar ordinul să vă aduc prizonieri la Saigon. Repet cererea de a-mi preda armele!

   În acelaşi timp făcu un semn celor patru marinari de la uşă, iar aceştia îşi scoaseră îndată revolverele.

   N-aveam încotro, trebuia să predăm armele noastre minunate.

   În vreme ce pe mine mânia mă ţintuise locului, Marian strânse armele şi le aşeză pe masă. Numai suliţa lui Pongo lipsea. Probabil că uriaşul o pusese în altă cabină. Şi mai observai că Marian nu predase minunatele noastre pistoale „Parabellum". Cu dibăcie de scamator se pricepuse să le ascundă în fundul canapelei.

   — Poftim, domnule locotenent, zise apoi cu amabilitate. Cred însa că ni se vor da îndărăt armele îndată ce se va dovedi nevinovăţia noastră?

   — Veţi căpăta totul înapoi dacă va ieşi la iveală nevinovăţia dv. - răspunse Morrin cu asprime. Nu cred însă că veţi putea dovedi această nevinovăţie.

   Marian privi îngândurat spre marinarul care, la porunca locotenentului, strânse armele de pe masă.

   — Da, va fi greu - murmură el - căci tribunalul din Saigon, care desigur că va fi format din ofiţeri de marină, îţi va crede mai curând pe camarazii lor decât pe noi. Zău sunt curios să ştiu ce fel de minciuni le-a spus Larrin ăla, sau Haridell, ori cum dracu se numeşte!

   După ce armele fură strânse, locotenentul Morrin deveni ca prin farmec foarte energic.

   — Te opresc să vorbeşti astfel despre compatriotul meu! strigă el. Ar fi mai bine pentru voi dacă aţi mărturisi totul pe fată, în loc sa vă îngreuiaţi situaţia prin astfel de aprecieri. Fireşte că voi raporta despre felul cum v-aţi purtat.

   — Bănuiam eu asta, răspunse Marian, fără să-şi piardă cumpătul. N-avem încotro; acum îmi vei da voie să-mi continui somnul întrerupt. Când vom ajunge la Saigon, te rog să mă trezeşti.

   Apoi se întinse pe canapea în spatele meu şi se întoarse cu faţa la perete. Morrin arunca spre el o privire furioasă şi părăsi cabina.

Uşa fu încuiată pe dinafară, pe când eu uitam uluit rând la Hasting, când la Pongo.

   Negrul făcea o mutră atât de nedumerită încât mă pufai fără voie râsul.

   — Da, da, sărmane Pongo, din cauza noastră ai intrat şi tu la apă acum. De francezii ăia nu scăpăm noi atât de uşor.

   — Pongo face ce massers face răspunse credinciosul uriaş.

   — Bun. Atunci te sfătuiesc să te culci şi tu. Marian a făcut tot ce se putea face mai bun în situaţia noastră. Ia păturile noastre şi aşterne-ţi un culcuş!

   În vreme ce Pongo îmi urmă sfatul, Hasting zise:

   — Acum l-am recunoscut. Îmi pare rău, domnilor, dar trebuie să mărturisesc că prezenţa mea va îngreuia şi mal mult situaţia dv. Locotenentul Morrin acesta luptase împotriva noastră în război şi cu prilejul unul asalt, nenorocirea a vrut ca, să ucid pe fratele lui. El m-a văzut şi a jurat să se răzbune. Până acum nu m-a recunoscut, dar în Saigon o voi păţi-o rău de tot şi dv. de asemenea.

   — Poate că setea de răzbunare s-a micşorat în cursul anilor - zise Marian. Socot însă că chiar şi fără asta tot rău ne va merge, căci mi-am atras şi eu mânia domnului locotenent. Să aşteptăm evenimentele şi până atunci, eu zic să dormim. În fata justiţiei trebuie să fim odihniţi şi cu mintea limpede, ca să ne putem apăra cum ne-om pricepe mai bine.

   Şi chiar aşa făcurăm.

   II.

   CONDAMNAŢI.

   SAIGON, CAPITALA COLONIEI franceze Cochinchina, e aşezat în delta fluviilor cari se împreună în „Koi-loi-rap", la vreo nouăzeci şi şase kilometri depărtare de mare. În timpul fluxului, vasele pot intra acolo şi când, a doua zi, furăm duşi pe coverta goeletei. Stăteam alături de „Aigle" în port, în faţa arsenalului.

   Sub escorta puternică furăm conduşi la cazemate şi acolo închişi într-o încăpere maro, întunecoasă. Privirile soldaţilor pe cari îi întâlnirăm în drumul nostru se îndreptau cu frică asupra lui Pongo, care însă păşea liniştit şi resemnat alături de noi. Era hotărât sa împărtăşească soarta „Massers"-lor săi, dar nu pricepea nimic din toată încurcătura asta.

   După ce cheia se răsuci de două ori în broască pe dinafară, ne uitarăm în tăcere unul la altul, apoi examinarăm încăperea, care însa nu conţinea decât vreo câteva paturi de campanie, fixate de pereţi. Eram îngrijoraţi de soarta lui Hasting, care fu dus în lanţuri de doi marinari. Căci locotenentul Morrin îl recunoscuse când fu adus pe punte şi uitând de disciplina ofiţerească, îl împroşcă cu blesteme şi înjurături murdare. Sărmanul de el! Medicii nu-şi vor mai da osteneală cu dansul, ştiind cine este.

   Mă înşelam însă, după cum aflai mai târziu. Doctorii făcură totul ca să-l însănătoşească cât mai repede... pentru ca să aibă şi el parte de suferinţele hărăzite nouă.

   —  Cred - rupse tăcerea Marian - că dacă ne-om întinde pe fânul de pe paturile alea vom căpăta nişte tovarăşi cari, în zoologie, se numesc ploşniţe. Să tragem nădejde însă că vom fi duşi curând în fata tribunalului şi vom fi scutiţi astfel de neplăcerea aceasta. Deocamdată voi rămâne aici unde sunt.

   — Ar face mai bine domnii ăia să ne dea ceva de mâncare, căci n-am mai îmbucat nimic de multe ceasuri.

   Abia rostii cuvintele acestea că cheia se răsuci în broască şi uşa fu deschisă. Cinci soldaţi intrară înăuntru, dintre cari patru rămaseră afară, cu revolverele în mână, în vreme ce al cincilea aşeză jos o oală mare cu un lichid din care ieşeau aburi. Fără un cuvânt indivizii se îndepărtară şi uşa fu încuiată Ia loc.

   — Hm... nu cred sa fie cafea Mecca, îşi dădu cu părerea Marian. Dar tot e bine că e ceva cald.

   Oala conţinea un fel de ciorbă. Era greu să-i stabileşti compoziţia. Şi nici prea întăritoare nu părea să fie, dar avu cel puţin darul să pună capăt simfoniei din stomacurile noastre. Pongo aşteptă până ne-am săturat noi, apoi goli ce mai rămăsese în oală.

   — Aşa! făcu Marian, ştergându-se pe gură cu mâneca. Acum cred că ne vor aduce la interogatoriu.

   Dar francezii nu se grăbeau. Se făcu seară şi oala mai fu adusă de două ori; la prânz ni se dăduse şi câte o jumătate de pâine de cap. În cele din urmă ne văzurăm siliţi să ne întindem pe paiele suspecte. Şi după cum avurăm prilejul să ne încredinţăm, ploşniţele nu lipseau deloc... Ba dimpotrivă, erau atât de multe că nu ştiam ce sa facem cu ele...

   Astfel trecură trei zile în care timp trupul meu devenise o cârpă...

   În sfârşit, în dimineaţa zilei a patra, îşi făcu apariţia o trupă de doisprezece soldaţi condusă de un subofiţer, care ne porunci să-l urmăm. În faţă, şase oameni cu revolverele în mână, în spate alţi şase la fel.

   — Astfel furăm conduşi pe nişte scări ca vai de lume, apoi prin ganguri înguste.

   În cele din urmă ajunserăm într-un coridor mai luminos şi furăm opriţi în faţa unei uşi mari, prin care intră subofiţerul. După câteva minute de aşteptare încordată, uşa se deschise iarăşi şi militarul ne porunci aspru să intrăm. Încadraţi de escortă păşirăm într-o sală mare.

   În dreapta acesteia se afla o masă lungă, îndărătul căreia stăteau câţiva ofiţeri superiori de marină. Aşa dar, curtea marţială, după cum ne temusem. Furăm conduşi în fata acestei mese şi însoţitorii noştri se postară lângă noi cu revolverele ridicate.

   La mijlocul mesei stătea un ofiţer bătrân cu tresele de amiral pe mânecă. Avea chipul aspru şi ochii săi erau îndreptaţi asupra noastră cu o expresie rece, nemiloasă. Alături de el se afla un căpitan, la a cărui vedere mă înfiorai. Omul acesta părea însăşi întruchiparea morţii, cu capul lui pleşuv, ochii negri afundaţi în orbite, cu buzele subţiri şi supte, cu dinţii mari, galbeni, cari păreau să rânjească mereu. Şi spaima mea deveni şi mai mare când amiralul făcu un semn căpitanului acestuia şi zise încetişor:

   — Căpitane Mort, d-ta ai luat prizonieri pe oamenii aceştia. Citeşte-le capetele de acuzare ce le aduce căpitanul din marina comercială Haridell.

   Căpitanul Mort (Mort - moarte, în limba franceza) - ce nume predestinat!

   Îşi ridică binişor trupu-i înalt şi slab, luă o hârtie de pe masă şi citi cu glas rece:

   — Subsemnatul, Pierre Haridell, declar sub jurământ următoarele:

   Amiralul îl întrerupse:

   — O clipă, căpitane Mort! Nu cunosc raportul locotenentului Morrin.

   — Locotenentul Morrin e încă în lazaret, se grăbi să răspundă un ofiţer.

   — Atunci s-aşteptăm până vine.

   Amiralul se întinse în fotoliu şi privi tavanul înnegrit al sălii, în vreme ce căpitanul Mort se aşeză la loc şi se făcu că studiază documentul.

   Mă uitai pe furiş la Marian care făcea o mutră plouată. De sigur, se gândea ca şi mine că nu se va putea aştepta la îndurare din partea acestor oameni. Şi cum ne-am fi putut apăra când suspectul căpitan Haridell ne pusese în spinare cine ştie ce

grozăvii, întărindu-şi spusele prin jurământ false.

   Uşa se deschise brusc, locotenentul Morrin intră în sală şi raportă:

   — Acuzatul Hasting poate fi interogat. Am pus să-l aducă pe o targă.

   Doi soldaţi aduseră înăuntru pe legionar. Arăta foarte bine la faţă, dar privirea pe care o îndreptă spre noi era tristă. Bănuia de sigur ce soartă ne aşteaptă.

   Amiralul îl măsură câteva clipe din ochi, apoi se adresă căpitanului Mort:

   — Te rog, căpitane, citeşte acuzaţiile împotriva acestor patru oameni. „Moartea" se ridică iarăşi şi începu: „Subsemnatul Pierre Haridell declar sub jurământ următoarele:

   „În ultima mea călătorie spre peninsula Malaca, goeleta mea „Faucon" se ciocni de un vas de marfă şi căpătă avarii atât de mari încât mă văzui silit s-o aduc într-un şantier din Singapore. Deoarece însă aveam de adus la îndeplinire însărcinări importante, am împrumutat goeleta „Duvel" de la armatorul căruia aparţinea vasul cu care m-am ciocnit. Fui nevoit să iau şi echipajul acestui vas, urmând ca al meu să aştepte până se va f reparat „Faucon"-ul. Din echipajul goeletei „Duvel" făceau parte şi cei trei Europeni: Farrow, Hasting şi Bertram, precum şi negrul Pongo. Am părăsit Singapore pornind în sus prin strâmtoarea Malaca. Intenţionând să mergem la Olehleh, portul din Kota- Radja. Dar în timpul nopţii - ne aflam cam prin dreptul lui Deli - auzii pe bord împuşcături şi zgomot de luptă. leşii repede din cabină, fui însă imediat culcat la pământ de uriaşul Pongo. Mă trezii după câteva ceasuri într-o încăpere întunecoasă, care servea drept magazie pentru unelte. Uşa era încuiată. A doua zi fui scos afară de negrul acesta grozav şi condus în faţa lui Farrow, care făcea acum pe stăpânul goeletei. Hasting - nu ştiu de unde găsise o uniformă a legiunii străine olandeze - zăcea rănit în pat. Cu un rânjet cinic, Farrow îmi aduse la cunoştinţă că restul echipajului îşi găsise mormântul în stomacurile rechinilor şi că dacă eu fusesem cruţat de aceeaşi soartă era pentru că avea nevoie de mine, în scopul aducerii la îndeplinire a unui plan special. Îmi recomandă însă să rămân liniştit în închisoarea mea de pe vas, altminteri nu garantează dacă negrul Pongo nu mă va reduce la tăcere, Apoi fui iarăşi închis. Pe la amiază izbucni taifunul. Mă credeam pierdut, dar europenii se dovediră a f marinari destoinici şi izbutiră să aducă goeleta în Marea de Sud a Chinei. Când auzii însă că motorul fusese oprit şi când îmi ajunse la urechi sunetul limbii mele materne, începui să dibuiesc prin întunericul celulei mele până dădui de un cleşte. Nemernicii lăsaseră cheia în broască pe dinafară şi vârful el ieşea puţin pe gaură înăuntru. Apucai cu cleştele vârful acesta şi astfel izbutii să deschid uşa. Mă furişai apoi sus unde dădui de liberatorii mei, locotenentul Morrin cu vitejii săi marinari de pe crucişătorul cuirasat „Aigle". Susţin că cei trei Europeni: Farrow, Bertram şi Hasting aparţin bandei care de ani de zile jefuiesc sistematic vasele de comerţ de prin

mările acestea, pe cari apoi le scufundă.

   Mărturisirile acestea le întăresc sub jurământ în fata lui Dumnezeu.

   Căpitan Haridell"

   Căpitanul Mort tăcu şi se aşeză pe scaun, aţintind asupra noastră privirea-i batjocoritoare. După aceea se ridică amiralul:

   — Desigur că acuzaţii vor nega învinuirile ce le aduce onorabilul căpitan Haridell şi vor minţi cu semeţie. Dar jurământul compatriotului nostru are mai multă valoare decât minciunile străinilor. De aceea îi sfătuiesc pe acuzaţi sa facă mărturisiri sincere, pentru ca şi judecătorii să fie indulgenţi cu dânşii. Acuzat Farrow, ce ai de spus?

   Marian şovăi câteva clipe, apoi se uită ţintă la amiral şi istorisi calm aventurile noastre de când am păşit pe pământul Sumatrei. Când sfârşi, luă cuvântul amiralul, care nici nu tresărise în tot timpul acesta, deşi ceilalţi ofiţeri zâmbeau pe sub mustaţă:

   Ai născocit o istorie foarte frumoasă dar, din păcate, în faţa ei stă jurământul căpitanului Haridell. Precum văd, nu vrei să te foloseşti de indulgenţa domnilor judecători. Treaba d-tale. Urmările le vei vedea.

   — Acuzat Bertram, vrei să mărturiseşti?

   Primul meu gând era să le arunc în faţă toată furia care se îngrămădise în sufletul meu, dar îmi dădui seamă că n-aş fi câştigat nimic cu asta. de aceea mă mărginii să dau din cap.

   — N-am nimic de mărturisit, adăogai. Povestirea prietenului meu corespunde adevărului, pe câtă vreme căpitanul Haridell a minţit.

   Ofiţerii se încruntară; amiralul mă privea rece şi se adresă legionarului:

   — Acuzat Hasting, ce ai d-ta de spus?

   — Cer să fie încunoştinţat căpitanul Daendels din Edi. El va dovedi nevinovăţia mea şi a domnilor cari sunt cu mine.

   — Tribunalul va delibera asupra cererii dumitale. Acuzatul Pongo nu va fi interogat deoarece mărturisirile sale nu pot avea nici o valoare. Acuzaţii să fie duşi pe coridor, în vreme ce tribunalul va chibzui.

   Locotenentul Morrin veni în fata noastră cu revolverul ridicat:

   — Acuzaţi, părăsiţi sala!

   Cei doisprezece soldaţi ridicară şi ei revolvere e întoarserăm spatele judecătorilor şi ieşirăm pe coridor. Hasting fu adus cu targa.

   Aşteptarăm acolo vreo jumătate de oră, apoi uşa fu deschisă şi

un ofiţer strigă:

   — Locotenent Morrin, adu-i pe acuzaţi înăuntru!

   Procesiunea păşi iarăşi în sală şi luă loc în faţa mesei

tribunalului. Amiralul se ridică şi ceilalţi ofiţeri îi urmară pilda. Apoi se adresă căpitanului Mort:

   — Căpitane Mort. Citeşte acuzaţilor sentinţa tribunalului.

   Şi din nou răsună glasul aspru al „Morţii":

   „Dată în Saigon.

   Acuzaţii Farrow, Bertram, Hasting şi negrul Pongo sunt învinovăţiţi de piraterie. E drept că nu putem aduce dovezi şi de aceea tribunalul - după o lungă deliberare - a renunţat să aplice pedeapsa cu moartea prevăzută pentru astfel de fapte.

   Deoarece însă acuzaţii au pus mâna cu forţa pe goeleta „Duvel", închiriata de căpitanul Haridell, ucigând, cu prilejul acesta, restul echipajului şi luând prizonier pe căpitanul Haridell.

   Sunt condamnaţi la câte douăzeci de ani muncă silnică în Cayenne. Căpitanul Mort îi va duce la destinaţie pe condamnaţi pe bordul crucişătorului cuirasat „Aigle". Hasting va f transportat şi el după însănătoşire.

   Se respinge propunerea de a se lua informaţiune asupra condamnaţilor de la guvernul olandez al Indiilor neerlandeze, deoarece asemenea intervenţie n-are nici un rost.

   Preşedintele Curţii Marţiale, Amiral Landier".

   Căpitanul lăsă jos documentul şi-şi aţinti privirea asupra noastră. Dar dacă se aşteptase să ne vadă înspăimântaţi atunci se înşelase. Noi ne gândeam că vom fi condamnaţi la moarte şi când colo... o simplă condamnare la douăzeci de ani muncă silnică. Fleac!

   — Mai au ceva de zis condamnaţii?

   Hasting se grăbi să răspundă:

   — Rog să fiu transportat la Cayenne împreună cu tovarăşii mei de suferinţă. Rana mea e pe cale de vindecare şi cred că mă voi însănătoşi pe deplin în infirmeria crucişătorului cuirasat „Aigle".

   Amiralul privi pe ceilalţi membrii ai tribunalului. Şi deoarece aceştia dădură din cap, se adresă căpitanului Mort:

   — Adaugă în sentinţă, căpitane Mort: Condamnatul Hasting va fi transportat şi el la Cayenne împreună cu ceilalţi, aceasta conform dorinţei sale. Locotenent Morrin, condu afară pe condamnaţii.

   Făcurăm o plecăciune ironică judecătorilor noştri, apoi ne lăsarăm conduşi în temniţa noastră. Hasting fu dus în lazaret.

Când uşa grea se închise după noi, Marian izbucni într-un râs

amar:

   — Ei, dragă Robert, ce zici tu de dreptatea asta? Pentru că un ticălos a jurat fals, suntem noi condamnaţi la douăzeci de ani muncă silnică. Şi dacă am protesta, ne-am înrăutăţi şi mai mult soarta. Tot e însă bine că nu ne-au condamnat la moarte şi atâta vreme cât trăim nu trebuie să ne pierdem nădejdea.

   — O să fac aşa ca să nu rămân prea mult în Cayenne, răspunsei eu. Ori te pomeneşti că tu ai de gând să înghiţi cei douăzeci de ani?

   — Că prost mă crezi! Pe când ne aflam încă sus, am chibzuit cum am putea fugi mai lesne. Au mai izbutit ei şi alţii.

   — De ce n-am reuşi şi noi?

   Vrui să răspund ceva, dar tocmai atunci scârţâi cheia în broască. Se vede că ne ţineau drept oameni foarte primejdioşi, căci o trupă întreagă de soldaţi rămase în uşă cu armele întinse, în vreme ce locotenentul Morrin strigă înăuntru:

   — Din ordinul tribunalului condamnaţii vor fi transportaţi imediat pe bordul crucişătorului „Aigle". Înainte, marş!

   Domnii judecători păreau că vor să se scape de noi cât mai curând. Era mai bine aşa, căci în Saigon nu era rost să întreprindem nimic. Abia când vom fi ajuns pe vestita insulă Cayenne, puteam pune la cale ceva.

   Încadraţi de o companie întreagă de soldaţi, furăm aduşi în port şi predaţi în mod oficial căpitanului Mort. Individul nici nu ne învrednici cu o privire, ci făcu doar un semn lui Morrin. Furăm conduşi pe nişte scări înguste de fier în pântecele uriaş al crucişătorului cuirasat, până când fu deschisă o uşă de fier înaintea noastră şi intrarăm într-o încăpere strâmtă şi întunecoasă: temniţa noastră pentru toată durata călătoriei.

   Distanta dintre Saigon şi Cayenne este de douăzeci de mii de kilometri. Şaptesprezece zile încheiate petrecurăm în închisoarea noastră strâmtă, în întuneric şi umezeală, în aerul acela împuţit, căpătând mâncare puţină, în schimb păduchi din belşug...

   După o noapte neliniştită, care părea că nu se mai sfârşeşte, furăm treziţi dimineaţa de zăngănitul lanţurilor ancorei.

   — După socoteala mea cred c-am ajuns, zi e Marian. Slavă Domnului! Fie cum o fi pe insulă, numai să mai respirăm niţel aer curat şi să vedem soarele deasupra noastră.

   — Cum o fi ducând-o bietul Hasting? întrebai eu. Nu şi-o fi descărcat locotenentul Morrin vechea sa ură asupra lui?

   — O vom afla noi curând. Uite că ciorba de dimineaţă soseşte azi mai de vreme.

   — Dar-ar Domnul să fie pentru ultima oară!

   Ca de obicei, patru marinari înarmaţi, însoţeau pe camaradul lor care ne aducea fiertura. Până acum nu schimbasem nici o vorbă cu el, dar astăzi Marian îl întrebă:

   — Îmi dai voie, camarade: am ajuns la Cayenne?

   — Da, am ajuns! răspunse marinarul rânjind. Vă bucuraţi, ticăloşilor, ai? Puţintică răbdare, veţi duce dorul curând după camera asta frumoasă, când soarele vă va arde creierii din cap.

   Ce era să-i răspundem? Deşi ştiam că e chiar aşa cum spunea el, nădejdea libertăţii ne făcea să vedem viitorul în culori trandafirii.

   Abia pe la amiază fu deschisă iar uşa carcerei noastre. Locotenentul Morrin în persoană îşi făcu apariţia.

   — Am ajuns, zise el scurt. Pregătiţi-vă!

   Ca oameni politicoşi ce eram, ne înclinarăm în fata lui şi Marian zise cu amabilitate:

   — Suntem gata, domnule locotenent. Îmi permit să vă mulţumesc, în numele meu şi al tovarăşilor mei, pentru ospitalitatea ce ne-aţi acordat-o pe „Aigle".

   — Lasă că v-o trece vouă pofta să vă bateţi joc! Răcni Morrin, furios. Aşteptaţi niţeluş, voi raporta comandantului cum înţelegeţi să vă purtaţi.

   — Atunci vă rog să nu treceţi cu vederea, să-i spuneţi că am fost condamnaţi cu totul pe nedrept.

   — Afară, ticăloşilor! răcni Morrin spumegând de furie. Blestemaţilor, vă va pieri repede gustul să trăncăniţi. Afară! Şi la cea mai mică mişcare suspectă, glonţul v-aşteaptă!

   — Haide, Robert, să părăsim hotelul ăsta neospitalier, zise Marian, glumeţ cum era de felul lui. Pongo, ni s-a dat ordin să fim liniştiţi.

   — Pongo fie liniştit, dacă şi Massers liniştiţi, mormăi uriaşul.

   Încadraţi de o escortă puternică, furăm conduşi pe punte. La

început a trebuit să închidem ochii, neobişnuiţi cu lumina soarelui: apoi zărirăm pe Hasting, care stătea vesel lângă noi şi ne zâmbea cu ochi strălucitori. Ne fu dat numaidecât să-i vedem pa noii noştri stăpâni, doisprezece soldaţi coloniali francezi, cu fetele sălbăticite, arse de soare. Erau conduşi de un locotenent, căruia i se adresă Morrin al nostru:

   — Camarade, aceşti patru indivizi au fost condamnaţi Ia câte douăzeci de ani muncă silnică de către Curtea Marţială din Saigon. Sunt foarte primejdioşi şi ţi-i dau în paza cu recomandaţiile de rigoare.

   — Lasă că îi vom îmblânzi noii râse locotenentul, un tânăr frumos, dar cu ochi ce luceau înfiorător. Îi voi trimite imediat la staţia No. 6, sergentului „Bourreau". Acolo va fi de ei şi cred că nu vor ispăşi chiar până în sfârşit pedeapsa...

   — Frumoase perspective! Sergentul Bourreau!

   Mai bine n-aş fi cunoscut limba franceză, ca să ştiu că „Bourreau" înseamnă „călău".

   Cei doi ofiţeri luară deodată poziţia. Căpitanul Mort se apropia încetişor. Ne privi nepăsător cu ochii lui înfundaţi în orbite, apoi se adresă locotenentului colonial.

   — Vino în cabina mea, locotenent Hardi. Îţi voi preda documentele privitoare la aceşti condamnaţi. Şi va trebui să-mi confirmi primirea.

   — Am înţeles, domnule căpitan.

   Fără să ne mai învrednicească cu o privire, căpitanul Mort se întoarse şi dispăru în interiorul vasului. Locotenentul Hardi îl urmă şi după câteva minute se înapoie cu documentul condamnării noastre.

   — La drum, indivizilor! ne ordonă apoi.

   Îşi luă rămas bun de la Morrin, care îi şopti ceva, arătând spre Hasting, după aceea se aşeză în fruntea oamenilor săi. Noi furăm trecuţi la mijloc şi cu toţii coborârăm podeţul care lega vasul de mal. Păşirăm pe pământul celei mai vestite insule din lume, care nu degeaba căpătase numele de „Insula Dracului".

   III.

   ÎN IAD.

   FURĂM CONDUŞI PRIN STRĂZILE TĂCUTE ale oraşului vechi. Puţinii locuitori pe cari îi întâlnirăm, aproape nici nu se sinchiseau de noi. Erau obişnuiţi, probabil, cu astfel de convoiuri triste. Străbăturăm apoi oraşul nou.

   Despărţit de cel vechi prin „Place d-armes" - Piaţa armelor - plantată cu portocali, apoi drumul nostru duse prin plantaţii de trestii de zahăr, unde domnea o căldură umedă, moleşitoare. Astfel făcurăm cunoştinţă cu clima nesănătoasă a coloniei, căreia ne dăduse pradă domnii din Saigon, pe temeiul unui jurământ fals al unui ticălos. Plantaţiile de trestii de zahăr fură înlocuite la un moment dat prin tufe de mirodenii şi după ce trecurăm de acestea se iviră în faţa noastră şirurile lungi de barăci, cari serveau de locuinţe deportaţilor. Un gard înalt de sârmă ghimpată - încărcat noaptea cu curent electric, după cum ne informă zâmbind locotenentul Hardi - împrejmuia acest ţinut al mizeriei. Ne băgară apoi în singura clădire de zid ce se afla acolo, în care se aflau birourile administraţiei şi locuinţele funcţionarilor superiori.

   Într-o încăpere mică stăteau doi slujbaşi îndărătul unei mese; indivizii săriră speriaţi de pe locurile lor când zăriră pe Pongo.

   — Da, da - râse locotenentul Hardi - v-am adus nişte „păsărele" simpatice. Câte douăzeci de ani de căciulă! Ha-ha-ha!

   — Drace! Făcu unul din slujbaşi, atunci or fi având ei multe pe cuget. Probabil că îi vom da pe mâna sergentului Bourreau?

   — Fireşte. Asta e omul care se pricepe la d-alde ei. Cheamă-l imediat aici. Până atunci voi raporta comandantului.

   Hardi intră în odaia alăturată şi după câtva timp se întoarse cu comandantul, un om slăbănog, cu chipul pământiu. Desigur că suferea de o boală de ficat, boală atât de răspândită la Tropice.

   — Aşa, aşa, care va să zică douăzeci de ani! zise el nepăsător, fără să ne învrednicească cu o privire.

   — Bun. Dă-le numerele respective! Documentul privitor la sentinţă atârnă-l în cui; când voi avea vreme îmi voi arunca ochii asupra lui. Individul rănit să fie pus deocamdată la munci mai uşoare.

   Salută pe locotenent şi se retrase în odaia lui. Trebuii să mă silesc ca şi nu dau frâu liber furiei de care eram stăpânit faţa, de tratamentul la care eram supuşi, dar Marian, care observase iritaţia mea, clătină numai capul. Şi apoi, n-ar fi avut nici un rost. Aici eram trataţi ca „numere", cari sunt şterse cu o linie când clima ucigătoare te bagă în pământ.

   Uşa se deschise încetişor şi un omuleţ intră în cameră.

   — Am onoare să mă prezint, domnule locotenent! Zise el.

   Era sergentul Bourreau.

   Drept să spun, altfel mi-l închipuisem eu pe călău.

   — Un uriaş cu mutra brutala de buldog, cum se cuvenea ca să-i ştie la respect pe condamnaţi. Şi când colo, văzui un omuleţ, cu faţa ciudat de încreţită şi cu o mustaţă pleoştită pe buze. Dar iluziile mele asupra „nevinovăţiei" sale se schimbară repede când Bourreau se apropia de noi, ascultând de un semn al locotenentului.

   — Ţi-am adus patru numere noi pentru „raionul" tău, sergent! îi spuse Hardi.

   Chipul omuleţului şi în special ochii săi exprimau o cruzime de nedescris. Apoi, parca să nu ştie ce-i frica, deoarece când zări pe Pongo, un zâmbet îi flutură pe buze.

   — A! Ăsta e un exemplar frumos pentru colecţia mea! chicoti el.

   Apoi privirea-i căzu asupra noastră şi păru dezamăgită:

   — Hm, ăilalţi par oameni de treabă. Cât li s-a dat?

   — Douăzeci de ani pentru piraterie.

   Chipul său deveni strălucitor.

   — Ia te uită cum se înşelă omul! Zău că nu i-aş fi crezut în stare de aşa ceva. În sfârşit! Haideţi, copii, n-are să vă meargă rău la mine.

   Şi zâmbi când pornirăm înaintea lui. Era zâmbetul copilului care se joacă smulgând aripioarele şi picioruşele unei muşte vii. Omul acesta părea să fie cruzimea întrupată. Poate fără să-şi dea seama.

   — Acum o să vă spălăm frumuşel şi o sa vă tundem, drăguţilor, mai chicoti când furam afară. Ba şi hăinuţe noi o să vă dăm.

   Ne duse apoi într-o clădire ce semăna cu un grajd, unde ne dezbrăcarăm şi luarăm câte un duş cald. După aceea veni un puşcăriaş în uniformă vărgată, ne săpuni capotele şi cât ai clipi din ochi, eram raşi ca în palmă. Pongo arăta acum şi mai puţin frumos ca înainte, dar Bourreau, care asistase la toată comedia asta, părea să se bucure. Îşi frecă mâinile şi zise:

   — Frumos exemplar, admirabil individ. Bun muncitor. Dar nici ceilalţi nu-s de lepădat, adăogă, arătând spre noi. Pe cel din urmă, ăla cu rana de glonţ, îl vom îngriji părinteşte până va fi în stare să muncească şi el. De sigur că ăla e individul care a împuşcat francezi de-ai noştri.

   Aşa dar, tot se îngrijise locotenentul Morrin ca Hasting să n- aibă de ce se plânge după ce se va fi însănătoşit.

   Intrarăm în altă încăpere unde ni se dădură hainele vărgate. Începui acum să-mi pierd curajul, căci cum era să fugim în uniforma asta bătătoare la ochi?

   N-avui însă timp să chibzuiesc mult, căci o durere grozavă în şold mă făcu să cad la pământ: la un semn al sergentului, un soldat mă izbise cu patul revolverului.

   — Hi-hi, copilaşule - chicoti omuleţul - ai de gând să visezi aici? Asta nu merge, la noapte poţi s-o faci cât pofteşti. Acum la muncă! Crezi că-ţi vom da mâncare pe degeaba? Harnic să fii. Altminteri... (mutra i se schimonosi înfiorător) - altminteri voi pune să ţi se facă dungi pe trup. Afară!

   Se apropia de Pongo şi-l izbi cu pumnul în coaste. Avea curaj omuleţul, zău aşa. Căci i-ar fi sunat ceasul din urmă dacă Marian - la care Pongo se uită întrebător - n-ar fi dat din cap cu hotărâre.

Uriaşul lăsă ochii în jos şi ieşi liniştit afară.

   Dar sergentul înţelesese întrebarea mută a lui Pongo. Se apropia de Marian şi mormăi:

   — Care va să zică aşa stau lucrurile! Dacă ai fi încuviinţat, de sigur că monstrul ăla m-ar fi culcat la pământ, ai? Bine, drăguţule, las pe minei Dacă nu vei fi mulţumit, sa nu-mi zici pe nume!

   În furia lui făcea impresia unui adevărat diavol. Mă miram de stăpânirea de sine a lui Marian care se uita la el cu un calm uimitor. Deodată sergentul se răsuci în călcâie şi porni înaintea noastră. Soldaţii ne mânară din spate.

   Printre barăcile lungi, în faţa cărora soldaţii îşi luau masa de prânz, merserăm spre capătul lagărului. Aici se afla o baracă ceva mai mică, înaintea căreia stăteau la o masă lungă patrusprezece oameni. Când zăriră pe Bourreau, săriră în sus. Doamne Dumnezeule, ce frică trebuie să le fi insuflat omuleţul ăsta, căci indivizii, cari rămăseseră nemişcaţi, aveau înfăţişarea celor mai primejdioşi criminali, cu o singură excepţie. Erau făpturi uriaşe, cu frunţi înguste şi mutre animalice. O „colecţie" cu adevărat rară.

   Bourreau se opri lângă masă.

   — Vă aduc patru camarazi, copiii chicoti el. Sunt încă puţintel obraznici, răcanii şi trebuie să-i îmblânzim niţeluş. Îmi veţi da o mână de ajutor la asta... pricepeţi... e şi în folosul vostru.

   Care va să zică vroia să ne dea pe seama acestor brute, ca să ne „moaie" cum s-ar zice. Şi ca prin farmec ticăloşii ne priviră cu o ură nemărginită, căci nădăjduiau prin asta să-şi câştige simpatia vampirului. Dar când îl zăriră pe Pongo, o umbră de spaimă trecu pe chipurile lor.

   — Hi-hi! râse Bourreau, vă este teamă de diavolul ăla negru? Nu vă face nimic, uite, fac cu el ce vreau.

   Spunând acestea dădu din nou credinciosului nostru Pongo doi pumni zdraveni în coaste. Uriaşul nici nu tresări însă, ca şi cum n- ar fi simţit nimic.

   — Vedeţi cum l-am şi îmblânzit? râse sergentul.

   — Ei, tu ăla, numărul paisprezece, ia să mi-l însoţeşti la bucătărie pe dumnealui de ici, cu numărul cincisprezece! El vă va servi, căci deocamdată va fi pus la muncă uşoară. Are un glonţ în trup, sărmănelul, trebuie să se lecuiască mai întâi.

   Numărul paisprezece ieşi din rând. El era „excepţia", despre care amintisem mai adineaori. Un tânăr subţirel, cu trăsături deschise, inteligente. Cum ajunsese el în cloaca asta, nu-mi puteam lămuri, dar suferinţa care îi era întipărită pe faţă lăsa să se înţeleagă câte avusese de îndurat din partea acestei brute. Îmi propusei imediat să iau sub ocrotirea mea pe bietul om şi ştiam ca şi Marian se gândea la fel.

   Numărul paisprezece se făcu nevăzut împreună cu Hasting, care devenise numărul cincisprezece. Şi Bourreau continuă apoi prezentările: Marian era numărul şaisprezece, eu şaptesprezece şi Pongo numărul optsprezece.

   —  Aşa, copii - râse el după aceea - acum să vă purtaţi bine. Să nu care cumva să vă luaţi la ceartă aici afară, căci s-ar putea ca gardienii să înţeleagă greşit despre ce e vorba şi să vă găurească trupurile cu vreun glonţ, doua. Dacă aveţi cumva oarecari neînţelegeri, judecaţi-vă noaptea în baraca noastră. Acum mâncaţi repede, căci lucrul reîncepe curând!

   Fioroşii noştri tovarăşi râmaseră ţepeni când agentul se îndepărtă. Noi ne apropiarăm de masă şi zâmbirăm prietenos viitorilor noştri tovarăşi.

   Cel mai înalt şi mai vânjos, cu o mutră pe care erau întipărite toate patimile omeneşti, înălţă capul.

   — I-ascultaţi încoace! mârâi el. Eu sunt şeful! Trebuie să vă supuneţi nouă fără să crâcniţi, altminteri vă ia mama dracului. Înţeles? Haide, aşezaţi-vă la masă!

   Ne apropiarăm de dânsul şi Marian zise cu glas încet, dar hotărât:

   — Ascultaţi şi voi ce am de spus! Treaba voastră ce crime şi nelegiuiri aveţi pe cuget. Puţin îmi pasă. Noi însă suntem nevinovaţi şi domnii judecători ne-au condamnat pe baza unui jurământ fals. Puţin, îmi pasă dacă mă credeţi sau nu. Ţin să vă atrag însă luarea aminti că nu vom înghiţi nimic din partea voastră. Înţeles? Şi chiar dac-aţi fi de două ori de atâţia şi mai puternici decât sunteţi. Terminăm noi repede cu voi, să n-aveţi grijă! a râs. Şi acum depinde de voi cum vor fi raporturile între noi.

   Indivizii făcură nişte mutre uimite. De sigur că felul acesta de a vorbi nu-l auziseră încă de la un recrut. Peste câteva clipe însă „şeful" se făcu a rosti cu ironie şi scrâşni:

   — Aşteptaţi voi până diseară şi vă voi arata eu ce-o şi mai înghiţiţi! Veţi cerşi îndurare, câini blestemaţi!

   — Pentru vorba asta să ştii că-ţi vei primi pedeapsa diseară, răspunse Marian, calm. Hai să ne aşezăm, Robert.

   Luarăm loc la capătul băncii. Ocnaşul lângă care se aşeză prietenul meu se dădu mai încolo. Probabil că prin asta ţinea să dea de înţeles „şefului" că nu vroia să aibă de-a face cu noi.

   Hasting se înapoie cu numărul patrusprezece. Aduceau patru castroane în cari era mâncarea noastră. Deoarece nu îmbucasem nimic de dimineaţă, înfulecarăm cu lăcomie ciorba care era destul de bună. Tocmai când sorbeam ultima lingură, se auzi un sunet puternic de gong.

   Ocnaşii lăsară jos lingurile şi săriră în picioare. Le urmarăm pilda şi iată că se şi ivi sergentul Bourreau pe după colţul barăcii.

   — Ei, cum s-au purtat recruţii? întrebă el. Hei, măi Butor, pe tine te-am întrebat!

   „Şeful" se făcu roşu ca racul şi bâlbâi:

   — Vom sta de vorbă astă seară în privinţa asta, domnule sergent.

   — Bine. Purtaţi de grijă numai să se supună regulilor! Acum la muncă! Arătaţi-le ăstora trei cum se desţeleneşte pământul! Şi voi doi - arătă spre Hasting şi numărul patrusprezece - veţi spăla vasele şi veţi face curăţenie în baracă. Marş!

   Şase soldaţi se iviră deodată alături de noi. Condamnaţii se rânduiră doi câte doi şi eu cu Pongo încheiam alaiul. Marian păşea înaintea mea, alături de ocnaşul care se dăduse la o parte de pe bancă atunci când se aşezase lângă el.

   La capătul barăcii se afla o ferestruică de ieşire se apropia fiecare puşcăriaş. Primea acolo o secure sau un topor. Aşa dar eram puşi să desţelenim pământul, cea mai grozavă muncă ce se poate închipui sub clima asta ucigătoare. Dar eram noi obişnuiţi cu mizeriile şi odihna forţată de şaptesprezece zile, pe vapor, începuse chiar să ne plictisească. Aşa că eram bucuros în sinea mea când mi se dădu toporul, în vreme ce Pongo căpătă o secure.

   Ieşirăm din îngrăditura de sârmă ghimpată, în interiorul insulei. Un ceas întreg merserăm printre plantaţii de cacao şi bumbac bine întreţinute, până ajunserăm în pădurea pe care trebuia s-o tăiem. Sergentul Bourreau arătă spre un copac uriaş şi zise:

   — Măi, voi ăia trei recruţi şi tu numărul treisprezece, culcaţi la pământ copacul ăla! Până seara trebuie să fiţi gata. Înţeles?

   Numărul treisprezece era osânditul care mergea alături de Marian. Făcea o mutră cam îmbufnată că trebuia să lucreze împreună cu noi, dar nu cuteza să crâcnească, de teama „Călăului". Marian căpătase şi el un topor, şi amândoi ne puserăm pe lucru să doborâm trunchiul puternic, în vreme ce Pongo şi osânditul tăiau de zor mărăcinişul din jur. Lemnul era grozav de tare, noi simţeam însă nevoie de puţină mişcare, aşa că ne făcea întrucâtva plăcere munca noastră. Era o adevărată nebunie să dobori un uriaş ca acesta cu topoarele ce ni se dăduseră, însă eu mi-am propus să fiu cuminte, până vom putea pune în aplicare planul de fugă. Şi ştiam că Marian cu Hasting gândeau la fel.

   Un ceas întreg muncirăm aşa, apoi veni osânditul - căruia rezistenta noastră îi impusese de sigur - şi-mi luă securea din mână.

   — Să mai schimbăm - mormăi el - vă duceţi dracului dacă mai munciţi aşa.

   — Da, de unde! râse Marian. Suntem bucuroşi că putem face puţină mişcare după ce-am lâncezit aproape trei săptămâni.

   — Dar veţi avea nevoie de puterile voastre diseară, când „Butor"-ul se va lua la harţă cu voi. Mulţi din noi ar răsufla uşuraţi dacă şi-ar găsi el odată naşul. M-aţi uimit, zău aşa, sunteţi din alt aluat.

   — În privinţa asta ai dreptate. Lasă că îi vom închide noi pliscul „Butor"-ului.

   — Pongo, ia mai treci şi tu în locul meu, să facem puţină schimbare.

   Era o jucărie să smulgi buruienele şi crenguţele din pământul moale, faţă de ceea ce făcusem până atunci. Lucram unul lângă altul şi Marian îmi şopti:

   Numai prin pădurea asta vom putea fugi. Nădăjduiesc că vom avea de lucru aici până se va însănătoşi pe deplin Hasting. Colo, în spatele pădurii, sunt trestii de zahăr sălbatice. În cursul vremii va trebui să doborâm cât mai multe şi să le punem de o parte, ca să ne putem construi o plută. E bine că n-am fost despărţiţi. Sst! Uite că vine „Călăul".

   — Hi-hi! Răcanii mei lucrează cu hărnicie! chicoti deodată sergentul în spatele nostru. Dumnezeule! Uriaşul ăla negru e diavolul întruchipat.

   Privii cu coada ochiului spre Pongo, căruia ivirea să-i facă o adevărată plăcere să-şi arate puterea lui uriaşă. Deodată sări înapoi şi strigă:

   — Massers fie băgare de seama! Copacul cade îndată!

   Lucrase cu atâta dibăcie, încât nu mai era nevoie decât de

câteva lovituri de topor ca să culce la pământ trunchiul enorm. Repede sărirăm în lături. Pongo lovi de două-trei ori, apoi copacul secular se aplecă şi se prăbuşi cu zgomot de tunet lângă noi.

   Sergentul Bourreau nu mai râdea acum. Privea cu ochii holbaţi când la noi când la trunchiul doborât. Dar îi părea rău, probabil, că lăudase forţele lui Pongo, căci deodată îl auzirăm:

   — Acum tăiaţi şi crengile, apoi curăţaţi şi tufele de pe aici! N- aţi venit încoace ca să trândăviţi. Haide, la lucru!

   Fără să crâcnim ne puserăm pe treabă. Şi osânditul numărul

treisprezece ne şopti iarăşi:

   — Nu vă daţi atâta osteneală! Altminteri să ştiţi că nu mai isprăviţi cu „Butor"-ul. Nu-i spuneţi însă că eu l-am numit astfel, căci devine o fiară când aude numele ăsta. Numai sergentul i-o poate spune fără teamă.

   — Bine că mi-ai spus. De-acum încolo numai aşa îl voi numi, răspunse Marian. Şi zău, m-aş mira de va mai fi în stare să lucreze mâine dacă s-o lua la harţă cu noi. Dacă nu mi-ar fi milă de el aş lăsa în seama lui Pongo să-l îmblânzească.

   — Atunci nu cred c-ar mai rămâne mult din el. Răspunse noul nostru „tovarăş". Dar ia spune, sunteţi cu adevărat nevinovaţi?

   — Da.

   — Atunci, eu în locul vostru as încerca să fug... Nu trebuie să mă priveşti atât de cercetător, vorbesc foarte serios; eu nu-s dintre-ăia cari umblă cu gânduri ascunse. M-am purtat şi eu cu gândul ăsta, dar singur-singurel nu pot. Cu voi aş merge.

   — Cum te numeşti şi ce crimă ai făptuit? întrebă Marian.

   Mă cheamă Forestier. Acum cinci ani am înjunghiat la beţie un prieten, care mi-a suflat drăguţa. Mai am încă doi ani de petrecut în iadul ăsta.

   — De cât timp eşti aici?

   — De patru ani. Dar mult noi mai duce-o. Butor ăla ne face viaţa mai grea decât chiar blestematul ăla de Bourreau.

   — Atunci las pe mine! Voi face astă seară o faptă bună şi-l voi pune cu botul pe labe.

   Osânditul deveni deodată respectuos şi exclamă:

   — O, domnule, dac-ai izbuti să faci asta!

   — Voi izbuti, n-avea grijă! Aşa, făcurăm şi treaba asta, ce mai e acum de lucrat?

   În vreme ce vorbeam - adică ne şuşoteam - n-am întrerupt de loc munca, aşa că peste vreo doua ceasuri eram gata şi cu a doua sarcină pe care ne-o dăduse sergentul.

   — Acum ne rămâne să facem morman din crengi, apoi mergem înapoi în tabără, răspunse Forestier.

   Când începurăm să cărăm crengile îşi făcu apariţia şi Bourreau.

   — Hm, hm! făcu el, cam rău dispus.

   — A mers repede după cum văd. Ei, numărul treisprezece, ţi-o fi frică de ăla nou, de aceea i-ai dat o mână de ajutor, ai? Aşa. Mâine va lucra Butor cu ei, să-mi taie şi copăcelul ăla de colo. Să vedem dac-o merge tot atât de repede.

   N-aveam ce zice, asta era o laudă pentru munca noastră. Era lesne de închipuit, că bieţii osândiţi ajungeau la disperare de pe

urma unui astfel de tratament. Dar cu noi nu se va prinde.

   Marian avea dreptate. Nu puteam fugi decât prin pădurea asta, ai cărei copaci formau şiruri drepte. Şi deşi fusese tăiată în mare parte şi nu prea prezenta ascunzători, totuşi nu consideram asta ca o piedică serioasă. Trebuia să fugim.

   Şi apoi, ne puteam bizui pe deplin pe forţele supraomeneşti ale lui Pongo. O greutate mare constituia şi faptul că trebuia să tăiem pe ascuns cât mai multe trestii de zahăr, căci pluta cu care ne pusesem în gând să fugim, trebuia să fie trainică, deoarece marea la Cayenne mişună de rechini. Şi aceste dihănii lacome de pradă nu se vor da în lături să răstoarne pur şi simplu o plută uşoară, iar Bourreau, diavolul acela cu chip de om, se pricepea de minune să se ivească pe negândite unde nici nu-l aşteptai. Eram încredinţat că el - mai cu seamă când era vorba de „răcani" - se furişa îndărătul lor şi le spiona activitatea, ca să le poată da pedepse aspre, dacă lucrul nu era îndeplinit destul de repede - după părerea lui.

   Şi dacă ne-ar prinde la tăiatul trestiilor de zahăr, s-a dus pe copcă fuga noastră! Fără îndoială că ne-ar. „dărui" câţiva ani de carceră grea şi ne-ar pune lanţuri la picioare.

   Mai eram îngrijorat şi de reţeaua de sârmă ghimpată, care în timpul nopţii era încărcată cu electricitate. Nu prea e plăcut să mori carbonizat. Cum aveam să înlăturam această piedică nu ştiam încă.

   Era presărată cu tot soiul de greutăţi plănuita noastră fugă, dar ne pusesem în gând să murim mai bine la încercarea asta, decât să ne lăsăm omorâţi cu încetul de schingiuitorii noştri. Şi acolo unde există voinţă, există şi mijloace. Am învins noi până acum multe ne-am găsit în situaţie cele mai deznădăjduite, aşa că aveam tot dreptul să nădăjduim că vom scăpa cu bine şi de data asta. Fuga.

   Fuga cu orice preţ - iată gândul care nu ne părăsea o clipă.

   De aceea nici nu ne sinchiseam de înjurăturile cu cari ne copleşea sergentul, ci ne continuam munca liniştiţi. Am lăsat-o însă mai moale, ascultând astfel de sfatul înţelept al lui Forestier. Şi tocmai când terminarăm treaba, se auzi dinspre lagăr lovitura de gong.

   — În lagăr! comandă Bourreau.

   Formarăm convoiul şi pornirăm la drum. După un ceas, când ajunserăm la destinaţie şi predarăm uneltele, găsirăm pregătită cina: o supa de orez care nu era de loc rea. Mâncam cu poftă şi nu ne sinchiseam de înţepăturile „Butor"-ului, care îşi bătea joc de silinţa noastră la lucru. Hasting şi osânditul numărul treisprezece fură nevoiţi iarăşi să spele vasele noastre, în vreme ce noi furăm conduşi în baraca-dormitor.

   Osândiţii se arătau ciudat de liniştiţi. Luară loc în fata paturilor lor şi rămaseră tăcuţi. Erau douăzeci de paturi dintr-acestea rânduite de-a lungul pereţilor, dintre cari patrusprezece erau prevăzute cu pături. Noi ne oprirăm la uşă liniştiţi, ca nu cumva să stârnim fără folos mânia sergentului printr-o provocare.

   IV.

   ÎMBLÂNZIREA „BUTOR"-ULUI.

   CURÂND SE DOVEDI CÂT DE BINE AM PROCEDAT. Uşa se

deschise brusc şi Bourreau intră însoţit de doi soldaţi. Îndărătul lui veneau Hasting şi osânditul cel tânăr cu patru pături.

   — Ah! făcu sergentul, vădit dezamăgit. Care va să zică nu v-aţi ales încă paturile. Norocul vostru. Hai, luaţi-le pe acelea patru de ici!

   Spunând asta ne arătă paturile de lângă uşă. Îmi spusei imediat că erau cele mai proaste din toată baraca. Şi aşa chiar era, căci prin crăpăturile uşii trăgea în timpul nopţii rău de tot.

   Bourreau ne mai aruncă o privire furioasă, apoi se îndreptă spre Butor şi scrâşni:

   — Vei purta de grijă ca domnii aceştia sa păstreze ordinea! Înţeles? Să nu cumva să creadă că au venit aici să-şi petreacă vacanţele!

   — Am înţeles, domnule sergent, bolborosi „Grosolanul", adică „Butor"-ul.

   — Prea bine nu cred să se fi simţit, căci, ca toţi eroii cari îi dau mereu cu gura. Părea să fie şi el un laş. Şi observase de sigur în timpul lucrului că noi nu eram de loc de dispreţuit.

   — Aşa. Fă-ţi treaba cum se cuvine! rânji Bourreau. Şi voi, răcanilor, vă urez somn uşor.

   — Să trăiţi şi vă mulţumim, domnule sergent! răspunse Marian, foarte serios.

   Bourreau îi aruncă o privire plină de mânie, dar calmul prietenului meu părea să-l vâre în încurcătură. Ne mai dădu odată în grija bietului Butor, apoi ne părăsi împreună cu suita.

   Ne aşternurăm liniştiţi păturile; nu dădurăm nici o atenţiune duşmanului nostru. Cum trebuia să-l considerăm pe uriaşul acela, cunoscut sub „numărul opt". Omul părea să fie în mare încurcătură, neştiind cum să înceapă cearta cu noi.

   Ceilalţi osândiţi se aşezaseră pe paturile lor şi aşteptau cu încordare „începutul" din partea „şefului" lor. „Butor"-ul părea să- şi dea seamă că e în joc acum autoritatea lui. Dar, înainte ca să poată întreprinde ceva, Marian se apropia de el şi zise palm:

   —Vroiam să-te pedepsesc pentru obrăznicia de azi la prânz, dar te voi ierta, căci sergentul te-a asmuţit împotriva noastră. Pe viitor nu-ţi mai îngădui aşa ceva, s-a ştii!

   Trebuii să-mi stăpânesc râsul văzând mutrele pe care le făceau ceilalţi osândiţi. Marian, care era cu un cap mai scund decât „Butor"-ul, părea ca un pitic faţă de făptura uriaşă a celuilalt. Şi totuşi îşi luase îndrăzneala să-l înfrunte. Numai noul nostru prieten, numărul treisprezece, îmi zâmbi cu ochi scânteietori.

   Uriaşul ridică brusc braţul vânjos, dar Marian se apropia atât de repede şi mai mult de ei, încât fu nevoit să lase jos pumnul. Apoi prietenul meu rosti cu un ton atât de tăios, cum nu mai auzisem niciodată la el.

   — Ascultă, numărul opt, sau Butor, cum te mai numeşti, să nu îndrăzneşti a doua oară să ridici mâna asupra mea!

   Rostind numele de „Butor", îl atinsese pe osândit unde-l durea mai rău. Cu un răcnet de fiară ridică braţele să-l înhaţe pe Marian, dar prietenul meu era destul de antrenat în tot soiul de exerciţii corporale ca să se poată apăra de atacul acesta. El se dădu înapoi şi braţele „Grosolanului" se repeziră în gol... Acum luă Marian ofensiva. Pumnii lui de oţel dădură două lovituri în braţele duşmanului... Cu un geamăt slab uriaşul lăsă mâinile în jos, în vreme ce ceilalţi osândiţi scoaseră un murmur înăbuşit. Se părea că nu erau mulţumiţi cu înfrângerea şefului lor de până acum. Şi murmurul acesta îl înfuria mult de grozav pe uriaş încât uită de durere şi de tot.

   Cu iuţeala fulgerului ridică amândoi pumnii ca să-i izbească în capul lui Marian. Prietenul meu i-o lua însă din nou înainte. Cu faţa zâmbitoare şi mişcări aproape elegante el pară lovitura, repezi apoi mâna stângă cu iuţeala fulgerului în pântecele celuilalt şi-i tăia răsuflarea. Trupul uriaş se îndoi şi în aceeaşi clipă dreapta lui M„Grosolanului". arian porni ca glonţul în bărbia Acesta fu zvârlit în sus, se clătină o clipă, apoi se prăbuşi pe podea.

   — S-a făcut! zise Marian, calm, către ceilalţi osândiţi, cari priveau cu ochii holbaţi la trupul şefului lor înfrânt.

   — Acum cred că „Butor"-ul vă va lăsa în pace. Şi dacă mai e printre voi vreunul care doreşte un tratament la fel, să poftească. Sunt tocmai în forma.

   Dar nimeni nu se clinti. Câţiva, mai vânjoşi, aruncară priviri întunecate spre Marian, pe când cei mai mulţi păreau să se bucure că şefia uriaşului încetase.

   — Mi-era milă de „Butor"-ul vostru, urmă Marian, altminteri l-aş fi rugat pe prietenul meu Pongo să-l aranjeze niţeluş. Şi zău că l-ar fi aranjat cum e mai bine! Şi acum; băieţi, să mergem la culcare, căci mâine ne aşteaptă o zi de muncă. Pe bietul Butor să-l aşezăm însă în pat. Unde e culcuşul lui?

   Intimidaţi de eroismul lui Marian, câţiva osândiţi se grăbiră să arate patul leşinatului.

   Prietenul meu se adresă Lui Pongo:

   — Pongo, vrei să-l duci pe dumnealui la patul său?

   Uriaşul, care avea chipul strălucitor de bucurie, se apropia repede. Apucă cu o singură mână trupul greu de turul pantalonilor, îl ridica în aer ca pe un fulg, apoi îl aşeză uşurel pe pătura de lână. Îndeplinise un adevărat număr de varieteu şi osândiţii din baracă ridicară capetele, uimiţi şi îngroziţi în acelaşi timp.

   — Vedeţi - zise Marian - vroiam tocmai să vă mai spun să nu vă luaţi la harţa cu Pongo, căci nu garantez de oasele voastre. Noapte bună, băieţii!

   Se răsuci în călcâie şi se îndreptă - urmat de Pongo - spre culcuşurile noastre. „Camarazii" izbucniră într-un murmur uşor, care înseamnă şi dezamăgire şi aprobare în acelaşi timp. Noi nu ne sinchisirăm de ei, ci ne întinserăm pe paturi, ceea ce făcură şi ceilalţi. Şoapte slabe se auziră prin întuneric, dar nu puteam şti dacă ne erau binevoitoare sau duşmănoase.

   A doua zi dimineaţă, sergentul Bourreau intră în baracă frecându-şi mâinile. Privi cercetător la Marian şi păru să fie dezamăgit când prietenul meu se uită vesel la dânsul. Apoi văzu bărbia umflată şi vânătă a „Butor"-ului şi chipul său se schimonosi de mânie.

   — Ei, Butor - scrâşni el - te-ai lovit cumva de ceva? Că mare erou mai eşti! Sculaţi. Trândavilor, v-aşteaptă munca! Butor, tu lucrezi azi cu recruţii.

   — Ai înţeles?

   — Să trăiţi, am înţeles, domnule sergent!

   — Dumnezeule, ce-ai păţit de vorbeşti atât da greu? Ţi-ai muşcat limba?

   Osânditul nu răspunse ci aruncă o privire curioasă spre Marian. Bourreau râse dispreţuitor şi părăsi baraca, pentru a ne aştepta afară.

   La masă. Hasting şi tânărul osândit aduseră ciorba de dimineaţă; după mâncare ni se dădu în primire uneltele şi pornirăm spre pădure.

   Luarăm în lucru copacul poreclit „arborele de fier" şi care făcea cinste numelui său. Dar sub loviturile puternice ale lui Pongo, chiar şi lemnul acesta se prefăcu în ţăndări şi ne aşteptam ca gigantul pădurilor să cadă până la amiază.

   Butor lucra alături de mine cu securea. Nu rostea nici un cuvânt ci îşi vedea de lucru, cu mânie stăpânită. Deodată făcu însa explozie furia pe care sergentul o asmuţise prin „înţepături" în timpul marşului. Se repezi brusc şi ridică securea spre a o lăsa să cadă asupra capului lui Marian, care stătea întors cu spatele.

   Dar înainte ca eu să pot scoale un ţipăt de prevenire, Pongo îşi facă datoria. El „simţise", ca să zic aşa. Săritura criminalului, se întoarse brusc şi se aruncă asupra ticălosului. Crezui că i-a sunat ceasul din urmă „Butor"-ului, Pongo era însă destul de viclean ca să nu ne înrăutăţească situaţia printr-un omor. El nu făcu decât să prindă mâna „Grosolanului" şi în clipa următoare, acesta se prăbuşi gemând sub strânsoarea de fier a uriaşului.

   Marian se întoarse repede şi făcu un semn credinciosului negru, care dădu drumul imediat braţului criminalului.

   — Vezi tu, drăguţule! Se adresă el apoi ticălosului - că nu poţi face nimic împotriva noastră. Ia spune, te vei cuminţi de-acum încolo ?

   — Da, domnule, gemu Butor. M-aţi învins.

   — Ei, aşa îmi placi, răspunse Marian prietenos. Şi acum să ne punem din nou pe lucru. Robert, va trebui să munceşti mai cu spor acum, ca tovarăşul nostru să se odihnească până şi-o lecui mâna.

   — Mulţumesc, domnule, bâlbâi uriaşul, nemaiştiind ce să creadă. Cred că va merge.

   Trebuie să spun că prin aceste acte de violentă ne-am câştigat un nou prieten, care până atunci ne urâse de moarte.

   Şi acest prieten ne era de mare folos nouă. El se afla de mai multă vreme pe insulă, cunoştea exact prescripţiunile regulamentului, ştia cum sunt împărţiţi paznicii, când se făceau schimburile şi cari erau semnalele de alarmă. Toate astea ar fi trebuit să ni le însuşim cu greutate, pierzând timp şi desigur şi energia trebuincioasă, căci clima aceea păcătoasă ne moleşea grozav.

   Acum însă speranţele mele se redeşteptaseră. Cu ajutorul acestui osândit voinic şi experimentat, plin de mânie împotriva schingiuitorilor săi, fuga noastră va izbuti mai uşor.

   V.

   SCĂPAŢI.

   NE CONTINUARĂM LUCRUL ÎN TĂCERE. După câtva timp apăru sergentul Bourreau şi începu din nou să ne întărâte, cum îi era năravul. Dar numărul opt nu mai reacţionă de loc acum. Şi când omuleţul se îndepărta furios „Butor"-ul şopti deodată:

   — Domnule, am multe păcate pe cuget şi sunt un om rău. Dar pe dumneavoastră aş vrea să vă ajut căci sunt încredinţat că sunteţi nevinovaţi. Puteţi avea încredere în mine.

   — Schimbă-l pe Pongo al nostru - îi răspunsei eu tot în şoaptă - şi vorbeşte cu prietenul meu.

   Pongo se apropia râzând.

   — Oh, Masser - zise el - om rău acum om bun.

   — Da. Pongo, aşa pare să fie. Dar fii cu băgare de seamă. Eu voi tine sub observaţie acum pe paznici şi pe sergenţi. În vremea asta tu va trebui să tai cât mai multe trestii de zahăr de colo, la dreapta şi să le ascunzi, încet însă şi cu băgare de seamă!

   Pongo iscodi cu privirea în juru-i, îşi încorda apoi auzul câtva timp. După aceea se îndreptă spre locul unde erau trestiile de zahăr. Se strecură fără zgomot înăuntru şi eu văzui imediat că trestiile de zahăr din mijloc dispăreau una după alta. În tot timpul acesta eu stăteam la pândă cu încordare şi cu spaimă văzui deodată pe Bourreau ivindu-se pe aproape. Chestia devenea cam primejdioasă căci „Butor"-ul avea încă securea sa în mână, deoarece Pongo îi luase toporul ca să poată tăia trestiile. Sergentului trebuia să-i bată la ochi faptul că osânditul lucra cu securea la tăiatul copacului. Făcui repede câţiva păşi înainte şi început să tai de zor mărăcinişul din jurul copacului.

   — Atenţiune, sergentul! şoptii.

   Imediat „Grosolanul" veni lângă mine şi-mi dădu o mână de ajutor. Însă Pongo tot lipsea. Dar când privii implorator spre Marian, îl văzui pe uriaşul nostru de cealaltă parte a copacului tăiat pe jumătate şi lovind cu putere în lemnul tare ca fierul. Cu simţurile-i agere trebuie să fi observat apropierea sergentului şi dându-şi seamă cum stau lucrurile, sărise îndată lângă copac.

   Ne prefăcurăm că nici nu-l observăm pe Bourreau şi tresărirăm speriaţi când îi auzirăm glasul. Probabil că omuleţul era peste măsură de necăjit că nici „Butor"-ul nu izbutise să ne vie de hac. Când se îndepărtă în cele din urmă iarăşi, osânditul numărul opt şopti:

   — Dacă domnii vor să fugă, i-aş ruga să mă ia şi pe mine. Poate va pot fi de folos căci cunosc locurile de pe aici de vreo şapte ani.

   — Vreau şi te cred, zise Marian. Da, vrem să fugim cât mai curând. Tovarăşul d-tale Forestier, numărul treisprezece, doreşte să vie cu noi.

   — Şi ăsta ne poate fi de folos. Singura putinţă de fugă este prin pădurea asta. E un drum de vreo zece kilometri. Fireşte că numai noaptea putem pune planul în practică. Negrul dv. a tăiat trestii de zahăr pe cari trebuie să le luam cu noi. Căci pe coastă nu se găsesc beţe atât de trainice. Trebuie să ne îngrijim şi de ceva scoarţă de palmier pentru a lega beţele între ele.

   — Se va face totul. Dar cum trecem împrejmuirea de sârmă ghimpată, care e încărcat cu curent electric de înaltă frecvenţă în timpul nopţii?

   — Hm... asta e partea cea mai grea. Şi din pricina acestui lucru mai sunt încă aici, altminteri de când aş fi fost plecat... Credeam însa că domnii ştiu vreun mijloc. Dacă nu, trebuie să-l întrebăm pe tânărul ăla, numărul unsprezece. El se pricepe în treburi dintr- astea.

   — E de mult aici?

   — De două luni. De fapt nici nu se potriveşte cu noi şi susţine mereu c-ar fi nevinovat.. Ştie Dumnezeu!

   — Atunci să-l luăm şi pe el.

   — Fireşte, dacă ne ajută trebuie să şi vie cu noi.

   — Bine, s-a aranjat şi asta. De îndată ce se va vindeca pe deplin prietenul meu, ştergem putina. Aşa şi acum să doborâm copacul.

   Gigantul pădurii se prăbuşi cu zgomot tocmai când sună clopotul de masă. În tot cursul drumului spre lagăr, Bourreau îl copleşi pe noul nostru tovarăş cu cele mai aspre vorbe de dojană şi ocară, dar acum eram încredinţat că îşi făcea prin asta un duşman care l-ar gâtui cu cruzime la cel dintâi prilej potrivit.

   Si întâmplările viitoare dovediri că avusesem dreptate.

   La masa de prânz băgai de seama că Marian vorbea în şoaptă cu tânărul osândit, care dădea mereu din cap. Când ne aflarăm din nou la lucru după-amiezi, Marian ne povesti că Manant - cum se numea numărul patrusprezece - era într-adevăr electrotehnician. Curentul nu-l putea întrerupe, în schimb făurise un plan foarte bun, care nu se putea să nu izbutească dacă lucram în înţelegere.

   După ce se va înnopta, numărul opt, împreună cu Forestier, urmau şi se furişeze lângă paturile noastre şi atunci tânărul Manant ne va lămuri precis cum plănuia el fuga.

   — Trebuie să ştiu însă neapărat când pornim - zise numărul opt după câtva timp de gândire - căci mai am ceva de pus la punct în lagăr înainte de a-l părăsi pentru totdeauna.

   Imediat mi se duse gândul la sergent.

   — Lasă-l în plata Domnului, căci fapta ta se poate întoarce în răul îi spusei.

   Osânditul mă privi surprins, râse încurcat şi murmură:

   — Ei, da, nici nu e prea important. Principalul lucru e sa scăpăm de aici. V-aş sfătui să sfârşim cât mai repede, căci cine ştie dacă vom mai lucra mult în pădure sau daca vom mai rămâne împreună în baracă.

   — Dacă va fi cu putinţă, vom fugi chiar la noapte, răspunse Marian cu hotărâre. Uite, crengile astea de aici să le punem de o

parte; ne vor servi de vâsle.

   Pongo dispăru cu crengile şi le puse lângă trestiile tăiate. Acum mai trebuia să ne îngrijim scoarţă de palmier. Dar cât cuprindeai cu ochiul nu se vedea nici un palmier.

   — Ce să ne batem capul, zise Marian în cele din urmă. Luăm tunicile noastre şi le rupem în fâşii. Tot trebuie să ne scăpăm de costumele astea cari ne-ar putea da de gol.

   — Asta e o idee bună, încuviinţă osânditul. Acum cred şi eu că planul va izbuti.

   — Să sperăm. Dar ia să ne mai vedem şi de lucru.

   Istoviţi de munca de peste zi, tovarăşii noştri de baracă dormeau. Marian vorbise cu Hasting care-i spusese că rana nu-l mai supăra de loc. Hotărârăm, aşa dar, să fugim chiar în noaptea asta.

   După zgomotele abia auzite, ne dădurăm seamă că numerele opt şi treisprezece îşi părăseau culcuşurile. Şi peste puţin se şi găseau lângă paturile noastre.

   — Ascultaţi - şopti Marian - eu am îmbunătăţit planul lui Manant. Ştiţi cum sunt împărţiţi paznicii în timpul nopţii?

   — Santinele duble, la vreo sută de metri distanţei între ei, fac rondul în jurul lagărului, răspunse numărul opt.

   — Bun; atunci să ne strecurăm acum afară din baracă. Vom lua cu noi masa cea mare, căci vom avea nevoie de ea. Restul îl veţi vedea.

   Mă cam miram cu, nu-i vorbă, ce-avea de gând să facă prietenul meu cu masa aceea grea, dar nu prea era timp de pierdut cu întrebările. Ne ridicarăm încetişor şi ne strecurarăm cu băgare de seamă pe uşă. Din fericire nu se mai obişnuia în Cayenne să se încuie uşile barăcilor, deoarece sârma ghimpată încărcată cu curent electric era o garanţie îndestulătoare împotriva încercărilor de evadare. Apoi, mai erau şi santinelele. Dar francezii n-au avut încă un osândit de măsura lui Pongo.

   Negrul îşi lepădase costumul de puşcăriaş şi nu putea fi recunoscut pe întuneric. Marian îi şopti:

   — Pongo, trebuie să ameţeşti sentinelele. Noi venim după tine. Asta trebuie să se întâmple în apropierea porţii prin care ieşeam când mergeam la lucru.

   — Pongo face bine! răspunse credinciosul uriaş.

   — Am încredere. Acum să luăm masa şi să pornim binişor după el.

   Masa cu pricina cântărea pe puţin o sută cincizeci de kilograme. Eu cu Marian o apucasem de la un capăt iar numărul opt şi patrusprezece de celălalt. În vârful picioarelor pornirăm cu ea dea lungul barăcii. De jur-împrejurul gardului de sârmă ardeau lămpi electrice, cari erau aşezate însă la distanţe atât de mari încât lăsau porţiuni largi în întuneric. Marian se îndreptă spre un astfel de loc, din imediata apropiere a porţii.

   La câţiva paşi înaintea noastră mergea Pongo, ca o umbră uriaşă. Ne oprirăm, căci din dreapta veneau cele două santinele, cărora trebuiau să le urmeze altele, la distanţă de o sută de metri. Fără să bănuiască nimic, cei doi soldaţi păşeau tacticos, flecărind de-ale lor.

   Când intrară în porţiunea întunecoasă... discuţie lor amuţi brusc. Nu auzirăm nici un sunet, deşi ştiam că Pongo îi „aranjase".

   — Repede, înainte! şopti Marian şi ridicând masa grea, alergarăm spre porţiunea întunecată de lângă gard.

   — Pongo, repede! Mai şopti Marian. Voi ceilalţi luaţi armele santinelelor. Repede, gardul va fi distrus îndată. Aici, Pongo, ia masa şi azvârle-o peste sârmă! Trebuie să se rupă.

   Uriaşul înhăţă masa grea, o ridică întocmai cum ai ridica o minge şi cu toată puterea o zvârli deasupra gardului.

   Sârmele întinse se rupseră ca nişte sforicele. Dar imediat ţâşniră scântei orbitoare provocate de atingerea capetelor. În lagăr, în clădirea înaltă de piatră, răsună un clopot de alarmă.

   — Înainte! strigă Marian. Drumul e liber.

   Repede ne strecurarăm prin spărtura largă, făcută de masa cea grea. Pongo şi numărul opt luară conducerea şi în pas alergător străbăturăm plantaţiile.

   Îndărătul nostru părea să se fi dezlănţuit un adevărat război. Clopotele începură să sune. Trompetele sfâşiară văzduhul, glasuri furioase răcneau. Dar zgomotele acestea deveneau din ce în ce mai slabe. Înainte ca trupa să se poată aduna şi să stabilească cine evadase şi înainte ca să descopere drumul pe care apucaserăm, noi trebuia să fim aproape de coasta.

   Liniştea se aşternu îndărătul nostru. Cu sudoarea curgându-ne şiroaie pe fată, ajunserăm în pădure.

   — Ne putem odihni câteva minute, zise Marian. În vremea asta Pongo va aduce trestiile de zahăr. Nu cred să ne ajungă ei.

   — Atunci nu-l cunoaşteţi bine pe Bourreau, domnule, zise numărul opt. El are un câine-lup care desigur că se şi află pe urmele noastre. Diavolul ăsta nu se teme să ne urmărească chiar şi singur. A! Ai auzit? Se şi află pe aproape.

   Dinspre plantaţii se auzi lătratul răguşit al unui dulău.

   — Massers fie liniştit, Pongo omoară câine, spuse prietenul nostru negru şi ieşi imediat în întâmpinarea primejdiosului duşman.

   — Atunci îl iau pe Bourreau pe seama mea, zise numărul opt şi alergă repede după Pongo.

   Ascultam cu răsuflarea oprită. Se auzi un lătrat fioros al câinelui, apoi un schelălăit prelung. După câteva clipe, un alt ţipăt de moarte cutremură pădurea, de astădată scos dintr-un gâtlej omenesc. Bourreau - Călăul - îşi primise plata ticăloşiilor sale. Peste puţin se înapoiară Pongo şi numărul opt.

   — S-a făcuţi mormăi osânditul. Bourreau nu va mai schingiui pe nimeni de-acum încolo. Dar trebuie s-o pornim, domnilor! Să ţinem drumul drept înainte, călăuzindu-ne după stele.

   — Pongo va lua conducerea, iar eu voi încheia cortegiul, hotărî Marian. La drum, băieţi şi Dumnezeu să-ne aibă în paza lui!

SFÂRŞIT

Volumul 48

PIRAŢII CHINEZI

   SOARTA BUTORU-LUI

   DOCTORUL BERTRAM ÎŞI URMĂ povestirea:

   În fata mea, păşea numărul opt, Butor - cum îl numiseră tovarăşii săi de suferinţă. Pătrunseserăm adânc în pădure şi înaintam mereu, fără greutate. Numai trestiile de zahăr pe care le căram cu noi ne făceau de lucru.

   Fiecare din noi purta câte trei bucăţi, pe care le legaserăm împreună cu fâşii făcute din tunicile noastre de uniformă.

   Precum am mai amintit, Pongo mergea înainte, după el venea Hasting, apoi cel trei osândiţi: tânărul Manant, numărul patrusprezece, Forestier - numărul treisprezece şi Butor; eu păşeam înaintea lui Marian care încheia convoiul.

   Armele sentinelelor doborâte de Pongo le împărţirăm astfel: Hasting şi Marian luaseră câte o carabină, iar Pongo şi eu câte un revolver. De animale sălbatece n- aveam ce ne teme, ci numai de urmăritorii noştri care erau. Desigur, mult mai primejdioşi decât fiarele.

   După cum spunea Butor, care avusese prilejul să cunoască bine ţinutul în cei şapte ani de când se afla pe insulă - pădurea pe care trebuia s-o străbatem avea o lărgime de vreo zece kilometri. Puteam socoti, deci, că în două ceasuri şi jumătate vom ajunge la coastă.

   Mergeam ca de vreun ceas când se auzi departe îndărătul nostru o împuşcătură. Aşa dar, de-abia acum găsise vreun soldat cadavrele sergentului şi câinelui şi dăduse alarma. Instinctiv ne iuţirăm paşii, căci un ceas de avans nu însemna prea mult dacă soldaţii ne vor lua urma.

   Spre norocul nostru, luna învăluia acum pădurea în lumina el. Mulţumită acestui fapt puturăm se ne iuţim paşii. Pe de altă parte nu se putea ca soldaţii să nu se trădeze din pricina faclelor pe care le aveau cu ei. Aşa că vom fi în măsură să tragem asupra lor când vor fi aproape. Ne-ar fi fost însă foarte neplăcut să-i ucidem, căci soldaţii nu-şi făceau decât datoria. Noi eram pentru dânşii puşcăriaşi şi n-aveau de unde să ştie că eram într- adevăr nevinovaţi.

   Se mai scurse un ceas în care timp ne încordarăm puterile peste măsură. Apoi pădurea se sfârşi şi la cincizeci de metri depărtare văzurăm marea. Mai trebuia să străbatem un banc lat de nămol şi în clipa când Pongo puse piciorul pe el să încerce daca îl ţine. Marian strigă brusc:

   — Atenţiune, vin!

   Aşa era. În inima pădurii, tocmai pe urmele noastre, se vedeau punctuleţele luminoase: făcliile urmăritorilor.

   — Hasting, Pongo, veniţi încoace! Acum trebuie să ne apărăm! strigă Marian.

   — Domnule, zise „Butor" - lasă-mă pe mine să mă răfuiesc cu soldaţii. Eu voi face treaba mai bine căci am împotriva lor o ură pe care o înăbuş de ani de zile în pieptul meu.

   Marian şovăi. De sigur că îi era plăcut să nu mai fie nevoit să-şi la el răspunderea asta mare, dar pe de altă parte nu-mi era greu să ghicesc că îi părea rău de bieţii soldaţi. Noi am fi tras numai atât cât ar fi fost nevoie să-i împiedicăm de-a înainta, dar din partea lui „Butor" nu ne puteam aştepta la cruţare.

   — Domnule, stărui el - dă-mi mie carabina şi dv. întocmiţi repede pluta. Eu îi voi reţine în loc.

   Se apropia de Marian şi întinse mâna să ia arma. Prietenul meu păru să se fi hotărât căci lua carabina de pe umăr şi o întinse osânditului. Interveni însă destinul, care ţinea să-l pedepsească pe „Butor" mai aspru decât o puteau face oamenii.

   Trupul uriaş sări deodată în aer şi în acelaşi timp numărul opt scoase un ţipăt răsunător, se întoarse cu iuţeala fulgerului şi baga mâna într-o tufă deasă.

   — Mi-a scăpat diavolul! gâfâi el apoi. Domnule, acum sunt pierdut, nici un om nu mă mai poate salva. Fugiţi spre coastă eu, îi voi ţine pe soldaţi în loc!

   — Dumnezeule! Ce ţi s-a întâmplat? întrebă Marian, surprins.

   — O vidră veninoasă m-a muşcat, gemu nenorocitul. Era o namilă de cel puţin trei metri lungime.

   O vidră veninoasă! Împotriva muşcăturii nu foloseşte nici un leac, chiar dară e întrebuinţat imediat. Victimele ei mor după puţin timp şi nu ajută nici arderea ranei, nici întrebuinţarea feluritelor buruieni de leac. În urma scurgerilor de sânge pe nas şi gură nenorocitul îşi dă sufletul, mai curând sau mai târziu, după tăria constituţiei sale.

   Ramaserăm buimăciţi. Nu, nu exista nici o scăpare. Şi „Butor"-ul va îndura mult până ce otrava să-i fi învins trupul uriaş. Începuse de-acum să geamă dureros, căci veninul îşi şi făcuse drum, probabil, în sânge.

   — Domnule, fugiţi, eu îi voi ţine în loc pe soldaţi! Mai gâfâi el odată, apoi zvârli trestiile de zahăr de pe umăr. Şi merse neînarmat în întâmpinarea urmăritorilor.

   Si acum văzurăm că omul acesta cât era el de păcătos, avea totuşi un suflet mare. El ştia că e pierdut şi nu vroia să ne lipsească pe noi de una din armele atât de trebuincioase, ci se pregătea să-i înfrunte pe urmăritori numai cu braţele sale puternice.

   Vroiam să ma iau după el şi Marian se pregătea să facă acelaşi lucru, când îl auzirăm pe Pongo strigând:

   — Massers, faceţi repede!

   Si aceste câteva cuvinte ne readuseră la realitate. Da, trebuia să ne salvăm, pentru ca în felul acesta să-l eliberăm în acelaşi timp pe Hasting şi pe credinciosul Negru. „Butor"-ul era oricum pierdut, aşa că-şi poate încheia viaţa cu o faptă eroică. Poate că în felul aresta, îşi va ispăşi păcatele făptuite.

   Forestier luă repede trestiile de zahăr zvârlite de numărul opt, apoi îl urmarăm pe Pongo, care, păşind cu băgare de seamă, se îndrepta spre mare. Legarăm în grabă beţele cu fâşiile rupte din tunicile noastre şi tocmai când împinserăm pe apă pluta uşoară, se auziră din pădure ţipete de moarte. „Butor"-ul se ţinuse de vorbă, îi oprea în loc pe urmăritori.

   După ţipete urmă o împuşcătură, apoi iar un ţipăt şi deodată un răcnet.

   — Fugiţi, fugiţi! striga osânditul. Cu mine s-a sfârşit...

   Al treilea soldat trebuie să-l fi rănit mortal înainte de

a-şi da el însuşi sufletul între pumnii puternici ai numărului opt. Dar moartea de bună voie a osânditului înseamnă salvarea noastră, căci cu siguranţă că soldaţii credeau că şi noi eram ascunşi la marginea pădurii. Nimeni nu se arătă în vreme ce noi păşeam prin apă împingând pluta şi când în cele din urmă ne făcurăm vânt pe ea, tot se mai auzeau chemări şi fluierături prin pădure, cu ajutorul cărora urmăritorii se înţelegeau între ei.

   Pluta se ţinea bine. De fapt cam şedeam noi mai mult la apă, căci greutatea trupurile noastre o apăsa, dar mai cu ajutorul fluxului, mai cu cel al crengilor, pe care le foloseam ca vâsla, izbutirăm s-o scoatem la capăt.

   Cu fiecare minut sporeau şansele salvării noastre, căci ne şi aflam la o sută de metri depărtare de ţărm şi mai înainte ca soldaţii să fi izbutit să străbată bancul lat de nămol, distanta aceasta va fi sporit încă simţitor. Fireşte, pentru armele moderne două sute de metri nu însemnau mare lucru, ne puteam însă aştepta ca soldaţii, în înfierbântarea lor, să greşească ţinta.

   Un strigăt puternic de la marginea pădurii ne făcu să privim îndărăt. Primul soldat îşi luase curajul să înainteze şi acum îşi chema camarazii, căci ne zărise probabil. Imediat se şi iviră făcliile, din ce în ce mai multe, până ce, în cele din urmă zărirăm mişcându-se cel puţin douăzeci de puncte luminoase, care se apropiau repede de ţărm.

   — Trebuie să vâslim! striga Marian. Dacă vor deschide focul putem fi nimeriţi lesne. Repede, repede! E în joc viaţa noastră!

   Fără să mai aşteptăm alt îndemn, începurăm să lovim apa şi pluta îşi spori viteza. Dar după câteva minute soldaţii ajunseră la plajă, zvârliră făcliile în mare şi prima salvă de carabină hăui deasupra apei liniştite.

   Prea se grăbiseră ei, căci gloanţele şuierară peste capelele noastre fără să ne atingă. Celelalte fură mult mai bine ţintite; instinctiv ne aplecarăm, atât de aproape trecură câteva pe lângă noi şi apa ne împroşcă din toate părţile.

   — Întindeţi-vă pe burta ordona Marian. Curentul devine mai puternic, astfel că nu mai e nevoie să vâslim.

   Urmarăm pe dată sfatul acesta, căci dintr-o smucitură bruscă ne dădurăm seama că pluta îngustă era dusă de un curent puternic. Curând se dovedi cât de bine procedasem, căci a doua salvă trecu atât de aproape deasupra noastră încât simţii în fată curentul de aer produs de traiectoria gloanţelor.

   Pluta înainta din ce în ce mai repede. Soldaţii ne vor pierde în curând din ochi, căci ne aflam acum la o depărtare de cel puţin cinci sute de metri de ei. Păreau că şi dânşii îşi dădeau seamă că tot la vom scăpa în cele din urmă, căci acum focul lor nu mai era regulat şi fiecare trăgea la întâmplare. Ai fi crezut că nimerisem într-un roi de albine, aşa zumzăiau şi bâzâiau gloanţele în jurul nostru, dar din pricina faptului ca trăgeau fără ţintă, treceau înaintea noastră sau cădeau în apă. Apoi interveni o pauză mai lungă, în care timp soldaţii îşi încărcă din nou armele.

   Forestier, osânditul numărul treisprezece, se ridica iar şi începu să vâslească din răsputeri.

   — Pe burtă, Forestier! se răsti la el Marian. Acum vor trage iar.

   — Ei lasă, că nu mă nimeresc ei! Râse puşcăriaşul şi dădea vârtos cu creanga lui.

   Deodată gloanţele începură din nou să biciuiască apa. Cu un geamăt de durere, Forestier lăsă să-i scape creanga din mână. Apoi sări brusc în sus, rămase drept câteva clipe pe pluta ce se clătina, ridică braţele şi cu un strigăt nearticulat se prăbuşi cu spatele în apă.

   — Atenţie! strigă Marian. Poate e numai rănit şi-l vom putea prinde când va ieşi la suprafaţă.

   Privirăm cu încordare la apa ce sclipea în bătaia lunei, pentru a putea interveni îndată ce s-ar arăta trupul nenorocitului.

   Şi într-adevăr, se ivi la câţiva metri de noi.

   — Voi înota până la el să-l aduc încoace! zisei eu şi mă pregăteam să mă sar în apă. Dar un ţipăt puternic al lui Manaut, tânărul osândit - mă făcu să dau înapoi.

   — Rechini!

   Atât spusese numărul patrusprezece, dar asta fu de- ajuns ca să ne înfiorăm, căci rechinii mişunau în apele Guyanei şi mulţi osândiţi care nădăjduiau să-şi recapete libertatea înot, au fost sfâşiaţi de ei. Pe pluta îngusta pe care ne aflam, ei erau mai primejdioşi pentru noi decât gloanţele care zbârnâiau în juru-ne.

   Cu viteză de torpile veneau spre noi patru dihănii mari, cotiră pe aproape de pluta şi se repeziră spre trupul lui Forestier. Valurile spumegau furioase când monştrii sfâşiară victima, dar spre uşurarea noastră nu auzirăm nici un strigăt al osânditului. Aşa dar fusese ucis de glonte şi soarta îl scutise de un sfârşit groaznic.

   Dinspre ţărm se auziră strigăte de bucurie. Soldaţii observaseră şi ei dihăniile fioroase şi nădăjduiau că le vom cădea şi noi prada. Se părea chiar că ne vom găsi o moarte cruntă între colţii acestor monştri, căci acum, după ce sfâşiaseră pe nenorocitul osândit, începuseră să înoate încetişor spre pluta noastră. O singură lovitura cu coada lată ar fi fost de-ajuns ca să zdrobească pluta noastră şubredă.

putut atinge cu mâna; priveliştea aceasta ne înfioră, căci se părea că „tigrii mărilor" se jucau cu noi, ştiind prea bine că nu le vom putea scăpa.

   Mai ales cel din urmă era un exemplar neobişnuit de mare. Încet şi cu mişcări leneşe înotă pe lângă noi şi avui impresia că-şi aţintea asupra noastră ochii-i fosforescenţi, ca şi cum ar sta în cumpănă dacă să ne atace imediat sau nu.

   Văzui atunci că Marian se înălţase şi ridică în sus carabina. Când dihania fu la câţiva metri, el ţinti şi slobozi două gloanţe. În clipa următoare o cascadă de apă ne învălui, atât de furios se zvârcoli monstrul în apropierea noastră. Dar Marian, ţintaşul neîntrecut, nu dăduse greş trupul enorm bătu apa cu furie câteva clipe, apoi mişcările deveniră din ce în ce mai slabe şi în cele din urmă monstrul se linişti, afundându-se încet.

   Îngrijoraţi, iscodirăm în jurul nostru să zărim celelalte trei dihănii, aşteptându-ne să le vedem întărâtate de moartea tovarăşului lor şi pregătindu-se să ne atace. Dar... chiar atunci luna se ascunse în nori şi un întuneric adânc ne învălui. În acelaşi timp se porni un vânt puternic care, împreună cu curentul apei mişcă pluta şi mai repede.

   Dinspre ţărm se auziră strigătele de furie ale soldaţilor care îşi văzură nădejdile spulberate.

   II.

   NOAPTEA PE FURTUNA.

   DEODATA PONGO ÎNCEPU SĂ ADULMECE aerul şi mormăi:

   — Massers, vine furtună mare.

   Frumoasă perspectivă! Chiar de la cele dintâi valuri pluta noastră va fi distrusă. Presupunând chiar că ne vom putea ţine de rămăşiţele ei, tot vom fi o pradă uşoară pentru rechini, care ne vor găsi ei când furtuna se va potoli.

   Marian, care presimţea şi el această primejdie, zise:

   — Dacă va veni într-adevăr o furtună puternică, atunci va trebui să ne dăm drumul de pe plută şi să ne încleştăm de bete. În felul acesta e posibil ca trestiile să nu fie rupte, căci dacă valurile vor izbi trupurile noastre vor întâmpina rezistentă. Şi pe vreme de furtună n-avem să ne temem de rechini, căci ei vor căuta să se refugieze în largul mării. Să nădăjduim că furtuna va veni dinspre uscat, ca să nu fim împinşi înapoi spre coastă.

   — Da, aşa e, va trebui însă să debarcăm totuşi undeva, răspunsei eu.

   — Fireşte, dar e mai bine dacă vom ajunge undeva pe uscat cât mai departe de Cayenne. Şi poate că întâlnim în larg un vapor care să ne ia pe bord.

   — Numai să nu fie unul francez! râsei eu, cu amărăciune, A! Uite că şi început.

   O răbufneală caldă de vânt trecu deasupra noastră venind dinspre uscat şi marea atât de liniştită până acum începu să se agite. Valuri mici ne spălau trupurile şi pluta începu să se clatine îngrijorător.

   — În apă! strigă Marian. Cu un braţ şi un picior ţineţi- vă de plută, iar cu celelalte membre va trebui să vâsliţi. Repede înainte, ca fâşiile de stofă să nu se rupă.

   Imediat ne dădurăm drumul în apă şi ne aşezarăm în poziţia recomandată de Marian, în aşa fel că trupurile noastre stăteau aproape orizontal. Pluta se ridică imediat şi stătu mult mai liniştită, deoarece valurile nu mai întâmpinară rezistentă. Înaintam acum mai repede, dar eram mereu ameninţaţi de primejdia rechinilor care ne puteau ataca în voie.

   Vântul devenea din ce în ce mai puternic şi odată cu el valurile se ridicau tot mai înalte şi mai furioase. Crestele lor se rostogoleau şi se năpusteau asupra noastră în aşa fel că de fiecare dată ne împingeau în adânc. Pluta pârâiea din încheieturi sub izbiturile furioase.

   — Trebuie să ne urcăm cu schimbul pe pluta, răcni Marian - şi să rupem fâşii din pantalonii noştri ca să legăm cu ele beţele. Repede, Manant, începe d-ta!

   Tânărul osândit se săltă pe plută, dar în aceeaşi clipă un val uriaş se rostogoli cu furie deasupra noastră. Ne afundarăm adânc şi când ieşirăm iar la suprafaţă observarăm cu spaima că pluta fusese desfăcută. Dibuirăm repede în jurul nostru ca să apucăm betele împrăştiate, dar găsirăm prea puţine, câte trei de fiecare. Ar fi fost de ajuns şi astea, acum era însă cu neputinţă să legăm pluta la loc, astfel că trebuia să ne mulţumim fiecare cu cele trei beţe. Înotarăm cu ajutorul lor, dar furăm despărţiţi unul de altul. Întunericul era atât de adânc încât de-abia puteam vedea crestele valurilor înspumate ce se apropiau furioase de noi. Nu ne rămânea decât să ne strigăm unul pe altul din când în când şi cu prilejul acesta observarăm că Manant fusese târât departe, în vreme ce greoiul Pongo rămăsese în urmă. Numai noi trei: Marian, Hasting şi eu eram încă împreună. Pongo începu să înoate cu disperare, apropiindu-se de noi, pe când Manant fu târât tot mai departe, căci chemările sale se auzeau tot mai slabe şi mai îndepărtate. Zadarnic îi strigă Marian să înoate împotriva valurilor. Tânărul osândit părea să fi fost părăsit de puteri, căci în cele din urmă nu-i mai auzirăm de loc glasul.

   — Noi patru suntem acum iarăşi împreună, zise Marian când furtuna ne dădu un răgaz de câteva clipe. Trebuie să facem tot posibilul să ne ţinem unul lângă altul. Când se va potoli furtuna va trebui sa legăm la loc pluta, altminteri ne înhaţă rechinii.

   Perspectiva aceasta neplăcută ne dădu puterea să rămânem nedespărţiţi, dar după vreun ceas eram răguşiţi de atâta strigat.

   Furtuna, care în ultimul timp devenise un adevărat uragan, se potoli tot atât de repede precum se stârnise şi aproape în acelaşi timp luna se ivi iarăşi dintre nori, împrăştiind o lumină palidă deasupra mării agitate. Ne grăbirăm acum s-ajungem unul lângă altul şi cu ajutorul fâşiilor rupte din pantaloni legarăm laolaltă cele douăsprezece bete.

   — Vom face cu schimbul, propuse Marian. Unul din noi va sta mereu pe plută, pentru a vedea dacă se apropie rechinii sau vreun vapor. Noi ceilalţi rămânem liniştiţi în apă, ca să putem împinge pluta cât mai repede.

   — Unde va fi rămas Manant? întrebai eu.

   — Nădăjduiesc că-l vom ajunge, răspunse Marian - căci altminteri e pierdut cu siguranţă. Să-i dăm drumul, băieţii.

   Hasting sări cel dintâi pe plută şi noi începurăm să înotăm de zor cu braţele şi picioarele libere. Izbutirăm astfel să înaintăm repede, în vreme ce Hasting iscodea cu privirea de jur-împrejur. Deodată strigă îngrozit:

   — Repede pe plută! Dumnezeule sfinte, rechinii sunt lângă noii.

   Cu iuţeala fulgerului ne săltarăm pe pluta care acum era şi mai îngustă. Carabinele şi pistoalele le văraserăm sub una din fâşiile de stofă, căci erau atât de bine lucrate încât apa nu le putea dăuna. Marian şi eu puserăm mâna pe carabine. Ne ridicarăm apoi, ne înţepenirăm bine în picioare ca să ne putem păstra echilibrul şi căutarăm cu privirea duşmanii setoşi de sânge.

   Îi văzurăm apropiindu-se... se aflau încă la vreo douăzeci de metri de noi.

   — Probabil că l-au sfâşiat pe bietul Manant, zise Marian - dar cu noi şi-au greşit socoteala. la-l tu pe unul, eu pe al doilea. Al treilea o va lua la fugă când vor cădea gloanţele. Repede, foc!

   Traserăm fiecare câte două împuşcături şi imediat cei doi rechini începură să se zvârcolească de moarte. Trebuie să fi fost rău atinşi, căci deodată îi văzurăm ţâşnind pe dinaintea plutei şi făcându-se nevăzuţi îndărătul nostru. Al treilea, după cum prevăzuse Marian - făcu stânga împrejur şi o zbughi spre largul mării.

   — Aşa. De ăştia am scăpat, zise prietenul meu - dar mă tem că vom da de alţii. Îmi pare rău de bietul Manant, nenorocitul şi-a găsit o moarte grozavă şi de sigur că era nevinovat. Dar ce să-i faci, aşa i-a fost scris. Noi, însă, să nu ne dăm bătuţi, ci să reluăm lupta pentru viaţă şi libertate. Hasting va rămâne pe plută iar noi vom continua să înotăm mai departe. Se poate întâmpla ca ăia de pe Insula Dracului să pornească în urmărirea noastră cu o barcă cu motor. Înainte, deci!

   Marian se pricepea de minune să toarne spirt peste rană, vorba ceea... Pomenirea bărcii cu motor era un îndemn să ne îndoim sforţările. În cele din urmă oboseala ne prididi şi deoarece în vremea asta marea se liniştise binişor, ascultarăm de sfatul lui Marian şi ne urcarăm cu toţii pe plută ca să ne mai odihnim.

   Pongo se înţepeni pe picioare şi scrută zarea de jur- împrejur. Privirii lui agere nu-i scăpa nimic şi furăm liniştiţi când îl auzirăm zicând:

   — Nici un rechin, nici un duşman. Massers liniştiţi.

   Dar tocmai când se pregătea să se aşeze sg aplecă înainte şi rosti deodată:

   — Vine vapor mare.

   — Hm... nici o bucurie! făcu Marian.

   Fireşte, se putea să fie un vas de marfă, care ne-ar fi luat pe bord, dar tot atât de lesne se putea ca soldaţii din Cayenne să ne fi barat drumul. Cunoşteau direcţia vântului şi ştiau bine că n-am fi putut ocoli.

   — Atunci, să ne pregătim pentru lupta finală, zise Marian, liniştit. Căci nu vreau să le cad viu în mână după ce am scăpat odată şi nici nu cred că ne vor ierta după ce „Butor"-ul l-a ucis pe sergent şi trei soldaţi. Ia priviţi, vine de-a dreptul spre noi, ceea ce însemnă că nu e un vas oarecare, ci unul al urmăritorilor noştri, care ne caută.

   Când se va apropia va trebui să tragem în primul rând în timonier şi dacă-l nimerim, vasul nu-şi va mai putea păstra direcţia.

   —  N-ar fi mai bine să ne predăm? propusei eu. în definitiv, odată şi odată nevinovăţia noastră tot va trebui să iasă la iveală. Nu mă lasă inima să trag în soldaţi care nu-şi fac decât datoria.

   — Nici mie nu-mi este plăcut, zise Marian - dar sunt sigur că nici ei nu vor mulţumi să ne ia prizonieri, ci ne vor ciurui de gloanţe fără să stea mult la gânduri. Aşa fiind, cel puţin să ne apărăm.

   — Atunci trebuie să aşteptăm până vor trage ei primul glonţ, zisei eu.

   — Fireşte c-aşa vom face. A! Probabil că au ocheane de noapte. Ia te uită, vine direct spre noi şi la depărtarea asta cu greu am putea fi zăriţi cu ochiul liber, mai ales că apa scânteiază atât de tare. Peste câteva minute vom vedea cum stau lucrurile. Da, da, trebuie să fie un vas al politiei, căci desfăşoară o viteză neobişnuită.

   Vaporul, pe care-l vedeam numai conturându-se, părea că se iveşte din mare, atât de repede se apropia. Se înălţa tot mai mult şi venea cu iuţeală sporită de-a dreptul spre noi.

   — Drace! Te pomeneşti că vor să ne ciocnească! zise Marian. Atunci tot voi trage asupra timonierului, căci suntem în legitimă apărare. Dar... drace! Ce-o fi însemnând asta?

   Vasul, în care recunoscurăm acum o goeletă solid construită, stopă în plină viteză. Făcu apoi un mic viraj şi se apropia de pluta noastră. O făptură se aplecă deasupra parapetului.

   — Alo, domnilor, strigă o voce cunoscută - veniţi sus. Suntem în siguranţă.

   — Manant! Strigă Marian, înmărmurit. Nu cumva o fi vreo cursă?

   —  Atunci înseamnă că vor să ne prindă de vii şi deocamdată, asta îmi este foarte plăcut, zisei eu, Dacă nai nimic împotrivă, voi urca eu primul pe punte.

   — Bine, bine, să ne spui însă când vei primi o lovitură în scăfârlie.

   — Puteţi veni fără teamă, zise din nou Manant, râzând - suntem cu adevărat în siguranţă. Dar grăbiţi-vă, vă rog, căci vreau sa ieşim cât mai repede din apele astea.

   Fără să stau o clipă pe gânduri, începui sa ma caţăr pe scăriţa de frânghie pe care o aruncase în jos tânărul osândit. El ma ajută să încalec parapetul şi-mi strânse mâna călduros.

   — Îţi voi povesti totul în cabină, zise el mişcat - e într- adevăr un semn al Cerului.

   Curând se iviră şi Hasting cu Marian, pe care numărul patrusprezece îi salută de asemeni cu bucurie. În vremea asta se adunaseră câţiva marinari care se uitau cu curiozitate la noi. De sigur că le părea ciudat faptul să dea peste nişte oameni despuiaţi făcând plimbări cu pluta în largul mării. Când se ivi Pongo şi-şi făcu vânt peste parapet, se dădură speriaţi îndărăt. Dar Manant îi strânse şi lui mâna şi zise:

   — Acum, domnilor, vă rog să veniţi în cabină. Unchiul meu se va bucura văzându-vă.

   Si adresându-se marinarilor urmă:

   — Aceştia sunt prietenii mei, mulţumită cărora am izbutit să ies din iadul acela. Sunt şi ei nevinovaţi, de asta garantez eu. Vreţi să-i ajutaţi să scape şi ei de urmăritori?

   — Fireşte, domnule Manant, răspunse un marinar cu barba căruntă. Le suntem chiar recunoscători că v-a mijlocit fuga, căci altminteri nu te-am fi putut scoate de acolo.

   — Fără îndoială că nu. Călătoria voastră ar fi fost zadarnică. Acum trebuie să-l demascăm pe ticălosul care m-a adus acolo pe mine. Dar hai să mergem repede, domnilor, căci aşteaptă îmbrăcăminte, mâncare şi băutura.

   Coborârăm o scăriţă îngustă de fier care ducea într-un gang îngust. Manant deschise primele două uşi şi zise:

   — Acestea sunt cabinele dumneavoastră; în paturi veţi găsi haine uscate. Pentru prietenul dumneavoastră Pongo am ales costumul cel mai mare şi nădăjduiesc că îi va veni bine. Îmbrăcaţi-vă repede, căci unchiul meu vă aşteaptă cu nerăbdare.

   Cabina din stânga era pentru mine şi Marian, cea din dreapta pentru Hasting şi Pongo. Îmbrăcarăm la iuţeală costumele albe care ne veneau de minune şi când băturăm la cabina de peste drum, ne deschise Pongo care era gata îmbrăcat, în vreme ce Hasting tocmai îşi punea haina. Mânecile şi pantalonii lui Pongo erau cam scurţi iar pantofii albi de pânză păreau să fie şi ei cam strâmţi... Dar aşa cum era, făcea impresie destul de bună şi putea veni în societate... îi chemarăm pe Manant care deschise imediat uşa de la capătul gangului şi ne pofti să intrăm.

   Îndărătul unei mese largi de stejar se ridica o făptură mică şi dolofană.

   — Ah, dv. sunteţi prietenii nepotului meu, zise cu glas subţire omuleţul. Fiţi bineveniţi, domnilor. Mi s-a şi spus că fără concursul dv. nu l-aş fi revăzut niciodată pe dragul meu nepot. Numele meu e Roer, sunt proprietarul şi căpitanul acestui vas, care poartă numele oraşului meu natal: „Apeldoorn". Aşa, acum povestiţi, vă rog!

   Căpitanul Roer era un bărbat care-ţi plăcea de la prima vedere. Chipul său plin şi rotund era pârlit de soare şi vânt, iar când râdea, dinţii albi străluceau în contrast viu cu restul fetei; părul scurt, alb ca zăpada, părea o tichie de pluş ce-i acoperea creştetul capului.

   Ne prezentarăm, el ne strânse mâinile cu căldură, apoi arătă spre masa pusă şi ne invită să luăm loc:

   — Mâncaţi, domnilor, căci socot că sunteţi flămânzi şi însetaţi. Trebuie să fiţi oameni sănătoşi, deoarece aţi

trecut prin atâtea în viaţa dv.!

   — Atunci cu siguranţă că sunt sănătos, râse Marian - căci de foame şi sete nu mă plâng, slavă Domnului.

   Drept să spun nici noi n-aveam să ne plângem în privinţa asta şi chipul căpitanului strălucea de bucurie văzând cu câtă poftă înfulecam.

   După ce ne săturarăm, veni un marinar să strângă masa, aducând în schimb pahare şi câteva sticle cu vin.

   — Şi acum, domnilor, zise simpaticul bătrân - povestiţi- mi cum aţi ajuns pe insula aia blestemată. Nepotul meu îmi spunea c-aţi fi nevinovaţi. Asta aş fi crezut-o şi fără ea el să mi-o spuie, căci mă pricep eu la oameni. Bietul Manant a ajuns acolo din pricina ticăloşiei unui om şi am credinţa că acelaşi lucru s-a întâmplat şi cu dv.

   — Da, răspunse Marian - dacă omul acela se numeşte Haridell sau Larrin, atunci aşa e.

   Efectul vorbelor sale fu surprinzător. Căpitanul Roer şi tânărul Manant îl priviră cu ochii holbaţi, apoi omuleţul sări în sus şi lovi cu atâta putere în masă încât sticlele şi paharele începură să joace.

   — Ce? răcni el. Îl cunoaşteţi şi dv. pe ticălosul ăla?

   — Da, căci dânsul a fost acela care ne-a trimis pe „Insula Dracului" prin jurământul său fals. Daţi-mi voie să vă istorisesc totul.

   Şi Marian începu să povestească peripeţiile prin care trecuserăm. Când sfârşi, unchiul şi nepotul tăcură câtva timp, apoi căpitanul lovi iar cu pumnul în masă şi dădu pe gât repede un pahar de vin.

   — Nemernicul! scrâşni el apoi. Dar cui aveţi să-i mulţumiţi pentru ticăloşia asta, lui Larrin sau lui Haridell?

   — Păi e unul şi acelaşi! făcu Marian, uimit.

   — Nu, sunt fraţi, răspunse Roer. Au aceeaşi mamă, numai că Haridell e din prima căsătorie, iar Larrin din a doua. Amândoi însă par să fie la fel de ticăloşi. Dar se poate întâmpla ca Larrin să se folosească numai de numele fratelui său când îi vine la socoteală. Cum arată la faţă?

   Marian îl descrise cât mai exact pe omul care încercase să ne piardă, apoi tânărul Manant zise:

   — Atunci a fost Haridell, căci Larrin e ras complet la faţă. Acum daţi-mi voie să vă povestesc cum s-au

întâmplat lucrurile cu mine.

   Cu tot numele meu francez, sunt de origine olandeză şi mă trag dintr-o familie de emigranţi. Deoarece în Olanda nu prea găseam posibilităţi de a-mi face o situaţie, unchiul meu mă luă cu el şi de doi ani sunt în întreprinderile lui, adică lucrez pe vasul acesta.

   Acum două luni am ajuns la Singapore şi seara m-am dus în oraş să beau un pahar de ceai. Într-o ceainărie chinezească din apropierea portului m-am întâlnit cu căpitanul Larrin. De-abia mai târziu mi-am dat seamă că s-a priceput cu dibăcie să se apropie de mine. Şi în seara aceea am ascultat cu mult interes povestirile omului care colindase pământul în lung şi-n lat. Am primit cu bucurie invitaţia lui să bem o sticlă de vin într-o încăpere dosnică a localului. Apoi, deodată îmi pierdui cunoştinţa.

   M-am trezit într-o cabină întunecoasă a unui vapor şi când începui să strig, fui târât pe punte de doi chinezi. Acolo, un galben gras şi respingător îmi spuse că de- acum încolo fac parte din echipajul vasului său. Dacă mă împotriveam, îmi spuse că avea destule mijloace să mă puie cu botul pe labe. Cunoşteam cruzimea chinezilor şi de voie de nevoie mă lăsai în voia soartei. Curând însă aflai scopul adevărat al vasului pe care mă aflam şi asta se întâmplă cu prilejul întâlnirii noastre cu o goeletă mică în apropierea insulelor Anambas. Chinezii mei erau piraţi. Fireşte că nu luai parte la luptă ci rămăsei liniştit în cabina mea şi bine făcusem, căci în ajutorul vasului primejduit veni deodată un vapor de război francez. Judecata fu foarte sumară: chinezii care nu căzuseră în luptă fură spânzuraţi. Apoi, procedând la percheziţionarea vaporului, dădură peste mine. Povestirea mei fu crezută, dar deodată apăru pe bord căpitanul Larrin, pe care marinarii îl găsiseră într-o cabina. Şi ticălosul acesta mărturisi sub jurământ că eu fusesem de partea piraţilor şi ajutasem la jefuirea vasului său. În Saigon fui condamnat la deportare pe insula Cayenne.

   Manant tăcu. Ciudat se mai asemăna soarta noastră! Larrin şi Haridell jucau un rol pe care nu-l puteam ghici deocamdată.

   Furăm smulşi din gândurile noastre de un nou pumn în masă al căpitanului, care puse paharele în mişcare.

   — Ei, ce ziceţi, domnilor? făcu el. Nu e aşa că nu-ţi vine să crezi? Şi partea frumoasă vine de-abia acum.

   Încep să-l caut pretutindeni pe bietul nepotu-meu, e doar singurul copil al surorii mele - dar ia-l de unde nu-i Trebuia să mă duc repede în Sumatra, mă întorc de-acolo peste cinci săptămâni şi-l găsesc în Singapore pe blestematul ăla de căpitan Larrin. Lucrul s-a întâmplat tot într-o ceainărie, unde mă pomenesc că individul se apropie de mine şi mă întreabă dacă eu sunt căpitanul Roer. Apoi începe să-mi povestească cu o înduioşare prefăcută că auzise de soarta nepotului meu, care fusese condamnat în Saigon la muncă silnică pe viaţă. Vă închipuiţi cam ce-am simţit atunci. Fără să stau pe gânduri pornesc cu vasul într-acolo, vrând s-ajung pe insulă încă în noaptea asta. Când timonierul meu vede un om înotând în valuri. Îl scoatem din apă şi restul îl ştiţi. Nu pare să fie asta voinţa lui Dumnezeu?

   — Da, aşa e, răspunse Marian, cu seriozitate. Acum trebuie să facem tot ce se poate ca să ieşim cât mai repede din apele astea. De sigur că dv. vreţi să vă înapoiaţi în India, iar noi trebuie să ajungem în Sumatra. Doriţi s-o luaţi spre Apus în jurul Africii sau îndărăt prin canalul Panama?

   — Îndărăt prin canalul Panama, răspunse Roer. Nădăjduiesc să întâlnesc în drum vreun pirat chinez. Din câte am auzit, o bandă întreagă îşi face mendrele pe acolo. Sunt bine înarmat. Am pe bord un tun de calibru mare. Prizonierii vor trebui să mărturisească dacă-l cunosc pe Larrin sau pe Haridell.

   — Drace! făcu Marian deodată. Atunci, aveţi acelaşi gând care mi-a venit şi mie. Nu cumva aceşti doi fraţi or fi tovarăşi cu piraţii?

   — Ai ghicit! exclamă Roer. Tocmai ce vreau să aflu şi eu. Îmi veţi fi un ajutor preţios, căci pentru dv. aventurile sunt o condiţie de viaţă şi pe de altă parte sunt încredinţat că nu vreţi să-l lăsaţi nepedepsit pe ticălosul acela de Haridell.

   — Fireşte că nu, răspunse Marian. Şi ne legăm, deci, să pedepsim după cum se cuvine pe omul acesta şi pe fratele său.

   Pactul fu încheiat cu o strângere de mână şi cu câteva

pahare de vin.

   III.

   PIRAŢII.

   CĂPITANUL DESTUPĂ ÎNCĂ O STICLĂ.

   Marian se folosi de prilej şi zise:

   — Domnule căpitan, evadarea noastră va fi comunicată prin radio tuturor vapoarelor franceze. N-ar fi cu putinţă să fim opriţi în drum?

   — Cu putinţă? făcu Roer.

   — E chiar foarte sigur, domnule. Ia să vezi cum va fi scotocit „Apeldoorn"-ul meu. Deoarece şi nepotul meu a evadat, vasul nostru va fi luat cu deosebire la ochi, cu atât mai mult cu cât n-am ce căuta în apele acestea.

   — Asta înseamnă c-am dat din lac în puţ, râse Marian. Cel mai bun lucru at fi să coborâm când se va apropia un vas francez.

   — Nu aşa, răspunse Roer. Veţi coborî în interiorul vaporului. Echipajul îmi este credincios şi am în pântecul vasului o încăpere pe care n-o poate descoperi nimeni.

   — Dar dac-or aduce un câine cu ei?

   — N-am auzit pân-acum ca un câine să suporte miros de piper. Căci atunci când vă voi ascunde acolo voi presăra piper înăuntru.

   — Atunci, sunt liniştit, zise Marian.

   — Aşa! Făcu Roer şi umplu paharele cu ochi. Acum cred că sunteţi obosiţi. Cel puţin domnul Hasting, căci văd că i se închid ochii de somn.

   — Da, încuviinţă legionarul - am făcut sforţări peste puterile mele şi rana de la piept nu mi s-a vindecat încă pe deplin.

   — Atunci duceţi-vă în cabinele dv. Noroc, domnilor, să dea Dumnezeu să izbutim în ceea ce ne-am propus!

   Ciocnirăm şi dădurăm pe gât paharele, apoi intrarăm în cabinele noastre şi de îndată ce puserăm capul pe pernă adormirăm.

   Când răsări soarele, Roer ne trezi cam brutal zgâlţâindu-ne de umeri:

   — Sculaţi, sculaţi, domnilor, au sosit francezii!

   Aruncai o privire pe fereastră şi tresării înspăimântat.

Un crucişător se afla la vreo suta de metri şi tocmai se

dăduse drumul pe apă unei şalupe, în care luaseră loc doi ofiţeri şi douăzeci de marinari.

   — I-aţi trezit pe Hasting şi Pongo? întrebă Marian, liniştit.

   — Vor mai trece câteva minute până să fie aici domnii francezi.

   — Aşa e, dar vor trece câteva minute şi până să fie pusă la punct ascunzătoarea dv., răspunse Roer.

   — Nepotul meu vă va călăuzi, eu mă duc pe punte să-i întâmpin pe musafirii noştri. Luaţi piperul ăsta şi frecaţi- vă pe tălpi cu el. Ce e bine nu e rău.

   Ieşirăm în gang şi-l văzurăm pe căpitan alergând repede sus. În aceeaşi clipă ieşiră din cabina de peste drum tovarăşii noştri împreună cu Manant.

   — Bună dimineaţa, domnilor, ne salută Manant. Aventurile încep din nou. Haideţi, bătrânul nostru timonier ne aşteaptă jos.

   Intrarăm în cabina căpitanului. Masa grea era dată la o parte şi un chepeng fusese deschis.

   — E o a doua intrare spre cală, ne lămuri Manant. Aşa dar nu e nici un pericol dacă ar fi descoperită.

   Coborârăm o scăriţă îngustă şi intrarăm în cală, care era aproape goală. În fund se afla tancul enorm care conţinea apă de băut. Acolo stătea bătrânul timonier. Îl văzurăm ridicând tancul greu de fier cu ajutorul unui scripete. Atunci se ridicară şi scândurile podelei şi se ivi o deschizătură întunecoasă.

   — Să facem treaba repede! zise Manant. Eu voi porni înainte, domnilor şi voi lumina drumul cu lampa de buzunar. E cam strâmt şi întunecos colo jos, dar avem aer destul.

   Se aşeză la pământ şi se strecură în gaura aceea neagră. Îl urmarăm repede căci fiecare clipă era preţioasă acum. Intrarăm într-o încăpere de doi metri lăţime, trei metri lungime şi trei sferturi de metru adâncime. Era loc destul ca să stăm aşezaţi unul lângă altul. După ce coborî şi Pongo, cel din urma - timonierul lăsă în jos podeaua. Nimeni n-ar fi putut bănui că sub tancul de apă se ascundeau oameni.

   Nu trecu mult şi auzirăm bocănind paşi grei deasupra noastră. Marinarii perchiziţionau deci vasul. După cum ne istorisi mai târziu Roer, francezii orânduiră lucrurile cu multă diplomaţie, pentru a nu stârni un protest din partea guvernului olandez. Deoarece căpitanul nu putea să nege că venea dinspre Cayenne, ei se prefăcură foarte îngrijoraţi, spunând că evadaţii s-ar fi putut furişa în ascuns pe vasul său, astfel că acesta s-ar afla în primejdie, cu atât mai mult cu cât indivizii cu pricina fuseseră condamnaţi pentru piraterie.

   Atunci căpitanul se văzu chiar nevoit să-i roage pe musafirii nepoftiţi să procedeze la perchiziţionarea cât mai amănunţită a vasului; căci trebuia să-şi joace rolul până la sfârşit, ca să nu trezească bănuiala francezilor. Auzeam cum lăzile erau mişcate din loc şi unele din ele deschise chiar. Până şi podeaua calei fu ciocănită, spre a vedea dacă nu era vreo încăpere dedesubt, de existenţa căreia nu ştia nici căpitanul.

   Inima porni să ne bată cu putere când urmăritorii noştri începură să umble încolo şi încoace deasupra capetelor noastre. Încordarea aceasta ţinu vreo trei sferturi de ceas, apoi auzirăm că soldaţii se îndepărtau, pentru a perchiziţiona alte încăperi. Vizita lor pe vas ţinu vreo două

ceasuri şi Roer ne povesti mai târziu că nu lăsaseră necercetată nici o crăpătură.

   Când furăm scoşi din minunata ascunzătoare, prima întrebare ce-mi veni pe buze fu privitoare la destinaţia acestei încăperi din pântecul vasului şi bătrânul păru să bănuiască cum că chestia asta ne preocupă, căci răspunse zâmbind:

   — Am făcut multă contrabandă folosindu-mă de ascunzătoarea asta. Da, da, vă miraţi dumneavoastră, dar aşa este. Mulţi evadaţi şi-au găsit salvarea mulţumită ei, fireşte aceia despre care ne-am încredinţat că sunt absolut nevinovaţi, ca şi dv. Acum ştii ce de contrabandă făceam.

   Strânserăm mâna simpaticului bătrân şi ne dădurăm seamă că-l puteam considera ca un adevărat prieten.

   Voi trece peste călătoria prin canalul Panama şi oceanul Pacific. După optsprezece zile ne aflam în apropierea Australiei, căci căpitanul Roer vroia să intre în marea Harafura prin strâmtoarea Torres, între Noua

Zeelandă şi Australia. Apoi urma să ne îndreptăm spre Singapore, prin marea Sundei şi a Javei. Acolo aveam de gând să începem cercetările.

   După două zile ajunserăm la nord-est de Timor şi ne îndreptarăm spre insuliţa Kisser ca să luăm apă proaspătă. Echipajul porni pe uscat cu nişte butoaie mari, iar noi ramaserăm pe bord. Luarăm hotărârea să nu ne arătăm până la Singapore, căci acolo ne puteam bizui pe sprijinul guvernatorului, lordul Abednego, căruia îi salvasem fiica din mâinile piraţilor chinezi. Rămăsese pe bord şi căpitanul Roer şi stăteam cu toţii sprijiniţi de parapet, privind după oamenii noştri care tocmai dispăruseră în valea care ducea la aşa zisa capitală, Wurili, a acestei insuliţe.

   Căpitanul făcea socoteala, murmurând:

   — O jumătate de ceas drumul, altă jumătate de ceas pentru ca să-şi umple butoaiele...

   Dar fu întrerupt brusc şi asta dintr-o pricină care n-ar fi fost cu putinţă în alte ţinuturi ale pământului: fără nici un semn prevestitor, izbucni deodată o furtună năprasnică şi vasul pe care ne aflam gemu din încheieturi, când prima izbitură venită dinspre sud nimeri în coastă şi lanţul ancorei se rupse de parc-ar fi fost un fir de aţă; când ne uitarăm încremeniţi unul spre altul... goneam cu viteză spre nord.

   Roer dădu din cap, din cauza mugetului uraganului nu ne-am fi putut înţelege prin grai - apoi alergă repede pe punte şi luă cârma. Eu şi Marian îl urmarăm ca să-i putem da o mână de ajutor la nevoie, dar folosirea cârmei nu era cu putinţă şi nici nu era de trebuinţă, căci vasul alerga cu viteză ameţitoare direct spre nord şi urma să intre în marea Banda. Dacă nu se va sfărâma de stâncile insulei Wetter, care se afla în drumul nostru. De mult aş fi vrut eu să vizitez Jwalki, sediul unei staţiuni poştale olandeze, dar cu forţa aceea uriaşă care ne mâna din spate o acostare n-ar fi fost prea plăcută. Răsuflarăm uşuraţi când după un ceas se ivi lângă noi capătul de răsărit al insulei.

   Acum mergeam în susul mării Banda şi nu mai eram ameninţaţi decât de insuliţa Goeneng-Api, care se afla la vreo sută douăzeci de kilometri depărtare. Cu iuţeala care ne împingea puteam ajunge acolo în trei ceasuri cel mult. Dar uraganul sufla acum mai mult despre răsărit şi furăm împinşi la vreo zece kilometri distanţă de insulă. în schimb ne ameninţa acum grupul insulelor Lucipara, prin labirintul cărora nu era rost să scăpăm nevătămaţi. Şi când tocmai ne apropiasem... uraganul se potoli, tot atât de brusc precum se stârnise.

   — Am scăpat cu bine, zise Roer. Trebuie să mărturisesc însă că alături de dv. ne pasc aventurile.

   — Aşa-mi pare şi mie, râse Marian. - Acum aş fi de părere să ne înapoiem, altminteri ar fi siliţi să ne aştepte cam multişor marinarii d-tale. Eu cu prietenul Robert vom îngriji de motor.

   — Mai aşteaptă niţeluş, răspunse căpitanul şi privi încordat spre nord.

   — Văd colo un vapor care are poate nevoie de ajutor. Da, da, se clatină încoace şi încolo. Aşa dar, dacă zici că vă pricepeţi, puneţi motorul în funcţiune şi ne vom îndrepta spre locul cu pricina să vedem ce s-a întâmplat.

   Coborâi după Marian scăriţa ce ducea la maşini, unde dădurăm peste un motor uriaş de cel puţin o mie două sute de cai putere. Ne pricepeam bine la „Diesel"-uri şi peste câteva minute monstrul de otel începu să pufăie şi împinse „Apeldoorn"-ul spre colegul său care avea nevoie de ajutor. Nu trecu mult şi Roer vesti prin porta-voce:

   — Ne fac semne, ceea ce înseamnă că au avarii grave. Ia să vedem ce putem face. Viteza la jumătate, domnilor!

   Îndeplinirăm comanda întocmai, dar deodată răsună de afară răpăit de mitraliera şi în aceeaşi clipă căpitanul răcni:

   — Blestemaţii, au început să tragă în noi! A! Uite c-au arborat steagul negru. Sunt piraţi... şi tocmai acum lipseşte echipajul meu! Cu toată viteza îndărăt, domnilor. Ba nu, staţi, ne-au găurit vasul sub linia de plutire. Trebuie să ne predăm!

   Frumoasă afacere! Căpitanul avea dreptate, ar fi însemnat să ne sinucidem încercând să fim cu vasul găurit sub linia de plutire, faci nu eram destui oameni ca să astupam găurile. Pe de altă parte, piraţii nu ne-ar fi lăsat să plecăm cu una cu două, ci ar fi continuat să tragă mereu asupra noastră.

   — Veniţi sus, domnilor, strigă Roer din nou. Nu e chip să scăpăm. Afurisiţii ăia au cel puţin şase mitraliere pe bord. Sunt curios să vad ce-au să ne facă.

   Urcarăm repede sus şi ne apropiarăm cu Roer pe puntea de comandă. Vasul pirat se apropia cu repeziciune. Era un vapor minunat, pe lângă care „Apeldoorn" făcea o impresie sărăcăcioasă. Dea lungul parapetului se iţeau făpturi întunecate, unele aplecate deasupra mitralierelor, ale căror ţevi erau îndreptate ameninţător asupra noastră.

   Pe puntea de comandă stătea un bărbat înalt şi puternic, în veştmânt de mătase galbenă. Vasul pirat, a cărui proră era împodobită cu doi ochi mari.

Ameninţători, alunecă spre noi şi stopă. În clipa următoare, făpturi negricioase săriră pe puntea noastră.

   Se împărţiră repede şi se puseră de pază la toate deschizăturile ce duceau în interiorul vasului. Roer strigă atunci în englezeşte spre comandantul vasului-pirat:

   — Ce vreţi de la noi? N-avem nimic ca v-ar putea folosi vouă.

   Celalalt răspunse într-o engleză fără cusur:

   — De asta ne vom încredinţa, domnule. Apoi. Goeleta voastră ne va fi de folos în orice caz. Vreţi să vă predaţi sau aşteptaţi ca oamenii mei să vă silească?

   Să ne silească! Ştiam noi ce înseamnă asta. De aceea nu putui lua în nume de rău lui Roer când răspunse că ne predăm de bună-voie.

   — Bine! Făcu ciudatul comandant. Privitor la soarta voastră vom hotărî mai târziu. Oamenii mei rămân pe bord, urmaţi vasul nostru!

   Vasul pirat făcu un viraj şi trecu pe dinaintea noastră, îndreptându-se spre insulele Lucipara. Ne grăbirăm să-l urmăm, căci nu era de loc plăcut să ne ştim cu scheletul vasului găurit sub noi. După vreo trei sferturi de ceas auzirăm comanda lui Roer:

   — Stopaţi!

   Îndeplinirăm porunca şi după scuturăturile uşoare ale vasului ne dădurăm seamă că stăteam pe nisip moale. Se auzi un nou „Stopaţi!" şi Roer ne lămuri:

   — „Apeldoorn"-ul se află pe un banc de nisip. Fluxul e la jumătate şi după trei ceasuri vom fi iarăşi în apă. Atunci vom putea vedea ce e cu găurile alea, daci vom mai fi în viaţă.

   Asta era întrebarea cea mare. Eu mă simţii cuprins de o mânie nestăpânită. După ce am scăpat de atâtea primejdii, după ce ne-am văzut departe de „Insula Dracului", să ne dăm sfârşitul aici, în mâinile piraţilor chinezi? Luai hotărârea să-mi vând viaţa cât mai scump şi probabil că chipul meu oglindea această hotărâre căci Roer îmi spuse:

   — Rămâi cu mutra asta, poate că izbuteşti să-i sperii pe piraţi.

   Dădui din cap şi măsurai cu privirea insula în faţa căreia ne aflam. Ea forma un teren deluros, al cărui cel mai înalt punct se ridica la vreo patruzeci de metri deasupra mării. Coasta urca din mare în trepte calcaroase; pajişti de verdeaţă, întrerupte ici-colo de copaci şi tufe, acopereau terasele. Pe plajă se vedeau două colibe mici, care nu puteau fi descoperite decât de aproape. Cunoscând topografia acestor insule ale Pacificului, nu-mi era greu să-mi închipui că în vreun golf se afla o colonie mai mare.

   Comandantul vasului-pirat nu ne lăsă însă vreme să examinăm prea mult insula. Vaporul lui stătea lângă al nostru, într-un canal adânc tăiat în bancul de nisip şi făpturile tuciurii stăteau încă aplecate deasupra mitralierelor lor. Şeful bandei strigă spre noi:

   — Coborâţi, domnilor! Vom hotărî acum soarta voastră. Orice împotrivire e zadarnică.

   Tăcuţi, părăsirăm goeleta noastră. Observai însă că lipseşte Manant şi întrebai în şoaptă pe căpitan unde e.

   — S-a ascuns în cală, răspunse Roer - pe scara care duce în cabina mea. Acolo nu-l vor găsi ticăloşii şi el ne- ar putea fi de folos dacă banda ne va lăsa în viaţă câtva timp.

   — Asta o vom afla îndată, răspunsei eu şi iarăşi mă cuprinse o furie atât de mere încât chipul mi se schimonosi.

   Treceam tocmai prin faţa şefului piraţilor, care mă apucă deodată de braţ şi cu zâmbetul acela fatal al chinezilor, îndărătul căruia se ascund toate sentimentele lor, îmi zise:

   — Domnii par să fie furioşi. Ei lasă, veţi putea da frâu liber furiei. Vă voi da prilej să vă salvaţi viaţa.

   Îmi zâmbi aproape prietenos şi-mi făcu semn să merg

mai departe.

   Gândurile se roteau într-un vârtej ameţitor în capul meu. Spusese că vom avea prilej să ne dam frâu liber furiei... Se aflau oare pe insula aceasta fiare primejdioase cu care ne vom măsura puterile? Era cu neputinţă, căci în ţinuturile acestea nu existau animale primejdioase, mai cu seamă pe insuliţa asta vulcanică. Răsărită din mare. Atunci, ce să fie?

   IV.

   PE VIAŢĂ ŞI PE MOARTE.

   CU ZÂMBETUL PE BUZE şeful piraţilor ne lăsă să defilăm prin faţa lui, apoi făcu semn unui chinez mărunţel, cu mutra respingătoare. Îi şopti câteva cuvinte la care galbenul răspunse printr-un rânjet atât de hidos încât l-aş fi gâtuit fără nici o remuşcare, cu atât mai mult cu cât ştiam că sarcina pe care i-o dăduse stăpânul său ne privea pe noi.

   Dar n-avem timp să privesc după omuleţul care se îndepărtă grăbit căci furăm conduşi acum într-un canal adânc care, după cum bine bănuisem eu, străbătea brâul inferior de mărgean. Şi după câteva cotituri se arata într- adevăr un luminiş larg, în care se ridicau colibe de bambus spoite cu var: sălaşul tăinuit al bandei piraţilor.

   Furăm conduşi la locul liber din mijlocul colibelor. Şeful piraţilor se apropia de noi şi zise cu zâmbetul neclintit pe buze:

   — Sunteţi curajoşi după cum am văzut, va trebui, deci, să luptaţi pentru viaţa voastră. Sunteţi cinci bărbaţi şi eu voi pune în faţa voastră alţi cinci oameni care şi ei vor trebui sa lupte pentru viaţa lor. Sunt foşti membri ai „Asociaţiei" noastre, (apăsă batjocoritor asupra acestui cuvânt) - care au păcătuit atât de grav împotriva legilor noastre încât au fost condamnaţi la moarte. Cred însă că vor prefera să se ia la luptau voi, putând astfel să-şi redobândească libertatea. Deoarece metodele noastre de a-i trimite pe lumea cealaltă sunt cam neplăcute... Aşa dar, apăraţi-vă viaţa cât puteţi mai bine!

   Ne salută scurt şi se făcu nevăzut într-o colibă, care se deosebea de celelalte prin mărimea şi construcţia ei îngrijită. Probabil că vroia să se îmbrace cu veşmintele-i oficiale, ca să ia parte cu toată demnitatea la lupta interesantă ce avea să aibă loc.

   Ne uitarăm încremeniţi unul la altul. Ne-am fi aşteptat la orice, numai la o înfruntare pe viaţă şi pe moarte nu.

   — În sfârşit, întrerupse Roer tăcerea - de murit tot trebuie să moara omul odată. Dar când e vorba de o astfel de moarte trebuie să se apere, ceea ce o vom face şi noi împotriva potrivnicilor de rasă galbena. Mă tem numai ca şansele nu prea sunt de partea noastră. Ei, dar ce să mai zicem, n-avem încotro!

   Şi cu aceasta observaţie filosofică bătrânelul se întoarse şi privi cu atenţiune locuinţa şefului bandei.

   — Aha! Făcu el deodată, întorcându-şi din nou privirea, uite că şi vin onoraţii noştri potrivnici.

   Patru indivizi se apropiau de noi. Erau escortaţi de zece bandiţi care luaseră o astfel de atitudine de parc-ar fi păzit nişte tigri înfuriaţi. Şi când colo potrivnicii noştri nici nu făceau o impresie fioroasă.

   În frunte păşea un uriaş cu care n-aş fi vrut să mă întâlnesc singur, dar avea o mutră atât de obosită şi fără vlagă încât mă pufni râsul. Şi tovarăşii lui de suferinţă erau tot pe atât de mici pe cât păreau şi de neprimejdioşi. Aşa cel puţin mi se păru în prima clipă, Roer răsuflă uşurat:

   — Lasă că n-o să fie cine ştie ce.

   Şeful piraţilor ieşi atunci afară din coliba lui şi ţinu o scurtă cuvântare osândiţilor. Şi... minune! Imediat înfăţişarea lor se schimbă ca prin farmec. Îşi îndreptară trupurile, aruncară priviri cercetătoare asupra noastră şi păreau că se însufleţesc dintr-odată. Atunci observarăm cu spaimă că aveam în faţă potrivnici cât se poate de primejdioşi.

   Şeful se uită la noi cu priviri batjocoritoare, apoi zise scurt:

   — Veţi lupta după mărime. Cei mai mici mai întâi. Fiecare va primi arme la fel, numai negrul nu, căci el e mai puternic. El va trebui să lupte fără arme. Începeţi, voi ăia mărunţeii! Vă veţi război cu cuţitele!

   — Frumoasă afacere! mormăi Roer. Numai cu cuţitele n-am luptat încă de când sunt. Daca ticălosul ăla galben îmi va spinteca burta, atunci mă veţi răzbuna dv. domnilor. Aşa dar, la revedere pe lumea cealaltă, dacă nu-i chip altfel.

   Căpitanul ne salută şi se îndreptă apoi spre câmpul de luptă pe care bandiţii îl hotărâseră aşezându-se în cerc.

   — Haide, vino încoace, băietele! se adresă el celui mai măruntei. Să stăm şi noi de vorbă niţeluş, ca oamenii, de!

   La un semn al şefului, paznicii potrivnicului căpitanului nostru îi dezlegară funiile. Chinezul îşi întinse mădularele. Îşi frecă repede încheieturile mâniilor, apoi sări ca o căprioară in, ring.

   Sprinteneala de care dădu dovadă îl arăta ca un duşman de temut şi noi începurăm să fim îngrijoraţi. Celor doi potrivnici li se înmână câte un cuţit lung, apoi şeful bătu din palme, dând astfel semnalul pentru începerea luptei.

   Chinezul se repezi ca o panteră asupra lui Roer, învârtind cuţitul deasupra capului. Atunci observai numaidecât că prietenul nostru era favorizat, căci păstra un calm desăvârşit şi privea cu sânge rece spre potrivnicul său care spumega de furie.

   Se aflau la un metru depărtare unul de altul; ciocnirea urma să se producă în curând, când, deodată Roer se repezi cu o agilitate pe care n-aş fi bănuit-o la acest bătrân lup de mare, ridică piciorul cu iuţeala fulgerului şi- l făcu pe chinez să se izbească cu stomacul de dânsul. Ciocnirea fu atât de puternică încât amândoi potrivnicii căzură pe spate, dar în vreme ce Roer se ridică imediat, Galbenul rămase întins, văitându-se de durere.

   Ne aşteptam ca Roer să-l înjunghie pe duşmanul său, căci nici acesta n-ar fi făcut altfel în locul lui; căpitanul nostru dovedi însă o mărinimie cu totul nepotrivită pentru împrejurarea de faţă. El încrucişă braţele pe piept şi aşteptă ca duşmanul să se ridice.

   După câteva minute chinezul îşi veni în fire. Mai gemu odată din adâncul plămânilor, apoi se ridică încetişor şi-şi roti privirea împrejur. Şeful piraţilor îi strigă câteva cuvinte care avură darul să-l înfricoşeze; apoi ochii lui şireţi îl căutară pe Roer care stătea încă cu braţele încrucişate.

   În clipa următoare se repezi iarăşi ca o panteră asupra

căpitanului. De data acesta însă nu ridicase cuţitul ci-şi ţinea braţul aplecat. Şi eu observai că-şi întorsese arma, cu tăişul ascuţit în sus. Avea de gând aşa dar să spintece trupul căpitanului printr-o lovitură pe furiş.

   Braţul său se repezi în sus, dar Roer era cu ochii în patru şi în ultima clipa sări repede în lături. Lama ascuţită nimeri doar tunica lui şi o spintecă pe jumătate; în acelaşi moment căpitanul zvârli fulgerător cuţitul în spre chinez. Acesta îşi dădu şi el seama de primejdie şi cu o repeziciune uimitoare aplecă trupul. Scăpă astfel de o moarte sigură, care ar fi pus capăt luptei, dar Roer îl nimeri totuşi în braţul stâng şi-i făcu o rană adâncă. Mâneca murdară se înroşi imediat

   Nădăjduiam că prietenul nostru nimerise într-o arteră principală şi astfel hemoragia îl va slăbi pe chinez. Dar acesta părea că nici nu simte rana. Dimpotrivă: deveni şi mai întărâtat. Acum se folosi de o nouă viclenie: se târî spre Roer şi ţinu ca pavăză braţu-i sângerând, în vreme ce cu dreptul ridică cuţitul pregătindu-se să dea lovitura hotărâtoare.

   Situaţia căpitanului era acum şi mai îngrijorătoare. El nu-şi pierdu însă cumpătul, privi încordat spre chinez şi-şi înţepeni piciorul drept îndărăt, ca să fie gata de săritură. Galbenul se repezi brusc înainte, vrând să-l împingă înapoi cu braţul său rănit, pentru ca apoi să-i poată da lovitura de graţie. Dar nu izbuti să-şi aducă gândul la îndeplinire căci, Roer se retrase cu iuţeala fulgerului şi lovi din nou cu cuţitul în potrivnicul său, spintecându-i braţul rănit de la cot până la încheietura mâinii.

   Galbenul scoase un răcnet de durere şi furie, îşi pierdu capul cu desăvârşire, făcu încă un pas înainte şi dădu o lovitură care ar fi găurit inima căpitanului... dacă acesta nu s-ar t fi aplecat repede. Braţul înarmat lovi în gol. Chinezul îşi pierdu echilibrul şi Roer îi spintecă la repezeală şi braţul drept. Probabil că tăiase un tendon, căci galbenul scăpă cuţitul din mână şi scoase un răcnet de fiară. Nu se dădu însă bătut, ci se repezi din nou asupra potrivnicului său. Vroia probabil să-i pună o piedică şi să-l trântea la pământ.

   Roer lovi atunci cu plăselele cuţitului şi izbi bărbia galbenului. Acesta îşi pierdu echilibrul, făcu sforţări disperate să nu se prăbuşească, apoi căzu în genunchi şi în cele din urmă rămase întins cu capul în ţărâna.

   — Opriţi! strigă şeful. Lupta s-a terminat. Albul a biruit. Duceţi-l de aici pe învins!

   Doi paznici se repeziră imediat şi-l luară de acolo. După câteva clipe se înapoiară şi-şi şterseră cuţitele de sânge. Învinsul fusese „expediat la strămoşii săi".

   Izbânda căpitanului avu un efect înviorător asupra noastră. Aşteptam liniştiţi „luptele" noastre, căci noi eram oţeliţi în exerciţii sportive. Cât despre Pongo nu trebuia să ne îngrijorăm, chiar dacă urma să lupte fără arme. Numai de Hasting mi-era cam teamă, căci din cauza rănii grave ce-o suferise, i-ar fi fost cu neputinţă să se lupte cum trebuie. Şi acum venea rândul lui.

   Marian făcu o plecăciune respectuoasă în faţa şefului piraţilor şi zise:

   — Prietenul meu de colo a fost de curând grav rănit de un glonţ. Dacă n-ai nimic împotrivă, aş vrea să lupt eu în l oc u l l u i .

   — Asta e o adevărată dovadă de prietenie, domnule, răspunse celălalt. Dar nu vreau să te oboseşti prea mult, iar prietenului d-tale vreau să-i dau putinţa să-şi apere viaţa fără să se forţeze prea mult. Lupta va avea loc cu pistoalele.

   Aşa dar un duel în toată regula, numai că împrejurările erau cam schimbate. Hasting aprobă din cap, căci era sigur de glonţul său. Dar şi potrivnicul său zâmbi batjocoritor, poate că era un bun ţintaş, deşi asta e cam rar la chinezi.

   Potrivnicii fură aşezaţi la cincizeci de paşi unul de altul. Fiecare primi un „Mauser" cu şapte gloanţe, apoi şeful dădu semnalul. În vreme ce Hasting stătea liniştit la locul chinezul sărea încolo şi încoace ca să îngreuieze ţinta şi în acelaşi timp trase glonţ după glonţ din pistolul său asupra făpturii nemişcate. Dar Hasting nici nu se clinti, nici chiar atunci când un glonţ îi găuri gulerul tunicii.

   Deodată însă, mişcă repede braţul şi slobozi primul glonţ; Chinezul scoase un răcnet teribil, sări în sus ca un arc, apoi căzu greoi îndărăt. Glonţul legionarului îl nimerise drept în frunte.

   — Foarte bine! zâmbi şeful. Fă-ţi pregătirile d-ta. Ştim, domnule, zise arătând spre mine.

   — Îţi vei apăra viaţa cu khuang-ul. Asta mă bucura mult, căci pe vremea când eram student făcusem exerciţii cu sabia. Îmi va fi deci uşor să parez loviturile sălbatice ale potrivnicului meu şi să-l „găuresc" la momentul potrivit, cum se zicea în limbajul de specialitate. Grav rănit, galbenul fu luat de pe teren şi... „expediat la strămoşii săi".

armele lor. O lovitura puternică cu una dintr-astea ar fi fost în stare să zdrobească într-o clipă căpăţâna celui... mai tare de cap. Potrivnicul lui Marian era mai vânjos, dar prietenul meu mult mai îndemânatic. Fu o luptă cu adevărat sălbatică şi cele două măciuci se loveau una de alta cu o violenţă înfricoşătoare. Începui să mă tem ca Marian va obosi, căci celalalt devenea tot mai îndârjit.

   Dar deodată tovarăşul meu se folosi de un şiretlic. Cu iuţeala fulgerului îşi trecu măciuca din mâna dreapta în cea stângă, zvârli în lături arma pe care o agita chinezul şi lovi pieziş în bărbia acestuia. Trupul se prăbuşi greoii la pământ... şi fu dus de acolo.

   Acum venea rândul lui Pongo şi aşteptam lupta asta cu bucurie. Tovarăşul nostru negru îşi arătă dinţii albi, zâmbind, deşi uriaşul său potrivnic era înarmat cu klewang şi cuţit. Şeful părea să ştie ca cel puţin unul din oamenii săi să iasă învingător.

   Dar lupta se sfârşi repede, căci de abia dăduse semnalul de începere şi cu o adevărată săritură de panteră, Pongo se repezi la potrivnicul său, apucă braţul acestuia în care ţinea klewang-ul şi strânse cum ştia el să strângă. Galbenul scoase un răcnet de durere şi arma căzu la pământ. Apucă cuţitul, dar Pongo îl şi înhăţase, îl învârti ca o sfârlează, îl ridici deodată în aer, apoi îl trânti la pământ.

   Uriaşul rămase nemişcat, iar paznicii lui nu mai aveau nevoie „să-l trimită la strămoşii săi", căci prietenul nostru îi frânse trupul în două.

   Piraţii stăteau muţi în jurul nostru, atingându-şi cu teamă privirile asupra uriaşului negru. Nu mai văzuseră aşa ceva. Şeful, care nu mai zâmbea acum. Îşi redobândi cumpătul în cele din urmă şi zise:

   — Aţi învins, domnilor şi v-aţi salvat viaţa. Ar fi păcat însă ca nişte oameni atât de vrednici să nu rămâie de partea noastră. Aţi putea ajunge la slujbe de frunte în asociaţia noastră, căci noi cei de aici suntem numai o mică parte şi toată întreprinderea e condusă de un european. Aveţi timp o săptămână să chibzuiţi asupra propunerii mele; până atunci va fi şi şeful aici. Fireşte că în vremea asta veţi fi prizonierii noştri. De altfel nici n- aveţi putinţa să fugiţi de pe insulă, căci vasul vostru e găurit peste tot. Mă voi bucura să vă pot saluta ca membri al asociaţiei noastre.

   — Ia mai dă-l... încolo! mormăi Roer, dar Marian se înclini politicos şi zise:

   — Vom chibzui asupra amabilei propuneri pe care ne-ai făcut-o. Unde vom locul?

   — Luaţi coliba asta care e hărăzită pentru prizonieri. Pe insulă vă puteţi mişca în voie, numai că veţi fi pândiţi mereu. O încercare de fugă e cu neputinţă.

   — Îmi dau şi eu seamă de asta. Aşa dar, peste o săptămână vom da răspunsul nostru „şefului".

   V.

   SALVAREA.

   PE CÂND NE ÎNDREPTAM SPRE COLIBĂ, căpitanul Roer se mai întoarse odată spre şeful piraţilor:

   — Cred că n-ai nimic împotrivă dacă ne-om aduce merinde de pe vasul nostru? Trebuie să mărturisesc ci sunt flămând ca un lup..

   — Nici vorba - zâmbi piratul, puteţi merge liniştiţi pe vas. Vă atrag numai atenţia ca o mitralieră e veşnic îndreptată spre goeleta dv.

   — Nu trebuie să-ţi fie teamă că vom fugi răspunse Roer, zâmbind; vom rămâne puţin timp pe vapor.

   Păşirăm spre plajă şi luarăm una din luntrile care se aflau acolo. Chinezii din jurul nostru păreau că nici nu ne iau în seamă, cu toate astea ştiam prea bine că suntem păziţi cu străşnicie. Vâslirăm spre bancul de nisip unde se afla goeleta noastră şi când furăm pe punte, Roer ne duse îndată în cabina lui.

   — Aici sunt conserve şi câteva sticle cu vin, zise el tare.

   Apoi în şoaptă:

   — Or fi pus oare galbenii vreun paznic pe vapor?

   Bătu încet în chepeng şi după ce împinserăm desparte masa, se ivi Manant din deschizătura îngustă.

   — Suntem singuri, zise el vesel. Mă bucur că vă văd, căci eram foarte îngrijorat de soarta voastră. Cum stau lucrurile?

   Roer îi povesti pe scurt tot ce se petrecuse.

   — O săptămână de graţie! făcu tânărul. Tocmai bine; până atunci voi fi gata cu astupatul găurilor. M-am şi apucat de treabă.

   — Minunat! făcu Roer. Într-una din nopţi vom înota până aici.

   — Asta-i cel mai bun lucru, încuviinţă Marian. Bănuiesc că „şeful" european e o veche cunoştinţă de-a noastră.

   — Larrin, Haridell! strigarăm noi în cor.

   — Aţi ghicit. Şi omul acesta nu trebuie să ne găsească aici, căci ar însemna să fim cu adevărat pierduţi. Acum să ne întoarcem, ca, să nu intre la bănuială şeful. Aşa dar d- ta astupi găurile, domnule Manant, iar noi iţi vom da de veste în fiecare zi ce s-a mai întâmplat.

   Încărcaţi cu conserve şi sticle cu vin părăsirăm vasul şi vâslirăm spre uscat. În golf ne ieşi înainte şeful care se dădu la o parte, când ne văzu atât de încărcaţi.

   Îi zâmbirăm şi noi. Iar Marian îl invită politicos la un pahar cu vin. El rămase o clipă tăcut, apoi primi bucuros invitaţia. Luarăm hotărârea să întindem masa în faţa colibei, Pongo aduse o ladă grea din care făcu o masă, adună vreascuri uscate şi înteţi un focşor ca să încălzească conservele. Luarăm loc pe jos în jurul lăzii şi când scoaserăm la iveală paharele de aluminiu, şeful se ridică rugându-ne să-l scuzăm câteva clipe. Se întoarse curând aducând cu sine nişte pahare minunate de cristal.

   În timpul discuţiei chinezul se dovedi a fi un bărbat foarte cult, ba ne spuse chiar că studiase la Oxford. La întrebarea lui Marian cum ajunsese la meseria lui de acum, el zâmbi şi răspunse că Asia aparţine popoarelor străvechi şi că dânsul contribuie atât cât îi stă în putere să-i păgubească pe cuceritorii străini. Interesant punct de vedere pentru un căpitan de piraţii.

   Ca urmare a acestei discuţii, dobândirăm convingerea că galbenul ne acorda acum mai multă încredere. De-abia spre seară ne ridicarăm de la masă ca să facem o mică plimbare. Fireşte că merserăm spre plaja şi privisem goeleta care începuse să se legene pe unde datorită fluxului.

   — N-ar fi mai bine, se adresă Marian sefului - să ancorăm vasul meu? Mă tem să mi fie luat de apă şi să se scufunde. Primind amabila d-tale propunere de a rămâne aici o săptămână, aş dori să ne petrecem timpul pe vasul meu.

   Chinezul, pe care vinul tare îi cam ameţise, încuviinţă:

   — Fireşte, domnilor, vâsliţi într-acolo şi priponiţi goeleta.

   Se înclină politicos şi dispăru pe drumul ce ducea în sat.

   — Minunat! mormăi Roer pe când ne îndreptam cu barca spre vas.

   — Acum vom întinde o funie până la ţărm şi o vom lega de palmierul de colo. Apoi vom face vânt „Apeldoorn"-ului de pe banc şi-l punem pe apă. Totul va decurge fără zgomot şi când vom porni motorul, o luăm repede din loc.

   — Admirabil! făcu Marian.

   Roer privi cu încordare spre vasul chinezesc care se afla la vreo treizeci de metri de noi, apoi râse înfundat.

   — Idioţii şi-au legat vasul cu o frânghie subţire Fireşte că o vom tăia înainte de a ne lua rămas bun de la insulă. Ia te uită, curentul merge spre stânga şi va împinge repede vasul.

   Noi vom porni spre dreapta. Să vezi că în felul acesta le-o luăm cu mult înainte.

   — E o adevărată plăcere să lucreze cineva cu d-ta, zise Marian, râzând. Mult aş vrea să văd mutrele galbenilor când nu şi-or mai vedea vasul.

   — Dar nu se poate să n-aibă vreo sentinelă pe punte, mă amestecai eu în vorbă.

   — Asta va trebui să stabilească Pongo. Cred că paznicii vor amuţi repede când negrul nostru se va însărcina să-i înlăture din drum.

   — Văd eu că ne-am înţeles fără multe cuvinte, zise Roer. Aşa, acum am ajuns. Ia să-l întrebăm pe Manant cum stă cu lucrul lui. N-am de loc poftă să-mi pierd vremea de geaba pe aici.

   — Nici eu, zise Marian. Dacă s-ar putea, plecăm chiar la noapte.

   — Da, chinezul va dormi tun. Ei, ia şi vedem dacă merge.

   Urcarăm repede puntea şi ajunserăm pe bord. Fireşte, Manant avusese timp destul, dar nu era atât de simplu să astupe găurile făcute de gloanţe, cu atât mai mult cu cât

trebuia să lucreze fără zgomot.

   În vreme ce noi împleteam odgonul cu care aveam de gând să tragem „Apeldoorn"-ul de pe banc, Roer coborî în încăperea de la proră unde se afla nepotu-său.

   După vreo cinci minute se înapoia. Frecându-şi mâinile mulţumit:

   — Tânărul a lucrat admirabil. Mai sunt de astupat încă găuri şi va fi gata cu treaba asta în două ceasuri. Aşa, acum să priponim aici scripetele ăsta care e destul de trainic ca să tragă în jos vasul. Cred fă vom putea pleca la miezul nopţii cu puţin înainte de a se produce fluxul.

   Eu cu Marian ne urcarăm repede în barcă şi prinserăm odgonul pe care căpitanul ni-l aruncă. Roer, Hasting şi Pongo se căţărară apoi pe sârma subţire de oţel, săriră în barcă şi pornirăm încetişor spre plajă. Cu prilejul acesta observarăm că o făptură întunecată nu ne slăbea din ochi, stând ascunsă îndărătul unei tufe. Trebuia s-o încredinţăm pe iscoada aceasta că nu ne gândeam la fugă, ba că priponeam chiar vasul nostru.

   Ne prefăcurăm că nu l-am văzut, întinserăm odgonul cât se putea şi înfăşurarăm capătul lui în jurul trunchiului palmierului. Apoi, discutând ca nişte oameni de treabă, trecurăm prin faţa ascunzătorii iscoadei şi intrarăm în coliba noastră.

   Ajunserăm acolo tocmai când se lăsase întunericul. Ţinurăm un mic sfat în şoaptă şi luarăm hotărârea ca, puţin înainte de miezul nopţii, Pongo să părăsească primul coliba şi să ameţească toate sentinelele. Noi îl vom urma la intervale scurte e unul după altul.

   Ca să înşelăm pe eventualele iscoade, începurăm un concert de sforăituri. Marian îşi lua chiar rolul în serios şi adormi de-a binelea. Îl trezirăm cu câteva ghionturi când sosi timpul de plecare.

   Pongo se furişă din colibă ca un şarpe. Toată nădejdea ne era în el, căci cu un singur strigăt al unei sentinele ar fi năruit tot planul nostru. Dar nimeni nu era mai nimerit pentru sarcina asta ca Pongo.

   Cufundat în gânduri cum eram, fui trezit de Marian care-mi şopti:

   — Haide, e rândul tău! Eu rămân la urmă. Nici nu observasem că atât Hasting cât şi Roer părăsiseră coliba.

Făcuseră asta fără cel mai uşor zgomot şi deoarece nu vroiam să rămân mai prejos, îmi dădui toată silinţa. Mă strecurai repede de-a lungul colibelor şi ajunsei fără multă greutate la limba de pământ care ducea la mare şi... spre libertate! Făcând câţiva paşi, mă lovii de un trup neînsufleţit pus de-a curmezişul. Era o sentinelă chineză, după cum mă încredinţai, pipăindu-i îmbrăcămintea Ceva mai departe dădui de al doilea. Viteazul Pongo făcuse treabă bună şi nu mai aveam nici o îndoială că fuga noastră va izbuti.

   Acum mai trebuia doborât şi paznicul pe care-l presupuneam pe vasul piraţilor. Când ajunsei la barcă, dădui peste Roer şi Hasting.

   — Unde e Pongo? întrebai eu în şoaptă.

   — A înaintat spre goeleta chinezilor, răspunse Roer. Ah! Proastă afacere. Uite că iese luna. A! Ia priveşte, negrul nostru îşi face vânt peste parapet.

   Privirăm cu încordare spre vasul duşman care se desluşea bine în lumina lunii.Ca o umbră uriaşă, credinciosul nostru Pongo urca sprinten şi ajunse pe covertă. Dacă l-ar descoperi acum vreun paznic, toată munca noastră ar fi fost degeaba. Dar se vele treaba că cel pus de strajă au prea îşi făcea datoria cu conştiinţă. Pongo se chircise jos şi dispăruse din fata privirilor noastre. Se va târî acum în jurul punţii şi primejdia de a fi descoperit, era aproape exclusă.

   Marian ajunse lângă noi şi în şoaptă îi comunicarăm cum stau lucrurile cu Pongo.

   — Atunci să ne urcăm în barcă, fu el de părere. Nu va dura mult şi Pongo ne va da un semn.

   Ţineam privirile nedezlipite de la vasul chinezesc. Răsuflarăm uşuraţi când făptura uriaşă a prietenului nostru se ivi la proră şi ne făcu semn cu mâna. Vâslirăm repede într-acolo şi priponirăm barca de odgon.

   — Massers, prinde! zise uriaşul de-abia auzit.

   El şi desfăcuse odgonul şi-i dădu drumul în palmele noastre întinse. Nu trebuia să plescăiască în apă, căci nu ştiam când îşi schimbau santinelele şi dacă nu cumva mai erau şi alţii în luminiş, afară de cei doborâţi de Pongo. Încetişor, dădurăm drumul în mare sârmei de otel. Goeleta piraţilor se şi răsucise şi începu să fie dusă de curent. Pongo sări repede pe punte, alunecă în apă şi înotă spre barca noastră.

   — Bravo, Pongo, zise Marian în şoaptă. Ai făcut treaba cum nu se putea mai bine.

   Uriaşul râse încurcat şi puse mâna repede pe o lopată. Vâslirăm încetişor spre „Apeldoorn" şi când ajunserăm îi văzurăm pe Manant aplecându-se peste parapet.

   — Totul e pregătit, domnilor, ne vesti el Aţi procedat de minune cu vasul chinezesc; să poftească acum banda sa ne urmărească!

   Ne căţărarăm repede sus, dar Pongo, care venea cel din urmă, rămase pe treapta de jos a scăriţei de frânghie şi împinse cu putere luntrea sub apă. Le luasem astfel chinezilor şi ultima posibilitate să ne urmărească repede, căci s-ar fi putut ca această luntre să fie mânată spre ţărm şi atunci piraţii ar fi căutat să ne ajungă.

   Deocamdată totul era liniştit dincolo şi primejdia principală care ne-ar fi putut ameninţa, adică goeleta cu mitralierele, cotea tocmai după capătul insulei şi dispăru din faţa privirilor noastre.

   Alergarăm spre proră şi începurăm să punem în mişcare scripetele. Sârma de otel se încordă... Acum era momentul critic. Va rezista oare palmierul? Sârma devenea din ce în ce mai întinsă şi tocmai când eram să cred că se va rupe... o zguduitură uşoară străbătu scheletul vasului. Câteva învârtituri de manivelă încă.. şi „Apeldoorn"-ul alunecă pe apa adâncă.

   Roer aduse o frânghie trainică, desfăcu odgonul de pe macara şi dădu drumul încet în apă capătului cu frânghia.

   — Păcat de odgonul ăsta, bombăni el - dar tot mai mult face libertatea.

   Alergă apoi spre puntea de comandă. Pe când noi eram ocupaţi cu aducerea vasului în stare de plutire, Manant şi dispăruse în sala maşinilor. Roer dădu o comandă şi peste o clipă elicea începu să se învârtească, motorul dudui şi ca viteză mare pornirăm spre larg, spre libertate...

   Făcurăm vreo trei sute de metri, când se auzi o gălăgie grozavă de pe insulă. Detunară şi câteva împuşcături, dar gloanţe nu ne mai puteau ajunge. Insula se micşora văzând cu ochii, larma slăbi din ce în ce mai mult şi în cele din urmă pierdurăm din vedere locul unde fusesem

nevoiţi să luptăm pe viaţă şi pe moarte.

   Împreună cu Marian mersei pe puntea de comandă.

   — Ha, ha! râse Roer, cum o să le mai crape fierea diavolilor! Să vedem pe unde or scoate cămaşa acum, căci fireşte că voi da de veste autorităţilor din portul cel mai apropiat. Mă îndrept spre Makassar din Celebes.

   — Dar bine, domnule căpitan, trebuie doar să ne înapoiem la Kisser ca să-i luăm pe marinarii rămaşi acolo?

   —  Asta mai târziu, căci „şeful", ăla marele - va sosi aici şi n-aş vrea să-i cad în labă. De la Makassar vom porni escortaţi de o canonieră olandeză.

   — Şi aşa e bine. Dar dacă nu mă înşel, v-a cam micşorat viteza.

   Roer scoase o înjurătură ca de surugiu, apoi răcni:

   — Ne scufundăm băieţii. Presiunea apei a împins afară dopurile cu care a astupat nepotul meu găurile. Repede în încăperea de la proră.

   — Trebuie să facem ce s-o putea să nu pierim înecaţi ca şobolanii. Acum puteţi dopurile alea, căci nu ne aude nimeni.

   Îl chemarăm pe Manant din sala maşinilor şi împreună coborârăm repede în pântecul vasului. Văzurăm insă imediat că reparaţia era cu neputinţă. Prin găurile noi, provocate de gloanţe, n-ar fi putut intra atâta apă. Dar din cauza apăsării datorite vitezei mari, sărise din loc o placă mare de fier ale cărei margini fuseseră ciuruite de mitraliere. Acum apa năvălea cu furie înăuntru.

   Repede ne înapoiarăm pe punte.

   — Atunci, trebuie să atingem portul Goeneng-Api, hotărî Roer, care, aflând ca primejdia în care ne aflam, adeveri e căpitanul chibzuit şi cu sânge rece.

    — Mai sunt vreo sută de kilometri până acolo, dar nădăjduiesc să ne ţinem bine.

   Vasul coli spre Nord. Stăteam tăcuţi lingă căpitan, în vreme Manant îşi reluase postul la maşină. Curând însă ne dădurăm seama că planul nostru n-avea sorti de izbânda. Prora „Apeldoorn"-ului se scufunda tot mai mult, iar viteza scădea pe fiece clipă. în cele din urmă motorul se opri şi Manant veni sus, leoarcă de apă până la brâu.

   — S-au dus boii dracului!

   — Zise Roer calm, când îl zări pe nepotu-său.

   — Avem barca de salvare, propuse Marian.

   — Da şi trebuie să ne îndepărtam cât mai repede de goeletă, ca nu cumva vâltoarea să ne tragă Ia fund. Bietul meu vaporaş... la sfârşit, să fie de sufletul galbenilor.

   Repede puserăm pe apă barca de salvare, dar imediat Manant, care fusese coborât împreună cu ea - strigă înspre noi:

   — Sunt cel puţin douăzeci de găuri pe fundul vasului. Se afundă repede.

   — Atunci, urcă-te iar sus! răspunse Roer. Goeleta se va mai ţine câtva timp.

   — În tot cazul mai mult ca barca. Dar mare scofală tot nu e, pierduţi suntem şi aşa.

   — A! Uite că dobândim şi nişte vecini simpatici, care ne vor ţine de urât când vom fi în apă, zise Marian cu un calm sinistru şi întinzând braţul spre apa ce sclipea în bătaia lunii.

   Ma trecu un fior de groază când văzui cozile triunghiulare ale unui cârd întreg de rechini care se apropiau cu repeziciune. Dihăniile păreau să fi mirosit că le aşteaptă o pradă bogată.

   — Adu repede puştile! strigă Roer nepotului său. Dacă apa a inundat cabina va trebui sa te afunzi. N-am poftă să mă las sfâşiat de monştrii ăia.

   — Pongo merge aduce arme! se auzi glasul credinciosului negru şi împreună cu Manant coborî în fugă scările ce dădeau în gangul cabinelor.

   Rămaseră cam mult acolo, în vreme ce vasul se scufunda din ce în ce. Începusem chiar să pierdem nădejdea că se vor mai întoarce, când iată că se iviră uzi până la piele şi de abia trăgându-şi sufletul. Aduceau însă puşti şi cartuşe din belşug.

   Parapetul vasului se afla acum la cel mult un metru şi jumătate deasupra apei. În jurul „Apeldoorn"-ului ce se scufunda dădeau târcoale rechini. Ochii lor lacomi luceau ca nişte cărbuni aprinşi în aşteptarea prăzii.

   Marian lăsă în seamă fiecăruia din noi câte un rechin, apoi dădu comanda şi în aceea; clipă armele noastre detunară. De jur-împrejurul nostru se stârni zarvă. Cinci dihănii începură să se zvârcolească, rănite de moarte, iar celelalte trei, care scăpaseră, o rupseră imediat de fugă.

Se afundară repede, astfel că nu puturăm să le mai trimitem câte un glonţ.

   — Proastă afacere că l-am lăsat să scape pe ăştia, zise Roer. Cunosc eu bine dihăniile astea; se înapoiază după câtva timp, ba îşi mai aduc şi tovarăşi şi când ne-om bălăci în apă, cum dracul să mai împuşti.

   Pongo nu luase parte la războirea cu rechinii. El nu prea ţinea la arme de foc. Arma lui preferată, suliţa - o lăsase, din nenorocire, pe vasul căpitanului Haridell. Eram încredinţat, însă, că la cel dintâi prilej îşi va face rost de alta. Acum ţinea un cuţit lung în mână şi zise:

   — Massers ia cuţite. Taie burta la peşte când vine.

   Vorbea puţin dar vorbea bine credinciosul nostru

Pongo. Am fost martori când el, înarmat numai cu un cuţit, se luase la luptă cu un rechin cât toate zilele şi-l ucise la repezeală.

   — Dar noi nu făcuserăm încă aşa ceva până acum şi nici nu cred că am fi fost în stare s-o facem.

   Roer se uită cu coada ochiului Ia prietenul nostru negru. Şi-o fi zis în sinea lui că „omul gorilă" îşi bătea joc de noi.

   — Eu îi povestii însă mai pe scurt cum se petrecuseră lucrurile când cu salvarea Ellenei Abednego. Căpitanul holbă ochii şi dădu din cap cu admiraţie.

   — Păcat că nu suntem şi noi în stare de aşa ceva, mormăi el. Ne-am putea tine de barca de salvare, până va da peste noi vreun vapor... Dar aşa îmi şi simt piciorul smuls de la gleznă.

   — Massers, vine vapor! strigă Pongo deodată şi întinse braţul spre apus.

   Pe mare se ivise un punct mic care se apropia cu repeziciune.

   — Te pomeneşti că e Larrin! îşi dădu cu părerea căpitanul.

   Dar când contururile vasului se lămuriră după câteva minute, el strigă vesel:

   — E o canonieră engleză.

   Peste o jumătate de ceas ne aflam pe bordul lui „Falcon", care fusese trimis de autorităţile din Singapore să descopere pe piraţii care îşi făceau veacul prin marea Flores. Comandant era căpitanul Hawkes, eu care

făcuserăm cunoştinţă în Singapore prin lordul Abednego.

   — Condamnarea şi evadarea dv. ne-a ajuns la urechi, zise el, râzând. Mare noroc aveţi că vă cunoaştem şi că lordul guvernator garantează pentru dv. Va trebui să-mi istorisiţi aventurile prin care aţi trecut, domnilor. Deocamdată vom merge să curăţim cuibul piraţilor.

   Vasul elegant coti spre nord-est şi porni cu viteză spre insula cu pricina. Dar cuibul era pustiu. Probabil că chinezii izbutiseră să ajungă vasul pornit de capul lui şi şterseseră putina în grabă.

   — Păcat! făcu Hawkes. Ce i-aş mai fi spânzurat eu pe bandiţi! Ei, aşa a fost să fie...

   — Acum să mergem la Singapore. De sigur că ţineţi să ne daţi o mână de ajutor în lupta împotriva piraţilor?

   — Nici nu încape îndoială! răspunserăm toţi într-un glas.

SFÂRŞIT

Volumul 49

DUREREA UNUI TATĂ

   „DIAVOLUL"

   — CE PROSTIE! făcu Rindow. Omul acela ar trebui să ştie doar că îndărătul norului acela mare care se înalţă atât de repede mocneşte o furtună puternică.

   — Şi atunci e pierdut cu bărcuţa lui.

   — Ai dreptate, încuviinţă Farrow. Ar trebui să-l prevenim. De fapt, colo la nord-est se află o insulă, dar nu cred să mai aibă timp s-ajungă la ea. Aha! Se pare c-a observat ceva şi a început să se grăbească. După înfăţişare e un pescar, dar zău nu-mi pot închipui ce vrea el să scoată aici din mare.

   George, care-l văzuse şi el prin ochean pe omul singuratic din barcă, zise:

   — Are o plasă foarte curioasă, tată, şi probabil că vrea să prindă cu ea anumiţi peşti. Cred că va trebui să-i venim în ajutor, căci furtuna pare gata să se dezlănţuiască. Să nădăjduim că vom ajunge la barcă înainte de a se întâmpla catastrofa.

   Căpitanul Farrow, care luase el însuşi cârma, dăduse poruncă să se puie în funcţiune compresoarele. Submarinul îşi îndoi imediat viteza, făcu o cotitură, apoi luă direcţia spre barca îndepărtată în care se afla pescarul singuratic. În vremea asta pescarul trăsese înăuntru plasa şi începu să vâslească întocmai ca un disperat spre o insulă care chiar prin ochean de-abia se zarea ca o dungă subţire la orizont. După agitaţia mării se vedea bine că furtuna se apropia cu o iuţeală neînchipuită. Toate semnele prevesteau un taifun.

   Deodată omul din barcă încetă cu vâslitul, măsura cu privirea norul negru de la orizont ce creştea neîncetat, zări brusc submarinul care se apropia ca o nălucă, mai aruncă o privire spre insula îndepărtată, apoi întoarse barca şi vâsli cu putere în întâmpinarea „Dox"-ului. Aşadar îşi dăduse şi el seamă ca salvarea şi-o putea găsi numai la vasul străin, dar aproape ca şi aceasta ar fi venit prea târziu, căci dacă Farrow n-ar fi pus în funcţiune compresoarele, bietul pescar ar fi fost pierdut, deoarece atunci când submarinul ajunse la vreo sută de metri de barcă, furtuna şi izbucnise.

   O răbufneală puternică a uraganului îi făcu pe curajoşii marinari sa se izbească de îngrăditura de oţel a turnului. Barca fu înhăţată şi ea de vântul năprasnic care-o zvârli în sus. Dar cu o sforţare supraomenească pescarul izbuti să se ţie bine.

   Îndemânatecul vâslaş îşi dădu seamă de primejdia de a fi târât de valuri şi încordându-şi din nou toate puterile reuşi în cele din urmă să se apropie de submarin. Cu multă dibăcie aduse barca lângă parapetul scund şi se ţinu cu putere, împreună cu dânsa, de acesta.

   Deşi valurile furioase ameninţau să-l înece.

   Camarazii nu izbuteau să priceapă de ce omul nu-şi făcea vânt pur şi simplu pe punte, lăsând barca pradă valurilor. Deoarece însă nu se puteau înţelege cu el prin vorbe din cauza mugetului uraganului. George luă repede o hotărâre şi făcându-şi vânt peste marginea turnului, se târî pe brânci spre capătul submarinului.

   Ajungând la pescar, văzu ca acesta era un european de vreo treizeci de ani, care îi zâmbi prietenos; ţinându-se încleştat cu o mina de parapetul „Dox"-ului, scoase cu cealaltă de pe fundul bărcii plasa lui şi un vas lunguieţ de tabla, care conţinea, probabil, peştii prinşi - şi le întinse lui George. De abia luase în primise tânărul aceste obiecte, că ciudatul individ sări cu îndemânare pe puntea submarinului, lăsându-şi barca în prada valurilor care o scufundară imediat.

   Europeanul îi luă din mână lui George vasul destul de greu şi se târî şi el spre turn Când ajunseră amândoi acolo. Străinul ridică din nou vasul, apoi plasa, pe care le luă în primire Rindow şi le înmână lui Petre.

   După George salvatul îşi făcu vânt şi el peste marginea turnului, salută prietenos din cap pe Farrow şi la invitaţia acestuia coborî cu mişcări sigure scara ce ducea în interiorul vasului.

   Căpitanul chemă în turn pe timonierul Plundow şi-l dete în primire conducerea submarinului. Apoi urmă pe Rindow şi George care coborâseră odată cu străinul. În cabina de comandă acesta se înclină în faţa camarazilor şi zise:

   — Daţi-mi voie să mă prezint, domnilor: numele meu e Jack Weston. Vă sunt recunoscător din adâncul sufletului, căci aş fi fost pierdut dacă nu m-aţi fi salvat dv. la timp. Dar nu atât de viaţa mea mi-ar fi părut râu cât de peştii mei, căci tocmai azi am avut norocul să pun mâna pe un exemplar foarte rar. Trebuie să vă spun că strâng peşti pentru un mare muzeu american.

   — Asta mă interesează cât nici nu-ţi închipui, domnule Weston, zise cu însufleţire doctorul Bertram, care venise şi el în cabina de comandă. Te-aş ruga să-mi arăţi şi mie comorile d-tale. Am în laboratorul meu toate cele de trebuinţă pentru a putea prepara după toate regulile ştiinţifice peştii d-tale.

   — Asta e un adevărat noroc, răspunse colecţionarul, vesel. Tocmai mă temeam să nu se strice câţiva din peştii mei înainte de a putea debarca undeva.

   — A! Scuzaţi, domnule căpitan, se adresă el deodată lui Farrow - am auzit oare bine numele dv.? Dar ce mai întreb... fireşte că dv. sunteţi vestitul căpitan Farrow, nici nu poate fi astfel, căci altminteri cum aş fi ajuns eu pe un submarin? Atunci desigur că veţi mai avea şi bunătatea să mă debarcaţi în portul către care mă îndreptam.

   — N-aş prea vrea să fac asta, răspunsă Farrow, zâmbind - în cazul când pe insula aceea din nord-est se află o aşezare omenească.

   — Aşa e, în ultimii doi ani a luat naştere acolo un orăşel întreg, zise Weston - şi asta datorită faptului că numeroase fabrici mari de conserve şi-au întemeiat filiale, atrase de împrejurarea că prin dreptul insulei trec mereu cârduri de peşti rari şi crustacei. Aceştia sunt preparaţi pe loc şi la două-trei luni odată vin vapoare şi încarcă lăzile cu conserve. Deoarece se întâmpla adesea certuri şi neînţelegeri între lucrători, s-a instalat acum şi o poliţie acolo.

   — De aceea ţiu chiar să mă feresc să intru în portul acela, domnule Weston, zise căpitanul. Dar poate că ştii d-ta un alt loc unde am putea debarca neobservaţi?

   — Fireşte. Pe coasta de răsărit a insulei cunosc un golf minunat, pe care se află un birt singuratic, dar nu prea are clienţi, mai cu seamă ziua, aşa că e mai mult ca sigur că nu veţi întâlni pe nimeni acolo. Şi cred că nu vă sinchisiţi de faptul că birtul acesta are un nume cam ciudat: „La Diavolul". Şi birtaşul e cam sărit.

   — E o fiinţă fricoasă şi posacă, aşa că nu e de mirare că umblă tot soiul de zvonuri pe socoteala lui. Acolo putem debarca fără grijă, cu atât mai mult cu cât pe partea de răsărit a insulei sunteţi la adăpost şi de uragan.

   — S-a făcut, vom debarca, deci, acolo! încuviinţă Farrow. Sunt şi curios, de altfel, să fac cunoştinţa „Diavolului". O fi având el un motiv să trăiască aşa, singuratic.

   — În privinţa asta fiecare din cei câteva sute de locuitori ai insulei îşi are părerea lui, răspunse Weston, râzând.

   — Acum vă rog să mă iertaţi, căci aş dori să prepar la repezeală peştii mei, cu binevoitorul ajutor al domnului doctor, fireşte.

   Prietenos, doctorul invită pe străin să-l urmeze şi după ce amândoi se îndepărtară, Rindow se adresă căpitanului:

   — E ciudat, domnule căpitan, că birtaşul acela despre care tocmai vorbirăm, s-a izolat pe coasta de răsărit a insulei, unde nu poate avea nici un mijloc de existenţă. Ce treburi misterioase o fi învârtind dumnealui pe acolo? Te pomeneşti că ne încurcăm iarăşi în vreo aventură dintr-alea de care cam avem noi noroc.

   — Tot ce se poate, dragă Rindow. În sfârşit, vom vedea noi ce-l cu „diavolul" acela. S-o fi certat cu justiţia individul şi de aceea sa refugiat în singurătate, pe vremea când nimeni nu bănuia că insula aceea va înflori şi acum i-o fi neplăcută vecinătatea poliţiei. Când vom fi la faţa locului ne vom da seamă cum stau lucrurile.

   — Dar acum să mergem în turn, căci nu trebuie să ne lăsăm văzuţi de pe insulă atunci când o vom înconjura. E de presupus că

poliţiştii au ocheane şi n-aş vrea de loc să fiu zărit de ei.

   În turn era cu neputinţă să stea de vorbă, căci furtuna se înteţise. Plundow cârmise vasul în aşa fel încât insula se zărea doar, cu ocheanul - ca o dungă subţire la nord.

   „Dox"-ul se ţinea bine, cu tot uraganul care bântuia. În curând, însă, acesta părea că începe să se potolească şi cerul se mai lumină. Mai avea să dureze, totuşi, până se va linişti marea cu totul.

   De abia când socoti că trecuse de insula cu pricina, Farrow cârmi spre nord. Acum însă valurile înalte izbiră cu furie vasul şi năvăliră chiar şi în turn, încât căpitanul ordonă să se închidă repede chepengul care ducea în interiorul „Dox"-ului.

   Farrow, Rindow şi Plundow trebuiră să se ţie cu toată puterea ca să nu fie zvârliţi afară din turn.

   Deodată furia valurilor se potoli, căci vasul se afla acum destul de aproape îndărătul insulei întinse, de care se spărgeau valurile ce veneau dinspre apus. Căpitanul întoarse imediat submarinul şi luă direcţia dea dreptul spre insulă.

   Deoarece valurile nu mai loveau acum în turn, cei patru tovarăşi coborâră în interior, căci vroiau să se apropie pe sub apă de insulă, ca să nu fie zăriţi prea curând.

   În vreme ce Plundow rămase să închidă chepengul, căpitanul îl chemă pe Weston în cabina de comandă.

   — Domnule Weston, începu el - cred că ai pescuit cândva în golful spre care ne îndreptăm acum? Cum stăm acolo cu adâncimea apei? Pot să mă apropii cu vasul direct de coastă?

   — Da, domnule căpitan, răspunse englezul. Malurile cad drepte şi marea are acolo cel puţin douăzeci de metri adâncime.

   — Mai mult nici nu ne trebuie, zise Farrow.

   Dădu repede comenzile pentru afundare, pe când Weston se înapoie în cabina doctorului să-şi urmeze treaba.

   „Dox"-ul se afundă cu repeziciune şi curând turnul se afla la doi metri sub nivelul apei. Electromotoarele erau în plină funcţiune.

   În vremea asta Farrow observa insula prin periscop; mai trecu însă mult până se apropiară de ea. În timpul acesta furtuna se potolise cu totul, ceea ce căpitanul recunoscu după palmierii nemişcaţi care ajungeau până la ţărmul insulei.

   Acum se ivi în câmpul privirii sale şi birtul „La Diavol", o casă scundă şi lungă, care părea oarecum părăsită, însă foarte trainică. Deoarece nu se vedea nici o fiinţă omenească de jur-împrejur, căpitanul se apropia cu vasul şi stopă la ţărm.

   Mai privi câteva clipe la casa cu pricina şi de-abia când îşi dădu seamă că nu zăreşte, nimic suspect dădu comanda pentru pomparea apei din tancurile de balast. Turnul se înălţă încetişor din apă şi George deschise imediat capacul greu.

   Îşi roti privirile în toate părţile, dar nu zări nici un semn de viaţă. În cele din urmă ieşi la suprafaţă şi puntea şi George sări repede peste parapet urmat de tatăl său, Rindow şi doctorul Bertram şi Weston, care ducea cu grijă vasul de tablă cu peştii cei scumpi.

   Când puseră cu toţii piciorul pe uscat, se îndreptară spre birt. George deschise uşa şi privi în încăperea cu mese de lemn. Nu era nimeni înăuntru şi camarazii se uitară miraţi unul la altul.

   — Hm... te pomeneşti că Austin Fields, cum se numeşte birtaşul - o fi prin sat, zise Weston. Se duce adeseori lăsând cârciuma în plata Domnului. Când se întâmplă să pice vreun client, apoi asta e numai seara; ziua n-am întâlnit pe nimeni, de câte ori am venit aici la pescuit.

   — E un ţinut interesant şi bogat din acest punct de vedere, se adresă el doctorului - în pereţii de corali ai insulei sunt specii foarte preţioase.

   — Mult aş vrea să iau parte la o expediţie dintr-astea, zise doctorul Bertram cu însufleţire - dar din păcate căpitanul nostru va ţine să plece cât mai curând. Noi ne-am îndeplinit sarcina să te aducem pe d-ta pe uscat şi e chiar mal bine să ştergem putina, ca să nu dăm ochi cu autorităţile. Ce părere ai d-ta, domnule căpitan?

   — Ai dreptate, dragă doctore, încuviinţă Farrow; de fapt nici n- ar fi fost nevoie să debarcăm. M-ar fi interesat mult să fac cunoştinţă cu omul ciudat care a deschis un birt într-un loc atât de părăsit, dar nu prea am făcut bine coborând pe uscat, mai cu seamă că am auzit că se află şi poliţie aici. Să plecăm, deci repede. Sunt fericit, domnule Weston, că ţi-am putut face un serviciu; dă-mi voie să te sfătuiesc ca pe viitor să fii cu mai multă băgare de seamă când porneşti la pescuit. Tocmai prin părţile astea ale Pacificului furtunile se dezlănţuiesc pe neaşteptate.

   — Da, aşa e, domnule Farrow, răspunse Weston şi strânse mâna căpitanului. Recunosc că am procedat cu uşurinţă, dar patima de colecţionar prea mă înlănţuise. Am şi prins chiar nişte exemplare minunate, printre care doi peşti de un soi cu totul necunoscut. Dar pe d-ta tare de să te intereseze treaba asta. Dă- mi voie să-ţi mulţumesc din adâncul sufletului că m-ai salvat din primejdie. Cerul te-a trimis la timp. Încă odată primeşte mulţumirile mele.

   Englezul îşi luă rămas-bun şi de la ceilalţi camarazi, dar când Farrow se îndreptă spre uşă ca să se înapoieze la submarin, uşa se deschise din afară şi un bărbat înalt şi slab intră înăuntru.

   De sub sprâncenele stufoase şi cărunte ţâşni o privire ascuţită care-i învălui pe cei de faţă, apoi răsună un glas răguşit şi morocănos:

   — Bună ziua; ce doresc domnii?

   — Bună ziua, dragă Fields, răspunse Weston. Domnii mi-au salvat viaţa. Mă aflam cu barca mea în partea de apus a insulei, am fost surprins de uragan şi nu lipsea mult să mă înec, dacă dumnealor nu m-ar fi luat pe vasul lor. Ara fost nevoiţi să debarcăm aici; pe coasta de apus n-a fost cu putinţă, din pricina furtunii.

   — Pe de altă parte s-ar fi putut întâmpla ca poliţiştii să zărească vasul, mormăi ciudatul birtaş. Dacă nu mă înşel, submarinul e al căpitanului Farrow, pe care autorităţile noastre îl caută mereu cu îndârjire.

   — Da, domnule Fields, eu sunt căpitanul Farrow, răspunse acesta.

   Nu ştia nici el singur cum se făcea că omul dinaintea lui îi insufla încredere, deşi avea o înfăţişare atât de întunecată şi misterioasă.

   Fields dădu din cap fără să arate vreo surprindere şi zise pe un ton cu totul schimbat:

   — Mă bucură cunoştinţa dv., domnule căpitan. De mult aveam această dorinţă. Deşi sunt englez, nu-s de loc pornit împotriva dv. Ba sunt încredinţat că cei mai mulţi din compatrioţii mei gândesc la fel ca mine, cu toate că guvernul nostru, e nevoit să folosească mijloace aspre deocamdată faţă de dv. Hm... Aş avea să vă fac o rugăminte mare, domnule căpitan şi de aceea am şi dorit să vă întâlnesc.

   II.

   TRAGEDIA LORDULUI STEAVENS.

   — ASTA-I INTERESANT, se grăbi să răspundă căpitanul. Dac- aş fi sigur că nu vom fi stingheriţi de vizita politiei ţi-aş asculta cu dragă inimă păsul.

   Fields arătă spre o uşiţă îngustă şi zise:

   — Aici alături e locuinţa mea particulară unde poliţia n-are voie să intre. Putem sta nesupăraţi acolo. Ar fi bine însă ca submarinul dv. să se lase afund, căci se poate ca povestirea mea să ţie cam

mult.

   — George, comunică lui Brun cele de cuviinţă, zise Farrow. Vino însă repede îndărăt; domnul Fields va binevoi să aştepte până atunci cu povestirea sa.

   Birtaşul încuviinţă şi George ieşi din casă şi alergă la ţărm unde îl găsi pe secund privind prin turn; îi comunică repede cele de cuviinţă, apoi se înapoia la ai săi.

   Înainte de a ajunge la uşă, îi se păru. Totuşi, că auzise un zgomot suspect în desişul apropiat. Se opri şi cercetă cu încordare tufele, dar nu putu descoperi nimic.

   Îşi zise c-o fi fost vreo pasăre şi liniştit, intră în joasă. Camarazii trecuseră cu birtaşul în încăperea alăturată şi George bătu la uşa îngustă care i se deschise imediat.

   Se afla acum într-o încăpere mare, cu mobilier ce părea să fi aparţinut unui vapor de lux. La invitaţia gazdei, George luă loc lângă tatăl său pe unul din scaunele din jurul mesei ovale de mahon.

   Fields îşi plimbă privirea de la unul la altul şi-o opri asupra colecţionarului şi începu:

   — Dragă Weston, eu te-am observat adesea, precum fac cu toţi oamenii de pe insulă. Astfel am dobândit încredinţarea că pot avea deplină încrederea în d-ta. Aşa dar, vei fi primul locuitor al insulei, care va afla taina mea. Aici mă numesc Fields. În realitate însă sunt lordul Steavens.

   — Al cărui yacht de lux s-a scufundat acum doi ani cu prilejul unui uragan? întrebă căpitanul Farrow, mirat. Am auzit de asta, ba mă aflam atunci tocmai prin ţinutul acela şi am pornit cercetări, dar fără nici un rezultat. Asta s-a întâmplat, George, înainte de a te fi adus pe tine din patrie.

   — Cum se face, însă, domnule Steavens, că trăieşti aici singuratic, ca birtaş?

   — Pentru că am de îndeplinit o răzbunare, răspunse bătrânul englez, aspru. Îi aştept aici pe ucigaşii aceleia care mi-a fost mai scumpă ca orice pe lume. Yachtul meu n-a căzut pradă furtunii care s-a dezlănţuit atunci, ci unui om. În care aveam deplină încredere, 1-a făcut să se scufunde atunci, pe coasta de răsărit a acestei insule, care pe atunci era încă nelocuită.

   Camarazii priviră în tăcere pe lord, apoi căpitanul întrebă:

   — Probabil că omul acela a fost chiar căpitanul yachtului? Dar cum s-a putut salva el şi cu ceilalţi oameni ai echipajului?

   Lordul izbucni într-un râs sarcastic.

   — O, nu, dragă căpitane, răspunse el - conducătorul yachtului meu a fost un marinar viteaz şi a trebuit să plătească cu viaţa devotamentul său, la fel ca şi ceilalţi din echipaj. Au scăpat numai doi negri uriaşi şi criminalul principal, împreună cu fratele său. Jerry şi Lionel Allison se numesc cei doi ticăloşi care şi-au meritat moartea cu vârf şi îndesat. Servitorii negri se numeau Achil şi Hector şi Jerry Allison i-a adus cu sine din America. Prea frumoase nume pentru nişte criminali ca dânşii. Jerry Allison s-a priceput s-o ameţească pe singura mea fiică, Ellen, care a vrut să se căsătorească cu acest om cu chipul frumos şi maniere cuceritoare. Eu eram neputincios şi toate prevenirile mele nu folosiră la nimic. În cele din urmă îmi dădui, de formă, consimţimântul pentru logodna lor şi ca să-i deschid ochii Ellenei asupra acestui om, am propus să facem cu toţii o călătorie în jurul lumii pe yachtul meu. Nădăjduiam că fiind laolaltă mai multă vreme, Allison va lăsa să-i cadă masca şi atunci aveam de gând să-l debarc în primul port, împreună cu cei doi negri.

   Pe bord aveam o sumă importantă de bani precum şi vestita mea colecţie de pietre preţioase, de care nu mă despart niciodată. Aşteptările mele se adeveriră. Ellen ajunse să-şi dea seamă de caracterul logodnicului ei, strică logodna şi eu luai hotărârea să-i debarc la Apia pe cei doi fraţi împreună cu negrii lor.

   Atunci, cei patru mizerabili puseră la cale o ticăloşie fără seamăn. Pe când ne aflam în largul mării, ei otrăviră mâncarea: căpitanul, cei doi ofiţeri şi echipajul muriră subit, iar eu, fiica mea şi stewardul Curtes, un om care ţinea şi ţine încă cu multă credinţă la mine. Ne găsirăm singuri în faţa celor patru criminali.

   Aceştia mărturisiră cu cinism că puseseră ochii pe banii şi pe colecţia mea de pietre preţioase şi c-o vor lua cu el şi pe fiica mea Ellen, lăsându-mă pe mine şi Curtes singuri pe yacht. Fui silit să văd cum o târâră pe fată în barca de salvare prevăzută cu un motor puternic şi cum sparseră biroul din cabina mea pentru a scoate banii. Când vroiră însă să pătrundă în cămăruţa de oţel în care se aflau pietrele preţioase, întâmpinară rezistenţă. Curtes izbutise să se ascundă înăuntru şi prin ochiul de geam al uşii îl ameninţă cu revolverul, ba chiar trase. Fără a-i nimeri, din păcate. Deoarece însă fraţii Allison observară că se apropie furtuna, porniră repede cu barca cu motor spre partea de apus a insulei şi până să pot întreprind ceva împreună cu Curtes, uraganul înhăţă yachtul şi-l zvârli pe coasta stâncoasă de răsărit.

   Lordul Steavens tăcu şi-şi acoperi ochii cu mâna-i delicată, în vreme ce camarazii se priviră cuprinşi de turburare. Farrow tocmai vroia să puie o întrebare, când nobilul englez îşi luă mâna de la

ochi şi urmă:

   — Curtes şi cu mine începurăm îndată să golim yachtul, care se înţepenise cu pupa în apă. Salvarăm astfel mobilele acestea la care biata mea Ellen ţinea atât de mult precum şi o grămadă de cutii cu conserve şi sticle cu apă minerali. Când coboram tocmai pe uscat cu o încărcătură de obiecte salvate, un val uriaş smulse yachtul de pe stânca îngustă pe care se împotmolise, îl târî în larg şi la o depărtare de o sută de metri de coasta de răsărit dispăru în valuri. Colecţia de pietre preţioase se află însă şi acum în cămăruţa blindată. Am fi fost pierduţi oricum, căci ne-am fi putut aştepta ca fraţii Alisson să se înapoieze curând ca să ia nestematele.

   — Dar după scurt timp aceeaşi furtună împinse un alt vas pe plaja unde ne aflam noi. Erau americani, care rămaseră câteva zile pe insulă şi ne ocrotiră în vremea asta. Echipajul îmi ajută chiar sa clădesc aici casa asta şi alesei într-adins coasta de apus ca să dau Allisonilor impresia că n-au de ce să se teamă. Americanii făcură atunci descoperirea că în jurul acestei insule se află sumedenie de crustacei gustoşi şi imediat transmiseră o radiogramă la New York; după câteva săptămâni sosi alt vapor încărcat cu lucrători şi maşini. Astfel luă naştere colonia de pe coasta de răsărit.

   De atunci trăiesc aici şi-i aştept pe cei doi Allison care nu vor întârzia să vie, căci comoara de nestemate îl ispiteşte cu siguranţă. Ei trebuie să ştie că yachtul s-a scufundat pe coasta de răsărit.

   — Ce soartă grozavă! spuse Farrow, plin de compătimire. Ai suferit nespus de mult, după cum văd. Ţi-aş ajuta cu dragă inimă să-i pedepseşti pe oamenii aceştia, dar ştii şi d-ta că suntem şi noi urmăriţi. Spuneai însă că ai o rugăminte; ţi-o voi împlini cu plăcere dacă va sta în puterile mele. Despre ce e vorba?

   — Am auzit vorbindu-se de faptele dv. vitejeşti, răspunse lordul - şi am mai auzit că aveţi pe bordul „Dox"-ul instalaţii speciale pentru scafandri. Veţi putea oare să scoateţi din yachtul scufundat comoara de pietre preţioase? N-am spus nimănui de aici unde se află şi că se găseşte o avere atât de mare într-unsul. Dacă dv. veţi izbuti voi răspândi în lumea întreagă vestea că pietrele preţioase se află aici. Atunci cu siguranţă că fraţii Allison nu vor întârzia să se arate.

   — Dar nu numai ei ci şi alţi oameni care ar dori să puie mâna pe nestemate în valoare de câteva milioane, zise Farrow. Eu n-aş face astfel, în locul d-tale. N-ar fi mai bine să punem altă capcană, care să aibă acelaşi efect, fără să constituie însă o primejdie pentru d-ta? Dar, unde e însoţitorul d-tale credincios, stewardul Curtes?

   — A căpătat de lucru într-o fabrică de conserve, răspunse lordul. De acolo poate observa mai lesne dacă ticăloşii de Allison se ivesc pe insulă. Ei ştiu cu siguranţă că noi ne aflăm aici şi au fost în câteva rânduri prin apropiere, dar n-au îndrăznit să ne facă o vizită căci se tem de locuitorii de pe insulă.

   — Ai făcut ceva cercetări ca să dai de urma fiicei d-tale? întrebă Farrow.

   — Fireşte c-am făcut, răspunse Steavens.

   L-am înştiinţat pe avocatul meu din Londra şi el a pus în mişcare totul în scopul acesta. Poliţia şi cei mai iscusiţi detectivi internaţionali au fost înştiinţaţi, dar până acum nu s-a dat de urma bietei Ellen şi nici de a ticăloşilor Allison. De aceea cred că ei se aţin pe aici pe aproape, poate pe vreo insuliţă şi aşteaptă numai ca afacerea să fie oarecum înmormântată. Copila mea e moartă însă... asta o simt. Şi o doresc chiar, adăogă el în şoaptă - căci prea ar fi grozav să se afle în mâinile acestor ticăloşi. Ai dumneata o propunere mai bună să-i momim încoace pe ticăloşi, domnule căpitan?

   — Trebuie să chibzuiesc bine în privinţa asta, răspunse Farrow. Deocamdată să vedem cum scoatem la iveală pietrele preţioase. Fii bun, te rog şi arată-ne locul exact unde s-a scufundat yachtul şi dă-ne o schiţă a poziţiei cămăruţei blindate. Cheile le ai?

   — Da, le am la mine şi sper că apa n-a stricat broaştele.

   — Uşa vom deschide-o noi, răspunse căpitanul, căci avem unelte foarte bune pe bord.

   Lordul Steavens aduse îndată câteva coli de hârtie albă şi schiţă pe una din ele poziţia yachtului scufundat. Pe a doua coală desenă scara şi gangurile yachtului, pe unde se putea ajunge la camera blindată. Adăugă însă că minunata comoară se afla în câteva casete de oţel, împărţite pe rafturile din încăpere.

   Apoi mai zise:

   — De sigur că vei aştepta până se va înnopta, domnule căpitan? Până atunci se va linişti marea şi nădăjduiesc să nu avem lună la noapte, altminteri vasul dv. şi scafandrii ar putea fi observaţi.

   — Asta nu se va întâmpla, răspunse Farrow - căci scafandrii mei pot părăsi vasul şi sub apă. Acum însă, răspunde-mi la întrebarea principală: la ce adâncime se află yachtul? Mă miră că n-a fost zărit încă de sus, pe timp frumos.

   — Ba eu l-am văzut adeseori şi din când în când mă duc într- acolo cu o barcă, răspunse lordul. Dar un străin nu va bănui că se află un vas colo, jos. Yachtul s-a scufundat lângă un recif şi e lipit de dânsul în aşa fel încât se pare că face parte chiar din peretele de mărgean, cu atât mai mult cu cât scheletul lui a fost acoperit cu scoici şi muşchiul.

   — Minunat! făcu Farrow. Sarcina noastră va fi uşoară, deci. Voi porni la drum chiar imediat, căci acum marea e prea agitată pe partea de apus a insulei şi nici un vas n-ar cuteza să se ducă într- acolo, iar pe noi nu ne împiedică nimic a sta pe fundul mării. Ai uitat însă, domnule Steavens, să-mi indici adâncimea aproximativă la care se află epava.

   — După părerea mea marea e adâncă acolo de vreo douăzeci până la douăzeci şi cinci de metri. Cred că munca la adâncimea asta nu constituie o greutate prea mare?

   — De loc. Fiul meu a lucrat la adâncimi şi mai mari, împreună cu tovarăşii săi, care îl însoţesc întotdeauna când se lasă la fund, răspunse căpitanul cu mândrie. Ne vom despărţi acum de d-ta şi nădăjduiesc că peste câteva ceasuri îţi vom aduce comoara.

   — George, n-ar fi rău să te uiţi dacă nu e cineva pe aproape. Dar şi mai bine ar fi să facă asta domnul Weston şi d-ta, domnule Steavens.

   — Fireşte, răspunseră cei doi într-un glas - şi chiar imediat.

   Camarazii se înapoiară cu cei doi în cârciumă şi priviră pe

fereastră. Vedeau în faţa lor plaja pe care nu se zărea picior de om; nu trecu mult şi veni Weston cu lordul care dăduseră târcoale în jurul casei şi spuseră că n-au văzut şi n-au auzit nimic.

   Farrow ieşi afară şi ridică braţul; imediat se ivi din mare turnul submarinului, căci Brun privise prin periscop tot timpul.

   Făgăduind încă odată că va face tot ce-i va sta în putinţă pentru a salva comoara, căpitanul îşi luă rămas bun de la lord, apoi camarazii urcară repede pe puntea „Dox"-ului, care se lăsă imediat iar în apă. George rămase să închidă capacul, dar înainte de a face treaba asta mai aruncă o privire cercetătoare asupra plajei şi a desişului apropiat; iarăşi îi se păru că auzise un zgomot slab printre tufe. Privi cu încordare într-acolo, dar nu văzu mişcându-se nimic. Închise repede capacul, deoarece în vremea asta apa se urcase până la marginea turnului.

   — De ce-ai rămas atât de mult pe scară? întrebă căpitanul.

   — Mi s-a părut că aud un zgomot în desiş, dar n-am putut observa nimic, răspunse tânărul.

   — Hm, poate ar fi mai nimerit ca unul din noi să rămâi afară, zise căpitanul. Nu e exclus ca unul din cei doi Allison să se şi afle pe insulă şi să încerce să-l atace pe bătrânul lord.

   — Domnule căpitan, rămân eu, se oferi doctorul imediat. Îmi voi petrece timpul cu domnul Weston discutând asupra peştilor care se află pe aici.

   Farrow dădu îndată comanda de ridicare la suprafaţă şi în vreme ce vasul se înălţa, el nu înceta să privească prin periscop. Îndată ce capacul fu ridicat doctorul îşi făcu vânt peste marginea turnului. Se încredinţa dacă are cele două revolvere la dânsul, apoi sări repede pe uscat. În aceeaşi clipă „Dox"-ul începu să se afunde din nou.

   — Cred că te-ai înşelat, George, zise căpitanul care nu înceta să privească prin periscop.

   — Dar n-are ce strica faptul că doctorul a rămas pe uscat.

   — Dimpotrivă, eu mă simt mai liniştit aşa. Căci, poţi râde de mine dacă vrei, dar am o presimţire că-l ameninţă o primejdie mare pe lord.

   — Crezi poate că cei doi Allison se şi află pe insulă? întrebă George. Atunci e de presupus că au venit cu gândul să scoată la iveală comoara. Şi în cazul acesta trebuie să ne grăbim, poate avem norocul să ne întoarcem curând şi să dăm o mână de ajutor lordului să-i prindă pe ticăloşi şi să-i ţie până va putea să-i predea autorităţilor.

   Vasul alunecă încetişor afară din golf şi când fu la o sută de metri de insulă făcu un viraj spre sud pentru a ocoli limba de pământ. După ce ajunse Ia capătul de sud valurile răscoliră iarăşi apa, deşi vasul se afla atât de adânc încât periscopul de-abia atingea cu vârful suprafaţa mării.

   Ajungând la coasta de apus, Farrow merse vreo două sute de metri înainte, cârmi apoi spre nord şi porni în direcţia aceasta până descoperi pe coastă punctul caracteristic pe care i-l descrisese lordul.

   De-abia acum făcu un viraj mare şi se îndreptă dea dreptul spre insulă. Când submarinul se apropia de dânsa Farrow observă că în colonie domnea mare însufleţire, dar din fericire pentru el părea să se fi întâmplat ceva deosebit, căci coloniştii aveau o întrunire a lor acolo.

   Plaja era pustie, deci nimănui nu-i păsa de ceea ce se petrece pe mare. Căpitanul se apropia până la o sută de metri; în locui acela urma să se afle yachtul pe fundul mării. Dădu comanda să se puie în funcţiune electromotoarele şi să se umple tancurile de balast Vasul începu să se afunde încetişor. Cu cât se lăsa mai adânc, cu atât apa devenea mai liniştită; curând de tot batometrul arătă cincisprezece metri şi atunci căpitanul cu George se duseră în încăperea de la provă, unde inginerul Hagen construise cele două ferestre prin care se putea privi în apă.

   Obloanele de oţel fură date în lături, apoi fură aprinse reflectoarele şi imediat o lumină puternică învălui fundul mării. Nici o stâncă nu era de văzut însă.

   Căpitanul îşi dădu seamă îndată că se apropiase prea mult de insulă şi dădu comanda de întoarcere. Când vasul porni îndărăt spre apus, snopii de lumină ai reflectoarelor căzură pe un perete cenuşiu, care se afla la vreo cincizeci de metri de submarin.

   Farrow îndreptă vasul încetişor într-acolo şi zări la piciorul recifului de mărgean o grămadă cenuşie, nelămurită, epava căutată.

   După câteva manevre îndemânatice, submarinul stopă lângă scheletul acoperit cu muşchi şi scoici.

   Nişte mâini criminale au scufundat în adânc yachtul acesta pe care domnea odinioară fericire şi voie bună.

   III.

   RIDICAREA COMOAREI.

   FARROW STINSE REFLECTOARELE, căci trebuia să se ferească a fi zărit de vreun locuitor al insulei care ar fi privit întâmplător pe fundul mării.

   Din cauză că marea frământată de valuri nu lăsa să pătrundă nici o rază din lumina zilei, domnea întuneric adânc sub apă, dar răul acesta avea şi partea lui bună, căci astfel submarinul nu putea fi zărit de la suprafaţă.

   George, Petre şi uriaşul Kard îşi îmbrăcară costumele de scafandru în care se puteau mişca în voie sub apă fără să fie în legătură cu vreun vas de la suprafaţă. Intrară împreună în cămăruţa speciali de la babord, uşa fu închisă în urma lor, apoi pompele umplură încăperea cu apă. George îşi dădu drumul cel dintâi în apă şi aşteptă până văzu lângă el umbrele celorlalţi doi tova răşi.

   Dibuiră împreună drumul până la epavă, care se sprijinea de recif în poziţie verticală. Era greu să ajungă pe bordul ei căci înălţimea yachtului era destul de mare. Ieşiră din încurcătură urcându-se unul pe umerii celuilalt, iar Petre fu tras la urmă de către ceilalţi doi cu ajutorul unei funii.

   George plimbă lumina lămpii sale de buzunar de jur-împrejur şi deoarece toţi trei îşi întipăriseră bine în minte schiţele făcute de lord. Găsiră repede uşa care ducea în lăuntrul yachtului.

   Petre şi Kard aduseseră cu ei ciocane şi-şi drugi de fier, căci se temeau că uşa camerei blindate n-ar putea fi deschisă cu cheia. Cu ajutorul drugului Uriaşul desprinse acum uşa din balamale.

   George cobora cel dintâi scara alunecoasă la lumina lămpii sale văzu că prăpădul nu era prea mare în interiorul vasului, deoarece în jurul recifului de mărgean domneşte veşnic un curent puternic care împiedică strângerea algelor şi a altor paraziţi de apă.

   În fundul vasului se afla camera blindată încă două scări mai avură de coborât curajoşii scafandri, apoi ajunseră în gangul la capătul căruia era încăperea de oţel.

   George văzu deodată că drumul în faţa lui era în parte închis, căci aici se afla locul în care reciful colţuros spărsese podeaua yachtului O bârnă mare intrase pe jumătate în gang şi odată cu ea scânduri rupte ale căror vârfuri ar fi putut primejdui costumele scafandrilor.

   Dar nu numai asta îl făcu pe George să rămâie în loc. La lumina lanternei sale văzu lămurit câteva scânduri care păreau să fi fost tăiate cu ferestrăul de curând, căci capetele lor zăceau pe podea.

   Scândurile acestea fuseseră tăiate, de sigur, numai de câteva zile şi asta trebuie s-o fi făcut cineva care încercase să-şi croiască drum spre camera blindată.

   Petre şi Kard observară şi el aceste dovezi că cineva pătrunsese aici înaintea lor şi Uriaşul lovi imediat braţul tânărului în tactul alfabetului Morse:

   — Domnule George, cred c-am venit prea târziu.

   Tânărul tresări din gândurile sale şi-şi făcu loc cu băgare de seamă prin spărtura pe care bârna frântă o lăsa liberă în gang cu prilejul acesta observă că şi bârna fusese puţin retezată cu un ferestrău.

   După ce trecu prin spărtură, George porni repede înainte şi ajunse curând la cantul gangului. Aici văzu imediat că cineva căutase să deschidă uşa de oţel a camerei cu bijuterii. Individul încercase, probabil cu o secure, să dea jos căptuşeala de lemn a uşii, ca să poată ajunge la încuietori şi chiar pe oţel se vedeau urme de lovituri.

   Materialul trainic rezistase însă tuturor sforţărilor, numai vopseaua căzuse pe blocuri. Individul nu putuse desfăşura toată forţa sub apă, altminteri poate ar fi izbutit în cele din urmă.

   — Slavă Domnului că n-a reuşit! „morsă" Petre pe braţul tânărului. Acum să ne grăbim, căci altfel se poate să mai vie şi

atunci doamne ştie ce se întâmplă.

   — Da, răspunse George - se cere să fim cu băgare de seamă. Unui din noi trebuie şi se înapoieze pe scara de sus şi să stea de pază. Potrivnicii noştri sunt foarte primejdioşi şi se prea poate sa arunce în aer epava daci ne-ar găsi aici.

   — Şi încercăm să deschidem uşa cu cheile, domnule George, morsă Petre. Altminteri va trebui să rămân aici cu Kard ca să-i venim de hac cu pârghiile.

   Tânărul îşi dădu seamă ca Petre avea dreptate, căci dacă uşa trebuia forţată, cel doi uriaşi erau tocmai oamenii potriviţi. Şi, chiar dacă în clipa de fată nu era necesar să stea de pândă, deoarece scafandrul, care mai fusese odată aci, s-ar fi ridicat la suprafaţă, imediat ce ar fi zărit „Dox"-ul, trebuia totuşi s-o facă.

   George chibzui cu înfrigurare în vreme ce scoase cheia din buzunarul ce-l avea la brâu. Îşi zise că acum era momentul cel mai prielnic pentru scafandrul necunoscut, care era, probabil, în slujba lui Allison - să-şi ducă însărcinarea la bun sfârşit. Locuitorii coloniei erau ocupaţi, după cum băgase de seamă tatăl său. Era lesne deci ca o barcă să pornească în larg şi să-l lase în apă pe scafandru. Poate că omul cere începuse aici lucrul avea şi el un costum de scafandru care-l făcea ne atârnat de vreun vas şi poate că venea încoace din vreun loc părăsit al ţărmului.

   George luă hotărârea să se înapoieze imediat pe puntea vasului dacă va vedea că nu poate deschide cu cheile uşa camerei blindate. Erau două broaşte foarte complicate dar lordul îi indicase cu exactitate care chete merge la una şi care la alta. George încercă broasca de sus şi văzu cu mulţumire ci cheia se răsuci uşor în ea.

   Broasca de jos părea însă să se stricat din cauza apei căci cu toate sforţările depuse tânărul nu izbuti să facă nici o treabă.

   Se simţea tot mai neliniştit căci bănuia apropierea unei primejdii. Îşi spunea că individul care mai încercase odată să deschidă uşa, va căuta acum s-o facă să sară în aer cu vreun explozibil. Dacă va vedea însă submarinul îl va zvârli probabil în aer pe acesta apoi şi epava, pentru ca să scoată în toată liniştea dintre dărâmături casetele cu nestemate.

   George „morsă" repede pe braţul Uriaşului:

   — Petre, încearcă şi tu odată cu cheia şi dacă nu merge, va trebui să vă puneţi pe lucru cu pârghiile voastre. Eu mă duc repede pe punte. După ce veţi fi deschis uşa, veniţi să mă schimbaţi, sau aduceţi cu voi casetele cu pietre preţioase.

   Vârî în mâna Uriaşului cheile şi porni repede îndărăt pe gang.

După ce se strecură prin locul îngust îşi iuţi paşii, de parc-ar fi fost mânat din spate.

   La început îndreptă lumina lămpii sale dea lungul gangului până la scara ce ducea la puntea de mijloc, apoi o stinse căci se temea să nu fie zărit de necunoscutul care poate se afla şi el pe epavă.

   Dibui drumul, ajunse la scară şi lumină din nou gangul punţii de mijloc. Când văzu că gangul era pustiu, stinse repede lampa.

   Păşi cu băgare de seamă pe scara ce ducea la puntea superioară; uşă era deschisă şi putu sa vadă scânteierea nelămurită a apei. După ce se încredinţa că nu se zărea nimic suspect în jur, păşi mai departe. La stânga lui văzu contururile submarinului.

   George se îndrepta acum spre partea de unde aştepta primejdia. Pas cu pas înaintă spre reciful, a cărui parte superioară se afla la cinci metri sub suprafaţa apei şi care înainta până la coastă.

   Tânărul dobândi din ce în ce mai mult convingerea că individul care făcuse încercarea să deschidă camera blindată, nu putea să fi venit decât peste reciful acesta. În acelaşi timp el îşi zise că tocmai acum era timpul cel mai potrivit pentru misteriosul necunoscut să mai facă o încercare, de data asta probabil cu explozibile. Căci marea fiind agitată, vâltoarea provocată de explozie n-ar fi fost observată, cum s-ar fi întâmplat, dacă apa ar fi fost liniştită.

   Când George ajunse la parapetul de tribord al yachtului, chibzui câteva clipe dacă să se caţere pe recif. În cele din urmă se hotărî să urce numai atâta cât era nevoie sa poată vedea dacă vine cineva pe coama stâncoasă.

   Nu fu prea surprins când, dibuind în jurul său, simţi adâncituri pe povârnişul stâncii, care fuseseră săpate, desigur, de mână omenească. Aceasta era o dovadă că necunoscutul cercetase de mai multe ori epava.

   Pe semne că, cu prilejul vizitelor sale, acesta scotocise tot interiorul vasului şi în cele din urmă găsise camera blindată, a cărei uşă, însă, rezistase sforţărilor sale de a o deschide. George se căţără repede pe treptele săpate în stâncă, până putu privi pe după coltul recifuri Se afla acum la vreo cincisprezece metri în apă şi nu simţea frământarea valurilor de la suprafaţă, dar ar fi dorit ca marea să fie mai calmă şi mai limpede căci atunci ar fi putut zări de departe apropierea cuiva. Aşa însă nu putea vedea decât la douăzeci până la douăzeci şi cinci de metri înaintea lui.

   George nu ştia nici el ce va face dacă vreunul din fraţii Allison va veni într-adevăr. În orice caz trebuia să-l împiedice s-ajungă pe epavă.

   Timp de vreo zece minute George stătu la pândă, apoi tresări de-odată. Oricât s-ar fi aşteptat la asta, avu, totuşi, o înfiorare de spaimă văzând un trup negricios apropiindu-se pe creasta recifului de mărgean.

   Clipa hotărâtoare se apropia. Îşi trase repede capul îndărăt şi urcă înapoi pe puntea yachtului scufundat. Căută o ascunzătoare potrivită şi rămase în aşteptare. Apoi, însă, îşi zise că şi necunoscutul va pierde puţin timp pană să se deprindă cu semiîntunericul.

   George se îndepărtă câţiva paşi de treptele săpate în stâncă, de cari, fără îndoială că ivea să se folosească şi celălalt. Se impunea însă, că străinul să fie doborât imediat, căci desigur că venea cu scopuri necinstite.

   Iahtul aparţinea bătrânului lord, ca şi pietrele preţioase ce se

aflau pe bordul epavei.

   Aşa dar, el, George, avea dreptul să bănuie pe misteriosul scafandru, care încercase sa forţeze uşa camerei blindate. Căci, dacă lordul ar fi dat altuia însărcinarea de a salva bijuteriile, de sigur că Farrow ar fi fost înştiinţat din timp.

   Dar fusese, într-adevăr, lordul Steavens acela care îi primise în birtul „La Diavolul?" N-o dovedise prin nimic şi tovarăşii nu puseseră în îndoială cuvintele lui.

   George căută să-şi amintească figura bătrânului, dar îşi zise că n-avea nici un rost să se îndoiască asupra identităţi sale. Acele trăsături, pe care numai ura şi o mâhnire adâncă trebuie să le fi transformat în aşa chip - nu puteau să fie faţa unui înşelător. Şi apoi, lordul le dăduse şi cheile camerei blindate.

   Nu, bătrânul nu putea să aibă nici o legătură cu necunoscutul care se apropia, căci altfel acesta n-ar fi fost nevoit să întrebuinţeze forţa ca să pătrundă în încăperea unde era ascunsa comoara. Tresări din nou văzând o umbra întunecată ridicându-se pe marginea recifului. Acesta era omul misterios, care se pregătea acum să coboare în jos.

   George observă cu atenţiune cum înainta destul de repede dar cu băgare de seama. Si asta era o dovadă că făcuse drumul în câteva rânduri. Tânărul se dădu ceva mai la o parte, apoi se ghemui pregătindu-se de săritură, ca să poată ataca pe străin de îndată ce acesta va fi pus piciorul pe puntea yachtului scufundat.

   George îşi dădea seama limpede ca va fi nevoit să susţină o luptă aprigă, căci nu putea să-l ameţească pe străin cu patul revolverului în tâmpla, deoarece acesta ere acoperit cu casca grea de scafandru. L-ar fi putut, desigur, da peste cap cu un ghiont, dar abia atunci s-ar fi iscat o luptă în toată regula între dânşii.

   Nu mai era vreme de stat la gânduri. Străinul, în care George recunoscu acum un adevărat uriaş, ajunsese pe puntea epavei.

   Sosise clipa hotărâtoare. Individul, un munte de om - se întoarse şi atunci George, făcând un pas înainte, îi repezi cu toată puterea un pumn în golul stomacului. Bătând aerul cu braţele omul căzu grămadă pe puntea yachtului.

   Acum însă trebuia să facă tot posibilul ca sa nu-l lase să se mai ridice. George aprinse repede lampa şi când potrivnicul său înălţă capul, el îl izbi cu putere în cască, lăsându-l iar întins jos.

   Cu surprindere observase George prin casca celuilalt că avea de-a face cu un negru. Imediat el se gândi la cei doi negri din slujba fraţilor Allison: Hector şi Achil. Se pregăti din nou să pareze un eventual atac al duşman oului său, dar nu ţinuse seamă de şiretenia acestuia.

   Deodată se pomeni din partea lui cu o piedecă de picior care-l zvârli pe puntea yachtului. În prima clipă George îşi zise că e pierdut, căci negrul uriaş ar fi putut lesne să-i spargă unul din ochiurile căştii, hărăzindu-l morţii groaznice prin înecare.

   Instinctiv George scoase afară revolverul din teaca lui impermeabilă; arma era atât de bine fabricată încât chiar dacă stătea mai mult timp în apă tot se putea trage cu ea.

   Lumina lămpii căzu întâmplător pe ţeava armei şi atunci George văzu cu mirare că negrul, care se ridicase repede în picioare şi luase o atitudine ameninţătoare, se îndepărtă repede ca să se caţere pe coama recifului.

   George ar fi putut lesne să-l doboare cu un glonţ, dar nu vroia să tragă asupra unui om lipsit de apărare. Dar o „amintire" tot vroia să-i lase, ca să-l poată recunoaşte mai târziu pe insulă.

   Îndreptă lumina lămpii asupra fugarului şi ţinti... Glonţul porni prin apă şi în clipa următoare îl văzu pe negru, care tocmai vroia să-şi facă vânt pe coama stâncii - rostogolindu-se o bucată îndărăt.

   Uriaşul duse mâna stângă la genunchiul stâng, în care trăsese George, apoi, încordându-şi puterile, se căţără repede pe stâncă şi se făcu nevăzut.

   George era mulţumit căci îi lăsase negrului o amintire care-i va tăia pofta să se înapoieze pe epavă. Era nevoit să iasă repede din apă pentru ca nu cumva lichidul să pătrundă prin gaura făcută de glonţ în pânza cauciucata a costumului de scafandru.

   De acest potrivnic nu mai avea ce sa se teamă George, aşa că se putea duce la tovarăşii săi. Ştia că aceştia nu izbutiseră încă să deschidă uşa de oţel, căci altminteri ar fi venit să-i dea de veste; el vroia însă să le spună şi lor cele întâmplate pe punte.

   Tocmai când vroia să treacă prin uşiţă care ducea jos pe scară, văzu o rază de lumină care urca tot mai sus. Era Petre Uriaşul care luase sub braţe două casete de oţel lungi şi turtite. Aşeză povara preţioasă lângă parapet apoi „morsă" pe braţul lui George:

   — Sunt vreo cincizeci de casete, domnule George. Ar fi bine să te laşi d-ta în apă şi să le duci pe submarin. Noi ţi le vom trece de pe punte şi astfel treaba va merge repede.

   — Bine, încuviinţă tânărul - dar fiţi cu băgare de seamă căci a fost aici un negru care a venit dea lungul recifului. L-am împuşcat în genunchiul stâng.

   — Atunci, cred că nu se mai întoarce, răspunse Petre. Dar

fireşte că vom fi cu băgare de seamă.

   — Ia stai! făcu George. Nu puteţi scoate afară casetele prin gaura din fundul yachtului? Eu mă duc într-acolo ca să luminez din afară. Dar mai întâi arată-mi jos cele două casete.

   George sări sprinten peste parapet şi-şi dădu drumul pe funia fixată acolo. După câteva clipe alunecară în jos şi cele două casete de oţel pe care tânărul le luă îndată în primire şi le duse spre cămăruţa de scafandru a submarinului.

   Se înapoie apoi la yacht şi merse spre pupă. Găsi îndată gaura uriaşă făcută în trupul vasului cu prilejul naufragiului şi îndreptând lumina înăuntru văzu cu bucurie că se putea ajunge lesne de acolo până la camera blindată.

   Cel doi uriaşi se puseră pe lucru şi cărară casetele cu pietre preţioase. Sistemul acesta se dovedi mult mai practic astfel că Petre ieşi şi el prin deschizătură începând să care casetele, alături de George, spre cămăruţa de scafandru a „Dox"-ului.

   După o jumătate de ceas toate cele cincizeci de casete fură transportate. Cei trei scafandri intrară şi ei în cămăruţă, închiseră uşa de afară şi dădură semnalul pentru golirea apei din încăpere. În vreme ce se îndeplinea încă această operaţie ei observară că submarinul se şi ridica, pornind la drum. Căpitanul îşi dăduse seamă deci, în mod instinctiv, că era primejdios să-şi prelungească şederea lângă epavă.

   IV.

   GEORGE în PRIMEJDIE.

   DUPĂ CE APA FU GOLITA din cămăruţa, uşa interioară se deschise şi cei trei scafandri intrară în submarin. Imediat camarazii ceilalţi, le scoaseră costumele grele de pe ei. Farrow se apropia, aruncă o privire asupra casetelor şi zise ai bucurie:

   — Care va să zică aţi făcut treaba, băieţi. Aduceţi casetele în magazie!

   — Tată, fraţii Allison trebuie să fie pe aproape, zise George şi povesti despre întâlnirea cu negrul care trebuie sa fi şi ajuns pe insulă.

   Căpitanul rămase pe gânduri câteva clipe, apoi dădu ordin să se puie în funcţiune electromotoarele. În vremea asta submarinul pornise spre sud şi alerga dea lungul recifului de mărgean, dar la bună depărtare de acesta.

   Farrow înălţă vasul puţin şi în acelaşi timp scoase cu totul afară periscopul. Când privi printr-unşii. Scoase o exclamaţie de necaz

şi zise:

   — Vedeţi, bănuiam eu asta; ticăloşii tot au îndrăznit... Vine o barcă cu motor care se îndreaptă cu repeziciune spre un punct al coastei, la sud de colonie şi în afara recifului de mărgean. Au aruncat o cantitate mare de explozibil pe epava yachtului. A! Uite că a şi explodat!

   Submarinul fu zguduit din temelii. Farrow urmă:

   — O coloană enormă de apă s-a ridicat în sus, explozia de pe fundul mării trebuie să fi fost foarte puternică. Dacă ne-am mai fi aflat acolo, soarta „Dox"-ului nostru ar fi fost pecetluită. Poate că asta şi urmăreau bandiţii. Acum sunt pe uscat într-un golf îngust şi adânc. Uite, locuitorii din colonie aleargă spre plajă, dar nu mai pot vedea nimic. Numai câteva rămăşiţe ale yachtului urcă la suprafaţă. Voi trage periscopul înăuntru până ne vom fi îndepărtat de ajuns spre sud.

   — Ce ticăloşi! făcu Rindow. Să fi bănuit ei, sau să fi băgat de seamă că am fost pe insulă? Ori au prins discuţia voastră cu lordul? Altminteri ar fi trebuit să-şi spuie că odată cu explozia se vor prăpădi şi casetele cu nestemate. Cu siguranţă, că au presupus că am şi scos la iveală comoara.

   — Tot aşa cred şi eu, încuviinţă căpitanul. A avut deci dreptate George cu zgomotele pe care zicea că le-a auzit în desişul insulei. Numai de nu i s-ar fi întâmplat nimic doctorului nostru...

   — Bine zici, răspunse Rindow, nemernicii aceştia par că nici nu se sinchisesc de vieţi omeneşti. Sunt foarte îngrijorat de soarta celor trei tovarăşi pe care i-am lăsat în birtul singuratic.

   Farrow dădu numai din cap şi îndreptă vasul cu toată viteza spre sud, ca să fie sigur că periscopul nu putea fi văzut de pe ţărmul insulei. Căci acum locuitorii coloniei se vor fi adunat cu toţii pe plajă şi vor privi spre mare, deşi nu mai aveau ce vedea.

   După ce merse vreo zece minute sub apa spre sud, înalţă încetişor periscopul. O privire scurtă îl încredinţă că se îndepărtase destul de insulă ca sa poată porni acum spre răsărit.

   Înconjură insula la o distanţă de vreo doi kilometri, până se află în faţa golfului la marginea căruia se afla casa singuratică a bătrânul lord.

   Farrow încetini mersul motoarelor şi privi cu atenţiune prin periscop la birtul „Diavolului". În cele din urmă răsuflă uşurat şi zise:

   — Doctorul tocmai a ieşit în uşă. Pare c-a auzit ceva suspect căci ţine amândouă mâinile pe paturile revolverelor. Îşi încordează auzul... se îndreptă încetişor spre colţul casei... priveşte cu băgare de seamă spre desiş. Probabil că fraţii Allison cu negrii lor se află pe aproape. A! Acum iese afară şi bătrânul lord, înarmat şi el cu două revolvere. Ia să intrăm în golf, ca sa putem ieşi la suprafaţă îndată ce vor avea trebuinţă de ajutor.

   Electromotoarele fură puse din nou în funcţiune. Farrow comunică tovarăşilor că doctorul se făcuse nevăzut pe după colţul casei şi că lordul ajunsese şi el acolo ca să-i poată sări în ajutor lui Bertram la nevoie.

   Urmând sa raporteze ceea ce vedea, le mai zise că doctorul se întorsese pe cealaltă parte a casei şi probabil că nu descoperise nimic suspect în desiş, îndată după el ieşise din casă Weston. Înarmat ca şi ceilalţi.

   După câtva timp „Dox"-ul ajunsese în golf şi în vreme ce pompele goleau tancurile de balast, Farrow zise:

   — A! Doctorul ne-a zărit.

   — Vine spre ţărm. Lordul şi Weston, însă, urmează să stea de pază la colţurile casei. Foarte cuminte fac! Hm... nu ştiu dacă n-ar fi mai bine să rămânem sub apă până se va înnopta... Nu, căci în vremea asta s-ar putea întâmpla o nenorocire. Allisonii ăia nu cruţă şi mai mult ca sigur că-i vor ucide pe lord şi Weston înainte ca noi să putem ieşi la suprafaţă.

   Turnul se înălţă în curând din apă şi George deschise capacul ca să iasă primul afară. Doctorul Bertram, care stătea pa ţărm, strigă cu glas înăbuşit:

   — Am auzit zgomote suspecte în diferite locuri ale desişului precum şi sunete care păreau gemete omeneşti. Dar când am dat târcoale casei n-am putut vedea şi auzi nimic. Se petrec lucruri ciudate pe aici.

   — Când vom fi în casă n-au decât să poftească să ne viziteze fiinţele acelea misterioase care umblă prin desiş, răspunse George râzând. Îi dăm noi gata, n-avea grijă!

   Puntea submarinului ieşi la suprafaţă şi George îşi făcu vânt imediat peste parapetul turnului, iar în clipa următoare sări pe uscat. Alergă repede spre bătrânul lord şi zise agitat.

   — Domnule Steavens, am scos casetele din camera blindată şi le-am dus pe submarinul nostru. Sunt cincizeci de bucăţi, aşa e?

   — Da, dragul meu, răspunse bătrânul, prietenos, întocmai. Mare bucurie mi-ai făcut cu asta.

   — Dacă a gemut cineva aici, după cum îmi spunea doctorul, trebuie să fie negrul, spuse George. Am împuşcat în genunchiul stâng pe un negru uriaş care venise pe epava yachtului dv., în costum de scafandru. Yachtul a fost aruncat în aer.

   — O barcă cu motor a zvârlit în jos o încărcătură explozibilă. Din fericire noi plecaserăm cu puţin înainte.

   — Sfinte Dumnezeule, în ce primejdie v-aţi aflat făcu lordul, înspăimântat. Dac-aş fi bănuit aşa ceva, nu v-aş fi rugat să scoateţi la iveală comoara. Trebuie să-i mulţumesc imediat căpitanului.

   Merse repede pe submarin, din turnul căruia tocmai ieşea Farrow. În vremea asta George se îndreptă spre uşa birtului, unde stătea Weston. Îi povesti şi lui pe scurt cum a mers treaba cu scoaterea din fundul mării a comorii şi întâlnirea cu negrul. Weston alergă repede spre plajă şi se alătură micului grup format de marinari.

   George intră în cârciumă şi se aşeză liniştit la o masă, cu spatele spre fereastra care dădea spre desiş. Era cât se poate de mulţumit că izbutise să-i readucă lordului comoara lui.

   Deodată auzi îndărătul lui un geamăt uşor. Înainte de a se putea întoarce se simţi înhăţat de mâini de fier şi împins pe spate. (Vezi ilustraţia de pe copertă).

   Cineva îi astupă gura, ca să nu poată striga, apoi fu ridicat şi dus spre fereastră şi înainte de a-şi putea da seamă ce vor să facă cu el, o lovitură de pumn în tâmplă îl făcu să cadă grămadă.

   Când îşi reveni în simţiri capul îi vâjâia, trupul îi era săgetat de dureri şi pe dinaintea ochilor îi jucau scântei de toate culorile; ca de la mare depărtare auzi un glas batjocoritor:

   — Masser Allison, el trezit. Hector şti cum trebuie loveşte.

   — Ai avut noroc, zise un glas bărbătesc blând şi simpatic.

   — Voi, negrii, cu un pumn omorâţi un om. Aşa dar, Achil, ăsta a fost băieţaşul care te-a pus pe fugă colo jos pe yacht. Nu mai pricep nimic.

   — Pe tinerelul acesta l-ai fi putut sugruma doar cu o singură mână.

   — Masser Allison, el a avut pistol, împuşcat săracul Achil.

   — Ai dreptate, de arme de foc ţi-e frică ţie mai mult decât de orice, mai ales când ele sunt în mâinile altora, râse celălalt.

   — Să nădăjduim că tânărul îşi va veni în curând în fire ca să-l putem lua la rost.

   Privirea lui George se limpezi încetul cu încetul. Văzu acum în fata sa doi bărbaţi elegant îmbrăcaţi, care aveau o înfăţişare de oameni de lume în costumele lor tropicale albe. Aveau părul negru şi chipuri foarte simpatice, îndărătul lor stăteau doi negri uriaşi, cu mutre fioroase.

   Unul din ei aruncă lui George priviri atât de înfuriate încât tânărul îşi zise imediat că asta era Achil, pe care-l împuşca se el în genunchi. Aşa şi era. Căci ţinea piciorul stâng cam îndoit.

   Zâmbi fără să vrea şi imediat se auzi glasul americanului din dreapta:

   — Drace! Băieţandrul ăsta e curajos nevoie mare, Jerry. Râde ca şi cum nici nu s-ar sinchisi de primejdia ce-l paşte. Cine ştie însă dacă va mai urma să râdă când Achil va arăta ce poate.

   — Da. E un băiat viteaz, încuviinţă celălalt american. Cred că va vorbi.

   Se apropiară amândoi de George, care îi privi ţintă în ochi.

   Lionel Allison, acela care vorbise la urmă, zise liniştit, dar cu o intonaţie ameninţătoare în glas:

   — Nu e aşa, tinere, că vei vorbi? Sper că nu va fi nevoie să ne folosim de violenţă. Ia s-auzim: cui aparţine submarinul?

   — Tatălui meu, căpitanul Farrow, răspunse George, zâmbind. Presupun c-aţi auzit de el? La rugămintea lordului Steavens am scos la iveală colecţia lui de nestemate din camera blindată a yachtului scufundat. Cred că asta e tot ce doriţi să aflaţi?

   Chipurile celor doi fraţi se întunecară când auziră numele de Farrow. Şi Jerry mormăi clătinând capul:

   — Da, da, un altul nici n-ar fi izbutit să scoată la iveală comoara. Hm... eu aş fi de părere, Lionel, că cel mai bun lucru e să ne punem în legătură cu căpitanul. Îi vom propune să-şi răscumpere fiul în schimbul pietrelor preţioase. Ce părere ai tu?

   Lionel Allison dădu din cap apoi zise, codindu-se:

   — După cât îl cunosc eu pe căpitan, nu va primi târgul acesta, Jerry, căci colecţia de nestemate nu e proprietatea sa. Cu siguranţă că i-o va preda lordului, chiar dacă ar şti că prin asta îşi va pierde fiul.

   — Aşa e, se amestecă George în vorbă, tocmai ce vroiam să spun şi eu. Pe de altă parte nici eu n-aş fi înţeles cu schimbul acesta. Dacă ţineţi să aveţi nestematele, trebuie să vă adresaţi direct lordului, poate îi puteţi oferi ceva în schimb.

   George avusese un gând anumit vorbind astfel; nădăjduia să afle în chipul acesta ceva asupra soartei fiicei lordului. Şi nu se înşelase. Cei doi fraţi se uitară surprinşi unul la altul, apoi Lionel zise:

   — Are dreptate băiatul, Jerry. Nu eşti şi tu de părere că ne va da nestematele imediat ce va afla că Ellen a lui e vie şi nevătămată pe insuliţa din nord de aici, la bătrânul plantator?

   — Drace, făcu Jerry. Asta e o idee bună. Ai procedat bine atunci când mai oprit s-o fac pe Ellen soţia mea, cu forţa. Ia stai

niţel.

   — Am aici scrisoarea pe care mi-a dat-o acum două luni cu prilejul ultimei noastre vizite acolo. Printr-însa îl roagă pe tatăl ei să facă tot ce îi stă în putinţă ca s-o elibereze, deşi nu se plânge ca îi merge rău. Mai aminteşte că ne-am purtat cuviincios cu ea. Nu încape îndoială că lordul va da imediat nestematele în schimbul fetei

Jerry, prin faptul că submarinul plecase înainte de explozie, căci altminteri ar fi trebuit să căutăm casetele printre dărâmături. Ce zici, să-i dăm drumul băiatului după ce vom aranja treaba?

   — Eu n-am nimic împotrivă, răspunse celălalt - dar nu prea cred ca Achil să consimtă cu una, cu două.

   — Mi-a venit o idee! exclamă Lionel, râzând. Îi lăsăm să-şi aranjeze socotelile între ei. Ca arme vor trebui, însă, să se folosească de cuţite. Achil e foarte îndemânatic în lupta cu cuţitul. E mai tare ca băiatul, dar în schimb e împiedicat de rana de la genunchii şi prin asta li se egalează forţele. Jerry, ideea e minunată!

   Cei doi fraţi râseră cu poftă, bucurându-se dinainte de spectacolul la care vor lua parte.

   — Admirabil, Lionel! strigă Jerry. Treaba trebuie făcută imediat, cât mai e timp, adică până ce Farrow şi lordul vor transporta casetele pe uscat. Aici nu ne vor găsi ei în nici un caz şi nici nu vor auzi dacă tânărul va striga cumva după ajutor.

   — Nici nu cred că o s-o facă, zise Lionel, străfulgerându-l pe George cu privirea.

   — Căci cum va scoate un strigăt voi pune pe Achil să-l amuţească.

   — Ia spune, Achil, se adresă el negrului uriaş - eşti dispus să-ţi arăţi măiestria în lupta cu cuţitul, faţă de acest băieţandru care te-a împuşcat în picior?

   Negrul rânji, arătându-şi dinţii albi şi puternici.

   — O! Masser, răspunse el - Achil arată la dânsul ce poate face cu cuţit.

   — Ha, ha! râse Jerry, va fi minunat. Tânărul ţine la brâu un pumnal pe cinste - îl voi lua cu după ce Achil va fi terminat cu dânsul. Hai, daţi-i drumul, băieţii Tinere, vezi de te apără bine, căci Achil nu glumeşte, după cum cred că-ţi dai singur seamă. Loveşte cât poţi, nu strică dacă negrul va pierde puţintel sânge. Dar nu cumva să scoţi un strigăt, ca să nu te căieşti pe urmă. Hai, eşti gata?

   George îl măsură liniştit pe uriaşul negru, şi răspunse:

   — Primesc lupta. Îmi pare însă rău că va trebui sa vă mulţumiţi în viitor numai cu un singur servitor.

   Cei doi fraţi rămaseră o clipă înmărmuriţi, apoi izbucnim într-un hohot de râs şi Lionel zise:

   — Dar încrezut mai eşti, tinerel, ai auzit ce spunea, Achil? Bagă de seamă!

   Negrul se schimonosi de furie şi scrâşni:

   — O, Achil face pastramă din el.

   Jerry scoase cele două revolvere de la brâul lui George şi le vârî în buzunarul său, apoi urmă să întărite pe negru, părând să-i facă mare plăcere lucrul acesta.

   — Ia vezi, Achil, nu lua lucrurile atât de uşor, băiatul pare să fie mai tare decât tine, ceea ce ai avut prilejul să constaţi colo jos, pe epavă. Ţine-te bine!

   Râse iarăşi când Achil strânse dinţii şi-şi rostogoli ochii în orbite. George întrebă atunci calm:

   — Ce se va întâmpla cu mine după luptă? Cum mă voi putea întoarce la tata şi camarazii mei?

   — Care va să zică eşti încredinţat de izbândă, băiete? făcu Jerry. Ştii că-mi plăcii, presupunând că vei scăpa oarecum teafăr din luptă, te vom lega la loc de copac şi-i vom da de veste tatălui tău unde te poate găsi. Şi acum, pregăteşte-te!

   Jerry tăia funiile cu care George era legat de pom: în timpul acesta ţinea însă revolverul în mâna stângă, temându-se, probabil, de vreo surpriză. Apoi sări repede înapoi şi strigă:

   — Gata, daţi-i drumul! Achil, fii cu băgare de seamă!

   V.

   SFÂRŞITUL BANDIŢILOR.

   GEORGE FĂCU UN PAS ÎNAINTE, capul îl mai durea şi genunchii îi tremurau, dar când simţi în mână pumnalul Sanjei fu cuprins de o linişte şi o energie fără seamăn. Privi ţintă la faţa schimonosită de furie a negrului care se apropia acum de el.

   Achil era într-adevăr împiedicat de rana de la genunchi, dar era totuşi un potrivnic foarte primejdios. Forţa lui uriaşă împreună cu ura sălbatec ce-o purta tânărului, îi dădeau înfăţişarea unei fiare gata să-şi sfâşie prada.

   Nici George nu era însă de dispreţuit; el se pricepe să mânuiască pumnalul cu multă îndemânare şi avea destulă experienţă în lupte dintr-acestea.

   Achil de apropia, şchiopătând, de el, vrând să-l ia prin surprindere, pentru ca apoi să-l spintece dintr-odată. Dar se înşelase.

   Cu iuţeala fulgerului George trecu dedesubtul braţului ridicat al potrivnicului său, apoi, înainte ca negrul să se poată întoarce, tânărul îi şi înfipsese pumnalul adânc în braţ. Îi trase repede afară şi sări îndărăt, din păcate lama ascuţită nu tăiase artera principală a braţului, după cum se aşteptase George - căci Achil, deşi se

alesese cu o tăietură adâncă, se putea folosi încă de braţ.

   Scoase un muget ca de fiară, apoi, ca şi cum n-ar fi avut piciorul rănit, se năpusti asupra lui George. Dar acesta se pricepu de minune să ferească lovitura de cuţit pe care negrul se pregătea s-o dea. Se alese numai cu o zgârietură la braţul drept.

   Achil însă se poticni, atât din pricina loviturii care dăduse greş cât şi din pricină că prea se încrezuse în rezistenta piciorului rănit. George se folosi de clipa aceasta.

   Pumnalul său minunat scânteia de două ori în aer, apoi negrul scoase un răcnet de furie şi durere în aceiaşi timp. Se clătină ca un om beat, cuţitul îi scăpă din mână şi încercă zadarnic să ridice mâinile. George îi tăiase arterele principale de la amândouă braţele.

   Liniştii, cu zâmbetul pe buze, se întoarse apoi spre cei doi fraţi care se uitau la el cu ochii holbaţi:

   — Cred c-am învins. Achil nu mai prezintă nici o primejdie pentru mine şi nu vreau să-l ucid de vreme ce e lipsit de apărare.

   — La asta nu mă aşteptasem, tinere! exclamă Jerry. Rar am văzut o luptă atât de frumoasă. Acum n-avem încotro, trebuie să ne ţinem făgăduiala. Haide, te voi lega înapoi de copac. Îţi vei primi şi armele; îmi dau seamă că nu-ţi vine să te desparţi de minunatul tău pumnal. Ai lucrat admirabil. Îi voi vesti pe tatăl tău că te afli aici.

   Tot vorbind, îl legă pe tânăr de pom, apoi li puse la loc în brâu revolverele şi pumnalul şi zise:

   — Mi-ai plăcut cum nici nu se poate mai mult, tinere.

   — Rareori îmi exprim părerea asta faţă de cineva. Nădăjduiesc că vom cădea la înţelegere cu bătrânul lord şi atunci iţi vei redobândi libertatea.

   Achil urma să stea nemişcat, privindu-l pe George cu ochi plini de ură. Hector se apropia de el şi-i pansă braţele din care curgea sângele şiroaie. Cei doi Allison aşteptară până totul fu gata, apoi unul din ei zise:

   — Să plecăm repede, mai târziu vom încerca să lecuim rănile lui Achil; deocamdată trebuie să aranjăm treburile noastre. Achil, tu ne cam împiedici, aşa c-ai putea s-o iei înainte la vasul nostru. Venim şi noi îndată.

   Negrul îi fulgeră cu privirea pe cei doi fraţi, se întoarse şi porni la drum. Jerry se uită râzând după el, apoi zise lui George:

   — Pe ăsta l-ai aranjat bine, tinere. N-are ce să-i strice, pe mulţi i-a dat el gata cu cuţitul său, acum simte pe propria lui piele... ce e asta. Aşa dar, ne vom grăbi cât se poate, ca să fii şi tu liber cât mai curând.

   Merseră spre partea de răsărit a micului luminiş, în marginea căruia era legat George. Abia se făcură nevăzuţi din faţa privirilor lui, că tânărul încercă să se libereze. Jerry îi legase mânile la spate şi-i mai trecuse o funie în jurul corpului. Numai picioarele îi rămăseseră libere.

   George se opinti din toate puterile, dar nici nu izbuti să slăbească funia nici de un milimetru. Zadarnice rămaseră şi sforţărilor sale de a-şi elibera mâinile din frânghioara de care erau legate.

   Nu se descurajă însă, dar repetă încercările la intervale scurte. Principalul era să-şi desfacă funia care-l ţinea legat de copac, căci putea alerga în întâmpinarea camarazilor chiar cu mâinile legale.

   Ştia acum ca Ellen Steavens se afla pe o insulă la nordul acesteia. Poate că mai izbutea să împiedice ca lordul să dea acestor criminali bijuteriile în schimbul fiicei sale.

   Cu bucurie constată că repetatele sale sforţări nu rămăseseră fără rezultat, căci funia începu sa pârâie şi să se întindă încetul cu încetul. Era de-ajuns s-o slăbească numai atâta ca să poată aluneca printr-însa.

   De-odată, auzi un zgomot care venea din spre partea de apus a luminişului. Privind într-acolo, tresări speriat, căci văzu venind... pe Achil, duşmanul sau, a cărui înfăţişare te băga în sperieţi.

   Ura lui nemăsurată, dorinţa de a se răzbuna, îl mânaseră îndărăt. Şchiopăta prin luminiş îndreptându-se spre George, căuta să ridice braţele, dar nu izbutea. Cu toate acestea era încă un duşman de temut şi tânărul îi ghicea lămurit gândul.

   — Achil omoară tânăr alb, răcni uriaşul când fu numai la câţiva paşi. El muşcă la dânsul.

   Spunând aceasta scrâşni din dinţi ca o adevărată panteră. George se cutremură de groază. La asta nu se gândise. Era înfiorător să fie sfâşiat de dinţii puternici ai negrului.

   Se smuci din nou cu toată puterea, funia pârâi şi slăbi puţin, dar nu era destul încă pentru ca trupul tânărului să poată aluneca afară.

   Achil râse batjocoritor.

   — O! Tânăr alb nu scapă! scrâşni el. Achil vine îndată la el.

   Trebuia să fie o adevărată tortură pentru negru să meargă cu

piciorul rănit, căci din pricina mişcărilor din timpul luptei, rana de sigur că se deschisese iar. Dar apriga sete de răzbunare îl tot mâna înainte pe uriaş şi el nu mai ţinea scamă de durerile cumplite pe care le simţea.

   lată-l doar la doi paşi de George... Tânărul se sprijinise de trunchiul copacului. Îşi recăpăta cu desăvârşire liniştea.

   Chibzuii fulgerător la posibilităţile de apărare ce le avea. Şi fără să vrea închise ochii pe jumătate. Găsise mijlocul să scape prin vicleşug de duşmanul său de moarte.

   — O! Tânăr alb închide ochi de pe-acum! râse acesta. Curând va închide pentru totdeauna.

   Mai făcu un pas, ridică puţin piciorul rănit, ca şi cum ar fi vrut să-şi potolească durerile.

   George aşteptase doar atâta. Cu iuţeala fulgerului ridica şi el piciorul drept şi izbi cu toată puterea în burta negrului.

   Acesta căzu pe spate cu un răcnet de durere. George îşi calculase bine lovitura şi în disperarea situaţiei sale o dăduse cu o furie grozavă. Achil zăcea întins la pământ, zvârcolindu-se de moarte.

   Încordându-şi forţele, George smuci iarăşi cu furie şi... răsuflă uşurat, văzând că nodul alunecase într-atâta, încât trupul său se putea strecura prin laţ - îşi dădu drumul cu băgare de seamă, apoi merse repede prin luminiş spre punctul unde dispăruseră fraţii Allison împreună cu Hector, celălalt negru din slujba lor.

   Acum Achil nu mai constituia nici o primejdie pentru el, căci n- ar fi putut alerga cu piciorul rănit.

   George găsi o spărtură mică în tufiş. Repede privi încă odată îndărăt şi văzu că negrul făcea sforţări disperate să se ridice; apoi se strecură prin spărtură.

   Locul unde intră nu era o potecă, dar după crengile rupte şi frunzele căzute, îşi dădu seama că pe aici apucaseră fraţii Allison.

   Ajunse într-un nou luminiş şi cu bucurie în suflet descoperi acolo câţiva bolovani asculţi, împrăştiaţi pretutindeni. Se aşeză imediat la pământ şi începu să frece frânghia de la mâini de una din muchiile unei pietre.

   Frecă cu zor, fără să-i pese că-şi zdrelea pielea şi în cele din urmă treaba fu făcută pe deplin.

   Răsuflând uşurat sări în sus. Acum nu trebuia să se mai teamă de cei doi Allison, căci avea la îndemână armele de care se putea folosi la caz fie nevoie.

   Ramurile tufişurilor dinspre răsărit ale luminişului pârâeau şi trosneau. George privi repede într-acolo şi văzu că Achil se luase după dânsul... Când însă negrul zări lucind revolverul în mâna dreaptă a tânărului, se trase îndărăt, cu mutra schimonosită de furie şi spaimă, îşi dădea seamă acum că nu-şi va mai potoli niciodată setea de răzbunare.

   George îşi zise că negrul va merge la barca cu motor cu care aveau de gând să-şi ia tălpăşiţa criminalii. Îi lăsă deci în plata Domnului şi-şi văzu de drum.

   Fraţii Allison merseră spre coasta de apus şi el le găsi urmele cu uşurinţă, căci dânşii nu-şi dăduseră silinţa să le ascundă.

   Într-un târziu George văzu birtul singuratic înaintea lui, dar nici o urmă de Allison şi negrul lor. În schimb îi văzu pe camarazii săi făcând cerc în jurul bătrânului lord, care tocmai spunea cu glas tremurător:

   — Fireşte că le dau acestor oameni colecţia mea de pietre preţioase în schimbul iubitei mele fiice. Nici nu mai încape vorbă. Te rog, domnule căpitan, pune să se aducă aici pe plajă casetele de oţel, apoi ne vom îndepărta ca fraţii Allison să-şi poată lua nestematele. După aceea îmi vor spune, de sigur, unde se află biata Ellen.

   — Ar fi bine să fie aşa, răspunse Farrow.

   — Dar cine îţi garantează că oamenii aceştia sunt vrednici de încredere? Pe George al meu unde l-or fi lăsat? E adevărat că dumnealor ne scriu că mi se va da şi mie de ştire unde se găseşte el, dar... domnule Steavens, trebuie să fim cu foarte mare băgare de seamă ca să nu fim traşi pe sfoară.

   — Dar cum am putea face altfel? întrebă lordul, cu disperare. Cei doi Allison ne au doar în puterea lor. Numai ei ştiu unde se află fiica mea şi fiul d-tale, domnule căpitan. Ce alta să răspundem ofertei lor?

   George nu mai stătu să asculte urmarea. El îşi dădu seamă că americanii cu Hector se aţineau prin apropiere şi că trăseseră cu urechea la convorbirea aceasta. Se luase după ei până aici, acum trebuia să-i descopere, surprinzându-i cu arma în mână.

   Privi repede în jur şi descoperi alte câteva frunze căzute jos, care îi arătau drumul. Încetişor şi cu mare prevedere îşi făcu loc printre crengi. Bandiţii merseseră de-a lungul marginei desişului.

   — Din când în când George îi vedea prin câte o spărtură pe camarazii care continuau sa discute cu aprindere propunerea fraţilor Allison.

   În sfârşit, îi zări şi pe aceştia îndărătul unul tufiş des, de unde puteau vedea şi auzi totul ce vorbeau cei de pe plajă; stăteau aplecaţi, cu capetele întinse înainte.

   Numai Hectar părea nepăsător. Stătea şi el aplecat, dar părea că nu-l interesează convorbirea dintre Farrow şi lord.

Cu mare băgare de seamă George merse mai departe Vroia să se apropie cât mai mult de bandiţi, pentru a-i lua prin surprindere cu revolverul în mână şi să-i ţină la respect. Dar tocmai când se strecurase afară din frunziş Hector întoarse privirea.

   Făcu ochi mari când îl zări pe George, apoi fără să scoată vreun strigăt de alarmă, duse repede mâna la brâu şi trase un pistol enorm.

   George îşi dădu seamă că acum e vorba de viaţă şi de moarte. Nu încăpea cruţare. Cu iuţeala fulgerului ridică revolverul; glonţul porni, Hector sări în sus ca zvârlit de un resort.

   — Apoi căzu grămadă la pământ, se zvârcoli câteva clipe şi rămase nemişcat.

   Cei doi Allison săriră înspăimântaţi. Cu ochii holbaţi priveau la ţevile celor două revolvere pe care George le ţinea îndreptate spre ei. Apoi, înainte ca tânărul erou să poată spună ceva, se dădură repede în lături, dispărând în tufiş.

   George trase îndată trei gloanţe în urma lor. Auzi un ţipăt şi o înjurătură. Aşadar nu-şi greşise ţinta şi asta îl umplu de mulţumire.

   Camarazii de pe plajă auziseră împuşcăturile şi cu revolverele în mână săriră spre locul cu pricina, dar George auzi, după zgomotul din frunziş, că cei doi Allison fugeau rupând pământul.

   Sări şi el repede din tufiş în întâmpinarea marinarilor.

   — Totul e în bună regulă! le strigă dânsul. Ştiu unde se află fiica lordului: pe o plantaţie situată pe o insulă, la nord de aci.

   — Insula aceasta o cunosc! strigă lordul cu însufleţire. Înainte de a veni încoace am stat câtva timp acolo. Sfinte Dumnezeule, eram atât de aproape de iubita mea Ellen şi nu ştiam nimic! Dumnezeu să te binecuvânteze, tinere, ai făcut o fapta bună.

   Stingherit, George se întoarse spre tatăl său şi zise:

   — Mă tem că fraţii Allison vor porni acum repede cu barca lor cu motor spre insula cu pricina şi o vor duce de acolo pe fiica lordului. N-ar fi mai bine să pornim cât mai repede cu submarinul nostru ca să le-o luăm înainte?

   — Fireşte ca aşa vom face, dragul meu, încuviinţă căpitanul. Să nu mai pierdem vremea! Vi şi d-ta, domnule Steavens?

   — Mai încape vorbă! răspunse lordul. Doar n-oi rămâne aici ştiind-o pe fiica mea atât de aproape. Sa pornim repede, vă rog! Domnule Weston, spune-i lui Curtes că voi veni mai târziu să-l iau.

   — Uite-l că şi vine! zise Weston în aceeaşi clipă.

   Un tânăr simpatic îşi făcu loc prin frunziş, alergă spre lord şi îngăimă gâfâind:

   — Excelenţă..., i-am văzut acum câteva clipe pe... fraţii Allison... Au trecut la un metru de mine; eu m-am ascuns repede într-un tufiş. Amândoi sunt răniţi la braţ.

   — Bine, Curtes, răspunse lordul. Acu plecăm s-o eliberăm pe Ellen. Domnule Weston, îţi dăruiesc d-tale casa asta cu tot ce e într-unsa. Stai să-ţi dau şi un înscris.

   Aşternu la repezeală câteva cuvinte pe o hârtie, o înmână tânărului pescar, apoi porni repede după Farrow şi tovarăşii săi care şi începuseră să urce pe submarin.

   După câteva minute, „Dox"-ul se desprinse de ţărm, făcu un viraj spre nord şi cu motoarele în plină funcţiune, porni spre insula pe care trăia Ellen Steavens.

   Farrow, George şi ceilalţi camarazi simţiră o nespusă mulţumire sufletească văzând mişcătoarea revedere dintre lord şi fiica sa, pe care o crezuse moartă.

   — Mare păcat că cei doi Allison au scăpat, zise George. Lordul nu se va bucura de linişte deplină, fiind mereu ameninţat ca fiica să-i fie iarăşi răpită.

   Submarinul se afla într-un golfuleţ al insulei pe care trăia plantatorul la care bandiţii o aduseseră pe Ellen. Călătoria durase câteva ceasuri şi peste o oră se va lăsa noaptea. Farrow privi spre mare, apoi zise de-odată:

   — Ia priviţi colo... se apropie un vas cu viteză mare. Ei să fie oare? Te pomeneşti c-or fi nădăjduind s-ajungă înaintea noastră pe insulă.

   Marinarii duseră repede ocheanele la ochi şi ca într-un glas strigară:

   — Sunt ei, împreună cu negrul pe care l-a învins George.

   — Sa încarc tunul? întrebă Jean Brike, calm.

   — Nu e nevoie, îi punem noi cu botul pe labe şi fără ghiulele, răspunse Farrow.

   — Dar ce-o fi asta? Barca se clatină... A! Li s-a stricat motorul!

   Priviră cu încordare la micul vas care se bălăbănea pe apă şi

de-odată scoaseră exclamaţii de spaimă. O flacără uriaşă ţâşni din mijlocul bărcii, însoţită de un nor gros de fum.

   După ce fumul se împrăştia, barca nu se mai zări pe valuri, de asemeni nici un înotător. Criminalii îşi găsiseră sfârşitul meritat.

   Două zile încheiate rămasei ă camarazii pe insulă, apoi porniră mai departe. Vroiau să se întoarcă acasă, pe „Insula odihnei".

SFÂRŞIT

Volumul 50

AVENTURI LA SINGAPORE

   DUŞMANI PRIMEJDIOŞI.

   SUBMARINUL ÎNAINTĂ LINIŞTIT pe apa încreţită de unde se îndrepta spre „Insula odihnei", căreia camarazii îi duceau dorul, după atâta lipsă. Toţi erau veseli, cu sufletul împăcat; făcuseră iară o faptă bună, pe lângă atâtea altele din trecut.

   Aveau cale lungă înaintea lor, ceea ce te îngăduia să se odihnească în voie, după frământările prin care trecuseră. Cei care nu erau de serviciu stăteau întinşi în hamacuri sau citeau în cabinele lor. Numai George se închisese cu doctorul în cabina acestuia, unde nu erau turburaţi de nimeni; pentru tânărul nostru erou devenise o trebuinţă sufletească să asculte povestirile aventurilor din tinereţe ale savantului medic, iar acesta simţea şi el plăcere să reîmprospăteze vremurile acelea când cutreiera pământul în tovărăşia bunului său prieteni Marian Farrow, fratele căpitanului „Dox"-ului. Nu se lăsă mult rugat nici de data aceasta şi reluă firul povestirii întreruptă din pricina aventurii cu lordul Steavens:

   Gând intrarăm în camera de lucru a lordului Abednego, acesta izbucni în râs, sări de pe scaun şi ne strânse mâinile cu căldură:

   — N-am ce zice, exclamă el. Prin, multe aţi trecut cu prilejul liberării scumpei mele fiice din mâinile bandiţilor galbeni, Ah! L-aţi adus şi pe Pongo.

   — Fii bine venit, prietene!

   Credinciosul negru se simţi foarte stingherit, căci el fusese acela care o răpise pe Ellen Abednego. Deşi mai târziu o ocrotise faţă de gândurile rele ale foştilor săi stăpâni. Lordul îl bătu pe umeri însă şi zise:

   — Îmi închipui lesne, domnilor, că Pongo a adus la îndeplinire fapte uimitoare. Vă rog, povestiţi-mi şi mie, sunt foarte curios să aflu ce-a fost. Nici nu vă daţi seamă cum am rămas când am prins o radiogramă a autorităţilor franceze, prin care se vestea că aţi fugit de pe „Insula dracului". Nu ne puteam explica cum aţi ajuns puşcăriaşi.

   Marian îi povesti pe scurt păţaniile noastre din clipa când ne despărţirăm în Singapore, pentru a pleca în Sumatra, unde aveam de gând să prindem un rinocer; luptele noastre cu Bataşii, fuga spre coasta mării, vasul părăsit de care dădurăm acolo, cu căpitanul lui legat în cabina tăinuită. Apoi taifunul care ne târî până în Marea Chineză de Sud, întâlnirea cu vasul de război francez şi condamnarea noastră ca piraţi. După aceea fuga de pe „Insula dracului", întâlnirea cu piraţii chinezi şi salvarea noastră de pe goeleta naufragiată de către canoniera engleză „Falcon", care ne aduse la Singapore.

   — Ei drăcie! murmură lordul Abednego. Aşa dar, căpitanul acela care îşi zicea Larrin şi pe care l-aţi găsit pe goeletă, a fost recunoscut mai târziu la Saigon drept Haridell? Şi tot ca Larrin l-a trimis, printr-un jurământ fals - pe tovarăşul dv. de suferinţă, domnul Manant, pe „Insula dracului"? Ce să fie cu individul acesta misterios?

   Căpitanul Roer, unchiul lui Manant, luă cuvântul:

   — Părerea mea este, domnule guvernator, că Larrin acesta e în strânsă legătură cu piraţii chinezi care fac de câtăva vreme nesigure călătoriile pe mare. Căci atât în cazul dumnealor cât şi în acela al nepotului meu, el se afla pe vasul piraţilor şi atunci când l-au dibuit autorităţile franceze i-a dat pe prizonieri drept piraţi, depunând jurământ în sensul acesta. Pun rămăşag că s-a folosit de multe ori de această şiretenie. Ştie Dumnezeu câţi oameni nevinovaţi o fi având pe conştiinţă.

   — Căpitanul Roer are dreptate! interveni Marian. Piratul chinez de pe insuliţa din Marea Banda ne spunea doar că bandiţii sunt conduşi de europeni. Şi el tocmai îl aştepta pe „şef". Sunt convins că Larrin, sau cum Dumnezeu îi mai zice - e chiar „şeful".

   — Dacă aşa stau lucrurile, răspunse lordul - v-aş ruga să-mi daţi o mână de ajutor pentru descoperirea căpeteniilor piraţilor. Singapore este locul cel mai potrivit unde „conducerea" bandei se poate ascunde sub o formă oarecare, cu înfăţişară nevinovată. Am aici o listă a tuturor vapoarelor care au părăsit Singapore cu încărcături preţioase, dar n-au ajuns la destinaţie. În ultimele cinci săptămâni numai s-au ivit vreo opt cazuri. Ceea ce înseamnă că bandiţii îşi au aici spionii lor care sunt bine informaţi în privinţa încărcăturii vapoarelor care părăsesc portul.

   — Şi în majoritatea cazurilor se spune apoi că vasele respective au căzut pradă vreunui taifun, adăugă Roer.

   — Întocmai, căci altminteri societăţile de asigurare ar pune prime atât de mari încât nimeni n-ar mai lua încărcături.

   — Ia spuneţi, vreji să ne ajutaţi? Vă atrag atenţia însă de la început că de trei luni ne tot silim să limpezim „accidentele" acestea, fără să fi înregistrat cel mai mic succes însă. Se poate întâmpla, deci, ca să vă pierdeţi vremea degeaba aici, în vreme ce în Sumatra vă aşteaptă cele mai frumoase aventuri vânătoreşti.

   — Uitaţi, se vede, domnule guvernator, zise Marian, că noi suntem încă nişte evadaţi, pe care autorităţile franceze îi caută cu îndârjire. Trebuie să-l înfundăm pe Larrin, altminteri ne putem aştepta sa fim arestaţi fără veste în orice parte a lumii. Sunt bucuros că vom putea lucra împreună cu poliţia engleză.

   — Atâta vreme cât vă aflaţi la noi, să n-aveţi grijă de arestare, căci noi suntem încredinţaţi de nevinovăţia d-voastră. Cred şi eu însă că francezii vor fi trimis mandate de arestare împotriva d-voastră în toate porturile.

   — Dar ia spuneţi, cam în ce fel am putea pune la cale lucrurile ca să dăm de piraţi?

   — Eu aş îndrăzni să susţin că duşmanii noştri vor veni ei la noi. Nu credeţi şi dv., domnule guvernator, că sosirea noastră în Singapore şi vizita la dv. a şi fost adusă la cunoştinţa bandei? Piratul chinez de pe insuliţa din Marea Bandei, care, din păcate apucase să fugă când ne-am întors cu „Falcon" în bârlogul lui, o fi dat de veste de mult, de pe vreo insulă oarecare, despre evadarea noastră.

   — Atunci cred c-ar fi bine se cercetăm la poşta de aici care firmă a primit ieri sau alaltăieri o telegramă de acolo, îşi dădu cu părerea Hasting.

   — Ideea d-tale nu e rea, domnule Hasting, răspunse lordul Abednego - numai ca nu trebuie să uiţi că zilnic sosesc în Singapore mii de telegrame de acolo de unde presupui d-ta că o fi depeşa chinezul. Şi textul aceleia cu pricina o fi fost conceput în termeni atât de „comerciali", ca să zic aşa, încât va fi cu neputinţă să aflăm ce vrea.

   — Aşa-i, e o problemă cam grea.

   — Încuviinţă Marian. Părerea mea e să nu întreprindem nimic, căci, după cum spuneam, vor veni dumnealor la noi.

   — Vrei să zici sub forma vreunui atentat! glumi lordul.

   — Fireşte, căci pentru Larrin noi constituim cea mai mare ameninţare. Trebuie săi ne înlăture din cale şi asta cât mai curând.

   — Atunci, vă voi da o escortă care să vă însoţească pretutindeni.

   — Asta nu ne poate fi de mare folos, cel mult ar fi primejduiţi şi oamenii aceştia. Cel mai sigur lucru este să ne luăm tălpăşiţa. Să dispărem adică.

   — Dar bine, domnule Farrow, cum să dea indivizii peste dv. dacă veţi dispărea?

   Marian zâmbi:

   — Ei vezi, am născocit eu o mică şiretenie. Trebuie să dispărem, să ne punem undeva la adăpost şi dumnealor trebuie să aibă posibilitatea să încerce un atentat asupra noastră. Cu prilejul acesta vom fi în măsură, poate, să punem mâna pe câţiva membri de-ai bandei.

   Lordul Abednego dădu din cap nedumerit.

   —  Nu prea pricep cum vine asta. Vreţi sa dispăreţi, să fiţi la adăpost şi totuşi să fiţi expuşi unui atentat. Dumnezeu să te înţeleagă!

   — Cu toate astea e simplu de tot. Veţi face să apară în gazetele de aici o informaţie cum că noi am fost pescuiţi în Marea Bandei de pe un vas naufragiat şi că am fost depuşi în închisoarea din port, deoarece istorisirea noastră nu prea părea de crezut. Pun rămăşag că mâine noapte se va da un atac asupra închisorii cu pricina.

   — Drace! Ideea e minunată! Dar ce te faci cu francezii? Nu eşti şi d-ta de părere că vor interveni în curând ca să vă predăm lor?

   — Fireşte, răspunse Marian, până atunci vom fi şi evadat însă din închisoare.

   Lordul râse cu poftă.

   — Sunteţi daţi dracului! Găsiţi o ieşire chiar din cele mai încurcate situaţii. Vechea închisoare e goală deocamdată, după cât ştiu eu, căci acolo sunt ţinuţi peste noapte numai marinarii care turbură liniştea publică. Afară, de asta nu e greu de evadat din ea, aşa că francezii vor crede când li se va spune că aţi fugit. În al doilea rând stă singuratică, astfel că e foarte potrivită pentru un atac. N-ar fi bine să dau ordin să se întărească paza?

   — Asta ar bate la ochi. Mai nimerit e să puneţi în jurul ei, la distanţă destul de mare, o echipă din cei mai iscusiţi detectivi. Oricine va putea intra în cercul format de detectivi, dar înapoi nu va putea trece nimeni. Dar nu şi asta ar bate la ochi. Mai bine altfel: nici un om nu va putea ieşi din cercul acesta de îndată ce se va făptui un atentat.

   — Hm... în cazul acesta garda e în mare primejdie, căci oamenii nu vor şti nimic din ce se plănuieşte. Mai mult ca sigur că banda va încerca să arunce în aer vechea clădire.

   — Mă îndoiesc că vor proceda astfel, căci atunci s-ar putea să scape vreunul din noi. Bănuiesc că vor lucra cu şiretlicuri. De aceea aş fi de părere ca paznicii să fie prevăzuţi cu măşti împotriva gazelor şi afară de asta trebuie ca un medic, îmbrăcat în uniformă poliţienească, să analizeze din când în când apa şi mâncarea pentru a vedea dacă nu sunt otrăvite. Asta mai ales atunci când persoane suspecte se vor arăta prin apropiere sau vor fi închise acolo.

   — Ce mai detectiv ar ieşi din d-ta, domnule Farrow! Ai ţinut seamă de tot ce s-ar putea întâmpla.

   — Numai detectiv n-aş vrea să mă faci râse Marian. Sunt aventurier, (cititorul să nu considere acest cuvânt în înţelesul râu, prin „aventurier" e crezut aci omul care umblă după aventuri cu caracter superior, care să-l îngăduit cunoaşterea lumii, a oamenilor şi lucrurilor.), cu trup şi sunet şi la „meseria" asta înveţi multe şi nu te laşi înşelat atât de uşor. Mai mult îmi place să am de-a face ca animale sălbatice decât cu criminali. Dar dacă n-am încotro, le voi veni de hac şi acestora.

   — Am avut prilejui să mă încredinţez, răspunse lordul. Vă voi recomanda pe colonelul Barrington, prefectul poliţiei din Singapore; dânsul vă va da tot sprijinul trebuincios.

   Cu maşina lordului plecarăm la prefectura poliţiei. Trebuie să mărturisesc c-am rămas foarte dezamăgiţi când ne-a fost prezentat Barrington. Mi-l închipuisem pe şeful poliţiei din marele oraş Singapore un om înalt, voinic, cu chipul aspru şi ochi străpungători. Când colo însă, ne trezirăm în faţa unui omuleţ rotofei şi dolofan, cu chipul prietenos şi capul ca o bilă de biliard, cu ochii mititei care dispăreau aproape între pleoape. Îşi frecă mâinile mulţumit, salutându-ne ceremonios şi ne pofti să şedem. Numai când îl văzu pe Pongo, tresări puternic şi ochii îi străfulgerară. O clipă doar ţinu asta, dar privirea aceasta făcu să văd pe omuleţul nostru într-o lumină cu totul alta.

   — Ştiu eu cu cine am de-a face, domnilor, zise el - şi chiar fără recomandaţia lordului v-aş fi luat sub ocrotirea mea. Trebuie să vă spun că de multă vreme am un spion foarte dibacii în Saigon. Ne-a bătut la ochi şi faptul că mulţi oameni au fost condamnaţi pe temeiul jurămintelor căpitanului Haridell. Şi pe fratele său vitreg, Larrin, îl cunoaştem de asemeni. Numai că n- am putut da de el până acum. Cu ajutorul dv. o să izbutim şi atunci vom putea reda libertatea multor nevinovaţi. V-aţi făurit vreun plan de luptă?

   Marian îi împărtăşi intenţia sa.

   — Foarte bine, domnule Farrow, să ştii că vom pune mâna pe câţiva membri de-ai bandei. Din nenorocire indivizii ăştia nu trădează nimic, chiar dacă i-ai supune la torturi.

   — Eu aveam de gând să facem scăpat pe unul din ei şi să-i urmărim apoi, zise Marian.

   —Ar fi şi ăsta un mijloc, dar nu mă aştept la cine ştie ce rezultat. Cartierul principal al bandei o fi atât de bine ascuns încât nici membrii de mâna a doua ai ei n-or fi ştiind unde se află. Nu, nu, altfel vom proceda: dacă Haridell ăla sau frate-său vitreg sa va arăta pe aici, va fi pus sub observaţie atât de strictă, încât îi va fi cu neputinţă să scape.

   — Nu cred să fie atât de simplu lucrul acesta, răspunse Marian, ar trebui să fie foarte dibaci paznicii dv., domnule prefect.

   — Şi sunt chiar. Doi chinezi care au făcut slujbă pe un vapor capturat şi care au fost trataţi cu cruzime de către piraţi. Ura lor împotriva bandei este cea mai bună chezăşie că ne vor sprijini din toate puterile.

   — Ştiu ea ce să zic! mormăi Marian. Nu am încredere în nici un

chinez.

   — Nici eu, râse colonelul şi de aceea i-am pus iarăşi pe cei doi galbeni sub cea mal strictă supraveghere. Aşa dar, în privinţa aceasta putem fi liniştiţi.

   — Dar acum să ne întoarcem la planul d-tale. Voi trimite imediat tuturor ziarelor o notiţă care va apare încă în ediţiile de după-amiază. Şi v-aş sfătui să mergeţi imediat la închisoarea cea veche. Voi da ordin să fiţi duşi acolo în duba poliţiei. Fireşte că mai întâi vi se vor da măşti împotriva gazelor, din magazia noastră.

   — Bine, domnule prefect. Oamenii de pază trebuie să fie instruiţi imediat şi vă sfătuiesc să încredinţaţi slujba asta, pentru ziua de astăzi cel puţin - celor mai vrednici de încredere. Cea mai mică greşeală poate aduce pieirea noastră.

   — Fireşte, domnule Farrow. Ca şef de echipă îl voi pune pe sergentul Preston. Asta e un om care se duce fără frică până şi în iad şi afară de asta e cel mai bun trăgător cu revolverul din toată poliţia noastră, ceea ce însemnează mult. Ordonanţa mea vă va conduce acum la magazie iar eu îl voi înştiinţa pe Preston şi voi da ordin să vie duba.

   După ce primirăm măştile, ne înapoiarăm în cabinetul colonelului ca să ne luăm rămas bun. Barrington ne mai zise:

   — Spre seară voi veni eu însumi la închisoare. Fireşte, în mod oficial, pentru control... Fac adesea treaba asta. Poate să rămân la dv., căci mă interesează mult să văd cam ce vor întreprinde onoraţii noştri potrivnici. Şi acum, la revedere, domnilor.

   În cursul drumului, în dubă, zisei lui Marian:

   — E neapărată nevoie să stăm în închisoarea aceea? N-ar fi mai bine să ne alăturăm cercului pe care-l vor face poliţiştii în jurul clădirii?

   — Eu îi cred pe piraţi atât de şireţi încât vor ţine să se încredinţeze dacă ne aflăm într-adevăr în închisoare. Vom cere să ni se rezerve celule ale căror ferestre să dea în piaţeta din faţa închisorii. Apoi va trebui să ne arătăm din când în când îndărătul zăbrelelor, mai ales după-amiază, după apariţia gazetelor.

   — De, eu unul mai curând aş sta în faţa unui tigru întărâtat, decât într-o celulă de închisoare, aşteptând un atac viclean al acestor bandiţi.

   — Eu la fel, râse Marian - dar orice ai zice, tot mai plăcut e aşa decât să te prăpădeşti încetul cu încetul pe blestemata aia de „Insula dracului". Şi cam asta ne-ar aştepta în viitor, dacă nu izbutim să-l dăm de gol pe onorabilul căpitan Haridell.

   — Dar eu mă îndoiesc mult de reuşită. Ai auzit doar ce spunea colonelul. Dacă nici poliţia n-a scos-o la capăt, cum îţi închipui că o vom scoate noi?

   — Eu am totuşi încredere în planul meu. Haridell trebuie să încerce să ne înlăture din cale, altminteri îl paşte primejdia la fiecare pas. Nu se poate să nu izbândim.

   — Să sperăm! oftai eu.

   Duba tocmai se oprise.

   Pentru ca această comedie să aibă speranţa de adevăr, poliţiştii care ne însoţeau aveau porunca să ne trateze ca pe nişte adevăraţi arestaţi. Ne înhăţară de braţ la coborârea din dubă; lumea se strânse în jurul nostru şi-şi bătea joc de noi scuipând şi huiduind. Şi asta ne prindea bine. Căci se aflau probabil printre aceşti oameni şi spioni de ai bandei care vor putea confirma apoi ştirea din gazete.

   Când intrarăm în cancelarie, situaţia se schimbă însă. Sergentul Preston, un uriaş cu chipul sever şi energic - ni se prezintă milităreşte şi aşteptă ordinele noastre. Marian îi lămuri cum stau lucrurile, apoi ceru să ni se dea trei celule alăturate, cu ferestrele în piaţetă. Fireşte că uşile nu trebuiau să fie încuiate.

   Ocuparăm celule strâmte şi întunecoase, ne ar citarăm în câteva rânduri îndărătul gratiilor şi ramaserăm în aşteptarea evenimentelor, care nu întârziară mult...

   După ce terminarăm masa compusă din mâncăruri una şi una, ne duserăm din nou la fereastră şi privirăm în piaţetă. Văzui atunci doi chinezi care veneau dintr-o străduţă îngustă, privind iscoditor în jur, apoi pornind repede spre închisoare. Tocmai mă pregăteam să-l înştiinţez pe Marian, când cei doi galbeni priviră în sus spre ferestrele noastre, după care aplecară repede capetele şi străbătură în goană ultima bucată de drum din piaţetă.

   Când le văzui mutrele, tresării speriat. Aveau înfăţişare fioroasă. Obrajii le erau acoperiţi de cicatrice şi umflături, care aminteau de tatuajele grozave ale unor triburi de negri.

   Dar de ce păreau atât de înspăimântaţi când ma zăriră pe mine la fereastră?

   Îi împărtăşii în şoaptă lui Marian observaţiile mele; el dădu din cap şi privi gânditor în gol. Deodată se deschise uşa celulei noastre şi Manant, nepotul căpitanului Roer, intră înăuntru.

   — I-aţi văzut pe cei doi chinezi? întrebă el. Chipurile le sunt cu desăvârşire pocite din pricina cicatricelor, dar pe unul din ei l-am recunoscut după dinţi. A fost pe vasul pirat pe care mă aflam şi eu ca prizonier.

   — Drace! scrâşni Marian. Interesantă afacere! I-aş face un semn sergentului să-i aresteze. Fără îndoială că pun Ia cale atentatul chiar acum.

   În aceeaşi clipă se auziră paşi pe gang şi sergentul Preston deschise uşa.

   II.

   UNELTIRI CHINEZEŞTI.

   — BINE C-AI VENIT, domnule sergent, zise Marian. Arestează- i, te rog, pe cei doi chinezi pociţi care au intrat adineauri în închisoare.

   Preston izbucni în râs:

   — Pe cine să arestez? Pe Kilung şi Jeng? Dar ăştia sunt cei doi spioni care vor să se răzbune pe piraţi. Cicatricele alea de pe obrajii le erau datorate tratamentului sălbatec la care au fost supuşi. Marian se uită la Manant.

   — E posibil, întrebă el - ca cel doi să fi fost prizonieri pe vasul pirat?

   — Nu cred. Spuneam doar că recunosc numai pe unul, dar atunci avea mişcările libere. Ba părea să fie chiar un fel de şef.

   — Şi nu se poate să te înşeli?

   — Nu; dacă te-ai uita la dinţii lui, ar trebui să mă crezi. Caninii de jos sunt încovoiaţi ca la o fiară de pradă.

   — Aşa e, încuviinţă sergentul - dinţii ăştia ai lui nu se pot uita, atât sunt de grozavi la vedere. Drace! Ce facem acum?

   — Trebuie să ne prefacem că nu ştim nimic, răspunse Marian după câteva clipe de chibzuială. D-ta, domnule sergent, povesteşte-le fără grijă celor doi indivizi că noi am fost aduşi aici ca un fel de momeală. Dar ia spune, ce caută ei în închisoare?

   — M-au întrebat dac-au fost prinşi niscaiva piraţi. Probabil că Kilung l-a recunoscut la rândul său pe domnul Manant.

   — Şi le-ai făgăduit să-i pui faţă în faţă cu domnul Manant?

   — Trebuia s-o fac.

   — Foarte bine. Atunci nu le vom povesti nimic, ci d-ta îl vei duce pe domnul Manant la dânşii, apoi îl aduci îndărăt în celulă. Iar d-ta, domnule Manant, prefă-te că nu-l recunoşti pe Kilung.

   — Minunat! râse Preston. Când cei doi vor părăsi închisoarea, vor fi urmăriţi. Vedeţi colo pe malaiezul ăla mic? EI e însoţitorul lor nedespărţit. Un băiat dat dracului.

   Ne arătă un pui de malaiez care dădea târcoale unei frizerii, părând să caute de lucru.

   — Bine. Atunci vom şti probabil astă seară unde trebuie să-l căutăm pe Haridell, zise Marian.

   — Aşa dar, ştii ce ai de făcut, domnule Manant.

   După un sfert de ceas Manant se înapoia, escortat de un poliţist.

   — Mi-am jucat rolul de minune, râse el, Kilung ăla susţinea sus şi tare că aş fi în legătură cu piraţii care l-au sluţit pe el. Sergentul l-a crezut fără multă vorbă şi m-a ameninţat că mă aşteaptă spânzurătoarea. Apoi povesti chinezului cum am fost descoperiţi şi despre bănuiala autorităţilor împotriva noastră.

   — Întocmai aşa cum se poate citi în gazetele de astăzi.

   — Să nădăjduim că şiretlicul va prinde, zise Marian. Căci pe galbenii ăştia îi cred în stare de orice uneltire şi nu e exclus nici să descopere cursa ce le-o întindem.

   — A! Uite că părăsesc închisoarea! Au pornit înapoi pe străduţa aia îngustă şi desigur că micul malaiez îi va urma. Lucrează bine băiatul.

   — Dar... Doamne Dumnezeule, ce drăcovenie o mai fi şi asta?

   Alergai lângă el la fereastră şi băgai de seamă cu câtă dibăcie

se luase micul malaiez după chinezi. Îi lăsă să intre în străduţă iar el rămase în faţa frizeriei, la vreo cincisprezece metri depărtare. Apoi se îndepărtă puţin până putu cuprinde cu privirea străduţa spre care se îndreptă cu un aer nepăsător. Dar înainte de a ajunge începu deodată să se clatine, bălăbăni braţele în aer ca apucat de ducă-se pe pustii şi se prăbuşi la pământ... Se mai zvârcoli câteva clipe, apoi rămase nemişcat.

   — Trebuie să-i venim în ajutori strigai eu, dar Marian mă opri.

   — Nu mai foloseşte nimic sărmanului copil!, zise el, cu glas mâhnit.

   — Iar noi stricăm toată afacerea dacă părăsim închisoarea. Uite că sergentul aleargă la faţa locului.

   Preston străbătu în grabă piaţeta, ridică trupul băiatului şi alergă înapoi cu el. Imediat se ivi din străduţă un poliţist slăbănog, veni spre sergent, vorbi ceva cu el în şoaptă şi amândoi intrară în cancelarie.

   Părăsirăm şi noi celulele şi pătrunserăm în încăperea mare de la dreapta intrării.

   — Doctorul Morris! se prezintă slăbănogul în uniformă de poliţist.

   — Mi-au şi dat de lucru dumnealor.

   — Sărmanul băiat! făcu sergentul, cu milă. Probabil că emoţia ia pricinuit un atac de inimă. Mă miră însă, căci a dus la bun sfârşit însărcinări mult mai primejdioase până acum. Păcat de el!

   — Te-nşeli, Preston, zise doctorul Morris.

   — Băiatul a fost otrăvit, la priveşte la braţul lui drept, o împunsătură de ac, umflată şi vânătă de jur împrejur. Numai o otravă grozavă poate provoca moartea atât de grabnic.

   — Dar n-a fost nimeni lângă el, zise sergentul. Cine să-l fi împuns?

   — N-ar fi rău să pui să se cerceteze dacă nu e înfiptă vreo săgeată mică în faţadă frizeriei, îşi dădu cu părerea Marian. Nu e exclus ca chinezii să fi avut ascunse pistoale cu aer comprimat în mânecile largi ale halatelor lor.

   Preston dădu un ordin unui poliţist care ieşi imediat din încăpere. Apoi zise, dus pe gânduri:

   — Se mai poate ca din frizerie să fi luat cineva dintr-un tub asupra lui otrava, altminteri, dacă l-ar fi nimerit o săgeată, băiatul ar fi ţipat. Şi-apoi şi rana ar fi fost mai mare şi mai adâncă.

   — Aşa e, încuviinţă Marian, săgeata are putere de pătrundere mai mare. Ce-ar fi să fost să se perchiziţioneze frizeria?

   — N-ar avea nici un rost, pentru că mai are o intrare, dinspre străduţă. Patronul va susţine că fuseseră câţiva clienţi în dugheană şi că el n-a observat nimic. Domnul colonel va dispune ce e de făcut. Cred că Tsao, frizerul, e trecut pe lista lui neagră.

   Puse mâna pe receptorul telefonului dar Marian îl opri:

   — Nu mai încerca degeaba; nu vezi că firele telefonice trec peste acoperişul casei de colo? Se prea poate să fie legate de altele şi convorbirile dv. vor fi interceptate.

   — Sau cheamă-l pe colonel, dar nu-i spune despre ce e vorba.

   — Atunci îi voi spune că arestaţii, adică dv., au fost recunoscuţi de spionul nostru şi aş dori să-i vorbesc în această privinţă. V-a veni cu siguranţă căci va înţelege îndată ca vom căuta pretext.

   — Hm... făcu Marian, şovăitor, mă gândesc că tot mai bine ar fi să renunţăm la această convorbire telefonică. Colonelul spunea că va veni în orice caz spre seară.

   — Atunci să aşteptăm, încuviinţă sergentul.

   — Domnule doctor, ai putea stabili d-ta de ce fel de otravă a murit băiatul? întrebă Marian.

   — Fără sa fac analiza n-aş putea afirma ceva în mod sigur. Totuşi, sunt în măsură să susţin că ceva asemănător cu veninul şarpelui cobra. Moartea bietului băiat a fost atât de repede pentru că înţepătură a nimerit o artera.

   — Groaznic! exclama Manant. Duşmanii noştri par sa nu cunoască nici o cruţare. Domnule Farrow, eu m-am gândit că s-ar putea totuşi ca Kilung acela să nutrească într-adevăr o ură

neîmpăcată împotriva lui Haridell.

   — Poate că banda l-a pedepsit pentru vreo greşeală ce-o făcuse şi în cazul acesta e posibil să fie de bună credinţă. Povestea că bandiţii l-au ţinut prizonier trebuie s-o fi născocit, ca să nu fie pedepsit de autorităţile locale pentru piraterie.

   — Să zicem că e aşa, încuviinţă Marian - dar atunci de ce l-au mai ucis pe bietul malaiez?

   — Dacă într-adevăr crima s-a făptuit din frizerie, atunci se prea poale să fie un alt făptaş, care să n-aibă nici un fel de legătură cu afacerea noastră. O fi vreo răzbunare pentru vreun serviciu pe care băiatul l-a făcut poliţiei.

   — Te pricepi de minune să-mi zdruncini teoriile, râse Marian; trebuie să recunosc însă ca presupunerile d-tale sunt întemeiate. Dar deocamdată să-i lăsăm în plata Domnului pe cei doi chinezi şi pe malaiez şi să aşteptăm mai bine ce-or pune la cale duşmanii noştri. Dacă se va încerca un atentat asupra noastră, înainte de apariţia gazetelor, atunci e lucru sigur că cei doi chinezi l-au provocat. Şi asta va însemna că fac încă parte din bandă.

   — Şi ce este cu rănile de pe obrajii lor? întrebă Manant.

   — Pentru moment nu-mi pot explica. Încă ceva, domnule sergent: au lăsat cei doi chinezi ceva aici? Căci tocmai îmi veni în minte că, de fapt, ei n-au ştiut că noi ne aflăm aici atunci când au venit din străduţă. Au întrebat de piraţi abia când l-au văzut la fereastră pe domnul Manant. Cu ce scop au venit încoace?

   — Trec adesea pe aici şi întreabă dacă s-a petrecut ceva nou. Îi socotim doar ca ajutoarele noastre cele mai preţioase în lupta împotriva Iui Haridell. Vizita lor a fost cu totul întâmplătoare.

   — Bine, să te cred. Nu strică totuşi să cercetăm încăperea, ca să vedem dacă nu cumva au ascuns într-unsa vreo surpriză neplăcută pentru noi.

   Poliţiştii se puseră pe lucru dar în cele din urmă trebui să ne mulţumim cu constatarea că galbenii nu veniseră cu gând rău.

   Intrarăm repede în celulele noastre când auzirăm nişte paşi greoi în fata intrării închisorii. După câteva minute uşa celulei noastre se deschise şi colonelul Barrington intră. Chipul său de obicei prietenos era acum foarte serios şi ochii îi scăpărau.

   — Domnilor, zise el cu glas energic - moartea bietului băiat trebuie răzbunată, aţi observat vreo mişcare din partea celor doi chinezi când au trecut pe lângă malaiez?

   Răspunserăm negativ. E drept că atenţia noastră fusese mai mult îndreptată asupra chipului cum va porni băiatul în urmărire. Dar nici la el n-am observat vreo mişcare, vreo tresărire atunci

când l-a lovit săgeata aducătoare de moarte.

   — Sergentul Preston mi-a povestit totul, domnilor, urmă colonelul.

   — Poliţistul care a examinat cu atenţiune pământul afară s-a înapoiat fără nici un rezultat. Dac-ar fi fost vorba de o săgeată, nu se putea să n-o găsească.

   — Aşa dar uciderea băiatului s-a făcut pe altă cale. Şi asta a putut veni numai din dugheana frizerului. Voi dispune arestarea prietenului Tsao şi percheziţionarea amănunţită a casei sale. Voi aştepta însă până mâine cu treaba asta. Poate mai pun mâna pe câţiva clienţi pe care să-i iau în de-aproape cercetare.

   — Presupuneţi că eventualul făptaş se va întoarce până atunci?

   — Da, nădăjduiesc mult că aşa va fi. Să ne-ntoarcem acum la chestia noastră, domnilor. Peste două ceasuri se înnoptează. Atunci primejdia va fi mare pentru noi, căci în momentul de fată au şi ieşit gazetele cu informaţia pe care am dat-o. În două ceasuri banda poate pune multe la cale. Vă sfătuiesc deci să aveţi pregătite măştile împotriva gazelor şi pistoalele. Afara de asta nu trebuie să rămâneţi în celule, ci în cancelarie, căci dacă se va produce atentatul, va ţinti în primul rând celulele.

   — Ei, ce e scandalul ăla?

   Colonelul sări în sus ca un resort şi ieşi pe coridor. O larmă sălbatică, amestecată cu hohote de râs, pătrundea din cancelarie. Barrington se făcu nevăzut şi peste câteva clipe auzirăm glasul său tunător. În cele din urmă se făcu linişte; odată se mai auzi vocea colonelului, apoi paşi greoi răsunară pe coridor şi în acelaşi timp un glas bâlbâit rostea, într-a englezească grozav de stricată - insulte nemaipomenit de urâte împotriva poliţiştilor. Celula de lângă noi fu descuiată, se auzi o bufnitură, apoi cheia se răsuci în broască.

   După câteva clipe Barrington intră iarăşi la noi. Râdea, dar duse degetul la buze ţi şopti:

   — Alături am vârât pe un chinez beat mort, Venise în cancelarie şi a început netam-nesam să înjure pe poliţişti. L-am închis ca să se dezmeticească până mâine. Cu toate astea e bine să fim prevăzători, căci nu e exclus să fie o unealtă a bandei, însărcinată să vă nimicească pe dv., domnilor.

   — Deşi părea să fie într-adevăr beat.

   — Chinezii sunt artişti minunaţi, îşi dădu cu părerea Marian. A-i pus să fie percheziţionat cu amănunţime?

   — Fireşte. Avea le el numai un cuţit, cum au toţi galbenii de pe aici. Bombe sau niscaiva otrăvuri nu s-au găsii, zise colonelul.

   — N-o fi aruncat ceva când a intrat?

   — Nu, se-ngrijea, doar, de lada lui.

   — Ladă? Întrebarăm noi, miraţi.

   — Da, ladă. Dar nu-i nici o maşină infernală într-unsa, nu vă speriaţi. Am bănuit şi eu la început aşa ceva. Nu, nu, chinezul acesta pate să fie inofensiv. E un negustor de animale pe care le vinde turiştilor. În lada lui sunt numai cunoscutele broaşte zburătoare din insulele Sunda, pe care le-a adus din Borneo sau Java. Fiecare broască îşi are o cuşcă aparte în ladă. Sunt douăzeci în total.

   — Broaşte zburătoare? întrebă Marian cu interes. Ţiu mult să le văd. Poate că le cumpăr eu toată lada mâine când s-o trezi. Din câte am auzit eu există vreo treizeci de soiuri din aceste broaşte interesante. Te pomeneşti că descopăr o specie nouă!

   — Las-o mai încet, nenişorule! râse colonelul. Te-a apucat deodată pasiunea de broaşte, făcându-te să uiţi de chestia noastră. Vei avea timp să le vezi mâine, dac-am mai fi în viaţă. E posibil, totuşi, să descoperi o specie nouă, căci am văzut acolo o broască cu totul deosebită de celelalte.

   — Atunci, vreau s-o văd imediat, stărui Marian. Nu pot exista deosebiri atât de mari încât un profan să le observe la cea dintâi vedere. Iată de ce bănuiesc cu tot dinadinsul că e vorba de ceva suspect.

   — Zău că nu mai înţeleg nimici râse Barrington. Ce ne poate face o broască?

   — Nu se ştie... răspunse prietenul. Meu. Haidem, lada asta mă cam pune pe gânduri.

   Părăsi repede celula urmat de ceilalţi.

   În spălătorie se afla o ladă mărişoară din împletitură de bambus, având multe despărţituri mici. Fiecare compartiment avea o uşiţă cu zăbrele subţirele de tot, printre care se puteau vedea locuitorii dinăuntru: exemplare minunate de broaşte zburătoare care trăiesc în Borneo şi Java. Erau printre ele unele care măsurau până la zece centimetri lungime.

   Veniseră şi camarazii din celulele vecine, iar Hasting, care studiase pe vremuri zoologia, după cum spunea el, se aplecă cu interes şi murmură:

   — Specia broaştelor vâslaşe, Rhaeophorus.

   Apoi tresări deodată, se aplecă cât mai mult deasupra lăzii şi arătă spre unul din animalele care stătea pitulat în ungherul din stânga.

   — Asta e o specie cu totul nouă, zise el cu însufleţire. Cui

aparţin broaştele?

   — Unui chinez beat, răspunse Barrington. Mâine vei putea trata cu el dacă vrei să le cumperi.

   — Nemaivăzut! Continuă să se minuneze Hasting. Pe ăsta trebuie să-l privesc mai de aproape.

   Întinse mâna şi deschise uşiţa cuştii. Broasca, de culoare galbenă-deşchis, spre deosebire de suratele ei - sări imediat afară şi în aceeaşi clipă Marian răcni:

   — Puneţi-vă măştile împotriva gazelor!

   Cu o grabă neobişnuită îndeplinirăm porunca aceasta, căci era într-unsa atâta spaimă, încât bănuirăm imediat apropierea unei mari primejdii. Şi aşa era chiar.

   Ciudata broască ce stătea pe masă în faţa noastră începu să se strângă deodată... Şi din pielea ei ieşi un fum verzui care se împrăştia repede în toată încăperea. O uşoară usturime la mâini ne dădu de înţeles că aveam de-a face cu o otravă foarte tare care ar fi avut de sigur efect mortal dacă n-am fi pus repede măştile.

   Pielea broaştei stătea dezumflată şi încreţită pe masă. Prin sticlele măştilor ne uitarăm îngroziţi unul la altul. Asta era o drăcovenie cum numai un creier chinezesc putea să născocească. Cât de bine trebuie să se fi informat duşmanii noştri cu privire la noi, de vreme ce cunoşteau faptul că ne interesam de animalei Şi cu câtă şiretenie fusese pus la cale atentatul! Cui să-i bată la ochi împrejurarea că un chinez beat purta cu el o broască zburătoare? Şi coloarea neobişnuită a broaştei zburătoare trebuia să trezească interesul oricărui om care se îndeletnicea cu animalele. Prin deschiderea uşiţei tromba aceasta ciudată era zvârlită afară şi otrava grozavă se împrăştia repede.

   Încet de lot dispăru culoarea verzuie a aerului. Sergentul Preston deschise uşa şi curentul de aer trase afară norii otrăvitori. În vremea asta Marian deschise celelalte cuşti şi scoase broaştele dinăuntru. Erau moarte, ucise de otrava din trupul tovarăşei lor artificiale.

   După câteva minute aerul era iarăşi limpede, Marian îşi scoase masca şi noi îi urmarăm pilda.

   — Ce mai zici acum, domnule colonel? întrebă prietenul meu, zâmbind cu înţeles.

   — Ptiu, drace! făcu Barrington. Cum de rabdă pământul astfel de oamenii Dar ia spune, cum de-ai observat atât de repede drăcovenia?

   — Nu era deloc greu pentru un om cu experienţă ca mine. Dar

ia spune, mai sunt şi alţi arestaţi aici?

   Barrington păli, sergentul ne linişti însă imediat:

   — Afară de ticălosul care a adus lada nu mai e nimeni în celulă.

   — Slavă Domnului! Hai acum să vedem ce-i cu dumnealui.

   Ca măsură de prevedere ne puserăm iarăşi măştile şi merserăm pe gang spre celula criminalului. Zăcea pe podea, chircit în chip nefiresc şi când Preston îl întoarse văzurăm în faţa noastră un cadavru grozav de schimonosit.

   — Şi-a primit pedeapsa, zise Marian Acum sunt curios să văd ce urmează.

   III.

   ÎNCHISOAREA ÎN FLĂCĂRI.

   CUVINTELE ACESTEA RĂSUNARĂ ÎNĂBUŞIT sub masca lui Marian. Ne făcu semn să părăsim celula şi ne înapoiarăm în cancelarie.

   Barrington îşi scoase masca.

   — Ce ticăloşii scrâşni el. Aşa ceva nu mi s-a întâmplat. Asia e opera celor doi chinezi, căci banda n-ar fi putut pune la cale atentatul, deoarece n-au avut timp încă să ia cunoştinţă de notiţa din ziare. Afară de bietul băiat care a murit la datorie, i-a mai urmărit şi Maha, un siamez, care în privinţa aceasta este cei mai dibaci om pe care-l avem aici. Fără îndoială că el ne va da de veste unde au dispărut cei doi... Dar ce-ai păţit, Preston?

   Sergentul privise cu atenţiune spre piaţetă, prin ferestruică şi dădu din cap zicând:

   — Tsao, frizerul, îşi închide dugheana. Asta nu s-a întâmplat niciodată, căci mai e un ceas până să se înnopteze şi el lucra întotdeauna şi la lumina lămpii. Bănuiesc că vrea să fugă.

   Colonelul îl dădu pe sergent la o parte şi privi peste drum.

   — Aşa e, mormăi el - văd că trage chiar obloanele de fier pe care şi le-a instalat de curând. Ce-ar fi să-l arestez imediat?

   — Nu putem dovedi nimic împotriva lui, zise Preston.

   — Asta e nenorocirea, răspunse înciudat colonelul. Ştiu bine că e un ticălos fără pereche, amestecat în multe crime. De sigur c-a luat parte şi la uciderea bietului malaiez. Cu toate astea nu mă pot atinge de el. A! Uite că a dispărut.

   — Acum e prea târziu. Dacă nu deschide ar trebui să spargem obloanele de fier şi până să facem treaba asta el e departe. De sigur că a şi aflat că atentatul cu broasca a dat greş, căci ne-a văzut la fereastră. Trebuie să ne aşteptăm în curând la vreo noua drăcovenie.

   — Nu m-aş fi gândit ca duşmanii noştri să fie atât de primejdioşi, zise Marian. Omul care a adus broaştele ştia doar hotărât că-l aşteaptă moartea şi cu toate acestea nu s-a dat înlături.

   — Da, da, mormăi Barrington, aproape că nu-ţi vine să crezi.

   — A! Prietenul Tsao a aprins lumina în dugheana lui. Se vede bine prin gaura din oblon... Uite, acum a acoperit gaura. Hm... mă bat cu gândul să încercuiesc toată clădirea. Îmi lipseşte însă dovada... dovada. Totuşi.

   — A! Uite că vâră un tub lung prin deschizătură... Ce-o fi vrând să facă? E îndreptat exact asupra uşii închisorii. Ah! Şi acum se face întuneric!

   Noaptea se lăsă brusc, ca la Tropice, Barrington se dădu îndărăt de la fereastră. Clătină capul şi-l privi întrebător pe Marian.

   — Ce-o fi având de gând cu tubul? Dac-ar fi fost mai gros aş fi zis că vrea să tragă cu tunul. Dar aşa?

   — E o nouă crimă, sări Marian deodată - căci altminteri n-ar fi îndreptat tubul asupra uşii. Sunt de părere să părăsim imediat închisoarea.

   — Numai de n-ar fi prea târziu. A! Uite c-a şi început!

   Se auzi o izbitură slabă în uşa de afară. Coridorul întări zgomotul.

   — Se părea că cineva ar fi lovit cu putere, cu podul palmei, în fierul uşii. Chestia se repetă de două ori. Marian deschise repede uşa şi ieşi pe coridor. Ne luarăm după el şi privirăm cu teamă Ia uşa de intrare. Ce-o fi azvârlit chinezul într-unsa?

   Din nou se auzi lovitura, Marian făcu un pas înainte, dar se dădu repede îndărăt, căci afară, în fata uşii, părea să se fi dezlănţuit furiile iadului. O văpaie albă ţâşni ca din senin, luminând prin crăpăturile uşii. Şi prin ferestrele încăperii văzurăm că toată piaţeta era învăluită în lumina albă. În acelaşi timp, prin crăpăturile uşii pătrunse un fum gălbui şi se împrăştia încetişor pe gang..

   — Măştile! strigă Marian. Trebuie să ieşim pe o fereastră din dos. Aduceţi unelte să tăiem zăbrelele!

   Îşi puse imediat masca şi noi îi urmarăm pilda. În vreme ce sergentul cu doi poliţişti dădură buzna în cancelarie, noi pornirăm pe gang, spre ultima celulă. Auzeam mereu izbiturile în uşa de fier şi de fiecare dată văpaia de afară fulgera tot mai stăruitor, închizându-ne singura ieşire. Nu mai putea trece mult şi uşa va fi distrusă de focul care va cuprinde apoi întreaga clădire.

   Sirenele de alarmă răsunară prelung. Pompierii vor veni curând dar era îndoielnic ca vor putea stinge cu apă focul acesta. Mai mult ca sigur că chinezii, măiestrii neîntrecuţi în tehnica focului, au fabricat o compoziţie pe care apa o făcea să se întindă şi mai mult, ba poate chiar s-o facă să explodeze.

   Marian deschise ultima celulă şi intră înăuntru. Dar imediat dădu din cap. Fereastra răspundea în piaţă şi era viu luminată. Nu. Trebuia să ne arătăm în dosul zăbrelelor căci atunci chinezii vor zvârli imediat o bombă incendiatoare în fereastră. Ne împinse înapoi pe coridor şi atunci văzurăm lucind văpaia albă şi din prima celulă, care se afla lângă uşa de intrare, iar prin crăpături pătrundea fumul galben în trâmbe groase. Misteriosul Tsao, ascuns îndărătul obloanelor de fier, azvârlea acum focul în celule, ca să distrugă cât mai repede clădirea. În clipa următoare văpaia răzbi din cancelarie şi Preston, care tocmai părăsise încăperea cu cei doi poliţişti, nu mai avu timp să închidă uşa şi peste prag se revărsă în coridor un lichid arzător.

   Barrington deschise cu furie uşa unei celule a cărei fereastră dădea spre partea opusă piaţetei. Fereastra era întunecată, totuşi din instinct nu ne apropiarăm încă de ea, căci se putea ca duşmanul să stea la pândă afară în întuneric şi să ne zvârle în faţă focul omorâtor, de îndată ce ne-ar zări. Căci cercul poliţiştilor care înconjurau clădirea la distanţă mare, primiseră ordinul să lase pe oricine să pătrundă, dar să nu-i dea drumul înapoi.

   Atunci răsunară din celulă câteva fluierături. Cu toată primejdia ce o constituia fumul galben, Barrington îşi dăduse puţin la o parte masca, spre a cere ajutor cu ţignalul său de alarmă. Se auzi imediat răspunsul şi după câteva clipe o lumină vie se abătu asupra ferestrei. În acelaşi timp detunară două împuşcături, urmate de ţipete puternice sub fereastră. Aşa dar duşmanii se gândiseră la toate şi am fi fost pierduţi dacă o bănuială nu ne-ar fi oprit de a ieşi pe fereastră.

   Sergentul înaintă acum şi începu să lucreze cu dalta şi ciocanul la gratiile groase. Dură cam mult până izbuti să rupă fierul şi în vremea asta văpaia creştea îndărătul nostru. În cele din urmă loviturile ciudate din uşă încetară şi în acelaşi timp răsunară în noapte goarnele pompierilor.

   Poliţiştii de afară văzură situaţia noastră primejdioasă, câţiva se îndepărtară repede şi reveniră după câtva timp cu doi pompieri care începură să spargă cu cazmalele zidul în care erau înfipte

gratiile. După aceea îndreptară asupra focului furtunurile cu apă.

   Dar, precum ne aşteptam, apa avu un efect contrar. Văpaia se întinse ameninţător şi în acelaşi timp se înălţă un perete de aburi care învăluiră toată clădirea pătrunzând în coridoare şi celule. Cei doi pompieri din faţa ferestrei noastre se dădură înapoi, dar după câtva timp se întoarseră prevăzuţi cu măşti împotriva gazelor şi continuară treaba. Focul înainta cu furie în urma noastră. Jumătate din gang era cuprins de marea de flăcări care se întindea mereu. Şuierături stridente răsunară deodată, ţâşniturile de apă încetară şi atunci înţeleserăm că pompierii începuseră să se folosească de aparatele care zvârleau materie spumoasă, care se întrebuinţează de obicei la incendiile provocate de benzină. Dar nici cu mijlocul acesta focul nu putea fi înăbuşit, dimpotrivă, mai rău, îl aţâţară, chinezii născociseră o compoziţie care n-avea leac.

   Aerul din celulă devenise tot mai fierbinte. Preston muncea ca un turbat. Renunţase să taie gratiile şi căuta şi el să dărâme zidul. Deodată lăsă braţele în jos istovit şi îi luă locul Pongo al nostru. Uriaşul puse mâna pe daltă şi ciocan şi se apucă de treabă.

   Cei doi pompieri din fata ferestrei se opriră din lucru când bucăţile de piatră începură să zboare deasupra lor. Cu fiecare lovitură Pongo sfărâma bucăţi mari din piatra tare ca fierul, aşa că în curând capetele de jos ale zăbrelelor erau libere. Făcu un semn pompierilor să stea liniştiţi, apucă cu pumnii drugii de fier şi-i împinse cu toată puterea în afară. Strigăte de uimire se auziră din stradă când uriaşul smulse din zid gratiile şi le zvârli jos.

   Imediat sări în stradă şi noi îl ajutarăm pe colonelul bondoc să treacă şi el prin deschizătura îngustă. Urmară Roer, poliţiştii, sergentul, Manant, Hasting, eu şi cel din urmă Marian. În clipa când sări jos, în celulă ţâşni văpaia albă. Focul misterios distrusese uşa, pătrunzând înăuntru.

   Poliţiştii ne înconjurară repede şi ne duseră la adăpost în clădirile învecinate. Într-o străduţă strâmtă şi întunecoasă ne oprirăm şi cercetarăm cu atenţiune ferestrele din apropiere.

   — Prin multe trece omul alături de dv., gâfâi colonelul. Acum vom lua în primire cuibul prietenului Tsao... Dădu câteva ţignale, poliţiştii alergară din toate părţile şi se împrăştiară repede, ascultând de ordinele prefectului lor. În câteva clipe tot blocul din jurul frizeriei fu încercuit, două granate de mână fură zvârlite în oblonul din care ieşea tubul aducător de moarte şi odată cu coloana de foc ce se înălţă, oblonul căzu la pământ cu zgomot. Lanterne orbitoare luminară dugheana. Pe un fotoliu de frizerie zăcea legat şi cu căluş în gură... Tsao. Colonelul rămase înmărmurit o clipă, apoi făcu un semn unui poliţist şi chinezul fu dezlegat.

   — Cine te-a adus în halul asta? întreba Barrington.

   — Nu ştiu, domnule! se tângui galbenul, tremurând ca varga. Am fost culcat la pământ.

   Şi arătă cu mâna un cucui de sub coada ce o purta pe cap.

   Colonelul privi îngândurat umflătura. Lovitura trebuie să fi fost foarte puternică şi nu era de mirare că chinezul abia se putea ţine pe picioare.

   — N-ai lăsat tu obloanele la uşă? răcni apoi prefectul, înfuriat.

   — De ce-ai făcut asta mai devreme ca de obicei?

   Tsao privi năuc la colonel, dădu apoi din cop, duse mâna la cucui schimonosindu-se de durere şi gemu:

   — Stăpâne, am fost doborât când era încă lumină.

   — Preston! tună colonelul, ai văzut doar şi tu când a lăsat obloanele?

   — Da, cel puţin mi s-a părut, că el a fost.

   — Ţi... s-a... părut... repetă colonelul, lungind cuvintele.

   — Hm... Da, da, nu e exclus ca un alt chinez să-i fi luat locul. Galbenii cam seamănă unul cu altul. Ei, dragă Tsao, după cât se vede ai duşmani, de aceea te voia lua sub ocrotirea mea.

   La un semn al său doi poliţişti îl luară în primire şi-l duseră de acolo. Privirăm de aproape tubul din care fusese zvârlit focul distrugător. Din cauza exploziei granatelor de mâni el se îndoise, dar puturăm constata totuşi că gloanţele incendiatoare fuseseră aruncate printr-un arc, aşa dar fără nici un zgomot.

   Percheziţionarăm cu atenţiune dugheana, căutând o ieşire secretă, dar chiar poliţiştii experimentaţi, care cunoşteau şiretlicurile chinezilor, nu putură descoperi nimic. Singura posibilitate era ca ticăloşit să fi părăsit frizeria prin intrarea alăturată şi să fi izbutit să se furişeze prin cercul poliţiştilor. Poate chiar în clipa când Barrington fluierase, adunându-şi trupele.

   Colonelul îşi aţinti deodată privirea asupra unui siamez slăbănog care se ivise îndărătul uşii dughenei şi se repezi spre dânsul.

   — Maha, strigi el, iritat - cum de-ai ajuns aici? Cum de-ai găsit în locul acesta?

   Chipul inteligent şi energic al tânărului siamez rămase nemişcat când răspunse:

   — Tuan. Am auzit glasul tău pe când mă aflam încă departe. Maha luat după el şi te-am găsit.

   — Hm... făcu Barrington şi-l privi bănuitor. Ei, da, am strigat

niţeluş cam tare. Dar ia s-auzim ce-ai de raportat!

   — I-am urmărit pe cei doi chinezi, Tuan. Se află acum în odaia dosnică lui Kulang cu un alb bărbos.

   Ne privirăm încremeniţi. Nu cumva albul acesta o fi Larrin sau Haridell? Asta ar fi o captură bună. Dar informaţia dată de siamez şi fie întemeiată şi mai ales sinceră?

   O privire în ochii cinstiţi al tânărului ne alungă pe dată îndoiala. Omul acesta n-ar fi fost în stare să mintă.

   Frecându-şi mâinile, Barrington veni spre noi:

   — Kulang ăla are o tavernă de opiu pe lângă Grădina botanică. De mult l-am trecut pe lista neagră dar n-am putut dovedi nimic împotriva lui şi adeseori ne-a dat de veste când se aflau la el criminali pe care îi căutam. E drept că numai europeni; pe compatrioţi de-ai lui nu i-a trădat încă niciodată. Locuieşte într-o vilă şi tot ce putem face acum e s-o încercuim în toată regula şi să pătrundem înăuntru. Ce-o să mai mă bucur când vom pune mâna pe onorabilul domn Larrin!

   — Nu credeţi şi dv. că Kulang are acolo şi ieşiri tăinuite? întrebă Marian.

   — Nu, răspunse colonelul - căci casa lui e complet izolată intre două şosele largi. Dac-ar fi în port s-ar schimba lucrurile. Când toate acestea voi pune două rânduri de poliţişti la distante mari între ele. Preston, du d-ta oamenii într-acolo, fără să bată la ochi! Peste un sfert de ceas venim şi noi şi intrăm în casă în mod oficial. Dăm buzna în odaia din dos şi cei doi chinezi împreună cu europeanul bărbos se vor trezi în faţa revolverelor mele.

   Colonelul părea să fie acum de-o veselie uimitoare.

   — Maha, se adresă el siamezului - capeţi o gratificase dacă punem mâna pe păsările acestea. Cred că nu te-au zărit?

   Un surâs flutură pe chipul siamezului.

   — Tuan, nici tigrul nu observă când mă iau eu după el. Chinezii nu m-au văzut şi nu m-au auzit.

   — Ai dreptate, altminteri al fi împărtăşit şi tu soarta bietului Kaho, camaradul tău care a fost ucis.

   Chipul lui Maha se schimonosi de furie grozava.

   — Dar imediat îşi recăpătă expresia liniştită, mândră. În schimb, glasul său era cu totul altul când se rugă:

   — Tuan, ia-mă şi pe mine. Cel doi chinezi nu trebuie să-ţi scape.

   — Bine, încuviinţă colonelul.

   — Dar să te ţii de Pongo. Veţi forma un fel de rezervă. Veţi pleca cu a doua maşină, care va sosi puţin timp după noi la tavernă. Domnul Roer şi domnul Manant vor trebui să vie şi ei cu a doua maşină, pentru ca surpriza lui Larrin să fie cu atât mai mare. Primul interogatoriu îi vom lua chiar acolo pe loc; poate că luându-l prin surprindere Larrin va spune mai mult decât ar vrea el să spuie.

   — Numai de l-am prinde! glumi Marian.

   — Să n-ai grijă, îl prindem noi, domnule Farrow. A! uite că şi vin cele două maşini. Urcaţi, domnitori Ne-am înţeles: a doua maşină porneşte după cinci minute.

   IV.

   ÎN TAVERNA DE OPIU.

   ÎN PRIMA MAŞINA luară loc Barrington, Marian, Hasting şi eu, în a doua, Manant, Pongo şi Maha. Trecurăm prin port şi prin centrul comercial şi ajunserăm pe şoseaua largă cure ducea spre cartierul vilelor europene. Cu puţin înainte de grădina botanică, şoseaua se desparte şi acolo se afla taverna de opiu a chinezului. Această grădină botanică nu e altceva decât o bucată de junglă, care fusese lăsată acolo când cu lărgirea oraşului. E întretăiată de câteva străzi şi la început e un teren de joc pentru copii, pe care odraslele europenilor se zbenguiesc în voie atunci când apune soarele.

   La vreo sută de metri de grădina botanică, maşina noastră opri în fata unei vile în stil european.

   — Aici locuieşte Kulang, ne lămuri colonelul, coborând. Ia spune, domnule Farrow, unde ar putea fi aici ieşiri secrete? Cele dintâi case se află la vreo sută de metri depărtare; la dreapta şi la stânga sunt şoselele pentru automobile. Aşa că nu îi vezi pe oamenii mei? Cu toate astea stau în şiruri duble şi vor fi la faţa locului îndată ce voi fluiera. Haidem repede, eu o iau înainte.

   — Un moment, te rog! făcu Marian. Bucata asta de junglă mă interesează foarte mult. D-ta n-o socoţi deloc suspectă, pentru că e grădina botanică a oraşului Singapore, dar eu cred că se ascund unele taine în ea. Vila lui Kulang e prea apropiată pentru ca el să nu fi pus nişte tuburi ascunse care sfârşesc acolo.

   — Asta în cazul când e într-adevăr în legături cu banda căutată de noi. De vreme ce oamenii d-voastră au înconjurat vila, noi putem să cercetăm grădina.

   — Asta ar însemna pierdere de vreme, iar de găsit tot nu putem găsi nimic acum pe întuneric, obiectă prefectul. Şi în timpul acesta cei doi chinezi şi bărbosul şi-ar putea lua tălpăşiţa.

   — Cum au să treacă prin lanţul format de poliţişti dv.? întrebă Marian. Eu zic că putem da în toată liniştea o raită prin grădina botanică.

   Barrington n-avea astâmpăr de enervare. Nici noi nu pricepeam dorinţa aceasta ciudată a prietenului meu. Care ne-ar fi făcut să pierdem vremea fără folos. Tocmai când vroiam să-mi spun şi eu părerea. Marian zise cu hotărâre:

   — Bine, domnule Barrington, mergeţi d-voastră în vila lui Kulang. Eu voi da o raită prin pădure, la nevoie chiar singur de tot. Vom vedea apoi dacă n-am avut dreptate.

   Vorbise cu atâta seriozitate, încât colonelul, după ce bombăni morocănos ceva răspunse:

   — Fie, domnule Farrow, putem face la repezeală plimbarea asta.

   — Hawkins, se adresă şoferului - când va sosi cealaltă maşină, să le spui domnilor să aştepte aici. Să pornim, deci. Cu toate că nu văd rostul acestui lucru.

   — Chiar dacă va fi fără folos, vom fi cel puţin liniştiţi că ne-am făcut datoria. Am putea lua cu noi şi câţiva oameni din poliţiştii d- voastră, ca să cercetăm cu amănunţime grădina.

   — Fie şi aşa. Trebuie să-ţi spun, însă, domnule Farrow, că în vremea din urmă se cum petrec lucruri necurate în grădina botanică. Câţiva poliţişti care îşi făceau rondul pe acolo au dispărut fără urmă. Am întreprins razii serioase, dar fără nici un rezultat Şi deoarece oamenii au dispărut numai noaptea, trebuie să fim cu băgare de seamă.

   — Ei vezi, domnule Barrington, ce dovadă mai bună vrei pentru presupunerea mea de a fi prin grădină ieşiri de ganguri secrete. Poliţiştii, care au făcut, probabil întâmplător, vreo descoperire importantă, au fost ucişi, puţ şi simplu şi transportaţi în gang. Aţi fi putut căuta mult şi bine. Intrările acestor ganguri secrete trebuie să fie foarte iscusit ascunse, căci îmi închipui că raziile au fost îndeplinite cu multă atenţiune. Poate însă c-avem noroc de data aceasta şi dăm peste vreun membru al bandei pe când iese sau intră în gangul secret.

   — Ăsta ar fi într-adevăr un mare noroc, mormăi Barrington. În orice caz, să nu ne depărtăm prea mult unul de altul, pentru ca acela care va fi atacat să poată căpăta ajutor. Aşa, acum am ajuns la marginea grădinii. Aici stau sentinele la distanţă de zece metri unul de altul. Şi cu douăzeci de metri mai adânc e al doilea cerc.

   — Atunci ne vom despărţi abia când vom fi trecut de acesta, propuse Marian. Suntem patru oameni şi dacă mai luăm şase poliţişti, vom putea străbate jungla într-un lanţ destul de larg. Fireşte că va trebui să ţinem revolverele pregătite şi să ne folosim fără cruţare de ele de îndată ce se va arăta ceva suspect.

   — Bine, mormăi colonelul. Am ajuns şi la al doilea lanţ, vom aduna oamenii de care avem nevoie.

   Curând furăm înconjuraţi de şase poliţişti vânjoşi, cărora prefectul le dădu ordinele trebuincioase. Luarăm hotărârea să rămânem la distanţă de vreo douăzeci de metri unul de altul. Fiecare trebuia să înainteze cât mai pe nesimţite şi să fie atent la orice zgomot suspect.

   Ne despărţirăm şi la un ţignal dat de Marian, pornirăm. La dreapta mea mergea Marian, la stânga Hasting.

   Străbătuserăm jumătate din parc şi tocmai ne întrebam dacă întreprinderea la care pornisem nu era fără rost, când din dreapta detună o împuşcătură, urmată de un ţipăt. După sunetul care se auzise, deduserăm că trebuia să fi fost poliţistul cel mai îndepărtat.

   Imediat dădurăm buzna într-acolo şi ajunserăm într-un luminiş mic scăldat în razele lunii şi de jur-împrejurul căruia erau tufe dese.

   — Ce s-a întâmplat? întrebă Barrington. Cine a tras?

   — Lionel, care mergea la dreapta mea, răspunse un poliţist.

   — Ei, Lionel, unde eşti? strigă prefectul, de poliţie.

   Nimeni nu răspunse şi deodată primul poliţist exclamă:

   — Lionel a dispărut. El a tras, cunosc sunetul armei sale. Îmi spuneam că a nimerit un duşman, dar acum ştiu că el a scos ţipătul de moarte. Domnule colonel, acesta e al optulea camarad pe care-l pierdem în blestematul asta de parc.

   — Ştiu, Gibson, zise Barrington, cu ciuda. Acum înţeleg unde sau întâmplat crimele. Căci ceilalţi şapte şi-au făcut rondul trecând tot prin luminişul acesta. Cel puţin aşa li s-a spus să procedeze. Trebuie să cercetăm cu amănunţim? Tufişurile.

   — Stai niţel, zise Marian, n-are nici un rost să cercetăm la întâmplare. Scoateţi lămpile şi luminaţi spre pământ. Trebuie să găsim urme.

   Zece lanterne îşi îndreptară lumina în jos.

   — Uite aici glonţul care a fost tras, zise Marian. Şi astea două dungi sunt de sigur urmele călcâielor... Lionel trebuie să fi fost apucat pe la spate şi târât prin luminiş. A mai avut timp să tragă un glonţ, ceea ce înseamnă că întâi l-au culcat la pământ. Dar nu pot descoperi nici o urmă a vreunui străin. Aici e dâra lăsată de Lionel, care venise din spre stânga. În locul acesta a fost atacat, a tras şi a fost târât apoi spre dreapta, aşa dar, trebuie să cercetăm tufişul de colo. A! acum îmi pot lămuri cum stau lucrurile. Aici a stat duşmanul, asta se vede după pământul bătătorit. De sigur că a aruncat din spate un laţ asupra nenorocitului, l-a tras apoi spre el şi l-a târât în tufiş.

   — Fir-ar sa fi... scrâşni Barrington. Atunci e tot „omul cu laţul", care îşi face meseria pe aici. Înainte, trebuie să punem mâna pe ticălos!

   Marian desfăcu ramurile tufei şi ne făcu semn să fim liniştiţi. După câteva minute Marian ieşi îndărăt şi şopti:

   — Urmele încetează brusc. Aşa dar, trebui sa existe vreo trapă acolo, pe care eu n-o pot descoperi însă. Vreţi să mergem cu toţii să cercetăm pământul cu atenţiune, sau sa facem mai întâi o vizită domnului Kulang?

   — Eu sunt de părere să ne luăm după urma asta, domnule Farrow, zise prefectul. Poate ca „omul cu laţul" e în legătură cu banda, deşi înainte vreme lucra întotdeauna singur. Şi-a dobândit porecla de pe urma faptului că se pricepea de minune să arunce laţul asupra victimei, apoi s-o jefuiască. Într-o bună zi, poliţiştii englezi i-au dat de urmă în vizuina lui şi l-au arestat. Acum o jumătate de an a fost spânzurat.

   — Atunci, cum de se află iarăşi, aici, domnule prefect? întrebai eu peste măsură de mirat.

   — Nu-i nimic extraordinar în faptul acesta, răspunse colonelul, calm.

   — D-ta îi cunoşti prea puţin pe chinezi. „Omul cu laţul" şi-o fi cumpărat un înlocuitor care a fost spânzurat în locul lui. Asta s-a mai întâmplat, şi nu numai odată.

   — A fost doar în temniţa engleză şi acolo sa fi fost cu neputinţă schimbul acesta, mai obiectai eu.

   — Ba e foarte cu putinţă. Acum îmi aduc aminte că un gardian al acestei temniţe, care avea în paza lui pe „omul cu laţul", a fost uns în cartierul chinezesc. Fireşte că făptaşul n-a fost prins. Pun rămăşag că gardianul acesta a fost mituit atunci, căci „omul cu laţul" avea de sigur partizani care au plătit bine pentru ca să-l poată elibera. Poate ca gardianul a vrut să stoarcă mai mulţi bani şi atunci l-au ucis. Acum îmi pot lămuri şi dispariţia câtorva negustori bogaţi în ultimele luni. „Omul cu laţul" şi-a reluat activitatea aici, asta-i tot.

   — De necrezut! făcui eu.

   — Ehe! râse Barrington. Să fii d-ta numai o jumătate de an prefect de poliţie în Singapore şi ţi-ai schimba părerea. Cred că nici bătrânul Ben Akiba n-ar mai spune atunci „nimic nou sub soare".

   — Dar să pornim; trebuie să găsim ascunzătoarea acestui ucigaş. Poate c-avem noroc şi descoperim gangul care duce la vila lui Kulang.

   — Gibson, las-o mai încet, trebuie să mergem împreună şi în linişte. A... Dumnezeule!

   Tânărul poliţist, prieten probabil cu cel dispărut, îşi făcuse loc în tufiş. Deodată scoase un ţipăt gâlgâitor, se clătină pe spate, smulse însă cu ultima rămăşiţă de energie revolverul de la brâu şi slobozi un glonţ de-a curmezişul în tufiş. Acestei împuşcături îi urmă un ţipăt pe jumătate înăbuşit. Gibson se prăbuşi însă şi când luminile lanternelor noastre căzură asupra lui, văzurăm cu groază că avea înfipt un cuţit lung în beregată. Murise.

   Câteva clipe ramaserăm înmărmuriţi, în preajma cadavrului, apoi colonelul zise cu glas turburat:

   — Acesta e al nouălea viteaz pe care-l pierd aici. Înainte, domnilor, „omul cu laţul" trebuie să-şi primească pedeapsa, chiar dacă va fi să-mi dau viaţa.

   Cu furie desfăcu crengile.

   — Noi îndreptarăm îndată lumina lanternelor spre spărtură şi tresărirăm fără voie. În mijlocul tufişului se găsea un chepeng lat, acoperit cu pământ şi cu ierburi: intrarea spre ascunzătoarea ucigaşul. Şi ceea ce împiedica închiderea acestui capac era... un braţ omenesc, care ieşea afară de la cot. Degetele lungi şi uscate ale mânii se mişcau încet, ca picioarele unui păiajen. Mâneca unui veştmânt de mătase se suflecase şi pe pielea braţului se vedea un tatuaj ciudat, albastru.

   — Asta e „omul cu laţul", scrâşni Barrington.

   — Îl recunosc după semnul de pe braţ. Slavă Domnului, Gibson s-a răzbunat. Fiţi cu băgare de seamă căci primejdia n-a trecut.

   Intrarăm cu toţii în desiş şi ne aşezarăm în jurul chepengului, cu armele gata de tras. Un poliţist apucă braţul criminalului şi la comanda colonelului un al doilea ridică repede capacul.

   Văzurăm atunci un Chinez care gemea, ghemuit pe o scară de bambus. Fu scos afară el dus în luminiş. Veştmântu-i de mătase galbenă era plin de sânge în partea de jos. Un poliţist tăia repede haina şi atunci văzurăm că glonţul lui Gibson îi găurise stomacul.

   — Şi-a căpătat pedeapsa cuvenită, scrâşni colonelul; să moară aici ca un câine! Un om va rămâne de pază, noi ceilalţi mergem

sa cercetăm gangul.

   Marian coborî cel dintâi scara de bambus, peste câteva clipe ne aflam cu toţii într-un tufiş scund, pe care merserăm vreo zece metri. Ajunserăm într-o încăpere pătrată şi mărişoară care era însa pustie.

   — Asta sa fie ascunzătoarea lui? întreba colonelul. Nu prea cred!

   — Nu, domnule prefect, răspunse Marian. E însă un mormânt mare. Vedeţi locul acesta? Aici l-o fi îngropat pe bietul Lionel. Celelalte victime ale sale or fi şi ele îngropate aici; în felul acesta o fi putut să-şi păstreze taina atâta timp, făcând sa dispară victimele fără urmă.

   — Ai dreptate, domnule Farrow, murmura Barrington. Băieţi, la lucru! Uite o sapa colo în ungher, scormoniţi pământul!

   Marian avusese dreptate. Imediat ieşi la iveala trupul poliţistului care fusese gâtuit cu un lat, după cum arătau semnele ramase la gât. Apoi se descoperiră trupurile celorlalţi nenorociţi.

   Părăsirăm tăcuţi încăperea fioroasa. Nici o ramificaţie nu se vedea acolo, aşadar „omul cu latul" n-avea legătură cu banda. De aceeaşi părere era şi colonelul când ajunserăm din nou în luminiş. În lipsa noastră, criminalul îşi dăduse sufletul.

   — Acum sa ne înapoiem, porunci colonelul. Domnule Farrow, îţi mulţumesc ca ne-ai îndrumat sa cercetam parcul. Odată cu moartea acestui nelegiuit ni s-a mai luat o piatra de pe inima.

   Peste câteva minute ajunserăm la maşina noastră. Al doilea automobil sosise şi el. Totuşi hotărâsem sa pătrundem noi patru întâi. Şi zise colonelul iar:

   — Înainte, domnilor, eu voi merge în frunte!

   Intrarăm într-o grădiniţă şi de acolo în vestibulul spaţios al vilei. Un chinez zâmbitor în vestmânt bogat ne ieşi în întâmpinare.

   — Stăpâne, făcu el înclinându-se adânc în faţa lui Barrington. Vizita dumitale înseamnă o mare cinste pentru păcătoasa mea casa!

   — Bine, bine, vulpe bătrâna, îl întrerupse colonelul râzând. N- am timp acum să-ţi ascund vorbele frumoase. Pe cine ascunzi în odaia din dos. Repede, vreau sa stau de vorba cu el.

   — Sunt străini, zise galbenul, fără sa fie tulburat. Au venit pentru prima data în casa mea.

   — Si i-ai dus imediat în odaia din dos?

   — Aveau recomandări bune, stăpâne.

   — Las ca o sa vad eu mai târziu cum stau lucrurile. Haideţi, domnilor să-l vedem mai de aproape pe european!

   Colonelul trase revolverul, străbătu vestibulul şi deschise o uşiţă de lângă scara care ducea la etaj. Intrarăm într-un gang îngust care avea o singura uşa. Barrington o deschise repede şi ridica revolverul.

   — Buna seara, domnilor...

   Tăcu şi privi înaintea sa.

   — Au şters-o, răcni el. Dar uite paharele golite pe jumătate. Kulang le-o fi dat de veste! Stai că-ţi arat eu!

   Spumegând de furie paşi în odaia frumos mobilata. Îl urmarăm, dar deşi cercetam cu băgare de seama, nu descoperirăm nimic. Podeaua aceea acoperita în întregime cu o rogojina de cocos, iar pereţii erau tapetaţi cu mătase.

   Kulang intrase nesimţit în odaie şi deodată îi auzirăm glasul:

   — Oh, au plecat clienţii mei?

   Barrington se întoarse cu iuţeala fulgerului:

   — Da, au plecat, tună el - şi tu ai fost acela care i-ai prevenit. Haide repede, arată-ne ieşirea secretă, că de nu, iţi găuresc scăfârlia cu un glonţ!

   Chinezul nu mai zâmbea acum.

   — Oh! Gangul secret! bâlbâi el, vădit speriat. L-au descoperit. El duce în magazia mea. Au să fure.

   Îşi făcu ioc înaintea noastră, se repezi spre ungherul din stânga al încăperii şi apăsă pe un buton ascuns. O uşiţă se deschise. Kulang dădu să intre, dar Barrington îl trase înapoi:

   — Nu merge aşa, drăguţule, tu vei veni în urmă. Nu vreau să-i mai previi şi de data asta.

   Aprinse lampa de buzunar şi îndreptă lumina în deschizătură.

   — Strâmt al dracului! Mormăi el şi-şi făcu loc cu greu.

   Marian şi Hasting îl urmară, iar eu rămăsei la urmă. Adică în spatele meu mai venea Kulang, care părea să fie îngrijorat pentru mărfurile sale, căci se tot văicărea mereu.

   Nu eram deloc detectivi buni, altminteri n-ar fi trebuit să-l lăsăm pe chinez să meargă în urmă. Dar deoarece colonelul însuşi orânduise aşa, nu ne-am mai gândit Ia urmări.

   Merserăm orbeşte după colonel şi ajunserăm într-o încăpere mare, care era goală.

   — La dracul înjură colonelul. Nu se poate, 49 trebuie să fie o ieşire aici. Ei; Kulang, unde e pivniţa ta cu mărfuri?

   Dar galbenul nu răspunse şi când mă întorsei... văzui în locul din perete, unde se îmbuca scara, o placă de oţel lucitor.

   — Aşa, aşa! făcu Barrington. Acum am căzut în cursă. De ce nu l-am lăsat pe Kulang să meargă înainte!

   — Mângâie-te cu gândul, că ne-ar fi scăpat şi atunci, domnule colonel, zise Marian, văzând mutra necăjită a prefectului. Chinezii ăştia sunt şireţi nevoie mare şi noi nu ne putem măsura cu ei. Lasă că prietenii noştri ne-or da ei de urmă. Păcat numai că Larrin a şters-o în vremea asta.

   Trecură câteva minute şi deodată auzirăm paşi uşori îndărătul plăcii de oţel, care închidea ieşirea. Apoi un murmur de glasuri, înjurături şi oricât erau de înăbuşite sunetele, recunoscurăm vocea bravului căpitan Roer.

   Ţineam îndreptată lumina lămpilor noastre spre placa de oţel pe care deodată o văzurăm ridicându-se cu repeziciune şi Roer zbură în încăpere, ca împins de un resort. Placa de oţel coboară imediat la loc.

   — Sus mâinile! răcni căpitanul şi îndreptă revolverele asupra noastră.

   Nu ne putea recunoaşte din pricina luminii orbitoare, totuşi lăsă îndată armele în jos, când Marian zise răzând:

   — Mai lasă-ne niţeluş în viaţă, dragă Roer. Mă bucur din suflet c-ai venit să ne ţii de urât în capcana asta.

   — Ce măgărie! îşi dădu drumul bietul olandez. Auzi d-ta nemernicie: mă lasă să cobor scara spunându-mi că d-voastră va aflaţi aici jos, deodată mă văd în fata plăcii de oţel şi când mă întorc, o drăcie din alea coboară îndărătul meu. Apoi se ridică cealaltă placă, mă trezesc cu un ghiont zdravăn şi acum ma bucur că vă revăd sănătoşi şi teferi. Să vezi că vine îndată şi Manant împreună cu ceilalţi.

   — Dar de ce v-aţi despărţit.

   — Păi... vroiam să ajung cel dintâi la d-voastră... şi aşa s-a şi întâmplat. Aha! Vine nepotu-meu!

   Îndărătul plăcii se auziră iar înjurături; apoi ea se ridică şi Manant zbură înăuntru.

   — Ia te uită! făcu Roer. Dar de ce vii abia acuma!

   — Pentru că aveam o bănuială împotriva chinezului. Şi l-am silit să coboare seara înaintea mea, se apără tânărul. A şi făcut-o, calm de tot, a aprins o lanternă şi m-a călăuzit jos. Dar deodată se făcu întuneric. Se scuză spunând că lampa lui nu funcţionează bine. Şi când am scos lampa mea... ia-l pe chinez de unde nu-i.

   — Întocmai aşa mi s-a întâmplat şi mie, mormăi căpitanul. Să vezi că lucrurile se vor petrece la fel şi cu ceilalţi. Nu m-ar mira să-l văd acum pe Pongo ivindu-se.

   Îndărătul plăcii de oţel se auzi iarăşi gălăgie, dar ceea ce zbură înăuntru nu era credinciosul nostru Negru, ci sergentul Preston, pe

care colonelul a întrebă îndată prietenos cum Dumnezeu ajunsese aici.

   Preston privi câteva timp năuc în juru-i, apoi lua ţinuta militărească şi răspunse:

   — Domnul colonel mi-a ordonat să viu.

   — Ce? Ţi-am ordonat eu? făcu prefectul. Ce tot îndrăgi acolo, omule?

   — Un chinez veni fuga din vilă, răspunse Preston - şi vru să-mi vorbească. Apoi îmi transmise ordinul domnului colonel să-l urmez mediat. Aşa am venit acum, iată-mă!

   Barrington tăcu o vreme, apoi dădu din cap şi murmuri:

   — Să nu-ţi vie să crezi! Acum, eu nu mai dau două parale pe viaţa noastră.

   Marian râse şi şopti:

   — Domnule Barrington, eu însa mă bizui pe Pongo. Ascultă ce spun: prietenul acesta credincios ne va scoate de aici.

   — Dumnezeu să te asculte... răspunsei el. Eu sunt totuşi de altă părere. Să vezi că nu va trece mult şi Pongo al d-voastră va veni să ne ţie tovărăşie. Aş pune chiar rămăşag.

   — Hai s-o facem, se grăbi să zică Marian. Dar să ştii că...

   Îşi rupse vorba căci deodată răsună de undeva un glas batjocoritor. Nu putură stabili de unde venea misteriosul glas. Dar îşi dădură seama imediat că era al celui mâi mare duşman al nostru, căpitanul Larrin.

   — Acu, îi am adunaţi la un loc pe aceia care ne-ar putea face rău, zise el. Zău că n-aş fi crezut, d-le Farrow, că vei izbuti să evadezi de pe „Insula dracului". Am crezut-o de abia când subalternul meu de pe insula din marea Bandei mi-a raportat cele petrecute acolo. Dar însă, îţi făgăduiesc că nu vei mai avea prilej de fugă. Vă încredinţez pe toţi câţi sunteţi aici că voi şti să vă împiedic odată pentru totdeauna să depuneţi vreo mărturie împotriva mea. Îţi exprimaseşi nădejdea, domnule Farrow, că Pongo al d-voastră v-ar putea salva. Fii însă pe pace, căci chiar dacă el ne-a scăpat, tot n-avem să ne temem de dânsul, deoarece nici un judecător nu va da crezare spuselor lui. Şi sunt încredinţat că oamenii mei vor pune curând mâna pe el, oricât ar fi de puternic.

   Duşmanul nostru nevăzut făcu o pauză. Auzirăm şoapte, apoi glasul tăios răsună din nou:

   — Mă iertaţi, Kulang m-a întrerupt. Mi-a dat de veste, domnule colonel, că oamenii d-tale se apropie. Fii pe pace, asta n-are ce să- mi strice, căci ştiam de mult că vila noastră e încercuită. Află însă că avem un gang secret care duce în Grădina botanică şi d-ta ştii prea bine că în jungla asta putem ieşi oricând neobservaţi de nimeni. Ca să te mângâi, îţi voi spune că această casă va fi cuprinsă de flăcări peste câteva minute. Am luat hotărârea să aruncăm în temniţa în care vă aflaţi câteva cartuşe incendiatoare, dintr-acela cu care aţi făcut cunoştinţă în vechea închisoare din port. Efectul îl cunoaşteţi. Cenuşă se va alege din trupurile d- voastre, iar prietenul Kulang va fi despăgubit de societatea de asigurare. Nu vei putea spune că n-am făurit planul cât se poate mai bine. Pe siamezul d-voastră l-au observat cei doi chinezi ai mei, care şi-au ciopârţit într-adins obrajii. Nu l-au ucis însă ca pe micul Malaiez, ci l-au călăuzit încoace, pentru ca să cădeţi în cursă d-voastră, domnilor. Şi după cum vedeţi, planul a reuşit de minune.

   Larrin făcu o nouă pauză de care se folosi Marian ca să întrebe:

   — Ia spune, Larrin sau Haridell, cum te-o fi chemând! De ce ne porţi o ură atât de înverşunată? Noi te-am salvat doar de la moarte când te-am găsit leşinat în cabina de pe vasul acostat într- un golf al Sumatrei. Fără ajutorul nostru ce s-ar fi ales de d-ta?

   Larrin tăcu vreo câteva clipe, apoi răspunse aspru:

   — Fără voi aş fi murit, dar acum trăiesc şi vreau să-mi duc viaţa mai departe. Şi asta nu e cu putinţă atâta vreme cât voi nu veţi fi morţi. Vreau să vă istorisesc totuşi ceva, înainte ca prietenul meu Kulang să azvârle focul în temniţa voastră. Fratele meu vitreg Haridell şi cu mine, suntem una şi aceeaşi persoană. Când nu purtam barba falsă mă numeam Larrin. Eu sunt căpetenia bandei de piraţi care cutreieră apele acestea de un timp încoace. De câte ori puneam mâna pe un vas pe care-l jefuiam, reţineam întotdeauna pe unul sau doi oameni din echipaj şi când ne întâlneam cu un vapor francez îi dădeam drept membri ai bandei de piraţi Şi jurământul meu de francez avea mai multă trecere în faţa autorităţilor, decât toate tânguielile nevinovaţilor. Ori sunt mulţi dintr-aceştia în coloniile franceze.

   Făcu iar o pauză şi Barrington strigă:

   — Eşti un diavol cu chip de om!

   Haridell râse.

   — Zi-mi cum vrei. Ea cred că am procedat cum trebuie. Da, mulţi oameni fără vină au fost condamnaţi. În biroul meu sub firma „Thackeray Brothers", pe care-l cunoşti, de stejar, se aftă în masa mea de scris însemnarea exacta oamenilor care au fost condamnaţi pe temeiul jurământului meu. Dar nu veţi găsi aceasta, căci în cărând veţi fi la strămoşii voştri din cer.

   — „Thackeray Brothers", pai asta-i o firmă veche de tot răcni colonelul.

   — Da, rase criminalul - dar a fost cumpărată de mine acum vreo zece luni. E, doar tare importantă. Ascultă mai departe: cei doi chinezi sunt cei mai buni subalterni ai mei. Şi-au făcut rănile acelea grozave numai ca să capete încrederea poliţiei cu povestirile lor. Şi au izbândit. Kulang este cel mai bun tovarăş al nostru aici pe uscat. Nici nu bănuiţi cine vine în localul acesta şi cine îşi trădează cele mai mari secrete în fumul beţia de opiu sau alcool. Astfel suntem veşnic informaţi care vapor ajunge sa fie acostat. Ha, ha! Şi multă vreme ne vom mai face meseria, căci din voi nu se vor mai găsi poate decât nişte oase calcinate.

   Tăcu iarăşi şi se auziră şoapte, după oare răsună din nou glasul ticălosului:

   — Trebuie să sfârşim, domnilor, căci trupele d-voastră sunt nerăbdătoare. Aşadar, încă o data: eu sunt căpitanul Larrin şi Haridell în acelaşi timp; sunt căpetenia temutei bande de piraţi, eu am trimis mulţi nevinovaţi pe „Insula dracului", acum în urmă pe dl. Farrow cu camarazii săi Hasting, Bertram şi negrul Pongo. Mai notează că chinezul care se află lângă mine va zvârli acum foc spre temniţa voastră şi în scurt timp toată casa va fi mistuită de flăcări. Iar eu, domnilor, voi continua să trăiesc şi mai târziu, mă voi lăsa odihnei, după ce voi fi pus deoparte mai mult decât îmi trebuie. Ha, ha!

   Un hohot batjocoritor încheie discursul acestui monstru cu chip de om; dar era ultimul lui hohot pe acest pământ. Căci, deodată se auziră două strigăte de moarte, apoi... răsună un glas de înger pentru noi, glasul credinciosului nostru Pongo:

   — Massers fie liniştit, va fi liber în curând. Massers răi va fi bun acum.

   Răsuflarăm uşuraţi. Colonelul Barrington oftă:

   — Ştii d-ta, domnule Farrow, zise el cu glas scăzut - acum aţi dobândit certificatul nostru şi vă puteţi arăta cu capul sus în faţa întregii lumi. Iar noi am scăpat de o adevărată pacoste. Pe Pongo al d-voastră vreau să-l îmbrăţişez, oricât de urât e la înfăţişare. De ce moarte grozavă am fi avut parte, dacă n-ar fi fost el!

   — Îl uiţi pe Maha al d-voastră, siamezul, zise Marian. Are şi el, de sigur, partea lui de merit în eliberarea noastră.

   — Tăcere! Vine cineva pe scară îndărătul plăcii de oţel. Aceasta se ridică şi în lumina orbitoare a lanternelor noastre se ivi Pongo.

   — Massers toţi aici? Massers sănătos? întrebă el, agitat.

   Marian păşi repede spre negru şi-l strânse.

   — Da, Pongo, suntem cu toţii aici, teferi.

   Marian păşi spre Negru şi-i întinse mâna sus.

   Urcarăm în grabă scara îngustă şi ne strânserăm cu toţii în odaia din dos a tavernei de opiu. Pe unul din divane zăcea o făptură acoperită. Barrington se apropia curios şi dădu la o parte faţa de masă aruncată deasupra ei, dar în aceeaşi clipă se dădu speriat înapoi şi murmură:

   — Groaznic!

   — Tuan, zise Maha, siamezul - aşa i-ar fost scris. Trebuia să aflăm unde te găseşti tu şi el ne-a spus-o.

   Sub faţa de masă zăcea trupul lui Kulang. Căruia Maha îi smulsese mărturisirea supunându-l la chinuri groaznice.

   Colonelul se cutremură de groază şi se îndreptă spre uşă.

   — Unde sunt Larrin şi cei doi chinezi? mai întrebă el.

   — În camera alăturată, răspunse Maha. Râzând - prietenul meu negru i-a redus la tăcere.

   —  Mai bine să nu-i vedem, zise colonelul - să fie duşi de-a dreptul la morgă. Pe d-voastră însă, domnilor - ni se adresă el nouă - vă felicit din adâncul sufletului. Nici o bănuială nu mai planeze asupra dumneavoastră şi dobândiţi pe deasupra mulţumirea ca prin ajutorul d-voastră mulţi nevinovaţi îşi vor recăpăta libertatea. Mă duc imediat la sediul firmei „Thackeray Brothers" şi voi căuta lista de care ne vorbea Haridell.

   — Dacă îngădui, venim şi noi, propuse Marian şi la încuviinţarea colonelului, se îndreptă cel dintâi spre uşă.

   V.

   SPRE SIAM.

   DUPĂ TRATATIVE ÎNDELUNGATE şi telegrame lungi, justiţia franceză din Saigon consimţi să elibereze un număr de întemniţaţi, condamnaţi pe baza jurămintelor falşe ale lui Larrin. Noi furăm „reabilitaţi" cei dintâi.

   Într-o după-amiază şedeam comod în biroul prefectului, după ce avusesem o convorbire telefonică cu colonelul Daendels, comandantul legiunii străine olandezo-indiană din Segli. Sergentul Vaasen se întorsese cu oamenii săi şi cei doi tigri pe care îi prinsesem în ţinutul mlăştinos. Hasting se vindecase complet în vremea asta şi furăm nevoiţi să ne despărţim de simpaticul camarad.

   După cum spuneam, şedeam în cabinetul de lucru al prefectului poliţiei din Singapore şi discutam cu el privitor la planurile noastre de călătorie. Vroiam să ne înapoiem în Sumatra, ca să mai încercăm să prindem rinocerul cuirasat, proiect la care trebuiserăm să renunţăm atunci prin forţa împrejurărilor.

   Colonelul tocmai se pregătea să rostească un mic discurs de rămas-bun, când uşierul îţi intră în birou şi anunţă:

   — E o doamna afară care doreşte sa vorbească domnului prefect. Nu vrea să plece nici în ruptul capului. Spune c-a venit în chestia Haridell.

   — Las-o să intre imediat! porunci Barrington.

   Apoi se întoarse spre noi:

   — Fireşte că trebuie să rămâneţi aici, domnilor. Cazul acesta vă priveşte şi pe d-voastră.

   Uşa se deschise şi uşierul anunţă:

   — Doamna de Valentini.

   O femeie înaltă şi zvelţi se apropia cu paşi uşori de masa colonelului. Faţa ei frumoasă, energică era schimonosită de durere şi ochii ei căprii erau plini de lacrimi.

   — Ajută-mă, domnule Barrington, imploră ea - soţul meu a dispărut.

   — Bine, bine, doamnă - răspunse colonelul, cu dispariţiile se ocupă un departament special al poliţiei noastre. Dar... uşierul mia spus că veniţi în chestia Haridell... Ce legătură e între una şi alta?

   — Poftiţi paşaportul meu! zise femeia şi puse documentul pe masă.

   — Eu sunt Ellen de Valentini, soţia legitimă a comerciantului Gabriel de Valentini.

   Barrington se făcu roşu ca o fată mare şi dădu din cap..

   — Ştiţi, urmă tânăra femeie - că acum trei luni soţul meu a fost condamnat la muncă silnică în Cayenne, pe temeiul mărturiei căpitanului Haridell. Dar el a fugit în cursul transportării şi de atunci n-am mai auzit nimic de el. Sunt încredinţată însă că trăieşte ascuns pe undeva şi te rog, domnule Barrington, să-mi ajuţi să-l găsesc.

   Colonelul începu să-şi scarpine de zor chelia.

   — Fireşte, fireşte, stimată doamnă, zise apoi - fireşte că vă voi da concursul în toate privinţele. Dar zău că nu va fi prea uşor. Vedeţi d-voastră, de trei săptămâni toată lumea ştie că condamnaţii nevinovaţi sunt puşi în libertate. Şi... aşteptaţi o clipă...

   — Începu să cerceteze o listă lungă -... da, aici... aici este trecut şi numele soţului d-voastră. Gabriel de Valentini, întocmai.

A fugit din Saigon, după cum raportează autorităţile de acolo.

   — Da, domnule Barrington, zise cu însufleţire tânăra femeie - a sărit de pe vapor. Şi în primele zile a făcut ce-a făcut şi mi-a scris, vestindu-mă că se află în siguranţă şi că se va întoarce în curând. De-odată însă n-am mai primit nimic de la el.

   — Doar o ultimă scrisoare mi-a mai parvenit şi conţinutul ei a făcut o impresie ciudată asupra mea. Scria că despărţirea noastră va mai fi de lungă durată, dar să nu fiu îngrijorată. Acum, domnilor, nu mai e doar nici un motiv să rămâie ascuns. Trebuie să fi citit de mult informaţiile din ziare. Simt că e în mare primejdie şi de aceea vă implor, domnule prefect, să mă ajutaţi.

   Colonelul se scarpină iar în cap şi ne privi atât de rugător, încât Marian se ridică şi se prezentă doamnei:

   — Ah, d-voastră sunteţi domnii care au evadat de pe „Insula dracului"? Făcu ea bucuroasă, după ce mă prezentai şi eu. O! Domnilor, sunt sigură că mă puteţi ajuta. Căutaţi-l pe soţul meu!

   — Îl vom căuta, stimată doamnă, răspunse Marian, serios. Dar răspundeţi-mi, vă rog, la o întrebare: unde a fost predată ultima scrisoare a soţului d-voastră?

   — În Sambor, pe fluviul Mekong.

   — În Sambor... murmură Marian. Asta e în drum spre Siam. Fireşte, cea mai apropiată salvare pentru un evadat. Dar cum să-l găsim acolo? Poate că trăieşte liniştit sub un nume fals şi ar fi de ajuns câteva anunţuri în ziarele locale pentru ca să aveţi imediat ştiri de la el?

   — Domnule Farrow, răspunse doamna de Valentini - descrierea aventurilor d-voastră şi a sentinţei de reabilitare a apărut şi în gazetele siameze; cu toate astea soţul meu n-a dat încă nici un semn de viaţă, ajutaţi-mă, domnule Farrow!

   — Fireşte că vă vom ajuta, stimată doamnă.

   — Vi-l voi pune la dispoziţie pe Maha, zise colonelul... El e siamez şi îşi cunoaşte ţara.

   Sună şi dădu poruncă uşierului să-l aducă pe Maha.

   Peste câteva minute acesta îşi făcu apariţia şi colonelul îi se adresă imediat:

   — Maha, ai prilejul să faci o faptă bună. Doamna de Valentini aci de fată, îşi caută soţul care ar fi fugit în Siam, patria ta. Vrei să-i dai o mână de ajutor pentru a-l găsi?

   Maha privi pe soţia îndurerată şi se înclină adânc.

   — O voi ajuta, răspunse el, simplu.

   — O! Cât sunt de mulţumită că toţi vor să mă ajute, zise tânăra femeie, zâmbind printre lacrimi.

   — Bine, zise colonelul. Aşa dar, Maha, ultima veste din partea domnului a venit din Sambor. De acolo trebuiesc pornite cercetările. V-aş sfătui, domnii mei, să ocoliţi Cochinchina franceză, căci domnii de la Curtea Marţială de acolo vă poartă ură, desigur şi vă vor face tot soiul de greutăţi. Plecaţi mai bine la Bangkok şi de acolo luaţi-o spre frontieră. Dacă domnul de Valentini e în Siam, nu se poate să nu-i găsiţi urma.

   — Păcat că n-ai mai primit nici o veste, murmură Marian. Din cauza aceasta nu ştim nici măcar dacă e într-adevăr în Siam.

   Doamna de Valentini râse, cu amărăciune.

   — De la Gabriel n-am avut nici o ştire, dar am primit din Bangkok o scrisoare în care se afla o bucată de mătase curioasă. Nu ştiu cine mi-a trimis-o.

   — O aveţi la dv.?

   Doamna de Valentin scoase din geantă o bucată de mătase roşie, de mărimea palmei, acoperită cu broderie albă. Marian o luă şi o privi câtva timp, apoi îi întrebă pe Maha:

   — Ce sa însemneze asta?

   Siamezul aruncă doar o privire asupra mătasei şi tresări puternic. Chipul său atât de liniştit de obicei exprimă de date aste o spaimă adâncă. Întinse braţele, se clătină pe picioare şi gâfâi:

   — Tuan, zeu rău.

   — Ce? răcni Barrington. Maha, vino-ţi în fire! Ce-i cu cârpa asta?

   Siamezul căută să se stăpânească şi privi la colonel, apoi izbuti să îngâne:

   — Tuan, nu pot să ajut, nu pot merge în ţara mea. Zeul este împotriva noastră. Rămâneţi aici, el e grozav şi vă va prăpădi.

   — Dar bine, Maha, zise colonelul, mustrător - tu eşti doar om luminat. Crezi într-adevăr că un zeu vă poate face ceva?

   Dar vederea bucăţii de mătase îi făcuse pe siamez să-şi piardă cumpătul şi repeta neîncetat: „zeu rău". Era cu neputinţă să obţinem vreo lămurire de la el refuză cu încăpăţânare să ia parte la expediţia noastră. Atât făgăduielile cât şi ameninţările nu folosim la nimic.

   — Dacă nu se poate, nu se poate! zise Marian în cele din urmă. Vom porni fără el spre Siam. Acum sunt şi eu de părere, stimată doamnă, că trebuie să ne începem cercetările în Bangkok. Când aţi primit bucata de mătase?

   — Acum patru săptămâni.

   — Atunci, să pornim cât mai repede. Unde ne întâlnim apoi?

   Doamna de Valentini îi privi uimită.

— Dar bine, domnule Farrow, vă însoţesc doar...

   Zadarnic încercarăm s-o convingem să renunţe la gândul acesta, peste două zile ne îmbarcarăm pe vaporul care avea să ne ducă la Bangkok. Roer şi Manant se despărţiră şi ei de noi, ca să-şi cumpere un vas nou, aşa că ramaserăm numai cu Pongo, căci pe doamna de Valentini nu ne putem bizui. Mai târziu, însă, mă încredinţai că mă înşelasem în privinţa aceasta, căci ea se dovedi atât de vitează şi hotărâtă cum nu m-aş fi aşteptat de la o femeie.

SFÂRŞIT

Volumul 51

ELEFANTUL ALB

   ORAŞUL LUI BUDHA.

   DOCTORUL BERTRAM îşi urmă povestirea:

   Ca un al doilea Nil curge marele Menam fertilizator prin Siamul central. La douăzeci şi patru kilometri la sud de Bangkok şi-a făcut un zăgaz de nămol şi nisip, unde vapoarele trebuie să oprească. Răzbirea prin această barieră este cu neputinţă, deoarece Siamul de mijloc e prea în adânc şi o inundaţie a apei mării ar nimici toate plantaţiile de orez, aşa că ar răpi prin aceasta mijloacele de existenţă ale locuitorilor.

   În faţa acestui zăgaz stătea acum şi goeleta care ne adusese din Singapore şi aşteptam luntrile de descărcat din Bangkok cărora urmau să fie predate mărfurile. Aveam de gând să luăm un sampan ca să ajungem cât mai repede la Bangkok, oraşul templelor. Căpitanul Lurs, proprietarul goeletei se apropie de noi, la parapet.

   — Vă doresc din toată inima izbândă deplină, stimată doamnă şi adresă el doamnei de Valentini. Cred însă că va fi greu să vă regăsiţi soţul. Am chibzuit mult asupra chestiunii. Petecul acela de mătase roşie, pe care l-aţi primit din Bangkok, trebuie să fie în legătură cu cel dispărut. Şi din groaza care l-a cuprins pe poliţistul siamez la vederea lui, trag încheierea că e semnul unui legământ, cu care nu e de glumit. Căci există multe tagme secrete şi religioase, iar acestora din urmă sunt cât se poate de primejdioase, în fanatismul lor.

   — Dar nu pricep ce ar putea de-a face Gabriel al meu cu o astfel de tagmă, răspunse tânăra femeie, cu glasul stins. Gabriel a fugit din mâinile francezilor, când aceştia l-au condamnat pe nedrept în Saigon şi probabil că s-a îndreptat spre Siam. Ce să caute un biet fugar urmărit, cu o astfel de tagmă?

   — Misterele acestea nu vom izbuti noi să le lămurim niciodată, zise Lurs. De treizeci de ani de când tot cutreier coastele Indiei, am văzut lucruri pe care mintea noastră nu poate să le priceapă. Sunt aproape sigur că soţul d-voastră a dispărut se găseşte în puterea vreunei asociaţii fanatice, căci altminteri nu vi s-ar fi trimis semnul acesta.

   — Fără îndoială că ai dreptate, domnule Lurs, interveni Marian - căci şi eu m-am gândit în fel şi chip asupra acestei chestiuni şi am ajuns în cele din urmă la aceeaşi concluzie. Lucrul cel mai greu acum să dăm de urma acestei asociaţii.

   Pentru asta vă pot recomanda eu pe cineva care cred că e singurul european care v-ar putea fi de mare folos în aceasta

privinţă. E Jim Hoddge, un fost căpitan, cărei s-a stabilit de vreo zece ani în Bangkok. Are acolo un restaurant unde vin mai mult marinari. Veţi da de el undeva pe ţărmul stâng al Menamului. Întrebaţi de „Hoddges Home". Orice luntraş vă va călăuzi la el.

   — N-are locuinţă statornică? întrebă Marian, surprins. Te-am auzit spunând că-l vom găsi pe „undeva".

   — Da, râse Lurs - Hoddge şi-a construit o casă plutitoare pe o luntre din beţe de bambus, după cum sunt multe case pe aici. Vedeţi d-voastră, el a rămas tot un hoinar, care n-are astâmpăr şi umblă din loc în loc. Dar prin felul acesta de viaţă şi-a dobândit încrederea băştinaşilor şi de sigur că a aflat mal mult decât oricare European, din tainele acestor asociaţii secrete.

   — Vorbele dumitale mă neliniştesc grozav, răspunse Ellen de Valentini. Gabriel trebuie să fi citit doar dările de seamă din gazete asupra evadării sale şi a celorlalţi condamnaţi pe nedrept. Tagma aceea să aibă oare atâta putere asupra lui, încât el să numi poată nici măcar da de ştire?

   — Până acum toate nu-s decât presupuneri, căută s-o mângâie Marian. Presupuneri care se întemeiază numai pe petecul acela de mătase roşie. Am examinat cu băgare de seamă desenele albe, ţesute pe mătase şi am descoperit că, dintr-un anumit punct de vedere, liniile încâlcite se desluşesc întrucâtva. Mai c-aş spune că reprezintă un templu şi un elefant alb.

   — Atunci aveţi de-a face cu o sectă religioasă şi asta nu e prea e plăcut, răspunse Lurs. Cu o asociaţie politică ar fi mai lesne de stat de vorbă.

   — Dar ce poate avea Gabriel al meu cu o sectă religioasă? întrebă tânăra femeie, în prada unei mari agitaţii.

   — De, cine ar putea ştii zise Lurs, înălţând din umeri. Poate că Hoddge să vă lămurească şi în privinţa aceasta.

   — Uite că vin nişte bărci! strigă Ellen. Să luăm una din ele, domnilor şi să pornim imediat în căutarea englezului.

   — Slavă Domnului! exclamă Lurs. Vin şi luntrile de ajutor. Vom putea începe îndată descărcatul şi asta e cu atât mai bine cu cât îndărătul nostru vine altă goeletă, care va, putea aştepta până voi fi eu gata. Ah! Pare să fie căpitanul Roundhand.

   — Ha, ha! Ce coincidentă! Nu mai recunoaşteţi vasul, domnilor? E doar acelaşi cu care aţi venit pe furtună din Sumatra până în Marea Chineză de sud. Larrin sau Haridell ăla, care a nenorocit atâţia oameni, cu jurămintele lui false, l-a furat în Singapore. Acum vasul a fost dat îndărăt lui Roundhand, după cât ştiu eu.

   — Oh, Massers, foarte bine! se bucura Pongo, credinciosul

nostru prieten. Pongo primeşte suliţă, Massers pistoale.

   Aşa era. Când am fost arestaţi de francezi pe goeleta aceasta, Pongo îşi ascunsese suliţa-i lungă, iar Marian minunatele noastre pistoale Parabellum. Probabil că nu fuseseră încă găsite, căci le pitisem bine.

   Pe când sampanurile şi luntrile se aflau încă la vreo mie de metri depărtare, goeleta stopă lângă noi. Aveam deci timp de ajuns să trecem pe puntea ei, însoţiţi de căpitanul nostru şi să stăm de vorbă cu Roundhand.

   După cum era de prevăzut, nu dăduseră încă peste armele noastre şi Marian le scoase lesne dindărătul sofalei din cabina căpitanului.

   În vremea asta Pongo se făcu nevăzut în cală şi după câteva minute se înapoia cu suliţa sa grozavă; chipul îi strălucea de bucurie, ne luarăm rămas bun de la Roundhand, care fu foarte încântat de a fi făcut cunoştinţa noastră şi ne înapoiarăm pe puntea goeletei cu oare venisem. Primele sampanuri se apropiau şi căpitanul Lurs făcu semn unui Siamez mărunţel.

   — Luaţi-l pe Bang, domnilor, ne sfătui el. Îi cunosc de multă vreme. El vă va călăuzi la Hoddge. Îngăduiţi-mi, însă, să vă mai dau un sfat: nu arătaţi petecul de mătase nici unui băştinaş; aţi putea avea mari neplăceri din pricina asta. Acum, vă las cu bine şi vă urez izbândă în întreprinderea dv. De azi în şase săptămâni voi fi iar aici cu altă încărcătură şi-mi va face mare plăcere să vă duc înapoi.

   Peste zece minute eram departe de goeletă şi luptam cu valurile fluviului, iar după trei ceasuri de călătorie ajunserăm dinaintea primelor case din Bangkok, care sunt construite din lemn sau bambu şi în cea mai mare parte cocoţate pe stâlpi. Curând văzurăm şi cele dintâi case plutitoare înălţate pe plute de bambu, case care aveau un singur cat şi erau fixate de stâlpi. Trecurăm pe lângă dugheni şi ateliere în care viaţa de familie se desfăşura netulburată. Doi palmieri uriaşi, cu frunzişul lor care se întindea mult deasupra apel, ne atraseră băgarea de seamă. De trunchiurile lor era fixată o plută de bambu, mai mare ca cele de până acum şi care purta pe dânsa o căsuţă drăguţă. Lemnul era vopsit în alb, ferestrele împodobite cu flori minunate şi acoperişul verde strălucea luminos în contrast cu verdele întunecat al copacilor.

   Sampanul nostru coti spre pluta aceasta şi puturăm citi inscripţia de deasupra uşii: „Hoddges Home". Ajunseserăm la ţintă. Aici nădăjduiam să aflăm ce era cu petecul de mătase roşie.

   Siamezul scoase un strigăt şi imediat se ivi în uşă o făptură înaltă şi păşi până la marginea platformei. Era un adevărat englez ca înfăţişare şi calmul flegmatic al insularilor se dovedi şi în salutul cu care ne întâmpină, căci nu arăta nici o mirare pentru vizita noastră.

   Jim Hoddge o fi trecut el prin multe în viaţa lui, ca să nu-l mai surprindă nimic. Numai când îl văzu coborând pe Pongo, încruntă sprâncenele. Chipul de gorilă al credinciosului nostru negru înrâurise aşa dar şi asupra lui. Mirarea îi trecu însă repede şi invitându-ne în casă ne pofti sa luăm loc la o masă de lângă fereastră, de unde puteam urmări viaţa care se desfăşura pe fluviul Menam. Fiind după-amiază, ni se aduseră cafele şi după ce gazda se aşeza alături de noi, deschise vorba:

   — Ce doriţi să aflaţi? Căci îmi închipui lesne că n-aţi venit fără pricină la mine. La ora asta vin de obicei numai marinarii carii au sosit cu vasele lor la zăgaz. Europenii de pe aici, ma vizitează abia după ce se îngustează. Presupun că şi dv. veniţi de la zăgaz?

   — Da, răspunse Marian. Suntem trimişi de căpitanul Lurs.

   — Ei, vedeţi, tot am ghicit eu că aveţi ceva pe suflet. Fireşte că sunt gata oricând să vă viu în ajutor, atât cât îmi stă în putere.

   Englezul îmi plăcea din ce în ce mai mult. Felul lui de a fi, dovedea multă energie şi era de ajuns să priveşti în ochii săi vioi ca să-ţi dai seama că era o fire dreaptă şi sinceră.

   — Povestiţi, vă rog, stimată doamnă, ceru Marian însoţitoarei noastre.

   Şi Ellen de Valentini îşi spuse păsul, istorisind totul de-a fir a păr.

   — Hm! făcu Hoddge îngândurat şi ne privi cu admiraţie. Dv. sunteţi aşadar aceia care aţi izbutit să evadaţi de pe Insula dracului? Atunci sunteţi singurii oameni care pot da de urma dispărutului. Dar, cu ce v-aş putea fi eu de folos?

   — Sa ne spuneţi dacă ştiţi ceva despre asociaţiile secrete politice sau religioase de pe aici, zise Marian.

   Fruntea Lui Hoddge se încreţi:

   — Cu politica nu mă ocup din principiu, răspunse el, iar cu tagmele religioase v-aş sfătui să nu intraţi în cârd. Am auzit multe despre ele.

   — Vedeţi însă că noi bănuim că dl. de Valentini se află în puterea unei astfel de tagme.

   — Şi ce vă face să bănuiţi asta?

   — Faptul că doamna de Valentini a primit din Bangkok o bucată de mătase care a vârât în groază pe un curajos poliţist siamez. El susţinea că ar fi vorba de un „duh rău".

   — Aş putea vedea bucata de mătase?

   — De ce nu! răspunse Marian şi i-o dădu.

   Hoddge aruncă doar o privire asupra desenului încâlcit, ţesut pe fondul roşu şi dete din cap cu gravitate.

   — Da, zise el cu glas scăzut - cunosc semnul acesta. Pe mulţi i- am pescuit până acum din Menam, care aveau câte un cuţit în gâtlej şi de fiecare dată cuţitul era înfipt printr-o astfel de bucată de mătase.

   — Şi poliţia n-a lămurit niciodată crimele acestea? întrebă Marian.

   Englezul zâmbi.

   — Poliţia? făcu el. Cei doi boy ai mei începeau să răcnească de spaimă când vedeau bucata de mătase şi zvârleau repede înapoi cadavrul, înainte ca să mai pot face eu ceva, Menamul l-a şi dus mai departe sau l-au înghiţit crocodilii. Am încercat în fel şi chip să aflu de la boy ce explicaţie are faptul dar nici în ruptul capului n- au vrut să-mi spună. Numai din groaza de care erau cuprinşi vedeam lămurit că bucata de mătase roşie ascundea o mare primejdie.

   — Eu unul nu-mi pot închipui ca o astfel de asociaţie să fie atât de cunoscută printre băştinaşi şi cu toate astea niciodată să nu fi pătruns în public ceva despre uneltirile ei.

   — Asiaticii se pricep să tacă, răspunse Hoddge. Ca să-ţi dau o pildă, iţi voi spune că javanezii au tăcut timp de două sute de ani, după ce au dărâmat şi au plantat cu orez Borobudurul, templul acela uriaş de treizeci de metri înălţime, pentru că islamul le ameninţă ţara. Două sute de ani au tăcut, deşi taina a trecut din tată în fiu. Nu cred sa puteţi smulge de la un Siamez secretul acestui petec de mătase, domnilor.

   Mă uitai uimit la Marian. Nu mi-aş fi închipuit vreodată ca un căpitan să cunoască istoria Borobudurului, ultimul lăcaş sfânt budhist din Java. Dar mirarea mea avea să fie în curând şi mai mare. Căci când tovarăşul meu luă înapoi bucata de mătase o privi dus pe gânduri şi zise:

   — Se vede un templu şi un elefant alb parcă...

   Hoddge râse.

   — La fel am văzut şi eu, domnule Farrow. Dar între cele trei sute cincizeci de temple câte sunt în Bangkok, există numai „Templul Aurorei", în care se află un elefant cu trei capete, pe care călăreşte Indra şi afară de acesta templul Pos, în care un elefant şi o maimuţă oferă apă şi miere lui Budha, după ce acesta a postit patruzeci de zile. Dac-ar fi fost un templu cu un elefant alb într- unsul l-aş fi găsit eu, fiţi pe pace!

   Marian rămase uluit.

   — Îmi daţi voie, domnule Hoddge, întrebă el - aţi vizitat toate templele din Bangkok numai din interes pentru crimele acelea, adică din interes pentru bucăţile de mătase?

   — Nu, răspunse Englezul - m-am interesat mereu de templele Asiei. Asta e „boala" mea. Când se întâmpla să pun undeva piciorul pe pământ, mă duceam să vizitez cel mal apropiat templu. De zece ani de când sunt aici, am avut tot timpul să vizitez toate lăcaşurile sfinte. Fireşte, în măsura în care ne este îngăduit nouă, Europenilor, s-o facem.

   — Atunci tot ar fi cu putinţă să se afle pe aici secta, aceea care idolatrizează elefantul alb, simbolul sfânt al Siamului? După cum spuneai chiar d-ta, Marian începuse să devie familiar cu englezul, n-ai văzut toate încăperile templelor.

   — Asta aşa e. Cu toate acestea aş fi auzit eu ceva, dacă s-ar afla într-adevăr pe aici o sectă care e atât de cunoscută şi temută printre băştinaşi. Fără îndoială că aş fi observat eu din vreun semn oarecare, căci obişnuiesc să umblu cu ochii deschişi prin lume.

   — Dar vezi că ai recunoscut singur că asiaticii sunt tăcuţi ca mormântul. Acum te rog să ne spui: cadavrele le-ai găsit în locul acesta unde se află casa d-tale?

   — Nu; stau aici de trei săptămâni şi în tot timpul acesta n-a trecut nici unul pe apă. Le-am întâlnit cu mult mai sus, ba întâia oară chiar acolo unde începe oraşul.

   Bangkokul se întinde vreo şapte kilometri dea lungul fluviului Menam şi nu cred ca crocodilii să lase cadavrele să plutească prea departe; aşa dar, templul sau sediul acestei asociaţii trebuie să fie în nordul oraşului.

   — Acolo sunt numai câteva temple mici care nu pot forma sediul unei asociaţii numeroase.

   — Aţi fost şi în lăuntrul ţării, în susul Menam-ului?

   — Numai câţiva kilometri, pe un sampan. Afacerile mă reţin mai mult pe aici.

   Doamna de Valentini, care ascultase cu interes discuţia acum, se adresă fostului căpitan:

   — O, domnule Hoddge, ce credeţi că e de făcut? Nu sunteţi în măsură să ne daţi un sfat cum să-l regăsesc pe soţul meu?

   — Pentru asta ar trebui să ştim mai întâi unde se află. Fireşte, transmiterea bucăţii de mătase, a aproape o dovadă că dl. de Valentini se află în puterea acestei secte. Dar din ce pricină să fi ajuns el, un european, în mâinile lor? Spuneţi-mi, vă rog, doamnă, soţul dv. are vreun semn caracteristic?

   — Da; are o şuviţă mare albă ca zăpada în părul lui negru, asta îi dă o înfăţişare deosebită.

   Hoddge fluieră a pagubă şi zise:

   — Hm... să fie şi asta... da, da... ar putea să fie... E numai o presupunere, totuşi nu e exclus să fie întemeiată. Vedeţi dv., albul e culoarea sfântă a siamezilor şi tocmai secta aceasta are elefantul drept simbol. Soţul dv. are şuviţa aceasta albă care bate la ochi şi se prea poate ca nişte adepţi ai sectei cu pricina să fi dat peste el în junglă, probabil căzut în nesimţire. Aşa stând lucrurile, e cu putinţă să-l fi îngrijit şi în fanatismul lor să fi crezut că e trimis de Budha, ceea ce i-a hotărât să-l reţie la dânşii. Sună cam a poveste, dar aici totul e cu putinţă.

   — Atunci de ce mi-au trimis mie petecul de mătase? întrebă tânăra femeie.

   — Poate pentru a vă da de înţeles că soţul dv. e mort pentru dv. Acum chestia capătă pentru mine cu totul altă înfăţişare şi poate ca voi fi în măsură să vă viu în ajutor.

   II.

   SFÂNTUL FLUVIULUI.

   DOAMNA DE VALENTINI sări în sus.

   — Ne veţi putea veni în ajutor! strigă ea, tremurând, O, domnule Hoddge, cum să vă mulţumesc!

   — E numai o presupunere... o părere de-a mea, se împotrivi Hoddge. Vedeţi dv., stimată doamnă, bănuielile mele de până acum sunt şi ele bazate pe temelii şubrede. Nu se ştie însă ce se poate întâmpla. Vă povesteam mai adineauri că am urcat pe fluviul Menam până la câţiva kilometri dincolo de ultimele colibe din Bangkok. La vreo două ceasuri depărtare, se află coliba primitivă a unui preot bătrân, care joacă aici rolul unui sfânt aproape, întocmai ca fachirii Gangelui din India. Numai că nu face scamatorii ca ăia de acolo.

   De la el am aflat multe lucruri, pe care nu le prea află europenii. Fără îndoială că a băgat de seamă interesul meu deosebit pentru chestiunile religioase ale asiaticilor. Dacă există vreun om care să vă poată da lămuriri în chestia ce vă interesează, atunci acela e „Sfântul fluviului".

   — Acum e prea târziu, dar mâine înainte de răsăritul soarelui vom merge să-l vizităm. Ne-am luat cu vorba şi s-a făcut vremea de cină; voi spune să ne aducă aici mâncarea. Se înţelege că veţi rămâne în mine peste noapte. Nici n-ar fi bine să vă arătaţi în oraş.

   Hoddge şopti ceva unui boy, apoi se înapoia la masa noastră.

   — Mâncarea va veni îndată, zise el. Trebuie să mai fac o propunere: e neapărată nevoie, stimată doamnă, să vă îmbrăcaţi bărbăteşte; dacă veţi fi văzută în tovărăşia domnilor, cei din sectă vor bănui imediat că sunteţi soţia dispărutului. Pongo al dv. a fost descris amănunţit în dările de seamă din gazete şi nu va fi de loc greu să se dea da rostul combinaţiei. După cum am spus, vă îmbrăcaţi neapărat în haine bărbăteşti, ceea ce vă va îngădui în acelaşi timp să aveţi mişcările mai libere.

   — Voi face şi asta dacă e nevoie! oftă doamna de Valentini. Numai să-l revăd odată pe Gabriel al meu.

   — Nu ne vom da în lături de la nimic ce stă în puterea noastră, zise Marian. Dar, domnule Hoddge, se adresă el englezului - uite că-mi veni ceva în gând. Spuneai înainte că ziarele au descris pe larg aventurile noastre, poate chiar prea pe larg. Prin urmare, e foarte probabil ca toţi aceia care au de-a face cu secta aceasta îl vor recunoaşte îndată pe Pongo al nostru şi vor trage încheierea simplă că am pornit în căutarea dispărutului domn de Valentini.

   — Întocmai, încuviinţă Hoddge. Şi de asta trebuie să ne ferim. Pongo trebuie să rămâie mereu îndărătul nostru. Nu ne va pierde el, căci e priceput şi pe de altă parte va şti să nu se lase descoperit.

   — Da, aşa trebuie să facă, încuviinţă Marian. Vom avea astfel şi o acoperire cum nici nu ne-am putea dori mei bună. Aşa dar, comandă două sampanuri, domnule Hoddge. Pongo va veni în urma noastră.

   — Nu cu sampan, interveni prietenul nostru negru, care ascultase atent la tot ce vorbisem. Pongo aleargă. Va vede mereu pe Massers.

   — Asta e şi mai bine, zise Hoddge, căci un al doilea sampan va atrage luarea-aminte. Dar uite că vine mâncarea. Să-i facem cinstea cuvenită.

   Când furăm gata cu masa se înapoia şi boy-ul din oraş aducând un costum şi rufărie pentru Ellen. Căpitanul Hoddge stărui să mergem să ne odihnim şi ne conduse în partea dindărăt a casei unde ne arătă trei odăiţe frumos aranjate.

   — Vă voi trezi la timp, zise el, luându-şi rămas-bun. Somn uşor!

   Eram încă învăluiţi în farmecul nopţii tropicale când pornirăm

cu sampanul pe fluviu, cu două ceasuri înainte de ivirea zorilor. Acelaşi siamez care ne adusese de la zăgaz vâslea acum cu putere. În faţă, la proră, stătea Hoddge, îndărătul lui doamna Valentini, apoi Marian; eu şedeam în spatele Siamezului.

   — Orice s-ar spune, zise Marian deodată, când un crocodil mai mare ca toţi ceilalţi o zbughi în adânc, pe aici n-ar putea trece un cadavru. Deci, crimele trebuie să fi fost făptuite în oraş şi trupurile

azvârlite de acolo în fluviu.

   Doamna de Valentini fu scuturată de un fior.

   — Totul e atât de grozav şi misterios, oftă ea; cine ştie ce ne mai aşteaptă!

   — Când vom trece de cotul acela care se zăreşte colo în faţă, zise Hoddge - vom vedea coliba „sfântului". Numai de l-am găsi singur. Unde o fi Pongo acum? Va fi izbutit el să ţie pas cu noi?

   — Sunt încredinţat că nu ne pierde din ochi, zise Marian. A! Uite coliba! Sfântul stă în fata uşii şi-şi ia dejunul. O privelişte interesantă... Dumnezeule, e pierdut!

   Strigătul de spaimă al prietenului meu era îndreptăţit, căci un musafir cu totul neaşteptat şi nedorit ameninţa să distrugă „priveliştea interesantă", cum o numise Marian.

   La câţiva metri de bătrânul Siamez se ivise un tigru uriaş, care îl privi ţintă câteva clipe apoi se pregăti de săritură. „Sfântul" stătea nemişcat şi întâmpina moartea aceea grozavă cu zâmbetul pe buze. Credinţa de care era însufleţit îl făcea să nu se teamă de trecerea în Nirvana.

   Dar trebuia să-i venim în ajutor, trebuia să-l salvăm, căci el era singura noastră nădejde ca să-l regăsim pe cel dispărut. Marian îşi smulse Parabellumul de la brâu şi eu îi urmai imediat pilda. Ne aflam la cincizeci de metri încă de locul unde peste câteva clipe urma să se desfăşoare drama grozavă.

   — Sampanul nostru se legăna pe valurile uşoare şi eram cu toţii în prada unei agitaţii de nedescris.

   Când ridicarăm însă minunatele arme, eu îmi dădui seamă totuşi că e zadarnic. Nu încăpea îndoială că vom nimeri fiara, poate chiar mortal - dar asta n-o va împiedica să sară asupra bătrânului şi să-l sfâşie.

   Iată însă că, înainte de a ţinti, salvatorul şi sosise, un salvator la care nici nu m-aş fi gândit. Tigrul îşi întoarse brusc capul şi ochii lui fioroşi se aţintiră pe un tufiş mare care închidea luminişul mic din dreapta noastră. În faţa acestui tufiş se ivise ca din pământ... Pongo, la vreo zece metri doar de fiară.

   Tigrul se ridică încetişor, ca şi cum vroia să chibzuiască pe care din cei doi să-l sfâşie întâi. Şi probabil că bănui şi el că moartea îl ameninţă de la uriaşul nostru. Înainte însă de a-şi putea întoarce trupul, Pongo şi ridicase braţul şi ca un fulger ţâşni prin luminiş suliţa lui grea, zvârlită cu toată puterea.

   Tigrul se ridică în două labe şi vru să oprească arma din zbor, dar în clipa următoare vârful lat de fier se înfipse adânc în pieptul său şi-l trânti pe spate.

   Mugind înfiorător, bătând aerul cu labele, fiara se zvârcoli

turbată în ţărână.

   Totul se petrecuse cu iuţeala fulgerului. Acum ne trezirăm şi noi din înmărmurirea care ne cuprinsese, duserăm pistoalele la ochi şi patru gloanţe zburară pe ţeavă, punând capăt zvârcolelilor tigrului.

   Pongo străbătu luminişul, ne zâmbi prietenos, smulse suliţa din tigru, apoi se făcu nevăzut în tufiş, de unde venise.

   Bătrânul siamez, „Sfântul fluviului", nu-şi luase o clipă ochii de la el. Acum întoarse capul spre noi şi îi văzui ochii holbaţi de uimire. Fapta lui Pongo îl făcuse să-şi piardă calmul de care dăduse dovadă când fusese la un pas de moarte.

   Apropiarăm sampanul de mal şi Hoddge sări cel dintâi pe uscat. O ajută pe doamna de Valentini să coboare, aşteptă până părăsirăm şi noi sampanul, păşi înaintea noastră spre bătrân, se înclină în fata lui şi zise:

   — Mongkut, îţi aduc nişte prieteni care au nevoie de sfaturi.

   Spre uimirea noastră, siamezul răspunse într-o englezească

fără cusur:

   — Prietenii d-tale, domnule Hoddge, sunt şi ai mei. Dv. aţi împiedicat să trec în Nirvana. Cred, deci, că Atotputernicul m-a ocrotit prin mâna dv., ca să vă pot ajuta.

   Ne măsură câtva timp cu privirea lui pătrunzătoare, mie şi lui Marian ne zâmbi, ca şi cum ar fi vrut să spuie că îi suntem pe plac. Când o privi pe doamna de Valentini se încruntă câteva clipe, plecă pe urmă capul şi murmură:

   — Memsahiba e aceea care are nevoie de sfatul şi ajutorul meu. Să spuie ce-o apasă pe suflet!

   Doamna Ellen îngenunchea înaintea bătrânului, îi privi adânc cu ochii-i minunaţi apoi îşi spuse păsul. În tot timpul acesta eu îl examinam pe bătrân. Purta numai un şorţuleţ galben, care îi ajungea până la genunchi. Partea de sus a trupului era de-o slăbiciune înfiorătoare, prin pielea bronzată ieşea la iveală fiecare coastă, fiecare os. Uitai însă de înfăţişarea aceasta când vedeai ochii-i mari şi blânzi, în fundul cărora păreau şi joace luminiţe aurii.

   Cu un calm desăvârşit ascultă povestirea tinerei femei. Când ea aminti de bucata de mătase roşie, el încreţii fruntea, dar tăcu. După ce doamna Valentini sfârşi, rămase pe gânduri minute îndelungate, apoi întinse mâna şi întrebă:

   — Unde e bucata de mătase?

   Tânăra femeie o scoase din buzunarul hainei. Abia aruncă Mongkut o privire asupra liniilor încâlcite, că dădu din cap încetişor şi cu seriozitate adâncă în glas, zise:

   — Prietenii mei mi-au scăpat viaţa. Pentru asta v-aş trăda bucuros taina acestei bucăţi de mătase, dar urmarea ar fi că v-aş trimite de-a dreptul la moarte.

   — Noi nu ne temem de moarte, Mongkut, răspunse Marian. Am luat hotărârea să-l salvăm pe cel dispărut şi nimic nu ne poate schimba gândul.

   Bătrânul dădu din cap, ca şi cum se aşteptase la vorbele astea. Apoi o privi iar pe doamna Ellen şi când ea ridică mâinile rugător spre el, murmură:

   — Soarta noastră e în mâinile Atotputernicului. În înţelepciunea lui m-a salvat, ca să vorbesc. Domnule Hoddge, trimite-l de aici pe omul acela!

   Arata spre luntraşul care privea curios spre grupul nostru. Căpitanul îi plătii şi rămase pe ţărm până-l văzu dispărând pe după cotul fluviului. Când Hoddge se apropia Iarăşi de noi, „Sfântul" întrebă:

   — Cine a fost acela care l-a atacat pe „Stăpânul" de colo?

   Şi arătă spre tigrul răpus de Pongo.

   — Prietenul nostru credincios, răspunse Marian - care şi-ar da viaţa pentru noi.

   — Credeam că e din turma lui Bali, Regele Demonilor, murmură bătrânul; totuşi şi el va muri, când vor pune mâna pe dânsul „Preoţii focului". Tăcere, repede în tufişuri! Exclamă bătrânul deodată. Vin!

   Făcu un gest atât de poruncitor, încât ne ascunserăm îndată în tufişurile din apropiere. Bătrânul trebuie să fi avat un auz minunat, căci de abia după câteva minute auzirăm plescăitul monoton al unor vâsle, care se apropia dinspre nord.

   Privii cu băgare de seamă printr-o spărtură din frunziş şi văzui ivindu-se un sampan mare, vâslit de un siamez în vestmânt galben. Alţi patru siamezi, îmbrăcaţi la fel, stăteau ghemuiţi pe scândurile sampanului, în vreme ce în faţă, la proră, zăcea un trup chircit.

   Ca o fantomă trecu barca pe dinaintea noastră. Mongkut aplecase capul şi părea cufundat cu totul în contemplarea focşorului său, în timp ce siamezii din sampan aruncară doar priviri scurte spre dânsul. Abia după câteva minute, când barca dispăruse, bătrânul înălţă iar capul şi zise grav:

   — Rămâneţi în ascunzişurile voastre! Se înapoiază îndată. Predau iarăşi valurilor pe un condamnat, pentru ca locuitorii oraşului să-şi dea seamă de puterea Preoţilor focului. Dea Domnul ca dv. să nu împărtăşiţi aceeaşi soartă. Aşteptaţi până se înapoiază călăii, apoi urmaţi cursul fluviului. La câteva ceasuri depărtare în susul lui, apa se desparte şi înconjură o insulă mare. Când soarele apune, în mijlocul desişului sălbatec al acestei insule se aprinde un foc. Acolo îl veţi găsi, pe acela pe care îl căutaţi. Numi mulţumiţi, căci vă trimit la moarte.

   Se scurse încă o jumătate de ceas. Stăteam nemişcaţi printre crengile dese şi aşteptam cu încordare înapoierea călăilor.

   În cele din urmă se auziră iar lovituri de vâsle dinspre miazăzi. După câteva clipe, sampanul Preoţilor focului ţâşni iar pe dinaintea noastră. Acum aveau şi ceilalţi patru preoţi vâsle scurte şi mânau barca cu putere împotriva curentului. Din nou fulgerară cinci perechi de ochi spre bătrânul „sfânt", care nu se clinti până ce sampanul misterios dispăru.

   Ieşirăm binişor din tufişuri. Mongkut ridică acum capul şi ne privi îndelung.

   —  Mongkut, zise Marian - îmi dai voie să-ţi mai pun o întrebare?

   — Salvatorului vieţii mele îi voi spune orice, murmură bătrânul.

   — Mongkut, ţin mult să ştiu ce însemnătate are petecul acela de mătase roşie.

   — Este semnul Preoţilor focului, cu care îl însemnează pe cel executat, pentru ca poporul să-şi dea seamă de puterea lor. Elefantul alb, care e socotit drept sfânt în tot Siamul, este zeul lor suprem. Ei sunt puternici şi răspândiţi peste tot şi cine are dreptul să poarte veştmântul lor galben, se bucură pretutindeni de cinste, ocrotire şi ajutor.

   — Au devenit atât de puternici numai prin credinţa lor, sau îndeplinesc niscaiva funcţiuni care aduc foloase poporului lor?

   — Dau cel mai larg ajutor tuturor acelora care au ajuns la ananghie. Cer însă alt serviciu în schimb şi cine rupe legământul, e aruncat în valurile Menam-ului, cu un cuţit în gâtlej şi însemnat cu bucata de mătase roşie. În felul acesta îi silesc pe datornicii, lor să-şi ţie legământul, amintindu-le ce îi aşteaptă dacă şi-l calcă.

   — Cu alte cuvinte, domnii aceia fac un soi de cămătărie şi sunt foarte aspri în măsurile lor împotriva datornicilor. Cred şi eu că nu e atât de uşor să li te împotriveşti. Şi aplecarea spre religiozitate a întregului popor sporeşte şi mai mult puterea lor. De sigur că printre datornicii lor se găsesc şi poliţişti, ba poate chiar şi slujbaşi la stat, aşa că degeaba am încerca să cerem ajutorul autorităţilor împotriva lor.

   — Dar mai am şi alte întrebări, Mongkut, parc-aş fi recunoscător dacă mi-ai răspunde la ele.

   —  Îţi voi răspunde în măsura în care voi putea, murmură bătrânul, n-aş vrea însă ca sângele d-tale să cadă asupra mea.

   — E propria mea voinţă de a mă arunca în această primejdie. Şi acum ascultă: Gabriel de Valentini, soţul însoţitoarei noastre, are un semn bătător la ochi: o şuviţă lată, albă, în părul lui negru. E cu putinţă ca Preoţii focului să-l ţie prizonier din pricina asta?

   — Un semn alb? întrebă Mongkut, surprins. Atunci se vor folosi de el ca să-şi întărească puterea cu prilejul ospăţurilor, la care obişnuiesc să se adune datornicii. Ei vor povesti că zeul lor superior, elefantul alb, l-a însemnat el însuşi pe străinul acesta şi l-a trimis la ei ca să-şi dovedească măreţia şi puterea. Aşa fiind, va fi greu să-l liberaţi, căci acum îl vor păzi cu străşnicie.

   — Neplăcută afacere! mormăi Marian. Totuşi nădăjduiesc că el însuşi va sprijini din toate puterile sforţările noastre. Mă miră chiar, că n-a încercat până acum să fugă.

   — Ca să scapi de pe insula Preoţilor focului e aproape cu neputinţă, zise „Sfântul", căci e apărat de oameni şi animale şi prizonierul nu are voie să părăsească templul.

   — De aceea probabil că n-a putut să trimită vreo veste soţiei sale.

   — Nimeni n-ar fi primit sarcina să-i ducă o scrisoare de la el. Chiar dacă l-ar fi văzut; n-ar fi îndrăznit niciodată să vorbească despre asta. Cadavrele cărora li se dă drumul pe râu îi înspăimântă până şi pe cei mai curajoşi. Şi dacă cineva ar fi stat numai de vorbă cu prizonierul, n-ar fi ajuns viu la Bangkok.

   — Acum îmi lămuresc eu tăcerea lui, zise Marian. Răspunde-mi, te rog, la încă o întrebare: de ce au trimis Preoţii focului mătasea roşie doamnei Valentini?

   Se aşteptau, de sigur, ca tânăra femeie să pornească cercetări ca să-l găsească pe soţul ei. Şi e foarte firesc să facă lucrul acesta şi în Siam, căci numai acolo se poate duce un fugar din Cochinchina, luând drumul pe uscat. Dacă tânăra doamnă s-ar fi adresat autorităţilor, arătând mătasea roşie, n-ar fi găsit niciodată sprijin. Dimpotrivă, ea însăşi s-ar fi expus celor mai mari primejdii. Căci aproape fiecare funcţionar, ba chiar aproape fiecare siamez, ar fi ştiut că Preoţii Focului ar fi pedepsit cu moartea cea mai mică încercare. Oh, preoţii cei mari sunt deştepţi. Ei ştiu bine că tânăra femeie va arăta batista roşie; n-au putut bănui însă că nişte bărbaţi atât de viteji vor da de taina lor şi că aceşti bărbaţi, ascultând de porunca Atotputernicului, îmi vor salva viaţa, pentru ca să le arăt apoi calea.

   Făcu o mişcare scurtă cu mâna, în semn de rămas bun, zâmbi fiecăruia în parte şi plecă încet capul. Înfioraţi, străbăturăm luminişul şi pătrunserăm în pădure prin locul unda se făcuse nevăzut Pongo.

   III.

   INSULA TEMPLULUI.

   SE PĂREA CA NATURA ÎNSĂŞI voia să se puie în cale întreprinderii noastre, atât de încâlcit şi de nestrăbătut se ivi codrul înaintea noastră.

   Marian se puse în fruntea micului convoi, iar eu îl urmam ajutându-l la tăierea mărăcinilor. Venea apoi doamna Ellen, în vreme ce Hoddge mergea în urmă, formând un fel de acoperire. Din când în când eu mă întorceam, ca să văd dacă tânăra femeie venea după mine şi de fiecare dată îmi zâmbea, ca şi cum ar fi vrut să mă încredinţeze că nu se dă bătută.

   Un ceas merserăm astfel, până dădurăm de Pongo, care stătea ghemuit îndărătul unui tufiş şi privea încordat printre frunze. Când auzul lui fin îi dădu de veste apropierea noastră, el se întoarse şi duse degetul la buze în semn de prevenire. Ne furişarăm cu băgare de seamă până acolo şi ne ghemuirăm lângă dânsul. Printre ramuri puturăm cuprinde cu privirea acum un luminiş mare. În mijlocul căruia lucrau de zor şase făpturi în vestminte galbene.

   Erau Preoţi ai focului, căci aveau aceeaşi îmbrăcăminte ca şi călăii din sampan. Curând ne dădurăm seamă ce făceau acolo. Înlăturau nişte crengi de deasupra unei gropi, apoi cel mai înalt dintre ei se ridică şi roti un cuţit lungi deasupra capului şi îl aruncă cu putere înăuntru în groapă. Să fi îndeplinit oare o nouă execuţie?

   Doi preoţi săriră acum în groapă, cei patru de sus le aruncară în jos frânghii, apoi traseră sus... un cerb mare. Aşa dar, era vorba de o vânătoare, indivizii îngrijeau de bucătăria templului lor. Atunci trebuia să fie şi un drum bun spre insulă, căci cu povara cerbului aceluia greu n-ar fi putut merge pe o potecă îngustă.

   Cei doi preoţi ieşiră afară din groapă, o acoperiră din nou cu crengi, aşezară la loc capacul, apoi trecură un băţ de bambu printre picioarele legate ale cerbului şi părăsiră luminişul.

   Aşteptarăm câtva timp într-o încordare de nedescris. Curând urma să vedem templul misterios şi atunci va începe munca grea a eliberării prizonierului, presupunând c-ar fi închis acolo.

   Cel dintâi ieşi din tufiş Pongo şi o zbughi prin luminiş. Rămase locului o clipă şi ne făcu semn. Îi urmarăm repede şi ajunserăm la începutul unei poteci largi care părea să fi fost croită de vreo fiară mare. Poteca părea sa fi fost folosită adesea, căci pământul era învârtoşat şi neted şi nu se vedea nici un fel de buruieni.

   Pongo luă acum conducerea. Deodată rămase locului fi ridică mâna în semn de prevenire.

   La vreo douăzeci de metri depărtare poteca făcea un cot brusc. Credinciosul nostru negru înaintă cu băgare de seamă şi iscodi cu privirea pe după colţ. Ne făcu apoi semn, păşi îndărăt şi ne lăsă pe fiecare în parte să aruncăm o privire pe după cotitură. De aici poteca mergea drept înainte cincizeci de metri şi la capătul el sclipea apa.

   Un sampan străbătea tocmai braţul larg de apă şi într-unsul se aflau cei şase preoţi pe care îi văzuserăm în luminiş. În clipa când priveam într-acolo, cei patru din mijloc înhăţară cerbul şi-l zvârliri în apă. Mai mult nu putui vedea căci Pongo mă trase îndărăt şi o împinse înainte pe doamna de Valentini.

   După ce privi şi Hoddge pe după cotitură, începurăm să discutări asupra celor văzute.

   — Au aruncat cerbul în apă, spusei eu.

   — Am observat mare mişcare în apă, zise tânăra. femeie.

   — Au fost nişte peştişori, răspunse Hoddge, liniştit. Preoţii au paznici buni aici pe fluviu, care îi ocrotesc de musafiri nepoftiţi. Şi aceşti paznici sunt crocodilii uriaşi iar cerbul n-a fost decât hrana zilnică, pentru a-i putea ţine în locul acesta.

   — Dumnezeule sfinte! se jeli tânăra femeie, atunci cum vom ajunge pe ţărmul celălalt?

   — Trebuie să ne construim o plută, propuse Marian. Fireşte că numai noaptea vom putea străbate apa, căci sunt încredinţat că în timpul zilei fluviul e supravegheat. Să ne retragem acum, să tăiem beţe de bambu şi să legăm pluta cu trestie. Va trebui apoi să ne îngrijim şi de merinde şi asta o vom lăsa în seama Iui Pongo, deoarece nu avem voie să slobozim gloanţe aici în apropierea templului. Pongo va izbuti el să vâneze ceva cu suliţa lui.

   — Nu crezi d-ta că fluviul e păzit noaptea cu mai multă străşnicie decât ziua? întrebă Hoddge. Sau n-o fi cu putinţă ca preoţii să fi pus capcane sub apă, care ar sfărâma o barcă sau o plută, ca cei dinăuntru să cadă pradă crocodililor?

   — Exclus nu este, încuviinţă Marian - căci îi socot în stare de orice pe preoţii aceia. Dar cum am putea face altminteri? De trecut trebuie să trecem dincolo şi dacă vom ţine aceeaşi direcţie ca sampanul preoţilor, atunci nu trebuie să ne temem de vreo piedică, deoarece capcane şi altele ca astea nu cred să fi pus dumnealor. Totuşi n-ar strica să stăm de pază cu rândul pe poteca asta. Ceilalţi se retrag îndărăt în luminiş şi paznicul va trebui să ne dea de veste dacă preoţii se întorc iar aici.

   — Bine, încuviinţă Hoddge. Noi bărbaţii să ne schimbăm din două în două ceasuri. Ultimul schimb va fi când se va înnopta. Dacă n-aveţi nimic împotrivă, încep eu.

   — Încuviinţarăm propunerea lui şi în vreme ce el se aşeză în aşa fel pe potecă încât să poată zări pe după cotitură, noi ceilalţi ne retraserăm în luminiş. Eu cu Marian începurăm sa tăiem beţe de bambu, în vreme ce Pongo dispăru în desiş ca vâneze vreo sălbăticiune.

   După un ceas adunaserăm destule beţe şi ne puserăm apoi pe tăiat trestii din care împletirăm funii trainice. Când ne înapoiarăm în luminiş, îl găsirăm pe Pongo care vânase un cerb tânăr şi era ocupat cu jupuitul lui. Săparăm repede o groapă şi adunarăm crengi uscate ca să facem un foc pe cât cu putinţă fără fum. Şi când cerbul fu pus în frigare... eu a trebuit să plec, ca să-l schimb pe Hoddge. Dar Marian, surprinse privirea tristă pe care o aruncai spre friptura care sfârâia şi îmi făgădui să-mi aducă o porţie respectabilă, când va fi gata. Cu mângâierea asta coborai poteca largă şi-l schimbai pe Hoddge.

   — Nu s-a clintit nimic colo peste drum, zise căpitanul, dar mi sa părut că dă târcoale cineva prin desişul din jurul meu. Trebuie să fii cu băgare de seamă, domnule Bertram şi să ţii mereu degetul pe trăgaci. Dacă nu cunoşti primejdia care te ameninţă, nu prea e plăcută veghea. În sfârşit, două ceasuri trec repede.

   Hoddge zâmbi când mă văzu scoţând browningul, Parabellumul era prea lung şi prea greu pentru o eventuală luptă de aproape - şi aşezându-mă cu nepăsare lângă tufişul de la cotitura potecii. Trebuia să mă aplec numai niţel ca să cuprind cu privirea fluviul.

   Englezul mai arunci o privire spre mine şi porni pe poteca ce ducea în luminiş.

   După ce-l pierdui din ochii, ma ridicai de jos şi mă uitai cu băgare de seamă în jurul meu. Mă liniştii, căci tufele erau aici atât de dese, încât nici chiar Pongo n-ar fi izbutit să ajungă pe nesimţite pe potecă, pentru a mă ataca.

   Răsuflând uşurat, mă aşezai iarăşi la locul meu, mă aplecai puţin înainte şi ţinui sub observaţie fluviul şi petecul de insulă pe care-l puteam vedea.

   Deodată tresării, căci un zgomot îmi ajunse la ureche. De unde venea nu ştiam, dar se auzea ca şi când o fâşie îngustă ar fi trecut peste o cracă, făcând-o să foşnească. Mă ridicai repede, deschisei ochii şi privii încordat în juru-mi.

   Poteca spre luminiş era însă pustie, nici o tufă nu se mişca şi aruncând o privire repede spre fluviu, văzui că nici acolo nu se zărea ceva suspect.

   Deodată, foşnetul acela se auzi iarăşi şi de data aceasta bine de tot, căci răsunase îndărătul meu, în tufişul des de ale cărui crengi mă sprijinisem cu spatele.

   O clipă rămăsei înmărmurit şi când izbutii să mă smulg din starea aceasta şi să mă reped cu trupul înainte, era prea târziu.

   Un obiect negru zbură pe lângă gâtul meu şi-mi căzu pe mâini. Lucrul se petrecu atât de repede, încât nu mai avui răgazul să ridic dreapta în care ţineam browningul. Şi obiectul negru rămase pe mâinile mele, de fapt numai în parte, căci mai simţeam încă o apăsare uşoară pe umărul drept şi o atingere rece la gât.

   Privii în jos şi rămăsei împietrit de groază:

   În poala mea îşi sprijinise partea superioară a trupului un şarpe uriaş, aproape negru, capul hidos şi-l ridicase puţin şi părea să caute să-şi dea seama unde se află.

   Închisei o clipă ochii, nădăjduind că totul nu e decât un vis urât, dar simţii atunci căi trupul rece se mişca şi trecu încetişor pe lângă gâtul meu. Şarpele pare să fi găsit că stătea bine în poala mea şi pe mâinile mele, căci începu să-şi strângă binişor trupul, se încolăci şi se vede treaba că se simţea cât se poate de bine unde era. Ca o funie făcută colac stătea pe genunchii şi mâinile mele, îşi pusese capul pe inelul de sus, scotea limba din când în când şi se uita adesea la mine de parc-ar fi vrut să zică: „Nu te mişca!".

   Într-adevăr, nici prin gând nu-mi trecea să mă mişc. De abia îndrăzneam să respir, ca să nu întărât musafirul ăsta grozav.

   În cele din urmă începui să chibzuiesc. Marian trebuia să vie îndată cu friptura făgăduită şi eram sigur că va găsii el un mijloc să mă scape de ameninţarea acestei morţi înfiorătoare. Dar, dacă până atunci vor veni câţiva preoţi aii focului de pe insulă, eram pierdut.

   Şarpele ridică brusc capul. Făcusem vreo mişcare nechibzuită? Totuşi, nu se uită la mine ci îşi aţinti privirea dea lungul potecii ce ducea în luminiş. Şi acum, ceafa cobrei, căci era un şarpe cobra - se umflă, desenul gălbui, de pe urma căruia îşi dobândise numele de „şarpele cu ochelari" se ivi lămurit şi limba-i lungă începu să se legene repede încolo şi încoace.

   Auzeam acum şi paşi uşori care se apropiau.

   Marian venea. Abia cutezam să întorc încetişor capul spre stânga. În cele din urmă văzui ivindu-se făptura lui înaltă. Îmi făcu bezele şi agita în aer o bucată mare de carne înfipt într-o frigare. Când fu aproape, îl izbi, de sigur, starea mea de nemişcare.

   — Ei, Robert! strigă el încetişor. Ce ai...

   Îşi rupse vorba cu un ţipăt de spaimă şi se opri. Zărise musafirul grozav din poala mea. Îşi smulse repede pistolul, dar îşi dădu seamă repede că nu trebuia să împuşte în apropierea templului misterios şi spre marea mea uşurare îl văzui vârând arma la loc. Zic spre marea mea uşurare căci, dacă n-ar fi nimerit capul mic al cobrei, ar fi fost şi mai mare primejdia pentru mine să fiu muşcat de ea.

   Marian chibzui câteva clipe, trase apoi cuţitul şi păşi încetişor înainte. Îmi strigă să rămân tot nemişcat, ceea ce era de prisos, căci cobra devenea tot mai neliniştită şi eu nici nu cutezam să respir.

   Prietenul meu se afla acum numai la doi paşi de mine. Şarpele îşi umflă şi mai mult grumazul şi începu să şuiere, iritat. În acelaşi timp îşi legăna încolo şi încoace partea superioară a trupului, apropiindu-se tot mal mult de obrajii mei.

   Marian se lăsă în genunchi cu băgare de seamă. Întinse dreapta în care ţinea cuţitul, în vreme ce cu stânga împinse frigarea cu bucata de carne. (Vezi ilustraţia de pe copertă). Cobra văzu mişcarea aceasta ameninţătoare, capul ei ţâşni înainte şi colţii veninoşi se înfipseră în carnea aburindă. Marian se repezi atunci cu cuţitul şi dintr-o singură lovitură despărţi capul de trunchi. Eu sării repede în picioare şi zvârlii cu scârbă de pe mine trupul ce se zbătea, în vreme ce Marian privea cu interes capul care rămăsese cu dinţii încleştaţi în bucata de carne. Răsuflând uşurat, ma apropiat de el şi-i întinsei mâna.

   — Să nu începi cu discursurile, te rog! Tu ai fi făcut la fel în locul meu. Păcat numai că friptura ta nu mai e bună de nimic.

   — Trebuie să aştepţi până ţi-oi aduce altă bucată. Te-aş sfătui însă să nu te mai sprijini de tufişul ăla de colo, căci se poate lesne întâmpla să mai fie şi alţi şerpi în el. La revedere, mă întorc numaidecât.

   Zvârli în frunziş friptura cu capul scârbos şi porni repede pe potecă îndărăt.

   IV.

   ELEFANTUL ALB.

   PRIVI SPRE FLUVIU, apoi, neobservând nimic suspect, tăiai dintr-un tufiş o cracă groasă şi zvârlii cu ea cât colo trupul gros şi lung de aproape doi metri al cobrei, care urma să se zbată în spasmurile morţii.

   De abia acum răsuflai uşurat. Trecu câtva timp până se înapoia Marian cu altă bucată de carne. Se scuză de întârziere, spunând că fusese silit să povestească tovarăşilor aventura prin care trecusem. Mâncai cu poftă friptura de cerb, apoi trăsei o duşcă de

ceai cu rom din sticla de campanie şi mă simţii iarăşi în puteri.

   Când mă înapoiai în luminiş, găsii pluta gata; avea un metru şi jumătate lăţime şi trei metri lungime. Îmi exprimai îndoiala dacă ne va duce pe toţi cinci, la care Hoddge îmi răspunse că hotărâseră următoarele: eu trebuia să-i duc întâi pe Pongo şi Marian pe insulă, să aştept acolo câtva timp, până când cei doi vor fi pătruns o bucată în adâncul ei, apoi să mă înapoiez ca să iau pe doamna de Valentini şi pe Hoddge. Dacă ar fi să se întâmple ceva lui Marian şi lui Pongo, ne rămânea nouă posibilitatea să ne punem la adăpost şi să încercăm eventual liberarea tovarăşilor noştri.

   N-avui încotro şi primii propunerea, deşi nu prea bucuros, căci numai gândul că va trebui să străbat de două ori fluviul în care mişunau crocodilii mă înspăimântă. Aşa că, cel mai bun lucru ce- mi rămânea de făcut era să mă culc pe marginea luminişului, în umbra unui tufiş şi adormii îndată.

   Marian mă trezi.

   Sării în sus şi mă apropiai împreună cu el de Hoddge care şi ridicase pluta, în aşa fel că ne fu uşor s-o apucăm şi s-o ducem pe potecă.

   Doamna de Valentini trebui s-o ia înainte, pentru ca Marian să n-o piardă din ochi. Dădurăm de Pongo care ne vesti că nici el nu observase nimic suspect. După câteva minute întunericul se lăsă brusc. Duserăm pluta până la ţărm şi acolo îl dădurăm drumul pe apă. Pongo merse spre capătul dinainte, Marian se aşeză în mijloc, Iar eu împinsei pluta în larg, cu ajutorul băţului lung de bambu pe care-l luasem.

   Mai cu uşorul, mai cu greul, izbutii s-o aduc la punctul de unde îi văzusem pe preoţii focului scoţând sampanul. Pongo sări jos şi ţinu pluta până îi veni şi Marian în ajutor. Eu păşii acum mai spre mijloc şi împinsei „vaporaşul" înapoi, pe drumul pe care venisem.

   Trebuie să mărturisesc că am răsuflat uşurat când Hoddge prinse capătul plutei şi o ţinu să nu o a apa. Îi încărcai pe cei doi şi în câteva minute ajunserăm la destinaţie.

   Căpitanul sări pe uscat şi ajută doamnei de Valentini să se dea jos; eu coborâi cel din urmă şi cu ajutorul lui Hoddge trăsei pluta din apă, pitind-o în nişte tufe din apropiere. Aveam astfel posibilitatea să fugim după ce ne vom fi îndeplinit sarcina.

   Găsirăm repede o potecă bătătorită pe care pornirăm fără să stăm mult la gânduri. Dibuirăm cu greu drumul căci luna nu se înălţase încă de ajuns pe cer ca să lumineze desişul.

   Păşind mai departe, văzurăm deodată răspândindu-se înaintea noastră o lumină palidă care sporea din clipă în clipă. Un luminiş mic ni se ivi în faţă, al cărui capăt de peste drum era hotărnicit de un zid înalt. Şi de deasupra acestui zid cădea în jos o rază de foc din vârful unui turn: emblema preoţilor.

   — Veniţi încoace! Auzirăm de lângă noi glasul lui Marian.

   Stătea cu Pongo în umbra unul palmier uriaş, care crescuse

singuratic pe marginea luminişului. Aici eram la adăpost de priviri străine şi puteam observa în linişte zidul înalt şi turnul puternic.

   — Ce facem acum? întrebă doamna de Valentini nerăbdătoare.

   — Trebuie să căutăm să trecem zidul. Mai întâi e nevoie sa ocolim templul ca să ne dăm seamă de întinderea lui. Şi pentru a face asta, cel mai bun lucru e să ne aţinem pe lângă zidul în umbra căruia ne aflăm. Ah! Colo sus sunt preoţi. Staţi liniştiţi pe loc, căci nu ne pot vedea.

   Pe coama zidului se iviseră patru făpturi care priveau ţintă spre luminiş. Noi ramaserăm liniştiţi şi văzurăm cum după câteva minute paznicii de sus se puseră în mişcare, la distanţă unul de altul, păşind binişor de-a lungul zidului. Când nu-i mai văzurăm, Marian şopti: „la drum!" şi cu sărituri mari străbătu luminişul, îndreptându-se spre zid. Îi urmarăm repede şi ne oprirăm abia când ajunserăm în umbra ocrotitoare a zidului înalt de vreo trei metri şi format din blocuri mari de piatră.

   — Aşteptaţi aici, şopti Marian. Eu mă voi căţăra sus şi voi privi dincolo de zid.

   Fără să aştepte răspunsul nostru, începu sa urce cu băgare de seamă. Se putea sprijini în crăpăturile bolovanilor, astfel că după câtva timp ajunse sus pe culme şi înălţă capul cu atenţiune. Îi văzui tresărind uşor, dar rămase liniştit în poziţia lui, privind încordat spre interior.

   Începusem să-mi pierd răbdarea, când îl văzui trăgând capul înapoi şi venind repede jos.

   — După toate probabilităţile suntem acolo unde trebuie, ne şopti el.

   — L-ai văzut pe Gabriel? întrebă doamna Valentini, abia stăpânindu-şi emoţia.

   — Cred că el a fost, deşi l-am zărit numai o clipa şi de la o depărtare destul de mare. Un convoi de preoţi părăsea tocmai turnul îndreptându-se spre o clădire scundă pe partea stingă. Îndărătul lor mergea un bărbat înalt şi subţire, îmbrăcat şi el în vestminte galbene, dar cu capul în piept. Am văzut atunci o dungă albă şi lată de-a curmezişul părului său negru.

   — El e, oh, el, el strigă aproape, tânăra femeie.. Domnule Farrow, trebuie să trecem dincolo.

   — Aşa am şi hotărât de fapt, zise Marian.

   înainte ca doamna Ellen să poată răspunde ceva, Pongo şopti:

   — Massers, tăcere!

   Paşi grei şi apăsaţi se auziră de dincolo de zid, apropiindu-se de locul unde ne aflam noi. În acelaşi timp se auzi un zgomot de parcă s-ar fi frecat una de alta bucăţi groase de piele. Şi acum răsună un soi de sforăit care-l făcu pe Pongo să exclame încetişor:

   — Tembo!

   „Tembo" însemna elefant. Să fi fost oare unul din legendarii elefanţi albi, atât de cinstiţi în Siam?

   Din nou se auzi sforăitul, de data asta chiar deasupra noastră şi când privirăm în sus văzurăm deasupra zidului o trompă uriaşă, care lucea alb în lumina focului de pe turn. Cât de uriaş va fi fost animalul, judecând după mărimea trompei! Capul său trebuia să se înalţe cu vreo trei metri deasupra pământului, căci vedeam lămurit colţii râcâind coama zidului.

   Deodată auzirăm scârţâitul unor porţi grele şi în aceeaşi clipă Marian porunci:

   — Pongo, sus! Ajută celorlalţi! Eu rămân la urmă.

   Negrul urcă repede şi peste câteva clipe stătea cocoţat pe coama zidului. întinse în jos braţu-i uriaş, apucă mâna doamnei Ellen şi o trase binişor spre el. La fel fui tras eu şi Hoddge, în vreme ce Marian se căţără prin propriile-i puteri.

   — Repede în copac! porunci el. Elefantul ne va lua urma până la fluviu.

   Sărirăm cu băgare de seamă pe una din crăcile uriaşe ale tamarinului şi de acolo ne lăsarăm spre trunchiul îndepărtat de zid cu vreo zece metri, apoi ne împărţirăm pe crengile ce porneau în formă de raze. Ramaserăm liniştiţi şi auzirăm duşmanul uriaş. Gonind dea lungul zidului. După cum bănuise Marian, ne luase urma pe unde venisem şi în curând îi auzirăm trompeta în depărtare, la fluviu.

   Acum aveam răgazul să privim în interiorul zidului. La vreo treizeci de metri de noi se înălţa turnul din vârful căruia lumina încă focul acela uriaş. La stânga lui se ridica o clădire întinsă, ceva mai scundă. în care stăteau deschise o poartă mare şi o uşă mai mică.

   — Să intrăm pe uşa cea mică! şopti Marian.

   Nu se vedea nici un preot, astfel că ne lăsarăm în jos de-a lungul trunchiului şi alergarăm spre uşă. Fără sa stăm mult pe gânduri ne furişarăm înăuntru, unde domnea semiîntuneric şi răcoare. Ne aflam într-un gang îngust, care făcea un cot spre dreapta la câţiva metri, în vreme ce pe stânga era închis de o perdea albă.

   Marian se apropia de perdea şi o dete puţin la o parte. Eu stăteam în spatele lui şi puteam privi peste umărul său în încăperea imensă care se ivise în fata privirilor noastre uimite. De jur-împrejurul pereţilor ce luceau în sclipiri de aur erau înşirate la distante mici blocuri dreptunghiulare de piatră, care purtau pe ele figura înaltă de un metru a unui elefant din marmoră albă. În faţa fiecărei statui lumina un foc care învăluia cu razele sale aceste opere de artă. Căci erau într-adevăr opere de artă. Elefanţii erau sculptaţi în toate poziţiile pe care le luau în viaţă, cu un respect desăvârşit pentru realitate: în trap, în galop, la pas, la atac, în căutarea hranei.

   La dreapta, în planul din fund al încăperii dreptunghiulare, trona statuia unui elefant în mărime naturală. Două focuri puternice îl luminau şi păreau să dea viaţă minunatei opere de artă. Văzurăm însă ceva ce ne făcu să ne dăm înapoi speriaţi.

   În faţa acestei statui uriaşe stăteau şase preoţi în vestminte galbene, ridicaseră braţele spre colosul de piatră şi păreau să implore ceva. Avui imediat simţimântul că se rugau zeului lor să le ajute să pună mâna pe noi.

   — Înapoi! porunci Marian, trebuie sa pornim de-a lungul gangului. Îndărătul perdelei se află încăperea mare a templului în care vom fi descoperiţi imediat porni repede înainte, când, deodată răsună îndărătul nostru un ţipăt sfâşietor:

   — Gabriel, Gabriel al meu!

   Doamna de Valentini făcuse ce făcuse şi ajungând neobservată lângă perdea, privi înăuntru. Şi probabil că în unul din preoţi îşi recunoscuse soţul, căci abia scosese strigătul acela că se şi repezi în templu, ca o nebună.

   — Dumnezeule mare! scrâşni Marian, furios; ar fi trebuit să fim cu băgare de seamă. Acum sarcina noastră e de două ori mai grea, dacă nu chiar imposibilă. Să plecăm repede, căci preoţii vor înţelege că ne aflăm în templu.

   Cu sărituri mari pornirăm de-a lungul gangului. După ce trecurăm cotitura, ajunserăm pe dinaintea mai multor uşi, aşezate la distanţe regulate în zid.

   Marian se opri deodată, deschise una din uşi, apoi dispăru în încăperea dindărătul ei şi ne strigă:

   — Veniţi după mine!

   Îl urmarăm în grabă şi ne trezirăm într-o chilie strâmtă, în care nu se aflau decât un culcuş tare şi o statuie mică aşezată pe un piedestal scund; statuia înfăţişa un elefant. Aşa dar, chilia unui preot.

   La un semn al lui Marian, Pongo se aşeză de pază la uşă.

Prietenul meu păşi apoi spre ferestruica zăbrelită şi privi afară.

   Trebuie să scoatem zăbrelele, şopti el. Colo jos se află o grădiniţă. Vom avea astfel o ieşire pentru caz de nevoie. Haide, Robert şi încercăm să scoatem gratiile.

   Oarecum şovăitor păşii cu cuţitul în mână alături de Marian. Ne puserăm pe lucru şi după vreo douăzeci de minute de muncă încordată prietenul meu apucă gratiile şi le împinse cu putere în afară, le trase apoi la loc, sprijinindu-le numai.

   — Massers linişte! mormăi Pongo, deodată.

   Venirăm lângă el şi ne încordarăm auzul. Pe gang se apropiau paşii mai multor persoane şi se auzi un hohot de plâns. Doamna de Valentini era târâtă fără îndoială în vreo carceră.

   Când paşii se pierdură în depărtare, Pongo crapă uşa şi privi afară, pe urmă ne făcu semne şi ieşi în gang.

   V.

   ÎN CARCERELE TEMPLULUI FOCULUI.

   CU MULT ÎNAINTEA NOASTRĂ, abia putând fi recunoscuţi în semiobscuritate, păşeau preoţii cu prizoniera lor. Din când în când auzeam plânsul tinerei femei, în vreme ce preoţii o târau fără să rostească un cuvânt.

   — Mariane, îi şoptii în ureche prietenului meu - sunt numai şase preoţi. Dacă izbutim să-i facem nevătămători, doamna Ellen va liberă. Şi poate că şi soţul ei.

   — Da, răspunse Marian - ideea e bună. Spune-i tu lui Hoddge, eu voi vorbi cu Pongo.

   Împărtăşirăm în şoaptă camarazilor planul; apoi îl auzirăm pe Pongo mormăind:

   — Massers, înainte!

   Şi cu sărituri de uriaş, totuşi uşoare, porni pe gang.

   Noi îl urmarăm cât mai repede şi cu băgare de seama. Ajunserăm din ce în ce mai aproape de grupul preoţilor şi când Pongo se afla la doar la câţiva paşi, ultimul preot se întoarse spre noi.

   De spaimă, eu rămăsei aproape ţintuit în loc... Era un european şi de-a curmezişul părului său negru se întindea o şuviţă lată, albă.

   Gabriel de Valentini!

   Îi făcui un semn şi... rezultatul fu că scoase un ţipăt de alarmă. Ca o panteră sări printre cei cinci preoţi, o trase la dânsul pe soţia sa şi porni în goană cu ea în gang. Preoţii se opriră imediat şi scoaseră cuţite lungi ascunse în vestmintele lor.

   Dar înainte ca să poată face ceva, Pongo se şi afla printre ei şi ca nişte mingi uşoare fură zvârliţi de pereţii din dreapta şi din stânga gangului. Rămaseră nemişcaţi la Pământ, unul lângă altul.

   — Domnule de Valentini!

   — Strigă Marian. Eşti salvat. Haide!

   — Gabriel, Gabriel! Auzirăm cu mult înaintea noastră glasul tinerei femei.

   — Nu auzi, Gabriel? Rămâi pe loc!

   Un râs ironic fu răspunsul, apoi Gabriel de Valentini răcni cu glas cavernos câteva cuviinţe într-o limbă străină.

   — Ce-a spus? întrebă Marian.

   — A strigat că e hărăzită jertfei focului, răspunse căpitanul Hoddge. Trebuie să fi înnebunit.

   — Sau poate că preoţii i-au dat să bea ceva care i-a răpit memoria, îşi dădu cu părerea Marian. Repede, trebuie să punem mâna pe el cu forţa şi să-l luam cu noi. Uite-l colo!

   La vreo douăzeci de metri înaintea noastră nebunul o trăgea cu furie pe soţia sa, care se zbătea din răsputeri.

   — Massers, ce întâmplat? întrebă Pongo, gâfâind.

   — E nebun, trebuie să-l prindem, dar să nu-l omorâm, răspunse Marian.

   — Ah, Masser nu curat la cap, Pongo face.

   Ca o panteră se repezi uriaşul înainte. Când ajunse la câţiva paşi de Valentini, nebunul deschise cu furie o uşă, o împinse pe nevastă-sa înăuntru şi închise din nou cu putere canatul greu de metal. Zăvorul fu tras, apoi vocea grozavă răcni iarăşi, într-un hohot sinistru, câteva cuvinte.

   — O târăşte în carceră, strigă Hoddge - trebuie să spargem uşa.

   Pongo se aruncă atunci cu toată puterea lui supraomenească în uşa de metal; zăvorul cedă, uşa zbură din balamale şi Pongo dădu buzna pe gangul care se ivi în deschizătură.

   Îl urmarăm repede şi la vreo douăzeci de metri în faţa noastră îl văzurăm pe Valentini care ducea în braţe pe soţia-i leşinată.

   Din nou vrurăm să ne luăm după el, Pongo însă se opri şi ridică braţul. Ramaserăm şi noi locului, căci ne puteam încrede în Pongo. Uriaşul scoase suliţa lungă pe care o purta atârnată de o curea la spate, ţinti scurt, apoi zvârli arma grea cu toată puterea îndărătul nebunului.

   — Pongo, ce-ai făcut? strigă Marian, speriat.

   Dar Pongo râse şi arătă cu mâna înainte. În imediata apropiere a nebunului vârful suliţei se înfipse într-o piatra a zidului, coada scurta zbura înapoi de forţa aruncăturii şi izbi capul lui Valentini.

   Nebunul se clătină, încercă să se ţie, dar genunchii îi se muiară încetişor şi în cela din urmă se întinse la pământ.

   Alergarăm spre cele două făpturi neînsufleţite şi în vreme ca Pongo îşi aşeză la loc suliţa, noi o ridicarăm pe tânăra femeie. Marian o luă în braţe şi făcu semn lui Pongo să-l ridice pe nebun.

   — Poartă de grijă să nu ţipe! îi şopti Marian.

   Negrul încuviinţă din cap.

   — Hoddge, Robert, scoateţi pistoalele! porunci Marian. Trebuie să ne croim drum.

   În pas alergător pornirăm pe gang înapoi. Eram hotărât să culc la pământ pe orice preot care ni s-ar fi pus în cale. Îndărătul meu alerga Marian cu doamna Ellen, apoi Pongo cu Gabriel Valentini şi la urmă venea căpitanul Hoddge. Tocmai când ajunserăm aproape de uşa pe care o zdrobise Pongo, se auziră glasuri şi paşi apropiindu-se.

   — Să intrăm pe cea dintâi uşă! porunci Marian şi imediat eu mă oprii şi trăsei zăvorul unei uşi de pe stânga.

   — Hoddge, trage zăvorul la loc! zise Marian şi căpitanul se execută fără zăbavă.

   Acum puteam răsufla în voie câteva clipe. Gangul în care ne aflam primea o lumină printr-o deschizătură mică din tavan.

   Îndărătul nostru dădea năvală acum o ceată întreagă de oameni. Nu bănuiau probabil că ajunseserăm aici, atât de aproape de ei, căci trecură înainte fără să se oprească, scoţând mereu strigăte asurzitoare.

   — A! Uite că se şi întorc! făcu Marian. Înainte!

   Gălăgia ce o făceau preoţii care ne urmăreau se apropia din nou. Pornirăm repede dea lungul gangului, care nu mai avea nici un fel de uşă, din nenorocire. Totuşi, după ce merserăm vreo treizeci de metri, ne trezirăm deodată în faţa unei uşi. Lipii urechea de metalul ei, dar nu auzii nimic. Trăsei încetişor zăvorul şi deschisei canatul cu băgare de seamă. Un val de aer rece mă izbi în fată şi un întuneric adânc se căscă înaintea mea.

   — Înainte, scoateţi lămpile! strigă Marian.

   La lumina lanternei mele văzui o scară largă, care ducea în jos. Coborâi liniştit şi-i auzii pe camarazi urmându-mă. Hoddge trase din nou două zăvoare pe dinăuntru. Aerul devenea tot mai rece şi după ce numărai douăzeci de trepte ne trezirăm într-un gang scund, boltit, în care mirosea a umezeală şi mucegai.

   — De sigur că preoţii îşi închid aici prizonierii până îi ucid, zise Marian. Poate că izbutim să liberăm pe câţiva, care ne vor da apoi

o mână de ajutor. Vezi vreo uşă, Robert?

   — Da, nişte uşi grele cu zăvoare cât toate zilele.

   — Deschide repede!

   Hoddge, care îşi aprinsese şi lampa lui, îmi ajută să trag zăvoarele. Primele patru încăperi în care intrarăm erau goale. Apoi se sfârşi şi gangul şi ne întoarserăm atunci spre partea cealaltă. În cea dintâi încăpere în care intrarăm dădurăm de o făptură care zăcea pe un morman de frunze pe jumătate putrezite.

   Când lumina lămpilor noastre se îndreptă într-acolo, văzurăm cu uimire ridicându-se o tânără fată. Duse mâinile la ochii şi rosti câteva cuvinte, gemând. Hoddge îi răspunse căutând s-o mângâie şi atunci fata îşi luă mâinile de pe faţă şi ne privi uimită şi neîncrezătoare cu ochii ei mari şi negri. Căpitanul continuă să-i vorbească şi în cele din urmă începu şi fata să povestească, tot hohotind.

   — Hm... făcu Hoddge, când ea sfârşi, biata fată a fost aici o dansatoare de templu şi a fost osândită la moarte din pricina unei greşeli făptuite cu prilejul dansului sfânt. Peste trei zile urmează să se execute osânda. Ea cunoaşte binişor templul.

   — Întreab-o când vin paznicii ei cu mâncarea!

   — Numai odată pe zi, dimineaţa. Peste noapte suntem deci oarecum în siguranţă aici. Mă strecor până sus şi trag îndărăt zăvoarele.

   Părăsi încăperea în vârful picioarelor. Aşteptam încordaţi şi după câteva minute Hoddge se întoarse, râzând.

   — Urlă ca nebunii colo sus, zise el. Gangul e pustiu cu desăvârşire. Am privit afară. Ce-ar fi să fugim acum, folosindu-ne de faptul că ei se sfătuiesc?

   — Cred că ar fi prea din cale afară de îndrăzneţ, obiectă Marian. Dar tot e mai bine s-o facem acum, până nu apucă el să sporească sentinelele. A! Doamna de Valentini se trezeşte din leşin. Cu atât mai bine, voi avea mâinile libere.

   — Gabriel! suspini tânăra femeie, în vreme ce Marian căută s-o liniştească.

   Acum părea să se fi cuminţit căci îşi sărută soţul leşinat pe care Pongo îl ţinea da braţ.

   — Apoi se ridică şi spuse că e gata să meargă cu noi.

   — Atunci, să pornim! zise Marian.

   — Eu cu fata voi merge înainte, apoi vine Pongo, doamna Valentini, domnul Hoddge şi la urmă tu, Robert. Deci, cu Dumnezeu înainte!

   Părăsirăm închisoarea bietei fete şi urcarăm scara de piatră. Marian ascultă la uşă, apoi o deschise şi păşi în gangul îngust. Prin ferestruica mică din tavan pătrundea vuiet. O muzică dedată răsună, întreruptă în măsură de tact prin lovituri de gong.

   Tânăra dansatoare spuse câteva cuvinte şi Marian le tălmăci:

   Ei imploră acum pe elefantul lor ca să-i ajute să ne prindă. Avem cel mai bun prilej de fugă.

   Străbăturăm repede gangul, Marian mai ascultă la o uşă de metal şi păşi apoi în celălalt gang, unde Pongo îl ameţise pe Valentini. Dansatoarea se repezi la o uşă şi o deschise în grabă. După o clipă ne aflam într-o grădină mare, al cărei aer căldicel era îmbălsămat de mireasma miilor de flori.

   Fata spuse câteva cuvinte în şoaptă şi Hoddge tălmăci iar:

   — Trebuie să ne luăm de mână. Fata ma va călăuzi la poarta care dă spre fluviu.

   Micul convoi se puse în mişcare. Grădina era foarte mare şi eu răsuflai uşurat când văzui ivindu-se în cele din urmă un zid înalt.

   Fata spuse iarăşi ceva şi acum Hoddge îşi făcu loc înainte prinzând lampa de buzunar. La lumina ei văzurăm o uşă îngustă şi căpitanul trase repede două zăvoare. Stinse apoi lampa şi după scârţâitul balamalelor ne dădurăm seama că deschisese uşa.

   — Cum veţi trece uşa, luaţi-o la dreapta, ne şopti el. Veţi da de un chei unde se afla sampanurile. Zicând acestea, păşi cel dintâi prin uşa.

   O larmă grozavă răsună afară. Un glas puternic striga cuvinte străine, întrerupte de înjurăturile căpitanului, care ocăra de zor pe cei care îl atacaseră.

   Marian înjură şi el şi-şi făcu loc înainte, dar Pongo fu mai repede. Mi-l arunca în braţe pe Valentini leşinat, cu un: „Messer, tine!", apoi îi mai auzii doar paşii şi peste câteva clipe amuţi glasul puternic al paznicului. Uriaşul îşi făcuse datoria.

   — Ptiu, bată-i să-i bata, înjură căpitanul. Acum însă repede! A! Uite, prăpădul s-a pornit!

   Din fundul grădinii se auzii o larma sălbatecă. Ţipetele paznicului îi purtaseră pe „preoţii focului" care se apropiau acum cu repeziciune. Din unele zgomote înăbuşite înţelesei că tovarăşii mei ajunseseră într-un sampan. Fără să stau mult pe gânduri îi târâii pe leşinat după mine şi astfel trecui eu prin uşiţă.

   Acum începu şi Valentini să se mişte. Răsfiră picioarele şi în acelaşi timp începu sa răcnească. Cu şiretenia unui nebun făcuse aşa dar până la sfârşit pe leşinatul. O clipă rămăsei în încurcătură şi tocmai mă gândeam să-l las acolo în plata Domnului ca să mă salvez cel puţin pe mine, când simţii. O mână trecându-mi peste umăr; Valentini amuţi pe dată şi căzu mototol la pământ.

   — Masser repede barcă! şopti Pongo, mă împinse spre dreapta

pe un chei îngust şi-l ridică pe leşinat.

   Peste câteva clipe eram cu toţii într-un sampan; Pongo îl aşezase pe Valentini pe fundul sampanului şi îndreptă „vasul" spre larg. Curentul ne prinse, ne răsuci prora spre sud şi când urmăritorii noştri ajunseră la portiţa din zid, noi eram departe, îndreptându-ne spre Bangkok.

SFÂRŞIT

Volumul 52

PREOŢII FOCULUI

   ÎN CAPCANĂ

   C-A O SĂGEATĂ zbura sampanul nostru pe apa întunecată a Menam-ului, urmă doctorul Bertram povestirea sa. (Vezi volumul 51: „Aventurile echipajului Dox"). Îndărătul nostru se auzeau răcnetele de furie ale preoţilor focului, din al căror templu misterios l-am salvat pe Gabriel de Valentini.

   Tânăra dansatoare pe care o scăpasem din carceră şi oare, în semn de recunoştinţă, ne condusese la locul de ancorare al

sampanelor, stătea ghemuită lângă Marian şi vorbea în şoaptă cu el. Deodată căpitanul ne zise:

   — Trebuie să fim cu băgare de seamă. Fata îmi spunea tocmai că se află pe aici undeva o capcană în care multe bărci şi oamenii lor şi-au găsit moartea. Părerea mea e să ţinem mereu dreapta, ca să nu ne împotmolim.

   Pongo, care vâslea, mâna sampanul spre partea dreaptă a fluviului, aproape de tot de ţărm, astfel ca atingeam aproape frunzişul.

   — Cred suntem în siguranţă, zisei eu.

   — Nu, răspunse Hoddge. Trebuie să mai trecem de cotitura Menam-ului şi să lăsăm îndărătul nostru insula cu templul.

   — Pongo, ce s-a întâmplat? Sampanul nostru făcu brusc un viraj spre stânga. De-a curmezişul fluviului ţâşni acum ceva spre malul stâng. Pongo scoase o exclamaţie de uimire şi lovi apa cu vâslă, dar nici forţa lui supraomeneasca nu fu ne nici vreun folos faţă de puterea misterioasă care smucea sampanul.

   Dansatoarea, îngrozita, bolborosi câteva cuvinte pe care Hoddge ni la tălmaci îndată.

   — Cică asta duce în peşteră, după cum spune fata. Sunt curioasă sa văd ce sa întâmplat acum.

   Marian îşi făcu loc prin partea dinainte a sampanului şi deodată îl auzirăm strigând:

   — O funie ne trage înainte. Desigur ca a fost întinsă de-a curmezişul fluviului, legată de ţăruşi şi când noi am lovit-o, preoţii n-aveau decât să tragă de ei ca sa ne prindă cum prinzi un peşte cu undiţa. Uite-o ca a tăiat-o Pongo, întoarce Sampanul!

   Ordinul era însă de prisos, căci fără vâsle furăm târâţi într-un canal îngust, în care apa ţâşnea cu furie. Toate sforţările uriaşului să oprească sampanul rămăseseră zadarnice.

   — La ţărm! strigă Marian.

   Dar în aceeaşi clipă, sampanul se izbi de o piedecă tare. Din pricina izbiturii puternice căzurăm grămadă, şi înainte sa ne putem ridica, nişte făpturi negre se aruncară asupra noastră, pe când în jurul nostru ţâşniră lumini de făclii din tufişuri.

   Preoţii focului se repeziră la noi şi cu toate că ne împotrivirăm din răsputeri, în scurtă vreme furăm învinşi şi legaţi atât de iscusit încât abia ne puteam mişca. Doamna Ellen şi tânăra dansatoare fura şi ele legate în vreme ce Gabriel de Valentini fu ridicat pe sus şi dus pe uscat. El era doar sfânt pentru aceşti fanatici, din cauza şuviţei albe din părul său.

   Cu o brutalitate fără seamăn furăm târâţi spre ţărm. Spre marea mea mulţumire, observai însă că Pongo lipsea. Se pricepuse el să se pună la adăpost în ultima clipă. Dar mă întristai apoi întrebându-mă cum va da de noi credinciosul negru, în templul misterios, în care gangurile se încrucişau ca într-un muşuroi de cârtiţe.

   Duşmanii noştri nu păreau însă să-şi dea seamă de lipsa lui. Ne duseră repede printre tufe şi deodată ne trezirăm la poarta prin care dăduseră drumul elefantului alb, ca să ne caute.

   Poarta era larg deschisă şi un cârd întreg, de preoţi, toţi învestmântaţi în galben - izbucniră în urlete de bucurie când furăm târâţi înăuntru. Când însă cei din urmă preoţi trecură cu Valentini, leşinat, urletele de bucurie se transformară în strigăte de furie sălbatecă. Se năpustiră atât de ameninţător asupra noastră, încât credeam că ne-a sunat ceasul din urmă.

   Deodată răsună însă cu glas aspru, care, întrecând zgomotul asurzitor, strigă câteva cuvinte şi imediat braţele ridicate ameninţător, se lăsară în jos.

   —  Drace! scrâşni Hoddge, căpetenia preoţilor vrea sa ne predea elefantului alb. Nu-i prea e plăcut să fi călcat în picioare.

   — Asta auzit-o şi eu odată, zise Marian. Oare sentinţa asta atât de plăcută va fi executată imediat.

   — Nu, abia mâine seară.

   —  Atunci vom avea prilejul, poate, sa ne eliberăm. Să nădăjduim ca vom fi închişi colo jos, unde am găsit pe mica dansatoare.

   — În privinţa asta n-a spus nimic. Bănuiesc însă că ne vor închide în aşa fel, încât fuga va fi aproape cu neputinţă.

   — Vom vedea noi. Eu nu voi deznădăjdui nici chiar în clipa când elefantul alb se va năpusti asupra mea.

   Pe când vorbeam aşa, intre noi, furăm târâţi prin curtea templului şi aduşi în sala cea mare în care se aflau statuile elefanţilor albi. De aci ne traseră la capătul încăperii, lângă statuia în mărime naturala a unui pachiderm în marmoră alba.

   Ne trântirăm la pământ şi deodată se ivi un preot înalt în faţa focurilor care iluminau statuia. Avea chipul aspru, fioros şi privirile cu care ne măsură nu prevesteau nimic bun pentru noi. După aceea începu un soi de predică, glasul lui era din ce în ce mai înflăcărat, vorbea ca un actor bun şi în cele din urmă strigă ceva înspre statuia înaltă a zeului, Elefantul alb.

   — Acum ne-a blestemat urât de tot, mormăi Hoddge. Şi zeului său i-a cerut iertare pentru faptul că i-am spurcat templul. Sângele nostru va trebui să spele mâine jignirea adusă obiectului

sfânt.

   — Si eu care mă temeam că ne vor arunca în foc, glumi eu, nădăjduind să-i fac curaj doamnei Ellen prin nepăsarea de care dădea dovadă. - Asta ar fi fost şi mai neplăcut.

   —  Vom fi zvârliţi în foc după ce elefantul îşi va fi descărcat mânia asupra noastră, râse Marian. După cât mi se pare mie, ei cinstesc în aceeaşi măsură elefanţii şi focul. Aşadar, n-are de ce să-ţi fie teamă de flăcări, dragă Farrow!

   — Nici de elefanţi nu mi-e teamă; îi vom trage noi pe sfoară, răspunse Marian, plin de încredere. Fii liniştită, doamnă Ellen, căci vom scăpa cu siguranţă.

   — Dar bietul meu soţ! suspină tânăra femeie.

   —  Fireşte că-l vom lua şi pe el. De data aceasta vom fi cu mai multă băgare de seamă. Aha, se pare că preotul a terminat cu blestemele sale.

   Fanaticul slăbănog lăsase braţele în jos. Arătă acum spre noi şi dădu o poruncă. Imediat furăm ridicaţi şi scoşi din sală. Dar nu ne duseră, după cum ne aşteptasem - în gangul îngust al carcerei, ci în curtea templului. În turnul cel lat, în creştetul căruia ardea încă focul, erau deschise câteva uşiţe, pe care nu le observaserăm atunci când pătrunseserăm în templu.

   Erau chilii în adevăratul înţeles al cuvântului, largi de vreo doi metri şi adânci de trei. Fiecăruia din noi îi se dădu drept închisoare o încăpere din acestea. Când cei doi preoţi care mă duceau intrară în chilie, mă aşezară jos lângă uşă.

   Nu eram deloc neliniştit, căci mai aveam răgaz până a doua zi seara, eram însă curios să văd ce vor face acum cu noi. Preoţii ieşiră afară şi unul din ei începu să răsucească o manivelă din imediata apropiere a uşii. Văzui atunci cu uimire coborând o poartă grea zăbrelită, care închise intrarea. Zăbrelele erau atât de groase, încât orice încercare de a le rupe ar fi fost zadarnică. Şi apoi mai eram şi legat fedeleş!

   Deodată, celălalt preot se aplecă, vâri mâna printre zăbrele şi- mi tăia legăturile. Se ridică apoi repede şi se dădu îndărăt. Mă ridicai şi eu, foarte mirat. De evadat n-aş fi putut evada, căci zidurile erau din blocuri enorme de piatră, după cum mă putui încredinţa la lumina făcliilor purtate de câţiva preoţi.

   Trecusem cu vederea însă viclenia şi cruzimea preoţilor focului. Trebuia sa îndurăm chinuri de moarte înainte de a fi sosit clipa execuţiei.

   Peste drum de celulele noastre se afla un stâlp gros care purta pe el un şirag de cercuri de fier. În aceste cercuri îşi înfipseră acum preoţii făcliile lor, în aşa fel că atât curtea, cât şi celulele noastre fură viu luminate. Pe urmă se cărăbăniră repede.

   Curtea rămase pustie. Ce se va întâmpla acum?

   ÎI strigai încetişor pe Marian şi primii imediat răspuns. El se afla în celula alăturată de a mea şi în acelaşi timp, se strigară pe nume şi ceilalţi tovarăşi de suferinţă: doamna Ellen, Hoddge şi mica dansatoare.

   — Ştie Dumnezeu ce şi-au pus în gândi mormăi căpitanul. Degeaba nu ne-ar fi luminat ei atât de solemn. Ce vrei?

   Dansatoarea strigă ceva cu glas sugrumat de spaimă.

   — Zice să ne retragem în fundul celulelor, tălmăci Hoddge, căci e vorba să vină îndată diavolul. Ha, ha, pe ăsta aş vrea să-i văd şi eu, zău aşa!

   — Uite-l că şi vine din dreapta, colo! răspunse Marian, cu seriozitate. Daţi-vă repede înapoi, fata are dreptate.

   Din fundul întunecos al curţii venea o umbră albă, uriaşă. Creştea tot mai mult, se apropia din ce în ce şi deodată se ivi în lumina făcliilor... diavolul, adică uriaşul elefant alb. Adulmecă spre celulele noastre, apoi scoase un sunet de trompetă şi se năpusti spre uşa celulei mele. Sării imediat cât mai în fund şi mă lipii de perete.

   Dar trompa uriaşă se şi vârâse printre gratii şi dibui după mine. Era un exemplar uriaş, cu trompa de vreo doi metri. Şi şarpele acesta alb ajunse acum numai la o jumătate de metru de mine. Mă lipii şi mai mult de piatra tare şi fără voie îmi chircii trupul. Monstrul suflă necăjit, apoi îşi retrase trompa şi păşi greoi spre celula alăturată. Îl prevenii imediat, cu glas tare, pe camaradul meu şi în aceeaşi clipă auzii pe Marian înjurând cu necaz. Stătea şi el lipit de zid şi monstrul sufla cu furie spre el. Îi strigai repede doamnei Valentini la ce trebuia să se aştepte şi să nu se înspăimânte. Dar, după câteva clipe, ea scoase un ţipăt, apoi gemu:

   — Oh, Dumnezeule; la ce chinuri mă supun!

   — Linişte, doamnă Ellen, linişte, te rog! O preveni Marian, îngrijorat. Monstrul nu te poate ajunge. Preoţii vor să ne înfricoşeze ca să ne moaie, dar gândeşte-te că până acum te-ai arătat curajoasă. Gândeşte-te şi la soţul d-tale, pe care vrem să-l salvăm.

   — E prea grozav!se vaită femeia.

   Curând căpitanul dădu drumul unei înjurături neobişnuit de lungi şi eu răsuflai uşurat. Acum doamna Ellen scăpase de duşmanul grozav. Şi cu toată situaţia serioasă nu mă putui opri să

nu zâmbesc închipuindu-mi-l pe căpitan în clipele acelea.

   În cele din urmă auzii un cuvânt de rămas-bun adresat de Hoddge elefantului. Acum venea Ia rând dansatoarea, dar ca nu scoase nici un ţipăt. De sigur ca mai văzuse astfel de reprezentaţii cu alţi prizonieri.

   Fără să-mi dau seamă, făcui un pas înainte, mă dădui însă îngrozit înapoi când monstrul alb se ivi deodată iarăşi înaintea celulei mele. Ca un fulger se repezi trompa lui înăuntru, dar eu mă şi aflam lipit de zid, şi după ce sforăi necăjit câteva clipe, plecă, ducându-se din nou la Marian. Şi inteligentul duşman se plimbă de la unul la altul, sâcâindu-ne mereu.

   Prietenul meu propuse în cele din urmă să ne ghemuim la pământ, lângă peretele din fund al celulei, căci atunci elefantului i-ar veni şi mai greu să ne ajungă şi am putea încerca să dormim. Dar, deşi eram sfârşiţi da oboseală, nu puturăm aţipi, deoarece sforăitul enervant al „sfântului" ne împuia urechile şi gândul că a doua zi aveam să fim călcaţi în picioare de el ne preocupa mereu.

   Situaţia noastră era aproape disperată Dacă am fi avut pistoalele „Parabellum" n-am fi şovăit să pornim la luptă împotriva gardianului. Nostru, patruped. Dar preoţii ne goliseră buzunarele şi aşezaseră conţinutul lor la picioarele elefantului de piatră.

   Tocmai când mă pregăteam din nou să încerc a aţipi cu orice preţ, îl auzii pe Marian strigând aproape speriat:

   — Dumnezeule, Pongo! E nebun!

   Sării în picioare şi mă apropiai de gratii, fără să mă mai gândesc la primejdie. Şi văzui atunci făptura uriaşă a prietenului nostru negru străbătând ca o săgeată curtea templului şi dispărând în marea sală a elefanţilor.

   Speriat mă uitai în juru-mi şi văzul matahala albă dând buzna... Dar nu spre Pongo, ci spre mine, după cum observai în ultima clipă.

   Niciodată în viaţa mea nu sărisem îndărăt atât de repede, dar cu toate astea trompa uriaşă mă atinse şi-mi rupse o bucată mare de stofă din haină. Trebui să se mulţumească cu atât deocamdată.

   Îl auzii pe Marian râzând de înjurăturile pe care le adresasem elefantului.

   — Da, Robert, zise el - trebuie să fii întotdeauna cu băgare de seamă. Bine că nu ţi s-a întâmplat nimic.

   — Mariane, spusei eu - probabil că Pongo ne caută în templu şi va cădea cu siguranţă în mâinile preoţilor.

   — Nu cred să fie aşa. O fi observat el când am fost încarceraţi aici. De fapt nu-mi pot închipui ce caută în sală, dar am deplină

încredere în Pongo. Va face el ce trebuie.

   Deoarece trompa monstrului care se tot bălăbănea printre gratii începuse să mă enerveze. Îi dădui un pumn zdravăn, ceea ce nu doar rezultatul că elefantul mugi furios şi se repezi cu toată puterea în grilaj. Datorită acestui fapt, vârful trompei se mai apropia de mine cu câţiva centimetri şi nu mă putui împotrivi ispitei să-i mai dau un pumn.

   — Bravo! strigă Marian de alături. Dă-i de lucru! Îl văd pe Pongo care se furişează acum afară din templu. Minunat... are armele noastre. A! acum s-a căţărat pe copacul cel mare din mijlocul curţii templului... Păcat... elefantul pare să-l fi observat totuşi de data asta...

   Într-adevăr, „prietenul" meu alb îşi trase brusc trompa, făcu stânga împrejur şi se năpusti spre copac. Se opri lângă trunchiul acestuia, ridică trompa şi adulmecă prin frunzişul bogat. Dacă i-ar fi dat în gând să-i alarmeze pe preoţi cu trompeta sa, atunci Pongo al nostru ar fi fost cu siguranţă descoperit.

   Dar elefantul alb părea să nu-l fi mirosit. Eu eram mirat din cale afară de misterul acesta şi aş fi rămas aşa până la urmă dacă Marian n-ar fi izbucnit în râs, spunând:

   — Pongo e un om şi jumătate! Fără îndoială că şi-a frecat trupul cu vreo buruiană care-l împiedecă pe elefant să-l miroase.

   La asta nu mă gândisem, dar acum îmi lămurii atitudinea inteligentului animal. Şi după ce se încredinţă că nu e nimic suspect în copac, se întoarse şi veni dea dreptul spre celula mea. De sigur că nu uitase cei doi pumni pe care i dădusem.

   — Nu-l mai întărâta, mă sfătui Marian - căci altminteri va zdrobi în furia lui grilajul, oricât de trainic ar fi el.

   Recunoscui că prietenul meu avea dreptate, aşa că mă întinsei iarăşi la pământ, mă întorsei cu faţa la perete şi adormi. Acum eram liniştit ştiindu-l în apropiere pe Pongo cu armele noastre.

   II.

   EROISMUL LUI PONGO.

   MĂ TREZII ABIA A DOUA ZI dimineaţa, şi când mă întorsei pe partea cealaltă, elefantul dădu buzna iarăşi la gratii şi încercă să mă înhaţe cu trompa. Mă lipii atunci din nou de perete.

   — Bună dimineaţa, Robert, îi auzii pe Marian, râzând - din gesturile simpaticului nostru paznic îmi dau seamă că te-ai trezit.

   — Da, aşa e, răspunsei. M-am mişcat puţin, trezindu-mă. Numai de-am scăpa odată de pachidermul ăsta!

   Uitai pentru moment de primejdia prin care treceam şi admiram monstrul cu ochii naturalistului. Nu văzuserăţi încă până atunci un exemplar ca acesta. Era înalt de peste trei metri, colţii lui minunaţi aveau pe puţin câte un metru şi jumătate şi restul trupului nu era nici el mai prejos, un adevărat animal preistoric.

   — Ei, de ce-ai rămas atât de tăcut? întrebă Marian. Probabil că îl admiri? Ai dreptate, dragul meu, căci pe lângă că are dimensiuni neobişnuite, culoarea lui e atât de minunată cum nu cred să mai întâlnim vreunul ca el. Ştii doar şi tu să cei mai mulţi aşa-zişi elefanţi „albi" sunt adesea numai exemplare nedesăvârşite, gălbui. Acesta însă e un albino veritabil.

   — Albino sau ne-albino, îşi dădu cu părerea Hoddge - mie mi-ar plăcea să nu-l mai văd colo afară. Sau să ne dea ceva de mâncare preoţii noştri. Ori poate cred că nu mai avem nevoie de nimic înainte de a trece în lumea cealaltă?

   — Fii fără grijă, vom mai mânca încă multă vreme, râse Marian. Eu cred că până diseară vom fi liberi. Căci atunci vor deschide cu siguranţă celulele noastre şi Pongo îşi va face datoria. Sst! Vin preoţii!

   O fluierătură ascuţită se auzi dinspre intrarea templului şi elefantul alb se ridică supus din genunchi, se întoarse şi se aşeză sub copacul în care se cocoţase Pongo.

   Cinci preoţi ieşiră din templu, fiecare ţinând în mână o strachină, şi veniră spre noi. Era carne de cocoş cu orez, mâncare obişnuită în tot sudul Indiei - cât se ponte de bine preparată. Înfulecarăm cu poftă şi când ni se mai dădu şi câte o cupă cu vin de palmier, devenirăm chiar foarte recunoscători duşmanilor noştri.

   După plecarea acestora, dansatoarea ne spuse, prin mijlocirea căpitanului - că fiecare prizonier e îngrijit bine înainte de a fi executat.

   Paznicul nostru înverşunat fu şi el hrănit cu trestii de zahăr şi patru preoţi aduseră un butoi întreg cu apă, din care avea să-şi potolească setea. Şi după ce se sătură se întinse lângă trunchiul copacului uriaş, închise ochii şi adormi.

   — Păcat... acum am putea evada, zise Hoddge - dacă n-ar fi păcătoasele astea de gratii.

   — Aşa e, o mică piedecă, râse Marian. Dar, s-aşteptăm până diseară, că s-or deschide ele.

   Dansatoarea spuse câteva cuvinte. Căpitanul ne tălmăci:

   — Aha! La vreun ceas după apusul soarelui, curtea va fi iluminată şi grilajele noastre vor fi ridicate. Restul va fi lăsat pe scama elefantului..

   — Ba eu cred că de rest se va îngriji Pongo, râse Marian.

   Timpul trecu repede şi doamna Ellen scoase o exclamaţie,

când, deodată, se făcuse după-amiază - preoţii se iviră din nou şi ne aduseră nişte fructe minunate care astâmpărau foamea şi setea. Ne simţirăm mai învioraţi, cu toate că în celulele noastre domnea o căldură de iad.

   Trecu şi după-amiaza şi soarele apuse brusc. Paznicul nostru neînduplecat, care trebuia să-şi ia acum sarcina călăului, stătea încă sub copacul în frunzişul căruia se ascunsese Pongo.

   Peste un ceas se va ridica grilajul şi atunci vom fi pierduţi, dacă Pongo nu va găsi un mijloc de salvare. Trebuie să mărturisesc că îngrijorarea începuse sa cam pună stăpânire pe mine.

   Deodată tresării îngrozit. Un zgomot uşor se auzi în faţa celulei mele şi Pongo şopti grăbit:

   — Massers, ia repede armele!

   Stătea lipit de grilaj şi-mi strecură armele şi o parte din conţinutul buzunarelor mele. După ce îmi revenii din înmărmurire, şoptii:

   — Pongo, fereşte-te de elefant! Ce vrei să faci când grilajurile vor fi ridicate?

   — Pongo nimic face, răspunse el. Pongo făcut de pe acum. Când grilaj ridicat, Massers aleargă repede spre zid. Urcă în copac mare. Pongo ajută mai departe.

   Spunând acestea, se furişă spre celula vecină. Îmi dădui seama de asta auzind exclamaţia de bucurie a lui Marian.

   Deodată se aprinse deasupra noastră, în creştetul turnului, focul acela pe care-l mai văzuserăm. Lumina căzu şi în curtea templului. Zării atunci pe prietenul nostru negru furişându-se ca o fantomă spre copacul în a cărui umbră dispăru. Elefantul alb nu se mişca.

   Deodată se stârni însufleţire în sala cea mare a templului. Făclii numeroase îşi aruncau lumina prin uşa larg deschisă şi în acelaşi timp, se înălţa spre cer un cântec înăbuşit, amestecat cu lovituri de gong..

   — Aha, uite că începe! zise Hoddge. Bine c-avem cel puţin armele noastre, acum n-au decât să poftească.

   — Vezi să nu faci vreo nechibzuinţă, mă preveni Marian. Desigur că Pongo a înlăturat pe elefant. Să-i urmăm sfatul şi să fugim spre zid îndată ce se vor ridica grilajurile. Căpitane, spune te rog asta dansatoarei!

   Hoddge vorbi cu fata, apoi zise:

   — Ceea ce mă miră e că preoţii n-au observat încă dispariţia lucrurilor noastre. Sunt doar în văzul lor, la picioarele elefantului de piatră.

   — Poate că o socotesc drept o minune, fu de părere Marian. Ascultă cum mai răcnesc miraţi şi îngroziţii.

   Cântecul monoton din templu fu întrerupt de urlete sălbatice, apoi larma se potoli şi vocea rece a căpeteniei preoţilor se auzi lămurit până la noi. Vorbi câtva timp, apoi răsunară strigăte vesele, urmate de un cântec de triumf.

   — Spunea că zeul a luat armele la el ca să dovedească prin asta cât de plăcută i-ar fi jertfirea noastră. Uite, acuşi o să înceapă reprezentaţia, zise Hoddge.

   Intrarea templului fu închisă de o uşă uriaşă cu gratii şi cu o portiţă pe unde ieşiră şase preoţi cu făclii aprinse, pe care Ie înfipseseră în stâlpul din faţa celulelor noastre. Alergară apoi îndărăt în templu, uşa fu zăvorită şi căpetenia preoţilor, care stătea acum înăuntru, lângă uşa cu gratii, făcu un semn în sus, spre turn. Atunci grilajurile celulelor noastre se ridicară, scârţâind.

   Elefantul alb părea să cunoască zgomotul acesta, căci începu să scoată sunete de trompetă. Era însă grozav de nervos şi nu se mişcă de lângă copac.

   — Massers, aleargă repede! Se auzi glasul lui Pongo.

   Grilajurile se ridicaseră de vreun metru. Ieşirăm repede afara şi

alergarăm spre zid.

   Acolo se afla copacul uriaş, de pe care pătrunseserăm în templu cu prilejul primei noastre vizite.

   Eu priveam mereu cu coada ochiului spre elefant,... dar pachidermul dădea din trompeta înfuriat, rămânând însă nemişcat lângă copac.

   Preoţii izbucniră în răcnete de furie când văzură minunea asta. Nu era însă nici o minune, căci când îl văzui acum pe elefant dintr- o parte, observai că se lupta îndârjit să se îndepărteze de copac dar... picioarele dindărăt îi erau legate de trunchi... Pongo luase din templu nişte frânghii groase, care se aflau lângă statuia uriaşă din marmoră albă şi izbutise să lege de copac pe elefant pe când acesta dormea.

   Ajunseserăm la copac şi Marian ne strigă:

   — Robert, tu vei urca cel dintâi şi-i vei ajuta doamnei Ellen şi dansatoarei. Apoi vine căpitanul. Eu voi aştepta pe Pongo, care mai stă acolo în copac. Poate că nu vrea să coboare încă, deoarece elefantul e întărâtat la culme.

   Mă căţărai repede şi după câteva clipe, doamna de Valentini şi

dansatoarea erau lângă mine.

   — Urcaţi până la zid! strigă Marian în sus. De sigur că Pongo cunoaşte vreun drum pe care elefantul alb nu ne poate ajunge, când preoţii îl vor tăia funiile.

   Doamna Ellen şi mica siameză se căţărară pe o cracă trainică până la zidul lat şi se opriseră pe marginea lui. Eu rămăsesem pe craca mea şi la fel făcu Hoddge, care se ivi lângă mine.. Ţineam neapărat să vedem ce avea de gând să facă Pongo.

   Portiţa din grilajul mare al templului fu deschisă şi un preot alergă repede spre elefantul legat. Agita o sabie lungă, ca să poată tăia funia dintr-o lovitură.

   Ajunsese aproape de tot de pachidermul întărâtat şi vru să treacă alături de el, dar monstrul alb era orbit de mânie. În liberatorul său nu văzu decât un duşman, se năpusti asupra lui şi într-o clipă, îl ridică în sus ca pe un fulg, în timp ce preotul răcnea cât putea. Îi izbi apoi cu putere de pământ şi cu o furie de nedescris, zdrobi trupul care nu mai era decât un cadavru.

   Preoţii din sală izbucniră în urlete de turbare. Ca şi noi, ei îşi dădură seama imediat că eram salvaţi, căci pentru moment nimeni nu putea cuteza să se apropie de elefantul întărâtat şi fără aceasta urmărirea era zadarnică.

   — Minunat! exclamă Marian de sub copacul nostru. Numai de- ar veni odată Pongo! Nu era deloc nevoie să rămână în copac. Acum e cât se poate de primejdios pentru el sa coboare.

   — Drace! făcu Hoddge. Uite că iese afară căpetenia preoţilor. Să vezi că el va libera elefantul.

   Preotul înalt şi slăbănog părăsise templul şi păşi liniştit spre pachidermul legat. Ţinea în mână un cuţit scurt, întinse braţele spre elefant şi începu să-i vorbească cu blândeţe. Şi într-adevăr, monstrul alb păru că se potoleşte.

   — Hm... chestia devine neplăcută, şopti Hoddge. Pongo e pierdut şi pe noi ne va înhăţa de asemeni pachidermul.

   — Ah, Dumnezeule! strigă Marian triumfător. Probabil că Pongo a bănuit asta. El ştia că un singur om ar cuteza că libereze pe elefant. Şi pe acest om l-a făcut nevătămător acum.

   Când preotul ajunsese numai la câţiva paşi de elefant, Pongo îşi dădu drumul jos ca un şarpe, se furişă pe lângă colos şi se ivi peste o clipă în faţa căpeteniei. Înainte ca acesta să poată scoate un strigăt, se şi afla în pumnii uriaşului. Pongo îşi aruncă pe umeri trupul leşinat şi alergă spre copacul în tare ne aflam noi.

   — Bravo! exclamă Marian. L-a luat ca ostatec. Acum repede la zid, eu îi voi lua povara din spinare.

   Prietenul meu sări pe craca de mai jos. Iar noi ne dădurăm drumul spre zidul pe creasta căruia ne aşteptau doamna Ellen şi dansatoarea. Peste puţin veni şi Marian şi imediat după el Pongo, care ducea pe cel leşinat.

   — Repede jos, Massers! şopti el. Porneşte la plută!

   Îndărătul nostru se auziră răcnete de furie. Abia acum îşi reveniseră preoţii din spaima lor şi printre crengile tamarinului, îi văzul ieşind în cârduri din templu făcând un ocol mare în jurul elefantului legat. Marian îmi dădu un ghiont şi repede mă lăsai în jos pe partea din afară a zidului.

   Apoi alergai în fruntea celorlalţi, de-a lungul potecii cunoscute, ajunsei repede în luminişul de unde zărisem pentru prima oară turnul de foc şi găsii repede potecuţa care ducea la apă.

   În curând ajunsei la fluviu, căutai câtva timp în tufişuri şi găsii în cele din urmă pluta. În vremea asta veniră şi ceilalţi Marian hotărî ca să transport întâi pe doamna Ellen, dansatoarea şi Hoddge, apoi să mă întorc şi să-l iau pe el, pe Pongo şi pe ostatec. Ne grăbirăm, căci urmăritorii se apropiau. Şi după ce trecui odată fluviul, debarcându-i pe însoţitorii mei, văzui la înapoiere ivindu-se luminile făcliilor pe poteca îngustă care pornea din luminiş.

   Marian nu scăpase nici el din vedere lucrul acesta şi slobozi într-acolo câteva gloanţe. Urmă o tăcere de câteva clipe, apoi însă răcnetele reîncepură cu şi mai multă furie.

   Ajungând pe insulă, strigai încetişor pe prietenul meu şi imediat, el sări pe plută.

   — Mai ţine-o o clipă la ţărm, îmi şopti el, căci Pongo trebuie să meargă încet. L-a aşezat în faţă pe preot, drept scut, şi adoratorii focului nu cutează să se apropie. A! Uite-l! Aşa, acum dă-i drumul binişor! Eu voi veghea, iar la caz de nevoie voi mai slobozi un glonţişor.

   Pongo, care stătea la capătul plutei, ţinea drept scut pe preotul leşinat, astfel că tovarăşii lui nu cutezară să arunce după noi cuţite sau suliţe. Trecurăm cu bine fluviul şi debarcarăm pe partea cealaltă.

   Să ne retragem în luminişul în care preoţii au făcut groapa cu capcană, propuse Marian. Cunoaştem bine ţinutul şi vom petrece restul nopţii în deplină siguranţă. Ca şi ieri, vom face şi acum de pază cu schimbul, dar de data asta nu la cotitura unde a întâmpinat Robert aventura cu şarpele, ci chiar aici la fluviu. Mâine vom începe tratative cu preoţii; sunt încredinţat că nu vor şovăi o clipă să ni-l dea pe domnul de Valentini în schimbul căpeteniei lor.

   TRĂDAREA PREOŢILOR.

   DEOARECE NU MĂ SIMŢEAM DELOC OBOSIT, luai asupra mea prima veghe.

   Deodată mi se păru că se aud nişte zgomote pe fluviu; era un fel de plescăit, dar nu cum îl fac crocodilii sau peştii mari, ci în tact regulat, ca loviturile de vâsle.

   Mă apropiai de ţărm şi privii încordat suprafaţa apei. Zgomotele încetară acum şi eu mă aplecai cât mai jos, ca să pot descoperi, eventual, umbra vreunei bărci.

   Dar nu văzui nimic.

   După câtva timp auzii din nou plescăitul regulat de mai înainte şi-mi spusei că nu putea fi decât o barcă ce lupta cu curentul fluviului. Dar, după cum socoteam eu, zgomotul venea de la cel puţin cincizeci de metri spre răsărit.

   Devenii cam neliniştit, când deodată plescăitul încetă. Probabil că sampanul se oprise pe malul unde mă aflam eu. Puteau fi cel mult opt bărbat, căci un sampan obişnuit nu era în stare să ducă mai mult. Mă gândii că auzisem în două rânduri plescăitul acela suspect, ceea ce însemna că debarcaseră mal mulţi oameni!

   Când îngrijorarea mea ajunse la culme, îl văzui venind pe Hoddge. Îi spusei repede despre ce era vorba; dar el mă linişti, spunând că preoţii ar avea prea mare respect pentru armele noastre, ca să-ncerce să ne atace. Pe de altă parte, din pricina întunericului n-ar putea ţinti bine cu armele lor.

   Mai vorbirăm câteva minute, apoi pornii spre luminişul unde dormeau camarazii, afară de Pongo, care stătea lângă foc şi veghea şi el la siguranţa noastră.

   Bunul uriaş îmi povesti că auzise zgomote suspecte în tufişurile din jurul luminişului: şi de aceea se luase hotărârea să rămână şi aici cineva de pază.

   Îl trezii pe Marian şi-i împărtăşii constatările mele. Era şi el de aceeaşi părere cu Hoddge, că n-am fi deloc primejduiţi, chiar dacă preoţii focului ne-ar împresura în număr mare, căci eram apăraţi cit se poate de bine prin ostatecul ce-l aveam. Afară de asta, paznicul din luminiş va observa imediat o încercare de năvală. Şi pentru că Marian se culcă din nou liniştit, îngrijorarea mea dispăru.

   După ce mă încredinţai că prizonierul nostru era bine legat, mă întinsei lângă prietenul meu şi adormii îndată.

   După două ceasuri, Pongo mă trezi. Urma să facă de pază lângă focul din luminiş, în vreme ce Marian îl va schimba pe Hoddge. Mă aşezai pe vine şi în vreme ce aruncam vreascuri în foc, ascultam cu încordare în jurul meu.

   Auzii iarăşi cum printre sunetele cunoscute ale gângăniilor şi animalelor mici se amestecau zgomote misterioase. Se deosebeau lămurit foşnete în tufişuri, ca şi cum nişte trupuri şi-ar fi făcut loc prin ele.

   Îl strigai încetişor pe Pongo. Credinciosul negru se trezi imediat şi asculta cu încordare în noapte.

   — Este duşman, Massers! şopti el.

   Vrui să-i fac un semn Iui Pongo, dar uriaşul ştia el singur ce trebuia să facă. Îl trase pe prizonier spre dânsul şi-i lipi de gâtlej cuţitul de spintecat rechini. Ăsta era singura apărare împotriva unui atac viclean al preoţilor.

   — Aha, începe reprezentaţia! zise Hoddge, care se trezise la zgomotul făcut de Pongo şi-şi dădu seama îndată de situaţie. Dacă preoţii s-ar arăta, voi putea începe tratativele cu ei. Păcat numai că Farrow e la fluviu, căci el ar fi în măsură să pună cele mai bune condiţiuni. Căci e limpede că preoţii vor să ne tragă pe sfoară.

   — E de la sine înţeles că nu trebuie să liberăm căpetenia decât atunci când îi vom fi pus la adăpost pe Valentini, zisei eu şi de aceea cred că cel mai nimerit lucru e să facem schimbul abia mâine, la lumina zilei.

   — Asta ar fi cam peste un ceas, răspunse căpitanul.

   — Ce s-a întâmplat, domnilor, întrebă d-na Ellen care se trezise. Gabriel e aici?

   — Nu, dar va veni îndată, o mângâiai eu.

   — După cât se pare, preoţii sunt în jurul nostru.

   — O, Doamne! exclamă tânăra femeie, veselă. Atunci totul se va...

   Deodată răsună din tufişuri o chemare plină de dor:

   — Ellen, scumpa mea Ellen!

   Tânăra femeie sări în sus ca împinsă de un resort, privi aiurită în jurul şi întinse braţele.

   — Ţine-o! îi strigai lui Hoddge care se afla mai aproape de ea.

   Dar înainte ca englezul să poată face o mişcare, chemarea din

tufiş se repetă şi doamna Ellen se repezi spre locul de unde venea glasul.

   — Rămâi aici, e o cursă! strigai eu după dânsa, dar se vede că bucuria o orbise pe biata femeie.

   După câteva clipe se făcuse nevăzută printre crengi şi după alte câteva clipe scoase un ţipăt sălbatec de spaimă, la care îi răspunse un hohot de triumf scos din mai multe piepturi. I-au redat memoria, ceea ce noi nu puteam prevedea, zise Hoddge. Numai de-ar, veni acum Farrow, căci cred că a auzit...

   — Şi poate că le cade preoţilor în mână, îi curmai eu vorba, îngrijorat.

   Căpitanul clătină însă capul.

   — Din hohotele acelea de râs şi-o fi dând el seama că preoţii sunt aici şi va fi cu băgare de seamă. Aha, prizonierul nostru a deschis ochii! Ia să stau niţel de vorbă cu dumnealui!

   Preotul stătea liniştit în strânsoarea lui Pongo, care-l ţinea de ceafă. Când privii spre el, ochii săi alunecau tocmai la tăişul lat al cuţitului care îi amenda gâtlejul, în sus spre paznicul său şi ramaseră aţintiţi pe chipul grozav al prietenului nostru. Şi cu toată stăpânirea de sine de care dădea dovadă, trăsăturile lui aspre tresăriră de spaimă. Se reculese repede, întoarse capul şi ce privi cu răceală.

   Hoddge începu să-i vorbească.

   Preotul ascultă liniştit, apoi închise ochii ca şi cum ar chibzul şi răspunse după aceea prin câteva cuvinte.

   Hoddge se întoarse spre mine, strălucind de bucurie.

   — Se învoieşte să fie schimbat cu cei doi soţi, zise el. A admis şi condiţia ca schimbul sa se îndeplinească cu toate măsurile de siguranţă pentru noi.

   — Hm! făcui eu, bănuitor. Trebuie să chibzuim bine cum să ne apărăm împotriva unei trădări. Spune-i că Marian nu trebuie să fie atacat când l-oi striga eu acum, căci n-aş vrea să-mi iau singur răspunderea. Hoddge vorbi cu prizonierul şi acesta strigă o poruncă, la care i se răspunse din tufiş.

   — Totul e în regulă zise căpitanul. Farrow poate veni liniştit.

   Mă ridicai să-l strig pe Marian, când îl văzui ivindu-se în faţa mea.

   — Stăteam îndărătul tufişului acela, zise el. Nu m-aş fi lăsat prins şi nici văzut dacă nu m-aş fi încredinţat că numai prin tratative cu căpetenia am putea ajunge la ţintă. Dragă Hoddge, te rog să-i spui următoarele: Preoţii trebuie să se retragă şi la ivirea zorilor, soţii Valentini să fie aduşi de un număr de paznici. Pornim atunci la drum cu prizonierul şi mergem până la coliba „sfântului fluviului". Acolo cred că vom găsi repede un sampan care să ne ducă la Bangkok. Paznicii ne vor urma cu cei doi soţi şi schimbul va avea loc abia în ultima clipă. Dacă admit asta, ne putem socoti

salvaţi.

   Căpitanul vorbi câtva timp cu prizonierul, apoi acesta strigă ceva pe limba lui spre tufiş şi imediat se stârni acolo însufleţire. Fără voie traserăm pistoalele afară, dar observarăm că zgomotele se îndepărtau spre fluviu. Ceea ce însemna că preoţii focului se retrăgeau. Hoddge îşi freca mâinile, mulţumit.

   — S-a făcuţi zise el. Peste o jumătate de ceas vin trei paznici cu cei doi soţi. Au însă ordinul să-i ucidă pe loc dacă vom face ceva căpeteniei. Schimbul o să se îndeplinească la coliba, bătrânului siamez. Uf! zău nu credeam să izbutim atât de curând şi atât de bine cu treaba asta grea.

   — Nu te bucura prea repede, îl sfătui Marian. Eu unul am presimţirea că duşmanii noştri pun la cale vreun şiretlic. Liniştit voi fi abia atunci când vom fi trecut graniţa Siamului împreună cu soţii Valentini.

   — Ce tot vorbeşti d-ta! făcu Hoddge. Ar însemna, să mă trezesc cu toată banda în spinare mai târziu dacă nu vom încheia pace durabilă, cu ei.

   — De asta mă şi tem şi-mi pare foarte rău. Dar te-aş sfătui să părăseşti şi d-ta Siamul dacă nu te împiedecă nimic.

   — Hm! râse Hoddge, atât de aproape de izbândă şi să fiu cuprins de gânduri negre!

   — Eu sunt deplin încredinţat că totul va ieşi bine şi că voi putea rămâne liniştit în casa mea plutitoare.

   — Ţi-o doresc din toată inima, răspunse Marian, dar am o presimţire că aventurile noastre n-au luat încă sfârşit pe aici. Şi de obicei presimţirile nu mă înşelă niciodată.

   — Ei, dragă Farrow, te pricepi de minune să linişteşti pe cineva, zisei căpitanul, jumătate serios, jumătate în glumă. Dar nu face nimic, chiar dacă se va dovedi că ai dreptate, voi părăsi casa şi mă voi muta la Singapore sau în Sumatra. Am stat destul în Siam.

   În vremea aceasta se lumină brusc de ziuă şi aproape în aceeaşi clipă se iviră pe poteca ce ducea dinspre fluviu în luminiş, trei preoţi care aveau între ei pe cei doi soţi legaţi fedeleş. Preoţii aveau cuţite lungi în mână şi după mutrele lor era lesne de ghicit că n-ar şovăi o clipă să se folosească de ele dacă prizonierii ar încerca să fugă.

   Doamna Ellen mergea clătinându-se printre făpturile acelea negre, în vreme ce soţul ei o învăluia cu priviri îngrijorate şi pline de dragoste.

   Prizonierul nostru adresă câteva cuvinte lui Hoddge şi căpitanul se ridică imediat.

   — Preotul ne cere, tălmăci englezul, să pornim îndată la drum, pentru ca schimbul să se îndeplinească cât mai repede. Cei trei paznici cu prizonierii vor rămâne mereu la oarecare depărtare îndărătul nostru. Dacă vreunul din noi va dispare vor considera faptul drept o cursă ce li se întinde şi vor ucide imediat pe soţii Valentini!

   Uriaşul negru tăiase legăturile de la picioarele preotului şi-l trase în sus. Cu mâna stânga îl apucă de braţ, iar cu dreapta ţinea pregătit cuţitul lui grozav. Se aşeză în fruntea cetei noastre şi porni în direcţia care ducea în locul unde se afla coliba „Sfântului fluviului".

   Găsirăm îndată poteca lată pe care o croisem când venisem încoace şi mergând grăbiţi n-avurăm nevoie decât de un ceas până s-ajungem la coliba singuratică. Dansatoarea alergă înaintea mea şi mă bucurai că nu fu luată în seamă de căpetenie.

   Dar, spre surprinderea mea, „Sfântul" nu era de văzut şi toate chemările noastre rămaseră zadarnice. În schimb, pe malul Menam-ului se afla un sampan mare. Ne privirăm nedumeriţi, dar prizonierul nostru zise câteva cuvinte pe care Hoddge ni le tălmăci:

   — Sampanul a fost adus încoace de preoţii focului ca să putem porni fără întârziere la drum. Căpetenia propune să luăm loc în sampan şi să ne pregătim de plecare. El rămâne cu noi şi la un semn al lui, preoţii de pe marginea luminişului vor elibera pe soţii Valentini, în vreme ce căpetenia va merge şi el spre ai lui. Prizonierii se vor întâlni aşadar în mijlocul rariştei. Sunt de părere că putem primi fără grijă propunerea asta, căci îi avem în mână cu armele noastre.

   Marian chibzui câteva clipe apoi scoase pistolul.

   — Da, încuviinţă el - putem primi. Pongo, tu vei vâsli, Robert, tu te aşezi în faţă, fata lângă tine; noi doi, Hoddge, vom sta mai spre capăt, iar cei doi soţi vor putea lua loc la mijloc. Spune-i preotului, dragă căpitane, că suntem înţeleşi.

   Englezul vorbi cu prizonierul în vreme ce noi sărirăm în sampan. Întâmplător aruncai o privire pe chipul căpeteniei şi surprinsei o lucire de triumf în ochii săi.

   Îi atrăsei atenţia lui Marian şi urmarea fu că examinarăm cu băgare de seamă podeaua sampanului, dacă nu cumva fusese instalată acolo vreo capcană, care să ne dea pradă crocodililor după ce vom fi înaintat puţin pe fluviu. Dar nu găsirăm nimic.

   Marian, care trebuia să dea semnalul pentru schimb, măsură încă-odată cu privirea pe preot, care susţinu în linişte această privire. Apoi se uită cu atenţie la grupul de la capătul luminişului, soţii Valentini cu cei trei paznici ai lor - dar deoarece nici acolo nu se arăta nimic deosebit, ridică mâna în cele din urmă.

   Imediat, paznicii tăiară funiile de la mâinile celor doi soţi, iar Pongo făcu acelaşi lucru prizonierului nostru. Acesta străbătu îndată luminişul şi noi strigarăm protejaţilor noştri să vină cât mai repede. Mână în mână, cu chipurile strălucitoare, ei începură să alerge spre noi.

   În mijlocul luminişului se întâlniră cu căpetenia, care se dădu în lături şi-i privi rece. Doamna Ellen se cutremură dar soţul ei o trase repede mai departe. Căpetenia preoţilor îşi iuţi deasemenea paşii. Fu însă mai repede de picior şi apucase să dispară îndărătul tufelor, când soţii Valentini mai aveau încă vreo câţiva metri, până la sampanul nostru. Abia acum puturăm să ne dăm seamă cât de vicleni şi primejdioşi erau potrivnicii noştri.

   Cei doi soţi rămaseră brusc locului şi expresia lor râzătoare deveni neînsufleţită şi automatizată. Păreau că nici nu aud strigătele noastre nerăbdătoare, în schimb îşi duseră repede mâinile la ceafă ca şi cum i-ar fi înţepat ceva acolo. Apoi se auzi dintre tufe glasul fostului nostru prizonier care strigă câteva cuvinte poruncitoare.

   Gabriel de Valentini înhăţă atunci pe soţia sa, se întoarse şi o trase cu sine. Zadarnic răcneam după el, rugându-l să se înapoieze imediat. Şi când ne ridicarăm ca să ne luăm după ei, zburară din toate tufele săgeţi şi cuţite cu duiumul.

   — Să plecăm! răcni Hoddge. I-au nimerit pe soţii Valentini cu săgeţi otrăvite din tuburi de sulfat. E otrava care aduce uitare. Să plecăm repede, altminteri ne aşteaptă aceeaşi soartă.

   Probabil că Pongo îşi dăduse singur seamă de primejdie căci încă înainte ca Hoddge să-şi fi sfârşit vorba, începu să vâslească cu toată puterea. Curentul îi veni în ajutor şi ca o săgeată zburarăm din apropierea primejdioasă a preoţilor focului.

   Câteva minute rămăserăm tăcuţi, împietriţi aproape de întorsătura pe care o luaseră lucrurile. Apoi căpitanul mormăi o înjurătură în lege şi zise:

   — Am făcut treaba de minune. Vroiam să-i ajutăm tinerei femei şi când colo am dat-o şi pe ea în mânile preoţilor. Al dracului de bine am mai lucrat.

   — Da, răspunse Marian - la asta nu m-aş fi aşteptat.

   — Dar ia spune, căpitane, ce i-a strigat preotul lui Valentini?

   — Să-şi ia nevasta şi să vie imediat la el. Îi numea „Chakri", un nume vestit în istoria Siamului.

   — E foarte bine că cunoaştem numele acesta. Cred că ne-am îndepărtat de ajuns acum.

   — Pongo, să oprim pe malul drept.

   Uriaşul negru îndreptă imediat sampanul la dreapta spre un trunchi uriaş şi găunos care se afla pe jumătate în apă şi ne apropiarăm de ţărm.

   — Aşa! făcu Marian. Trebuie să coborâm şi să alergăm îndărăt prin pădure, căci vor, păzi fluviul cu străşnicie. Vom trage sampanul pe uscat şi-l vom ascunde în tufe.

   — Minunat! exclamă prietenul meu deodată. Toţi ţânţarii Siamului se pare că şi-au dat întâlnire aici. Hm... un marş prin pădure cu vălul lăsat pe faţă nu va fi prea plăcut.

   Dar Pongo ne salvă şi din situaţia aceasta. Pitiserăm bine sampanul şi uriaşul începu să croiască o potecă cu cuţitul său enorm. Străbătu astfel vreo douăzeci de metri şi noi îl urmarăm cu greu, căci vălurile ameninţau să se sfâşie de crengile ce ne stăteau în faţă. Când Pongo se opri şi rupse dintr-o tufă nişte frunze gălbui, grase.

   — Massers freacă! zise el râzând şi începu el însuşi şi se frece pe faţă.

   Erau frunze la fel cu acele din mlaştinile Sumatrei, care ne apărau împotriva înţepăturilor veninoase ale ţânţarilor. Ne frecarăm de ele şi puturăm să ne vedem de drum fără valurile care ne încurcau.

   IV.

   DIN NOU LA „TEMPLUL FOCULUI"

   DUPĂ O JUMĂTATE ORA DE MERS spre nord, Hoddge se opri deodată.

   — Domnule Farrow, zise el - nu suntem pe ţărmul cel bun. Coliba sfântului se află pe malul celălalt.

   — Dar ce, dragă Hoddge, ai de gând să vizitezi pe sfânt?

   — Păi... de acolo trebuie să pornim spre luminişul care dă spre braţul fluviului unde se află crocodilii.

   — Nu crezi că preoţii vor păzi cu mai multă străşnicie tocmai drumul acesta? Eu sunt încredinţat că pe acolo nu vom izbuti să străbatem cu nici un chip. Am ales într-adins malul acesta. Vom înainta acum spre nord până vom avea în spatele nostru insula pe care se află Templul focului, vom străbate apoi Menam-ul pe o plută din beţe de bambu şi vom pătrunde pe acolo în desişul insulei. Poate vom izbuti, chiar, să ajungem în portul sampanelor

şi de aci în templu.

   — Mare noroc am avut că preoţii n-au prins pe mica dansatoare, zisei eu. S-ar putea ca ea să mai cunoască şi alte ganguri secrete prin care putem pătrunde în interiorul templului.

   Căpitanul vorbi câtva timp cu fata. Noi ne uitarăm la ea şi văzurăm că la început pare îngrozită, apoi însă, după ce se codi câteva clipe, începu să vorbească cu însufleţire. Căpitanul făcu o mutră mirată, apoi îngândurată şi în cele din urmă ne lămuri:

   — Dansatoarea crede că din portul sampanelor nu vom putea pătrunde în templu, deoarece paza trebuie să fi fost întărită acolo. Şi la capătul de nord al insulei, unde vrei să ajungi d-ta, d-le Farrow, sălăşluiesc o groază de tigri, care nu cred să ne întâmpine cu prietenie. Care va să zică, nici pe acolo nu se poate. Numai pe partea de răsărit ar fi cu putinţă să debarcăm, căci acolo se găsesc plantaţii mici de orez pe care le cultivă preoţii. S-ar afla însă şi acolo capcane despre care nici fata nu prea ştie multe. Şi deoarece nu putem străbate ţinutul acela decât noaptea, fireşte că va fi foarte primejdios, căci sunt şi mulţi şerpi cobra prin plantaţiile de orez. Ei, ce zici de asta?

   — E cât se poate de bine, râse Marian.. Trebuie să ne întoarcem neapărat la templu, dacă nu cumva vrei, poate, s-o lăsăm pe tânăra femeie în mâinile acestor preoţi fanaticii, Aha, te văd clătinând capul. Nici nu se putea altfel. Rămân ca şi până acum la părerea mea, ca să debarcăm la capătul de nord, căci peste zi tigrii ne vor lăsa în pace.

   — Cu siguranţă că în partea aceea nu vor fi sentinele şi preoţii nu vor bănui că venim pe acolo, deoarece se vor bizui pe tigri. Ştii şi d-ta că fiarele acestea nu se prea dau la om dacă nu sunt întărâtate sau dacă nu se întâlnesc brusc cu el.

   — Să presupunem că vom izbuti sa ne croim drum printre fiarele acelea. Trebuie să ne grăbim însă dacă vrem să ajungem acolo pe lumină.

   — Totuşi, vreau să fac un popas la coliba „Sfântului", stărui Marian. Sunt încredinţat că preoţii l-au înlăturat. Să sperăm că mai e în viaţă, căci am neapărată nevoie de el.

   — Dar cum vrei d-ta să treci Menam-ul?

   — Cu o plută îngustă. Deoarece vreau să-l trec singur, am trebuinţă numai de câteva beţe de bambu pe care Pongo mi le va procura la repezeală.

   Negrul se puse din nou pe lucru şi ne croi drum prin desişul încâlcit.

   După câtva timp de mers, Marian comandai oprirea. Trebuia să ne aflăm cam prin dreptul colibei „Sfântului" şi Pongo căută imediat câteva beţe trainice de bambu, în vreme ce noi tăiarăm trestii subţiri.

   Pluta îngustă fu repede gata, apoi uriaşul nostru croi o potecă largă spre fluviu în jos, de care ne despărţeau vreo douăzeci de metri numai.

   În timp ce eu şi Hoddge ţineam mereu sub observaţie luminişul şi tufişurile înconjurătoare, Pongo şi Marian împinseră pluta pe fluviu. Prietenul meu sări pe ea, negrul o îndepărtă de la ţărm şi cu ajutorul vâslei improvizate, Marian o mână în direcţia luminişului.

   Ajunse cu bine, sări jos şi trase pluta pe mal, apoi îşi lăsă pe faţă vălul apărător de ţânţari, privi cu încordare în jurul său şi păşi spre coliba bătrânului.

   Când mai fu doar la doi metri de ea, se întoarse brusc pe jumătate şi cu paşi mari, dar mereu în zigzag, alergă spre o tufă mare din fundul luminişului. Peste o clipă dispăru printre crengi, pe urmă se stârni mişcare în frunzişul sclipitor şi Marian se ivi iarăşi, trăgând după el un trup neînsufleţit, care purtai veştmântul galben al preoţilor focului.

   Râse spre noi făcându-ne semne şi zvârli la pământ, în faţa colibei, trupul neînsufleţit, după care se făcu nevăzut înăuntrul acesteia. Peste câteva minute ieşi cu Mongkut, „Sfântul". Îi sprijinea pe bătrân şi imediat îmi dădui seama că preoţii focului îl legaseră zdravăn, căci abia putea mişca picioarele.

   În fata colibei, cei doi bărbaţi se aşezară jos şi Marian vorbi mult şi stăruitor bătrânului, care, după cum ştim, cunoştea la perfecţie limba engleză. Mongkut asculta cu atenţiune şi încuviinţa din cap, apoi spuse şi el ceva, arătând spre colibă. Marian se ridică şi dispăru înăuntrul ei. Peste câteva minate se înapoia ţinând în mână două obiecte mici, pe cât se părea, rotunde, le arătă bătrânului, care încuviinţă din cap, după care Marian vârî obiectele în buzunar. Strânse apoi mâna bătrânului, mulţumindu-i, se vede, călduros, căci „Sfântul" zâmbea şi dădea mereu din cap.

   În urmă, Marian se întoarse, ridică pe leşinat şi-l duse la ţărm. Acolo îi scoase de la brâu două obiecte, unul lung şi îngust şi altul mic, pe care le vârî de asemeni în buzunar, împinse pluta în apă, o ţinu cu o mână şi cu cealaltă rostogoli trupul preotului leşinat pe beţele de bambu, urcă apoi şi el şi mână pluta, care se afundase acum mult sub greutatea ce susţinea. Începu să vâslească şi curând se făcu nevăzut din faţa privirilor noastre.

   În cele din urmă, Marian se ivi pe poteca îngustă pe care o croise Pongo şi ne strigă vesel:

   Puteţi merge înainte, totul e în ordine. Acum îi vom elibera cu siguranţă pe soţii Valentini. Dar mai întâia trebuie să-mi iau rămas-bun drela Mongkut Fără el, toată excursia noastră ar îl fost zadarnică poate.

   Îşi făcu loc printre crengi până la ţărmul fluviului, îl salută cu mâna spre bătrân. Acesta ridică braţele în semn de binecuvântare şi clătină capul. Marian se retrase apoi imediat.

   — Se poate ca sentinela pe care am răpus-o eu să fie schimbată - zise el şi n-ar trebuie să mă vadă nimeni. La drum, prieteni, până a nu se înnopta trebuie să fim în Templul focului. Veniţi, vă voi povesti totul în drum. Să începem cu preotul focului. Dumnealui vroia să-mi sufle o săgeată dintr-aia veninoasă, dar a făcut o mişcare greşită şi atunci l-am observat. Prin faptul că am sărit spre el în zigzag, săgeata şi-a greşit ţinta şi înainte ca să poată vârî alta în ţeavă, l-am şi înhăţat. I-am pus apoi îndărăt la brâu arma primejdioasă ca să-l pot trage afară mai lesne din tufiş. Când i-am luat-o după aceea, aţi văzut şi voi.

   — Armele acestea sunt minunate, zise Hoddge. Înainte ca victima să-şi poată da seama, e pierdută pentru vecii-vecilor.

   — Da, în cazul când te foloseşti de săgeţile astea pe care mi le- a dat Mongkut, zise Marian şi scoase la iveală o cutiuţă. Ele sunt muiate într-o otravă care ucide pe loc.

   — Drace! De unde o fi luat „Sfântul" astfel de arme ucigătoare? se miră Hoddge. Nu face de loc impresia unui om periculos.

   S-a folosit de ele în repetate rânduri, când a fost ameninţat de oameni sau animale. Şi mi-a cedat cutia cu dragă inimă când i-am spus că se poate să am nevoie de ea.

   — „Sfântul" m-a încredinţat că orice fel de animal, afară de pachidermi - e paralizat imediat dacă otrava pătrunde în sânge. Dar, ia te uită, astelalte săgeţi sunt mai de soi.

   Scoase cutia cealaltă şi urmă:

   — Aici e leacul pentru acei care şi-au pierdut memoria.

   — Iată, într-adevăr, ceva minunat! exclamă englezul.

   Apoi, merserăm un ceas întreg în tăcere, până ce Marian se opri deodată şi zise:

   — Cam pe aici trebuie să se despartă Menam-ul şi braţul care curge spre răsărit scaldă insula preoţilor focului. Să înaintăm cu băgare de seamă până la mal ca să ne încredinţăm.

   — Dar unde l-ai lăsat pe preot, dragă Farrow? întrebă Hoddge încetişor.

   — Era încă în nesimţire când am părăsit pluta. L-am aşezat în mijlocul ei, am luat vâsla cu mine şi apoi am lăsat pluta în voia apei. Dacă va avea noroc, se va trezi la Bangkok.

   În acest timp ne strecurarăm printre tufe spre fluviu, După câteva minute lucea în faţa noastră, printre crengi, apa Menam- ului.

   La o comandă a lui Marian, ne întinserăm în pământ şi ne târârăm înainte cu băgare de seamă. Când puturăm cuprinde cu privirea fluviul, ne dădurăm seama cât de bine socotise Marian. Tocmai înaintea noastră şerpuia spre răsărit braţul larg al Menam- ului, unde văzuserăm pe preoţi hrănind crocodilii.

   Câtva timp iscodirăm pe insulă dar nu puturăm descoperi nimic. Ne retraserăm cu aceeaşi băgare de seamă şi ajunserăm iar pe poteca ce ducea spre nord.

   — Acum trebuie să mai mergem vreo doi kilometri în sus, zise Marian - apoi ne vom putea construi o plută şi s-o punem pe apă. Suntem cinci persoane, aşa că va trebui s-o facem trainică. Ba trebuie să socotim şapte persoane căci nădăjduiesc să-i luăm şi pe soţii Valentini.

   Pornirăm la drum dea lungul potecii înguste. După vreo douăzeci de minute, prietenul meu se opri şi ne zise:

   — Cred că ne aflăm la locul cu pricina, Pongo, avem nevoie de beţe de bambu trainice. Noi vom aduna trestii. Ne trebuie cel puţin douăzeci de beţe şi încă patru vâsle. La lucru!

   O jumătate de ceas muncirăm de zor. Pongo adunase beţele de bambu, noi tăiaserăm trestii şi când pluta fu complet gata, Marian zise mulţumit:

   — Cred c-am făcut fot ce-a fost omeneşte cu putinţă. Acum vom încerca să străbatem fluviul. Pongo şi Hoddge vor vâsli, iar eu şi cu tine, Robert, vom ţine sub observaţie insula cu armele în mâini. Dacă se arată vreo santinelă, trebuie s-o împiedecăm să dispară.

   Cu băgare de seamă ne strecurarăm prin brâul de pădure care ne despărţea de fluviu. Când ne aruncarăm privirile spre insulă, văzurăm iarăşi că Marian nu se înşelase nici de data aceasta, căci nici nu era nevoie să vâslim, ci doar să cârmim cum trebuie ca să ajungem la capătul de nord al insulei.

   Nimic nu se clintea acolo. Timp de o jumătate oră nu slăbirăm din ochi tufişurile, dar nu zărirăm nici o mişcare suspectă, Marian şopti ceva lui Pongo care începu imediat să croiască un drum printre tufe. Ridicarăm pluta pe muche şi izbutirăm s-o aducem la mal.

   Abia când trecurăm dincolo şi pitirăm pluta în desiş, răsufla în voie. Căci acum nu ne mai ameninţa nici o primejdie din partea preoţilor; în schimb aveam să ne temem de tigri.

   Ne dădurăm curând seama de numărul lor mare. Pătrunseserăm o bucată mică în pădure şi dădurăm de o potecă pe al cărei pământ moale erau întipărite cu duiumul urme de fiare.

   Pornirăm în grabă pe poteca îngustă şi plină de bălării. Pongo se pusese în frunte şi înainta fără zgomot, ca o pisică.

   Peste un sfert de oră se ivi deodată în faţa noastră un zid înalt din blocuri de piatră înnegrite de vreme, pe care îl mai văzuserăm odată de cealaltă parte a templului. Ajunsesem la destinaţie.

   V.

   ELIBERAREA.

   — OPRIŢI! COMANDĂ MARIAN. Să ne sfătuim mai întâi ce e de făcut. După cât pot socoti eu, e cam pe la amiază. Domnule Hoddge, întreab-o pe dansatoare ce fac preoţii de obicei la ceasul acesta al zilei?

   Căpitanul vorbi câtva timp cu tânăra siameză, apoi ne tălmăci:

   — De regulă la vremea asta preoţii obişnuiesc să facă o rugăciune în templul lor. Numai în împrejurări deosebite, cum ar fi acum, de pildă, când i-au luat prizonieri pe cei doi soţi, fac o procesiune în curtea templului trecând prin faţa elefantului alb. Prizonierii fac şi ei parte din cortegiu. În general are loc apoi o jertfă seara, în sala cea mare ai templului.

   Marian chibzui câtva timp, apoi zise:

   — Îmi pare rău, dar trebuie să aşteptăm aici până diseară. Acum nu putem întreprinde nimic.

   Deodată se lovi cu mâna peste frunte.

   — Totuşi, strigă el, aproape vesel - lucrul principal îl putem rezolva acum. Hoddge, întreab-o pe dansatoare unde şi cum îşi petrec vremea preoţii după rugăciunea de amiază. Şi în primul rând unde a vor duce pe doamna Ellen care e şi ea acum lipsită de memorie.

   După ce discută cu dansatoarea, căpitanul răspunse:

   — După slujba de la amiază preoţii se retrag în chiliile lor. Prizonierii sunt ţinuţi de obicei în pivniţă sau în celulele din curtea templului, pe care le cunoaştem şi noi. Dar doamna Ellen nu mai e socotită acum drept prizonieră deoarece şi-a pierdut memoria. Ea va căpăta o celulă alături de soţul ei, căci dânsul e - ca să zicem aşa - descoperitorul ei. Aşa dar, cei doi soţi vor rămâne mereu unul lângă altul.

   — Minunat! exclamă Marian. Atunci, trebuie să mă urc neapărat pe zid chiar acum.

   — Doamne sfinte! strigă Hoddge. Ce ai de gând să faci? Doar nu putem întreprinde nimic înainte de apusul soarelui.

   — Greşeşti, răspunse Marian, râzând. Tocmai acum e momentul să pun la cale izbânda noastră.

   — Rămâneţi liniştiţi jos şi aşteptaţi-mă! Am găsit în sfârşit drumul cel bun. Pongo, tu trebuie să îngrijeşti de mâncare.

   Negrul încuviinţă din cap, iar Marian se căţără cu îndemânare pe zidul înalt şi în curând îl pierdurăm din ochi. După câteva clipe însă reapăru şi-l strigă pe uriaş:

   — Pongo, vin doi paznici spre zid. Trebuie să-i răpui fără zgomot. Să nu-i ucizi, însă, căci ne-ar putea sluji ca ostateci. Vino repede! La câţiva paşi de noi, un copac uriaş îşi întindea crengile deasupra zidului şi ne împiedica să-i vedem pe cei ce veneau, dar eram în acelaşi timp noi la adăpost de privirile lor.

   Marian şi Pongo, care se căţăraseră pe zid, se făcură nevăzuţi în frunziş. Un foşnet slab se simţea sus, de parcă cineva ar fi încercat să-şi facă loc printre crengi, apoi apăru Pongo ducând trupul neînsufleţit al unui preot. Îndărătul său venea Marian cu un altul. Le dădurăm drumul celor doi în jos spre noi, apoi coborâră şi dânşii.

   — Acum să-i legăm şi să le punem şi câte un căluş în gură, zise Marian, mulţumit. Mai târziu, însă, trebuie să-i dezbrăcăm de vestmintele astea galbene căci am nevoie neapărată de ele. Dragă Robert, vom îmbrăca hainele lor şi vom lua locul celor doi preoţi pe cresta zidului. Aşa vom putea să ne dăm seama cum stau lucrurile şi să făurim un plan hotărâtor.

   — Ai dreptate, încuviinţai eu - ideea e minunată. După cum văd, cei doi preoţi sunt cam de statura noastră, iar rasele sunt destul de largi ca să acopere hainele noastre.

   Îi dezbrăcarăm pe leşinaţi, Pongo îi legă şi le vârî câte un căluş în gură, în timp ce noi ne traserăm peste cap rasele galbene. După ce ne puserăm şi turbanele lor galbene, eram gata echipaţi.

   — Aşa cum suntem nu vom atrage atenţia, zise Marian. Şi de unde să bănuiască preotul cel mare, căpetenia - că ne-am şi întors?

   Când ajunserăm sus, iscodirăm cu privirea câteva clipe de jur- împrejur. Ne aflam de desuptul turnului fortului, dar din fericire nu era nici o fereastră spre partea aceasta. Nici în curticica ce

despărţea zidul de turn nu se afla nimeni.

   — Minunat, şopti prietenul meu, acum vom merge spre stânga şi curând vom putea vedea ce se petrece în curtea mare a templului.' Auzi cântecul acela slab? Cu siguranţă că sunt încă în procesiune. Binişor înainte!

   Peste puţin văzurăm curtea mare a templului. Elefantul alb fusese dezlegat de copac şi băgat, de sigur, în grajdul lui. Preoţii, vreo cincizeci la număr, făceau înconjurul curţii. Mergeau doi câte doi şi cei doi Valentini păşeau imediat după căpetenia preoţilor, care se afla în fruntea alaiului.

   Toţi mergeau ca capul în jos, ceea ce era spre binele nostru, căci nu ne puteam teme că vom fi descoperiţi înainte de timp. Cântau o melodie ciudată şi veneau dea dreptul spre locul unde ne aflam noi.

   — Ce prilej minunat ar fi acum! şopti Marian. Cine ştie unde vor fi închişi peste noapte cei doi soţii. Dac-aş fi sigur că prizonierii vor rămâne liniştiţi, aş îndrăzni...

   — Pentru numele lui Dumnezeu, Mariane - îl întrerupsei eu - ce vrei să faci? Doar nu-i putem scoate din cortegiu.

   — Fireşte că nu, dar ar putea ieşi singuri. Da, voi cuteza, totuşi. Tu ţine pistolul pregătit şi fii cu ochii în patru! Dacă va fi nevoie, împuşcă pe oricare va căuta să reţie pe cei doi soţi. Să tragi în genunchi căci nu vreau să ucidem pe nimeni. Aşa, fii cu băgare de seamă!

   — Dar bine, Marian... mai încercai eu să-l reţin.

   Prietenul meu clătină însă capul cu atâta hotărâre încât nu mai spusei nimic.

   Scosei revolverul şi luai la ochi pe cei doi preoţi care mergeau îndărătul soţilor Valentini. Privind cu coada ochiului spre Marian, văzui ca el trase de la brâu ţeava de suflat pe care o luase paznicului de la coliba „Sfântului". Apoi deschise una din cutiile date de Mongkut şi scoase din ea două săgeţi. Vârî prima în ţeavă şi o duse la buze.

   Convoiul preoţilor mai era la vreo trei metri de noi. Ce avea de gând să facă Marian? Să-i omoare pe căpetenie? Dar atunci nu-i vom putea scoate pe soţii Valentini, căci vor refuza să ne urmeze, văzându-ne în vestmintele acelea galbene, în care ne vor lua şi pe noi drept preoţi ai focului.

   Auzii o şuierătură... Marian suflase prima săgeată. Vârî repede o a doua pe ţeavă şi după câteva clipe auzii iar şuierătura.

   Privii cu încordare spre căpetenie, dar el păşea liniştit înainte. În schimb, cei doi Valentini tresăriră, ridicară capetele, priviră uimiţi în jurul lor şi-şi trecură cu mâna peste frunte ca şi cum s-ar fi trezit dintr-un somn adânc. De abia acum îmi dădui seama de planul îndrăzneţ al lui Marian. El le redase memoria. Săgeţile erau muiate în contraotravă.

   Marian mă privi zâmbind, ascunse repede ţeava de suflat şi scoase şi el revolverul. Îşi dădu jos turbanul galben şi-mi făcu semn să procedez la fel.

   Atunci, privirea doamnei Valentini căzu asupra noastră, ea se poticni şi deschise gura, dar Marian îi făcu un semn atât de poruncitor ca sa tacă încât Ellen aplecă iar capul şi păşi înainte. Soţul însă, se părea că nu-şi dă seamă ce se petrece. Trăise prea mult lipsit de memorie şi fusese scos din noaptea aceasta numai pentru câteva clipe, ca s-o atragă în cursa pe soţia sa. Acum redevenise om, o văzu pe soţia lui iubită lângă el şi întinse braţele:

   — Ellen!

   Marian trase atunci. Cei doi preoţi care mergeau îndărătul soţilor Valentini se prăbuşiră la pământ. Căpetenia se întoarse, alergă spre prizonieri şi duse mâna la buzunarul rasei sale. Dar glonţul meu îl trânti în ţărână. Începu să strige la porunci, însă deoarece gloanţele lui Marian culcară la pământ alţi doi preoţi, se produse o panică de nedescris în rândurile celorlalţi. Se dădură înapoi şi cei din urmă alergară spre templu, de sigur ca să ia arme.

   — Repede sus la noi! strigă Marian. Valentini, fă-ţi curaj! Sunteţi salvaţi!

   Gabriel Valentini se dovedi a fi un bărbat energic şi cu sânge- rece. Deoarece stătea cu soţia sa tocmai dedesubtul nostru, îmi fu lesne să mă las în genunchi şi să-i întind braţul. Şi în vreme ce Marian urma să tragă asupra preoţilor care se mai arătau îndârjiţi, eu smucii sus întâi pe doamna Ellen, apoi pe soţul ei.

   — Acum să dăm fuga la camarazi! zise prietenul meu. Robert, ia-o înainte, eu vă voi acoperi.

   Scoase al doilea pistol şi trimise încă un glonţ în curtea templului. Eu alergai repede şi când ajunserăm îndărătul turnului puturăm răsufla în voie câteva clipe.

   — Ai făcut bine că ai tras în căpetenie îmi zise Marian, căci acum le lipseşte un conducător energic. Aşa, aici sunt prietenii noştri. Repede jos!

   Pongo o luă în primire pe doamna Ellen, în vreme ce noi, bărbaţii, coborârăm singuri.

   — Acum îndărăt la fluviu! porunci Marian. Eu voi merge în frunte, Robert în coadă. Dar repede, căci trebuie să le-o luăm înainte. Cu siguranţă că vor veni cu sampanuri, deoarece ştiu că numai pe apă putem scăpa.

   După un marş obositor pe căldura aceea înăbuşitoare, ajunserăm în sfârşit ia fluviu. În toată graba pluta fu pusă pe apă şi după câtva timp luptam din răsputeri împotriva curentului puternic al Menam-ului. Străbătusem abia jumătate de drum când răsunară strigăte sălbatice îndărătul nostru. Din spre miazăzi veneau în goană şase sampanuri încărcate cu preoţi în vestminte galbene.

   — Trebuia să-i împiedecăm cu orice preţ să ne ajungă şi asta no puteam face decât împuşcându-i la rând. Nu trebuia să mai cădem încă-odată în mâinile acestor fanatici.

   — Voi vâsliţi înainte! strigă Marian. Eu voi încerca să-i ţin la distanţă cu ajutorul gloanţelor. Cred că va fi de ajuns dacă le voi găuri sampanurile.

   Puse în mâna lui Valentini băţul cu care vâslise el până atunci şi fostul prizonier începu îndată să lovească apa de zor. Marian luă puşca de pe umăr, ţinti şi trase două gloanţe.

   Urmăritorii noştri izbucniră în răcnete de furie. Aruncai repede o privire îndărăt şi văzui că primul sampan se aşezase dea curmezişul fluviului. Cele două următoare se ciocniră de el.

   — Celor doi vâslaşi din, stânga le-am împuşcat vâslele din mână - râse prietenul meu. Acum l-am întârziat puţin şi pe de altă parte vor căuta să fie cu mai multă băgare de seamă în continuarea urmăririi.

   — Minunaţi exclamă căpitanul, cu însufleţire. Eşti un adevărat măiestru.

   — Nu e el cine ştie ce, răspunse Marian, cu modestie. Acum, însă, mai departe!

   — A! auziţi? O barcă cu motor pare să vie din spre nord. O fi poliţia.

   De după un cot al Menam-ului, la vreo sută de metri de noi, se ivi o barcă cenuşie. Într-unsa se aflau trei făpturi în hainei kaki. Pluta noastră le atrase luarea-aminte, de sigur şi imediat auzirăm o comandă scurtă. Barca îşi încetini viteza şi stopă aproape de noi.

   — Salvaţi-ne, suntem urmăriţi! strigă doamna Ellen.

   — Fireşte, doamnă, urcaţi, vă rog!

   Barca se apropia şi mâi mult, până ce Pongo putu s-o apuce. Ne urcarăm repede în ea. Era destul de mare ca să încăpem cu toţii.

   — Lord Hagerstony, se prezentă bărbatul de la cârmă, făcând o plecăciune. Aia din spate sunt de sigur urmăritorii d-voastră? Atunci ne întoarcem. Mă dau în vânt după aventuri şi nădăjduiesc să aflu lucruri interesante de la d-voastră.

   Dădu o comandă scurtă, elicea biciui iar apa şi barca făcu un viraj elegant. Răcnetele asurzitoare pe care le scoaseră acum preoţii nu le fură de nici un folos. Ca o săgeată urca barca împotriva curentului şi curând trecurăm de alt cot al fluviului, lăsându-i pe urmăritori cu buzele umflate.

   — Jim, ia tu cârma! porunci acum lordul.

   Se apropia de noi, ne cercetă cu privirea şi zise:

   — Povestiţi, vă rog!

   Doamna Ellen îşi luă sarcina să-i istorisească aventurile prin care am trecut. Figura omuleţului care ne salvase - şi care numai mutră de om căruia îi plac aventurile nu avea, se însufleţi tot mai mult. Când femeia termină, lordul ne strânse călduros mâinile.

   — Stimată doamnă, zise el, te vom pune la adăpost împreună cu soţul dumitale. Iar pe dumneavoastră domnilor - ni se adresă el - vă rog să-mi împliniţi o rugăminte. Vreţi să-mi arătaţi Templul Focului? Trebuie neapărat să intru în el.

   — Ce? făcu Marian, înmărmurit. Vreţi să intraţi în templu?

   — Da, fireşte că vreau şi trebuie să intru. Sau crezi cumva că voi lăsa să-mi scape prilejul de a prinde cel dintâi elefant alb adevărat? Trebuie să-l am, fie ce-o fi! Nici o grădină zoologică din lume nu posedă un animal ca acesta. „Dăruit de Lord Hagerstony" va scrie pe cuşca Iui. Vreţi să mă însoţiţi? Dau câte o mie de lire de cap.

   — Pentru atâta merg şi eu, zise Hoddge.

   — Mariane, avem nevoie de banii şopti eu.

   — Ştii că-mi placi, lord Hagerstony! râse prietenul meu. S-a făcut! Când îi vom fi dus la adăpost pe soţii Valentini şi pe mica dansatoare, ne înapoiarăm la preoţii focului.

   — Să batem palma! se bucură lordul. Sunt de părere să-i transportăm pe foştii prizonieri dea curmezişul ţării. Când vom ajunge la Bruma vor fi în deplină siguranţă.

   — Aşa e şi va fi interesant, să străbatem Siamul.

   — Nădăjduiesc să întâmpin şi multe aventuri, cu prilejul ăsta, încheia lordul.

   Doctorul Bertram tăcu, obosit. George privea ca fermecat în gol şi tot timpul cât ţinuse povestirea nu întrerupse o singură dată pe bunul său camarad. Se ridică, apoi, îi strânse mâna şi după ce-i

mulţumi din inimă se duse în cabină să se culce.

SFÂRŞIT

Volumul 53

ORAŞUL SCUFUNDAT

   PROFESORUL HOLGER.

   — DOMNULE CĂPITAN, afară lângă brâul de stânci al insulei noastre tot dă târcoale de vreun ceas un yacht cu motor, ceva mai mărişor. Nu ştiu ce caută pe aici.

   Căpitanul Farrow, George, doctorul Bertram şi primul ofiţer Rindow luau tocmai dejunul şi vestea adusă de Petre explodă ca o bombă. Toţi săriră în sus şi căpitanul întrebă imediat:

   — Ai putut vedea ce pavilion purta yachtul, Petre?

   — Nici unul, domnule căpitan. Un ceas întreg nu l-am scăpat din ochi, crezând că s-a rătăcit doar pe aici, dar se pare că urmăreşte un gând ascuns.

   — Poate că ne caută pe noi, tată! fu de părere George. Socot că n-am face rău să ne ducem să vedem yachtul.

   Farrow intră repede în casă şi se înapoie cu ocheanul, apoi ceru lui Petre să-i ducă acolo de unde ar putea observa bine yachtul.

   Era încă foarte devreme. După un sfert de ceas ajunseră pe o movilită şi uriaşul arătă spre apus unde un yacht tocmai plutea dea lungul brâului de mărgean

   Căpitanul, George şi Rindow îl observară imediat prin ocheanele lor şi Farrow zise în cele din urmă:

   — Dacă nu mă înşel, yachtul acesta e echipat pentru cercetarea fundului mării. Vezi aparatele pe punte, dragă Rindow?

   — Le văd, domnule căpitan, dar crezi d-ta ca proprietarul vasului va întreprinde tocmai aici cercetări pe fundul mării?

   — Trebuie să-ncercăm să-l îndepărtam de aici cu orice preţ, îşi dădu cu părere George - căci dacă se lasă la fund şi găseşte „intrarea" de sub apă, insula noastră e descoperită.

   — Şi cum să îndepărtăm yachtul? întrebă Farrow. Nu putem opri pe proprietarul lui să facă aşa cum vrea şi nici măcar să nu ne arătăm nu trebuie. Dacă se va observa că insule e locuită, va pune totul în mişcare ca s-o cerceteze.

   Câtva timp mai ţinură sub observaţie yachtul. Acesta ocolise încă odată insula şi se-ndrepta acum spre partea de apus. Părea că vrea să ancoreze acolo.

   — Numai de n-ar lăsa o barcă pe apă, pe care s-o ridice apoi peste marginea brâului stâncos; asta ar fi foarte neplăcut pentru noi, zise căpitanul. A! omul acela spân şi înalt de pe punte oare să fie proprietarul yachtului?

   — Tată, am o idee minunată! exclamă George, împreună cu Petre, voi încerca să gonesc yachtul. Îl tragem pur şi simplu de aici.

   — Dar bine, George, cum vrei să faci asta?

   — Stai să-ţi spun: vezi, yachtul a ancorat. Dacă, vom merge într-acolo cu submarinul nostru sub apă şi vom ieşi în costumele noastre de scafandru, putem lesne desprinde una din ancore şi să legăm de cealaltă o funie. Apoi „Dox"-ul nostru va târî yachtul la depărtare atât de mare, încât să-i piară pofta să se mai întoarcă.

   Toţi izbucniră în râs. Ideea lui George nu era însă de dispreţuit şi după câteva clipe de chibzuială, căpitanul răspunse:

   — Într-adevăr, dragii mei, am putea încerca. Rindow, dă ordin să se pregătească submarinul, în aşa fel încât să putem porni peste un sfert de ceas.

   Primul ofiţer se făcu nevăzut, în vreme te ceilalţi nu slăbiră din ochi yachtul vreo zece minute. După aceea Farrow şi oamenii săi porniră spre locul de ancorare al „Dox"-ului şi peste câteva minute acesta se lăsă sub apă şi se strecură încetişor prin tunel afară, în mare.

   George şi Petre îşi puseseră îndată costumele de scafandru şi aşteptau numai ordinul să părăsească submarinul.

   Cu băgare de seamă căpitanul se apropie pe sub apă de yachtul cu motor. Înălţa periscopul numai din când în când, ca să nu fie zărit.

   Locul unde ancorase yachtul avea o adâncime de zece metri. Căpitanul lăsă submarinul la fund şi dădu comanda ca George şi Petre să coboare în apă.

   După câteva minute cei doi scafandri se aflau pe fundul mării. Păşiră binişor spre locul unde stătea yachtul şi găsiră imediat odgonul de ancorare. Petre se pregătea tocmai să-l taie cu cuţitul său ascuţit, când George, care târa după el o funie, îl opri printr-o mişcare din mână.

   Tânărul avu deodată o idee. În câteva rânduri văzu coborând în apă de pe yacht batometre şi sonde. Apoi se lăsă deodată în jos un lanţ trainic, care avea la capăt o undiţă cu o momeală de vreo cincizeci kilograme greutate. Toată instalaţia astfel era prinsă de o funie de cânepă şi George îşi dădu seama îndată ce înseamnă pregătirile acestea.

   Se gândi la propria lui aventură împreună cu Petre, când vruseră să prindă şi ei peşti uriaşi. (Vezi volumul 23). Oare cercetătorul acesta să fi ancorat aici, numai ca să facă pregătiri pentru prinderea vreunor monştri marini?

   În clipa când George făcuse semn lui Petre să nu taie încă odgonul, ancora dinainte fu ridicată. Acum George ştia ce are de făcut. Cu iuţeala fulgerului legă de undiţă funia lui şi făcu semn lui Petre să se înapoieze în submarin.

   La pupa vasului se afla un cârlig trainic de care fusese legată dinainte funia. Astfel ca cei doi scafandri nu trebuiră să-şi mai piardă vremea şi intrară repede în interiorul submarinului unde îşi scoaseră costumele.

   — S-a făcut George? întrebă căpitanul.

   George râse.

   — Da, tată, răspunse el - s-a făcut şi încă mai bine decât aş fi crezut. Cercetătorul acela de pe yacht vrea să prindă aici peşti care trăiesc în adâncime. De sigur c-o fi citit şi el cartea căpitanului englez: „Lupte cu peşti uriaşi" şi vrea să-şi încerce acum norocul. Am legat funia noastră de undiţă. Aceasta a şi fost lăsată în jos şi ancorele ridicate. Probabil că yachtul va porni acum mai departe şi acolo va desfăşura cu totul undiţa. Noi vom proceda în aşa fel ca ţi cum am fi peştele pe care vrea să-l prindă, muşcăm de momeala şi târâm yachtul la mama dracului.

   — Minunat, George! Acum însă trebuie să ma ridic puţin cu submarinul şi să scot afară periscopul.

   Căpitanul cu fiul său se duseră în turn, unde îl puseră la curent pe Rindow cu pregătirile făcute. Monstrul de oţel se ridică încetinel. Farrow se opri la şase metri de suprafaţa apei şi înălţă cu băgare de seamă periscopul.

   Văzu tocmai cum yachtul se puse în mişcare şi dădu imediat în sala maşinilor comanda de plecare. Cârmi „Dox"-ul sub pupa yachtului, apoi coborî mai adânc. Acum nu mai avea nevoie de periscop şi înainta tot mai departe. Ştia că undita uriaşă era lungă de cel puţin două sute de metri şi socoti de cât timp era nevoie până să se desfăşoare în întregime. Apoi vroia să aştepte câteva minute înainte de a începe să tragă...

   — Unde vom târî yachtul, domnule căpitan? întrebă Rindow.

   — Spre nord-est, către insulele Marshall, răspunse Farrow.

   Dădu comanda să se sporească viteza submarinului. După

socoteala lui undiţa trebuie să se fi desfăşurat în întregime şi era timpul ca „peştele uriaş" să muşte de momeală.

   Deodată, cei de pe „Dox" simţiră o smucitură uşoară.

   — Ah! Monstrul a muşcat! râse George. Ce zici, tată, nu ne-am putea ridica puţin? Funia e doar lungă de două sute de metri şi aş vrea să văd ce vor face oamenii de pe yacht.

   — De încercat putem încerca, răspunse căpitanul.

   Pompele goliră repede apa din tancurile de balast şi „Dox"-ul se înălţă încetinel. Dar nu chiar de tot, ci râmase la vreo trei metri sub apă. Când căpitanul scoase periscopul, exclamă râzând:

   — Ia priviţi, domnilor! Pe yacht domneşte o agitaţie de nedescris. În faţă de tot unde e prinsă funia undiţei, stă proprietarul yachtului şi se uită prin ochean spre noi. Poate că va observa periscopul nostru, dar nu îi va dă în gând ce poate fi. Ah, trebuie să ne lăsăm repede la fund, individul vrea să tragă asupra noastră.

   O comandă scurtă şi submarinul se lăsă mai la fund.

   Viteza „Dox"-ului sporea mereu. Căpitanul alese un drum pe care-l cunoştea bine şi unde n-avea să se teamă că se va izbi de vreo stâncă. Ziua trecu şi când se înnopta, el se ridică încet la suprafaţă. Yachtul nu se vedea, ci numai luminile de poziţie. Cât cuprindeai cu privirea nu se zărea un vapor pe apă şi Farrow dădu comanda să se pună în funcţiune compresoarele şi să înainteze cu maximum de viteză.

   Toată noaptea merseră cu iuţeala aceasta. Până dimineaţa căpitanul făcuse 500 kilometri şi socoti îndestulătoare distanţa străbătută. Acum putea să desprindă funia de remorcă.

   Când răsări soarele, se lăsară din nou în apă şi dădu ordin lui Petre să-şi pună costumul de scafandru ca să se lase în apă şi să dezlege funia care lega cele două vase. Pentru asta se cerea să oprească submarinul câteva minute pe fundul mării.

   Prin periscop văzu în apropiere o insuliţă şi cârmi submarinul într-acolo. Cu puţin înainte de a ajunge stopă şi lăsă „Dox"-ul la fund. Petre ieşi repede afară şi tăia funia. După câteva minute îşi putură urma călătoria.

   — Ştii ce trebuie să facem acum, tată? zise George. Ocolim insuliţa asta şi stopam de cartea cealaltă. Vom putea observa astfel de pe plajă yachtul şi să facem cunoştinţă cu proprietarul lui nu e nevoie să-i povestim că avem un submarin.

   — Aş vrea şi eu să-l văd mai de aproape pe omul acesta, răspunse Farrow. Da, vom debarca aici, Rindow va duce vasul mai departe şi se va găsi la fund, altfel cercetătorul necunoscut îşi va da în cele din urmă seama ce am făcut.

   Căpitanul cuteză să înalţe puţin periscopul. Ocoli insula pe sub apă şi se ridică la suprafaţă după ce se încredinţă că nu e observat. O barcă de aluminiu fu montată la repezeală şi căpitanul te îndreptă spre uscat împreună cu George, doctorul Bertram şi Petre.

   Deoarece insula era nelocuită şi nu prea mare, ajunseră curând la coasta opusă şi văzură yachtul oprit şi pe marinari ocupaţi să tragă lădiţă.

   Cu ajutorul ocheanelor îi observară cu atenţiune pe oamenii de pe bord şi văzură lămurit chip lui dezamăgit al proprietarului când ţinu în mână capătul tăiat al undiţei.

   Farrow cu tovarăşii săi nu stăteau chiar pe ţărm, aşa că nu puteau fi văzuţi de pe yacht. Ei însă băgară de seamă cum proprietarul vasului arătă spre insulă şi yachtul se puse încet în mişcare.

   — Să ne retragem puţinel, zise căpitanul. Vom povesti oamenilor acelora că am debarcat de pe un vapor cu scopul de a întreprinde unele cercetări. Vom face în aşa fel încât proprietarului yachtului să nu-i mai dea în gând să se înapoieze în Oceanul Pacific. Pe de altă parte, dacă va veni vorba despre monştrii adâncurilor, îi vom îndruma spre un loc unde... să-i poată pescui.

   — Nu crezi, domnule căpitan, întrebă doctorul Bertram - că omul acela va bănui ceva văzându-ne aici fără nici un vas prin apropiere? Va recunoaşte, de sigur, uniforma d-tale şi va şti astfel că am venit cu un submarin. Cel mai nimerit lucru ar fi să dezbraci tunica şi chipiul şi să le ascunzi pe undeva.

   — Ai dreptate, doctore, nu m-am gândit la asta. Petre, ia în primire uniforma şi du-o de aici!

   Căpitanul dezbrăcase tunica şi-şi scosese chipiul.

   — Să mergem spre ţărm şi să ne arătăm oamenilor, zise Farrow.

   — A, ne-au zărit şi au început sa ne privească prin ocheane. Să le facem semne ca să vadă că şi noi le-am zărit yachtul.

   Căpitanul ridică braţul şi-l legănă în aer. La fel făcură George şi doctorul. Imediat o barcă fu lansată de pe yacht şi doi inşi coborâră în ea împreună cu un marinar care vâsli spre ţărm.

   Când ajunseră la plajă şi debarcară, se îndreptară imediat spre căpitan şi fără multă vorbă, îşi spuseră numele:

   — Profesorul Holger.

   — Doctorul Ling.

   Farrow se recomandă sub alt nume, la fel făcură însoţitorii săi şi deoarece n-aveau un loc mai potrivit, îi pofti să se aşeze pe povârnişul păduricii.

   — Locuieşti pe insula aceasta, domnule Kersten, (aşa se recomandase Farrow), sau ai debarcat şi d-ta numai întâmplător? întrebă profesorul Holger.

   — Ne-am lăsat debarcaţi aici numai pentru câteva ceasuri, domnilor, răspunse căpitanul. Mă iertaţi că nu vă pot da lămuriri mai amănunţite asupra prezentei noastre în locul acesta. Peste zece ore va veni să ne ia vasul care ne-a adus.

   — Probabil că aveţi de gând să faceţi nişte cercetări pe aici, domnule Kersten, râse profesorul. Nu sunt curios şi vă doresc succes.

   — Mulţumesc. Îmi dai voie să le întreb, domnule profesor, ce vânt te-a adus încoace?

   Profesorul povesti căpitanului toată aventura Era încredinţat că avusese de-a face cu un monstru marin. Doctorul Bertram, care fusese recomandat sub numele de Roller, căută să afle ce avea de gând să întreprindă profesorul de acum încolo.

   — Fireşte că mă înapoiez în Pacific ca să mai încerc odată. De sigur că acolo se află mulţi monştri dintr-aceştia. Din păcate nu e nici o insulă unde să putem debarca.

   — Doar un atol, un brâu de stânci, însoţitorul meu, doctorul Ling, suspine că s-ar afla totuşi o insulă acolo; ar trebui ridicată o barcă peste marginea brâului înconjurător şi de partea cealaltă am da de o insulă. Mi-ar fi foarte plăcut să-mi pot întemeia acolo un sălaş, căci am intenţia să cercetez temeinic fundul mărilor. Ai auzit cândva despre oraşul scufundat Atlantis?

   — Desigur, domnule profesor, răspunse doctorul Bertram, care se afla acum în elementul său. Toţi învăţaţii se ceartă doar în jurul acestui oraş scufundat. Unii susţin că ar fi dispărut în oceanul Pacific, alţii sunt de părere că faptul nu s-a putut întâmpla decât în Atlantic.

   — Aşa e, domnule Roller, încuviinţă profesorul - eu am studiat toate părerile, dar am convingerea că oraşul acesta nu s-a putut scufunda decât în oceanul Pacific. Dacă aş găsi o insulă acolo unde am încercat să prind monştrii marini, aş rămâne în locul acela atâta vreme până voi găsi oraşul scufundat Atlantis.

   — Ai vreo dovadă că oraşul cu pricina s-ar afla acolo? întrebă căpitanul.

   — Da, domnule Kersten, dar asupra acestui punct n-aş dori să vorbesc. Pricepi d-ta, învăţaţii şi cercetătorii trebuie să fie discreţi. Dar dacă aţi avea puţin timp, domnilor, mi-aş îngădui să vă invit la o mică gustare pe yachtul meu.

   Căpitanul primi cu mulţumire invitaţia. Vroia să afle mai multe cu privire la acest profesor.

   Petre rămase pe insulă, în vreme ce Farrow, doctorul şi George se urcară în o barcă mică şi se duseră pe yacht, unde profesorul le arătă imediat funia retezată de „monstru".

   Gustarea fu servită în cabina mare a proprietarului yachtului. Cu prilejul acesta camarazii făcură cunoştinţă cu domnişoara Holger, fiica profesorului, care-l însoţea mereu pe tatăl ei în expediţiile lui. Afară de doctorul Ling, se mai aflau pe bord încă opt marinari.

   Căpitanului îi bătu la ochi că domnişoara Holger de abia schimba un cuvânt cu doctorul Ling şi nu-l servea la masă la fel cum făcea cu ceilalţi. Îşi zise că era ceva necurat la mijloc, dar nu- şi bătu mult capul să descopere taina.

   II.

   ATLANTIS?

   DUPĂ CE SFÂRŞIRĂ DE MÂNCAT, bărbaţii mai stătură mult de vorbă pe puntea yachtului şi doctorul Bertram stărui din nou asupra oraşului scufundat Atlantis. Profesorul nu vru însă să dea lămuriri mai amănunţite şi susţinea mereu că îl va găsi cu siguranţă în Oceanul Pacific. Avea pe bord aparate şi costume de scafandru cu care ar putea cerceta fundul oceanului.

   George examinase cu interes aparatele care se aflau la pupă şi acum se plimba agale pe punte. Cu prilejul acesta o văzu iar pe domnişoara Holger care stătea sprijinită de parapet şi privea visătoare la luciul apei. Nu vru s-o turbure şi trecu repede înainte, când se auzi deodată strigat pe nume:

   — Domnule George Farrow!

   Se întoarse brusc şi privi ţintă la fată.

   — Pe mine mă chemi, domnişoară Holger? întrebă ei. Eu mă numesc...

   Ea îl întrerupse:

   — Vino, te rog, cu mine, trebuie să-ţi vorbesc neapărat, domnule Farrow. Aici putem fi turburaţi. Dar la proră nu ne poate spiona nimeni.

   Merseră în tăcere într-acolo. După ce fata se încredinţă că nu e nimeni în apropiere, începu:

   — Domnule Farrow, ştiu cine eşti şi mai ştiu că demnul Kersten acela e tatăl d-tale, iar domnul Roller e doctorul Bertram. Nu vă voi trăda, căci ştiu de ce ne-aţi târât încoace. Eu sunt singura de pe yacht care nu crede în povestea cu monştrii adâncurilor. Când v-am zărit pe plajă, v-am recunoscut imediat pe toţi. Locuiţi colo în Pacific pe insula aceea singuratică unde am ancorat noi. Vă temeaţi să nu vi se descopere ascunzătoarea şi de aceea aţi recurs la şiretlicul de a ne târî încoace. În ce mă priveşte, nu iau în nume de rău fapta dv.

   George nu ştia ce să creadă. În cele din urmă, mărturisi adevărul, iar fata zise:

   — Bine. Domnule Farrow, văd că mă pot bizui pe d-ta. Aş fi tăcut şi aş fi procedat în aşa fel ca şi cum nu ştiu nimic despre chestia asta, dar acum mă bucur totuşi că lucrurile s-au întâmplat astfel. Am o mare rugăminte către d-ta.

   — Dacă ţi-o vom putea împlini, ne vom simţi fericiţi, domnişoară. Vorbeşte-mi deci deschis!

   — Asta şi vreau, domnule Farrow. Ascultă! Trebuie să-ţi istorisesc repede povestea mea. Tata vrea să mă silească să mă căsătoresc cu doctorul Ling, care e un om cât se poate de râu. Cunosc multe ticăloşii de-ale sale, dar nu le pot aduce la cunoştinţa tatei. Acum doctorul a izbutit să-l convingă pe tata să pornească cercetări pentru regăsirea oraşului scufundat Atlantis. I-a adus cărţi şi hărţi şi i-a vorbit atât de stăruitor până ce bietul tata a început să creadă şi el în povestea oraşului acela scufundat şi s-a născut într-unsul dorinţa să-l descopere. Numai doctorul Ling singur pare să ştie unde se află aşa-zisul Atlantis, dar nu vrea s-o spună tatei, deoarece ţine să-l silească mai întâi să devin soţia lui. În disperarea mea am luat în cele din urmă hotărârea să scotocesc prin bagajul doctorului Ling ca să dau de însemnările cu pricina. La început totul a fost în zadar. Mai târziu însă, începând să-l observ în taină pe doctor, am văzut că se îngrijea mult de jambierele sale. M-am aşezat la pândă în unele nopţi, aşteptând un prilej prielnic ca să pot pune mâna pe însemnări. Acum trei zile mi-am atins ţinta, găsindu-le în căptuşeala jambierelor, de unde le-am scos şi le-am copiat. Apoi am pus totul la loc. Acum am însemnările, dar, cu toate astea, nu le pot preda tatei căci... le-am furat. Îţi jur, însă, domnule Farrow, că am făcut asta numai din disperare că vroiau să mă silească să mă mărit cu un ticălos. Îmi poţi veni în ajutor, câştigându-ţi astfel recunoştinţa tatei? Eu sunt logodită în taină şi nu mă voi căsători niciodată Cu altul decât cu acela pe care-l iubesc.

   George îi strânse mâna şi zise:

   — Te poţi încrede în mine, domnişoară Holger. Dă-mi însemnările şi nu te mai îngriji de nimic. Voi vorbi încă astăzi cu tatăl d-tale şi-i voi indica locul unde ar putea găsi, probabil, zic: probabil oraşul scufundat Atlantis. Să nădăjduim că e departe de Pacific, căci tatăl d-tale pare să bănuiască insula noastră.

   — De asta e vinovat numai doctorul Ling, domnule Farrow. El s-a exprimat chiar că acolo ar putea fi ascunzătoarea dv. şi când am fost târâţi de presupusul monstru, l-a convins pe tata să ne înapoiem mai târziu ca să cercetăm cu atenţiune insula.

   — Bine că mi-ai spus, domnişoară. Aşa dar, încă odată: te poţi bizui pe mine. Ai însemnările la d-ta?

   — Uite-le aici, domnule Farrow.

   George se despărţi de fată şi căută un loc ascuns unde să poată cerceta în linişte însemnările. Pe acestea se puteau vedea grupul insulelor Mariane şt insulele Marshall, iar între ele era însemnat cu roşu reciful Alligator. În ţinutul acesta presupunea deci, doctorul Ling că s-ar afla oraşul scufundat Atlantis.

   George râse cu poftă. După părerea lui totul nu era decât o poveste.

   Lângă reciful Alligator, George mai văzu o insulă care fusese

însemnată în urmă şi căreia i se dăduse numele „Poti".

   Tânărul făcu la repezeală pentru el altă însemnare şi se înapoia Ia masa unde bărbaţii continuau să stea de vorbă.

   — Pe unde te-ai plimbat, tinere? întrebă profesorul Holger. Ai văzut aparatele mele?

   — Le-am văzut, răspunse George - dar în acelaşi timp am chibzuit unde s-ar putea afla oraşul scufundat. Am auzit odată ceva în privinţa asta de la un căpitan care ar fi făcut acolo unele descoperiri importante. Nu-mi amintesc însă de numele insuliţei dintre Mariane şi insulele Marshall.

   Chipul doctorului Ling păli. Instinctiv duse mâna la jambieră şi o pipăi.

   — Aţi auzit vreodată despre reciful Alligator, domnule profesor? urmă George. În apropierea acestuia cică s-ar afla insula cu pricina. Voi găsi eu numele ei, trebuie numai să mă gândesc puţin.

   Doctorul Ling se ridicase iritat şi şoptise ceva profesorului. Căpitanul Farrow privi uimit la George neştiind ce să creadă de purtarea acestuia.

   — Ah, mi-am adus aminte, domnule profesor exclamă tânărul. E insula Poti. Da, da.

   — Vrei să-l încurci pe profesor, tinere? izbucni deodată doctorul Ling. Eu ştiu întâmplător unde s-ar afla oraşul scufundat şi-l voi conduce acolo pe domnul profesor. Nici d-ta nu crezi ce ai spus adineauri.

   George îl râse în fată:

   — D-ta însuţi ştii cel mai bine ce e adevărat îşi ce nu din afirmaţiile mele. Dacă vrei, voi povesti şi mai mult domnului profesor.

   Doctorul Ling făcu o mişcare dispreţuitoare cu mâna. Atunci, George scoase la iveală desenul copiat de domnişoara Holger şi îl arătă ticălosului.

   — Ai văzut cândva desenul acesta, domnule doctor? întrebă el.

   — Eşti un hoţ, m-ai prădat! izbucni doctorul Ling.

   — Ce, ăsta e desenul d-tale, domnule? Ia cercetează-ţi, te rog, jambiera şi vezi dacă nu se află la locul său.

   Asta era prea mult pentru doctorul Ling. Cu o privire furioasă părăsi puntea şi alergă în cabina iui, probabil pentru a se încredinţa dacă însemnările mai erau la locul lor.

   — Nu pricep ce l-a apucat pe doctorul Ling, zise profesorul. Nu i-ai făcut nimic şi el s-a înfuriat aşa, deodată... Ce e cu desenul ăsta, domnule?

   — Plecaţi cu yachtul dv. într-acolo şi faceţi cercetări în adâncul mării, domnule profesor, răspunse George. Mai mult nu pot şi nu vreau să vă spun deocamdată.

   — Da, voi porni de aci dea dreptul spre reciful Alligator şi voi începe acolo cercetările, zise profesorul.

   — Îţi mulţumesc din inimă, tinere.

   Căpitanul Farrow îşi luă rămas bun de la profesor şi după câteva minute, se aflau iar acolo unde debarcaseră şi aşteptară până văzură yachtul îndepărtându-se.

   George povesti acum ce aflase de la fiica profesorului.

   — Desigur că se va întâmpla ceva, zise căpitanul. Aş dori să merg şi eu la reciful Alligator.

   Rindow înălţă vasul la suprafaţă când văzu că tovarăşii săi se urcară în barca de aluminiu. Petre adusese tunica şi chipiul căpitanului şi acum vâslea din răsputeri spre submarin.

   Cu viteză redusă „Dox"-ul spintecă valurile. Yacht-ul dispăruse de mult în zare şi căpitanul Farrow nu ţinea deloc să se grăbească căci ştia unde va găsi pe noii săi cunoscuţi.

   În zorii zilei următoare ajunseră în apropierea recifului Alligator. Rindow stătea în turn şi cerceta cu ocheanul de noapte întinsul apei.

   Când se făcu lumină dea binelea, văzu în depărtare o trâmbă de fum care se apropia cu viteză de submarin. Închise imediat copacul turnului şi dădu comanda de afundare. Prin periscop observă vasul ce venea tot mai aproape şi îşi dădu în cele din urmă seamă că era un distrugător englez.

   Merse jumătate de ceas sub apă şi când privi iarăşi afară, vasul străin dispăruse. În schimb, la oarecare distantă se afla un vas cu trei catarge. Dispăru şi acesta în curând şi abia atunci primul ofiţer dădu comanda de ridicare la suprafaţă.

   În clipa în care deschise capacul, apăru căpitanul Farrow.

   Primul ofiţer îi comunică cele observate şi încheie:

   — Peste două ceasuri vom fi la ţinta călătoriei.

   — Voi lua eu acum cârma, Rindow, zise căpitanul. Du-te d-ta de te odihneşte. Când vom ajunge la Alligator, te voi trezi.

   Primul ofiţer salută şi cobori în interiorul vasului. Farrow rămase singur în turn şi privi îngândurat la întinsul apei.

   Deodată se simţi atins pe braţ.

   — Bună dimineaţa, tată, zise George. N-am mai putut dormi, căci mă turbură mereu presimţirea că ne aşteaptă evenimente importante.

   — Vei fi avut vreun vis rău. Băiete dragă. Altfel eşti vesel

întotdeauna dimineaţa...

   — Să ne afundăm repede, tată! îl întrerupse George, înspăimântat.

   Întorcându-se aproape fără voie, George văzu venind în goană spre ei distrugătorul englez, pe care-l zărise Rindow. Mai era la cel mult trei kilometri depărtare.

   Cu iuţeala fulgerului fu închis capacul turnului şi imediat dispăru şi „Dox"-ul sub apă.

   — Să ne lăsăm cât mai în adânc căci distrugătoarele acestea au acum toate bombe de apa; apoi vreau să merg de-a dreptul spre nord, zise căpitanul şi dădu îndată vasului altă direcţie.

   După două ceasuri Farrow cuteză să se înalţe puţin. Scoase periscopul afară, dar îl trase imediat îndărăt. Aproape în aceeaşi clipă simţi o zguduitură şi se adânci la douăzeci de metri, întorcând vasul încetişor spre sud.

   — Ce s-a întâmplat, tată? întrebă George, îngrijorat.

   Rindow şi Petre dădură buzna în turn, căci simţi şi ei zguduitura.

   — Sus ne aşteaptă vreo şase vase de război franceze şi engleze. Au tras asupra noastră când am întâlnit periscopul. M-am lăsat la douăzeci de metri ca să nu mă poată descoperi cu avioanele.

   — Să ştii c-am fost trădaţi, domnule căpitan, zise Rindow. Să ne fi recunoscut, oare, profesorul?

   — El poate nu, dragă Rindow, ci mai curând doctorul acela Ling care trebuie să aibă mare ură împotriva noastră. Fireşte că i-a fost lesne să-şi închipuie că povestirea noastră n-a fost adevărată şi probabil c-a transmis o radiogramă ca să-i asmute pe francezi şi englezi împotrivă-ne.

   — Da, dar ce facem acum, domnule căpitan, căci nu putem rămâne mereu sub apă? Ce-ar fi să încercăm să ne croim drum până la reciful Alligator?

   — Ce te faci însă cu stâncile din cale, dragă Rindow? Nu prea cunoaştem bine apele de pe aici şi trebuie să fim cu mare băgare de seamă.

   — Am putea trage oblonul de la ferestrele de cristal şi să ne urmăm drumul încet de tot. Eu ma voi aşeza în faţă şi voi observa dacă e vreo piedică în cale.

   — Asta putem face, dragă Rindow, căci şi aşa ne apropiam de ţintă. Plundow poate lua în primire cârma, iar noi vom merge la postul de observaţie.

   Timonierul trecu la cârmă, iar Farrow, Rindow, George şi doctorul duseră la capătul submarinului unde inginerul Hagen construise ferestrele apărate pe din afară de obloane de oţel.

   „Dox"-ul se puse încet în mişcare. Trei ceasuri aproape merseră astfel, când, deodată, un obiect întunecat se ivi dinaintea lor.

   Rindow vru sa comande în porta-voce schimbarea direcţiei, insa era prea târziu.

   — Repede înapoi cu toată viteza, comanda căpitanul în acustic.

   Elicea începu sa se învârtească înapoi, însă nu mai putu

împiedica nenorocirea. Vasul fu prins intre doi pereţi, într-un întuneric adânc.

   — Proasta afacere, Rindow! mormăi căpitanul. Voi aştepta câteva minute apoi voi da înapoi cu toată forţa. Poate reuşim astfel sa ne eliberam. As dori sa ştiu în ce ne-am prins.

   — Aveam impresia ca intram într-un tunel. Voi merge eu la cârmă şi voi îndeplini comenzile dumitale.

   — Dumnezeule, ce-o fi asta? Batometrul s-o fi stricat... căci vad ca arata vreo patruzeci de metri adâncime.

   Căpitanul holba şi el ochii la batometru. Apoi, recăpătându-şi sângele rece dădu buzna în turn. Aparatul era în regula, dar arata şi el o adâncime de aproape patruzeci de metri.

   — Cum e cu putinţă, Plundow, sa nu fi observat ca ne adâncim tot mai mult?

   — Domnule căpitan, acum vad şi eu, se scuza timonierul încurcat.

   Farrow socoti ca nu e timpul sa facă imputări bătrânului marinar, de aceea dădu comanda:

   — Îndărăt cu toată puterea!

   Submarinul nu se clinti.

   Puse sa se oprească motoarele şi-l căuta pe inginerul Hagen. Când se afla de situaţia „Dox"-ului, făcu o mutra serioasa.

   — Daca suntem prinşi va fi greu sa ne desprindem, domnule căpitan. Fireşte ca voi încerca tot ce se poate, însă nu garantez de reuşită.

   Căpitanul aprinse reflectorul de la prora vasului şi toţi privirea prin geamul de cristal. Ceea ce văzură îi făcu sa se minuneze. Înaintea lor se casca un tunel întunecos care părea făcut din blocuri groase de piatra. Tunelul trebuie sa se fi îngustat într-un loc astfel ca „Dox"-ul fusese prins între doua ziduri.

   George, Petre şi inginerul Hagen îşi puseră costumele de scafandru şi părăsiră vasul prin cabina speciala.

   Ocoliră încet scheletul de oţel şi-l luminară cu lanternele electrice care luminau şi sub apa. Era prins de pe laturi, dar

fusese turtit.

   George nu-şi putuse stârni curiozitatea şi-l hotărî pe Petre sa meargă cu el o bucata de drum prin tunel. Vroia sa ştie unde se afla.

   Înaintară cu greu căci erau împiedicaţi de presiunea apei. Tunelul se întindea vreo douăzeci de metri, apoi se lărgea şi văzură la dreapta şi la stânga alte ziduri.

   Nu se mai aflau într-un tunel, ci aveau apa deasupra.

   In ziduri văzură deschizături mari şi George se îndrepta către una dintre ele, cu gândul sa intre înăuntru. Când fu aproape, se dete speriat înapoi şi vru sa fuga. Dar nu se putea mişca prea repede şi numai mulţumită lui Petre scăpa de o moarte groaznica.

   Din deschizătura zidului sari un animal fioros: un soi de păianjen uriaş, mare de cel puţin un metru. Avea o platoşă ca de stacoj şi semăna cu un rac de mare.

   Întinsese picioarele spre George şi i-ar fi ajuns daca Uriaşul nu l-ar fi smucit înapoi. Il retrase repede prin tunel îndărăt la submarin, unde ajunseseră istoviţi şi-şi dezbrăcară în grabă costumele de scafandru.

   — Tată, cred că am descoperit oraşul scufundat Atlantis, zise George şi povesti ce văzuse.

   Doctorul Bertram clătină însă capul zicând:

   — Nu poate fi oraşul acesta... probabil un altul.

   — Scufundat în vremuri vechi de vreun cutremur marin. Atlantis se află cu totul în altă parte.

   — Eu vreau totuşi să-l cercetez, stărui George. Îmi dai voie, tată? Vom ştii noi să ne apărăm împotriva monştrilor de colo.

   — În prima clipă m-am cam speriat, dar atâta tot.

   — Avem acum ceva mai bun de făcut, George. Trebuie să încercăm să scoatem vasul de aici, altminteri ne înăbuşim cu toţii.

   George îşi dădu seamă că tatăl său avea. Dreptate, aşa că nu mai stărui.

   Inginerul Hagen era de părere că trebuie năruit zidul pe una din părţi sau scobit puţin pe dinăuntru ca să se lărgească tunelul.

   Căpitanul nu se putea hotărî deocamdată pentru întrebuinţarea unui explozibil, vrând să încerce mai întâi dacă nu puteau fi desprinse câteva blocuri de piatră, ceea ce nu era deloc uşor, de altfel, George, Petre şi Kard se puseră îndată pe treabă. Nu putură lucra neîntrerupt prea mult timp, trebuind să facă pauze lungi. Aerul în submarin devenea din ce în ce mai greu şi căpitanul începu să se gândească serios să dărâme zidul prin explozie.

   Dar când cei trei ieşiră iarăşi afară ca să facă o ultimă încercare, vasul începu deodată să se mişte. „Lucrătorii" fură chemaţi imediat înăuntru şi căpitanul încercă din nou să dea înapoi cu tonă-forţă. Vasul zgâlţâii zidul şi în cele din urmă ieşi în apă.

   — Slavă Domnului! Exclamă căpitanul.

   — Acum sa ne ridicăm la suprafaţă, căci avem nevoie de aer proaspăt, altminteri ne înăbuşim.

   „Dox"-ul se înălţă încet şi când Farrow putu ridica periscopul, văzu în depărtare câteva trâmbe de fum, iar aproape de tot o insulă care părea să fie nelocuită. Submarinul ieşi cu totul la suprafaţă, capacul turnului fu deschis şi toţi respirară cu nesaţ aerul curat. Farrow îndreptă apoi vasul spre insulă.

   III.

   DOCTORUL LING ŞI COMPANIA.

   MALURILE INSULEI CADEAU DREPT ÎN JOS, aşa că Farrow putu apropia submarinul de ţărm. Crengile care atârnau deasupra apei, acopereau aproape în întregime „Dox"-ul. O ascunzătoare mai bună nici nu şi-ar fi putut dori căpitanul.

   Împreună cu George, doctorul Bertram şi Petre coborî pe uscat ca să cerceteze mai întâi insula, care nu părea să fie mare.

   Era cam greu de pătruns în pădure, dar dădură îndată de o potecă ce părea croită de mână omenească. Pornind pe ea, ajunseră într-un luminiş mic în care se afla o căsuţă de lemn. Pe dinafară făcea o impresie cât se poate de bună, părea însă nelocuită.

   Căpitanul, urcă o terasă mică şi se uită înăuntru prin fereastră. Clătină capul cu mirare şi se înapoia la camarazii săi.

   — Casa e mobilata cât se poate de modern, zise el dar n-am văzut pe nimeni într-unsa. Poteca merge mai departe şi sunt de părere s-o urmăm. Îşi croiră cu greu drum, prin tufişurile încâlcite şi când ajunseră la capătul potecii se opriră surprinşi. Într-un golf se afla ancorat yachtul profesorului Holger. Acesta stătea pe punte şi se uita la desenul cu însemnările, pe care i-l dăduse George. Cât despre marinari şi fiica lui, nu se vedea nici o urmă.

   — George, zise căpitanul - trebuie să te duci singur la profesor, poate îl hotărăşti să vie pe insulă. Aş dori să-i vorbesc, fără să fie de fată doctorul ăla.

   — Lasă pe mine, tata. De sigur că vrei să-ţi trădezi adevărata identitate?

   — Da, George, e mai bine să ştie cine sunt. Poate îi pot fi de ajutor în cercetările sale, dar îi voi cere în schimb să nu mai vie niciodată pe insula mea.

   — Tată, uite încă o insulă care pare însă locuită, zise George deodată. Văd acolo un podeţ din lemn de bambu.

   — Ce mică e! Pe sfert cât asta de aici, răspunse căpitanul, după ce aruncă şi el o privire într-acolo. Acum du-te însă pe yacht şi adu-l pe profesor încoace.

   George alergă spre ţărmul golfului. Profesorul ridică mirat capul când se auzi strigat de pe mal.

   — Ei, cum ai ajuns aici, tinere? întrebă el. Dumneata ai fost acela care mi-ai dat ieri desenul.

   — Nu?

   — Da, domnule profesor, dar viu azi cu o mică rugăminte la d- voastră. Aveţi timp câteva minute? Aş dori să vă arăt ceva pe insula aceasta.

   — Viu îndată, răspunse profesorul.

   După câteva clipe fu lângă George şi-i întinse mâna.

   — Unde e echipajul d-voastră, domnule profesor? întrebă tânărul. Nu văd nici un om pe bord.

   —  Au plecat cu fiică-mea şi doctorul Ling pe insula de colo unde cică ar locui un cunoscut al doctorului. I-a invitat pe toţi marinarii ca să mai bea şi ei ceva după un post atât de lung.

   — Şi fiica d-voastră tot acolo, e, domnule profesor?

   — Fireşte. Dar de ce întrebi atât de îngrijorat.

   — Aşa, într-o doară, domnule, profesor. Vă rog, vreţi să mă însoţiţi puţin? Vom da îndată de prietenii mei...

   — Nu mai spune, au şi sosit cu toţii? S-or fi pricepând să facă farmece.

   — Nu e tocmai aşa, dar mai târziu veţi recunoaşte şi d- voastră că pentru noi nu există depărtări. Dar ce-a mai spus doctorul Ling despre mine? Are încredere în schiţa mea?

   — Nici eu nu prea ştiu ce vrea de la mine, zău aşa. El crede că i-au furat secretul cu scop sa... ei, a vorbit şi el fără nici un temei.

   George păşi înaintea profesorului. Ajunseră pe poteca îngustă, unde Farrow le ieşi în întâmpinare, zâmbind:

   — Bună ziua, dragă profesore, sunt vesel că te întâlnesc aici. Aţi călătorit bine?

   — A, bună ziua, domnule Kersten! Da, mulţumesc, am petrecut drumul cât se poate de bine. O singură dată am fost opriţi şi întrebaţi dacă n-am întâlnit cumva submarinul căpitanului Farrow. Şti dumneata ce gând năstruşnic i-a venit doctorului Ling al meu? Cică dumneata, domnule Kersten, ai fi căpitanul Farrow şi că aţi fi

ascuns submarinul în insula unde ne-am întâlnit. Ce zici de asta?

   — Zic că e întocmai aşa şi că doctorul acela a spus şi el odată în viaţa lui adevărul.

   — Ce... dumneata eşti căpitanul Farrow? Dar, de ce mi te-ai recomandat atunci altfel?

   — Pentru că mai aveai tovarăşi pe bord şi eu nu obişnuiesc să spun nimănui imediat cine sunt. De sigur că cunoşti motivele mele, domnule profesor. Te-am chemat aici ca să discut ceva cu dumneata. Îngăduie-mi să-ţi prezint pe scumpul meu doctor Bertram.

   Cei doi se înclinară:

   — Domnule profesor, propuse căpitanul - dacă eşti într-adevăr singur pe yachtul dumitale, ar fi bine să ne ducem acolo căci vreau să vorbesc cu dumneata câteva minute intre patru ochi.

   — Cu plăcere, domnule Farrow. Doctorul Ling şi fiica mea se întorc abia după amiază. Nu ne va turbura nimeni pe yachtul meu.

   Când se aflară pe yacht, căpitanul privi prin ochean spre insula cealaltă. Nu descoperi pe nimeni pe ţărm; se aşeză liniştit lângă Holger şi începu:

   — În primul rând, domnule profesor, trebuie să-ţi fac o spovedanie, zise el, zâmbind. N-ai prins nici un fel de monstru marin în undiţa ci... submarinul meu.

   — Cum e cu putinţă asta, domnule Farrow? Am fost târât doar de monstrul acela!

   — Nu de el, ci de mine, dragă profesore. Te voi lămuri îndată. Ştii că am în Oceanul Pacific o ascunzătoare care nu poate fi descoperită atât de lesne, pentru că o înconjurată de un brâu de stânci. Alaltăieri dimineaţa am văzut yachtul dumitale ancorând acolo şi ne-am temut imediat că vei lăsa pe apă o barca ca să cercetezi insula în interior.

   Farrow urmă apoi să-i istorisească în ce fel procedase şi când sfârşi, profesorul zise:

   — Domnule căpitan, dacă un altul mi-ar fi făcut şotia asta... nu ştiu zău ce i-aş fi făcut. Dumitale însă nu ţi-o iau în nume de rău, cu atât mai mult, cu cât băiatul dumitale mi-a dai desenul cu ajutorul căruia voi găsi poate oraşul dispărut Atlantis.

   — Îl vei găsi, domnule profesor şi chiar dacă nu tocmai oraşul acesta, atunci un altul. În drumul nostru, când am fost nevoiţi să ne afundăm; am avut un mic accident şi am nimerit cu prilejul acesta în oraşul dispărut care se află la vreo patruzeci de metri adâncime pe aici pe aproape.

   — Ce, domnule Farrow, dumneata ai şi găsit oraşul? exclamă profesorul, de abia stăpânindu-şi emoţia. Atunci, trebuie să pornesc fără zăbavă cercetările. Indică-mi, te rog, locul exact unde-l pot găsi!

   — Mai târziu, domnule profesor, acum am de discutat altceva cu dumneata. Vreau anume să-ţi atrag atenţia asupra acestui doctor Ling, care cred că n-are gânduri bune cu dumneata.

   — Dar bine, domnule căpitan, îl cunoşti foarte puţin pe omul ăsta! Cum poţi vorbi astfel despre el? Doctorul Ling s-a ostenit mult pentru fiica mea şi ar dori s-o ia, de soţie. Eu l-aş primi cu dragă inimă de ginere, însă... fiica mea îl respinge mereu. Dar lasă, că o s-o hotărăsc eu în cele din urmă, căci sunt încredinţat că Ellen va fi fericita cu doctorul Ling...

   — Atunci, aşteaptă cel puţin până veţi fi terminat Cu cercetările ce aveţi de gând să faceţi aici, domnule profesor. Fireşte că noi îţi vom ajuta, căci putem ajunge mai lesne cu submarinul nostru pe fundul mării decât dumneata cu aparatele. Trebuie să-mi făgăduieşti însă, că nu vei povesti nimănui despre prezenţa mea aici. În primul rând doctorului Ling.

   — Dar ce ai dumneata, domnule Farrow, împotriva acestui om? Fireşte că voi tăcea, dar vei recunoaşte mai târziu că te-ai înşelat.

   — Nu prea cred. Acum mă duc, căci nu vreau să fiu văzut aici. Sunt bine ascuns pe coasta de răsărit a acestei insule. Dacă vei dori să-mi vorbeşti, vino colo la mal şi te voi zări eu îndată... Dar, ia spune, cunoşti casa ce se află pe insula asta?

   — Încă nu, domnule Farrow, dar doctorul Ling mi-a vorbit de ea. Zice că aparţine unui cunoscut al lui, care i-a pus-o la dispoziţie pentru cazul când ar veni odată pe insulă.

   — Aha... un cunoscut de-al doctorului! Murmură Farrow ca pentru sine.

   Se despărţi apoi de profesor după ce-şi dădu întâlnire cu el pentru a doua zi dimineaţa. Căpitanul vroia să-l ia atunci pe submarin ca să-i arate oraşul scufundat.

   — Ştii dumneata, domnule căpitan, că mie nu-mi place deloc povestea asta? zise doctorul Bertram, când se înapoiară împreună spre coastă.

   — Aici se pregăteşte ceva. Ar fi bine să-l observăm în taină, pe doctorul ăla. Cel mai nimerit e ca George şi Petre să ia asupra lor sarcina asta.

   — Tot aşa m-am gândit şi eu, dragă doctore, înainte de toate trebuie să se ducă pe insula de peste drum ca să-l ţie sub observaţie pe oamenii de colo.

   — Va fi însă foarte greu, tată, să mergem cu barca într-acolo, fără să fim zăriţi, zise George. Asta am putea-o face numai noaptea. Dac-aş ştii ca nu sunt rechini pe aici, aş propune sa trecem înot.

   — Rechini nu se aţin prin locurile astea, răspunse doctorul Bertram. Pe de altă parte insula e atât de aproape, încât n-aveţi ce vă teme.

   — Atunci mă duc înot cu Petre, hotărî George.

   Când cei doi ajunseră cu bine dincolo, pătrunseră imediat în desiş, unde nu puteau fi văzuţi. Rămaseră câteva clipe locului, ca să asculte. Din depărtare auziră glasuri şi din când în când hohotul de râs al unui bărbat.

   — Înainte, Petre, să nu ne pierdem vremea! Mă mir însă că auzim numai glasuri răzleţe. Trebuie să fie doar toţi opt marinari aici, zise George. M-a cuprins deodată un simţământ de teamă, ca şi cum ne-ar pândi o primejdie. Insula asta îmi pare misterioasă.

   — Si mie, domnule George. Să ne târâm binişor şi să ne încredinţăm dacă totul e în ordine. Ah! Cele două glasuri se apropie. Atenţie, domnule George, trebuie să ne ascundem aici!

   Tânărul se şi culcase la pământ şi se vâri sub o tufă deasă. Stătea aproape de tot lângă o potecă ce ducea în lăuntrul insulei. Petre se vârâse sub tufa alăturată.

   Glasurile se auzeau tot mai desluşit, apoi George văzu doi bărbaţi urcând poteca. În unul din ei recunoscu pe doctorul Ling, dar celălalt îi era necunoscut. Părea sălbăticit şi avea chipul aspru.

   Se opriră deodată şi George îl auzi pe doctorul Ling spunând:

   — Rămâne cum am hotărât, Jack. Trebuie să-l împiedicăm pe Holger să se lase în apă. Noi ştim că acolo jos se află un oraş scufundat, dar nu voi îngădui niciodată ca Holger acela să-l descopere. Cineva trebuie să fi copiat desenul meu, altminteri nu i-ar fi dat în gând profesorului să vie pe insula asta.

   — Lasă că nu îi va prii călătoria încoace, doctore. Mult aş vrea să ştiu ce-ar zice dac ar afla că cei doi marinari, în care avea atâta încredere, sunt acum departe cu vasul meu! Fără oamenii aceştia cu greu va putea întreprinde aici ceva.

   — Jack, bagă de seamă să nu-ţi scape Ellen! Îi voi spune lui Holger că ea a vrut să-i împiedice pe marinari să fugă şi cu prilejul acesta a căzut în apă. În felul acesta fata va fi a mea şi fără încuviinţarea tatălui ei.

   Cei doi bărbaţi izbucniră în râs apoi merseră mai departe spre ţărm, unde doctorul Ling sări în barcă şi vâsli spre cealaltă insulă.

   Jack mai rămase câteva clipe în loc, apoi se-ntoarse înapoi pe poteca pe care venise. Când se depărtă de-a binelea, George şi Petre se ridicară.

   — Îi voi arăta eu lui Jack ăla ce poate Petre Uriaşul! Zise acesta. Atunci ne va spune el unde se află domnişoara Holger.

   — Nu aşa, Petre, trebuie s-o liberăm în ascuns. Nimeni să nu bănuiască cum că suntem aici. N-au decât să creadă că s-a eliberat singură.

   Strecurându-se cu băgare de seamă prin desiş, cei doi tovarăşi ajunseră după câteva minute într-o rarişte unde se afla deasemenea o căsuţă. Ea nu era însă atât de furată ca aceea de pe cealaltă insulă şi George observă îndată că era locuită.

   Dinlăuntru ei tocmai ieşea Jack. Avea în mână un coş şi se îndreptă spre cealaltă parte a coastei.

   — Să-l urmărim, domnule George! zise Petre. Desigur, că se duce la domnişoara Holger să-i ducă mâncare. Vom dibui astfel ascunzătoarea ei.

   — Nu, Petre, asta o vom găsi noi şi singuri, spuse George. Avem acum cel mai bun prilej să percheziţionăm la repezeală căsuţa. Rămâi tu aici în luminiş şi dă-mi de veste când se înapoiază Jack. În vremea asta eu intru în casă.

   Fără să ţie seamă de împotrivirea credinciosului, servitor, tânărul dispăru înăuntrul casei, care nu era închisă. Primul lucru ce-l văzu era un echipament complet pentru cercetări pe fundul mării. În afară de asta se mai aflau împrăştiate câteva costume de scafandru, care păreau să fi fost folosite, adesea.

   Încăperea a doua era mobilată ca o cameră de locuit având şi o vatră. Jack trebuie să fi gătit de curând mâncarea căci resturile se aflau împrăştiate.

   O masă de lemn părea să servească de birou. George găsi într- un sertar câteva hârtii, pe care le vâri în buzunar, căci n-avea acum timp să le cerceteze.

   Altminteri camera nu mai conţinea nimic interesant. Într-un ungher, însă, se afla un chepeng şi George nu şovăi să-l deschidă. Coborî repede într-o pivniţă şi deoarece era întuneric, aprinse un chibrit.

   Abia făcuse lumină că se opri surprins. Locul unde se afla părea un adevărat muzeu. Obiecte de artă erau împrăştiate peste tot, farfurioare, vaze, statuete, etc. George îşi dădu seamă îndată că aceste obiecte erau din oraşul scufundat.

   Cu greu se despărţi de locul acesta, auzind de sus semnalul lui Petre. închise repede chepengul şi dădu buzna în luminiş. Într-o clipă dispăru împreună cu Uriaşul în desiş.

   Peste câtva timp îi văzu pe Jack înapoindu-se şi intrând în casă. Mai zăboviră niţel, apoi porniră pe poteca pe care se înapoiase Jack.

   Uimirea lui George fu fără margini când ajunseră într-un golf care se asemăna cu un adevărat poet. O barcă mică şi frumoasă se afla acolo.

   George privi cercetător în juru-i şi deodată zări pe ţărm un munte nu prea înalt cu o peşteră adâncă. Numai acolo putea fi ţinută ascunsă fiica profesorului.

   Petre rămase de pază, în vreme ce George intră în peşteră. Aproape de capătul ei dădu de o uşă groasă închisă pe dinafară. O deschise repede şi în semiobscuritatea ce domnea acolo desluşi o făptură care la vederea lui sări în sus şi strigă:

   — Slavă Domnului că ai venit; domnule Farrow! Îmi pierdusem toată speranţa. Am fost închisă aici şi cred că acum îţi dai seamă şi dumneata că doctorul Ling ăla e un criminal.

   — Ştiu totul, domnişoară Holger. Să stăm liniştiţi, însă, căci nu suntem încă în siguranţă. De fapt, pe insulă nu se află pentru moment decât un alb, cu care sunt sigur că vom sfârşi repede, dar nu vreau să ne vadă aici. Trebuie să facem în aşa fel încât să dăm impresia că te-ai liberat singură. Voi strica repede, broasca de la uşă, ca şi cum ar fi fost spartă pe dinăuntru.

   George se puse pe lucru şi în curând fu gata. Plecă repede din peşteră, cu domnişoara Holger şi împreună cu Petre se făcură nevăzuţi în tufişul ocrotitor, ieşind la iveală abia pe ţărmul opus al Insulei.

   — Trebuie să încerci sa ajungi singur la submarin. Petre, zise tânărul. Eu voi rămâne aici s-o apăr pe duduia. Să vii să mă iei cu barca, de abia după ce s-o înnopta.

   Uriaşul nu se împotrivi; se arunca imediat în apă şi ajunse cu bine la insula cealaltă.

   IV.

   LUPTA SUB APĂ.

   PETRE POVESTI CĂPITANULUI cum o liberase George pe tânăra fată şi-i mai povesti că doctorul Ling îndepărtase pe toţi marinarii yachtului.

   — Zău că nu-l pricep de fel pe Ling ăla! zise Farrow către Bertram şi Rindow. Pare să fie un om foarte inteligent, a descoperit aici, după cât s-arată, un oraş scufundat şi acum făptuieşte adevărate crime împotriva profesorului. Vrea să-l

silească să i-o dea pe fiica sa de soţie.

   — Eu bănuiesc că mai e ceva în joc, domnule căpitan, zise Rindow. Poate că doctorul acesta are o socoteală veche cu profesorul, despre care acesta nu ştie nimic. Ar fi isprăvit el de mult, poate, dacă... n-ar fi fost d-ra Holger, pe care Ling o iubeşte.

   — Poate să ai dreptate, dragă Rindow. În orice caz mâine vom căuta să vedem şi noi oraşul acela. Nădăjduiesc că până atunci ne va mai vizita odată profesorul.

   — Uite-l că şi. Vine, domnule căpitan, făcu Petre, care stătea în turn şi privea marea.

   Într-adevăr, Holger se ivise pe ţărm şi se uita cercetător în juru- i. Părea turburat şi alerga de colo până colo agitat.

   Farrow trimise pe Petre să-l aducă pe submarin. Când ajunse aci, profesorul căzu zdrobit într-un scaun, din cabinetul de luau al căpitanului.

   — Domnule Farrow, totul e pierdut! se tângui el. Fiica mea s-a înecat!

   — Nu cred să fie aşa, domnule profesor, răspunse Farrow..

   Şi, căpitanul îi povesti ce se petrecuse pe insulă.

   Profesorul sări la sus.

   — Atunci îl voi trage imediat Ia răspundere pe doctorul acela, domnilor! strigă el. Asta e o adevărată ticăloşie. Ce urmărea omul ăsta?

   — Linişteşte-te, dragă profesore! Nu trebuie să te trădezi faţă de doctorul Ling, căci noi vrem să lămurim în întregime taina sa. Diseară o vom aduce încoace pe fiica dumitale şi o vom ascunde în submarin. Mâine ne vom lăsa la fund şi vom vedea ce-i cu oraşul ăla scufundat. Abia atunci vom putea hotărî ce e de făcut. După cât se pare, mai are el încă o taină.

   —  Domnule Farrow, nu cred să mă pot stăpâni în faţa doctorului; Ia gândeşte-te numai; îi îndepărtează pe cei opt marinari ai mei, ca să mă împiedece în cercetările mele. Susţine că s-au răzvrătit cu toţii şi au fugit cu yachtul prietenului său. Apoi mai spune că fiica mea s-a înecat. Asta e prea de tot. Are de gând să mă ruineze oare omul acesta?

   — Domnule profesor, întrebă Farrow, ce zestre urmează să primească fiica dumitale când s-ar căsători? Eşti bogat?

   — A! acum ştiu de ce ţine ticălosul acela s-o ia de soţie pe fiica mea! Da, sunt bogat, chiar, foarte bogat, domnilor. Ellen ar fi primit de la mine un milion de lire la căsătorie şi încă un milion după moartea mea. Am prevăzut în testament toate astea.

   — Şi doctorul Ling ştia de testament, nu e aşa, domnule

profesor? întrebă Farrow.

   — Da, i l-am arătat eu însumi şi testamentul se află pe yachtul meu. Îmi dau seamă acum ce urmărea omul acesta. Poate n-aş fi prăpădit cu prilejul cercetărilor mele de aici şi atunci el ar fi silit-o pe fiica mea să se căsătorească neapărat cu el.

   — În cazul acesta îi vom putea dovedi vinovăţia, domnule profesor. Nu te arăta că i-ai afişat gândurile şi poartă-te astfel ca şi cum ai jelio pe fiica dumitale.

   După profesorul se mai linişti, se înapoia pe yachtul său. Făgădui să se stăpânească şi să vie pe submarin a doua zi dimineaţa.

   Când se înnopta, Petre plecă cu o bărcuţă spre insulă de unde îi luă pe cei doi tineri.

   George povesti atunci că după ce Jack descoperise fuga domnişoarei Holger, începuse să scotocească prin toată insula, dar nu dăduse peste dânşii. În câteva rânduri făcuse semne spre cealaltă insulă, însă doctorul Ling nu se ivise.

   Când George se retrase în cabina sa, îşi aduse aminte de hârtiile pe care le luase din casa lui Jack. Le scoase din buzunar şi începu să le studieze. Era şi o schiţă printre ele. Să fi fost vorba de vreo nouă taină sau o descoperire a doctorului?

   În dimineaţa zilei următoare se pregăti totul pentru afundare. Profesorul sosi la timpul hotărât şi o strânse la piept pe fiica sa. Povesti că doctorul Ling plecase în zori spre insula învecinată, ca s-o mai caute acolo pe Ellen Holger.

   Deoarece pe submarin nu erau destule costume de scafandru, profesorul se înapoia pe yachtul său şi Petre şi încă doi marinari, ca să aducă trei costume. Când se înapoiară, totul era pregătit şi „Dox"-ul se lăsă îndată la fund, îndreptându-se spre punctul unde descoperiseră oraşul scufundat.

   Căpitanul Farrow îşi însemnase bine locul şi aşeză submarinul în aşa fel pe fundul mării încât se opri aproape drept în faţa tunelului cel lung.

   De data aceasta doctorul Bertram ţinu şi el să ia parte la expediţie şi îşi îmbrăcă unul din costumele de scafandru aduse de profesor. Căpitanul se alătură şi dânsul de ei. Cât despre George, Petre şi Kard care erau scafandri experimentaţi, nici vorbă.

   După ce se lăsară în apă, stătură câtva timp să se obişnuiască cu presiunea apei, apoi porniră prin tunel. Toţi erau înarmaţi cu securi, căci povestirea lui George despre monstrul marin îi punea pe gânduri.

   Curând trecură tunelul şi ajunseră în oraşul propriu-zis. Acesta era foarte mic şi n-avea mai mult de zece case. Nu se putea, deci, să fie Atlantis, ci mai curând o insulă scufundată în vremurile vechi.

   Când se înapoiară prin „strada" pe care veniseră, din deschizătura unei ferestre se întinse un braţ ce e aproape să-l înhaţe pe George. Petre dădu imediat o lovitură cu securea şi reteză braţul. În aceeaşi clipă însă se iviră alte două şi atunci începu o luptă în toată regula împotriva monstrului. Îndată ce un braţ era retezat, apărea un altul şi deoarece toţi luau parte la luptă, nu dură mult şi caracatiţa fu răpusă.

   Atunci camarazii pătrunseră în „casă". Văzură lămurit că mai fuseseră aici şi alţi oameni înaintea lor. Toate obiectele ce păreau să se fi aflat acolo fuseseră luate şi nu mai rămăseseră decât animale scârboase care se târau pe podea.

   Vizitând a doua casă, văzură aceleaşi urme de oameni. În a treia, însă, George descoperi într-un ungher un pătrat în duşumea şi făcu semn lui Petre şi amândoi încercară să ridice pătratul, care părea să fie un chepeng. După multă muncă, izbutiră.

   George lumină cu lampa electrică în deschizătură şi văzu scări primitive care duceau în adâncime.

   Fără sa stea mult pe gânduri, cobori şi făcu semn Uriaşului să-l urmeze.

   Dar abia ajunse jos că se cutremură. Pretutindeni erau împrăştiate schelete de parc-ar fi fost o groapa comună. O caracatiţa uriaşă ţâşni în clipa următoare dintr-un ungher şi cuprinse cu braţele ei pe George şi Petre în acelaşi timp. Se apărară cu îndârjire, lovind cu securile în dreapta şi în stânga, dar mereu erau cuprinşi de alte braţe şi tânărul începu să creadă că le-a sunat ceasul din urmă, când deodată se ivi lângă el o făptură care le dădu ajutor sa reteze braţele acelea scârboase. Era Kard timonierul.

   Răsuflând uşurat, George privi în jurul său. Într-un ungher se afla un sipet vechi încuiat. Cu greu îl putură ridica.

   George hotărî să fie dus la submarin, apoi cercetă scheletele. Unele din ele purtau inele antice şi pe jos erau altele, căzute probabil de pe schelete. Tânărul îşi însuşi aceste obiecte de preţ.

   Se făcuse timpul să urce sus deoarece oxigenul era pe sfârşite şi pe de altă parte presiunea apei era atât de puternică încât n-ar mai fi putut-o îndura.

   Cu puteri unite târâră sipetul greu până la scară şi tocmai când vrură să urce, se închise deodată capacul greu de piatră, aşa fel că rămaseră închişi ca într-o cursă de şoareci.

   Cel dintâi gând al lui George fu: doctorul Ling. Sa fie oare şi el aici jos? Voia să-i nimicească pe ivi care pătrunseseră acolo?

   Pentru moment George nu se gândi la propria lui soartă, ci mai mult la tatăl său şi la profesorul Holger. Petre Uriaşul îl smulse din ameţeală. Acesta repezi sus pe scară şi încercă să ridice pe dinăuntru capacul cel greu. Trebuie însă să fi aşezat cineva o greutate de partea cealaltă, căci nici cu ajutorul lui Kard nu izbutiră să-l ridice.

   Recăpătându-şi sângele-rece, George privi situaţia în faţă. Dădu şi el o mână de ajutor şi cu puteri unite reuşiră în cele din urmă să ridice capacul. Curând George urcă sus, în vreme ce Petre şi Kard aduseră sipetul. Pe deasupra capacului fusese aşezat un al doilea capac.

   Ajunseră cu bine în tunel. Căpitanul trebuie s-o fi luat înainte cu ceilalţi oameni, căci nu întâlniră pe nimeni în drumul lor. Când vroiau tocmai să iasă din tunel, le ieşi înainte o umbră neagră. Văzură lucind un cuţit şi în aceeaşi clipă aproape, George îşi dădu seamă că fusese rănit la braţ şi că îi pătrunde apă în costum; dacă nu se grăbea, era pierdut.

   Mai văzu cum umbra neagră se aruncă asupra lui Petre, dar acesta luă îndată poziţie de apărare şi izbuti în cele din urmă să pună mâna pe misteriosul individ. Fără să stea pe gânduri, îi sfărâmă gemuleţul de la cască şi George mai văzu cum umbra neagră se clătină, apoi i se puse şi lui un văl înaintea ochilor.

   Îşi adună totuşi puterile şi porni înaintea celor doi camarazi care duceau sipetul.

   Drumul pană la submarin i se păru nespus de lung tânărului, apa pătrunsese tot mai mult în costum şi la câţiva paşi de intrarea în submarin se prăbuşi.

   Dar imediat fu luat în primire de braţe puternice şi târât în cămăruţă. Când camarazii cu sipetul intrară şi ei, uşiţa fu închisă şi imediat motoarele pompară afară apa.

   Încetul cu încetul tânărul erou îşi reveni în simţiri. Rana de la braţ era neînsemnată, dar costumul era tăiat ceea ce ar fi putut avea urmări proaste pentru el.

   George povesti despre atacul a cărui victimă sub apă. În vremea asta Petre şi Kard îşi aduseră şi ei costumele şi aduseră înăuntru sipetul cel greu. Profesorul Holger, fericit că o vedea pe fiică-sa sănătoasă lângă el, privi plin de curiozitate lada.

   — E foarte veche, domnilor, zise el - socot ca datează de cel puţin 700 ani. Trebuie să conţină obiecte de mare preţ.

   — Sunteţi de părere să deschidem sipetul chiar acum sau să cercetăm mai întâi ce s-a făcut cu omul acela care l-a atacat pe George? întrebă căpitanul.

   Toţi încuviinţară să se înapoieze în „oraş", ca sa dea de urma individului misterios. Petre şi Kard se lăsară în apă dar se întoarseră fără nici un rezultat.

   — Trebuie să fi avut un complice, zise Petre, căci singur nu s-ar fi putut îndepărta după ce i-am spart gemuleţul de la cască.

   Căpitanul luă hotărârea să se ridice la suprafaţă şi să se înapoieze la insulă. Sipetul îl vor deschide la noapte

   „Dox"-ul acostă iarăşi la insulă sub ramurile ocrotitoare ale copacilor. Profesorul se înapoie pe yachtul său ca să-l caute pe doctorul Ling. Nu-l găsi însă şi George, care-l însoţise în taină pe Holger, fu de părere că dânsul s-ar afla pe insula învecinată unde-l jelea pe prietenul său..

   La înapoierea spre submarin, George trebui să treacă prin luminişul unde se afla căsuţa de lemn. Se furişă pe terasa acesteia ca să arunce o privire înăuntru şi atunci auzi îndărătul său un zgomot uşor. Vru să se-ntoarcă repede dar nu mai avu răgazul. Un obiect îl izbi cu atâta putere în cap încât se prăbuşi imediat şi îşi pierdu cunoştinţa.

   Când se trezi după câteva ceasuri era întunerec beznă.

   Deodată auzi deasupra lui un zgomot şi imediat pătrunse o rază de lumină în închisoarea sa. Un bărbat venea cu un felinar spre el şi târa după sine pe un altul pe care-l lăsă să cadă la pământ. George recunoscu în acesta pe profesor şi în omul cu felinarul pe doctorul Ling.

   — Ei, te-ai trezit, drăguţule? făcu doctorul. Vezi mata, nu e bine să-ţi vâri lingura unde nu-ţi fierbe oala. Acum l-ai văzut pe dracul. Aici nu te va găsi nimeni. Pentru mai multă siguranţă îţi voi vârî şi un căluş în gură, căci te afli prea aproape de tovarăşii d- tale.

   — Dar ce ai d-ta cu mine? întrebă George. Ţi-am făcut ceva?

   — Foarte mult chiar. În primul rând ţi-ai însuşit desenul meu şi ai dat o copie profesorului. Apoi ai eliberat-o pe domnişoara Holger, lucru ce s-a dovedit acum - şi în al treilea rând mi-ai furat comorile din pivniţa de pe fundul mării. Crezi că atât nu ajunge ca să meriţi o pedeapsă? Mai am însă nevoie de d-ta ca să-mi pot pune condiţiile. Mă înapoiez îndată şi atunci ţi se va hotărî soarta.

   Doctorul vârî bietului tânăr un căluş în gură apoi ieşi din pivniţă.

   Profesorul era în nesimţire. George se rostogoli până la el şi îi cercetă legăturile. Holger avea şi fel căluş dar tânărul izbuti să i-l scoată. Acum putea sa răsufle şi în curând îşi va reveni în fire. Încercă apoi să-şi dezlege mâinile şi după multe sforţări izbuti.

   După un ceas profesorul se trezi. Căută să se ridice şi tresări speriat când George, care reuşise să-şi scoată căluşul - îi şopti:

   — Ce s-a întâmplat cu d-ta, domnule profesor? A încercat cineva să te răpuie?

   — Nu ştiu încă ce e cu mine. răspunse Holger. Cine se află aici şi unde sunt?

   — Te afli în pivniţa căsuţei de lemn din luminişul insulei, care e locuită de doctorul Ling, răspunse tânărul, care izbutise să-şi dea seamă de locul unde se găseşte.

   — Ah! acum îţi recunosc glasul; d-ta eşti George Farrow.

   — Nu e aşa? Dar de ce te afli d-ta în pivniţa asta?

   Tânărul îi povesti totul şi încheia:

   — Nu vrei să încerci să-mi dezlegi şi mie legăturile? Doctorul ăla se poate înapoia din clipă în clipă.

   — Fireşte că voi încerca, răspunse profesorul şi punându-se imediat pe lucru izbuti să-l dezlege în cele din urmă pe tânăr.

   — Acum povesteşte-mi, te rog, ce s-a întâmplat cu d-ta, domnule profesor, îl rugă George.

   — Vai, domnule George, nu mi-aş fi închipuit niciodată ce o să vrea de la mine ticălosul acela! După ce ne-am despărţit stăteam singur în cabina mea şi vroiam să mă duc ca să mă odihnesc miţei. După câteva minute mă auzii strigat pe nume şi recunoscând glasul doctorului Ling, îl invitai în cabină. Cu mare mirare văzui atunci că zăvori uşa în urma lui, scoase un revolver din buzunar şi îmi spuse ca mă va împuşca dacă voi încerca să strig. Cuprins de spaimă nu făcui nici o mişcare şi-l întrebai ce vroia de la mine.

   — Ai pătruns sub apă în regatul meu şi m-ai jefuit, răspunse el. Crezi că am uitat că odinioară, în Sumatra, mi-ai luat-o înainte şi toată truda mea a fost zadarnică? Din pricina d-tale mi-am pierdut atunci averea şi pentru asta am jurat să mă răzbun odată şi odată. O vreau de soţie pe fiica d-tale. Nu că o iubesc, dar vreau zestrea ei ca să devin iarăşi bogat. Îţi pun, deci, următoarele condiţii: în primul rând îmi vei da îndărăt sipetul pe care l-aţi scos din pivniţă şi în al doilea rând mi-o dai de soţie pe fiica d-tale. Ştiu că ea se află pe submarinul căpitanului Farrow şi de aceea am purtat de grijă ca englezii să vie încoace în cel mai scurt timp posibil. Dacă nu vrei să mi-o dai de soţie pe fiica d-tale, cer în orice caz milionul de zestre. Numai în aceste condiţiuni te las în viaţă. Te voi duce acum în ascunzătoarea mea unde vei putea chibzui în linişte asupra propunerii pe care ţi-o fac. În vremea asta voi încerca să am iarăşi în puterea mea pe fiica d-tale.

   Apoi ticălosul m-a ameţit cu o lovitură şi m-am trezit abia aici.

   V.

   UN CUTREMUR MARIN.

   GEORGE AVEA LA EL LAMPA DE BUZNAR cu care lumina în jurul său. O scară de lemn ducea în sus, dar uşa era bine zăvorită. Cu ajutorul unui drug de fier pe care îl găsi în pivniţă, George izbuti sa spargă uşa.

   Ieşirii apoi prin fereastră în aer liber şi porniră îndată spre submarin. Când ajunseră acolo, aflară cu spaimă că domnişoara Ellen, care se trezise brusc în timpul nopţii şi ţinuse morţiş să se ducă sa se plimbe pe ţărm, deoarece nu putea dormi, dispăruse. Toate cercetările rămaseră zadarnice.

   George, povesti în grabă aventura lui şi ceru camarazilor săi să pornească în căutarea doctorului şi a fiicei profesorului, căci numai Ling putea s-o fi răpit.

   Sub conducerea lui Farrow şi a lui Rindow fură cercetate cele două insule, dar fără nici un rezultat şi când se lumină de ziuă se înapoiară Ia submarin fără să fi făcut vreo ispravă.

   Bietul profesor era deznădăjduit. George făcu atunci propunerea să mai cerceteze odată cu Petre insula lui Jack. Vroia să se ascundă acolo în vreme ce tatăl său cu oamenii lui să stea de pază.

   Plecară cu o barcă de aluminiu şi când ajunseră pe insulă o pitiră în tufiş. George era de părere că doctorul plecase în larg cu o barcă şi că se va înapoia, de sigur, când se va încredinţa cu ajutorul ocheanului, că nu se află nimeni pe insulă. De aceea se cocoţară amândoi într-un copac înalt şi cercetară marea cu obloanele.

   Cam pe la amiază văzură în depărtare un punct care se apropia de insulă. Era o barcă mică; ocolea cât mai mult, ca să nu poată fi văzută. Petre şi George recunoscură într-unsa pe doctorul Ling. Era singur, însă. Dar când se apropie, cei doi camarazi din copac văzură pe scândurile bărcii o făptură neînsufleţită. Acum trebuiau să se dea jos şi să alerge spre micul port.

   Acesta nu le oferea însă nici o ascunzătoare şi ei nu vroiau să se îndepărteze prea mult de podeţul de bambu.

   — Ne lăsăm în apă, Petre şi ne pitim sub podeţ, propuse George.

   Repede se dezbrăcară, ascunseră hainele în tufiş; şi după câteva clipe aşteptau sub podeţ, cu apa până la gât, sosirea doctorului Ling.

   Peste o jumătate de ceas aceasta sosi şi după ce iscodi bănuitor în juru-i coborî pe mal. O ridică pe tânăra fată din barcă şi porni cu ea pe poteca îngustă ce ducea spre căsuţa de lemn. (Vezi ilustraţia de pe copertă).

   George şi Petre se luară după el. Când doctorul ajunse la căsuţă, o aşeză jos pe domnişoara Holger şi se pregăti să descuie uşa. În clipa asta se iviră cel doi camarazi.

   — Sus mânile! strigă George după ce-şi scoase revolverul.

   Doctorul râmase câteva clipe ca împietrit, apoi sări deodată de

pe terasă şi... dispăru în desiş, Petre se luă după el, scotoci aproape toată insula, dar fără nici un rezultat. Dădu semnale spre cealaltă insulă şi în curând sosi submarinul debarcând întreg echipajul. Fiecare colţişor al insulei fu cercetat, doctorul însă pierise ca în pământ.

   — N-ai vrea să vizitezi pivniţa, domnule profesor? întrebă George. D-ta n-ai văzut operele de artă ce se află acolo?

   — S-o vizitam, de ce nu, răspunse profesorul. Mai rămâne doar puţintel aici pe insulă.

   Căpitanul şi doctorul Bertram se alăturară şi ei. Când însă George deschise cu forţa uşa casei, deoarece n-avea cheie la ea, se auzi dinăuntru o detunătură slaba. În aceeaşi clipă văzură ridicându-se fum, apoi ţâşniră flăcări. Marinarii dădură buzna, sa stingă focul, dar căpitanul îi opri. Ca om prevăzător ce era îşi retrase oamenii şi privea incendiul din depărtare.

   Deodată auziră o explozie puternică. Bârne zburară prin aer şi când fumul se mai împrăştie, din căsuţa nu mai rămăsese decât un morman de ruine în flăcări.

   Din însărcinarea lui Farrow patru din marinarii săi rămaseră pe yachtul profesorului, deoarece el socotea că doctorul Ling va căuta să pună stăpânire pe vas.

   — Ce-ar fi să mai cercetăm odată fundul mării, domnule Farrow? întrebă profesorul. Am impresia că omul acesta a distrus şi acolo totul. Numai în apă putea să dispară.

   Se înnoptează în curând, domnule profesor şi nu vom putea vedea mult colo jos. Să rămânem împreună peste noapte şi voi aduce submarinul lângă yachtul d-tale. Mâine dimineaţă ne vom lăsa iar la fund şi vom lua de acolo ce se va putea.

   — Domnule căpitan, arde şi pe insula cealaltă! Exclama deodată un marinar.

   Alergară în grabă spre ţărm şi văzură înălţându-se trâmbe groase de fum din mijlocul insulei Fără îndoială că doctorul se furişase sub apa şi distrusese şi casa aceasta.

   — Repede într-acolo, ordonă Farrow - poate izbutim să mai salvăm ceva sau să-l prindem pe doctor.

   — N-are nici un rost, domnule căpitan, răspunsei Bertram. Omul acesta e prea viclean, s-a îngrijit el de toate. Daca rămâne în libertate, îl va urmări mereu cu ura sa pe profesorul Holger.

   — Cu toate acestea să ne grăbim, nu mai am linişte pe insula asta!

   Farrow dădu repede comanda de plecare şi după puţin timp ocoli cu submarinul prima insulă, al cărei ţărm îl cercetă cu ocheanul. Doctorul nu era însă nicăieri.

   Când se înnopta, căpitanul puse trei sentinele care urmau să se schimbe din două în două ceasuri. Porunci, apoi să se aducă sipetul în cabina sa şa îl deschise de faţă fiind profesorul, doctorul Bertram, Rindow şi inginerul Hagen.

   Toţi se aplecară curioşi deasupra lui. Erau acolo obiecte de preţ străvechi a căror valoare era de milioane.

   — Acestea le vei lua în primire d-ta, domnule profesor, zise căpitanul - şi vei face cu ele ce vei crede de cuviinţă.

   — Îţi mulţumesc din suflet, domnule Farrow. Ce pot face altceva cu dânsele decât să le dăruiesc unui muzeu?

   — Tată, se amestecă George în vorbă - nu ţi-am spus încă ce- am luat din căsuţa de pe insula doua. Ia te uită la notiţele şi desenul acesta. Pricepi ceva din ele?

   Toţi se aplecară asupra însemnărilor. Profesorul se uită mult timp la ele, clătină capul, apoi căzu pe gânduri. În cele din urmă zise:

   — Se poate ca desenul acesta de aici să reprezinte insulele Manahiki.

   — Dar din însemnările celelalte nu pricep lucru. Ce părere ai dumneata, domnule Farrow?

   — Sunt într-adevăr insulele acelea, draga profesore. Poate ai noroc şi găseşti şi acolo un oraş scufundat. Pare să fie o scriere secretă născocită chiar, de desenator.

   Petre pusese la loc în vremea asta lucrurile de preţ împreună cu Kard transportă sipetul pe yachtul profesorului.

   Inelele găsite de George în pivniţă fură împărţite ca amintire. Tânărul îşi opri inelul ciudat pe care îl luase de pe unul din schelete.

   Când fu singur în cabina sa, se uită multă vreme în giuvaerul acesta şi încercă să cureţe piatra lui mare preţioasă. Deodată, pe când freca cu batista, văzu cu uimire o imagine pe piatră, care dispăru însă imediat ce piatra se răci.

   Începu să cerceteze mai de aproape inelul şi băgă de seamă că piatra putea fi ridicată ca un căpăcel. Sub ea descoperi o hârtiuţă împăturită. O desfăcu binişor şi văzu multe poze pe dânsa.

   George hotărî să păstreze pentru sine taina aceasta. Se culcă liniştit şi adormi.

   A doua zi dimineaţa domnea mare însufleţire pe submarin. Când se trezi, George fu izbit de faptul că se simţea o căldură neplăcută pe vas şi alergă repede pe punte să vadă ce e.

   Căpitanul stătea lângă parapet alături de Rindow şi lăsase tocmai un termometru în apă.

   — Ce s-a întâmplat, tată?

   — Întrebă George, văzând mutrele serioase ale celor doi.

   — Nu ştiu încă, dragul meu, dar bănuiesc ca a izbucnit un vulcan subteran. Vreau să stabilesc acum daca apa e mai caldă în adâncime ca la suprafaţă... Ah! Apa e jos mult mai rece; asta înseamnă că e vorba numai de un curent cald. Mă bucur că n- aveam să ne temem de nimic.

   La ora şase dimineaţa, când profesorul apăru pe submarin împreună cu fiică-sa, căpitanul Farrow dădu comanda de afundare. Hotărâseră să mai cerceteze odată fundul mării.. Ajunseră curând la tunel şi ca şi în ajun căpitanul, doctorul Bertram, Petre şi Kard părăsiră submarinul. Porniră de-a lungul tunelului şi când ieşiră dintr-unsul văzură în mijlocul „străzii" un om care venea ameninţător spre ei. Era doctorul Ling.

   Petre Uriaşul îi ieşi liniştit înainte. Avea în mână o secure şi se pregătea să dea lovitura.

   Ticălosul prinsese însă mişcarea şi... dădu buzna în prima casă. Toţi sa luară după el, dar când ajunseră la uşă se dădură speriaţi îndărăt. Doctorul alergase de-a dreptul în braţele unei caracatiţe uriaşe şi camarazii se grăbiră să-i vie în ajutor.

   Petre, care era cel mai aproape, lovi odată cu securea şi reteză braţul caracatiţei. Aceasta avea o lungime de aproape opt metri şi fără voie Uriaşul se dădu îndărăt.

   Dar... ca fu asta? Toţi simţiră deodată o cutremurare sub picioare. În acelaşi timp observară că apa devenea tot mai caldă apoi... se produse o zguduitură violentă care era cât p-aci să-i răstoarne.

   — Repede, înapoi pe submarin! ordonă căpitanul.

   Fără să se mai preocupe de doctorul Ling, căruia nu i-ar mai fi

putut ajuta fără să-şi primejduiască propria lor viaţă, o luară la goană prin tunel. Cu greu ajunseră la vasul lor, căci căldura devenise înăbuşitoare şi cutremurul se repetă în câteva rânduri. După ce intrară cu toţii în cămăruţă, uşa fu repede închisă şi primul ofiţer izbuti sa ridice „Dox" -ul la suprafaţă în câteva clipe.

   Când căpitanul se ivi în turn, strânse mâna lui Rindow şi zise:

   — Ne-ai salvat viaţa, dragul meu, căci mulţumită repeziciunii cu care ne-ai scos la suprafaţă ai înlăturat catastrofa. Ia te uită colo... cele două insule au dispărut, înghiţite de apă.

   — Domnule căpitan... yachtul profesorului? Camarazii noştri de pază se aflau pe el! strigă primul ofiţer şi făcu un viraj ca şi cum ar fi vrut sa se înapoieze pe locul unde fuseseră insulele.

   — Fără îndoială că şi-au dat seamă şi ei la timp de primejdie şi au plecat cu yachtul, zise Farrow, deşi el însuşi cam îngrijorat.

   — Domnule căpitan, cred că yachtul se află acolo, în zare! exclamă Rindow. Să dea Dumnezeu fie aşa!

   Si aşa şi era.

   În depărtare, îndărătul lor, văzură înălţându-se o trombă uriaşă. Simţiră chiar o zguduitură în apa. Vulcanul subpământean trebuie să fi făcut erupţie.

   — Oraşul d-tale va rămâne scufundat pentru totdeauna, domnule profesor, zise căpitanul. Poate să te despăgubeşti pe insulele Manahiki, Am izbutit să descifrez întrucâtva scrierea secretă şi-ţi pot spune că nu e vorba acolo de un oraş,... ci de un vapor cu aur, care s-a scufundat cu mulţi ani în urma. Ţi-am însemnat cheia secretă şi vei putea, cu ajutorul ei, să descifrezi singur notiţele. Acum să mergem la yachtul d-tale şi să vedem dacă totul e în ordine.

   — Domnule căpitan, cred că azi avem ghinion! exclama Rindow. Ia priveşte trâmba aia de fum care vine încoace. Cred că e un distrugător francez.

   — Într-adevăr, aşa e. Trebuie să ne grăbim, ca să mai ajungem la yacht. Să ne despărţim, domnule profesor. Cere distrugătorului să te remorcheze până la cel mai apropiat port şi spune-le că marinarii d-tale s-au revoltat. Poate că o să te vizitez cândva pe insulele Manahiki. Uite ici însemnările şi notiţele.

   — Îţi mulţumesc, domnule Farrow. Păcat că ne despărţim atât de repede.

   În vremea asta submarinul ajunse lângă yacht şi căpitanul în persoană ajută domnişoarei Holger şi tatălui ei să urce pe bord. Apoi cei patru marinari lăsaţi de pază trecură pe submarin.

   Un ultim rămas bun, capacul turnului fu închis şi „Dox"-ul dispăru sub apă. Porni spre apus şi ieşi la suprafaţă abia peste două ceasuri. În lung şi-n lat nu se vedea nici un vas şi toţi respirării cu nesaţiu aerul proaspăt al mării.

SFÂRŞIT

Volumul 54

SABIA DREPTĂŢII

   CADAVRUL DIN YACHTUL SCUFUNDAT

   — CE S-A ÎNTÂMPLAT, DRAGĂ RINDOW? întrebă Farrow pe primul ofiţer care se ivi în turn. Te văd zâmbind atât de ciudat...

   — Ia du-te şi d-ta în cabina de T. F. F., domnule căpitan şi vei avea prilejul s-auzi ceva. Toate radiogramele pe care le prindem, vorbesc despre căpitanul Farrow şi submarinul său. Englezii şi francezii ţin morţiş să pună măna pe noi.

   — Aha! Ne-or fi văzut colo la Alligator. Fapt e însă că atât de

lesne nu ne vor prinde dumnealor.

   Submarinul se afla în drum spre grupul insulelor Caroline. Farrow alesese intenţionat direcţia aceasta, deoarece ştia din experienţă că englezii şi francezii nu-l vor căuta pe aici.

   — Să-i lăsăm să telegrafieze cât or pofti, dragă Rindow, râse căpitanul. Cunoaştem noi doar îndeajuns glumele acestea şi ştim că nu se alege nimic din ele. Ultima noastră aventură cu profesorul Holger a fost destul de interesantă şi poate mai avem parte de una pe insulele Caroline. Dar ce e, George, de ce faci o mutră atât de serioasă? S-o fi întâmplat ceva în sala maşinilor, căci văd că viteza s-a micşorat şi motoarele nu mai funcţionează.

   — Da, tată, fusul elicei s-a rupt şi va dura câteva ceasuri până va fi montat cel de rezervă. Hagen e în sala maşinilor.

   — Asta ne mai lipsea! exclamă căpitanul, necăjit. Şi nu ştiu de ce, dar am presimţirea că dăm iar de bucluc! A! Ia priveşte, aşa e că am avut dreptate? S-a şi ivit la orizont o trâmbă de fum care vine de-a dreptul spre noi.

   Rindow luă ocheanul şi privi câtva timp în zare. Când îl lăsă apoi în jos, zise:

   — E într-adevăr un distrugător, domnule căpitan.

   — În cazul acesta trebuie să ne lăsăm la fund, dragă Rindow. Numai de-ar fi încărcaţi acumulatorii, altminteri nu ne vom putea ridica înapoi la suprafaţă.

   — Mă duc eu în sala maşinilor să văd cum stau lucrurile, domnule căpitan.

   În vremea asta George închisese capacul şi Farrow dădu comanda de afundare. Ajungând la şase metri sub apă, privi prin periscop spre distrugătorul care se apropia. Când acesta coti de-a dreptul spre locul unde se afla „Dox"-ul, căpitanul se afundă şi mai mult oprindu-se la douăzeci de metri adâncime. Stând în turnul închis, auzi îndată uruitul elicelor distrugătorului care se îndepărtă însă cu toată viteza.

   Primul ofiţer se înapoia din sala maşinilor şi anunţă că, cu ajutorul acumulatoarelor se puteau lăsa la fund de mai multe ori.

   — Dar unde ne aflăm de fapt, dragă Rindow? Cred că nu putem fi departe de insulele Caroline?

   — Suntem chiar foarte aproape, domnule căpitan. Dacă mai mergeam numai câteva minute ar fi trebuit să vedem primele insule.

   — Atunci nu poate sa fie atât de adânc aici; până se va termina reparaţia, aş dori să las vasul pe fund.

   — Putem încerca, domnule căpitan. După hartă trebuie să fie

aici o adâncime de treizeci până la patruzeci de metri.

   Căpitanul dădu comanda şi minunatul vas începu să coboare încet până ce atinse fundul la o adâncime de 36 metri. Farrow se duse în sala maşinilor ca să-şi dea seamă de mersul lucrărilor de reparaţie.

   În vremea asta George veni la proră şi dădu în lături obloanele de la ferestre. Aruncând o privire afară, văzu în faţa submarinului o grămadă întunecată, care îl făcu să se mire. Aprinse imediat reflectorul şi la lumina lui zări un yacht mic de lux, care se părea că se scufundase de curând în locul acesta. Curiozitatea i se trezi atunci şi alergă în sala maşinilor ca să-l aducă pe tatăl său şi pe Rindow.

   Când zăriră şi aceştia epava, Farrow zise:

   — Ştiu eu ce vrei, George. Ţi-ar plăcea să cercetezi yachtul.

   — Nu e aşa? Îţi dau voie, cu condiţia să-i iei şi pe Petre cu tine, căci în felul acesta nu ţi se poate întâmpla nimic.

   — Dar bine, tată, ce să mi se întâmple pe yachtul acela unde fără îndoială că nu se află nimeni? Totuşi, poate veni şi Petre, te pomeneşti că am nevoie de el.

   Se făcu nevăzut cât ai clipi din ochi şi-l puse în cunoştinţă pe Uriaş cu ceea ce plănuise. Îmbrăcară în grabă costumele şi peste câteva clipe fură pe fundul mării, După ce se obişnuiră cu presiunea apei, se apropiară binişor de yacht şi se căţărară pe punte.

   Tot ce văzură era de o eleganţă nebănuită. Cabina mică de la proră părea un salonaş de cucoană; atât de mici şi luxoase erou mobilele. Când George văzu şi o rochie acolo, făcu un semn din cap către tovarăşul său, apoi coborâră scara care ducea în lăuntrul yachtului. Pătrunseră în fiecare cabină, cercetând totul cu deamănuntul. Toate obiectele de preţ ce le găsiră le vârâră în sacul pe care-l aduseseră.

   În cele din urmă ajunseră la o uşă care era încuiată pe dinafară. Cheia era în broască şi când tânărul deschise uşa, se dădu speriat înapoi. În cabina aceasta înota un cadavru lângă tavan. Aşadar, yachtul trebuie să se fi scufundat de vreo săptămână căci cadavrul fusese împins în sus.

   Înspăimântat, George vru să se îndepărteze, când Petre îi atrase atenţia asupra unui lucru. Cu lampa lui electrică de buzunar lumină cadavrul şi arătă cu mâna spre spatele acestuia. Un pumnal era înfipt într-unsul, un pumnal împodobit cu o piatră preţioasă.

   Aşa dar, era vorba de o crimă. Dar cum puteau fi găsiţi ucigaşii? Yachtul aparţinuse de sigur unei femei, după cum dovedea totul.

   George îşi zise că cel mai bun lucru ar fi să ia pumnalul. Mai târziu, scafandrii vor ridica la suprafaţă cadavrul şi poate chiar yachtul.

   Făcu semn lui Petre să scoată pumnalul din trupul mortului şi în acelaşi timp să-l scotocească prin buzunare. El însuşi vroia să cerceteze prora şi să stabilească cu acest prilej cauza scufundării.

   Ajuns la faţa locului, văzu că cineva găurise cu intenţie peretele vasului făcându-l să se scufunde. Ştia de ajuns.

   Se înapoie în cabina elegantă de sub punte şi începu s-o cerceteze cu atenţiune. Într-un dulap găsi o casetă pe care o luă cu el. Alte lucruri de preţ nu erau acolo.

   Când vru însă să părăsească încăperea, îi atrase luarea aminte o fotografie care se afla pe podea şi care înfăţişa un bărbat tânăr. O luă şi pe aceasta şi se înapoie la Petre care tocmai isprăvise cu cercetarea cadavrului. Găsise un portofel care conţinea bani mulţi şi unele documente.

   Puseră totul în săculeţul pe care-l aduseseră cu ei şi se înapoiară la submarin. După ce-şi dezbrăcară costumele, scoaseră obiectele din sac şi uscându-le bine le duseră apoi în cabina căpitanului unde George povesti ce văzuse pe yacht.

   — Aşa dar s-a petrecut o crimă acolo, zise Rindow. Pare să fie un yacht englezesc, cu numele de „Bird", adică „pasăre" şi după toate aparenţele aparţinuse unei doamne. A! uite aici şi actele de bord. Proprietara yachtului se numeşte domnişoara Ellen Biron, din Singapore, unde e şi domiciliul vasului. Călătorea spre insulele Caroline şi anume spre insula Pingelap. O fi avut cunoscuţi pe acolo, domnişoara.

   În vremea asta Farrow cercetase portofelul celui ucis. Din hârtii reieşea că acesta avea plantaţii mari pe insulă. Cea mai de seamă era o plantaţie de ananas, care îi aducea un venit foarte însemnat. Numele nefericitului era Fred Brown.

   — Plantaţia aceasta o vom găsi lesne, zise căpitanul. Îndată ce va fi reparat submarinul, plecăm într-acolo. Poate s-o găsim şi pe domnişoara Biron.

   — Tată, în portofelul acesta se află şi un testament care e sigilat încă. Pare să fie al lui Fred Brown, deşi nu văd numele lui scris deasupra.

   — Tot ce se poate, George. Cred că am dai aici de o crimă şi rolul nostru e să dăm de veste poliţiei. Doresc totuşi să vizitez plantaţia aceea, poate că găsim ceva care ne interesează.

   — Aşa cred şi eu, domnule căpitan, zise Rindow. Dă de bănuit şi faptul că lipseşte barca de salvare a yachtului, ceea ce e o dovadă că toţi de pe dansul s-au salvat, afară de nenorocitul acela de Fred Brown.

   Caseta pe care o luase George din dulapul din cabină era încuiată. Farrow nu vru s-o deschidă şi puse toate lucrurile în dulapul său. Se informă apoi de mersul reparaţiei şi află că peste o jumătate de ceas puteau să-şi urmeze călătoria.

   — Mă voi ridica la suprafaţă chiar de pe acum, dragă Rindow, zise căpitanul. Trebuie să stabilim exact poziţia yachtului. Dacă e linişte sus, ies cu totul de sub apă.

   Submarinul se ridică încetişor. Când ajunse la şase metri, Farrow înălţă periscopul. Nu se zărea nici un vas pe tot întinsul apei; ridică „Dox"-ul de tot şi deschise cu mâna lui capacul turnului. Împreună cu Rindow, stabili apoi poziţia exactă unde se aflau.

   Peste o jumătate de ceas submarinul porni iar la drum, luând direcţia spre insula Pingelap.

   Curând se iviră în faţa lor insuliţele din grupul Carolinelor. Acum se impunea o atenţiune deosebită, astfel că Farrow se lăsă iar în apă dar nu prea mult. Când ajunse în cele din urmă la insula Pingelap stopă, se lăsă cu vasul pe fundul mării, la zece metri adâncime şi aşteptă acolo până se înnopta, pe urmă se ridică iar la suprafaţă, se îmbarcă cu George, doctorul Bertram şi Petre pe o barcă mică de aluminiu şi porni spre ţărm. Alese un loc singuratic, unde Uriaşul trebuia să aştepte înapoierea lui şi a celorlalţi doi.

   De pe mare încă zăriseră un golf lângă care se aflau câteva clădiri. Tot acolo stăteau ancorate două vase care încărcau probabil recolta.

   Căpitanul îşi îndreptă paşii spre golful acesta. Cu ajutorul ocheanului observă un bungalow pe a cărui terasă stăteau două femei care păreau că vorbesc cu însufleţire. Văzu că una din ele ducea adesea batista la ochi şi bănui atunci că aceasta ar fi domnişoara Biron.

   Merseră înainte ascunzându-se cât puteau mai bine şi ajunseră la bungalow unde zăriră în dos o uşiţă. Ciocăniră într-unsa încetişor, ca să nu sperie pe cele două femei. O fetiţă băştinaşă le deschise şi-i întrebă într-o englezească fără cusur ce doresc.

   — Să vorbim cu doamnele, răspunse căpitanul şi fetiţa dispăru imediat spre a se înapoia în curând însoţită de o tânără femeie.

   — Iertaţi, vă rog, doamnă, zise Farrow - caut o domnişoară cu

numele de Ellen Biron. N-aţi putea să-mi spuneţi unde o pot găsi?

   — Ba da, domnule, domnişoara Biron e musafirul meu. Pe cine să anunţ?

   — Numele meu aş dori să vi-l spun mai târziu, doamnă; veţi afla atunci şi motivele pentru care nu vi-l spun acum. V-aş mai ruga ca, în cazul când domnişoara Biron se învoieşte să ne primească, s-o facă într-o odaie închisă, cu perdelele lăsate. Să nu vă fie teamă că suntem hoţi, căci.. veţi afla asta mai târziu. Spuneţi-i domnişoarei Biron că venim în chestia yachtului ei scufundat. Tânăra femeie plecă, dar se înapoie imediat invitându-i pe cei trei bărbaţi să intre. În odaie se afla altă femeie al cărei chip frumos avea trăsăturile îndurerate. Perdelele erau lăsate la ferestre şi când căpitanul se înclină şi se prezintă pe adevăratul său nume, dispăru pentru câteva clipe expresia de tristeţe de pe chipul tinerei femei şi întinzând mâna lui Farrow, zise:

   — Da, eu sunt Ellen Biron, proprietara yachtului scufundat. Dumnezeu mi-a ascultat ruga şi mi-a trimis ajutor. Dar de unde cunoaşteţi numele meu şi ştiţi că sunt proprietara yachtului „Bird"?

   — Veţi afla îndată, domnişoară Biron. Ştiu că yachtul d-voastră s-a scufundat, deoarece l-am văzut eu însumi pe fundul mării. Ştiţi, de sigur, că posed un submarin cu care mă pot lăsa în apă. În drum am avut un defect la elice şi am fost nevoit sa stau pe fundul mării până s-a făcut reparaţia. S-a întâmplat că locul unde ne-am oprit era chiar lângă yachtul d-voastră.

   — Dar din asta nu puteaţi afla că eu sunt proprietara lui...

   — Vedeţi însă că scafandrii mei s-au lăsat în apă şi au făcut cercetări pe yacht. Meritul se datoreşte fiului meu, George.

   — L-ai găsit şi pe „el", domnule Farrow? strigă fata, adresându- se tânărului.

   George dădu din cap.

   — Acesta e şi motivul care ne-a îndemnat să venim încoace, domnişoară Biron, zise căpitanul. Şi trebuie să vă aducem la cunoştinţă lucruri triste... Domnul Fred Brown a fost, de sigur, rudă cu d-voastră?

   — A fost logodnicul meu. Spuneţi-mi deschis cum l-aţi găsit! Ştiu că e mort, înecat, pentru că nu putuse părăsi destul de repede cabina lui.

   Cabina lui era închisă pe dinafară, domnişoară Biron. Fiul meu a deschis-o.

   — Doamne Dumnezeule! Cum e cu putinţă!... Trebuie deci să-l fi încuiat cineva?

   — Întocmai, domnişoară Biron, dar am mai făcut o descoperire grozavă: logodnicul d-tale... a fost ucis.

   — Ucis? strigă fata. Oh! Aşadar, presimţirea nu m-a înşelat.

   Începu să plângă şi îşi îngropă faţa în mâini.

   Căpitanul aşteptă până se mai linişti, apoi îi zise cu blândeţe:

   — Domnişoară Biron, ai fost lovită de o soartă nemiloasă. N-are nici un rost să te mai tângui acum, ci să încercăm să descoperim pe ucigaş şi să-l dăm pe mâna justiţiei. Nu ştii încă totul, de aceea te rog să mă asculţi şi poate vei fi în măsură să-mi dai o indicaţie unde să-l putem găsi pe criminal.

   Căpitanul povesti în ce fel fusese ucis Fred Brown şi când scoase la iveală pumnalul din săculeţul pe care îl adusese cu el, domnişoara Biron strigă înspăimântată:

   — Nu... nu, nu e cu putinţă. Pumnalul acesta aparţine fratelui meu, care fusese şi el pe yacht. El nu poate fi în nici un caz ucigaşul logodnicului meu.

   Căpitanul se sili iarăşi s-o liniştească, apoi îi predase lucrurile pe care George şi Petre le luaseră de pe yacht. Numai de testament nu aminti nimic deocamdată. Avea planul său în privinţa aceasta, nădăjduind să-l descopere pe criminal cu ajutorul lui.

   — Cine, moşteneşte acum plantaţiile domnului Brown, domnişoară Biron? întrebă el, apoi.

   — Un anume John Kollis, răspunsa fata. Logodnicul meu nu avea rude apropiate şi acest Kollis, un văr de-al lui - e moştenitor de drept. Nu prea se aveau bine intre ei, deoarece Kollis e un beţiv şi un jucător care şi-a pierdut toată averea în cărţi. Logodnicul meu l-a adus încoace şi i-a dat slujba de inspector. Se iscau însă mereu certuri între ei, deoarece lui Kollis nu-i ajungea leafa şi se îngloda în datorii pe care bietul meu logodnic trebuia apoi să le plătească.

   — Se afla şi Kollis pe yacht când s-a scufundat?

   — Nu, domnule Farrow, altminteri aş fi ştiut unde trebuie să-l caut pe ucigaş. Fred îmi spusese adesea că hotărâse să lase vărului său numai o parte mică din moştenire şi că instituise legatară universală pe o nepoată a lui care trăieşte în Elveţia.

   — Şi probabil că acest John Kollis s-a şi făcut stăpân aici, nu e aşa?

   — Întocmai, domnule Farrow; i-a şi pus în vedere prietenei mele, care a închiriat căsuţa aceasta de la logodnicul meu, s-o părăsească, deoarece vrea să se mute el într-unsa. Prietena mea petrece aici câteva luni pe an.

   — Hm... asta ar fi ceva, zise căpitanul. Dar, de vreme ce John Kollis acela nici nu se afla pe yacht, nu poate fi vorba ca el să fie făptaşul. Asta numai dacă n-o fi avut vreun complice. Nu cumva ştii, domnişoară, cine din echipaj sau dintre oaspeţii de pe bord era prieten cu John Kollis?

   — Nu ştiu precis.

   — Am observat însă că marinarul Hungs stătea de vorbă adesea cu Kollis. Fusese şi el pe yacht când s-a scufundat.

   — Toate astea trebuie să le spui poliţiei, domnişoară. Eu mi-am făcut datoria comunicându-ţi ce am descoperit. Vesteşte poliţia, indică-i locul exact unde se află epava şi autorităţile vor trebui să găsească pe ucigaş.

   — Voi fi nevoită, totuşi, să comunic poliţiei cine mi-a adus lucrurile acestea şi mi-a indicat locul unde s-a scufundat yachtul. Pot spune numele d-voastră, domnule Farrow?

   Căpitanul încuviinţă, deşi ştia că englezii şi francezii îl vor urmări prin ţinutul acesta. Şi lucrul nu-i venea deloc la socoteală, căci avea de gând să-l caute el pe ucigaş în cazul când autorităţile nu vor izbuti să dea de urma lui.

   Când Farrow vru să-şi ia rămas-bun, un tânăr, intră în odaie şi privi surprins pe oaspeţi. Păşi apoi spre căpitan şi-i întinse mâna.

   — Am într-adevăr cinstea să-l văd pe căpitanul Farrow? întrebă el. Numele meu e Tom Biron şi sunt fratele domnişoarei.

   — Da, domnule Biron, eu sunt căpitanul Farrow, răspunse acesta. Dar dum aţi ştiut asta?

   — Am presupus numai, văzând uniforma d-voastră. Ştiu că alt submarin nu se află prin apropiere şi m-am gândit îndată la d- voastră, cu atât, mai mult cu cât vasele engleze şi franceze întreabă mereu prin radiograme dacă nu cumva a zărit cineva pe căpitanul Farrow cu „Dox"-ul său. Rămâneţi mult pe insulă?

   — Tocmai vroiam să-mi iau rămas-bun, domnule Biron. O împrejurare tristă ne-a adus încoace. Cereţi surorii d-voastră să vă povestească totul. Poate ne vom revedea în curând. Dacă se va întâmpla, însă. Să fiţi în vreo primejdie, chemaţi-mă în ajutor prin radio. De ce anume spun asta veţi afla de la sora dv.. Acum trebuie să ne despărţim de oarece timpul ne e măsurat.

   II.

   O TOVĂRĂŞIE CIUDATA.

   - DEOCAMDATĂ CHESTIA E REZOLVATĂ pentru noi, zise căpitanul când fu iarăşi în cabina sa de pe submarin.

   George îl întrebă de ce nu predase domnişoarei Biron şi testamentul lui Fred Brown, deoarece lucrurile s-ar fi limpezit repede şi ucigaşul ar fi fost găsit.

   — Nu, George, poliţia va aresta mai întâii ca făptaş pe fratele domnişoarei Biron, deoarece pumnalul său a fost găsit în trupul celui ucis. Dacă i-aş fi predat testamentul, Kollis l-ar fi declarat drept fals, deoarece domnişoara Biron ar fi devenit după căsătorie coproprietară a plantaţiilor. Ar fi avut multe de suferit biata fată şi eu am vrut s-o cruţ. Noi ne vom căuta acum pe aproape o insulă nelocuită, ca să putem, veni repede în ajutor la nevoie domnişoarei Biron şi fratelui ei, deşi presupun că apele acestea vor mişuna în curând de vase de război.

   Rindow se afla în turn şi cerceta cu ocheanul de noapte insulele din apropiere. Prin porta-voce comunică lui Farrow că găsise o insulă potrivită unde vor putea fi în siguranţă.

   Căpitanul şi George se duseră în turn şi de acolo ieşiră pe punte. Priviră şi ei insulă din faţa lor şi în cele din urmă Farrow dădu comanda să se îndrepte spre ea.

   „Dox"-ul se apropie încet de insula împădurită pe ţărm şi când o ocoliră odată căpitanul îşi dădu seamă că pe partea de apus se afla un golfuleţ în care putea intra cu submarinul.

   Golful acesta avea însă numai intrare şi se îmbuca apoi cu un lac rotund. Prin măsurători, Rindow stabili că lacul era adânc de aproape patruzeci de metri, lucru de care se mirară cu toţii.

   —  O fi vreun lac de crater, căpitane, îşi dădu cu părerea doctorul Bertram, care venise şi el pe punte. Se găsesc adesea astfel de lacuri. Putem rămâne fără teamă aici, chiar dacă vreun distrugător duşman ar veni încoace.

   Căpitanul încuviinţă şi răspunse:

   — Înainte însă ar fi bine să facem o plimbare prin insulă, ca să ne dăm seamă de situaţie. Daca e nelocuită, atunci nu poate exista loc de ancorare mai potrivit ca acesta. Dacă însă dăm de oameni, atunci vom şti ce avem de făcut.

   Hotărî apoi ca, afară de George şi Petre, să mai debarce zece marinari. Ei se va pune în fruntea trupei. Deoarece submarinul nu putea să se apropie direct de ţărm, se montară două bărci de aluminiu şi peste un sfert de ceas toţi erau pe uscat.

   Aici urmau să se despartă. În vreme ce căpitanul cu şase marinari va cerceta jumătatea dreaptă, a insulei, George cu restul de cinci oameni va ocoli cealaltă jumătate.

   Tânărul porni cu camarazii săi prin pădurea deasă. Când erau aproape gata cu însărcinarea lor. Petre, care o luase ceva mai înainte cu George, îl apucă pe acesta de braţ şi arătă spre un deluşor care se înălţa la stânga lor.

   George se opri şi îşi dădu seamă îndată ce vroia să spună Uriaşul. Colo sus, la vreo cincizeci de metri înălţime, se vedea lămurit o flacără. Trebuie să fi fost oameni care aprinseseră un foc de lagăr.

   În vremea asta se apropiaseră şi marinarii. George le spuse să aştepte acolo, apoi, împreună cu Petre, începură să urce dealul. Drumul era greu, dar ei merseră voiniceşte şi când ajunseră la vreo zece metri de foc, George văzu patru bărbaţi care stăteau ia jurul unui foc mic de lagăr şi vorbeau intre ei.

   Lumina focului nu putea fi văzută dinspre mare, deoarece dealul împiedica vederea. Cel doi camarazi observară şi o peşteră mică ce slujea, probabil, de locuinţă acelor oameni.

   Ocrotit de tufele dese care acopereau aproape întreg dealul, George se putu apropia tot mai mult de foc. Când fu numai patru metri auzi în sfârşit ce îşi spuneau indivizii.

   Aveau înfăţişare de adevăraţi hoţi de codru. Îmbrăcămintea lor era zdrenţuită şi numai unul din ei părea să fie mai deosebit, deşi tovarăşii îl tutuiau.

   — E timpul să vie John şi să-şi ţie făgăduiala, zicea tocmai unul din ei. Mereu am făcut totul pentru el şi acum tace chitic.

   — Câteva ceasuri mai poţi aştepta, Tom, căci atât de repede nu se poate face treaba. Fireşte că John o fi acum acolo jos stăpânul, dar înainte de a fi recunoscut legal, nu poate doar să scoată sume mari de bani din întreprindere. Afară de asta a mai sosit şi tânăra domnişoară care desigur că va face totul ca yachtul să fie găsit. Brown a fost ucis şi dacă se va da peste el... atunci îl vor avea în mână curând şi pe ucigaş. Pumnalul va trăda totul.

   Toţi izbucniră în râs. George urmă să asculte cu încordare:

   — I-am propus lui John să facă să dispară fata, ca să nu-i mai facă greutăţi. S-ar putea îneca, de pildă... aşa, întâmplător...

   — Ea va fi cu băgare de seamă, zise un altul. O cunosc eu bine pe duduia. E energică şi când îşi bagă ceva în cap, nu se lasă cu una cu două. Cel mai bun lucru ar fi s-o aducem încoace şi s-o ţinem prizonieră pe insulă. Nimeni n-o poate găsi aici.

   — Atât de lesne nu se poate face asta. Şi-apoi, cum ne-or vedea ăi de acolo, ne iau la ochi. Cel puţin ne-ai adus haine ca lumea ca să ne putem arăta iar în lume?

   Omul ceva mai „deosebit" dădu din cap. Arăta un pachet mare care se afla la intrarea peşterii.

   — V-am adus îmbrăcămintea şi vă puteţi duce fără teamă acolo. Nimeni nu vă va recunoaşte. Veţi ţine barca pregătită şi vă voi face un semn când s-o luaţi în primire pe domnişoara. Nu va fi greu.

   —  Aha, pricep eu, vrei s-o... faci leşinată, ca să-ţi vie treaba mai lesne. Dar mai e frate-său... Ce-ar fi să-l luăm şi pe el?

   — Nu, căci poliţia trebuie să-l aresteze pe ucigaş, dacă se vor porni într-adevăr cercetări pentru găsirea yachtului. Voi mai împrăştia apoi şi zvonul că el a ucis-o şi pe soră-sa.

   — Eşti dat dracului! Ai nişte idei... Aşa dar, s-a făcut! Ne vom pune acum hainele noi şi pestei două ceasuri vom fi acolo. Crezi că vom izbuti să facem ceva încă în noaptea asta?

   — Poate că da, dacă ne vom da silinţa. Acum trebuie să plec, căci John mă aşteaptă. Faceţi treaba cum trebuie, ne vedem la Rolba.

   George era agitat la culme. Se stăpâni, însă, făcu un semn Iui Petre şi se retrase cu băgare de seamă. Când ajunse la locul unde erau marinarii, le ceru să-l urmeze cât mai repede la submarin, căci probabil că vor porni la drum încă în noaptea asta.

   Căpitanul se reîntorsese cu puţin înaintea lui George. Acesta îi povesti ce afla şi-i ceru apoi să se înapoieze îndată la plantaţie da s-o previe pe domnişoara Biron şi să-i dea o mână de ajutor.

   Farrow chibzui îndelung. Se sfătui cu Rindow şi doctorul Bertram şi în cele din urmă hotărâră să meargă înapoi la insula Pingelap. George şi Petre urmau să-şi îmbrace haine simple şi să se furişeze până la domnişoara Biron. Dânsa ar putea să intervie ca Kollis să-i angajeze pe cei doi pe plantaţie. În chipul ăsta fata ar avea mereu pe aproape un ajutor.

   George găsi că planul acesta e cât se poate de bun. Se mai înţeleseră ca Farrow să se înapoieze iar la insulă şi George să ia cu dânsul o barcă da aluminium pe care însă trebuia s-o pitească bine.

   După câteva minute, submarinul porni la drum şi străbătu distanta până la insulă într-o jumătate de ceas. În vremea asta Petre şi George îşi schimbaseră hainele şi aveau acum înfăţişarea unor adevăraţi muncitori. O barcă de aluminium fusese montată şi cu puţin înainte de coastă fu lăsată pe apă. Peste câteva minute cei doi „muncitori" se făcuseră nevăzuţi în întunerec.

   Debarcară într-un loc singuratec, ascunseră barca într-un tufiş, apoi porniră spre colonia din a cărei cârciumă se auzea gălăgie.

   Căsuţa domnişoarei Karin, în care locuia şi domnişoara Biron, era cufundată în întunerec. Nu se vedea nici o lumină acolo. De aceea George merse de-a dreptul spre cârciumă, deasupra căreia

atârna o tablă pe care scria cu litere mari: „La bunul Henri".

   Când deschise uşa, îl izbi un nor gros de fum, aşa că în primul moment nu putu deosebi nimic. Cutând însă ochii săi se obişnuiră şi atunci văzu stând la mese lungi muncitori mulţi şi băştinaşi, care vorbeau cu aprindere între ei.

   În fund de tot zări o masă rotundă la care păreau să stea oamenii mai subţiri. Pentru moment văzu numai doi: unul era individul „mai deosebit" de pe insulă, care stătuse de vorbă cu complicii săi.

   George îşi roti privirea în juru-i, prefăcându-se că e în căutarea cuiva. Birtaşul, probabil „bunul Henri" - numai bun nu prea părea să fie - îi făcu semn să se apropie şi-l întrebă ce caută.

   — Căutăm pe proprietarul plantaţiei, avem să-i spunem ceva, răspunse tânărul.

   — Uite-l colo... ăla lângă domnul cela înalt.

   — Mă pot duce la el aşa de-a dreptul? întrebă George, sfios.

   — Păi, atârnă de ce vrei să-i spui, râse birtaşul. Poţi să-mi spui şi mie, mă pricep şi eu.

   — Vezi că... vroiam să-l întreb dacă putem căpăta de lucru aici pe plantaţie, zise George.

   — De lucru? Dar cum de-aţi ajuns aici? Nu cumva sunteţi marinari?

   — Nu suntem. Dar ne-am furişat pe un vapor.., pentru că... pentru că...

   — Pentru că aţi ciordit ceva pe undeva şi apoi aţi şters-o, completă birtaşul. Să nu vă fie frică, poliţia nu o să vă caute aici.

   George îl privi atât de înspăimântat, încât „bunul Henri" izbucni în râs.

   — Stai mă, nu te speria aşa, lasă că vorbesc chiar eu cu domnul Kollis şi-l voi îndemna să vă angajeze. La ce vă pricepeţi mai bine?

   — Am fost pe vremuri marinari, răspunse George - dar e mult de atunci, am mai încercat pe urmă şi alte meserii, numai că n-am făcut mare scofală. Cred că aici nu o să ne urmărească nimeni?

   — Aşa e, aici sunteţi ca la mama acasă. Aşteptaţi niţel, mă duc să vorbesc cu domnul Kollis; el e noul proprietar al plantaţiei.

   George şi Petre rămaseră lângă tejghea în vreme ce birtaşul se apropie de masa rotundă, luă loc pe un scaun şi vorbi ceva în şoaptă cu cei doi. Aceştia aruncară priviri scrutătoare spre „muncitori" şi în cele din urmă birtaşul le făcu semn să se apropie.

   Când fură lângă masă, „bunul Henri", zise:

   — Ăştia sunt, domnule Kollis. la-i în slujbă la dumneata şi sunt

sigur că nu o să-ţi pară rău.

   Spunând acestea se înapoie la tarabă unde aşteptau câţiva muşterii.

   — Birtaşul îmi spunea că vreţi să lucraţi pe plantaţia mea; e adevărat? întrebă cel mai mărunt dintre ei. Bine, vă voi angaja, dar cer de la voi o supunere oarbă. Veţi putea face avere aici, dacă îmi veţi asculta sfaturile. Ce ticăloşii aţi făcut, de nu vă mai găsiţi locul nicăieri?

   George se prefăcu că se codeşte cu răspunsul Kollis râse însă şi zise:

   — Nu trebuie să-ţi fie frică, băiete. Spune deci ce e cu voi!

   — Ne-am luat la bătaie cu nişte haimanale Ia Hamburg şi din una în alta am ajuns la cuţite.

   — Şi pe câţi i-aţi trimis pe lumea cealaltă?

   — Numai doi, domnule, mărturisi George.

   — „Numai"? râse Kollis. Ce, n-ajunge? Lasă, nu trebuie să vă faceţi sânge rău din pricina asta. Hârtii aveţi?

   — Nu, fiindcă a trebuit să fugim în grabă şi le-am lăsat la un loc cu lucrurile noastre.

   — În sfârşit, fie şi aşa. Nici numele voastre nu mă interesează. Vă voi boteza Jim şi Tim. Ala marele (arătă spre Petre) e Tim şi tu Jim. Nimeni nu va afla cine sunteţi.

   George şi Petre mulţumiră. Kollis îl chemă pe cârciumar şi-i spuse să le dea de mâncare şi loc de dormit. Cel doi urmau să se prezinte a doua zi dimineaţa la birou.

   Mâncară cu poftă şi când sfârşiră, birtaşul însărcină pe un servitor să le arate culcuşurile.

   În spatele cârciumii se afla o curte cu câteva şoproane. Într- unul din ele li se dădu culcuşuri de paie şi George era bucuros că de aici se putea strecura afară oricând.

   După ce servitorul se îndepărtă, George şopti lui Petre:

   — Voi încerca acum să vorbesc cu domnişoara Biron. Tu însă trebuie să rămâi aici; dacă vine cineva, spune-i că m-am dus să iau puţin aer curat.

   Era aproape de miezul nopţii când George ajunse la casa unde locuia tânăra fată. Ciocăni încetişor în uşa din dos şi după câteva clipe de aşteptare se auzi un glas bărbătesc întrebând cine e.

   La răspunsul lui George, dare recunoscuse glasul lui Tom Biron - uşa se deschise şi tânărul; nostru erou intră înăuntru. Când însă gazda vru să facă lumină, George îl opri.

   — Domnule Biron, tata m-a trimis din nou aici. Am izbutit să fiu angajat ca lucrător la Kollis şi-l voi ţine mereu sub observaţie pe individul acesta, în afară de asta am surprins pe o insulă din apropiere convorbire de mare însemnătate pentru dumneata şi sora dumitale.

   Şi George povesti întâmplarea de pe insulă. Domnişoara Biron şi spusese fratelui ei că bănuiala de omor va cădea probabil asupra lui, dar Tom Biron nu voia să fugă, căci se simţea cu totul nevinovat şi apoi era încredinţat că ucigaşul va fi prins în curând. Îi bănuia şi dânsul pe Kollis.

   — Crezi aşa dar, domnule Farrow, că ticăloşii au de gând s-o răpească pe sora mea în noaptea asta, folosindu-se de vreun vicleşug? Nu cumva te înşeli?

   — Am priceput fiecare cuvânt, domnule Biron, de aceea am şi venit încoace ca să te prevenim. Fii cu băgare de seamă în noaptea asta, iar pe de altă parte nici eu nu îi voi slăbi din ochi pe cei doi indivizi. Când vine politia încoace?

   — Mâine plec la oraş şi o voi aduce, domnule Farrow.

   — Bine. Acum trebuie să plec, altminteri lipsa mea va fi observată, dacă i-ar da în gând birtaşului să se intereseze de noi.

   Când George se înapoie la Petre, află că servitorul băştinaş fusese în şopron, ca să vadă dacă totul e în regulă. Făgăduise că se va întoarce mat târziu, deoarece Uriaşul îi spusese că tovarăşul său ieşise pentru câtva timp să ia puţin aer.

   — Abia sfârşi de vorbit, că uşa se şi deschise şi birtaşul se ivi în prag. Văzându-l pe George întins pe paie, păru liniştit şi se depărtă.

   — Să aşteptăm până se va fi potolit gălăgia, zise tânărul. Vreau să-l spionez pe Kollis încă în noaptea asta. De sigur că-i aşteaptă pe cei trei oameni de pe insulă.

   — Aşa e, domnule George. Ai auzit şi dumneata ce zicea mai- marele lor: „ne întâlnim la Rolba". Rolba e numele birtaşului, am auzit lămurit când l-au strigat câţiva clienţi.

   — Minunat, Petre. Voi face tot ce-mi va sta în putinţă ca să-l dau pe Kollis ăla pe mâna justiţiei.

   — Dacă o fi el ucigaşul, domnule George. E drept că totul e împotriva lui, dar n-avem nici o dovadă, deoarece el n-a fost pe yachtul scufundat, îi sigur că un altul a făptuit crima.

   — Voi căuta să stau de vorbă mâine cu marinarul ăla Hungs, poate ne duce el pe o urmă. De acum încolo, Petre, va trebui să mă tutuieşti, ca sa nu bată la ochi celorlalţi. Eu iţi voi spune Tim, iar tu mie, Jim.

   — S-a făcut, Jim! Peste o oră vom ieşi din şopron, ca să dăm o raită primprejur.

   — Ne-am înţeles, Tim! râse George. Acum să stăm liniştiţi, ca dacă ar veni vreo iscoadă, să creadă că dormim.

   Vremea se scurgea încet. Când gălăgia din cârciumă se potoli, cei doi „muncitori" părăsiră în taină şopronul. Petre văzu că localul era închis, dar în odaia din fund mai ardea lumina. Deoarece fereastra era deschisă şi se afla aproape de pământ, putură auzi tot de se vorbea înăuntru.

   — Eu vă spun că n-are nici un rost astăzi... auziră glasul lui Kollis.

   — Cum s-o scoatem din bungalow? Aşteptaţi până mâine, voi găsi eu pe cineva care va face lucrul cum trebuie. Fireşte că şi voi veţi începe mâine să lucraţi ca muncitori pe plantaţia mea ca să nu bată la ochi când, veţi da târcoale pe aici. De îndată ce voi fi recunoscut ca proprietar aici, voi vinde totul şi vom împărţi banii.

   — Numai dacă nu-ţi vei lua tălpăşiţa înainte, răspunse cineva.

   — Dacă crezi asta, atunci nu ştiu de ce te-ai întovărăşit, zise Kollis. Eu sunt sincer faţă de voi, dar văd că aţi şi început să cereţi lucruri imposibile; cum şi ce fel voi face, nu vă priveşte. Pentru moment nu vă pot da nici o para, căci totul e încă în mâinile justiţiei. Sunt însă recunoscut de către toţi ca viitor proprietar şi nu mai e nevoie decât de o simplă formalitate ca să devină în realitate. Trebuie s-aveţi deci răbdare. Dar unde e Jack Hungs?

   — E pe Insula Diavolului şi aşteaptă banii pe care i-ai făgăduit. E foarte prevăzător şi n-are încredere în tine. Eu în locul lui m-aş fi codit să te urmez aşa orbeşte.

   Kollis scoase o înjurătură. Căută să-i împace pe tovarăşii săi şi le porunci să se ducă la culcare. Până a doua zi totul se va aranja.

   George şi Petre trebuiră să-şi părăsească în grabă posturile lor de observaţie şi alergară îndărăt la şopron. Se aruncară pe paie şi se prefăcură că dorm. Aproape imediat uşa se deschise şi birtaşul veni cu trei oameni cărora le arătă culcuşurile lor. Erau indivizii de pe insula singuratecă şi cu care aveau să petreacă noaptea împreună.

   III.

   JIM ŞI TIM.

   CEI TREI BĂRBAŢI aruncară doar o privire în treacăt asupra lui George şi Petre, apoi se trântiră pe paie şi adormiră îndată, George vroia să rămână treaz toată noaptea, dar oboseala îl învinse şi în cele din urmă adormi şi el. Se trezi abia când birtaşul veni să-i scoale pe toţi.

   — Veniţi repede în cârciumă să vă dau ceva de mâncare, căci altminteri nu veţi putea munci, le strigă el. Trebuie să vă spălaţi însă mai întâi la fântâna de colo, căci de oameni murdari n-avem nevoie.

   Jim şi Tim făcură precum li se porunci. Ceilalţi însă nu prea erau înţeleşi cu treaba ăsta şi se prefăcură numai că se spală. Abia acum, la lumina zilei, se putea vedea ce chipuri aspre aveau.

   Îmbrăcămintea însă era mai ca lumea şi le dădea înfăţişarea unor adevăraţi muncitori agricoli.

   După ce mâncară, Jim şi Tim fură trimişi la birou cai să-i treacă în condică, apoi porniră pe plantaţie, însoţiţi de un supraveghetor. Era vremea recoltei şi omul le arătă cum să strângă fructele. Le dădu indicaţiunile cuvenite, apoi îi lăsă singuri.

   Ca nişte adevăraţi muncitori se puseră îndată pe treabă. Iscodeau însă cu privirea de jur-împrejur, ca să vadă dacă nu sunt pândiţi.

   Deodată zăriră îndărătul unei tufe de ananas pe Kollis care îi observa pe furiş. George se adresă atunci cu glas tare lui Petre:

   — Ştii tu, Tim, viaţa asta îmi place foarte mult. Dar cu timpul devine plictisitoare. Nouă ne trebuiesc aventuri... De vreme ce tot suntem certaţi cu legile, n-are a face dacă ne mai încărcăm cugetul cu ceva. Dacă stăpânul nostru ar şti că am făptuit un jaf cu omor la Hamburg, fără îndoială că nu ne-ar da de lucru aici.

   — Ce dracu strigi aşa, Jim! Să te-audă cineva, ne-am dus pe copca! Dar numele ăsta de Tim îmi place mult, zău aşa.

   — Sperios mai eşti, Tim. Dacă nu s-ar ivi azi prilejul să câştig multe parale, al naibii să fiu. Dacă m-aş da îndărăt chiar de la o crimă. Ia gândeşte-te puţintel: să fii bogat şi să pui pe alţii să muncească pentru tine - si ce poate fi mai frumos?

   — Ei, băieţi, cum staţi cu lucrul? Se auzi deodată glasul Lui Kollis. Ce aţi făcut până acum?

   George şi Petre se prefăcură grozav de speriaţi. Mai ales tânărul făcu o mutră atât de înspăimântată, încât Kollis zise:

   — Spuneai mai adineaori că tovarăşul tău ar fi sperios. Cred însă că nici ţie nu-ţi lipseşte nimic.

   — Nu prea sunt sperios de felul meu, se apără tânărul - dar când văd că m-am dat singur de gol, ştiu ce mă aşteaptă.

   — Cred şi eu că ştii. Hai să nu mai vorbim de asta! Dacă nu m- a înşelat auzul, spuneai tocmai că ai fi în stare să faci orice numai să te îmbogăţeşti. Ai vorbit serios? Aş avea poate un prilej ca să-ţi împlinesc dorinţa.

   — Să fac iar vreo crimă? întrebă George.

   — Nu... nu, chiar atât de grav nu este. E vorba doar de pus la adăpost o femeie, râse Kollis. Ai avea poftă să câştigi împreună cu tovarăşul tău o sumă frumuşică?

   — Mai e vorbă, domnule!

   — Atunci veniţi mâine cam pe la amiază colo jos în luminiş, unde suntem netulburaţi şi vă voi arăta ce aveţi de făcut.

   — Venim, domnule, răspunse George.

   După ce Kollis plecă, tânărul se adresă lui Petre:

   — A mers mai repede decât credeam. Ştiu ce vrea de la noi individul ăsta. Ar dori să se scape de tovarăşii lui de până acum, iar noi s-o răpim pe domnişoara Biron şi... s-o ucidem, poate. Îi voi spune că cunoaştem o ascunzătoare bună şi.. o vom duce pe fată pe submarinul nostru.

   — Domnule George... adică Jim, vroiam să zic, te-ai gândit tu că nu o să fie tocmai bine când! Va ieşi la iveală toată afacerea?

   — Ştiu asta, Tim, dar nu mi-e teamă. Cu ucigaşi dintr-aceştia isprăvim noi repede. Avem doar revolverele în buzunar.

   Petre îi făcu semn să tacă, deoarece se apropia cineva. Era domnişoara Biron, care aflase de la fratele ei că tânărul Farrow lucra pe plantaţie. Se uită câtva timp la cei doi muncitori, se apropie apoi încetişor şi puse o întrebare de formă. Ceru lui George să-i dea o poamă şi când el fu lângă ea, îi şopti repede:

   — Fratele meu mi-a povestit totul, domnule Farrow. A plecat călare să anunţe poliţia, dar tare mă tem că nu se va înapoia. Va avea de furcă, deoarece şi-a pus în gând să povestească chestia cu pumnalul.

   — Să nu-ţi fie frică, domnişoară; cred că cunoaştem acum pe adevăratul ucigaş şi pe instigator. S-a pus la cale chiar să te răpesc la noapte.

   Văzând mutra uimită a fetei, George adăugă repede:

   — Fii cu băgare de seamă, domnişoară, trebuie să dăm impresia că vorbim despre lucruri fără însemnătate. Voi veni diseară la d-voastră. Cel mai bun lucru ar fi să-l rogi pe Kollis să-ţi facă rost de un servitor şi mai mult ca sigur că mă va trimite pe mine.

   — Bine, aşa voi face, domnule Farrow. Mi se pare că mă cheamă... de sigur că şi venit politia.

   Se depărtă în grabă, iar cei doi camarazi îşi văzură de treabă.

   Pe la amiază porniră spre luminiş. Înainte de a ajunge, auziră vaiete dintr-acolo. George o luă repede înainte şi uitându-se îndărătul unei tufe de ananas, văzu cum. Kollis se pregătea să lovească cu biciul într-o băştinaşă (Vezi ilustraţia de pe copertă).

Fără să stea mult pe gânduri, se repezi în luminiş şi se opri în faţa bătăuşului.

   Kollis se înfuria la început văzându-se întrerupt, dar îşi aduse aminte că-şi dăduse întâlnire aici cu cei doi „muncitori" şi împingând, pe femeie cât colo, îi dădu de înţeles să se îndepărteze cât mai repede cu putinţă.

   Făcu apoi semn lui George şi Petre şi se aşeză cu ei sub o tufă.

   — Vreau să vă încredinţez o taină, începu el. Vărul meu s-a înecat şi eu am devenit stăpânul de drept al acestei proprietăţi. Logodnica vărului meu încearcă însă să-mi facă greutăţi şi de aceea vreau să-mi ajutaţi să mă scap de ea. O puteţi ascunde undeva pentru câtva timp?

   — Fireşte, domnule. Pe Insula Diavolului, desigur.

   — Nu... acolo nu, în nici un caz! exclamă Kollis. Alte

ascunzători n-aveţi?

   — Ba da, cunoaştem una pe care n-o ştie încă nimeni. Dacă vrei o ducem acolo pe fată. Când s-o facem?

   — La noapte. O să mai vorbim noi despre asta. Acum,

trebuie să vă odihniţi, căci o să aveţi de muncit. Vedeţi-vă de

lucru deocamdată, nu trebuie să ştie nimeni ce avem de gând.

   — Pricepem, domnule. Vino, Tim, să ne întindem puţin la umbră.

   Cei doi se îndepărtară. Kollis se duse în colonie unde dădu peste poliţie.

   După o jumătate de ceas un băştinaş veni să-i ia pe George şi Petre, deoarece stăpânul dorea să îi vorbească neapărat. Când ajunseră la el, văzură că era foarte turburat. Le ieşi înainte şi zise grăbit:

   — Totul merge de minune. Domnişoara Biron doreşte un servitor şi m-am gândit la tine, Jim, Deoarece sunteţi prieteni, am stăruit să vă ia pe amândoi. Aveţi, aşa dar, cel mai bun prilej s-o faceţi să dispară la noapte. Uite, din sticluţa asta pe care v-o dau, îi veţi turna jumătate în ceai. Va dormi apoi ca o moartă.

   George rânji ca un adevărat criminal şi se lăsă condus de Kollis Spre bungalowul unde locuia domnişoara Biron. Aceasta măsură cu privirea pe cei doi servitori şi dădu din cap.

   — Sunt mulţumită, domnule Kollis, zise ea.

   Zâmbind satisfăcut, ticălosul plecă. Când cei trei rămaseră singuri în odaie, fata izbucni:

   — Domnule Farrow, fratele meu a fost reţinut de poliţie până se va lămuri chestia cu pumnalul. Autorităţile vor trimite mâine scafandrii la locul unde s-a scufundat yachtul. Am fost nevoită să mărturisesc de la cine am informaţia aceasta şi am spus numele tatălui dumitale. Să fi văzut ce mutre făceau. Acum poliţiştii sunt în cârciumă unde îi iau la rost pe toţi. E grozav!

   — Dar logodnicul dumitale va fi răzbunat, domnişoară Biron. Diseară urmează să te răpesc de aici, după cum îţi spuneam. Kollis ne-a oferit o afacere pe care fireşte că am primit-o. Uite, păstrează te rog sticla asta care va trebui să servească de dovadă mai târziu. Diseară te vei preface leşinată şi noi te vom duce la tata, pe submarin. Acolo vei putea aştepta în linişte evenimentele.

   Câţiva bărbaţi se apropiau de bungalow. Erau poliţişti care voiau să mai vorbească cu domnişoara Biron. Când luară loc cu toţii afară pe terasă, George şi Petre putură auzi din odaie ce vorbeau. Unul din poliţişti întrebă:

   — Poţi să ne dai o declaraţie sub prestare de jurământ că domnul căpitan Farrow a fost noaptea trecută, la dumneata şi ţi-a comunicat cele ce ne-ai spus?

   — Fireşte că vă pot da, domnule. Credeţi cumva că am coborât eu însumi în mare şi am făcut cercetări?

   — Cum să cred asta! glumi poliţistul. Întreb numai pentru că trebuie să comunic superiorilor mei ceea ce-mi spui. Japonezii, actualii stăpânitori ai acestor insule şi-au luat obligaţia să comunice imediat englezilor şi francezilor ivirea căpitanului Farrow.

   — Şi de ce l-aţi arestat pe fratele meu când vă mărturisise deschis cum stau lucrurile? Ar fi stăruit el să se pornească cercetări dacă s-ar fi ştiut vinovat?

   — De, poate, să fie o manevră a fratelui d-tale, domnişoară Biron. Nimeni n-avea interes să-i ucidă pe dl. Brown şi după cum mi-au declarat câţiva marinari de pe yachtul d-tale, care se află încă aici pe insulă, l-au văzut pe fratele d-tale ieşind din interiorul vasului cu puţin înainte de scufundarea acestuia, aşadar, se prea poate ca el să fie criminalul.

   — Care se acuză singur aducându-vă şi arma ucigaşă? În definitiv, mulţumită lui aţi aflat locul exact unde se află epava. Care criminal ar face aste?

   Poliţistul căzu pe gânduri, apoi întrebă:

   — Şi cine moşteneşte, de fapt, plantaţia asta, domnişoară Biron?

   — Domnul Koliis, un văr al fostului meu logodnic. Brown a vrut să-l dezmoştenească, pentru că nu prea se aveau bine, dar moartea l-a împiedecat s-o facă.

   — Şi acest domn Kollis se afla şi el pe yachtul d-tale când s-a

scufundat?

   — Nu, era aici pe insulă. Poliţistul făcu un gest de neîncredere apoi zise:

   — Ne vei însoţi poimâine când vom pleca la faţa locului cu scafandrii noştri. Poate vom avea nevoie de d-ta acolo.

   — Fireşte că vă voi însoţi, domnule. Anunţaţi-mă la timp şi fiţi sigur că voi fi punctuală.

   În clipa aceasta apăru Kollis pe terasă şi întrebă dacă domnii mai au nevoie de el, deoarece trebuia să meargă pe plantaţie.

   — Am mai avea de pus câteva întrebări, domnule Kollis, răspunse poliţistul. În ce raporturi eraţi cu vărul d-voastră? Bune sau rele?

   Kollis fu cam încurcat trebuind să spună o minciună faţă de domnişoara Biron:

   — Eram în relaţiuni destul de bune, domnule. Fireşte, din când în când aveau loc unele neînţelegeri, de, ca între rude, dar treceau repede.

   — Asta vroiam să ştiu. Moşteniţi acum toată plantaţia, nu e aşa? Ştiţi desigur că vărul d-voastră a fost ucis?

   Fireşte că ştia asta, dar nu ştia că faptul e cunoscut de-acum. Atât de repede să fi lucrat poliţiştii?

   — Nu ştiam nimic despre asta, răspunse ticălosul, prefăcându- se foarte mirat. Ştiu numai că vărul meu s-a înecat.

   — Ba nu, a fost ucis, domnule Kollis şi anume cu un pumnal preţios. Îi cunoaşteţi? Asta e.

   — Asta e arma fratelui d-tale, domnişoară Biron, zise criminalul. Ai acum înţeleg de ce-mi spunea bietul Fred că se teme de viitorul său cumnat... şi ştiu ce credea cu asta. Aşa dar, fratele d-tale ţi-a omorât logodnicul, domnişoară Biron?

   — Cum îndrăzneşti să spui aşa ceva, domnule Kollis! strigă fata. Criminalul e cu totul altcineva - el a izbutit numai să înlăture bănuiala care ar fi căzut asupra lui.

   — Asta va stabili politia, răspunse Kollis. Altceva mai aveţi să mă întrebaţi, domnule comisar?

   — Da, aş dori să ştiu unde vă aflarăţi când s-a scufundat yachtul?

   — Aici, pe plantaţie. De săptămâni întregi nu m-am mişcat de aici.

   — Bine, domnule Kollis. După cum am auzit, însă, nu prea eraţi în relaţii bune cu vărul d-voastră, adică tocmai dimpotrivă după cum susţineţi. Se zice că ar fi avut chiar intenţia să vă dezmoştenească.

   — Îmi închipui eu cine v-a spus asta! râse ticălosul. De sigur că veţi face cuvenitele cercetări şi veţi izbuti să descoperiţi pe criminal. Pot pleca acum?

   Poliţistul încuviinţă şi după câtva timp plecă şi fel cu colegul său. George şi Petre, care auziseră fiecare cuvânt, se priviră în tăcere.

   — Trebuie să-ncercăm să găsim Insula Diavolului, domnule George, şopti Uriaşul.

   — Mă numesc Jim, dragă Tim, trebuie să te obişnuieşti cu asta. Fireşte că vom vizita insula şi sunt încredinţat că vom da acolo peste adevăratul ucigaş, Kollis a fost acela care l-a pus la cale să omoare.

   Către seară vorbiră din nou cu Kollis care le spuse că într-un loc ascuns stătea pregătită pentru ei o barcă cu pânze, cu care puteau s-o transporte pe fată. Îi sfătui însă să nu se mai arate pe insula aceasta, ci să-i dea de veste în taină dacă totul a mers bine şi unde îi poate găsi. Dădu de înţeles că i-ar plăcea mai mult ca domnişoara Biron să... dispară cu totul.

   George ar fi avut mare poftă să-l izbească cu pumnul în faţă, dar îşi zise că în interesul fratelui domnişoarei Biron trebuia să-şi joace rolul, mai departe. De aceea râse vesel şi făgădui chiar că Kollis va fi mulţumit de felul cum îşi va îndeplini însărcinarea.

   Când se înnopta, cei doi camarazi o transportară pe fată spre locul unde ticălosul aştepta într-adevăr cu o barcă cu pânze. Tânăra se prefăcu leşinată şi auzi cu urechile ei cum Kollis sfătui pe presupusele lui unelte s-o arunce pur şi simplu în apă când vor fi în larg.

   Dânsul rămase pe insulă, iar Petre începu să vâslească.

   După un ceas ajunseră în golful ascuns unde aştepta căpitanul. Acesta ascultă cu uimire cele ce-i povestea George. Strânse mâna fetei şi-i făgădui că va face totul ca să-i scoată pe fratele ei din arest.

   — Ce vei spune lui Kollis, George, când va întreba unde ai lăsat-o pe domnişoara Biron? întrebă căpitanul Farrow.

   — Îi voi povesti că am azvârlit-o în mare şi că s-a înecat imediat. Apoi îl voi convinge să-mi dea în scris că-mi va plăti o anumită sumă când va deveni proprietarul plantaţiei. În felul acesta am cel puţin o dovadă împotriva lui.

   — Aşa să şi faci, băiete. Dar când vrei să te înapoiezi pe insulă? Nu ţi-e teamă că blestematul acela va căuta să se scape şi de tine, ca unul ce-i cunoşti taina?

   — M-am gândii şi la asta, tată. Fireşte că-l voi lua şi pe Petre şi

el va veghea ca să nu ni se întâmple nimic.

   — Eu am chibzuit, domnişoară Biron, cum ne putem ajunge mai bine scopul. Am să-ţi predau ceva ce n-am vrut să-ţi arăt încă până acum. E vorba de testamentul logodnicului d-tale. Dacă l-ai fi avut în mână de sigur că l-ai fi predat poliţiei, ceea ce n-ar fi fost de nici un folos. Cunoşti poate vreun notar prin apropiere căruia să-i putem încredinţa testamentul?

   — Da, domnule Farrow. Prietena mea Edith Karih mi-a dat o adresă ca să mă pot pune în legătură cu un avocat, în chestia fratelui meu. Are şi el proprietăţi pe insula Pingelap şi în afară de asta îndeplineşte şi funcţia de notar. Dacă ocolim pe jumătate insula cu vasul d-voastră, dăm direct pe proprietatea sa. Îi voi căuta apoi şi-i voi anunţa vizita d-voastră.

   — Foarte bine, domnişoară. În vremea asta George şi Petre se vor putea înapoia la Kollis ca să-l vestească de moartea d-tale.

   Cu barca cu pânze cei doi camarazi nedespărţiţi se înapoiară la insula Pingelap. Merseră de-a dreptul la cârciuma „La bunul Henri" şi intrară înăuntru, deşi Kollis le spusese să-l anunţe într-ascuns.

   Ticălosul stătea la masa rotundă împreună cu încă patru inşi, pe care George îi mai văzuse pe insula cealaltă şi care veniseră încoace cu scopul s-o facă să dispară pe tânăra fată. Erau foşti marinari de pe yachtul acesteia.

   George merse de-a dreptul la masă. Când Kollis îl zări, se ridică speriat şi-i ieşi în întâmpinare.

   — Nu v-am spus să nu vă mai arătaţi pe aici? zise el, cu ciudă. Ce aveţi să-mi spuneţi?

   — Că totul a mers de minune şi că domnişoara Biron zace acum pe fundul mării, răspunse George sfidător. Am venit numai pentru că uitasem să vă mai spunem ceva.

   — Aha, aţi uitat ceva! făcu Kollis iscoditor.

   — Ştiţi doar că sunteţi ucigaşi şi că tocmai aţi făptuit o crimă nouă. Ce vreţi de la mine?

   — Vreţi să vorbesc tare, ca să ne audă toţi, domnule Kollis? N- ar fi mai bine să mergem acasă la d-voastră şi să rânduim acolo totul? Peste o jumătate de ceas vrem să părăsim iar insula.

   — Bine, ieşiţi afară, viu după voi, răspunse Kollis.

   George şi Petre ieşiră din cârciumă. Vorbiseră destul de încet, dar birtaşul era curios şi-i întrebă în trecere ce vroiau de la Kollis. George însă nu vru să-i spună şi ieşi repede afară. Nu bănuia că birtaşul, curios, puse pe urmele lui pe servitorul băştinaş. Acesta văzu cum Kollis, care ieşise prin uşa din dos, se apropie de cei doi şi le porunci să vie după el.

   Bungalowul său nu era departe şi luară loc cu toţii pe terasă, unde se credeau în siguranţă. Băştinaşul însă se furişase sub terasă şi deoarece ştia puţin englezeşte, fu în măsură să raporteze stăpânului său tot ce auzise.

   —  Daţi-i drumul repede, ce vreţi de la mine! zise Kollis, mânios. V-am spus doar că vă voi răsplăti când voi deveni proprietar al plantaţiei.

   — Asta aşa o fi, domnule Kollis, dar... pe noi nu ne mulţumeşte. Dacă nu ne puteţi da bani acum, atunci daţi-ne cel puţin o scrisoare în care să se prevadă că îi vom primi mai târziu.

   — Asta n-o fac pentru nimic în lume! strigă Kollis, înfuriat. Mă credeţi atât de prost ca să mă dau singur pe, mâna voastră? Aţi făptuit crima singuri şi cine îmi poate dovedi că eu v-am pus la cale? Şi dacă vă trece prin gând să mă uitaţi, atunci am şi eu ac de cojocul vostru.

   — Care va să zică, aşa stă treaba, domnule Kollis? făcu George, calm. Îmi dai voie să-ţi spun şi eu ceva: dacă până în cinci minute n-am scrisoarea... te fac una cu pământul.

   În acelaşi timp scoase repede revolverul şi-l îndreptă asupra lui Kollis.

   Acesta era laş şi căută imediat să-l liniştească pe George. Vru să intre în casă ca s-aducă hârtie şi cerneală, dar tânărul îl opri, poruncind ca Petre să facă treaba asta. Scrisoarea fu întocmită repede şi avea cuprinsul următor:

   „Din însărcinarea mea indivizii Jim şi Tim au ucis-o astăzi pe domnişoara Biron, pentru care lucru le voia plăti câte o mie de lire de îndată ce voi deveni proprietarul acestor plantaţii.

John Kollis".

   Abia când avură documentul în mână, cei doi se ridicară să plece.

   — Nu trebuie să-ţi fie teamă de noi, domnule Kollis, dar va trebui să te ţii de cuvânt, zise George. Acum plecăm de pe insulă şi ne întoarcem după ce vei fi pus mâna pe plantaţie.

   După un scurt rămas-bun George şi Petre se făcură nevăzuţi în noapte.

   PE INSULA DIAVOLULUI.

   CÂND AJUNSERĂ LA BARCA cu pânze şi plecară imediat, cu băgară de seamă că la câteva minute după ei se ivi o a doua barcă dinspre stânga. Kollis îi înştiinţase imediat pe tovarăşii săi şi le făgăduise că le va da o răsplată foarte mare dacă vor prinde şi vor ucide pe Jim şi Tim.

   Într-o clipă cei trei îşi procurară o barcă şi întâlniră spre locul unde, după indicaţia lui Kollis - debarcaseră Jim şi Tim. Zăriră imediat barca lor şi încercară s-o ajungă. Dar nu se puteau măsura cu Petre Uriaşul, care crescuse pe apă.

   George ştia unde-l va găsi pe tatăl său şi vroia ajungă la proprietatea notarului.

   Când, peste un ceas, aceasta se ivi înaintea lor, zăriră la oarecare depărtare submarinul, care aştepta acolo pe căpitanul Farrow. Rindow îi povesti lui George că domnişoara Biron cu căpitanul porniseră spre uscat şi nu se înapoiaseră încă.

   Tânărul luă atunci hotărârea să plece imediat spre Insula Diavolului. Cobori cu Petre în barcă şi porni în direcţia aceea.

   Cei din a doua barcă cu pânze văzură şi ei submarinul şi se întoarseră imediat.

   După un ceas Petre şi George ajunseră la Insula Diavolului. Aceasta era un petec de pământ singuratec şi părăsit, nu mal mare de doi kilometri. Căpătase numele de „Insula Diavolului" pentru că o stâncă înaltă, cu chip de diavol, se înălţă spre mare.

   Era încă întuneric când debarcară acolo. Ţărmul era acoperit cu vegetaţie; copaci deşi se întindeau dea lungul insulei. George era de părere că Jack acela trebuie să-şi aibă sălaşul undeva, sus în stânca diavolului.

   Încet şi cu băgare de seamă se căţărară pe stânca înaltă. Se apropiau de vârf dar până acum nu zăriră nici picior de om.

   În cele din urmă ajunseră sus de unde puteau cuprinde cu ochiul toată insula. Cu surprindere observară în mijlocul acesteia un foc de lagăr în jurul căruia stăteau mulţi oameni. Nu puteau deosebi însă dacă erau albi sau sălbatici. Printr-o înţelegere din ochi coborâră muntele de partea cealaltă şi se strecurară prin pădure spre luminiş.. Curând zăriră lumina focului cernându-se prin frunziş şi după câtva timp erau atât de aproape de foc încât putură deosebi lămurit făpturile din jurul lui. Erau sălbatici care stăteau culcaţi şi vorbeau între ei. În mijlocul lor, însă, George şi

Petre observară un alb îmbrăcat marinăreşte, legat fedeleş.

   Îşi dădură seamă îndată că aveau în faţa lor pe ucigaşul lui Fred Brown şi George începu să chibzuiască în ce fel l-ar putea scoate de acolo. Dar înainte de a găsi o soluţie, el şi Petre fură înşfăcaţi pe la spate şi cât ai clipi din ochi fură legaţi cobză. Totul se petrecuse atât de repede ca şi când sălbaticii s-ar fi aşteptat la sosirea lor.

   Fură târâţi şi ei lângă foc, unde un sălbatic voinic ridică securea lui care amintea pe aceea a vânătorilor de capete. Dar indivizii aceştia nu păreau deloc vânători de capete şi începură imediat sa scotocească prin buzunarele noilor prizonieri. În cele din urmă sălbatecul cel voinic se adresă celor doi camarazi într-o englezească stâlcită:

   — Voi mâine muriţi, voi fi arşi. Mâine sărbătoare mare.

   Fără să se înspăimânte prea mult, George începu să-i numere pe acei care se aflau în jurul focului. Erau paisprezece. Doi se îndepărtară, probabil ca să stea de pază sus pe stâncă.

   Deoarece noii prizonieri fură aşezaţi lângă albul legat, George avu putinţă să stea de vorbă în şoaptă cu el:

   — Nu eşti Jack, acela pe care-l căutăm? întrebă tânărul. Dac- am fi ştiut că locuiesc sălbatici aici, nu am fi primit propunerea lui Kollis.

   — A! Veniţi din partea lui Kollis! V-a spus că-l aştept aici?

   — Da, Jack, am fost însărcinaţi să-ţi aducem răsplata, pe care, din fericire, sălbaticii n-au găsit-o asupra noastră când ne-au scotocit buzunarele. Acum poliţia a trimis scafandrii la yacht şi s-a dovedit că Fred Brown a fost ucis. Fratele stăpânei vasului a fost arestat, deoarece crima s-a făptuit cu pumnalul său. Aşa că acum te poţi înapoia oricând la Pingelap.

   — Pari să ştii totul. Cum te numeşti? întrebă Jack.

   — Mă numesc Jim şi tovarăşul meu e Tim; suntem amândoi în slujba lui Kollis.

   — Atunci v-o fi spus ce era făcut pentru el?

   — Fireşte că ne-a povestit totul, suntem doar oamenii lui de încredere. Ştim că tu singur ai făptuit crima si...

   — Taci, nu vorbi despre asta, nu eu am ucis, un altul a fost, răspunse Jack.

   — Crezi că vom izbuti să ne liberăm de aici?

   — Aşa sper. De cât timp eşti prizonier?

   — De ieri. Până acum insula a fost într-adevăr nelocuită. Pe neaşteptate am fost atacat şi legat şi acum sălbaticii ăştia vor să ne ardă mâine de vii. Am încercat eu să-mi slăbesc legăturile, dar nu merge.

   — Mâine vom fi liberi, să n-ai nici o grijă, zise George.

   Noaptea trecu şi când se lumină de tot un sălbatic veni în fugă

şi păru că aduce o veste importantă. Toţi ceilalţi săriră în sus şi alergară spre munte, fără să se mai sinchisească de prizonieri. Lângă foc se aflau obiectele pe care sălbaticii le luaseră de la George şi Petre.

   — Repede, Petre, încearcă să-mi slăbeşti legăturile! strigă George şi se rostogoli spre camaradul său.

   Uriaşul era meşter în asemenea lucruri şi în cele din urmă izbuti. George puse repede mâna pe unul din cuţitele care se aflau lângă foc şi-şi tăia legăturile de la picioare, iar după câteva clipe fu liber şi Uriaşul, de asemeni şi Jack, căci George nu vroia să-l lase aici ca prizonier.

   Cei doi tovarăşi îşi luară revolverele şi celelalte lucruri şi se făcură nevăzuţi în tufiş, tocmai în clipa când câţiva sălbatici se înapoiară şi văzură că prizonierii dispăruseră. Dar nu prea dădură multă atenţie faptului, ci porniră în goană prin luminiş, ca să dispară şi dânşii în tufiş.

   — Petre, sunt sigur că tata a şi debarcat, strigă George, uitând că faţă de Jack se dăduseră drept Jim şi Tim, oameni de încredere ai lui Kollis.

   — Cine e tatăl tău? întrebă Jack, bănuitor. Dă încoace răsplata pe care ţi-a încredinţat-o Kollis pentru mine.

   — N-o am la mine, Jack, am ascuns-o sus pe munte. Trebuie să ne însoţeşti până acolo.

   — Vreau imediat răsplata, altminteri te culc la pământ!

   Înainte ca George să-şi poată da seamă îi smulse revolverul de

la brâu şi-l îndreptă asupra tânărului. Petre fu însă mai iute şi cu o lovitură peste mână, îi trânti arma jos.

   — Aşa, scumpul meu Jack, acum vei fi liniştit şi vei veni cu noi, râse Uriaşul şi-i puse revolverul sub nas. Eu nu glumesc şi dacă vrei s-o ştii cu tot dinadinsul, îţi voi spune că nu ţi-am adus nici un fel de răsplată, ci am venit doar să te căutam pe tine, ucigaşul lui Fred Brown.

   În clipa aceasta bubui o lovitură de tun deasupra insulei. Nu putea să fie de pe submarin, ci de pe vreun vas de război.

   Si auzi o a doua bubuitură; George şi Petre văzură mulţi sălbatici răcnind şi alergând prin luminiş, pentru a se face nevăzuţi de cealaltă parte.

   Când se produse bubuitura, cei doi camarazi îl scăpaseră o clipă din vedere pe Jack, căci trebuiau să se gândească la propria

lor siguranţă, ticălosul se folosise de prilej ca să dispară şi el.

   — Lasă-l în plata Domnului, Petre, mai important e să ştiu acum cine se află în faţa insulei şi bombardează. Probabil că e un vas japonez, căci insulele Caroline aparţin japonezilor. Haide să mergem pe munte şi să privim de acolo.

   Porniră în grabă şi când ajunseră sus şi se uitară spre mare, văzură că era vorba de un vas englez.

   O echipă de marinari coborâse pe uscat şi se împrăştia prin toate părţile insulei. Vreo ascunzătoare nu exista pe aici şi singura salvare pentru cei doi camarazi era barca cu pânze cu care veniseră şi pe care o pitiseră pe ţărm. Fără să stea mult pe gânduri alergară într-acolo.

   Rămaseră însă dezamăgiţi căci barca dispăruse.

   În clipa aceasta la dreapta şi la stânga lor se iviră marinari englezi, care zărindu-i pe cei doi albi, rămaseră ţintuiţi locului, ţinând însă carabinele pregătite.

   — Cine sunteţi? întrebă un marinar.

   — Ce vă priveşte! răspunse George. V-am întrebat noi cine sunteţi?

   — Cercetăm insula asta şi avem dreptul să oprim pe oricine întâlnim în cale. Trebuie să veniţi cu noi şi comandantul va hotărî de soarta voastră.

   George şi Petre se văzură nevoiţi să se supună. Furioşi în sinea lor îi urmară pe marinari care-i aduseră la ţărm, unde se aflau trei bărci ale unui distrugător mare. Fură îmbarcaţi pe una din ele şi aduşi în faţa comandantului. Acesta îi întrebă:

   — Cine sunteţi voi şi ce căutaţi pe insula asta?

   — Venim din Pingelap unde avem de lucru pe plantaţie. Am făcut o plimbare până aici şi am fost atacaţi pe neaşteptate de sălbatici.

   — Aşa, sunteţi din Pingelap! făcu comandantul şi-l privi aspru pe tânăr.

   — Dacă nu mă înşel am în faţa mea pe fiul căpitanului Farrow... Aha! Te-ai speriat. Ia zii, tinere, e şi tatăl tău pe insulă?

   George încercă să mintă din nou, dar comandantul zise zâmbind:

   — Eu credeam că un Farrow nu poate minţi.

   Tânărul se făcu roşu ca focul şi mărturisi că e George Farrow.

   Cei doi camarazi fură închişi într-o cabină, li se luară armele, în schimb li se lăsă tot ce aveau în buzunare.

   Distrugătorul porni la drum şi după un ceas aruncă ancora, iar cei doi prizonieri auziră chemări de pe punte.

   Cam pe la amiază, un marinar veni în cabina lor şi-i ceru lui George să-l urmeze. Fu condus în sala de mâncare, sub punte, unde aproape toţi ofiţerii şi comandantul luau masa.

   Când tânărul intră, comandantul se ridică şi-l prezentă ofiţerilor.

   — Îi respectăm pe căpitanul Farrow, zise el - şi acelaşi respect vrem să-l acordăm şi fiului său. Te rog, domnule Farrow, să iei loc la masa noastră.

   George se simţi măgulit de cinstea ce i se făcea, deşi nu era în costum de gală, se aşeză totuşi lângă căpitan şi mâncă cu poftă.

   — Domnule Farrow, azi a fost aici un notar şi mi-a povestit ce s-a întâmplat pe această insulă. Mi-a spus că d-ta ai contribuit mult la descoperirea unei crime, dar că ucigaşul nu va fi prins dacă te voi ţine prizonier pe vasul meu. Îmi dai cuvântul de onoare că te vei întoarce aici cu tovarăşul d-tale dacă te voi lăsa liber timp de douăzeci şi patru de ceasuri?

   — Fireşte, domnule comandant. Dacă vă voi mai găsi aici peste douăzeci şi patru de ore, voi veni imediat la bord.

   — Aşa, crezi că voi pleca fără d-ta, domnule Farrow? Nu, nu, asta nu se va întâmpla.

   — Şi dacă totuşi nu vă voi găsi, domnule comandant, voi fi liber, sau va trebui să aştept reîntoarcerea dv.?

   Comandantul râse:

   — Dacă nu voi mai fi aici, sunteţi liberi. Dar poţi fi încredinţat că nu voi pleca până în douăzeci şi patru de ore.

   — Bine, domnule căpitan. Când putem pleca?

   — Imediat după masă. Acum e ora douăsprezece. Mâine la aceeaşi oră va trebui să vă prezentaţi. Mi-ai dat cuvântul de onoare şi sunt sigur că un Farrow nu şi-l poate călca.

   — Puteţi fi încredinţat că voi fi punctual şi nădăjduiesc că... nu va voi găsi aici.

   — Ştiu eu ce crezi dumneata, domnule Farrow. Uite mina mea că ne vom ţine amândoi de cuvânt.

   V.

   ŞIRETENIA LUI GEORGE.

   PESTE UN SFERT DE CEAS, când George şi Petre merseră pe uscat, fură întâmpinaţi de un notar cu numele Colbert. Acesta îi comunică imediat tânărului că şi Kollis fusese arestat în dimineaţa aceea, deoarece el, notarul, prezentase justiţiei testamentul. În acesta scria că Kollis încercase în două rânduri să atenteze la

viaţa lui Fred Brown, pentru care motiv acesta îl dezmoştenea.

   — Am observat, urmă notarul - cum distrugătorul acesta s-a ivit aici, dar n-am putut să-ţi venim în ajutor. Eu am fost pe bord şi am văzut cum Jack acela a fugit în barca d-tale cu pânze, trebuie să se aţie pe insula asta undeva.

   Am vorbit apoi cu comandantul distrugătorului şi am obţinut să fii eliberat pentru douăzeci şi patru de ore. Trebuie să mergem îndată la tribunal ca să-ţi poţi face acolo declaraţiile.

   Pe ţărm se aflau trei cai şi cei doi camarazi împreună cu notarul porniră imediat spre colonia cea mai apropiată, unde tânărul fu interogat imediat de comisar. Kollis fusese dat de gol, dar trebuia prins încă adevăratul ucigaş, Jack, care fusese printre călătorii yachtului.

   Tovarăşii lui Kollis erau şi ei arestaţi şi toţi depuseseră mărturie împotriva fostului lor şef.

   În casa notarului, George întâlni pe tatăl său care-l îmbrăţişa cu dragoste.

   Domnişoara Brown locuia iarăşi la prietena ei Karin. Autorităţile numiseră un administrator pentru plantaţie, care va rămâne până la sosirea moştenitorilor de drept.

   Când se înnopta, George şi Petre porniră să cerceteze toată plantaţia, nădăjduiau să-l găsească pe Jack ascuns pe undeva, dar căutarea lor fu zadarnică.

   Jack avea aici o ascunzătoare pe care nici un câine poliţienesc n-ar fi putut-o descoperi. Într-un luminiş, cei doi camarazi se opriră şi statură de vorbă sub un arbore cu frunzişul des. Deodată Uriaşul zise că zărise o umbră de partea cealaltă a luminişului şi-l rugă pe George să aştepte sub copac, iar el se va duce repede dincolo să vadă ce e.

   Tânărul rămase singur. După câtva timp se păru că aude un zgomot îndărătul lui şi când vru să se întoarcă... simţi o lovitură în cap şi se prăbuşi la pământ unde râmase în nesimţire. Braţe vânjoase îl înhăţară şi-l luară de acolo.

   Când Uriaşul se înapoia la copac, nu-l mai găsi pe iubitul său stăpân. Iscodi în toate părţile, îl strigă pe nume, totul fu însă zadarnic.

   Cuprins de spaimă, vru să se înapoieze la submarin ca să vie cu câţiva camarazi, dar soarta lui George îl pândea şi pe el. Auzi şi dânsul un zgomot îndărătul lui şi când vru să vadă ce e, fu şi el culcat la pământ. Braţe puternice îl înhăţară... şi-l traseră sus în copac, unde fusese construită o colibă trainică din bambu în frunziş. Aici locuia Jack, ucigaşul, care izbutise să pună mâna pe

duşmanii lui cei mai de temut.

   Când George şi Petre se treziră din leşin, văzură chipul schimonosit ni lui Jack, care ţinea în mână un cuţit lung şi făcea cu el gesturi ameninţătoare. Cei doi camarazi erau legaţi fedeleş şi aveau câte un căluş în gură.

   — Am pus mâna pe voi, ticăloşilor! scrâşni el. Unde e răsplata pe care spuneaţi că mi-o aduceţi?

   Se uită la ei cu priviri sălbatice, apoi urmă:

   — Acum îi voi face o vizită lui Kollis şi-l voi, întreba cine sunteţi voi. Dacă voi primi de Ia el răsplata cuvenită vă las liberi, dar nasurile tot o să vi le tai, ca amintire. Dacă însă nu voi căpăta nimic, atunci voi începe imediat cu schingiuirea voastră. Rămâneţi liniştiţi aici, până mă întorc; peste o jumătate de ceas sunt îndărăt.

   Se lăsă în jos dea lungul copacului şi pieri în pădure. George şi Petre nu putură nici măcar să încerce să-şi dezlege legăturile căci acestea erau făcute cu atâta îndemânare încât nici de mişcat nu se puteau mişca.

   In loc de o jumătate de ceas trecură ceasuri întregi. Se făcuse ziuă şi nici urmă de Jack. Într-un târziu auziră deodată un zgomot şi imediat ticălosul se ivi în fata lor.

   Dar ce înfăţişare avea, Doamne! Îmbrăcămintea lui era sfâşiată şi obrajii îi erau acoperiţi de răni.

   — Aşa, dragii mei, zise el, zâmbind - am dat şi eu de bucluc. Kollis a fost arestat şi au pus mâna şi pe mine. Au vrut să mă „linşeze" şi m-a şi schingiuit atât de mult încât abia mai puteam îndura. Numai mulţumită disperării am izbutit să fug. Dar acum mă voi răzbuna pe voi, căci am aflat că voi aţi fost aceia care aţi dat totul în vileag. Aşa, cu cuţitul ăsta...

   Se aplecă asupra lui Petre şi-i prinse urechea, ca s-o taie. Uriaşul nu se putea împotrivi şi George închise ochii ca să nu vadă grozăvia.

   Dar deodată Jack se ridică şi îşi încordă auzul. De jos George auzi glasuri, nu erau însă ale camarazilor de pe submarin ci ale altora, care îl căutau, de sigur, pe Jack.

   În cele din urmă glasurile se îndepărtară şi Jack se întoarse iar spre cei doi prizonieri:

   — Ai avut noroc, prietene, altminteri ai fi fost fără urechi în clipa de faţa. Dar nu e vremea pierdută.

   Se aplecă iar asupra lui Petre şi-i prinse urechea. Dar nici de data aceasta nu ajunse să-şi îndeplinească planul, căci iar se auzi sub copac glasul dinainte:

   — Vezi c-am avut dreptate! Aici trebuie să fie individul nostru.

   — Cred chiar că e sus în copac. N-are revolver la el, mă voi căţăra repede sus şi-l voi zvârli la pământ.

   — Rămâi mai bine aici, Rolf, n-are nici un rost să te iei la luptă cu omul ăsta. Îi vom trimite câteva gloanţe de aici de jos şi cade el singur. Apoi îl spânzurăm fără multă vorbă.

   În clipa următoare se auzi o detunătură şi glonţul trecu printre crengi aproape de George. Jack râse batjocoritor când şuieră al doilea glonţ. Cât p-aci să-l nimerească pe Petre.

   Al treilea glonţ însă se înfipse în piciorul lui Jack care scoase un ţipăt de durere. Cei de jos izbucniră în râs şi sloboziră încă două gloanţe. Unul din ele îl atinse în treacăt pe George, celălalt îl nimeri pe Jack care se prăbuşi pe podeaua colibei şi începu să răcnească.

   George şi Petre observară cum cineva se căţăra în copac. În fata colibei de bambu se ivi un bărbat vânjos şi înalt care îndreptă îndată revolverul asupra lui Jack. Acesta încercă să se împotrivească cu cuţitul, dar celălalt îl izbi cu patul armei în cap. Cu un răcnet de durere Jack rămase în nesimţire.

   — Ce e cu d-voastră, domnilor.

   — Cum aţi ajuns în situaţia asta? întrebă străinul pe cei doi camarazi.

   — Noaptea trecută, pe când căutam pe ucigaş, am fost atacaţi de el pe la spate, răspunse tânărul, după ce străinul îi scosese căluşul atât lui cât şi Uriaşului. Te rog, taie-ne legăturile, căci am înţepenit de-a binelea.

   Omul le împlini rugămintea şi după câteva clipe de masaj prizonierii se puteau mişca în voie. Ajutară străinului să-l ducă pe Jack în luminiş, unde se adunaseră câţiva oameni, atraşi de împuşcături.

   George şi Petre se folosiră de un moment prielnic ca să şteargă putina. Tânărul se duse la tatăl său cu care avu o convorbire scurtă, apoi, era ora unsprezece şi jumătate - se îndreptă spre golf unde era ancorat distrugătorul englez. Se piti pe aproape şi stătea cu ceasul în mână.

   Când mai lipseau numai cinci minute până la douăsprezece, îl prinse de braţ pe Petre şi arătă spre larg, la depărtare de doi kilometri văzură ivindu-se... submarinul lor.

   Acesta fu observat şi de pe coverta distrugătorului. Se auziră comenzi grăbite, ancora fu ridicată şi vasul părăsi la repezeală golful.

   Urmărirea fu înverşunată. După câtva timp „Dox"-ul se afundă şi comandantul distrugătorului încercă atunci să-l nimicească cu ajutorul bombelor de apă. Dar căpitanul Farrow se întorsese imediat spre golful unde George şi Petre încercau în zadar să ajungă pe distrugătorul englez. Tânărul se ţinuse de cuvânt: la douăsprezece fără două minute fusese la faţa locului, dar nu mai găsise vasul englez. George luă una din bărcile care se aflau acolo şi împreună cu Petre vâsli spre larg. Când ajunseră la vreo sută de metri de ţărm, „Dox"-ul se ivi deodată din apă. Capacul turnului fu deschis şi când cei doi camarazi urcară pe punte fură întâmpinaţi cu bucurie de Farrow. Şiretenia lui George prinsese şi de data aceasta. Distrugătorul continua să-l caute pe căpitanul Farrow, în vreme ce submarinul acestuia ocolea insula la suprafaţă.

   În faţa proprietăţii notarului Colbert o barcă fu lăsată pe apă şi căpitanul, doctorul Bertram, George şi Petre porniră spre uscat. Farrow vroia să mai stea de vorbă cu notarul, ca să poală părăsi apoi insula cu conştiinţa împăcată.

   Spre marea lui bucurie găsi acolo pe domnişoara Biron şi pe fratele ei şi află că înainte de moartei Jack mărturisise că Kollis îl îndemnase să ucidă.

   Poliţia scosese cadavrul lui Fred Brown şi luase măsuri pentru aducerea la suprafaţă a yachtului.

   Notarul invită la cină pe căpitan, doctorul Bertram şi George. Petre fu trimis înapoi pe submarin, urmând să se întoarcă pe uscat când căpitanul va da de pe ţărm semnalul convenit.

   Petrecură o seară frumoasă şi cu puţin înainte de miezul nopţii Farrow şi ceilalţi îşi luară rămas-bun de la notar şi cei doi Biron. Notarul îi conduse până la ţărm.

   Rămaseră însă speriaţi pe loc când văzură o lumină puternică măturând suprafaţa apei. Să se fi înapoiat distrugătorul oare?

   Deodată căpitanul scoase o înjurătură: din dreapta se apropia un vas, care mătura şi el marea cu reflectorul. Să-şi fi dat englezii întâlnire aici? Aproape ca aşa părea să fie, căci după alt sfert de ceas se ivi al treilea vapor, care lumina şi el apa cu reflectorul.

   — Tată, am impresia că umblă fantome pe aici! exclamă deodată George arătă spre un obiect ca e se ivea încet din apă. Era însă numai un om în costum de scafandru şi căpitanul recunoscu îndată făptura lui Petre Uriaşul. Ducea sub braţ alte două costume pe care le târî cu greu după el.

   Când ajunse la ţărm, privi cercetător în toate părţile. Atunci, căpitanul îl strigă pe nume şi credinciosul camarad alergă spre locul unde se aflau ei.

   — Submarinul se află pe aproape, domnule căpitan. Englezul ne-a văzut fiindcă nu ne-am putut afunda destul de repede. Atunci mi-a dat în gând că numai cu costumele astea de scafandru aţi putea ajunge la vas şi am adus două cu mine. O să trebuiască să mă mai întorc odată ca să-l iau şi pe domnul George.

   Căpitanul şi doctorul îmbrăcară la repezeală costumele, îşi luară încă odată rămas-bun de la notar şi împreună cu Petre se afundară în apă şi ajunseră în câteva clipe la submarin, în care intrară prin cămăruţa de la proră. Petre se înapoie cu un costum şi-l aduse şi pe George.

   Căpitanul trebuia să fie foarte prevăzător acum căci distrugătoarele engleze puteau arunca bombe de apă. Încercă, deci, să meargă de-a lungul coastei. Peste puţin ieşi din raza vaselor duşmane şi se îndreptă spre insulele Gilbert.

SFÂRŞIT

Volumul 55

SUBMARINUL IN PRIMEJDIE

   UN VAS DE PIRAŢI.

   MAREA ERA NETEDĂ CA OGLINDA când căpitanul Farrow se ivi de dimineaţă în turn. Soarele tocmai răsărise şi arunca raze strălucitoare asupra apei, încât Farrow se văzu silit să închidă ochii fără voie.

   — Bună dimineaţa, domnule căpitan, îi salută Rindow. Minunată zi s-arată să fie astăzi.

   — Ai dreptate, dragul-meu, mă bucur că m-am sculat atât de devreme. Dac-ai şti motivul pentru care am făcut-o, ai râde de mine.

   — Ba deloc, domnule căpitan. Ştiu, prea bine că nu faci nimic fără temei.

   — Atunci îţi voi spune ce m-a făcut să mă scol atât de dimineaţă. Ştii doar că mă necăjesc rău când oamenii mei devin prea superstiţioşi şi nu mă pot opri să-i ocărăsc niţel, aşa, din dragoste. Ei bine, dragă Rindow, astăzi m-a alungat din aşternut propria mea superstiţie.

   — Adevărat, domnule căpitan? Nici nu-mi vine să cred. Trebuie să se fi întâmplat ceva extraordinar.

   — Nu mi s-a întâmplat nimic, dar am visat, zise căpitanul, cu seriozitate. De obicei nu prea cred în vise, dar astăzi sunt într-o astfel de dispoziţie încât aproape că-mi vine să cred în visul meu. Ţi-o spun numai dumitale în particular, ferindu-mă să povestesc şi celorlalţi, ca să nu se sperie. Aşa dar, ascultă! Am visat ceva despre submarinul meu, cum că eram în război cu el, încercuit de mulţi duşmani. Lucru curios era că şi fiul meu se afla cu mine şi ca întotdeauna, vroia să arate duşmanilor că noi nu ne temem de nimic. Îndemnat de dânsul, am pornit spre duşman şi am vrut să torpilez un vas mare de război. Însă potrivnicii m-au observat la vreme şi au început să tragă îndată asupra „Dox"-ului care plutea numai la cinci metri sub apă. L-au urmărit şi... l-au scufundat. Nici nu-ţi poţi închipui ce ceasuri de chin am trăit, în vis, pe fundul mării. Ne-a fost cu neputinţă să ne ridicăm iarăşi la suprafaţă şi trebuia să văd cu ochii mei cum tovarăşii mureau înăbuşiţi, unul după altul. La urmă am rămas în viaţă numai eu şi George şi deoarece ne simţeam şi noi sfârşitul aproape, am luat hotărârea să ne punem capăt vieţii cu revolverele noastre. Văzui lămurit cum George ducea arma la tâmplă... când deodată uşa cabinei mele fu deschisă şi un bărbat înalt, bărbos, pe care nu-l văzusem încă până atunci, se apropie de noi şi zise: „Opreşte-te, căpitane, totul nu e decât un vis, o prevestire care se va înfăptui abia după zece ani. Azi suntem în ziua de 23 Iulie 1918; de aceea fii cu băgare de seamă la aceeaşi zi a anului 1928." Omul făcu stânga împrejur şi închise uşa în urma lui. Parcă văd încă şi acum chipul mirat al fiului meu, care stătea ca împietrit lângă mine... Când mă trezii şi răsuflai uşurat dându-ne seama că totul nu fusese decât un vis. N-am mai putut adormi, mă sculai şi în clipa când vrui să ies din cabină, privirea îmi căzu pe calendar şi văzui cu groază că astăzi suntem în 23 Iulie 1928.

   — Ce zici d-ta de toate astea?

   — Dar bine, domnule căpitan, totul n-a fost decât un vis. Totuşi, găsesc oarecum explicabil că te gândeşti mereu la visul

acesta ciudat.

   Căpitanul privea îngândurat spre larg. Nu observase dă şi George venise în turn şi-l privea oarecum mirat.

   — Bună dimineaţa, dragă tată. Eşti atât de îngândurat astăzi! S-a întâmplat ceva? Bună dimineaţa domnule Rindow. Sper că nu s-a petrecut nimic neplăcut?

   Căpitanul se întoarse brusc şi părea că vrea sa se scuture de o povară. Răspunse călduros la salutul fiului său şi adăogă:

   — Ce să se fi întâmplat, George? Mă gândeam la vremuri apuse şi mă bucur acum că pot întreprinde împreună cu tine călătoriile astea minunate.

   — La fel şi eu, tată, ceva mai frumos nici n-ar putea exista. Nădăjduiesc că vom mai rămâne multă, multă vreme împreună.

   — Cum o vrea Dumnezeu, dragă George. Dar ce s-a întâmplat, Rindow? se întrerupse el, văzând că primul ofiţer dusese ocheanul la ochi şi privea cu interes în zare.

   — Cred că acolo se află un vas în primejdie, domnule căpitan. E drept că n-am auzit semnalul de alarmă S. O. S., dar se poate ca vasul acelei să n-aibă instalaţie de radio-telegrafie pe bord.

   Fără să aştepte comanda căpitanului, primul ofiţer schimbă direcţia „Dox"-ului şi porni de-a dreptul spre vasul în primejdie.

   — N-ar fi mai bine, dragă Rindow, dacă ne-am apropia sub apă de el? întrebă căpitanul.

   — Nu se poate şti cine se află pe bord.

   — E un vas vechi cu pânze, domnule căpitan. Poftim ocheanul meu şi priveşte d-ta însuti într-acolo.

   Căpitanul luă ocheanul. Îi duse la ochi, dar abia aruncă o privire prin el că exclamă speriat: Rindow, am văzut uniforme pe punte, trebuie să se afle soldaţi pe bord.

   — Cu neputinţă, domnule căpitan. E un vas vechi cu pânze, pe care nu pot fi soldaţi. De sigur că te-ai înşelat.

   Farrow mai privi câtva timp prin ochean şi când îl lăsă jos zise:

   — Se poate să mă fi înşelat, dar cu toate asta am simţimântul ciudat că vasul acesta ne va aduce nenorocire. Mai bine să mergem sub apă şi să ieşim la suprafaţă abia când îl vom fi examinat din apropiere.

   Rindow încuviinţă. După câteva minute minunatul vas dispăru sub apă şi numai periscopul ieşea puţin afară. De aceea căpitanul îl trase îndată înăuntru şi socoti cu exactitate distanţa până la vasul cu pânze. Când va ajunge acolo, vroia să scoată iar periscopul afară.

   După o jumătate de ceas ajunseră la vas şi căpitanul ordonă să se stopeze maşinile. Îndată ce submarinul se opri, el înălţă periscopul până la oglinda apei. Se aflau numai la douăzeci de metrii depărtare şi Farrow putu observa în deplină linişte vasul cu pânze. Nu văzu nici un fel de uniforme şi îşi zise că se înşelase prima oară. Era o rablă de vapor, care stătea nemişcată pe apa.

   Pe punte alergau câţiva oameni, dar nu păreau deloc agitaţi, căci căpitanul vedea lămurit cum râdeau chiar.

   De rabla asta n-avea ce să-i fie teamă. Era încredinţat că era vorba de un vas pirat care naufragiase pe aici. Pânzele erau întinse şi singurul lucru surprinzător era că vasul stătea cam pe o coastă, ca şi cum ar urma să se scufunde din clipă în clipă.

   Căpitanul înălţă încet submarinul şi când atinse oglinda apei, George ridică imediat capacul şi se căţără pe punte. Căpitanul şi Rindow îl urmară, în vreme ce timonierul Plundow rămase la cârmă.

   Cei de pe vasul cu pânze nu observaseră încă submarinul. De abia când căpitanul îi strigă, priviră miraţi şi alergară spre pa rapet.

   Căpitanul îl puse pe Rindow să întrebe dacă vasul cu pânze naufragiase şi primi răspuns că se rupsese cârma. Se părea că există şi o gaură la pupă deoarece vasul se apleca pe o parte.

   — Aveţi nevoie de ajutor? întrebă Farrow. Unde e căpitanul vostru? Aş dori să-i vorbesc.

   Doi oameni alergară în interiorul vasului. În vremea asta Rindow cercetă cu atenţiune rabla şi dădu din cap. Fără îndoială că era un vas pirat, căci pentru transporturi de marfă nu prea era potrivit.

   Deodată căpitanul apucă de braţ pe Rindow. Cu ochii holbaţi Farrow privea ţintă spre puntea vasului cu pânze. Acolo se afla un bărbat înalt cu barbă neagră, care tocmai se apropiase de pa rapet.

   — Avaria a fost reparata, domnilor, zise el. Vă mulţumesc că ţineaţi să-mi veniţi în ajutor. Cu cine am onoarea? Numele meu e Hendersen, sunt suedez şi eram în drum spre insulele Samoa.

   — Mă numesc Farrow, domnule Hendersen, zise căpitanul. Ştii, de sigur, că sunt căutat pretutindeni şi te-aş ruga să nu vesteşti lumii întâlnirea aceasta.

   — Foarte încântat de cunoştinţă, domnule căpitan Farrow, răspunse bărbosul. Ar trebui sa va fiu recunoscător pentru faptul că vroiai să ne ajuţi, dar vreau să-ţi spun adevărul. Sunt... pirat şi în momentul de faţă am pornit la vânătoare împotriva submarinului căpitanului Farrow. N-am nici o spărtură la vapor şi am simulat numai avaria ca să te atrag încoace pe d-ta... Te rog să rămâi liniştit pe punte căci dacă nu-mi vei da ascultare, distrug imediat frumosul d-tale submarin. Vezi capacele alea deschise şi tunurile dindărătul lor? Da, da, m-am pregătit cum nu se poate mai bine. Căci vreau să iau răsplata oferită.

   În peretele înalt de bord se deschiseră câteva chepenguri şi prin acestea fură împinse afară tunuri care îşi îndreptară ţevile spre submarin.

   Căpitanul rămase îngrozit pe punte. Apariţia bărbosului îl speriase atât de mult încât se gândi prea târziu la salvare. Petre, care venise în turn, se aşeză în faţa lui George, ca şi cum ar fi vrut să-l apere de o mare primejdie.

   În cele din urmă căpitanul se dezmetici şi răspunse:

   — La cât se urcă premiul care s-a pus pe capul meu? Poate îţi ofer eu mai mult.

   — N-are nici un rost să tratăm în privinţa asta, răspunse bărbosul. Pe bordul meu se află douăzeci de marinari francezi şi un ofiţer, care mi-au fost puşi la dispoziţie de guvern. Uite-i că şi vin, vei putea vorbi d-ta însuţi cu ei. Eu mi-am făcut datoria şi-am câştigat pe bună dreptate premiul.

   Pe punte apărură într-adevăr mulţi marinari francezi, comandaţi de un ofiţer. Acesta se apropia de parapet şi salută, zâmbind, pe Farrow.

   — De sigur că nu v-aţi aşteptat, domnule căpitan, că odată şi odată tot vă vom prinde printr-o şiretenie, zise el.

   — Acum rolul d-tale s-a terminat.

   — Nu spune încă asta, răspunse Farrow. Dac-ar fi să-mi pierd submarinul, ne vom prăpădi cu toţii şi d-ta şi rabla aia cu pânze. În vreme ce tunurile d-voastră sunt îndreptate spre submarinul meu, torpilele mele nu aşteaptă decât clipa să fie slobozite asupra rablei d-voastră. După cea dintâi ghiulea ce-o veţi trage, două torpile vor porni din lansatoarele lor.

   Ofiţerul privi în jos şi păli. La asta nu se gândise. N-ar fi putut distruge submarinul cu o ghiulea, Înainte ca cei de pe „Dox" să aibă timp să arunce torpilele.

   — Fii înţelegător, domnule căpitan Farrow. Stărui ofiţerul. De ce vrei să ne distrugi pe toţi? Curtea marţială franceză nu va fi atât de aspră cu d-ta, căci ai venit adesea în ajutorul multora care se aflau în primejdie. Predă-mi submarinul şi voi face tot ce-mi va sta în putinţă ca să nu ţi se dea o pedeapsă prea grea.

   — Cât despre predare nici nu poate fi vorba, răspunse căpitanul. Una din două: sau îmi păstrezi submarinul şi plec de

aici nestingherit sau ne prăpădim cu toţii.

   — Asta e ultimul d-tale cuvânt, domnule căpitan Farrow? întrebă încă odată ofiţerul.

   — Cam aşa. Vă dau trei minute timp, apoi lansez torpilele. Mai bine să pier în luptă decât să cad prizonierul d-voastră.

   Rindow, care stătea în turn şi nu putea fi văzut, înţelesese fiecare cuvânt. Cu de la sine putere dădu ordin să se pregătească două torpile şi să fie gata totul pentru afundare.

   Farrow stătea pe puntea „Dox"-ului cu ceasornicul în mână şi aştepta să treacă cele trei minute. Trecuseră numai două, când ofiţerul francez strigă:

   — Domnule căpitan, am nesocotit amândoi situaţia. Vreau să cad la o înţelegere cu d-ta. Voi pune să se tragă înăuntru tunurile şi îţi voi da timp să te îndepărtezi, îţi atrag însă atenţia că la o nouă întâlnire nu voi mai aştepta până îţi vei pune la punct torpilele, ci îţi voi găuri imediat vasul. Acum îţi dau timp trei minute să dispari. Din moment ce acestea s-au scurs, pornesc iar vânătoarea împotriva d-tale.

   — Ne-am înţeles, domnule, răspunse râzând căpitanul, căruia răgazul acesta îl păru îndestulător pentru a se afunda repede.

   Dispăru în turn cu tovarăşii săi, capacul fu închis şi dădu comanda de afundare. Dar lucrurile nu merseră chiar atât de repede cum îşi închipuise căpitanul Farrow. Răgazul era prea scurt şi când cele trei minute se scurseseră, submarinul se afla abia la doi metri sub apă.

   În clipa următoare s-auzi o bubuitură „Dox"-ul fu zguduit şi începu să se afunde cu repeziciune.

   Căpitanul privi înspăimântat la George şi Rindow, dar înainte ca aceştia să poată spune ceva, Petre dădu buzna în turn şi strigă:

   — Submarinul se îneacă, domnule căpitan, am fost atinşi rău. Ghiuleaua a făcut o spărtură largă în proră şi nu ne putem ridica la suprafaţă, deoarece şi unul din tancuri a fost nimerit.

   — Uşa spre celelalte încăperi e închisă şi nu cumva sunt şi răniţi? întrebă căpitanul, îngrijorat.

   — Rănit n-a fost nimeni, domnule căpitan şi uşa am închis-o eu imediat, căci am bănuit că se va întâmpla o nenorocire. Trei minute erau prea puţin...

   O zguduitură puternică cutremură din nou vasul care tocmai atinsese fundul mării. Căpitanul stabili că se aflau la o adâncime de patruzeci de metri şi alergă în sala maşinilor, ca să vadă ce spune inginerul Hagen.

   Acesta îi ieşi înainte foarte agitat.

   — Nu se poate face nimic, domnule căpitan, zise el - nu mai putem deschide uşa ca să intrăm în partea din faţă. Tancurile din spate şi sala maşinilor sunt nevătămate, dar cu toate astea nu ne putem ridica la suprafaţă.

   — Cât oxigen mai avem, dragă Hagen?

   — Cât timp ne mai putem ţine sub apă?

   — Dacă vom faci economie, ne va ajunge pentru trei zile. Merinde avem pentru o săptămână şi apă de băut cam tot pentru atâta vreme.

   — Atunci va trebui să încerci să astupi gaura pe dinafară, dragă Hagen. Poţi face asta în trei zile?

   — Cu neputinţă, domnule căpitan, chiar dacă aş lucra zi şi noapte cu oamenii mei. Reparaţia va dura pe puţin patru sau cinci zile.

   — În cazul acesta nu ne va ajunge oxigenul şi ne vom înăbuşi înainte de a isprăvi treaba.

   — În privinţa asta nu mă îngrijorez prea mult, de aer voi face eu rost, căci nu degeaba am adaptat descoperirea aia nouă la instalaţia de părăsire a vasului sub apă. Pe acolo vom ridica la suprafaţă tubul flexibil de aluminiu, a cărui greutate va susţine cu uşurinţă rezervorul cu oxigen. Electromotoarele noastre sunt încă în ordine şi pot suge aer de afară. M-am aşteptat mereu la un astfel de accident. Primejdia cea mare o constituie faptul că francezii vor trimite scafandri ca să caute submarinul. De aceea nu putem rămâne mult timp aici.

   — Dar cum vrei să faci ca să putem pleca, dragă Hagen? Ştii doar că nu ne putem ridica cu partea dinainte.

   — Deocamdată nici nu e nevoie de asta, domnule căpitan, principalul e să ridicăm elicea. Apoi, cu ajutorul electromotoarelor mergem încetişor câţiva kilometri pe fundul mării. Fireşte că vârful submarinului va trebui să se târască, întocmai ca o trenă.

   — Nu va fi prea primejdios, dragă Hagen?

   — Dacă mergem cu băgare de seamă. Nu. Voi aranja imediat totul ca să ne putem îndepărta cât mai curând de locul acesta, care de sigur ca şi fost însemnat cu vreo geamandură.

   — Tată, atunci ar fi cât se poate de nimerit să mai aşteptăm aici puţin, apoi să ne lăsăm în apa ca să căutăm geamandura. Vom putea afla imediat, în acelaşi timp, dacă rabla aceea se mai, află sus sau s-a cărăbănit.

   — Ceea ce putem foarte bine vedea de jos. Dacă a plecat, îndepărtăm pur şi simplu geamandura şi atunci francezii ne vor căuta mult şi bine.

   — Da, aşa trebuie să facem, domnule căpitan, răspunse Hagen. Voi putea să mă ocup îndată de spărtură; poate că nici nu e atât de gravă după cum credem noi.

   — Bine. Luaţi-l însă cu voi şi pe Petre, căci n-aş vrea să te las astăzi să lucrezi singur, George. Am motivele mele pentru asta, pe care vi le voi împărtăşi însă mai târziu.

   George porni în grabă să-l caute pe Uriaş şi să-şi pună costumele de scafandru.

   Tot echipajul se adunase la pupa vasului. Petre îi trezise la vreme şi purtase de grijă ca toţi să fie la posturile lor. Salvase astfel pe mulţi din camarazii săi.

   Căpitanul se apropie acum de el şi le zise că pentru moment n- aveau de ce să se teamă, căci pericolul nu e atât de apropiat.

   II.

   ÎNGROPAŢI DE VII.

   ÎN VREMEA ASTA George, Hagen şi Petre îşi îmbrăcaseră costumele de scafandru si părăsiră submarinul prin cămăruţa de la proră.

   Când zăriră gaura neagră din păretele vasului, inginerul clătina capul, îngrijorat. O placa de oţel atât de mare n-avea la bord şi ca sa împreuneze mai multe placi mici însemna să piardă vremea. Nici în opt zile nu se putea face treaba asta.

   Petre pornise înainte şi căută ancora pe care desigur că francezi o puseră aici, ca să însemne locul. Curând o si găsi şi văzu lămurit că rabla de vapor se îndepartase.

   Aduse pe George şi Hagen la locul cu pricina şi, cu puteri unite, traseră în jos geamandura care avea în partea de sub un steguleţ galben. Cei trei tovarăşi se înapoiară apoi pe submarin.

   Hagen comunică lui Farrow rezultatul cercetărilor sale. Situata părea să fie disperată, deoarece inginerul socotea că reparaţia va dura cel puţin două săptămâni.

   — Deocamdată să părăsim locul acesta şi să căutăm s- ajungem cât mai departe, zise Hagen. E drept că am tras în apă ancora, dar e sigur că francezii vor găsi totuşi locul.

   — Mi-a. Venit o idee minunată, tată, zise George. Înălţăm iar geamandura şi tu vei scrie o scrisoare Francezilor că ai izbutit să te cărăbăneşti. Scrisoarea asta o învelim bine şi o fixăm de partea de sus a geamandurii. Când vor veni francezii, vor da îndată de ea şi vor renunţa să ne mai caute.

   — Ideea e bună. Încuviinţă inginerul Hagen.

   — Bine, voi scrie imediat o scrisoare, răspunse căpitanul. In felul acesta scăpăm cel puţin de francezi. Ce se va întâmpla însă cu noi. Zău nu ştiu. Apa şi merindele nu ne vor ajunge pentru două săptămâni.

   — Despre asta vom vorbi mai târziu, poate găsesc tot eu o soluţie, zise George.

   În vreme ce căpitanul scria scrisoarea, George avu o convorbire mai lungă cu Petre. Acesta dădu mereu din cap; în cele din urmă zâmbi şi întinse tânărului mâna.

   — Bine, domnule George, sunt de partea d-tale, dacă e vorba să-i salvăm pe camarazi zise el, cred însă că încercarea asta nu prea are sorţi de izbândă. E drept că „Insula Odihnei" nu e atât de departe, dar până să ne întoarcem de acolo camarazii noştri vor fi flămânzit dea binelea.

   — Va trebui să ne grăbim cât mai mult. Petre şi am încredere în steaua mea norocoasă. Principalul e, fireşte, ca tata să-şi dea încuviinţarea.

   În clipa aceasta se înapoie căpitanul cu scrisoarea, pe care o închisese într-o cutie de tablă. George şi Petre îşi puseră din nou căştile şi părăsiră submarinul.

   În vremea asta inginerul ordonase să se ridice puţin vasul în partea dindărăt, dat fiind că acolo tancurile fuseseră golite întrucâtva. Prin faptul acesta elicea se ridică cu vreun metru şi jumătate de pe fundul mării şi putea lucra în voie. În vreme însă ce George şi Petre erau în apă. El puse motoarele în funcţiune şi... submarinul se puse imediat în mişcare. Fireşte, foarte încet, aşa fel că George şi Petre se putură urca la repezeală. Rămaseră în pragul uşii deschise a cămăruţei şi luau seama la mersul vasului.

   Deodată acesta se izbi de o piedecă şi... se opri. George şi Petre, cari, ca întotdeauna când se lăsau în apă. Aveau cu ei securi, săriră iarăşi afară ca să vadă ce se întâmplase.

   Era o stâncă mică de mărgean, înaltă doar de o jumătate de metru. Cel doi camarazi începură s-o cioplească cu securile şi când o înlăturară cu tot „Dox"-ul porni mai departe.

   După cinci ceasuri de mers străbătuseră vreo zece kilometri şi căpitanul socoti că e de ajuns. Hagen lăsă vasul iar pe fundul mării şi ajutat de toţi marinarii, începu să împreuneze bucăţi mici de plăci blindate.

   George se duse la tatăl său, în cabina acestuia.

   — Tată, începu el - situaţia pare disperată şi e foarte îndoielnic dacă inginerul nostru va izbuti să facă ceva cu bucăţile alea de oţel. Am o idee nouă şi am venit să-ţi cer încuviinţarea. Există un

mijloc de scăpare.

   — Atunci să ştii că este vorba iarăşi de ceva primejdios. Hai, s- auzim, băietei.

   — Tată vreau să plec cu Petre şi să încerc să ajung cât mai repede la „Insula odihnei". Vom aduce de acolo merinde şi apă destulă, ca inginerul Hagen să-şi poată sfârşi lucrul în linişte.

   — Dar cum vrei s-ajungi la „Insula odihnei", George? Doar n-ai nici o barcă.

   — Uite cum îmi închipui eu treaba, tată: avem pe bord colaci de salvare pe care ni-i vom pune eu şi Petre. Ne ridicăm în sus cu costumele de scafandru, îndepărtând plăcile de plumb şi lăsând să pătrundă aer în costume. Sus ne vom scoate căştile şi când vom vedea apoi un vapor, vom dezbrăca repede costumele şi vom cere să ne ia pe bord. Kard va trebui să ne lege, pentru ca, în cazul când nu vom zări nici un vapor, să ne tragă înapoi în apă. Colaci de salvare ne vor ţine la suprafaţă. Kard va trage în jos costumele noastre, apoi vom încerca să ajungem la insulă cât mai repede cu putinţă. Va trebui să-mi dai însă bani destui ca să-mi pot cumpăra la nevoie o barcă cu motor, de curse:

   — Dragul meu, ideea ta nu e de loc rea. Voi vorbi cu Rindow în privinţa asta. La înapoiere aduceţi cu voi patru costume de scafandri, din care două va vor folosi vouă ca să ajungeţi iar în submarin. Stai niţel aici, eu mă duc să vorbesc cu Rindow. Sunt sigur că şi el va găsi bună ideea ta.

   Căpitanul plecă şi se întoarse după puţin timp cu doctorul Bertram şi primul ofiţer. Erau şi ei de părere ca George şi Petre să întreprindă încercarea aceasta îndrăzneaţă.

   Petre Uriaşul fu chemat imediat. Era ora două după amiază. Căpitanul dădu lui George o sumă însemnată de bani şi peste o jumătate de ceas totul era pregătit. Sub costumele lor de scafandru George şi Petre purtau colaci de salvare şi îndepărtaseră plăcile de plumb de la tălpi.

   După ce îşi luară rămas-bun, ieşiră afară din submarin şi Kard le legă nişte frânghii de piciorul drept. Lăsară să intre puţin oxigen în costume şi imediat se ridicară încet la suprafaţă. Cum ajunseră sus şi priviră în jurul lor, zăriră îndată un vapor care venea spre ei.

   Acum trebuiau să lucreze repede. Petre deşurubă casca lui George şi-i dădu drumul în apă. Kard o va prinde acolo. Apoi George îndepărtă casca Uriaşului şi după aceea amândoi îşi scoaseră la repezeală costumele. La un semnal dat cu funia, Kard ştiu că un vapor se afla pe aproape şi trase cele două costume în apă.

   Petre şi George începură să se zbată ca doi naufragiaţi şi făcură semne cu batistele. Fură zăriţi şi după un sfert de ceas se aflau pe bord în faţa căpitanului.

   Aflară că vaporul mergea spre insulele Tonga, ceea ce-l umplu de bucurie pe George. Cei doi camarazi se dădură drept naufragiaţi de pe un vas cu pânze şi căpitanul îi primi cu ospitalitate.

   A doua zi dimineaţă ajunseră la destinaţie după ce-şi luară rămas-bun de la căpitan şi echipaj, plecară în căutarea unei bărci cu motor. Într-o colonie George găsi un bric solid cu maşini puternice. La început proprietarul nici nu vru s-audă de vânzare, dar când tânărul îi oferi o mie de lire sterline se lăsă înduplecat.

   Nu era o barcă cu motor, de curse, cum ar fi dorit George, dar ţinea totuşi bine la drum. Ca să poată trece peste brâul de mărgean al „Insulei Odihnei" George mai cumpără o luntre uşoară.

   Cei doi camarazi se îmbarcară pe bric şi porniră spre sălaşul lor. Mergeau cu mare iuţeală şi făceau cu schimbul la motor, ca să nu obosească. Ceasurile treceau unul după altul şi spre seară ajunseră aproape de insula lor. Din clipă în clipă trebuia să se ivească în zare brâul de mărgean.

   Dar se înnopta fără ca să-l zărească. Abia spre miezul nopţii ajunseră la ţintă. Înainte însă ca să poată debarca acolo, zăriră în apropiere un alt vas care se oprise în loc. George se gândi imediat la vasul cu pânze care îi bombardase şi dat fiind că, din fericire, bricul său mergea fără luminile de poziţie, făcu un viraj mare ca să ajungă din partea cealaltă la brâul de mărgean.

   Vasul străin trebuie să fi auzit însă zgomotul motorului şi se puse imediat în mişcare. Necăjit că piedeca asta îi încurcă socotelile, George stopă. Lăsă bricul să plutească lin spre brâul de mărgean şi se sfătui cu Petre cum ar putea trage pe sfoară pe cei de pe vasul străin.

   — Eu o să mă duc să ridic luntrea deasupra stâncii, zise George - iar tu vei pleca mai departe ca să atragi vasul străin după tine. Să te înapoiezi însă îndată pe furiş, căci îţi voi trimite - trei oameni de-ai noştri care vor putea să se plimbe cu bricul până vom fi noi gata cu pregătirile de călătorie.

   — Aşa voi face, domnule George. Dumneata găseşti un leac la toate, răspunse Petre. Aşa, uite ici stânca; acum ia-o repede de partea cealaltă cu luntrea. La revedere.

   Bricul se puse iar în mişcare şi trecu pe dinaintea celuilalt vapor, care îşi schimbă imediat cursul. George văzu cu bucurie că

planul său reuşea şi vâsli spre insulă.

   Cum debarcă acolo se şi auzi strigat pe nume. Un camarad se aflase întâmplător în locul acela şi observase cu ocheanul de noapte vasul misterios, care se ivise după ce se înnopta.

   — Submarinul s-a scufundat, povesti George - dar inginerul Hagen crede că va putea repara spărtura dacă vom putea aduce acolo merinde şi apă îndestulătoare. Am cumpărat un bric pe care va trebui să luăm câţiva marinari. Merindele le putem împacheta în lăzi mari de metal şi să le dăm drumul în apă - la locul unde s-a scufundat „Dox"-ul, iar apa o vom turna prin ţeava de aluminiu. Dacă totul merge bine, submarinul e salvat şi vom putea porni din nou în frumoasele noastre călătorii.

   Camaradul rămase la început îngrozit. George îl linişti, însă, sfătuindu-l să nu slăbească din ochi vasul misterios care mergea mereu în urma bricului.

   Tânărul porni apoi singur spre colonia întemeiată de tatăl său. Cu toată ora înaintată, apariţia lui stârni agitaţie. Cei care dormeau se treziră repede şi după aflară vestea care îi întristă mult, se puseră imediat pe lucru, pentru ca bricul să se poată înapoia fără întârziere ia locul catastrofei.

   Peste două; ceasuri totul era pregătit. George se întoarse la camaradul pe care-l lăsase de păzit de la care află că bricul şi vasul celălalt nu se arătaseră încă.

   Mai aşteptară aproape un, ceas pe ţărm. Deodată se auzi zgomot de motor şi imediat de ivi în lumina lunei bricul şi vasul străin, care, după cum se vedea lămurit acum, era un yacht.

   — Dacă nu mă înşel - zise George, yachtul acesta l-am mai văzut eu undeva... îmi pare foarte cunoscut.

   — Poate că şi e un cunoscut, răspunse camaradul. L-o fi aducând înapoi Petre al nostru. Ia te uita, domnule George, stau alături acum.

   Cele două vase păreau să ancoreze. George văzu cum o bărcuţă fu lăsată pe apă, apoi, îndreptându-se spre brâul de mărgean. Tânărul zări într-unsa doi oameni, care ridicară barca peste zidul stâncos şi se urcară apoi din nou în ea.

   Înainte de a debarca, George recunoscu pe străinul care se afla alături de Petre.

   — Ah, profesorul Holger! exclamă el, uimit. Ce surpriză! Ai oameni de încredere pe bord care nu vor trăda ascunzătoarea noastră?

   — Bună ziua, domnule George, mă bucur din inimă că te întâlnesc. Poţi fi liniştit, am pe yacht numai un marinar mut, care nu ştie nici să scrie nici să citească. E prost de dă în gropi dar lucrează cât zece. Şi fiica mea Ellen e pe bord. Am pornit încoace singur, lăsându-i pe oamenii mei pe o insuliţă, deoarece tatăl d- tale m-a sfătuit să viu fără însoţitori dacă voi avea odată nevoie de el.

   În vremea asta barca ajunsese la ţărm şi profesorul strânse călduros mâna tânărului.

   — Am aflat cu spaimă despre nenorocirea ce v-a lovit, urmă el - şi nădăjduiesc să vă pot ajuta cu aparatul meu pentru adâncimi. De fapt, altceva m-a adus încoace, dar despre asta vom vorbi mai tâ rziu.

   George îşi conduse musafirul în colonie, pe care i-o arătă în toată graba. Petre alese şase camarazi care urmau să vie pe bric. Pentru yachtul profesorului fură aleşi alţi şase oameni deoarece acesta ţinea morţiş să meargă la locul nenorocirii, merindele şi apa fură transportate pe bordul bricului şi înainte de răsăritul soarelui totul era pregătit ca să poată porni la drum.

   — Ce-ai mai făcut de când nu ne-am văzut, domnule profesor? întrebă George.

   — Ai mai descoperit ceva?

   — Din păcate încă nu, domnule George. Am însă un lucru căruia as vrea să-i dau de rost şi de asta am venit încoace ca să cer ajutorul tatălui d-tale. Gând submarinul d-voastră se va înapoia cu bine, îl voi ruga ceva pe căpitan. Deocamdată nu vreau să vorbesc încă nimic despre asta şi te rog să nu mi-o iei în nume de rău.

   Înainte de a pleca îi dădu în gând lui George că ar putea lua şi o placă blindată mare, ca inginerul să poată face mai repede reparaţia. Se duse îndată la atelier şi alese una, care. După părerea lui, se va potrivi.

   O aduseră pe bordul bricului şi cu o jumătate de ceas înainte de răsăritul soarelui porniră la drum. Spre seară ajunseră cu bine la locul unde trebuia să se afle submarinul.

   George îşi îmbrăcă imediat costumul de scafandru şi la fel făcu profesorul, care ţinea să coboare; şi dânsul în mare. Pe de altă parte, Petre începu să facă pregătirile pentru lăsarea la apă a plăcii de oţel.

   Profesorul şi George îşi dădură drumul încetişor în adânc. Amândoi aveau lămpi electrice speciale cu ajutorul cărora puteau vedea lămurit în jurul lor. Ajunseră pe fund aproape de tot de submarin.

   În timpul nopţii, inginerul Hagen nu putea lucra, căci se temea ca lumina lămpilor electrice să nu fie zărită de la suprafaţă. George bătu în peretele submarinului, imediat să auzi semnalul cunoscut dinăuntru, uşiţa cămăruţei se deschise şi cei doi putură intra.

   III.

   O NOUĂ DESCOPERIRE.

   IVIREA LUI GEORGE şi a profesorului stârni mare bucurie. Căpitanul îmbrăţişă călduros pe fiul său, care îi lămuri în câteva cuvinte ce făcuse în vremea asta. Predarea proviziilor trebuia să aibă loc imediat căci se putea să se ivească din clipă în clipă vreun vapor. Erau destule costume de scafandru la dispoziţie; căpitanul înălţă din apă tubul telefonic şi luă înţelegere în felul acesta cu Petre Uriaşul.

   Lucrul începu cu înfrigurare. Când cămăruţa de scafandru fu plină, se aduseră înăuntru lăzile de tablă. Prin ţeava de aluminiu apa putu fi pompată într-un ceas şi două ceasuri după miezul nopţii totul era terminat. Petre trebuia să vie jos în submarin iar în locul lui urma să urce la suprafaţă timonierul Plundow care avea sa ia comanda ambelor vase.

   Căpitanul o salută prin telefon pe fiica profesorului şi făgădui o revedere apropiată. Amândouă vasele vor stopa lângă o insula nelocuită, aşteptând acolo până se vor pune lucrurile la cale.

   George şi Petre erau atât de obosiţi încât trebuiră să se culce imediat.

   Placa de oţel pe care o aduseseră se dovedi cât se poate de potrivită, aşa încât Hagen putea termina treaba în patru zile. El şi oamenii săi lucrau de zor de dimineaţă până seara. Ţevile de aer erau înălţate numai noaptea, deoarece în timpul zilei lesne s-ar fi putut să fie zărite.

   Lucrul înainta văzând cu ochii la spărtura din afară şi la tancul de aer. Petre şi George luau şi ei parte cu sârguinţă. A treia zi, tânărul fiind liber după-amiază, hotărî să facă o plimbare pe sub apă împreună cu Uriaşul.

   Hoinăriră pe fundul mării şi văzură multe lucruri interesante. Erau la vreo doi kilometri de submarin, când. Deodată se ivi înaintea lor ceva întunecat.

   Păşiră repede într-acolo şi la câţiva metri se opriră.

   Uimiţi. Să fi mers în cerc? Înaintea lor se afla... „Dox"-ul.

   Recunoscură însă curând că se înşelaseră totuşi, căci apropiindu-se de tot văzură că scheletul acesta trebuie să fi zăcut de mult sub apă. Era acoperit în întregime de scoici şi plante marine.

   Ocolind submarinul acesta, îşi dădură în cele din urmă seama că era un vas francez, care se scufundase probabil în vremea războiului. Nu dădură însă peste nici o spărtură, iar capacul turnului era ermetic închis.

   Cei doi camarazi se înapoiară, luară unelte de pe

submarinul lor, cu care să încerce să deschidă capacul.

   Când George poveşti tatălui său despre descoperirea aceasta şi aminti că submarinul n-avea nici o spărtură, căpitanul se sfătui cu inginerul Hagen, care fu de părere să meargă cu „Dox"-ul până la epava cu pricina.

   Hagen îşi întrerupse lucrul şi porni cu submarinul, iar după un ceas ajunseră la vasul francez. Inginerul, George şi Petre se apucară îndată de treabă şi izbutiră să deschidă capacul turnului.

   În turn găsiră câteva schelete care purtau încă uniforma franceză. Deoarece în interior toată uşile blindate erau închise, apa nu putuse pătrunde decât în turn. Hagen fu de părere să nu se deschidă uşile acesta, căci altfel s-ar umple tot vasul cu apă, Ceea ce vroia el să împiedece. Luă hârtiile din buzunarele comandantului, închise la loc capacul şi se înapoia la submarinul lor împreună cu George şi Petre..

   — Ce părere ai, dragă Hagen, putem avea vreun folos de pe urma acestei descoperiri? întrebă Farrow.

   — Ar trebui să-l cercetez pe dinăuntru, dar asta e cam greu, răspunse inginerul. Înainte de a întreprinde ceva, aş dori să termin reparaţia „Dox"-ului nostru. Trebuie să port de grijă ca să ne putem ridica la suprafaţă în orice moment. O cercetare amănunţită a submarinului francez ar costa prea mult curent, de aceea aş vrea să termin întâi.

   — Ai dreptate. Cât timp va dura reparaţia?

   — Poimâine dimineaţă sper să mă pot ridica la suprafaţă, răspunse inginerul. Dacă voi mai avea. Atunci destul, curent, voi porni imediat să cercetez celălalt submarin. Pentru asta va trebui să fac o gaură în turn şi să introduc acolo un tub cu o pompă electrică, alimentată de pe vasul nostru cu curent electric printr- un cablu. Apoi, eu cu George şi Petre voi întră în tura şi voi înainta pe măsură ce apa va fi pompată afară. Fireşte că va trebui să închidem bine turnul în urma noastră. Dacă va fi cu putinţă să ridicăm submarinul acesta, îl vom remorca până Ia insula noastră şi cred că ne vom putea folosi de el cândva.

   George ardea de dorinţă să cerceteze submarinul francez.

Când avea o clipă de răgaz se ducea să-l examineze pe dinafară.

   În vremea asta căpitanul cu Rindow cercetaseră hârtiile găsite în buzunarele comandantului francez. Trebuie să fi fost un bărbat foarte tânăr încă, deoarece Farrow văzu din ele că se călătorise cu puţin înainte de a porni la drum.

   Exact la vremea făgăduită, Hagen anunţă ca „Dox"-ul lor e gata reparat şi că pot face acum încercarea de a se ridica la suprafaţă.

   Fiecare se grăbi să-şi ocupe locul său. În cele din urmă se auzi comanda căpitanului în sala maşinilor. La început, submarinul nu se clinti, dar deodată se simţi o zguduitura şi imediat minunatul vas începu să se ridice.

   Înainte de a atinge suprafaţa apei, Farrow înălţă ca de obicei, periscopul. Pe tot întinsul mării nu se zărea nici un vapor şi când vasul se ridică şi mai mult şi căpitanul putu deschide capacul turnului, respiră cu nesaţ aerul proaspăt. Tot echipajul veni pe punte şi izbucni în urale însufleţite.

   — Îţi mulţumesc din suflet, dragă Hagen, zisei căpitanul. Numai d-tale îţi datorăm ca ne vedem iar la suprafaţă.

   — Ce facem acum? Vrei să porneşti imediat la cercetarea epavei submarinului francez?

   — Da, domnule căpitan, dar mai înainte aş vrea sa fac un drum pe apă ca să încarc acumulatorii. Voi avea nevoie de mult curent colo, jos.

   — Atunci propun să punem în locul acesta unde semn şi să mergem la „Insula odihnei" care nu e departe de aici. Ai noştri vor fi neliniştiţi daca nu vor avea veşti de la noi.

   — Putem face şi asta, domnule căpitan, cu atât mai mult cu cât îmi pot da atunci mei bine seama cum merge vasul nostru şi dacă totul e în regula. Ce vom face însă cu bricul cu motor, de care nu ne putem folosi pe insula noastră?

   — M-am gândit şi eu la asta, dragă Hagen. De vândut nu-l putem vinde, cel mult să-l ascundem undeva, poate ne putem folosi vreodată de el. Cunosc eu o peşteră ascunsă pe o insulă singuratică, a cărei intrare e acoperită cu plante agăţătoare. Putem piti acolo bricul. Aşa. Acum să pornim mai departe. Petre a pus semnul, aşa că vom regăsi locul când ne vom înapoia.

   Cu viteză mare „Dox"-ul luă direcţia spre „Insula odihnei", unde ajunseră cu bine. Cele două Vase fură ancorate într-un golf şi mare fu bucuria camarazilor când se ivi submarinul. Ellen Holger salută cu bucurie pe tatăl ei şi echipajul „Dox"-ului. Aveau de gând să petreacă noaptea aici şi abia a doua zi dimineaţă să se înapoieze pentru a începe cercetările cu privire la submarinul francez scufundat.

   Când se înnopta, căpitanul puse oameni de pază, apoi, însoţit de George şi doctorul Bertram merseră la yachtul profesorului, care vroia să le comunice acum de ce venise pe „Insula odihnei".

   În cabina confortabilă a profesorului luară cina şi în vreme ce Ellen Holger îi servea pe oaspeţi tatăl ei povesti următoarele:

   — Acum câteva zile, un defect la motoare m-a silit să mă opresc pe o insuliţă din grupul insulelor Phonix. Nu credeam să întâlnesc vreun om pe insuliţa aceea, aşa că fui foarte mirat când descoperii într-un luminiş din pădure o colibă mititică, în care locuia un bătrân. Acesta era singurul om de pe insulă şi când intrai în colibă îl găsii pe moarte în culcuşul său. Fireşte că încercai să-i viu în ajutor, dar omul ştia singur că nu mai e scăpare pentru el. Puţin înainte de a-şi da sufletul îmi istorisi o poveste ciudată, pe care nici nu-mi vine s-o cred. Zicea ca sub insulă sar afla un tunel care duce într-o peşteră, care însă nu e umplută complet cu apă, pentru că ar sta jumătate deasupra mării. După spusele bătrânului, în peştera aceasta ar locui oameni care n-au văzut niciodată lumina zilei. Cică ar fi pitici care se hrănesc numai cu peşti. Apoi vorbele bătrânului deveniră încâlcite, astfel că abia pricepui ce spunea. Vorbea despre un monstru şi altele la fel. Când fu aproape să-şi dea sufletul, îşi recăpătă cunoştinţa şi mă rugă să pornesc cercetări dacă într-adevăr sălăşluieşte colo în apă „Zeul mării". La început crezul că aiurează, mai târziu însă mă pusei pe lucru şi cercetând insula cu băgare : de seamă văzui că era presărată cu deluleţe, care înăuntrul lor puteau avea vreo peşteră. Începui să, caut intrarea tunelului, dar în zadar. Eram gata să întrerup cercetările şi să plec de acolo, când găsii pe fundul mării obiectul acesta. Şi acum te rog să-mi spui, domnule Farrow, ce să fie asta.

   Dintr-un dulăpior profesorul scoase ceva şi-l dădu căpitanului. Acesta privi mirat obiectul şi clătina capul. Doctorul Bertram, cate se îndeletnicise mult cu ştiinţele naturale, puse mâna repede pe obiect care semăna cu o suliţă mică şi avea un cârlig în vârf. Era lung de vreo jumătate de metru.

   — Ştii d-ta ce e asta, domnule profesor? exclamă doctorul. E o aşa numită suliţă-undiţă. Am citit undeva că există popoare care se folosesc de suliţele astea pentru prinderea peştilor, am uitat însă care anume şunt acele popoare. Din descoperirea aceasta îţi poţi da seamă însă că povestirea bătrânului se întemeiază pe adevăr.

   — Aşa dar crezi şi d-ta că există peştera aceea şi locuiesc acolo oameni? întrebă profesorul.

   — Fireşte că cred, că suliţa asta e o dovadă. Altfel cum să fi ajuns ea în apă? Vreun pitic, dacă există într-adevăr asemenea fiinţe acolo - a pierdut-o odată la pescuit şi peştele a târât-o apoi afară prin tunel.

   — Aşa mi-am spus şi eu, domnule doctor. De aceea am venit la d-ta, domnule Farrow. Căci numai d-ta ai putea găsi tunelul acesta, cu ajutorul minunatului d-tale „Dox". Vrei să mă ajuţi?

   — Fireşte că te voi ajuta, dragă domnule profesor. Mai întâi însă trebuie să ne înapoiem la submarinul francez scufundat, pe care aş vrea să-l ridic la suprafaţă. Cred că vii şi d-ta. Nu?

   — Cu plăcere, domnule Farrow.

   Cei trei camarazi se despărţiră de gazdele lor şi se duseră să se culce.

   Înainte de a răsări soarele „Dox"-ul se afla iar pe drum. Când se lumină de ziuă ajunseră la locul însemnat şi căpitanul ordonă afundarea. Se opri exact lângă epava submarinului francez şi inginerul Hagen se puse îndată pe lucru ca să facă o gaură în turn, ceea ce izbuti fără multă osteneală. Se introduse apoi o ţeava şi o pompă electrică. Hagen, George şi Petre intrară în turnul epavei şi închiseră la loc capacul în urma lor. Apa din turn începu să scadă încetul cu încetul, mulţumită funcţionării pompei de afară, şi când încăperea fu deşartă, Hagen încercă să deschidă uşile blindate. Aer nu mai exista aici, de aceea trebuiau să-şi păstreze căştile pe cap.

   Lucru neplăcut era numai că pretutindeni zăceau împrăştiate schelete îmbrăcate în uniformă. Căpitanul hotărâse ca acestea să fie înmormântate pe „Insula odihnei" dacă Hagen va izbuti să ridice la suprafaţă epava.

   Uşile blindate fură deschise destul de uşor. George numără vreo patruzeci de bărbaţi care îşi găsiseră moartea aici. Prin ce chinuri trebuie să îi trecut nenorociţii.

   În vreme ce George şi Petre adunară într-o încăpere morţii, Hagen cercetă cu atenţiune submarinul ce să-şi dea bine seama de pricina catastrofei. Găsi în cele din urmă că pompele de aer comprimat nu erau în regulă. Din păcate nu găsi piese de rezerva pe bord, aşa că se văzu nevoit să demonteze pompele ca să le poată lua cu sine. Era o muncă grea dar o terminară în două ceasuri.

   Închiseră la loc uşile şi se înapoiară pe bordul submarinului lor cu pompele demontate. Inginerul explică lui Farrow cauza catastrofei şi îşi exprimă părerea că va fi uşor să scoată la suprafaţă, epava.

   Reparaţia pompelor de aer nu ţinu prea mult, în schimb le luă timp repararea unei găuri în peretele vasului şi s-o astupe apoi repede din nou ca să nu pătrundă apă în încăpere. Prin gaura aceasta Hagen vroia să tragă un cablu, ca să poată pune în funcţiune pompele.

   Urcă din nou în turn, împreună cu George şi Petre aşteptară aici până fu golita apa. Prin asta încăperea ramase aproape lipsită de aer. Apoi se apucă să monteze pompele.

   Tragerea unui cablu lung se îndeplini fără greutăţi şi la cea dintâi încercare pompele începură să lucreze cum trebuie. Acest lucru de nimic fusese deci de vină, că patruzeci de oameni tineri şi-au găsit moartea în fundul Oceanului.

   Hagen se înţelesese cu căpitanul ca, în cazul când submarinul francez se va ridica, să se înalţe şi el cu „Dox"-ul în acelaşi tempo, ca să evite ruperea cablurilor.

   În cele din urmă putu da semnalul de ridicare la suprafaţă. Pompele funcţionau fără răgaz. Apa fu golită din tancurile de balast, totuşi vasul nu se clinti. Se lipise parcă de fundul mării.

   Printr-un semn Farrow dădu de înţeles să se tragă cablul electric, deoarece acum, când forţa de atracţie a fundului mării va slăbi, avea de gând sa se ridice repede, cu care prilej s-ar putea întâmpla să se rupă cablul.

   Lucrul se îndeplini fără greutate. Trei marinari cu costume de scafandru încercară cu drugi de fier să desprindă puţin vasul de pământ. Deodată se produse o smucitură puternică în scheletul submarinului; Hagen, George şi Petre simţiră cum se ridică repede în sus, apoi cu o smucitură, se opri iarăşi. George se apropie de capacul turnului şi vru să-l deschidă, ceea ce nu merse însă prea uşor, deoarece în turn era aproape vid. În cele din urmă tot izbuti şi îşi scoase repede casca de scafandru. Îndărăt în vas nu se putea duce fără ea, deoarece toate încăperile trebuiau să fie aerisite mai întâi.

   Din fericire nu se vedea nici un vas pe toată suprafaţa apei şi când căpitanul se ridică şi el cu „Dox"-ul şi aruncă un nou cablu spre submarinul francez, care putea fi tras acum prin deschizătura turnului - ventilatoarele electrice începură să vâjâie şi după un sfert de ceas Hagen, George şi Petre îşi putură scoate costumele de scafandru şi să lucreze liberi.

   — Mai bine ar fi să aşteptăm noaptea, domnule căpitan, îşi dădu cu părerea Rindow. Cât de lesne ne-ar putea surprinde un vapor aici. Noi ne-am putea afunda cu „Dox"-ul, dar atunci toate sforţările noastre ar fi fost zadarnice, căci ar trebui să lăsăm în părăsire submarinul francez.

   — Ai dreptate, dragă Rindow. Să sperăm însă că nu-l vom pierde atât de uşor. Am trimis oameni pe el ca să cureţe motoarele. Poate că izbutim să-l facem să meargă, altminteri ar trebui să-l remorcam. Acumulatoarele nu mai sunt de nici un folos şi va trebui să le înlocuim mai târziu, cu altele noi, dacă va merita osteneala bine înţeles.

   Două ceasuri nu se mişcară de lângă submarinul francez. Apoi Hagen vesti că unul din motoare era în regulă. Unsese din nou şi elicea, aşa că acum vasul putea merge încet, cel puţin.

   — Atunci să transportăm imediat combustibil, Rindow, căci nu vreau să rămân mult timp aici. E de ajuns dacă Hagen, George şi Petre rămân pe submarinul francez.

   — Îl vor aduce ei încet-încet spre golful unde ne aşteaptă camarazii. Vezi, domnule profesor, se adresă el apoi lui Holger, că ne-a reuşit şi întreprinderea aceasta, aşa că nădăjduiesc ca vom izbuti să găsim acum şi „piticii" d-tale.

   Toţi marinarii se înapoiară pe „Dox", numai Hagen, George şi Petre rămaseră pe vasul francez.

   Acesta se puse încet în mişcare şi porni spre insula singuratică. George stătea la cârmă în turn, în vreme ce inginerul şi Uriaşul rămaseră în sala maşinilor. Făcea o impresie fantomatică mersul acestui vas acoperit cu scoici şi muşchi. Căpitanul îl privea din depărtare, când Rindow exclamă deodată:

   — Ia te uită, domnule căpitan, colo se iveşte un vas cu pânze şi vine de-a dreptul spre noi. Trebuie să ne afundăm.

   — Dar ce facem cu celălalt submarin?

   — Dacă e numai un vas cu pânze, George poate rămâne liniştit dincolo. Oamenii aceia se vor feri să ne ia vasul, căci n-au nici un drept s-o facă. Eu, insă, trebuie să mă las afund.

   Strigă lui George câteva indicaţiuni, apoi dădu comanda de afundare. Prin periscop observă timp îndelungat vasul cu pânze şi văzu cum acesta venea de-a dreptul spre submarinul francez.

   George observase şi el mişcarea. Atunci îi veni o idee pe care o puse imediat în practică. Cu ajutorul lui Petre, aduse în turn scheletul comandantului, îi puse chipiul pe cap şi-l aşezară în picioare. Aveai impresia că un schelet în uniformă conducea vasul acoperit cu scoici şi muşchi.

   George şi Petre se ghemuiră în turn ca să nu fie văzuţi. Nu scăpau din vedere insă vasul cu pânze care se apropiase tot mai mult în vremea asta. Deodată însă se-ntoarse şi luă altă direcţie, gonind pe apa mării. Ideea lui George prinsese: îi înspăimântase pe ceilalţi. (Vezi ilustraţia de pe copertă).

   Când vasul nu se mai văzu, cei doi camarazi duseră înapoi scheletul, apoi tânărul îşi relua locul în turn.

   Căpitanul Farrow reveni la suprafaţă şi râse din inimă de ideea fiului său. Dar chipul său căpătă înapoi o expresie serioasă când Rindow zise:

   — Domnule căpitan, eu am avut. Presimţirea că această comedie ne va aduce neplăceri. Fără îndoială că vasul cu pânze va da de veste acum prin radiotelegrafie că a văzut aici un submarin care era condus de un schelet. Urmarea va fi că francezii şi englezii vor da fuga încoace, căci vor presupune că neam folosit de vreun vicleşug, cred că se şi vede efectul. Ce este, Kard?

   — Telegrafistul mi-a dat tocmai o radiogramă pe care a prins-o şi în care se vorbeşte despre submarinul cu scheletul. Uite-o!

   — Aşa e că am avut dreptate, domnule căpitan? Trebuie să ne luăm tălpăşiţa cât mai curând căci francezii nu vor întârzia s- alerge încoace. Submarinul celălalt îl putem de-a semeni lăsa afund.

   — La asta nu mă învoiesc, dragă Rindow, răspunse căpitanul. Dacă nu putem păstra submarinul, cel puţin morţii să aibă un mormânt ca lumea, după cum au meritat. De îndată ce se va ivi o trâmbă de fum suspectă, camarazii vor trebui să vie pe bordul nostru şi să lase submarinul celălalt în voia soartei. Vor lega iarăşi pe comandant de cârmă, ca un ultim omagiu pentru el, care aduce înapoi patriei submarinul şi oamenii care au luptat şi au murit pentru ea. Peste un sfert de ceas se iviră într-adevăr la orizont două trâmbe de fum care păreau să fie de la nişte distrugătoare. Căpitanul Farrow se apropie de submarinul francez şi chemă pe bordul „Dox"-ului pe Hagen, George şi Petre. Mai întâi trebuiau însa să-l lege pe comandant de cârmă şi să-i puni îndărăt hârtiile în buzunare.

   După ce isprăviră cu asta şi cei trei camarazi se înapoiară pe „Dox", Farrow dădu comanda de afundare Prin periscop observă apropierea distrugătoarelor şi văzu că unul era francez şi celălalt englez; veneau cu o iuţeală ameţitoare spre submarinul fantomă.

   Când fură însă aproape se opriră câteva clipe, căci nu-şi puteau lămuri misterul acesta. În cele din urmă Englezul căpătă curaj şi se apropie. Căpitanul Farrow văzu un ofiţer şi patru marinari urcând pe submarin; rămaseră înmărmuriţi în faţa scheletului,

apoi dispărură înlăuntrul vasului.

   Farrow trase periscopul înăuntru şi se îndreptă spre golful unde îl aşteptau camarazii.

   IV.

   O FIINŢĂ MISTERIOASĂ.

   — NĂDĂJDUIESC CĂ ACUM vom pleca în sfârşit spre insula aceea despre care îţi povesteam, domnule Farrow. Zise profesorul Holger când submarinul ajunsese la golful acela ascuns. Luăm amândouă vasele cu noi şi dacă va fi să întâmpinăm vreo primejdie luăm între noi submarinul dv. ca să nu fie descoperit.

   — Ai citit radiograma pe care a răspândit-o în lume englezul şi francezul acela? întrebă căpitanul fără să răspundă la întrebarea profesorului.

   —  Vrei să spui cu privire la misterioasa descoperire a submarinului... Fireşte am citit-o, oamenii ăia se află în faţa unui mister.

   — Pe care îl vor lămuri cit de curând, dragă profesore, îşi vor închipui ei în cele din urmă că eu am scos submarinul la suprafaţă, apoi... apoi fireşte că se va porni iar o vânătoare împotriva noastră, deoarece vor bănui că mă aflu pe aici pe aproape. Nu-ţi pot da, deci, nici o făgăduială, voi încerca, însa, să te însoţesc spre insula aceea. Cel mai nimerit lucru va fi să călătorim toată noaptea, astfel că mâine dimineaţă vom putea fi la faţa locului.

   — Aşa m-am gândit şi eu, domnule Farrow. Voi apune fiicei mele să pornească cu yachtul. Oamenii d-tale se mai află încă pe bord.

   — Atunci ar putea pleca şi bricul cu motor, domnule profesor. Noaptea pot merge mai repede şi voi fi acolo în acelaşi timp cu ei. Voi da dispoziţiile cuvenite timonierului meu Plundow.

   Curând după asta cele două vase părăsiră golful ascuns. Dat fiind că bricul avea o instalaţie de radiotelegrafie, Plundow plănuise să transmită căpitanului său un semnal secret, dacă ar întâlni în drum un vas englez sau francez.

   Într-adevăr, după scurt timp „Dox"-ul recepţionă o radiogramă prin care Plundow vestea că vasele de război au început să mişune prin ţinutul unde se aflau, toate având drept ţintă să-l prindă pe Farrow cu submarinul său.

   — Atunci trebuie să aşteptăm până s-o înnopta, draga profesorule, zise căpitanul. Vezi că am avut dreptate cu presupunerea mea că duşmanii noştri au ghicit că numai noi am fi putut scoate la suprafaţă submarinul francez. În loc să ne mulţumească însă, suntem urmăriţi cu îndârjire.

   Când se înnopta „Dox"-ul porni a drum. Curând se iviră şi duşmanii, pe neaşteptate. Reflectoarele brăzdau marea şi Farrow trebui să cârmească cu dibăcie ca sa poată sa rămână în umbra. Dar un vas de război veni atât de aproape de el încât nu-i ramase alta de făcut decât sa se afunde. Trebuia să-şi urmeze drumul sub apa şi-şi înalta periscopul numai din când în când. Prin asta fireşte ca pierdea mult timp şi se aştepta sa ajungă la insulele Phoenix abia după răsăritul soarelui. Nădăjduia însa sa nu se întâlnească cu nici un vas de război.

   Dar speranţa lui îi fu înşelata, căci când soarele răsărise văzu de departe grupul de insule, iar în faţa lor trei distrugătoare mari care patrulau încoace şi încolo ca şi când l-ar fi aşteptat pe dânsul.

   Trebuia acuma sa se afunde de tot şi sa tragă periscopul, ceea ce era foarte periculos pentru el în ţinutul acesta, datorita stâncilor în număr destul de mare.

   La douăzeci de metri adâncime trecu pe sub vasele de război şi se înalţă puţin la o suta de metri de ele.

   Când socoti ca se afla cam la o jumătate de kilometri de duşmanii săi, cuteza sa se mai înalte puţin ca sa poată scoate periscopul din apa.

   Dar chiar în clipa când acesta atinse oglinda apei se şi văzut nevoit să-l tragă înapoi; la vreo cincizeci de metri numai se ivise un distrugător, care văzuse desigur periscopul. Farrow se afunda din nou la vreo douăzeci de metri şi merse încetişor înainte.

   La o distanta de un kilometru zări o insuliţa şi îl pofti pe profesorul Holger sa arunce şi el o privire prin periscop. Acesta se uita şi exclama imediat:

   — Domnule Farrow, aceasta e insuliţa despre care îţi vorbeam, o recunosc bine de tot. Pe coasta de apus este un golf în care desigur ca se afla ancorate acum cele doua vase ale noastre. Am ajuns la ţintă şi fără îndoială, ca acolo nu ne va căuta nici un vapor.

   — Sa nu spui asta, dragul meu, căci tocmai astfel de golfuri sunt cercetate cu mai multa atenţie, pentru a se da de submarinul meu. Deocamdată rămân sub apa, unde nu ma vor descoperi prea repede. Afara de asta, vom pune de fiecare parte a insulei câte o santinela care ne va da de veste imediat ce se va apropia câte un vas de război. Da, ai dreptate, vad colo ancorând în golf, ambele noastre vase, numai de ar fi destul de adânc ca sa pot intra şi eu cu „Dox"-ul.

   — Am sondat eu, domnule Farrow, are cincisprezece metri adâncime.

   — Atunci pot intra fără teama!

   După ce puse santinele de fiecare parte a insulei, căpitanul începu sa cerceteze insula însoţit de George, doctorul Bertram şi profesorul, cerând sa i se arate coliba cea mica în care murise bătrânul de care vorbise Holger.

   George cerceta cu atenţie coliba însa nu găsi nici un fel de însemnări sau ceva asemănător. Numai de sub un culcuş scoase o fotografie a unei femei tinere.

   Pe cine sa fi înfăţişat fotografia aceasta? Să fi fost fiica sau soţia acelui bătrân care murise aici în părăsire?

   George vâri fotografia în buzunar.

   — Ce-ar fi sa ocolim insula pe sub apa, domnule Farrow? întrebă profesorul care nu-şi mai găsea astâmpăr.

   — Da, acum o putem face, fără teama, zise căpitanul. Mi-am dat seama cum stau lucrurile pe aici şi nu voi putea fi surprins atât de uşor. Hai sa mergem la submarin, sa începem cercetările.

   Deoarece vasele de război ale duşmanilor se aflau departe, Farrow ieşi din golf cu periscopul ridicat. Abia când părăsi de-a binelea golful se afundă mai mult şi merse spre proră de unde putea privi în apă şi spre ţărm prin ferestrele construite de inginerul Hagen. Ţărmul era foarte stâncos şi dinţat.

   Ocoliseră aproape toată insula, când, deodată profesorul îl apucă pe Farrow de braţ şi arătă spre ceva întunecat în stâncile ţărmului. Căpitanul dădu deodată comanda de stopare şi privi şi el cu atenţiune pata întunecoasă. Da, trebuia să fie o peşteră.

   Rindow trebuia să cârmească submarinul în aşa fel încât să poată intra cu vârful dea dreptul în peşteră. Înainte ca Farrow să dea comanda în acest sens el aprinse reflectorul şi văzu cu mirare că se aflau în faţa unui tunel, nu al unei peşteri, care trebuia să se continue adânc în interiorul insulei. Era destul de larg ca submarinul să poată intra fără teamă în el.

   Dădu ordin lui Rindow să tragă periscopul înăuntru şi să înainteze binişor şi „Dox"-ul pătrunse în tunelul pe care reflectorul îl lumina din plin.

   Doctorul Bertram, care stătea lângă căpitan şi George, fu de părere că tunelul acesta luase naştere de pe urma unei erupţii vulcanice; doctorul era foarte curios să afle unde ducea.

   Tunelul avea o lungime de vreo sută de metri şi sfârşea într- adevăr într-o peşteră. Aici căpitanul putea să înalţe submarinul şi când deschise capacul se mira că aerul era proaspăt şi curat.

   Cu lanternele lor luminară peştera, nu putură însă sa descopere nici o vieţuitoare.

   La dreapta peşterii se afla un platou stâncos, în locul căpitanul îşi îndreptă submarinul. Acolo putea coborî ca să ocolească peştera. Poate că găseau ceva ce ar fi putut lua cu ei.

   Ca întotdeauna, George o luă înainte, cu lampa în mână. Petre, văzând aceasta, se grăbi să-l urmeze, căci o presimţire nelămurită îi spunea că vreo primejdie pândeşte pe aproape.

   Il ajunse curând pe tânăr şi-i zise:

   — Domnule George, s-aşteptăm până vor fi şi ceilalţi aici, presimt o primejdie.

   George râse, ceea ce lăsă un ecou prelung în peşteră. Când acesta se stinse, se auzi deodată un ţipăt fioros, pe care pereţii îl repetară de mii de ori.

   Palid la faţă, George rămase locului lângă Petre Uriaşul şi privi cercetător în juru-i. Doctorul Bertram şi profesorul se apropiară şi ei. În vremea asta şi Farrow îl întrebă pe George de unde răsunase strigătul acela.

   Tânărul nu putu răspunde, căci i se păruse că vine din toate ungherele. Curajoşii bărbaţi cercetară toată peştera la lumina lămpilor electrice de buzunar, dar nedescoperind nimic, porniră mai departe. Chipul profesorului se luminase când auzise strigătul. El era încredinţat că aici locuiau oameni.

   George uită curând de spaima prin care trecuse şi porni iar înaintea celorlalţi. Căpitanul vru tocmai să-l previe, dar... era prea târziu. Două braţe vânjoase acoperite cu păr ieşiră dintr-o spărtură de stâncă, îl înhăţară pe curajosul tânăr şi-l traseră în crăpătură. Căpitanul scoase un ţipăt de spaimă şi împreună cu Petre alergă în ajutorul fiului său. Când ajunseră însă la locul cu pricina nu mai văzură nici o crăpătură, ci în faţa lor se înălţa un perete de stâncă masiv. Nu se vedea nici o deschizătură, cât de mică.

   În clipa când George fu înhăţat pe neaşteptate încercă să se apere. Lampa îi scăpase din mână şi se stinse, dar pentru o clipă zărise făptura grozavă care-l trăsese atât de repede în crăpătură. Totuşi, nu ştia dacă fusese o maimuţă mare sau un om. De fapt nu era prea mare, dar nici drept pitic nu putea fi luată.

   Braţele tânărului fură apăsate de trup aşa încât nu putu scoate revolverul. Fiinţa misterioasa îl cuprinse pe George cu braţele pe la spate şi-l trase printr-un gang.

   Deodată George văzu înaintea lui o rază luminoasă şi imediat după asta fu dus într-o încăpere de peşteră, unde era aproape întuneric şi văzu o a doua făptură. Îşi dădu îndată seama că aceasta trebuia să fie o femeie şi în clipa aceea îşi aduse aminte de fotografia pe care o găsise sub culcuşul din colibă.

   Făptură care îl aduse încoace îl lasă jos în faţa femeii care avea şi ea o înfăţişare cu totul sălbătăcită, apoi scoase nişte sunete ciudate ca şi cum ar fi vrut să-i spună ceva femeii.

   George privi cu băgare de seama în juru-i şi în acelaşi timp scoase revolverul. Acum văzu ca fiinţa din faţa lui era un om, acoperit tot de un păr des. Purta doar un şorţuleţ şi stătea în fata femeii într-o poziţie de parcă i-ar fi cel mai mare dar.

   Femeia văzu cum George aţinti pe furiş revolverul asupra omului misterios; îl apuca repede de braţ şi clătină capul. Atunci el lăsă arma în jos.

   Individul scoase iarăşi câteva sunete, apoi ieşi din peşteră. Femeia zise acum în şoaptă Lui George:

   — Nu vorbi tare, domnule; spune-mi repede de unde vi şi cum ai putut pătrunde aici?

   — Prin tunelul de sub apa, răspunse tânărul. Dar cine eşti d-ta şi de cit timp te afli aici?

   — Nu mai ştiu, zise femeia.

   — În tot cazul de foarte multă vreme. Am plecat în lume cu soţul meu; în drum vaporul nostru a naufragiat şi abia am putut sa ne salvam pe o insula. Acolo am fost atacată într-o zi de omul acesta ciudat şi de atunci nu l-am mai văzut pe bărbatul meu. Individul acesta poartă de grijă şi am mâncare şi băutură şi face tot ce-i stă în putinţă ca să nu-mi lipsească nimic. De atins însă nici măna nu mi-o atinge, ca şi când s-ar teme s-o facă. Ai venit să mă scoţi de aici?

   — Nu ştiam că eşti aici, răspunse George, dar e de la sine înţeles că te vom lua cu noi..

   — Sunteţi mai mulţi?

   — Da, chiar foarte mulţi. Am fost atacat în peştera, însa sper că însoţitorii mei se vor ivi îndată.

   — Sa nu nădăjduieşti, domnule, căci individul acela misterios poate închide atât de bine crăpăturile din stâncă, încât nimeni n- ar fi în stare sa le deschidă din afara. Însoţitorii d-tale te vor căuta în zadar.

   — O ieşire tot trebuie sa fie pe undeva, aerul e atât de proaspăt şi curat si, apoi, în afara de asta, desigur ca omul misterios îţi aduce apa de pe insula.

   — Asta aşa e, domnule, dar am căutat şi eu adesea o ieşire fără sa o găsesc însa. Trăiesc aici din fructe şi peşti pe care răpitorul meu mi aduce gata fripţi.

   — Şi zici ca n-ai mai auzit nimic de soţul d-le? întreba George care începu acum să priceapă. A plecat de pe insula?

   — Nu ştiu, nu pot însă să cred. De sigur că m-o fi căutat până aci dacă o mai fi trăind.

   George îi comunică adevărul, pe cât putu mai pe de departe.

   Femeia era atât de înăsprită din pricina suferinţelor prin care trecuse, încât primi cu nepăsare vestea morţii soţului ei. Lumina pătrundea în încăperea aceasta printr-o crăpătură mică din tavan. Nici unul din ei n-ar fi putut ajunge la această deschizătură, care mai era şi atât de mică încât un om n-ar fi putut trece prin ea.

   — Cât va lipsi omul acela ciudat? întrebă George, după câteva clipe.

   — Se va înapoia abia. Când se va înnopta. Atunci îmi aduce de mâncare. Pare că mă socoteşte sfântă.. Atunci voi face încercarea să mă pun în legătură cu tovarăşii mei. Ştiu prin care gang am fost târât încoace.

   — Mai bine să nu încerci, domnule, căci te vei rătăci. Răspunse femela. Am vrut s-o fac şi eu în câteva rânduri, vroiam s-ajung în peşteră şi să mă arunc în apă, dar n-am găsit drumul adevărat.

   Cu toate acestea, George vroia să încerce să găsească o ieşire. Dacă îi va ieşi în cale ciudatul individ, se va folosi de revolver fără să şovăie.

   Tânărul cercetă mai întâi încăperile alăturate, dar nu găsi o ieşire. Apoi păşi prin spărtura din stâncă şi care, după părerea sa, trebuia să duci la peşteră. Îşi dădu seamă curând însă că apucase pe un drum greşit şi cu greu găsi calea înapoi.

   Luă atunci hotărârea să se ia după omul misterios, când acesta va părăsi iar peştera. Rămase liniştit lângă femeie şi ascultă cele ce îi povestea ea din viaţa ei.

   Se lăsase noaptea. George petrecuse aşa dar o jumătate de ceas aici. O beznă adâncă domnea în peşteră şi amândoi îşi încordară auzul s-audă dacă nu venea omul misterios.

   Acesta veni însă atât de încet încât George tresări speriat când auzi sunetele acelea ciudate în apropiere. Aducea pentru prizonieri fructe şi apă şi rămase cu el câtva, timp pe întunerec, grohăind din când în când. Femeia păru să priceapă ce vroia căci în câteva rânduri îi vorbi căutând să-l liniştească. În cele din urmă se ridică şi se făcu nevăzut. Din nenorocire, George nu putu să vadă încolo apucase.

   — Să ştii că s-a dus la peşteră să-i caute pe tovarăşii d-tale, zise femeia.

   — Atunci trebuie să-l urmez repede, răspunse George şi vru să se ridice, dar femeia îl opri şi-l dădu de înţeles că va fi în zadar, căci omul ciudat vedea mai bine noaptea decât ziua.

   Tânărul ascultă sfatul femeii şi râmase de veghe toată noaptea, eu revolverul în mănă şi tresărind la cel mai mic zgomot. Individul nu se înapoie însă şi spre ziuă George adormi.

   V.

   MOARTEA OMULUI MISTERIOS.

   SE TREZI DE ABIA CÂND RAZELE soarelui pătrunseră în peşteră prin crăpătura din tavan. Alături de el dormea femeia, liniştită.

   După câteva minute se trezi şi ea, spuse „bună dimineaţa" lui George şi adăogă cu. Tristeţe:

   — Ce bine ar fi dacă tovarăşii d-tale ar izbuti să ne elibereze!

   — Voi face chiar eu încercarea, după ce va veni aici omul. Când vine de obicei dimineaţa?

   — Trebuie să vie îndată, apoi pleacă şi după un ceas se înapoiază cu apă şi ceva de mâncare. În răstimpul acesta trebuie să găseşti o ieşire, zise George cu hotărâre, altminteri mă pot socoti înmormântat de viu aici. Mă voi lua după el. O fi cunoscând el arme de foc?

   — Nu cred, dar poţi să te încredinţezi lesne, După ce va veni, trage odată în perete, în momentul când va privi în altă parte. Aş vrea să văd şi eu ce efect are detunătura asupra lui.

   George găsi că ideea e bună. Nu trecu mult şi omul veni şi se aşeză în faţa prizonierilor săi. Tânărul îşi pusese revolverul la spate şi acum duse mâna pe furiş să-l ia. În clipa următoare detună o împuşcătură care stârni un ecou sinistru în peşteră. Omul sări speriat în sus şi începu să alerge încolo şi încoace ca un ieşit din minţi. George mai trase al doilea glonţ, care-l sperie atât de mult pe sălbatec încât o luă la fugă din peşteră spre gang.

   Atunci tânărul avu o idee bună. Se ridică repede şi alergă după dânsul, trăgând din când în când câte un glonţ. Deodată se împiedecă cu piciorul de ceva, se aplecă şi... ridică lampa sa de buzunar. O aprinse şi văzu pe omul ciudat dispărând într-un gang lăturalnic. Când George ajunse în gang mai putu zări câteva clipe umbra sălbatecului. Apoi îl văzu pierind pe dreapta.

   Tânărul mai trase două focuri după el ca să-l înspăimânte şi mai mult. Omul alerga nebuneşte şi încercă, să dea la o parte o bucată grea de stânci, ceea ce izbuti. Când se strecură prin spărtura şi vru sa închidă spărtura George mai trase încă un glonţ silindu-l pe sălbatec să-şi continue fuga.

   Când eroul nostru ajunse la spărtura îngustă şi vru să se strecoare printr-însa, văzu înaintea sa peştera cu apă dar nici urmă de tovarăşii săi şi de omul misterios. Submarinul trebuie, deci, să fi părăsit peştera.

   George îşi încărcă din nou revolverul, lumină încă ca s-o ia pe femeie. Era sigur că tatăl său se va întoarce iar aici.

   — Ei, ce ispravă ai făcut? întrebă femeia, când îl văzu înapoindu-se. Ai găsit vreo ieşire?

   — Numai până la peşteră, dar asta e de ajuns. Căci fără îndoială că tata va veni să mă ia de-acolo. El ştie unde sunt şi nu m-a pierdut din vedere. Haide cu mine!

   Femeia se ridică cu greutate. Fu nevoită să se sprijine de George, căci se dezobişnuise de mers. Din fericire tânărul îşi memorase bine direcţia de data asta şi găsi încă deschisă crăpătura din stâncă. Aşa dar, omul nu se mai întorsese.

   George o conduse pe noua sa tovarăşă la un bloc de stâncă pe care se putea aşeza. El se apucă apoi să cerceteze cu atenţie peştera şi mai slobozi un glonţ, ca să sperie pe omul acela ciudat, dacă se va mai fi aflând aici.

   Fură nevoiţi să aştepte până pe la amiază. Căpitanul Farrow nu veni să-şi ia fiul. George începu să se îngrijoreze.

   Cât p-aci să scoată un ţipăt de bucurie când recunoscu în apa lumina reflectorului de pe „Dox". Acesta se apropie mereu şi se opri sub apă în mijlocul peşterii. Înainte de a se ridica, Farrow stinse reflectorul, George stinsese şi ei lampa sa şi aştepta acum ridicarea la suprafaţă a submarinului.. Într-un târziu auzi cum se deschide capacul turnului şi abia acum aprinse din nou lampa de buzunar. Petre stătea în turn şi... îndreptă revolverul spre el. Nu-l putea vedea pe George căci era orbit de lanterna acestuia.

   — Pune revolverul la loc Petre, altminteri sa întâmplă o nenorocire, zise tânărul, râzând.

   — Dumneata eşti, domnule George? Domnule căpitan, vino repede pe punte, domnul George e aici! Strigă Uriaşul spre interiorul submarinului.

   Reflectorul de la proră fu aprins din nou şi lumină peştera. Când opriră la ţărm, căpitanul se apropie de fiul său şi în acelaşi timp privi cu mirare la femeie.

   — Tată, am sosit la timp, zise George. Femeia aceasta a fost ţinută mulţi ani prizonieră aici, de o fiinţă pe care n-o putem numi altfel decât „misterioasă". Nici femeia nu ştie dacă e cu adevărat om sau maimuţă.

   — Asta îmi vei povesti mai târziu, dragă doamnă, zise Farrow. Acum urcă repede pe vasul meu căci nu vreau să rămân mult timp aici. Englezii şi francezii m-au descoperit şi cred că asta e insula unde mă ascund eu. Am trimis de aici cele două vapoare, care stau prin preajma insulei şi mă vor vedea când mă voi ivi din nou.

   — Să renunţăm atunci să-l căutăm pe omul ciudat, tată? întrebă George. Aici nu poate pătrunde doar nici un vas de război.

   — Asta aşa e, dar ar putea să închidă intrarea şi atunci sunt prins în capcană, răspunse căpitanul.

   — De asta nu trebuie să ne temem, căci cu o singură torpilă o deschidem iar. Trebuie neapărat să-l prindem pe omul care ne-a ţinut prizonieri, altminteri cine ştie ce năzdravanii mai pune la cale.

   În vremea asta Petre o dusese pe femeie în interiorul

submarinului, unde doctorul Bertram o luă în îngrijirea sa.

Căpitanul ceru lui George să-i povestească păţaniile sale şi la sfârşit fu şi el de părere c-ar fi real bine să pună mâna pe ciudatul individ.

   — Fireşte că aşa trebuie să facem, stărui profesorul - altfel ar însemna să ne întoarcem fără să ştim pe cine am găsit aici.

   — Dumnezeule mare, ce-o fi asta? Exclamă Farrow.

   Toţi tresăriră speriaţi căci din ganguri se auziră strigăte sălbatice care se apropiau mereu. Cu siguranţă că omul

descoperise dispariţia femeii şi fusese cuprins de furie. Toţi

traseră revolverele şi îndreptară lumina lămpilor spre crăpătura de stâncă prin care dispăruse George.

   Strigătele răsunau acum atât de aproape încât toţi pereţii repetau ecoul. Îndată văzură şi pe omul ciudat în lumina lămpilor lor. Era grozav la vedere! Tot trupul îi era acoperit cu păr des, până şi faţa n-ar fi putut crede că e de maimuţă. Doctorul Bertram îşi dădu însă cu părerea că e un om cu totul sălbăticit.

   Cu un urlet de mânie vru să se năpustească asupra submarinului, dar din cauza furiei mişcările îi erau atât de neîndemânatice încât alunecă pe pietrele umede şi căzu în apă. Petre se aplecă îndată din turn ca să-i arunce o funie, dar în clipa aceea se petrecu ceva înfiorător, la care nimeni nu se gândise.

   Braţe galbene, lungi de vreo opt metri se întinseră spre nenorocitul sălbatic şi-l traseră în adâncuri cu iuţeala fulgerului.

Mai avu răgaz să scoată un urlet grozav, apoi apa îi astupa gura.

   În clipa următoare caracatiţele începură să roiască în peşteră, încercând, să atace submarinul. Braţele lor lungi ajunseră aproape până la turn.

   —  Repede toţi înăuntru şi să închidem capacul! Porunci căpitanul.

   Porunca fu îndeplinită la repezeală, George alergă la pupă şi dădu înlături obloanele de la ferestre. Reflectorul lumina un tablou înfiorător. Într-un loc o caracatiţă mare îşi apăra victima de alţi polipi. Era o luptă cum rar se poate vedea. Omul misterios zăcea mort, strâns în îmbrăţişarea multor braţe.

   Căpitanul întoarse încetişor vasul şi ieşi prin tunel, însoţit de o droaie de caracatiţe care tot mai nădăjduiau să înhaţe ceva.

   George stătea la postul de observaţie, controlând mersul vasului. Când ajunseră în sfârşit la capătul tunelului şi Farrow vru să dea o viteză mai mare vasului, tânărul strigă îngrozit în porta vocea ce răspundea în turn.

   — Repede îndărăt. Francezii au aşezat o plasă de oţel în faţa tunelului, care e prevăzută cu aparate de semnalizare. Trebuie să ne oprim pe loc şi să tăiem sârmele, cum, am făcut atunci la Singapore, altminteri nu mai ieşim de-aici.

   — Asta ne mai lipseai exclamă căpitanul. George. Petre, Kard, ieşiţi afară din submarin şi tăiaţi o gaură în plasa asta. Duşmanii nu ştiu ca putem ieşi pe sub apă.

   Cel trei îşi puseră la repezeală costumele, apoi părăsiră submarinul prin cămăruţa de scafandru, înarmaţi fiecare cu foarfeci mari, se îndreptară încet spre plasa de oţel. După un ceas de muncă încordată. Izbutiră să facă treaba şi „Dox"-ul îşi putu urma drumul.

   La depărtare de doi kilometri căpitanul ieşi la suprafaţa şi transmise duşmanilor o radiogramă cam batjocoritoare, sfătuindu- l să aducă în ordine întâi submarinul scos la iveală de el, înainte de a se gândi să-l prindă pe dânsul.

   Doctorul Bertram o examinase temeinic pe femeia scăpată din peşteră şi constată că era slăbită din cauza hranei proaste şi a vieţii ce duse.

   — Domnule Farrow, zise profesorul Holger - deşi femeia nu mai e tânără o voi lua la mine unde o va putea ajuta pe fiica mea. Ştii că sunt bogat şi cred ca nenorocita asta se va simţi bine între oameni care au gânduri bune cu ea.

   Se duse cu Farrow în cabina lui George, care fusese cedata femeii. Dânsa primi cu multă plăcere propunerea şi varsă chiar

lacrimi de bucurie.

   Căpitanul trimisese yachtul profesorului spre insula unde marinarii acestuia îşi aşteptau căpitanul, urmând să plece pe urmă spre cealaltă Insulă, unde se afla peştera aceea ascunsă şi pe care vroia s-o ia în stăpânire Holger.

   Bricul se şi îndreptase într-acolo şi „Dox"-ul lua acum aceeaşi direcţie. Căpitanul voia să-şi ducă oamenii înapoi la „Insula Odihnei" unde submarinul trebuia să fie supus unei reparaţii temeinice.

   Ajunseră la insulă în timpul nopţii şi nu găsiră bricul în golf ci ancorat în faţa insulei. Aflară imediat ca o ceata de sălbatici puseseră stăpânire pe petecul acesta de pământ. Erau vreo douăzeci.

   — Îi vom alunga, zise căpitanul, căci insula aceasta este foarte preţioasă pentru mine.

   A doua zi dimineaţa Farrow dădu câteva dispoziţiuni tunarului Jean Brike. Chipul acestuia strălucea de bucurie când scoase acoperitoarea de pe tun şi aduse trei ghiulele mari.

   La un semn al căpitanului, prima ghiulea ţâşni pe ţeavă. Explodă în mijlocul insulei şi făcu un zgomot de parcă s-ar fi prăbuşit o clădire.

   Fură slobozite încă două ghiulele şi după ce fumul se împrăştie şi răcnetele sălbaticilor se pierdură în depărtare, căpitanul debarcă cu o echipă de marinari. Nu găsi însă nici picior de sălbatic, în schimb zări în larg multe kanu-uri gonind.

   — Minunat! exclamă profesorul. Acum vom pune stăpânire pe insulă şi mă declar regele ei.

   — Vă recunoaştem ca atare, Maiestate, răspunse, râzând, căpitanul. Băieţi, salutaţi pe noul Rege Holger al Holgariei!

   Toţi izbucniră în urale întretăiate de râsete şi când mai târziu sosi yachtul profesorului şi fiica acestuia află de „încoronarea" tatălui ei, ea îşi înălţă capul şi zise cu mândrie:

   — Atunci înseamnă că eu sunt prinţesă.

   Căpitanul Farrow îşi adună oamenii pe bordul „Dox"-ului şi îşi luă rămas bun de la profesor şi fiica sa.

   Apoi dădu comanda de plecare şi se îndreptă spre „Insula Odihnei".

SFÂRŞIT

Volumul 56

FURTUL ZEULUI

   FUGA SPRE BURMA

   SUBMARINUL ÎNAINTA LINIŞTIT spre „Insula odihnei", unde căpitanul avea de gând să rămâie mai mult timp, pentru ca inginerul Hagen să poată face reparaţiile de care minunatul vas avea nevoie.

   George se afla iar împreună cu doctorul Bertram şi izbuti să-l înduplece sa urmeze cu povestirea aventurilor sale din tinereţe. Rămăseseră la un punct interesant, când îl scăpaseră pe Gabriel

Valentini din mâinile preoţilor focului şi se întâlniseră cu lordul Hagerstony care le propuse să se înapoieze la Templul focului. (Vezi voi. 52: Aventurile echipajului „Dox").

   Doctorul Bertram începu:

   Doamna Valentini ne privi cu spaimă.

   — Vreţi într-adevăr sa vă înapoiaţi la Templul focului, ca să răpiţi elefantul acela grozav? întrebă ea.

   —  Fireşte, stimată doamna, răspunse lordul, cu glasul lui piţigăiat. Nu vreau să pierd un astfel de prilej. Şi domnii mi-au făgăduit chiar că mă vor însoţi.

   Făgăduisem într-adevăr lordului, care ne salvase cu barca lui cu motor urmărirea preoţilor focului, că-l vom însoţi. Şi acum, când îl privii mai de aproape, mi se păru că ne cam pripisem cu făgăduiala noastră. Omuleţul făcea impresia să fie chinuit de plictiseală, părea dornic de aventuri, dat în acelaşi timp părea să nesocotească primejdiile care ne aşteptau, deşi îi povestisem amănunţit cât a fost de grea eliberarea soţilor Valentini din mâinile preoţilor acelora fanatici.

   Şi apoi, deocamdată eram încă fugari, căci abia în Burma cei doi soţi vor fi în siguranţă faţă da urmărirea puternicilor preoţi, iar până acolo aveam de străbătut două sute de kilometri.

   Lordul păru să-mi fi ghicit gândurile, căci îmi aruncă o privire şireată şi zise:

   — Mergem acum până în apropierea orăşelului Prome. Acolo pitim barca şi ne îndreptăm spre apus. Nădăjduiesc să întâmpin aventuri frumoase alături de dv.

   — Eu una sunt sătulă de aventuri, oftă doamna Ellen, lipindu-se de soţul ei. A fost ceva grozav să trăieşti lipsită de memorie printre preoţii aceia fanatici. Şi acum vreţi să răpiţi pe idolul lor, elefantul acela fioros? Cum aveţi de gând să aduceţi la îndeplinire fapta aceasta?

   — Foarte simplu, râse lordul, plecăm într-acolo. Îl scoatem afară, îl transportăm pe Menam şi-l ducem şi pe el la Burma.

   — Aruncai o privire îngrijorată spre Marian. Omuleţul părea să nu fie zdravăn la minte, de vremea ce socotea că lucrul e atât de lesne de făcut. Dar Marian încuviinţă din cap şi zise:

   — Ştiu eu cum vrei s-o faci, mylord. Şi recunosc că e singura cale. Numai crocodilii din Menam mă mai îngrijorează.

   — Îi vom împiedeca noi să ne atace elefantul, răspunse Hagerstony, serios.

   Apoi, văzând mutra mea uimită râse iarăşi, dădu din cap spre Marian şi zise:

   — Să păstrăm taina pentru noi, domnule Farrow. Dumnealor n- au decât să-şi frământe creierul. A! ia te uită colo, în faţă!

   Ca o minge Hagerstony sări în sus şi alergă spre prora bărcii.

   — Jim, dă-i drumul cu toată viteza! strigă el omului de la cârmă.

   — John, pistolul meu - se adresă celuilalt servitor, care trase imediat de la brâu un pistol enorm şi-l înmână stăpânului său.

   — Jim, taie-i drumul, repede!

   Agitat, stând în picioare la proră, arătă cu pistolul înainte. La vreo cincizeci de metri de barcă, sări în apă de pe ţărmul stâng un tigru cât toate zilele şi străbătu fluviul. Se ştie că tigrii sunt buni înotători şi exemplarul acesta puternic ar fi ajuns cu siguranţă la malul celălalt, dacă poftele vânătoreşti ale lordului n-ar fi fost atât de mari.

   Barca noastră porni cu toată viteza înainte, îndreptându-se cu botul spre capul fiarei. Lordul ridică braţul şi prima împuşcătură biciui apa sclipitoare a Menam-ului.

   Dar tocmai în clipa aceasta Jim făcu un viraj brusc ca să iasă în calea tigrului. Puturăm vedea atunci lămurit că glonţul atinsese capul enorm, care se afla acum numai la treizeci de metri înaintea noastră şi îi smulsese o fâşie mare de piele tocmai de deasupra nasului.

   Cu un răget înfiorător tigrul se întoarse cu iuţeala fulgerului şi ţâşni spre barca noastră.

   — Stopează, Jim! răcni lordul şi în clipa următoare dispăru cu capul în jos în apă.

   Nu se gândise la smucitura care se va produce din pricina opririi bruşte a elicei.

   Căzurăm şi noi în nas din pricina zguduiturii şi când ne ridicarăm, barca noastră, care nu-şi putuse încetini atât de repede iuţeala, se afla în imediata apropiere a tigrului. Într-o clipă, fiara înfuriată îşi abătu labele peste marginea bărcii şi o ridică în sus pe doamna Ellen pe care spaima o înmărmurise.

   Totul se petrecuse atât de repede încât nu avurăm răgazul să scoatem pistoalele.

   Atunci se auzi dinspre fluviu o împuşcătură şi tigrul întoarse capul, cu un răget. Lordul se ivise îndărătul bărcii. Prin săritura în cap pe care fusese silit s-o facă şi pe care o îndeplinise cu o mare dibăcie, ajunsese astfel sub apă, ca să nu fie rănit de elicea bărcii. Când ieşi la suprafaţă îşi dădu seamă imediat de situaţia noastră primejdioasă şi slobozise un glonţ în coastele fiarei.

   Asta fu salvarea noastră, căci tigrul chibzuia acum dacă nu era mai bine să atace mai întâi pe duşmanul din apă. Această clipă fu de ajuns pentru Pongo. El sări în lături, apoi înainte şi îşi repezi cu toată puterea cuţitul său enorm asupra căpăţânii fiarei. Grav rănit, tigrul îşi desprinse labele de pe marginea bărcii şi căzu în apă.

   Ne cuprinse atunci o spaimă grozavă căci trupul uriaş al animalului de pradă era împins dea dreptul spre lord, care izbutise să se apropie de barăci.

   Mai erau încă la câţiva metri unul de altul; fiara zări duşmanul şi înotă cu toată puterea spre lord... îi ajunse, ridică laba... dar atunci Hagerstony se făcu nevăzut!

   Se afundase cu atâta sânge rece şi dibăcie cum nu mi-aş fi închipuit la omuleţul acesta. Fără voie strigai „Bravo!" şi dădui din cap spre Jim care nici nu clipi, ci continuă să conducă barca netulburat.

   Tigrul se întoarse şi înotă iar spre barcă. Abia făcuse doi metri însă că Hagerstony se ivi lângă! El, luă în mână pistolul pe care-l avea între dinţi şi slobozi două gloanţe în căpăţâna uriaşă a fiarei, pe urmă se aruncă înapoi ca să nu fie sfâşiat de tigrul care se lupta cu moartea, făcând să spumege apa Menamului.

   Jim cârmi cu îndemânare şi dădu barca îndărăt până ajunserăm foarte aproape de lord. Cu pistolul între dinţi acesta înaintă până putu să se apuce de marginea bărcii şi se săltă în sus.

   — Mă iertaţi că v-am speriat puţin, stimata doamnă, se adresă el politicos doamnei Valentini care tremura din tot trupul. Nu m- am putut reţine însă când am văzut exemplarul acela minunat. Jim, John, trageţi-l încoace!

   Se duse la cârmă şi ţinu barca în aşa fel încât servitorii săi să poată trage hoitul tigrului. Pongo le veni în ajutor şi cu o smucitură a braţului aduse trupul pe punte. Scoase apoi pumnalul său malaiez şi făcu repede cele câteva tăieturi pentru jupuirea blănii.

   — Pongo face singuri zise el celor doi servitori.

   — Bine, spuse lordul. Jim, ia cârma în primire.

   În vreme ce barca începu să gonească în susul Menamului, Hagerstony se apropie de Pongo şi-l puse mâna pe umăr:

   — Îţi mulţumesc, dragă Pongo; prin isprava ta ne-ai ferit de o mare nenorocire. Dacă fiara s-ar fi urcat în barcă, nici unul din noi n-ar fi scăpat fără răni grave.

   Curând tigrul era jupuit şi Pongo aruncă trupul peste bord. Lordul închise blana în dulăpiorul de la proră, apoi veni spre noi şi zise, cu glas scăzut:

   — Din cele ce mi-aţi povestit, preoţii focului trebuie să dispună de o mare putere. Se prea poate ca autorităţile să fie înştiinţate că suntem jefuitori de temple, de aceea trebuie să ne ferim pe cât cu putinţă să trecem prin oraşe.

   — Fireşte - încuviinţă Marian. Nu cred însă ca puterea acestor preoţi să fie atât de mare pe insula lor încât să asmute şi autorităţile asupra noastră. Cu toate astea, e mai bine să ne ferim de localităţi populate. Dacă cu puţin înainte de a ajunge la Pronie vom lua direcţia spre sud-vest; trebuie să dăm de Tavoy, portul de pe coasta Tenasserim.

   — Aşa e, dragă Farrow, răspunse lordul, cu însufleţire. Va trebui apoi să străbatem aici în Siam fluviul Tatschin din apropierea orăşelului Supan. Cunosc ţinutul acela şi ştiu că sunt păduri seculare în care ne putem ascunde de minune.

   Doamna Ellen, care ne observase cu băgare de seamă, se apropie de noi şi întrebă sperioasă:

   — Domnilor, s-a întâmplat ceva?

   — Nimic, stimată doamnă - o linişti lordul - am discutat drumul ce avem de urmat. Căci peste un ceas părăsim barca şi pornim pe jos de-a latul Siamului, spre Burma. Cam peste vreo opt zile vom fi trecut graniţa.

   — O, Dumnezeule! făcu doamna Ellen. Încă opt zile? Şi veşnic cu teama de preoţii focului. Fără îndoială că ne vor urmări.

   — Poate, dar cu siguranţă că nu ne vor ajunge. Suntem cu mult înaintea lor, mulţumită bărcii mele repezi. Şi tocmai din consideraţie pentru d-ta, stimată doamnă, am luat hotărârea să nu mergem prea repede. Trebuie doar să-ţi păstrezi soţul pe care l-ai regăsit după atâta timp.

   — Da, mylord, ai dreptate. O, Dumnezeule, uite că vin preoţii!

   Doamna Ellen păli şi arătă cu mâna înainte. Întoarserăm capul

şi văzurăm de după o cotitură apropiată a Menamului ivindu-se un sampan care venea repede spre noi. Şase siamezi vâsleau cu putere şi barca lor ţâşnea ca o săgeată. Cei şase vâslaşi; purtau veştmintele galbene ale preoţilor focului.

   — Păstraţi-vă sângele rece! strigă Marian - trebuie să fie alţi preoţi, care nu ştiu încă nimic despre noi. Dar domnul de Valentini trebuie să aplece repede capul. Pe el îl vor fi cunoscând.

   Valentini urmă imediat sfatul, dar se părea că e prea târziu. Căci eliberatul purta încă veştmântul galben cu care îl îmbrăcaseră preoţii după ce îi răpiseră memoria. Şi oricât de grabnic aplecase capul, sampanul cu preoţii se ivise prea neaşteptat şi se apropiase prea repede. Ei se opriră brusc din vâslit şi se uitară înmărmuriţi spre noi.

   Făcurăm nişte mutre nepăsătoare şi Valentini se întinsese de mult pe fundul bărcii, ca să nu fie văzut, dar pe chipurile siamezilor - pe lângă care alunecarăm acum - era zugrăvită bănuiala.

   Întâlnirea dură numai câteva clipe, apoi ne îndepărtaserăm mult de ei, dar când mă uitai îndărăt, văzui că preoţii întorceau sampanul. Aşadar voiau să ne urmărească.

   — De sigur c-au fost la Prome, mormăi lordul. Păcat, acum trebuie să ne grăbim. Dacă vor afla în oraş că n-am fost văzuţi, vor ştii fireşte imediat că ne-am ascuns undeva pe ţărm. Şi dacă vor cerceta bine, vor găsi ei barca.

   — Uiţi că se va înnopta în curând, răspunse Marian. Dacă ne vom căuta acum o ascunzătoare bună, ei vor trece pe lângă noi fără să ne vadă, iar noi vom ajunge în Prome abia spre seară. Atunci nu le va putea spune nimeni dacă am trecut sau nu pe acolo.

   — Aşa e, încuviinţă lordul. Dacă urmăm cu viteza asta, le-o luăm cu mult înainte şi ne putem căuta în linişte ascunzătoarea. Nu trebuie să te nelinişteşti, deci, stimată doamnă, indivizii aceia nu ne vor ajunge. D-ta, domnule Valentini, trebuie să rămâi acolo unde eşti, căci se poate să mai vie alte sampanuri cu preoţi.

   — Heavens, ce s-a întâmplat?

   Întrebarea lordului era îndreptăţită. O piedică se ivise pe fluviu înaintea noastră. Nu ştiam ce e, însă eram nevoiţi să ne încetinim viteza, apropiindu-se încet şi cu băgare de seamă. Deodată îl auzirăm pe Hagerstony, răcnind: „Opreşte!", căci acum ne dădurăm seamă că e vorba de lupta între doi titani, de pe urma căreia apa se ridica la mari înălţimi.

   Doi crocodili uriaşi, lungi cum nu mai văzusem eu până atunci, se luaseră la harţă şi lupta lot pe viaţă şi pe moarte împroşca apa fluviului cu o furie de nedescris.

   — Trebuie să-i împuşcăm strigă lordul.

   Dar Marian ridică mâna.

   — Nu.

   — Se împotrivi el - mai bine să încercăm să trecem repede pe dinaintea lor. Dacă izbutim, avem cea mai bună pavăză împotriva preoţilor urmăritori.

   — Rău n-ar fi, dar ne primejduim barca.

   — De loc. Observă cu câtă regularitate e dusa lupta de la stânga la dreapta şi înapoi. Vom aştepta până când dihăniile vor fi la dreapta şi ne strecurăm pe stânga.

   — Da, să încercăm. Jim, fii atent!

   Hagerstony se duse la proră şi privi încordat la cele două dihănii care se zbăteau acum la stânga, în faţa bărcii noastre. Ridică apoi mâna şi zise:

   — Atenţie, Jim!

   Englezul tăcut şi slăbănog stătea liniştit, cu mâna pe manivela motorului. Elicea se învârtea încet, împotrivindu-se curentului. Cele două târâtoare uriaşe se aruncară acum spre dreapta, Hagerstony răcni: „înainte, Jim!" şi duduind, barca noastră ţâşni dea lungul ţărmului stâng, la câţiva centimetri doar de primejdioasele dihănii.

   — Minunat! râse lordul. Acum avem îndărătul nostru un zăgaz cum nu se poate mai bun. Dihăniile se vor mai lupta mult timp şi nici un sampan nu se poate strecura pe lângă ele. Îmi pare numai rău că doamna a trecut iar printr-o astfel de spaimă.

   Doamna Ellen zâmbi printre lacrimi.

   — Cred că nu va fi fost cea din urmă. În viitor voi căuta însă să- mi fac curaj.

   — Da, stimată doamnă, gândeşte-te mereu că peste câteva zile vei fi în siguranţă cu soţul d-tale. În felul acesta vei îndura mai uşor greutăţile şi primejdiile care ne mai aşteaptă.

   — Jim - se întrerupse el iritat - opreşte! Colo pare să fie o ascunzătoare minunată.

   Pe ţărmul stâng, bambuşii creşteau deşi şi palmierii înalţi acopereau cu frunzişul lor îmbelşugat beţele trainice. Era o ascunzătoare într-adevăr minunată.

   Barca noastră alunecă încet spre brâul larg de bambuşi. La o comandă a lordului, motorul fu oprit şi servitorul John - mărunţel şi dolofan, spre deosebire de colegul său Jim - prinse cele dintâi beţe, le despărţi şi trase botul bărcii înăuntru. Cu multă băgare de seamă, ca să nu rupem vreun băţ, ajutarăm cu toţii să aducem barca cât mai înăuntru. Munca era grea însă, deoarece plantele ne lăsau cu anevoie să trecem şi fără concursul puterilor de uriaş ale lui Pongo n-am fi ajuns la ţărm unde brâul de bambuşi se întindea până sus spre pădure; dar Pongo croi cu cuţitul său o potecă îngustă, pe care puteam merge în voie. După douăzeci de metri ajunserăm într-un luminiş din care porneau câteva poteci de animale, înfundându-se în pădurea întunecoasă. Merserăm încet în jurul luminişului, ţinându-ne pe margine. Căutarăm urme de animale, pretutindeni însă terenul era atât de bătătorit încât nu se putuse întipări nici o urmă pe care s-o poţi vedea. Pe alocurea numai recunoşteam copitele unui cerb.

   Pongo, care se despărţise de noi şi îşi alesese pentru cercetare partea cealaltă a luminişului, scoase deodată o exclamaţie care ne îndemnă să alergăm într-acolo.

   — Massers, urmă de om, dar mult mare, zise el când făcurăm cerc în jurul lui şi arătă un loc în pământul moale în care se întipărise o urma mare.

   — Avea dreptate uriaşul. Era întipăritura unui picior omenesc, dar de o mărime care nu putea cu nici un chip să fie de om.

   Marian, care se aplecase asupra întipăriturii, se ridică acum şi zise cu oarecare şovăială:

   — Eu aş lua-o drept o întipăritură uriaşa de picior a unui om tot atât de uriaş, deşi talpa mi se pare prea lată. Păcat că nu se poate desluşi partea dinainte. Şi ţinând seamă de experienţa mea de până acum, aş putea afirma că urma aceasta nu este mai veche de un ceas. Marginile sunt încă foarte proaspete.

   — Ai deplină dreptate, domnule Farrow - răspunse lordul.

   — Şi apoi, e foarte posibil ca urma să fie a unui membru al sectei cu care aţi avut de a face. Fireşte că trebuie să fie un om pe lângă care Pongo al nostru e un copil.

   — N-ar fi mai bine să pătrundem mai adânc în pădure şi să ne căutăm un loc mai potrivit? propusei eu. Desigur că vom găsi alt luminiş unde săi fim mai în siguranţă.

   — Nu trebuie să ne depărtăm prea mult de fluviu - răspunse lordul - căci e lesne cu putinţă ca urmăritorii dv. să ne adulmece aici. Ce părere ai d-ta, domnule Farrow?

   II.

   ALTE AVENTURI.

   — EU PROPUN SĂ RĂMÂNEM totuşi aici peste noapte, răspunse Marian, după câteva clipe de chibzuire. Putem aprinde fără grijă un focuşor, căci din spre fluviu nu ne poate vedea nimeni. Mâine va trebui să pornim pe poteca aceia din stânga, care duce în direcţia pe care o urmăm, după cum arată busola mea.

   Lordul se uita mereu bănuitor în juru-i.

   — Nu-mi place de loc, mormăi el. Judecând după potecile multe ce se văd pe aici, pare să fie un loc de adunare al feluritelor fiare ce sălăşluiesc în pădurea seculară. Pentru mine nare de a face, dar trebuie să ţinem seamă de doamna.

   — O! Eu nu mă tem cât timp sunt cu dv., se grăbi să răspundă Ellen.

   — Părerea mea e ca doamna Valentini să rămână în barcă - zise Marian - dar cu toate că Pongo are un leac bun împotriva ţânţarilor, mă tem totuşi de aerul rău al nopţii în desişul de bambuşi. Aici ne aflăm ceva mai sus şi ne putem încălzi la foc; în acelaşi timp focul are partea lui bună că va alunga eventuali musafiri nedoriţi.

   — Aşa e, încuviinţă Hagerstony. Deci, rămânem aici: Jim, John, căutaţi vreascuri! Aţi luat merindele din barcă?

   Jim ridică sacul greu pe care-l dăduse jos din spinare, iar John scoase doar un sunet care voia să însemneze un „da", căci lordul dădu din cap, mulţumit.

   — Avem şi pături destule, aşa dă ne putem face un culcuş bunicel. Ce-ai spune d-ta, domnule Farrow, dacă ne-am alege locul la rădăcina copacului, colo, la stânga? E cel mai depărtat de poteci.

   — Da, l-am ochit şi eu încă de adineauri. Pongo, îngrijeşte, te rog, de crengi. Vom construi o colibă mică de frunziş. Robert, în vremea asta tu poţi săpa gropile pentru foc. Eu aş vrea să mă mai duc odată jos la fluviu, poate observ ceva cu privire la urmăritorii noştri.

   — Merg şi eu, zise căpitanul Hoddge, s-ar putea să-i surprind stând de vorbi asupra planurilor, lor.

   Bine.

   — Mylord, vrei că vii şi d-ta?

   — Nu, eu rămân aici să supraveghez lucrările! Mai avem de furcă până să vedem gata lagărul şi în curând se va lăsa întunerecul.

   — Atunci, la revedere. Nădăjduiesc s-aduc veşti bune.

   Marian şi căpitanul porniră spre fluviu. Începurăm să lucrăm cu înfrigurare. Pongo aduse crengi din care întocmi cu pricepere o colibă mică, în care să doarmă soţii Valentini. Eu săpai de zor groapa pentru foc, lordul desfăşură păturile şi scoase câteva cutii cu conserve din sacul cu merinde. Numai soţii Valentini stăteau la rădăcina unui copac, fără să ia parte la lucru, după cum dorise lordul, care spunea că ei au multe să-şi povestească, aşa că nu trebuie să-i punem la treabă.

   Jim şi John aduseră vreascuri, pe care le îngrămădiră lângă groapa pentru foc, dar lordul ordonă să se facă o grămadă în mijlocul luminişului şi aceasta urma să fie aprinsă în caz când - după cum se temea lordul - vreo fiară s-ar gândi să ne facă o vizită.

   Întunericul se lăsă brusc, tocmai când aprinsei focul şi văzui cu mulţumire că fumul se răspândea în frunzişul copacului. Lumina focului din groapă lumina rariştea pe o circumferinţă de câţiva metrii numai şi Hagerstony rugă atunci pe soţii Valentini să se îndrepte spre coliba care era gata şi până la care ajungea lumina focului.

   Dolofanul John, care făcea pe bucătarul, încălzi conservele. Isprăvi tocmai când Marian şi Hoddge se înapoiară.

   — Totul e în regulă, zise bunul meu prieten, dar după mutra lui îmi dădui seamă că se petrecuse totuşi ceva deosebit.

   Hagerstony clătină şi el capul şi murmură ceva ca pentru sine. Marian însă se aşeză liniştit lângă foc şi mâncă cu poftă. Cu toată neliniştea, de care mă simţeam cuprins, îi urmai pilda. După ce mâncă, Marian zise:

   — Fireşte că trebuie să facem de strajă. Soţii Valentini sunt excluşi, căci suntem destui bărbaţi. Fiecare va veghea cu schimbul câte un ceas, apoi se luminează de ziuă şi vom porni la drum. Tragem la sorţi?

   — Fireşte, iau eu treaba asupra mea, zise lordul.

   Cu toată împotrivirea soţilor Valentini, ei fură excluşi şi noi şapte traserăm la sorţi. Prima veghe căzu asupra servitorului John, dar nu fu de loc veghe pentru el, căci noi mai rămăserăm un ceas lângă foc şi stăturăm de vorbă. În cele din urmă Marian fu de părere să mergem la culcare, căci ne aştepta o muncă destul de grea.

   Eu aveam a doua veghe şi în vreme ce soţii Valentini se retraseră în coliba lor, iar ceilalţi camarazi se întinseră pe pături, eu rămăsei lângă foc pe care-l alimentam mereu cu vreascuri. În acelaşi timp ţineam auzul încordat spre fluviu căci nu-mi dădea pace gândul că Marian descoperise vreo primejdie care ne ameninţa şi tăcuse numai ca să n-o sperie pe doamna Valentini.

   Deodată Marian se ridică binişor de jos şi veni spre mine:

   — Fii cu ochii în patru, Robert şi spune-o şi ăluia care vine după tine. Preoţii cu sampanul au ajuns aici şi s-au oprit în faţa desişului de bambuşi. Hoddge mi-a tălmăcit că mai marele lor era de părere că ne-am fi putut ascunde bine aici. Unul din ei i-a răspuns că diavolul ne va prăpădi. Trebuie deci să fie pe aici o fiinţă care insuflă siamezilor o teamă superstiţioasă. Cu urmele noastre n-avem de ce să ne îngrijorăm, chiar fireşte că nu strică să fim cu cea mai mare băgare de seamă. Deocamdată nu trebuie însă să tragem căci preoţii se duc numai până la oraş, de unde se înapoiază îndată. Aha! Hagerstony şi Pongo s-au ridicat şi ei, le voi povesti îndată despre ce e vorba. După tine vine rândul lui Jim să facă de veghe. Nu uita să-i dai lămuririle trebuincioase.

   Marian mă bătu prieteneşte pe umăr şi se înapoia la tovarăşii noştri. Rămăsei lângă foc, cu răsuflarea aproape oprită, ca să pot desprinde vreun sunet suspect din bâzâiala pe care o făceau insectele. Dar nici un zgomot nu trăda apropierea vreunei primejdii.

   O jumătate de oră stătui astfel. Deodată tresări, îmi ajunsese la ureche un sunet care nu se potrivea de loc cu cele pe care le scoteau vieţuitoarele pădurii. Părea murmurul necăjit al unul om care e turburat de ceva.

   Înălţai partea de sus a trupului şi ascultai cu mare încordare. Mult timp nu se auzi nimic, apoi răsună iar zgomotul acela ciudat, de astădată de cealaltă parte a luminişului, mai spre fluviu. Nu vroiam încă să trezesc pe tovarăşi, gândindu-mă că voi avea timp s-o fac atunci când făptura misterioasă se va ivi în rarişte. Instinctiv trăsei pistolul dar îmi adusei aminte de sfatul lui Marian şi înlocuii arma cu cuţitul. Împotriva unui om e de ajuns şi acesta.

   Câtva timp fu iar tăcere şi începui să mă împac cu gândul că m-a înşelat auzul, când deodată răsuna iar murmurul. De astădată din spre pădure. Făptura aceea trebuie, deci, să fi înconjurat luminişul.

   Înlocuii bricheta cu lampa de buzunar, ridica dreapta în care aveam cuţitul şi mă furişai prin luminiş spre marginea pădurii.

   La prima potecă mă oprii şi ciulii urechea. Dar o ramura trosnise. Misterioasa fiinţă se furişa spre mine. Întinsei braţul stâng în care ţineam lampa, ca să-i orbesc pe vrăjmaşi de cum s-o arăta, dădui înapoi piciorul drept ca să pot sări îndărăt îndată şi cu toate simţurile încordate, căutai să observ apropierea necunoscutului. Încă o ramură trosni, dar de astădată ceva mai departe.

   Aruncai o privire pe ceasul brăţară: ceasul meu de veghe trecuse şi trebuia să-l trezesc pe Jim. După aceea puteam să pornesc la vânătoare împotriva ciudatului individ - sau ce-o fi fost.

   În vreme ce mă tot frământam cu gândul, se auzi din nou deodată murmurul ciudat, dar nu înaintea mea ci direct în spatele meu, în luminiş. Mă întorsei cu iuţeala fulgerului şi inima încetă aproape să-mi bată când zării o făptură uriaşă, neagră, care stătea în fata camarazilor mei adormiţi.

   Instinctiv, mânat numai de dorinţa să-i apăr, mă năpustii spre uriaş. O crenguţă trosni însă sub piciorul meu; individul misterios se întoarse fulgerător şi după o clipă pieri în beznă.

   Alergai înainte şi-i scuturai pe camarazi. Slavă Domnului că nici unul nu era rănit. Istorisii aventura şi când sfârşii lordul întrebă în

şoaptă:

   — Care va să zică era un om?

   — Da, vorbea cu el însuşi şi judecând după ceea ce am văzut, adică numai umbra lui, trebuie să fie un om extraordinar de mare şi spătos.

   — Atunci, n-avem ce ne teme de el, dacă vom fi cu băgare de seamă, zise Hagerstony, căscând.

   — Jim, acum e rândul tău de veghe.

   Servitorul se ridică nepăsător şi se aşeză lângă foc, iar eu mă trântii alături de Marian. Mai stăturăm de vorbă în şoaptă câtva timp cu privire la individul misterios, apoi adormirăm tun.

   Fui trezit de nişte zguduituri puternice. Jim sta în faţa noastră şi şopti:

   — A fost iar în luminiş. S-a ivit pe nesimţite din pădure. Când m-am ridicat, a dispărut repede.

   — Atunci să-i îngreunăm revenirea, răspunse Hagerstony cu hotărâre.

   — Ne aşezăm de jur-împrejurul luminişului. Câte un om lângă fiecare potecă. Lanternele şi cuţitele pregătite. Punem noi mâna pe dumnealui, n-aveţi grijă!

   — Propunerea e buna, încuviinţă Marian. Jim rămâne lângă foc şi la comanda noastră va aprinde şi grămada de vreascuri din mijlocul luminişului, fiţi cu băgare de seamă, domnilor! Haidem, Robert; noi cu John luăm partea dinspre pădure, lordul cu Hoddge şi Pongo cea dinspre fluviu. Rămâneţi mereu la oarecare distanţă de potecă, ca să nu vă poată ataca prin surprindere.

   În vârful picioarelor merserăm spre posturile noastre. Potecile erau la vreo cincisprezece metri una de alta, aşa că puteam sări repede unul în ajutorul altuia. Ascultam cu mare încordare zgomotele felurite ale pădurii.

   Se scurse astfel o jumătate oră. Deodată, din capătul celălalt al luminişului auzirăm glasul înăbuşit al lordului:

   — Drace, a trecut pe lângă minei Fiţi cu băgare de seamă, e în luminiş!

   — Jim, aprinde focul! strigă Marian.

   Servitorul sări în picioare, din câţiva paşi fu la mormanul de vreascuri şi apropia de ele bricheta aprinsă. O flacără ţâşni imediat şi lumină rariştea.

   — Uite diavolul! exclamă Hagerstony. Pongo, atenţie!

   În imediata apropiere a prietenului nostru negru stătea o făptură uriaşă. Ceva mai scund ca Pongo, în schimb mal lat în spete. Individul părea să aibă o putere neobişnuită şi arăta să fie curajos, căci mormăind întărâtat se pregăti să dea o lovitură grozavă lui Pongo.

   Dar uriaşul nostru veghea. Sări înapoi cu iuţeala fulgerului şi îşi repezi cuţitul de rechini. Celălalt prinse însă mişcarea şi arma zbură din mâna lui Pongo. Şi iarăşi vâjâi un braţ lung în aer. Dar negrul nostru se aplecase cu atâta dibăcie încât duşmanul aproape să cadă în nas. Lanternele noastre îi luminară din plin şi fără voie scosei o exclamaţie de mirare.

   Nu era om, căci în blana neagră, scurtă, lucea botul gălbui al unui urs, ale cărui labe erau neobişnuit de lungi şi puternice împotriva unui astfel de duşman era greu să lupţi cu cuţitul, căci puterea şi îndemânarea fiarei uriaşe întreceau cu mult pe ale lui Pongo al nostru.

   Acesta se dăduse iar îndărăt şi scoase pumnalul său malaiez. În vreme ce noi alergam cu sărituri mari spre luminiş, ursul se întoarse din nou spre Pongo şi zvârli iarăşi de două ori labele la dreapta şi la stânga.

   Dar loviturile nu-l atinseră pe negrul nostru care se aplecă fulgerător şi cu o săritură, fu lângă trupul animalului uriaş. Abia puse piciorul pe pământ, că se şi răsuci în călcâie şi înfipse pumnalul în spatele ursului. Sări imediat înapoi şi văzui ca acum era cu totul dezarmat. Ursul se răsucise şi el şi smulse din mâna lui Pongo pumnalul pe care acesta îl ţinea înfipt în trupul lui.

   Fiara întărâtată se năpusti înainte şi eu scosei un strigăt de spaimă căci îl crezul pierdut pe prietenul nostru.

   Atunci se dovedi însă curajul şi dibăcia lordului. Hagerstony se ivi deodată în spatele ursului şi-i înfipse un cuţit lat între coaste. Apoi, sărind înapoi, se făcu nevăzut în întuneric.

   Cu un horcăit înfiorător, fiara se răsuci în loc, dar noul duşman dispăruse şi cuţitul lat nimerise de sigur în plin, căci făptura uriaşă începu să se clatine.

   Atunci Pongo sări deodată în lături, se aplecă şi ridică de jos cuţitul său pe care îi zărise probabil ia lumina focului. Noi ne opriserăm căci acum trebuia să se desfăşoare sfârşitul luptei, la care nu puteam fi de nici un folos.

   Negrul se apropie binişor de ursul uriaş, ridică cuţitul ascuţit ca un brici şi împlântă lama lungă în spatele vrăjmaşului După aceea sări îndărăt fără să mai scoată arma din trupul ursului.

   Acesta se înălţă şi mai sus pe labele dinapoi şi rămase nemişcat, apoi scoase un horcăit şi se prăbuşi lat la pământ.

   — Bravo, Pongo! exclamă lordul, care se ivise iar din întuneric.

   — A fost o lovitură minunată. Drace, da mare mai e! Vrei să-mi

dăruieşti mie blana?

   — Maşter salvat Pongo viaţa, Pongo dăruieşte tot Maşter.

   — Ei, am făcut mare scofală, a fost o glumă. I-ai fi venit şi singur de hac, căci şi pumnalul tău a nimerit bine. Dar avea şapte vieţi într-unsul, diavolul ăla! Jim, John, jupuiţi ursul repede!

   Hoitul uriaş fu târât lângă foc.

   Negrul scoase liniştit cuţitul şi pumnalul din trupul lui de asemeni şi cuţitul lordului, pe care-l înapoie acestuia, făcând o plecăciune. Apoi ajută servitorilor să jupoaie ursul.

   — Înainte de a porni la drum mâine dimineaţă, trebuie să ducem blana în barcă şi s-o tăbăcim, zise Hagerstony. Nu vreau s- o las să se strice.

   — Atunci aş propune s-o ducem de pe acum în barcă, fu de părere Marian. Cu prilejul acesta vom putea sa vedem ce mai e cu preoţii focului. Poate ca tot au observat lumină aici.

   — Bine - răspunse lordul - atunci mă duc s-aduc chiar acum cutiile cu piatră acră şi arsenic. După o clipă se făcu nevăzut.

   Ajutarăm şi noi la jupuitul blănii. Se scurse câtva timp şi începurăm să fim neliniştiţi de întârzierea englezului, când acesta se ivi în cele din urmă.

   — Sunt în fata desişului de bambuşi, şopti el. Trebuie să fie mai multe sampanuri, căci am auzit în câteva rânduri ciocnindu-se unele de altele. Se înţelege că n-am priceput nimic din ce vorbeau.

   — Puţin de tot de altfel. Totuşi, aş putea spune cu siguranţă că ne vor urmări mâine. Poate că ştiu ca „diavolul" nu e atât de rău în timpul zilei.

   Pongo, care tocmai jupuise capul ursului, se ridică şi lăsă pe seama celor doi servitori să facă restul. Se apropie de noi şi zise:

   — Massers fie liniştiţi. Pongo aduce blană la barcă şi pune pe fugă duşman.

   —  Drace! exclamă Hagerstony. Asta ar fi... dar sunt încredinţat că Pongo va duce afacerea la bun sfârşit.

   — Da, ne putem bizui pe el în toate privinţele, încuviinţă Marian.

   III.

   ÎNTÂLNIREA CU RINOCERUL.

   ERAM NERĂBDĂTORI LA CULME să vedem ce va face uriaşul nostru cu preoţii focului; ajutarăm de zor celor doi servitori să tăbăcească blana ursului şi când furăm gata, o înfăşurarăm şi o

legarăm cu sfoară groasă.

   Pongo îşi dezbrăcă haina şi-şi scoase de la brâu toate armele, afară de pumnal. Zvârli apoi pe umăr blana şi se făcu nevăzut printre copaci.

   Ne aşezarăm în jurul focului şi ramaserăm tăcuţi. Se scurse cel puţin o jumătate de oră fără să auzim cel mai uşor zgomot. Hagerstony începu să se frământe, neliniştit.

   E grozavă aşteptarea asta.

   — Mai bine mergeam şi noi cu el, şopti dânsul, în cele din urmă. Poate că preoţii l-au şi răpus pe Pongo. O singură înţepătură cu otrava aia a uitării şi cât e el de uriaş devine un copil în mâinile lor.

   Ramaserăm pe gânduri, privind ţintă la foc. Deodată tresărirăm speriaţi şi Hagerstony zvârli repede un braţ cu vreascuri în foc şi îndată izbucni o flacără vie.

   Jos spre fluviu câteva glasuri strigară speriate - câteva clipe domni tăcere, apoi văzduhul fu cutremurat de răcnetul de atac al lui Pongo.

   — Răcnetul acela care îţi îngheţa sângele în vine. După el urmă un urlet de spaimă scos din mai multe piepturi - apoi se făcu tăcere.

   — Drace! exclamă lordul, aruncând încă o mâna de vreascuri în foc.

   — Asta n-a fost glumă. Pongo să fie?

   —  Da, râse Marian, e strigătul lui de atac. L-am mai auzit numai de vreo două, trei ori, când nu ne cunoşteam încă prea bine. În ultimul timp a renunţat la el.

   — Ei, acum cred şi eu că preoţii o vor lua la fugă, mormăi lordul. Or fi gândind că a venit „diavolul" să-i ia. Nu cred să se mai întoarcă! A, uite că vine prietenul nostru, se întrerupse el.

   Pongo se apropie încetişor de foc. Era ud leoarcă, ceea ce însemna că înotase printre trestii până la sampanurile preoţilor. Râdea mulţumit, se ghemui lângă foc şi zise doar atât:

   — Duşman plecat.

   — Asta am auzit şi noi, dragă Pongo, striga lordul, cu însufleţire.

   — Dar cum ai făcut treaba?

   — Pongo îmbrăcat cu blană, înoată fluviu prin trestie. Şase barcă acolo, plin duşman. Pongo răstoarnă una barcă, apoi strigă şi răstoarnă alta. Toţi duşman ţipă, fuge repede.

   — Drace, aşa ceva numai tu puteai să faci! Mai că nu-ţi vine să crezi. Ce s-a întâmplat cu preoţii care au căzut în apă?

   Uriaşul dădu din umeri:

   — Pongo nu ştie. Toţi plecat repede de pe fluviu.

   — De sigur, am fost târâţi de curent şi au devenit o pradă a crocodililor, zise lordul.

   — Mai bine aşa decât să ne fi prins ei pe noi aici.

   Fără voie vorbisem ceva mai tare şi deodată îi văzurăm pe soţii Valentini ivindu-se lângă foc.

   — Ce s-a întâmplat domnilor? întrebă doamna Ellen. E ceva nou? O, Dumnezeule, ce e asta.

   Zărise hoitul ursului.

   — A fost o vizită cam nedorită, de care lordul şi Pongo s-au priceput să ne scape. Afară de asta, Pongo i-a alungat cu atâta măiestrie pe prietenii noştri, preoţii focului, care stăteau la pândă pe fluviu, încât sunt sigur că de acum încolo vom avea linişte din partea lor.

   — Nu prea pricep ce vreţi să spuneţi, îngăimă tânăra femeie. Istorisiţi-mi mai pe larg, vă rog!

   Când Marian sfârşi cu povestirea sa, doamna Ellen se apropie de Pongo şi-i puse mâna pe umărul gol.

   — Pongo, eşti un om bun şi viteaz, zise ea. Îţi sunt foarte recunoscătoare.

   Izbucnirăm cu toţii în râs, căci Pongo făcu o mutră atât de

caraghioasă de parcă i-ar fi spus cine ştie ce cuvinte de dojană.

   Când se lumină de ziuă grăsunul John ne şi pregătise ceaiul - apa o adusese de cu noapte de la fluviu - şi la invitaţia aproape poruncitoare a lordului trebuirăm să ne împrospătăm forţele cu un dejun întăritor; apoi, bine dispuşi, pornirăm la drum, căci acum nu mai aveam să ne temem de nici o primejdie - afară, poate, de vreun animai al junglei.

   Bietul Valentini trebui să păşească alături de noi în veştmântul galben, cu turban de aceeaşi culoare, fără să bănuim că acest veştmânt va însemna salvarea noastră. Pongo primise, se vede, ordin de la lord să aibă grijă de doamna Ellen, căci uriaşul mergea încet de tot, împotriva obiceiului său.

   La amiază făcurăm popas, îmbucarăm ceva, pe urmă convoiul se puse iar în mişcare.

   După o jumătate oră auzirăm un sunet ciudat, care străbătu pădurea. Pongo ridică mâna şi imediat de oprirăm.

   — Drace, ce-o fi asta? şopti lordul. De siguri că sforăie vreun uriaş.

   Pongo râse mulţumit şi răspunse:

   — Monuhu.

   Un rinocer, aşa dar, căci prietenul nostru se folosea încă de denumirile africane pentru fiare.

   Pongo duse degetul la buze, în semn că trebuia să fim cu mare băgare de seamă. Apoi pornirăm încet iar la drum. Dar sforăitul se auzea tot mai tare... Deodată se ivi la dreapta un luminiş; şi acolo, la vreo douăzeci de metri stătea dihanie, sprijinită pe jumătate de un copac uriaş - şi dormea.

   Deodată observarăm că lordul se făcuse nevăzut.

   Dădui semnalul de oprire. Tocmai pe când ne sfătuiam, îl văzurăm că se iveşte iar pe potecă şi aleargă spre noi. Pe faţa lui brăzdată de cute se citea o mare bucurie:

   — Am trezit dihania, i-am aruncat o cracă pe cap, strigă el. Când a sărit în sus am fotografiat-o. O fotografie ca asta nare încă nimeni.

   — Drace! făcu Marian, uluit. Dar ce-a spus rinocerul de treaba asta?

   — A vrut s-o ia pe potecă, în urma dumneavoastră. Atunci am sărit din ascunzătoare şi i-am fluturat casca mea colonială pe sub nas. Urmarea a fost c-a făcut stânga împrejur şi a dat buzna în cealaltă direcţie. Dacă vor mai veni preoţi acum, vor avea o surpriză foarte plăcută.

   Ne zâmbi mulţumit şi adăogă:

   — Cred că acum ne putem vedea iar de drum.

   Îi urmarăm sfatul. Pupă un ceas de mers, pădurea se sfârşi şi în faţa noastră se ivi un şes întins, acoperit cu plantaţii de orez.

   — Asta e foarte neplăcut - zise Hagerstony - pe aici nu trebuie să mergem peste zi. Aşadar, se impune să facem popas la marginea pădurii şi să străbatem câmpia în timpul nopţii. Colo în fund pare să fie iar o pădure, unde trebuie s-ajungem în zori.

   — Socot şi eu că aşa e bine, zise Marian. Nu trebuie să punem în joc tocmai la urmă, succesul întreprinderii noastre. După ce vom fi trecut şesul acesta şi pădurea de colo, ne vom putea arăta, căci atât de departe nu cred să se întindă puterea preoţilor focului. Să mergem acum de-a lungul marginii pădurii şi să ne căutăm un loc unde să poposim. Afară de asta trebuie să examinăm cu atenţiune şesul, pentru ca să putem găsi pe întuneric drumul cel mai bun. Cred. tăcere!

   În apropiere trosnise o creangă. Traserăm repede pistoalele şi în clipa următoare. în faţa noastră stătea un siamez înalt pe al cărui chip se cunoştea bine că în vinele sale curge sânge indian. După îmbrăcămintea lui bogată ne dădurăm seama imediat că aveam de a face cu un om mai de seamă, poate mai marele vreunui sat. Zărindu-ne, duse mâna la brâu, din care ieşea la iveală mânerul minunat al unui cuţit, dar pistoalele noastre părură să-l cuminţească pe dată, căci îşi trase mâna înapoi. Privirea lui căzu apoi asupra lui Valentini şi imediat se lăsă la pământ, mormăind câteva cuvinte neînţelese.

   Ramaserăm înmărmuriţi, iar Valentini, căruia îi se făcea această cinste, făcu o mutră de parcă ar fi văzut cine ştie ce. Hoddge îşi dădu însă îndată seamă cum stau lucrurile. Strigă siamezului câteva cuvinte poruncitoare şi imediat acesta se ridică. Căpitanul urmă să vorbească cu el, în vreme ce siamezul se tot ploconea mereu. Făcu apoi un gest de invitaţie cu mâna ca să-l urmăm şi porni pe marginea pădurii, apucând înapoi pe drumul pe care venisem.

   Hoddge merse ceva mai încet, până ce siamezul ne-o luase puţin mai înainte, apoi şopti:

   — D-ta trebuie să fi fost un personaj însemnat în Templul focului, domnule de Valentini. Căpetenia satului s-a interesat de poruncile d-tale şi eu i-am răspuns imediat că ai făcut jurământul tăcerii. Trebuie să ne ajute - aşa cere legea lor - şi vom primi acum trei elefanţi care ne vor duce la graniţa din Burma. Apoi, mylord, animalele ne vor aduce îndărăt aici. Ce mai spui acum?

   — Că eşti un băiat de treabă, dragă Hoddge, răspunse Hagerstony, vesel. Şi nare nici o bănuială?

   — Nu. Noi suntem numai însoţitorii înaltului preot, astfel că îi este tot una ce facem. Aşadar, acum să ne luăm nişte mutre mândre, nepăsătoare! Fireşte că domnul de Valentini va călări singur pe primul elefant.

   — Aşa cere rangul lui. Noi ne vom împărţi pe ceilalţi doi. Încăpem bine câte patru într-un coş dintr-acela. Acum să ne grăbim!

   Îl ajunserăm curând pe siamez. Negreşit că Valentini trebuia s- o ia înainte şi după o jumătate de oră ajunserăm într-un sat mărişor şi curat. Căpetenia scoase un strigăt ascuţit şi drept urmare; dădură buzna locuitorii din toate casele şi se închinară cu respect când îl zăriră pe Valentini.

   „Primarul" ţinu o cuvântare lungă, dădu apoi o poruncă şi imediat fură aduşi trei elefanţi mari. Când luarăm loc în coşuri, răsuflarăm uşuraţi, iar când pahidermii uriaşi se puseră în mişcare, pornind în goană pe câmpie, ne zâmbirăm unul altuia şi ne strânserăm mâinile. Eram salvaţi.

   După trei zile ajunserăm! La hotarul Burmei engleze. Acum avurăm prilejul să ne încredinţăm de câtă putere şi vază se bucură lordul în patria lui. Elefanţii siamezi rămaseră de cealaltă parte a hotarului, ca să ne aştepte pe noi, care pornirăm acum în maşini luxoase spre portul Tavoy. Mai rămăserăm încă o jumătate de zi cu soţii Valentini, pe urmă ei îşi luară un înduioşător rămas bun de la noi şi se îmbarcară pe un vapor care avea să-i ducă la Singapore, de unde erau.

   Lordul privi lung după vaporul care se îndepărta, apoi zise:

   — Cred ca le-a venit greu despărţirea. Au trăit şi ei alături de d- voastră aventuri, cum numai puţinilor muritori le-a fost dat să întâmpine. Nădăjduiesc însă că au mai rămas destule şi pentru noi. Acum să mergem să mâncăm ca lumea în „Hotelul mării" căci cine ştie când vom mai mânca la o masă cu tacâmuri şi farfurii de preţ. Apoi vom pune la cale afacerile noastre diseară pornim. Automobilele le-am comandat de pe acum. Haidem!

   După masă, lordul „puse la cale afacerile". Adică ne dădu fiecăruia câte un cec de o mie de lire sterline.

   — Aşa, domnilor, s-a făcut şi asta - zise el. Se poate întâmpla să nu scap cu viaţă din aventura care ne aşteaptă, astfel că trebuie să primiţi plata înainte. Vă rog, să nu mai vorbim de asta. Uite, domnule Farrow şi cecul pentru Pongo. Trebuie să mărturisesc ca credinciosul d-voastră servitor îmi place din ce în ce mai mult.

   După o jumătate de ceas Tavoy era în urma noastră şi goneam pe şoseaua luminată de lună.

   IV.

   DIN NOU LA TEMPLUL FOCULUI.

   TREBUIE SA MĂRTURISESC că nu mi-am putut înăbuşi un simţământ de uşoară îngrijorare când coborârăm din automobile şi trecurăm înapoi hotarul Siamului.

   Pornirăm din nou în goană peste câmpurile de orez şi prin pădurile încâlcite, până când ajunserăm în ziua treia în satul a cărui căpetenie ne pusese la dispoziţie elefanţii de călărie. Avurăm însă cea dintâi dezamăgire, căci siamezul nostru se arătă deodată foarte prevăzător, ba chiar bănuitor.

   — Drace! făcu lordul, când văzu privirea întunecată a Siamezului - ce Dumnezeu s-o fi întâmplat? Şi ia te uită la locuitorii satului cum stau în pragurile colibelor şi ne măsoară de parcă ar vrea să ne ducă la tăiere! Hm... Tare mă tem că de abia acum încep adevăratele aventuri.

   Ne dădurăm jos din coşurile de pe spinările elefanţilor şi ne apropiarăm de „primar". El nu făcu nici un pas spre noi, nu înclină nici capul ca să salute, ci se adresă îndată lui Hoddge cu glas aspru, tăios.

   În faţa primejdiei pe care o bănuiam cu toţii, căpitanul îşi redobândise pe dată prezenţa de spirit. Nu-l lăsă pe siamez să sfârşească ce avea de supus, ci îl întrerupse pe un ton şi mai aspru. Şi cu cât devenea el mai băţos cu atât se muia căpetenia, iar locuitorii făcură mutre speriate.

   Când Hoddge îşi sfârşi cuvântarea care ne făcuse impresia unui rechizitoriu de procuror, siamezul se înclină până la pământ şi răspunse foarte smerit. Căpitanul se întoarse sore noi şi ne zise:

   — Urmaţi-mă!

   Când furăm departe, Hoddge zise râzând:

   — Era cât p-aci s-o păţim! In lipsa noastră au fost preoţii focului aici şi s-au interesat de noi.

   — Drace! exclamă lordul, cum îi era obiceiul. Atunci să ştii că au dat de barca noastră şi au să ne pândească din umbră.

   — Ba nu, căci am avut mare noroc. Preoţii au ocolit pădurea, deoarece spaima pe care le-a vârât-o Pongo în suflet nu le-a pierit încă. Şi „primarul" acesta de treabă n-a vrut şi recunoască cum că ne-a ajutat la fugă - şi a tăcut.

   A fost foarte mirat când ne-a văzut înapoindu-ne şi imputările mele l-au încredinţat că preoţii căutau alţi fugari. Aşa dar, acum avem cel puţin siguranţa că preoţii ne vor căuta în altă parte. Sau, ceea ce cred aproape sigur, vor fi renunţat la urmărire, căci a trecut mult timp de fuga noastră.

   — Minunat, minunat! exclamă lordul. Hoddge, ai făcut treaba cum nici nu se poate mai bine. Aha, aici e poteca pe care trebuie să mergem. Sunt curios să văd daca rinocerul mai doarme în luminiş.

   Dar acesta era pustiu. Merserăm nestânjeniţi prin pădure, până ce ajunserăm spre seară în rariştea unde lordul şi Pongo răpuseseră ursul. Poposirăm aici ca să îmbucăm ceva şi să ţinem sfat de război.

   Planul meu e următorul, începu Hagerstony. Ne ducem cu barca până la insula pe care se află templul şi debarcăm pe mal la braţul fluviului unde crocodilii sunt hrăniţi de preoţi. După cum mi- aţi povestit d-voastră, de acolo duce drumul cel mai bun la templu. Noi coborâm, iar Jim şi John trec cu barca pe celălalt ţărm şi o priponesc acolo.

   Luăm apoi elefantul, îl punem să înoate dincolo; după aceea vom fi siliţi să ne despărţim. Căpitanul Hoddge va trebui să fie neapărat călăuza elefantului. Fireşte că şi eu aş vrea să fiu cu el, dar tot atât de trebuincios e ca oameni hotărâţi să ducă barca la Pakriam. Aşadar, să tragem la sorţii. Acela din d-voastră, adică dintre Farrow, Bertram şi Pongo, care va trage firul de iarbă cel mai lung, rămâne cu elefantul. Ceilalţi doi vor trebui să meargă cu barca. Ne-am înţeles?

   Încuviinţarăm fără nici o şovăială. Hagerstony smulse trei fire de iarbă, traserăm şi... sorţi hotărâră ca eu să însoţesc elefantul. Râsei şi zisei cam cu ironie:

   — Planul d-tale e foarte simplu, mylord, numai că nu-mi dau seamă încă în ce fel vrei sa scoţi elefantul din templu.

   — Eu şi prietenul d-tale ştim, răspunse lordul. Îngăduiţi-ne să vă facem o mică surpriză. Dar staţi, trebuie neapărat să vânăm unul sau doi cerbi şi să-l luăm cu noi. Avem nevoie de ei pentru crocodili.

   — A! Vrei să îndepărtezi reptilele când elefantul va străbate braţul fluviului?

   — Da, aşa trebuie să facem. Pongo vrei tu să mergi la vânătoare? N-avem voie să împuşcăm şi suliţa n-am învăţat încă s-o mânuiesc.

   Pongo se ridică, râse şi examină cu atenţiune potecile care porneau în toate direcţiile din luminiş - apoi se făcu nevăzut.

   — Aşa - făcu lordul - acum mergem spre fluviu în jos să vedem ce e cu barca.

   Pornirăm pe poteca îngustă care ducea la desişul de trestii şi când ajunserăm acolo găsirăm barca în bună regulă. În vreme ce Jim şi John puseră bine sacii cu merinde pe care lordul le cumpărase în Tavoy, eu cu Marian ne înapoiarăm în luminiş, ca să ajutăm lui Pongo să ducă vânatul.

   Aşteptarăm vreo douăzeci de minute până se ivi uriaşul cu un cerb; în vremea asta încercai, zadarnic însă, să aflu de la Marian în ce fel aveau de gând să răpească elefantul alb.

   Pongo ne încredinţă că se va înapoia curând cu al doilea cerb şi ne sfătui să rămânem liniştiţi în barcă. Îi luarăm povara şi o duserăm spre fluviu. Aşteptarăm încă vreo douăzeci de minute şi-l văzurăm venind cu al doilea cerb. Tocmai când ne urca el în barcă se făcu întuneric. Era vremea sa pornim.

   Traserăm încetişor barca afara şi curentul o lua îndată în primire, târând-o spre sud, unde se afla insula cu misteriosul Templu al focului.

   După trei ceasuri de călătorie pe apă zărirăm lumina slabă pe

care focul din turnul templului o împrăştia în jur.

   — Opreşte motorul! şopti Marian. Pregătiţi vâslele!

   Fireşte că în barcă erau lopeţi pentru cazul vreunei pane de motor. Aşezarăm două perechi în găurile lor şi Pongo, Jim, John şi eu luarăm alta o lopată: Trecurăm curând de insulă, apoi se ivi braţul fluviului care cotea la stânga şi imediat Marian suci cârma.

   — Înainte!

   Furăm nevoiţi să vâslim cu putere ca să ne împotrivim curentului, chiar dacă acesta nu era atât de repede ca pe fluviul principal. Pe de altă parte trebuia să fim cu băgare de seamă ca să nu facem zgomot.

   În cele din urmă ajunserăm Ia poteca îngustă care ducea la zidul templului pe unde pătrunsesem înăuntru când cu prima noastră vizită. Ştiam că pe această potecă stătea mereu o sentinelă şi abia oprirăm, că Pongo se şi făcu nevăzut în întunerec. Pe când Jim şi John ţineau barca, noi coborârăm şi urmarăm poteca îngustă. Marian, care mergea înainte, se opri odată brusc şi împinse în tufiş, un obiect greu. Ştiam că era sentinela pe care Pongo o înlăturase fără să facă zgomot.

   Când ajunserăm în luminişul cel mic, în fundul căruia se ridica zidul templului, dădurăm peste uriaşul negru, care stătea în umbra unei tufe.

   — Oh, Massers, zgomot mult, şopti el.

   — Da, asta era neplăcut Ne aşteptasem ca preoţii focului să se fi dus la culcare, când colo curtea templului era viu luminată şi cântece amestecate cu lovituri de gong ajungeau până la noi.

   — Proastă afacere! şopti Marian. Trebuie s-aşteptăm, n-avem încotro.

   — Nu, domnule Farrow, răspunse lordul, iritat trebuie să văd eu ce e. Hai să ne urcăm pe zid!

   — Stai! zise Marian, cu asprime. D-ta nu bănuieşti ce primejdios e elefantul. Pongo, caută buruiana aia, nu trebuie să ne miroase!

   — Aici, Massers, răspunse uriaşul. Pongo căutat dinainte buruiana.

   — Minunat! Domnilor, frecaţi-vă bine cu frunzele astea. Dacă elefantul alb ne miroase, toată întreprinderea noastră cade în ba ltă.

   Ne frecarăm repede faţa, mâinile şi îmbrăcămintea cu frunzele acelea mirositoare, apoi Marian zise:

   — Acum trebuie să străbatem în grabă luminişul la umbra zidului, căci în fiecare clipă o sentinelă poate coti pe după colţul din stânga al zidului. Câte unul, de la dreapta începând, aşa cum stăm acum. Pongo, dă-i drumul!

   Din câteva sărituri uriaşul străbătu rariştea şi dispăru în umbra ce o făcea zidul. Unul după altul îi urmarăm pilda şi pentru moment ne puteam socoti în siguranţă.

   — Acum înainte! comandă Marian. Trebuie s-o luăm de-a lungul zidului, unde e o potecă îngustă care duce de aici. Puţin înainte de capătul ei, într-un luminiş mai mare, spre care duce poarta din zid, se află un copac care îşi întinde ramurile deasupra zidului. În acest copac trebuie să ne căţăram, înainte!

   Sub conducerea lui, ne strecurarăm de-a lungul zidului şi ajunserăm dedesubtul copacului.

   Marian se opri şi zise:

   — Pongo, urcă tu întâi! Se poate întâmpla ca vreo sentinelă să fie ascunsă în frunziş.

   Uriaşul se căţără ca o pisică şi dispăru printre crengi. După câteva minute şopti în jos de pe zid:

   — Massers poate vine, totul bine.

   Îi ajutarăm lordului sa urce, apoi ne căţărarăm şi noi pe ieşiturile zidului şi sărirăm în copac. Sub acoperământul de frunze eram la adăpost şi puteam cuprinde cu privirea toată curtea templului.

   Tocmai se desfăşura o nouă procesiune a preoţilor. Era acolo şi marele preot care deschidea chiar cortegiul, dar glonţul meu trebuie să-l fi rănit serios atunci când trăsesem în el, căci stătea cocoţat în spinarea uriaşului elefant alb pe care era aşezat un fel de tron din bambus. Când lordul zări pahidermul, nu-şi mai putu reţine entuziasmul.

   — Asta întrece toate aşteptările mele! Şopti el mai mult bâlbâind. E într-adevăr un animal extraordinar!

   Cortegiul trecea acum dedesubtul copacului la care ne aflam şi fără voie ne lipirăm mal mult de trunchi. Oh! Să ne fi descoperit fanaticii focului.

   Lordul părea să-şi spună şi el acelaşi lucru, căci atunci când convoiul preoţilor îmbrăcaţi în galben trecuse de copac şi se apropia de poarta mare a templului, bombăni:

   — E mai primejdios decât credeam. În fanatismul lor indivizii aceştia merg la moarte fără cea mai mica şovăire.

   — Aşa e - şopti Marian - dar nu e atât fanatismul religios cât voinţa hotărâtă să-şi păstreze neapărat puterea. De aceea sunt siliţi - ei, atât de darnici când e vorba să omoare pe alţii - să arate că nu se tem de loc de moarte. Altminteri puterea lor s-ar duce pe

copcă.

   — Ai dreptate, încuviinţă lordul. Şi afară de asta vor fi având ei pedepse atât de aspre pentru acela care se arată laş, încât se aruncă mai curând în braţele morţii decât să se expună pedepsei. Eu unul, drept să vă spun, n-aş vrea să cad în mâinile for. N-aş fi crezut vreodată ca indivizii aceştia să fie atât de primejdioşi.

   — Nu cumva vrei să dai înapoi? întrebă Marian.

   — N-ar putea zice nimeni despre mine că am dat vreodată înapoi când mi-am pus ceva în gând. Dimpotrivă, acum mă bucur că e mai primejdioasă întreprinderea decât credeam.

   Când cortegiul se opri, Marian zise:

   — Iată că-l iau jos pe marele preot şi-l duc în templu. Acum trebuie să băgăm de seamă unde lasă elefantul.

   — Minunat! şopti lordul. Nici nu se sinchisesc de el şi nici tronul nu l-au luat de pe elefant. Dar, Farrow, cum îl scoatem pe ăsta de acolo? Nu cumva ai, întâmplător, cheia de la poarta din dreapta?

   — Nu. Dar Hoddge trebuie să poruncească elefantului să iasă. Nu cred ca poarta să fie încuiată. Vom putea trage zăvorul şi o deschidem.

   — Ce, să poruncesc ceva monstrului? întrebă Hoddge, mirat.

   — Da, pentru că d-ta cunoşti limba preoţilor. Animalul va asculta de sigur auzind un grai cunoscut, altfel nu e chip. Ă! Uite că au dispărut cei din urma preoţi. Şi elefantul se apropie. Acum putem îndrăzni. Foarte bine, preoţii cântă şi suflă din trompete, să sperăm că nu vor auzi scârţiitul porţii. Pongo, tu trebuie să iei pe seama ta santinela, vezi sa nu scoată vreun ţipăt. Aşa. Eu mă pregătesc.

   Mă ghemuii în spatele lui Marian pe creanga alăturată şi văzui că scoase de la brâu un tub. Dar de abia după ce mai scoase şi o cutioară, îmi dădui seama deodată care era planul lui îndrăzneţ.

   — Mariane, asta e otrava uitării, pe care ţi-a dat-o „sfântul fluviului"! exclamai eu.

   — Fireşte, răspunse prietenul meu - şi voi sufla elefantului două săgeţi în trompă. Va asculta atunci de acela care-l va striga mai întâi, în cazul de faţă de Hoddge.

   — Minunat! zise căpitanul. Ideea asta nu mi-ar fi trăsnit prin cap.

   — Şi eu am ghicit-o îndată, chicoti lordul, atenţiune, Farrow, pare să ne fi auzit!

   Uriaşul alb ridică trompa încolăcită şi veni spre copac. Dar Marian şi vârâse prima săgeată în ţeava de suflat, ţinti scurt şi îndată auzii şuieratul el caracteristic.

   Elefantul rămase liniştit, ţinea mereu trompa în sus, dar păru să fi uitat ce anume vroise, apoi după puţin timp porni şi a doua săgeată din ţeavă.

   — Repede, Hoddge, strigă-l! porunci Marian. Să vie sub copac! Pongo, deschide poarta, dar fii cu băgare de seamă! Ai văzut sentinela?

   — Da, Masser, sentinela e aici, nu bănuieşte nimic, mormăi Uriaşul.

   Într-adevăr, în vreme ce Marian trăsese cu săgeţile în elefant, el doborâse sentinela pe nesimţite. Acum se lăsă în jos de-a lungul zidului şi alergă spre poarta cea mare.

   Hoddge strigă elefantul şi acesta veni încet spre copac.

   — Repede pe tron! porunci Marian. Hoddge, d-ta trebuie să te aşezi pe grumaz. Să ne ducă la apă!

   Foarte neplăcută era clipa când ne lăsarăm în jos din copac, pe lectica din spatele monstrului alb. Dacă otrava n-ar avea efectul aşteptat? Ne întrebam cu spaimă.

   Pahidermul uriaş stătea blând ca o oaie şi după ce ne aşezarăm, se şi auzi scârţâitul porţii. Hoddge strigă un cuvânt animalului şi imediat acesta păşi prin poarta deschisă. Pongo se săltă repede lângă noi şi căpitanul îndrumă elefantul în lungul zidului, prin luminiş şi de acolo în jos pe poteca ce ducea la braţul fluviului.

   — Aşa, domnule Farrow şi Pongo, repede în barcă, şopti lordul. Ne întâlnim pe yachtul meu. Ne aşteptaţi sau vă aşteptăm. „Lady Jane" se numeşte yachtul. Stai, Farrow, dă-mi mai bine mie săgeţile otrăvite. Se prea poate ca efectul să nu ţie mult când e vorba de elefant.

   — Poftim, mylord, dar fii cu ochii în patru! Dacă te zgârii te-ai dus şi d-ta pe copcă.

   — Atunci dă-mi şi contraotrava. Aşa, mulţumesc. Drum bun! După treizeci de metri aruncaţi cerbii în apă.

   — Se va face! Bagă de seama cum umbli cu săgeţile! Să ne vedem sănătoşi!

   Marian şi Pongo săriră jos şi se urcară în barcă; Dispărură repede ca nişte umbre, iar după puţin timp auzirăm cele două trupuri ale cerbilor plescăind în apă. Nu dură mult şi crocodilii dădură iama.

   Lordul aşteptă liniştit câteva minute, până se încredinţă că nu mai era înaintea nici o târâtoare, apoi strigă: „înainte" şi la un îndemn al căpitanului, monstrul se lăsă binişor în apă.

   Străbătu repede braţul fluviului puse piciorul pe ţărmul celălalt şi se săltă sus. Furăm nevoiţi sa ne ţinem bine când făcu mişcarea asta şi mă simţi mulţumit când avurăm pământul sub picioare. Nu prea era plăcut să te ştii în apă, în vecinătatea crocodililor inguinali.

   Debarcasem exact pe poteca ce ducea spre sud, la coliba „Sfântului fluviului".

   Cu viteza pe care o au de obicei elefanţii puteam socoti să ajungem la Bangkok încă înainte de a se lumina de ziuă. Fireşte că trebuia să ocolim oraşul, dar până la amiază tot vom ajunge pe bordul „Lady-ei Jane".

   După ce înaintarăm vreo cincizeci de metri pe potecă, auzirăm o gălăgie grozavă pe insula dinapoia noastră. Preoţii focului observaseră furtul idolului lor. La o poruncă a lordului, Hoddge îndemnă monstrul să alerge din toate puterile. Ne întinseserăm în lectică şi ne ţineam cu încordare, în vreme ce Hoddge se aplecase cât putu deasupra capului elefantului Eram astfel apăraţi de atingerea crengilor.

   V.

   SOCOTEALA DE ACASĂ.

   LORDUL HAGERSTONY CHICOTI:

   — Ei, dragă Bertram, la asta cred că nu te-ai aşteptat Şi ştii d- ta cum îl voi încărca pe elefant fără să bată la ochi? Aproape de Pakram va trebui să se rostogolească în nămol, ca să-şi piardă culoarea lui albă, altminteri Siamezii nu-l vor lăsa să iasă din ţară. Fireşte că vom aştepta până s-o întuneca, la lumină artificială atrage mai puţin atenţia. Ha, ha, acum au ajuns la fluviu!

   Lordul continua să chicotească. Deodată însă gălăgia de la fluviu încetă şi un glas limpede şi puternic repetă de câteva ori un cuvânt. Atunci elefantul se poticni.

   — Strigă d-ta mai tare ca ăla! Răcni lordul. Altminteri se înapoiază cu noi.

   Hoddge răcni furios la elefant, dar monstrul alb părea că nici nu-i aude. Şi când o chemare puternică se auzi mai tare întrecând chiar strigătul căpitanului! El se opri şi întoarse capul îndărăt.

   Începurăm şi noi să strigăm cât ne ţinea gura acelaşi cuvânt pe care-l rostise Hoddge, nădăjduind să acoperim astfel glasul celuilalt. Elefantul alb începu acum să se răsucească încet în loc.

   Hoddge se porni pe înjurături, dar lordul salvă situaţia. Îşi schimbă deodată glasul în aşa fel încât deveni limpede şi puternic ca acela care se auzea îndărătul nostru. Şi strigă elefantului în ureche cuvântul de îndemn. Uriaşul întoarse greoi iar capul şi se puse încet în mişcare. Lordul striga mereu acoperi astfel chemarea preotului, care izbutise sa paralizeze chiar efectul otrăvii grozave.

   Pahidermul alerga tot mai repede, pe măsură ce slăbeau strigătele dindărătul lui: şi când ajunserăm în sfârşit în luminişul unde preoţii focului obişnuiau să prindă în gropi animalele, hărăzite crocodililor - în urma noastră domnea tăcere.

   — Drace! gâfâi lordul acum am răguşit în lege. Asta a fost ajutor venit în ultima clipă, altminteri ar fi trebuit să sărim jos şi să ne punem la adăpost. Acum să pornim înainte. Unde duce poteca ce trece pe la coliba „Sfântului"?

   — Nu există o potecă, Pongo ne-a croit un drumeag foarte îngust. Nu cred să putem trece elefantul. Dar ia te uită, monstrul pare să cunoască singur drumul.

   Într-adevăr, preţioasa noastră pradă străbătuse luminişul fără să se oprească, cotise la stânga ocolind o tufă mare, apoi apucă iar pe drumul dinainte şi ajunserăm pe o potecă destul de largă, care avea direcţia spre Bangkok.

   — Minunat! făcu lordul. Acum am câştigat partida. Pare să cunoască bine drumul spre Bangkok.

   — Da - încuviinţai eu şi în luminiş a ocolit cu grijă capcană de prins animale. Poate că apucăm să trecem pe lângă oraş încă înainte de a se face ziuă. Aşa nu e exclus să ajungem la yacht odată cu barca.

   — Să nu ne pripim cu iluziile. În orice caz sunt foarte mulţumit pentru moment. Totuşi, mă cam nelinişteşte faptul că a ascultat de chemarea preotului. Ce-ar fi să-i mâi trag o săgeată în trompă?

   — Eu unul n-aş face, căci aleargă de bine.

   — Bine zici. Ei, dragă Hoddge, ia pune-l s-a alerge mai repejor.

   Căpitanul vorbi ceva pahidermului şi acesta îşi iuţi îndată paşii.

După două ceasuri ieşirăm brusc din pădure, dădurăm de o câmpie şi văzurăm pe dreapta templele înalte din Bangkok înălţându-şi vârfurile spre cerul înstelat.

   — Minunat! Se bucură lordul. Acum sunt sigur ca vom trece de oraş încă înainte de a se face ziuă. Hoddge, d-ta care ai trăit mult acolo, nu cumva cunoşti o pădure între Bangkok şi Pakram, în care să ne putem ascunde peste zi?

   — Cum să nu. Ştiu, mylord! răspunse Hoddge după câteva clipe. Chiar cu puţin înainte de Pakram e o pădure deasă de palmieri în care nici un om nu ne-ar putea descoperi. Am străbătut-o odată, căci mi s-a spus că s-ar afla acolo ruinele unui templu vechi. Sunt şi bălţi de nămol, în care elefantul nostru se va putea bălăci în voie.

   — Şi ajungem la păduricea cu pricina înainte de a se lumina de ziuă?

   — Cu viteza cu care merge acum pahidermul suntem acolo într-un ceas şi jumătate.

   — Tocmai când răsare soarele. Ha,ha, ce au să se mai bucure ăia de la Grădina zoologică din Londra când le-oi aduce ploconul ăsta! Numai de nu s-ar ivi niscai conflicte diplomatice cu Siamul. Ei, voi susţine şi eu că l-am prins în Burma.

   — Ce mare treabă să fi trecut el graniţa, aşa, de cheful lui!

   — Când o ajunge la Londra, nici o putere de pe pământ nu-l va putea aduce îndărăt, zise căpitanul.

   — Şi eu eram încredinţat de asta. Dar ca să le mai stric cheful, zisei:

   — Hm... să nădăjduim că ajungi cu el acolo, mylord. Deocamdată ne mai aflăm în Siam.

   — Nu mai cobi! râse el, oarecum necăjit. Acum cu adevărat că nu mal avem de ce ne teme.

   — Bertram are dreptate - îşi dădu şi căpitanul cu părerea. Mai întâi să-l vedem pe domnul elefant pe bordul „Lady-ei Jane" şi pe urmă s-a stăm de vorbă.

   Un scârţâit puternic, care răsună în faţa noastră ne făcu repede să amuţim. Era un car mare cu boi, care îşi urma drumul. Când trecurăm de ei, omul cu carul, speriat, începu să vorbească singur. O rugăciune - după cum ne lămuri Hoddge.

   Întâlnirea asta era neplăcută, dar mai aveam să întâlnim un şir întreg de care din astea. Nu ne-am gândit că circulaţia principală în Siam se îndeplineşte în timpul nopţii, cel puţin pe şoselele bine întreţinute. Şi tocmai spre portul Pakram se transportau multe mărfuri.

   După ce trecurăm de o altă caravană, Hoddge apucă de pe şosea pe un drum lăturalnic şi tocmai când răsări soarele, animalul nostru intră sub cei dintâi copaci al păduricii în care vroiam să ne adăpostim peste zi.

   — Slavă Domnului! exclamă lordul. Ce mai vâlvă s-ar fi stârnit dacă toţi cărăuşii aceia ne-ar fi văzut în timpul zilei! Aşa cel puţin n-au putut recunoaşte că suntem europeni, căci mulţi siamezi poartă îmbrăcăminte la fel cu a noastră. Acum să mergem la „băile de nămol", dragă Hoddge. Culoarea albă ne poate strica deocamdată socotelile.

   Hoddge îndrumă elefantul pe o potecă îngustă şi întortocheată.

Era şi vremea ca prizonierul nostru să-şi schimbe culoarea pentru câtva timp, căci chiar aici în pădurice ar fi putut fi oameni sau să vie mai târziu.

   Ajunserăm într-un luminiş mic în mijlocul căruia se afla un copac uriaş, ale cărui ramuri începeau la vreo trei metri de la pământ. În jurul trunchiului se aflau tufe ciudate cu flori roşii, de culoarea focului.

   Hoddge purtă elefantul în jurul copacului, dar, niciodată monstrul alb se opri, întinse trompa spre tufele acelea şi alergă spre ele. Rupse cu lăcomie crenguţele cu flori roşii şi le înghiţi.

   — Fireşte că trebuie să şi mănânce - zise lordul - numai că ar fi putut s-aştepte până după baie. Acum pierdem un timp preţios.

   Uriaşul se vâra tot mai aproape de trunchiul puternic şi băgarăm de seamă că devenea din ce în ce mai agitat. Juca neliniştit de pe un picior pe altul, ridica adesea trompa ca să tragă aer în piept, apoi smulgea cu lăcomie alte crenguţe.

   — Nu l-ai putea trage puţin înapoi, dragă Hoddge? zise lordul. Altminteri ne lovim de crengi.

   Dar în aceeaşi clipă monstrul făcu câţiva paşi înainte, ca să ajungă la o tufă mai mare ca celelalte, apoi făcu o întorsătură şi în momentul următor ne trezirăm atârnaţi de o cracă trainică, pe care ne săltase elefantul nostru.

   — Admirabil! râse lordul, în vreme ce noi ne căţăram din greu pe cracă.

   — Ia cheamă-l acum îndărăt pe ocrotitul d-tale. Domnule Hoddge!

   Căpitanul urmă sfatul, dar elefantul alb ne privi scurt, aproape ameninţător, urmând să smulgă mănunchiuri de flori din tufă.

   — Staţi că ştiu eu ce el, exclamă Hagerstony, agitat Inteligentul animal simte că se petrece ceva cu el. Sunt încredinţat că florile astea roşii conţin în ele contraotrava pentru „Otrava uitării". Ia te uită, devine din ce în ce mai neliniştit şi... oho! Ce mai privire ne-a aruncat! Socot mai nimerit să ne urcăm ceva mai sus.

   Într-adevăr, elefantul alb ne aruncase o privire plină de furie din ochii săi roşietici. Atunci, fără să mai stăm pe gânduri, urmarăm pilda lui Hagerstony, care se căţărase repede cu câteva ramuri mai sus. De abia ajunserăm la vreo şase metri de la pământ, că elefantul se întoarse brusc şi cu sforăituri furioase întinse trompa în sus spre noi.

   — Prea târziu, drăguţule - râse lordul - dar lasă că te lecuiesc eu îndată.

   Scoase ţeava şi una din cutiile pe care i le dăduse Marian, vârî

o săgeată în ţeavă şi o duse la buze.

   — Ai luat săgeata care trebuie? Întrebai eu repede, dar vârful şi zbura în clipa aceea din ţeavă şi se înfipse în trompa ameninţătoare.

   Câteva momente monstrul rămase ca împietrit şi eu începui să răsuflu uşurat, dar deodată ne înfiorarăm, căci cu un răget de furie elefantul întărâtat încercă să se arunce asupra copacului ca să ne ajungă cu trompa.

   — Repede altă săgeată! strigai eu lordului.

   — Ba bine că nu! mormăi Hagerstony şi începu să se scotocească de zor la brâu.

   Înjura de câteva ori în lege, pentru ca în cele din urmă, tocmai când elefantul făcea a doua încercare să ne ajungă, să exclame necăjit.

   — Am pierdut cutia...

   În cazul acesta eu aş fi de părere să dispărem în regiuni mai înalte, zise Hoddge şi începu să se caţere tot mai sus. Atâta vreme cât ne vede, nu-şi va părăsi postul.

   Pilda lui era bună şi eu o urmai îndată. Lordul însă mai stătu câteva minute pe craca lui şi privi trist în jos spre elefantul înfuriat. Când urmă însă urma al treilea atac, dânsul dădu din cap resemnat şi începu şi el să se caţere. Atâta mai apucai să văd, căci după aceea dispăru în frunzişul des şi mă aşezai lângă Hoddge. Curând se ivi şi lordul, luă loc liniştit lângă noi şi din când în dând dădea din cap.

   — Îţi închipui, dragă George, cât eram de necăjiţi de cele întâmplate. Tocmai când ne credeam siguri de izbândă!.

   Hoddge îmi şopti:

   — Sigur că o să dăm îndărăt lordului cele o mie de lire.

   Mugetul furios şi pufăitul elefantului se auzi acum mai departe.

Mă apropiai de urechea lui Hagerstony şi-i zisei:

   — Mylord, fireşte că-ţi stăm la dispoziţie dacă, vrei să mai faci odată încercarea să pui mâna pe elefantul alb. Şi deoarece sarcina noastră n-a fost îndeplinită, te rog să primeşti înapoi cecurile pe care ni le-ai dat.

   Hagerstony făcu o mutră înfuriată.

   — Asta nu se poate! strigă el, eu sunt datornicul dv. V-aţi vârât în cea mai mare primejdie pentru mine şi v-aţi câştigat banii cu prisosinţă. A doua oară nu vreau să mai fac încercarea, căci preoţii focului îşi vor trimite iscoadele în toată ţara. Dimpotrivă, trebuie să părăsim cât mai repede Siamul, pentru că acum elefantul alb va răscula pe toţi oamenii pe care îi va întâlni în calea lui. Ia auzi-l cum mai sună din trompetă! Acum aleargă înapoi la templu. Şi vă rog să nu-mi mai pomeniţi de bani, căci mă supăr rău.

   Şi ca să întărească spusa, bătu cu palma pe buzunarul pantalonului, ne privi apoi cu o mutră care nu se poate descrie, vârî încetişor mâna în buzunar... şi scoase cutia cu celelalte săgeţi.

   — Le-am vârât înăuntru, zise el pe urmă.

   Ne silirăm din răsputeri să ne păstrăm seriozitatea. Lordul îşi întoarse privirea de la noi, puse la loc în buzunar cutia şi începu să coboare din copac.

   Îl urmarăm repede, iar eu pregătii Parabellumul, căci se putea ca inteligentul animal să se înapoieze. Dar când furăm jos la rădăcina copacului, nu se zărea nimeni cât cuprindea cu ochii.

   — N-avem încotro, zise în cele din urmă lordul cu mâhnire, să ne înapoiem ia Pakram. Nădăjduiesc că tovarăşii noştri au şi ajuns acolo.

   — Mylord, trebuie să ne iei şi pe noi - zisei eu - căci nici noi nu mal putem rămâne în Siam. Cred că vei întâmpina alături de noi aventurile cele mai nebănuite, căci eu şi cu prietenul meu Marian avem un adevărat noroc când e vorba să dăm peste aventuri extraordinare. Unde ai de gând să pleci acum, dacă nu sunt indiscret?

   Mutra lui Hagerstony se mai lumină când îi vorbii de aventuri.

   — E drept - zise el - dv. aţi avut parte de întâmplări pe care nici nu mi le-aş fi putut închipui. Da, fireşte că vă iau cu mine, asta a fost hotărât doar mai de mult, şi pierderea elefantului nu aduce nici o schimbare în programul nostru. Ascultaţi deci; vreau să plec direct la Penang ca să vizitez pe un prieten vechi şi fost camarad de regiment. După aceea am de gând s-o iau spre nord, ca s-ajung la Tavoy. Acolo voi debarca pentru ca să străbat Burma. Yachtul îl voi lăsa să aştepte în Calcuta.

   — Cred că Marian nu are nimic împotriva acestui plan, mylord şi eu primesc cu dragă inimă propunerea.

   — Dacă vă puteţi folosi şi de mine, rămân cu plăcere la dispoziţia dv., zise Hoddge.

   — Mai încape vorbă, dragă căpitane! răspunse Hagerstony, cu însufleţire. S-a făcut, deci. Acum hai să ieşim în şosea!

   Pornirăm repede şi după o jumătate de ceas văzurăm şoseaua printre copaci. Tocmai trecea un convoi mare de care şi cum îl zări, lordul exclamă agitat:

   — Domnilor, ne urcăm pe furiş în ultimul car şi ne târâm sub coviltir. Chiar dacă în telul acesta drumul durează mai mult, în schimb ajungem sigur la ţintă. Haideţi să ne adăpostim sub palmierul al doilea până va fi trecut convoiul, apoi repede după el.

   Aşa şi făcurăm. N-aş mai putea spune cum ne-am trezit înăuntrul cărţii, plină cu lăzi şi unde căldura înăbuşitoare ne cocea, nu alta. Fapt e că trecurăm cu bine cele trei ceasuri de drum şi carul nostru opri la cheiul care fusese construit ca să apere Menam-ul de revărsarea apelor mării.

   — Minunat! şopti lordul, care aruncase o privire repede afară. „Lady Jane" a mea stă lângă vasul de comerţ care aşteaptă să fie încărcat cu mărfurile aduse de carele acestea. Haidem repede jos şi să urcăm puntea. Când vom fi sus n-au decât să strige dumnealor cât or pofti. Acolo suntem pe teritoriu englezesc.

   Sări în grabă afară, căpitanul după el şi eu rămăsei la urmă. Cărăuşii ţipară speriaţi văzând trei europeni furişându-se din carul cu boi şi alergând spre yachtul elegant şi alb ca zăpada.

   Dar înainte ca cineva să ne poată opri, noi ne şi aflam pe punte. În acelaşi timp se auzi o lovitură de! Tun pe puntea vasului, dovadă că stăpânul său păşise pe bord.

   Un bărbat înalt şi slăbănog, cu chipul deschis, se apropie de noi şi-l salută pe lord.

   — Căpitanul meu Thackeray! îl prezentă Hagerstony. Domnii Bertram şi Hoddge.

   După câteva clipe întrebă:

   — Jim şi John s-au întors cu doi domni aici?

   — Da, mylord, cu un domn şi un negru. Glasul lui Hagerstony deveni deodată foarte rece şi aspru.

   — Dragă Thackeray, negrul acesta este un prieten personal al meu. Ţine minte asta şi spune-o şi echipajului. A! Uite-i că vin să-i salutarăm cu bucurie pe camarazi, care făcuseră drumul cu bine. Când Marian află de păţania lordului, se declară imediat gata să se înapoieze la Templul Focului, iar Pongo râse, arătându-şi dinţii albi.

   Dar lordul se împotrivi cu hotărâre şi dădu comanda pentru ridicarea ancorei. După ce yachtul elegant se îndepărtă încetişor de port el zise:

   Domnilor, am credinţa că voi întâmpina alături de dv. aventuri şi mai frumoase ca cele de până acum şi vă rog din inimă să fiţi oaspeţii mei până vă veţi plictisi. Nădăjduiesc ca până atunci se va scurge încă multă vreme.

SFÂRŞIT

Volumul 57

COMOARA BUNICULUI

   O STICLĂ PLUTITOARE.

   DOCTORUL BERTRAM urmă cu povestirea, după o pauză de câteva minute.

   — „Lady Jane", yachtul alb al lordului Hagerstony, sălta zglobiu pe unde, îndreptându-se spre strâmtoarea Malaca. Eu stăm în faţă la proră lângă fostul căpitan Hoddge, al cărui chip strălucea de plăcerea călătoriei.

   — Ce să-ţi spun, dragă Bertram - zise el - am devenit cu totul alt om, de când am sub picioare puntea unui vas bun. Îmi voi cumpăra şi eu un vas de comerţ şi mă voi apuca de vechea mea meserie.

   — Te pricep, dragă Hoddge - răspunsei eu - cine şi-a petrecut viaţa pe mare, cu greu se leapădă de ea. Mă mir că te-a răbdat inima să stai zece ani în Siam.

   — Vezi că aveam eu motivele mele pentru asta...

   Şi căută să schimbe vorba:

   — Minunată vreme astăzi, marea e cu desăvârşire liniştită. A! Ia te uită colo la stânga! Trebuie să fie un exemplar uriaş.

   O coadă enormă, triunghiulară, aluneca încetişor pe apa neteda. Desigur că era un rechin uriaş, de vreo nouă metri lungime.

   — Ah, ce aş mai vrea să-l pescuiesc! exclamă Hoddge, cu însufleţire. Atenţie, ca a zărit prada!

   Coada enormă ţâşni brusc cu repeziciune înainte şi trupul uriaş lăsă o dunga lunga în urma lui. Apoi, coada dispăru deodată şi desigur că se petrecea acum o dramă în adâncul întunecat.

   Când observai valurile joase care veneau de-a curmezişul spre „Lady Jane", mi se păru că văd lucind un obiect mititel, iar când o rază de soare se răsfrânse în el, sclipi ca o piatra preţioasă.

   — Să ştii că a pierdut cineva un diamant mare, glumii eu.

   Hoddge privi cu încordare, încreţi fruntea şi murmură:

   — E o sticlă cu dopul de cristal. Hm... ori a aruncat-o vreo cucoană de pe unul din vapoarele de lux ce trec pe aici, ori e vorba de o sticlă plutitoare. Ia să cercetăm cum stau lucrurile.

   Alergă spre puntea de comandă şi imediat „Lady Jane" îşi încetini mersul. Jim, servitorul cel sfrijit al lui Hagerstony se ivi cu o plasa de frânghie pe care lordul o întrebuinţa în prinderea micilor animale marine. Yachtul se apropie de sticla şi Jim o aduse la bord.

   — Hi, hi! chicoti Hagerstony, a fost cândva într-unsa sare de baie. Vreo duduie o fi aruncat-o pe fereastra cabinei.

   Hoddge scoase liniştit dopul de sticla şi privi înăuntrul buteliei fabricată din sticlă opaca.

   — Ştiam eu ce spun - zise el, scrutând sticla şi scoţând din ea o hârtie împăturită.

   — Probabil vreun anunţ de căsătorie al duduii, râse Hagerstony.

   Hoddge desfăcu biletul şi se strâmbei niţel.

   — E pe franţuzeşte - zise el - nu prea pricep limba asta. Ia vezi, domnule Farrow.

   Marian citi rar:

   „Ajutor! La Singapore am fost atacata de chinezi şi târâtă pe un vapor. Întrebaţi de Gaston Roule. Salvaţi pe

   Violette Tardon"

   Lordul scoase o înjurătură. de surugiu. Marian însă, zise liniştit:

   — Fireşte că trebuie să încercăm tot ce s-o putea, ca să venim în ajutorul tinerei fete. Când ajungem la Penang?

   — Peste două ceasuri.

   — Bine; atunci va trebui să telefonăm îndată la Singapore şi să ne interesăm de Gaston Roule. Vaporul cu prizoniera trebuie să fi trecut înaintea noastră spre strâmtoarea Malaca, iar sticla cred c-a fost aruncată de curând în apă, căci eticheta e dezlipită numai în parte.

   — Ei, atunci hai să-i dăm drumul „Lady"-ei mele, zise Hagerstony şi dădu căpitanului său comanda cuvenită.

   În clipa următoare vasul spintecă valurile ca prora şi pornirăm cu viteză spre nord-vest, în sus, spre strâmtoarea Malaca.

   Merserăm cu toţii în cabina spaţioasă ca să vedem ce e cu sticla plutitoare.

   — Din păcate nu suntem detectivi - zise Marian - astfel că tot ce putem face e să dăm de veste poliţiei. Totuşi, vreau să încerc să vorbesc în particular la Singapore cu lordul Abednego, căci pe cale oficială va dura mult până să căpătăm lămuriri asupra lui Gaston Roule şi, în vremea asta, s-ar putea ca domnişoara Tardon să dispară.

   — Eu unul m-aş bucura din inimă dacă am putea-o salva - zise Hagerstony - cu atât mai mult dacă prin intervenţia noastră am veni de hac unei bande de hoţi care fura fete ca sa ceară apoi un preţ mare de răscumpărare.

   — Da - întări Hoddge - ăştia sunt cei mai primejdioşi criminali din câţi exista.

   — Dacă şi Roule ala e amestecat, ar trebui să fie jupuit de viu, scrâşni lordul. Lăsa, cunosc eu în Penang pe inspectorul detectiv Drum, cel mai dibaci poliţist din toată peninsula Malaca. Dacă n-o regăseşte el pe tânăra franţuzoaică, atunci să ştiţi că nimeni nu va fi în stare sa dea de ea.

   — În orice caz vom rămâne în Penang atâta vreme până vom afla ce s-a făcut cu biata fată - zise Marian - căci Burma nu se clinteşte din loc.

   — Fireşte - încuviinţă lordul - cu atât mai mult cu cât tare aş vrea săi vad pe toţi galbenii atârnaţi în spânzurătoare. Aşa, acum propun să mergem iar pe punte. Într-un ceas cred ca suntem în Penang.

   Când păşirăm pe punte zărirăm în depărtare un punct negru.

   — E un vas cu motor - zise Hagerstony - care privise mult prin ocheanul sau minunat. Lasă că-l ajungem noi îndată.

   Ne apropiarăm repede şi în curând puturăm recunoaşte cu ochiul liber formele cam grosolane ale vaporului.

   — De sigur că e un vas chinezesc - mormăi Hoddge. Galbenii ăştia se vâra tot mai mult în marina comercială. Pun rămăşag ca e încărcat cu ceai.

   — Sau fete, zisei eu, aproape fără voie.

   Tovarăşii mă priviră miraţi, apoi lordul spuse:

   — Păcat că yachtul meu nu e un vas al autorităţilor. L-aş opri pe chinez şi i-aş face o perchiziţie.

   — Şi n-ai găsi nimic - zise Hoddge; daca e într-adevăr un vas de contrabandă sau de... fete furate, atunci are ascunzători pe care nimeni nu le-ar putea descoperi. Propun să mergem mai încet şi să oprim în port lângă el ca să vedem ce descarcă.

   După o jumătate de oră ancoraserăm şi ne aflam atât de aproape de vasul de transport încât parapetul nostru mai că se lipea de al lui.

   Pe puntea de comandă stătea un bărbat înalt, într-un costum alb, de o albeaţă strălucitoare. Individul nici nu se sinchisea de noi şi dădea ordine cu glas limpede. Numeroşi kuli se îndeletniceau de zor cu transportarea pe punte a o mulţime de lăzi mari. Vasul se afla la depărtare de zece minute de chei. Veniră vameşii şi salutară politicos pe căpitan, în vreme ce urcau puntea care lega vaporul de ţărm.

   — Hm. pare să fie un om foarte cunoscut şi stimat - mormăi Hoddge - altminteri nu s-ar fi grăbit atât de mult vameşii. Cred că am greşit adresa.

   — Nu-mi pasă - scrâşni lordul, furios. Îi văd colo pe inspectorul Drum, va trebui să-l perchiziţioneze îndată pe chinez.

   Strigă în gura mare numele poliţistului şi după câteva minute Drum stătea în faţa noastră. Era un om uscăţiv dar puternic, cu figura energică, rece. În ochii săi se vedea inteligenţă şi o voinţă neînfrântă.

   Când furăm prezentaţi, ne privi pe fiecare în parte cercetător şi dădu din cap, ca şi cum ar fi vrut să spună că îi plăceam. Privirile lui se opriră asupra lui Pongo şi un zâmbet prietenos îi flutură pe buze. Ne dădurăm imediat seamă că prietenul nostru negru căpătase deplina lui încredere.

   Lordul Hagerstony îi arătă sticla şi îşi exprimă şi bănuiala că vasul de comerţ ar putea avea vreo legătură cu tânăra franţuzoaică.

   Drum încruntă sprâncenele.

   — Vasul aparţine lui Me Jon, multimilionarul chinez. El stăpâneşte negoţul cu ceai din Siam până la Burma. Aţi văzut şi dv. cât de politicoşi şi prevenitori sunt vameşii noştri faţă de el. Cum veţi afla îndată, el însuşi e un om foarte cult, a făcut şcoala şi universitatea în Anglia şi se bucură de încrederea tuturor autorităţilor. Cred că v-aţi înşelat cu bănuiala dv.

   — Eu rămân totuşi la dânsa - stărui Hagerstony. Vrei să perchiziţionezi vaporul?

   Drum chibzui câtva timp, apoi zise:

   — Nu.

   — Nu vom găsi nimic şi-i vom atrage numai luarea aminte. Uite c-a şi început să privească pe furiş încoace, căci desigur ca îşi explică el urmărirea dv. şi convorbirea noastră. A! Îmi face semn şi vine la parapet. Acum vă veţi putea face dv. Înşivă o părere despre el.

   Peste puţin ne aflarăm în faţa multimilionarului chinez şi inspectorul

Drum ne prezintă. Numai Pongo se retrase.

   Me Jon, un bărbat de vreo treizeci de ani, făcea într-adevăr o impresie cât se poate de bună. Aproape că n-avea nici o trăsătură mongolă, numai ochii erau puţin oblici şi avea zâmbetul acela nelipsit al Asiaticilor, care e o adevărată mască îndărătul căreia nimeni nu poate privi.

   — Yachtul dv. aleargă minunat, se adresă el lordului. Am şi eu maşini foarte puternice şi-mi face plăcere adesea să mă iau la întrecere cu vreun yacht de lux. Oricât însă, rabla mea nu se poate măsura cu vasul dv. Îmi daţi voie să vă întreb dacă va aflaţi într-o călătorie în jurul lumii? V-aş putea da cele mai bune recomandaţii pentru aproape toate porturile apelor indiene.

   — Vă mulţumesc, răspunse Hagerstony, cam aspru.

   — Până acum am dat eu recomandaţii. Da, vasul dv. aleargă bine şi la început credeam că aveţi ceva de ascuns când v-am văzut fugind dinaintea noastră.

   — O, de loc - zâmbi Chinezul am făcut o glumă doar.

   — Domnule inspector, mai aveţi ceai? Am adus o calitate nouă, cu totul specială.

   — Mulţumesc - răspunse Drum - mai am încă. Şi de sigur că-i veţi furniza lui Tang, ca de obicei, de la care voi putea lua şi eu când voi avea nevoie. Rămâneţi mult timp în port?

   — Până mâine dimineaţă, domnule inspector. Mai am un transport pentru Tavoy, în Burma.

   — Aşa, aşa, mormăi Hagerstony. Acolo voiam să merg şi eu. Atunci ne vom revedea. Ah, dragă Drum, trebuie să telefonezi la Singapore şi să te interesezi acolo de Gaston Roule.

   Mă uitai întâmplător la Chinez şi-l văzui tresărind uşor. Îşi păstră însă zâmbetul când întrebă cu o uşoară mirare:

   — Domnii vor să se intereseze de Gaston Roule? Omul acesta este şeful contabil al sucursalei mele din Singapore. Şi veţi vreo afacere cu el?

   — Da. Credeţi că se află acum la biroul dv.?

   — Nu, căci a luat concediu pentru câteva zile. Îşi aşteaptă logodnica din Europa.

   Ne privirăm miraţi. Me Jon acesta nu părea de loc bănuitor, altminteri n-ar fi vorbit atât de deschis. Şi Hagerstony prinse imediat situaţia şi zise:

   — Atunci, să nu-i deranjăm, căci are ceva mai important de făcut. De fapt, nici nu e atât de grabnic. Uite că vine un curier de telegrame.

   — De sigur pentru dv., domnule Me Jon.

   Chinezul desfăcu liniştit depeşa şi o citi. Apoi lăsă în jos braţul şi zise

cu părere de rău:

   — O, domnul Roule a avut o mare dezamăgire: logodnica lui, care a sosit aseară cu un vapor de călători, a dispărut când a părăsit hotelul, pe întuneric. Proastă afacere.

   Se părea că-l compătimeşte sincer pe contabilul său, căci până şi zâmbetul lui nedespărţit dispăruse.

   — Drace! exclamă inspectorul, ăsta e al patrulea caz de soiul acesta care se petrece în timp scurt, trebuie să fie la mijloc o bandă nouă, care s-a ivit acum.

   — Eu te-aş sfătui, domnule inspector, să perchiziţionez cu amănunţime toate vapoarele care intră în Penang, zise Me Jon.

   Şi în vreme ce zâmbetul îi reapăru pe buze, adăogă:

   — Începe cu vasul meu! Am plecat aseară din Singapore.

   Drum făcu o mutră cam mirată, apoi râse însă şi zise:

   — Mulţumesc, nu vreau să mă fac de batjocură. Dar sfatul dv. e bun, voi lua la ochi celelalte vase.

   Se întrerupse şi privi o lada mare pe care şase Kuli o aduseră pe punte cu băgare de seamă.

   — Drace, în asta intră cat nici nu gândeşti, zise el.

   La un semn al milionarului, kulii aşezară jos lada.

   — Este noua calitate de ceai de care vă vorbeam, ne lămuri Me Jon.

   — Să vă dau un pacheţel de probă?

   Kulii ridicară capacul prevăzut cu balamale şi atunci văzurăm că lada era umplută până sus cu pachetele de ceai. Me Jon scoase cu mâna lui câteva pachetele şi ni le întinse cu o plecăciune politicoasă.

   — Nădăjduiesc că domnii vor prefera de-acum încolo noul meu amestec, zâmbi el.

   În vreme ce noi îi mulţumeam, observai că inspectorul privea cu interes lada uriaşă şi deodată începu să dea din cap, ca şi cum l-ar fi necăjit un gând. În clipa următoare Kulii închiseră la loc lada şi o duseră cu băgare de seamă spre parapet. Cei doi vameşi care stăteau acolo, aruncară o privire în treacăt înăuntru, cercetară apoi hârtiile şi făcură semn că totul e în regulă.

   Drum deschise gura parcă ar fi vrut să zică ceva, clătină apoi însă din nou capul şi se adresă lui Me Jon:

   — Vă rog să mă iertaţi că vă părăsesc, domnule Me Jon, dar voi chema acum pe oamenii mei, ca să percheziţionez vasele suspecte. Nădăjduiesc s-o regăsesc pe logodnica şefului contabil al dv.

   Chinezul înălţă din umeri şi zâmbi:

   — Ştiţi şi dv., d-le Inspector, cât e de greu. Mă voi bucura însă foarte mult, căci judecând după fotografiile pe care mi le-a arătat domnul Roule, logodnica lui o fată foarte frumoasa.

   — Frumoasă sau urâtă, tot una e, răspunse Drum.. Fata trebuie eliberată: Veniţi şi dv., domnilor?

   — Fireşte.

   Ne luarăm. Rămas-bun de la chinezul elegant şi părăsirăm repede yachtul. Se vedea cât colo că Drum se grăbea. Îşi făcu loc prin mulţimea de pe chei şi îşi încetini paşii de abia când se ivi în faţa noastră un car pe care stătea lada uriaşă cu noua calitate de ceai a lui Me Jon.

   Un cerşetor malaiez zdrenţăros se vârî în sufletul inspectorului şi întinse mâna cerând de pomană. În vreme ce Drum îi zvârli câţiva gologani, mormăi câteva cuvinte, după care cerşetorul se făcu nevăzut în mulţime. Apoi inspectorul se întoarse spre noi cu mutra mulţumită.

   — Haideţi, domnilor - zise el vom bea o ceaşcă de ceai la chinezul Wang.

   — Dar bine, inspectore, nu vrei să-i chemi pe oamenii d-tale? întrebă lordul, cu oarecare mirare.

   — S-a făcut - râse poliţistul. Haidem!

   II.

   CEAINĂRIA.

   NE DUSE PRIN STRĂDUŢE ÎNTORTOCHEATE şi se opri înaintea unei case scunde.

   — Aici e, ne zise. Să nu-ţi vină să crezi că din toate ceainăriile Penang-ului aceea a lui Wang e cea mai vizitată. Ei e foarte bogat, are pe strada din spatele acesteia o vilă a cărei grădină răspunde la mare. Dar aici în căsuţa asta banii îi curg gârlă, căci el serveşte cel mai bun ceai pe care îl găseşti pe toată coasta peninsulei Malaca. Ia să vedem dacă mai găsim loc.

   Tot parterul casei era format dintr-o încăpere, împărţită în cabine mici având între de pereţi de bambu înalţi de un metru şi jumătate. Prin mijloc ducea un gang. Toate cabinele erau ocupate de Europeni eleganţi, marinari şi kuli chinezi. O adevărată amestecătură de naţii. În cele din urmă Drum îi găsi într-o cabină o masă, la care stăteau numai doi kuli murdari cu ceştile de ceai înaintea lor.

   — Să ne aşezăm aici, zise el cu glas tare. Poate ca vine Wang în persoană în local, e un bărbat foarte interesant.

   O chinezoaică micuţă, sulemenită, intră înăuntru şi într-o englezească stâlcită ne întrebă ce dorim. Drum comandă pentru fiecare câte o ceaşcă din ceaiul cel mai bun şi întrebă dacă Wang fusese pe acolo.

   — Nu, stăpânul trebuie să vie, răspunse Chinezoaica.

   — Foarte bine! zise Drum şi se aşeză lipit aproape de kuli.

   Când ne fu servit ceaiul, furăm nevoit! Să constatăm că nu mai gustasem până atunci o băutură atât de bună.

   În vreme ce cu tot îi lăudam calitatea, eu observai că unul din kuli strecură inspectorului un bileţel. Drum scoase carnetul de notiţe şi se prefăcu că frunzăreşte printr-unsul, dar eu văzui că luase bileţelul şi-l citea sub ocrotirea carnetului.

   Îşi ridică brusc privirea, observă atenţiunea mea şi încruntă sprâncenele.

   — Nu-ţi place ceaiul? întrebă el.

   — Dimpotrivă, foarte mult chiar, răspunsei eu şi aplecai capul deasupra ceştii.

   Cu toate astea nu mă putui opri să nu privesc pe furiş la inspector şi observai iarăşi că strecură acum un bileţel kuli-ului. Chinezul zdrenţăros se ridică, aruncă chelneriţei o monedă de aramă şi părăsi ceainăria.

   Când privii iar în Jos spre ceaşcă văzul un bilet era de la inspector şi citii mirat:

   „Te rog să nu-mi turburi jocul. Nu mă tine sub observaţie, ci ia parte şi d-ta la discuţia celorlalţi.

Drum".

   Încuviinţai din cap şi întorcându-mă spre Marian îi întrebai de ce nu venise cu noi şi Pongo.

   — A dispărut brusc - răspunse prietenul meu. De sigur că are vreun plan şi sunt de părere să-l lăsăm să facă ce-o vrea. Nu m-aş mira deloc, dacă va da de urma dispărutei.

   — Hm... dacă n-o face Drum, atunci nici Pongo n-o scoate, la capăt, zise lordul, necăjit. Şi inspectorul pare că nici nu se sinchiseşte.

   Drum zâmbi numai şi. cumpără o sticluţă de parfum de la un ambulant care se oprise la masa noastră. Ce anume vroia să facă cu asta nu prea pricepeam. Dar în vreme ce plătea cumpărătura şopti, ceva chinezului. Nu cumva.? dar mi se interzisese să-l observ pe Drum, aşa că plecai capul asupra ceştii cu ceai.

   Acum însă lordul îl luă în primire de-a dreptul:

   — Ce ai de gând, inspectore, nu vrei să întreprinzi nimic? Să rămâie dispărută biata fată fără ca măcar dibaciul inspector Drum să găsească o urmă? Fireşte, dacă stai aici şi bei ceai, e greu să vii de hac unei bande de tâlhari. Ia spune, cam ce ai de gând?

   — Dar bine, Mylord - răspunse Drum, calm - sunt doar în toiul activităţii. Mai aşteptaţi niţeluş şi sunt sigur că veţi retrage acuzaţiile ce mi le aduceţi. A, uite-i pe Wang.

   Un chinez peste măsură de gras veni la masa noastră. Zâmbetul nelipsit al galbenilor se întipărise rână şi pe obrajii săi dolofani şi ochii-i mici luceau viu şi viclean din orbitele for îngropate în grăsime. Frumos nu era de loc şi din prima clipă mă năpădi un sentiment de ură pentru el.

   Dar Drum îl salută foarte călduros, îi strânse mâna prieteneşte şi mi-l prezentă cu tot ceremonialul cuvenit. Apoi începu să întrebe de tot felul de lucruri iar Wang răspunse nepăsător la toate.

   Inspectorul privea adesea pe furiş spre intrarea localului, în vreme ce urma să vorbească cu Wang; mie mi se păru că zâmbetul chinezului devenea mai pronunţat când observa privirile pe furiş ale lui Drum. Deodată îl auzii zicând:

   — Păcat că n-ai văzut, domnule inspector; puţin mai înainte un kuli a înjunghiat cu pumnalul pe un vânzător bătrân, în strada unde se află casa mea. Lucrul s-a petrecut foarte repede şi înainte ca să sosească poliţiştii făptaşul a şi dispărut. Eu am fost martorul întâmplării de la fereastra odăii mele de lucru..

   Drum păru o clipă că vrea să sară de pe scaun, se stăpâni însă şi întrebă cu glas înăbuşit:

   — Când s-a întâmplat asta?

   — Cu puţin înainte de a veni eu, domnule inspector. Era un vânzător de parfumuri.

   Bănuiala mea că bătrânul negustor ambulant fusese un om de-al inspectorului, se adeveri de astă dată. Pe de altă parte ştiam acum aproape sigur că chinezul cel gras era vinovat de moartea poliţistului deghizat. Drum îşi întinsese plasa, dar vicleanul galben o ocolise.

   Inspectorul închise o clipă ochii, apoi zise nepăsător:

   — Acum nici poliţia nu poate face mare lucru. Dacă criminalul nu se va da de gol vreodată la o beţie, de sigur că nu vom pune mâna pe ei. Colegii mei vor fi luat măsurile trebuincioase, aşa că nu mai e nevoie să mă ostenesc eu. Dar ia spune, ai din ceaiul ăla nou, pe care ti l-a trimis Me Jon?

   — Da, domnule inspector. Tocmai vroiam să vă rog să gustaţi dintr- unsul, nu aici, ci în locuinţa mea. Mărturisesc că n-am avut încă un ceai mai bun.

   — Atunci trebuie să fie ceva extraordinar.

   Drum se ridică:

   — Sunteţi de părere să primim amabila invitaţie, domnilor?

   Deoarece făcea semne din cap, fireşte că încuviinţarăm şi-l urmarăm

pe chinez care ne conduse printr-o uşă dosnică în grădina proprietăţii sale. Simţeam că ne apropiam acum de o primejdie mare, căci dacă Wang avea într-adevăr oarecari legături cu banda pe care o căutam noi,

n-aveam să ne aşteptăm la nici un fel de cruţare din partea lui.

   În drum prin minunata grădină căutai să mă apropii de inspector, dar se vede treaba că acesta îmi ghici gândul şi se pricepu să mi-l abată. Pe chipurile tovarăşilor mei observai de asemeni o anumită încordare, numai Hoddge părea nepăsător şi se minuna de frumuseţea grădinii.

   Ajunserăm în faţa vilei lui Wang şi trebuie să mărturisesc că nu mă aşteptasem la atâta frumuseţe. Chinezul trebuia să fie milionar ca să locuiască într-o asemenea casă. Şi imediat bănuielile mele cu privire la Wang se întăriră. Era cu putinţă să câştige atâţia bani numai de pe urma ceainăriei sale?

   Intrarăm în marea sală de primire şi furăm imediat înconjuraţi de un roi de servitoare, care ne luară din mâini căştile tropicale, pe urmă Wang ne conduse într-o odaie încăpătoare, ale cărei ferestre lucru ciudat - aveau zăbrele groase. Tocmai ma băteam cu gândul s-o iau înapoi din prag, când Wang însuşi arătă spre zăbrele şi zise inspectorului:

   — În vremea din urmă s-au făcut încercări repetate de a se pătrunde aici. De aceea trebuie să mă apăr cu gratii. Luaţi loc vă rog, domnilor, voi da poruncă să se servească imediat ceaiul.

   Ne aşezarăm pe scaunele îmbrăcate cu mătase albă, în jurul mesei lăcuite şi Wang părăsi încăperea.

   Nu ştiu de ce, dar mă simţii deodată grozav de neliniştit şi dusei mâna la brâu ca să împing revolverul în buzunarul hainei. Dar brâul era gol... Cele două pistoale şi cuţitul dispăruseră. Înmărmurit mă uitai la tovarăşi şi şoptii:

   — Mi-au dispărut armele. În ceainărie le mai aveam.

   — Drace! scrâşni Hoddge şi ale mele au zburat.

   Făcurăm îndată trista constatare că eram toţi cu desăvârşire dezarmaţi. Neliniştea puse stăpânire pe fiecare din noi, mai ales că Drum şopti:

   — Servitoarele alea de afară trebuie să ne fi jefuit. Chinezoaicele sunt nespus de îndemânatece din acest punct de vedere. Haidem, domnilor, să plecăm mai bine. Să nădăjduim că planul meu izbuteşte la timp, altminteri ne aflăm într-o situaţie proastă de tot.

   Se îndreptă repede spre uşă, dar când dădu în lături perdelele de mătase din dreptul el, văzurăm nişte zăbrele groase. Dumnezeu ştie cum ajunseseră acolo.

   Şi mai văzurăm ceva care ne făcu să ne înfiorăm. un tigru uriaş, care mârâia întărâtat şi sări spre uşa zăbrelită. Drum dădu repede drumul perdelei şi păşi înapoi.

   — Foarte frumos! mormăi el. Se pare că i-am găsit pe cei pe care îi căutăm, dar cred că acum totul e degeaba. Dacă oamenii mei vor izbuti să pătrundă în casă. Chinezul va trage în sus grilajul şi se va scuza apoi zâmbind, spunând că n-am fost eu destulă băgare de seamă faţa de tigrul său. Nimeni nu-i va putea dovedi vinovăţia când noi vom fi pe lumea cealaltă.

   Lordul părea că se află în elementul său. Aici era vorba de primejdie adevărată, aşa cum îi plăcea lui.

   — Hi, hi, chicoti dânsul, sunt curios să văd pe cine îl va lua întâi în primire. Cred că pe d-ta, dragă inspectore, căci eşti mai cu moţ.

   — Tocmai mi-a venit ceva în gând, zise Drum. Poate că peste puţin timp vom putea părăsi nestingheriţi închisoarea asta dacă Wang va îndepărtă din casă dovada activităţii sale. Se va putea scuza atunci că un servitor a lăsat liber tigrul din nebăgare de seamă şi că el vroia să ne apere lăsând în jos grilajul.

   — Şi furtul armelor noastre? întrebai eu.

   — Alea puteau să ne fi fost şterpelite în ceainărie.

   — Tăcere! exclamă deodată Marian, cu glas înăbuşit. Aud ceva. Şi asta pare să fie dovada, dragă Drum.

   Ne apropiarăm de prietenul nostru, care se oprise în fundul încăperii. Îşi lipi capul de perete şi ridică mâna. Tăcurăm chitic şi acum auzirăm şi noi: que votre volonte soit faite sur la terre comme aux deux..."

   „Tatăl nostru" rostit de o tânără franţuzoaică.

   Stăteam liniştiţi şi ascultam glasul mişcător, aproape de copil: „Mais delivrez-nous du mal. Ainsi soit-it"

   — Amin! zise şi Drum, cu seriozitate. Aşa, domnilor, asta e dovada de netăgăduit că galbenul se află în legătură cu negustorii de carne vie. Am bănuit-o eu de mult, căci atât de mulţi bani nu putea câştiga el cu ceainăria lui. Aceea care a rostit rugăciunea a fost nenorocita Violette Tardon. Da, acum însă trebuie să ieşim de-aici. Drace, se pare că ridică grilajul.

   Un zgomot uşor, un scârţâit, se auzi de după perdeaua grea de mătase. Ramaserăm încremeniţi de spaimă, căci acum trebuia şi vină grozăvia cea adevărată.

   Însă Marian zise liniştit:

   — Nu mi-au luat ei chiar toate armele. Cele mal bune le am încă aici şi voi face proba îndată cu de.

   Scoase din buzunarul de la piept tubul de suflat pe care îl luase de la preotul focului când se întâlnise cu el lângă coliba „Sfântului fluviului". Mai luase apoi o cutie în care se aflau săgeţile şi o deschise:

   — Astea sunt alea muiate în otrava ucigătoare, zise el încet şi vâri săgeată în ţeava subţire. Vom vedea acum dacă „Sfântul fluviului" mi-a dat o armă bună.

   Lua o a doua săgeată în mâna stângă, închise cutia şi o vârî în buzunar. Apoi se duse în vârful degetelor spre perdea şi ne făcu semn să rămânem la focurile noastre. Scârţâitul din dosul perdelei tot se mai auzea.

   Marian mai era la doi paşi numai de portieră.

   Se ghemul jos, duse ţeava la gură şi rămase în aşteptarea fiorosului duşman. Acesta nu se lăsa mult aşteptat.

   Perdeaua se desfăcu la mijloc şi căpăţâna grozavă se vârî încetişor înăuntru. Când tigrul văzu pe prietenul meu atât de aproape de el, închise o clipă pleoapele. Semn că se pregătea de săritură. Atunci se auzi o şuierătură; săgeata pornise. Marian vâri imediat a doua săgeată în ţeavă şi o duse iar la buze.

   Dar nu mai era nevoie. „Sfântul fluviului" nu-l înşelase. Trebuie sa fi fost o otravă grozavă, de care cu drept cuvânt se putea spune că avea efect fulgerător. Tigrul ţinu pleoapele închise două, trei clipe, apoi holbă ochii mari, scoase un horcăit scurt, căpăţâna uriaşă căzu pe labele dinainte întinse şi fiara uriaşă rămase nemişcată.

   Marian se ridică liniştit.

   — Arma pare să fie foarte bună - şopti el. Acum putem părăsi închisoarea şi s-o eliberăm pe Violette Tardon.

   Dădu înlături perdeaua şi trecând pe lângă cadavrul tigrului intrară în sala cea mare, ţinând în mână tubul aducător de moarte.

   Ajunserăm cu toţi în sală şi ne încordarăm auziţi. Pe undeva trebuiau să fie servitori de-ai chinezului, care se vor năpusti imediat asupra noastră. Glasul care rostise rugăciunea venise din dreapta şi Marian se furişă încetişor de-a lungul peretelui, ca să asculte la perdeaua cea mai apropiată.

   Noi îi urmaserăm şi stăteam lângă ei. Deodată tresărirăm. Îndărătul perdelei răsunase un ţipăt horcăitor, apoi se auzi un glas la al cărui sunet ne privirăm uimiţi unul pe altul. Era Pongo.

   — Masser rău cunoaşte încă Pongo, urlă el.

   Marian trase repede perdeaua şi atunci pătrunseserăm repede în încăpere. Pe un scaun de lângă masă stătea Wang cu capul atârnând pe spate. Obrazul lui stâng era plin de sânge.

   — O dovadă de puterea pumnului lui Pongo. Pentru mult timp fusese făcut nevătămător, astfel că ne puturăm apropia de grupul din colţul stâng al încăperii. La perete stătea, cu chipul schimonosit de spaimă... elegantul Me Jon, multimilionarul chinez. Se holba încremenit la Pongo, care stătea liniştit în faţa lui.

   — Ce s-a Întâmplat Pongo? întrebă Marian.

   Uriaşul se întoarse.

   — O, Massers toţi aici, foarte bun, râse el.

   — Eu luat după Masser rău de colo - arătă spre Wang - vrut împuşcă.

Acum socoteşte cu Masser rău de aici.

   — Atenţiei strigarăm cu toţii într-un glas, căci Me Jon se folosise de nebăgarea de seamă a lui Pongo spre a scoate un cuţit lung şi se pregătea tocmai să-l împlânte în trupul uriaşului.

   Dar negrul simţise primejdia. Se răsuci pe călcâie cu iuţeala fulgerului şi prinse mâna Chinezului cu stânga sa. Se auzi o bufnitură scurtă şi Me Jon căzu în genunchi, ţipând. Pongo îi răsucise dintr-o singură mişcare încheietura mâinii.

   Un strigăt care venea dinspre intrare ne făcu să ne întoarcem. Acolo se afla un chinez, probabil un servitor şi strigătul său de alarmă atrase pe alţii. Dădură buzna în odaie, în mâini cu cuţite şi măciuci scurte. Şi noi eram dezarmaţii. Deodată zbura spre mulţimea servitorilor un scaun greu, apoi Pongo sări şi el după scaun, sub care se zvârcoleau gemând mai mulţi servitori. Ţinea pumnii ridicaţi şi scoase unul din ţipetele sale războinice - şi zău nu era de mirare ca ceilalţi chinezi, văzând făptura aceasta grozavă, izbucniră în strigăte de spaimă şi o rupseră de fugă.

   Inspectorul Drum se apropie de fereastră, o deschise şi privi afară. Dădu din cap mulţumit, scoase un fluierat şi dădu o comandă. Peste cinci minute - în care timp noi căutam de zor intrarea tăinuită spre închisoarea franţuzoaicei - pătrunseră din toate părţile oameni în grădină şi casă. Erau cerşetori, negustori ambulanţi, hamali, etc.

   Un malaiez mărunţel dar vânjos, cu chipul energic, se apropie de inspector şi aşteptă ordinele acestuia.

   — Toţi servitorii din casă să fie arestaţi, porunci Drum. Ceainăria să fie închisă. Apoi să se perchiziţioneze cu amănunţime casa, trebuie să căutăm închisoarea în care se află fata răpită. Din încăperea alăturată am auzit glasul unei franţuzoaice, pe care nelegiuitul de Me Jon a adus- o din Singapore. Dar nu putem găsi intrarea.

   — Îmi daţi voie, domnule inspector, să-l întreb pe Me Jon zise malaiezul, într-o englezească fără cusur.

   Drum şovăi o clipă, dădu apoi din cap şi zise scurt:

   Malaiezul se apropie de Me Jon, care zăcea la pământ şi gemea.

   — Se aplecă asupra lui şi-l întrebă unde se află intrarea tăinuită. Milionarul, însă, dădu cu încăpăţânare din cap.

   Atunci malaiezul se aşeză în aşa fel încât noi nu mai puturăm vedea pe chinez, se aplecă şi mai mult - şi în clipa următoare un ţipăt înfiorător răsună prin încăpere - malaiezul întrebă din nou, de data asta mai ameninţător, dar nu primi nici un răspuns.

   Ne uitarăm speriaţi unul la altul şi Marian ridică mâna ca să dea de înţeles inspectorului să-l cheme înapoi pe Malaiez. Dar atunci răcnetul încetă şi Me Jon bolborosi:

   — Lângă uşă... apăsaţi pe balaurul galben.

   Tapetul roşu al odăii avea pe dansul animale fabuloase galbene, printre care un singur balaur mic. Marian apăsă cu putere pe el şi atunci se dădu în laturi fără zgomot o bucată mare de perete iar în faţa noastră se ivi o scara care mergea dreaptă în jos.

   — Scoateţi lămpile de buzunar! porunci Drum şi câţiva vânzători ambulanţi scoaseră la iveală lămpi pe care ni le întinseră.

   Apoi văzurăm cu bucurie intrând doi cerşetori care duceau armele noastre.

   — Am găsit armele acestea în camera servitorilor, ziseră ei.

   — Bravo! îi lăudă inspectorul. Aşa, domnilor! Acum merg mai liniştit colo jos.

   — Nu există nici o primejdie, domnule Inspector - spuse malaiezul care smulsese taina de la Me Jon - l-am întrebat dacă sunt niscaiva capcane şi ei a negat. Sunt sigur că nu m-a minţit..

   — Cred şi eu, cu toate astea să fim cu băgare de seamă, zise Drum şi dispăru repede în gaura din perete...

   III.

   SPRE NOI AVENTURI.

   ÎL URMARĂM REPEDE PE INSPECTOR şi după vreo douăzeci de trepte, ne trezirăm într-un gang întunecos şi strâmt din care porneau multe uşi trainice. Toate aveau zăvoarele pe dinafară şi repede deschiserăm una după alta. Dar numai patru din celulele acestea erau ocupate - de ultimele din europenele răpite, despre care vorbise Drum. Printre de se afla Violette Tardon. Care, prin sticla plutitoare ce o zvârlise în apă, devenise şi salvatoarea tovarăşelor ei de suferinţă.

   După ce ne mulţumiră ca lacrimile în ochi, le duserăm sus pe bietele fete. Tocmai atunci era scos afară Me Jon care era pe jumătate leşinat şi domnişoara Tardon se cutremură când îl zări:

   — Am fost chemată la telefon la hotel - zise ea - şi mi se anunţă că logodnicul meu mă aşteaptă într-un local din apropiere, apoi pe stradă mi se aruncă o pătură peste cap, îmi pierdui cunoştinţa şi mă trezii într- o cabină de vapor.

   Atunci intră el şi-mi spuse batjocoritor că acum sunt proprietatea lui. Se lăudă chiar că mai făcuse la fel cu multe alte fete. Când mă părăsi, aruncai în mare sticla cu apă de baie - aveam cuferele mele în cabină - după ce vârâsem în ea un bileţel prin care ceream ajutor. Aţi găsit sticla?

   — Da, copila mea - râse lordul - de aceea am şi venit aici. Şi pe răpitorul d-tale nădăjduiesc să-l văd spânzurat în curând.

   — Va avea prilejul - zise Drum - cu nemernici de ăştia isprăvim repede.

   A doua zi la amiază sosi Gaston Roule, logodnicul Violettei. Marian şi cu mine o conduserăm în port, căci tovarăşii asistau în vremea asta la spectacolul spânzurării lui Me Jon, Wang şi servitorilor acestora.

   Lordul Hagerstony invită pe cei doi logodnici pe yachtul său şi pe când stăteam la masă în cabina spaţioasă, îi povestirăm lui Gaston Roule aventurile noastre. El ne mulţumi din suflet pentru salvarea logodnicei sale, apoi însă făcu deodată o mutră tristă şi zise oftând:

   — Pentru mine e o mare nenorocire că Me Jon era un criminal. Căci acum am rămas fără slujbă şi nimeni nu mă va primi când va afla că am fost contabil la ticălosul acela. Poate ca mulţi s-ar gândi chiar că am lucrat mână în mana cu el.

   — Hm... ai dreptate - răspunse Hagerstony.

   — Dar nu trebuie să te descurajezi. Mulţumită relaţiunilor mele îţi voi face eu rost de o slujbă.

   — O, cât vă sunt de recunoscătoare! exclamă fermecătoarea fată..

   Apoi se întoarse brusc spre logodnicul ei şi-i şopti ceva. Auzii lămurit

cuvântul: „comoară". La început mă gândii la un cuvânt drăgăstos, dar Roule clătină capul râzând şi ne zise:

   — Logodnica mea vorbeşte mereu de o comoară pe care bunicul ei or fi ascuns-o undeva pe o insulă în apele indiene. Îmi spunea acum că ar fi bine s-o căutăm. Eu unul cred că mai sigur şi mai nimerit e să-mi caut o slujbă.

   — Dar tata susţinea asta cu tărie, stărui Violette.

   — Bunicul i-a spus-o pe patul de moarte şi vroia să-i lămurească şi schiţa, când moartea i-a închis gura.

   — De unde să fi avut bunicul d-tale comoara? întrebă Hagerstony. Comori mari sunt prea puţine, draga duduie.

   — Daca or fi existând într-adevăr.

   — Bunicul a fost medic la Curtea regală din Siam. Răspunse Violette.

   — Tratamentele sale au avut succes şi ca răsplăti a primit, afară de bani, bijuterii şi pietre preţioase. Înapoindu-se în patrie a împachetat giuvaierurile într-o ladă de lemn. Un taifun a surprins vaporul şi l-a azvârlit pe o insulă. Mulţi călători şi marinari şi-au găsit moartea - ceilalţi însă, printre care şi bunicul meu, s-au instalat pe insulă cum au putut. Epava vasului a fost distrusă încetul cu încetul de valuri. Ei au salvat în primul rând lăzile cu merinde şi într-o noapte, bunicul a scos afară şi lada lui cu giuvaieruri şi a îngropat-o adânc în desişul insulei. Afară de el şi încă trei inşi care au scăpat teferi din catastrofă, mai erau zece marinari care de sigur că l-ar fi jefuit de comoară dacă ar fi ştiut de ea.

   Aşteptau mereu să treacă pe acolo un vapor, până ce, în cele din urmă, se îmbarcară în barca de salvare şi porniră în larg. Bunicul n-a putut lua cu el lada în barcă, deoarece aceasta era încărcată cu oameni. Abia peste trei zile fură luaţi pe un vapor, care mergea direct în patrie. La coborâre bunicul alunecă pe punte şi se lovi cu capul de marginea bărcii de salvare. Se alese cu fractura bazei craniului şi îşi reveni în simţiri abia în patrie.

   Bunica putea trăi fără grijă cu banii ce îi economisise din ceea ce-i trimisese el în cursul anilor şi bunicul fu luat în râs de toţi aceia cărora li se adresă cerându-le bani, ca să poată aduce comoara. Şi astfel muri bietul de el, fără să fi putut salva giuvaierurile. Eu însă cred în existenta comorii şi vreau să încerc să găsesc lada.

   Hagerstony privi lung pe tânăra franţuzoaică, dădu apoi din cap şi zise:

   — Te cred, domnişoară Tardon. Şi voi face o propunere: te duci încă de astăzi la consulul de aici şi te cununi cu domnul Roule. Apoi te invit sa fii musafirul meu şi vom porni să căutăm insula unde se află comoara bunicului d-tale.

   Dacă nu vom găsi giuvaierurile, atunci voi îngriji eu ca logodnicul d- tale să capete o slujbă bună.

   — Dacă le găsim, însă, le voi cumpăra eu şi cu banii ce veţi lua pe ele vă veţi putea crea o existentă minunată în patria d-voastră. Asia nu e pentru femei atât de tinere şi frumoase, de asta ţi-ai dat, cred şi d-ta seama.

   Mulţumită influente sale şi poate că şi datorită faptului că nu se uita la bani, consulul îndeplini formalităţile cununiei şi peste două ceasuri şedeam din nou cu toţii în cabina de locuit şi ciocnirăm în sănătatea tinerei perechi.

   Acum veniră şi Hoddge, inspectorul Drum şi Pongo...

   După ce tovarăşii luară loc, Hagerstony le prezentă pe tinerii însurăţei şi le istorisi apoi de comoara ascunsă. Hoddge se înflăcără imediat.

   — Insula trebuie să se afle pe aproape susţinea el - şi vasul trebuie să fi trecut de strâmtoarea Malaca atunci când a fost cuprins de taifun. Căci altminteri cazul n-ar fi fost uitat aici pe coaste. Lordul povestea doar şi de o schiţă, stimată doamnă, aş putea s-o văd?

   Violette se duse în cabina ei şi se înapoie curând cu un plic, din care scoase o hârtie îngălbenită.

   — E foarte ştearsă, din păcate, zise ea cu tristeţe; nu prea cred ca veţi putea descifra.

   Hoddge încruntă, sprâncenele când despături hârtia învechiţi şi o întinse pe masă.

   — Ai dreptate - mormăi el - se vede o insulă şi aici sunt câteva linii, care de sigur că însemnează coasta. Linia asta şerpuitoare o fi vreo adâncitură sau ceva asemănător; deasupra ei sunt doi o mititei.

   Şi aici a fost scris probabil numele insulei. Descifrez un T, un r şi un s la sfârşit. Hm... bunicul d-tale n-a făcut nici o aluzie cam pe unde s-ar afla insula?

   — Cred - făcu tânăra, tulburată - că bunicul şi-a pierdut în parte memoria din cauza loviturii de la cap. Se spune că privea adesea harta şi clătina mereu capul.

   — Aşa! făcu Hoddge, îngândurat.

   — Atunci poate că toată povestea cu comoara. nu e decât poveste?

   Ochii frumoşi ai tinerei femei se umplură de lacrimi; atunci Marian

zise cu seriozitate:

   — Se prea poate ca bietul om să-şi fi pierdut memoria din cauza accidentului suferit. Sunt însă încredinţat că povestea cu comoara este adevărată. Altminteri nu s-ar fi ţinut de ea cu atâta încăpăţânare. Toate celelalte se poate să le fi uitat, dar lucrul acesta i s-a întipărit în memorie. Aşa, acum să ne sfătuim unde s-ar putea afla insula.

   Se aplecă asupra documentului, apoi spuse cu întărire:

   — Trebuie să fie un grup de insule, aici se mai pot vedea cercuri mici, care e drept că sunt decolorate, dar s-a întipărit pe hârtie. Acum literele. Peste linia şerpuita stau doi o unul lângă altul. Asta ar putea însemna „boot" (barcă) şi linia corespunde probabil drumului făcut de barca de salvare cu naufragiaţii.

   — Drace! exclamă Hoddge.

   — Să ştii că aşa e. Atunci au fost împinşi de la nord spre sud-est Hm. dar încotro?

   — Deasupra grupului de insule stă T. r. s. zise Marian, îngândurat Fără îndoială că nu sunt pe nici multe grupe de insule al căror nume să conţină literele acestea. Dac-am fi în apropierea Australiei aş crede că sunt insulele Torres. Astea sunt aşezate între Noua Guinee şi coasta de nord a Australiei.

   Hoddge sări în sus şi chipul îi strălucea.

   — Să ştii că ai ghicit, domnule Farrow, strigă el aproape. Aici în arhipelagul Mergui, peste drum de coasta Tenasserim, există un grup de insule care se numesc „Insulele Torres de vest". Fără îndoială că astea sunt, căci prin ţinutul acesta se dezlănţuie adesea furtuni care capătă tăie de taifunuri.

   — Minunat! exclamă lordul - noi tocmai aveam de gând să ne îndreptăm spre coasta Tenasserim. Admirabil, ne aşteaptă o nouă aventură. Numai de n-ar lipsi şi puţină primejdie aşa cum îmi place mie.

   Doamna Violette zâmbi.

   — O, cât mă bucur, domnilor - zise ea - sunteţi atât de binevoitorii

Dar în primul rând mă bucură faptul că-l credeţi pe bunicul meu. În ce priveşte primejdia, se prea poate să existe, căci se zice că bunicul vorbea mereu de un monstru.

   — Minunat, cât se poate de minunat!

   De bucurie, lordul sări în sus.

   — Tocmai monştrii ne plac noul mai mult. Pornim imediat la drum. Inspectare, vii şi dumneata.

   — As veni cu draga inima, dar serviciul nu ma lasă, răspunse Drum.

   Inspectorul îşi lua rămas-bun şi de la noi şi-l conduserăm până la

parapet. Apoi Hagerstony se întoarse spre căpitanul Thackeray şi zise:

   — Daţi drumul! Cu toată viteza în sus spre arhipelagul Mergui. Mergem la insulele Torres de vest.

   Peste o jumătate de ceas Penang-ul rămăsese în urma noastră. Noi şedeam iar în cabină şi discutam asupra călătoriei.

   — Sunt multe insule în grupul acesta şi doar nu putem cerceta fiecare în parte, îşi dădu cu părerea lordul.

   — Bunicul d-tale, doamnă, n-a dat vreo explicaţie mai lămuriţi unde a debarcat şi unde a ascuns comoara?

   Tânăra privi în gol câteva clipe, apoi zise cu şovăială:

   — Tata îmi apunea că el vorbise de un grup ciudat de stânci, care se ridica în mijlocul insulei sub forma unei case cu acoperişul ţuguiat. Comoara a îngropat-o pe marginea sudică a acestor stând, sub un palmier uriaş.

   — Atunci trebuie să găsim insula, zise Hoddge. Poate că va trebui să rămânem mai multă vreme în arhipelag şi ar fi mai bine, deci, mylord, daci ne-am completa provizia de merinde în vreun port. Aş propune şi mergem direct spre oraşul Mergui. Insulele căutate se află aproximativ la o sută cincizeci de kilometri spre sud-vest. Poate că aflăm acolo unde se găseşte o insulă cu grupul aceste de insule.

   — Ai dreptate, dragă Hoddge - răspunse lordul.

   — Nu m-am gândit ci s-ar putea să fim nevoiţi să rătăcim mai mult timp. În orice caz, voi cumpăra merinde pentru trei luni. Dacă mergem cum trebuie, mâine noapte ajungem la Mergui, dormim pe yacht şi a doua zi ne isprăvim treburile. Vom putea începe pe urmă în linişte cercetările.

   — Stimată doamnă - începu iar Hoddge - e important să aflăm orice cuvânt pe care-l ştiţi de la bunicul d-voastră. Zici că n-a povestit mai mult decât de insula cu stâncile ciudate şi palmierul uriaş? Se prea poate că în răstimp vreun taifun va fi doborât copacul acesta şi atunci ne-am pierde vremea căutând.

   — Ah! făcu tânăra femeie.

   — Fireşte că bunicul a vorbit multe fără rost în aiurelile lui, dar tata n-a pus prea mult temei pe vorbele sale. Totuşi, bolnavul repeta mereu unele fraze şi poate că de sunt în legătură cu comoara. Spunea adesea: „Nu vă apropiaţi prea mult de crăpătură, feriţi-vă de monstrul" Apoi: „Fiţi atenţi asupra verdelui, e primejdios!". Şi încă: „De la blocul negru două sute de paşi spre soare". Astea sunt frazele pe care bunicul meu le repeta necontenit, domnilor.

   — Mi le-am notat - zise Marian - căci sunt de părere că au mare însemnătate. În primul rând fraza cu „crăpătura şi monstrul". Poate că e o crăpătură în stâncă, în care se ascunde vreo fiară primejdioasă. Şi „verdele" ăla îmi dă de gândit. Pot fi şerpi, pot fi fructe.

   — Nici eu nu ştiu, încă. În orice caz va trebui să fim cu ochii în patru

la orice pas, dacă vom găsi într-adevăr insula.

   După cum prevăzuse lordul, în seara zilei următoare ajunserăm în portul Mergui. A doua zi dimineaţă, Hagerstony făcu cumpărăturile, în vreme ce Hoddge se duse pe la nişte colegi de-ai lui să se informeze de insula cu pricina. Pentru masa de prânz, lordul ne invitase la cel mai bun restaurant din oraş, a cărui terasă dădea spre mare. Ne întâlnirăm acolo la ceasul hotărât, afară de Hoddge care întârzia cu o jumătate de oră. Era cam necăjit şi-şi dădu drumul imediat:

   — Dracu s-o ia... ah! Iertaţi, vă rog, stimată doamnă!

   — Dar nimeni nu cunoaşte pe grupul Torres o insulă pe care se află o stâncă în formă de casă. Va trebui, deci, să căutăm cam mult.

   — Proastă afacere - zise Hagerstony - dar vom găsi noi totuşi comoara. Te-ai informat cei puţin dacă există palmieri şi „verde" primejdios pe vreuna din insule, sau dacă e cunoscut pe undeva vreun monstru?

   Vorbise cam tare şi râdea din inimă acum.

   — Nu - răspunse Hoddge, tot râzând - curiozitatea mea n-a mers atât de departe. Dar lasă că vom găsi noi insula, numai dacă vreo erupţie vulcanica nu i-o fi schimbat înfăţişarea, ceea ce e cu putinţă de altfel. Atunci fireşte că şi comoara ar fi pierdută.

   — Ar fi păcat - interveni Marian - sunt însă de părere să amânăm discuţia asupra acestui subiect pentru atunci când vom fi la faţa locului în Australia.

   — În Australia? întrebă Hoddge uimit şi râzând.

   — Ce vrei să cauţi acolo? Îţi spuneam doar că insulele alea sunt aici.

   — Da, lasă că ştiu eu, îl întrerupse Marian, aspru.

   — Dar acum trebuie să pornim în jos spre Australia. Despre asta vă voi vorbi când vom fi pe yacht. Pentru moment e mai nimerit să facem cinstea cuvenită gustoaselor mâncări ce ne aşteaptă.

   Fără motiv temeinic de sigur că Marian nu vorbise aşa cum vorbise, de aceea făcui semn cu piciorul pe sub masă lui Hoddge, îndemnându-l să tacă şi dusei degetul la buze când el mă privi cam chiorâş.

   — Aşa, care va să zică - spuse el. Atunci e altă chestie.

   Îşi roti apoi privirea prin sală, căci îşi dădu seama îndată că Marian zărise vreo iscoadă. Dar mesele vecine erau ocupate de persoane care făceau impresia a fi cât se poate de onorabile.

   IV.

   ÎNTÂMPLĂRI INTERESANTE.

   CÂND FURAM PE PUNTEA YACHTULUI, Hagerstony ne pofti în cabină şi întrebă de-a dreptul pe prietenul meu:

   — Dragă domnule Farrow, ce vroiai să spui mai adineauri cu Australia? Şi de ce ne-ai împiedecat să vorbim despre comoară?

   — Pentru că la masa de alături stăteau doi domni care păreau să asculte cu mare interes convorbirea noastră. E drept, că numai din momentul când au auzit cuvântul „comoară". De sigur că i-ai observat şi d-ta pe cei doi, unul oacheş şi celălalt înalt şi blond?

   — Fireşte - râse lordul - păreau să fie un spaniol şi unul de la nord, poate un norvegian. Dar eu sunt cunoscător de oameni şi cred ca erau doi diplomaţi.

   — De aceeaşi părere sunt şi eu - mormăi Hoddge - aia doi nu-mi făceau impresia ca s-ar interesa de comoara. Sunt şi eu om prevăzător şi înainte de a rosti o vorba ma uit întotdeauna în jurul meu.

   Tinerii Roule şi eu îi dădurăm de-asemenea dreptate, căci vecinii noştri de masa făcuseră o impresie cât se poate de buna. Dar Marian ramase la impresia lui.

   — Am văzut lămurit că-şi şopteau ceva când Hoddge pomenise de comoara. Atunci şi-au încordat auzul spre noi, dându-şi aerul ca nu-i preocupa decât mâncarea din faţa lor. Afara de asta, am surprins o privire de înţelegere între ei, ca şi cum ar fi pus în taina un plan.

   — Oh, draga Farrow, ai început sa vezi stafii, râse lordul. Daca au auzit într-adevăr ceva despre comoara, ce vrei sa facă cu asta.

   — N-ar fi putut începe nimic, daca Hoddge n-ar fi pomenit de insula cu stânca ciudata. Atunci blondul tresari şi arunca o privire zâmbitoare tovarăşului sau. În aceeaşi clipa am dobândit convingerea ca el cunoaşte insula aceasta.

   Lordul ieşi din cabina şi după zece minute maşina „Lady-ei Jane" începu sa duduie, iar yachtul părăsi încet portul.

   Dar nu înconjurasem încă insula mare din faţa portului când yachtul stopa. Alergai repede pe punte când văzură o barca cu motor a poliţiei engleze care se aşeza de-a lungul. Un ofiţer cu patru oameni urca la bord.

   — Îmi pare foarte rău, mylord, saluta el solemn şi încurcat - ca trebuie sa va supun vasul dumneavoastră unei percheziţii amănunţite. Ni s-a adus la cunoştinţa ca vreţi sa scoateţi afara din ţară pe furiş o comoara găsită.

   Hagerstony ramase înmărmurit câteva clipe, apoi începu sa înjure, de parca n-ar fi fost lord, ci surugiu, se scuza faţa de doamna Viollete şi se întoarce către ofiţer:

   — Draga locotenente Brough, ma cunoşti doar. De asemenea ma cunosc şi cu superiorii dumitale. Crezi serios ce spui?

   Tânărul ofiţer roşi, iar apoi răspunse destul de aspru:

   — Mylord, în asemenea chestiuni noi nu glumim. Iată porunca scrisa pentru percheziţionarea yachtului dumneavoastră!

   Hagerstony clătina mirat capul după ce citi documentul.

   — Într-adevăr, mormăi el, nu ma pot împotrivi. Poftim, domnule locotenent, faceţi-vă datoria! Va atrag atenţiune, însă, pe cuvântul meu de onoare, ca nu e adevărata chestiunea!

   — Cred, mylord, răspunse locotenentul, dar trebuie să-mi fac datoria.

   Şi astfel furam nevoiţi sa rămânem pe loc trei ceasuri încheiate în

care poliţiştii cercetară cu atenţiune sala şi cabinele. Stăteam furioşi pe punte, când trecu prin faţa noastră un yacht de mahon. Atunci lordul scoase o exclamaţie de uimire şi furie şi răcni:

   — Drace, ai avut dreptate, Farrow! Uite colo pe puntea de comanda doi inşi care au ascultat discuţia noastră. A, uite ca fac chiar semne spre noi.

   — Şi desigur ca ei ne-au denunţat autorităţilor, zise Marian. Acum au suficient avans sa ne şterpelească de sub nas comoara.

   Nu folosi la nimic faptul ca lordul aleargă în încăperile din fund ale yachtului şi-l ruga pe locotenent sa isprăvească mai repede. Ordinul era ordin, aşa că trebui sa mai aşteptăm scrâşnind din dinţi încă două ceasuri după ce yachtul celalalt trecuse pe dinaintea noastră. În cele din urmă ofiţerul se despărţi de noi cerându-şi mii de scuze şi pornirăm cu toată viteza spre sud-vest, unde se afla grupul de insule Torres.

   Cei o sută cincizeci de kilometri, yachtul nostru îi străbătu în vreo patru ceasuri. Se făcuse noapte când căpitanul Thackeray ne vesti că ajunseserăm la destinaţie.

   Lordul porunci să rămânem pe aproape până dimineaţă şi după ce luarăm cina ne culcarăm. Dormirăm însă foarte puţin şi abia răsări soarele că ne şi aflam iarăşi adunaţi pe punte.

   În depărtare se iviră puncte - insulele grupului căutat, după cum ne încredinţa Thackeray şi chiar Hoddge. Începurăm să le cercetăm sistematic, la rând.

   Dar de fiecare dată râmaserăm dezamăgiţi, căci insulele care se iveau înaintea noastră erau, ce-i drept, acoperite cu vegetaţie, dar nu se vedea nici o urmă de stânci. Ne pierdurăm astfel vremea până la amiază şi Hagerstony avu de furcă ca să ne adune pe toţi la masă în cabina de locuit. Deodată căpitanul se ivi în uşă.

   — Ce s-a întâmplat, dragă Thackeray? întrebă lordul.

   — În faţa noastră e yachtul de mahon, raporta bătrânul lup de mare.

   Alergarăm pe punte. Prin telescopul minunat pe care-l avea lordul pe

bord, puturăm recunoaşte lămurit yachtul potrivnicilor noştri. Acum Marian lua el conducerea.

   — Mylord - strigă el energic - lasă yachtul să se abată din drum până când cei doi din faţa noastră nu ne-or mai putea recunoaşte cu ochiul liber nici măcar ca un punct. Nădăjduiesc că n-au ocheane atât de puternice ca noi. Dacă îi vom urmări acum, poate că ne-or aduce la insula pe care o căutăm.

   — Minunat, dragă Farrow! exclamă lordul şi dădu imediat comenzile trebuincioase.

   Imediat „Lady Jane" îşi micşoră viteza şi peste puţin timp, nici noi nu mai puteam vedea yachtul celălalt prin telescop decât ca un punct foarte mic. Călătoria ţinu până seara, apoi se ivi din nou Thackeray şi întreba:

   — Am ieşit din grupul Insulelor Torres. Să continuăm cu urmărirea yachtului străin?

   — Da.

   — Răspunse Marian, fără să-l întrebe pe lord - numai astfel vom putea găsi insula căutată.

   Până atunci trecusem cu vederea să-l punem în cunoştinţă pe căpitan cu planul nostru - ceea ce făcu acum Hagerstony şi spre nespusa noastră uimire, Thackeray zise liniştit:

   — Cunosc insula aceasta. E drept că o erupţie vulcanică i-a cam schimbat înfăţişarea acum vreo zece ani, dar eu însumi am mai văzut - întâmplător, de altfel - stâncile acelea ciudate. Dacă cotim acum spre nord, dăm de-a dreptul la insulă.

   Ne uitarăm unul la altul, apoi lordul hotărî:

   — Ne îndreptăm imediat spre insulă.

   — Da - interveni Marian - de mult bănuiam eu că yachtul ăla afurisit vrea sa ne rătăcească. Şi deoarece nimeni în Mergui nu ştia despre o insulă cu stânci atât de ciudate, sunt şi eu încredinţat că domnul căpitan al nostru cunoaşte locul cu pricina. Aşa dar, înainte spre nord!

   Yachtul făcu un viraj şi luă direcţia nouă. După un timp se ivi în

depărtare la orizont un punctuleţ şi Thackeray exclamă mulţumit:

   — Asta e insula. E drept că vom găsi cu greu un loc de ancorare, căci toate coastele sunt scobite; va trebui să mergem cu bărcile la mal.

   — Asta nu face nimic - răspunse lordul - pentru mine principalul lucru e să fie acolo palmieri, verde primejdios şi monştri.

   — Îmi pare rău, dar cu astea nu vă pot servi - râse căpitanul - căci nu m-am ocupat cu insula aia atât de aproape. Acum cred că trebuie să ancorăm, căci peste o jumătate de ceas se înnoptează.

   — Aşa e - zise lordul - să mergem mai departe, până vom avea insula la câteva sute de metri înaintea noastră.

   Luasem ocheanul lordului şi privii insula îndepărtată. Nu descoperii nimic deosebit, aşa că lăsai ocheanul jos şi începui să privesc orizontul de jur-împrejur. Când mă uitai îndărăt, însă, tresării speriat, căci zării atunci prin ochean... yachtul cafeniu, care ne urmărea acum.

   La strigătul meu de alarmă, tovarăşii dădură fuga şi cu toţii privirăm spre misteriosul urmăritor. Şi în vreme ce discutam cu aprindere, căpitanul Thackeray stopă vasul şi ancora se lovi de fund. Ne aflam numai la două sute de metri depărtare de insula pe care s-ar fi aflând comoara. Şi când privirăm înapoi la yachtul cafeniu, întunerecul se lăsă brusc.

   Noaptea se scurse în linişte. Când răsări soarele ne aflam cu toţii sprijiniţi de parapet şi priveam spre insula apropiată. Nu se vedea nimic suspect şi lordul dădu porunca să mergem mai aproape cu yachtul. Dar căpitanul se împotrivi:

   — Sunt stânci ascunse pe aici, mylord, care ar putea îi primejdioase pentru „Lady Jane" a noastră.

   Mal bine ar fi dacă v-aţi folosi de barca cea mare?

   — Bine - răspunse Hagerstony, după câteva timp de chibzuială - vom pleca însă singuri. Motorul bărcii îl pot conduce eu şi nu e nevoie ca echipajul să cunoască planul nostru.

   Pune să se aducă în barcă merinde pentru trei zile şi după ce vom fi plecat, întoarce-te şi rămâi trei zile departe de insulă. Dacă în răstimpul acesta nu ne înapoiem, vino iarăşi încoace şi caută-ne!

   Lordul curmă împotrivirea căpitanului printr-un gest energic şi după o jumătate de ceas, plecarăm cu barca mare spre insulă, în vreme ce yachtul întoarse.

   — Sunt curios să văd ce-om întâmpina - zise lordul când ajunserăm la plajă.

   Sări cel dintâi pe uscat şi imediat exclamă uimit:

   — Heavens, aici sunt urme proaspete de tot. Tare ma tem că yachtul străin a sosit înaintea noastră. Hm. e mai bine să ne pregătim pistoalele Dar n-ar fi mai nimerit ca tânăra doamnă să rămână în barcă?

   Doamna Violette se împotrivi însă din răsputeri şi scoase imediat din buzunarul rochiei un revolver mititel.

   — Bravo! exclamă lordul.

   — Coboară!

   Privirăm dunga adâncă pe care o lăsase de curând în nisipul alb o barcă străină. Mai erau apoi trei urme de picioare.

   — Două înguste care trădau o încălţăminte elegantă şi una lată, grosolană.

   — Ăştia par să fi fost cei doi indivizi, cu un marinar - îşi dădu cu părerea Marian. Barca am trimis-o îndărăt şi yachtul lor se află probabil pe cealaltă parte a insulei. Deci: cum spunea lordul: pistoalele pregătite şi cea mai mare atenţie!

   Plaja era lată de vreo două sute de metri, apoi începea mărăciniş încâlcit şi îndărătul acestuia se înălţa o pădure de palmieri uriaşi.

   Când ajunserăm în faţa peretelui verde de plante, Marian, care mergea înainte, ne sfătui să fim cu mare băgare de seamă. Urinarăm încetişor întipăriturile lămurite ale celor trei oameni, care duceau spre o potecă îngustă ce se pierdea în desiş. Să fi fost croită de vreo fiară? Sau era „monstrul" de care vorbise bunicul Violettei în aiurelile sale?

   Atunci Pongo, care mergea în urma lui Marian, ridică o creangă tăiată de curând şi ne-o arătă. Ne oprirăm ca să ne sfătuim. Lordul stărui însă cu tot dinadinsul să mergem mai departe şi pe bună dreptate zicea că aveam împotriva noastră numai trei bărbaţi, cu care am putea sfârşi repede. Pornirăm deci înainte, dar schimbarăm ordinea de mers, aşa fel că tânăra Violette păşea acum îndărătul lui Marian şi Hagerstony, care veneau în fruntea alaiului şi eu, după ea. În spatele meu mergeau Roule şi Hoddge, iar Pongo încheia mica trupă, înaintaşii noştri - dacă mă pot exprima astfel făcuseră treabă bună, căci poteca era croită printr-un desiş sălbatic şi foarte întortocheată.

   Ne aflam cam prin mijlocul insulei, când dădurăm peste un morman de dărâmături de stânci mari. Recunoşteam lămurit că o forţă uriaşă aruncase unele peste altele masele acestea.

   Eram la faţa locului, deci şi acum se punea chestia să găsim blocul negru pe latura de sud a insulei, de unde trebuia să mergem două sute de paşi spre soare, adică spre răsărit.

   Încetişor, cu ochii şi urechile în toate părţile, ocolirăm câmpul stâncos. Cu spărturile şi colinele sale numeroase oferea ascunzători minunate pentru trei inşi, pe care îi ştiam că se află înaintea noastră.

   Marian se opri deodată şi când ne strânserăm în jurul lui arătă spre pământ. Stânca era aici acoperită cu pământ jilav prin care şerpuia un pârâu îngust, mai mult un izvor, căci nu era mai lat de o palmă. Dar de jur-împrejur pământul era umed şi negru şi O mulţime de urme erau întipărite în el şi urmele acestea, erau... de labe de tigru, de diferite mărimi.

   Ne privirăm cam încurcaţi, căci judecând după urmele acestea trebuia să se aţie multe fiare între stâncile acelea încâlcite.

   Prin mijlocul acestor urme duceau întipăriturile picioarelor celor trei bărbaţi. Ei nu se opriseră ceea ce ne făcea să presupunem că nu ştiau ce primejdie ne pândea pe aproape.

   Trecurăm pârâiaşul şi ajunserăm curând iar pe stânca golaşă. Tufele deveneau din ce în ce mai dese, erau presărate câte una şi pe partea stângă a potecii stâncoase, în vreme ce blocurile de piatră erau tot mai mici şi mai rare. Se sfârşea deci cu stâncile şi în ţinutul acesta trebuia să se afle comoara. Noi debarcaserăm pe partea de nord a insulei, pentru că jos, pe partea de sud, barca ni s-ar fi sfărâmat de stând.

   Potecuţa cotea acum brusc spre stânga, în jurul unei stânci înalte şi negre, iar noi ne încetinirăm paşii. Insula se lăsa aci în jos spre mare. Tufe joase acopereau povârnişul lung din care îşi înălţau crestele câţiva palmieri înalţi. Şi la stânga noastră, dinspre răsărit, se ridica un palmier mai frumos şi mai mare decât toţi ceilalţi. Acesta trebuia să fie copacul cu pricina, căci ne aflam lângă „blocul negru" despre care vorbise bunicul Violettei şi depărtarea palmierului - două sute de paşi spre soare răsare - corespundea întocmai. Dar unde erau potrivnicii noştri?

   În vreme ce stăteam încă nehotărâţi, se ivi ceva care puse capăt repede nehotărârii noastre.

   V.

   MONSTRUL.

   LA CEL MULT O SUTA DE METRI de noi răsună un ţipăt înfiorător, care încetă însă repede într-un horcăit. Era ţipătul de moarte al unul om. Să-şi fi luat oare monstrul cea dintâi pradă?

   Dar chiar dacă acolo, în faţa noastră, erau duşmanii noştri, erau şi ei oameni şi trebuia să le venim în ajutor. Pornirăm repede, străbăturăm poteca îngustă de-a lungul stâncilor şi găsirăm îndată o cărăruie printre tufe, care ducea spre răsărit.

   Frunze şi crengi rupte ne dovediră din nou că străinii se folosiseră de poteca asta. Pornirăm în goană devale, însufleţiţi numai de dorinţa de a veni în ajutor celor primejduiţi. Marian şi Hagerstony erau cu mult înainte, căci doamna Violetta nu putea să alerge prea repede sub căldura înăbuşitoare ce domnea printre tufe.

   Şi singură nu trebuia s-o lăsăm. Dar deodată, după ce trecurăm de un cot mic al poteci, pe care Marian şi lordul şi dispăruseră, îi văzurăm - vreo treizeci de metri înaintea noastră - oprindu-se din fugă şi scoţând

revolverele.

   — Sus mâinile! strigară el în acelaşi timp, dar lăsară repede braţele în jos şi se uitară necăjiţi unul la altul. Îi ajunserăm repede şi lordul zise:

   Cei doi străini eleganţi au dispărut tocmai în partea cealaltă a luminişului, printre tufe. Se grăbeau grozav şi nu s-au sinchisit de strigătul nostru. Acum să ştii că au să se ascundă acolo şi să ne ciuruiască de gloanţe când ne vom apropia.

   — Nu prea cred, căci groaza le-a luat minţile! răspunse Marian. Al treilea lipsea şi cred că a avut un sfârşit grozav în luminişul acesta din faţa noastră. De dânşii n-avem ce ne teme, dar trebuie sa ne ferim de o primejdie necunoscută.

   Ieşirăm încetinel de pe potecă şi ne oprirăm la marginea luminişului. Cu pistoalele în mână cercetarăm în jurul nostru şi deodată îl auzirăm pe Marian spunând:

   — Nu se poate să fi fost un tigru. Iarba din luminiş e neatinsă, pe câtă vreme urma oamenilor se vede lămurit ca o dungă întunecată. S-o urmăm cu băgare de seamă!

   — Aici, cei doi indivizi eleganţi au cotit brusc şi au făcut un semicerc larg, zise el după câtva timp de mers, se vede lămurit că au fost numai doi, căci urma e cu mult mai îngustă şi nu atât de adâncă. Aşa dar, celui de-al treilea nenorocirea trebuie să i se fi întâmplat cu puţin înaintea mea.

   — Mariane, verdele primejdios, exclamai eu luminat. E în faţa ta.

   La câţiva paşi înaintea prietenului meu, iarba căpătase o culoare de un verde ciudat Era o pată rotundă cu un diametru de vreo zece metri. La chemarea mea tovarăşii dădură buzna şi deodată Pongo strigă:

   — Massers stă pe loc, Pongo arată!

   Ridica o piatră grea şi o aruncă pe pata cea verde. Cu un zgomot neobişnuit se deschise capacul verde şi o masă neagră înghiţi piatra. Apoi acoperitoarea amăgitoare se aşeză iar peste locul unde dispăruse piatra.

   Ma privirăm îngroziţi. Asta era într-adevăr o capcană drăcească, pe care natura o aşezase aici. Ne puteam închipui groaza de care fuseseră cuprinşi cei doi potrivnici ai noştri când tovarăşul lor, care mergea înainte, fu înghiţit deodată de mormântul acesta înfiorător.

   — Să fugim din luminiş, propuse Marian. Pe nenorocitul acela să-l ierte Dumnezeu, deşi venise pe insulă cu gânduri rele.

   Tăcuţi, ocolirăm covorul primejdios şi găsirăm de cealaltă parte a luminişului poteca pe care goniseră cei doi fugari. O străbăturăm repede şi după vreo sută de metri numai dădurăm iar de un luminiş mic, pe a cărui margine, la stânga, se înălţa palmierul căutat. La rădăcina lui se afla aşadar îngropată comoara. Privirăm cu încordare într-acolo, dar nici unul nu făcu un pas spre palmier.

   Străbăturăm şi luminişul acesta şi când regăsirăm poteca la capătul celălalt şi o urmarăm timp de câteva minute, auzirăm la vreo sută de metri înaintea noastră două răcnete de spaimă.

   Pornirăm în goană şi după ce trecurăm de un tufiş mare, ne găsirăm lângă un golf lung şi îngust, care se întindea dinspre coasta de răsărit cel puţin cinci sute de metri în insulă.

   În aceeaşi clipă îmi zisei că acest golf era „scobitura", de care vorbise bunicul doamnei Violette. Aici sălăşluia probabil „monstrul". Aproape de apă, cuprins între pereţi înalţi de patru metri, şerpuia o potecă îngustă.

   La jumătatea drumului spre mare zărirăm pe cei doi potrivnici eleganţi, care alergau nebuneşte, ne apropiam din ce în ce de locul unde cei doi oameni scoseseră ţipete de spaimă. Mă uitai într-o crăpăturii adâncă a stâncii, dar nu putui zări nimic şi-mi întorsei privirea pe doamna Roule, care mergea înaintea mea, pe urmă la apa golfului şi mă mirai cât de verde era.

   — Totuşi, atât de străvezie încât puteam vedea până în fundul ei.

   Zării un bloc uriaş de stâncă neagră lângă ţărm, înfipt în apă. Marian

trecu înainte, de asemeni şi Hagerstony. Când însă doamna Violette fu la aceeaşi înălţime cu blocul acesta de stâncă, observa deodată că culoarea lui deveni mai luminoasă, până căpătă o lucire roşie-gălbuie.

   Pongo, care se vede că zărise şi el această minune a naturii, scoase deodată un strigăt de prevenire şi în clipa următoare, auzi îndărătul meu respiraţia lui gâfâitoare. Apoi mă simţii împins în lături şi uriaşul trecu ca o săgeată prin faţa mea.

   Tocmai când mă pregăteam să-l întreb ce se întâmplase, vorba îmi muri pe buze, căci de pe blocul de stâncă roşiatică se desprinse deodată un şarpe de vreo şapte metri lungime care, începând de la gâtul gros ca un braţ de om, se îngroşa tot mai mult. Şi monstrul acesta grozav se încolăcea în jurul picioarelor tinerei femei.

   Violette Roule scoase un ţipăt înfiorător şi se prăbuşi la pământ. Monstrul marin ameninţa s-o tragă în adâncime.

   — Dar Pongo veghea şi cu o lovitură de cuţit spintecă trupul roşiatic al reptilei.

   Un şuvoi de sânge ţâşni din corpul spintecat şi dihania se descolăci de pe picioarele tinerei femei. Lordul Hagerstony, care se întorsese repede, auzise ţipatul, sări înapoi şi smulse pe nenorocită din apropierea capului retezat al şarpelui, care se abătea în spasmuri pe potecă.

   — Massers fuge, repede, repede! se auzi atunci glasul lui Pongo.

   Abia sfârşi vorba că alţi doi şerpi ieşiră din blocul de stâncă. Unul din ei înhaţă picioarele lui Pongo, iar celălalt plutea ameninţător deasupra capului său.

   Cu o lovitură de cuţit uriaşul spintecă trupul târâtoarei acesteia, apoi făcu acelaşi lucru cu cea de la picioare.

   În aceeaşi clipă detunară gloanţe din pistolul lui Marian şi le văzui biciuind apa drept spre blocul de stâncă. Prietenul meu strigă:

   — Robert, trage asupra lui, repede, poate că fuge.

   Nu ştiam pe cine crede Marian, dar descărcai repede arma spre misteriosul bloc de stâncă, a cărui culoare devenise deodată de un roşu aprins şi care porni spre adâncul apei. Un mănuchi de şerpi uriaşi se luară după el şi abia acum recunoscui că fusese un polip cât toate zilele, din ale cărui opt tentacule Pongo tăiase trei.

   Acesta era aşa dar „monstrul" despre care pomenise bunicul Violettei. Răsuflarăm uşuraţi când îl văzurăm dispărând la fund.

   Trebuia să ne ocupăm iar de potrivnicii noştri. Marian îi zări din nou cel dintâi.

   — Stau pe ţărmul mării - zise el - şi mi se pare că ne privesc prin ochean.

   Lordul duse imediat la ochi minunatul său binoclu şi bombăni:

   — Fireşte, au observat lupta lui Pongo. Uite, acum se fac nevăzuţi le stânga, în spre nord, numai de n-ar lua barca noa...

   Nu-şi sfârşi fraza, căci Marian o luă repede la picior şi strigă:

   — Daţi-i drumul, trebuie să ne grăbim. N-am poftă să petrec trei zile pe insula asta care mişună de tigri, după cât se pare. Poate îi mai împiedecăm să ne fure barca. Robert, rămâi tu cu doamna Roule, suntem destui noi să le venim de hac.

   Şi însoţit de lord şi Pongo porni în fugă, iar eu cu Hoddge şi Gaston Roule ramaserăm lângă soţia acestuia.

   Când ajunserăm la mare zărirăm pe cei trei tovarăşi ai noştri ca nişte puncte în depărtare. Cât despre cei doi fugari, nici urmă. În curând dispărură pe după colţul coastei de nord şi Marian, Hagerstony şi Pongo.

   Îndată după asta auzirăm slab pocnetul câtorva împuşcături şi când după câtva timp ajunserăm şi noi la coaste de nord, văzurăm în largul mării plutind un punct mic, care se îndepărta repede.

   Lordul ne ieşi în întâmpinare.

   — Au scăpat - zise el - acum trebuie să rămânem pe insulă până va veni să ne ia Thackeray. Să sperăm că ne vom împăca cu tigrii.

   Marian şi Pongo se apropiară şi ei acum.

   — Ceea ce a fost mai primejdios a trecut, zise prietenul meu. Plin de curaj, iar de tigrii nu trebuie să ne mai temem dacă ne vom petrece noaptea în copaci. Hai să mergem îndărăt, putem porni fără frică de-a

lungul golfului, apoi vom căuta comoara.

   Se puse iar în fruntea convoiului, în vreme ce Pongo îl încheia.

   Ajunserăm osteniţi în luminişul cel mic şi merserăm spre palmierul la rădăcina căruia presupuneam c-ar fi îngropată comoara.

   — Aşa! făcu lordul. Acum să ne punem pe săpat, poate găsim lada ascunsă de bunicul d-tale, doamnă Violette.

   Şi în vreme ce Pongo începu să taie crengi spre a face colibe pentru noapte, noi ne îndeletniceam cu săpatul.

   Hoddge şi Roule aveau cu ei nişte sape mici pe care lordul le cumpărase în Mergui. Începurăm să scormonim sistematic pământul în jurul copacului uriaş, făcând cu schimbul.

   Abia după două ceasuri luă şi Pongo parte la munca asta. Până atunci construise colibe de frunziş pe trei palmieri alăturaţi, unde ne puteam adăposti cât se poate de bine.

   Şi când el începu să sape cu putere pământul, auzirăm deodată un sunet înăbuşit; fierul sapei lui se izbise de ceva tare. După câteva minute, ieşi la iveală o ladă mare din lemn înnegrit de vreme şi care rezistase umezelii pământului.

   Într-o tăcere solemnă duserăm lada în mijlocul luminişului. Lordul îşi scoase casca tropicală şi după ce îşi drese glasul, începu:

   — Tovarăşi, am izbutit. Mă bucur din inimă că simpatica doamnă şi-a atins ţelul vieţii. Cât e de minunată moştenirea unui mort, în care nimeni nu vroia să creadă! Să înălţăm o scurtă rugăciune pentru sufletul răposatului, înainte de-a deschide comoara. Pentru mine asta e o clipă sfântă.

   Mişcat de cuvintele pline de seriozitate ale viteazului lord, ne scoaserăm şi noi căştile şi plecarăm capetele. Dar gândurile noastre pioase fură întrerupte în chip cu totul nepotrivit:

   — Sus mâinile!

   Strigătul acesta răsuni deodată din câteva gâtlejuri şi când ne întoarserăm cu iuţeala fulgerului, zărirăm ţevile a opt pistoale, în mâinile a tot atâţia marinari, iar în mijlocul acestora stăteau zâmbind... cei doi domni eleganţi, cari, cu câteva ceasuri înainte fugiseră îngroziţi din faţa polipului uriaş.

   Cel mai înalt se înclină şi zâmbind în batjocură, zise:

   — Constat cu plăcere că v-aţi conformat imediat somaţiei noastre. Mie şi prietenului meu ne este foarte penibil să ne folosim de măsuri violente. Din discuţia d-voastră de la restaurant am aflat de comoara aceasta, care se află probabil în lada de faţă şi am hotărât îndată s-o „salvăm" pentru noi. Ceea ce ne-a şi reuşit. Ne vom îngădui, deci, să luăm lada cu noi. Presupunem că yachtul d-voastră va veni în scurt timp să vă ia, aşa că vă putem lega fără grijă de copacii de aici. Vă rog,

apropiaţi-vă unul câte unul. Repede!

   Cuvântul acesta din urmă fusese rostit cu ton atât de aspru şi poruncitor încât Hoddge, căruia i se făcuse semn cel dintâi, păşi imediat spre grupul duşmanilor noştri. Fu legat la repezeală.

   — Ascultaţi - strigă Hagerstony plin de mânie - yachtul meu vine abia peste trei zile. Cred că nu aveţi de gând să ne lăsaţi atâta timp atârnaţi de copaci. Chiar dacă sunteţi bandiţi, nu-mi pot închipui să fiţi şi ucigaşi.

   Cel mei înalt se înclină, zâmbind.

   — Vă mulţumesc pentru părerea bună ce o aveţi. Vă vom lega deci în aşa fel încât să vă, puteţi elibera peste câteva ceasuri.

   — Se pare că nu ştii că grupul de stânci din mijlocul insulei mişună de tigrii, strigă Hagerstony, furios.

   — Decât până se întunecă nu vom izbuti să ne eliberăm, suntem pierduţi.

   — Tigri? Nu, de asta n-am auzit încă. Dacă totul e aşa cum spuneţi va trebui să vă grăbiţi cu eliberarea şi cred că veţi considera ca o mare favoare daca vă vom lăsa armele. Aşa dar. Vă rog, domnilor, poftiţi mai repede, n-avem mult timp de pierdut.

   Nu ne puteam împotrivi acestei invitaţii amabile, însoţită de ţevile a opt revolvere şi după câteva minute eram cu toţii legaţi de nişte trunchiuri groase.

   De Pongo se îngrijiră mai mult decât de ceilalţi. Marinarii luară apoi în primire lada cu comoara. Când dispărură pe după tufe, mai-marele bandei se înclină politicos şi zise:

   — Nădăjduiesc că veţi izbuti să vă eliberaţi cât mai curând. Ar fi păcat, zău, dacă tigrii v-ar face vreun râu. Rămâneţi cu bine!

SFÂRŞIT

Volumul 58

INSULA TIGRILOR

   LANȚUL AVENTURILOR

   — CA CEI DINTÂI CREŞTINI! zise Marian în şoaptă şi îşi plimbi privirea în jurul luminişului.

   Şi avea dreptate, căci eram legaţi, ca şi martirii creştinismului, de trunchiurile palmierilor puternici, la mică distanţa unul de altul.

   — Impresia asta mi-o face şi mie, scrâşni, în vreme ce smucea din toate puterile, fără să-şi poată slăbi însă legăturile.

   — Massers stă liniştit! se auzi deodată glasul lui Pongo, pe care duşmanii noştri îl legaseră de palmierul uriaş, între rădăcinile căruia fusese pitita lada cu comoara.

   Uriaşul îşi încorda auzul, apoi şopti:

   — Vine bărbaţi!

   Ramaserăm tăcuţi şi ascultarăm cu atenţie, în cele din urmă auzirăm aproape de tot trosnetul unei crengi.

   Deodată, bărbatul elegant care ne părăsise cu puţin înainte se ivi în faţa noastră şi zise:

   — M-am întors, domnilor, pentru că m-am temut ca marinarii noştri l-au legat totuşi prea strâns pe lord. Şi n-aş dori ca tigrii, de care ne-aţi pomenit, să vă facă ceva. De aceea am hotărât să-i iau cu mine pe lord la coastă - fireşte că armele lui vor rămâne aici - şi după ce vom fi plecat noi, el va putea veni înapoi ca să vă dezlege. Fred, Jack, tăiaţi legăturile lordului!

   Doi marinari vânjoşi păşiră în luminiş, luări armele lordului, pe care le puseră de o parte, apoi îi tăiară funiile. Hagerstony se supuse apoi invitaţiei şefului bandei şi porni înainte cu cei doi marinari. Când ei se făcură nevăzuţi, individul elegant se întoarse spre tânără femeie şi zise politicos:

   — Mi-e foarte neplăcut, stimată doamnă, că ceea ce am confiscat noi e comoara bunicului d-voastră. Dacă vom izbuti s-o transformăm în bani, vă vom trimite şi dumneavoastră o parte. Vreţi să-mi daţi adresa?

   Doamna Violette nu răspunse, lucru ce ne bucură. Banditul aştepta câteva minute, se făcu ca racul, apoi dădu din umeri şi urmă:

   — Cum doriţii, am vrut să fiu binevoitor, dar acum cred că e mai bine aşa. Rămâneţi sănătoşii!

   După ce dispăru. Marian zise:

   — Foarte bine aţi făcut, doamnă. Nu trebuie să primiţi daruri de la omul acesta. Lasă că îi luăm noi îndărăt comoara!

   Privii fără voie spre Pongo şi văzui că smucea din toate puterile, dar cu metoda de funiile cu care era legat. La stânga

mea era legat Marian, care făcea şi el eforturi să se libereze.

   Încercai şi eu imediat să-mi slăbesc legăturile, dar mă văzui silit să renunţ, căci frânghiile îmi tăiau carnea.

   Minutele păreau nesfârşite. Eram ca paralizat şi priveam ţintă la Pongo, care îşi sucea mereu trupul, încercând să se libereze.

   Întunericul se lăsă brusc, ca la Tropice şi Hagerstony nu se înapoiase încă. Îmi întinsei trupul şi privii încordat în beznă. Nu văzui decât ochii luminoşi ai cicadelor care se înălţau din iarbă - dar urechea îmi fu izbită deodată de nişte sunete, care ar fi făcut să bată mai tare până şi inima celui mai curajos vânător: mârâitul câtorva tigri, care părăseau acum culcuşurile, ca să pornească după pradă.

   Erau încă departe şi ar fi putut trece ceasuri întregi până să ajungă în luminiş; ştiam însă că lordul trebuia să treacă prin apropierea lor. Dacă ar fi venit pe poteca scurtă dea curmezişul insulei, în loc să alerge pe plajă, ceea ce i-ar fi luat mai mult cu o jumătate de ceas de drum.

   — Luna va răsări în curând, zise Marian şi atunci lordul va putea alerga mai repede. Nădăjduiesc că a şi trecut de locul primejdios. Mai cred că în cel mult o jumătate de ceas va fi aici, astfel că vom mai avea timp să ne punem la adăpost în palmieri.

   — Crezi cu adevărat că tigrii vor veni încoace? întrebă, cu teamă, doamna Roule.

   — Se prea poate. Dar nu ne vor putea face nimic când vom fi în corturile de frunziş pe care ni le-a construit Pongo în palmieri şi uite că avem şi lumină.

   Luna îşi trimise razele-i palide deasupra luminişului, aşa că acum puteam vedea fiecare firicel de iarbă. Numai Pongo nu se zărea în umbra palmierului, dar îl auzii mormăind şi-l întrebai:

   — Ei, Pongo, cum stai?

   — Pongo liber îndată - şopti el - dar tigrii vine şi ei îndată. Oh! Şi lord aici, bine, repede face liber.

   Hagerstony se ivise ca din pământ şi alergă spre prietenul nostru negru.

   — Cred că mă urmăreşte unul, exclamă el gâfâind. Repede, Pongo, ajută-mă să-i dezleg pe tovarăşi!

   — Pongo omoară întâi tigru, răspunse uriaşul, cu un calm desăvârşit. Pongo aude el, lord taie repede legături. Oh, aici!

   Pongo ieşise din umbra palmierului şi când se ivi în luminiş un tigru puternic, alergă spre el. Braţul înarmat cu suliţa se ridică fulgerător - dar era prea târziu, căci fiara sărise asupra bunului nostru prieten. Doamna Roule scoase un ţipăt de groază, Hoddge înjură, iar eu închisei ochii o clipă, căci nu vroiam să văd priveliştea aceea înfiorătoare.

   — Ah. Pistolul meu! îl auzii pe lord strigând şi deschisei repede ochii, nădăjduind să-l văd pe Hagerstony doborând fiara cu un glonţ bine ţintit.

   Văzui însă cu uimire că Pongo îşi ajutase singur.

   Se apleca cu iuţeala fulgerului şi înfipsese suliţa cu vârful în pământ, aplecată, în aşa fel că tăişul lat şi ascuţit se înălţa deasupra capului său, iar rând tigrul se lovi de fier, el se aruncă îndărăt.

   Vârful lat al suliţei se înfipse adânc în trupul animalului, care, în clipa următoare, începu să se zvârcolească în pământ în spasmurile morţii.

   Izbucnirăm în urale de admiraţie, dar uriaşul negru răcni deodată la lord:

   — Pe copac, repede, tigru vine!

   Înhăţă pe micul Hagerstony şi dispăru cu el în umbra palmierului. În clipa următoare se repezi în luminiş un al doilea trup uriaş - tigroaica!

   Tigrul răpus îşi întinse labele, horcăi înăbuşit, se mai zvârcoli de câteva ori şi rămase nemişcat. Tigroaica se apropia de cadavru, îl scutură, îl linse cu dragoste şi izbucni deodată într-un răcnet sfâşietor. Îşi înălţă apoi trupul deasupra aceluia al tovarăşului ei şi îşi îndreptă ochii arzători asupra tinerei femei care se afla mai aproape de ea.

   Doamna Violette scoase un ţipăt ascuţit şi îşi pierdu cunoştinţa. Atârna leşinată de funiile ei, în vreme ce tigroaica îşi făcea vânt să sară...

   Atunci, însă, detunară două împuşcături dinspre palmierul îndărătul căruia dispăruseră lordul şi Pongo.

   Gloanţele nu-şi greşiră ţinta. Trupul fiarei se prăbuşi la pământ şi după câteva zvârcoliri se întinse pentru deapururea.

   Imediat, Pongo alunecă în jos de-a lungul trunchiului şi alergă prin luminiş spre Marian, căruia îi tăia legăturile. Prietenul meu scoase repede cuţitul şi mă liberă pe mine, în vreme ce Pongo făcea acelaşi lucru cu doamna Roule, pe care o ridică apoi pe braţe. Noi liberarăm pe Hoddge şi Roule, în care timp Pongo şi dispărea cu povara lui pe cel mai apropiat palmier. Roule îl urmă, iar Hoddge se cătară pe copacul în care se afla lordul.

   Când ajunserăm la cele două colibe de frunziş dintr-al treilea palmier, găsirăm pe Pongo jos lângă trunchi şi veni la noi sus. Socotise că se cuvine să lase singură pe tânăra pereche.

   — Cum îi merge soţiei d-tale? strigă lordul spre tânărul francez.

   — Mulţumesc bine, tocmai s-a trezit. A început să se liniştească.

   — Asta mă bucură, răspunse Hagerstony.

   Pongo lucrase cu atâta măiestrie colibele, încât ne puteam întinde în voie şi frunzişul care servea de aşternut era destul de moale. Cu toată agitaţia prin care trecusem, adormii îndată şi după cum îmi spuseră tovarăşii a doua zi, le mersese şi lor la fel.

   Renunţarăm la ceaiul de dimineaţă, deoarece lordul ne spuse că duşmanii noştri lăsaseră merinde pe plajă. Nu vroise să se care cu ele în seara trecută, căci se temea că nu va sosi destul de devreme ca să ne elibereze.

   — Vom merge cu d-ta, mylord - zise Marian - căci doresc să aprind pe coasta de vest un foc mare şi cu ajutorul crengilor umede săi fac să se înalţe o trâmbă înaltă de fum. Poate că domnul căpitan Thackeray va vedea semnalul şi va veni cu yachtul „Lady Jane". Atunci nu vom fi nevoiţi să aşteptăm trei zile ci vom putea porni îndată în urmărirea bandiţilor.

   — Minunat! exclamă lordul.

   — Aşa vom face.

   II.

   SALVAREA ÎN ULTIMA CLIPĂ.

   DUPĂ CUM AM AMINTIT în povestirea trecută pe insula cu pricina, în mijlocul unui mic luminiş se afla un loc, pe care bunicul tinerei femei îl numise „verdele primejdios". De sigur că era un fost crater de vulcan, umplut acum cu nămol gros şi acoperit cu o pătură vegetală verde, care înşela privirea. Un marinar din cei care însoţiseră pe duşmanii noştri dispăruse în groapa aceasta grozavă.

   Ajunserăm acum în acest luminiş şi ocolirăm locul primejdios. Pongo era cu mult înaintea noastră şi tocmai vroia să cotească pe poteca îngustă - care ducea spre mijlocul insulei, prin labirintul de stânci - când se opri brusc şi ridică mâna în semn de prevenire.

   Ramaserăm imediat pe loc, stând liniştiţi căci prietenul nostru negru trebuie să fi simţit vreo primejdie. Acum sări deodată îndărăt cu paşi de uriaş şi se opri aproape de tot de stratul verde al craterului cu nămol. Noi ne aflam la stânga lui şi ne lipirăm de tufe. Ţineam puştile în mână şi aşteptam încordaţi evenimentele.

   Pongo se-ntoarse spre noi şi şopti: „Tigru" - iar în clipa următoare trupul vărgat al unui tigru uriaş îşi făcu loc în luminiş.

Se opri o clipă când zări făptura mare a lui Pongo, scoase apoi un pufăit furios şi se repezi înainte. Ştiam că fiara ar fi putut străbate distanta dintr-o singură săritură şi ridicară îndată puştile ca să-l împiedecăm să sară a doua oară. Dar Pongo strigă cu asprime:

   — Massers nu împuşcă! Avea dreptate, căci exista primejdia ca tigrul să se azvârle imediat asupra noastră dacă nu-l nimeream de moarte de la început. Şi Pongo vroia să preîntâmpine asta, din consideraţie pentru doamna Violette.

   Fără voie lăsarăm în jos puştile, dar când fiara făcu pregătiri pentru a doua săritură asupra lui Pongo. Avui simţimântul că n-am procedat cum trebuie, căci prietenul nostru stătea liniştit în faţa fiarei, fără să pună mâna măcar pe suliţa-i grozavă.

   Doamna Violette strigă înspăimântată, crezându-l pierdut pe credinciosul negru, iar noi ridicam din nou armele ca să trimitem câteva gloanţe tigrului - dar Pongo făcu atunci o săritură ca de ştiucă înspre fiară şi se strecură sub labele ei.

   În clipa următoare se răsucise şi stătea cu suliţa ridicata îndărătul animalului întărâtat. Acum văzurăm de ce Pongo se aşezase atât de aproape de craterul amăgitor, căci atunci când tigrul sari înapoi, aluneca pe marginea terenului, scoase un răget înfiorător, ca şi cum ar fi bănuit primejdia grozava în care se afla, încerca cu disperare sa se ţină cu labele dindărăt, dar în zadar.

   Capacul verde se deschise şi trupul uriaş aluneca în nămolul negru. Gura morţii se închise în loc deasupra fiarei, reluându-şi înfăţişarea dinainte.

   Pongo se întoarse liniştit şi merse spre poteca de unde ieşise tigrul. Noi îl urmarăm în timp ce lordul nu mai contenea sa bocească blana tigrului, pe care o pierdusem. Doamna Violette mergea cu capul plecat îndărătul soţului ei şi din când în când era scuturata de un fior.

   Marian, care încheia mica trupa în spatele meu, îmi şopti:

   — Trebuie sa ne cărăm cât de repede de pe insula, căci altfel se prăpădeşte femeiuşca noastră. Ma tem ca vom avea al dracului de furca cu tigri, căci sunt întărâtaţi după moartea tovarăşilor lor.

   — Sunt de părere - ma tem şi eu ca vom mai da ochii cu cineva pe lângă apa, pe malurile căreia se vad urmele lor în număr atât de mare. Ei, ce a păţit Pongo?

   Negrul se oprise şi privea atent în juru-i. Ne apropiam de el cât ne îngăduia poteca îngustă.

   — Massers nu aude? Animale neliniştit, vine mai aproape...

   Da, acum auzeam şi noi, în depărtare, un zgomot ciudat care se apropia repede. Erau foşnete şi pârâituri, ca şi cum şi-ar fi făcut loc trupuri multe printre tufe.

   — Animale vine aici! Şopti iar Pongo foarte iritat. Fugim repede în copac!

   Arata spre un arbore uriaş, la vreo cincisprezece metri de noi. Îşi scoase cuţitul sau mare şi începu sa croiască un drum printre tufe.

   Zgomotul ciudat se auzea tot mai aproape şi acum se auzeau şi sunete care ne făcură sa ne cutremuram; pufăitul şi sforăitul mai multor tigri.

   — Massers repede! striga Pongo care se şi apropiase de copac.

   Sari repede înapoi, împinse în laturi pe Hagerstony şi Hoddge,

apuca pe doamna Violette cu un singur braţ ca pe un copil îndărăt la copac şi se căţără cu povara sa. Când ajunse la vreo zece metri de pământ o aşeză pe tânăra femeie pe o craca groasa, apoi privi la noi în jos.

   Lordul, Hoddge şi Roule se şi căţăraseră vreo câţiva metri, pe când Marian de-abia se pregătea sa înceapă urcuşul. Eu stăteam cu un pas mai departe, ca sa nu-l împiedic pe prietenul meu, când îl auzii pe Pongo răcnind:

   — Repede, Messer Bertram, repede, animale vine!

   — Repede, Robert, striga şi Marian care în vremea asta mai urcase vreo doi metri şi privea acum pe deasupra tufelor.

   Sari înainte, ma apucai cu mâinile de trunchi şi începui sa urc. Atunci se auzi de jur împrejurul tufelor şi umbre întunecate, mari ţâşniră din toate părţile şi începură sa dea târcoale copacului. Aproape sa ma atingă una dintre fiare; aruncând o privire în jos recunoscui un mistreţ cât toate zilele.

   Repede urcai încă o jumătate metru, tocmai îşi făceau loc două trupuri vărguţe printre tufe, iar pe lângă copac doi tigri uriaşi. Aproape alături de ei trecură ca fulgerul câţiva mistreţi.

   Urcai repede mai sus şi când mă crezui în siguranţă mă ţinui de o craca şi privii iar în jos.

   Pretutindeni se mişcau tufele şi pretutindeni văzui trupurile întunecate şi cele vărgate zbughind-o printre copaci. Aşadar hrana principală a tigrilor erau mistreţii şi fără voie mi se duse gândul în bunicul tinerei femei care trăise pe aici ca naufragiat o viaţă de om.

   În cele din urma, vânătoarea sălbatică se sfârşi. Abia acum lordul puse întrebarea care ne preocupa pe toţi:

   — Aş dori sa ştiu din calea cărei primejdii grozave au fugit tigrii şi mistreţii fără să se sinchisească unii de alţii? Oare să vie îndărătul lor vreun monstru fabulos, de teama căruia sa piară până şi teama sau frica? În cazul acesta ar fi poate mai bine daca ne-am retrage şi noi pe coasta de sud.

   — E cu neputinţa ce spui d-ta - răspunse Marian. Eu nu cunosc nici un animal care să stârnească o astfel de panica. Numai focul ar putea stârni o astfel de panica, dar l-am fi observat noi de la o astfel de înălţime. A! Ce să fie asta?

   Un bubuit îndepărtat ca de tunet se auzi dinspre apus.

   — Hm... pe cât putem vedea, nu se zăreşte nici un nor pe cer - zise lordul.

   — Poate că e vreun vapor de război englez care face exerciţii pe mare.

   — Pentru atâta lucru n-ar fugi animalele - îşi dădu cu părerea Marian. Ia să ne coborâm noi din copac; când vom fi jos, Vom putea chibzui în care direcţie să ne îndreptăm. Eu cobori cel dintâi, tovarăşii veniră după mine şi la urmă Pongo cu tânăra femeie care tremura din tot trupul.

   — Dumnezeule! exclamă ea, ce nenorocire nouă ne mai paşte?

   — Cred că e numai o furtună puternică - o mângâie Marian - şi animalele au fugit deoarece ele presimt furtunile. Noi însă suntem la adăpost în desiş. A! Uite că iar a tunat. Nu-ţi pierde cumpătul, doamnă, vom părăsi insula curând şi-ţi vom reda comoara. Oho, asta a fost ceva, nu glumă.

   Un bubuit puternic îi curmă vorba şi o răbufneală de vânt fierbinte trecu peste insulă.

   — Pare să se fi dezlănţuit un taifun la nord - zise Hoddge - şi cred că e mai bine să mergem spre sud.

   — Pentru numele lui Dumnezeu, nu la tigrii strigă doamna Violette, înspăimântată.

   — Hm. atunci trebuie s-o luăm spre nord, zise Marian, codindu-se niţel - şi cred că furtuna nu ne va face nimic. Am putea găsi adăpost printre stâncile pe care tigrii le-au părăsit acum.

   — Atunci, la drum! zise lordul cu energie. N-are nici un rost să rămânem aici. Haide, Pongo, ia tu conducerea.

   Uriaşul ridică capul şi adulmecă aerul, apoi păru că vrea să spună ceva, dar aruncând o privire asupra tinerei femei, se răzgândi şi pe drumul croit de el, merse înapoi pe poteca îngustă care ducea la stâncile din mijlocul insulei.

   — Ce să fi avut Pongo? şoptii eu lui Marian, alături de care încheiam trupa. Poate că îi bănuieşte el ce ne aşteaptă.

   — Dacă ar fi ceva foarte primejdios, n-ar merge el spre nord. Mie îmi făcea mai curând impresia că n-ar şti ce ne aşteaptă. Dar

ia spune, ai simţit fi tu că aerul mirosea a pucioasă?

   — Asta ar însemna că ne aşteaptă o furtună grozavă.

   — Atunci nu pricep de ce tigrii şi-au părăsit vizuinile lor din stânci, unde sunt la adăpost, răspunse Marian. În sfârşit. Vom vedea noi.

   Iuţirăm paşii şi după o jumătate de oră, ajunserăm la stăncile de unde fugiseră tigrii. O ceaţă subţire se lăsase asupra locului şi tocmai vroiam să spun ceva asupra acestui fenomen ciudat, când observai cu spaimă că din multa spărturi ale stâncilor ieşea ceaţa aceasta. Acum mirosul de pucioasă se simţea şi mai tare. Lordul făcu o mutră de nedumerire, adulmecă aerul şi zise:

   — Ce ziceţi de asta, domnilor? Acum îmi lămuresc de ce tigrii şi-au părăsit în grabă ascunzătorile. Hi, hi, ce-o să mai fie pe aici! ... Presupun că e vreo erupţie de vapori de pucioasă şi mulţumită acestui fapt nu vom întâlni nici un tigru.

   — Massers repede! strigă Pongo. Pământ rău.

   Un cutremur uşor scutură pământul şi norii de aburi ţâşniră mai deşi din crăpături. Un bloc uriaş de stâncă din apropierea noastră se aplecă pe o parte, căzu la pământ şi se prefăcu în bucăţi cu un zgomot asurzitor. Din locul unde stătuse ţâşni în sus un nor gros şi negru, amestecându-se cu ceaţa de aburi.

   Pongo o luase la goană şi noi după el. Se părea că se pregăteşte o nouă erupţie, căci pretutindeni stâncile trosneau din temelii şi norii ameninţători se înălţau spre cer. Mirosul de pucioasă deveni înăbuşitor, ochii ni se umplură de lacrimi şi o tuse seacă ne scutura pieptul.

   În cele din urmă ajunserăm la pârâiaşul în al cărui pământ moale de pe maluri descoperiserăm la început urmele tigrilor. Acum apa aceasta scotea aburi şi când, îmboldit de curiozitate, vârâi mâna într-unsa, o trăsei repede îndărăt. Apa clocotea aproape. Marian, care alerga după mine, observase şi el şi vârî de asemeni mâna în apă. Ma privi aproape speriat şi-mi zise din fugă:

   — Robert, pare că se va produce o nouă erupţie a vechiului vulcan. Numai de n-ar scuipa lavă, căci atunci se va scurge spre coasta de nord. Animalele au mirosit primejdia şi au fugit spre sud.

   Nu-şi sfârşi bine vorbele că pământul pe care alergam se clătină deodată şi bubuitul sinistru răsună din nou. Acum însă se auzea lângă noi şi ştiam că venea din interiorul pământului.

   O clipă doar şi căzu peste noi o ploaie de pietricele, în vreme ce stâncile dimprejur se prăbuşiră cu zgomot şi nori de fum negru fură zvârliţi în sus.

   — Repede, Massers, repede! răcni Pongo, pe care abia îl mai puturăm recunoaşte în întunerecul care se lăsase deodată.

   Dar o răbufneală de vânt fierbinte ţâşni iarăşi din crăpăturile stâncilor şi împrăştia norii. Acum puteam vedea din nou drumul şi în goană pornirăm spre coasta de nord, ca să scăpăm de erupţia ce ameninţa să se producă.

   În cele din urmă ajunserăm între tufele dese care se întindeau până la plajă.

   Pongo regăsise îndată poteca pe care intraserăm în ajun şi alergarăm pe ea suflând din greu, cu sudoarea curgând şiroaie pe noi, mânaţi de ameninţarea catastrofei dindărătul nostru.

   Doamna Violette începu să se clatine deodată şi înainte să-i pot veni în ajutor, se prăbuşi la pământ. Încercai s-o ridic, dar ea se împotrivi, zicând printre lacrimi.

   — Iartă-mă, de aici nu mai pot fugi. Dumnezeule, ce nenorocire s-a abătut asupra noastră!

   Nu ştiam ce să fac, dar Pongo se ivi deodată lângă mine şi luând în braţe pe tânăra femeie porni înainte.

   — Pleacă repede, Massers! strigă el către Roule, Hoddge şi Hagerstony, care se opriseră şi ei.

   Plecarăm mai departe şi în cele din urmă, ajunserăm la plajă, dar nu ne oprirăm decât atunci când avurăm apa în faţa noastră.

   Pe întinsul mării nu se zărea nici un vas. Insula nu se afla în drumul vapoarelor şi căpitanul Thackeray, ascultând de porunca lordului, se ţinea ascuns cu yachtul său. Întoarserăm privirile şi văzurăm coloana groasă şi neagră de fum care se înălţa în mijlocul insulei.

   — Thackeray trebuie s-o vadă, zise lordul, plin de nădejde. Din partea mea n-are decât să fumege şi mai tare. Ascultă ce-ţi spun eu: astă seară nu vom mai fi pe insula asta blestemată.

   Ca şi cum natura ar fi vrut să vie în ajutorul lordului, se auzi deodată o bubuitură puternică şi din labirintul de stând se înălţă o coloană uriaşă de fum, care se putea vedea la cine ştie câţi kilometri depărtare pe mare.

   — Minunat, minunaţi se bucură lordul. Să ştii că Thackeray a văzut-o şi va veni în curând. Dumnezeule, situaţia se înrăutăţeşte!

   Avea dreptate: Din coloana de fum dindărătul nostru ieşi o flacără roşie, urmată de o bubuitură grozavă, apoi lava arzătoare ţâşni ca o ciupercă uriaşă deasupra locului unde se aflau stăncile.

   Blocuri înroşite, fură zvârlite la zeci de metri înălţime din ciuperca asta clocotindă şi zborul lor ameninţa partea de nord a insulei, unde ne găseam noi. Apoi coloana de foc se nărui cu un

bubuit înfiorător.

   Ne privirăm înmărmuriţi. Lava însemna o mare primejdie pentru noi.

   — Trebuie să fi văzut el priveliştea asta! Murmură lordul şi îşi aţinti privirea asupra mării. Şi „Lady Jane" a mea aleargă repede. Acuş va fi...

   Vorbele sale fură acoperite de o bubuitură grozavă. Se produsese o nouă erupţie a craterului, dar de data asta coloana de foc care se ridica în mijlocul fumului, era mai înaltă şi mult mai mare.

   Blocuri enorme fură azvârlite în toate părţile şi câteva căzură la vreo sută de metri de noi, în desiş. Tufele se aprinseră imediat şi ardeau cu flacără.

   Doamna Violette îşi ascunse capul la pieptul soţului ei, iar noi privirăm cu încordare spre crater, a cărui coloană de foc se prăbuşea acum cu un zgomot asurzitor. Ne uitarăm unii la alţii şi toţi eram palizi ca nişte morţi, căci coloana de foc nu se stinse, ci se întinse încetişor în direcţia spre coasta de nord, unde ne aflam noi. Ne dădurăm seamă îndată de primejdia grozavă care ne ameninţa: lava clocotindă ţâşnea mereu din măruntaiele

pământului şi acoperea această parte a insulei. Dacă Thackeray nu venea repede, eram sortiţi unei morţi grozave.

   — Animalele au fost inteligente - murmură lordul ştergându-şi fruntea de sudoare. Ar fi trebuit să le urmăm.

   Privi din nou spre mare şi clătină capul cu tristeţe. Nu se vedea nici urmă de yacht. Un curent de aer fierbinte venea acum dinspre crater, înăbuşitor şi îmbâcsită de pucioasă. Doamna Violette înălţa capul şi izbucni într-un plâns cu hohote când văzu văpaia care îşi croia drum spre noi din ce în ce mai mare.

   — Până şi copacii înalţi furi cuprinşi de foc şi se înălţau ca nişte făclii uriaşe deasupra desişului în flăcări.

   — Îngrozitor! murmură lordul şi privi compătimitor pe tânăra femeie.

   — Un vapor, un vapor! răcni deodată Hoddge şi arătă spre mare.

   Într-adevăr, departe, la orizont se ivise un punct. Nădejdea şi îndoiala se zbăteau în piepturile noastre.

   Punctul se făcea mai mare din clipă în clipă şi în cele din urmă, Hoddge - care avea ochi experimentat de marinar - strigă:

   — Ura! E „Lady Jane".

După o jumătate de ceas yachtul se mai afla doar la o sută de metri şi îşi încetini viteza, căci acum era împiedicat de stânci

primejdioase. Imediat fură lăsate pe apă două bărci de salvare moderne, cu motoare şi peste câteva minute ne îmbarcarăm. Când pornirăm de la ţărm, ultimele tufe fură cuprinse de flăcări şi lava cotropitoare se scurse peste plaja albă. Iar când acostarăm lângă yacht, lava se revărsa în mare.

   III.

   URMĂRIREA BANDIŢILOR.

   MARINARII DE PE YACHT trebuiră şi se grăbească cu aducerea bărcilor pe punte, căci acum porni de pe insulă un talaz uriaş spre „Lady Jane". Căpitanul Thackeray era om priceput însă şi în câteva minute elegantul vas porni cu toată viteza spre larg.

   Abia acum avurăm răgazul să ne ducem pe puntea de comandă, unde se afla căpitanul.

   — Ai zărit aseară yachtul cafeniu? îl întrebă Hagerstony.

   Thackeray râse:

   — Nu mai e cafeniu, e alb, mylord. Peste noapte l-au vopsit. Dar eu tot l-am recunoscut. Au luat drumul spre Mergui cu toată viteza. M-am gândit imediat că s-a întâmplat ceva pe insulă şi de aceea m-am apropiat atât de mult încât v-am putut vedea prin ochean. Când s-a înălţat coloana uriaşă de fum, am ştiut îndată că trebuie să fi erupt un vulcan acolo şi mă bucuram că voi putea ajunge la timp.

   — Da, dragă Thackeray, a fost chiar la timp, zise lordul. Mulţumesc. Aşa dar, ziceai ca s-au îndreptat spre Mergui? Atunci să pornim şi noi cu toată viteza într-acolo.

   În vreme ce Thackeray dădea comenzile trebuincioase, noi ne întrunirăm în cabina de locuit. Marian luă cuvântul:

   — Fireşte că nu vom găsi yachtul în Mergui, dar va trebui să ne informam în port despre ei apoi sa ne ducem ia Tavoy, Moulmein şi Rangoon, ca şi facem cercetări. În porturi mai mici bandiţii nu sar putea ascunde fără să bată la ochi.

   — Au un avans de peste douăsprezece ceasuri - zise Hoddge - şi prin cercetările ce vom face pierdem mult timp. Crezi, într- adevăr, că-i vom putea ajunge în felul acesta?

   — Într-o anumită privinţă ai dreptate, dragă Hoddge - încuviinţă Marian.

   — Eu tocmai mi-am făurit un plan care cred că nu e rău. Ce-ar fi, milord, dacă ai telegrafia poliţiilor porturilor respective şi le-ai ruga să oprească yachtul? Ai doar instalaţie de radiotelegrafie pe bord.

   — Fireşte - răspunse Hagerstony cu însufleţire - voi da ordin să se transmită imediat telegramele. Haha, îndată ce s-or ivi în vreun port, punem noi măna pe ei!

   — Da - zâmbi Marian - dar vezi că şi planul meu ar putea da greş: se prea poate ca şi yachtul urmărit să aibă instalaţie de telegrafie fără fir şi să prindă telegramele noastre, aşa ca bandiţii sunt preveniţi.

   — Hm... pare-mi-se că ai dreptate. Atunci ce facem?

   — E bine totuşi să telegrafiam. Nu vor cuteza să se oprească în vreun port şi în vremea asta, vom putea afla de la alte vapoare pe unde se aţin dumnealor. Pomeneşte d-ta în telegramele către autorităţile poliţieneşti ca sa anunţe ei de acolo toate vapoarele care trec prin apropiere.

   — Minunat! zise lordul.

   — Vom avea o vânătoare pe mare. Voi da ordinele trebuincioase telegrafistului.

   Hagerstony vru să părăsească încăperea, când intră un marinar.

   — Se zăreşte un distrugător englez - raporta el.

   — Ţine direcţia spre noi. Dă semnalul de oprire.

   — Ei, te pomeneşti că duşmanii noştri or fi pus la cale ceva împotriva noastră.

   — Vom vedea îndată, răspunse Marian, nepăsător.

   Ne înghesuirăm pe scara yachtului, când distrugătorul „Falcon" se apropia cu viteză. Un ofiţer, voinic urcă pe puntea noastră, urmat de doi marinari şi păşi spre lord, salutând politicos.

   — Ah, lordul Hagerstony, exclamă el. Îţi mai aduci aminte de mine?

   — Fireşte, căpitane Hossfield, răspunse Hagerstony vesel şi-i strânse mâna.

   — Cu ce te putem servi?

   — Caut un yacht cafeniu care se aţine prin apele acestea. Îţi pot da chiar o descriere exactă.

   Şi ofiţerul englez ne descrise. yachtul celor doi bandiţi care ne furaseră comoara. Lordul îi lămuri cum stau lucrurile şi în cele din urmă îl întrebă de ce anume caută Hossfield yachtul.

   — Pentru că e furat, răspunse ofiţerul.

   — Atunci află că yachtul e acum alb - zise lordul. Căpitanul Thackeray al meu l-a văzut aseară luând direcţia spre Mergui.

   — Drace! exclamă ofiţerul - atunci să ştii că am trecut pe lângă el acum două ceasuri. Atunci avea direcţia spre sud. Vezi, îmi părea cunoscut, dar culoarea albă m-a înşelat. În sfârşit, vasul meu e rapid, îl mai ajung eu.

   — Atunci mergem şi noi - zise Hagerstony. — „Lady Jane" aleargă cel puţin tot atât de repede ca „Falcon"-ul d-tale. Vreau doar să iau înapoi comoara.

   — Bine, mylord, să pornim împreună la vânătoare. Vom păstra distanţă între noi, atât cât să ne putem vedea cu obloanele. Dacă unul din noi descoperă yachtul, trimite celuilalt o radiograma scurta.

   Hossfield pleca repede la distrugător şi după câteva minute alergam spre sud. Ramaserăm cât mai mult în spatele lui „Falcon" până îi puturăm vedea ca un punct mititel prin ochean. După trei ore de goana, descoperirăm la stânga noastră un punctuleţ. Cu ajutorul ocheanelor înţeleseserăm ca e vorba de yachtul căutat. După încă un ceas de drum - ne aflam cam în dreptul Insulelor Owen - „Falcon" se ivi îndărătul nostru. Deoarece ne apropiasem mult de yachtul bandiţilor, stoparăm aproape cu totul şi în curând distrugătorul se afla atât de aproape de noi încât ne puteam înţelege prin strigate.

   Deodată însă Thackeray exclama iritat:

   — Yachtul a dispărut! A luat-o spre stânga în labirintul de insule.

   — Înainte cu toată viteza! răcni Hagerstony.

   În aceeaşi clipa elicea distrugătorului începu sa biciuiască apa. Merserăm cu viteza unul alături de celalalt cam vreo jumătate de ora, apoi Thackeray răcni:

   — Aici, la stânga a dispărut. A, uite un canal îngust...

   Înştiinţarăm repede pe cei de pe „Falcon": amândouă vasele

stopară şi distrugătorul intra încet pe canalul îngust care şerpuia între insule şi insuliţe, spre uscat. Noi mergeam în urma distrugătorului.

   Din cauza bancurilor de mărgean furam nevoiţi sa mergem încet, aşa ca în doua ceasuri străbăturăm abia vreo cincizeci de kilometri. Ajunserăm într-un golf larg şi la vreo cinci kilometri în faţa noastră se zări la ţărm yachtul căutat. Îndărătul lui se găsea o pădure deasa.

   — Asta e coasta Tenasserim, zise lordul. Poate aici e vreo ascunzătoare a criminalilor. Sau poate ca au observat ca sun urmăriţi şi s-au gândit sa se pitească câtva timp. Sa lăsam lui Hossfield sa ia masurile de rigoare, căci el e o persoana oficiala.

   „Falconul" îşi sporise viteza şi în curând ajunse lângă yachtul alb. Când noi oprirăm pe partea cealaltă, puntea era plina de marinari care percheziţionau interiorul. Peste o jumătate de ceas,

Hossfield veni sa ne spună ca yachtul este pustiu.

   — Atunci sa ştiţi ca bandiţii şi complicii lor au luat drumul spre Siam, zise Marian. În linie aeriana nu sunt decât cincizeci de kilometri până la frontiera. Sa mergem pe uscat sa vedem daca nu dam de ceva urme.

   Afara de noi mai luară parte la expediţie, Hossfield şi câţiva marinari. În nisipul alb al plajei puturăm desluşi clar urmele a zece inşi şi Marian zise îndată:

   — Ăştia trebuie sa fi fost cei doi criminali eleganţi, se vede după forma îngustă a încălţăminte. Şi astelalte opt perechi sunt întipărite adânc ceea ce înseamnă ca sunt ale unor oameni tocmiţi care duceau poveri grele. Printre acestea se va fi fost desigur şi lada cu comoara. Aha, Pongo a şi găsit locul pe unde au pătruns dumnealor în pădure.

   Uriaşul stătea la marginea pădurii şi făcea semne însufleţite. Alergarăm repede într-acolo şi văzurăm începutul unei poteci înguste care înainta dreapta în adâncul pădurii.

   — Hm... face impresia ca poteca asta ar fi croita de mina omeneasca şi folosita adesea, zise Marian. Dar se afla pe aici pe aproape vreun sat mai mărişor.

   — Orăşelul Lenya, răspunse Hossfield, după ce se gândi puţin. Dar e la cel puţin douăzeci cinci kilometri spre nord. Dacă poteca asta duce mai departe în aceeaşi direcţie, atunci ajungi la Siam şi anume în portul „Bangtapan". Sunt vreo nouăzeci de kilometri în linie aeriană. Şi acum cred că am găsit o urma importantă. De ani de zile suntem pe urmele unei bande mari de contrabandişti.

   — E aproape de necrezut ce au făcut indivizii aceştia până acum. Dar n-am putut descoperi nimic, deşi poliţiile tuturor porturilor au lucrat pe capete. E drept însă că nimeni nu s-a gândit încă la şoseaua asta de aici, căci pădurile acestea sunt pline de animale sălbatice, elefanţi, rinoceri, urşi. Aşa dar străbaterea lor e legată de mari primejdii.

   — Cari pe noi nu ne vor putea opri să pornim în urmărirea indivizilor, răspunse Hagerstony cu însufleţire. Şi asta cât mai repede, ca nu cumva să ajungă înaintea noastră la hotarul Siamului. Au un avans de cel mult o jumătate de ceas şi sunt încărcaţi cu poveri. Cred că îi vom putea ajunge în curând.

   — Da, însă soţii Roule vor rămâne pe bordul „Lady-ei Jane" hotărî Marian. Nu putem expune pe tânăra femeie primejdiilor care ne stau în cale. Propun ca yachtul să rămână în golful acesta până la înapoierea noastră. Dar nu prea aproape de plajă, pentru ca să nu fie atacat de eventuali contrabandişti. Va trebui să

punem şi oameni de pază.

   — O clipă, domnule Farrow - întrerupse căpitanul Hossfield. Fireşte că voi lăsa aici un post puternic şi voi comunica autorităţilor faptul descoperirii poteci; urmarea va fi că se va aşeza aici un post permanent.

   — Cu atât mai bine, răspunse Marian.

   Cu toată împotrivirea tinerilor soţi, îi silirăm să rămână şi după ce ne luarăm câte un săculeţ cu merinde, păşirăm pe poteca misterioasă. Jim şi John, servitorii lordului, veniră şi el.

   Cu cât înaintam, cu atât mai mult se dovedea că poteca era ţinută în ordine. Observarăm chiar pe alocuri ramuri de curând tăiate, care împiedecaseră probabil drumul potrivnicilor noştri.

   Deodată auzirăm în depărtare un sunet care ne făcu să ne oprim. Era un răcnet puternic, cum nu mai auzisem până atunci. Marian făcu fi el o mutră nedumerită şi întrebă:

   — Pongo, ce fel de animal a răcnit?

   Uriaşul deschise gura, dar dădu apoi din cap şi zise:

   — Pongo nu ştie. Merge liniştit mai departe.

   IV.

   O ÎNTÂLNIRE NEPLĂCUTĂ.

   ÎNCORDAŢI LA CULME merserăm înainte. Răcnetul misterios se auzise atât de departe încât se putea să-i fi privit pe criminalii noştri. Poate ca fuseseră atacaţi de vreo fiară.

   Deodată se ivi în faţa noastră un luminiş mare. Din partea opusă a acestuia porneau trei poteci bine întreţinute şi ceri înaintau în direcţii felurite. Ne oprirăm ce să ne sfătuim.

   În vremea asta, Pongo păşise în luminiş şi cercată cu băgare de seama pământul. Tocmai când Marian îşi exprimă părerea că trebuia să alegem drumul care duce spre răsărit, adică la frontiera Siamului, prietenul nostru negru striga:

   — Massers vine încoace! Pongo ştie acum cine răcnit, fost Bogo.

   — Bogo? Eu şi Marian ne privirăm uimiţi şi îi lămurii lordului, care întrebă nedumerit ce vroia să creadă Pongo, că Bogo e numele ce-l dau băştinaşii bivolului african.

   Fireşte însă că aici nu putea fi vorba de acesta, ci de bivolul indian, al cărui nume Pongo nu-l cunoştea. Ne apropiarăm de el şi văzurăm lămurit urme de bivoli puternici.

   Bivolul indian se deosebeşte în oarecare măsură de cel african, care e considerat ca cea mai primejdioasă fiară sălbatecă din câte trăiesc pe pământ. Totuşi, e atât de puternic şi curajos, încât indienii îl aşează alături de tigru. Ba unii cercetători afirmă chiar ca el cutează nu numai să atace elefantul, dar îl şi doboară.

   Bivolii sălbateci merg la păscut de obicei noaptea şi în zorii zilei. Şi atunci pătrund cu predilecţie în plantaţii şi fac pagube enorme. Băştinaşii nu prea pot întreprinde nimic împotriva lor şi vizitatorii nepoftiţi ai ţarinilor devin adesea atât de cutezători, încât consideră câmpurile drept proprietatea lor şi întâmpină cu atacuri orice încercare de a-i alunga.

   Un cercetător de seamă povesteşte, de pildă, că salvase odată, în ultima clipă, de la ruină pe un ţăran indian. Sărmanul om fusese împiedecat săptămâni întregi, de o cireadă mică de bivoli, să între în ţarina sa. Şi musafirii neruşinaţi catadixiseră să plece abia când cercetătorul răpuse pe capul cirezii.

   Bivolul indian e un duşman născut al tigrului. Adesea s-au observat lupte între aceştia şi aproape întotdeauna bivolul uriaş a rămas învingător. Îşi vin în ajutor reciproc, când unul dintr-unşii e atacat de un tigru. Şi de aceea păstorii indieni se simt în deplină siguranţă, când călăresc pe un bivol în desişul de nepătruns.

   Un cercetător a observat chiar odată că o cireadă de bivoli a luat urma unui tigru rănit de gloanţe. Uriaşele animale nu mai puteau fi reţinute. Urmăriră dâra de sânge cu o furie de necrezut, culcară la pământ tufe şi copaci, scormoniră pământul şi în cele din urmă fură cuprinşi de o mânie atât de puternică încât începură să se lupte între dânşii.

   Un alt cercetător povesteşte că într-un rând un tigru a atacat pe omul din coada unei caravane şi întâmplător se afla pe aproape un păstor cu cireada sa de bivoli. Păstorul acesta, care nu călărea pe unul din animalele sale, se grăbi să vină în ajutorul celui atacat şi răni tigrul. Acesta dădu îndată drumul bărbatului şi se năpusti asupra păstorului.

   Când însă bivolii văzură că stăpânul lor era atacat de duşmanul lor de moarte, se aruncară asupra tigrului şi nu se lăsară până nul dădură gata.

   Singura greutate ca să-l ţii îmblânzit consistă în faptul că el vrea să-şi facă zilnic baia, timp de câteva ceasuri. Dacă-i lipseşte mai mult timp apa, devine neliniştit şi chiar furios.

   Şi nu se mulţumeşte cu smârcurile umplute cu nămol, ci vrea un lac adânc sau apa rece a unui fluviu.

   De aceea se şi vede adesea că animalele acestea atât de greoaie de felul lor, pornesc într-un galop, nebunesc când miros prin apropiere apa de care au fost lipsiţi atâta timp.

   Adesea se întâmplă în India cazuri mortale datorita faptului că bivolii, înhămaţi la o căruţă pornesc o goană nebună spre un fluviu, înecând în apa car şi căruţaş.

   Când întâlneşti pentru prima oară un bivol îmblânzit, te îngrozeşti de expresia sălbatică a chipului său. Cu toate astea poate fi condus de un copil. Numai faţă de europeni e aproape întotdeauna pornit.

   Gândurile acestea îmi trecură prin minte pe când mă uitam la urme, căci nu fusese un singur bivol, ci pe puţin o cireada de opt sau nouă animale, care trebuie să fi stat mal mult timp râu. Se întâlniseră oare duşmanii noştri cu ei? Ar fi trebuit atunci să vedem urmele vreunei lupte. Lucrul îmi părea nelămurit şi tovarăşii clătinau şi ei capul, miraţi. Numai Pongo şi Marian cercetau de zor pământul, deşi eu socoteam fără rost treaba asta.

   O exclamaţie a prietenului meu ne făcu să alergăm spre el.

   — Am găsit! zise el - aici se văd lămurit urme de picioare şi uite şi întipărituri de lăzi. Criminalii au fost aşteptaţi aici de contrabandişti cu o cireada de bivoli îmblânziţi; prin satele din ţinutul acesta sunt ţinuţi pe lângă casă. Să ştiţi că acum vom întâmpina greutăţi cu prinderea bandei, căci nu ne putem luă la întrecere cu fuga unui bivol.

   — Care va să zică d-ta crezi că indivizii au încărcat lăzile în spinarea bivolilor şi s-au cocoţat şi ei deasupra?

   — Din câte am auzit eu, bivolii aceştia nu prea se poartă frumos cu europenii, în schimb copiii de băştinaşi îi conduc cu uşurinţă. Se prea poate ca ăştia de aici să fie foarte îmblânziţi, sau îi cunosc pe bandiţi mai de mult. Numai ca nu prea pricep eu răcnetul pe care l-a scos mai înainte unul din aceşti „Arna" cum îl numeşte indianul. EI se pare însă să fi fost vreun exemplar mai deosebit care şi-a dat frâu liber necazului când s-au ivit europenii.

   — Toate bune, zise lordul. Dar întrebarea e: ce facem acum? Eşti de părere să ne întoarcem din drum?

   — Nu; să cercetăm mai bine pe care potecă au apucat bivolii. Apoi va trebui să vedem dacă nu cumva europenii au ales, totuşi, alt drum. Dacă ar fi aşa, nu prea cred ca să fi dat ei lada cu comoara pe mâna contrabandiştilor. Aha, uite ici urma bivolilor... A! au pornit spre nord, pe drumul care duce în lăuntrul Burmei. Nu-mi explic deloc asta, ne gândeam că vor lua calea spre Siam. Altminteri ce rost ar avea contrabanda, dacă nu să treacă marfa dintr-o ţară în alta?

   — Poate că poteca asta, care pare ca se îndreaptă spre nord, face mai încolo o cotitură spre răsărit şi duce spre Siam, îmi dădui

eu cu părerea.

   — Tot ce se poate - încuviinţă Marian.

   — Dar nu prea mă lămuresc eu bine. Dar ia stai, poteca asta ar putea servi ca să aducă în ţară mărfuri de contrabandă, să zicem din Sumatra, iar mărfurile din China sau Siam vin pe poteca de răsărit. Să ştiţi că aşa e.

   — Dar nu te pândeşti ei cei doi bandiţi veneau din Mergui? zisei eu. Şi poteca asta, în definitiv, tot într-acolo duce. Cum îţi lămureşti chestia?

   — Stai c-am găsit explicaţia! răspunse Marian după câteva clipe de gândire. Caravana de bivoli a inclus mărfuri de contrabandă din Siam şi cei doi bandiţi urmau să te ducă în oraşele din nordul Burmei. Deoarece însă au vrut sa ia întâi comoara, de existenta căreia au aflat datorită indiscreţiei noastre, au furat în scopul acesta yachtul. Altminteri ar fi plecat probabil până la Lenya, pentru ca de acolo s-ajungă pe jos ia locul întâlnirii.

   — Aşa şi acum să pornim spre nord, căci urmele de picioare, care duc aici pe poteca de răsărit, sunt de sigur ale conducătorilor bivolilor, care s-au înapoiat! Mai bine zis nu conducătorii, ci însoţitorii, cărora le-au luat acum locul europenii.

   — Tot ce spui dumneata miroase a roman - zise lordul - dar în acelaşi timp pare să fie chiar aşa. Deci, să-i urmăm pe bivolaşii aceştia cari, nădăjduiesc, nu vor fi alergat chiar atât de repede. Pongo, la drum!

   Negrul luă conducerea, părea însă îngrijorat. Clătina mereu capul şi odată îi auzii murmurând:

   — Bogo nu bun.

   Probabil că făcuse experienţe proaste cu bivolii africani fi credea că şi cei indieni sunt tot atât de fioroşi ca semenii lor din celălalt continent.

   Mergeam în pas alergător dea lungul potecii nordice. Încordarea care pusese stăpânire pe noi ne făcu să nici nu simţim căldura din ce în ce mai înăbuşitoare şi cât despre mâncare uitaserăm cu desăvârşire.

   După o jumătate de ceas ajunserăm iar într-un luminiş mare şi aici o potecă nouă se despărţea spre răsărit, în vreme ce aceea de până acum ducea mai departe spre nord la capătul celălalt al rariştei.

   În mijlocul luminişului dădurăm de o bucată mare de pământ bine bătătorit. Făcea impresia că bivolii se luptaseră aici între ei, apoi urme numeroase duceau la poteca de răsărit, în vreme ce

numai câteva urme porneau spre nord.

   — Ei. Ce mai zici acum? întrebă Hagerstony şi-l privi şiret pe Marian.

   Prietenul meu caută lung la aceste urme misterioase, apoi arătă spre urma cealaltă care ducea spre răsărit şi zise:

   — Bivolii au alergat aici în galop scurt, după cum se vede lămurit. Şi ei nu prea fac asta fără motiv temeinic. După cât ştiu eu, un motiv dintre acestea este apa. E lucru cunoscut că ei trebuie să-şi ia baia zilnică şi nu renunţă în ruptul capului de îndată ce adulmecă un curs de apă.

   — Şi dacă nu mă înşel, aici în răsărit curge un fluviu neînsemnat, pe malurile căruia ie aşezat orăşelul Lenya. Sunt încredinţat că s-au smuls pur şi simplu din mâinile celor care îi mânau, ca să se scalde.

   — Tot ce se poate - încuviinţă lordul - dar ce să însemneze urma aceea izolată? Sa fie mai veche, sau omul acesta şi-a ţinut animalul cu sila?

   Marian cercetă cu atenţiune urma.

   — Nu e mai veche - zise el apoi - se prea poate ca bivolul acesta să fi fost înaintea celorlalţi şi a fost dus de călăuza lui peste luminiş. Ştiu eu ce să mai zic! Poate că lada cu comoara se află acum în fluviu, căci bivolii se zvârcolesc şi caută să scape de poveri.

   — Asta ar fi minunat! strigă Hagerstony. Atunci vom putea să ne afundăm cu costume de scafandri.

   — Dacă ne-or îngăduit crocodilii. Cred însă că domnii contrabandişti ne vor scuti de treaba asta dacă într-adevăr...

   Fu întrerupt de Pongo, care strigă speriat:

   — Massers repede în copaci, vine Bogo.

   Stăteam unul lângă altul în mijlocul luminişului, numai Pongo o luase înainte şi observase astfel primejdia. Şi pe poteca de nord ea se apropia mereu, sub forma unui tropot înfundat, sforăituri şi strigătele deznădăjduite ale unui om.

   Alergarăm în grabă spre copacii învecinaţi, căci înainte de a ne fi pus armele la punct, bivolul ar fi şi ajuns lângă noi. Tocmai când era s-ajung la un arbore uriaş, auzii o exclamaţie de necaz îndărătul meu.

   După prima săritură, lordul Hagerstony se împiedecase de o căpiţă de iarbă şi căzuse. Vrui să alerg în ajutorul lui, dar el se ridicase repede şi. în aceeaşi clipă un bivol dădu buzna de pe potecă.

   Întâmplarea asta mă făcu să uit cu totul că aveam de gând să- mi caut adăpost îndărătul unui copac. Era un animal uriaş, de vreo trei metri lungime şi ca de doi metri înălţime. Coarnele lui erau peste măsură de lungi şi aproape drepte, iar ochii-i mici aruncau priviri sălbatice şi dârze.

   Avea legate în spinare două lăzi, care se clătinau acum încoace şi încolo. Pe ceafa lui stătea călare un băştinaş, care făcea sforţări disperate sa oprească din goană animalul, prin strigăte puternice.

   Dar tocmai când bivolul trecu de cei din urmă copaci dinaintea luminişului, omul din spinarea lui scăpă frâul din mână şi zbură în aer izbindu-se de trunchiul unul copac. Bivolul, întărâtat, îşi lăsă căpăţâna lui uriaşă în piept şi se repezi spre lordul nostru, care privea şi el înmărmurit la ce vedea, fără să se mai gândească la salvare.

   Nici unul din tovarăşi nu-şi avea puşca pregătită, ca sa scape viaţa lordului cu ajutorul unui glonţ.

   Hagerstony se răsuci în călcâie cu iuţeala fulgerului, sări în lături şi alergă spre cel mai apropiat copac. Dar bivolul nu vroi să renunţe la prada pe care îşi pusese ochii, se răsuci şi el brusc şi într-un galop turbat se repezi la curajosul englez.

   Trezit din înmărmurire, smulsei puşca de pe umăr, îmi dădui însă seamă că nu mai exista salvare pentru lord, căci urmăritorul lui era prea aproape.

   Ridicasem tocmai puşca, dar în aceeaşi clipă uimirea şi spaima mă făcură s-o las iar în jos, căci Pongo, care stătuse la stânga mea, se năpusti cu sărituri de panteră până în faţa bivolului. Furiosul „Arna" nici nu se sinchisi de noul duşman, ci plecă acum capul şi mai mult ca sa ia în coarne pe nenorocitul lord.

   Pongo se furişă pe lângă coarnele ameninţătoare, apoi zării un fulger sclipind şi în clipa următoare bivolul se prăbuşi la pământ (Vezi copertă).

   Pongo făcuse o ispravă de necrezut, retezând cu cuţitul său tendonul piciorului drept al fiarei, cu iuţeala fulgerului sări apoi în partea cealaltă, cuţitul său luci din nou şi piciorul stâng al animalului fu şi el paralizat.

   Imediat se auziră două detunături din puşca lui Marian şi trupul uriaş se întinse cât era de lung la pământ.

   Izbucnirăm în urale puternice şi lordul, care izbutise să găsească adăpost îndărătul unul copac, scoase capul cu băgare de seamă.

   Când zări pe Pongo în spatele bivolului, ştergând liniştit cuţitul pe pielea lui, veni repede lângă el şi strânse cu căldură mâna uriaşului. În încărcătura lui, bietul Pongo făcu o mutră care ar fi

băgat în sperieţi pe oricare străin.

   Acum ne apropiarăm de călăuză bivolului, pe care acesta îl zvârlise la pământ. Era un burmen mărunţel şi zăcea nemişcat la rădăcina copacului uriaş. Întorcându-l cu faţa în sus, observarăm că-şi zdrobise capul din pricina izbiturii grozave. Păcat, căci poate ar fi fost în măsură să ne dea lămuriri preţioase.

   În vreme ce Pongo şi cei doi servitori ai lordului duseră cadavrul deoparte, acoperindu-i cu ramuri, noi cercetarăm conţinutul celor două lăzi din spinarea bivolului şi care se sfărâmaseră în bucăţi în cădere. Erau unelte de fabricaţie americană şi engleză de cea mai bună calitate şi care scăpaseră de vămuire pe calea aceasta a contrabandei. Strânserăm pachetele şi le pitirăm îndărătul unei tufe, gândindu-ne că Hossfield te va lua în primire mai târziu şi le va preda autorităţilor.

   Când furăm gata cu treaba, Marian zise:

   — Eu propun ca să urmăm acum poteca de răsărit. Potrivnicii noştri vor fi atât de ocupaţi cu bivolii, încât ne vom putea furişa lesne lângă ei. Avem cel mai bun prilej să-i ajungem. Cred că le vom veni de hac, mai ales dacă îi vom lua pe neaşteptate.

   — Hi, hi, chicoti lordul - ce o să mă mai bucur, când vor trebui într-adevăr să pescuiască din apa lada cu comoara - ca să le-o luăm pe urmă noi! Ce mai mutre au să facă!

   — Chiar atât de departe nu suntem încă - râse Marian - până acum totul nu e decât presupunere. Va trebui să fim cu multă băgare de seamă. Sunteţi gata? Atunci să pornim, ca să ajungem la vreme!

   Pe poteca de răsărit, pe care mergeam acum, se arătau lămurit urmele panicii de care fuseseră cuprinşi bivolii când au mirosit apa apropiată. Pretutindeni erau crengi şi frunze rupte şi după vreo suta de metri găsirăm chiar o ladă prăvălită, care după greutate trebuia să conţină şi ea unelte.

   După o jumătate de ceas de drum auzirăm gălăgie în depărtare. Pongo păşi înainte, căci numai el se pricepea să răpună fără zgomot o santinelă.

   Noi îl urmarăm cu băgare de seamă şi peste un sfert de ceas dădurăm de el. Stătea îndărătul unui copac şi ne făcu semne să umblăm cât mai încet.

   În faţa noastră sclipea fluviul şi avurăm înaintea ochilor o privelişte care ne făcu aproape să râdem. Opt bivoli se bălăceau acolo în apa călduţă, în vreme ce conducătorii lor şi cei opt marinari stăteau în jurul lor şi răcneau zădarnic la ei; pe când pe ţărm se aflau cei doi bandiţi eleganţi şi priveau cufundaţi în gânduri înaintea lor. De sigur ei nu se aşteptaseră la o astfel de întrerupere a expediţiei.

   Cel mai mare întinse acum braţul şi adresă câteva cuvinte poruncitoare oamenilor din fluviu. Aceştia încetară imediat cu strigătele lor de îndemn şi priviră furioşi la bivolii care nici nu se sinchiseau.

   Cel mal mic dintre bandiţi se întoarse acum spre tovarăşul său şi zise în englezeşte, deşi se cunoştea bine că e italian:

   — Numai de nu s-ar desface lada ala veche, Terry, de celelalte două nu-mi pasă.

   — Nădăjduiesc că fundul fluviului este moale, Giuseppe - răspunse celălalt, care părea să fie de la nord. Eu unul aş împuşca animalele astea păcătoase, dacă n-am avea atâta nevoie de ele. Aş vrea să ştiu cât mai au de gând să stea în apă.

   — Eu am auzit că au obiceiul de se îmbăiază ceasuri întregi - zise Giuseppe - ceea ce ne-ar încurca socotelile.

   — Da, ar fi prost de tot. Ar fi trebuit şi scufundăm yachtul, după ce am adus pe ţărm lada aceea veche. Eu cred că a fost yachtul cu cei jefuiţi, acela care ne-a urmărit.

   — Cu neputinţă, Terry, ăia mai sunt încă pe insulă. Şi fără motiv n-ar cuteza nimeni să pătrundă în canalul ăia afurisit, ca s-ajungă la golf. Nu, în privinţa asta nu mă tem de nimic, eu mă îngrijesc numai de lada noastră, pe care stă acum monstrul ăla.

   Zicând acestea arătă spre un bivol mare, care tocmai se întorcea pe partea cealaltă. Îmi întipării în minte animalul acesta, ale cărui coarne, spre deosebire de ale semenilor săi, erau foarte încovoiate. Părea să fie şi exemplarul cel mai mare.

   — Unde o fi Tschedu cu bivolul lui? întrebă din nou Terry.

   — Ştiu eu! Poate că a şi ajuns în Lenya la Ava. N-avem încotro, chiar dacă s-ar prăpădi şi lăzile astea. Ce zici, mâncăm ceva?

   — Da, asta e tot ce putem face. Dracul să le ia pe blestematele alea de vite.

   Mă simţii ciupit de braţ şi văzui pe Pongo făcându-mi semn să-l urmez. Îi luase şi pe ceilalţi, tovarăşi de la posturile lor de pândă şi ne duse; înapoi pe potecă, până puturăm sta de vorbă fără teamă.

   — Pongo are plan - zise el. Massers merge înapoi, bagă de seamă de oameni răi, aici, aici şi aici. (Arată spre cele două laturi ale potecii). Un Massers merge înapoi, bagă de seamă la oamenii răi, spune când vine. Când este aici, Pongo apucă repede cel din urmă, Massers ameninţă ceilalţi. Prindem toţi oameni răi.

   Planul lui era simplu şi limpede, Urma să ne aşezăm la pândă şi să ţinem la respect, cu armele pe bandiţi şi ajutoarele lor. Pongo îi va răpune unul după altul.

   Traserăm la sorţi cine să facă de pază primul la fluviu şi sorţii căzură pe John, servitorul lordului. Noi ceilalţi deschiserăm câteva cutii de conserve şi îmbucarăm la repezeală conţinutul. O înghiţitură de ceai rece şi masa era gata.

   Pongo alese un loc foarte potrivit pe potecă, unde eram la adăpost sub copaci, noi ne luarăm în primire posturile şi aşteptarăm evenimentele.

   V.

   ÎNVINGĂTORII.

   SE SCURSE UN CEAS. Apoi John se înapoie, căci schimbul său se sfârşise.

   — Bivolii se îmbăiază şi ăia înjură mereu, zise el.

   În locul său plecă Jim, care avea al doilea schimb. Dar după zece minute se şi întoarse.

   — Vin în fugă mare, gâfâi dânsul şi sări îndărătul copacului său.

   Îndată după asta auzirăm tropotul cirezii care se apropia. Asta

era ceva de care nu ţinusem seamă, bandiţii vor trece în goană înainte de a-i putea opri noi. Deodată îl auzirăm pe lord, care stătea cel mai departe, strigând:

   — Îi voi opri eu, dar dv. va trebui să fiţi cu ochii în patru. Să nu strigaţi însă prea tare, ca sa nu speriaţi bivolii!

   Aceştia se apropiau atât de năprasnic încât pământul se cutremura sub picioarele noastre. Bivolul cu coarnele încolăcite, care purta lada cu comoara, trecu ca o săgeată pe dinaintea mea, urmat de al doilea şi al treilea, atât de repede încât nu-mi putui aplica în ce fel vroia lordul să-i facă să se oprească. Pe spinarea fiecărui animal stăteau, afară de conducător, încă doi marinari, în vreme ce primul mai purta pe cei doi criminali eleganţi, Numărai al şaptelea bivol şi-mi zisei că lordul trebuia să-şi facă acum datoria, căci capătul caravanei trebuia să fi ajuns la el.

   Deodată auzii detunătura a două gloanţe de pistol şi strigătul lordului: „Sus mâinile". Animalele se opriră brusc; eu mă apropiat imediat de trunchiul copacului şi îndreptai amândouă pistoalele spre marinarii din faţa mea. Le strigai şi eu: „Sus mâinile!", iar urmarea fu că se supuseră imediat.

   Toţi tovarăşii dăduseră comanda aceasta şi eu eram încredinţat că întreprinderea noastră reuşise. Deodată Pongo se ivi în spatele bivolului, pe al cărui călăreţ îl ţineam sub ameninţarea revolverului meu şi îi pocni cu coada suliţei sale unde nimeri. Toţi trei se prăbuşiră la pământ. Am sărit repede înainte şi trăsei în tufiş pe marinarul şi se conducătorul care căzuse de partea mea, ca să nu fie călcaţi în picioare de bivoli.

   Îmi făcui vânt înainte, ca să vin în ajutorul lordului care avea cinci duşmani împotriva lui. Auzii atunci două împuşcături ale lordului, apoi un ţipăt furios al acestuia, în acelaşi timp toţi bivolii se năpustiră înainte, călăreţii fură în neputinţă să-i reţină şi în clipa următoare tot convoiul pieri ca o nălucă.

   Ieşirăm cu toţii pe potecă şi ne uitarăm unul la altul. Aveam acum şase prizonieri, adică oameni leşinaţi - dar bandiţii principali dispăruseră. Hagerstony era aproape disperat.

   — I-am trimis două gloanţe. În piciorul stâng - zise el - dar vita s-a speriat şi a luat-o la goană. Am mai slobozit încă două gloanţe, care au nimerit şi ele, dar ceilalţi bivoli au înnebunit şi ei şi au început să fugă. Acum comoara s-a dus dracului!

   Marian râse şi zise:

   — Ba de loc, căci am auzit că marfa merge la unul anume Ava, în Lenya. Acolo îi vom găsi cu siguranţă. Afară de asta, fără îndoială ca vor fi nevoiţi să facă în curând popas, când vor întâlni bivolul cel mare Deocamdată tot mai aleargă, dar peste puţin se va opri.

   — Aşa e, aşa e! exclamă lordul, cu însufleţire. Şchiopăta râu de tot când a luat-o la fugă.

   — Atunci să ştii că se va opri cu siguranţă în luminişul unde zace prietenul d-tale, bivolul nenorocitului Tschedu. Dacă ne grăbim poate că mai dăm de el acolo.

   — Vezi că sunt preveniţi şi ne vor pregăti o primire nu tocmai plăcută, zise Hoddge. N-ar fi mai bine să aşteptăm aici până s-o înnopta? Mai avem lumină încă un ceas, cel mult.

   — Ai dreptate, încuviinţă Marian, uitându-se la ceas. Propunerea d-tale nu e rea deloc, căci înainte ca potrivnicii noştri să fie gata cu încărcarea lăzii pe un alt bivol, vor fi şi ei surprinşi de întunericul nopţii.

   — Cei şase leşinaţi de aici se vor trezi şi ei, de sigur, în vremea asta şi atunci îi vom expedia în urma tovarăşilor lor, iar noi ne vom preface ca ne îndreptăm spre fluviu, ca şi cum am fi venit cu o barcă. Dacă ne vom lua apoi după ei, fără sa bage de seamă, nu încape îndoială că vom ajunge la ascunzătoarea lor, dacă nu vom da chiar de Terry şi Giuseppe. A, uite că unul se şi mişcă.

   Marian se aplecă repede şi scoase individului pistoalele şi cuţitele de la brâu. Îi urmarăm pilda şi dezarmarăm pe ceilalţi cinci leşinaţi. Se treziră cu toţii destul de repede, dar refuzară să răspundă la întrebările noastre.

   Fireşte că Marian făcu aşa fel ca şi cum am fi venit într-adevăr cu o barcă de la fluviu şi când nu mai era decât un sfert de ceas până să se întunece, el le porunci ameninţător şi pornească îndată la drum, după tovarăşii lor. Zadarnic încercară să protesteze, căci în cele din urmă n-avură încotro.

   Pongo se despărţise de noi înainte şi se ascunsese în pădure. Noi merserăm încet în urma lor şi când dădurăm peste credinciosul nostru prieten, el ne povesti că cei şase oameni trecuseră în goană pe lângă dânsul.

   Când se întunecă, mai eram la vreo cinci sute, de metri numai de luminişul în care Pongo se războise cu bivolul furios. Merserăm cu băgare de seamă înainte şi deodată zărirăm în faţa noastră lumina slabă a unui foc.

   Ne oprirăm imediat şi chibzuirăm ce e de făcut Pongo se oferi atunci să meargă el înainte ca să-şi dea seamă de situaţie. Nimeni nu era mai potrivit ca el pentru sarcina arta şi se făcu nevăzut îndată ce Marian îi dădu încuviinţarea.

   Aşteptarăm vreme îndelungată înapoierea sa şi ne speriarăm cu toţii când se ivi la doi paşi de noi, fără ca să-l fi simţit şi când te gândeşti că noi aveam auzul atât de ascuţit!

   — Unsprezece oameni la foc - ne vesti el - şase care am lăsat să fugă, cinci de la întâiul Bogo. Şi Bogo acolo, mort.

   Asta era o veste îmbucurătoare Gloanţele lordului nimeriseră aşadar atât de bine încât bivolul din luminiş fusese doborât. Acum aveam de fapt numai cinci duşmani împotriva noastră, căci cel pe care i-am lăsat să fugă nu mai aveau arme. În schimb, noi aveam patrusprezece pistoale şi revolvere şi cu astea se putea face ceva.

   Ne furişarăm încetişor înainte şi în curând puturăm cuprinde cu privirea luminişul. În jurul unul foc mare stăteau Terry şi Giuseppe... pe lada cu comoara. Mai erau acolo, întinşi pe jos, cei opt marinari şi conducătorul bivolului, al cărui cadavru zăcea la o parte. Terry tocmai zicea:

   — ... dacă credeţi într-adevăr că au venit cu o barcă, atunci n- avem să ne temem de nimic Altminteri aş propune să pornim îndată la drum, fie că ne-am expune chiar primejdiilor din pădure pe timp de noapte. Oamenii ăştia trebuie să fi făcut legământ cu dracul dacă au izbutit să şi vină încoace de pe insulă. Eu unul cred că e o firma concurentă, care vrea să ne jefuiască. Fireşte că aşa stând lucrurile trebuie să luăm măsuri cât mai energie. Ce părere ai tu, Giuseppe?

   — Eu aş spune să pornim imediat la drum. Rar mă înşeală pe mine presimţirile şi ceva îmi spune că e vorba de indivizii cărora le-am furat comoara. Chiar dacă puşcaşul ăla ascuns nu s-a arătat, cred că i-am recunoscut vocea.

   — Tu vezi năluci, Giuseppe, râse Terry, dar: în glasul său era oarecare nelinişte. Crezi că ne vom putea apăra dacă ne va ataca vreun tigru?

   — Putem lua făclii câte vrei. Până la Lenya nu mai sunt decât douăzeci da kilometri şi pe ăştia îl străbatem noi în trei ceasuri. Haide, îţi spun eu că e mai bine aşa!

   Se ridică şi Terry se pregătea şi el să facă acelaşi lucru. Atunci Marian şopti:

   — Înainte în luminiş! Împărţiţi-vă la dreapta şi la stânga, iar la comanda: „Sus mâinile!", faceţi-vă datoria!

   Ieşirăm binişor de pe potecă şi ne aşezarăm precum spusese el. Marian numără cu glas scăzut până la trei şi în cor strigarăm cu toţii:

   — Sus mâinile!

   Giuseppe trase o înjurătură sălbatecă şi duse mâna la brâu. Dar atunci detună pistolul lui Marian şi criminalul scoase un răcnet de durere. Cu iuţeala fulgerului, cei unsprezece indivizi ridicară braţele. Chiar şi Giuseppe, care fusese rănit la mâne dreaptă, o ridică pe cealaltă.

   Îi puserăm să meargă unul câte unul spre stânga, unde Pongo îi dezarmă şi-i legă cu fâşii rupte chiar din hainele lor. Pansarăm mâna lui Giuseppe, iar braţul stâng i-l legarăm de brâu, apoi ne sfătuirăm dacă sa ne petrecem noaptea în luminiş, sau să pornim spre coastă. Pe întunerec era însă lesne să ne scape vreun prizonier.

   — Afară de asta am fi fost prea stingheriţi dacă ne-ar fi atacat vreo fiară. Luarăm hotărârea, deci, ca să stăm de pază câte doi.

   Prizonierii fură aşezaţi din distanţă în distanţă ca să nu se poată dezlega unul pe altul. Hoddge şi Hagerstony luară asupra lor prima veghe, iar noi ceilalţi ne întinserăm lângă foc. Eu adormi îndată şi fui foarte surprins când mă treziră pentru schimbul al treilea. Cele patru ceasuri trecuseră în somn ca minutele..

   Eram de veghe împreună cu Pongo, care căută acum să se încredinţeze din nou de trăinicia legăturilor prizonierilor. Apoi făcurăm încetişor rondul în jurul luminişului şi ascultarăm cu încordare în toate părţile. În primul rând dădurăm toată atenţia potecii care ducea spre Nord, căci nu era exclus ca ceilalţi marinari să se înapoieze şi noi eram mai puţini ca ei. Dar nu se întâmplă nimic şi putui să-l trezesc la vreme pe Marian, care avea veghea ultimă şi cea mai scurtă. După un ceas pornirăm la drum, căci din clipă în clipa aşteptam să se facă lumină. Pongo deschidea convoiul, în urma lui mergeau prizonierii.

   Veneau apoi Hoddge, Jim şi John, pe care sorţii îi aleseră ca să ducă lada cu comoara. Hagerstony, Marian şi eu încheiam alaiul, căci ne mai puteam aştepta încă la o urmărire din partea celorlalţi marinari şi bramani.

   După câteva ceasuri ajunserăm la ţărm, unde furam întâmpinaţi cu însufleţire de soţii Roule. Pe prizonieri îi încredinţarăm celor douăzeci de oameni lăsaţi de pază de căpitanul Hossfield, apoi lada cu comoara fu dusă în cabina cea mare şi într-o încordare supremă Hagerstony şi Hoddge deschiseră capacul.

   De abia acum văzurăm că primejdiile pe care le-am întâmpinat n-au fost degeaba, căci ieşiră la iveală adevărate minunăţii, cărora şederea îndelungă în pământ nu le stricase întru nimic.

   Lordul preţui, ca un adevărat specialist, fiecare obiect în parte, făcu socoteala totală şi găsi o sumă care le asigura celor doi soţi o existenţă lipsită de griji până la sfârşitul vieţii. Şi după ce semnă cecul pentru tânăra femeie, mai luă o brăţară preţioasă din comoară şi i-o prinse la încheietura mâinii.

   — Asta trebuie s-o porţi la amintirea bunicului d-tale, zise el grav.

   — Şi mă voi gândi şi la d-ta în acelaşi timp, mylord, răspunse ea cu drăgălăşie.

   Hagerstony luă giuvaerurile şi le puse în lada de fier din peretele cabinei.

   — Sa strălucească în castelul strămoşilor mei, zise el.

   — Păcat că s-a sfârşit chestia cu comoara, făcu Marian. Trebuie să mărturisesc c-a fost foarte interesantă. În ce mă priveşte, eu voi încerca să prind un rinocer. Grădina zoologică din Amsterdam vroia de fapt un rinocer cuirasat, dar pe ăla nu l-am putut prinde, deşi am dat ochi cu el. Va trebui să se mulţumească cu unul de pe aici. D-ta ce planuri al, mylord?

   — Voi îmbarca tânăra pereche pe cel dintâi vapor mare care merge spre Europa. După aceea fireşte că vin cu dv. Mai avem doar de gând să întâmpinăm şi alte aventuri.

   — Vorba asta mă bucură. Prinderea unul rinocer e şi ea interesantă. Şi trag nădejde că vom avea şi alte aventuri cu prilejul acesta. Plecăm chiar acum sau îl aşteptăm pe căpitanul Hossfield?

   — Aşteptăm, răspunse lordul. Trebuie să-i dăm de veste unde şi cum poate pune mâna pe banda de contrabandişti. De fapt, întreagă n-a mai rămas ea, căci Terry şi Giuseppe de sigur că erau capii ei.

   — Aşa cred şi eu. Le-o trece pofta pentru câţiva anişori cel puţin să se atingă de bunul altuia. Dar să dăm uitării afacerea asta! Cred că n-ar avea ce să ne strice acum o masă mai ca lumea.

   — Am avut eu grijă, fii pe pace, râse lordul.

   După ce am terminat masa, un marinar veni şi raportă că se zăreşte „Falcon"-ul. Căpitanul Hossfield fu mai mult decât mirat când îi predarăm pe prizonieri şi-i aduserăm la cunoştinţă că un individ pe nume Ava, din Lenya, era tăinuitorul bandei. Hossfield adusese o trupă de soldaţi care pomi imediat în marş prin pădure. Prizonierii fura daţi în primire de distrugător spre a fi predaţi celui mai apropiat tribunal.

   Când italianul Giuseppe fu dus pe dinaintea noastră, văzurăm că ochii lui străluceau în chip nefiresc. Pe de altă parte se clătina niţel pe picioare, deşi făcea toate sforţările să se ţie bine. Avea friguri pricinuite de rană şi Hossfield dădu ordin să fie transportat în cabină-infirmerie. Italianul se opri şi îşi îndreptă privirea sticloasă asupra noastră. Izbucni apoi într-un râs tăios.

   — Ah, ăştia sunt domnii cărora le plac aventurile! făcu el.

   — Mai bine v-am fi spânzurat de copacii de pe insulă. Acum m- am ales eu cu mâna zdrelită. Simt frigurile scuturându-mi trupul. Dar mă voi însănătoşi eu şi vă făgăduiesc că ne vom mai vedea. Dv. căutaţi aventuri, nu e aşa? Atunci daţi-mi voie să vă ofer un prilej minunat.

   — Plecaţi spre Upper-Burma, la Moirang, care se afla la sud de Manipur. Acolo e fluviul cu aceeaşi care formează un mic lac. Îl veţi găsi lesne. Insula nu o veţi găsi, însă, căci e călătoare. Şi pe ea trăieşte Prinţesa. Dânsa e blestemată şi cine o scapă de blestem, dobândeşte fericire şi bani. Uşor nu e s-o scăpaţi de blestem, să ştiţi. Vă doresc mult noroc. Ha, ha, ha!

   Îl cuprinse un fior, începu să tremure, trupul i se muie, dar ochii săi ne priveau mereu batjocoritor. Fu ridicat pe sus de marinari şi dus pe bordul lui, „Falcon".

   Hagerstony începu să-şi frece mâinile şi se uită la noi.

   — Ei, domnilor - întrebă el apoi - ce credeţi? Vreţi într-adevăr să prindeţi un rinocer?

   — Fireşte că vreau, răspunse Marian.

   — Păcat, mă gândeam că mă veţi însoţi la Manipur. Aş vrea să

văd mai de aproape insula rătăcitoare cu prinţesa aia blestemată.

   — Dar bine, mylord - râse prietenul meu - cum poţi pune temei d-ta pe aiurelile unui bolnav de friguri? Individul vroia să ne inducă în eroare numai.

   — Ba de loc, stărui lordul.

   — Tocmai pentru că vorbea în friguri l-am crezut. De sigur că sunt legate primejdii mari de aventura asta şi el se gândea să se răzbune pe noi în acest fel. Trebuie să mă duc neapărat, în definitiv, veţi putea prinde şi acolo rinocerul dv., dacă va fi să nu dăm peste prinţesa cu pricina. Haide, veniţi zău! Nu veţi avea ce regreta, căci ne plac la toţi aventurile şi cu cât mai primejdioase, cu atât mai bine.

   — Pentru mine - râse Marian - e totuna unde vânez. Aşa dar, după ce vom fi adus la adăpost tânăra pereche, ne vom ocupa de prinţesă.

   Marian spusese asta râzând, că-i întocmai ca mine nu credea nici el în rătăcirile rănitului. Dar ne-a fost dat să ne încredinţăm mai târziu că ne înşelasem amândoi şi lordul Hagerstony avea să întâmpine nişte aventuri care, sunt sigur că îl vor vindeca pentru totdeauna de „boala" asta.

   Plecă chiar îndărăt în Anglia, de unde se întoarse după un timp mai îndelungat. Avusese nevoie de răgazul acesta ca să-şi revie de pe urma acestor aventuri. Şi asta înseamnă mult. Căci lordul Hagerstony nu era dintr-aceia care se dau bătuţi cu atâta uşurinţă, el era un om dintr-o bucată, întărit în lupte cu viaţă şi un erou în adevăratul înţeles al cuvântului.

   — Cu alt prilej, draga George, voi încerca sa ţi le povestesc şi ţie.

SFÂRŞIT

Volumul 59

MUNTELE VRĂJIT

   O VIZITA CIUDATĂ.

   — AS SPUNE, DRAGA HAGEN, cât timp cred ca vei mai avea de lucru? întrebă Farrow pe inginer, care era ocupat cu oamenii săi ca sa repare spărtura submarinului, pe care o astupaseră numai provizoriu pe fundul marii.

   — Nădăjduiesc să fiu gata mâine seară, sau cel mal târziu poimâine dimineaţă, domnule căpitan. Bine că suntem pe „Insula odihnei", unde oamenii mei pot face reparaţia aşa cum trebuie.

   — De ne-am putea şi noi odată odihni câteva săptămâni în linişte! oftă căpitanul cu tristeţe. Ei, dar asta ce-o mai fi? Se întrerupse el deodată. Se aude ca duduitul unul motor.

   Cei doi bărbaţi îşi încordară auzul şi ascultară vâjâitul uşor care răsunase brusc în depărtare, desluşit, părând că se apropie din ce în ce. Deodată căpitanul apucă pe Hagen de braţ şi exclamă iritat:

   — Hagen, de ce m-am temut mereu văd că nu scap. Dinspre apus, desigur din Australia, vine un avion.

   — Da, domnule căpitan, ai dreptate - încuviinţă inginerul.

   — Şi după zgomot pare să fie un aparat cu un motor foarte puternic - adăogă Farrow. A, uite că se iveşte colo în zare. Zgomotul îndepărtat al motorului, zgomot care sporea din clipa în clipă atrase atenţia tuturor camarazilor, cum era şi firesc. După ordinele prevăzătorului căpitan Farrow, nici unul din ei nu ieşi însă din casă sau din atelierul unde lucra,

ci dimpotrivă, căutară repede acoperire.

   Farrow şi Hagen alergară şi ei sub copacul cel mai apropiat, al cărui frunziş bogat îi ocrotea îndeajuns ca să nu fie văzuţi de zburător.

   La vreo mie de metri înălţime se apropia vertiginos avionul elegant; părea ca are de gând să zboare deasupra insulei şi Farrow striga inginerului său, răsuflând uşurat:

   — Probabil că e numai o avionetă de sport, care vrea să bată un nou record, dragă Hagen.

   În aceeaşi clipi însă, zburătorul făcu un viraj mare. Aparatul se apleca pe o parte şi exact deasupra golfului în care se afla submarinul, se roti de câteva ori, apoi dispăru iar cu viteză ameţitoare spre apus, în direcţia Australiei.

   — Ah, tot ne-a descoperit! făcu Farrow, necăjit. Ne putem aştepta acum la o vizită apropiată a unei escadrile. Dragi Hagen, oamenii d-tale vor trebui să lucreze peste noapte, ca mâine dimineaţă sa fim pregătiţi de plecare. Azi nu vom mai primi vizita, căci curând se înnoptează, dar mâine vor veni cu siguranţă.

   — Va trebui să chem la lucru şi echipa a doua zise Hagen - şi atunci vom fi gata la timp. Submarinul se va cam încărca, deoarece vin toţi camarazii, cei căsătoriţi chiar cu familiile.

   — Afară de asta va trebui să luăm cât mai multe piese de schimb şi merinde. E îndoielnic dacă ne vom mai putea înapoia vreodată.

   — Ai dreptate - încuviinţă căpitanul. Australienii vor lăsa, desigur, un post de paza permanent, căci vor presupune ca ne vom mai întoarce să luăm maşinile şi rezervele ce le avem aici. Te rog, dragi Hagen, dă-i zor cât se poate cu lucrul şi în vremea asta eu voi da de ştire camarazilor şi se pregătească pentru părăsirea definitivi a insulei.

   Semnalul de alarmă aduna pe toţi locuitorii insulei, printre care se aflau şi câţiva malaiezi Căpitanul le vesti cum stau lucrurile şi ei începură să-şi faci pregătirile de plecare fără sa crâcnească.

   În vreme ce lucrătorii lui Hagen nituiau o placă grea deasupra spărturii, ceilalţi încărcau vasul. Magazia fu umplută până sus, ba se mai aşezară obiecte şi în sala echipajului.

   Aproape toată noaptea domni mare însufleţire pe bord. Munca cea mai grea o avea doctorul Bertram, căci în cursul anilor el adunase colecţii atât de bogate de tot soiul, încât cabina-infirmerie n-ar fi fost încăpătoare nici pentru jumătate din comorile acestea. Astfel că bunul doctor fu nevoit, cu durerea în suflet, să lase pe insulă cea mai mare parte din ele.

   Când se iviri zorile, toţi camarazii erau gata de drum şi Hagen raportă căpitanului ca treaba e sfârşită. În clipa însă când Farrow dădu semnalul de adunare, se auzi iarăşi duduitul slab şi îndepărtat al unul

motor de avion.

   — Toţi oamenii la adăpost! porunci Farrow cu glas răsunător. Niciun act duşmănos înainte de a fi atacaţi. Fiţi gata şi trageţi.

   Fiecare camarad era echipat complet, carabinele fura puse la punct şi toţi se adăpostiră sub copaci, în case, printre tufe, gata şi se apere.

   Farrow, George, doctorul Bertram şi Hagen stăteau sub crengile unui copac mare şi pletos. Ascultară cu încordare duduitul care se apropia, apoi căpitanul zise mirat:

   După cum văd, aici acum nu e decât un singur avion. Dar poate că a venit în iscoadă fi va da apoi un semnal escadrilei care se află în urma lui.

   — Uite-l colo! strigă Rindow. Care cerceta cerul printr-o spărturi a tufişului. Zboară numai la vreo şase sute de metri înălţime.

   — E un avion de uscat - constată căpitanul cu bucurie - ceea ce înseamnă că nu poate ameriza aici. Dacă guvernul australian ar fi dispus într-adevăr cercetarea insulei, atunci ar fi trimis numai hidroavioane. Aha, începe şi face viraje şi anume direct deasupra golfului în care se afla submarinul nostru! Numai de n-ar trimite vreo bombă jos.

   În clipa când Farrow sfârşi de rostit aceste cuvinte, camarazii săi scoaseră un strigăt de spaimă, căci de pe avion se desprinse ceva şi căzu în jos.

   Dar, după câteva clipe, marinarii izbucniri în exclamaţii de mirare şi Farrow spuse necăjit:

   — E un om cu o paraşută... Oh! Vântul îi abate din cale... Va cădea în apă departe de insulă. Să scoatem repede o luntre ca să-i venim în ajutor, altminteri se va îneca, sărmanul!

   George şi doctorul - care deveniseră nedespărţiţi de când acesta din urmă începuse să povestească tânărului aventurile sale din tinereţe - săriră repede la locurile lor şi cu ajutorul lui Petre aduseră o luntre la ţărm şi-i dădură drumul pe apă. Uriaşul puse mâna pe vâsle şi mână barca uşoară în largul golfului.

   Paraşutistul care îşi dăduse drumul din avion fu prins repede de vânt şi ar fi fost fără îndoială pierdut daca nu i-ar fi sărit în ajutor camarazii.

   La vreo şase sute de metri depărtare de insulă el căzu în apă; după câteva minute ajunse şi luntrea acolo şi George atinse străinului mâna, ca să-l ridice în barcă. Dar... era cât p-aci să-şi retragă mâna de uimire, căci aviatorul era... o fată tânără de tot şi de o frumuseţe răpitoare, care îi zâmbi drăgălaş şi îi strânse mâna.

   Doctorul Bertram rămase şi el înmărmurit câteva clipe, înainte de a se apleca peste marginea luntrii ca s-o apuce de celălalt braţ.

   După ce îi dezlegară funiile cu care era legată de paraşută, fata se

săltă în barcă şi zise râzând:

   — Mirarea dv. nu mă surprinde, domnilor. Numele meu e Violet Herford. Cred că am nimerit unde trebuie, vroiam să-l vizitez pe căpitanul Farrow.

   — A... da! se bâlbâi George Eu mă numesc George Farrow. Tatăl meu se află pe insulă.

   — Oh! Asta e minunaţi îi pot da, deci, lui Austin semnalul că totul e în ordine.

   Făcu câteva semne spre avionul care se lăsase mai jos şi se rotea deasupra insulei. Cineva se aplecă peste marginea aparatului şi răspunse prin gesturi. Motorul începu apoi sa duduie şi avionul elegant dispăru cu repeziciune spre apus.

   — Aşa, acum nu mă puteţi arunca în apă - zise tânăra fată. Râzând. Austin se va înapoia abia peste o lună ca să ma ia de aici. Atunci va veni cu un hidroavion. Sper că tatăl d-tale nu va fi supărat că i-am picat aşa pe cap?

   — Ne-ai făcut necazuri mari, dragă domnişoară, răspunse doctorul Bertram. Ne-am şi pregătit şi părăsim insula ca tot ce aveam acolo, căci gândeam aseară că un avion de iscoadă a descoperit ascunzătoarea noastră. Îmi dai voie şi mă prezint: doctor Robert Bertram.

   — A, d-ta eşti doctorul Bertram! N-ai idee cât mă bucură cunoştinţa d-tale. Da, domnule doctor, cunosc toate isprăvile căpitanului Farrow şi ale curajoşilor săi camarazi.

   Apoi, văzând mutra jumătate mirată, jumătate bănuitoare a lui Bertram, adăogi:

   — N-am venit cu gând să spionez, ci să-l rog pe căpitan să mă ajute.

   — Bine, bine, dragă domnişoară, căută să împace lucrurile doctorul. Poţi povesti totul căpitanului nostru. Dar nu trebuie să ne iei în nume de rău daca suntem puţin bănuitori, căci vei recunoaşte şi d-ta că felul cum ţi-ai făcut apariţia e oarecum ciudat.

   — Aşa e! încuviinţă fata, râzând. În oraşul meu, Brisbane, sunt însă cunoscută ca o fiinţă care născoceşte şi pune în aplicare planuri neobişnuite. Acolo pe mal e desigur căpitanul?

   — Da şi pare foarte supărat - zise Bertram, zâmbind şiret. Să te văd acum ce o să faci ca să-l îmbunezi!

   Ajunseră la ţărm şi tânăra păşi înaintea căpitanului, ţinând capul în pământ, ca şi cum i-ar fi fost ruşine. Farrow însă o privi vesel şi căută s- o încurajeze:

   — Ei, dragă domnişoară, asta e o vizită cu adevărat neobişnuită pe insula noastră neştiută de nimeni.

   — Domnule căpitan, neobişnuite sunt şi pricinile care m-au îndemnat la vizita asta, răspunse Violet repede. Tatăl meu a dispărut într-o expediţie şi mă tem că i s-a întâmplat ceva rău de tot. Oh, ajutaţi-mă, vă rog, căutaţi-l! Numai dv. veţi izbuti să faceţi ceea ce alţii au încercat în zadar.

   — Haide, dragă domnişoară - zise Farrow prietenos - îmi vei povesti totul amănunţit în casa mea. Rindow, trebuie sa fim totuşi gata de plecare, vreau numai şi ascult povestea curajoasei dudui.

   Alături de Violet, Farrow se apropie de locuinţa sa. George, doctorul Bertram, Brun şi Hagen veniră şi ei.

   La invitaţia căpitanului. Violet luă loc pe unul din fotoliile de trestie de pe terasă fi începu:

   — Tatăl meu este profesoral James Herford, pe care d-ta, domnule doctor, trebuie să-l cunoşti.

   — A, profesorul Herford, oare pe lângă zoologie s-a mai îndeletnicit şi cu săpături? exclamă doctorul, vesel Fireşte că-l cunosc, deşi numai din gazete şi reviste de specialitate. M-ar bucura foarte mult daca aş avea prilejul să-l cunosc la persoană.

   — Veţi avea acest prilej, dacă domnul căpitan va binevoi să-mi îndeplinească rugămintea, se grăbi sa spună Violet Vreau şi vă istorisesc totul însă ca şi va încredinţaţi că nu vă aşteaptă nici o primejdie din partea noastră. După cum spunea şi domnul doctor, tatăl meu se îndeletniceşte cu mai multe ştiinţe, e un om pe care-l interesează orice şi îşi poate îngădui luxul acesta, deoarece este foarte bogat Acum o jumătate de an a pornit într-o expediţie din care nu s-a mai înapoiat Oh, domnule căpitan, izbucni fata, plângând - vino în ajutorul tatălui meu!

   — Dar fireşte că vom face asta cu dragă inimă, domnişoară Herford - răspunse Farrow - povesteşte mai departe, te rog. În primul rând, însă te rog să-mi istoriseşti cum ai găsit insula noastră. Vei înţelege că asta m-a neliniştit foarte mult.

   — Nu trebuie sa te îngrijorezi, domnule căpitan, zise fata, zâmbind. Am avut nevoie de patru săptămâni ca sa dau de urma dv. Pilotul avionului, Austin Warrings, o rudă îndepărtată a mea e logodnicul meu. E căpitan în corpul aviatorilor australieni, dar acum e în concediu. Pentru a descoperi insula dv. s-a folosit de un avion pe care eu l-am cumpărat anume pentru scopul acesta, aşa că trebuia să-l priviţi ca persoană particulară.

   — Atunci pot fi liniştit, zise căpitanul. Dar de unde ai putut bănui măcar că am avea o ascunzătoare în ţinutul acesta?

   — Trebuie sa vă mărturisesc deschis că în corpul ofiţeresc al lui Austin s-a exprimat de multe ori bănuiala asta. Pot însă sa va mai spun, spre liniştirea dv., ca guvernul n-are deloc intenţia să trimită avioane ca şi descopere ascunzătoarea. Îndrăznesc să susţin, domnule căpitan, ca

sunteţi în deplină siguranţă aici.

   — Asta mă bucură, zise Farrow, zâmbind. Putem deci să descărcăm submarinul. Şi acum te rog, domnişoară Herford. Şi ne povesteşti mai amănunţit ce s-a întâmplat cu tatăl d-tale.

   II.

   CERCETĂRI ZADARNICE.

   TÂNĂRA FATĂ ÎNCEPU:

   — Tatăl meu aflase de la un băştinaş - pe care l-a scăpat de la moartea prin foame, în apropiere de Mount Horrible, lângă Denham- Range - că în largul mării, la răsărit de Brisbane, s-ar afla o insulă, pe care un trib misterios ar duce o viaţă şi mai misterioasă. Până acum vreo jumătate de an băştinaşul fusese fochist pe un bric care a fost distrus de un uragan în apropiere de Brisbane. Băştinaşul ar fi singurul supravieţuitor al catastrofei. Prea amănunţit nu mi-a povestit tata ce susţinea băştinaşul ca a văzut pe insula misterioasă, dar atât a fost îndeajuns pentru el ca să-şi cumpere o barcă cu motor trainica. După câteva călătorii de probă a pornit în expediţia din care nu s-a mai înapoiat. Era însoţit de doi băştinaşi credincioşi, pe care timp de zece ani îi luase cu el în colindările sale cele mai anevoioase. Am încercat tot ce s-a putut ca şi dau de insula asta, domnule Farrow. Sunt destul de bogată şi am numeroşi prieteni care mă sprijină. Dar totul a fost în zadar până acum. Băştinaşul, cu care am vorbit chiar eu, mi-a adus numai vestea ci ar fi văzut barca cu motor a tatălui meu. Judecând după locul unde o văzuse insula misterioasă trebuie şi fie departe, spre răsărit de aici. Domnule căpitan, d-ta eşti ultima mea nădejde! Ajută- mă, te rog, să-l regăsesc pe tata!

   Violet întinse rugător mâinile, ceea ce-l făcu pe Farrow să spună:

   — Fireşte, dragă domnişoară. Ai auzit de sigur că sunt oricând gata să viu în ajutorul oamenilor în nevoie. Trebuie să-mi mai dai însă câteva lămuriri. În cercetările d-tale cred că ai trimis şi avioane. Cât de departe au zburat aparatele?

   — Austin, care a condus zborurile acestea, mi-a spus ieri că escadrilele au ajuns la vreo două sute de kilometri la răsărit de insula asta:

   — Aha, avem un mic punct de orientare - zise căpitanul. Ai putea să- mi spui cam pe unde a văzut barca cu motor a tatălui d-tale băştinaşul cu care ai stat de vorba ieri?

   — După indicaţiile lui, trebuie să fi fost pe aproape de Noua Caledonie. Aşa cel puţin a stabilit Austin.

   — În calitatea lui de aviator cred ca logodnicul d-tale nu s-a înşelat, răspunse Farrow. Ne rămâne să cercetăm mai cu atenţiune insula pe care o vom găsi acolo. Dar cum ai de gând şi te înapoiem, dacă vom izbuti în întreprinderea noastră?

   Fata roşi puţin când răspunse:

   — Am lucrat cam de capul meu... Fiului d-tale şi doctorului Bertram le-am spus. Peste o luna Austin urmează să mă ia de aici, cu ajutorul unui hidroavion. Nădăjduiesc însă din toată inima că la vremea asta îi vom fi găsit pe tata.

   — Când a văzut băştinaşul barca cu motor?

   — Sunt cinci luni de atunci. Omul făcea parte din echipajul unui vas care mergea spre Upolo. Acum două luni s-a înapoiat, dar abia acum şase săptămâni mi-a povestit de ceea ce văzuse.

   — Nu trebuie să-ţi pierzi încrederea - o mângâia Farrow. Eu am descoperit pe alţii care dispăruseră de şi mai multă vreme. Vom porni la drum astă seară. Haide, dragă domnişoară, îţi voi arăta insula noastră.

   — O, domnule căpitan, nici nu-ţi închipui cât îţi sunt de recunoscătoarei exclamă Violet. Presimt că mi-l vei reda pe tata.

   Farrow se duse cu fata la ateliere, în vreme ce camarazii ceilalţi erau ocupaţi cu descărcarea submarinului.

   Cu un ceas înainte de a se însera, totul era gata. După o cină de rămas-bun de la camarazii care rămâneau acasă, submarinul alunecă prin golf, străbătu tunelul şi când se lăsă noaptea el se afla în larg, gonind spre răsărit.

   După ce străbătură doua sute de kilometri, Farrow porunci încetinirea vitezei. Rindow, care se afla în turn lângă căpitan, privea marea liniştită, în care se oglindeau stelele.

   — Numai de-ar mai trăi profesorul! zise deodată primul ofiţer. Acum o jumătate an bântuiau furtuni puternice pe mările acestea şi băştinaşul susţine c-ar fi văzut barca cu motor a profesorului în urmă cu cinci luni.

   — Dacă s-ar fi întâmplat vreun naufragiu ar fi aflat Violet; rămăşiţele bărcii ar fi fost văzute de un vapor. Presupun că profesorul a găsit într- adevăr insula misterioasă pe care trăieşte tribul acela şi probabil e prizonier acolo. Dar acum să luăm direcţia mai spre sud-est.

   — La vreo sută de kilometri depărtare e un grup foarte mare de insule care sunt însă izolate şi unde nu se abate nimeni.

   — Aşa e - încuviinţă Rindow - acolo am prins acum doi ani minunaţii bibani de mare, când un distrugător australian ne-a mânat într-acolo. Dar atunci n-am observat că vreuna din numeroasele insule ar fi locuită.

   — Asta ar fi încă un semn că ar putea locui acolo tribul acela misterios - zise Farrow. S-ar putea să existe de zeci de ani, fără ca să ştie cineva de insulă. Acum să mergem mai încet, căci ajungem la insule în toiul nopţii. Fireşte că până la ziuă o vom ocoli, poate zărim focurile vreunui lagăr.

   Prin porta-voce, Farrow dădu comanda în sala maşinilor ca motoarele Diesel să fie încetinite. Cobori apoi din turn ca să se lase odihnei câteva ceasuri.

   Când căpitanul fii trezit de Petre, submarinul se şi afla în faţa primelor insule ale grupului. Farrow veni lângă Plundow şi-i ceru să ocolească o insulă după alta. Grupul era alcătuit însă din vreo sută de insule de toate mărimile şi fu nevoie de mult timp până sa fie cercetate toate.

   Căpitanul ocolise abia douăzeci de insule, fără să zărească nici o licărire de foc. Când se lumină de ziuă.

   — Stop! comandă el prin porta-voce, se întoarse spre Plundow şi zise: ne oprim aici; vreau să mă sfătuiesc cu camarazii ce e de făcut. Îţi voi trimite cafeaua în turn.

   După un obicei vechi, răsăritul soarelui era pentru echipajul submarinului semnalul că trebuie să-şi părăsească hamacurile. Violet Herford se ivi şi ea la cafea în cabina ofiţerilor. După ce băură cafeaua, căpitanul zise:

   — Ne aflăm în mijlocul unui grup de insule, care e foarte depărtat din drumul vapoarelor. Se prea poate ca pe una din aceste insule să dăm de tribul misterios, astfel că ne-am afla la ţinta călătoriei noastre. De sigur că ar fi o împrejurare cât se poate de fericită dacă am izbândi repede, căci treaba asta poate dura şi săptămâni. Întrebarea e dacă putem cuteza să cercetăm insulele şi la lumina zilei.

   Camarazii căpitanului chibzuiră cu încordare. Ei ştiau ce vroia să creadă Farrow cu întrebarea aceasta. Exista primejdia ca tribul acesta misterios să ucidă pe profesor - dată s-ar afla ca prizonier la dânşii - când insula va fi cercetată. Violet pricepu şi ea primejdia, căci zise imediat:

   — Domnule căpitan, te temi că ivirea noastră va însemna o primejdie mare pentru tatăl meu? E adevărat şi cred că trebuie să fim cu mare băgare de seamă. N-ar fi mai bine să facem cercetările numai noaptea?

   — M-am gândit şi eu la asta, răspunse Farrow, dar nici aşa nu e bine, căci se poate sa nu mai vedem focurile de lagăr ale tribului căutat, pentru că satul ar putea să fie în mijlocul insulei. Mai e cu putinţă sa nu ardă nici un fel de foc, aici nu trăiesc animale sălbatice, de care locuitorii să fie siliţi să se apere prin focuri. Trebuie să mărturisesc că în cazul de faţa nu prea ştiu ce să fac.

   — Am o propunere! strigă George deodată. N-ar fi mai bine să lucrăm numai ziua, ocolind insula pe sub apă? Cred că chiar dacă desişul e foarte încâlcit, tot putem vedea locurile care sunt străbătute mereu de locuitori. Iar după ce se va întuneca vom putea cerceta cu amănunţime locurile acestea care dau de bănuit.

   — Bravo, George, propunerea ta e bună! exclamă căpitanul!

   — Aşa e - încuviinţă şi Rindow.

   — Asta nu ne va împiedeca, însă, să mai dăm târcoale odată insulelor şi în timpul nopţii. Ce e bine nu e rău.

   Se părea într-adevăr că temerile lui Farrow erau îndreptăţite. Trecură patru, cinci, şase zile, camarazii dădură târcoale ziua şi noaptea celei mai mici insuliţe, dar nu descoperiră nici cel mai mic semn că dânsele ar fi locuite. Rămăseseră încă din grup numai zece insule mai mărişoare, spre răsărit. Cu tot curajul de care dădea dovadă tânăra fată, camarazii observară, totuşi, ca neliniştea ei sporea din ce în ce mai mult.

   În ziua a şaptea, pe când se afla la cafea, Violet zise cu seriozitate:

   — Domnilor, îmi dau seamă ca toate sforţările noastre sunt zadarnice. N-aş fi crezut ca în mările acestea sunt atâtea insule şi am putea căuta ani de zile încă până s-o găsim pe aceea adevărată. Numai întâmplarea ne poate veni în ajutor.

   — Nu, draga domnişoara, vom căuta mai departe, răspunse Farrow cu hotărâre. Trebuie sa ajungem la ţintă, orice s-ar întâmpla. Mai avem de cercetat zece insule şi poate ca printre acestea se afla şi cea căutată.

   În aceeaşi clipa zbârnâii şi tubul acustic şi Brun raporta căpitanului din cabina de comanda:

   — La sud-est cinci bărci de pescari. Sunt înconjurate de rechini.

   III.

   O DESCOPERIRE INTERESANTA.

   TOŢI SĂRIRĂ DE LA LOCURILE LOR şi dădură buzna în cabina de comanda. Farrow privi prin periscop şi zise mirat:

   — Aşa ceva n-am mai văzut încă! Repede la suprafaţă, Jean Brike să- şi pregătească tunul! Ia te uita, doctore, aceasta e foarte interesanta pentru dumneata!

   Pompele începură sa dea afara apa din tancurile de balast. Doctorul Bertram avu o privelişte sălbatică prin periscop. La vreo doua sute de metri depărtare stăteau alături cinci bărci de pescari lungi şi late. În fiecare dintre ele se aflau trei - patru oameni. De jur-împrejurul bărcilor apa colcăia şi ţâşnea în sus, cozi triunghiulare se răsuceau încoace şi încolo, trupuri uriaşe cu dungi negre pe pielea cafenie săreau din mare şi încercau sa înhaţe cu boturile pe nefericiţii băştinaşi, care n-aveau alta apărare decât vâslele.

   — Sunt rechini tigri, cei mai sălbatici şi primejdioşi din neamul rechinilor, zise doctorul Bertram. Pescarii trebuie să fi pus mâna pe vreo prada care a sângerat mult şi asta a momit dihăniile. Daca nu le venim în ajutor, bieţii oameni sunt pierduţi.

   — Jean, striga Farrow tunarului care tocmai venea.

   — Trebuie să-ţi arăţi măiestria şi de data asta. La vreo doua sute de metrii nişte rechini tigri ameninţa nişte bărci de pescari.

   — Pai atunci nu e nevoie de granate cu gaze, ci di celelalte, zise liniştit bătrânul tunar.

   Făcu un semn ajutorului sau şi tânărul marinar dispăru imediat în direcţia magaziei ca sa aducă câteva ghiulele pentru tunul de 7.5 cm.

   Postul de pe punte, compus din opt oameni, veni sub turn; carabinele erau încărcate şi marinarii aşteptau numai clipa când George - care se şi căţărase pe scările de fier - va deschide capacul turnului.

   Tânărul îşi luase carabina, vrând să participe şi el la vânătoarea împotriva dihăniilor. Turnul ieşi din apa şi George împinse capacul pe care-l deşurubase din vreme.

   Submarinul se apropiase la o suta de metrii de locul unde se aflau rechinii. Câteva clipe George privi înmărmurit la priveliştea îngrozitoare care se desfăşura sub ochii lui. Rechinii întărâtaţi reuşiră sa distrugă una dintre bărci. Aceasta se apleca încetişor şi cei patru pescari dinăuntru încălecară pe partea cealaltă, gata sa sară în barca vecina.

   Atunci George înalta carabina. Tovarăşii săi nu puteau încă interveni în lupta, deoarece puntea submarinului se mai afla sub apa; ei stăteau pe scara îndărătul şi trebuiau sa aştepte până ce tânărul va putea ieşi din turn.

   Primul glonţ al lui George nimeri o dihanie uriaşă care tocmai se aruncase pe marginea aplecata a bărcii cu pescari. Monstrul se prăbuşi îndărăt în mare şi cu lovituri sălbatice de coadă făcu să spumege apa.

   În clipa următoare trupul său devenise centrul unei lupte sălbatice. Ceilalţi rechini se năpustiri asupra muribundului şi-l sfâşiară cu o lăcomie şi o furie care-l făcu pe George să se cutremure.

   Tânărul îşi goli carabina de gloanţe, apoi îşi făcu vânt în turn şi imediat îi urmară Jean Brike cu ajutorul său, precum şi patru marinari, care deschiseră îndată un foc viu asupra rechinilor.

   După două minute, puntea submarinului ieşi din apă; imediat săriră toţi peste marginea turnului, iar, Jean Brike alergă la tun şi trase jos învelitoarea.

   Numărul rechinilor parcă sporise. Salvele de carabine ale marinarilor păreau să nu facă impresie asupra lor şi singurul rezultat fu că lupta deveni şi mai sălbatică.

   Deodată se auzi însă prima bubuitură din tunul lui Jean Brike. Acesta îşi alesese ca ţintă unul din rechinii cei mai mari, care tocmai se îndepărtase puţin de cârd. Ghiuleaua nimeri alături de el, explodă şi sfâşia în bucăţi monstrul. Ceilalţi rechini rămaseră o clipă ca înlemniţi, apoi câţiva din ei dădură buzna spre locul unde apa se înroşise de sângele tovarăşului lor.

   Jean Brike încărcă cu iuţeala fulgerului, ţinti, apoi ghiuleaua porni şi explodă în mijlocul cârdului de rechini Asta fu de ajuns ca toţi să fie puşi pe goană, uitând de bărci şi de ospăţul din trupurile celor sfârtecaţi de ghiulele.

   — Ciudat lucrul făcu doctorul Bertram. N-am mai văzut şi nici n-am auzit de ceva asemănător. Ce să fi avut pescarii ăia că au fost atacaţi în felul acesta de dihănii? Asta o vom afla noi îndată, zise Farrow, zâmbind. Să ne apropiam de ei şi să-i întrebăm. Se prea poate să ştie şi ceva despre insula misterioasă pe care o căutăm. Trebuie să locuiască pe aproape, căci cu bărcile alea uşoare n-ar fi pornit fi la drum lung să pescuiască.

   Afară de straja de punte, marinarii coborâră din nou în submarin, numai Jean Brike rămase - ca om prevăzător ce era - lângă tunul său încărcat El nu prea avea încredere în cei optsprezece băştinaşi, căci se putea să dea un atac pe ascuns, când submarinul s-ar apropia.

   Când „Dox"-ul ajunse la douăzeci de metri de bărcile pescarilor, aceştia ridicară braţele şi se înclinară adânc. Doctorul Bertram îi se adresă în limba care se vorbea pe aici.

   Între el şi un băştinaş bătrân, care se afla în barca atacată de rechini, se născu o discuţie însufleţită; doctorul scoase în repetate rânduri exclamaţii de mirare. În cele din urmă se întoarse spre Farrow şi zise:

   — Domnule căpitan, avem mare noroc. Pescarii aceştia locuiesc pe insulele răsăritene şi fac parte dintr-un sat foarte populat. Atacul rechinilor se datoreşte faptului că au aruncat în mare măruntaiele câtorva bibani pe care i-au pescuit aici şi pe care i-au spintecat pe loc. Bătrânul îţi transmite prin mine mulţumiri călduroase pentru că i-am salvat viaţa şi ne consideră oricând oaspeţi de onoare în satul său.

   — E interesant ce spui d-ta - răspunse Farrow - numai că nu prea văd unde e norocul cel mare de care vorbeai. Sau vrei poate să te foloseşti mai des de ospitalitatea ce ţi-o oferă, dragă doctore?

   — Cred ca o vei face şi d-ta cu plăcere, domnule căpitan - zise doctorul, fără să fie supărat de ironia uşoară din cuvintele lui Farrow. Căci Pago căpetenia, ne poate povesti multe despre o insulă apropiată,

pe care îşi fac mendrele nişte stafii. Ce mai zici acum?

   — Minunat, dragă doctore şi te rog să mă ierţi că am glumit. Asta e într-adevăr un mare noroc. Dragă domnişoară Herford, acum putem nădăjdui într-adevăr că am găsit o urmă care ne va călăuzi la tatăl d- tale. Doctore, fii bun şi spune căpeteniei că primim cu plăcere invitaţia lui. Dar nu te arăta deocamdată prea interesat pentru insula cu stafii, căci mai întâi trebuie să înlăturăm teama firească pe care o au pentru noi oamenii aceia. Sunt de părere că am putea remorca bărcile pescarilor, căci cu cât ajungem mai repede în sat, cu atât vom auzi mai curând ceva despre insula cu pricina.

   Doctorul vorbi câteva clipe cu băştinaşii, apoi aceştia îşi legară bărcile de funia pe care Petre o legă de pupă şi le-o aruncă după aceea în apă. În vremea asta, căpitanul puse pe Bertram să întrebe pe căpetenie unde se află insula stafiilor, şi când află că e cea mai spre nord din fata lor, făcu un ocol mare cu submarinul spre sud. Nu vroia ca locuitorii acestei insule să-l vadă înainte de vreme.

   Cu prilejul numeroaselor aventuri pe care le întâmpinase căpitanul cu oamenii săi, se întâmplase adesea ca nişte europeni să se fi stabilit pe o insulă izolată, însufleţiţi de gânduri criminale. Se putea să fie şi aici acelaşi caz şi atunci de sigur ca oamenii aceştia dispuneau de ocheane.

   — Sunt complet liniştită, zise Violet când căpitanul îi lămuri scopul acestui ocol - cu spiritul dv. de prevedere trebuie să reuşim s-ajungem la ţinta. Totuşi, dacă într-adevăr sălăşluiesc acolo criminali de rasă albă, mă tem să nu i se fi întâmplat ceva rău de tot tatălui meu, Oh, de l-aş găsi în viaţă!

   — Şi nu-ţi pierzi speranţa! Căută s-o mângâie Farrow. Acum avem în sfârşit perspectiva să izbândim şi trebuie să păstrăm nădejduim că totul va ieşi bine.

   După o jumătate de ceas, „Dox"-ul ajunse la insule cea mai apuseană. Pe marginea unui golf mare se afla aşezat un sat întins, care oferea o privelişte pitorească ca colibele lui înalte de frunziş. Pe ţărm stăteau adunaţi locuitorii, privind înmărmuriţi la vasul acela ciudat, cum nu mai văzuseră ei altul până atunci. Fără îndoială că ar fi fugit în desiş dacă n-ar fi văzut cele doua bărci, cu căpetenia şi semenii lor, remorcate de submarin.

   Pago adresă acum doctorului câteva cuvinte, apoi oamenii săi desprinseră bărcile de funie. Bertram spuse căpitanului:

   — Trebuie să rămânem aici câtva timp, domnule căpitan, Pago vrea mai întâi să comunice tribului său că noi i-am salvat viaţa, ca şi a însoţitorilor lui.

   Farrow dădu imediat comanda de stopare. Elicea se învârti îndărăt şi frână mersul vasului, în care timp cele doua bărci se îndepărtară de submarin şi în curând ajunseră la ţărm.

   Oamenii păstrau o tăcere pioasă, dovadă că şeful lor poseda putere mare şi se pricepea să le insufle disciplină.

   Bătrânul ţinu a cuvântare locuitorilor şi când sfârşi izbucniră strigate de bucurie. Pago se întoarse, se făcu o linişte mormântala şi apoi întinzând braţele, se înclină adânc în faţa camarazilor de pe submarin şi rosti câteva cuvinte pe care doctorul le tălmăci:

   — Acum putem merge la ţărm, asta a fost invitaţia formală. Să sperăm că golful e destul de adânc ca să ne putem apropia de mal.

   — Socotind după culoarea apei. Putem acosta direct - zise căpitanul.

   Dădu apoi comanda de încetinire a vitezei, pentru care scop se

puseră în funcţiune electromotoarele.

   După câteva minute „Dox"-ul făcu un viraj, elicea se-nvârti îndărăt, apoi Petre şi Kard zvârliră funii pe uscat, care fură prinse îndată de mâini vânjoase. Traseră încetişor submarinul la ţărm şi legară funiile de palmieri cu trunchiuri groase.

   Când Farrow cu tovarăşii săi păşiră pe uscat, toţi băştinaşii se înclinară în tăcere, cu braţele întinse. Se ivi apoi o fată tânără şi frumoasă şi le oferi fructe minunate, într-un coşuleţ artistic împletit. Altă fată aduse pe o frunză lată nişte sare, cu care tovarăşii se frecară pe limbă. Căpetenia făcu la fel, vorbi apoi iarăşi cu Bertram care tălmăci:

   — Acum avem aceleaşi drepturi ca şi căpetenia, domnule căpitan. Obiceiul ăsta cu sarea este un simbol şi-mi aduce aminte de unul la fel, practicat de diferite triburi din vestul Africii. N-aş fi crezul să dau aici peste un cult asemănător.

   — Poate că străbunii acestui trib au fost târâţi încoace în urmă cu sute de ani - fu de părere Farrow.

   — Pentru mine nu mai e nimic cu neputinţă, căci am trăit şi am văzut multe până acum. Sunt curios să văd ce-o urma.

   — Probabil vreun ospăţ mare - răspunse doctorul. Cu prilejul acesta voi aduce vorba, pe departe, despre insula cu stafii. Până diseară aflu eu totul, aşa că la noapte vom putea întreprinde ceva.

   — O, da, domnule doctor, încearcă că afli cât mai curând ceva despre insula aceea! se rugă Violet. Mai întreabă dacă se ştie cumva că trăieşte acolo un bărbat alb.

   — Fireşte că voi căuta să aflu totul, făgădui Bertram.

   — Dar prea insistent nu trebuie să fiu, căci n-aş vrea să-l fac bănuitor pe căpetenie.

   — Imi dai voie, domnule doctor - interveni George - dar ai vorbit totuşi imediat cu ei despre insula vrăjită. Cum s-a făcut asta?

   — El a început cu asta, dragă George - răspunse Bertram - a pus ciocnirea aia primejdioasa cu rechinii tigri pe seama duhurilor, care dacă ar trăi pe insulă. N-am mai întrebat despre asta. Acum îl voi chestiona, fireşte, cu privire la tot ce ştie.

   Presupunerea doctorului, că va avea loc un ospăţ mare se dovedi îndreptăţită. Câţiva bibani de mare, pescuiţi de Pago şi însoţitorii săi, fură prăjiţi în gropi adânci, pe cenuşă caldă de lemn. Împreună cu nişte buruieni care le dădură un gust deosebit. Ca băutură se servi vin de palmier în căni de lemn frumos sculptate. Vinul era cam tărişor şi camarazii băură cumpănit, căci se puteau aştepta ca încă la noapte să aibă de adus la îndeplinire o întreprindere primejdioasa.

   Doctorul izbuti să-l facă pe Pago să vorbească.

   Camarazii văzură ca chipul căpeteniei exprimă la început teamă, ba chiar spaimă, apoi începe să vorbească încet de tot, aruncând priviri temătoare peste umăr.

   Dar ca cât golea mai multe căni, cu atât glasul lui se auzea mai tare, ca atât pe chipul lui se citea mai mult curaj. Doctorul Bertram zâmbea din ce în ce mai mulţumit şi arunca din când în când priviri căpitanului şi fetei.

   În cele din urma bătrânul începu sa moţăie. Căldura zilei devenise înăbuşitoare; unul după altul locuitorii se retraseră în colibele lor şi la sfârşit se ridica şi Pago, după ce mai schimba câteva cuvinte cu doctorul.

   — Ne stau la dispoziţie câteva colibe goale, zise doctorul camarazilor săi. I-am spus însă lui Pago ca ne vom petrece pe submarin ceasurile călduroasă. Am multe de povestit, ar fi bine sa ne retragem îndată.

   Violet fu cea dintâi care se ridica.

   — Da, veniţi domnilor, striga ea agitata. Oh, domnule doctor, aţi aflat ceva despre tatăl meu?

   — Asta nu pot susţine, răspunse Bertram - va trebui sa judeci singura după ce vei fi auzit totul ce mi-a povestit Pago. Cred însă a afirma cu siguranţa, ca ne vom atinge ţinta aici.

   În vreme ce Pago se îndrepta clătinându-se spre coliba sa, camarazii se grăbiră sa se înapoia la submarin. Violet mergea înainte, nerăbdătoare sa afle cât mai curând din gura doctorului.

   După ce luară loc toţi în cabina răcoroasa care servea de sufragerie ofiţerilor, doctorul începu:

   — Pago îmi povestea ca în urma cu trei luni, a observat un vas care cu puţin timp înainte de a se însera, a trecut pe aici îndreptându-se spre nord, adică în direcţia insulei cu stafii. Din păcate însă nu mi-a putut da lămuriri mai amănunţit asupra acestui vas deoarece trecuse la prea mare depărtare. Susţine însă ca mergea foarte repede ceea ce ma face sa cred ca era o barca cu motor. Un bric sau un vas mai mare n-a fost după cum ma încredinţează căpetenia. Singurul lucru care l-a surprins a fost o străfulgerare luminoasa la prora vasului.

   — O, atunci era tata, striga Violet şi sari în sus. La bordul bărcii sale avea un reflector nichelat. Oh, cât sunt de bucuroasa, cât de recunoscătoare va sunt domnule căpitan!

   — Pago a observat vasul cu pricina acum trei luni - zise Farrow - şi în timpul asta se puteau întâmpla multe... Poate ca tatăl dumitale a plecat de mult de acolo, aşa ca nu trebuie sa te bucuri prea repede, draga domnişoara. Îţi doresc din toată inima să-l revezi, dar mi-ar părea nespus de rău daca va fi sa suferi o dezamăgire.

   — Ai dreptate, domnule căpitan, răspunse fata, stăpânindu-şi lacrimile. Nu trebuie sa nădăjduiesc prea mult. Dar avem totuşi o urma care nu poate fi prea veche. Soarta nu poate fi prea cruda cu mine, încât asta sa fie ultima veste care o aud despre el.

   — Aşa. Numai nădejdea sa nu ţi-o pierzi. Acum, draga doctore, spune mai departe. Ce-ai aflat de la Pago despre insula?

   —  Cică ar locui acolo un popor ciudat, zise Bertram. Pago însuşi şi mulţi din oamenii lui care au fost mânaţi brusc de vânt până în apropierea insulelor cele mai de miazănoapte şi au vrut să debarce acolo s-au speriat de nişte făpturi fantomatice care au ieşit dintre tufele desişului. Câţiva oameni care nu s-au putut întoarce bărcile fura înhăţaţi de aceste făpturi şi târâţi cu repeziciune în desiş. De atunci dispăruţi au rămas.

   IV.

   INSULA VRĂJITA.

   AUZIND VORBELE DOCTORULUI. Farrow ridică mâna şi zise după câteva clipe de gândire.

   — Chiar numai aceste două puncte sunt de mare însemnătate. Ţi-a zugrăvit Pago cam cum arătau făpturile acelea? De unde vine la el expresia „fantomatic"? Sau ai tălmăcit d-ta astfel vorbele lui?

   — Ba chiar aşa s-a exprimat, dragă căpitane. Nu pot găsi o tălmăcire mai bună. Fireşte că l-am întrebat ce înfăţişare aveau fiinţele acelea şi atunci mi-a povestit că ar avea o culoare ciudată şi... capete de animale. Ce zici de asta?

   — Că locuiesc, acolo oameni şireţi, care se apără de vizite nedorite luându-şi înfăţişare de fantome, răspunse Farrow. Chestia cu capetele de animale aminteşte şi ea de obiceiuri africane. Ia spune mai departe, doctore!

   — Partea cea mal interesantă vine acum. Pe insulă se află un munte, nu prea înalt, pe care însă noaptea dănţuiesc lumini ciudate. Zic „dănţuiesc", căci aşa s-a exprimat Pago, în câteva rânduri. Şi cică au felurite culori. Tribul de aci numeşte ridicătura aceea de pământ „muntele vrăjit". Nimeni de pe insulă nu s-a înapoiat încă, locuitorii satului se feresc să se apropie de ea, pentru ca vreo furtună să nu-i mâie la mal. Ce spui d-ta de toate astea, domnule căpitan?

   — Nu-mi place deloc că luminile de pe munte au felurite culori, răspunse Farrow, îngândurat. Asta pare să dovedească cum că sunt şi europeni la mijloc, lucrând cu focuri bengale? De unde ar fi învăţat un trib de băştinaşi să coloreze flăcările? Cu asta n-ai dreptate, zise doctorul. Exista doar felurite soiuri de răşină şi buruieni care colorează fumul în verde, galben sau roşu. L-am mai întrebat pe Pago dacă focurile alea ard viu, el mi-a răspuns însă că nu sunt mai luminoase decât făcliile, numai că flăcările ar avea altă culoare.

   — Atunci se poate ca bănuiala mea să fie greşită, răspunse căpitanul. Mai rămâne numai presupunerea că pe muntele acela vrăjit să se facă în fiecare noapte ceremonii închinate vreunui zeu. Poate că avem de-a face cu o sectă, ai cărei adepţi au fost alungaţi din patria lor şi au găsit acolo un refugiu, pe care se apără cu toate mijloacele. Pe vecinii lor primitivi îi pun pe fugă îmbrăcându-se misterios şi vopsindu- se.

   — Ai dreptate, domnule căpitan - zise Bertram. La fel am căutat să- mi explic şi eu chestia. Mai rămâne întrebarea: ce-or fi făcut oamenii aceştia misterioşi cu prizonierul lor? Dacă am avea un indiciu cât de slab asupra felului credinţei lor, am putea trage o încheiere; aşa, însă, e cu neputinţa.

   — Cam aşa e - încuviinţă Farrow, cu seriozitate - acum putem nădăjdui numai că felul credinţei lor nu e legat cu jertfe în cinstea zeilor lor.

   — Oh, Dumnezeule! exclamă Violet, îngrozită. Ar fi cu putinţă aşa ceva în zilele noastre? Domnule căpitan, aţi vorbit serios?

   — În astfel de situaţii nu e vreme de glumit - răspunse Farrow. Obiceiul jertfelor omeneşti continua sa existe, desigur, poate chiar în ţări care contează printre cele mai culte. Fireşte că mă gândesc acum în primul rând la supuşii lui Pago care au fost prinşi de oamenii aceia atât de ciudat travestiţi. Se poate într-adevăr ca ei să fi fost foarte primejduiţi, dar pe de alta parte presimt în mod sigur că tatăl d-tale, fiind alb, se bucura chiar de mari onoruri. Nu trebuie să iei în rău fiecare cuvânt al nostru, dragă domnişoară.

   — Noi nu facem decât sa ţinem seamă de toate posibilităţile şi fireşte ca începem cu ce e mai rău. În sfârşit, la noapte ne vom putea încredinţa ce se petrece pe muntele vrăjit. N-are nici un rost să ne pierdem vremea discutând. Dar luminile alea ciudate se ivesc oare în fiecare noapte, doctore?

   — Asta n-a putut sa ne-o spună Pago, dar de câte ori se afla vreun vas prin apropierea insulei, cei dintr-unsul observau, înspăimântaţi şi fantoma misterioasă.

   — Vom vedea noi la noapte ce este. Aş dori însă acum să ocolesc insula sub apă, la depărtare destul de mare; periscopul nostru nu trebuie să fie zărit în nici un caz, în schimb aş vrea să-ncerc să găsesc un loc potrivit unde să debarcăm. Gazdele noastre vor dormi. Încă mult timp şi poate că acelaşi lucru se-ntâmplă şi cu locuitorii insulei vrăjite. În cazul acesta suntem şi mai siguri de o eventuală descoperire.

   — O, da, domnule căpitan, se rugă Violet. Hai să plecăm imediat. Aş dori cel puţin s-arunc o privire pe insula pe care lâncezeşte, probabil, sărmanul meu tată.

   — Bine, vom pleca imediat, hotărî Farrow. Draga Rindow pune sa se dezlege funiile! De îndată ce vom fi ieşit din golf, ne afundăm. Se poate ca atunci când am tras după noi bărcile de pescari să fi fost zăriţi de fantomele acelea şi exista primejdia ca satul fui Pago sa fi fost pus observaţie, poate printr-un Kanu care nici nu dă de bănuit.

   — În orice caz, trebuie să fim atenţi.

   După câteva minute, trupul de oţel fu străbătut de o cutremurătură uşoară, camarazii părăsiră cabina şi se-ndreptară spre „comandă". Rindow era tot în turn şi scotea vasul din golf.

   Dădu apoi comanda de umplere a tancurilor de balast, cobori scăriţa de fier şi închise capacul turnului.

   Căpitanul se duse la periscop. Lăsă vasul să se afunde şase metri, pe urmă coti spre nord.

   — Aha! murmură el deodată.

   — Tot am avut eu dreptate cu bănuiala mea. Departe, spre apus, se află un Kanu pe apă. Singurul om dintr-unsul se preface că pescuieşte de zor. Nu va putea descoperi însă periscopul nostru, căci apa sclipeşte în bătaia soarelui. Care va să zică avem de-a face cu potrivnici foarte vicleni, dar într-o privinţă asta îmi este foarte plăcut, căci numai triburi foarte primitive mai păstrează obiceiul de a jertfi vieţi omeneşti. Potrivnicii noştri misterioşi par sa stea însă sub o conducere foarte bună.

   — Să dea Dumnezeu să fie aşa! oftă Violet. De l-aş revedea curând pe sărmanul meu tată!

   — Îl vei revedea, domnişoară, o mângâia Farrow. Mai am adus la îndeplinire lucruri cu mult mai grele. Nu ne temem nici de fantome, nici de oameni care se deghizează în stafii.

   Violet îi strânse mâna cu recunoştinţă.

   Mai merseră sub apă o jumătate de ceas, apoi Farrow exclamă deodată:

   — Ultima insulă de la Nord se iveşte în fata noastră. Ia să vedem ce descoperim acolo. Mă voi ţine la vreo trei sute de metri de ţărm, aşa că e cu neputinţă ca periscopul nostru sa fie zărit de vreo santinelă.

   În clipa următoare Violet se şi afla lângă căpitan şi-şi puse mâna pe braţul lui. Farrow îi dărui o privire scurtă, apoi zise zâmbind:

   — Încă vreo câteva minute, dragă domnişoară şi vei putea vedea insula. Vreau sa mă dau mai aproape, ca să cotesc apoi la răsărit şi s-o pot lua de-a lungul coastei de sud.

   Peste cinci minute dădu din cap mulţumit, se îndepărtă de periscop şi zise:

   — Îţi pot îngădui cel mult trei minute, dragă duduie. De sigur că nu eşti prea experimentată să descoperi amănunte surprinzătoare în desiş şi afară de asta trebuie să ţiu vasul mereu la distanţă egală de insulă. Priveşte, te rog, să nădăjduim că tatăl d-tale trăieşte acolo.

   Violeta privi şi deodată scoase un ţipăt uşor, se dădu un pas îndărăt şi strigă căpitanului care îşi lipi îndată ochiul de periscop:

   — Am văzut un chip grozav îndărătul unei tufe.

   — Un chip alb cu ochi întunecaţi şi mari. Pe cap fiinţa aceasta purta o pereche de coarne, ca o vită.

   — Iarăşi ceva african..., murmura doctorul.

   Căpitanul ridică mâna, făcându-i semn să tacă, apoi întrebă, fără să- şi ia ochiul de la periscop:

   — Domnişoară Violet, ai observat un palmier mare, dublu?

   — Da, domnule căpitan.

   — Unde ai văzut capul acela, socotind din punctul în care ne aflăm?

   — La vreo douăzeci de metri spre dreapta; e acolo o tufă înaltă cu flori galbene.

   — Aşa e! făcu Farrow. Se mai văd şi acum coarnele. Doctore, par să fie într-adevăr coarnele unei vite mari, dar nu pot deosebi dacă e un animal african cap indian. A, uite acum capul se înalta încet... vino repede să vezi, dragă doctore.

   Abia aruncase Bertram o privire că exclamă uimit:

   — Asta e o mască de dans, cum sunt folosite în insulele arhipelagului Bismarck, dar e făcută după model african. Coarnele sunt ale unul bivol. Interesant de tot! Să sperăm că voi izbuti să pun mâna pe câteva din măştile acestea.

   — Cred că e mai important să-l găsim şi să eliberăm pe domnul Herford, zise Farrow şi-l dădu la o parte pe doctor de la periscop. E bine însă că l-am văzut pe băştinaşul acesta care joacă rolul unui paznic, probabil. Acolo unde stă el începe cred poteca principală, care duce la satul acestor indivizi ciudaţi. Fireşte că vom înconjura insula în orice caz, ca să observăm cu amănunţime desişul.

   — Nu cred însă c-ar mai fi de văzut ceva de seamă.

   În vreme ce Farrow observa atent insula pe care o înconjură păstrând distanţă, Violet îl trase pe doctor deoparte şi-l întrebă ce fel de obiceiuri au locuitorii arhipelagului Bismarck.

   Bertram se feri să povestească cum că chiar în zilele noastre stăpâneşte acolo canibalismul - istorisi în schimb că băştinaşii acestor insule sunt foarte blajini şi au, mai ales, mare respect de europeni. Liniştită oarecum, Violet, îi strânse mâna şi se-ndreaptă iar spre căpitan, nădăjduind că el va fi văzut ceva privitor la tatăl ei. Doctorul privi trist în urma ei şi murmură ca pentru sine:

   — Biată copilă, dea Domnul să nu se fi întâmplat nimic grozav. De unde au luat insularii aceia tipul african în măştile lor de dans? Trebuie să cercetez.

   În clipa aceasta doctorul nu mai avea interes pentru insulă. Părăsi cabina de comandă şi se duse la cabina lui. Căută la biblioteca un volum gros şi se adânci în studiul moravurilor melanezienilor.

   Submarinul înconjură încetişor insula pe care locuiau sălbatecii aceia misterioşi. Dar nu se arătă nimic suspect şi când căpitanul ajunse din nou la coasta de sud, zise:

   — Să ne întoarcem acum; locul unde stă santinela îl voi regăsi, de sigur şi prin întuneric. Mă tem că Pago va făptui vreo nechibzuinţă dacă nu ne va găsi atunci când se va trezi. Poate că va trimite toate bărcile ca să ne caute şi prin asta fireşte că va atrage atenţia santinelelor.

   Submarinul porni înapoi cu mare viteză; când fu din nou priponit la ţărm, abia se scurseră câteva minute şi Pago ieşi din coliba lui. Doctorul fu scos repede din cabină ca să-l întrebe pe Pago dacă ciudatul Kanu, care stătea la apusul insulei, aparţinea vreunuia din tribul său.

   Pago negă cu hotărâre însă şi povesti că undeva pe această insulă, trăiau de sigur câţiva pescari, căci aceste Kanu-uri, care se deosebeau de ale tribului său, fuseseră văzute în câteva rânduri. Câţiva tineri de-ai lui încercaseră chiar să-i urmărească, dar străinii erau mai repezi şi dispărură printre insulele de la apus.

   Farrow dădu din cap mulţumit când doctorul îi comunică asta.

   — Atunci am procedat foarte bine că am mers sub apă - zise el - altminteri căpetenia ciudatului trib ar şi fi primit vestea că ne interesăm de insula lor. Şi asta ar fi constituit o primejdie pentru prizonierii care - după cum presupunem noi - se află pe insulă. Aha, pare să vie al doilea fel al ospăţului dat în cinstea noastră - se întrerupse, râzând, când văzu câţiva europeni aducând nişte porci în frigări. E drept că mâncarea de peşte nu prea ţine de saţ şi apoi la noapte vom avea mult de lucru, cred.

   — Tată, cine ne va însoţi? întrebă George. N-ar fi bine să hotărâm de pe acum numărul şi să tragem la sorţi oamenii?

   — Da, putem face asta în vreme ce se prepară friptura - încuviinţă căpitanul De sigur că tu nu vei vrea să rămâi şi nici Petre. Doctorul trebuie sa vie şi el. În orice caz, ca să facă pe tălmaci. De asemeni şi Kard, căci vom avea nevoie poate de forţa lui. Afară de Rindow şi Brun, care vor trebui sa tragă la sorţi, cred că vor ajunge încă opt camarazi.

   — Mă luaţi şi pe mine, de sigur? întrebă Violet Eu sunt doar persoana principală, căci e vorba aici de bunul meu tată. O, domnule căpitan, nu mă lăsaţi, mă pricep şi eu să mă furişez şi nu mi-e frică de duşman! Pot să şi trag foarte bine cu arma şi sunt încredinţată că, departe de a vă fi o piedecă, vă voi fi de folos.

   Farrow se uită la tovarăşii săi şi văzând după chipurile lor că nu se împotrivesc, răspunse:

   — M-ai pus în faţa unei hotărâri foarte grele, dragă domnişoară. Pricep bine că vrei şi te alături expediţiei noastre, dar te rog să ţii seamă că e vorba de o aventură foarte primejdioasă. Dacă pătrundem în desişul insulei, suntem veşnic ameninţaţi cu moartea. Noi suntem obişnuiţi, căci nu e prima oară că pătrundem noaptea într-o pădure plină de duşmani, dar mă tem că pentru d-ta va fi cam greu.

   — Domnule căpitan, ei am întreprins de-acum expediţii nocturne prin pădurile australiene, expediţii care n-au fost deloc neprimejdioase - răspunse fata. La ferma unui unchi al meu, în interiorul ţării, negrii sau răsculat într-un rând... Eu am luat parte zile întregi la lupte, ba m-am furişat chiar noaptea printre asediatori, ca să aduc ajutoare. Nu ţin să mă laud, dar vreau să cred ca ceea ce v-am spus, ajunge ca să vă hotărăsc şi mă luaţi cu dv.

   — Fireşte - răspunse căpitanul. Că eşti vitează şi neînfricoşată, ştiam.

   — Acum mi-ai dovedit că eşti şi cu băgare de seamă şi vicleană. Aceste două însuşiri din urmă sunt de mare însemnătate pentru ceea ce avem noi de gând. Bine, ne vei însoţi. Poate că asta ne aduce chiar noroc.

   Bucuria bietei fete era de nedescris. George se apropia de ea şi o lămuri asupra primejdiilor desişurilor de pe insulele acelea.

   Rindow, asupra căruia căzuseră sorţii alese opt marinari care să ia parte la primejdioasa întreprindere. Echipamentul fiecăruia se compunea din două pistoale, cuţit şi trei granate de mână. Submarinul urma să rămână la destulă depărtare de insulă şi să sloboadă granate de gaze în desiş dacă va fi nevoie.

   Consfătuirea, tragerea la sorti şi dispoziţiunile căpitanului luară atâta timp, încât porcii fură gata fripţi Când doctorul Bertram se adresă lui Pago, spre a-i comunica faptul că marinarii îşi vor petrece şi noaptea pe vasul lor.

   Farrow nici nu se gândea să-i împărtăşească lui Pago ce avea de gând să facă la noapte. S-ar fi putut ca locuitorii satului să provoace zgomot, atrăgând astfel atenţia sentinelelor de pe mare.

   Mai erau două ceasuri până la apusul soarelui şi în tot timpul acesta, locuitorii de pe insula mâncau mereu. Înghiţeau hălci mari de carne şi vinul de palmier curgea din belşug, aşa că în cele din urma oamenii ajunseră într-o stare care-l făcu pe căpitan să nădăjduiască cum că va putea să se îndepărteze neobservat.

   Aţa se şi întâmplă la un ceas după ce se înnopta bătrânul - căpetenia - se retrăsese de mult în coliba lui, locuitorii dispărură şi ei unul câte unul. Submarinul era gata de drum.

   Petre Uriaşul şi Kard dezlegară odgoanele, împinseră încetişor de la ţărm trupul de otel şi săriră pe punte. Aproape fără zgomot electromotoarele puseră în mişcare vasul, acesta făcu un viraj ca să iasă din golf, apoi Farrow dădu comanda de afundare, înainte încă de a ajunge în largul mării.

   Căpitanul se temea că sentinelele de pe mare în Kanu-urile lor s-ar putea afla acum în faţa golfului, de aceea se afundă îndată sub apă.

   Era întuneric beznă, dar în lucirea fosforescentă a vălurilor putu să-şi urmeze drumul. Pe de altă parte era înzestrat cu însuşirea de a se orienta cu ajutorul simţurilor, fără să vadă ţinta, întunericul îi era chiar pe plac, căci îi dădea posibilitatea să coboare neobservat pe insulă. Făcând un ocol mare înconjură coasta de sud a insulei lui Pago şi o luă spre nord. După o jumătate de ceas se iviră în faţa lui contururile întunecate ale insulei pe care o căutau. Căpitanul îndrumă vasul cu atâta dibăcie încât se-ndreaptă aproape exact spre punctul unde stătuse făptura grozavă în desiş.

   V.

   ÎN MARE PRIMEJDIE.

   LA VREO CINZECI DE METRI în faţa insulei, Farrow ieşi la suprafaţă. Sub apă nu putea să se apropie prea mult, căci nu cunoştea malurile.

   Exista primejdia să se înnămolească. Şi călătoria la suprafaţă era periculoasă, de fapt, căci un recif sau un banc de nisip putea primejdui toată întreprinderea.

   Ca măsură de prevedere, căpitanul nu se-ndreaptă direct spre tufa îndărătul căreia stătuse santinela, ci cârmi vreo sută de metri spre stânga. Trupa trebuia să facă pe jos drumul acesta dea lungul plajei şi sa caute cărarea ce ducea înlăuntrul insulei, a cărei existenţă o bănuiau.

   În cele din urmă, căpitanul dădu comanda de stopare a motoarelor şi „Dox"-ul alunecă încetinel spre insulă. Din fericire apa era destul de adâncă lângă malurile drepte.

   Cei paisprezece bărbaţi şi curajoasa fată se şi aflau pe punte, când se produse o izbitură uşoară şi săriră pe nisipul moale.

   Nu schimbară nici o vorbă între ei căci chiar dacă ar fi discutat în şoaptă, ar fi putut fi auziţi de o sentinelă pitită pe undeva.

   Ordinea în care îndrăzneţii marinari aveau de gând să pătrundă în desiş, fusese dinainte hotărâtă.

   Căpitanul se aşeză în fruntea trupei, îndărătul lui venea George, apoi Violet. Tânăra fata era ocrotită de Petre Uriaşul, în urma căruia mergea doctorul Bertram; apoi cei opt marinari, iar Rindow încheia convoiul.

   Farrow ţinu drumul cât mai aproape de desiş. Plaja, care avea o culoare deschisă, din păcate; era largă de zece până la doisprezece metri. Micul convoi trebuia şi meargă pe cât posibil în umbra adâncă a tufelor înalte şi dese, ca şi nu fie descoperit de vreo santinelă.

   Înaintară încetişor şi cu băgare de seamă. În desiş se treziseră la viaţă milioanele de vietăţi mărunte, aşa că era foarte greu şi se deosebească din zgomotul făcut de trosnetul unei crengi sau foşnetul frunzişului.

   Pe de altă parte, însă în felul acesta era acoperit şi scârţâitul pe care- l produceau pe nisip paşii camarazilor.

   Farrow ajunse la tufa înaltă de unde privise masca hidoasă a santinelei. Căpitanul se lăsă la pământ şi porni în patru labe înainte. Pipăind cu mâna stângă, găsi o deschizătură îngustă în care un om s-ar fi putut lesne strecura.

   Cu mâna dreaptă scoase pistolul şi-l apucă de ţeavă. Dacă s-ar mai ivi o sentinelă pe aici, trebuia să încerce s-o răpună printr-o lovitură cu patul, fără să facă zgomot.

   Se strecură prin deschizătura dintre tufe. După câţiva paşi se opri şi ascultă cu încordare: I se părea că aude aproape de tot respiraţia unul om scoase lampa de buzunar şi îndreptă în lături lumina ei orbitoare.

   Se sperie nespus văzând în faţa lui un cap grozav, cu ochii încercuiţi cu alb şi care se holbau la lumină. O clipă numai ţinu spaima sa, apoi izbi cu putere. Patul armei sale lovi pe băştinaş acolo unde trebuia, în tâmpla stângă, sub capela de lemn, cu coarne, care îi acoperea capul. Individul scoase un geamăt uşor, se zvârcoli câtva timp şi rămase nemişcat.

   Farrow îndreptă pe urmă lumina pe potecă, făcu câţiva paşi înainte, apoi se întoarse. Când îndreptă îndărăt raza lămpii, îl văzu pe Petre la lucru. Uriaşul îi lega şi-i punea căluş leşinatului. După ce fu gata cu treaba asta, împinse trupul sub o tufă. Farrow stinse lampa şi păşi încetişor mai departe.

   În desiş întunericul îi ocrotea. Curajoşii tovarăşi erau nevoiţi să păşească cât mai încet cu braţele întinse, căci nu puteau vedea nici mâna înaintea ochilor.

   Ascultară cu încordare în noapte, căutând să prindă vreun zgomot care să le dea de veste că se apropie de satul misterioşilor locuitori, dar nu se auzeau decât zgomotele felurite ale animalelor şi ţârâitul gângăniilor. Poate că oamenii se aflau cu toţii pe muntele vrăjit, la îndeletnicirile lor misterioase. Insula era foarte mare şi ar fi putut să mai dureze mult până să ajungă la punctul central şi prin asta la muntele cu pricina.

   Poteca îngustă făcea câteva cotituri, dar direcţia ei principală ducea totuşi spre nord, în interiorul insulei. Se scurse cam un vreun sfert de ceas şi deodată i se păru lui Farrow că aude zgomote ciudate Se opri imediat şi cei din urma sa îi urmară pilda.

   Nimeni nu întrebă ceva, căci toţi îşi dădură seamă imediat că şeful lor trebuie al fi auzit sau observat ceva, de aceea îşi încordară cât putură auzul.

   Într-adevăr, de la o depărtare nehotărâtă răsună o cântare ciudată. Poate ca oamenii tocmai porneau în procesiune pe muntele vrăjit!

   Farrow scoase o şuierătură uşoară, căreia îi răspunseră în acelaşi fel George şi ceilalţi. Era semnul de înaintare, dar şi prevenirea totodată că trebuie sa fie cât mai cu băgare de seamă.

   Căpitanul îşi iuţi paşii; cântarea oamenilor misterioşi le înlesnea să se apropie neobservaţi. Cântecul devenea tot mai puternic din clipă în clipă, dar în acelaşi timp tovarăşii îşi dădură seamă că tactul era cu totul ciudat, sălbatic şi întrerupt.

   Deodată îi dădu lui Farrow în gând că tocmai în noaptea asta era eclipsă de luna. Oare asta să aibă o anumită însemnătate? Era astăzi o noapte care cerea jertfe cu totul deosebite pentru vreo zeitate grozavă?

   Un simţimânt nelămurit de frică puse stăpânire pe căpitan. Numai de n-ar sosi prea târziu ajutorul pentru salvarea profesorului... Din ce în ce mai lămurit răsuna cântecul barbar şi, fără voie, Farrow se gândi la dansurile ce însoţesc jertfele la triburile africane.

   Se opri brusc în aşa fel că George, care venea în urma lui, se ciocni de dânsul. Răsunase un glas limpede şi energic, care rostise cu putere câteva cuvinte. Din păcate, Farrow nu pricepea graiul acesta şi când vroia tocmai să se întoarcă şi să-l întrebe pe doctor, George începu să se clatine pe picioare. Căpitanul se trezi cu o lovitură puternică, simţi că cineva vrea să-şi facă loc pe dinaintea lui, întinse repede mâna şi înhăţă un braţ scurt şi moale.

   — Tată, oh, tată, venim! strigă în aceeaşi clipa Violet cu glas triumfător.

   Încercă să se smulgă din strânsoarea de fier a căpitanului, nu ţinu seamă de strigătele lui şi urmă să strige mereu, chemându-şi părintele.

   Văzând că nu are încotro, căpitanul îi astupă gura cu palma. Ştia bine că ea plutea acum în cea mai mare primejdie, însă poate că o salvare nu era exclusă. Era însă prea târziu... înainte ca să mai poată da o comandă, se auziră foşnete şi trosnete în tufişuri şi în clipa următoare se iscă o luptă sălbatică pe poteca îngusta.

   Dar camarazii erau prea puţini şi atacul neaşteptat prea îi luase în pripă. Niciunul din ei nu mai avu răgazul să scoată vreo armă. Sălbatecii păreau că văd foarte bine în întuneric, căci câte doi sau trei din ei înhăţară câte un camarad de braţe sau îl traseră de picioare.

   De când strigase Violet trecuseră abia patru minute şi în vremea asta lupta se şi hotărâse în paguba camarazilor. Sălbatecii aveau o îndemânare extraordinara să prindă cu laturi subţiri braţele şi picioarele potrivnicilor lor, apoi cu un ghiont sau două îi zvârleau la pământ.

   Lupta se desfăşurase fără zgomot. Acum, însă unul din sălbateci scoase nişte strigăte ciudate iar îndată după asta se zări o rază de lumină şi Farrow care zăcea în faţă, văzu apropiindu-se un băştinaş uriaş, cu o mască hidoasă. În urma lui veneau alţi sălbateci, tot cu măşti caraghioase, purtând torţe ale căror flăcări aveau culori felurite: alb, verde şi roşu.

   Căpitanul îşi dădu seamă imediat că erau torţe de magneziu, cum se folosesc în navigaţie pentru semnalizare. Aşadar, sălbatecii veniseră în atingere cu lumea civilizată. Poate că furaseră torţele de pe un vapor sau le scoseseră dintr-o epavă.

   La câţiva paşi de căpitan, sălbatecul se opri şi striga câteva cuvinte cu glas poruncitor. Imediat prizonierii fură ridicaţi de jos şi împinşi înainte, s-au târâţi când nu puteau merge din pricina lanţurilor de la picioare. Porniră de-a lungul potecii şi înaintea alaiului păşea repede băştinaşul înalt cu purtătorii de făclii. Merseră cam vreo jumătate de ceas prin desiş, apoi se ivi un luminiş mare, pe marginea căruia se înşirau colibe.

   De partea cealaltă însă se înălţa drept un munte, care avea pe puţin o sută de metri înălţime. Acesta era, aşadar muntele vrăjit, unde Pago şi oamenii săi văzuseră dănţuind luminile ciudate. Explicaţia o aveau acum căpitanul şi camarazii lui: tortele de magneziu.

   Farrow privi îngrijorat în juru-i. Îndărătul lui şi lângă el stăteau tovarăşii săi, păziţi cu străşnicie de băştinaşii mascaţi. Violet era alături de dânsul; ea ţinea capul în piept, căci era mâhnită că din pricina nesocotinţei ei întreprinderea îndrăzneaţă dăduse greş.

   Deodată însă ridică capul, auzind un strigăt străbătând luminişul:

   — Violet, scumpa mea Violet!

   — Tată, tată! îi răspunse ea.

   Cu puterea disperării, tânăra fată încercă să se desprindă din pumnii celor doi băştinaşi care o ţineau, dar sforţările ei rămaseră zadarnice. Gemând înăbuşit ea se prăbuşi în genunchi când pumnii sălbatecilor se strânseră şi mai tare în jurul braţelor ei.

   De partea cealaltă, pe povârnişul muntelui, un european era legat de un stâlp înalt. La câţiva metri îndărătul lui mai erau alţi pari înfipţi în pământ şi de ei erau legate făpturi negre.

   — Prizonieri din satul lui Pago. După cum bănuia căpitanul Farrow.

   Situaţia era disperată pentru curajoşii camarazi. Laţurile subţiri şi

trainice le intraseră adânc în carne şi fiecare din el stătea între doi paznici fioroşi... Orice încercare de fugă ar fi fost zadarnică.

   Deodată însă Farrow făcu o descoperire care-l umplu de bucurie. Privirea lui aluneca de la un camarad la altul şi abia atunci observa ca George lipsea. Desigur ca tânărul se pricepuse sa se ascundă pe undeva în timpul luptei pe întuneric. Câteva clipe căpitanul se înspăimântă la gândul ca se putea sa fi fost ucis, dar se linişti curând supunându-şi ca în cazul acesta sălbatecii i-ar fi adus trupul sau.

   Plin de bucurie, Farrow îşi înalta capul, gândindu-se ca mai puteau nădăjdui, deoarece fiul sau va încerca totul ca să-şi elibereze camarazii.

   Într-adevăr, George îşi datora salvarea unei întâmplări şi nu mai puţin prezenţei sale de sprijin. Când Violet sărise în sus la auzul glasului tatălui sau, ea îi dăduse un ghiont puternic care-l făcuse sa cada peste crengile unei tufe din apropiere. Crengile acesteia care erau mlădioase şi subţirele, nu îi putuse susţine trupul.

   Degeaba căuta el sa se agate de ceva, pământul aicea era cam inclinat şi umed şi-i aluneca de sub picioare, astfel ca tânărul se rostogoli tot mai jos şi se opri abia când fu lângă un palmier.

   Necăjit şi bombănind, vru sa încerce sa se întoarcă, dar auzi foşnete şi trosnete ciudate în fata şi în jurul sau. Bănui mai mult decât văzu ca nişte făpturi negricioase se năpustiră asupra camarazilor săi, auzi zgomote de crengi rupte, gemete înăbuşite, înjurături, vroi sa pornească înainte, sa se arunce în lupta cu pistolul în mina, dar îşi zise îndată ca ar fi zadarnic.

   Nu auzise nici un sunet de durere sau moarte, ceea ce însemna ca cei care atacaseră ţineau să-i prindă vii pe camarazi. Aşa fiind, rolul lui era sa rămână deoparte ca sa poată întreprindă mai târziu o încercare

de eliberare sau sa aducă ajutor de pe submarin.

   Se lipi de trunchiul palmierului şi îşi încorda auzul. Văzu apoi ivindu- se lumini de culori diferite, auzi cuvinte poruncitoare pe care nu le pricepu şi îşi dădu seama ca prizonierii erau duşi în insula.

   Mai aşteptă un timp, apoi începu sa se târască cu băgare de seama până ajunse iar pe poteca unde fuseseră atacaţi tovarăşii săi. Pipăind în jurul sau simţi urmele luptei, pământul răscolit şi crengile rupte.

   Se ridica repede şi alerga spre raza de lumina pe care o zărise înaintea lui. Ajunse şi el la luminiş chiar în clipa în care căpitanul observase lipsa lui.

   Pitit îndărătul unei tufe, George examina situaţia. Zării parii cu oameni legaţi de ei pe partea cealaltă a luminişului şi bănui imediat ca acolo urmau sa fie aduse la îndeplinire jertfe sângeroase.

   Lăsă privirea să-i alunece pe marginea luminişului. Colibele se întindeau în semicerc până aproape de povârnişul muntelui; îşi zise ca ar avea o acoperire buna daca s-ar strecura spre parii aceia. Dar mai întâi trebuiau eliberaţi tovarăşii. Pentru moment asta nu era cu putinţă, deoarece erau ţinuţi de paznici.

   Deodată băştinaşul uriaş păşi înainte şi dădu iar nişte porunci. Îi răspunseră nişte exclamaţii de bucurie, apoi începu o forfoteala însufleţită. Ca furnicile mişunau sălbatecii sulemeniţi şi înălţau alţi pari pe povârnişul muntelui vrăjit.

   George ştia acum ca şi tovarăşii lui urmau sa fie jertfiţi acolo şi presupunerea sa fu întărită de doctor pe care-l auzi spunând:

   — Dragă căpitane, vor să ne trimită pe lumea cealaltă după ce ne vor lega de stâlpi de colo. Oricât ar fi de interesant pentru mine să pot observa moravurile de pe insula aceasta, trebuie sa mărturisesc totuşi că-i e neplăcut când mă gândesc că ele voi fi făcute pe spinarea noastră. N-am putea da vreun semnal spre submarin?

   — Dragă doctore, gândeşte-te că noi am scăpat din cele mai primejdioase situaţiuni, îi răspunse Farrow. De atâţia ani de zile de când suntem împreună, nu s-a întâmplat ca salvarea să nu vie în ultima clipă.

   — Ei, căpitane - îl întrerupse doctorul - nu cunoşti dumneata proverbul: „urciorul nu merge de multe ori la apă"? E adevărat că întotdeauna am scăpat când ne aflam la ananghie, dar odată şi odată tot ni se poate înfunda. Nu s-ar putea spune despre mine că nu-s om întărit în lupta vieţii, însă acum am o presimţire care mă îngrijorează.

   — Linişteşte-te, dragă doctore, caută să-l îmbărbăteze Farrow. George a izbutit să scape şi sunt încredinţat ca el va purta grijă de salvarea noastră.

   Auzind cuvintele de laudă ale tatălui său. Tânărul simţi că îi creşte inima în piept de mândrie. Încet şi cu mare băgare de seamă se strecură pe dealuri printre tufe până când ajunse în luminiş, dindărătul unei colibe.

   Acum îi era mai îndemână ce vroia să facă. Ţinându-se mereu în umbra colibelor de crengi, se târî în jurul luminişului şi ajunse neobservat la poalele muntelui vrăjit Spre marea lui bucurie găsi aici bolovani mari de stâncă, care se rostogoliseră de sus. Era o acoperire foarte bună, daca s-ar fi furişat până la stâlpi că să-i elibereze pe camarazi, tăindu-le funiile cu care erau legaţi.

   Întreprinderea aceasta era primejdioasă şi ar fi fost de ajuns şi fie zărit de un sălbatec, ca tot planul său să dea preş. Singura salvare i-ar fi fost atunci sa descarce la repezeală toate gloanţele pe care le avea în revolver. Jean Brike, înştiinţat pe calea asta va purta el de grijă şi expedieze o bombă cu gaze pe insulă.

   Văzu apoi cum camarazii săi erau târâţi pria luminiş şi legaţi de pari. Abia se dădură înapoi sălbatecii, că George se şi apropie de stâlpul de care era legat tatăl său. Pe dânsul vroia să-l elibereze mai întâi, apoi pe Petre Uriaşul, Kard şi după aceea pe ceilalţi.

   ÎI cuprinse mirarea când sălbateci se retraseră până la cealaltă margine a luminişului unde rămaseră liniştiţi şi îşi aţintiră privirile spre vârful muntelui vrăjit. Se temea acum că vreun vrăjitor al tribului se va ivi în spatele sau.

   Deodată, însă un vânt puternic suflă dinspre vârful muntelui în jos, trecând peste prizonieri şi sălbatici. Imediat aceştia izbucniră în strigăte de bucurie, iar căpetenia ridică o măciucă groasă. Probabil ca semn că ceremonia jertfei prizonierilor putea să înceapă.

   George se simţi cuprins de spaimă. Oare va trebui să-i lase pe ai săi să se prăpădească acolo, fără să le poată veni în ajutor? El, care-i scăpase până acum din cele mai grozave primejdii, să nu poată face nimic de data aceasta?

   Nu, cu nici un chip. Steaua lui norocoasă nu apusese încă, era încredinţat că va mai trăi încă mulţi ani alături de tatăl său şi de ceilalţi camarazi, cu care întâmpinase aventuri frumoase, vrednice de pizmuit.

   Iarăşi se stârni o răbufneală de vânt dinspre creştetul muntelui; George se repezi înainte, smulse de la brâu granatele cu gaze şi le zvârli în sălbateci cari, la ivirea lui neaşteptată, se dădură puţin îndărăt.

   Vântul le suflă gazele în fată; George văzu pe căpetenie şi alţi câţiva clătinându-se pe picioare şi după câteva clipe el se şi afla în spatele tatălui său, căruia îi taie legăturile.

   Cum se văzu liber, căpitanul zvârli şi el granatele sale cu gaze în mijlocul sălbatecilor, care nu erau încă ameţiţi. La fel făcură Petre Uriaşul şi Kard, pe care George îi liberă îndată după tatăl său.

   Aceştia ajutară apoi la tăierea legăturilor celorlalţi, care zvârliră şi ei îndată minunatele granate spre sălbatecii care mai erau încă pe picioare.

   În câteva minute priveliştea se schimbase cu totul. Aproape toţi sălbatecii zăceau acum în nesimţire, iar foştii, lor prizonieri erau stăpâni pe situaţie.

   Mişcătoare fu revederea dintre Violeta şi tatăl ei. De nedescris bucuria oamenilor lui Pago când doctorul le spuse că se vor putea întoarce pe insula lor.

   Camarazii trebuiră să aştepte o jumătate de ceas până să poată străbate luminişul. Cei mai mulţi sălbateci zăceau fără cunoştinţă la pământ, numai câţiva fugiseră la vreme în desişul ocrotitor.

   Odată mai mult se constată eficacitatea minunatelor granate cu gaze pe care prinţul Indian Ghasna le pusese la dispoziţia echipajului „Dox"-ului.

   Aceste arme nu erau ucigătoare, dar efectul lor era cât se poate de bun când era vorba să faci nevătămători oameni care constituiau o primejdie. Îi lăsau în nesimţire pentru un timp şi când se trezeau nu mai resimţeau decât o răutate trecătoare.

   Încet şi cu băgare de seamă Farrow îşi călăuzi oamenii înapoi. Râse cu poftă când văzu ca fiecare luă câte o mască de pe chipurile celor ameţiţi. Doctorul le şoptise ceva înainte şi acum ochii îi străluceau de bucurie când luă jos masca hidoasă a căpeteniei.

   Camarazii ajunseră nevătămaţi la ţărm, împreună cu cei eliberaţi. Brun apropia vasul şi toţi săriră pe punte. Abia când se îndepărtară de insulă putură spune că sunt liberi cu adevărat şi în deplină siguranţă.

   Acum găsi şi Farrow răgaz să-l salute pe profesor. Care-l mulţumi din toată inima pentru că-l salvase. Pe urmă însă doctorul Bertram... Îl confisca pentru sine pe James Herford care se văzu silit să-i povestească din fir a păr fot ce pătimise pe insulă.

   În cabina cu rarităţi a savantului medic, tatăl Violetei începu să-şi deşerte sacul.

   De mic copil resimţise o pasiune nestăpânită pentru ştiinţele naturale şi în cursul vremii această pasiune se dezvoltase. Pornea în expediţii ori de câte ori avea prilejul şi se vâra în cele mai mari primejdii de dragul ştiinţei.

   Într-un rând chiar nimerise în vestitele Insule Salomon şi canibalii care trăiesc acolo îl hărăziseră unui ospăţ de gală, urmând să fie fiert într-un cazan. O minune făcu să scape şi spaima prin care trecuse atunci îi albise părul. Se jurase să se lase de expediţii din acestea unde moartea pândeşte la fiece pas, dar nu-şi putuse ţine această hotărâre, căci ceva mai tare decât el îi îndemna să cerceteze mereu fără răgaz.

   Aşa se făcuse că luase drept bune afirmaţiunile băştinaşului pe care-l salvase de la moartea prin foame în apropiere de Mount Horrible. Ce putea fi mai ispititor decât să cunoască un trib nou, cu obiceiuri ciudate şi pe de altă parte să descopere, poate, animale care nu există încă în nici un muzeu zoologic din lume!

   — Pornise deci la drum şi după o călătorie lungă aproape să ajungă la destinaţie. Dar... se vede ca ghinionul îl păştea.

   Profesorul se izbise de o stâncă cu barca sa şi aceasta se scufundase. Sălbatecii îi luară prizonier şi în noaptea asta, cu prilejul eclipsei de lună, urma să fie jertfit împreună cu ceilalţi.

   Vreunii din strămoşii acestui trib trebuie să fi venit încoace din Africa, apoi probabil că naufragiase pe acolo un vapor, pe care se aflau băştinaşii din insulele Bismarck. Cele două rase se amestecară şi acelaşi lucru, se petrecuse cu moravurile lor.

   James Herford îndurase multe şi trecuse la un pas de moarte.

   Dar acum era iarăşi liber, mulţumită dragostei fiicei sale şi ajutorului neprecupeţit al vrednicilor marinari care nu trăiau decât pentru a veni în ajutorul semenilor lor care se aflau în nenorocire.

SFÂRŞIT

Volumul 60

RĂTĂCITORUL NOPŢII

   O TAINĂ.

   ÎN DRUM spre „Insula odihni" submarinul se afla cam prin apropierea recifului Convey. Pe profesorul salvat şi pe fiica sa, Farrow îi lăsase pe Viti Levu, de unde îţi puteau urma drumul în siguranţa.

   Era cu puţin înainte de apusul soarelui dând „Dox"-ul trecu pe dinaintea unei insule împădurite. Vremea era minunată, un vântuleţ de miazăzi mai potolise căldura şi toţi de pe bord erau veseli să bine dispuşi.

   Deodată, însă, un marinar se ivi în turn şi raportă:

   — Domnule căpitan, nu mai avem apă de băut.

   Veselia dispăru ca prin farmec, căci vestea asta nu era deloc plăcută. Fără apă de băut era cum nu se poate mai rău.

   — Nu mai avem apă? făcu mirat căpitanul. Abia alaltăieri am umplut tancurile pe Insula vrăjită. Cum e cu putinţă asta?

   — Domnule căpitan, s-a întâmplat o adevărată nenorocire! Răspunse marinarul. Domnul doctor vroia să strângă o parte din colecţia sa, pe care o adăpostise în sala maşinilor şi cu prilejul acesta a lovit cu ferestrăul unui peşte-ferestrău mai întâi în primul, apoi în al doilea tanc, din nebăgare de seamă. Găurile au fost atât de păcătoase că nici nu le- am putut astupa.

   — Frumoasa afacere! zise Farrow. Din fericire e prin apropiere o insulă, unde cred că vom găsi un izvor de apă proaspătă.

   — Atunci să ne grăbim însă foarte mult - zise Rindow - căci peste cel mult o jumătate de ceas se va lăsa noaptea. E îndoielnic dacă voim găsi un izvor până atunci.

   — Nici eu nu prea cred - încuviinţă căpitanul - aşa că va trebui să rămânem peste noapte lângă insula şi mâne dimineaţă să pornim în căutarea izvorului.

   În vremea asta, primul ofiţer şi îndreptase submarinul spre insulă George sări cel dintâi pe ţărm şi privi spre desiş, care era despărţit de mare printr-o plajă de vreo zece metri lăţime, acoperită cu praf alb da mărgean.

   O mişcare uşoară într-o tufă deasă îl atrase luarea aminte şi atunci şoptii tatălui său care se apropiase:

   — Mi se pare că acolo e ascunsă vreo vieţuitoare. Animale mari nu prea cred să fie pe aici, doar poate porci care au fost importaţi. Asta însemna însă ca au fost oameni în locurile astea şi poate mai sunt încă.

   — La surprize trebuie să ne aşteptăm oricum - îşi dădu cu părerea căpitanul - aşa că e bine să fim cu cea mai mare băgare de seamă. Nu e exclus ca vreun trib de sălbatici să sălăşluiască pe insulă şi s-avem de furcă cu el.

   — Atunci nu mai putem întreprinde nimic astăzi, zise George, cu părere de rău.

   — Aşa e, răspunse căpitanul. Ba cred chiar că va trebui să stăm de pază peste noapte şi voi pune santinele. Hai să ne întoarcem acum pe submarin, n-are rost să ne expunem aici armelor vreunor duşmani ascunşi.

   — Tată! exclamă George agitat şi prinse braţul căpitanului. Tocmai am văzut un om acolo. A fost un alb, dar era dezbrăcat. Sau sa fi fost un sălbatec care din cine ştie ce motiv şi-a vopsit trupul în alb?

   — Tot ce se poate, încuviinţă căpitanul. Dar asta ar fi iarăşi un semn de intenţiuni duşmănoase. Haide repede înapoi pe submarin. Poate c-ar fi şi mai bine dacă ne-am îndepărta puţin de insulă peste noapte, fireşte numai atâta cât să putem observa plaja.

   George mai aruncă o ultimă privire spre desiş, apoi urmă în grabă pe tatăl său, care şi pusese piciorul pe puntea „Dox"-ului. Imediat căpitanul dădu comanda de plecare, iar vasul ieşi din golf. După douăzeci de metri numai. Farrow ordonă oprirea.

   — Acum cred că suntem destul de departe, zise el lui Rindow. Luna va răsări în curând şi atunci santinelele noastre vor putea supraveghea plaja.

   După câteva minute, se lăsă întunerecul. Rindow orândui santinelele şi Gerard Plundow. Timonierul, fu însărcinat cu prima veghe. Camarazii cinară şi în loc de apă băură apă minerală.

   Însoţit de George, căpitanul se urcă apoi încă odată în turn, în care se afla Plundow şi privea cu atenţiune spre insulă. Luna răsărise şi îşi arunca lumina asupra plajei albe, astfel că timonierul nu putea să nu observe orice mişcare suspectă.

   — Nimic nou, raportă el, când zări pe căpitan.

   — Bine, dragă Plundow - zise Farrow. Prietenos - fii mai cu băgare de seamă, căci trebuie să ne aşteptăm mereu să ne pomenim cu vreo uneltire a unor duşmani ascunşi. Foloseşte-te de armă dacă observi ceva suspect.

   — Am înţeles; domnule căpitan, voi fi cu ochii în patru.

   — Atunci putem merge fără grijă la culcare, răspunse Farrow.

   În vremea asta, George ţinuse sub observaţie desişul întunecat, care se deosebea bine de plaja alba. Din nou i se păru ca vede un chip alb, o pereche de ochi scânteietori, dar când privi mai încordat într-acolo, trebui să-şi mărturisească cum că se înşelase. Îl urmi pe tatăl său în interiorul vasului şi se duse în cabina sa. Toţi camarazii, afara de câţiva care făceau de pază chiar pe vas, la magazie şi la camera de muniţie, erau în hamacurile lor.

   Sa fi trecut ca la vreun ceas, când răsună deodată semnalul de alarmă de la un capăt la altul al submarinului Imediat săriră toţi din hamacuri. Farrow, George şi ofiţerii dădură buzna din cabinele lor. Pe gang zăceau neînsufleţiţi întinşi pe jos cei doi paznici care făceau de straja la magazie şi la depozitul de muniţii. Şi în aceeaşi clipă se auzi din turn glasul lui Petre:

   — Şi Plundow e leşinat aici!

   — Ce s-a întâmplat? întreba căpitanul pe Kard, care trebuia să ia a doua veghe.

   — Când vroiam să-i schimbam pe camarazii noştri, i-am găsit întins pe jos. Atunci am dat îndată semnalul de alarmă.

   Doctorul Bertram, care se aplecase asupra omului nemişcat, zise:

   — A fost ameţit cu o lovitură în tâmpla dreaptă; se vede o umflătură mare. Duceţi-l la infirmerie! La al doilea se observă aceeaşi umflătură.

Trebuie, deci, să fi pătruns cineva, care l-a atacat întâi pe Plundow în turn, apoi pe cele două santinele de aici.

   — Foarte ciudat, murmură căpitanul. Cum de s-a putut întâmpla asta? Aha. Uite că-l aduc pe Plundow! Vrei să-l examinezi repede, dragă doctore?

   Bertram examină câteva clipe capul timonierului apoi zise:

   — La fel ca şi la ceilalţi. Făptaşul, sau făptaşii trebuie să se fi apropiat atât de mult de oamenii noştri, până i-au putut dobori. Nu poate fi îndoială în privinţa asta.

   — Tată - strigă în jos George, din turn - cred că am dezlegat enigma. Am găsit aici o piatra mare, rotundă şi îmi dau cu gândul că Plundow a fost ameţit cu ea, aruncată probabil cu o praştie, din desiş. Apoi individul a venit încoace şi i-a ameţit şi pe cei doi din gang.

   — Se poate să fi fost aşa - încuviinţă căpitanul. Pietrele din gang le-o fi luat apoi cu el.

   — Piatra de aici am găsit-o întâmplător, împiedicându-mă de ea cu piciorul - urma George. Probabil că făptaşul n-a găsit-o când a plecat.

   În aceeaşi clipa veni secundul Brun şi raportă:

   — Domnule căpitan, lipsesc un costum alb tropical, o puşcă cu două sute de gloanţe, două pistoale cu cartuşe, un cuţit mare, un brâu de piele şi altele.

   — Drace, atunci să ştii că n-ai greşit când ai văzut un alb în pielea goală în desiş, zise Farrow fiului său, care se apropiase, ţinând în mănă piatra pe care o găsise. A furat prin îndrăzneală şi viclenie obiectele de care avea neapărat trebuinţă. Să ştiţi că o fi vreun om care a făptuit vreo crimă şi e urmărit de autorităţile vreunei ţări.

   — Aşa stând lucrurile, va trebui să fim cu mare băgare de seamă mâine când vom debarca. E înarmat bine acum şi are asupra noastră avantajul că ne poate observa pe furiş. Armele şi cantitatea mare de muniţii le-a luat desigur numai ca să împiedece pe străini să-i descopere taina pe care o va fi având.

   — Acestei taine trebuie să i dăm de rost, zise George cu însufleţire. Poate că nici nu e un criminal, ci numai un biet muritor pe care viaţa l-a dezamăgit atât de mult încât s-a retras în singurătate.

   — A, uite că vine doctorul, strigă George în aceeaşi clipa.

   — Camarazii noştri s-au trezit, zise Bertram. Plundow ar dori să-ţi dea raportul, domnule căpitan. Omenii trebuie însă sa mai rămână câteva ceasuri în îngrijirea mea, căci rănile sunt serioase. Vreţi sa veniţi cu mine?

   Căpitanul, George şi Rindow se îndreptară spre infirmerie. Farrow însărcina pe Brun să trimită jos santinela din turn şi sa închidă chepengul. Trebuia împiedicat neapărat ca individul misterios de pe

insula sa mai viziteze odată submarinul.

   Sub conducerea lui Hagen marinarii scotociră prin tot vasul, căci se putea ca omul sa se fi ascuns pe undeva.

   Plundow se ridică în capul oaselor când intra în cabină Farrow cu însoţitorii săi.

   — Domnule căpitan, e un potrivnic foarte viclean, zise el cu glas slab. Am fost cu mare băgare de seamă şi n-am pierdut o clipă din ochi plaja cu marginea întunecată a desişului. Omul acela, însă, s-a priceput să se apropie neobservat de ţărm. Era gol, de aceea nu l-am putut observa trupul alb. Deodată se ridică şi făcu o mişcare fulgerătoare cu braţul drept. Înainte ca să pot duce mâna la revolver, mă pomenii cu o lovitură puternică în tâmpla dreaptă şi mă prăbuşit. Nu mă aşteptasem la un atac atât de îndrăzneţ şi viclean.

   — Adevărat, n-ai nici o vină, încuviinţă căpitanul. Trebuia să mă aştept la un astfel de incident. Ar fi trebuit să mă îndepărtez mai mult cu submarinul de ţărm şi atunci omul acela misterios n-ar fi putut zvârli cu atâta siguranţă piatra care te-a ameţit.

   — Am auzit de la domnul doctor că omul a fost aici pe vas şi a furat îmbrăcăminte şi arme, zise Plundow. Trebuie să fi luat un costum de-al lui Kard sau Petre, căci a fost un uriaş, de mărimea camarazilor noştri.

   — Atunci e primejdios chiar numai prin puterea lui, zise Farrow. Mă tem că vom avea de dus o luptă grea cu el când ne vom duce mâine pe insulă. I-ai văzut chipul?

   — Nu. Domnule căpitan, ştiu numai că avea păr luna şi negru şi barba la fel.

   — Dar ochii i-ai văzut?

   — Da, avea nişte ochi foarte mari şi străpungători.

   — Aha, atunci să ştii că e aşa cum mi-am închipuit eu, adică vreun nebun. Aşa fiind, e cu atât mai de temut şi mâine dimineaţă, înainte de a cobori pe uscat, va trebui să chibzuim bine ce avem de făcut.

   După ce părăsi infirmeria, Farrow se adresă lui Rindow:

   — Cred c-ar fi nimerit să ne îndepărtăm acum şi mai mult de insulă. Nu mai trebuie să punem o santinelă în turn, căci individul misterios e înarmat şi ar putea să-l împuşte din desiş pe camaradul nostru.

   — Am putea deschide însă fără teamă capacul turnului să intre aer curat, propuse Rindow. Fireşte că cineva dintre noi va trebui să ţină sub observaţie insula prin periscop.

   — Da, putem face asta! încuviinţă căpitanul. Haide în cabina de comandă!

   RĂTĂCITOR ÎN NOAPTE.

   GEORGE O LUASE ÎNAINTEA TATĂLUI SĂU şi stătea la periscop când căpitanul şi Rindow intrară în cabina de comanda.

   — Tată, strigă el iritat, l-am văzut în mers puţin dea lungul desişului, apoi a dispărut într-o tufă deasă. Poartă costumul şi hainele pe care le-a şterpelit de pe vasul nostru. A, uite-l ca se iveşte iar... priveşte spre turnul nostru ţinând puşca în mână. Nu ne putem duce în turn deci, căci va trage asupra noastră. Acum s-a retras iarăşi.

   George făcu loc căpitanului sa privească prin periscop. După câtva timp, Farrow şuieră printre dinţi şi zise:

   —  Acum îl văd şi eu, e un uriaş de mărimea lui Kard. De ce Dumnezeu o fi rătăcind el pe aici? Să nu fi văzut oare încă un submarin? Sau te pomeneşti că vrea să se pună în legătură cu noi. Dar în cazul acesta ar putea face vreun semn că n-are gânduri rele şi n-ar trebui să ţină puşca în mână. Priveşte mereu încoace, ochii lui lucesc ciudat, să ştiţi că e aşa cum spuneam eu, adică nu e în toate minţile. Priveşte şi d-ta, dragă Rindow, acum tocmai s-a retras în desiş, dar presupun că va reapare în curând.

   Primul ofiţer luă locul căpitanului şi privi încordat prin periscop. După câteva minute zise:

   — Tocmai a ieşit dintr-o tufă. Şi are nişte ochii... Se uită ţinta încoace spre submarinul nostru. A! oare să fi auzit vreun zgomot îndărătul lui, căci s-a întors cu iuţeala fulgerului. Acum a dispărut în frunziş... Oh, au apărut doi sălbateci, la vreo patruzeci de metri de tufa în care a dispărut uriaşul. Privesc cu atenţiune dea lungul plajei... Uite că au dispărut şi ei acum îndărăt în desiş.. Rindow se dădu la o parte, făcând loc căpitanului. Acesta privi însă zadarnic câtva timp, căci nu mai văzu pe nimeni.

   — Ciudat lucrul zise Farrow în cele din urmă. S-ar putea spune că sălbatecii urmăresc pe alb din cine ştie ce motiv. De aceea s-o fi înarmat el atât de bine. Acum sa ieşim puţin în larg, apoi ne vom afunda numai atât cât să iasă turnul din apă. În caz de nevoie ne vom putea afunda cu totul.

   Cu ajutorul electromotoarelor, „Dox"-ul înaintă în larg şi se opri abia la două sute de metri de insulă. Pompele aduseră apă în tancurile de balast şi vasul se afundă până ce turnul se ivi doar de câţiva centimetri din apă.

   Capacul turnului fu deschis, dar Farrow îi preveni pe paznici să nu scoată capul afară. Trebuiau să stea la periscop şi să observe cu băgare de seamă nu numai insula, ci toată suprafaţa marii de jur-împrejur. S-ar

fi putut ca sălbatecii să aibă kanu-uri pitite pe undeva, cu care să se poată apropia de submarin.

   Pentru a doua oară tovarăşii se duseră să se culce, dar de data asta dură ceva mai mult până adormiră, căci cu toţii se gândeau la ciudatul individ.

   Noaptea trecu în linişte, dar a doua zi de dimineaţă santinelele raportară că văzuseră la diferite intervale pe uriaşul alb ivindu-se pe plajă. Stătuse nemişcat acolo şi privise ţinta în larg. Odată chiar - după ce el dispăruse fulgerător în desiş - se iviseră trei băştinaşi, care iscodiseră plaja câtva timp pentru ca pe urmă să se facă şi ei repede nevăzuţi în desişul ocrotitor.

   Farrow dădu comenzile pentru golirea tancurilor, de balast, apoi se adresă lui Rindow, George şi celorlalţi camarazi care făceau cerc în jurul lui:

   — Vom înconjura odată insula, poate găsim un loc mai potrivit pentru debarcare. Presimt că pe plaja din faţa noastră vom fi foarte primejduiţi. De îndată ce vom găsi un loc prielnic, coborâm pe uscat. Interzic însă cu desăvârşire ca cineva să scoată capul din turn, căci s-ar putea ca rătăcitorul nopţii să fie ascuns pe undeva şi sa tragă cu puşca.

   Pompele goliră apa şi submarinul se înălţă încet din mare. Motoarele Diesel fură puse în funcţiune. Farrow ordonă să se facă un viraj şi monstrul de oţel porni ca o săgeată. Căpitanul cârmi mai aproape de insulă şi când fu la o sută de metri încetini iar viteza şi privi prin periscop ţărmul.

   La capătul de nord-est zări o îngrămădire de stânci înalte şi colţuroase. Datorită vreunei erupţii vulcanice, masele acestea uriaşe trebuie să fi fost împinse la suprafaţă şi aruncate unele peste altele.

   Farrow dădu imediat comanda pentru stoparea motoarelor. Descoperise printre stănci un golf mărişor în care vroia să intre. Stâncile cădeau atât de drepte în apă încât nu s-ar fi putut ascunde nici un om acolo, aşa că locul era cât se poate de neprimejdios pentru debarcare.

   „Dox"-ul alunecă încet printre cei doi pereţi stâncoşi care mărgineau de o parte şi de alta la intrarea în golf. Farrow privi cu atenţiune în juru- i, dar nu putu descoperi nimic suspect.

   În stâncile care stăteau în faţa intrării observă însă o crăpătură îngustă, care le despărţea în două, de sus în jos. Acolo trebuia să fie trecerea spre desişul insulei. Farrow îşi dădu seamă îndată ca golful era destul de adânc până la stânci ca să se poată aşeza cu vasul chiar lângă crăpătura aceea. Cu ajutorul electromotoarelor, care nu făceau zgomot, aduse vasul dea curmezişul acestei crăpături late de vreo doi metri, care despărţea stâncile înalte de cel puţin douăzeci de metri.

   — Acum putem ieşi, zise el, după ce mai privi odată cu atenţiune în juru-i prin periscop. Poate avem norocul şi găsim un izvor printre stâncile acestea şi atunci nu va mai fi nevoie să pătrundem în desişul insulei. Acum să ne grăbim.

   Înainte ca să poată fi împiedecat de cineva, George se şi căţărase pe scăriţa de fier şi îşi făcu vânt în turn. Toţi camarazii, care aveau însărcinarea să aducă apă, stăteau înşiruiţi în gangul submarinului, pe două rânduri. Fiecare avea două găleţi de pânză, iar la brâu revolverele şi câte două granate cu gaze. Dacă se va găsi un izvor, urma să se formeze un lanţ până la submarin, pentru ca găleţile pline şi goale şi poată trece mai repede din mână în mână.

   Fără să stea pe gânduri, George sări în crăpătura dintre stânci. Farrow îl urmă imediat, apoi veneau camarazii ceilalţi. Stâncile păreau să fie foarte late, căci George pătrunsese vreo patruzeci de metri în crăpătură şi abia după ce trecu de o cotitură zări la vreo treizeci de metri verdeaţa desişului. Cât despre apă, nu putuse descoperi nici o urmă până acum.

   — Atenţiune! strigă Farrow, care păşea în urma fiului său. Trebuie să ne aşteptăm ca acolo în faţa noastră să fie pitit sau albul acela misterios, sau niscaiva sălbateci.

   George apucă imediat revolverul cu mâna dreaptă, iar în stânga ţinea cele două găleţi de pânză. Merse astfel încet şi cu băgare de seamă spre desiş. Când fu numai la trei metri de peretele de verdeaţă, se opri şi ridică arma.

   Una din tufe se mişcase şi un trup negricios îşi făcu loc printr-însa; dar degetul lui George nu apăsa pe trăgaci. Şi asta nu numai pentru că străinul făcu un semn de supunere cu mâinile, ci şi prin însăşi faptul înfăţişării sale. Căci tânărul nostru erou nu s-ar fi aşteptat niciodată ca pe insulele acestea singuratice ale Pacificului să dea peste... un indian din America de Sud, a cărui patrie se afla la vreo şase mii de kilometri spre răsărit.

   Doctorul, care venea în urma căpitanului, scoase o exclamaţie de mirare, îşi făcu loc în faţă şi se adresă imediat indianului pe spanioleşte. Sălbatecul răspunse în aceeaşi limbă şi după un scurt schimb de cuvinte cu doctorul, lăsă braţele în jos şi arătă îndărăt în desiş.

   — Ciudat lucrul zise Bertram către căpitan. Indianul acesta a fost debarcat aici. Împreună cu doi tovarăşi, de stăpânul său, unul anume Don Gonzalez, care are în America de Sud cirezi mari de vite. Li sa dat sarcină să-l ţină mereu sub observaţie pe albul misterios şi mai cu seamă, să-l împiedece să părăsească insula. Albul acesta a fugit Don Gonzalez, care l-a urmărit cu yachtul sau şi l-a ajuns aici, când bricul de care se folosise fugarul fu zvârlit de stâncile dindărătul nostru, din pricina unul uragan. Numai uriaşul s-a putut salva, dar deoarece oamenii lui Don Gonzalez nu l-au găsit în desiş, Spaniolul l-a lăsat aici pe cei trei indieni. El trebuia să se înapoieze de grabă în America de Sud, deoarece izbucniseră turburări pe proprietăţile sale. Spunea că se va întoarce, dar a trecut o jumătate de an şi n-a mai venit. Indianul credea la început că noi am fi trimişi de Gonzalez.

   — Ciudat lucru! zise Farrow. Şi i-ai spus că n-avem nimic de-a face cu toată chestia asta?

   — L-am lăsat oarecum nelămurit în această privinţă. Ce să facem acum?

   — Mai întâi trebuie să ne îngrijim de apă, răspunse căpitanul. E nevoie să fim gata de plecare în orice clipă, căci nu prea-mi place mie toată chestia asta. Un om care fuge la şase mii kilometri depărtare trebuie să fi făptuit sau o crimă grozavă, sau urmăritorul său vrea să comită o astfel de crimă împotriva lui. Întreabă, aşa dar, pe indian, unde putem căpăta apă. Mai caută să afli şi ce s-a întâmplat între stăpânul său şi fugar.

   Doctorul vorbi câtva timp cu indianul, apoi zise:

   — Apă putem găsi imediat, căci se află pe aproape un izvor. Acolo şi- au construit şi indienii coliba lor. Din păcate, însă, nu-mi poate spune ce a avut stăpânul lui cu fugarul. Ştie numai că uriaşul a fost mai mult timp oaspete la conacul lui Don Gonzalez. I-am spus că l-am întâlnit pe acesta în drum şi că ne-a rugat să ne interesăm de indienii săi. În felul acesta i-am câştigat pe cei trei de partea noastră. Par oameni de treaba, aşa ca nu ne pot fi decât de folos.

   — Minunat! zise căpitanul. Să umplem repede ţarcurile cu apă; apoi să încercăm dacă nu ne putem pune în legătură cu fugarul. Vreau să dau de rostul acestei taine, căci poate că Don Gonzalez ăla e de vină ca uriaşul şi-a pierdut minţile, după cât se pare.

   Camarazii se puseră cu însufleţire pe lucru. Din fericire izvorul nu era decât la vreo patruzeci de metri depărtate şi după trei ceasuri se găsea iar pe submarin destulă apa de băut.

   Camarazii îşi băură cafeaua, apoi se ţinu un mic sfat de război în cabina ofiţerilor.

   — Uriaşul ăla cu mintea întunecată ne va lua desigur şi el drept duşmani - zise căpitanul - aşa că va fi cam greu să ne apropiem de el, mai cu seamă că acum e bine înarmat. Cu toate astea aş dori să mă pun în legătură cu el, căci am presimţirea că i s-a făcut o mare nedreptate. Şi nici nu avea înfăţişare de American din Sud, ci mai curând de la Nord.

   — Dacă ne-a văzut împreună cu indienii, atunci ne va ţine, de sigur, drept oameni ai acelui Don Gonzalez, îşi dădu cu părerea doctorul. Cei doi indieni au fost iarăşi în desiş ca să dea de el, după cum îmi spunea călăuza noastră. Uriaşul alb rătăceşte pe aici aproape în fiecare noapte şi Indienii vor să încerce acum daca nu-l vor putea lua prin surprindere în timpul zilei, pe când doarme.

   — Hm... asta am putea încerca şi noi - presupuse George - dacă îl găsim dormind şi-i luăm armele nu mai avem ce ne teme de el.

   — Vom avea totuşi de furca, răspunse Farrow. Sa încercăm însă sa înaintăm în desiş.

   — Sunt de părere să alcătuim un lanţ întins, propuse George.

   — Fireşte, altminteri n-ar avea rost întreprinderea noastră, răspunse căpitanul. Doctore, mai întâi trebuie să-i întrebi pe indieni - care în jumătatea de an de când sunt aici or fi colindat îndeajuns prin insulă - unde se găsesc astfel de locuri în care uriaşul s-ar putea ascunde lesne şi în acelaşi timp s-ar putea apăra bine.

   Farrow alese repede cincisprezece camarazi care urmau să ia parte la expediţie. Fireşte că nu lipseau Petre şi Kard. Mica trupă străbătu repede trecătoarea îngustă din stâncă. Indianul stătea în fata desişului şi-i aştepta, căci doctorul îi spusese că se vor înapoia. În vreme ce Bertram vorbea cu el, George observa cu băgare de seamă stâncile înalte dindărătul lui.

   Deodată îi dădu în gând că uriaşul alb ar fi mai în siguranţă ca oriunde înăuntrul acestor dărâmături de stânci încâlcite; căci fără îndoială că desişul îl cercetaseră indienii cu amănunţime şi cu greu le-ar fi dat în gând că cel căutat s-a pitit atât de aproape de colibele lor.

   — Aha - zise doctorul - Francesco - cum se numeşte indianul - îmi spune că pe marginea apuseană a insulei se află un desiş de bambuşi care e de nepătruns chiar pentru el şi tovarăşii lui. E drept că duc două poteci înguste în desiş, dar după vreo douăzeci de metri sfârşesc la un zid de mărăcini şi liane. N-ar fi ai putinţă ca uriaşul să se fi ascuns acolo? Poate că acest zid de verdeaţă a fost făcut de el pe cale artificială şi aranjat în aşa fel încât să apară cât mai natural.

   — Tot ce se poate - încuviinţă Farrow - fugarul trebuie doar să aibă un loc unde al poată dormi netulburat peste zi. Ia să încercăm! Când vom fi la faţa locului vom găsi noi un mijloc să pătrundem în desişul acela. Înainte, deci!

   Căpitanul îl urmă pe indianul care păşea înainte. Era atât de cufundat în grindurile sale, încât nici nu luă seama la George. Nici ceilalţi camarazi nu găsiră nimic deosebit în faptul că tânărul nu pătrunsese în desiş imediat în urma tatălui său, ci mergea ceva mai deoparte şi privea cercetător pământul şi tufele, ca şi cum ar căuta urme.

   George însă nu se gândea că ar putea găsi aici niscaiva urme. I se înfipsese în minte ideea că-l va găsi pe uriaş în labirintul de stânci şi

hotărî să-i lase pe camarazi să meargă înaintea lui.

   Când cel din urmă intră pe poteca îngustă şi-l privi mirat pe George, acesta se prefăcu că vrea să-l urmeze. Merse însă numai până la începutul potecii, apoi se dădu iarăşi în lături şi păşi încetişor dea lungul stâncilor care se aflau la sud de trecătoarea care pornea din golf. Privi cu atenţiune în susul stâncilor înalte şi avu presimţirea că va avea noroc.

   III.

   ÎNTÂLNIREA CU FUGARUL.

   ÎN PRIMUL RÂND George căuta sa descopere un loc pe unde sa poată pătrunde lesne în labirintul încâlcit de stânci. Desişul iară se apropia acum atât de mult de dărâmăturile acestea, încât cu greu îşi putu face loc, folosindu-se uneori şi de un cuţit ca sa îndepărteze mărăcinii din cale. După vreo zece minute ajunse la o crăpătură îngustă, de înălţimea unui om, care părea însă, nu înainteze mai mult de câţiva metri în adâncime. Vru să treacă mai departe când văzu ia picioarele sale un bulgăre de mărgean, fărâmiţat. Imediat îşi zise ca uriaşul intrase în crăpătura asta.

   Îşi luase doar şi o pereche de ghete de pe submarin - de sigur că mai mult timp - după ce ghetele ce le avusese se rupseră din pricina mărăcinişului şi pietrelor ascuţite - mersese desculţ. Şi acum mergea cam nesigur cu ghetele noi.

   George chibzui. N-ar fi mai nimerit să-i vestească pe camarazi? Nu-şi punea în joc viaţa dacă pătrundea singur în crăpătură din stânci şi se lovea nas în nas cu primejdiosul uriaş, care va redea într-unsul un potrivnic?

   Pe de altă parte, însă, tovărăşia camarazilor nu i-ar folosi cine ştie cât. Cel mult i-ar putea răzbuna moartea, dacă omul misterios l-ar împuşca în trecătoarea îngustă. Poate ca nu-şi primejduia atât de mult viaţa daca se ivea singur în faţa fugarului care şi-ar spune ci-l poate prinde lesne pe tânăr şi să-l ia la rost.

   George trase piedeca revolverului dar nu-l scoase de la brâu. În schimb aprinse lampa de buzunar, căci îşi zise că trecătoarea dindărătul crăpăturii trebuia să facă o cotitură mai mare şi înaintea ei sar putea să fie peştera în care locuia uriaşul. Cu multă băgare de seama, tânărul se strecură în crăpătură. Inima îi bătea totuşi mai tare în vreme ce înainta, căci trebuia să se aştepte ca în clipa următoare să fie lovit de un glonţ. Ajunsese la peretele stâncii care părea să formeze capătul deschizăturii şi acum văzu ca presupunerea sa fusese îndreptăţită. Potecuţa aceea ducea mai departe, după ce făcea mai întâi o cotitura, dar domnea un întuneric adânc pe ea. George îndreptă lumina lămpii sale înăuntru şi văzu că după câţiva metri peretele albicios de stâncă închidea din nou potecuţa. Aşa dar mergea şi de acolo mai departe, după ce cotea iar.

   Stinse imediat lampa şi ascultă cu încordare. Rămase nemişcat vreo trei minute, apoi se furişă înainte cu băgare de seamă, dibuind cu mâna stângă peretele gangului stâncos. Mâna dreaptă o ţinea încleştată pe patul revolverului, gata să se folosească de el.

   După câtva timp. Simţi că ajunsese la cealaltă cotitură a tunelului. Mâna lui stângă lovi în gol, George întinse capul puţin înainte, apoi aprinse din nou lampa.

   După încă zece minute de mers, gangul se lărgi într-o peşteră mărişoară, al cărei perete din faţă era plin de crăpături. Acolo se putea adăposti bine uriaşul, căci de sigur că existau destule firide în peşteră, care ar fi putut servi de ascunzători.

   Făcând descoperirea aceasta, George stinse iar lampa. Trebuia să înainteze mai departe, pe întuneric, ca să nu se expună prea mult primejdiei. Se opri din nou şi rămase nemişcat câteva minute. Incordându-şi auzul, nădăjduia că va putea prinde răsuflarea uriaşului adormit.

   Într-adevăr. Auzi în curând un zgomot uşor, care venea din peşteră. Inima începu să-i bată cu putere de bucurie.

   Din câţiva paşi făcuţi cu băgare de seamă, tânărul ajunse la intrarea peşterii, unde se afla omul adormit Dar, lucru ciudat. Se înşelase asupra direcţiei de unde venea sforăitul.

   George îşi zise că de vină era forma pe care o avea peştera. Sunetul era azvârlit încoace şi încolo şi tânărul nu putea şti hotărât unde se afla omul adormit. Trebuia să-şi ia inima în dinţi şi sa pătrundă în peşteră ca să cerceteze toate crăpăturile şi firidele din pereţii acesteia. Uriaşul trebuie să fi fost foarte obosit, căci toată noaptea fusese treaz. Şi asta părea să fie o enigmă: de ce tot umbla el mereu pe întuneric? Şi doar ar fi putut cu prilejul acesta să puie lesne mina odată pe cei trei indieni, de a căror existentă pe insulă ştia bine. Indienii erau însă înarmaţi cu pistoale date de Don Gonzalez.

   George făcu un pas înăuntru în peşteră. Imediat sforăitul slab se auzi din cu totul altă direcţie; părând că răsună acum în spatele său. Dar când făcu repede un pas în lături şi se întoarse, sforăitul se auzi din altă parte. N-avea încotro, trebuia s-aprindă lampa.

   Lumina învălui peretele în care era intrarea, George o stinse apoi repede, căci sforăitul se opri brusc şi în întuneric se auzi un căscat prelung, ca al unui om oare se trezeşte din domn.

   Tânărul rămase nemişcat, silindu-se chiar să-şi oprească răsuflarea.

Inima îi bătea însă atât de tare, încât se temea să nu fie auzit de uriaş. Câteva clipe totul rămase învăluit în tăcere, apoi George auzi un foşnet slab, pe care şi-l explică însă în dată. Primejdiosul uriaş se ridica din aşternutul său de frunziş, pe care-l avea undeva pe acolo. Trebuia, aşa dar, să fi simţit prezenţa vreunei fiinţe străine în peşteră şi venea acum sa o caute.

   George fu trecut de sudori, căci îşi zise că omul acesta misterios de sigur că vede bine şi în întuneric. Poate că ochii arzători aveau această însuşire deosebită, de aceea şi prefera să umble pe întuneric.

   Se întoarse cu iuţeala fulgerului. Îndărătul lui răsună zgomotul unor paşi neregulaţi. Lucrul se explica, deoarece uriaşul nu era obişnuit să meargă cu ghetele luate de pe submarin, aşa că nu va izbuti să-l ia prin surprindere pe acela care intrase în domeniul său.

   Tocmai când George se bucura de constatarea aceasta, auzi lămurit că uriaşul îşi scotea ghetele, care căzură cu zgomot la pământ. Acum se va apropia pe nesimţite, obişnuit cum era să se furişeze noaptea prin pădure. Era grozav că George auzea lămurit zgomotele acestea, dar nu putea preciza de unde veneau. Fu cuprins de un simţământ ciudat, pe care nu-l cunoscuse Însă - era presimţirea că omul misterios se apropia de el prin întuneric.

   George nu era fricos, pornea fără teamă în faţa celei mai mari primejdii. Dar situaţia sa de acum ar fi pus la încercare nervii celui mai tare om.

   Tânărul privi neliniştit în jur. Nădăjduia ca va putea vedea lucind ochii ciudaţi ai uriaşului, dar îi dădu repede în gând că pentru asta ar fi fost nevoie de o sursă de lumină de afară. Nici un ochi omenesc sau de animal nu poate radia prin el însuşi, numai câţiva din ciudaţii locuitori al adâncurilor mării au ochi a căror lumină iradiantă le arată drumul prin întunericul veşnic.

   George auzi din nou un zgomot slab, aproape de tot. Era produs de rostogolirea unei pietricele pe pământ. Se auzise la dreapta lui şi George hotărî acum să pornească la lucru. Trase repede revolverul, aprinse lampa şi vru să plimbe lumina în juru-i, când o mină îi strânse ca într-un cleşte dreapta, încât se văzu nevoit să lase să-i scape revolverul.

   Lumina lămpii căzu acum asupra uriaşului, care-l sucise în loc. George văzu acum că ochii omului scânteiau, dar expresia lor nu era aşa cum şi-o închipuise el. Ba era chiar blândă şi George simţi cum i se luă o piatră de pe inimă.

   — Tinere, ţi-ai pus în joc viaţa! zise uriaşul, în englezeşte, cu glas răsunător.

   — De ce ai pătruns în regatul meu ascuns? Ai venit de pe submarin?

   — Da... da... izbuti să îngâne George Am venit de pe submarin... noi vroiam să aflăm ce caută un alb prin locurile astea sălbatice. Mă numesc George Farrow şi tatăl meu e căpitanul submarinului.

   — Ah, Farrow, numele acesta l-am auzit, suna frumos! murmură uriaşul, adăogă însă cu adâncă tristeţe: Dar în cine mă pot încrede!... Oamenii sunt toţi răi - toţi.

   — Nu trebuie să spui asta - răspunse George cu căldură - îmi închipui că al pătimit mult, dar din pricina asta nu trebuie să învinovăţeşti pe toţi oamenii. Suntem gata să te ajutăm dacă ai nevoie de ajutorul nostru.

   — Aşa a spus şi el, exclamă uriaşul, iritat.

   Brusc; fără să lase mâna lui George, duse repede mâna la brâul acestuia şi smuci al doilea revolver.

   — Nu mai am încredere în nici un om, adăoga el cu amărăciune.

   Lui George începu să-i cam fie teamă.. Omul acesta părea totuşi să nu fie în toate minţile - de sigur că indurase atâta, încât creierul său se resimţi se..

   Cu ton liniştit tânărul zise:

   — În noi poţi avea deplină încredere, căci vrem să-ţi venim în ajutor, căută să-l îmbuneze tânărul. Nu-ţi fie frică, hai să ieşim de aici, vei putea sta de vorbă cu tatăl meu şi ceilalţi camarazi. Nu trebuie să te temi de cei trei indieni pe care l-a lăsat pe insulă Don Gonzalez.

   În clipa când rosti aceste cuvinte, chipul uriaşului căpătă o expresie de furie îndârjită.

   — Don Gonzalez! scrâşni el. Cutezi să rosteşti numele acesta blestemat? Aşa dar îl cunoşti şi mai vrei să mă încredinţez că eşti bun si sincer? Oh, să înduri şi tu ceea ce am indurat eu de pe urma lui.

   George simţi ca uriaşul îşi desprinse mâna de a lui, dar înainte să poată pricepe ce se va întâmpla acum, o izbitură de pumn îl nimeri în tâmpla stângă. Ca lovit de trăsnet căzu la pământ.

   Când se trezi, George simţi vâjâituri şi sfredelituri în cap. Se scurse cam mult timp până să-şi vină bine în fire şi să-şi aducă aminte de cele întâmplate.

   Şi apoi veni un gând după altul, până când izbuti să-şi readucă în memorie succesiunea ultimelor întâmplări.

   Se afla, aşa dar, în puterea misteriosului uriaş, care făcuse, ce-i drept, o impresie destul de buna, dar care trebuie să fi pătimit atât de mult din pricina lui Don Gonzalez acela, încât se alesese de pe urma asta cu mintea întunecată.

   George se gândi la ameninţarea uriaşului, înainte de a se lovi în tâmplă. Urma să pătimească ceea ce pătimise americanul de pe urma lui Don Gonzalez. Trebuia să fie ceva îngrozitor, altminteri n-ar fi avut o

înrâurire atât de mare asupra bărbatului acela voinic.

   Ajungând cu gândurile aici, George încerca să se mişte. Observă, însă, că mâinile şi picioarele îi erau legate.

   Pipăindu-se cu băgare de seamă, George consta că omul misterios folosise pentru asta frânghioara subţire şi trainică pe care el o purta întotdeauna cu sine şi pe care o întrebuinţa în diferite scopuri.

   Din păcate, frânghioara asta, oricât era ea de subţire, era totuşi toarte trainică şi uriaşul o strânsese atât de tare în jurul membrelor tânărului, încât acesta nici nu-şi mai simţea mâinile, ca urmare a opririi circulaţiei sângelui. Ca s-o rupă era, deci, cu totul exclus.

   Nu putu stabili unde se afla, căci un întuneric adânc domnea peste tot. Probabil că era în vreo încăpere a peşterii în care îl atacase uriaşul. Dar unde să fie aceste? Dădea oare târcoale pe afară, ca să se încredinţeze unde se află tovarăşii prizonierului său? Credea, poate, că venise şi Don Gonzalez şi în ura lui nemăsurată împotriva acestuia voia să-l prindă?

   Dar, cu cât mai mult timp lipsea, cu atât mai multe şanse avea George să iasă din situaţia aceasta primejdioasă. Nu era pentru prima oară că fusese legat atât de brutal. Se aflase el de acum în puterea unor oameni care erau şi mai primejdioşi şi însetaţi de sânge de cum era, poate, acest uriaş.

   Tânărul îşi dădea seama că zăcea pe pământ pietros. Cu greu izbuti să-şi înalţe partea de sus a trupului şi fiecare mişcare îi pricinuia dureri grozave în el. Se simţea ameţit şi fi venea rău.

   Când îşi mai reveni şi vru să se rostogolească pe o parte, ca s-ajungă la peretele stâncos, auzi paşi uşori, furişaţi. Se întinse din nou pe spate şi închise ochii pe jumătate.

   Foarte bine făcuse, căci după câteva clipe fata îi fu luminată de propria sa lampă. Apoi auzi mormăitul uriaşului şi cuvintele acestea rostite în şoaptă:

   — Numai de nu l-oi fi ucis! Are o mutră de om de ispravă, dar eu nu mai am încredere în nimeni. De unde îl cunoaşte oare pe Gonzalez? Va trebui să mi-o spună. Poate că e şi Gonzalez aici şi atunci trebuie să-l prind. Să pătimească şi el ce am pătimit eu de pe urma indienilor săi. Şi asta îi va fi de ajuns.

   George chibzui asupra acestor cuvinte. Probabil că Gonzalez era criminalul care pusese pe indieni să-l schingiuiască pe uriaş, până ce acestuia i se turburase mintea. Trebuia să fie o taină mare la mijloc, sau o răzbunare grozavă.

   Uriaşul îndreptă acum lumina în altă direcţie. Atunci George văzu că se află într-o încăpere stâncoasă destul de mărişoară, în al cărei ungher se afla un aşternut înalt de frunziş. La peretele opus se afla o vatră

primitivă, pe care mocnea un focşor.

   În alt ungher al încăperii se aflau îngrămădite pietre rotunde şi egale: armele de care se folosise uriaşul ca să poată pătrunde pe submarin. Americanul se apropie de vatră, azvârli câteva vreascuri în foc şi începu să sufle cu putere, până ce văzu ca s-a aprins. Stinse apoi lampa, se ghemui lângă vatră şi începu să privească la jocul flăcărilor. George îl putea observa bine dintr-o parte. Văzu că chipul uriaşului era foarte trist, dar treptat-treptat trăsăturile sale căpătară o expresie grozav de ameninţătoare şi deodată se întoarse brusc şi privi ţintă la tânăr.

   Acesta se cam sperie; dar deoarece ţinea ochii închişi, n-avea să se teamă că uriaşul va descoperi că se trezise din leşin. Îi auzi pe acesta şoptind:

   — Oh, va trebui să-mi spună unde se află Gonzalez, altminteri îl voi arde mai rău de cum nu făcut ei cu mine.

   Spunând asta scoase cuţitul lat de tăiat mărăcini, pe care-l furase de pe submarin şi-l puse pe cărbunii aprinşi.

   George se înfioră. Asta era nebunie curată, sub forma cea mai grozavă.

   În nici un caz nu trebuia acum să se trădeze că era cu conştiinţa trează, altminteri uriaşul ar fi început poate să-l chinuiască, numai să scoată ceva de la el cu privire la Gonzalez. Nu va crede în ruptul capului că George nu cunoştea pe acest om.

   Rânjind privi uriaşul lama înroşită a cuţitului pe care-l scosese din foc, dar apoi puse pe marginea vetrei primitive şi începu iar să privească la flăcări, îngândurat chipul sau luă din nou o expresie aproape blândă; părea că pe dinaintea ochilor i se perindă icoane frumoase din trecut, căci uneori zâmbea lăsând se vadă dinţii puternici. Se ridica apoi ca minat de o hotărâre bruscă, se apropia încă odată de George şi îndreptă lumina lămpii de buzunar pe chipul acestuia.

   — Numai de nu l-aş fi ucis, murmură iarăşi. Pare băiat de treabă şi mai că m-aş încrede în el. E şi viteaz, deşi e încă atât de tânăr. Dar nu ştiu...

   Restul cuvintelor sale se pierdu într-un murmur nedesluşit se întoarse apoi şi părăsi încăperea printr-o crăpătură îngustă.

   George mai aşteptă câteva minute, căci se putea ca uriaşul să se înapoieze. După aceea însă îşi ridică iarăşi partea de sus a trupului şi începu să se târască spre vatră. Marginile ascuţite ale pietrelor erau cel mai bun mijloc să-şi roadă legăturile de la mâini.

   Uriaşul îi legase mâinile la spate, George însă se târî cu atâta dibăcie încât putu să-şi plimbe mâinile legate în sus şi-n jos pe muchea pietrei. Fireşte că, cu acest prilej i se jupui şi ceva piele, dar George nu se prea sinchisea de asta - principalul lucru pentru el fiind să-şi elibereze mâinile, înainte ca uriaşul să se înapoieze.

   Aproape să regrete acum că purta la el frânghioara atât de trainică, deşi avea nevoie de aşa ceva când era vorba să lege pe vreun duşman învins - căci dură foarte mult până să izbutească să rupă cele dintâi noduri.

   Dar succesul acesta îl încurajă pe George. Freca tot mai energic de muchea pietrei şi după o muncă încordată, izbuti în cele din urmă să-şi aducă mâinile în faţă. Şi le frecă bine câtva timp ca să-şi pună sângele în mişcare, apoi le duse din nou ia spate şi luă cuţitul pe care uriaşul îl lăsase pe marginea vetrei. Repede îşi tăia frânghioarele de la picioare cu lama caldă încă, pe urmă se ridică încet şi cu anevoie. Ducă câţiva paşi de încercare se simţi iar sigur pe picioare.

   Băgă însă de seamă cu spaimă că n-avea alta armă decât cuţitul, căci uriaşul îi luase totul, până şi granatele cu gaze. Chiar şi lampa-i de buzunar, de care avea acum mai multă nevoie ca orice.

   Zadarnic îşi roti privirea George în încăperea mică din stâncă. Nu putu descoperi nici o firidă în care uriaşul să fi ascuns armele luate de la el. Astfel că, înarmat numai cu cuţitul, trebuia să încerce să găsească drumul care, ducea afară din pateră.

   IV.

   IARĂŞI PRIZONIER.

   SE APROPIA BINIŞOR DE CRĂPĂTURĂ îngustă care ducea afară din încăpere. Nu putea decât să spere ca această ieşire să ducă în peştera cea mare în care uriaşul îl doborâse. Apoi trebuia să dibuiască drumul dea lungul pereţilor, până găsea crăpătura îngustă care ducea în libertate. Gangul avea o lungime de vreo doi metri şi după ce George îl străbătu, ajunse într-o încăpere înecată în beznă. Dibui de-a lungul pereţilor spre dreapta, dar observă îndată că va trece mult timp până va găsi drumul drept, căci numai după câţiva paşi descoperi o crăpătură în perete, prin care intră plin de bucurie, pentru ca însă după câţiva metri să se lovească iarăşi de un perete de piatră care îi închidea calea.

   La fel i se întâmplă în câteva rânduri, ba într-un rând pierdu vreun sfert de ceas, găsind o galerie care se adâncea înăuntrul masei stâncoase. Dar nici o luminiţă nu se ivi în faţa lui. De altfel nici nu ştia dacă nu cumva se şi înnoptase afară. Lovitura pe care i-o dăduse uriaşul fusese de sigur, foarte puternică, lăsându-l în nesimţire ceasuri întregi.

   Mai rătăci puţin şi în cele din urmă zări o rază de lumină, când ajunse iar la o deschizătură în peretele stâncos. Intră repede în tunelul îngust şi după ce făcu doi metri se trezi iar în încăperea pe care o părăsise...

   Dezamăgirea ce o resimţi îl făcu o clipă sa se gândească să se azvârle pe culcuşul de frunziş şi să aştepte întoarcerea uriaşului. Dar se răzgândi şi adunându-şi toată energia, îşi zise că trebuia să reuşească să iasă din acest labirint.

   Ieşi iarăşi şi oprindu-se lângă crăpătura din stâncă, stătu să chibzuiască. Probabil că într-una din gangurile în care pătrunsese se afla vreo deschizătură care se închidea cu un bloc de stâncă. Când intrase în labirintul de ganguri, se vede că uriaşul uitase de măsurile acestea de prevedere, de aceea fusese cu putinţă s-audă sforăitul omului misterios.

   Trebuia aşa dar să pătrundă din nou în fiecare gang şi să încerce dacă vreunul din pereţii de stâncă nu se putea mişca din loc. Începu cu primul gang, dar oricât se opinti de perete şi-l pipăi ca să descopere vreo crăpătură, nu izbuti să clintească nimic.

   Poate că tunelul lung, în care pierduse atâta timp, ducea afară, la libertate? George îşi mai amintea lămurit că a patra deschizătură răspundea în gangul acesta. Se întoarse imediat şi vru să se înapoieze în încăperea întunecoasă. Când auzi un zgomot.

   Se părea că un om sărise jos pe pământul tare al peşterii încăpătoare. În aceeaşi clipă, George îşi zise că ieşirea trebuia să fie undeva sus, atât de sus, probabil, că un om ar fi trebuit să se urce mai întâi, pentru ca apoi s-ajungă afară. Deşi se expunea primejdiei de a fi descoperit, George se întoarse fără zgomot şi îşi încordă auzul la ieşirea gangului scurt. Şi acum auzi lămurit de tot paşi târşâiţi, care se apropiau dinspre peretele opus. Acolo era aşa dar ieşirea.

   Trebuia s-aştepte, fireşte, până ce uriaşul va fi dispărut în încăperea din stânci şi apoi să se grăbească, căci individul misterios va băga îndată de seamă dispariţia lui şi va da buzna din nou în peştera cea mare. Deoarece avea şi lampa de buzunar, îl va observa îndată pe George, dacă acesta nu va fi găsit înainte drumul salvator.

   George se lipi de peretele tunelului şi ascultă cu încordare în întuneric. Paşii se apropiau tot mai mult. În cele din urmă cineva trecu pe lângă tânărul erou şi intră în gangul îngust care ducea în camera săpată în stâncă. Fără să şovăie o clipă, George ieşi din tunel şi străbătu cu paşi mari peştera, mergând în vârful picioarelor.

   Nu ajunsese încă la peretele opus, când auzi în urma lui o exclamaţie de mirare, care suna înăbuşit. Uriaşul îi observase acum lipsa şi era de aşteptat să iasă din camera săpată în stâncă.

   Cu braţele întinse, George sări înainte şi la a treia săritură se izbi de perete.. Ridică sus de tot braţele şi începu să pipăie peretele zgrunţuros, păşi spre stânga, căci credea ca paşii uriaşului veniseră mai mult din direcţia aceasta. Dar tot nu găsi deschizătura care ducea spre libertate. Şi acum se aprinse îndărătul lui lampa sa de buzunar să-l învălui în lumină.

   În acelaşi timp, George văzu lângă el, la vreo doi metri numai căscându-se în peretele stâncos o deschizătură mare, rotunda, cam de înălţimea unul om. Sări repede într-acolo şi la câteva clipe de când uriaşul aprinsese lampa, descoperi o deschizătură.

   Un sunet se auzi îndărătul lui, ceva asemănător cu un hohot de râs. Probabil că uriaşul îşi închipui că va pune mâna repede pe prizonierul său. Acesta, dibuind în juru-i îşi dădu seamă ca nu va putea trece prin ieşirea asta decât târâş. Sprijinindu-se în mâini şi în picioare, se târî înainte, dar văzu că tavanul devenea din ce în ce mai scund şi avea ieşituri ascuţite care îl zgâriau din când în când.

   Această cale nu prea era plăcută, dar cu atât mai bine apăra ascunzătoarea uriaşului, căci nici un om nu va cuteza să pătrundă în galeria stâncoasă, fără un motiv temeinic.

   Deodată el se trezi cu o lovitură puternică în cap, atât de puternică încât văzu scântei pe dinaintea ochilor. Când îşi reveni după câteva clipe, simţi un perete de stâncă înaintea lui. Se opinti cu toată puterea, dar piatra nu se clinti nici cu un milimetru.

   Atunci George îşi dădu seamă că ceea ce auzise îndărătul său era chiar râsul uriaşului. Alesese un gang care n-avea nici o ieşire şi acum trebuia să se înapoieze... ca să cadă iar în braţele individului misterios, care stătea la pândă.

   Nu, asta nu voia, mai avea doar posibilitatea să se apere cu cuţitul, în galeria îngustă, împotriva duşmanului care s-ar fi furişat înăuntru. În spaţiul strâmt de acolo uriaşul n-ar fi putut să-şi dezvolte puterile. Dar putea să învingă numai dacă s-ar folosi de arma sa de foc.

   Dar de aceasta George se simţea oarecum în siguranţă. Din vorbele omului misterios, tânărul aflase că ceea ce-i stătea mai mult la inimă era să afle ceva despre Gonzalez acela, care-l adusese în starea aceasta prin schingiuirile la care îl supusese.

   De sigur ca nădăjduia să afle acum amănunte de la prizonierul său. Astfel că se va feri să-l ucidă cu un glonţ.

   George îşi întoarse cu greutate trupul. Nu era deloc lesne lucrul acesta, ţinând seamă de îngustimea gangului. Deodată auzi un zgomot slab, ca şi când s-ar târî cineva. Întinse cuţitul, gata să se apere, dar în clipa următoare mâna-i dreaptă fu din nou prinsă ca într-un cleşte. Gemând, dădu drumul armei şi auzi un râs uşor.

   — Da, tinere - zise uriaşul, cu glas potolit - mie nu-mi scapi. Mai întâi

va trebui să-mi răspunzi la câteva întrebări.

   Zadarnic încercă George să-şi libereze mâna. Uriaşul râdea de sforţările lui să-l trase încetişor înainte. Căută repede cu mâna stângă cuţitul care-i căzuse jos, dar duşmanul său râse iar şi zise:

   — Cuţitul îl am eu, tinere; eu văd foarte bine prin întuneric. Haide, orice împotrivire e zadarnică. Mă bucur însă că eşti atât de viteaz şi m- aş bucura şi mai mult dacă ai fi sincer într-adevăr.

   — Sunt! strigă aproape George. Noi umblam să căutăm apă pe insula asta, deoarece ni se isprăvise apa de pe vas. Cu prilejul acesta te-am descoperit pe d-ta şi fireşte că am devenit curioşi. Şi după ce ai luat în timpul nopţii armele şi costumul de pe submarin, nu mai aveam linişte, cu atât mai mult cu cât i-am văzut şi pe indieni. Nu ştiu cine eşti, dar cât priveşte numele Gonzalez l-am auzit şi noi de la indieni.

   Cu greu izbuti George să-şi înăbuşe un strigăt, căci la auzul numelui Gonzalez uriaşul strânse mâna atât de tare, încât George se temu să nu-i zdrobească oasele. Şi în aceeaşi clipă izbucni:

   — Ah, unde sa fie el! răcni aproape uriaşul cu o furie de nedescris. Trebuie să mi-o spui, altminteri te voi chinui cum m-a chinuit şi el pe mine! Cu toate astea, el tot n-a aflat taina mea, eu am fost mai tare ca arta diabolica a indienilor săi. Halde!

   George fu târât pe pământul aspru. Îşi dădea seamă că orice împotrivire ar fi fost zadarnică, cel mult l-ar fi întărâtat pe uriaş cu asta. Şi dacă l-ar fi cuprins iar nebunia, atunci probabil că şi-ar pune în aplicare ameninţarea.

   De aceea tânărul rămase liniştit şi se lăsă târât înainte. După câteva clipe, uriaşul zise cu glas potolit:

   — Ah, cât aş fi de fericit dacă mi-aş putea recăpăta încrederea în oameni! Dar am întâmpinat dezamăgiri, încât nu mai cred să redobândesc această încredere.

   — Dacă ai auzit de tatăl meu, trebuie să ştii că el e un om de onoare, răspunse George, stăruitor. El e un om care-şi respectă cuvântul şi nu înşeală pe nimeni.

   — Da, aşa e, murmură uriaşul, slăbind din strânsoare pe tânăr. Şi eu am fost om da onoare, de aceea a trebuit sa pătimesc atât. Oh, ce n-aş da să-l mai vad o singură dată pe Gonzalez acela! Nădăjduiesc totuşi că va veni, căci vrea să-mi smulgă taina pe care am păstrat-o cu atâta suferinţă.

   — Taina d-tale e sfântă pentru noi, zise George liniştit. Noi nu vom face altceva decât să te ocrotim. Vino cu mine la tata şi camarazii mei. Fără îndoială că-ţi vei redobândi încrederea în oameni.

   — Cât aş vrea! murmură uriaşul. Dar mereu se încinge focul în capul meu şi atunci as fi în stare să sfâşii în bucăţi pe fiecare om. Haide,

trebuie să-mi răspunzi lămurit la ce te-oi întreba.

   George se simţi iar târât cu putere înainte. În clipele acestea el îşi dădu seamă că uriaşul devenea atât de agitat ori de câte ori auzea numele Gonzalez sau i se amintea de credinţa oamenilor. De aceea luă hotărârea să nu mai pomenească de cuvinte.

   Acum îi pierise teama de omul care-l avea în puterea sa, ci simţea pentru el un fel de compătimire. Deodată se aprinse lampa de buzunar şi George văzu că ajunseseră la capătul tunelului îngust. Uriaşul îşi dădu drumul în jos; fără să-şi desfacă mâna de pe a tânărului, apoi îl trase afară din tunel şi-l ridică întocmai cum al ridica un copil.

   — Acolo e ieşirea adevărată, zise apoi, râzând, şi îndreptă lumina lanternei spre o gaură mărişoară, care se afla cu vreo doisprezece metri mai spre dreapta. Nu ştiu dacă te-aş mai fi ajuns, tinere, dac-ai fi găsit, întâmplător, ieşirea cea bună.

   — N-am avut noroc şi pace! răspunse George, calm - dar nu-mi fac eu sânge rău de atâta lucru. Acum am doar cel mai bun prilej să stau şi eu de vorbă ca oamenii cu d-ta. Numai că mă gândesc cu îngrijorare la tata şi tovarăşii mei, care nu vor şti ce s-a făcut cu mine.

   — Sunt cinci ceasuri de când ne-am întâlnit, zise uriaşul. Am observat tocmai că cercetau de zor, dar am închis intrarea spre peşteră. Sper că nu vor putea pătrunde înăuntru. Totuşi, se poate întâmpla să ieşim împreună de aici, dar mai întâi trebuie să mă încredinţez dacă am într-adevăr în faţa mea un om în care să mă pot încrede. George răsuflă uşurat. Mai mult nu dorea nici el şi era convins că aventura sa primejdioasă se va sfârşi cu bine. Uriaşul îl duse acum spre tunelul îngust, care ducea în camera săpată în stâncă.

   Însă lumina lămpii de buzunar o ţinea mereu îndreptată asupra prizonierului său, ca şi cum s-ar teme că acesta i-ar putea scăpa prin vreo viclenie. Dar George se simţea acum în deplină siguranţă, nu se mai temea de nimic din partea uriaşului. Pentru el era un biet om rătăcit, pe care un diavol cu chip de om îl adusese în starea aceasta.

   De undeva se auzi un sunet slab, ea şi cum cineva ar fi bătut în stâncă. În aceeaşi clipă uriaşul izbucni în râs şi zise vesel:

   — Tinere, cred că sunt tovarăşii d-tale - probabil cu tatăl d-tale în frunte - care te caută. Dar e cu neputinţă să ne găsească aici, intrarea e bine închisă. Nici d-ta nu m-ai fi găsit vreodată, chiar dacă aş fi dormit buştean... dacă n-aş fi stat la pândă şi nu te-aş fi atras încoace. Te-am observat când te-ai despărţit de camarazii d-tale şi te-ai strecurat dea lungul stâncilor. Stăteam lângă d-ta când ai pătruns în peşteră şi sforăitul meu te-a atras în cursă, te-a cam încurcat, deoarece nu ştiai de unde vine. De aici unde suntem, însă, tovarăşii d-tale nu ne pot auzi, ba am putea trage chiar focuri de armă, fără ca ei să-şi dea seamă de

ceva. Aşa, acum haide în camera mea de culcare.

   ÎI împinse pe George în crăpătura îngustă care ducea în „camera de culcare". Tânărul nu încercă nici o împotrivire - căci ar fi fost cu totul zadarnic. Chiar dacă uriaşul îi arătase în batjocură ieşirea; aceasta trebuia să fie închisă, totuşi, prin vreun bloc de piatră, pe care nu i-ar fi putut îndepărta înainte ca uriaşul să-l fi ajuns.

   Acum era vorba înainte de toate să-şi păstreze tot sângele rece, pentru ca să nu-l întărâte zadarnic pe uriaş, reamintindu-i numele „Gonzalez". Ce trebuie să-i fi făcut omul acesta ca să-l aducă în starea în care se afla?

   Când omul misterios îl împinse în încăperea din stâncă, el îi arătă poruncitor spre culcuşul de frunziş, iar George, care simţea încă efectele loviturii ce primise, se aşeză bucuros pe culcuşul moale.

   Uriaşul se ghemui iar lângă foc, suflă în el ca să-l aţâţe, apoi se întoarse spre George şi întrebă:

   — Aşa dar, d-ta eşti fiul acelui căpitan Farrow care prin faptele sale de după război s-a făcut mai vestit decât în vremea războiului? D-ta eşti George Farrow despre care vorbeau ziarele şi oamenii? Poţi să-mi dovedeşti asta, ca mă conving că mă pot încrede în d-ta?

   În glasul uriaşului era ceva rugător şi George simţi că avea de a face cu un om pe care dezamăgirile îl înverşunaseră mult împotriva oamenilor. Din fericire avea la el un bilet de identitate cu fotografie şi anume abonamentul de tramvai din Cuxhaven, unde făcuse şcoala. Îl întinse uriaşului şi după ce acesta îl cercetă câteva minute, dădu din cap mulţumit şi zise:

   — De ani de zile ăsta e singurul adevăr care mi se spune. Aşa dar, tinere, numele se potriveşte cu persoana d-tale. Şi nu mă îndoiesc acum că tot ce am citit sau auzit despre d-ta, e de asemeni adevărat Mai că-mi vine să cred ca n-ai avut gânduri rele când ai căutat să pătrunzi taina mea.

   — Ţi-am spus-o doar, răspunse George, stăruitor. Tatăl meu şi camarazii mei simt oameni în care oricine, poate avea încredere. Noi suntem gata oricând să venim în ajutorul oricui, chiar dac-ar fi să ne primejduim viaţa. Cu atât mai mult cu cât suntem şi noi europeni ca şi d-ta.

   George se cam sperie când uriaşul izbucni într-un râs sinistru la auzul acestor cuvinte.

   — Ce spui d-ta! scrâşni el.

   — Îţi închipui că europenii se ajută între ei când se află printre străini? Îmi vine să râd, zău aşa, tinerel Acum văd cât eşti de naiv. George Farrow, nu ştii d-ta că orice european, pe care-l întâlneşti între străini şi care vrea să te ajute, este de cele mai adeseori un înşelător, care nu se gândeşte decât la banii pe care i-ar putea stoarce de la bietul imigrant?

   — Fireşte - încuviinţă tânărul - asta o fi adevărat în multe cazuri. Dar despre tatăl meu nu s-ar putea spune aşa ceva şi nici despre vitejii mei camarazi. Dacă ai auzit de noi vei şti bine că suntem bogaţi şi n-avem altă ţintă în viaţă, decât să răspândim binele oriunde e nevoie.

   Tânărul vorbise cu însufleţire şi după ce sfârşi, îşi duse mâinile la cap, căci simţi din nou dureri mari. Uriaşul sări atunci în sus şi zise îngrijorat:

   — Mă tem că am lovit puţin cam tare, dar zău nu ştiam că aveam de a face cu un om de treabă. Uite, bea niţică apă, poate să-ţi facă bine, domnule George.

   Tânărul bău cu lăcomie din urciorul pe care i-l întinse celălalt şi după ce se simţi întărit zise recunoscător:

   — Mi-a făcut bine cu adevărat. Şi acum te rog să-mi istoriseşti povestea d-tale. Crede-mă că nu curiozitatea mă îndeamnă să-ţi cer asta, numai compătimirea ce-o simt pentru d-ta.

   — Hm... atunci trebuie să mă lămureşti mai întâi de unde cunoşti numele Gonzalez, zise uriaşul Trebuie să ştiu neapărat, altminteri nu mai răspund de mine... Aş fi în stare să te torturez, cum m-au torturat pe mine indienii lui Gonzalez, ca să-mi smulgă taina.

   George răspunse liniştit că cei trei indieni întâlniţi pe insulă, le povestise despre stăpânul lor care-i lăsase acolo. Apoi adăogă:

   — Nu cunosc măcar numele d-tale, domnule nu ştiu nici despre ce anume e vorba. Dar noi toţi am simţit instinctiv că trebuie să-ţi venim în ajutor. Cum s-a făcut de ai ajuns în pustietatea asta gol puşcă, întocmai ca cel mai primitiv sălbatici.

   — Îţi voi povesti totul, răspunse uriaşul, cu glas înăbuşit.

   V.

   TAINA „RĂTĂCITORULUI NOPŢII".

   GEORGE MAI TREBUI S-AŞTEPTE cinci minute până când uriaşul, care se ghemuise iar lângă foc, înălţă capul, îşi aţinti asupră-i ochii străpungători şi începu:

   — Mă numesc Ferdinand Hirsch, sunt doctor în ştiinţe - specialitatea zoologie. Un unchi al meu, care şi-a petrecut aproape toată viaţa în America de Sud, mi-a lăsat moştenire o avere frumuşică şi afară de asta, un plan misterios, în care era vorba de o comoară străveche, foarte preţioasă. Când inflaţia din Germania mi-a înghiţit banii, am luat hotărârea să scot la iveală comoara. Am vorbit despre asta cu logodnica mea care s-a hotărât în cele din urmă să plece cu mine, deoarece îndată după dobândirea comoarei aveam de gând să ne căsătorim. În planul acesta unchiul meu indicase numele „Gonzalez" şi trebuia să mă adresez acestui om care cunoştea chestia. S-a întâmplat însă altfel. Gonzalez, un om de vârsta mea, m-a atras în cursă, poftindu-mă la vânătoare. În inima pădurii seculare m-au atacat indienii lui şi m-au torturat, deoarece Gonzalez credea că eu cunosc exact locul unde e ascunsă comoara. Şi chiar îl ştiu, căci era însemnat destul de lămurit pe hartă, numai că am făcut o schimbare. Înainte de a cădea în nesimţire, Gonzalez îmi strigă în batjocură că logodnica mea i-a trădat totul. Probabil că aşa e, domnule George, căci eu nu vorbisem încă cu el despre comoară, pentru că omul nu mi-a plăcut din primul moment. Aşa dar, am fost trădat de fiinţa cea mai dragă pe care o aveam pe pământ.

   Prefăcându-mă leşinat mai mult timp, izbutii să scap de sub paza indienilor. Gonzalez însă cu ticăloşii lui complici mi-au luat urma. M-am refugiat pe un bric care mergea în Australia. Mi-era teamă, căci torturile la care m-au supus mă slăbiseră cu desăvârşire trupeşte şi sufleteşte. Bricul nostru a fost zvârlit aici pe stânci şi numai eu am scăpat cu bine din catastrofă, pentru că-mi regăsisem puterile de odinioară. A doua zi am observat însă că un alt vapor a debarcat cei trei indieni de obârşie americană. De aceea nu ieşeam decât noaptea din ascunzătoare; dar nu îi slăbeam din ochi pe cei trei indieni, căci am bănuit îndată că Gonzalez i-a trimis încoace. Pe ei îi aştept eu mereu şi fii sigur că va simţi cu vârf şi îndesat ura şi răzbunarea mea... După aceea voi considera sfârşită opera vieţii mele.

   George fu zguduit adânc de povestirea lui Ferdinand Hirsch. Fireşte că nu-şi putea face o imagine exactă a celor întâmplate, dar îşi dădea seamă că omul acesta prea încrezător fusese înşelat mişeleşte. Se simţi dator să-l îmbărbăteze:

   — Domnule Hirsch, nu trebuie sa o osândeşti încă pe logodnica d- tale. Poate că Gonzalez a prins cândva o discuţie între dv. şi s-a folosit de asta în chip viclean. Când un om recurge la torturi e în stare şi de altele.

   Uriaşul rămase pe gânduri câtva timp. Apoi răspunse:

   — Aş vrea cu dragă inimă să cred. Duc dorul adevărului şi sincerităţii, să fie oare cu putinţă? Oare Charlotte să fi ţinut totuşi cu mine?... Dar atunci unde a dus-o monstrul acela cu chip de om?

   — Asta o vei putea afla dacă te vei întovărăşi cu noi, îl asigură George. Noi te vom ajuta din toate puterile şi te vom aduce chiar îndărăt în America de Sud, dacă va fi nevoie.

   Doctorul se ridică încet, îşi îndreptă trupul lui voinic, apoi repetă ca în vis:

   — Oh, dac-ar fi aşa! Dacă într-adevăr ar fi rămas credincioasă şi sinceră! Am suferit mult, domnule George, torturile la care am fost supus au înrâurit asupra minţii mele. E groaznic când te gândeşti că fiinţa care ţi-e mai dragă ca orice pe lume te-a înşelat în mod ruşinos... Acum mi-am recăpătat nădejdea şi mă voi încredinţa eu însumi de adevăr. Haide, domnule George. Du-mă la tatăl d-tale! Simt că ai gânduri bune cu mine.

   Tânărul se ridică de pe culcuşul moale şi întrebă:

   — Ce facem acum cu cei trei indieni pe care duşmanul d-tale i-a lăsat aici?

   — Dacă n-au fost şi ei printre tovarăşii lor care m-au schingiuit, atunci vor trebui să-mi spună numai dacă Gonzalez a rostit adevărul, zise uriaşul cu o energie surprinzătoare în glas. Vor mai trebui să-mi mărturisească dacă şi când se va înapoia aici stăpânul lor.

   — Asia nu ştiu nici ei, răspunse George. Ne-au spus că ei i-a lăsat aici, zicându-le că se va înapoia. Să tragem nădejde că asta se va întâmpla în curând, altminteri va trebui să ne ducem chiar în America de Sud.

   — Hm... şi aţi face asta dacă ar fi nevoie? întrebă uriaşul.

   — Fireşte, suntem gata oricând e vorba să venim în ajutorul unui om şi să mai întâmpinăm şi aventuri cu prilejul acesta, răspunse George. Acum, însă, hai să ieşim de aici, domnule doctor, căci tata şi camarazii mei vor fi îngrijoraţi de soarta mea.

   Se auzi iar un sunet slab şi uriaşul zise îndată:

   — Într-adevăr, au şi ajuns la locul stâncos care închide intrarea de sus spre locuinţa mea de aici. Dar oricât s-ar sili, nu-l vor putea îndepărta. Dovedeşte însă că au un miros extraordinar.

   — Nu e chiar atât de extraordinar, domnule doctor, zise George, zâmbind. D-ta ai luat de pe vasul nostru încălţăminte cu care nu erai obişnuit după atâta timp de mers desculţ. Cu prilejul acesta ai sfărâmat adesea pietricele, care ar fi făcut pe oricine să-ţi dea de urmă.

   — Hm... aşa e - încuviinţă uriaşul - dar cu toate astea tot se poate numi aproape o minune. Cred că puţini oameni ar fi în stare de aşa ceva. Ai dreptate însă, tatăl d-tale va fi îngrijorat de lipsa fiului său. Hai să-i luăm această povară de pe suflet!

   Înainte de a părăsi însă încăperea, se aplecă deasupra vetrei, dădu în lături un bolovan şi din gaura care ieşi la iveală, luă armele lui George, pe care le înmână acestuia, zâmbind şi spunând:

   — Ia asta ca primă dovadă că încep să-mi redobândesc încrederea în oameni Uite şi lampa de buzunar. Luminează, te rog.

   Ieşi afară din încăpere înaintea lui George, străbătu peştera şi se săltă în deschizătura de sus, pe care cu puţin înainte o arătase tânărului cam în batjocură. George porni în urma lui. Tunelul acesta, care urca, era mult mai înalt şi mai lat. Tânărul putu să meargă fără să se aplece, pe câtă vreme uriaşul trebui să-şi îndoaie trupul din mijloc.

   Drumul ţinu câteva minute numai. George auzea tot mai lămurit ciocănituri în stâncă. Ferdinand Hirsch se opri brusc în faţa unui perete care tăia drumul, se întoarse pe jumătate şi zise cu glas scăzut:

   — Domnule George, trebuie să spui acum tatălui şi camarazilor d- tale că te înapoiezi teafăr şi nevătămat, căci atunci când voi împinge afară blocul de stâncă s-ar putea ca ei să se folosească de arme.

   George urmă sfatul uriaşului şi strigă cu glas puternic:

   — Tată, aici sunt!

   Loviturile încetară îndată, în schimb se auzi glasul mirat al căpitanului:

   — Dumnezeule mare! Eşti într-adevăr tu, George? Dar unde te afli, băiete? Am fost foarte îngrijoraţi de soarta ta.

   — Voi fi îndată la voi - răspunse tânărul - dar aduc un oaspete.

   — Un oaspete? întrebă Farrow, surprins. Pe cine?

   — Pe rătăcitorul nopţii, răspunse George, râzând.

   Făcu un semn uriaşului şi acesta se lipi de stâncă tocmai la locul care închidea gangul. Împinse cu toată puterea, apoi se ivi deodată o crăpătură prin care pătrunse o lumină vie. George recunoscu glasurile tatălui său şi ale tovarăşilor, puse şi el umărul şi ajută doctorului să dea la o parte blocul de piatră.

   Când treaba fu gata, George dădu buzna afară. Se auziră strigăte de bucurie, dar se făcu tăcere mormântală îndată ce uriaşul misterios se ivi la lumina împrăştiată de numeroasele lămpi de buzunar.

   — Acesta e doctorul Hirsch - zise George. Tată, trebuie să-i venim neapărat în ajutor. Poate va fi nevoie să plecăm în America de Sud.

   — Dacă facem o faptă bună cu asta, de ce nu? răspunse Farrow.

   Se apropie de uriaş şi-i întinse mâna, spunând:

   — Numele meu e Farrow. Dacă îţi putem veni în ajutor, o vom face cu dragă inima.

   — Am şi discutat cu fiul d-tale despre toate, răspunse uriaşul. Cereţi-i lui să vă povestească. Mă bucur că, după cât văd nu-mi luaţi în nume de râu vizita pe care v-am făcut-o ieri pe submarin. Sunt aici cele trei santinele pe care am fost nevoit să le atac. Aruncând cu pietre în ele?

   La un semn al căpitanului, se apropiară Plundow şi cei doi camarazi ai săi, cu mutrele cam posomorite. Dar supărarea le trecu repede când uriaşul scoase din buzunarul de la piept al hainei luată de pe submarin, trei bulgăraşi de aur pe care li întinse celor trei marinari.

   — Vă rog, domnilor - zise el prietenos - luaţi astea ca o mică despăgubire. Nădăjduiesc că voi fi în măsură să dăruiesc şi mai mult viteazului echipaj al submarinului. Ah...

   Cu un ţipăt sălbatic, care nu avea nimic omenesc într-unsul, uriaşul se năpusti la unul din cei trei indieni care tocmai păşea în cercul de lumini al unei lămpi de buzunar. Înainte ca tovarăşii sa poată interveni, trupul indianului zbură deasupra capetelor lor. Doctorul Hirsch îi înhăţase brusc; cu mâna stângă apucă partea stângă a pieptului celuilalt, iar dreapta se înfipse în moalele trupului indianului.

   Nenorocitul se bălăbănea acum în braţele ridicate ale uriaşului, ai cărui ochi se roteau sălbatic în cap. Doctorul puse o întrebare energică, dar indianul clătină capul. În clipa următoare, însă, el scoase un ţipăt înfiorător, urmat de un vaiet prelung. Uriaşul întrebă din nou şi de data asta veni răspunsul.

   Doctorul izbucni într-un râs nervos, apoi, înainte ca să poată fi împiedecat de cineva, îl şi zvârli pe indian cât colo, deasupra capetelor celorlalţi. Când trupul se izbi cu putere de pământ, el zise calm:

   — A fost şi el de faţă când m-au schingiuit. Mi-a adus întâi o veste bună, dar şi una foarte tristă, de care totuşi mă bucur. Domnule George, aveai dreptate. Charlotta mi-a rămas credincioasă, nu m-a trădat. Cum am crezut. Gonzalez a vrut s-o cucerească, dar ea s-a sinucis. Asta mi-a spus Indianul. Şi mi-a mai spus că Gonzalez va veni cu siguranţă aici, chiar astăzi. Oh! atunci voi încorona opera vieţii mele, oricât de tristă ar fi ea. Peste un ceas se înnoptează şi el va sosi.

   Ca o furtună îşi făcu loc printre camarazi şi dispăru într-una din deschizăturile peşterii.

   — Trebuie să mergem după el - zise căpitanul - în drum ne vei putea istorisi ce-ai aflat, George.

   Tânărul povesti totul în amănunţime şi când sfârşi, Farrow zise foarte serios:

   — Aşadar, presupunerile mele nu m-au înşelat; am bănuit eu că omul acesta nu e un criminal. Ar trebui să fiu supărat pe tine, George, că ai făcut şi de data asta după capul tău şi împotriva sfatului meu. Dar în cazul de fată cu atât mai bine. Nu l-am fi putut linişti pe bietul om dacă am fi dat năvală toţi asupra lui. S-ar fi iscat o luptă înverşunată, care s-ar fi sfârşit cu moartea lui, înainte ca să-i putem afla taina. Acum trebuie să băgăm de seamă să nu dea ochi cu Gonzalez acela. Indianul, căruia i-a frânt şira spinării, din nenorocire, o fi ştiind el că americanul soseşte astăzi.

   — Atunci zău n-aş vrea să fiu în pielea lui Gonzalez ăla, zise George, cutremurându-se. L-a chinuit îngrozitor pe bietul doctor.

   — Poate c-ar fi mai nimerit să-l lăsăm pe uriaş să facă aşa cum va crede el de cuviinţă, zise doctorul Bertram. E doar un om pierdut şi nu va putea uita niciodată ce a pătimit, iar noi nu suntem în măsură să-l pedepsim pe Gonzalez precum merită.

   — Trebuie să vedem totuşi ce putem face, zise căpitanul. Să nu avem ce ne imputa mai târziu. Camarazi, înainte!

   Micul convoi părăsi peştera în grabă. Prin poteca îngustă şi întortocheată prin care pătrunsese George mai întâi, camarazii ajunseră afară. Alergară dea lungul stâncilor, vrând s-ajungă cât mai repede la submarin, deşi nu ştiau nici ei prea bine ce vor face acolo.

   George se aşezase iar în frunte. O luase înaintea celorlalţi şi nici nu auzea prevenirile tatălui său, care venea imediat în urma lui.

   Tânărul ajunsese aproape de poteca ce ducea, printre stânci, la golful unde se afla submarinul.

   Deodată se auzi o împuşcătură, urmată de un ţipăt plin de ură, aproape animalic.

   Încordându-şi puterile, George alergă înainte, ajunse la capătul stâncii şi privi în lungul potecii înguste. Văzu atunci un om înalt şi gras, cu chipul grosolan, care privea zâmbind la doctorul Hirsch, care zăcea la picioarele sale. Ţinea în mână un pistol cu ţeava lungă şi părea mulţumit că glonţul său nimerise bine.

   George recunoscu îndată în omul acesta o corcitură mexicană şi simţi o ură atât de înverşunată împotriva lui, încât scoase revolverul şi vru să-l culce la pământ. Dar Gonzalez avea să fie pedepsit în altfel. Soarta vroia ca el să nu moară de glonţul unui apărător al dreptăţii şi într-un chip cu mult mai îngrozitor şi care însemna o pedeapsă dumnezeiască.

   Cu o repeziciune de necrezut, doctorul sări deodată în picioare. Faţa îi era scăldată în sânge şi din ochi îi ţâşneau fulgere de mânie. Corcitura trase iarăşi, dar uriaşul îl şi înhăţase de data asta.

   Pistolul îi căzu la pământ şi George se simţi cutremurat de groază auzind pârâitul oaselor de la mâna criminalului, pe care doctorul o strângea ca într-un cleşte cu stânga lui. Gonzalez nu mai putea nici se ţipe, căci „rătăcitorul nopţii" îi cuprinse gâtlejul cu degetele mânii drepte.

   Liniştit şi nemişcat stătea acolo răzbunătorul, dar în pumnul lui de fier muri omul care-i făcuse atâta rău.

   Zadarnic încercă George şi ceilalţi camarazi, care alergară în grabă, să-l elibereze pe nenorocit. Cu dinţii strânşi de furie, răzbunătorul îşi ţinea bine prada şi nimeni n-ar fi fost în stare să i-o smulgă.

   Deodată, însă, uriaşul îşi întoarse faţa spre George. Ochii arzători căpătară o lucire blândă, apoi şopti:

   — Tinere, tu mi-ai redat credinţa... Îţi mulţumesc. Comoara mea cea mare se află...

   Dar în aceeaşi clipă, moartea îi închise gura pentru totdeauna. O singură privire mai putu arunca spre George, o privire în care se citea o recunoştinţă nemărginită... apoi se prăbuşi greoi la pământ ţinând încă strâns între degete gâtlejul duşmanului său de moarte, care nu mai era decât un cadavru. Fu nevoie de puterile unite ale lui Petre Uriaşul şi Kard ca să desprindă degetele acestea ce păreau ţintuite acolo.

   După apusul soarelui, camarazii plecară de pe insulă. Toţi erau tăcuţi şi serioşi. Lăsaseră în urma lor trei morminte şi în cel mai frumos odihnea de veci doctorul Ferdinand Hirsch, a cărui viaţă fusese un şir neîntrerupt de suferinţe.

   George istorisi tovarăşilor tot ce aflase de la omul pe care-l găsise în peşteră şi ochii camarazilor se umplură de lacrimi aflând aceste amănunte dureroase.

   Cei doi indieni care mai rămăseseră în viaţă, plecaseră cu minunatul yacht cu care venise încoace bogatul crescător de vite, ca să smulgă de la doctor taina comoarei. Echipajul nu cutezase să ia o atitudine duşmănoasă, căci cele două tunuri de pe puntea submarinului, pe lângă care îşi tot căuta de lucru Jean Brike, le impunea respect.

   Căpitanul află de la un servitor tânăr al lui Gonzalez, că acesta pusese într-adevăr oameni să-l schingiuiască pe uriaş, ca să-i smulgă cu orice preţ taina comoarei, în care scop i-a răpit şi logodnica, împingând- o apoi pe calea sinuciderii.

   Când insula nu se mai zări decât doar ca un punct mic în lumina nopţii tropicale, căpitanul se adresă lui Bertram:

   — Doctore, a fost bine că ai găurit tancurile de apă. Altminteri poate ca Gonzalez ala tot şi-ar fi atins ţinta. Aşa, însă, ţi-a căpătat pedeapsa cuvenită.

SFÂRŞIT

Volumul 61

DEMONUL ALOMPRA

   LA FLUVIUL MANIPUR.

   LORDUL HAGERSTONY îşi trimise minunatul său yacht „Lady Jane" la Calcutta, în vreme ce noi plecarăm cu trenul de la Rangoon, prin Mandalay, capitala Burmei, spre Manipur, care se afla aşezat la nord.

   Părăsiserăm intenţia de la început de a prinde un rinocer, căci ne ispitea taina insulei rătăcitoare, pe care se afla, zice-se, o prinţesă vrăjită.

   Când coborârăm în gara cam primitivă, Marian zise:

   — Mylord, să pornim îndată spre lac? E la vreo treizeci de kilometri depărtare şi, dacă închiriam acum două trăsuri, putem fi acolo după amiază.

   — Eu aveam intenţia să mă duc întâi în orăşelul Moirang - zise Hagerstony - ca să mă informez acolo cum stau lucrurile. Poate ca Giuseppe ala şi-a bătut numai joc de noi şi mă tem să nu facem drumul degeaba.

   — Vezi la asta m-am gândit şi eu la început, pe când d-ta erai de părere contrarie. Dar acum ca suntem în apropiere, putem cel puţin să vedem lacul; trebuie sa aibă vreo zece kilometri lărgime şi douăzeci de kilometri lungime, ceea ce înseamnă destul de mult. Dacă nu dăm de insula misterioasă, ne rămâne în schimb posibilitatea să vânăm rinoceri în munţii de la răsărit de fluviul Manipur. Dar fireşte că e mai bine să mergem întâi la Moirang. Poate că acolo găsim şi o călăuză care să cunoască locurile.

   — Bine, atunci să pornim imediat. A! Uite colo un poliţist, o să stau de vorbă cu el.

   Pe când lordul se îndreptă spre poliţistul băştinaş, eu priveam la amestecul acela de oameni, care se zgâiau la noi ca la nişte animale necunoscute. Nu prea se întâmpla în fiecare zi să debarce aici o ceată de şapte persoane, înarmata cu cele mai bune arme.

   În primul rând însă Pongo era acela care atrăgea asupră-i privirile speriate ale oamenilor şi avea şi de ce.

   Lordul se înapoia curând.

   — Vorbeşte o englezească de te baga în sperieţi, indianul. Ne recomandă însă pe unul anume Tatsun, care locuieşte aproape, în casa aia galbenă. E un chinez, la care vom putea găsi îndată două trăsuri.

   După multă tocmeală ne împăcarăm cu chinezul şi după o jumătate de ceas călătoream spre sud-vest în două trăsuri care ne zdruncinam al naibii, trase de doi căluţi - aşa zişii ponei. Drumul era ca vai de el, aşa că abia după cinci ceasuri ajunseserăm la Moirang, frânţi de oboseală.

   Ocuparăm câteva camere în cel mal mare han, care se numea pompos „Queen Victoria" şi după ce ne curăţirăm de praf merserăm în sala de mâncare cam întunecoasă. Mâncarea fu o surpriză plăcută pentru noi, căci ne aşteptasem la cocoş cu orez, dar în loc de aceasta căpătarăm o minunata friptura de cerb. Birtaşul, un fost sergent în armata engleza, vânase sălbăticiunea chiar în dimineaţa aceea.

   Când eram în toiul cu mâncarea, intră în sală un individ în haine de culoare verzuie. Daci n-ar fi scârţâit uşa nici nu l-am fi observat pe noul oaspete, atât de uşori îi erau paşii. Şi pe când se îndrepta spre o masă mai depărtată, mişcările făpturii sale înalte şi vânjoase ma făcură să ma gândesc fără voie la furişatul unei pantere.

   După ce se aşeză, arunci o privire spre noi. Fără sa vreau aplecai puţin capul, atât de tăioase şi reci erau privirile lui, care ţâşneau din doi ochi albaştri. Lordul stătea cu spatele la el, dar străinul se ridici îndată, făcu doi paşi repezi spre noi şi puse mâna pe umărul lui Hagerstony.

   — Bună ziua, mylord, zise el. Ma bucur ca te revăd.

   Glasul lui era moale şi posomorit, iar lordul sări îndată în picioare şi exclamă vesel:

   — Asta e Brough, vechiul meu prieten. Ma bucur şi eu din inimă că te revăd. Dar ia şezi colea şi îngăduie-mi să-ţi prezint pe prietenii mei.

   Când Brough auzi numele noastre, un zâmbet binevoitor îi lumină chipul aspru.

   — Am auzit de dv., domnilor, zise el. În Singapore de la lordul Abednego şi acum din nou în Penang. Îmi pare bine că vă cunosc. Vreţi să vânaţi pe aici?

   — Da - râse lordul - prietenul meu Farrow vrea şi prindă un rinocer. Dar mai întâi mi-am propus să fac altceva, însă nu vreau să-ţi spun despre ce e vorba, căci va râde de mine. Dar d-ta ce cauţi pe aici? Eşti în misiune secreta? Ah, uitasem sa spun prietenilor mei că eşti cel mai destoinic detectiv al poliţiei. Fireşte, nu-ţi vei trăda misiunea.

   Brough luă loc liniştit, comandă mâncare şi-l privi scrutător pe lord. Apoi zise încet:

   — Poţi să-mi spui fără teamă, mylord, ce ţi-ai pus în gând să faci pe aici. Nu voi râde de d-ta, căci şi misiunea mea îţi va părea, probabil, foarte ciudată şi vrednică de luat în râs.

   — În sfârşit - râse Hagerstony - caut o insulă...

   — .. care se zice că e rătăcitoare, îl întrerupse detectivul, calm. Îmi închipuiam eu. De unde şi până unde ai aflat de ea?

   — Drace! făcu lordul, mirat.

   — Nu cumva vrei şi d-ta s-o eliberezi pe prinţesă? Îmi pare rău. Mi-ar fi plăcut să fiu eu cel dintâi care s-o găsesc şi s-o eliberez.

   — Îmi datorezi încă răspunsul la întrebare: de unde ştii de chestia asta, mylord? zise Brough.

   — Trebuie să vă spun că îndărătul acestui caz se ascunde, poate, o crimă; mai mult încă, probabil se va isca - din pricina asta - o mare turburare politică în unul din statele vasale de prin munţii ăştia de aici. Te-aş ruga să nu cercetezi mai departe chestia, căci e mare primejdie la mijloc; dar ştiu eu că tocmai primejdia e un îndemn pentru d-ta şi tovarăşii d-tale... Ce-ar fi să pornim la lucru împreună?

   — Cu toată plăcerea. Şi acum să-ţi răspund la întrebarea de mai înainte: cunosc chestia de la unul Giuseppe, care ne-a furat o comoară.

   — Ah, Giuseppe Albio. Ştiu deja că împreună cu prietenul său Teddy Svenstroop a condus banda sa de contrabandişti în Tenasserim. Aşa dar a mirosit şi el afacerea.

   — Dar de fapt ce e cu afacerea asta?

   — Aţi auzit probabil ca după moartea prinţului Singh, un văr îndepărtat al acestuia a urmat ca stăpânitor. Acum am primit vestea din diferite părţi că vărul acesta, Gai, ţine prizonieră o fiica a lui Singh. Pe cât ştiu eu, populaţia e agitată, deşi Gai, cu ajutorul complicilor săi, pedepseşte cu mare străşnicie pe oricine răspândeşte acest zvon. De aceea a şi durat mult până am aflat ceva despre asta. Fireşte că fiica aceasta, despre care se zice că a murit, va fi recunoscută de noi ca stăpânitoare - dacă o voi găsi.

   — Hi, hi! chicoti lordul.

   — Dacă o salvaţi va fi pentru voi o stăpânitoare foarte bună, care va jura credinţă Angliei. Dar să lăsăm gluma la o parte! Fireşte că trebuie să salvăm pe fată. Uşor nu va fi, căci Gai ăla, de care am auzit şi eu, îşi va fi luat el măsurile, fii pe pace. Nu pricep însă de ce a ascuns-o aici şi nu în ţara lui?

   — Tocmai asta e şiretenia. În ţara lui ar fi fost ai siguranţă descoperită până acum, pe câtă vreme nimănui nu-i va fi dat în gând că ea trăieşte aici, pe lacul acesta. Şi taina a ieşit la iveală întâmplător cu ajutorul unui fost servitor al prinţesei. Gai l-a alungat din ţară, deoarece omul e inteligent şi nu vroia să creadă în moartea stăpânei sale. A fugit cu o luntre în josul fluviului şi acolo cică ar fi văzut-o şi auzit-o pe prinţesa. Scrise rubedeniilor sale, care au răspândit apoi vestea în popor. Servitorul şi rudele sale sunt morţi acum. Zvonul tot a răzbit însă până la noi şi eu am primit însărcinarea să lămuresc taina.

   Hagerstony îşi frecă mâinile, mulţumit:

   — Mă temeam că ar putea să fie numai o poveste, acum însă văd că nu e aşa şi nădăjduiesc că vom întâmpina aventuri frumoase. Ai făcut vreun plan, dragă Brough?

   — Aveam de gând mai întâi sa colind lacul ca pescuitor, dar mi- am zis că m-aş putea „nenoroci'' uşor cu prilejul acesta. Complicii lui Gai, care probabil că veghează asupra prinţesei, vor avea de furcă acum, căci nu cred s-o scoată repede la capăt cu opt oameni.

   Lacul se află la zece kilometri depărtare şi drumul într-acolo e bun. La început sunt colibele câtorva pescari, de la care cred că vom putea închiria bărci. Vom spune, fireşte, că vrem să pescuim, dar de fapt vom cerceta sistematic tot lacul.

   — Minunat! exclamă lordul. Când pornim?

   — Cred că peste doua ceasuri. Cu un ceas înainte de apusul soarelui ajungem la lac şi ne putem căuta adăpost.

   — Adăpost n-avem nevoie să căutam - zise Hagerstony - căci am adus cu noi corturi. Sau te pomeneşti că-ţi face mare plăcere să dormi într-o colibă de băştinaşi?

   — N-ar fi pentru întâia oară, dar dacă zici că aveţi corturi, nu mai e nevoie.

   — Pe mine mă miră numai de ce Gai ăla n-a pus s-o omoare pur şi simplu pe prinţesa despre care se zice ca e prizonieră, cum e mereu în primejdie de a fi descoperit, interveni Marian.

   — Am şi lămurirea acestui fapt. Gai are un fiu cu numele de Baber, pe care l-o fi destinat ca soţ pentru prinţesă. Asta e o bănuială a noastră, dar pare sa fie îndreptăţită. Din izvor vrednic de încredere am primit ştirea că Baber acesta - în vârsta de douăzeci şi patru de ani - a plecat de câteva zile, cică la vânătoare de tigri. Aşa ca nădăjduiesc să dau şi de tânărul acesta pe insula rătăcitoare, îndeletnicindu-se, probabil, să dobândească dragostea prinţesei.

   — Dacă ea îl iubeşte, atunci nu mai e nimic de zis. Asta înseamnă că mai târziu prinţesa tot va ajunge pe tron.

   — Da, dar tot neamul lui Gai rămâne la cârmă şi noi avem interesul ca Sindia să reintre în vechile ei drepturi.

   — Ce să spun, mie toată chestia asta îmi e indiferentă, căci politica nu m-a interesat niciodată. Dar când e vorba de eliberat o fată, nu mă dau în lături. Şi cu cât mai multe primejdii, cu atât mai bine.

   — Bravo! exclamă Hagerstony. Sunt exact de aceeaşi părere. Trebuie s-o eliberăm pe prinţesă. Pe bogăţiile şi onorurile ce vom dobândi de pe urma asta - cum zicea Giuseppe ăla - nu dau doi bani. Pe mine mă interesează numai primejdiile le vom întâmpina.

   Îşi frecă iar mâinile mulţumit, apoi supraveghea el însuşi pregătirile plecării, punând să se împacheteze merinde din belşug şi tot ce mai era nevoie.

   La vremea hotărâtă pornirăm. După cum spusese detectivul, drumul - care ducea printr-o pădure cu copaci de santal - era destul de bun. Cu toate astea nu trecu mult şi sudoarea curgea şiroaie de pe noi, căci căldura era grozavă sub acoperământul de frunziş. Lordul Hagerstony, care era poate cel mâi rezistent dintre noi, mormăia necontenit, până izbucni în cele din urmă:

   — Ce să zic, e îngrozitori îmi face impresia că Dumnezeu vrea să prăpădească lumea şi şi-a pas în gând să ne prăjească pe noi întâi. Am fost eu şi prin pustiul Saharei, dar căldură ca asta n-am simţit nici acolo.

   — La lac o sa fie mai răcoare - încercă să-l mângâie Brough. Peste trei sferturi de ceas suntem la destinaţie.

   Încetişor ne târârăm mai departe, poticnindu-ne la fiecare pas, de moleşeală. Numai Pongo mergea drept, de parcă nici nu simţea zăpuşeala.

   În cele din urmă începu să se simtă o boare mai răcoroasă, o luarăm mai repejor şi după un sfert de ceas pădurea se sfârşise.

   În faţa noastră se afla o plajă largă de vreo sută de metri, cu tufe răsfirate pe ici-colo, iar îndărătul lor sclipea ca argintul apa lacului uriaş. Pe stânga zărirăm grupul celor zece colibe, care păreau pustii. De sigur că locuitorii se adăpostiseră de căldură sub acoperământul de bambus.

   Găsirăm repede unde să ne ridicăm tabăra, sub un copac uriaş şi imediat începurăm să întindem corturile, cu care prilej lordul zise că el va împărţi cortul său ca Brough. Terminarăm repede cu treaba asta şi John - unul din servitorii lordului - care îşi luase însărcinarea de bucătar, săpa o groapă mică şi făcu foc, ca să pregătească ceaiul.

   Ne aflam la vreo patruzeci de metri de malul lacului şi acum pornirăm spre apă. Suprafaţa sclipitoare se întindea hăt-departe şi nu se vedea nici o barca, nici o pasare înotătoare - dar, din păcate, nici o insulă. În schimb, o negura ciudată, fină, plutea deasupra lacului, probabil urmarea căldurii înăbuşitoare care prefăcea apa în aburi.

   — N-or fi crocodili pe aici? întreba lordul. Plăcut n-ar prea fi dacă ne-am ciocni cu vreunul. Marian râse şi arătă spre dreapta, acolo se afla în apă un butuc, care avea înfăţişarea unui trunchi de copac.

   — Crocodil inguinal, zise prietenul meu.

   — Socot că are vreo opt metri lungime.

   — Chiar aşa e! făcu lordul. Hm... de noroc să se plângă omul. Aveam poftă de o baie, dar acum mi-a cam pierit pofta. Acolo în fund e un punct negru. Să fie oare insula aia?

   Privirăm încordaţi spre răsărit. Într-adevăr, acolo se ivise un

punctuleţ întunecat, care părea să se apropie.

   — E un nor, domnilor, zise deodată Hoddge. După căldura asta nu e exclus s-avem la noapte o furtună în lege. Să strângem mai tare funiile corturilor noastre, altminteri putem zbura cu corturi cu tot.

   — Şi eu care credeam că am şi descoperit insula! zise lordul cu părere de râu. În sfârşit, să aducem la îndeplinire mai întâi sfatul căpitanului, apoi să mergem să facem o vizită pescarilor. Nu văd de ce ar dormi dumnealor, în vreme ce noi ne batem capul aici.

   — Să nădăjduim că ne vom putea înţelege cu ei - zise Marian. Nu cred să vorbească hindustana şi nici prea multă englezească nu vor fi învăţat prin locurile astea singuratice.

   — Hm... aşa e - răspunse lordul dezamăgit Ce facem atunci?

   — Sunt încredinţat că pescarii fac parte sau din marele trib Naga, sau din Kuki şi eu cunosc binişor ambele limbi, zise Brough. E drept că Nagaşii sunt un popor cam primitiv, cel puţin în locurile lor de baştină, sus în munţi. Dar o vom scoate noi la capăt cu ei.

   II.

   DEMONUL ALOMPRA.

   CÂND SFÂRŞIRĂM cu strânsul funiilor, Pongo, zise deodată:

   — Om ieşit din colibă, văzut noi repede îndărăt.

   — Ei da - râse Brough - s-o fi speriat zărindu-ne. Coliba cea dintâi a fost? Atunci mă duc îndată într-acolo.

   ÎI urmarăm pe detectiv, care se îndreptă repede spre colibă. Cu glas tare strigă în sus spre coliba din împletitură de bambus, cocoţată pe nişte stâlpi de doi metri înălţime. Trebui să repete de trei ori strigarea, până să apară în deschizătura uşii o făptură negricioasă, pe jumătate goală.

   Era un indian înalt, bine legat, purtând un şorţ larg, galben. În jurul şoldurilor şi ţinând în mână o furcă, ale cărei vârfuri erau aplecate ca o ameninţare uşoară şi îndreptate spre Brough.

   Detectivul îi vorbi prietenos şi pe măsură ce vorbea, chipul întunecat al indianului se lumina, până ce, în cele din urmă, cobori scara îngustă de bambu. Ne privi nepăsător, numai când îl zări pe Pongo al nostru, chipul lui scofâlcit luă o expresiei de spaimă.

   Dar se linişti imediat şi ne făcu semn să-l urmăm. Printre câteva tufe ducea o potecă îngustă şi deodată ne trezirăm la un golf cam adânc, în apa căruia se aflau vreo duzină de bărci înguste.

   Indianul arătă spre câteva din acestea şi Brough începu să trateze cumpărarea lor, după cum ghicirăm din „discuţia" cu degetele pe care o avea cu negustorul. În cele din urmă, târgul se făcu şi lordul plăti în bani de argint. Apoi Hagerstony întrebă pe detectiv dacă îl cercetase pe indian despre insula rătăcitoare, la care Brough răspunde că va face asta îndată şi vorbi iar cu băştinaşul.

   Deodată însă chipul acestuia se schimonosi de groază, exclamă în repetate rânduri cuvântul „Alompra", o zbughi brusc pe dinaintea noastră şi se făcu nevăzut printre tufe. Ne uitarăm înmărmuriţi după el, apoi ne zgâirăm la detectiv şi lordul întrebă:

   — Ce l-a apucat aşa deodată pe individul ăla, dragă Brough? Ce l-ai întrebat?

   — Hm... ciudat lucru! făcu Brough clătinând capul. L-am întrebat tocmai despre insula rătăcitoare şi aţi văzut în ce fel a răspuns. A mai strigat doar: „Fiţi cu băgare de seamă, e demonul Alompra! Fiţi cu băgare de seamă, Alompra vă va nimicii". Ce-o fi însemnând asta ştie Dumnezeu, dar cei puţin se pare că suntem la locul nimerit.

   — Alompra? Alompra? făcu Marian, îngândurat Numele acesta l-am auzit eu, sau poate am citit numai despre el. Pentru moment nu-mi aduc însă bine aminte.

   — Întâmplător ştiu eu - zise Brough - căci fireşte că m-am ocupat şi cu istoria ţării, înainte de-a porni să-mi îndeplinesc însărcinarea. „Alompra" se numeşte de fapt „Aong Osaga" şi însemnează: „embrionarul Buddha".

   Sub numele acesta, în anul 750. Un ţăran burmen i-a alungat pe Pegheri, care au cucerit ţara. Fireşte că nu ştiu daca familia lui Gai ăla îşi trage originea de la Alompra şi să aibă prin urmare vreun drept asupra demnităţii de stăpânitor. Dar lucrul e probabil. De sigur că paznicii prinţesei i-au păzit atât de bine ascunzătoarea, încât nişte oameni slabi cu duhul ca pescarii aceştia cred în „demonul Alompra". E o presupunere cât se poate de îndreptăţită.

   — Fără îndoială - încuviinţă Marian - şi noi trebuie să încercăm să-l cunoaştem mai de aproape pe demonul cu pricina. Peste o jumătate de ceas se înnoptează. Ce ziceţi, plecăm pe lac?

   — Eu nu v-aş sfătui - răspunse Hoddge - căci cu siguranţă că vom avea o furtună.

   — Dar bine, dragă căpitane - râse lordul - cerul e doar atât de senin! Şi apoi nici n-avem nevoie să ne depărtăm prea mult de ţărm, ca să fim la adăpost dacă va izbucni într-adevăr furtuna.

   — Dacă ţii cu tot dinadinsul, apoi fireşte că merg şi eu, deşi rămân la părerea mea. Bărcile par să fie de ajuns de trainice, câte trei persoane încap în fiecare din ele; mai mult nu v-aş sfătui să încărcaţi, căci lacul ăsta uriaş va stârni valuri mari în caz de furtună.

   — Bine - hotărî lordul - atunci plecăm în două bărci. Jim şi John vor rămâne pe plajă şi vor întreţine un foc ca să ştim unde să ne înapoiem. Dacă va izbucni furtuna, fireşte că vor trebui să stângă focul şi să ne dea semnale cu lanterne oarbe.

   — Nu va folosi prea mult, dacă va cădea ploaia, zise Hoddge.

   — Ah, nu mai cobi - râse lordul - haide, să luăm repede o înghiţitură de ceai, apoi să plecăm. Brough şi Hoddge, noi trei mergem împreună, căci Farrow şi Bertram nu vor voi să se despartă de Pongo al lor.

   Pornirăm repede înapoi spre lagăr şi băurăm la repezeală câte o ceaşcă de ceai. Jim şi John erau foarte necăjiţi că trebuiau să rămână, făgăduiră însă ca vor da semnale dacă se va stârni furtuna.

   Cu puţin înainte de a se înnopta pornirăm la drum cu bărcile acelea uşoare. Lordul, Brough şi Hoddge erau într-una, eu, Marian şi Pongo în cealaltă. Fiecare din noi avea o vâslă de mână, cu ajutorul cărora bărcile înaintau repede. Când ajunserăm la vreo doua sute de metri de ţărm, se lăsă noaptea.

   — Acum sunt curios să văd dacă s-o arăta Alompra ăla, strigă spre noi lordul, râzând. E destul de întuneric ca să îndrăznească.

   Într-adevăr, nu se vedea nici o stea pe cer şi în sinea mea mă temeam că proorocirea lui Hoddge se va împlini căci aerul era încă înăbuşitor şi calm.

   În primele minute era cu neputinţă să ne orientăm pe apă şi ramaserăm foarte miraţi când se ivi pe mal un punct luminos, arătându-ne că în loc să mergem paralel cu malul, ne îndreptam în largul lacului. Şi când încercarăm să cârmim îndărăt, dădurăm de o piedică, parcă o forţă nevăzută ne-ar fi dus spre larg.

   — Un curent puternic! strigă Hoddge. Mal bine să vâslim îndărăt la mal. Va veni şi furtuna în curând, o simt eu.

   — A! A! exclamă Hagerstony în aceeaşi clipă. Colo în fund e insula rătăcitoare.

   Departe pe lac se ivise o lumina care înainta încet spre nord. Era foarte îndepărtată şi trebuie să fie vorba de un izvor de lumină foarte puternic, ale cărui raze ajungeau până la noi. Acum uitasem de curent şi de furtuna care ne ameninţa; cârmirăm repede din nou şi pornirăm cu iuţeală spre lumina aceea îndepărtată.

   Curentul ne trăgea cu o putere de neînvins şi când strigai pe cei din barca cealaltă, nu primii nici un răspuns. Trebuie să se fi îndepărtat mult de noi şi prea tare nu vrui să strig, de teamă că locuitorii insulei rătăcitoare ne-ar putea auzi.

   Deodată mi se păru că zăresc o clădire înaltă şi întunecată pe insula-fantomă - dar în aceeaşi clipă o răbufneală caldă de vânt ne lovi în faţă. Ne dădurăm îndată seamă de primejdia unei furtuni şi încercarăm să întoarcem în grabă.

   Curentul era însă atât de puternic încât abia puturăm răsuci prora cu o jumătate metru. Atunci se stârni o a doua răbufneală de vânt şi asta ne veni în ajutor, întorcând barca.

   Acum trebuia să vâslim împotriva curentului şi deşi făceam sforţări disperate, avui impresia că nu înaintam nici cu un centimetru. Deodată auzirăm un muget înăbuşit apropiindu-se tot mai mult, apoi furăm înhăţaţi de un pumn uriaş şi împinşi spre mal cu o iuţeală de neînchipuit. De jur-împrejur ţâşniră fulgere, câte zece, douăzeci deodată şi tunetul începu să bubuie cu atâta putere încât ameninţa să ne spargă timpanele.

   Departe, departe înaintea noastră văzurăm două puncte mici luminoase care se roteau în cercuri repezi. Erau semnalele de lanternă ale lui Jim şi John. Mai puturăm schimba puţin direcţia bărcii noastre şi ţinurăm drumul spre aceste puncte, când se porni ploaia.

   Din pricina torentelor de apă ce cădeau cu nemiluita nu mai puturăm vedea luminile. Ba nici de vâslit nu mai eram în stare, căci mâinile ne erau ocupate cu golirea apei din barcă.

   Priveam din când în când în juru-mi dacă nu se zărea vreo urmă de banca lordului, dar fulgerele mă orbeau prea tare şi apoi trebuia să golesc iar apa căci nu mai era ploaie ceea ce cădea acum, ci un adevărat potop.

   Barca se scufunda tot mai mult, deoarece nu puteam zvârli afară, cu mâinile goale, masele de apă şi viteza noastră se încetinea din ce în ce. Putea să mai fie un kilometru până la ţărmul salvator..

   Tot atât de repede precum se stârnise, furtuna trecu de noi.

   Curând văzurăm în depărtare, peste plajă, ţâşnind mănunchiuri de fulgere, dar ploaia şi vântul continuară cu aceeaşi înverşunare.

   Muncirăm ca nebunii, dar barca noastră lua mereu apă şi viteza-i se micşora din ce în ce. Mă gândii la crocodilul uriaş pe care-l văzuse Marian şi mă înfiorai fără voie la gândul că s-ar putea afla pe aproape câteva din aceste fiare. Dacă ploaia continua să cadă mai departe cu aceeaşi furie, vom fi sfâşiaţi

curând de colţii lor grozavi.

   Furtuna păru că sporeşte şi barca noastră pe jumătate afundată începu să se clatine. Valuri uriaşe veneau în urma noastră şi ameninţau să răstoarne barca. Dar tocmai când îmi pierdusem toată nădejdea, ploaia încetă brusc. Acum puturăm goli în grabă apa şi cu nădejdea redeşteptară ne îndoirăm sforţările.

   Şi atunci se ivi brusc îndărătul nostru din nou lumina aceea vie, care fusese cât pe-aci să însemneze pierzania noastră, dacă ne luam după ea. Privirăm cu încordare într-acolo şi recunoscurăm mult căutata insulă rătăcitoare care îşi vedea de drum îndărătul nostru. Lumina venea din lăuntrul unul zid înalt, care se înălţă pe marginea misterioasei insule. Focuri uriaşe trebuiau să ardă acolo, ca să arunce o lumină atât de puternică.

   Insula era la cel mult douăzeci de metri de noi şi băgarăm de seamă că nu se clătina deloc, cu toate valurile puternice; asta însemna că se adâncea mult în apă.

   Deodată se deschise în zidul întunecat o uşă lată şi în lumina care pătrundea prin transa apăru o făptură înfiorătoare. La început nu ştiam dacă e om sau vreun animal necunoscut. Avea peste doi metri înălţime şi era acoperită complet cu păr lung, aproape alb, iar în jurul capului se întindea ca o coroană de păr ce stătea îndepărtat, ca o ramă şi această „podoabă" a capului enorm făcea ca impresia să fie şi mai înspăimântătoare.

   Deodată făptura misterioasă începu să danseze cu nişte mişcări nespus de ciudate. În acelaşi timp strigă câteva cuvinte (acum se dovedi că era om) cu glas piţigăiat şi pricepui doar cuvântul „Alompra" rostit de două ori. Aşa dar acesta era demonul despre care ne vorbise pescarul superstiţios.

   Un om slab de îngeri de sigur cu şi-ar fi putut pierde minţile din pricina acestei vedenii, dar eu îmi dădui seamă acum că era numai o mască născocită de vreun criminal, pus s-o păzească pe nefericita prinţesă şi să sperie pe musafirii nepoftiţi.

   Misterioasa insulă lunecă repede pe lângă noi; încă odată mai auzii strigătul „Alompra", apoi făptura sări înapoi, uşa se închise şi în acelaşi timp se stinse brusc lumina orbitoare înlăuntrul zidului înalt.

   Valurile lacului vuiau încă şi Marian fu nevoit să strige aproape ca să-l aud:

   — Dibaci oameni! Se pricep să-i înfricoşeze pe cei slabi de înger...

   — Aşa e, răspunsei eu. Dar unde o fi barca lordului? Numai de

nu s-ar fi răsturnat.

   — Hoddge se pricepe să conducă o barcă, răspunse Marian. S- or fi îndepărtat puţin de noi. A, se văd iarăşi semnalele celor doi servitori. Hai sa pornim repede spre uscat!

   Vâslirăm cu putere şi după vreo douăzeci de minute barca noastră se izbi cu prora de mal. Jim şi John ne dădură o mână de ajutor să coborâm, apoi traserăm barca pe plajă, ca s-o ferim de izbiturile valurilor.

   — Lordul s-a întors? întrebai eu repede.

   — Nu - răspunse Jim, calm - dar va veni el.

   Încrederea aceasta a servitorului mă linişti şi eu dădui acum o mână de ajutor lui Marian care se silea să aţâţe focul din nou. Dar crengile erau prea umezite de ploaie, aşa că trebui să ne mulţumim să dăm semnale spre tac cu lămpile noastre de buzunar.

   Dar vremea trecea şi barca cu tovarăşii tot nu se iveau. Să fi devenit oare o jertfă a furtunii grozave şi a ploii?

   — N-are nici un rost - zise Marian în cele din urmă - uzăm degeaba bateriile lămpilor noastre. Şi cine ştie cât vom mai avea nevoie de ele! Poate că lemnul s-a mai uscat şi putem aprinde un focşor.

   În vreme ce ne îndreptam spre mormanul de lemne, îl întrebai pe Marian:

   — Crezi că s-au răsturnat?

   — Se prea poate - răspunse el cu seriozitate. Şi în cazul acesta plutim în mare primejdie. Ma tem de crocodili. Dar e cu putinţă - şi nădăjduiesc că aşa va fi - că au fost târâţi de curent în largul lacului.

   — A, lemnul de deasupra e uscat; vom putea aprinde un foc acum.

   O flacără slabă se ridică în curând, dar lemnele de dedesubt erau încă umede. În asemenea împrejurări nu puteam nădăjdui să căpătăm o flacără înaltă, luminoasă.

   — Mă duc în pădure să caut nişte crengi uscate ca să putem aprinde un foc care să fie văzut de departe, propuse John.

   — E o idee bună - încuviinţă Marian. Vezi de te grăbeşte, până atunci voi întreţine eu focşorul ăsta sărăcăcios, care nu arde, din pricină că crengile sunt umede.

   John dispăru şi văzui lumina lămpii sale de buzunar licărind îndărătul copacilor pădurii apropiate. Nu trecu mult şi se întoarse; plin de bucurie zvârli un braţ de vreascuri uscate în foc. Îndată se înălţă o văpaie, a cărei lumină trebuia să se vadă de la mari

depărtări.

   — Mă duc să mai aduc, căci am găsit un munte întreg de vreascuri sub un copac uriaş, zise John cu însufleţire şi plecă repede îndărăt în pădure.

   — ÎI voi ajuta şi eu, zise Jim şi-l urmă pe camaradul său.

   John se înapoia curând cu alte vreascuri şi spuse că Jim rămăsese în pădure ca, să rupă crengi uscate de tot, care vor întreţine mai mult timp focul.

   Priveam tocmai pe suprafaţa agitată a apei ca sa văd dacă nu se zăreşte barca tovarăşilor noştri, când se auzi dinspre pădure un strigăt puternic scos de Jim şi în clipa următoare îl văzurăm, în lumina focului, alergând cu sărituri mari spre noi.

   — Un monstru acoperit cu păr s-a năpustit asupra mea - gâfâi el, când se află în faţa noastră.

   — Mi-a dat o lovitură grozavă. Uite că mi-a rupt hainele.

   Într-adevăr, haina şi cămaşa lui Jim erau sfâşiate şi pe piept se

vedea o dungă lată, roşie. Marian întrebă repede:

   — Un monstru acoperit cu păr, ziceai? Părul era de culoare deschisă, aproape albă?

   — Nu, monstrul a fost negru. Totuşi, am putut observa o pată mai deschisă, atunci când mi-a dat lovitura.

   — Şi susţii că era un animal? cercetă Marian mai departe. N-a scos nici un sunet? Cât de mare era?

   — Cu mult mai marc decât mine, aşa dar trebuie să fi avut vreo doi metri înălţime. Cred totuşi ca fost un om, căci a scos un mormăit de necaz când ne-am ciocnit.

   — Atunci trebuie să căutăm dacă nu găsim urme, hotărî Marian. N-avem nevoie de duşmani în spatele nostru. Condu-ne la locul unde ai fost atacat.

   Cu lanternele aprinse pătrunserăm cu băgare de seamă în pădure. Jim ne duse la un copac mare, lângă al cărui trunchi se aflau îngrămădite crengi tăiate de el. Dar nu puturăm descoperi nici un fel de urmă.

   — N-avem încotro, zise Marian dezamăgit, mâine, pe lumină, va trebui să cercetăm cu mai multă atenţiune. Hai să ne înapoiem.

   III.

   ÎN PRIMEJDIE DE MOARTE.

   LUARĂM HOTĂRÂREA să facem de veghe cu schimbul câte un ceas şi să întreţinem focul. Prin tragere la sorţi îmi reveni mie a treia veghe şi mărturisesc că îmi încordai privirea şi auzul mai mult spre pădure decât spre mare, care se liniştise aproape de tot în vremea asta.

   Mai erau două ceasuri până la ziuă şi mă chinuia mereu gândul că tovarăşii noştri puteau să se fi prăpădit, sfârtecaţi de crocodilii lacomi ce roiau pe acolo, când fui trezit din gândurile mele de un zgomot slab ce venea dinspre pădure, ca şi cum un picior greu ar fi frânt o cracă uscată.

   Sării repede în sus şi-mi aţintii privirea spre copaci; în acelaşi timp zvârlii cu piciorul câteva vreascuri în foc, din care izbucni imediat o flacără mare.

   Atunci văzui nelămurit îndărătul primilor copaci o făptură enormă, neagră, care avea la înălţimea pieptului o pată albă. Trăsei imediat revolverul, dar misterioasa făptură părea să cunoască mişcarea aceasta, căci dispăru fulgerător îndărătul copacilor.

   Mă îndreptai spre corturi şi-l strigai pe Marian care ieşi îndată afară.

   — L-am văzut! şoptii eu. Trebuie să fie paznicul de pe insulă care şi-a învelit trupul acum într-o blană neagră. Numai pe piept lucea o pată de culoare deschisă. Când am dus mâna la revolver a dispărut printre crengi.

   — N-are nici un rost să pornim acum pe urma lui, făcu Marian, după câteva clipe de chibzuială. Peste două ceasuri se luminează de ziuă şi atunci vom cerceta pădurea cu amănunţime. Culcă-te acum, căci e rândul meu să fac de veghe!

   — Dar să mă trezeşti dacă se întâmplă ceva deosebit, îl rugai eu şi intrai în cort, unde mă culcai şi adormii.

   Fui trezit de glasurile tovarăşilor mei. Ieşii repede din cort şi văzui că era ziua mare. Suprafaţa imensului lac era liniştită, sclipind în primele raze ale soarelui.

   Camarazii stăteau adunaţi pe mal priveau cu încordare spre întinsul apei. Mă apropiai de Marian şi-l întrebai ce mai e nou.

   — Pongo susţine că a văzut în depărtare un mic punct negru. Ne uităm şi noi acum, căci se poate să fie barca lordului.

   — Massers punct colo! strigă Pongo în aceeaşi clipă şi arătă spre întinsul lacului.

   Pentru noi însă, depărtarea era prea mare şi chiar Marian, care avea ochi foarte buni. Clătină capul şi zise:

   — Nu văd nimic. Dar dacă Pongo susţine cu atâta tărie, de sigur că aşa e. Prin urmare, sau e lordul, sau insula rătăcitoare.

   — Atunci cel mai bun lucru e să pornim imediat pe lac, propusei eu. În vremea asta John va prepara ceaiul şi Jim va purta de grijă şi vadă dacă se va ivi iar duşmanul de azi noapte. Pe asta îl putem căuta mai târziu.

   — Fireşte, încuviinţă Marian. E tot ce avem mai bun de făcut. Hai să punem iar barca pe apă.

   Făcurăm întocmai, ne urcarăm intr-unsa şi începurăm să vâslim cu putere. Când ne îndepărtarăm de plajă, spusei mirat:

   — Cum se face că n-avem acum deloc curent? Aseară, la distanţa asta de mal, am fost târâţi cu putere.

   — Da, tocmai ce-mi spuneam şi eu - răspunse Marian. Îmi face impresia că lacul însuşi are tainele sale. Poate că sunt aici izvoare subpământene, care produc curente numai în mod vremelnic.

   — Massers poate vedea acum, strigă Pongo şi arătă cu mâna înainte.

   — Punct mare acolo.

   Privirăm cu încordare în razele soarelui. Într-adevăr mi se păru ca zăresc un punct mititel pe suprafaţa apei. Dar ochii începură să mă usture din pricina luminii orbitoare, încât fui nevoit să-i închidă pentru câteva clipe. Lui Marian i se întâmplase la fel, căci zise:

   — Am văzut şi eu ceva, dar a trebuit să închid repede ochii. Că o fi barca, ori insula, trebuie să mergem repede într-acolo.

   Ne îndoirăm sforţările la vâslit, Stăteam cu faţa înainte. Pongo vâslea la stânga, Marian şi eu la dreapta.

   În felul acesta puteam privi din când în când la punctul cu pricina. Dar numai din când în când, căci soarele ne orbea. Avurăm însă mulţumirea să vedem că punctul creştea mereu.

   Deodată ajunse la urechile noastre ecoul înăbuşit al unei împuşcături de revolver. Eram aproape siguri că fusese slobozit de unul din tovarăşii noştri dispăruţi, care se găseau probabil într-o situaţie primejdioasă. Asta ne dădu puteri noi.

   În vremea asta, soarele se ridica încet pe cer, aşa că razele lui nu ne mai orbeau atât de, tare. Şi acum puteam ţine mereu sub observaţie punctul acela misterios. Din nou pătrunse până la noi ecoul unei împuşcături şi Pongo strigă îngrijat:

   — Este Masser lord, Masser Hoddge şi Masser nou. Barca răsturnată, stă sus şi face semne. Oh, repede, Khinh lângă barcă!

   Khinh este numele pe care băştinaşii Africii l-au dat crocodililor cu platoşă. Fireşte ca nu putea fi vorba aici decât de foarte primejdioşii crocodili inguinali, al căror nume credinciosul nostru Pongo nu-l cunoştea încă. Aşa dar tot se răsturnase barca şi tovarăşii noştri erau în cel mai mare pericol din pricina acelor dihănii lacome.

   Imediat după exclamaţia sa înspăimântată, Pongo începu să vâslească cu atâta vigoare încât ne sili şi pe noi să ne încordăm toate puterile. Barca noastră zbură deasupra apei şi în curând avurăm înaintea ochilor o privelişte înfiorătoare.

   Barca pescărească a lordului plutea cu fundul în sus şi pe podeaua ei îngustă se ţineau cu greu în cumpănă cei trei camarazi ai noştri. Nu puteau cuteza să se aşeze călare, ceea ce ar fi restabilit echilibrul bărcii căci de jur împrejurul acesteia se iviră capetele unor crocodili uriaşi.

   Scosei deodată un ţipăt de spaimă, căci o târâtoare din acestea enormă tocmai se năpusti asupra bărcii. Mă aşteptam să văd lemnul zburând în ţăndări sub izbitura monstrului, dar atunci Brough, care şedea în spatele lordului, ridică liniştit mâna şi slobozi două gloanţe în dihania întărâtată. Nimerise bine, căci aceasta se aruncă în lături, apoi trecu ca o săgeată pe lângă barcă, depărtându-se. Primejdia nu era încă înlăturată. Alţi doi crocodili se năpustiră din altă parte asupra bărcii. Se părea acum că prietenii noştri sunt pierduţi căci din gloanţele pe care le slobozeau nici unul nu-şi atinse ţinta.

   Dihăniile mai erau numai la şase metri depărtare de prada lor - când deodată se ciocniră una de alta şi în clipa următoare formară un ghemotoc, prinşi în vârtejul unei lupte înverşunate.

   Ne aflam la cincizeci de metri depărtare şi ne apropiam pe fiece clipă. Deodată se ivi ceva nou, care primejduia în chipul cel mai grozav situaţia camarazilor noştri.

   Căci cei doi crocodili ce se încăieraseră, se repeziră brusc spre barcă şi apa începu să spumege şi să clocotească la cel mult doi metri de ea.

   Bieţii noştri tovarăşi încercau cu disperare să-şi ţie echilibrul, făcând mişcări cu braţele, dar din clipă în clipă ne aşteptam să-i vedem alunecând în apa. Atunci Brough striga cu glas tunător o porunca şi imediat toţi trei încălecară pe coama bărcii.

   Acum erau în echilibru, în schimb îşi primejduiau viaţa, căci crocodilii vor înhăţa picioarele lăsate în apa imediat ce le vor vedea.

   Lucrul acesta îl ştiau şi tovarăşii mei, căci nu slăbeau din ochi apa din jurul lor, ca sa observe din vreme sosirea vreunei dihănii. În acelaşi timp începură sa vâslească şi cu picioarele şi barca se îndepărta încet-încet din apropierea primejdioasa a crocodililor încăieraţi.

   Eram încă la douăzeci de metri de tovarăşi când lordul ne striga sa ne grăbim şi mai mult. Se părea ca glasul sau atrase luarea - aminte a crocodililor căci imediat câţiva din ei se puseră în mişcare şi înotară încetişor înspre barca. Prietenii noştri îşi retraseră picioarele în sus şi începură iar sa se legene.

   Şi fiarele dădeau târcoale bărcii atât de aproape, încât chiar o împuşcătură ar fi fost primejdioasa daca animalul ar fi început sa biciuiască apa cu coada-i enorma.

   Eram acum la zece metrii de barca, dar mai mult nu ne puteam apropia, căci de ambele parţi forfoteau crocodilii ca nişte paznici neadormiţi.

   Furam nevoiţi sa oprim barca noastră ca sa nu ne expunem primejdiei sa fim noi înşine atacaţi.

   — Trebuie sa îndepărtez vecinătatea primejdioasa! striga Marian către ceilalţi, când lordul întreba cam necăjit, de ce nu ne apropiem.

   Apoi prietenul meu se ridica în picioare, puse mana pe „Parabellum" şi lua la ochi un crocodil din stânga bărcii, apoi altul din dreapta.

   Un singur glonţ slobozi în fiecare reptila şi imediat acestea începură sa biciuiască apa, prefăcând-o în spuma. După cum se aşteptase Marian, celelalte dihănii se năpustiră imediat asupra răniţilor ca să-i sfâşie cu lăcomie.

   Acum puturăm vâsli repede până la barca răsturnată.

   — Suiţi-vă cu băgare de seama! striga Marian tovarăşilor primejduiţi.

   — Barca noastră va ţine cu greutate şase persoane. Trebuie sa întoarcem barca voastră, mylord şi sa golim apa din ea!

   Barca noastră se lăsase într-adevăr foarte mult înapoi când Hagerstony, Hoddge şi Brough coborâră în ea. Erau într-adevăr atât de sfârşiţi de oboseala încât se prăbuşiră fără puteri pe scândurile bărcii noastre.

   Cu ajutorul vâslelor reuşirăm sa întoarcem cu faţa în sus barca răsturnată, apoi începurăm sa scoatem apa din ea. După ce o golirăm pe jumătate, o traserăm lângă a noastră şi cu ajutorul mâinilor făcute căuş golirăm şi restul apei.

   Deoarece prietenii noştri erau istoviţi şi nu puteau vâsli, eu cu Marian trecurăm în barca, iar Pongo urma sa duca la mal singur barca încărcată cu patru persoane.

   Căutarăm sa ne îndepărtăm repede de fioroasele fiare, care de altfel erau demult înlănţuite în războire lor, ca sa ne dea vreo atenţie.

   Străbătuserăm abia vreo doua sute de metri, când le văzurăm ivindu-se din nou la mică depărtare îndărătul nostru.

   Cu chiu cu vai ajunserăm la ţinta urmaţi de un alai întreg de crocodili care rămaseră însă dezamăgiţi când ne văzură debarcând pe plaja salvatoare.

   Jim şi John întâmpinară cu urale pe cei salvaţi care erau atât de istoviţi încât numai ce băură niţel ceai cu pesmeţi ca se şi retraseră în corturi ca sa se odihnească.

   Mult as fi vrut să-i înec pe crocodili într-o baie de sânge, dar Marian era împotriva sa risipim gloanţe şi pe de alta parte se temea ca ecoul împuşcăturilor noastre i-ar putea atrage pe duşmani. Mă mulţumi, deci, sa arunc câteva pietroaie înspre ei şi când reuşi să-l nimeresc pe unul care o rupse la fuga în larg, ceilalţi înotară după el, făcându-se nevăzuţi.

   — Acum ţi-ai făcut pofta! râse Marian când ma apropiai mândru de foc.

   — Ce zici sa pornim să-l găsim pe vizitatorul de azi-noapte sau sa aşteptam până se vor trezi camarazii?

   — Mai bine sa aşteptam, propusei eu, căci unul dintre noi trebuie sa rămână neapărat aicea şi în timp ce noi vom fi căutat, se poate ca el sa fi atacat. Apoi cred ca trei oameni sunt prea puţini în pădure, căci daca duşmanul acela misterios sta la pândă, ascuns, ar putea dobori pe cel puţin unul dintre noi.

   — Ai dreptate, încuviinţa Marian, am văzut doar cu Jim cât de rău loveşte individul ala.

   — Şi trebuie sa aibă o arma grozava, zisei eu, căci îmbrăcămintea lui Jim a fost rupta în multe locuri şi în afara de asta are vânătaia aia lata pe piept. Îmi dau seama ca potrivnicul nostru are vreo măciucă cu ţinte.

   — Vrei sa zici o ghioaga ţintuită? Dar soiul acesta de arme nu e cunoscut în India! Mai curând o fi fost vreo măciucă de lemn. Dar daca o fi omul de pe insula plutitoare, atunci trebuie sa fie pe aici vreun golf în care sa se poată adăposti criminalii cu ciudatul lor vas. De îndată ce camarazii noştri vor fi iar pe picioare, deci, vom încerca sa pornim pe urmele vizitatorului nocturn. Poate ca dam de ascunzătoare cu pricina.

   — Mi-am făcut felurite gânduri cu privire la aceasta insula, zisei eu şovăitor - gonea doar pe furtuna cea mare împotriva vântului. Sa fie vorba oare de mai multe bărci legate împreună şi puse în mişcare de motoare puternice?

   — Cam la fel m-am gândit şi eu, încuviinţa Marian, dar la presupunerea asta se împotriveşte zidul care pare ca se înalţă dea dreptul din apa. Fireşte, poate fi un soi de înşelăciune, dar nu-mi închipui sa fie cu putinţă aşa ceva în mijlocul acestui lac izolat.

   — Gândeşte-te însă ca îndărătul chestiunii se afla un print bogat care se lupta pentru tronul sau. E drept ca şi pe mine m-a izbit faptul ca lipsea curentul care ne-a târât ieri pe noi. Aşadar lacul tot are tainele şi ciudăţeniile sale. N-ar strica ca Brough să-i chestioneze mai târziu pe pescari asupra acestui lucru.

   — Ei şi ce facem acum?

   — Nu ne rămâne decât sa aşteptam până când se vor scula tovarăşii. În răstimpul acesta aş fi de părere sa ne curăţăm armele şi sa le încărcăm. Când stai şi te gândeşti bine, viaţa noastră atârna de aceşti prieteni de otel.

   Marian avea dreptate, aşa ca ne aşezarăm la umbra unor copaci mari şi ne puserăm pe lucru.

   IV.

   CELE DINTÂI ACCIDENTE.

   CURĂŢIREA ÎNGRIJITĂ A UNOR ARME BUNE cere mult timp. Şi armele noastre erau poate cele mai bune din câte existau pe vremea aceea. Astfel, nu furăm de loc surprinşi când John veni să ne cheme la masa de prânz. Ne lăsarăm jos lângă groapa de foc unde „bucătarul" preparase conservele şi îndată veniră şi Hagerstony, Brough şi Hoddge din corturile lor.

   Lordul ne măsură cu privirea câtva timp, apoi izbucni:

   — Domnilor, mă cunoaşteţi numai de puţin timp, dar ştiţi, desigur, destul de bine că nu ştiu ce-i frica. Ceea ce cred că am dovedit îndeajuns până acum.

   — Dar bine, mylord - râse Marian - ce-ţi trece prin minte! Doar nu e nevoie să ne facem complimente unul altuia.

   — Ştiu; cu toate astea trebuie să mărturisesc însă că am trecut prin clipe de spaimă grozavă în noaptea trecută. Da, mi-a fost frică, frică nu glumă, te rog să mă crezi...

   — Atunci trebuie să fi trecut prin lucruri cu totul extraordinare, căci eu unul nu-mi pot închipui ca lordul Hagerstony să fie cuprins de spaimă pentru orice.

   — Chiar spaimă n-a fi fost - interveni detectivul Brough dar trebuie să mărturisesc şi eu am avut încă un astfel de simţimânt.

   Eu am întâmpinat cele mai groaznice furtuni pe puntea vapoarelor, vreme ce catargele şi pânzele zburau peste bord - zise Hoddge - dar în noaptea trecută am cunoscut ce vasăzică fiorii groazei. Se prea poate ca nervii noştri să fi fost slăbiţi de pe urma ceasurilor pe care le-am petrecut pe barca răsturnată înconjuraţi mereu de crocodilii aceia lacomi, care ameninţau să ne sfâşie. Trebuie să mărturisesc însă ca n-aş vrea sa mai trăiesc o astfel de noapte, deşi sunt cu trup şi suflet omul aventurilor.

   — Dar ce Dumnezeu vi s-a întâmplat? întrebă Marian, zâmbind.. Eu cred că grozava dv. călătorie pe barca răsturnată, în mijlocul crocodililor, nu putea fi întrecută de nimic care să fie mai îngrozitor.

   — Hoddge spunea bine că asta a fost colac peste pupăză, cum s-ar zice mormăi lordul - cel puţin pentru nervii noştri. Dar eram încă dinainte aproape zdrobiţi. Prima spaimă am avut-o când n- am mai ştiut nimic de voi şi n-am primit nici un răspuns la chemările noastre.

   Apoi a venit furtuna. Fireşte că am încercat să întoarcem imediat barca, pentru ca să ieşim din curentul puternic, dar abia cotiserăm puţin că un curent nou ne târî spre sud. De vâslit nu puteam căci trebuia să golim apa pe care valurile puternice o aruncau în barcă.

   Atunci izbucni deodată în faţa noastră o lumină, care venea de pe insula rătăcitoare, Trebuie s-o fi zărit şi voi, căci în lumina aceea puternica noi v-am văzut la cel mult douăzeci de metri înaintea noastră. Dar toate chemările noastre fură zadarnice, căci urletul furtunii acoperea glasurile. Trecurăm pe lângă voi, mereu îndărătul acelei insule blestemate, pe care dănţuia individul acela păros, pe care l-aţi văzut, desigur şi voi. Deodată se stinse lumina de pe insulă tot atât de brusc se potoli şi furtuna, iar noi plutirăm spre nord cu o iuţeală din ce în ce mai mare. Şi valurile puternice ne izbeau necontenit din coastă, ameninţând să ne răstoarne.

   Două ceasuri s-au scurs astfel, târâţi vijelios de curentul acesta misterios. Deodată izbucni la vreo zece metri înaintea noastră aceeaşi lumină vie şi din nou recunoscurăm zidul înalt al insulei rătăcitoare. Dar acum domnea însufleţire în lăuntrul ei. Auzeam larmă înăbuşită şi Brough ne spuse că erau rugăciuni, care se îndeplineau în cadrul unei ceremonii ciudate.

   Pornirăm după insula aceea afurisită, căci nu ne rămânea altceva de făcut. Puteam nădăjdui numai că locuitorii ei, care erau, de sigur, duşmanii noştri, nu ne vor descoperi prin întunericul nopţii.

   Dar aproape să ne dăm singuri de gol, căci deodată se auziră de pe insulă ţipete disperate. Şi nişte lovituri grele, răsunătoare, ne făcură să înţelegem că un om era biciuit acolo. Ţipetele se schimbară apoi în gemete şi imediat se deschise uşiţa din zid, prin care ieşi iarăşi individul acela păros. Ducea pe braţe un trup omenesc, pe care-l zvârli în apă. Devenirăm astfel martorii oculari al unei execuţiuni josnice şi instinctiv ridicarăm pistoalele ca să-l doborâm pe ucigaş.

   Norocul nostru a fost însă că ne-a dat îndată în gând că în felul acesta ne-am putea trăda.

   Mortul se izbi de barca noastră şi noi vâslirăm în lături, ca sa ne îndepărtăm din vecinătatea asta neplăcută. Curentul mână însă cadavrul mereu spre noi şi în acelaşi timp barca noastră fu smucită în vreme ce insula dispăru spre nord. Nimeriserăm, aşa dar, într-un vârtej şi asta ne veni de hac, căci din pricina smuciturii barca se răsturnă, Acum furăm împinşi iarăşi spre sud, de unde veniserăm. Încălecaserăm pe coama bărcii şi nici nu ne trecea prin gând ce primejdie ne ameninţa din partea crocodililor. Cadavrul plutea mereu alături de noi, ba uneori ne lovea chiar cu picioarele.

   Când lacul se linişti şi se lumină de ziua, văzurăm că era un indian vânjos, un Nagu - după cum ne lămuri Brough - al cărui spate era sfâşiat de lovituri de bici. Gâtlejul îi era tăiat şi era o privelişte înfiorătoare sa vezi cum capul îi atârna în apă.

   Nu puturăm scăpa de tovărăşia asta neplăcuta până când doi crocodili uriaşi se iviră brusc şi sfâşiară trupul sub ochii noştri.

   Furăm siliţi să ne ridicăm picioarele şi să le ţinem în echilibru, căci dihăniile dădură năvală din toate părţile. Ce am pătimit în ceasurile următoare, aţi văzut şi voi, când ne-aţi salvat în cele din urmă.

   — N-au prea fost întâmplări plăcute, zise Marian, când lordul sfârşi.

   — Dar cine să fi fost nenorocitul ucis în chip atât de groaznic pe insulă?

   — M-am întrebat şi eu - răspunse Brough - şi cred că a fost vreun servitor credincios al prinţesei, care l-a descoperit ascunzătoarea şi a plătit cu viaţa devotamentul lui pentru ea. Îmi închipui lesne acum ca toţi adepţii prinţesei tremura de frica acestui Gai.

   — Dar când prinţesa se va întoarce în ţara ei, nu scapă nici el cu viaţă, îşi dădu cu părere Hoddge. Cum să găsim însă acum insula asta?

   — Cred că la noapte nu va fi furtună - răspunse Marian.

   — Vom porni iar pe lac şi vom încerca să trecem zidul. Prea mulţi paznici nu pot fi pe insulă şi cu cei care sunt vom sfârşi noi repede.

   — S-a făcut! încuviinţă lordul.

   — Vreau să-i plătesc ticălosului pentru noaptea de groază pe care am trăit-o.

   — Dacă insula a fost mânată atât de departe spre nord, atunci paznicul ei bărbos nu poate fi musafirul de azi noapte care l-a atacat pe Jim.

   Lordul sări în sus:

   — Ce este? Jim a fost atacat?

   Marian îi povesti pe scurt cele întâmplate.

   — Trebuie să pornim imediat să-i căutăm urmele. Altminteri nu putem lăsa aici pe Jim şi John când vom porni din nou pe lac, la noapte.

   — Aşa vom face, am aşteptat numai să vă treziţi dv. Dar trebuie neapărat să lăsăm un paznic aici la corturi. Să tragem la sorţi.

   — Rămân eu - se oferi John - căci grăsimea mea nu prea e potrivită pentru desişul pădurii.

   — Bine, John, încuviinţă lordul. Aşa dar, la drum, domnilor!

   Curând furăm lângă copacul unde Jim fusese atacat de

misteriosul duşman. Era foarte greu de găsit o urmă, dar Pongo dădea mereu de crengi rupte sau frunze scuturate. Două ceasuri ne pierdurăm în felul acesta şi la sfârşit ne trezirăm iar la marginea pădurii.

   — Ciudat! făcu Hagerstony şi arătă spre o creangă ruptă. Face impresia ca şi cum individul ar fi pătruns chiar acum pe aici. Uite, urma duce de-a dreptul spre lagărul nostru. Hai să ne grăbim, căci John...

   Tăcu, speriat şi ne privirăm câteva clipe unul pe altul. Pălirăm cu toţii, căci dinspre corturi se auzi un ţipăt de spaimă scos din pieptul gras al lui John. Înmărmurirea noastră ţinu puţin, apoi o zbughirăm înainte, cu sărituri mari, în frunte cu Pongo, care ţinea suliţa gata de zvârlit.

   Strigătele lui John - care deveniră tot mai dese, ne îndemnară să alergăm mult mai repede şi în curând ne aflarăm în luminişul unde se aflau corturile noastre.

   În mijloc ardea focul, deasupra căruia atârna un cazan din care aburea apa pentru ceaiul pe care grijuliul John vroia să ni-l pregătească, iar lângă focul acesta stătea o făptură uriaşă, neagră, care-l ţinea în braţe pe bietul John. Ce făcea individul cu tovarăşul nostru nu puteam vedea, dar John îşi lăsase capul pe spate şi scotea ţipete grozave de durere.

   O clipă numai şi suliţa lui Pongo şuiera prin aer, înfigându-se în trupul individului păros; cu un urlet grozav acesta sări în sus şi dădu drumul lui John, care căzu la pământ. Văzurăm acum cu cine aveam de-a face: era un uriaş urs buzat. Rămase un moment în picioare, cu ochi scăpărători, cu dinţii sclipitori apoi începu să se clatine şi se prăbuşi lângă sărmanul John.

   În vreme ce Pongo smulse suliţa din trupul fiarei, noi îl ridicarăm pe John. Mâna-i stângă era plină de sânge şi înţeleserăm de ce răcnise atât de tare. Se ştie că urşii buzaţi obişnuiesc să strângă în labe victimele lor, ca să le zdrobească unul după altul mădularele, sugându-le în acelaşi timp sângele. Şi ursul acesta zdrobise de tot două degete ale nenorocitului englez.

   Brough scoase din buzunar o gentuliţă care conţinea instrumente medicale. Umplu repede o siringă şi făcu rănitului o injecţie în mâna sfâşiată. După câteva minute, John îi privi recunoscător pe detectiv. Căci durerile trecuseră deocamdată. Brough rugă pe Jim să aducă apă de la un izvor apropiaţi din pădure, spălă după aceea mina rănită şi zise apoi cu părere de rău:

   — Cele două degete sunt pierdute, trebuie să le amputez. Noroc că am făcut ceva studii de medicină.

   Îi mai făcu rănitului o injecţie, apoi începu operaţia. Era mişcător să vezi cat de grijuliu se arăta lordul faţă de servitorul său. Îi spunea cu blândeţe cuvinte de îmbărbătare, îl bătea pe umăr şi luă asupra lui vina acestei nenorociri, care se întâmplase numai din pricina poftei lui nesăţioase de aventuri.

   În cele din urmă, Brough izbuti să panseze mâna şi John se duse să se culce în cortul său, în vreme ce Pongo luă în primire slujba de bucătar. Uriaşul nostru prieten, ajutat de Hoddge, târî cadavrul ursului în pădure, căci carnea lui nu e bună de mâncat şi nu place Europenilor, iar blana nu face multe parale.

   Cina fu cam posomorită, căci nenorocirea care îl lovise pe tovarăşul nostru ne întristă pe toţi.

   După masă mai stăturăm de vorbă asupra planului nostru şi orânduirăm ca Jim să rămână de pază lângă tovarăşul său rănit. Mai era un ceas până la apusul soarelui şi Jim se duse în pădure să adune vreascuri pentru foc. Aduse de două ori câte o legătură, dar la a treia oară, îl auzirăm deodată înjurând straşnic, apoi veni în fuga mare înapoi şi ţinu mâna stângă în faţa lui Brough.

   — M-a muşcat un şarpe! gâfâi el. Am crezut ca e o creangă şi am dat s-o rup.

   Sărirăm în sus speriaţi. În degetul cel gros Jim avea două găurele, semnele tipice ale dinţilor veninoşi ai unui şarpe mare. Brough îi lega imediat mâna cu un şnur gros şi întrebă cum arăta şarpele.

   — Era de culoare cafenie şi avea dungi albe în jurul trupului.

   — Atunci să ştiţi c-a fost un Krait zise Marian, la Jim, bea toată sticla asta!

   Dădu slăbănogului sticla lui plină cu whisky, de care nu ne despărţeam niciodată, căci o foloseam ca leac. Jim goli sticla până la fund deoarece se ştie că rachiul cea mai bună contraotravă împotriva muşcăturilor de şarpe. În vremea asta Brough tăiase eu bisturiul pielea din jurul muşcăturii şi spălă locul cu amoniac.

   Pongo, care alergase repede în pădure; se întoarse cu o plantă ciudată, strânse în palmă frunzele şi stoarse sucul pe rană. Jim scoase un ţipăt, dar Pongo îi zâmbi încurajator şi zise:

   — Bun pentru şarpe. Masser Jim face sănătos.

   Apoi puse frunzele stoarse pe degetul gros al servitorului şi Brough, care ştia, de sigur, că omul acesta trăit în sânul naturii cunoştea cele mai bune leacuri, legă cataplasma de frunte cu o faşă...

   Jim începu să se clatine pe picioare - poate efectul veninului sau al alcoolului - încât furăm siliţi să-l ducem în cort, unde îl culcarăm în aşternut.

   Ne privirăm mâhniţi şi lordul zise încetişor.

   — Îmi vine să cred că era mai bine să nu ne ocupăm de insula asta. Pare şi fie blestemată şi Alompra e într-adevăr un demon. Ce facem acum? Nu-i putem doar lăsa singuri pe cei doi tovarăşi. Va scăpa Jim al meu, draga Brough?

   — Muşcătura acestui soi de şerpii e foarte primejdioasă, dar am făcut tot cea fost cu putinţa. Şi eu cred în asigurarea lui Pongo, că bietul Jim se va însănătoşi. Să amânăm expediţia până va fi iar pe picioare.

   — Cât vă dura asta?

   — De, câteva zile.

   — Nu, atunci să pornim la noapte. Am o ură grozavă împotriva acestor oameni şi simt nevoia să mi-o descarc. Unul din noi trebuie să rămână aici. Să tragem la sorţi!

   — Da, răspunseseră toţi într-un glas. Traserăm la sorţi cu fire de iarbă de diferite lungimi şi lui Hoddge îi căzu cel mai scurt. Pierduse; privi trist după noi, când ne îndreptarăm spre mal şi ne văzu împingând bărcile pe apă.

   Întunericul trebuia să se lase din clipă-n clipă, ceea ce ne hotărî să vâslim de zor, ca să ajungem cat mai repede la locul acela de pe lac unde ne aşteptam să întâlnim insula misterioasă.

   Se întunecă şi privirăm încordaţi în zare, ca să zărim lumina aceea vie. Dar suprafaţa apei rămase liniştită. Numai îndărătul nostru se zărea focul pe care-l aprinsese Hoddge. Ne ţineam bărcile alăturate şi eu mă urcasem în aceea în care se aflau lordul şi Brough, căci altminteri forţele ar fi fost inegale. la vâslit.

   Ciudat eră că nu observarăm nici un curent - dar după ce vâslirăm cu putere vreun sfat de ceas, bărcile noastre fură târâte brusc spre sud.

   Şi deodată, îndărătul nostru se aprinse lumina misterioasă a insulei. Venea dinspre nord, din partea aceea a lacului unde dispăruse noaptea trecută.

   Ne încordarăm puterile la vâslit ca să ieşim din curent şi ne oprirăm abia când dobândirăm siguranţa că lumina tainică nu ne putea învălui. Presupuneam că în faţa insulei stătea o santinelă şi vroiam, doar să acostăm alături şi să-ncercăm să ne căţărăm pe zid.

   Punctul luminos era acum la aceeaşi înălţime cu noi şi imediat începurăm să vâslim cu putere înainte. Ne apropiam repede de insula misterioasă şi puturăm acosta neobservaţi în coasta limbii de pământ plutitoare.

   Acum ne încredinţarăm că era într-adevăr o insulă, pe marginea căreia creşteau arbuşti mici. Zidul înalt se ridica la câţiva metri de noi, dar lumina vie dinăuntru nu ne puţea învălui, deoarece eram ocrotiţi de umbra zidului înalt.

   Domnea o tăcere de moarte pe insulă şi după ce iscodirăm câtva timp dacă sosirea noastră nu fusese simţită, debarcarăm cu băgare de seamă, priponirăm bărcile de copaci şi pornirăm în vârful picioarelor spre zid.

   V.

   DUŞMANI FIOROŞI.

   ACESTA ERA ÎNALT DE PESTE DOI METRI şi construit din blocuri mari de piatră. Dar avea multe crăpături şi ieşituri, mulţumită cărora ne puturăm căţăra cu uşurinţă. Ridicarăm binişor capetele deasupra crestei zidului şi văzurăm o curte mărişoară, în stânga căreia se aflau câteva colibe joase de lemn.

   — În colibele astea nu se pot afla mulţi oameni, şopti Marian. Propun să ne dăm drumul în jos şi să eliberăm cu forţa pe prinţesă. Nu prea cred ca paznicii să înceapă o luptă cu noi când or vedea pistoalele noastre.

   — Propunerea se admite, zise lordul şi se şi săltă peste zid.

   Îl urmarăm repede şi coborâm între doua focuri dintre cele şase care ardeau în jurul zidului. Ne furişarăm cu băgare de seama spre cea mai apropiata coliba şi ascultarăm cu încordare. Era linişte adâncă şi Marian deschise uşa fără sa şovăie.

   Dar în clipa următoare se dădu îndărăt clătinându-se şi, gemând duse mâinile la ochi. Eu eram în spatele lui şi simţi un miros pişcător. Cineva trebuie să-i fi aruncat lui Marian în fata un praf tare, piperat.

   Înainte să-l pot întreba ce se întâmplase, uşile tuturor colibelor fura deschise brusc şi cu ţipete sălbatice, se năpustiră nişte făpturi asupra noastră. Se vede treaba ca picaserăm într-o adevărată cursa. În clipa următoare ne încăieraserăm cu potrivnicii noştri.

   Nu avuseserăm nici măcar răgazul sa tragem pistoalele, aşa ca fuserăm siliţi sa ne lăsăm toată nădejdea în pumni. Dar chiar daca izbutirăm sa răpunem pe câţiva cu lovituri de box, numărul lor mare ne copleşea. Furam înhăţaţi din toate părţile şi cu toată împotrivirea noastră apriga furam înfrânţi.

   Eu fui trântit la pământ de patru inşi şi deşi ma smulgeam cu disperare, fui legat cu brutalitate de mâini şi de picioare. Lângă mine zăcea lordul, căruia îi curgea sângele şiroaie dintr-o rana mare de la frunte. Ridicai capul şi-l văzui pe Brough şi Pongo luptând, în vreme ce Marian era legat de doi potrivnici. Curând fu învins şi detectivul şi fu trântit la pământ alături de noi.

   Numai Pongo mai rămăsese în picioare. Cine se apropia de el se prăbuşea repede, răcnind sau zbura prin aer ca o minge. Acum îl văzui înhăţând un indian uriaş care încercase să-l culce la pământ pe la spate; îl ridica şi-l zvârli în mijlocul celorlalţi, care se dădură înapoi îngroziţi.

   Credinciosul meu prieten îşi smulse cuţitul de la brâu şi se năpusti răcnind spre duşmani. Dar deodată începu sa se clatine, îşi apăsă pumnul pe tâmpla stânga şi căzu greoi în genunchi. Văzui cum făcea sforţări deznădăjduite să-şi redobândească stăpânirea asupra trupului, dar imediat se năpusti asupra lui o ceata întreagă de potrivnici şi după câteva minute zăcea legat alături de noi.

   Un indian subţirel şi tânăr se apropie de noi şi ne măsură cu privirea. În mina dreapta avea un laţ de piele, cu care îşi făcea de joaca:

   — Vad ca bine am făcut, zise el într-o englezeasca fără cusur, ca am învăţat în copilăria sa arunc cu praştia cât se poate de bine. Daca piatra mea nu l-ar fi nimerit în tâmpla pe uriaşul acesta negru, i-ar fi doborât pe toţi oamenii mei. Pe patru din cei mai buni slujitori îi are până acum pe cuget şi pe alţi cinci i-a rănit. Pentru asta va trebui sa guste cu vârf şi îndesat din toate chinurile morţii. Iar dumneavoastră domnilor, veţi fi spectatori, înainte de a vi se îndeplini şi vouă soarta. V-aţi vârât nasul într-o taina care se plăteşte cu moartea pentru cei nechemaţi. Voi mai chibzui în ce fel va ucid plăcut însă nu va fi - şi deoarece sunteţi europeni, va trebui sa aleg ceva deosebit pentru dumneavoastră.

   — Dar de ce vrei sa ne omori, dacă-mi dai voie sa te întreb? striga lordul. Suntem doar nişte pescuitori nevinovaţi şi numai curiozitatea ne-a îndemnat sa sărim zidul acesta. Asta nu e motiv sa ne ucizi.

   — Ba este - zâmbi indianul - chiar dacă sunteţi într-adevăr nevinovaţi. Întâmplător însă îl cunosc pe domnul de colo şi ştiu că e în slujba poliţiei secrete. Aşa că vizita dv. nu e chiar întâmplătoare şi trebui să fie pedepsită după cum se cuvine. Vă voi comunica îndată hotărârea mea.

   Ne întoarse spatele şi intră în coliba cea mai mare.

   — Am dat de dracu! zise Hagerstony. Atât de uşoară şi plăcută nu cred să fie moartea ce ni se pregăteşte. Cum îţi merge cu ochiul, dragă Farrow? Tot aşa de tare te ustură?

   — Merge mai bine, răspunse Marian. Îmi pare rău numai că n- am putut lua parte la luptă.

   — Ai dreptate, am mai fi scăpat de câţiva duşmani. În schimb a făcut treabă bună Pongo al nostru: Tu ce mai faci, Pongo?

   — Pongo bine, şopti uriaşul. Pongo îndată liber.

   — Drace, asta ar fi ceva! făcu detectivul. Bandiţii ăla m-au legat atât de strâns încât abia mă pot mişca.

   — La fel mi se întâmplă şi mie - zisei eu - funiile îmi taie carnea.

   Lordul şi Marian trebuiră să-şi dea seama curând de zădărnicia sforţărilor lor de a-şi rupe legăturile, aşa că furăm nevoiţi să aşteptăm în linişte sentinţa. Nici nu puteam încerca să ne dezlegăm unul pe altul, căci un Indian înalt şi posomorit veni lângă noi. Şi ne privi de parc-ar fi vrut să ne înghită.

   Deodată insula se izbi cu putere de ceva şi imediat Indianul cel tânăr ieşi din colibă.

   — Suntem la ţărm - zise el zâmbind - şi eu am luat hotărârea asta. Voi pune să vă arunce într-o groapă mare care mişună de şerpi veninoşi.

   Pe uriaşul negru însă îl voi da pe mâna lui Palo, cel mai sălbatec elefant al meu. Polo se pricepe să se joace mult timp cu victimele sale, înainte de-a le zdrobi. Veţi lua parte la spectacolul acesta, domnilor.

   Dădu o poruncă şi imediat furăm ridicaţi de câţiva servitori şi duşi la portiţa din zid în care se ivise paznicul păros, care făcea pe demonul. Dar înainte ca s-ajungem acolo, răsună un glas disperat de femeie:

   — Salvaţi-mă! Salvaţi-mă!

   Dintr-o colibă alergă spre noi o tânără şi fermecătoare indiană, pe când îndărătul el gonea un bărbat uriaş, care o ajunse şi o apucă apoi cu brutalitate de umeri. Tânărul Indian se-ntoarse zâmbind spre Brough.

   — Te va interesa să afli, domnule detectiv, că femeia asta e prinţesa Sindia, despre care se spune că a murit. Tatăl meu, Gai, doreşte să mă căsătoresc cu ea şi nădăjduise să înfrângă în curând împotrivirea ei de până acum. Atunci ne va rămâne nouă tronul care, de fapt, aparţine ei. De sigur că pentru a afla asta aţi venit aici şi îmi pare rău că nu te vei mai putea folosi de informaţiile căpătate.

   Făcu un semn şi indianul uriaş târî îndărăt pe tânăra fată. În vreme ce călăuzele noastre se puseră în mişcare şi ne scoaseră afara.

   Furăm duşi la unul din focuri şi astfel aşezaţi încât să putem cuprinde cu privirea jocul. Pongo însă care stătea liniştit de tot, fu târât la mijloc.

   Tânărul indian veni lângă noi şi zise batjocoritor:

   — Fiţi cu mare băgare de seamă, domnilor, e foarte interesant cum se va juca Palo cu prietenul dv. negru. După ce veţi fi văzut spectacolul acesta, moarte în groapa cu şerpi nu vi se va mai părea atât de fioroasa. Şi trebuie sa recunoaşteţi ca va dau o moarte onorabila, căci v-am lăsat armele. Europenii ţin mult la asta. Uite ca vine Polo!

   Dintre copaci se ivi un elefant uriaş. Un indian cu barba neagra calarea pe ceafa lui şi îndruma uriaşul spre Pongo, care ţinea capul ridicat şi aşteptă în linişte evenimentul. Inteligentul pachiderm păşea încet spre victima sa.

   Se opri în fata credinciosului nostru tovarăş, îşi legăna trompa încoace şi încolo şi deodată şi-o încolăci în jurul trupului lui Pongo; zvârli apoi trupul uriaş al Negrului şi-l prinse iarăşi din zbor. Făcu asta de doua ori şi când îl zvârli a treia oara, uriaşul făcu în aer o mişcare încordată şi în aceeaşi clipa i se rupseră legăturile.

   Pongo se arunca cu o smucitură în laturi şi căzu...chiar pe spinarea elefantului, îndărătul calului sau. Încă o clipa şi apoi indianul scoase un ţipăt grozav, iar Pongo îi răcni în englezeasca lui oribila:

   — Repede, în pădure, înapoi!

   Şi indianul striga elefantului o porunca, a cărei urmare fu ca pachidermul se-ntoarse, începu sa alerge spre pădure şi pieri printre copaci.

   Tânărul indian ramase câteva clipe înmărmurit şi se zgâi la el. Se dezmetici însă repede şi răcni o porunca întărâtata, pe urma se întoarse spre noi plin de furie:

   — Îl voi prinde eu, sa n-aveţi grija! scrâşni el.

   — Iar voi veţi intra îndată în groapa cu şerpi.

   Servitorii se ridicară imediat, ducându-se repede în pădure. Câţiva indieni mergeau cu făclii aprinse în fruntea convoiului şi luminau o poteca destul de larga care părea croita de curând.

   Conducătorii noştri se opriră. În fata noastră se găsea o groapa mare şi tânărul indian arata în jos cu un zâmbet răutăcios.

   — Asta e mormântul vostru. Vom zvârli înlăuntru câteva torţe, ca să-i puteţi vedea la faţa pe călăii voştri.

   Făcu precum spuse şi fiori de groaza ne trecură prin trup când văzurăm o mulţime de şerpi veninoşi şuierând şi dispărând în găurile pereţilor.

   — Când tortele se vor stinge vor ieşi iarăşi la iveala - râse neomenosul indian - şi deoarece sunt foarte înfometaţi va vor musca de zor.

   Un semn şi furam coborâţi încetişor în groapa. Ramaserăm în picioare şi ne simţeam oarecum în siguranţa căci prin cizmele noastre trainice nu puteau trece colţii şerpilor.

   Dar iată ca săriră în jos şi câţiva servitori care ne trântiră la pământ şi ne traseră picioarele înapoi. Ne legară apoi mâinile de picioare, în aşa fel ca nu ne mai puteam ridica.

   — Aşa - făcu tânărul indian când servitorii ieşiră afara din groapa - acum desigur ca veţi recunoaşte ca sunteţi definitiv pierduţi. Făcliile se vor stinge peste câteva minute apoi vor ieşi la iveala şerpii. Păcat ca nu pot vedea şi eu ce are sa urmeze. În orice caz las doi servitori aici şi mâine voi veni sa vad ce s-a ales de voi.

   Cu un rânjet înfiorător se îndepărta. Sus pe marginea groapei fu aprins un foc şi noi puturăm vedea făpturile celor doi paznici care se plimbau de colo până colo în jurul groapei.

   Făcliile ardeau din ce în ce mai slab şi după câteva minute se stinseră de tot.

   Aşteptăm în bezna sfârşitul ce ne era hărăzit.

   — De - făcu lordul - altfel mi-am visat eu moartea. Îmi pare rău, domnilor, ca v-am tras şi pe dumneavoastră după mine. Sa nădăjduim... A! se întrerupse el - a căzut ceva jos şi a plesnit cu un zgomot slab.

   — Aşa e! şopti Marian - şi lângă mine a căzut ceva. Miroase tare a amoniac.

   — Sa ştiţi ca e Pongo! zisei eu. A! Iarăşi!

   Din ce în ce mai multe „plesnitori" dintr-acela ciudate cădeau jos şi atunci când plesneau răspândeau un miros foarte tare. Cei doi paznici se iviră deodată la marginea gropii şi priviră în jos.

   Plesniturile încetară şi paznicii fura traşi înapoi brusc. Nu scoaseră nici un sunet şi după câteva clipe, Pongo apăru pe marginea groapei şi ne chema cu glas înăbuşit.

   — Pongo! strigarăm noi electrizaţi - eliberează-ne repede.

   Cu o torţa aprinsa în mina, credinciosul negru sari în groapa şi ne taie legăturile. Râse şi zise:

   — Pongo a fost mereu aproape. Găsit repede fructe care alunga şerpii. Massers pleacă repede la Messer Hoddge.

   li strânserăm întâii mâna, apoi ieşirăm din groapa aceea grozava şi sub conducerea lui, o luarăm la fuga prin pădure. Credinciosul nostru prieten ne călăuzi către plaja şi curând puturăm zări în depărtare lumina slaba a focului din tabăra noastră. După un ceas de mers ajunserăm acolo.

   În toată graba strânserăm corturile, la care ne ajuta şi John, deşi se plângea de dureri grozave. Numai bietul Jim gemea lipsit de cunoştinţă. Hotărârăm să-l ducem cu schimbul pe o targa, ne aruncarăm în spate bagajele şi pornirăm la drum în frunte cu Pongo.

   Abia făcurăm însă câţiva paşi în atmosfera umeda şi calda a pădurii ca sa ne ciocnim cu putere unul de altul. Pongo se oprise brusc şi ne izbirăm de făptură lui uriaşă ca de o stâncă.

   — Pongo, ce s-a întâmplat? întreba lordul.

   — Massers sa fie liniştiţi, vine duşmani! răspunse Uriaşul, în şoaptă.

   Cu respiraţia oprita ascultarăm cu încordare în bezna apăsătoare. Deodată, un sunet primejdios se auzi aproape de tot de noi. Era sforăitul unui elefant.

   — Massers, repede înlături! Vine Tembo!

   „Tembo" numesc Africanii elefantul. Ne lipirăm imediat de tufele din dreapta şi stânga potecii şi aşteptarăm acolo neclintiţi.

   Deodată auzi o tremurare uşoară a pământului şi primejdiosul sforăit răsuna deasupra mea. În clipa următoare mă simţi înhăţat de trompa pachidermului încolăcita în jurul soldurilor mele, fui tras înapoi şi ridicat în sus.

   Credeam ca mi-a sunat ceasul din urma, căci eram încredinţat ca furiosul animal ma va zvârli la pământ ca să mă calce apoi în picioare.

   Dar Polo - căci el era - se-ntoarse şi porni cu mine în goana îndărăt pe poteca spre lacul cu insula misterioasa.

   — Pongo, ma duce cu el! răcni eu.

   Când auzi glasul meu, Polo îşi încolăci atât de strâns trompa, încât nici de strigat nu mai puteam. Apoi începu sa alerge şi mai repede.

   Gonea din răsputeri şi în curând mi se păru ca aud un murmur de apa. Dar atunci un om scoase un răcnet înfiorător. Răcnetul răsuna deasupra mea şi deodată auzi glasul aspru al lui Pongo care poruncea indianului sa oprească elefantul.

   Ţipetele de durere încetară. Polo se opri la un îndemn al indianului şi Pongo îi porunci acum acestuia ca inteligentul pachiderm să-mi dea drumul. Ascultător, acesta mă lăsă frumuşel la pământ.

   — Massers fuge repede, Pongo vine în urmă! îmi strigă bunul nostru prieten.

   O zbughii pe lângă Polo şi alergai din toate puterile îndărăt pe drumul pe care venisem.

   Ajunsei în cele din urmă la camarazi, care erau foarte îngrijoraţi de soarta mea. Nu era vreme de explicaţii. Le spusei numai că Pongo vine în urma. Apucai iar targa pe care zăcea Jim şi pornirăm repede la drum.

   După un răstimp se auzi glasul uriaşului îndărătul nostru:

   — Massers fie liniştiţi! Tembo plecat. Dar mergeţi repede, căci poate vine iarăşi!

   Făcurăm drumul în pas alergător şi după un ceas şi jumătate ajunserăm la Moirang şi trezirăm din somn pe hangiul englez la care mâncaserăm în ajun. Îi puserăm repede la curent cu cele întâmplate, Jim fu aşezat în pat, apoi detectivul telefonă la cel mai apropiat post militar, cerând să i se trimită oameni. I se făgădui şi ne lăsarăm odihnei, liniştiţi.

   În zorii zilei, soldaţii sosiră cu automobile. Plecarăm îndată spre lac şi bărcile pescarilor fură rechiziţionate fără multă vorbă, în vreme ce o parte din soldaţi porniră pe plajă în jurul lacului, spre locul unde era să fim sfâşiaţi de şerpi.

   Marian şi lordul luaseră conducerea acestor oameni în vreme ce noi cu ceilalţi, cercetarăm lacul, în bărci, la cele din urmă, cu puţin înainte de a se înnopta, dădurăm de insula rătăcitoare. Bărcile acostară în toate părţile şi la o comandă scurta a

locotenentului care avea conducerea, soldaţii se căţără ca pisicile pe zid şi săriră pe partea cealaltă.

   Pongo fu cel dintâi care se năpusti cu cuţitul în mână spre cea mai apropiată colibă. Aceasta era goala, asemenea şi cele următoare. Ne uitarăm unul la altul, cu mutre prostite. Tânărul indian părăsise cu oamenii săi misterioasa insulă - pe care curenţii lacului o mânau când ici, când colo - şi lua cu sine şi pe prinţesa Sindia.

   Târziu în noapte ne întâlnirăm cu cealaltă echipă, care şi ea îşi pierduse vremea degeaba. Luarăm hotărârea să ne înapoiem imediat la Moirang şi sa pornim, după un plan anumit, în căutarea celor dispăruţi. De sigur că tânărul indian va înapoia în ţară şi ne propuneam să punem mâna pe el în drum.

   — De sigur că va fi pornit spre ţara lui - zise Brough - şi acolo e greu să dăm de el. Singurul lucru cu putinţă e ca guvernul englez să-l răstoarne pe Gai - pe temeiul celor întâmplate - şi sa ia sub suveranitatea lui ţara, până va fi regăsită Sindia.

   — Da, voi face un raport în sensul acesta şi voi ruga să se ia repede o hotărâre. Atunci îl vom putea căuta în toată liniştea pe dispăruţi. Voi expedia imediat o telegramă.

   A doua zi dimineaţă sosi încuviinţarea cerută. Trupe de ajutor erau pe drum şi sosiră peste câteva ceasuri.

   Trupele vechi şi cele noi luară loc în automobile, noi ne împărţirăm în cele patru maşini mici care în se aflau şefii lor şi pornirăm spre miază-noapte, spre ţărişoara pentru al cărei tron se făptuiseră crime atât de grozave.

   — După două zile ajunserăm la destinaţie. Poporul era agitat, căci vestea regăsirii prinţesei se răspândise ca fulgerul. Furăm primiţi cu triumf, cum nici nu ne aşteptam.

   Gai dispăruse. Ne instalarăm în micul lui palat, că să începem în toată liniştea cercetările.

   Jim şi John rămaseră la Moirang în bună îngrijire. Urmau să vie după noi, după ce se vor fi însănătoşit.

   Pe când ne aflam la masă cu ofiţerii englezi şi discutam planul de acţiune, ni se anunţă un indian care aducea o veste importantă. Era un tânăr inteligent cu privirea cinstită şi sinceră.

   Şi iată ce ne spuse:

   Fiind la vânătoare în apropierea fluviului Dihong, văzuse elefantul Polo, pe care-l cunoştea bine, deoarece un frate al său fusese ucis de el, din ordinul fiului lui Gai. Acolo unde se afla Polo, trebuiau să fie pe aproape şi Gai cu feciorul său, aşa că hotărârăm să pornim la drum imediat, sub conducerea tânărului Indian.

   Menta - aşa se numea acesta - era un sprijin preţios pentru noi, căci purta o ură grozavă ucigaşului fratelui său.

   — Cum am găsit-o pe Sindia îţi voi povesti cu alt prilej - dragă George - încheie doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 62

PRINŢESA SINDIA

   PE URMELE LUI POLO

   DOCTORUL BERTRAM îşi urmă povestirea:

   — Pornirăm îndată la drum, călare pe elefanţi. Pe primul pachiderm şedeau Marian, Hagerstony, Brough şi eu. Pe al doilea Hoddge, Pongo şi Menta. Spre bucuria noastră aflarăm cu puţin înainte de a pleca din Moirang că Jim şi John, cel doi servitori ai lordului, erau pe cale de însănătoşire. Cu animalele noastre repezi socoteam să străbatem drumul de vreo sută cincizeci de kilometri.

   — Care ne despărţea de fluviul Dihong - în douăzeci de ceasuri.

   În orele de zăpuşeală ale amiezii lăsarăm munţii graniţei îndărătul nostru şi ajunserăm cu bine în valea Assam-ului. Trebuia să ne îndreptăm spre orăşelul Sadiya, în a cărui apropiere Dihoag-ul se varsă în Brahmaputra.

   Drumul, cu pământul moale şi mlăştinos şerpuia printre jungle care băteau la ochi prin lipsa copacilor. Din pricina călăritului îndelungat şi a căldurii grozave eram foarte obosiţi. Adesea aţipeam chiar şi mă trezeam abia când elefantul nostru calca în gropile cu care drumul era presărat din belşug.

   Deodată fiu trezit iarăşi de o smucitură din acestea, privi în juru-mi, văzui într-un luminiş îngust - care se strecura ca o panglica în desişul din dreapta - un elefant uriaş. Atrasei imediat atenţia tovarăşilor mei asupra lui şi ei îl mai putură zări o clipă, înainte de a trece de locul cu pricina.

   — Chestia poate deveni neplăcută - zise Marian - elefantul acela a fost, daca nu mă înşel, un aşa numit „Muckna", adică în pachiderm fără colţi şi faptul ca se afla singur aici în luminiş nu-mi place de loc. Dar poate ca face parte totuşi din vreo cireadă ascunsa în desiş.

   — A, te gândeşti la un „Rogue", domnule Farrow? zise lordul cu bucurie.

   — Da, mylord şi te rog sa nu te bucuri prea mult, daca s-ar afla într- adevăr un Rogue prin apropiere.

   Hagerstony încă nu-şi pierdu veselia, luă puşca în mână şi privi cu încordare în juru-i. Făcurăm şi noi la fel, căci nu era de glumit să te întâlni în cale cu un Rogue.

   Un „Rogue" e un elefant alungat din cireada lui, din pricina comportamentului său furios, insuportabil. Din fericire exista numai puţini Rogues adevăraţi, dar sunt peste măsură de primejdioşi şi nu se pot asemăna cu nici o altă sălbăticiune care trăieşte pe pământ.

   Karnak-ul nostru - conducătorul elefantului - îndemnă animalul la fuga. Probabil, cunoştea şi el primejdia în care pluteam. Privind îndărăt, văzui un al doilea elefant pornind şi el în goană.

   Se afla acum cam prin dreptul luminişului pe care stătuse „Muckna", când se auzi deodată un sunet furios de trompetă. Cunoşteam cu toţii sunetul acesta. La auzul lui amuţesc toate celelalte glasuri de animale, cuprinse de spaimă, căci el înseamnă moartea. Era strigatul de atac al unui Rogue. Cum tăcu, al doilea elefant se răsuci brusc şi porni în goană îndărăt pe unde venise. Văzui ca cel din coşul de pe spinarea lui fura zvârliţi în sus şi aruncaţi claie peste grămadă.

   Elefantul nostru îşi iuţi şi el paşii, dar nu prea mult; părea că bănuieşte sau ştie că Rogue îl ochise pe tovarăşul său care venea în urmă.

   Eram la vreo treizeci de metri depărtare de luminiş, în vreme ce al doilea elefant fugise înapoi cu cel mult zece metri. Atunci dădu buzna în drum o umbră uriaşă, cenuşie.

   Era un Rogue. Rar am văzut un elefant de mărimea acestuia. Avea cu siguranţă peste trei metri înălţime şi colţii lui erau de cel puţin un metru şi jumătate lungime. Toate acestea le văzui într-o clipită, căci monstrul întărâtat porni în goana după elefantul pe care se aflau tovarăşii noştri.

   Ridicai puşca, cu gând să-l opresc din drum, dar lordul mi-o lua înainte cu „Winchester"-ul lui. Trase trei gloanţe la rând şi efectul se arătă imediat. Monstrul se întoarse şi cu un răget înfiorător se luă după noi. Elefantul nostru părea că turbase. Ştia acum că moartea venea după el. Furam zvârliţi cu atâta furie unul peste altul, încât ar fi fost cu neputinţă să mai tragem vreun glonţ. Trebuia să ne ţinem de marginile coşului, ca să nu cădem.

   Rogue-ul se apropia mereu. Îşi încolăcise trompa şi colţii săi puternici luceau ameninţător în lumina soarelui. Mai era la cel mult douăzeci de metri de noi, când elefantul se răsuci atât de brusc în loc, încât nu lipsea mult să fim aruncaţi afară din cos. În aceeaşi clipă Brouqh răcni:

   — Atenţiune, suntem pierduţi. Repede ne uitarăm înapoi Şi trebuie să mărturisesc că fui cuprins de spaimă de moarte, căci elefantul pe care călăream alerga de-a dreptul spre o pădure. Erau copaci de teak, de ale căror ramuri de jos ne vom izbi cu siguranţă... şi atunci însemna să cădem pradă furiosului Rogue.

   Repede privii iarăşi îndărăt şi văzui cu bucurie că ocolul pe care-l făcuse elefantul nostru ne îndepărtase oarecum de celălalt. În clipa aceasta Rogue-ul gonea drept înainte, prin faţa potecuţei pe care apucase pachidermul călărit de noi.

   Fireşte că se va întoarce imediat şi ne va urma, dar în vremea asta depărtarea între noi va fi sporit simţitor. Când privii însă din nou înainte, văzui că situaţia era disperată. Mai eram încă la cel mult trei metri de pădure şi elefantul nostru gonea nebuneşte spre copacii de ale căror crengi nu se putea să nu ne izbim.

   Karnak-ul făcea sforţări disperate să-şi stăpânească animalul, acesta gonea însă cu turbare tot înainte. Marian ne strigă ceva, auzii doar cuvântul: „afară!", văzui cum prietenul meu sări peste marginea coşului şi tocmai mă pregăteam să-i urmez pilda, când ne şi ciocnirăm de o creangă groasă.

   Izbitura fu atât de violentă încât curelele late ale coşului se rupseră dintr-odată. Noi însă furăm zvârliţi din coş în coroana de crengi a copacului.

   Şi am avut noroc. E drept că unele ramuri ne zdreliră obrajii şi mâinile, dar cel puţin nu ne izbirăm cu capul sau trupul de vreo creangă groasă, ceea ce ar fi făcut să ne pierdem cunoştinţa şi să devenim pradă furiosului Rogue.

   Izbuti să mă agăţ de o creangă de deasupra. Ma săltai în sus şi iată- mă cocoţat pe creangă.

   Lordul stătea sub mine şi-mi zâmbea mulţumit. Marian şi Brough încă de rostogoliseră în jos din cracă în cracă. Tocmai se ridicaseră de la pământ şi căutau în juru-le un copac pe care să se poată căţăra lesne. Căci crengile copacului pe care stăteam eu şi lordul se aflau la trei metri şi jumătate de pământ.

   Era timpul să găsim pentru ei un adăpost sigur, căci răcnetul pachidermului se auzea acum aproape de tot. Privind printre frunze, îl văzui gonind, la vreo treizeci de metri de noi.

   — Repede, repede, vine! strigai tovarăşilor.

   Amândoi alergară spre un copac, ale cărui ramuri începeau la vreo doi metri de pământ. Îşi făcură vânt în sus, se caţără de o creangă şi începură să urce. Răsuflai uşurat, când... se auzi un trosnete creanga era putredă şi rupându-se, cei doi camarazi se treziră iar jos.

   ÎI văzui pe lord luând puşca în mână. Îi urmai îndată pilda, căci Rogue-ul era aproape. Trebuia să-l reţinem neapărat, până ce Marian şi Brough se vor afla în siguranţă.

   Arma lui Hagerstony detună. Monstrul furios scoase un răget, apoi se opri sub copacul nostru şi-ncercă să-l înhame pe lord cu trompa pe care şi-o descolăcise. Hagerstony trase repede picioarele în sus şi din pricina asta era aproape să-şi piardă echilibrul. Începu să dea din mâini cu disperare şi cu acest prilej lovi cu arma o cracă din apropiere. Din cauza izbiturii puşca îi fu smulsă din mâini.

   În clipa următoare ţintii în tâmpla monstrului furios. Trăsei două focuri, dar pachidermul părea să nici nu fi simţit gloanţele. Scoase numai un mârâit întărâtat şi caută din nou să înhaţe pe lord care se tot silea să-şi ţină echilibrul.

   Sânge negru îi şiroia însă din tâmpla. Dovadă că gloanţele nimeriseră. Acum observai şi la trompa sa o rană adâncă, făcută de împuşcătura lordului. Îmi putui lămuri furia pachidermului împotriva lui Hagerstony; inteligentul animal părea să ştie bine că datora lordului această rană dureroasă.

   Mereu încerca să-l tragă în jos, îşi înălţa chiar trupul ca s-ajungă la el şi-l aduse în mare primejdie, căci lordul fu nevoit să-şi tragă picioarele cât mai în sus, ameninţând să se rostogolească din clipă-n clipă la pământ.

   Mai slobozii un glonţ şi nimerii între ochi şi ureche, locul cel mal vulnerabil al monstrului Efectul se arătă îndată, căci trupul uriaş rămase deodată nemişcat.

   Ma aşteptam să-l văd prăbuşindu-se, dar mă înşelasem. Se aplecă puţin pe picioarele dinainte, apoi cu puterile sporite de furie, ridică şi-l înhăţă pe lord de un picior.

   Hagerstony scoase un ţipăt, după aceea fu tras în jos de pe cracă, elefantul se pregătea să-l apuce cu trompa ca să-l izbească de un trunchi - când două gloanţe detunară unul după altul.

   Marian, care se pitise cu Brough îndărătul unui copac mare, păşi puţin înainte şi slobozi două gloanţe în tâmpla pachidermului.

   De data asta i se împlinise soarta: se întinse încet la pământ, scoase

un geamăt înfiorător, apoi de lăsă pe o parte.

   Cobori repede din copac şi cu toţii ne apropiarăm de monstrul în agonie. Îi văzurăm zvârcolindu-se încă vreo câteva clipe, apoi rămase ţeapăn.

   Brough îl examină pe bietul lord şi cu bucurie constatarăm că afară de câteva zgârieturi - destul de serioasa de altfel - la mâini şi cap, nu se alesese cu nici o rana grava. Numai piciorul părea să fie scrântit Detectivul îşi scoase cizma, unse piciorul cu o alifie şi-l pansă.

   Îi dădu apoi sa bea puţin whisky şi lordul clătină mulţumit din cap. Era prea turburat încă pentru a putea vorbi.

   Ce ne făceam acum? Ne aflam la pădure, elefantul nostru fugise, tot aşa şi celălalt cu tovarăşii noştri. Putea trece mult timp până să se- ntoarcă - dacă se va mai întoarce vreodată.

   Mai cu seamă pe elefantul nostru nu ne puteam bizui. Trebuia neapărat să dăm urma celor doi pachidermi. Poate dădeam undeva peste Karnak, cu ţeasta sfărâmată.

   — Îl voi căuta eu pe conductor - zise deodată Marian.

   — Tu, Robert, o iei înapoi pe potecă şi cauţi să dai de al doilea elefant, iar domnul Brough va trebui să poarte de grijă lordului.

   În vreme ce Marian începu să pătrundă în pădure, eu mă întorsei pe potecă. Căutai multă vreme elefantul al doilea şi în cele din urmă leoarcă de sudoare, mă văzui silit să mă întorc fără nici un rezultat.

   Lordul se restabilise întrucâtva şi ma văzu zâmbi şi zise încet:

   — În aventura asta se pare ca nu avem noroc, dragă Bertram: întâi John şi Jim, iar acum mi-a venit mie rândul. Sunt curios să văd cum vom ieşi din încurcătură.

   — Dacă elefanţii nu se înapoiază, mergem pe jos şi pe d-ta te vom duce cu schimbul, îi răspunsei.

   — Te mai doare piciorul?

   — Nu e cine ştie ce. Dar trebuie sa mărturisesc ca m-am ales cu un soc nervos de pe urma aventurii. N-am s-o uit cât oi trăi.

   — Te cred! Ma bucur însă că nu te-ai ales cu vreo fractura sau cu răni mai grave.

   — Nici mult nu lipsea. Dar ia spune, n-ar fi bine să scoatem colţii elefantului? Ar fi păcat sa lăsăm să se piardă astfel de trofee.

   — Dacă elefanţii noştri nu se întorc, transportul lor ne va pricinui greutăţi mari. Colţii aceştia care au: în afară o lungime de un metru şi jumătate, vor avea cel puţin câte doi metri, dacă ţinem seamă de partea dinăuntru şi cel puţin patruzeci de kilograme unul. Greutatea asta este adăogata la sacii noştri cu merinde şi unelte, e cam mult pentru căldura de pe aici.

   — Atunci am putea piti pe undeva colţii, ca să-i luam mai târziu, propuse lordul. Gândeşte-te, dragă Bertram, că o pereche din aceştia e ceva rar. Ce podoaba pentru odaia d-tale!

   — A mea? După cât îmi amintesc d-ta ai nimerit întâi pahidermul. Aşa dar, d-tale îţi aparţin colţii.

   — Dar de unde? se împotrivi lordul. Fără d-ta aş fi acum mort.

   — În sfârşit. Despre asta vom sta de vorba mai târziu. Haide, domnule Brough, să scoatem colţii din fălcile monstrului. Ne mai trecem vremea până se înapoiază Marian.

   — Am putea lua şi masa - zise Hagerstony. Ce ziceţi de o fripturică din piciorul pahidermului?

   — De la elefantul asiatic bucăţica cea mai buna e trompa, îşi dădu cu părerea detectivul.

   — O voi găti eu. Un cunoscut vânător de elefanţi din India m-a învăţat odată cum se găteşte.

   — Bina, atunci voi scoate eu singur colţii, îi răspunsei. Tăiarăm trompa, iar Brough făcu o groapă lunga şi îngustă, în care arse multe vreascuri uscate. Când fui gata cu scoaterea primului colt, detectivul aşeză trompă în cenuşa caldă, care umplea acum toată groapa.

   II.

   TEMPLUL CEL VECHI.

   DUPĂ CE SCOASERĂM COLŢII ELEFANTULUI, Brough dezgropă trompa din cenuşa fierbinte. Răspândea un miros foarte plăcut. Detectivul tăia bucăţi mici pe care le coji de pielea groasă, arsă şi ni le servi pe furculiţe.

   — Mă înscriu şi eu la ospăţ, se auzi în clipa aceea glasul lui Marian, care se ivise dintre copaci.

   Se aşeză lângă noi şi începu să înfulece cu lăcomie din bucata de carne care i se oferi.

   — Ei, ce-ai făcut? îl întreba lordul, curios. Karnak-ul nostru nu e mort, după cum m-am temut, răspunse Marian. Pădurea nu e adâncă şi ramurile copacilor sunt foarte îndepărtate de pământ. Când am trecut de ultimii arbori, am văzut urmele elefantului de-a curmezişul câmpurilor de orez ce sunt pe acolo.

   Şi, în acelaşi timp am băgat de seamă că din direcţia ce-o luase trebuia să dea pe aceeaşi potecă de-a lungul căreia am trecut noi. Cred că amândoi elefanţi au sa se înapoieze, căci conducătorii lor vor izbuti să-i îmblânzească în cele din urma.

   — Atunci putem aştepta liniştiţi, zise lordul - căci n-am pofta şi nici n-am putere să întreprind munca zadarnica. Putem avea deplina încredere în Pongo, ne va găsi el daca Karnak-ul nostru n-o s-o facă.

   — Sunt de aceeaşi părere - spuse Marian dar deoarece până la venirea lor va mai trece mult timp sa ne căutăm un loc sigur pentru dormit, Am zărit colo în pădure urme proaspete de rinoceri, cu care n-aş prea vrea să dau ochi. Ne ajunge ce-am păţit cu Rogue-ul ăla.

   — Ai dreptate, răspunse lordul - să ne urcăm în copaci?

   — Pentru d-ta n-ar fi bine asta, mylord, căci trebuie să ai un culcuş moale şi ţi-ar fi greu să te caţeri. M-am gândit să-ţi facem un cort din coşul în care am călătorit pe spinarea elefantului. Noi ne întocmim lagărul în faţa lui şi aprindem un foc mare.

   — Atunci şi căutăm un loc mai adânc în pădure, căci aici în apropierea hoitului elefantului e primejdie sa primim vizite neplăcute. Mă gândesc la doli.

   — Cum de ţi-a dat în gând asta, mylord? întrebă Marian, uimit. Cred într-adevăr că se vor ivi, aşa, câinii aceştia sălbateci - kolsunii, cum se mai numesc ei? Dacă vin în număr mai mare, atunci nu mai suntem siguri de viaţa noastră.

   — Ţi-am pomenit de ei - răspunse lordul - pentru că înainte de a veni d-ta mi s-a părut că am auzit mârâitul cunoscut al acestui soi de câini. Brough şi Bertram probabil că n-au dat atenţiune pentru că eram ocupaţi cu altele.

   — Hm... asta ar fi neplăcut. Atunci tot mai bine e să ne culcăm în copaci.

   Ne privirăm nehotărâţi. Kolsunii umblă de-obicei în haite de câte doisprezece, dar s-au văzut şi unele de 50—60. Sunt grozav de primejdioşi şi se dau chiar la urşi, tigri şi leoparzi.

   — Dacă într-adevăr vreo haită dă târcoale aici - zise Marian - vor găsi hoitul elefantului şi se vor ospăta dintr-unsul, lăsându-ne pe noi în pace, mai ales dacă, vom aprinde un foc mare.

   — Atunci aş propuse să ne căutăm cât mai repede un loc nou pentru tabăra, zisei eu, căci vor adulmeca în curând ospăţul bogat de aici.

   Marian şi Brough se şi îndreptară spre „nacela" pe care o zvârlise din spinare elefantul. Împletitura de bambu ţinuse bine, numai curelele erau rupte.

   — Rămâi pe loc, Robert şi fi cu băgare de seamă! îmi strigă Marian, apucând cu Brough nacela şi ducând-o de acolo.

   — Ne întoarcem îndată ce vom fi găsit un loc potrivit.

   Hagerstony închisese ochii şi părea că doarme. Putea sa fie şi un

leşin uşor, care-l cuprinsese deodată şi mă aplecai asupra lui să-i cercetez pulsul. Dar mă ridicai cu iuţeala fulgerului şi trăsei piedica pustii mele, căci auzii un sunet care-mi dădu fiori de groază.

   Era hămăitul pe care Kolsunii porniţi la vânătoare îl scot din când în când. Privind în juru-mi neliniştit - căci nu ştiam încă din care parte venise sunetul acela - auzii tropote grăbite, care se apropiau dinspre şoseaua pe care fugise elefantul nostru din faţa Rogue-ului.

   Putui vedea acum printre crengi un cerb mare care venea în goană, iar pe urma lui nişte animale care semănau cu câini sălbatici, de culoare cafenie şi ruginie. Erau temuţii Kolsuni.

   Cerbul gonea, tocmai spre noi. Numai câteva tufe îl mai despărţeau de locul unde zăcea hoitul pachidermului, de care ne aflam doar la câţiva, metri. Atunci doi Kolsuni se năpustiră unul de-o parte, altul de alta a cerbului. Bietul dobitoc începu îndată să se clatine. Acesta era cunoscutul fel vânătoare al câinilor sălbatici. Vânatul încolţit fu spintecat cu muşcături fulgerătoare.

   O clipă încă şi toată haita fu la faţa locului. Pălii fără voie, căci după socoteala mea haita era din cel puţin patruzeci de căini. Ce puteam să fac cu singur împotriva acestui număr? Dacă ne miroseau, aş fi putut răpune, poate, câţiva cu gloanţe, dar în clipa următoare ceilalţi s-ar fi năpustit asupra mea.

   — Ce s-a întâmplat Bertram? întreba lordul.

   — Kolsunii au sfâşiat un cerb îndărătul tufelor de colo - răspunsei eu. Sunt cel puţin patruzeci la număr.

   — Aoleu! exclamă Hagerstony.

   — Să ştii că suntem pierduţi dacă se dau la noi. Numai de s-ar înapoia mai repede Farrow şi Brough. Ce-ar fi să mergem după ei? Dacă m-aţi sprijini, poate aş izbuti să merg şchiopătând.

   Mă aplecai repede şi dânsul mă cuprinse cu braţul stâng pe după gât îl apucai de şolduri şi ma ridicai încet.

   Kolsunii sfâşiau pe bietul cerb. Auzeam lămurii cum rupeau carnea şi fărâmau oasele. Şi pentru patruzeci de câini un cerb mare nu era prea mult. Setea lor de sânge se trezise de-a binelea ne zăreau...

   Nici nu vroiam să mă gândesc la asta: luai puşca, pe care o sprijinisem de copac, şi mă pregătii de mers.

   — Văd că merge, şopti lordul.

   — Şi colo, îndărătul copacilor, suntem oarecum în siguranţă. O! Devine primejdios!

   Ne oprirăm ţintuiţi locului, căci dintre tufele îndărătul cărora haita se ospăta din trupul cerbului se iţise un câine. După mărimea lui părea să fie conducătorul haitei.

   Se opri brusc când ne zări şi păru să chibzuiască. Dar privirile noastre aţintite asupra lui păreau să-l stingherească. Scăpără din ochi şi se uită apoi împrejur. Atunci văzu aproape de dânsul hoitul elefantului. Adulmecă o clipă, mai aruncă o privire spre noi şi dispăru iar printre tufe.

   — Să ne cărăm repede - şopti lordul - că se va înapoia cu tovarăşii

săi.

   Ne întoarserăm cu iuţeala fulgerului şi străbăturăm luminişul. Răsuflarăm uşuraţi când trecurăm de acestea şi eram ascunşi de privirile Kolsunilor prin copacii care se aflau acolo. De sigur că acum se vor năpusti asupra hoitului.

   Străbăturăm vreo cincizeci de metri pe urmele elefantului nostru care fugise şi deodată ne ieşiră înainte Marian şi Brough. Le spuserăm repede cele petrecute şi prietenul meu zise vesel:

   — Atunci am făcut bine ce-am făcut. Lordul va putea dormi în deplină siguranţă într-un copac şi încă pe moale. Haide, Robert, să-l ducem amândoi pe prietenul nostru.

   Atârnai puşca în spate, făcui mâinile cruce cu ale lui Marian şi aşa îl duserăm pe lord. După vreo cincizeci de metri se ivi alt luminiş şi acolo văzui nacela pe care Marian şi Brough o legaseră de crengile unui copac. O aşezaseră pe o parte astfel că deschizătura venea spre luminiş.

   Nu era greu sa ajungem sus cu lordul, pentru ca crengile acestui copac începeau de la pământ. Ne puţeam căţăra ca pe o scară; purtându-l pe lord între noi. Marian şi Brough căptuşiră coşul pe dinăuntru cu un strat gros de frunze şi când Hagerstony se întinse pe acest culcuş zise ca nici în patul de pe yachtul său de lux nu se simţise mai bine.

   — Mai poate trece mult până să se întoarcă elefanţii noştri - zise Marian - de aceea trebuie să ne facem şi noi un culcuş bun în copac.

   Ne grăbirăm cât se putea şi în curând avurăm un culcuş minunat aproape de acela al lordului.

   — Acum aş vrea să văd ce vor face Kolsunii, zise Marian. După ce se vor fi ospătat din hoitul elefantului suntem oarecum în siguranţă, căci sătui cum vor fi, setea lor de sânge se va fi potolit deocamdată.

   — Pot veni fi eu? se rugă Brough. N-am văzut încă de aproape câinii aceştia sălbatici.

   — Fireşte că vei putea veni, numai că va trebui să fim cu mare băgare de seamă şi să umblăm încet. Dacă ne simt potăile, ne căţărăm repede în cel mai apropiat copac.

   N-aveam de fel poftă să mă expun fără folos acestei primejdii. Mai văzusem eu Kolsuni sfâşiind un animal, o privelişte pe care puţini oameni au văzut-o. Preferai, deci, să rămân în culcuş. Poate avea nevoie de mine şi lordul, care acum adormise.

   Marian şi detectivul se făcură nevăzuţi printre copacii de la capătul celălalt al luminişului şi eu mă întinsei în voie în culcuşul moale.

   Fui trezit brusc din gândurile mele de un zgomot slab. O creangă trosnise undeva şi în împrejurările de faţă asta era de mare

însemnătate.

   Zgomotul muri iar. Venea din partea stângă a luminişului, aşadar nu putea fi datorita lui Marian sau detectivului. Să fie elefantul nostru, care se întorcea? Sau poate un nou duşman?

   Îndoielile se risipiră îndată. O tufă stufoasa începu să se mişte şi un trup mare se strecură printr-însa şi deodată se ivi capul unui tigru cât toate zilele.

   Asta ne mai lipsea! Daci trăgeam acum, aş fi atras atenţia câinilor asupra lagărului nostru. Marian şi Brough ar fi trebuit să fugă repede şi ar fi căzut în ghearele tigrului, dacă nu nimeream bine. Dacă-l lăsam sa treacă însă, lesne se putea să se aţină prin apropiere şi să-i atace prin surprindere pe tovarăşi când se vor înapoia.

   Chibzuind fulgerător ce e de tăcut, luai puşca în mână fără să pierd din ochi tigrul, care păşise cu totul în luminiş.

   Ere un exemplar uriaş. Ca vânător pătimaş ce eram mă şi bucuram la gândul ca voi avea blana lui. Tigrul, întoarse deodată capul enorm, ca şi cum ar fi aşteptat un tovarăş Într-adevăr văzui iar o mişcare uşoară în tufiş. Aşa dar o pereche ceea ce însemna că lupta va fi şi mai primejdioasă. Dacă ţineam să izbândesc, trebuia sa lucrez repede, căci culcuşul nostru de crengi nu era atât de ridicat de la pământ încât un tigru sa nu poată ajunge la el dintr-o săritură. Trebuia cel puţin să-l rănesc foarte grav pe cel dintâi tigru înainte ca al doilea să se ivească în luminiş.

   Ridicai încet puşca. Dar o lăsai fără voie în jos, înmărmurit, căci printre ramuri se strecurase un om: un bărbat înalt, subţirel, în veşmânt de mătase, albă şi turban de aceeaşi culoare. Paşi lângă tigrul cel mare, îl bătu cu palma pe spate şi fiara paşi mai departe, ca un căţeluş ascultător.

   Asta nu m-ar fi mirat atât de mult căci la curţile Maharadjahilor trăiesc mulţi tigrii îmblânziţi. Dar bărbatul acesta era ...un european. Recunoscui lămurit lucrul acesta, căci chiar dacă pielea lui era pârlita de soare, avea totuşi trăsături caucaziene şi cea mai bună dovadă erau ochii săi mări de un albastru deschis.

   În inima pădurii seculare să dai de un european în veştmânt indian, în tovărăşia unui tigru îmblânzit. La asta nu m-aş fi aşteptat şi de uimire rămăsei înmărmurit. Om şi tigru străbătură luminişul şi dispărură printre copacii din dreapta. Mă frecai la ochi, sa văd dacă nu visasem - dar era aievea ceea ce văzusem. În aceeaşi clipa îl auzii pe lord:

   — L-ai văzut pe omul cu tigru, Bertram. Sau a fost o nălucire?

   — L-am văzut, mylord, şi sunt bucuros că am un martor. Dar nu-mi pot explica de fel.

   — India e plină de mistere, pe care puţini le bănuiesc.

   — A, uite-i şi pe Marian cu Brough, îl întrerupsei eu.

   Mă aplecai peste marginea culcuşului nostru de crengi, dusei arătătorul la buze şi începui să fac semne cu braţul celălalt.

   Marian văzu, îi ghionti pe Brough şi amândoi o rupseră la fugă de-a curmezişul luminişului. Răsuflai uşurat când îl văzui în sfârşit lângă mine. Le povestii pe scurt cele petrecute, la care Marian răspunse, îngândurat:

   — Ciudat! Vor fi având vreun adăpost prin apropiere. Socot c-ar fi bine să mergem pe furiş după ei. Trebuie să lămurim taina aceasta.

   — Vrei sa porneşti după ei, făcui eu, mirat.

   — Ai uitat de Kolsuni, pesemne?

   — Aia se ospătează din hoit - răspunse Marian - şi se vor ghiftui atât de mult încât nu avem ce ne teme de ei.

   — Merg şi eu; zisei atunci cu hotărâre şi coborâi cel dintâi din copac.

   Marian mă urmă şi în curând ajunserăm la locul pe unde se făcuse

nevăzut europeanul cu tigrul. Strecurându-ne printre crengi, dădurăm de o potecă îngustă care ducea spre nord-est prin pădure.

   — Asta e direcţia către fluviul Dihong, zise Marian...

   — Aşa o fi - răspunsei, râzând - numai ca până la fluviu mai sunt o sută de kilometri. Şi nu cred ca poteca asta să fie atât de lungă...

   — Nici nu e nevoie să fie, dragă Robert. Îţi aminteşti, cred, că Menta spusese că a văzut elefantul Polo în apropierea fluviului Dihong. Deci, nu trebuie să fi fost chiar lângă fluviu. Şi cei doi prinţi fugari se vor fi putut ascunde pe aproape.

   — Hm. aşa cum zugrăveşti tu lucrurile, s-ar putea să ai dreptate. Asta ar îndemna încă s-avem prea mare noroc.

   — După atâtea necazuri ni s-ar cuveni şi puţin noroc.

   — Stai, uite-l!

   Exclamaţia lui era de prisos, căci zărisem în clipa aceea pe străin. Tocmai trecusem de o cotitura a potecii şi-l văzurăm la vreo treizeci de metri înaintea noastră. În faţa lui păşea tigrul uriaş.

   Ne luarăm încet după ei, ferindu-ne pe cât ne era cu putinţă şi când trecurăm iar de o cotitură, ne oprirăm brusc, căci în faţa noastră, la vreo treizeci de metri, sclipea apa unui lac mic, lunguieţ. O barcă se dezlipea tocmai de mal şi în ea se aflau europeanul misterios şi tigrul sau. Se îndreptau spre un zid înalt, care se zărea la capătul lacului.

   Deasupra acestui zid străjuia o cupolă mare din piatră albă. Un templu străvechi, o adevărata operă de artă pierdută în pustiu.

   III.

   LACUL CU TAINE.

   CÂND BARCA CU CEI DOI - europeanul şi tigrul - mai era numai la douăzeci de metri de zid, se deschise fără zgomot o poartă mare de metal care sclipea ca aurul în bătaia soarelui. Nu se vedea cine deschisese poarta.

   Barca acostă şi imediat tigrul sări afară, oprindu-se în deschizătura porţii, în vreme ce europeanul priponi barca. Apoi cobori şi el, intră cu însoţitorul său pe poartă şi aceasta se închise încet în urma lor.

   Ne privirăm înmărmuriţi câteva clipe, apoi şopti:

   — Te-ai fi gândit tu la aşa ceva, Mariane? Săi fie cu putinţă ca fugarii să se fi ascuns aici?

   — Trebuie să cercetăm, răspunse Marian liniştit. Vezi şi tu că lacul nu e prea lung, astfel că-l putem înconjura, căci n-am poftă să-l trec înot. Pot fi crocodili în el, ca paznici.

   — Când ai de gând să intri?

   — Cel mai nimerit ar fi după ce se va înnopta. Fireşte că înainte de a se face asta va trebui să cercetăm pe unde putem intra mai lesne. Acu să ne întoarcem repede să dăm de veste camarazilor şi să venim apoi imediat încoace. Ne mai rămâne destul timp să facem înconjurul templului.

   — N-ar fi mai bine ca unul din noi să rămână aici, poate observă ceva important în vremea asta?

   — Foarte bine - încuviinţă Marian - şi deoarece ai dat ideea, o vei şi pune în practică numai ai grija să nu te zărească nimeni din templul.

   — Voi fi cu băgare de seamă. Pleacă repede!

   Marian pieri din faţa mea şi eu mă aşezai îndărătul unui copac mare, pe după trunchiul căruia puteam vedea bine poarta lată din zidul cel înalt.

   Timpul se scurgea încet, fără să descoperim nimic de seamă. Deodată, pe când priveam încordat spre templu, tresări.

   Poarta de metal se întredeschise şi în pragul ei se ivi un indian tânăr şi subţire învestmântat numai cu un şort în jurul şoldurilor. Ridica braţele şi sări în apă, în vreme ce poarta se închise încet în urma lui.

   Privi spre înotător care tăia apa cu lovituri puternice. Aceasta era o constatare de mare însemnătate, căci dacă am fi fost siliţi să fugim prin apa aveam cel puţin siguranţa că nu erau crocodili în lac.

   Indianul începu să înoate îndărăt spre poartă. Mă aşteptam ca aceasta să se deschidă, dar în loc de asta îl văzui pe înotător. Afundându-se în apă la vreo cinci metri departe de ţărm.

   Aşteptai în zadar să iasă la suprafaţă. Dispărut rămase. Ştiam bine că există oameni în stare să rămână mai mult timp sub apă, dar trecură trei, patru, cinci minute şi indianul nu se arătă.

   De înecat nu se putuse îneca, deoarece se afundase de bunăvoie.

Singura explicaţie rămânea că acolo dedesubt se afla o intrare tăinuită în templu.

   Poate că dincolo de zid era un alt loc mai mic, care era în legătură cu celălalt. Atunci ar fi putut înotă prin canal - care trebuia sa fie umplut cu apă - şi să iasă la suprafaţă înăuntru. Şi ceea ce putea indianul, vom putea cu siguranţă şi noi.

   Îmi încordai iarăşi atenţiunea spre lac şi deodată mi se păru, că văd o pată albă adânc în apă. Aşa şi era. Pata se făcea din ce în ce mai mare, deosebi acum un corp întunecat care venea repede în sus şi brusc indianul ţâşni afară, ca un spiriduş. Respiră adânc câteva clipe, înotă încet spre poartă şi strigă ceva cu glas limpede.

   Poarta se întredeschise, înotătorul sări pe mal şi intră înăuntru. Apoi canatul de metal se închise iar fără zgomot.

   Nu mai ştiam ce să cred. Dacă lacul ar fi fost în legătură cu un altul mai mic, dincolo de zid, scufundătorul n-ar mai fi avut nevoie să se înapoieze în locul acesta. Şi vreo peşteră tot trebuia să fie acolo, dedesubt, ca să poată respira. Şi această peşteră trebuia să se afle deasupra suprafeţei lacului, căci altminteri ar fi fost sau plină de apă, sau - presupunând că era separată de atmosfera din afară - ar fi trebuit să aibă aer atât de stricat, încât nici un om n-ar fi putut respira acolo.

   Aruncându-mi privirea asupra zidului, văzui pe creasta lui venind doi indieni, unul din dreapta, celălalt din stânga. Mergeau agale, privind nepăsător în jurul lor şi-mi dădui seamă imediat că sunt santinele, judecând după armele pe care le purtau: pistoale, săbii lungi şi pumnale.

   Se întâlniră tocmai deasupra porţii mari, schimbară câteva vorbe şi îşi văzură de drum.

   Când mai era poate o jumătate de ceas până să se înnopteze, îl văzui pe Marian înapoindu-se pe potecă. Mă târî repede printre tufe şi când socotii că nu mai puteam fi văzut din templu, ma ridicai şi-i ieşi înainte, îi povesti tot ce se întâmplase şi după ce prietenul meu chibzui multă vreme, zise:

   — Pentru afundat avem timp berechet toată noaptea. Înainte de toate aş vrea să-mi arunc privirea peste zid, ca să ştiu ce şi cum. ca să putem face asta, cel mai bun e să luăm locul sentinelelor.

   — Ce... nu eşti în toate minţile? făcui eu năucit. Vrei să iei locul santinelelor?

   — Fireşte - răspunse el zâmbind - îi luăm jos pe amândoi, îi legăm zdravăn, îmbrăcăm veştmintele lor şi facem o plimbare pe creasta zidului în jurul templului.

   — Hm, lesne de zis, dar greu de făcut. Cum vrei să-i aduci jos, fără să faci zgomot?

   — Lasă pe mine! Acum să ne aşezăm din nou la postul tău de observaţie şi să aşteptăm până s-o întuneca.. Apoi pornim de-a lungul lacului şi punem mâna pe cei doi paznici. Hagerstony, care - ca şi Brough, fireşte - ţinea neapărat să vie cu mine încoace, mi-a dat un ghem de sfoară groasă. Cunoşti ideea lui: de sfoară ai nevoie oricând în viaţă. Şi de fapt are dreptate. Acum, de pildă, avem trebuinţă de ea ca să-i legăm pe paznici. Haidem!

   Ne târârăm înapoi spre malul lacului şi ne aruncarăm privirea sore zid. Tocmai veneau iar santinelele al căror drum se încrucişa deasupra porţii.

   — Foarte bine - şopti Marian - ai băgat de seamă ca cel din dreapta l-a aşteptat pe celălalt, care pare să fi întârziat puţin. Asta e foarte bine pentru noi, căci fireşte că trebuie să-i răpunem unul după altul.

   În cele douăzeci şi cinci de minute care mai erau până să se întunece, văzurăm santinelele trecând încă de două ori. Deoarece mergeau foarte încet însemna că zidul templului nu putea fi prea lung. Întunericul se lăsă brusc şi ne puteam apuca de treabă.

   Pornirăm pe dreapta, de-a lungul lacului. Ne cam înşelasem în privinţa lungimii acestuia, căci avurăm nevoie de un ceas întreg să-l ocolim. Ajunserăm cu bine încă la zidul înalt de aproape trei metri, constituit din blocuri mari de piatră şi aşteptarăm să se ivească santinelele.

   Nu ghiceam deloc care era planul lui Marian. Îi văzui tăind o creangă lungă şi subţire, de pe care smulse frunzele, lăsând doar un moţ la vârf.

   — Tu rămâi aici - îmi şopti el apoi - când santinela va veni o laşi să treacă, după aceea loveşti cu creanga asta îndărătul lui pe creasta zidului. Urmarea va fi că se va întoarce şi de rest mă îngrijesc eu.

   Se făcu nevăzut spre stânga şi mă lăsa acolo. De sigur, planul era bun, dar dacă omul va slobozi imediat un glonţ în jos? Drept e că era atât de întuneric, încât cu greu m-ar fi putut vedea, în vreme ce eu l-aş fi putut zări bine, dar lucruri neprevăzute tot se puteau întâmpla.

   Deodată însă luna îşi aruncă lumina palidă deasupra zidului şi mă învălui în umbra acestuia şi acum veni şi santinela. Mergea agale şi din toată ţinuta lui se vedea lesne că pe aici nu călcase niciodată piciorul vreunui musafir nepoftit.

   Când omul trecu de mine, ridicai creanga şi făcui să foşnească frunzele pe creasta zidului, cum mă învăţase Marian. Paznicul se opri şi îşi încorda auzul. Repetai mişcarea şi-l văzui cu bucurie, întorcându-se din drum.

   Acum trebuia să-l ţin în loc câteva clipe, până va putea interveni Marian. Trăsei puţin înapoi creanga şi foşnii cu ea niţel mai jos de creasta zidului, aşa încât el nu putea să-şi dea seama de unde vine zgomotul. Îşi zicea, probabil, că e un şarpe, căci îl văzui scoţând pumnalul şi păşind aplecat mai departe.

   Stătea acum tocmai deasupra mea şi privea încordat în jos, peste zid. Mă speriai grozav, căci m-ar fi putut descoperi. Dar atunci îl văzui pe Marian ivindu-se în spatele lui.

   Prietenul meu n-ar fi putut face mare lucru căci indianul stătea prea aplecat. Trebuia să-l înhaţe cu putere de ceafă şi să-l tragă imediat înapoi.

   împinsei creanga în obrazul paznicului care se trase speriat înapoi şi rămase în picioare. În aceeaşi clipă, Marian îl apucă de gât pe la spate.

   Omul începu să se zbată, dar prietenii meu îl strânse mai tare până rămase liniştit. Îi dădu apoi drumul în jos, eu îl prinsei în braţe şi-l culcai binişor pe pământ.

   După câteva clipe, Marian era lângă mine; îl dezbrăcarăm pe indian, îi legarăm şi-i puserăm un căluş în gură.

   — Aleargă acum spre poarta de metal şi opreşte-te sub ea! Îmi porunci Marian. Pe al doilea paznic nu-l voi aştepta chiar deasupra porţii ci îi voi ieşi în întâmpinare, căci bănuiesc că la poartă e un al treilea paznic. Repede, nu trebuie să-l lăsăm să aştepte mult.

   Era încă prea târziu. Eram mereu în spatele lui Marian, care mergea zorit ca să câştige timpul pierdut Şi când zărirăm poarta cea mare da fier, văzurăm pe al doilea paznic tocmai deasupra ei.

   — Du-te câţiva paşi mai departe - îmi şopti Marian - eu voi rămâne aici şi voi încerca să-l ademenesc.

   Făcui patru paşi înainte, mă întorsei apoi şi privi în sus spre Marian. Ei se oprise şi făcea semne agitate şi misterioase, celui de-al doilea paznic. Mişcările erau atât de ciudate, aproape imploratoare, încât în indian se trezi curiozitatea şi o luă ceva mai repede.

   Când ajunsei la vreo zece metri, începu să-l strige cu glas înăbuşit, dar Marian clătina capul cu hotărâre şi urmă să facă semne.

   Paznicul trecuse de mine şi se opri în faţa lui Marian, care încetă brusc cu semnele.

   Indianul rosti câteva cuvinte, dar un gest energic cu mâna al lui Marian îl făcu sa amuţească. Acum mişcai iar creanga, la câţiva paşi îndărătul santinelei.

   Lucrul merse ca şi prima oară. Indianul se întoarse, se aplecă, eu împinsei creanga în sus, la fel cum făcusem cu celălalt şi după câteva minute era dezbrăcată, legat, cu un căluş în gură şi eu îi luai locul pe zid.

   Marian se îndreptase spre poartă, iar eu spre partea cealaltă.

   Privii cu atenţiune înăuntrul zidului înalt Templul, care strălucea alb sub lumina lunei, se afla la vreo douăzeci de metri de zid. Nu văzui nici o altă clădire şi nici un lac mai mic decât crezusem. Şi când mă întâlnii cu Marian pe partea opusă a porţii îmi zise că nici el nu observase ceva.

   Ocolirăm zidul de încă de trei ori, nădăjduind sa vedem ceva mişcare în templu. Dar totul părea mort. Nici un semn de viaţă nu se zărea, nici o luminiţă, nici un zgomot cât de uşor.

   Când mă întâlnii iar cu Marian deasupra porţii, el îmi şopti:

   — Când ne vom încrucişa din nou la celălalt capăt al zidului, ne dăm drumul în jos.

   Îmi iuţii paşii şi la locul unde ne dăduserăm întâlnire trebui să-l aştept câteva minute. Tocmai când îl văzui venind, auzii îndărătul meu un zgomot şi privind în jos rămăsei înmărmurit de spaimă, când tigrul uriaş se afla dedesubtul meu, se aşezase pe labele dinapoi şi mârâia în sus spre mine.

   Marian văzu scena şi îmi zise încet: „Jos" şi dispăru. Mă grăbii să-l urmez, auzii mârâitul întărâtat al tigrului şi ţinându-mă după Marian alergai repede în jurul zidului, spre lac.

   Când ajunserăm la colt, ne oprirăm.

   — Să ne afundăm în lac şi să încercăm să găsim intrarea tăinuită - îmi şopti Marian.

   — Să dezbrăcăm repede veştmintele astea de culoare deschisă, în hainele noastre nu vom atrage atenţia.

   Dezbrăcarăm halaturile pe care le pusesem deasupra hainelor noastre şi pornirăm spre lac. Tocmai vroiam să mă las în apă, când Marian mă trase îndărăt.

   — Pe acolo! şopti el şi arătă cu mâna spre partea cealaltă a lacului.

   De pe poteca pe care o străbătuserăm ieşiră două făpturi în alb. Cea

dintâi scoase un strigăt.

   Ne uitarăm cu băgare de seamă pe după coltul zidului şi la lumina lunei văzurăm că poarta mare era deschisă.. După câteva clipe, barca, vâslită de un indian, se dezlipi de mal şi străbătu lacul.

   Când opri lângă potecă, cei doi indieni se dădură la o parte şi acum se iviră alţi doi indienii, care duceau un trup neînsufleţit pe care-l aşezară în barcă. După ei veneau încă doi indieni, cu un alt trup pe care-l aşezară lângă celălalt, apoi cei patru indieni se lăsară în apă, se prinseră de marginea bărcii şi ciudata încărcătură porni îndărăt.

   Aproape de poarta cea mare vâslaşul oferi barca şi scoase din ea unul din trupuri.

   La lumina lunii îl recunoscurăm: era lordul Hagerstony.

   Când plescăi în apă, cât pe-aci să scot un ţipăt de spaimă, dacă Marian nu mi-ar fi apăsat la timp mâna pe gură. Şi atunci văzui că doi din indienii înotători apucară trupul lordului şi se afundară cu el în lacul întunecat.

   — Stai liniştit! îmi şopti Marian cu asprime, în ureche.

   — Colo jos trebuie să fie o peşteră în care îşi închid prizonierii. Poate că tot acolo e şi prinţesa Sindia.

   Acum fu ridicat peste bord şi Brough, care dispăru după câteva clipe şi el sub apă cu ceilalţi doi indieni.

   Vâslaşul încă porni îndărăt pe lac şi-i luă pe cei doi indieni care aşteptau. Când ajunseră la poartă, cei patru indieni care se afundaseră în apă cu camarazii noştri ieşiră la suprafaţă, săriră pe mal şi dispărură şi ei pe poarta care se închise repede în urma lor.

   — Cel mai bun lucru ar fi să facem îndată o încercare de eliberare înainte ca cei din templu să fi prins de veste că au dispărut santinelele - zise Marian. Haide, trebuie să ne lăsăm încet în apă şi să înotăm cu băgare de seamă. Mă voi afunda eu întâi şi dacă după trei minute nu sunt înapoi sus, vii după mine.

   Puştile, care n-ar fi făcut decât să ne împiedece le lăsarăm sub tufa unde le aruncaserăm când i-am dezbrăcată pe paznici. Cu băgare de seamă ne lăsarăm în apa călduţă.

   Fără să scoatem zgomot înotarăm încet spre poartă.. Când ne aflarăm cam pe la locul unde dispăruseră indienii, Marian îmi şopti:

   — De la sine înţeles că trebuie să ţii în mână lampa ta de buzunar. Când ne vom fi afundat câţiva metri, le putem aprinde fără teama, ca să găsim tunelul.

   Se lăsă binişor în apă, în vreme ce eu priveam înaintea mea. Deodată văzui lumina lămpii sale sclipind la câţiva metri sub mine. Punctul luminos se adâncea tot mai mult, se făcea din ce în ce mai mic. Apoi văzui că prietenul meu merse puţin înainte, pentru ca să dispară brusc. Aşadar găsise tunelul care era la mare adâncime.

   Mai aşteptai două minute, trăsei aer în piept apoi mă lăsai afund. Când aprinsei lampa de buzunar, trebuii să mă obişnuiesc mai întâi cu lumina ce se răsfrângea în mii de raze prin apă. Îmi dădui drumul din ce în ce mâi adânc şi deodată se căscă înaintea mea o gaură mare în stânca colţuroasă care împrejmuia lacul.

   Înotai îndată înăuntru şi cât pe-aci să mă izbesc cu capul de alt perete de stâncă ca se ivi la câţiva metri înaintea mea. Gangul încă ducea spre stânga, aşa dar se despărţea de tunel.

   Eram mirat de asta, însă continuai să înot de zor mai departe, căci începui să simt lipsa de aer. Urechile îmi vâjâiau şi nu ştiam cât va mai trebui să înot, când văzui că gangul se înălţa în pantă dreaptă. Apa mă împingea pieziş în sus, tot mai repede, până când fui zvârlit brusc din apă. Stinsei îndată lampa şi trăsei aer în piept.

   — Ei, Robert - îl auzii pe Marian aproape de tot - înoată încoace!

   Câteva clipe văzui lampa sa luminând, înotai spre ea şi simţii curând

mâna pe care el mi-o întinse, dibuind.

   — Hai sus! zise el iarăşi. Stau aici pe un brâu îngust de stâncă.

   Mă săltai niţel, simţii la dreapta stânca aspră, apoi rămăsei liniştit lângă Marian şi amândoi ne ţineam auzul încordat.

   IV.

   O SOARTA GROZAVA.

   DEODATA AUZIRĂM UN GEAMĂT şi mi se păru că e glasul lordului. De unde venea geamătul nu puteam şti, căci, după toate aparenţele, ne aflam într-o peşteră mare, boltită, care întărea ecoul ce părea să vie din toate părţile.

   Ochii ni se obişnuiră încetul cu încetul cu întunerecul şi deodată zărirăm înaintea noastră o rază slabă de lumină, care părea să vie dintr- o deschizătură.

   — Ţine-te de braţul meu, vom merge înainte - zise Marian.

   Dibuirăm drumul cu băgare de seamă, lumina sporea din ce în ce şi în cele din urmă ne puturăm da seamă că mergeam spre o deschizătură îngustă, săpată în peretele peşterii din stâncă. Trecurăm prin strâmtoarea aceasta şi ajunserăm într-o a doua peşteră, cu mult mai mică.

   Încăperea rotundă era luminată de făclii.

   În mijloc era un lac mic, rotund, care nu părea însă să fie în legătură cu acela din peştera cea mare. De jur-împrejurul acestui lac era un brâu stâncos, lat de vreo cinci metri. În pereţi erau multe deschizături asemănătoare uşilor, îndărătul cărora bănuiam că sunt cămăruţe.

   Geamătul se auzi iar. Venea dintr-una din aceste deschizături, aproape de noi.

   ÎI ghiontii pe Marian, el făcu semn că a priceput şi păşirăm încet spre deschizătura aceasta. Era a treia de noi şi în trecere luminai cu lampa mea înăuntrul primelor două. Erau cămăruţe săpate în stâncă, lungi de trei metri şi largi de doi.

   Când ajunserăm la a treia cămăruţa, lumina lămpii noastre căzu asupra lordului şi a lui Brough, care zăceau la pământ, legaţi fedeleş. În gură aveau căluşuri mari, care îi împiedecau să ţipe, dar lordul, care avea, de sigur, dureri grozave la piciorul rănit, izbutea totuşi să scoată gemete.

   Ne apropiarăm îndată de ei şi ne aplecarăm, pentru a le tăia legăturile care le intrau în carne, când mă simţii tras înapoi de picioare, încât căzui peste lord, deasupra căruia mă aplecasem. Marian căzu peste detectiv.

   Cu iuţeala fulgerului furăm traşi înapoi, ne izbirăm cu faţa de piatră, încercarăm să ne răsturnăm pe partea cealaltă, dar braţele ne fură înhăţate de mâini puternice, aduse la spate şi legate zdravăn.

   Înainte de a putea face vreo mişcare de împotrivire, ne fură legate şi picioarele, o strânsoare puternică în jurul craniului ne făcu să deschidem gura şi peste o clipă eram încăluşaţi atât de bine, că abia mai puteam respira.

   Furăm întorşi pe spate şi zvârliţi alături de tovarăşii noştri. Acum aveam putinţa să-i vedem pe duşmani. Indieni înalţi, mlădioşi, cu ochi întunecaţi de fanatici. Erau şase indivizi, care se înghesuiau în uşă şi ne luminau cu făclii.

   Deodată se dădură în lături şi făcură loc unui indian, care se deosebea de ei prin îmbrăcămintea lui bogată. Era şi mai înalt cu un cap ca dânşii. Ne măsură cu o privire rece, fioroasă, arătă apoi spre lord şi dădu o poruncă scurtă.

   Ceilalţi şase indieni ne duseră afară din încăpere, pe rând, în peştera cea mică, ne aşezară în aşa fel pe brâul de stâncă încât puteam cuprinde cu privirea lacul mic din mijloc. Dar indienii se aplecară asupra lordului şi-i scoaseră căluşul din gura. Viteazul nostru camarad începu imediat să-l împroaşte cu înjurături, una şi una. Încă Indianul nici nu tresăriri, ci îi dezlegară picioarele. Îndepărtară chiar şi pansamentul pe care Brough i-l făcuse la piciorul rănit.

   Indianul înalt se apropia şi zise lui Hagerstony într-o englezească fără cusur:

   — Ne-ai insultat, domnule; când te-am luat prizonier. Te-am fi jertfit şi pe d-ta zeului nostru, cum vom face cu tovarăşii d-tale, dar injuriile grave pe care şi le-ai adus va trebui sa le ispăşeşti greu.

   Răspunsul lordului fu o observaţie prea puţin măgulitoare.

   — Lasă că vei răcni îndată şi vei implora milă, zise indianul calm. Şi dv., domnilor - ni se adresă el apoi - veţi vedea cum moare tovarăşul vostru. Şi atunci veţi considera ca o favoare moartea grabnică ce vă aşteaptă în faţa imaginei zeului nostru.

   În vreme ce un indian ne scoase căluşurile din gură, şeful strigă o poruncă spre tavanul peşterii şi din mijlocul boltii se lăsă în aceeaşi clipă o funie groasă, pe care un servitor o trase în jos cu un cârlig lung. Funia fu trecută şi legată pe sub braţele lordului, şeful dădu o nouă poruncă şi ea fu trasă în sus.

   Lordul plutea, legănându-se deasupra lacului. Picioarele sale erau la vreun metru de apă. Când se află exact în dreptul mijlocului lacului, funia coborî numai atât cât picioarele sale s-atingă aproape apa.

   — Trebuie să vă lămuresc - zise şeful - că funia asta va fi lăsată încetişor în jos; tot mai adânc. Motivul îl veţi afla îndată.

   — Trage picioarele în sus, mylord! strigă Marian.

   Era încă prea târziu. Din apă ţâşniră brusc câţiva peşti în greutate, fiecare, de un kilogram pună la un kilogram şi jumătate şi bietul Hagerstony şi scoabe un ţipăt de durere. Ridică repede picioarele, dar văzurăm lămurit că sângera din diferite locuri.

   — Vedeţi cum se bucură locuitorii acestei ape de prada lor cea nouă - zise indianul, cu cruzime, când peştii fioroşi ţâşniră în sus fără să-l poată, atinge pe lord.

   — Va dura mult până ce funia să se fi lăsat cu totul în jos. Până mâine dimineaţă, când va sosi timpul jertfirii voastre, veţi vedea cum tovarăşul vostru va fi mâncat încetul cu încetul. Asta e pedeapsa cuvenită pentru insultele sale.

   Groaza de această cruzime ne amuţi aproape. Cu atât mai furios deveni încă lordul, care ocara pe indieni cum îi venea la gură.

   Pentru moment furia îl împiedeca să vadă situaţia în toată grozăvia ei.

   Lacul acesta mic părea că mişună de peştii primejdioşi care se repezeau în cârduri la prada lor. Trebuia să fie un soi necunoscut încă de piranha, acei peşti fioroşi ai apelor Americii de Sud, care roiesc acolo cu miile şi care sunt foarte temuţi de băştinaşi.

   Nici un animal nu poate străbate înot o astfel de apă, căci e sfâşiat în bucăţi, în adevăratul înţeles al cuvântului, sau e pe jumătate schelet dacă izbuteşte să ajungă pe ţărmul celălalt. Şi cu toate aceste nu sunt mai lungi de treizeci de centimetri.

   Când maşinăria grozavă va intra în activitate, lordul va lăsat în apă, fioroşii peşti de pradă îl tot sfâşia cu încetul.

   Indianul părea să citească groaza zugrăvită pe chipurile noastre; rânji sinistru şi ieşi din peşteră urmat de oamenii săi.

   În aceeaşi clipă, Hagerstony scoase iarăşi un ţipăt ascuţit. Fără voie lăsase puţin picioarele în jos când îi văzuse pe ticăloşi îndepărtându-se şi imediat peştii ţâşniră din apă şi-i smulseră bucăţi întregi de carne.

   Acum se părea că lordul începe să-şi dea seama în ce situaţie grozavă se găseşte. Gemând, ne privi cu ochii holbaţi.

   — Mylord, nu-ţi pierde nădejdea! îi strigă Marian. — Încearcă să îndoi picioarele înapoi, în aşa fel ca să le poţi ţine cu mâinile şi să nu oboseşti prea tare.

   Deoarece mâinile îi erau legate la spate, izbuti după câteva încercări. Şi curajul îi reveni imediat.

   — Acum îmi pot roade cel mult genunchii - zise el. Ptiu! Afurisite dihănii sunt astea Mi-au smuls bucăţi întregi de carne. Drace! Am alunecat o bucată mai adânc.

   Fioroasa maşină se şi pusese în mişcare. Peştii se îngrămădeau cu sutele. Se loveau chiar de genunchii lordului, dar, din fericire, nu-şi

puteau înfige dinţii ascuţiţi în rotulele netede ale genunchilor.

   Hagerstony părea să simtă încă că deznodământul se apropia încet, dar sigur. Gemu din adâncul pieptului şi ne aruncă o privire disperate.

   — Mylord, indianul a spus că vei fi lăsat în jos foarte încet - zise Marian - şi până atunci cu siguranţă că vom primi ajutor. Pongo ne va găsi el.

   — Nu, dragă Farrow, simt că aici îmi voi da sfârşitul. Un sfârşit cum nici nu poate fi mai grozav. Orice salvare e cu neputinţă. Cine m-a pus să-i înjur pe nemernicii ăştia atunci când m-au scos din coş!

   — Acum e prea târziu pentru regrete, mylord. Dar eu voi.. Ce s-a întâmplat? Se întrerupse el, când lordul scoase iar un ţipăt de durere.

   — Un diavol din ăştia a izbutit totuşi să-mi muşte o bucată de carne mai jos de genunchi, gemu nenorocitul englez.

   — Robert, rostogoleşte-te pe-o parte - îmi şopti Marian - trebuie să încercăm să ne desfacem legăturile. Repede, altminteri lordul e pierdut.

   Mă întorsei pe-o parte, observai că Marian se rostogolea spre mine şi simţii curând degetele sale la funiile care-mi legau mâinile. Dar nodurile erau desigur prea strânse, căci după câteva încercai prietenul meu zise:

   — Nu le pot desface.

   — Marian, în buzunarul din stânga al hainei mele e briceagul meu. Poate izbuteşti să-l scoţi.

   Marian se târî şi mai aproape şi câtva timp îmi şopti:

   — L-am găsit... O să-ţi tai legăturile.

   Nu trecu mult şi eram liber. Luai îndată briceagul, îmi tăiai legăturile de la picioare, apoi îi liberai pe Marian şi Brough.

   — Acum să poftească să ne mai jertfească zeului, scrâşni detectivul şi bătu cu degetele pe tocurile revolverelor.

   — Au fost foarte drăguţi dumnealor că au uitat să ne ia armele.

   — Bagă seamă d-ta la crăpătura aia prin care au dispărut duşmanii noştri - şopti Marian - în vremea asta noi îi vom elibera pe lord.

   Marian luă repede cârligul lung cu care indienii trăseseră în jos funia şi-i trase pe lord spre noi. Prin asta el se cam înălţă, fireşte şi eu fui nevoit să mă urc pe umerii detectivului ca să-i tai legăturile şi să pot deznoda funia.

   Cu băgare de seamă îl dădui pe bietul lord prietenului meu, care-l transportă îndată într-una din încăperi.

   — Haide, Brough - zise Marian - trebuie să-l pansăm. Robert, tu trebuie să stai de pază.

   Mă aşezai lângă crăpătura din stâncă şi întinsei capul înainte. În stâncă era săpat un gang cam lung, îngust, luminat de câteva făclii. Bănuiam că gangul acesta ducea într-o încăpere unde se afla statuia zeului în cinstea căruia urma să fim jertfiţi noi în zorii zilei.

   Templul din lăuntrul zidului nu putea să fie înalt. Trebuia să ne aflăm în interiorul unui deal scund, din pădurea care se găsea la stânga acestui templu. Şi altă intrare decât prin lac nu părea să fie, căci acum îmi veni în gând că îmbrăcămintea şefului Indienilor era udă.

   Tresării speriat, simţind deodată o mână pe umărul meu. Era Marian care-mi şoptea:

   — Rănile lordului sunt destul de serioase. Deocamdată nu va putea merge, căci peştii grozavi i-au smuls bucăţi întregi de carne. Dacă ieşim cu bine de-aici, va trebui să-l transportăm imediat în cel mai apropiat oraş, ca să aibă îngrijirea cuvenită. Pentru câtva timp cred că s-a vindecat de aventuri... Sst Vin oameni!

   Privind în jos, pe gang, văzui doua făpturi care se apropiau încet.

   — Îndărăt! şopti Marian.

   — Sunt Gai şi Baber, fiul său.

   Mă trase repede înapoi şi-i strigă pe Brough care ieşi repede din încăpere.

   — Ne aşezăm iar unul lângă altul, zise Marian, poate ca-n batjocură ne trădează unde e prinţesa.

   — Dar dacă întreabă de Hagerstony? făcui eu.

   — Vom spune că funia s-a rupt şi lordul a fost sfâşiat de peşti.

   Stăteam alături unul de altul, pusesem mâinile la spate şi ţineam în

de revolverele pregătite.

   În cele din turnăm auzirăm paşii celor doi ticăloşi, apoi doua exclamaţii de uimire şi în clipa următoare se aflau înaintea noastră.

   — Unde e lordul? se răsti Baber la noi.

   — Funia s-a desprins şi el a căzut în lac - zise Marian, îndurerat.

   — Ah, păcat, as fi avut mare poftă să-l văd chinuindu-se. L-am rugat în zadar pe prietenul meu, preotul, să vă spânzure şi pe voi aici, căci v- aş fi dorit o moarte mai puţin uşoară. Vă închipuiţi lesne asta, fiindcă din pricina voastră am pierdut noi tronul.

   — Şi eu regret numai că ne-aţi scăpat, zise Marian, calm. Pentru răpirea prinţesei aş fi ţinut mult să vă văd atârnaţi în ştreang.

   — Cred şi eu! scrâşni Baber - şi mă bucur că am luat-o cu noi pe Sindia. Ea va fi jertfită împreună cu voi.

   — Când am pătruns aici, mi s-a părut că am văzut-o pe prinţesa afară, în pădure - minţi Marian. De sigur c-o fi fugit.

   — Te înşeli amarnic - râse Baber prinţesă e într-o încăpere lângă statuia zeului, colo în templu. Sunt câteva minute de când am văzut-o.

   — Foarte frumos din partea dv. că ne-aţi trădat locul unde se află. Ne vom duce acum s-o luăm pe prinţesa şi vom pleca cu ea de aici. Ier voi veţi veni cu noi, daca nu vă supăraţi. Sus mâinile!

   V.

   SALVAŢII.

   LA ORDINUL ASPRU al lui Marian ne ridicarăm cu iuţeala fulgerului şi îndreptarăm revolverele spre cei doi ticăloşi. Rar am văzut o spaimă atât de grozavă întipărită pe chipurile unor oameni. Şi soarta vroia, de sigur, ca Gai şi Baber să fie pedepsiţi îngrozitor pentru ticăloşiile lor.

   Baber se clătină pe spate, se lovi de tatăl său, care se clătină şi el din pricina izbituri şi îşi pierdu echilibrul pe marginea lacului. Se prinse cu mâinile de fiul său, dar nici acesta nu-şi mai găsi sprijin şi cu răcnete asurzitoare se prăbuşiră în apă.

   Dădurăm buzna să-i scoatem afară, când ajunserăm încă la marginea lacului peştii grozavi se şi aruncaseră asupra prăzii lor. Aproape de tot de ţărm - dar prea departe, totuşi, ca să-i ajungem cu braţele - cei doi indieni începură să lupte cu moartea.

   Scoţând ţipete înfiorătoare de durere încercară cu disperare să se apropie de ţărm, dar puterile îi părăseau încetul cu încetul. După câteva minute se afundară, acoperiţi literalmente de peştii hulpavi care îi sfâşiau cu cruzime.

   Pălirăm în faţa acestui spectacol înfiorător şi Brough zise grav:

   — Soarta pedepseşte mai aspru decât am putea-o face noi, oamenii. Gai şi Baber au trebuit sa ispăşească amarnic ticăloşiile lor.

   — Acum s-o eliberăm pe prinţesă - şopti Marian - fără să-i spunem sfârşitul grozav al celor doi. Mă duc să-i dau de ştire lordului să fie cu băgare de seamă şi să-şi ţie revolverul pregătit. Să nădăjduim că durerile ce le-a indurat şi pierderea de sânge nu l-au slăbit prea mult.

   Intră în camera săpată în stâncă, se-ntoarse curând şi zise:

   — Totul e în regulă. Hagerstony e încă în puteri, dar nu va scăpa de friguri. Trebuie să luăm bine seamă, căci de sigur că încăperea unde au loc jertfele e bine păzită.

   Intră cel dintâi în gang, după ei venea detectivul, iar eu la urmă. După câtva timp de mers se ivi o peşteră mare înaintea noastră, la capătul căreia se înălţa statuia uriaşă a unui idol oribil. În fata statuii era un bloc mare de marmoră albă, presărat cu pete mari, negricioase. Când ne apropiarăm, văzurăm cu groază că era sânge. Aşa dar, aici urma sa ne dăm sufletul, sub cuţitele preoţilor.

   Încăperea era goală, în pereţii ei erau multe deschizături, acoperite încă de perdele. Bănuiam - şi pe bună dreptate - că îndărătul acestora se aflau locuinţele paznicilor.

   Stopam acum lângă statuia zeului şi Marian păşi spre deschizătura din dreapta. Îşi încordă auzul înainte de a da în lături perdeaua. O lăsă însă repede în jos şi se dădu înapoi. Duse degetul la buze şi păşi spre deschizătura din stânga idolului. După ce apropie urechea şi de acesta, ridică perdeaua, ne făcu semn şi dispăru înăuntru.

   ÎI urmarăm, dar eu aruncai numai o privire asupra prinţesei care zăcea la pământ şi lângă care Marian se şi lăsase în genunchi. Apoi mă întorsei şi printr-o crăpătură a perdelei, privii în încăperea templului. În cele din urmă, Marian şopti:

   — Haide, Robert, afară!

   Ieşii repede şi străbătui încăperea. Uitându-mă îndărăt, mă încredinţai că tovarăşii veneau în urmă cu prinţesa. Ajunsei în gang, intrai înăuntru, când deodată răsună în templu un strigăt puternic.

   — Înainte, înainte! ne zori Marian. E preotul. Trebuie să ieşim repede. Brough trebuie să se afunde cu lordul, iar tu, Robert, cu prinţesa. Eu vă voi ocroti retragerea.

   Pornirăm în goană. Când ajunsei în peştera cu lacul peştilor, mă repezii spre camera lordului, urmat de Brough. Îi ridicarăm pe bietul englez şi ieşirăm iar afară.

   — Dumneata - îl strigai eu prinţesei - ţine-te de brâul meu!

   Văzusem că Marian se oprise la capătul gangului îngust şi când intrai

în crăpătura care ducea la peşteră, auzii revolverul lui detunând de patru ori în şir.

   Ne aprinserăm lămpile şi în lumina lor alergarăm spre capătul grotei în cele din urmă ajunserăm la locul unde ieşisem afară din apă.

   — Ieşirea e aici jos, la stânga - îi strigai lui Brougb.

   — Repede afundă-te d-ta cu lordul.

   Detectivul se lăsă în apă, iar eu îi dădui drumul lui Hagerstony în jos. Brough îl apucă, amândoi traseră adânc aer în piept, apoi se afundară repede în adâncime, cu lampa aprinsă. Eu îmi întipări bine în minte locul unde dispăru brusc lumina, o ajutai grabnic pe prinţesă să intre în apă, ma lăsai după ea şi o apucai de şolduri.

   — Trage aer în piept! îi strigai şi aşteptând puţin, mă adâncii şi eu.

   Era foarte greu pentru mine să mă afund, căci prinţesa nu numai că

nu-mi ajuta, ci mă împiedeca, ţinându-mă strâns ca într-un cleşte. În cele din urmă văzui în lumina lămpii deschizătura întunecoasă în peretele de stâncă şi înotai înăuntru.

   Drumul dură mai mult acum la întoarcere şi începui să mă îndoiesc dacă Sindia va rezista, căci începu deodată să mă strângă cu putere.

   Dar după câteva minute grele furăm zvârliţi în sus. Stinsei îndată lampa şi peste câteva clipe respirarăm aerul proaspăt de deasupra lacului.

   Înotai repede spre ţărm. La vreo cincisprezece metri înaintea mea era Brough, care-l sprijine pe lord. Din fericire, Sindia era o bună

înotătoare aşa că ne apropiam repede de tovarăşi.

   Dar, când dădurăm să punem piciorul pe ţărm, de pe poteca mică ce ducea la lagărul nostru se ivi tigrul îmblânzit, urmat de stăpânul său.

   — Drace! scrâşnii fără să vreau.

   — Oare nu mai scăpăm de necazuri?

   Auzii atunci cu uimire pe celălalt spunând în limba maternă:

   — A, eşti un compatriot, domnule? Vino fără teama pe uscat, Tirra al meu nu-ţi va face nimic.

   Răsuflând uşuraţi, sărirăm pe ţărm, privind totuşi bănuitor la fiara uriaşă, care insa nici nu ne lua în seama.

   — De unde veniţi domnilor? întrebă străinul.

   — Din faimosul dv. templu al sângelui, de colo jos, răspunsei eu cam înfuriat, căci îl ţineam drept tovarăş al fanaticilor.

   — Templul sângelui? făcu el înmărmurit în templul ăla de acolo în care locuiesc de cincisprezece ani, cu vreo câţiva credincioşi de-ai mei, n-a curs niciodată sânge.

   Vroiam să încep să-i istorisesc păţaniile noastre, când Marian sări pe ţărm.

   — Repede, repede - strigă el - i-am ţinut numai puţin timp în loc prin împuşcăturile mele.

   — Vă rog să mă lămuriţi - zise străinul - dacă vă urmăresc niscaiva duşmani, atunci Tirra îi va opri.

   Strigă tigrului câteva cuvinte şi fiara uriaşă păşi îndată spre ţărm.

   — Să intrăm ceva mai adânc în pădure - urmă necunoscutul - acolo îmi veţi putea povesti ce vi s-a întâmplat.

   În vreme ce Marian istorisea totul pe scurt, eu îmi încordai auzul spre lac. Curând auzii plescăituri, apoi chemări necăjite şi deodată pufăitul tigrului, căruia îi urmă câteva ţipete de spaimă.

   Marian îşi sfârşise povestirea.

   — Voi veni cu dv. şi vă voi ocroti - zise străinul după câteva clipe. Eu am fost înşelat de preoţi, căci n-aş fi putut crede niciodată că e un templu misterios, în ca e sunt jertfiţi oameni. Părăsise un loc de refugiu care mi-a devenit drag şi unde n-aţi auzit nimic de lumea cu care am rupt-o de mult Mă mai ţinea nădejdea că aş putea regăsi fericirea, aici, unde am pierdut-o în urmă cu cincisprezece ani.

   Vorbise cu atâta tristeţe, încât tăcurăm. Lordul gemu deodată, cuprins, probabil, de frigurile rănilor.

   — Duceţi-l pe camaradul dv. - zise străinul - eu îi voi porunci lui Tirra ca să ne urmeze într-un ceas.

   În vreme ce eu cu Brough îl duceam pe lord, Marian mergea înaintea noastră. O sprijinea pe prinţesă, care abia păşea şi lumina calea cu

lampa lui.

   Perspectivele nu prea erau frumoase pentru noi. Lordul gemea tot mai dureros şi curând începu sa aiureze. Trebuia neapărat s-ajungem cât mai curând în cel mai apropiat oraş, dar nu prea avansam repede şi urmăritorii rămâneau mereu după noi.

   Nici prinţesa n-ar fi suportat un marş forţat şi ar fi fost indicat ca unul din noi să rămână în urmă, ca să-i vestească pe tovarăşi, când se voi întoarce cu elefanţii. Altminteri s-ar fi putut să cadă în mâinile fanaticilor. Aş fi vrut să discut cu Marian chestiunile acestea, dar nu era acum timp pentru asta.

   — Veţi avea o surpriză când veţi ajunge la locul unde zace scheletul elefantului - zise deodată străinul îndărătul meu.

   — Sunt acolo doi elefanţi şi nişte bărbaţi de care presupun că suni tovarăşii dv. N-am putut să mă apropii prea mult de locul lor, pentru că elefanţii ar fi mirosit pe Tirra al meu.

   — Mariane, suntem salvaţi! strigai eu. Elefanţii noştri s-au înapoiat.

   — De aceea am şi poruncit lui Tirra sa stea în urma cu un ceas - zise noul nostru însoţitor - căci veţi voi să puneţi în ordine coşul pe care l-aţi lăsat agăţat în copac. Tirra ne va urma, nu vreau sa pierd animalul acesta credincios.

   Am iuţit paşii fără sa vrem şi ajunserăm curând în luminişul unde atârna coşul în copac. Şi atunci ne ieşi înainte Pongo, chiuind de bucurie. Îi luă pe lord ca pe un fulg în braţele-i puternice şi porni repede înaintea noastră.

   — Pongo aduce coş, mai spuse el.

   Ne era foarte plăcut, fireşte că el vroia să ne la treaba asta, căci nădăjduim că străinul ne va povesti taina sa, când vom ajunge în tabără.

   Ajunserăm la focul din lagăr şi după ce strânserăm cu bucurie mâna lui Hoddge, străinul zise:

   — Numele meu e Thomas Stendrup şi înainte vreme am fost profesor de geologie.

   Ne prezentarăm şi noi imediat şi nu fu uitat nici Pongo despre care Marian aminti că e cel mai bun prieten al nostru.

   Brough îi dădu bietului lord un calmant împotriva frigurilor, apoi îl aşezarăm în coşul celui de-al doilea elefant, căci vroiam să fim pregătiţi sa pornim repede dacă va fi nevoie. Menta urcă şi el în coş şi făgădui să vegheze asupra bolnavului.

   Mâncarăm la repezeală nişte conserve încălzite şi băurără câte o ceaşcă de ceai. Dar spre marea noastră părere de rău, Stendrup nu suflă un cuvânt cu privire la taina sa. Poate că vroia mai întâi să ne cunoască de aproape.

   După câtva timp Pongo se înapoie cu coşul şi se puse îndată pe lucru să lege cu sfori împletite marginile rupte ale curelelor. Ne puteam încrede că va face treaba cum se cuvine.

   Misteriosul profesor de geologie privea mereu cercetător spre chipul uriaşului Negru, care în lumina focului făcea o impresie sălbatică.

   Trecu aproape un ceas până ce Pongo fu gata cu treaba. Legarăm repede coşul pe spinarea elefantului nostru şi deoarece lordul zăcea în coşul celui de-al doilea pahiderm, îl puturăm lua pe Stendrup la noi. Ne rugă încă să urcăm noi, întâii, căci avea de dat ceva în grijă lui Tirra al său.

   Merse câţiva paşi înapoi şi îşi aşteptă animalul credincios. Noi ne urcarăm în coşuri, gata de plecare.

   Deodată elefanţii noştri deveniri neliniştiţi şi Stendrup dădu o poruncă scurtă. Apoi se-ntoarse repede, se căţără sprinten pe elefantul nostru şi intră în coş.

   În pas alergător, pachidermii porniră la drum. Privind întâmplător îndărăt, văzui tigrul enorm trecând în fugă pe dinaintea focului din lagăr. Inteligentul animal ne urma, aşa dar, la distanţă potrivită.

   Prinţesa găsi abia acum răgazul să ne mulţumească pentru că am salvat-o. Era atât de obosită încât o rugarăm să se culce pe podeaua coşului. Noi ne aşezarăm la margine, ca să aibă destul loc; şi după câteva minute dormea adânc cu toate zdruncinăturile provocate de neregularităţile terenului.

   Când răsări soarele, văzurăm în depărare ivindu-se oraşul a cărui stăpânitoare fusese salvată de noi. Când ajunserăm în apropierea celor dintâi ruse, Stendrup zise:

   — Voi cobori aici şi voi aştepta cu Tirra. Nu puteţi veni să mă luaţi cu o trăsură închisă? Căci nu pot să alerg cu tigrul meu prin străzile oraşului.

   Făgăduirăm să-i îndeplinim cât mai repede rugămintea, apoi pornirăm mai departe şi curând intrarăm în oraş.

   Era de neînţeles pentru mine ca elefanţii nu se speriară când auziră strigătele de triumf şi ovaţiile în care izbucniră locuitorii văzând pe Sindia, care se ridicase în picioare. Cu greu ne puturăm croi drum prin mulţimea ce ţipa şi se frământa şi dură mult timp până ajunserăm la palat. De aici trimiserăm repede o trăsură înapoi. Vrui să mă duc şi eu dar Marian fu de părere ca Stendrup se va simţi mai bine numai cu tigrul său, în trăsura închisă.

   După ce luarăm o baie şi ne schimbarăm hainele vizitarăm pe lord, pe care medicul militar englez îl luase îndată în îngrijirea lui. Hagerstony zăcea în friguri şi după cum ne spuse, medicul, vor trece săptămâni de zile până să se însănătoşească. Luarăm hotărârea să rămânem în oraş până vor fi trecut frigurile, apoi va merge cu maşina la yachtul său care-l aştepta la Calcutta.

   Sindia puse la dispoziţia profesorului Stendrup o odaie şi pentru tigrul său un grajd. Trăsura cu profesorul şi ciudatul său însoţitor sosi după un ceas. Hoddge, care avea aceeaşi statură cu el, îi dădu un rând de haine din ale sale, căci ar fi bătut prea mult la ochi ca european în vestminte indiene.

   În cursul după-amiezii avu loc solemnitatea întronării tinerei prinţese de către englezi, în cadrul unei parade militare de toată frumuseţea. După masa de seară, la care luară parte ofiţerii englezi şi demnitarii ţării, profesorul Stendrup ne invită în odaia lui. Aflase probabil de la Hoddge de aventurile noastre din trecut, căci zise imediat:

   — Domnii mei, dv. mergeţi mereu pe cai de care alţi oameni se feresc şi aveţi însuşirile de a salva din orice primejdie. Cea mai mare impresie a făcut-o asupra mea povestirea căpitanului salvat la Penang pe tânăra doamnă Violette din mâinile vânzătorilor de sclavi. Atunci s-a născut în sufletul meu nădejdea că ar fi cu putinţa să-mi regăsesc fericirea pierduta.

   — Dacă îţi putem veni în ajutor, cu dragă inimă - zise Marian.

   — Îţi mulţumesc, domnule Farrow. Vă voi poveşti de ce trăiesc de cincisprezece ani ca pustnic într-un templu singuratic. Mă îndeletniceam în ţinutul acela cu studii geologice; pe soţia şi fetiţa mea de cinci ani le lăsasem în Calcutta, la o familie prietenă, engleză. Într-o zi l-am salvat pe preotul templului, care fusese muşcat de un şarpe, dat fiind ca aveam la mine serul împotriva otrăvii. În urma acestui fapt, puteam intra în templu oricând. Vechea construcţie mă interesa mult şi aproape tot timpul liber mi-l petreceam la indieni Nu ştiam nimic de grozavul templu de sânge dinăuntrul dealului. Eram de o jumătate de an acolo, când se ivi deodată soţia mea Inge, cu fetiţa noastră Charlotte, O năpădise un dor atât de mare că pornise la drumul acela lung în tovărăşia unii servitor indian. Bucuria mea era foarte mare şi căpetenia preoţilor ne dădu un apartament în templu, unde duceam o viaţă fericita. Dar nenorocirea a făcut sa capăt un acces de friguri, care mă ţintui la pat două săptămâni, lipsit cunoştinţă. Şi când îmi revenii în fire, în cele din urmă, soţia şi copila mea dispăruseră. Căpetenia preoţilor îmi povesti că fugiseră cu servitorul Thassa, dar îmi venea greu să cred asta, ci presupusei că, cu prilejul unei plimbări, au căzut victimele unui tigru. De aceea am şt rămas în ţinutul acela, unde am fost fericit şi unde mi-am pierdut fericirea. Acum s-a trezit în mine bănuiala că preoţii le-au jertfit, poate, în templul lor grozav, deşi cred că mai marele preoţilor, care-mi datorează viaţa, n-ar fi făcut aşa ceva. De bunăvoie na plecat soţia mea de lângă mine, asta pot să jur. Aşa că nu rămâne decât că a fost răpită de Thassa. Dar cum s-o regăsesc? Nădejdea mea, însă, domnilor, sunteţi dv. Credeţi că vă va fi cu putinţă sa daţi de urmele celor dispăruţi? Sunt cincisprezece ani de atunci.

   — Cu neputinţă nu e răspunse Marian - dar în cazul d-tale căutarea e foarte grea. Totul e nehotărât..

   — Ai dreptate - zise profesorul îndurerat. V-aş fi încă foarte recunoscător dacă aţi încerca cel puţin. Fireşte că iau asupra mea toate cheltuielile, căci în cursul anilor averea mea a sporit mult. An de an am dat de veste băncii unde îmi ţin banii că mai sunt în viaţă. Căci nădejdea nu s-a stins cu totul încă în sufletul meu.

   — Bine, domnule profesor, în ce mă priveşte, te ajut cu dragă inimă - zise Marian - şi sunt încredinţat că tovarăşii mei nu-şi vor precupeţi nici ei concursul.

   La încuviinţarea noastră, el urmă:

   — Acum e vorba să găsim un cât de mic punct de sprijin şi la asta trebuie să ne servească persoana servitorului: Era un hindus?

   — Se trăgea din Nepal, mai mult nu ştiu nici eu despre el. Un angajat la Calcutta cu puţin înainte de a începe expediţia.

   — Ştii din ce loc era?

   — Din Parsa.

   — Ah, ăştă e orăşelul din apropierea frontierei. Se afla în aşa numitul Tarai. Atunci trebuie să pornim într-acolo şi să-ncepem cercetările. Deoarece mai trebuie să rămânem aici până ce lordul îşi va fi venit niţel în fire, îl voi ruga pe domnul Brough să ne facă rost de recomandaţii către prinţul din Nepal. Nădăjduiesc să putem porni peste opt zile.

   — Minunat, exclamă profesorul cu bucurie. În vremea alta voi putea cere să mi se trimită din patrie o suma mai mare de bani. Vă mulţumesc din tot sufletul, domnilor.

   — Vrei să iei şi tigrul cu d-ta?

   — Nu, voi ruga pe prinţesă să aibă grijă de el. Ne-ar împiedeca foarte mult.

   Exact după opt zile pornirăm la drum. În a şasea zi, lordul scăpase de friguri şi ne spuse că, împreună cu servitorii săi, care sosiseră din Moirang, se va înapoia în Londra, căci aventurile prin care trecuse i-au tăiat pofta de India.

   Furăm nevoiţi să-i făgăduim că-l vom vizita când vom avea drum prin Anglia, dar ne dădu de înţeles că după mai mult timp se va înapoia poate, totuşi, în India. Şi atunci ne va găsi el dacă vom mai fi încă în ţară. În orice caz, ne rugă să ne scriem din când în când.

   Cu strângere de inimă ne luarăm rămas bun de la viteazul lord şi de la servitorii săi, căci nimic nu leagă mai mult pe oameni între ei ca primejdiile prin care au trecut împreună.

   Pe elefanţii luaţi din grajdurile prinţesei Sindia, călărirăm spre cel mai apropiat oraş mai mare.

   De acolo pornirăm cu trenul către Bettia, orăşelul de la hotarul Nepalului.

   Intr-o dimineaţă plina de soare pornirăm spre Parsa, fără sa bănuim ce aventuri ne aşteptau.

   — Despre asta, însă, cu alt prilej draga George, încheie doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 63

LUMI PLUTITOARE

   O FATĂ ÎN PRIMEJDIE.

   — PETRE, CE PLUTEŞTE ACOLO?

   Uriaşul privi în direcţia arătată, puse mina streaşină la ochii din pricina soarelui sclipitor şi răspunse:

   — Pare să fie o bucată de lemn, domule George. Hm... mi se pare însă că e zugrăvita sau te pomeneşti că soarele o face s-arate cu pete şi cercuri..

   — Nu e din pricina soarelui - zise George, care dusese la ochi ocheanul său - văd lămurit nişte zugrăveli barbare pe lemn.

   — Atunci să ştii că o furtună a năruit coliba vreunui insular şi a dus dărâmăturile cu ea, fu de părere Petre.

   — Las-o să plutească unde-o pofti, domnule George.

   Dar tânărul nu fu de aceeaşi părere. Submarinul se îndreptă dea curmezişul spre insula plutitoare de iarbă de mare şi ciudata bucată de lemn apărea tot mai lămurit prin ochean.

   — Petre - exclamă deodată a George şi prinse braţul Uriaşului - nu e o zugrăveală barbara, ci e un strigăt de ajutor în limba engleză: „Oameni buni, veniţi-mi în ajutor!" scrie pe ea. Petre, trebuie să pun neapărat mâna pe bucata aia de lemn.

   — Hm... eu însă n-aş vrea să ne apropiem prea mult de insula plutitoare, răspunse Uriaşul - mai bine să-l deşteptăm pe domnul căpitan. Desigur că nu ne va lua în nume de rău ci l-am trezit din somnul de după-amiază, când e vorba de ceva atât de însemnat.

   — Ba să-l lăsăm pe tata să doamnă, Petre - zise George - el a stat aproape toată noaptea în turn ca sa observe ciudata licărire de pe mare. Să tragem spre noi bucata de lemn, ca să vedem dacă strigătul de ajutor e serios. Sau numai o glumă.

   — Doar nu glumeşte nimeni cu de alde astea, mormăi Petre. De sigur că un om la mare ananghie o fi scris vorbele acelea pe bârnă. Să ştii că e aşa cum spun eu: vreun flux puternic o fi inundat o insulă şi un locuitor a izbutit să mai scrie repede cuvintele astea pe un stâlp al colibei sale. Dealtminteri n-are nici un rost, domnule George şi ne mai batem capul de bucata aia de lemn. Că tot nu-i mai putem ajuta celuia care a scris.

   — Poate, totuşi, Petre - stărui tânărul - te pomeneşti că mai e scris şi altceva pe lemnul acela, ce nu putem vedea de aici. Trebuie să-l prind.

   — Atunci o să fie nevoie să te foloseşti de o barcă de aluminiu şi va trebui să încetinim mersul vasului.

   Fireşte că aşa vom face.

   — Oh, bine c-ai venit; domnule Rindow - se adresă el primului ofiţer care tocmai urca în turn.

   — Vrei să fii bun să iei d-ta comanda şi cârma până voi fi prins eu bucata aia de lemn de pe insula aceea plutitoare de iarbă. E scris pe ea o chemare de ajutor în limba engleză, pe care aş vrea s-o cercetez mai de aproape. Cred că tata n-ar avea nimic împotriva, dacă „Dox"-ul s-ar opri în loc câtva timp.

   — Fireşte, dragă George şi căpitanul ar face la fel ca d-ta. Voi pune să se aducă îndată o barcă de aluminiu pe bord. De altfel, nu va fi prea lesne să pătrundem în insula plutitoare.

   — Trebuie să mergem la marginea de nord - zise George. Care privea încordat prin ochean.

   — Zăresc acolo o scobitură îngustă. Dacă intrăm într-unsa, ajungem aproape de lemnul acela.

   Rindow, duse şi el ocheanul la ochi şi zise:

   — Da, domnule George, ai dreptate; în felul aceste vei putea apuca bucata de lemn. Să nădăjduim că scrie mai mult pe ea, ca să putem stabili astfel de unde vine lemnul. Nu pare însă sa stea de mult pe mare. Ar fi trebuit, de fapt, să simţim într-un fel vreo furtună care ar fi bântuit în ţinutul acesta. Cred ca am dat iar de o taină, care ne va da mult de furcă, aducându-ne în primejdie.

   — Sa speram! se grăbi să răspundă George.

   — Ne apropiem tot mai mult de „Insula odihnei" a noastră, unde vom rămâne, de sigur, câteva săptămâni, în care timp va trebui să ne lipsim de aventuri şi primejdii. Ar fi putut până atunci să mai întâmpinăm niscaiva aventuri, ca să ne despăgubim pentru timpul de odihnă.

   — Ai gusturi cam ciudate - râse Rindow. Alţi oameni caută sa se ferească din calea primejdiilor, pe când d-ta le cauţi. Dar las că la toţi ne merge la fel. Cine s-a obişnuit odată cu aventuri şt primejdii, nu se va simţi niciodată bine cu o viaţa liniştită.

   Petre şi coborâse în submarin şi se înapoia după câtva timp însoţit de doi camarazi care duceau diferitele parţi ale unei bărci de aluminiu. Aceasta fu montată la repezeală şi lăsată pe apă..

   — Dar de ce iei puşca cu tine? întrebă Rindow pe Uriaşul care trecu pe lângă el. Bănuieşti vreo primejdie?

   — Eu am numai arareori presimţiri - răspunse Petre - dar atunci când le am se şi realizează. În familia mea sunt câţiva bătrâni care au darul să prevadă lucrurile. Tot aşa mi se întâmplă şi mie acum. Nu ştiu ce mă sileşte să iau puşca cu mine..

   Primul ofiţer căzu pe gânduri apoi dădu din cap şi zise:

   — Atunci să fim cu mare băgare de seama Petre, căci George al nostru e cam uşuratic de felul lui. Cine ştie ce e cu bucata aceea de lemn! Nu mă îndoiesc nicio singură clipă că e legata vreo primejdie de dânsa. Fii deci cu ochii în patru!

   George nu auzise nimic din ce vorbeau ei. Cobori sprinten în barca mica, de aluminiu, pe care Petre o îndepărtă apoi cu vâsla de lângă submarinul care stopase. Întâmplător, George zări puşca pe care Uriaşul o aşezase la îndemână pe banca din fata lui şi zise râzând:

   — Ei, Petre, ce-ai de gând să faci cu puşca? Crezi cumva că bucata aia de lemn e atât de primejdioasă?

   — Se poate să fie, răspunse Uriaşul, clătinând capul!

   — Cine ştie ce e ascuns în iarba aia de mare!

   — Oho! Iar vreo presimţire de-a voastră! zise George jumătate îngrijorat, jumătate în râs.

   — Om trăi şi-am vedea! răspunde Uriaşul.

   Mână repede barca în jurul capătului de nord al insulei plutitoare şi cârmi apoi în tăietura larga care înainta până aproape în mijlocul suprafeţei verzi. Cu ajutorul căngii, lungă de vreun metru şi jumătate, George izbuti să tragă spre sine şi să aducă în barcă o scândură de vreo jumătate metru lungime şi cel puţin cinci centimetri grosime. O întoarse şi exclamă surprins:

   — Petre, e într-adevăr uimitor! O fată a scris pe scândura asta, Ellen Bar... Din păcate, din numele de familie nu se pot desluşi decât primele trei litere. Ia ascultă ce scrie aici: „Sunt ţinută prizonieră pe o lume plutitoare, salvaţi-mă! Suntem pe o insulă cu munte înalt, mergem spre miazăzi. Ellen Bar..." Ce zici de asta? N-am făcut bine că am ţinut neapărat să pun mâna pe scândură?

   — Aşa e, domnule George, încuviinţă Uriaşul.

   Privi insă neliniştit în juru-i ceea ce-l făcu pe tânăr să întrebe:

   — Dar ce ai, Petre? Doar nu se vede acum nici un fel de primejdie!

   — Da, da, mormăi Uriaşul, în vreme ce scotea afară barca din canal. E adevărat că nu se vede nimic, dar nu ştiu de fie sunt atât de neliniştit. Poate să mă şi înşel, mai ştii?

   Cu toate astea el părea tot îngrijorat şi urma să privească mereu spre suprafaţa albastră a apei dinaintea insulei plutitoare. O briză uşoară se stârni deodată dinspre Miazăzi, întărindu-se cu o repeziciune uimitoare şi împingând afară barca din scobitura insulei. Petre fu chiar nevoit să vâslească cu putere ca să facă un ocol pentru ca barca să se înapoieze la submarin. În aceeaşi clipă, George striga agitat:

   — Petre, colo înainte s-a desprins o a doua bucată de lemn din iarba insulei.. Uite, e mânata repede spre nord. Mi se pare ca văd şi pe ea scria ceva. Vâsleşte repede într-acolo!

   Uriaşul cârmi imediat barca îndărăt, ţinând direcţia spre scândura împinsă mereu de briza tot mai tare. În curând, George putu s-o apuce, dar când vru s-o tragă în barcă văzu că se înşelase în ce priveşte greutatea ei. O răbufneala puternică de vânt împinse brusc barca înainte; George tocmai îşi încleştase mâinile de scândură, dar din pricina smuciturii fu zvârlit peste bord. Râzând, se ridică iar la suprafaţă şi făcu semne lui Petre, care în aceste câteva clipe fu împins cu vreo douăzeci de metri de locul acela. Uriaşul răsuci barca cu toată puterea, dar fu târât mai departe, căci vântul se stârnise cu adevărată furie.

   George se ţinu de scândură şi înotă cu braţul stâng spre barcă. Înainta însă încet de tot, căci scândura era grea şi-i îngreuia mişcările.

   Deodată auzi un răcnet al lui Petre, apoi văzu că Uriaşul se ridicase şi luase puşca din faţa lui. Fără să se întoarcă îşi dădu seama imediat că la spatele său pândea o primejdie; cu mult sânge rece dădu drumul scânduri şi începu să înoate cu putere spre barca salvatoare.

   Aşa dar, pajiştea plutitoare tot trebuie să fi adăpostit un oaspete primejdios. Presimţirea lui Petre se împlinise deci. Cu iuţeala fulgerului George privi îndărăt şi văzu că Uriaşul dusese puşca ia ochi. Un fior de gheaţă îi străbătu trupul căci, la mica distanţă îndărătul său, văzu coada unui rechin.

   Dihania trebuie sa se fi ascund sub iarba de mare şi căderea în apa a tânărului îi atrăsese atenţia asupra lui. După prima spaimă, George îşi recăpăta sângele rece; mai avusese el de-a face cu rechini, ba chiar omorâse odată unul numai cu cuţitul. Acum nu avea nicio armă, dar

credinciosul Uriaş îi va veni în ajutor, ştia el bine.

   Întorcând iar capul, tânărul fu scuturat din nou: de un fior, căci văzu un rechin-tigru numai la câţiva metri îndărătul său.

   Trei împuşcături la rând detunară din arma lui Petre; George auzi în spatele sau un plescăit puternic, privi înapoi şi văzu trupul vărgat al dihaniei zvârcolindu-se în apa care se înroşi de sânge, apoi rechinul grav rănit goni îndărăt spre adăpostul insulei plutitoare. George se întoarse imediat şi înotă iar spre scândură. O ajunse şi încleştându-se de ea înotă spre Petre care se apropia şi el după câteva minute, Uriaşul ridică scândura în barcă şi-l prinse pe George în braţe, trăgându-l înăuntru.

   — Îţi mulţumesc, Petre, ţipa tânărul, mişcat. Acum cred şi eu în presimţiri, deşt îmi băteam întotdeauna joc de ele.

   — Ei vezi! zâmbi Uriaşul.

   — Asta e un dar pe care-l au numai puţini oameni. Dar acum vezi cei cu scândura asta, domnule George. Ar fi păcat dacă te-ai fi vârât fără folos în primejdie.

   Tânărul se aplecă repede şi întoarse scândura pe partea cealaltă.

   — Aşa e, încă un strigăt de ajutor! Exclama el agitat - Aici scrie insă numai: „Ajutaţi-mă, Ellen Barri..." Aşa dar cunoaştem Încă două litere ale numelui ei de familie. Expresia „lume plutitoare" de pe scândura cealaltă e cam ciudata. Ce-o fi vrând să spună?

   Rindow urmărise cu groază primejdioasa aventură a lui George. În spaima lui, vesti îndată pe căpitan prin porta-voce şi Farrow, trezindu-se imediat, dădu buzna în turn.

   Sosi tocmai când rechinul rănit dispărea şi George apucase scândura. În câteva cuvinte, Rindow îi spuse cum stau lucrurile.

   — Drace! exclamă căpitanul.

   — Ce bine a făcut Petre că a luat puşca cu el, altminteri băiatul ar fi fost sfâşiat de dihanie. Aşadar, ne aşteaptă o nouă aventură! Am impresia că va trece iar mult timp până să revedem „Insula odihnei". Ce să-i faci, aşa ni se cam întâmplă nouă. Ar fi trebuit să ne obişnuim!

   — Sunt foarte curios, dacă George a găsit într-adevăr ceva de seama, zise acum Rindow. Cred insă că vom afla cu greu unde au fost zvârlite în mare scândurile acestea.

   — George face o mutră prea încrezătoare, zise Farrow, care privea prin ochean la barca ce se apropia: Am devenit şi eu foarte curios să văd ce scrie pe scânduri.

   George începu sa facă semne spre tatăl sau când fu la oarecare distanţă de submarin.

   — Tată - strigă el - trebuie să pornim spre Sud, după lumea plutitoare.

   — Lume plutitoare? repetă Farrow uimit şi-l privi pe Rindow. Ce vrea sa spună băiatul?

   — Sună ciudat, într-adevăr, încuviinţă primul ofiţer. George are noroc la astfel de lucruri neobişnuite.

   Barca de aluminiu se opri lângă submarin, George zvârli cele doua gânduri pe punte, apoi se urcă şi el. Păşi repede spre turn şi zise:

   — Tată, e într-adevăr ceva ciudat. O fată cu numele de Ellen Barri... se afla pe o „lume plutitoare" care merge spre Sud. Ia citeşte şi tu!

   Kard, care venise să-i ajute lui Petre la demontarea bărcii, ridică prima scândură găsită de George şi o arătă căpitanului.

   — Foarte ciudat! făcu Farrow.

   — Ce o fi vrut să spună scriitoarea acestor rânduri prin „lume plutitoare"? Sună atât de misterios încât îmi vine să cred că e o tălmăcire a unei expresiuni băştinaşe. Foarte probabil ca e vorba de o insulă formată din lemne plutitoare şi care colindă acum pe întinsul apei! Sau poate vreun: vapor care poartă numele acesta curios. Trebuie să pornim spre Sud, ceea ce vom face imediat. De insula cu muntele înalt nu va fi greu să dam. Dar de unde sa fi luat fata, sau femeia vopseau cu care a scris cuvintele? Nu prea cred ca pe o insula ca aceea pe care o presupun există existe vopsea cu ulei.

   — Doctorul ne va putea spune din ce e făcută această vopsea, zise George. E ciudat că: s-a ţinut în apa de mare. Dar probabil c-a fost mânată spre insulă vreo epavă, de pe care, s-a salvat şi vopsea cu ulei, odată cu alte mărfuri, de către locuitorii acestei lumi ciudate.

   — Ei da, asta ar fi o explicaţie, încuviinţă George - dar culoarea arată atât de ciudat incit nu-mi pot închipui lucrul acesta, Aha! Uite-l pe doctor. Va cerceta el cum stau lucrurile.

   II.

   ÎN CĂUTAREA INSULEI.

   DOCTORUL BERTRAM se arătă foarte interesat la vederea scândurilor. Zgârii cu cuţitul puţin din vopseaua cu care erau scrise literele, o examină cu băgare de seamă şi zise:

   — Pare să fie huma deschisă, amestecată cu răşină. Aşa se explică faptul că vopseaua nu s-a şters în apă. Prea mult timp nu s-arată să fi stat scândurile în apă, căci răşina e încă destul de proaspătă. Altminteri s-ar fi întărit mai mult.

   — Ce părere ai d-ta de expresia: „lume plutitoare"? întrebă căpitanul.

   —  Trebuie să fie o insulă mare plutitoare - răspunse doctorul. Bănuiesc că locuiesc şi băştinaşi pe ea, care i-au dat numele acesta. Scriitoarea acestor rânduri a tradus numele în englezeşte. Când vom găsi insula cu muntele înalt vom putea cerceta dacă întâlnim acolo şi băştinaşi, care ne-ar putea da o indicaţie.

   — Tot ce se poate - încuviinţă Farrow.

   — O insulă atât de mare cam presupun eu, nu va pluti atât de repede.

   — Totuşi e ciudat - zice George deodată, îngândurat.

   — Ce sa fie ciudat? întrebă căpitanul.

   Ma gândeam tocmai cum e cu putinţă ca insula - adică „lumea plutitoare" - sa plutească spre miazăzi, câtă vreme cele doua scânduri au fost mânate spre miazănoapte.

   — Ai dreptate! făcu căpitanul.

   — E o contrazicere pe care nu mi-o pot lămuri pentru moment. D-ta ce zici, doctore?

   — Nu e prea greu de lămurit, răspunse Bertram, care ştia de toate.

   — Insula plutitoare va fi stând adânc în apă şi un curent o va fi ducând pe dedesubt spre miazăzi, în vreme ce scândurile ce pluteau deasupra au fost mânate de vânt spre Nord... pentru ca George să le găsească.

   — Bravo! Asta e o lămurire cât se poate de bună - încuviinţă Farrow.

   — Tocmai în marea aceasta se petrec lucruri neobişnuite, printre care feluritele soiuri de curenţi joacă un rol însemnat. Poate avem noroc şi dăm încă înainte de a se insera peste insula cu muntele înalt.

   Farrow dădu comanda de continuare a călătoriei, cârmi submarinul spre Sud, apoi predase iar cârma lui Petre.

   — Mă duc să-mi urmez somnul întrerupt - zise el - poate că la noapte voi avea de lucru. Dacă vezi ceva deosebit, George, trezeşte- mă!

   — Da, tată, aşa voi face, făgădui tânărul. Oh, mă voi bucura atât de mult dacă vom găsi fata şi o vom salva. Fireşte că şi taina acestei lumi plutitoare mă interesează foarte mult Voi fi cu băgare de seamă, ca să nu mi se întâmple nimic.

   — Atunci e bine, zise Farrow, zâmbind - curiozitatea asta a ta îmi dă cel puţin siguranţa că vei fi într-adevăr cu băgare de seamă şi nu vei porni cu uşurinţă în cine ştie ce aventură primejdioasă. Chiar dacă nu pare să fie nici un pericol, dă-mi totuşi de veste îndată ce-ţi bate la ochi ceva.

   Căpitanul se înapoia liniştit în cabina sa. Petre urma să fie schimbat peste un ceas de Plundow, dar rămase cu George în turn. Taina asta părea că-i interesează, apoi ţinea neapărat să fie în apropierea tânărului.

   Ceas după ceas se scurse fără să fi întâmple nimic deosebit. Trecură pe lângă câteva insule, dar niciuna din ele n-avea pe dânsa un munte înalt. Seara se apropia, George începu să-şi piardă nădejdea şi se pregătea să rămână în turn şi peste noapte, ca să nu scape insula. Ceru să i se aducă şi cina sus, iar când căpitanul, odihnit, se ivi în turn, exclamă mirat şi vesel:

   — Dar bine, George, n-ai obosit încă? Ai stat tot timpul în turn ca să descoperi insula cu pricina? Mare interes trebuie să ai pentru ea! Ia te rog să te duci jos şi să te odihneşti câteva ceasuri! Te voi trezi îndată ce se va ivi insula cu pricina.

   — Nu vreau, tată, lasă-mă să rămân aici sus, se rugă băiatul.

   — Nu sunt de fel obosit şi apoi cred că insula se va ivi în curând.

   — Ai dreptate - încuviinţă căpitanul.

   — Tată, colo în fund se iveşte un punct negricios! strigă George în aceeaşi clipă. Să ştii ca e insula căutată de noi. La depărtata asta nu sar vedea o insulă dacă nu s-ar înălţa mult din mare, ceea ce mă face să cred că e vorba de creştetul muntelui.

   — Asta ar însemna că am ajuns la ţintă, răspunse Farrow.

   George duse ocheanul la ochi şi zise vesel:

   — Da, e într-adevăr un munte înalt. Să facem mai bine un ocol, căci mergem de-a dreptul spre el. Dacă o fi vreun om pe creştetul acestui munte, ne-ar putea zări îndată.

   — Ai dreptate, trebuie să facem un ocol şi încă mare, răspunse căpitanul şi făcu un semn lui Petre.

   Acesta cârmi îndată vasul spre răsărit. Era de-ajuns ca numai. Muntele să rămână în raza vederii, fără ca submarinul să poată fi zărit de pe insulă.

   Rindow şi Brun, cei doi ofiţeri ai „Dox"-ului, veniră sus şi săriră pe punte; la fel făcură Hagen şi doctorul Bertram.

   Acesta din urmă care pe lângă atâtea alte ştiinţe se pricepea şi în grafologie, susţinu că scrierea de pe scânduri aparţinea unei fete foarte tinere. Să fie vorba oare de nişte bandiţi care fură fete? Dar cum să-şi desfacă ticăloşii marfa prin mările astea îndepărtate de lumea civilizată?

   În vreme ce submarinul trecea în goană pe dinaintea insulei cu muntele înalt camarazii schimbau păreri între el fără să ia de la ochii ocheanele, cercetând cu luare-aminte zarea.

   După câteva minute urma să se întunece, căpitanul vroia insă să se folosească şi de timpul acesta scurt îşi memorizase bine direcţia unde se afla insula cu muntele îndărătul submarinului şi era încredinţat că o va descoperi chiar în întinerea cu simţurile sale de orientare dezvoltate.

   George ardea de nerăbdare şi privea ţintă înainte, dar nu putu descoperi nici urmă, de „lume plutitoare". Dezamăgit lăsă jos ocheanul, tocmai când se întunecă brusc.

   — Îndărăt! comandă căpitanul.

   — Dacă avem noroc, vom putea vedea şi prin întuneric semne de viaţă pe insula cu muntele înalt; vom debarca atunci ca să luăm la cercetări pe băştinaşi. Altminteri va trebui să rămânem în aproprierea insulei până se va lumina de ziuă.

   — Ca în vremea asta, „lumea plutitoare" să se îndepărteze tot mal mult spre miazăzi - zise George - şi cine ştie dacă din pricina acestei pierderi de timp nu vom sosi prea târziu.

   — Atunci nu vom avea nicio vină - răspunse căpitanul - vom fi făcut tot ce a fost cu putinţă. Tu mai cu seamă, George, ţi-ai primejduit viaţa ca să scoţi din apă scândurile cu pricina. Nu va trebui, deci, să ne facem imputări daca va fi să nu găsim „lumea plutitoare". Eu, totuşi, cred că vom avea noroc, căci până acum ne-a reuşit tot ce-am întreprins, printre care au fost lucruri şi mai grele ca asta de acum.

   Tot vorbind, căpitanul cârmi vasul, îndreptându-se spre Nord, spre insula cu muntele înalt. Zece minute vasul aluneca pe mare cu iuţeală, apoi căpitanul dădu comanda în sala maşinilor să se reducă viteza la jumătate. Insula cu muntele trebuia sa fie în apropiere şi dacă se aflau într-adevăr locuitori pe acolo, ar fi putut auzi zgomotul motoarelor, dacă acestea ar fi funcţionat în plin.

   Toate privirile erau acum îndreptate înainte, ca să străbată întunericul. Luna nu răsărise încă.

   — Colo se zăreşte o lumină! strigă George deodată. Uite încă una. O, par să fie focuri de lagăr. Tată, sunt sigur ca vom găsi un sat în care vom căpăta informaţii privitoare în ceea ce ne interesează.

   — Sa sperăm, răspunse căpitanul. S-ajungem mai întâi la insulă şi apoi vom vedea - motoarele la un sfert, strigă el în porta-voce.

   Cu viteză mult redusă „Dox"-ul înainta mai departe. Căpitanul cârmea direct spre punctele luminoase care sclipeau înaintea lor. Pe măsură ce submarinul se apropia, ele sporeau, ceea ce era o dovadă că pe ţărmul insulei se afla un sat întins.

   După cinci minute, se şi puteau vedea prin ocheane făpturi negricioase, care forfoteau în lumina vie a focurilor de lagăr. Şi cu cât submarinul se apropia mai mult de insulă, cu atât mai lămurit se vedeau amănuntele.

   Plaja pe care ardeau focurile era lată de cel puţin treizeci de metri, începeau apoi tufe şi copaci, printre care erau construite colibe. Îndărătul lor se înălţa muntele.

   — E un sat mărişor, zise Rindow căpitanului. Dacă locuitorii or fi porniţi împotriva străinilor, să ştii că vom avea de furcă. Sunt oameni înalţi şi vânjoşi, după cât se poate vedea.

   — La asta m-am gândit şi eu, încuviinţă Farrow. Nădăjduiesc însă că ivirea noastră pe întuneric şi mai cu seamă înfăţişarea deosebită a vasului nostru, le va vâri o spaimă superstiţioasă în oase. Colo, la dreapta, lângă locul cel mare, stă de sigur căpetenia cu sfetnicii săi - văd o distanţă între el şi celelalte focuri. Trebuie să căutăm să debarcăm tocmai în faţa acestui foc, pentru ca tovarăşii noştri de pe punte să aibă posibilitatea de a-i ţine la respect, în primul rând pe căpetenie şi pe cei mai de seamă dintre oamenii tribului.

   Căpitanul ordonă să se încetinească şi mai mult iuţeala vasului. Acesta se apropia până la o sută de metri de ţărm şi doctorul Bertram se uită cu interes prin ochean la locuitorii care nu bănuiau nimic. Apoi explică lui George, care stătea lângă el:

   — Sunt polinezieni, cu care mă voi putea înţelege bine. Par să fie paşnici, după cât pot judeca din înfăţişarea lor.

   Căpitanul dădu comanda să stopeze cu totul motoarele. „Dox"-ul va avea încă destulă forţă - în virtutea inerţiei - ca să alunece până la ţărm. Căpitanul vroia să se ivească pe neaşteptate, ca să facă impresie asupra băştinaşilor.

   Planul său izbuti în totul. Marea era destul de adâncă până la ţărmul care cădea drept în jos, pentru ca vasul să se poată apropia de tot. Abia când nisipul scârţâi sub tălpoaia submarinului, fu trezită atenţia băştinaşilor.

   În aceeaşi clipă se auziră strigăte de spaimă. Nici nu era de mirare, căci oamenii vor fi crezut în primul moment că s-a ivit vreun monstru marin.

   Căpetenia şi sfetnicii lui rămaseră însă liniştiţi la locurile lor, căci erau cel mai aproape de ţărm şi n-ar fi putut fugi atât de repede ca ceilalţi: băştinaşi.

   Doctorul strigă îndată cât putu mai tare:

   — Căpetenie, venim ca prieteni.

   Bătrânul se ridică tremurând - avea o statură impunătoare - şi răspunse prin câteva cuvinte.

   — Îi suntem bineveniţi - tălmăci doctorul, mulţumit. Putem cobori fără teamă pe uscat, dar trebuie, fireşte, să fim cu băgare de seamă.

   — Se înţelege de la sine, dragă doctore, răspund căpitanul.

   — O parte din tovarăşii noştri trebuie să rămână de pază la prora submarinului, cu armele pregătite, în vreme ce noi vom sta de vorbă cu căpetenia şi supuşii săi. Dragă Rindow, te aş ruga să rămâi pe vas şi să iei comanda, ocrotindu-ne.

   — Fireşte că voi rămâne, domnule căpitan - răspunse primul ofiţer.

   — Voi chema îndată sus pe camarazii cei mai vrednici de încredere. Sunt de părere să luăm şi granate cu gaze, căci acestea; se pot folosi mai bine ca armele de foc.

   Fiecare din noi va lua câte două granate din acestea, hotărî Farrow.

   — Pe uscat merge doctorul Bertram, George, Petre şi eu. Suntem destui.

   — Petre, adu repede sus opt granate - pentru noi. D-ta, dragă doctore, spune căpeteniei că vom veni îndată. Ce zici. Să-i ducem vreun dar?

   — M-am gândit şi eu la ăsta, poate vreo oglinjoară, propuse doctorul.

   — Cu astfel de fleacuri îi câştigi pe sălbatici. Voi jertfi oglinda mea de bărbierit pentru scopul acesta; ea va face o impresie şi mai mare dat fiind că măreşte imaginile.

   Bertram strigă căpeteniei câteva cuvinte, apoi coborî repede înăuntrul vasului ca s-aducă oglinda. În vremea asta, sosiră sus cei zece marinari aleşi de Rindow şi-şi luară posturile la prora submarinului.

   Petre Uriaşul veni cu cele opt granate cu gaze, urmat de doctorul Bertram cu oglinda de bărbierit. Căpitanul, George, doctorul şi Petre îşi vârâră în brâu câte două granate, apoi încălecară parapetul şi săriră pe ţărm.

   Doctorul ţinu oglinda înaintea lui, prinse în ea lumina focului şi-o îndreptă în faţa căpeteniei, care privi cu teamă şi nehotărât în raza aceasta ciudată. Bertram vorbi cu el şi acum camarazii îl putură pricepe foarte bine, căci se folosea de un dialect care era înrudit cu limba malaieză. Aproape toate limbile polineziene se aseamănă cu malaieza Asiei de sud-est.

   — Căpetenie, îţi aduc un dar însemnat, care îţi va face bucurie şi prin care vei câştiga totodată respectul tribului tău, începu doctorul.

   Curios, totuşi cu oarecare teamă, căpetenia luă oglinda şi privi în ea. Probabil că mai văzuse el oglinzi, dar una ca asta, care mărea imaginile, îi era necunoscută. Căci după ce aruncă o privire într-unsa se dădu speriat înapoi şi strigă îngrozit:

   — Oh, asta e vraja, capul mi se umflă.

   — E într-adevăr vrajă - răspunse doctorul - dar nu-ţi poartă gând rău. Numai duşmanilor tăi le va dăuna. Ia-o fără teamă, căci duhurile care sălăşluiesc într-unsa îţi sunt binevoitoare.

   Căpetenia se mai uită odată în oglindă, aşeză apoi sticla poleită lângă el şi anume cu faţa în jos, apoi începu să-şi pipăie capul, ca să se încredinţeze dacă e tot cum îl ştia el.

   Cei patru camarazi abia îşi puteau stăpâni râsul. Felul cum procedase doctorul era cât se poate de înţelept. Căpetenia se va feri acum să făptuiască ceva duşmănos împotriva acestor sălbatici care veniseră cu un vas atât de ciudat şi care aveau lucruri vrăjite atât de misterioase.

   — Străinule, îţi mulţumesc, zise acum sălbaticul. Eu sunt căpetenia

Tonda, care domneşte peste, această insulă. Darul tău pare să fie de mare preţ. Ce vrei să-ţi dau în schimb?

   — Nu cer nimic - răspunse doctorul, spre mirarea celuilalt.

   — Noi am venit să ne încălzim puţin la focurile voastre, apoi pornim iar la drum. Obiectul vrăjit pe care ţi l-am dat devenise neliniştit când ne-am apropiat de insula ta şi atunci am ştiut că vrea la tine. Foloseşte- te de el cu rost şi atunci îţi va aduce noroc.

   III.

   TAINA MUNTELUI.

   CĂPITANUL ZÂMBI MULŢUMIT. Tonda aruncă iar o privire bănuitoare spre oglinda de lângă el, apoi se dădu, neliniştit, ceva mai la o parte.

   — Îţi mulţumesc încă-odată, străinule - zise după aceea, plin de demnitate - dar nu pot primi un dar atât de mare, fără să-ţi dau în schimb un semn al prieteniei mele. Dă-mi timp să mă gândesc ce pot să-ţi dau.

   Căpitanul îi şopti atunci lui Bertram:

   — Doctore, spune-i că vrei să capeţi în schimb o informaţie asupra „lumii plutitoare". Asta are acum cea mai mare valoare pentru noi.

   — Voi încerca să-i lămuresc despre ce e vorba, răspunse doctorul.

   Chibzui câteva clipe, apoi zise lui Tonda:

   — Căpetenie, eu am multe comori şi multe lucruri vrăjite şi nu vreau să iau de la tine nimic la care ţii. Dar poţi totuşi să-mi faci un dar, care nu te costă mult. Aş dori să aflu ceva, care-ţi este cunoscut, poate şi dacă mi-o spui, ăsta sa fie darul tău.

   Chipul căpeteniei se însenină. O simplă informaţie nu-l costa nimic şi asta însemna ca dobândise foarte ieftin obiectul acela vrăjit.

   — Întrebă, străinule, zise el. Îţi voi spune tot ce ştiu. Dar se şi poate să nu fiu în stare să-ţi dau un răspuns.

   — Atunci dorinţa ta de a-mi răspunde să fie darul pe care vrei să mi-l faci, îi linişti doctorul.

   — Îmi poţi spune dacă ai văzut aici, lângă insula ta, o altă insulă, care plutea spre miazăzi? Sau îţi este cunoscut numele „lume plutitoare"?

   Efectul acestor întrebări fu surprinzător. Tonda tresări, iar ceilalţi bătrâni, care până atunci stătuseră ca nişte statui lângă foc, făcură gesturi de spaimă.

   După puţin timp, căpetenia se linişti, se gândi apoi câteva minute în tăcere şi în cele din urmă zise încet:

   — Străinule, ceea ce ceri de la mine e un dar mare. E vorba aici de o vrajă care poate fi mai puternică decât aceea pe care mi-ai adus-o tu. Nu vreau însă să zici că Tonda ia daruri degeaba. Eu însumi nu-ţi pot spune taina; urmaţi-mă, vă voi duce la Mali-Mali, vrăjitorul nostru, el vă va istorisi ce ştie despre ea.

   Bătrânul se ridică liniştit şi se îndepărtă de foc. Doctorul şi George îl urmară îndată, în vreme ce căpitanul se ridică încet şi şovăi.

   — Hai şi d-ta, îi strigă doctorul peste umăr. Nu există nicio primejdie. Căpetenia se preface numai, ca să sporească valoarea darului său. Păcat că n-am adus un dar şi pentru vrăjitor, dar îi voi făgădui unul. Fireşte, cu încuviinţarea căpeteniei.

   Farrow îi urmă şi el acum, dar cu şovăială, căci tot nu putea să-şi învingă încă bănuiala care i se trezise în suflet. De ce se speriase el şi sfetnicii săi, când doctorul amintise de „lumea plutitoare?" Trebuia să fie o taină mare la mijloc, a cârd dezlegare putea fi legată de primejdii.

   Se linişti insă curând şi păşi mai repede, aşa îi ajunse pe doctor şi George înainte ca aceştia, împreună cu căpetenia, să fi ajuns la brâul de tufe şi copaci care se întindea la poalele muntelui. Tonda păşi spre un loc al păduricii unde nu ardea nici un foc de lagăr şi nu se vedea nicio colibă.

   — Doctore zise căpitanul - întreabă-l, te rog, pe bătrân cât mai avem de mers. Nu ştiu de ce, dar lucrul mi se pare cam suspect.

   La întrebarea lui Bertram căpetenia se-ntoarse şi răspunse calm:

   — Mali-Mali locuieşte într-o peşteră a muntelui, unde vom ajunge după ce vom fi trecut de tufe.

   — N-are ce să fie primejdios - zise doctorul - şi în, definitiv, îl avem pe bătrân înaintea noastră; va fi ştiind el că e pierdut dacă vom observa ceva ce ne dă de bănuit.

   — Hm... eu l-aş chema mai bine pe Brun cu câţiva camarazi pe uscat, zise iar căpitanul. În felul acesta am avea, cel puţin o acoperire din spate. În orice caz să-i dăm de veste lui Rindow.

   Se-ntoarse şi-i strigă primului ofiţer că se duce să facă o vizită vrăjitorului tribului. Îi spuse să intervie fără nici o zăbavă îndată ce va observa vreo primejdie. Abia acum cei patru tovarăşi îl urmară pe bătrân, care se oprise la marginea păduricii.

   O potecă îngustă şi întortocheată şerpuia prin desiş. George, care mergea în spatele căpeteniei, aprinse îndată lampa de buzunar. Se miră în sinea lui că Tonda nu părea deloc surprins de lumina asta ciudată ce cădea din mina unui străin, căci nici nu se-ntoarse când snopul de raze trecu pe dinaintea lui.

   Brâul de verdeaţă, din care se-nălţau palmieri în grupuri strânse, era larg de vreo patruzeci de metri, apoi venea o fâşie de vreo trei metri lăţime, formata numai din stâncă pleşuvă. Abia după aceea începea iar

vegetaţie, fără nici un copac însă.

   Fâşia asta stâncoasă era netedă şi umedă şi doctorul găsi imediat explicaţia faptului:

   După fiecare ploaie, apele din munte se scurg în jos, de aceea nu s-a putut aşeza aici pământ şi nici vegetaţie. E interesant pentru cercetător.

   Mie unul mi-ar fi mai plăcut să mă văd înapoi pe submarin, căci, drept să vă spun, am din ce în ce mai puţină încredere în bătrânul ăsta, răspunse căpitanul De ce nu s-a mirat când George a aprins lampa de buzunar? Asta mă face să cred că a venit adesea în atingere cu albi. Eu bănuiesc că Tonda se află în raporturi strânse cu „lumea plutitoare".

   Căpetenia trecuse de fâşia stâncoasă şi dispăru între tufişurile care se-ntindeau în susul muntelui. Lampa lui George lumină continuarea potecii înguste, care după câţiva metri făcea un cot ascuţit.

   — Acolo se opri şi zise:

   — O, Mali-Mali, au venit străini care întreabă de „lumile plutitoare". Răspunde-le tu, căci aşa le-am făgăduit.

   — Aha, vorbeşte de „lumi plutitoare", devine din ce în ce mai interesant, şopti căpitanul.

   Cei patru camarazi se opriseră la începutul potecii înguste. George ţinea îndreptată lumină lămpii asupra căpeteniei. Aşa că nu li se putea întâmpla nimic.

   Se scurseră câteva minute, apoi Tonda se dădu în lături şi făcu loc unei făpturi înalte, sulemenită ciudat şi împopoţonată. Vrăjitorul părea o arătare care ar fi înspăimântat pe cei slabi de îngeri.

   Ceea ce îi dădea o înfăţişare grozavă nu erau numai sulemenelile barbare, ci şi podoabele ce şi le atârnase, cum ar fi oase, lilieci uscaţi şi broaşte. Râmase câtva timp cu privirea aţintită în lumina orbitoare, pe care George o ţinea îndreptată asupra lui şi în cele din urmă întrebă cu un glas care părea să vie din mormânt:

   — Străinilor, cine v-a trădat taina?

   — Vraja mea mi-a şoptit-o şi tot ea m-a îndemnat să vin încoace, răspunse doctorul, calm.

   Surprins, vrăjitorul holbă ochii şi făcu un gest cu mâna. După o pauză cam lungă începu să mormăie nişte cuvinte pe care nici doctorul nu le pricepu, dar deoarece dădea din mâini ca un ieşit din minţi, camarazii îşi ziseră că erau formule de invocare a vreunor duhuri. După ce sfârşi, zise:

   — Străinilor, am domolit duhurile mele; ele nu mai sunt mâniate că aţi vrut să cunoaşteţi taina. Haideţi, să nu vă fie teamă de grozăviile pe care le veţi vedea, căci vraja mea vă ocroteşte.

   Cei patru camarazi erau cam surprinşi că vrăjitorul se-ntoarse şi păşi înainte, la fel cum făcuse mai înainte căpetenia. Pe când Tonda se mai vedea încă, el desfăcu tufa care includea, probabil, poteca în partea de sus. Îndărătul deschizăturii se arătă acum o altă potecă. Ce părea să ducă sus la munte.

   Vrăjitorul o luă înaintea căpeteniei, prin tufiş. Tonda îl urmă imediat, fără s-arunce măcar o privire celor patru camarazi.

   — Cred că-i putem urma fără teamă, şopti doctorul. Se pare că ştiu într-adevăr ceva despre „lumile plutitoare", dar vor să dea lucrului o astfel de înfăţişare încât să cred că mi se face un dar preţios.

   — Mie nu-mi prea place ce se petrece, răspunse Farrow. Totul e prea ciudat şi nu pot scăpa de un simţimânt de nelinişte. Eu îl socot pe Tonda ăsta un mare şarlatan, amestecat într-un fel oarecare în taina primejdioasă a „lumilor plutitoare", Cine ştie ce se ascunde aici. De aceea aş fi de părere să ne-ntoarcem şi să aducem întăriri.

   Dar George, curios din fire şi desfăcuse tufa luminând cu lampa dea lungul potecii. Deodată strigă îndărăt, înăbuşindu-şi glasul:

   — Tată, la câţiva paşi mai încolo muntele are o crăpătură mare, în care tocmai au dispărut Tonda. Şi vrăjitorul. Haideţi, n-are ce să fie primejdios, poate vedem într-adevăr lucruri interesante, după cum ne-a făgăduit vrăjitorul.

   Se strecură prin frunziş, fără s-aştepte răspuns şi doctorul, care era şi el dornic să afle lucruri noi, îl urmă imediat. Farrow se văzu silit să-i urmeze şi el, dar înainte îi spuse lui Petre, care venea în spatele lui:

   — Petre, nu lăsa revolverul din mână şi trage îndată ce ţi se va părea ceva suspect. Păcat, aş fi trebuit să-i spun lui Rindow să slobozească imediat câteva granate pe munte, de îndată ce ne vom fi folosit de pistoalele noastre. Ei, acum e prea târziu, însă, să nădăjduim numai că vom izbuti să ieşim din munte.

   Se strecură repede prin frunziş şi-l mai văzu pe doctor făcându-se nevăzut în crăpătura de stânca ce se afla la vreo cinci metri depărtare. Scoasa lanterna de buzunar şi o aprinse, constatând cu mulţumire că tufele de ambele, laturi ale poteci nu erau atât de dese încât nu se putea să fie ascunşi acolo sălbatici, care să-i atace, la un moment dat.

   Când căpitanul ajunse la crăpătură, văzu că un gang îngust, de înălţimea unui om, ducea drept înăuntrul muntelui. Poate că natura însăţi săpase gangul acesta, dar acum pământul de sub picioare şi pereţii erau atât de netezi încât se cunoştea de la prima vedere că era la mijloc mâna omenească.

   Pe de altă parte însă, nu era de crezut că polinezienii aceştia să fi fost în stare de o astfel de lucrare, care părea să dateze de veacuri Poate că vreun popor cultivat locuise pe insulă, care putea să fi fost şi mai mare, înainte ca oceanul nesăţios să fi înghiţit părţi însemnate de uscat. Cu mult înaintea lui Farrow îl văzu pe doctor şi pe George, ale căror lămpi luminau făptura căpeteniei, care se afla la vreo treizeci de metri de căpitan.

   Asta îi păru suspect căpitanului. Cei doi sălbatici trebuiau, abia ajunşi în gang, să-şi fi iuţit mult paşii, altminteri n-ar fi putut fi încă atât de departe. Pricina acestei grabe nu putea fi insă decât vreo viclenie pusă la calce şi asta însemna primejdie?

   Farrow o luă la picior, până îl ajunse din urmă pe George. Petre venea după el. Un bubuit asurzitor îi făcu să se înspăimânte. Se întoarseră cu iuţeala fulgerului şi văzură întâi un nor sclipitor de praf, apoi observară că un bloc de stâncă închidea cărarea.

   Petre vru să alerge îndată într-acolo ca să încerce cu puterea sa de uriaş să îndepărteze închizătoarea aceasta, dar Farrow îl opri.

   — Repede înainte, trebuie să-i ajungem pe căpetenie şi pe vrăjitori Nu trebuie să ne scape în nici un chip, altminteri suntem pierduţii.

   Când îşi întoarseră însă din nou privirile, cei doi ticăloşi dispăruseră. Cu toate astea prizonierii o luară în goană înainte şi ajunseră curând la locul unde cei doi fuseseră văzuţi în urma. Atunci George care o luase înainte, se opri brusc din fugă şi strigă; „îndărăt" şi se aruncă înapoi. Izbindu-l pe doctor care îl prinse imediat în braţe.

   Asta a fost salvarea celor doi camarazi. Petre; care auzise strigătul tânărului, îl înhăţă imediat pe căpitan şi se trase înapoi cu el, iar Farrow mai izbuti să apuce braţul stâng al doctorului, pe care-l ţinu astfel împreună cu George.

   — Daţi-vă puţin îndărăt! strigă George. Sunt cu un picior deasupra unei prăpăstii.

   Petre trase puţin pe căpitan, aducându-i în siguranţă pe toţi. George păşi iar puţin înainte, apoi lumină cu lampa. Zăriră cu spaimă o prăpastie largă de vreo trei metri, cu pereţii aplecaţi şi al cărei fund nu-l puteau vedea la lumina lămpilor.

   George lumină repede peretele care cădea în adâncime, direct în faţa lui. Dar acesta era atât de neted, încât cei doi sălbatici s-ar fi putut cobori pe el în jos. Peretele de peste drum avea crăpături şi ieşituri, însă acestea erau atât de neînsemnate încât un om abia s-ar fi putut folosit de ele.

   — De sigur c-au sărit în jos - îşi dădu cu părerea George.

   — Nu ne va rămâne altceva de făcut decât să-i urmăm.

   — E drept, aici nu putem rămâne, zise căpitanul. Înapoi nu vom izbuti s-ajungem în nici un caz, căci nu vom putea sa dăm la o parte piatra pe care au pus-o la intrare. Aşa dar trebuie să mergem mai departe. Dar acum fii cu mare băgare de seamă, George, căci e foarte cu putinţă ca să mai fie şi alte asemenea capcane, ca acea dinaintea

noastră.

   Cei patru camarazi merseră o bucată înapoi, ca să-şi ia vânt, apoi George sări cel dintâi peste crăpătura largă. Unul după altul săriră şi ceilalţi tovarăşi şi ajunseră cu bine dincolo.

   — Asta e o săritură frumoasă, zise doctorul. Aceşti doi sălbatici bătrâni trebuie să fie încă destul de îndemânateci. Zău sunt curios dacă vom avea prilejul să vedem acum lucrurile alea grozave de care ne vorbea vrăjitorul.

   — Le-am fi văzut cu siguranţă dacă ne-am fi prăbuşit în râpa asta, zise căpitanul - fii cu băgare de seamă, George!

   — Da, tată, mă aştept acum la toate surprizele cu putinţă, răspunse George.

   — Voi fi cu multă băgare de seamă, poţi fi liniştit în privinţa asta.

   Cu băgare de seamă şi totuşi repede porniră de-a lungul gangului. Observară îndată că acesta se lăsa pe pantă şi făcea o cotitură la stânga, părând aşadar că se adâncea spre mijlocul muntelui. Merseră tot mai departe, apoi gangul făcu deodată o cotitură bruscă; George abia trecu de dânsa că se şi opri brusc. Priveliştea care-i se înfăţişă avea ceva atât de sinistru şi înfiorător încât nu era de mirare ca spaima îl ţintui în loc. În faţa lui se afla o încăpere rotundă, ai cărei pereţi erau acoperiţi cu chipuri ciudate, cioplite în piatră. De jur-împrejurul pereţilor stăteau înşiruite mumii omeneşti, cu veştminte străvechi şi ciudate.

   — Dumnezeule sfinte, parc-ar fi criptele vechilor Aztecii - exclamă doctorul, care era în spatele lui George. Am impresia că ne aflăm în mausoleul lui Montezma, zău aşa! Acum pricep de ce vorbea bătrânul vrăjitor de lucruri fioroase. E interesant de tot!

   — Eu sunt de părere că am putea examina cu alt prilej locul acesta interesant, dacă vom mai ieşi în viaţă de aici - zise căpitanul.

   — Aceste mumii străvechi s-au conservat atât de bine numai. Prin faptul că aerul e aici lipsit de curenţi şi uscat Aşa dar n-o fi nici măcar vreo uşă secretă prin care să poată pătrunde o boare de aer.

   — Dar unde să fi rămas cei doi sălbatici? întrebă doctorul. Nu se poate să nu existe o ieşire. În orice caz, sa căutăm.

   Ai dreptate, încuviinţă căpitanul.

   — Ia d-ta cu George partea dreaptă, iar eu cu Petre vom începe aici, pe stânga.

   Cei patru prizonieri cercetară cu cea mai mare atenţiune pereţii şi terenul acestui cavou ciudat. Curând căpitanul observă că doctorul se interesa mai mult de mumii decât de ieşirea din cavou. Ştia, de altfel că pătimaşul cercetător ar fi vrut din toată inima să ia cu sine una din mumiile uscate. Într-adevăr, doctorul Bertram tocmai examina o mumie care se păstrase foarte bine, când exclamă uluit:

   — Solul se miş...

   Mai mult nu izbuti să spună. Un zăngănit ascuţit răsună în încăpere şi camarazii priviră năuciţi în spre mijlocul acesteia; pe podeaua netedă scânteiau cioburi de sticlă colorată. Într-o clipă încăperea se umplu cu un fum subţire, care se îngroşa văzând cu ochii.

   — Afară, repede, afa...

   Nici căpitanul nu izbuti sa-şi sfârşească vorba, căci trebui să se ţie repede cu mâna de perete ca să nu cadă. Din pricina ameţelii ce-l cuprinsese. Căută cu toată puterea să-şi păstreze luciditatea, văzu pe doctorul Bertram prăbuşindu-se, apoi lângă el pe uriaşul Petre, până ce în cele din urmă. Alunecă şi el la pământ, pierzându-şi cunoştinţa.

   IV.

   ENGLEZUL MISTERIOS.

   CÂND GEORGE DESCHISE OCHII, fu orbit de o lumină vie. Închise repede pleoape la loc şi începu să chibzuiască. Şi încetul cu încetul îşi aduse aminte de ce se întâmplase. Fuseseră surprinşi în cripta mumiilor de un gaz ameţitor, care-i culcase la pământ.

   Cu multă băgase de seamă încercă să-şi mişte mâinile, dar băgă îndată de seamă că era legat. Crăpă puţin pleoapele şi văzu ca un foc viu ardea la picioarele sale. Acest foc lumina capul lui Tonda, al vrăjitorului şi ale altor patru sălbatici care stăteau muţi şi ţepeni în semicerc, de partea cealaltă a focului.

   George privi cu coada ochiului la dreapta şi la stânga şi-i văzu pe camarazi stând nemişcaţi. Îşi aminti acum că el se prăbuşise cel din urmă; poate că fumul otrăvitor nu avusese un efect atât de puternic asupra lui, căci fără voie îşi ţinuse răsuflarea când văzuse pe camarazi căzând la pământ.

   De aceea se şi trezise cel dintâi, de sigur, dar se hotărî să facă pe leşinatul. Poate izbutea să afle ceva de la potrivnicii aceştia vicleni.

   Într-adevăr, într-un târziu auzi pe unul rostind în englezeşte:

   — Tonda, când se vor trezi?

   Căpetenia întoarse pe jumătate capul spre locul de unde venise glasul, apoi răspunse într-o englezească stâlcită:

   — Trebuie să se trezească curând, stăpâne. Vrei să-i iau la rost?

   — Nu, căci înainte de moarte nu trebuie să ştie că eu sunt aici. Nu cumva să le vorbeşti în limba mea. Întreabă-i numai de unde au aflat despre „lumile plutitoare".

   — Da, stăpâne, aşa voi face. Apoi vom primi sticlele colorate cu apa aceea?

   — Fireşte, ştiţi doar că eu mă ţin de cuvânt.

   George pricepu că englezul acesta îi cumpărase pe sălbateci în schimbul alcoolului. Nădăjduia sa mai afle ceva cu privire la lumile plutitoare, dar, din nefericire, în clipa aceasta se mişcă Petre Uriaşul. Încercă să se ridice, căzu Insă îndărăt pe spate şi scoase o înjurătură.

   După câtva timp Uriaşul deschise ochii şi mormăi:

   — Care va să zică tot am ajuns în iad, după cum îmi proorocea mereu bietul meu profesor.

   Un hohot de râs al doctorului îl întrerupse. Poate că şi doctorul îşi recăpătase, de câtva timp cunoştinţa şi-l auzise fi el pe englez vorbind. Asta o dovedea hohotul sau de râs. De altfel, vorbele Uriaşului sunaseră atât de comic; încât şi George trebui să se stăpânească patru a nu izbucni în râs.

   — Dar bine, Petre; ăştia sunt doar căpetenia Tonda eu vrăjitorul şi sfetnicii lor. Le-am picat în capcană; n-aş fi crezut că sălbaticii aceştia au şi bombe cu gaze... I-ascultă, Tonda - se adresă el apoi căpeteniei în limba lui - să ştii că o să vezi pe dracu. Sau poate nu crezi că tovarăşii noştri vor veni în curând? Nu ţi-e teamă de vraja noastră?

   Tonda rânji, apoi răspunse liniştit:

   — Ceilalţi străini s-au dus pe-aci încolo. Oamenii mei au aruncat cu pietre în vapor, de pe deal. Eu le-am strigat că cei patru străini şi-au pierdut viaţa în munte. Veţi muri acum. Dar de unde ştii de lumii străine?

   Din răspunsul pe care i-l dădu doctorul, George află că şi acesta ascultase ce spusese englezul:

   — Dar bine, Tonda, crezi tu într-adevăr că-ţi voi trăda ţie taina mea? Ce crezi că nu ştiu eu că tu însuţi ai vrea să cunoşti secretul lumilor plutitoare? N-ai să-l afli însă. Pentru asta ar trebui să-ţi viu eu în ajutor.

   Bătrânul se frământă neliniştit pe locul sau. Uneori întorcea capul, de parcă s-ar fi aşteptat să-i spună englezul ce are de făcut Dar acesta stătea ascuns în umbră şi se ferea să scoată un cuvânt.

   — Lasă că descopăr eu taina, zise doctorul Pe „lumile plutitoare" se capătă apa aceea care arde ca focul. E atât de multă acolo că poţi bea o viaţă întreagă şi nu se mai isprăveşte. Da, e o taină frumoasă pe care poţi s-o dezlegi lesne, Tonda.

   — Străinule. străinule, vei putea tu într-adevăr să dezlegi taina? bolborosi bătrânul, agitat - nu. nu, nu cred asta. Voi trebui să muriţi, dar mai înainte veţi spune ce ştiţi despre „lumile plutitoare".

   Zicând acestea, Tonda întoarse, iar capul spre locul unde era ascuns englezul. Poate că în creierul lui bătrân şi viclean se născuse gândul - care e exprimat atât de bine de înţelepciune populară: „vrabia din mână e mai bună ca cioara de pe gard". Doctorul Bertram era doar numai cioara, e drept că el făgăduia mult. Dar nimeni nu ştia dacă îşi va putea ţine făgăduielile.

   — Ei aşii! Nu spun nimic, măcar că ştiu totul. Aşa, n-are decât să se piardă apa aceea multă, care arde atât de frumos. O, Tonda, ştiu şi mai mult şi bătrânii regi, ale căror trupuri uscate le-am văzut, vor fi pierduţi.

   — Heavens!

   Numai exclamaţia aceasta furioasă se auzi. Dar doctorul chicoti pe înfundate. Tonda îl privi cu furie pe Bertram, apoi scrâşni:

   — Străinule, voi aţi văzut prea mult şi trebuie şa muriţi neapărat Dar înainte vă vom tăia cu cuţitul, până veţi spune unde se afla „lumile plutitoare".

   — Hm... nu prea ar fi plăcut sa fim măcelăriţi - răspunse doctorul, în bătaie de joc - cred însă că ne vom putea înţelege într-un fel oarecare. Mă gândesc mai cu seamă la mumiile acelea minunate, dragă Tonda.

   — Taci! scrâşni căpetenia. Taci, sau de nu îţi tai îndată limba.

   Într-adevăr, în mâna lui osoasă lua un cuţit mare şi expresia chipului

său dovedea că n-ar şovăi să pună în practică ameninţarea. Deodată apăru pe nesimţite îndărătul lui un băştinaş, care-i şopti ceva în grabă. Tonda sări repede în picioare, ieşi din raza focului şi se-ndreaptă dincolo se auzise glasul englezului.

   În ungherul acesta se porni apoi: o convorbire în şoaptă, în limba engleză, după cum auzi George în câteva rânduri. Tonda se înapoia: pe urmă la foc şt dădu o poruncă în şoaptă tânărului băştinaş care adusese vestea. Acesta se apropia îndată de doctorul Bertram, cu un cuţit în mână, se aplecă. şi tăie legăturile de la picioarele medicului.

   — Străinule, vino cu mine! Camarazii tai vor să debarce pe insulă cu forţa. Spune-le că dacă vor face asta voi patru va trebui să muriţi.

   — Nu face nimic, dacă om muri - răspunse doctorul, calm. Tovarăşii ne vor răzbuna. Nu cred ca vreunul din voi să mai rămână în viaţă după aceea. A, ai auzit?

   Înăbuşit şi îndepărtat se auzi explozia unei granate în vârful muntelui. Cel patru prizonieri se treziseră toţi în vremea asta - îşi dădură seamă imediat ca fusese o granată explozibilă; care impresiona cu totul altfel pe sălbatici decât granatele cu gaze, care nu prea făceau zgomot.

   Vrăjitoria şi sfetnicii săi săriră îngroziţi de la locurile lor şi începură să tremure din tot trupul, de asemenea şi Tonda.

   — Străinule, strigă bătrânul, agitat - spune tovarăşilor tăi ca nu va vom ucide dacă vor renunţa să vie pe insulă. Jur pe duhurile puternice care plutesc deasupra noastră. Va trebui însă să-mi spuneţi ce ştiţi despre „insule plutitoare".

   — Domnule căpitan, putem avea încredere în ticălosul ăsta bătrân? întrebă doctorul.

   — Spune-i lui Rindow ca deocamdată să nu întreprindă nici un atac, hotărî Farrow - însă zugrăveşte-le exact situaţia noastră. Dacă dă năvală acum, suntem pierduţi în orice caz. Dar dacă amână atacul, vom avea perspective să fugim, deşi nu prea am încredere în bătrân.

   Doctorul Bertram se-ntoarse spre căpetenie şi zise:

   — Bine, Tonda, ai jurat şi te cred că nu ne vei ucide. Hai repede, voi spune camarazilor mei cum stau lucrurile.

   În aceeaşi clipă dealul fu cutremurat de o a doua explozie şi căpetenia îl trase pe Bertram cu putere după el. Căpitanul râse văzând graba asta, apoi se adresă lui Petre, care stătea lângă George:

   — Petre, George nu s-a trezit încă? Să sperăm că gazul acela afurisit nu i-a făcut prea mult rău.

   Tânărul ar fi vrut să-l liniştească pe tatăl său, dar ţinea să-şi joace rolul până la capăt. Rămase deci nemişcat, cu ochii închişi, deşii auzea lămurit cum credinciosul Uriaş se rostogolea pe-o parte ca să-l cerceteze.

   — Domnule George, domnule George, m-auzi.

   Tânărul urmă să facă pe mortul, deşi se întrista când auzi pe Uriaş zicând:

   — Pare să-l fi ameţit rău, domnule căpitan. O, l-aş rupe în bucăţi pe bandiţii ăştia dacă aş putea!

   — A înghiţit mai mult gaz şi atâta tot, căută căpitanul sa se liniştească.

   — Să aşteptăm întoarcerea doctorului ca să-l examineze pe bietul băiat.

   După vreo cinci minute, Bertram şi Tonda se întorseseră.

   — Totul e în regula, domnule căpitan, zise doctorul.

   — Rindow stă gata de luptă. Dacă până într-un ceas nu ne arătăm, porneşte la atac.

   — Bine, dragă doctore, ai făcut cum nu se poate mai bine. Acum te rog să spui căpeteniei că e neapărată nevoie să-l examinezi pe George al nostru. Sunt îngrijorat că nu dă semne de viaţă.

   După o scurtă convorbire cu căpetenia, doi tineri băştinaşi! Înarmaţi cu măciuci scurte şi grele, care se ţinuseră până atunci în fundul peşterii, scoaseră armele din brâul lui Bertram şi-i tăiară legăturile de la mâini.

   Doctorul se aplecă asupra lui George şi-i pipăi capul. După ce-l examină amănunţit, murmură:

   — Ciudat, nu pot găsi nimic.

   Apoi se lăsă în genunchi lângă tânăr lipi urechea de pieptul lui.

   George se folosi de clipa aceasta ca să-i şoptească:

   — Doctore, mă simt cat se poate de bine, ma prefac numai leşinat.

Poate că jocul acesta ne va fi de folos.

   Doctorul nu-şi trădă surprinderea nici măcar printr-o tresărire. Se ridică, examină înc-o dată capul lui George, apoi zise:

   — Aha, am găsit: s-a izbit probabil de un colţ al stâncii când a căzut. Rana nu e primejdioasă, dar mai poate trece mult timp până să-şi vină în fire.

   Îi comunica şi căpeteniei lucrul acesta, apoi fu legat iar imediat. Ciudat era numai ca tinerii băştinaşi îi puseră la loc armele la brâu. După aceea fu aşezat alături de căpitan şi i se legară şi picioarele.

   Tonda pieri iarăşi la fundul peşterii, unde se stârni iar o discuţie în şoaptă. Doctorul se folosi de prilej ca să-i împărtăşească lui Farrow cum stau lucrurile cu George. Căpitanul comunică ştirea îmbucurătoare lui Petre şi toţi erau acum liniştiţi.

   Convorbirea dintre Tonda şi misteriosul englez ţinu cam mult, ceea ce-l făcu pe doctor să strige cam aspru:

   — Căpetenie, ştii că tovarăşii noştri n-au răbdare s-aştepte mult. Grăbeşte, deci, cu hotărârea ta.

   Şoaptele deveniră mai însufleţite şi după câteva minute Tonda se înapoia lângă foc şi zise agitat:

   — Povestiţi-mi acum ce ştiţi despre „lumile plutitoare". Pentru asta, însă, vom alege altă încăpere, unde cred că veţi vorbi mai curând.

   Celor trei camarazi li se dezlegară funiile, sfetnicii căpeteniei le ajutară să se ridice, apoi furia duşi de acolo. George rămase culcat deocamdată, căci el trebuia dus pe sus şi asta o vor face, de sigur, cei doi tineri băştinaşi care îl scoseseră afară pe Petre.

   După plecarea sălbatecilor cu prizonierilor, George mai rămase nemişcat un minut, apoi încredinţându-se că era singur în peşteră, începu să-şi mişte cu toată puterea mâinile legate la spate. Era culcat pe o piatră şi frecând de zor frânghia de muchea acesteia, izbuti, după mari sforţări, s-o rupă.

   Acum era liber, căci legăturile de la picioare le putea tăia repede cu cuţitul. Nu i se luase niciuna din arme şi nici granatele cu gaze. cu ajutorul cărora s-ar fi putut apăra lesne la nevoie.

   Minutele se scurgeau unul după altul, dar George n-auzi nici un zgomot de paşi apropiindu-se. Cu o hotărâre bruscă, el se ridică, scoase cuţitul şi îşi tăie legăturile de la picioare. Frânghioarele le zvârli în foc, spunându-şi că e mai bine să şteargă orice urmă că se liberase singur. N-au decât să creadă ca sălbatecii când or veni, că vreo vrajă şi-a vârât codiţa aici.

   Sări în picioare şi-şi scoase revolverul, apoi porni încet prin peştera destul de mare apucând pe drumul pe care-l luaseră băştinaşii cu tovarăşii săi.

   Lumina focului arunca raze slabe pe pereţi; George aprinse lampa de buzunar şi descoperi o crăpătură îngustă şi înaltă, în care intră.

   Îndată îşi dădu seamă că se afla pe drumul adevărat, văzând pe o ieşitură da stâncă o fâşie de stofă: vreunii din camarazii săi trebui să se fi poticnit, lovindu-se cu braţul de acest colt de piatră, cu care prilej se rupsese o bucată din tunica lui albă.

   Tunelul îngust ducea în jos. Deodată, George îşi stinse lampa şi se opri din mers. Auzise undeva şoapte, dar deocamdată nu-şi putea da seamă de unde veneau. Trebuia însă să fie pe aproape şi atunci porni încet înainte, dibuind drumul.

   V.

   LUMILE PLUTITOARE.

   GLASURILE DEVENEAU TOT MAI LĂMURITE. În cele din urmă, George izbuti să priceapă chiar câteva cuvinte - căci se vorbea englezeşte. Cei doi care vorbeau nu puteau fi decât englezul misterios şi Tonda. Mergând mai departe, tânărul îl auzii într-adevăr pe englez:

   — ...trebuie s-o scoţi de la el Niciodată nu vă voi mai aduce apa arzătoare în schimbul căreia îmi daţi numai Kopra şi nuci pietroase, pe care le găsiţi în pământ sau în peşterile din stâncă. Străinii trebuie să ne spună de unde au aflat despre cele două „lumi plutitoare".

   — Da, stăpâne - zise căpetenia - voi face totul ca să-l silesc să vorbească. Dar e adevărat că pe „lumile plutitoare" e atâta apă arzătoare?

   — Care va să zică aşa, pentru că noi am venit noaptea, vrei să încerci să întreprinzi cu oamenii tăi o mică expediţie de pradă! strigă englezul râzând.

   — Asta nu se va întâmpla, Tonda; cele două lumi plutitoare, care stau acum în golful insulei tale şi nu pot fi văzute de nimeni, nu vor fi călcate de tine. Duhurile pe care le-am acolo de pază te vor ucide pe tine şi pe oamenii tăi.

   — Dar şi străinii au duhuri puternice - răspunse căpetenia - şi poate că ei sunt mai tari ca cele de pe „lumile plutitoare".

   Englezul scoase o înjurătură, apoi strigă furios:

   — Tonda, eşti un dobitoc. Nu pricepi oare că străinii vor să ia pentru ei sticlele cu apa arzătoare?

   — Ţie nu-ţi vor da niciuna. Şi tu eşti un înşelător. De ce nu mi-ai spus nimic despre oamenii aceia uscaţi care zac în muntele asta?

   — Stăpâne - murmură Tonda cu teamă - astea sunt duhuri mari. Oamenii mei şi-au pus în primejdie viaţa când au scos afară pe străinii ameţiţi Duhurile stau liniştite şi ţepene de pereţi şi veghează. Stăpâne,

asta e tabu şi n-am voie să-ţi vorbesc.

   — Lasă că ştiu eu - râse englezul. Îmi vei arăta camera. Şi pentru fiecare duh pe care-l voi scoate afară, primeşti trei sticle cu apă arzătoare Trei sticle, ai priceput?

   — Stăpâne, trebuie să mă mai gândesc, murmură bătrânul, orbit de această perspectivă.

   După o pauză scurtă, urmă:

   — Cu duhurile care sălăşluiesc acolo nu mă pot măsura eu. Stăpâne, va trebui să faci asta cu celălalt fiu al mamei tale.

   Aşa dar englezul avea un frate. Vestea aceasta era de mare însemnătate pentru George. Putea socoti, deci, că în labirintul stâncos de aici avea în faţa sa doi duşmani puternici; cu care nu era de glumit. După o clipii, însă, i se luă grija aceasta de pe inimă, apoi englezul zise:

   — Fratele meu s-a îmbolnăvit, aşa că nu-mi poate ajuta. Dar voi alunga eu duhurile, pentru ca supuşii tăi să poată scoate afară oamenii uscaţi. Întâi trebuie însă să-i alungăm pe străini în vaporul lor. Chinuieşte-i pe prizonieri ca să mărturisească de unde cunosc taina noastră, apoi dă-le drumul dacă vrei. Le-ai făgăduit doar să nu-i ucizi.

   — O, stăpâne, noi nu-i vom ucide - zise căpetenia - dar nu vom avea nici o vină dacă vor muri singuri şi aşa se va şi întâmpla, dacă vor muri singuri.

   — Şiret mai eşti, făcu englezul, rânjind.

   — Numai ca nu merge cum vrei tu, ci trebuie să plece liberi, altminteri tovarăşii lor de pe vas dărâmă tot muntele cu tunurile lor. Mie îmi dai mumiile şi-ţi voi da pentru fiecare din ei trei sticle cu apă arzătoare.

   — Bine, stăpâne, tinerii mei vor scoate afară duhurile; am eu câţiva condamnaţi la moarte şi ăştia o vor putea face, salvându-şi viaţa în felul acesta. Le voi spune că duhurile le vor da o moarte mai uşoară decât aceea pe care ar primi-o din mâna mea.

   Englezul izbucni în râs.

   — Moşule - zise el - eşti într-adevăr un om rău. Trebuie ca sa se păzească omul de tine. Păcat că James s-a îmbolnăvit şi nu pot întreprinde nimic singur. Şi Ellen îmi dă de gândit - numai de n-ar mai încerca odată să fugă.

   — Haide, Tonda, du-te de ia la rost pe străini până vor spune tot ce ştiu.

   Câteva clipe George văzu înaintea sa o rază palidă de lumină, care ieşea dintr-o crăpătură a peretelui din dreapta a gangului. Auzi apoi un râcâit slab şi în acelaşi timp, dispăru lumina. El îşi dădu seamă imediat că acolo trebuia să fie o uşă secretă, prin care englezul sili căpetenia dispăruseră din firida gangului, unde stătuseră.

   George ascultă cu încordare câteva clipe apoi dibui drumul până la crăpătură şi aprinse din nou lampa.

   Firida pe care o văzu era goală; intră repede înăuntru şi examină cu amănunţime peretele din faţa lui. Descoperi îndată un colt de stâncă, puse mina pe el şi trase şi deodată peretele firidei se dădu în lături.

   Tânărul stinse la repezeală lampă. Văzu înaintea sa pe englez care stătea la vreo zece metri, întors cu spatele spre el. Încăperea în care intrase George era o peşteră mare în mijlocul căreia ardea un foc puternic, care învăluia în lumina sa făptura englezului.

   Tânărul îşi dădu seama că omul acesta e foarte primejdios pentru dânşii şi vroia să împiedece cu orice preţ ca tatăl său şi camarazii să fie torturaţi.

   Apucă revolverul de ţeavă, vâri lampa în buzunar şi păşi în vârful picioarelor spre ticălos. Când ajunse în spatele lui, englezul păru să presimtă o primejdie. Făcu o mişcare, vrând să se întoarcă. Dar era prea târziu.

   George, apucă de beregată pe englez cu toată puterea, apoi îl pocni cu patul armei în tâmplă dreaptă.. Se iscă o luptă, scurtă, dat în cele din urmă ticălosul se prăbuşi la pământ, ca o cârpă.

   Tânărul nu-şi mai pierdu vremea să-l lege căci trebuia să se îngrijească în primul rând de camarazi. Făcu repede un pus înainte şi privi jos, în peşteri.

   Priveliştea era înfiorătoare. Înaintea focului zăceau tatăl său şi cei doi camarazi. Lângă ei stătea Tonda cu sfetnicii lui; vrăjitorul tocmai scotea din foc un drug înroşit, cu gând să chinuiască pe prizonierii Legaţi.

   — Vreţi să vorbiţi? le strigă Tonda. Atunci interveni George. Ridică arma, ţinti şi glonţul şuieră prin peşteră. Detunătura lăsă un ecou prelung, dar fu întrecută de ţipetele sălbaticilor şi de durere al vrăjitorului care lăsă drugul din mână şi-şi duse mâna stângă la braţul drept. Băştinaşii priviră năuciţi în jurul lor, căci nu ştiau de unde venise împuşcătura.

   George se dăduse îndată câţiva peşi înapoi. Căpetenia îşi întoarse acum fata spre local unde stătuse înainte englezul şi întrebă tânguitor:

   — Stăpâne, ce să fac?

   George auzi atunci un zgomot slab îndărătul său şi-şi dădu seamă îndată că englezul se trezise din leşin şi că va năvăli asupra lui.

   Se aplecă cu iuţeala fulgerului, simţi o izbituri în spatele-i încovoiat, îndrepţi revolverul îndărăt şi apăsă de două ori pe trăgaci.

   Se auzi un ţipăt asurzitor, apoi un trup greu căzu deasupra lui George, ameninţând să-l tragă la pământ. Cu o mişcare puternică, tânărul împinse însă trupul în lături şi se ridică repede. Trebui să-şi dea

seama ce fac sălbaticii.

   Era şi timpul, căci văzu că unul din tinerii sălbatici pusese iar mâna pe drug. George ridica mina. Din nou se auzi o împuşcătură, repetată de ecou şi pentru a doua oară drugul căzu înapoi în foc, iar băştinaşul, răcnind de durere, făcu aceleaşi mişcări ca mai înainte vrăjitorul.

   Asta era prea mult pentru căpetenie şi sfetnicii săi. Ţipând de spaimă începură s-alerge ca nebunii, urmaţi de tinerii sălbatici. În coadă venea vrăjitorul şi sălbatecul rănit, care alerga aproape tot atât de repede ca tovarăşii lor teferi.

   Numai când îi văzu dispărând, George sări peste bariera stâncoasă care-l despărţise până atunci de peştera principală şi alergă repede spre camarazi După câteva clipe aceştia erau liberi.

   — Dragul meu băiat, al lucrat din nou ca un viteaz zise căpitanul. Sunt foarte mândru de tine. Acum trebuie să căutăm însă să ieşim de aici.

   Mai întâi să vedem ce face englezul pe care l-am împuşcat - propuse George.

   — Poate nu e atât de grav rănit şi mai e în stare să ne conducă afară. Mort nu cred să fie, cel mult grav rănit.

   Atunci mai bine să nu ne încredem în el luându-l de călăuză, zise căpitanul.

   — Dacă miroase că s-a sfârşit cu el, atunci cu siguranţă că va încerca să ne prăpădească.

   E drept că ne-am putea teme de asta; încuviinţă căpitanul. Cred că-l putem lăsa fără teamă aici, să-i vie în ajutor mai târziu prietenii săi.

   Când doctorul se aplecă însă deasupra englezului, clătină capul şi zise cu părere de rău.

   — E mort. Gloanţele lui George i-au găurit inima, acum n-avem încotro, trebuie să găsim singuri drumul.

   — Băştinaşii au luat-o la stânga, zise căpitanul. Cred că vom da lesne de urmele lor.

   — Împotrivire nu cred să opuie - zise George. L-am rănit chiar pe vrăjitorul lor, astfel că vor presupune că duhurile sau demonii noştri sunt totuşi mai tari. De altfel am auzit ce este cu lumile alea plutitoare; vă voi povesti în linişte când vom ieşi din munte şi vom fi pe submarinul nostru. Sunt acum amândouă într-unul din golfurile insulei; fratele bolnav şi fata care a chemat în ajutor se afla pe una din ele. Dar se pare că e primejdios pentru străini să calce fără precauţiuni pe dânsele.

   — Minunat! exclamă căpitanul, vesel. În felul acesta înseamnă să rezolvăm în chip fericit sarcina noastră. Cred că vom sfârşi lesne cu băştinaşii.

   — În caz de nevoie le vom dă câteva sticle cu rom, din proviziile

noastre.

   — Nici nu e nevoie tată, căci pe insulele plutitoare se găseşte o mare provizie de alcool, după cum am auzit.

   Porniră repede spre partea stângă a peşterii. Aici era foarte întuneric, dar la lumina lămpilor de buzunar descoperiră imediat o crăpătură îngustă şi când se apropiară de ea, George se aplecă şi ridică triumfător o broască ţestoasă uscată.

   Vrăjitorul a pierdut-o în grabă lui de-a fugi zise el, vesel - suntem, deci, pe drumul bun.

   Vru să arunce uscătura mare cât mâna, doctorul insă i-o luă repede şi o vâri în brâu, ca şi cum ar fi fost un obiect preţios.

   — Poate că este un soi necunoscut, căruia îi pot dă de rost, cu toată starea de uscăciune în care se află, zise el, agitat - poate că vrăjitorul mai poartă cu el şi alte lucruri pe care le voi putea lua. Îi voi da în schimb destul alcool din proviziile de pe insulele plutitoare.

   — Pare că ajungem afară! strigă în aceeaşi clipă căpitanul, care o luase înainte prin gangul îngust - dacă nu mă înşel, văd lumină acolo înaintea noastră. Doctore, nici nu ştiu cât timp am zăcut în nesimţire. Era ziuă când ai fost scos afară din munte ca să vorbeşti cu Rindow?

   — Nu, domnule căpitan, cel mult o jumătate de ceas dacă am stat leşinaţi. Dar luna tocmai îşi croia drum printre nori.

   — Aha, atunci să ştii că e lumină de lună ceea ce vad eu acolo!

   În câteva minute Farrow fu afară din munte. Văzu imediat ca ieşiseră pe partea de nord-est la vreo douăzeci de metri mai jos de poteca ce ducea înclinată de la ieşirea această, se afla un brâu de vegetaţie din care îşi înălţau coroanele câţiva palmieri.

   În linie dreaptă spre nord, camarazii - care stăteau acum alături pe poteca îngustă - văzură un golf larg şi George strigă imediat:

   — Tată, n-or fi acolo ancorate cele două „lumi plutitoare"? englezul, pe care am fost nevoit să-l împuşc, vorbea de ele.

   — Se prea poate să fie cum zici tu - încuviinţă căpitanul - dar asta vom putea-o cerceta abia mai târziu. Acum trebuie să-i dăm de veste lui Rindow cum stau lucrurile, altminteri începe iar să bombardeze muntele şi dă năvală asupra insulei.

   — A, colo duce un coborâş foarte bun spre golf, strigă George iarăşi. Tată, tu şi cu doctorul aţi putea să le daţi de veste camarazilor noştri iar în vremea asta eu cu Petre voi cobori în vale. Am o presimţire ciudată cu ar fi timpul să venim în ajutorul tinerei fete.

   — Bine, băiete, încuviinţă Farrow după câteva clipe de gândire. Şi mie mi se pare mai bine să întreprindeţi îndată ceva pentru ocrotirea fetei. Bătrânul Tonda va căuta, de sigur, să se folosească de prilej ca să pună stăpânire pe alcoolul de pe „lumea plutitoare".

   George nu mai şovăi.. Se lăsă aproape de-a rostogolul la vale, urmat de credinciosul său Petre şi când ajunseră, tânărul aprinse imediat lampa de buzunar şi după puţină căutare, descoperi o potecuţă, care părea să fi fost croită de curând prin desiş.

   — Petre, vezi că presimţirea nu m-a înşelat, şopti George. Tânăra fată pluteşte în mare primejdie. Să ne grăbim!

   Nici nu era nevoie de acest îndemn, căci Uriaşul şi începu să facă paşi atât de mari, încât George avu de furcă să-l urmeze.

   Din fericire poteca era destul de largă, se părea că cel puţin, două persoane se strecuraseră printre tufe, una alături de alta. Astfel, cei doi camarazi nu întâmpinară piedici şi putură înainta fără să facă zgomot.

   Timp de doua minute alergară în goană - atât cât le îngăduia locul acela - şi după socoteala lui George trebuie să fi ajuns în apropierea mării. Deodată, înaintea lor răsună un strigăt de ajutor, scos de un glas femeiesc.

   George îşi îndoi sforţările şi zbură aproape prin golurile dintre tufe. După câteva clipe, care i se părură veacuri, văzu sclipind apa înaintea sa. Două, trei sărituri încă şi se înţepeni în loc cu revolverul întins.

   Văzu la câţiva metri depărtare de ţărm, un teren pe care creşteau tufe şi buruieni; între ele se aflau două colibe. În faţa uneia din aceste colibe o tânără fată se lupta, pe cât îi îngăduiau puterile, cu un tânăr băştinaş care încerca s-o doboare la pământ.

   George nu şovăi o clipă: ochi, trase, glonţul porni. În aceeaşi clipă aproape sălbaticul dădu drumul, scoase un răcnet şi căzu grămadă.

   Uşa colibei se deschise atunci şi făpturi negricioase dădură buzna afară, năpustindu-se spre George. Acesta îi recunoscu îndată: erau căpetenia şi sfetnicii săi. Unii din ei se şi clătinau pe picioare şi toţi aveau în mâini sticle de diferite mărimi. Îşi luaseră singuri „apa arzătoare", cu ajutorul căreia cei doi fraţi îşi făceau afacerile lor criminale.

   George şi Petre se dădură repede în lături, căci de spaimă sălbaticii îşi pierduseră într-atâta capul, încât săriră în apa care era foarte puţin adâncă şi înotară cum putură spre mal. Fără să se uite măcar la cei doi tovarăşi, ei dispărură repede în tufiş.

   George şi Petre alergară acum prin apă, spre ciudata insulă. Tânăra fată se sprijinea de colibă şi plângea cu sughiţuri. Se linişti însă când Uriaşul trase deoparte cadavrul sălbaticului şi George căută s-o mângâie.

   Tânărul află acum trista ei poveste. Tatăl ei, Lionel Barrings, începuse un negoţ cu cei doi fraţi Fields şi dădeau băştinaşilor alcool, în schimbul produselor ţării şi a altor lucruri de preţ.

   Împotriva unui astfel de negoţ erau, fireşte, toate guvernele. De aceea ei îşi construiseră două plute trainice, în mijlocul cărora era o gaură mare. Acolo instalaseră un motor puternic, care punea în mişcare o elice de vapor. În felul acesta puteau colinda, fără să atragă atenţia, insulele îndepărtate, căci plutele erau acoperite cu pământ în care înfipseseră tufe şi buruieni. Dacă se arăta vreun vapor; le lua drept o insulă mişcătoare. Alcoolul era adus în fiecare lună de un bric, care lua înapoi mărfurile obţinute.

   Tatăl Ellenei murise de curând şi fraţii hotărâre ca fata şi se căsătorească cu cel mai tânăr. Atunci ea dăduse drumul pe apa celor doua scânduri prin care cerea ajutor.

   George se interesa de celalalt Fields şi afla ca murise de curând, cam

în acelaşi timp când el împuşcase pe fratele sau în lupta.

   — A doua zi dimineaţa, căpitanul Farrow trase în larg cele doua plute - cărora băştinaşii le dăduse poeticul nume de „lumi plutitoare" - şi le scufunda cu ajutorul câtorva granate. Era o faptă bună pe care o făcea, căci alcoolul nu va mai otrăvii pe bieţii sălbatici.

   Ellen fu luata pe bordul „Dox"-ului. Ea avea rude la Adelaida, unde căpitanul îi făgădui s-o duca.

   Cel mai fericit era însă doctorul. Izbuti să-l hotărască pe Tonda să-l ducă în cripte, de unde lua cea mai frumoasă mumie, care era acum cea mai preţioasă comoara a sa. Ceea ce avea sa pătimească din pricina ei, e descris în volumul următor.

SFÂRŞIT

Volumul 64

MUMIA MISTERIOASĂ

   NĂLUCA DE LA MIEZUL NOPŢII

   — NU, JEAN, asta nu i-o voi povesti căpitanului în nici un caz. Ştii doar bine că întotdeauna ne-a luat în râs pe noi doi pentru superstiţiile noastre. Nu, nu, te pomeneşti că-mi taie porţia zilnică de rom pentru ceai dacă scap vreo vorbă.

   Căpitanul Farrow - care tocmai trecea de-a lungul gangului din mijlocul submarinului, ducându-se să-l viziteze pe Bertram în cabina sa - râmase în loc când auzi discuţia aceasta, care venea din magazia în care se aflau granatele şi gloanţele, precum şi câteva torpile. Recunoscu îndată glasul timonierului Gerard Plundow şi al lui Jean Brike

şi cuvintele pe care le auzi îi stârniră curiozitatea.

   — Gerard - auzi el acum vocea bătrânului tunar - eu nu găsesc nimic de râs în povestea asta. Şi nici nu poate fi vorba de superstiţie, căci ştii tu că mumii dintr-astea vechi au întotdeauna tainele lor. Ia gândeşte-te niţeluş la săpăturile vestite ale lordului Carnavon, care a scos la iveală mumia lui Tutankhamon. El şi însoţitorii săi şi-au găsit moartea din pricina unui blestem vechi de sute de ani. Mumia pe care doctorul Bertram al nostru a scos-o din muntele acela misterios va fi având şi ea tainele ei. Trebuie să mărturisesc ca nu prea mă simţeam bine când a fost adusa la bord. Eu unul n-aş putea dormi nicio noapte ştiind că în cămăruţa de alături se află un om uscat dintr-aia.

   — Jean, exclamă celălalt, agitat - n-ai observat că de ieri doctorul arată foarte rău, că are o privire ciudata, ca şi cum ar vedea lucruri necunoscute nouă? Nu m-ar mira de fel dacă şi dânsul ar fi văzut mumia rătăcind prin încăperile submarinului nostru.

   Căpitanul trebui sa se stăpânească pentru a nu izbucni în râs. Curios peste măsură, ascultă mai departe şi cu mare bucurie îl auzi pe Jean Brike urmând:

   — Gerard, sa ştii ca mumia vrea să se înapoieze la locul ei. Eu unul cred că nu e cu neputinţă ca uneori să mai gândească şi să simtă la fel ca noi ceilalţi, cei vii, vreau adică să spun ca s-ar putea ca sufletul să se întoarcă iar în trup, pentru că trupul nu s-a prefăcut încă în pulbere. Dar ia mai povesteşte odată cum s-au petrecut lucrurile, căci n-am priceput bine ce spuneai adineaori, fiindcă mă uluiseşi rău de tot.

   — Aveam rondul de la ora unsprezece - începu timonierul - şi tocmai treceam prin cabina de comandă, unde îi dădusem raportul dlui Brun, când mi se păru că cineva se uită la mine. Cunoşti şi tu simţimântul acela care te sileşte uneori să te uiţi îndărăt, crezând că cineva e în spatele tău. Şi aşa s-a făcut că m-am întors şi eu, insă n-am putut vedea nimic. Dar când am ieşit din cabina de comandă, pe gang, aproape să mi se oprească inima în loc de spaimă, căci am văzut lămurit cum mumia deschise uşa de la încăperile doctorului şi intră înăuntru. Mă ciupii de braţ să văd dacă nu visez. Dar era aievea. Nu mă puteam mişca să dau alarmat atât eram de înmărmurit şi mi-am venit în fire abia când mumia a închis uşa în urma ei.

   — Hm... şi de ce n-ai raportat, mă rog ţie? întrebă tunarul.

   — Jean, n-am cutezat, mărturisi Plundow. M-am temut că mă vor lua toţi în râs. Nu ţi-aş fi povestit nici ţie, dacă privirile tale speriate nu m-ar fi izbit. Dar te rog şi nu scoţi o vorbă - eu nu voi pomeni nimănui despre asta până nu va mai vedea şi altul rătăcind mumia, de care doctorul susţine că a fost cândva un rege.

   — N-ai grijă, nu voi sufla un cuvânt, răspunse timarul. Dar eu te cred, Gerard, căci am văzut până acum lucruri atât de ciudate încât nici un om nu le-ar lua drept adevăruri.

   Farrow zâmbi pe sub mustaţă. Pomi mai departe şi peste câteva clipe deschise uşa cabinei infirmerie. Doctorul nu era acolo, dar Farrow ştia că nu poate fi decât în cabinetul de rarităţi, unde strânsese tot solul de obiecte şi trofee.

   Bătând în uşa acestei încăperi, nu primi nici un răspuns. Intră atunci dreptul şi-l văzu pe doctor stând la măsuţa îngustă din odaie. În faţa lui se afla un bloc de scris, dar mână în care ţinea condeiul sta nemişcată pe tăblia oţel a mesei. Capul era aplecat într-o parte, în direcţia unde, lângă un raft de fier, se afla mumia regală.

   — Doctore, ce ti s-a întâmplat? strigă căpitanul.

   Bertram se trezi ca dintr-un vis, îşi trecu mâna peste frunte şi-şi întoarse încet fata spre Farrow.

   — Ah, domnul căpitan, zise el ca în vis... Eu... eu... tocmai mă gândeam cu încordare, cum de a ajuns aici în Oceanul Pacific mumia aceasta care este, fără îndoială, de origină sud-americană.

   — Taina asta nu cred s-o poţi dezlega, răspunse Farrow.

   Apoi urmă, zâmbind:

   — Eu unul aş închide undeva mumia, dragă doctore, căci tocmai am auzit din gura lui Plundow că are obiceiul să colinde noaptea prin submarin.

   Se aştepta ca doctorul să izbucnească în râs, dar spre uimirea lui, Bertram rămase serios şi răspunse:

   — Da, da, numai dacă ar folosi la ceva.

   — Dar bine, doctore, ce nu? strigă căpitanul. Nu cumva vrei să spui că şi d-ta crezi în prostiile astea?

   Cu glas ciudat de rece, Bertram urmă:

   — Până acum n-aş fi crezut nici eu în asta, dar am devenit de altă părere.

   — Vorbeşti serios, doctore? întrebă Farrow, îngrijorat Nu cumva ultima aventură te-a cam slăbit? Nu arăţi bine de loc, poate că te-ai îmbolnăvit de friguri.

   — M-am gândit şi eu la asta, căpitane, dar pulsul meu e foarte normal şi nu observ nici un semn de friguri. Nu pot râde însă de spusele lui Plundow, căci eu însumi am văzut mumia rătăcind pe aici noaptea trecută.

   Căpitanul se aşeză scăunel alături de doctor şi privind cu îngrijorare sincera pe vechiul său camarad, întrebă:

   — Doctore, te mai întreb odată: vorbeşti serios? Nu eşti de părere că ai visat?

   — Nu, dragă căpitane - răspunse medicul, zâmbind.

   — Crede-mă ca sunt complet normal. Mi-am spus şi eu la început că poate să fi visat, dar m-am încredinţat apoi că nu e aşa. Eram treaz când mumia regală a trecut prin cabina mea şi s-a înapoiat după vreo jumătate de oră.

   — Ia povesteşte-mi mai amănunţit ce s-a întâmplat, îl rugă Farrow, după câteva clipe de tăcere.

   — Hai să auzim!

   — M-am trezit cu puţin înainte de ora douăsprezece - începu doctorul - şi prima privire căzu pe cadranul luminos al ceasornicului meu. Tocmai vroiam să mă întorc pe partea cealaltă, când văzui o ciudată rază de lumină. Uşa a doua a acestei încăperi, care duce în dormitorul meu, stătea deschisă, deşi eu o închid în fiecare seară. Aşa făcusem şi seara trecută. Crezui că visez şi mă ciupii de braţ, căci în uşă apăru mumie, străbătu încet încăperea şi dispăru în cabina- infirmerie. Vrui să strig, să sar în sus; dar nu putui scoate nici un sunet, nu putui mişca nici un membru. Peste o jumătate de ceas apariţia se înapoia, intră în cabinetul de rarităţi şi închise uşa în urma ei. Abia atunci mă trezii din înmărmurire, sării repede în picioare, alergai - deşi cu groaza în suflet - în cabinet şi văzui mumia stând liniştită lângă raft, unde se mai află şi acum. Nu ştiu cât timp m-am holbat la ea, dar când mă înapoiai în sfârşit în patul meu văzui cu mirare că era ceasul unu. Adormi îndată şi când mi trezii dimineaţa crezui că am visat urât petele vinete de pe braţul meu stâng mă încredinţară însă ca am fost totuşi treaz.

   Farrow căzu pe gânduri, în care timp nu-şi luă ochii de la mumia misterioasă. Cu multă măiestrie, vechii preparatori au aşezat în figura uscată, ochi din tablă vopsită în culori luminoase - cum lămuri doctorul - şi care păreau vii. Aceşti ochi făceau o impresie sinistră şi te străpungeau parca. Farrow simţi un fior trecându-i prin trup, îşi întoarse repede privirea de la aceşti ochi şi zise cu o nepăsare prefăcută:

   — Dragă doctore, n-ar fi fost oare cu putinţă ca să te fi ciupit la mână în vis? Asta mi se pare mai probabil decât ca uscătura asta să se fi plimbat pe aici.

   — Fireşte, fireşte - încuviinţă Bertram - şi eu mi-am zis aşa. Dar cu toate astea sunt încredinţat că eram treaz când mumia umbla prin cabină. Spuneai doar şi d-ta, dragă căpitane, că a văzut şi Plundow mumia.

   — Aşa cel puţin povestea prietenului său de idei Jean Brike. Dar acum îţi spun că poate să fi auzit ceva, de la tine. Ai vorbit cuiva de întâmplarea asta?

   — Am cam vorbit - încuviinţă doctorul - i-am povestit lui George, căci se interesează şi el mult de mumie. El mi-a făgăduit însă să nu

sufle un cuvânt.

   — Atunci să ştii că Plundow a auzit povestirea d-tale şi când s-a culcat azi dimineaţă după ce şi-a terminat slujba, a avut acelaşi vis. Cu imaginaţia lui e lesne cu putinţă. Cred că asta e cea mai bună explicaţie cu privire la presupusa plimbare a mumiei.

   Chipul doctorului se lumină la vorbele acestea ale căpitanului. Cu glas schimbat el zise:

   — Poate să ai dreptate - să ştii că aşa s-or fi întâmplat lucrurile. Şi îţi voi urma sfatul şi voi lega diseară mumia.

   Farrow râse vesel, dar deodată se întunecă la faţă şi întrebă:

   — Când i-ai povestit lui George istoria asta ciudată, doctore? Plundow mai era treaz sau se dusese la culcare?

   — Era parcă treaz, l-am văzut puţin mai târziu pe gangul principal, când am ieşit împreună cu George din infirmerie. Tocmai se ducea spre dormitorul echipajului.

   — Ei, da, acum ştiu cu siguranţă ce e, zise Farrow, mulţumit - nu mă mai poţi încredinţa că d-ta şi Plundow eraţi treji, când aţi visat ce vi s-a părut că vedeţi.

   Zâmbind, căpitanul ieşi din cabinetul doctorul şi se duse în magazia cu muniţii. Găsi acolo pe Plundow şi Brike, care aranjau granatele şi celelalte moniţiuni.

   — Ascultaţi, dragii mei, începu Farrow cu glas blând - m-a auzit întâmplător adineauri ce vorbeaţi amândoi despre mumie. Vin de la doctor, care mi-a povestit că a avut un vis ciudat şi anume: cică ar fi văzut mumia umblând prin cabina lui.

   — Dumnezeule sfânt! exclamă Plundow, speriat - a văzut-o aşadar şi domnul doctor. Sfânta Fecioară! Şi eu mă mângâiam în faină cu gândul că mă voi fi înşelat. Ore va sa zică e adevărat.

   — Nu, nu e adevărat - răspunse Farrow cu asprime.

   — Cum se poate să crezi o prostie ca asta, dragă Plundow. Azi dimineaţă doctorul i-a povestit domnului George visul său; d-ta, Gerard, ai auzit cele ce vorbeau, apoi ai visat şi acum o iei drept realitate. Te-aş ruga mult, dragul meu, să ţii povestea asta pentru tine. Şi d-ta, Brike, sa fii bun să nu pomeneşti de visul ăsta pe care ţi l-a povestit Plundow.

   — Am înţeles, domnule căpitan! răspunseră cei doi camarazi.

   Farrow părăsi magazia, încredinţat în sinea sa că Plundow nu va da

crezare vorbelor lui.

   Când ajunse în cabina sa îl găsi acolo pe George.

   — Tată - îl întâmpină tânărul - ai auzit povestea doctorului? Ce zici de ea?

   — Că Bertram a visat şi atâta tot, răspunse căpitanul, calm.

   — L-am convins eu că aşa e. şi ciupitura aia de la braţ şi-a făcut-o în vis. Plundow o fi auzit convorbirea voastră, când s-a dus să se culce şi după ce a avut acelaşi vis, n-a avut altă treabă decât să-l povestească lui Jean Brike. Eu i-am oprit cu asprime sa nu povestească şi altora şi te- aş ruga şi pe tine să-ţi ti gura. Altminteri te pomeneşti că visează şi ceilalţi camarazi mumia şi o văd dând târcoale prin submarin.

   — Fireşte că voi tăcea - răspunse George imediat - dar crezi tu într- adevăr, tată, că doctorul a visat numai? A spus-o doar atât de amănunţit şi serios...

   — Dar bine, George, zise căpitanul cu imputare, eşti tu de părere că mumia a luat-o razna? Cum îţi poţi închipui aşa ceva?

   — Nu ştiu nici eu, tată. Dar se poate ea un om, vreun băştinaş mai mărunţel, să fie ascuns înăuntrul mumiei. Bătrânul vrăjitor al sălbatecilor şi-o fi păstrat prin asta marea lui înrâurire. Acum probabil că piticul cu mască de mumie a pornit prin submarin să-şi caute de mâncare. De ce n-ar fi cu putinţă?

   — E drept că noi am văzut multe lucruri care păreau imposibile oricărui om normal, zise Farrow, îngândurat - aşa dar şi această explicaţie ar putea fi întemeiată. Ia să mergem amândoi la doctor şi să cercetăm bine mumia, împreună cu el.

   Când tatăl şi fiul intrară în cabinetul de rarităţi al lui Bertram, nu-şi putură opri râsul, căci savantul medic era ocupat tocmai să lege cu funii groase mumia. Farrow îi împărtăşi părerea lui George, ceea ce-l făcu pe doctor să rămână o clipă cu gura căscată, apoi însă dădu din cap şi zise:

   — Să ştii că băiatul a avut o idee bună, ia să cercetăm mumia cu toată atenţiunea. Eu mi-am propus de fapt, să fac treaba asta abia când vom ajunge pe „Insula odihnei" - dar mai bine acum.

   Desfăcu din nou funiile, apoi ajutat de George, duse mumia grea în cabina-infirmerie şi o aşeza pe masa de operaţie.

   Cu multă băgare de seamă îndepărtară îmbrăcămintea multicoloră de pe trupul uscat, dar tovarăşii văzură îndată ca aveau de-a face într- adevăr cu un corp omenesc, pe care arta preoţilor vechi izbutise să-l prepare în aşa fel încât să-şi păstreze formele. Carnea, care acoperea oasele cu a fâşie subţire, făcea impresia de piele de ghete.

   — E exclus ca trupul acesta să fie găunos - zise doctorul - aşa că nu se poate ascunde un pitic într-unsul. Ia să-i examinăm şi spatele.

   Mumia fu întoarsă, apoi doctorul dădu de o parte vestmintele largi. În clipa următoare, scoase o exclamaţie de mirare şi se aplecă deasupra spatelui gol.

   MISTERUL SPOREŞTE.

   — CE S-A ÎNTÂMPLAT? întrebă Farrow, surprins.

   — Un pergament vechi, îngălbenit, e legat aici cu o curea de piele. A căpătat aproape aceeaşi culoare ca însăşi mumia. E foarte interesant şi poate că vom afla pe calea asta explicaţia cum au ajuns aici mumiile.

   Doctorul tăia cu un cuţit făşia de piele şi scoase documentul. Cu o grabă lesne de-nţeles, puse iar în ordine veştmintele bogate, apoi duse împreună cu George mumia în cabinetul de rarităţi.

   — George, leag-o d-ta - zise Bertram - în vremea asta eu voi încerca să citesc documentul.

   Doctorul se aşeză imediat la masa de lucru, aprinse lampa şi puse pergamentul înaintea sa. Îi privi întâi cu băgare de seama, fără să-l despătureze, apoi se adresă lui Farrow, care se apropiase de el:

   — Domnule căpitan, asta pare să fie un soi de piele cum rar se vede şi anume piele omenească, preparată cu artă. Cred că conţine o comunicare foarte importantă.

   Cu mare grijă despături documentul, dar clătină capul cu părere de rău când privi literele zugrăvite în roşu pe piele.

   Pare să fie latineşte - zise el - dar o combinaţie care ma face să bănuiesc că e vorba de scriere secretă. Poate dura mult până s-o descifrez. Păcat, altminteri aş fi ştiut îndată ce taină poartă cu el mortul acesta. Presupun că documentul a fost legat pe trupul său odată cu îmbălsămarea, aşa c-o fi şi el vechi de câteva sute de ani.

   — O scriere secretă! exclamă George care, terminându-şi treaba, venise şi el în cabinetul doctorului - o, ăsta e foarte interesant. Ia s-o văd şi eu, poate izbutesc s-o descifrez.

   — Ei, atunci puneţi-vă voi pe treabă - zise Farrow - eu mă duc mai bine în turn. Azi e vreme frumoasă şi ar fi păcat să-mi pierd timpul pe aici.

   Zâmbind, observă graba cu care tânărul se aşeza lângă doctor, apoi părăsi cabinetul, după ce mai aruncă o privire mumiei. Tresări uşor, căci i se păru că ochii misterioşi avură o lucire ironică.

   Ajuns în turn, căută să-şi facă curaj şi privi câtva timp în largul mării. Întinsul albastru era calm şi soarele îl făcea să sclipească feeric. Era o zi cu adevărat minunată.

   Răsuflând uşurat, căpitanul întoarse capul şi-l privi pe Petre Uriaşul, care era la cârmă. Tresari, căci zări o trăsătură ciudată pe chipul credinciosului servitor.

   — Petre, ce e cu tine? întrebă el posomorit.

   Primul său gând fu că Plundow istorisise totuşi mai departe povestea

visului său.

   Dar Uriaşul se făcu roşu ca focul şi răspunse încurcat:

   — Nu ştiu ce să cred, domnule căpitan, am un simţimânt neplăcut pe care nu mi-l pot lămuri, îmi spune inima că ne aşteaptă o primejdie, naş putea spune însă de unde ar putea veni.

   — Probabil că din cauza timpului care e atât de frumos încât e cu totul neobişnuit pentru noi, zise Farrow, serios.

   — Ce vezi tu colo? urmă el, văzând că Uriaşul întorsese capul, privind spre Răsărit.

   Petre îşi frecă ochii, râse încurcat şi răspunse:

   — Mi se părea că am văzut colo în zare o pată mare galbenă. De un galben luminos, cam ia fel ca veştmântul pe care-l poartă mumia domnului doctor.

   — Mumia? exclamă Farrow, iritat. Cum de ţi-a venit în gând una ca asta?

   — De, nici eu nu ştiu, răspunse Uriaşul.

   Se uită la căpitan, apoi îşi întoarse privirea spre Apus şi rămase cu ochii holbaţi. Farrow se-ntoarse fulgerător şi se sperie.

   La Apus, orizontul avea o înfăţişare sinistra. Cerul era acoperit de un galben ciudat, ca de pucioasă, un galben care-l făcu şi pe căpitan să se gândească îndată la culoarea veştmântul mumiei. El ştia însă şi ce însemna galbenul acesta: în curând se va stârni dinspre Apus un ciclon puternic.

   — Hm... proastă afacere, Petre - zise el, calm însă.

   — Va trebui să ne afundăm la zece metri, sau poate chiar mai mult, ca să nu-i simţim prea tare suduiturile. S-ar putea chiar să ne abată din drum şi să ne alunge puţin spre Răsărit.

   — Da, într-acolo unde am văzut tocmai pata galbenă - pata care mia adus aminte îndată de mumia aia blestemata.

   — Petre, de spui „blestemată"? întrebi căpitanul, căutând să-şi păstreze calmul. Mumia are o valoare neasemuită, noi am cercetat-o tocmai cu amănunţime şi am văzut că e ceva foarte interesant.

   — O fi, dar vezi dumneata, e grozav să ai pe bord un om uscat. Cine ştie dac-o ieşi bine povestea asta.

   — Măi Petre, ce e cu tine? făcu Farrow, necăjit.

   — Ţi-e frică de un om mort? Zău nu m-aş fi aşteptat la aşa ceva din partea ta.

   Uriaşul se făcu roşu ca racul, apoi zise:

   — Domnule căpitan, eu nu mă tem de oameni, fie ei morţi ori vii. Dar nu-mi dă pace gândul că omul acesta - chiar dacă e mort de sute de ani - nu şi-a găsit liniştea în mormântul lui. Nu-s eu atât de superstiţios cum mă credeţi, însă cred că mortul ăla ne va aduce nenorocire, atâta

timp cat se află pe vasul nostru.

   — Ştii că ai haz! Atunci câte nenorociri trebuie să lovească toate muzeele din lume, unde zac cu zecile asemenea mumii! Petre, Petre, te- oi fi molipsit de la Jean Brike. Dar lăsă că o sa te ruşinezi tu singur când vei vedea că biata mumie nu ne va aduce nici o nenorocire. Sau nu cumva vrei să susţii că ea a adus ciclonul acela care vine dintr-acolo?

   —  Cu toate astea e ciudat că vine dinspre Apus şi vrea să ne zvârle în spre punctul unde s-a zărit pata galbenă. Mai bine ar fi; să ne afundăm repede, domnule căpitan.

   — Bine, cară-te jos Petre, ne vom cufunda.

   În vreme ce pompele sugeau apă în tancurile de balast, căpitanul rămase, cu privirea aţintite spre apus, clătină apoi capul cu necaz, coborî scăriţa de fier şi închise capacul turnului în urma lui.

   — Vine un ciclon, spuse el lui Rindow, care se afla în cabina de comandă şi-l privea întrebător.

   — Socot că-l vom simţi chiar dacă ne vom afunda cât mai adânc. Să ne lăsăm până la cincisprezece metri şi să aşteptăm acolo.

   Batometrul arăta opt metri, când vasul fu zguduit de la un capăt la altul. Era o izbitură uşoară şi ei îşi dădură îndată seamă de ce e vorba.

   — Un banc de nisip - zise Farrow, scurt - asta n-aş fi crezut. Marea arăta pretutindeni deopotrivă de limpede. Îndărăt cu toată puterea! dădu comanda în porta-voce.

   Electromotoarele funcţionau din plin, dar „Dox"-ul nu se clinti.

   — De sigur, pământ moale în care ne-am împotmolit... - murmură căpitanul, furios.

   — Asta ne mai lipseai La adâncimea asta mică ciclonul ne va da mult de lucru.

   Dădu comanda sa se pornească elicea câtva timp înainte, apoi iar înapoi, dar nici prin manevra asta nu izbutiră se-ndrepte vasul în stare de plutire.

   — Totul e în zadar, zise Farrow în cele din urmă, înălţând din umeri. Trebuie să aşteptăm până ce furtuna va fi răscolit marea. Atunci apele răzvrătite ne vor smulge, desigur, din mâl. E drept că şi atunci vom mai avea de furcă până s-ajungem la o adâncime potrivită.

   — Cine ştie ce ne mai aşteaptă - zise Rindow, îngândurat.

   — A, uite că s-a şi pornit.

   O smucitură uşoară zgudui vasul. Cea dintâi manifestare a ciclonului apropiat trebuie să fi stârnit valuri înalte de câţiva metri pe mare, ca să se simtă până la adâncimea aceasta.

   Se scurseră câteva minute, apoi se produse un şir de suduituri destul de tari. Când elicea începu sa se învârtească cu putere îndărăt, se produse o smucitură, vasul se desprinse din încleştarea bancului de nămol şi toţi camarazii răsuflară uşuraţi. Petre, Plundow şi Brike stăteau şi ei în cabina de comandă; pe chipurile lor era zugrăvită o vădită îngrijorare, care l-ar fi făcut pe căpitan să înjure dacă ar fi observat-o.

   Pompele funcţionară din nou, submarinul se afunde încet până la nouă metri, mergând tot înapoi. Urmă iar o zguduitură... „Dox"-ul se aşezase taman între două bancuri de nămol sau humă şi se găsea, probabil, între ele, ca într-o albie.

   Elicea se-nvârtea cu furie înainte, vasul se desprinse, dar în clipa următoare deveni o jucărie a furtunii dezlănţuite.

   — Rindow, ce părere ai d-ta? întrebă căpitanul.

   — Să ne-ndreptăm spre Apus? Poate că astfel izbutim să ieşim din câmpul de acţiune al ciclonului.

   Primul ofiţer stătu niţel să chibzuiască, dar înainte de a putea răspunde se auzi glasul liniştit al lui Petre Uriaşul:

   — Trebuie să mergem spre Răsărit, domnule căpitan. Vom ajunge şi acolo.

   — El, drace, iar ţi s-a năzărit vreo superstiţie sau o presimţire! izbucni Farrow.

   — Pata aia galbenă nu-ţi mai dă pace, după cum văd. Eu spre Apus vreau să mă duc, înţelegi?

   În aceeaşi clipă se stinse lumina în submarin, electromotoarele se opriră din mers şi apele răvăşite răsuciră vasul, ca să-l târască spre Apus.

   — Am bănuit eu. mormăi Petre liniştit - dar nu ni se va întâmpla nimic până vom ajunge acolo.

   Imediat se aprinseră câteva lămpi de buzunar. Farrow cercetă batometrul, care arătă nouă metri adâncime, apoi telefona necăjit în sala maşinilor, cerând să i se răspundă ce se întâmplase. Hagen zise că se produsese un scurtcircuit brusc şi se va grăbi să repare defectul.

   — Hm. atunci nu putem deocamdată decât să rămânem în apă, zise Farrow.

   — E drept că suntem târâţi spre Răsărit, dar nădăjduiesc că nu ne vom izbi de vreun alt banc, căci ar putea deveni neplăcut pentru noi. Dumnezeule, ăsta trebuie să fie ciclon, nu glumă, dacă-l simţim atât de tare le adâncimea unde ne aflăm.

   Submarinul era aruncat, într-adevăr, încoace şi-ncolo, se apleca când pe-o parte, când pe alta. Camarazii trebuiră să se încleşteze de drugi cu toată puterea, ca să nu fie aruncaţi ca nişte mingi.

   O tăcere apăsătoare domnea în cabina de comandă. Deodată se auzi glasul limpede al lui George:

   — Ah, păcat, s-a produs un scurt circuit? Eu cu doctorul am izbutit să traducem cu preciziune aproape primul rând al documentului. Tată, un călugăr a fost acela care l-a scris. EI spune într-unsul că diferiţi oameni de seamă al regatului au fost trimişi în Apus, pentru că regele îi învinovăţise că ar fi pus la cale comploturi. Chiar şi fratele regelui ar fi fost îndepărtat şi lui vroia călugărul să-i predea documentul. Doctorul e de părere că în Răsărit ar mai fi o insulă pe care ar fi debarcat de asemeni Aztecii alungaţi, căci trebuie să îi fost mult mai mulţi decât am găsit noi în muntele acela.

   Căpitanul tresări fără voie. Se părea într-adevăr c-ar fi o legătură între punctul galben pe care-l văzuse Petre, ciclonul furios care ţâra vasul spre Răsărit şi scurtcircuitul brusc care-l împiedeca să se îndrepte spre Apus, împotriva uraganului năprasnic.

   Telefonul interior începu să zbârnâie şi Hagen vesti:

   — Am găsit defectul, domnule căpitan. Două cabluri principale s-au ars. Lucrăm de zor, dar mai poate dura o jumătate de ceas până să isprăvim. Electromotoarele au fost prea mult puse la încercare prin funcţionarea elicei în bancurile de nămol.

   Minutele păreau ceasuri. În cabina de comandă tăceau cu toţii. Deodată simţiră că vasul se smuceşte, fiind târât spre nord-est, dar numai un drum scurt, apoi fu din nou dus spre Răsărit.

   — A fost vreo piedecă înaintea noastră - zise Farrow, calm. Am avut mare noroc. Ei, dar ce s-a întâmplat iar?

   III.

   INSULA MORŢII.

   ÎNTREBAREA CĂPITANULUI era îndreptăţită, căci vasul fu răsucit în unghi drept spre Sud, apoi iar spre Răsărit. Şi deodată apele răscolite păreau să se fi liniştit, căci mişcările neregulate ale trupului de otel încetară şi „Dox"-ul nu mai era târât înainte atât de furtunos.

   — Să se fi potolit atât de brusc ciclonul? întrebă Rindow.

   — De cele mai multe ori aşa se întâmplă lucrurile, dar atunci marea ar trebui să mai rămână agitată câtva timp. Zău nu pricep această liniştire bruscă şi ciudată.

   — Probabil că am fost târâţi în jurul unei insule mari - zise Farrow - şi acum ne aflăm pe partea ei de răsărit, unde fireşte că marea e mai liniştită, deoarece insula opreşte întrucâtva furia ciclonului.

   — Să ştiţi că aşa este - încuviinţă Rindow - păcat că nu funcţionează motoarele, căci atunci am putea să rămânem pe loc. Mă tem că vom fi târâţi încet mai departe, până vom nimeri iar în apele agitate.

   — La asta mă aştept şi eu, răspunse căpitanul.

   — De-ar termina odată Hagen reparaţia. Acum ne-am putea ridica fără teamă la suprafaţă, fiindcă marea pare să fie liniştită. Am şti cel

puţin unde ne aflăm.

   Abia termină vorba căpitanul, că becurile electrice se şi aprinseră şi electromotoarele începură să zbârnâie.

   — Reparaţia s-a făcut, raportă inginerul prin porta-voce.

   — Elicea cu jumătate putere îndărăt, comandă căpitanul.

   Apoi completă:

   — Goliţi tancurile de balast!

   Submarinul începu să se-nalţă încetişor. Farrow ridică de tot periscopul. În cele din urma ieşi din apă şi imediat căpitanul dădu comanda pentru întoarcerea vasului îndărătul lor, la Apus; numai la două sute de metri depărtare, descoperise o insulă mare, lunguiaţă. „Dox"-ul fusese smucit pe după capătul ei de nord; probabil că în adâncime se formase un curent, care îşi urma drumul sub înrâurirea uraganului de la suprafaţă şi târâse cu el submarinul.

   Elicea trăgea mereu vasul înapoi, acum însă cu pupa înainte, făcând un ocol spre Sud. După ce se făcu virajul şi prora vasului arătă spre insulă, căpitanul lăsă elicea să se învârtească înainte. Submarinul se înălţa tot mai mult, turnul se ivi în cele din urmă dintre valuri, apoi puntea, iar la comanda căpitanului, Petre deschise capacul şi toţi respirară cu nesaţ aerul curat care pătrunse imediat înăuntru.

   Rotoarele Diesel începură să funcţioneze şi vasul porni acum, cu viteza redusă la jumătate, spre insulă.

   Farrow părăsi locul de comandă şi urcă în turn urmat de George, Rindow şi Petre. Un tablou neobişnuit li se înfăţişă.

   La nordul şi la sudul insulei se rostogoleau munţi uriaşi de apă spre Răsărit, cari, la vreo cinci sute de metri de insulă, se uneau şi porneau înainte într-un front larg. Ciclonul însuşi părea să se fi desprins de insulă şi să-şi fi năpustit furia asupra celor două capete ale insulei. Ca şi cum ar fi fost voinţa soartei, submarinul ieşise la suprafaţă tocmai în zona care era ocrotită.

   — Ei, Petre - zise Farrow în ironie către Uriaş - se pare că am ajuns într-adevăr la pata aceea galbenă despre care vorbeai tu. Sunt curios să văd cum se va sfârşi aventura noastră. Cred că nu o să susţii acum că vreo putere misterioasă a trimis ciclonul acesta şi ne-a adus apoi pe noi încoace.

   — Nu ştiu, domnule căpitan - răspunse Petre, calm - dar ciudat e oricum. Ne datorăm salvarea cu adevărat unei minuni. Cred că orice alt vas s-ar fi sfărâmat de coasta de vest.

   — Şi eu cred că o datorăm faptului că ne-am afundat la nouă metri adâncime. Te-aş ruga să nu mai spui şi altora prostia în care crezi cu atâta încăpăţânare.

   Farrow vorbise ceva mai aspru decât îi era obiceiul, dar în sinea lui şi el se gândea la concursul ciudat de împrejurări, care contribuise la salvarea vasului.

   Petre rămase liniştit, părând să bănuiască ce se petrecea în sufletul căpitanului său.

   O dispoziţie cu totul ciudată domnea pe submarin din clipa când doctorul adusese pe bord mumia bătrânului Aztec.

   Camarazii priveau cu încordare spre insulă, iar George îşi îndreptă toată atenţiunea către coasta împădurită a acesteia, care era lată de vreun kilometru.

   Nu se zări însă nimic suspect. O plajă albă de doi metri lăţime se întindea în faţa fâşiei de pădure şi această plajă era cu desăvârşire netedă. Submarinul se apropiase până la vreo treizeci de metri de coastă şi Farrow îl lăsă să meargă cu viteza cea mai redusă, până ce se lipi de plajă.

   Petre şi George săriră îndată pe uscat şi cu ajutorul a două funii - fixate de pupă şi de proră - priponiră vasul de nişte palmieri tineri dar trainici.

   Pe punte se adunaseră în vremea asta toţi marinarii care erau de serviciu. Când George şi Petre se înapoiară la submarin, Farrow zise:

   — Sunt de părere să rămânem aici câteva ceasuri până ce marea se va fi liniştit întrucâtva, apoi ne vom putea urma drumul. După cât s- arată insula, e complet nelocuită şi n-avem nici un motiv să debarcăm pe ea, astfel că această odihnă silită va decurge, probabil, fără nicio aventură pentru noi.

   George şovăi însă să se urce îndărăt pe puntea vasului şi rugă pe căpitan:

   — Tată, nu s-ar putea să fac o mică plimbare pe aici? Poate că găsesc ceva fructe bune de mâncat. Se pare că sunt fluturi rari, din care aş vrea s-aduc câteva exemplare iubitului nostru doctor.

   — N-am nimic împotrivă, George - zise căpitanul - numai că va trebui să-l iei şi pe Petre cu tine şi să nu te îndepărtezi prea mult de submarin. Îmi făgăduieşti?

   — Fireşte, tată, se grăbi să răspundă tânărul.

   — Voi lua repede ce-mi trebuie pentru prins fluturi. Ce o să se mai bucure doctorul!

   După cinci minute, George se înapoia cu cele trebuincioase pentru prins fluturi. Se adresă râzând tatălui său:

   — Doctorul nu vrea să se deranjeze; pentru moment nu simte nici un interes pentru soiuri nouă de insecte. Se pare că a ajuns la un punct însemnat în cercetarea documentului acela vechi. Haide Petre, vom cerceta mai întâi marginea desişului, apoi vom pătrunde mai în adânc, dacă vom da de vreo spărtură pe undeva.

   Porni înaintea Uriaşului, spre desiş şi avu norocul să prindă un fluture minunat cum nu văzuse încă până atunci. În vreme ce aşeză fluturele într-o cutie, Petre pornise mai departe dea lungul brâului de pădure. Deodată scoase o exclamaţie, de mirare.

   George fu îndată lângă ei şi întrebă:

   — Ce s-a întâmplat, Petre?

   — Mi s-a părut că am auzit un foşnet slab în desiş şi imediat după asta am văzut un trup omenesc negricios alunecând ca o umbră, răspunse Uriaşul în şoaptă.

   — Lucru curat nu prea pare să fie pe aici. Domnule George, să ne înapoiem mai bine la submarin şi să spunem şi celorlalţi. Să nu ne pomenim cu sălbaticii în spinare.

   — Ai dreptate, dar n-ar fi mai nimerit să iscodim mai întâii în desiş dacă nu cumva te-ai înşelat? Dac-a fost un om, atunci desigur că trebuie să fi lăsat urme.

   — Fără îndoială - încuviinţă Uriaşul - numai că nu ştiu dacă facem bine pătrunzând singuri în desiş. S-ar putea să fie ascunşi acolo mai mulţi băştinaşi, care ne vor ataca la repezeală. Mai nimerit ar fi să ne întoarcem şi să luăm câţiva camarazi cu noi.

   — Dar dacă te-ai înşelat? zise George.

   — Rămâi puţin în urma mea, mă furişez eu în desiş să cercetez locul. Dacă voi fi atacat într-adevăr de băştinaşi, n-ai decât să-i împuşte.

   Fără să mai stea pe gânduri, tânărul depărta crengile şi se strecură prin deschizătură. De nevoie, Petre trebui să-l urmeze.

   George se afla la vreo trei metri de dânsul. Îşi făcu loc cu dibăcie printre tufe, rămase apoi în loc şi strigă încetişor înapoi, peste umăr:

   — Petre, ai dreptate, aici e întipărită o urma de picior gol. Ce zici, să înaintăm? Omul pare să fi fost singur. Poate că descoperim satul şi putem da apoi un raport amănunţit tatei.

   Uriaşul cerceta atent urma, apoi răspunse:

   — Da, a fost singur; o fi fost vreo iscoadă, care a venit încoace din întâmplare. Să vezi că o să scoale acum tot satul în picioare, dar poate izbutim până atunci să vedem ceva de folos pentru noi. Prea repede nu vor cădea de acord băştinaşii, când va fi vorba să dea un atac asupra vasului.

   Urmele omului erau deştul de lămurite. Părea să nu-şi fi dat nicio osteneală să-şi şteargă urmele, sau să se ferească să le lase. Se părea ca se strecurase în mare grabă printre tufe, fără să ia seamă că frângea ramuri sau rupea frunze. Cei doi camarazi merseră după urme cât putură mai repede şi în cele din urmă ajunseră într-o pădure de palmieri, unde umbletul era mai uşor. Dar şi aici putură urmări lesne urmele băştinaşului, căci călcase în picioare buruienele ce creşteau în

umbra palmierilor.

   —  Petre - şopti George - se vede treaba că ivirea noastră l-a înspăimântat rău pe băştinaş. Nu s-o fi ascunzând oare ceva cu totul deosebit aici? Nu ştiu ce să zic, dar am presimţirea că iscoada asta a bănuit aproape venirea noastră pe insulă.

   — Domnule George şi eu m-am gândit la aşa ceva - răspunse Petre.

   — N-am vrut să-ţi spun însă, de teamă să nu mă iei în râs. Chiar pe noi nu ne-or fi aşteptat băştinaşii, dar probabil că aveau aici mereu o iscoadă pe coasta de răsărit, cârc aştepta sosirea vreunor Albi.

   Cei doi camarazi mai merseră cinci minute prin pădure, apoi se opriră în acelaşi timp, ca înţepeniţi. În faţa lor se făcea un luminiş mare, ale cărui margini cădeau în pantă spre punctul central. Acest punct central era însă un lac uriaş, cu o suprafaţă de vreo jumătate kilometru.

   Pe marginea de nord a suprafeţei întinse, care făcea impresia unul crater, se aflau multe colibe de crengi; acestea păreau destul de trainice şi de încăpătoare. O mare însufleţire domnea printre colibe.

   Un punct mic, negricios, alerga nebuneşte spre colibe. Era iscoada care vestea sosirea străinilor. Puncte asemănătoare dădură buzna din colibe în întâmpinarea lui şi totul părea un muşuroi de furnici în plină activitate.

   — Asta e interesant de tot! făcu George.

   — Aici trebuie să se fi format de foarte multă vreme un crater, care s-a stins apoi şi ai cărui pereţi s-au acoperit cu plante pitice. Ia te uită cât de agitaţi sunt locuitorii satului. Ivirea noastră a avut o înrâurire ciudată. Pare să fie un trib puternic şi aş fi de părere să ne întoarcem mai bine şi să-i spunem tatei ce am văzut. Vasul nostru trebuie pus îndată în poziţie de apărare, căci nu se ştie ce se poate întâmpla:

   — Socot că tribul are cel puţin două sute de războinici - zise Petre.

   — Sunt înarmaţi cu suliţi şi măciuci, aşa că ne pot fi primejdioşi. Hai să ne întoarcem, domnule George şi să dăm de ştire căpitanului.

   — Aşteaptă o clipă, trebuie să vedem mai întâi ce gânduri au. Poate că ne sunt prietenoşi. Ia te uită, pare să aibă loc o consfătuire importantă - uriaşul ăla sălbatic din mijloc o fi căpetenia. Păcat că n-am luat ocheanul. Oho, ăla o fi vrăjitorul... Ciudat, pretutindeni e la fel.

   Ochii ageri ai celor doi camarazi zăriră o făptura înalta, fantastica - ce se ivise dintr-o colibă aşezată mai la o parte Mulţimea, se dădu în lături şi vrăjitorul păşi mândru înainte, se opri în faţa căpeteniei şi păru să ţie un discurs, la sfârşitul căruia băştinaşii izbucniră în exclamaţii care păreau să fie de aprobare. Se produse iar o mişcare furtunoasă, apoi se formă un nou drum în masa negricioasă de oameni, de data asta însă pe partea care ducea spre lacul din crater.

   Căpetenia şi vrăjitorul păşiră alături spre lac, urmaţi de câţiva războinici care duceau între ei un porc care se zbătea grozav. La oarecare depărtare veneau ceilalţi locuitori ai satului.

   — Ce-or fi având de gând cu bietul râmător?

   — Ce-or fi având de gând cu bietul râmător? mormăi Petre.

   — Te pomeneşti că se pregătesc de vreo jertfă!

   Convoiul băştinaşilor se puse încetişor în mişcare spre lac Când căpetenia şi vrăjitorul ajunseră la mal, cel din urmă se apropia de râpa, care se afla la vreun metru şi jumătate deasupra apei şi începu să facă gesturi imploratoare cu braţele.

   — Aha, or fi bănuind că se ascunde vreun demon în acul acesta - îşi dădu cu părerea George - de sigur că vor să jertfească porcul.

   În vremea asta, băştinaşii formaseră un semicerc de-a lungul ţărmului. Vrăjitorul făcu acum o mişcare poruncitoare şi războinicii care duceau porcul aruncară animalul în apă.

   Râmătorul încercă îndată să înoate îndărăt la ţărm, dar fu alungat cu pietre şi speriat de ţipetele asurzitoare ale locuitorilor. Se întoarse înspăimântat, încercând să străbată lacul înot spre celălalt ţărm.

   — Ciudat! zise George.

   — Poate vor să vadă pe care parte urcă porcul pe ţărm. O fi şi asta un fel de oracol pentru el. Asta îmi aminteşte de...

   Îşi rupse vorba şi apucă braţul lui Petre. Înotând din toate puterile, porcul ajunsese în mijlocul lacului, când... se desprinse de pe fundul negru un trup uriaş, albicios, ţâşni în sus cu iuţeala fulgerului, doi, trei şerpi se avântară din apă încolăcindu-se în jurul porcului, care se zbătea sălbatic. Monstrul albicios se lăsă pe urmă iar în jos, trase jertfa cu sine în adânc, un nor negricios se răspândi - şi atât.

   — Ia te uită! făcu George, speriat.

   — Care va să zică astfel de locuitori are locul acesta. Atunci nu mă miră deloc că locuitorii cred că sălăşluieşte un demon într-unsul. Aha, oracolul lor pare să fi căzut favorabil pentru ei, au pornit să dănţuiască întocmai ca nebunii. Şi acum aduc ramuri verzi şi se rânduiesc într-un convoi lung. Hai repede. Petre, trebuie să ne înapoiem. Am impresia că vom fi primiţi prieteneşte de ei.

   Băştinaşii păşeau într-adevăr într-un convoi lung spre desiş. Fiecare ducea în mână o ramură încărcată cu frunze, pe care o agita vesel. Semnul acesta pacific e răspândit în lumea întreagă, dar trebuie să fii totuşi cu băgare de seamă, căci sălbaticii sunt şireţi nevoie mare.

   George şi Petre se înapoie în grabă la submarin. Când ajunseră la plajă, camarazii, înarmaţi până în dinţi, tocmai se pregăteau să părăsească puntea. Dispariţia celor doi tovarăşi stârnise mare îngrijorare şi cu atât mai mare era acum bucuria când îi văzură întorcându-se teferi.

   George povesti repede cele ce văzuse, adăugând că băştinaşii veneau acum. După cât se părea cu gânduri paşnice.

   Căpitanul era însă prevăzător. Ordonă sa vie pe punte toţi marinarii liberi, fiecare înarmat cu puşcă şi granate de mână. Pe de alta parte, Jean Brike trebuia să-şi încarce tunul cu o granată de gaze.

   Când pregătirile fură terminate, doctorul se ivi în turn foarte agitat.

   — Domnule căpitan, George - strigă el - am izbutit să descifrez mai departe documentul acela vechi. E vorba acolo de o insulă a morţii, pe care sălăşluieşte un demon căruia trebuie să i se aducă jertfe omeneşti. Acolo cică s-ar găsi dezlegarea unei taine oarecare. Fratele regelui a cărui mumie o am eu, urma să caute insula asta. Să fie oare insula cu muntele înalt, unde am fost noi?

   — Nu, domnule doctor - răspunse George - ne aflăm acum pe această insulă a morţii şi am şi fost chiar de faţă la o jertfire. E drept că jertfa a fost numai un biet porc. Demonul cu pricina e un polip uriaş, care trăieşte într-un lac de cratere în mijlocul insulei.

   IV.

   LUPTA CU „DEMONUL".

   — ADEVĂRAT? STRIGĂ BERTRAM, peste măsură de bucuros. Atunci suntem poate aproape de dezlegarea enigmei de care pomeneşte călugărul. Să mergem imediat la lacul acela. Sau să-ncerc mai întâii să descifrez documentul mai departe?

   — Nu e timp pentru asta, se împotrivi - căci băştinaşii se şi află în drum spre noi, după cum îmi spunea George. Dar cum e cu putinţă ca acel călugăr, care trăia la şase mii de kilometri depărtare de aci, să fi ştiut de asta acum mai bine de trei sute de ani? Însuşi faptul acesta e o taină pe care nu cred s-o dezlegăm vreodată.

   — Aşa e - încuviinţă doctorul - nici eu nu găsesc deocamdată explicaţia. E posibil, totuşi, să fi existat pe atunci comunicare regulată de vapoare între insulele acestea şi America de Sud. Fireşte că nu va fi acelaşi polip, dar lacul de crater trebuie să aibă legătură cu marea şi pentru astfel de monştri e o ascunzătoare cum nu se poate mai bună. Sunt foarte curios s-aud ce ne-or povesti băştinaşii.

   Trecură vreo zece minute, apoi se produse mişcare în tufişuri şi în fruntea războinicilor şi celorlalţi locuitori, apărură căpetenia şi vrăjitorul, agitând ramurile înfrunzite.

   Farrow ridică mâna poruncitor şi alaiul se opri îndată. Căpitanul făcu apoi un semn doctorului şi acesta întrebă în aceeaşi limbă de care se folosise pe insula cu muntele înalt şi pe care o înţelegeau în parte cei mai mulţi Camarazi:

   — Ce vreţi?

   — Stăpâne - răspunse vrăjitorul şi făcu un pas înainte - noi v-am aşteptat. Nu numai noi, ci şi părinţii noştri părinţii părinţilor noştri. Ni se spunea că dinspre soare-răsare va veni un vas străin cu oameni albi într-unsul. Aceştia trebuie sa omoare demonul care stăpâneşte insula noastră, căruia trebuie să-i jertfim pe bolnavii şi bătrânii noştri. Stăpâne, voi sunteţi străinii aceia care trebuie să ne scape de blestem.

   Doctorul se uită uluit la căpitan şi şopti:

   — Interesantă poveste, n-am ce zice! Pare să fie vorba de o proorocire care dăinuieşte de veacuri şi nu şi-a pierdut nimic din tărie. Aşadar se aduc şi jertfe omeneşti demonului. Dar de ce l-or fi dat acum un porc? Eşti, de părere să ucidem monstrul?

   — Fireşte - răspunse Farrow, cu hotărâre.

   — Prin asta punem capăt cel puţin acestor jertfiri fioroase.

   Doctorul se-ntoarse spre vrăjitor şi spuse cu demnitate:

   — O, vrăjitorule, am venit să vă scăpăm de demonul acesta, dar după ce vom face asta nu va mai trebui să aduceţi nicio jertfă, chiar altui demon, care se va ivi poate mai târziu. Dar ia spune, de ce aţi jertfit adineauri un porc?

   Vrăjitorul era cât p-aci să cadă pe spate, la fel şi căpetenia şi ceilalţi care auziseră întrebarea doctorului. Apoi bâlbâi:

   — Străinule, de unde ştii tu că noi am jertfit un porc? Hotărârea a pornit de la mine, pe când mă aflam singur în coliba mea şi abia pe urmă am împărtăşit-o tribului.

   — Vrăjitoriile, să-ţi ajungă că ştiu, răspunse doctorul.

   — Dar de ce ai făcut-o?

   — Am spus norodului că voi, străinii, veţi omorî demonul dacă acesta va lua în locul unui om un porc. Asta ar însemna că vraja a pierit pentru totdeauna.

   — Ai grăit bine - încuviinţă Bertram - noi vom ucide monstrul. Cum te numeşti?

   — Tentu şi căpetenia se numeşte Forsa:

   Căpetenia, un om voinic şi tânăr încă, făcu un pas înainte şi ridică dreapta în semn de salut Farrow şi camarazii răspunseră în acelaşi fel, apoi căpitanul îl puse pe doctor să spună:

   — Ne vom pune îndată pe lucru şi vom ucide monstrul. Forsa, porunceşte oamenilor tăi să o ia înainte, dar să nu se apropie de lac.

   — Va să zică nu veniţi chiar acum cu noi? Întrebă căpetenia, dezamăgit.

   — Trebuie să ne pregătim mai întâi pentru o luptă grea, i se răspunse.

   — Tu, Tentu şi câţiva din războinicii voştri puteţi rămâne aici ca să

mergeţi cu noi. Vom fi îndată gata.

   Căpetenia se declară mulţumit cu hotărârea aceasta, porunci supuşilor săi să plece, apoi se aşeză cu însoţitorii săi pe plajă, ca să privească cu atenţiune submarinul.

   Farrow vroia să dobândească un succes deplin. Fireşte că nu era atât de lesne să momească afară din apă polipul uriaş, după ce i se dăduse de mâncat porcul acela mare. Căpitanul vroia însă să omoare monstrul în aşa fel încât băştinaşii să-l poată duce pe uscat ca să-l privească. Abia atunci vor rămâne încredinţaţi că au fost scăpaţi de demon.

   Doctorul sprijini planul acesta din toate puterile, dar el ţinea mai mult să poată fotografia polipul uriaş şi să prepare unele părţi din el. Din pricina asta uită aproape de faptul că băştinaşii aveau o profeţie veche, care se părea că se va realiza abia acum.

   George, însă, se adresă încet lui Petre:

   — E într-adevăr ciudat, Petre! I-auzi, să contribuim noi la înfăptuirea unei profeţii pe care un om oarecare a făcut-o cu sute de ani în urmă, poate.

   — Totul e ciudat la aventura asta, zise Uriaşul, cu seriozitate.

   — Aş fi bucuros sa treacă odată. Cine ştie cum va sfârşii?

   — Cât de mult mă bucur de aventura asta, zise George, vesel.

   — Ar trebui să luăm cu noi şi o barcă de aluminiu, poate trebuie să pornim pe lac ca să momim monstrul din ascunzătoarea lui.

   Farrow încuviinţă imediat:

   — Ai dreptate, dragi George, aşa să şi facem. Cred că cel mai bun lucru ar fi să ucidem dihania printr-o explozie, aruncând în apă un mănunchi de granate de mână, după ce vom fi stabilit locul unde se ascunde. Pe urmă va trebui să scoatem hoitul la suprafaţă, ca să-l arătăm băştinaşilor.

   — Oh, atunci ne luăm şi costumele noastre de scafandru, zise George, cu însufleţire.

   — Petre, vi şi tu jos. — Nu? Vom petrece funii în jurul trupului monstrului, apoi camarazii îl vor putea trage în sus.

   — Bine - încuviinţă căpitanul - poate că veţi descoperi lucruri interesante acolo jos. Dar trebuie să fiţi cu mare băgare de seama, ca te pomeneşti că sunt două dihănii colo jos.

   — Asta vom observa noi când se va produce explozia - îşi dădu cu părerea doctorul - prin turburarea apei va ieşi la suprafaţă şi cel de-al doilea monstru, dacă există. Dar cred ca o dihanie atât de uriaşă nu va răbda pe lângă ea un tovarăş.

   — Asta e drept - zise căpitanul - dar cu ochii în patru tot trebuie să fim. N-aş vrea ca vrednicii noştri camarazi să fie atacaţi sub apă de o dihanie ca asta.

   Repede fură aduse pe punte diferite părţi ale unei bărci de aluminiu, apoi căpitanul ordonă sa se mai aducă una. Vroia sa fie cât mai mulţi camarazi pe lac, spre a veni în, ajutor, la nevoie, scafandrilor care se vor lăsa în apa pentru a scoate monstrul la suprafaţă.

   Pe submarin rămaseră numai Brun şi Hagen, împreună cu echipaje de serviciu. Farrow luă cu el pe toţi oamenii disponibili, căci nu prea avea el încredere în băştinaşi.

   Era un convoi respectabil acela care se pusese mişcare acum prin desiş; în frunte mergeau Farrow, George, doctorul şi Rindow, iar îndărătul lor veneau căpetenia şi vrăjitorul. Doctorul se folosea de orice prilej ca să-l cerceteze pe Tentu şi astfel se făcu că într-un rând acesta zise, într-o doară:

   — Tatăl meu mai spunea că străinii Albi vor descoperi şi o taină mare când vor veni pe aici; vor trebui să facă asta, căci abia atunci vor avea linişte din partea unui demon mare, care se află la ei. Străinule, e adevărat că aveţi la voi un demon mare?

   Doctorul şi George se priviră uluiţi. Era într-adevăr aşa, căci mumia regelui însemna pentru sălbăticii aceştia primitivi un demon mare.

   — Da - răspunse Bertram, şovăind - avem un demon, care ne-a adus chiar încoace. Dar ăsta e tabu nu trebuie să vorbim de el.

   Vrăjitorul dădu din cap, în semn că înţelesese.

   După o pauză scurtă, doctorul întrebă mai departe:

   — Tentu, şti ceva despre taina pe care trebuie s-o descoperim? Nu ţi- a spus nimic tatăl tău în privinţa asta?

   — A vorbit foarte nelămurit, răspunse vrăjitorul, şovăind.

   — Fusese grav rănit de un rechin şi cu puţin înainte de moarte mi-a povestit toate tainele. Vorbea numai de nişte demoni care ar fi prinşi pe fundul mării, dar care vor fi liberaţi prin străinii albi.

   — Ei drăcie! - şopti doctorul către George - asta sună foarte frumos. Să fim numai cu băgare de seamă când vă veţi scufunda în apă. Dar mai întâi va trebui să venim de hac monstrului acela şi nădăjduiesc că-l vom aduce apoi pe uscat.

   — Greu nu cred să fie - răspunse George - ma tem numai că lacul e în legătură cu marea. Polipul o fi stând atât de adânc în tunel încât nici prin explozia granatelor nu-l vom putea ucide. O va şterge frumuşel, ca să se înapoieze după săptămâni în vechea lui ascunzătoare.

   — Aşa e, trebuie să ne gândim şi la asta - încuviinţă Bertram - dar pe de altă parte trebuie să ne şi aşteptăm ca să ne atace imediat când bărcile vor fi lăsate pe apă. Atunci trebui să intervenim repede cu puştile noastre.

   — Vom face noi treaba cum trebuie, zise George plin de voioşie.

   — Doctore, după socoteala mea, monstrul ăla are un trup de cel puţin opt metri lungime, iar tentaculele sunt şi ele de vreo doisprezece metri:

   — Dumnezeule sfinte, atunci trebuie să fie un exemplar enorm! exclamă Bertram.

   Convoiul ajunsese la luminişul cel mare şi camarazii se uitară uimiţi la imensul lac din crater. Locuitorii se aşezaseră în faţa satului şi toţi priveau cu încordare spre albii, care porneau acum la luptă împotriva demonului lacului.

   În câteva minute ajunseră la mal. Doctorul Bertram abia aruncase o privire în apă limpede că şi spuse:

   — Da, acesta e un crater, dar nu cred să fi aruncat vreodată lavă fierbinte, căci în cazul acesta ar trebui să vedem urme pe maluri şi sub apă. Cel mult poate să se fi produs o prăbuşire de teren, poate că focul din centrul pământului vroia să-şi croiască un drum pe aici, dar a fost stins îndată de apa mării. Care va să zică, acolo jos sunt demonii pe care trebuie să-i răpunem noi. Sunt foarte curios să văd ce-o ieşi de aici.

   — Craterul pare să fie destul de adânc - zise George - socot că are cel puţin douăzeci şi cinci de metri.

   — Dacă nu şi mai mult - îşi dădu cu părerea doctorul.

   — Veţi avea de furcă. Vreau să spun dacă va fi nevoie să vă afundaţi. Aha, a şi început.

   Cele două bărci fură montate repede. Farrow făcu semn fiului său să se apropie şi zise:

   — George, costumele voastre de scafandru le puteţi lăsa deocamdată pe mal, căci nu veţi ieşi din barcă, ci o veţi lua de-a lungul malului şi a pereţilor craterului spre adâncime. Acu să încercăm sa descoperim monstrul. În fiecare barcă se află un mănunchi de granate de mână; e de ajuns dacă se va rupe una singură înainte de a fi aruncate în jos. Mai întâi trebuie sa stabilim însă unde se află dihania. Căpetenia Forsa să ne procure două bucăţi mari de carne şi fiecare barcă va trebui să tragă după sine, de-a lungul pereţilor craterului, câte o momeală din acestea. De îndată ce vom fi descoperit ascunzătoarea, vom lăsa în jos - cu ajutorul unei sfori - granatele de mână, până la punctul acela. Tu cu doctorul, Petre şi Kard veţi veni în barca mea. Rindow va ocupa cealaltă barcă împreună cu patru din cei mai buni ţintaşi. Trebuie s-avem şi puştile pregătite, căci ai povestit doar că polipul s-a urcat repede la suprafaţă când porcul înotă la mijlocul lacului. Ne putem aştepta să atace bărcile noastre şi dacă nu-l nimerim bine, ne va trage în jos după el. Doctore, spune d-ta căpeteniei să ne facă rost de două bucăţi mari de carne.

   Bertram îndeplini însărcinarea şi imediat porniră în sat patru războinici; se înapoiară îndată cu două jumătăţi de porc. Acestea fură fixate de nişte frânghioare trainice, la fel şi mănunchiurile de granate. Apoi îndrăzneţii expediţionari se urcară în bărci şi porniră trăind după ei momelile.

   George privea cu încordare în apa limpede a lacului. Kard ţinea frânghioara cu momeala, Petre pe cea cu granatele, în vreme ce căpitanul, doctorul şi George stăteau cu puştile pregătite.

   Înaintau de vreo cinci minute dea lungul malului. Kard vâslea cu mâna stângă, căci dreapta o avea ocupată înconjuraseră un sfert din suprafaţa lacului şi se aflau acum pe ţărmul apusean.

   Deodată ţâşni dintr-o crăpătură de stâncă un braţ lung şi albicios ca un şarpe, momeala fu înhăţata şi smulsă cu atâta putere, încât bietul Kard, cât era el de puternic, cât p-aci să fie aruncat peste bord Barca uşoară fu ameninţată o clipă să se răstoarne şi numai mulţumită prezenţei de spirit a celor cinci marinari, ea îşi păstră echilibrul.

   Se produse o plescăiala zgomotoasă şi deodată Kard răcni:

   — Diavolul vine sus, atenţiune! Polipul părea să fie foarte flămând. Trupul uriaş, albicios, ieşise din crăpătura de stânci şi ţâşni în sus cu iuţeala fulgerului.

   Numai George şi Petre aveau puştile în mâna, căci ceilalţi trei le dăduseră drumul pe podeaua bărcii ca să se poată încleşta de marginea acesteia, când ameninţase să se răstoarne Petre slobozi trei gloanţe unul după altul, dar ele parura sa nu facă nicio impresie asupra polipului, deşi nu se putea să nu-l fi nimerit.

   În clipa următoare, una din tentacule lungi se abătu pe marginea bărcii, dar George şi dusese puşca la ochi. La vreo opt metri sub apă el văzu ochii fioroşi ai dihaniei şi ţinti scurt apoi trase de două ori. Deşi barca se legăna puternic, el îşi dădu seamă că nimerise.

   Ceilalţi camarazi traseră şi ei acum, dar braţul monstruos se şi desprinsese de barcă şi dihania se afundă iarăşi în ascunzătoarea sa din fundul apei.

   — Drace, am fost la un pas de moarte! exclamă căpitanul când barca îşi recăpătase echilibrul - bravo, băiete, tu ai salvat situaţia şi de data asta; nu ţi-ai pierdut cumpătul nici în clipele acestea de primejdie. Hi, acu ştim unde domiciliază dihania - Petre, dă drumul în apă legăturii cu granate!

   — Să nădăjduim cu această crăpătură n-are legătură cu marea - zise George - poate ca monstrul o şi zburat şi ne jertfim zadarnic granatele noastre cu gaze.

   Uriaşul smulse focosul uneia din granate şi cufundă repede în apă legătura, care după câteva minute plutea tocmai în faţa deschizăturii în care dispăruse monstrul.

   — Şase... şapte... opt, numără Petre - şi deodată ţâşnii iarăşi din scobitura stâncii o tentacule care înhăţă legătura cu granate şi o trase în peşteră.

   — Minunat! exclamă doctorul. S-a dat singur pradă morţii.

   — .unsprezece, douăsprezece, treisprezece, paisprezece, cincisprezece.

   Explozia se simţi în barca uşoară de aluminiu. Din crăpătura stâncii ţâşni o volbură de spumă, câteva clipe braţele lungi se zbătură cu furie - apoi căzură moi, atârnând cu vreo doi metri afară din crăpătură.

   Apa se linişti. Barca a doua se oprise imediat ce se auziseră împuşcăturile şi Rindow primi de la căpitan însărcinarea să cerceteze dacă nu cumva se află încă un monstru din aceştia în lacul din crater.

   Kard mina barca înapoi spre mal, unde fură întâmpinaţi cu urale de către camarazi şi de locuitorii satului.

   V.

   TAINA LACULUI.

   CRED CA ACUM vă puteţi îmbrăca costumele de scafandru - zise căpitanul, când coborâră pe uscat.

   — Nu-mi închipui ca Rindow să aibă succes, căci dihania aceea nu va fi răbdat ea un al doilea polip în preajma ei. Sunt de părere că e mai bine dacă veţi coborî din barcă, căci altminteri vi s-ar putea rupe costumele de colţurile ascuţite ale stâncilor.

   — Da, tată, asta vroiam să propun şi eu - zise George - Barca a doua va trebui, fireşte, să ne ajute.

   Ne putem lăsa jos pe funii. Vom avea sarcină uşoară, nu va fi nevoie decât să legăm polipul, Apoi voi va veţi putea trage în sus şi să-l târâţi pe uscat.

   — Mă bucur cu adevărat ca aventura asta a ieşit atât de bine. Ciudat, cam ne-a azvârlit ciclonul pe insulă, ca să-i scăpăm pe locuitori de monstrul acesta!

   — Stai că vom mai descoperi o taină, aşa mi-a făgăduit vrăjitorul - zise doctorul Bertram. Bănuiesc că abia de acum încolo chestia devine interesantă.

   — Atunci sunt curios să văd ce va descoperi George în fundul mării, zise căpitanul. Mă şi bucurasem ca aventura s-a sfârşit.

   — În definitiv, nu ştim încă dacă profeţia aceea se întemeiază pe adevăr - zise doctorul.

   — Poate că vicleanul vrăjitor a iscodit-o numai ca şi ne îndemne să ucidem polipul. Ştia, de sigur, că noi europenii ne pricepem să luptăm împotriva unui astfel de monstru, deoarece avem cu totul altfel de

arme.

   — Aha! făcu căpitanul, să ştiţi că Rindow n-a descoperit nimic. E şi asta o mângâiere pentru noi.

   Primul ofiţer se apropia cu barca lui şi înălţă puţin umeri cu părere de rău. Ar fi vrut fi el să se ia la luptă cu un monstru din aceia, dar nu avusese noroc.

   În vremea asta, George, Petre şi Kard îmbrăcaseră costumele de scafandru, cu ajutorul cărora se puteau mişca în apă nevătămaţi de vreun vas. Farrow explici pe scurt primului ofiţer ce aveau de făcut. Cei trei scafandri nu puteau cobori dintr-o singură barcă, de aceea Kard trebuia să se afunde din barca lui Rindow.

   Se luară funii trainice, căci trebuiau să aştepte să fie atacaţi de polip. Camarazii fură împărţiţi în bărci, scafandrii luară loc în ele, apoi se înapoiară la locul unde, la zece metri adâncime, zăcea, în peştera stâncoasă, trupul neînsufleţit al polipului uriaş.

   Când ajunseră la destinaţie se lăsară în apă funii dea lungul cărora îşi dădură drumul cei trei scafandri.

   George îndreptă lumina lămpii sale în peşteră şi văzu că rămânea destul loc ca să poată intra înăuntru peste hoitul uriaş al polipului. Acesta se ghemuise la intrare, unde îşi dăduse duhul. Avea înfăţişarea unei sfere uriaşe, cu opt tentacule chircite pe dânsa.

   George se ridică ceva mai sus, apoi păşi cu băgare de seamă, pe tentaculele dihaniei. Se ţinea încleştat de funie şi cu toate că braţele acelea scârboase erau alunecoase, porni încetinel înainte trăgând funia după el.

   Petre şi Kard îl urmară. După o jumătate de metru crăpătura se lărgea şi după alţi trei paşi George se afla într-o peşteră mărişoară. Asta uşură mult lucrul camarazilor, căci acum puteau merge în jurul trupului monstrului şi să lege cele trei funii în aşa fel, încât să nu le scape.

   Când fură gata, George smuci de trei ori de funia sa, ţinută sus de doi marinari. Acesta era semnalul că puteau trage în sus dihania.

   Cele trei funii se întinseră încetişor, scafandrii traseră din toate puterile hoitul greu şi el ieşi afară din grotă încetul cu încetul.

   După ce monstrul fu târât afară; George începu să-şi plimbe lumina lămpii prin peştera. Pereţii acesteia erau ciudat de netezi şi tânărul se mira că acea catastrofă naturală putuse da loc la aşa ceva. Deodată, însă, îşi opri lumina asupra unui loc şi cei doi camarazi ai săi îşi aprinseră şi ei lămpile. Văzură atunci o adâncitură în care părea să fie o uşă şi în câteva locuri sclipea ca aurul.

   George nu stătu mult pe gânduri şi porni spre locul cu pricina, urmat de Petre şi Kard. Cu cât se apropia mai mult, cu atât recunoştea mai lămurit că era vorba de o uşă. Suprafaţa ei era acoperită cu scoici,

numai pe alocurea sclipea metalul.

   Tânărul scoase cuţitul lung ce-l purta cu sine şi îndepărtă câteva scoici. Văzu atunci şi aici sclipiri aurii; după cât se părea, uşa înaltă şi lată era din aur sau aurită numai.

   Zadarnic căută însă vreo clanţă, ca să poată deschide uşa. Curiozitatea sa spori la culme. Aici părea să se înfăptuiască profeţia de care vorbise vrăjitorul.

   Îi ghionti cu putere pe cei doi camarazi şi începu să îndepărteze cu băgare de seama scoicile. Petre şi Kard îi urmară pilda şi în curând tânărul dădu peste o gaură îngustă, în care îşi răsuci vârful cuţitului.

   Urmă ceva surprinzător. Fără nicio sforţare din partea lui, uşa de aur se deschise. Scafandrii se dădură un pas îndărăt, căci nu ştiau ce taine adăposteşte încăperea dindărătul uşii. Dar, după câteva clipe, George păşi iar înainte şi îndreptă lumina lămpii în deschizătură.

   Rămase înmărmurit: în fata lui se afla o încăpere rotundă, umplută cu apă şi pe nişte blocuri de piatră, aşezate în jurul pereţilor, se aflau mumii, ale căror veşminte putrede, aveau culoarea galbenă.

   Aceasta era aşa dar taina! ... George se simţi străbătut de un fior, căci se gândi imediat ia mumia pe care o aveau pe vas. Acel frate de rege plecase în lume cu sute de ani în urmă, ca să-i caute pe oamenii aceştia de aici. Acum ei au fost găsiţi, dar în împrejurări cu totul ciudate.

   George intră pe uşă şi se apropia de întâia mumie. Deplasarea apei, care se produce din pricina asta, făcu ca trupul să se clatine; deodată se desprinde de pe blocul de piatră şi pluti încet spre tavan. Imediat îl urmară fraţii săi întru moarte. Era o privelişte grozavă, cum aceste trupuri ţepene se ridicau aproape solemn, unul după altul, de pe postamentele lor - pe care stătuseră veacuri dea rândul - şi pluteau tot mal sus, vrând parcă să iasă din grotă.

   Tavanul era însă numai atât de înalt, încât picioarele lor ajungeau până la piepturile îndrăzneţilor scafandri. Prin faptul că Petre şi Kard intraseră şi ei în încăpere, mumiile se puseră şi mai mult în mişcare. Păreau că dansează o horă ciudată în apa uşor agitată.

   După ce îşi reveni din înmărmurire, George îşi zise că mumiile acestea nu trebuiau să rămână aici, unde apa le va distruge cu timpul. Făcu un semn energic însoţitorilor săi, apoi trase în jos mumia care-i venea la îndemână şi o aduse spre ieşire. Petre şi Kard pricepură îndată despre fi vorba.

   Cu băgare de scamă luară şi ei câte o mumie şi o scoaseră afară din încăperea care fusese cândva un cavou, probabil, scufundat din pricina unei erupţii.

   Sus, camarazii erau foarte neliniştiţi. Trăseseră polipul uriaş aproape până la suprafaţă şi doctorul îl privea cu un interes deosebit. El se aplecă atât de mult peste marginea bărcii, încât căpitanul trebui să-l tragă înapoi cu putere în câteva rânduri, ca să nu cadă în apă.

   Deodată, însă, se dădu înapoi atât de brusc, încât era cât p-aci să răstoarne barca de aluminiu, căci lângă hoitul polipului se ridica încetinel altceva: un obiect negricios, ciudat. Apoi timp de câteva clipe, doctorul văzu un chip omenesc, întunecat şi schimonosit, din care priveau spre el doi ochi siniştri.

   Căpitanul rămase şi el încremenit când, urmărind direcţia arătată cu degetul de Bertram, văzu chipul mumiei, care dănţuia uşor în apă. Şi când începură să urce spre suprafaţă alte trupuri asemănătoare, marinarii din o doua barcă scoaseră ţipete de spaimă şi păreau gata s-o ia la fugă îngroziţi.

   În cele din urmă, Farrow îşi dădu seama cum stau lucrurile şi strigă:

   — Camarazi, scafandrii noştri au descoperit colo jos un al doilea cavou cu mumii, pe care le scot acum la suprafaţă. Puneţi mâna cu toţii, pentru ca aceste trupuri să capete un mormânt cuviincios, pe care-l aşteaptă de sute de ani.

   Doctorul se dezmeticise şi el şi zise, răsuflând uşurat:

   — În viaţa mea n-am trecut printr-o spaimă atât de mare, dragă căpitane. Am crezut că mumia din cabinetul de rarităţi s-a luat după noi şi s-a ivit deodată aici. Zău nu ştiu ce să mai cred... Nu-ţi vine să crezi că mumia aceea regală, pe care am găsit-o de pe insula cu muntele, ne-a călăuzit încoace? Scrie doar în documentul aceia vechi că ea a pornit în căutarea oamenilor care au părăsit ţara înaintea ei. Acum l-a regăsit în sfârşit în moarte.

   — Să nu ne gândim la asta, zise Farrow.

   — Hai să scoatem mai bine trupurile din apă.

   Cele trei mumii fură scoase repede din apă şi zvârlite pe mal. Alte trei veniră la suprafaţă, apoi încă trei. După aceea se ivi George pe marginea crăpăturii de stâncă şi apucă funia destinată scafandrilor.

   Când se urcă în barca şi-şi scoase casca, zise încet:

   — A fost din cale afară de misterios colo jos. Ceva mă silea să scot afară mumiile. Sunt de părere să le înmormântăm.

   — Păcat, păcat, murmură doctorul, plimbându-şi privirea asupra celor nouă mumii. Cred însă că se vor descompune repede, căci au stat prea mult în apă de mare. Sau poate că prin asta au căpătat şi mai multă trăinicie. Domnule căpitan, ar fi interesant. îngăduie-mi să iau şi eu măcar una din ele.

   — Eşti nesăţios, dragă doctore, glumi căpitanul.

   — Despre asta vom vorbi mai târziu. Acum ocupă-te cu fotografierea polipului şi ia părţile pe care vrei să le prepari.

   Cele două bărci remorcară hoitul, târându-l spre punctul acela al malului unde aştepta Tentu cu oamenii săi şi camarazii. Băştinaşii erau înmărmuriţi şi îşi plimbau privirile îngrozite de la polip la cele nouă mumii, care zăceau pe ţărmul de apus al lacului.

   Doctorul îi linişti imediat.

   — Tentu, Forsa - strigă el - aici e demonul care v-aţi temut atât. L-am ucis, după cum v-au prezis strămoşii voştri. Oamenii ăia de colo, încă sunt o vrajă care nu vă priveşte pe voi. Asta e o taină pe care am lămurit-o noi. Suntem învingătorii tuturor demonilor care sălăşluiesc în adâncimea lacului. Să ştiţi însă că nu mai aveţi voie să jertfiţi oameni, căci altminteri se-ntorc demonii şi atunci nu vor mai rămâne în lac, ci vor veni pe uscat, unde vor da târcoale, noaptea, colibelor voastre şi vor ucide cu încetul tot ce este vietate pe insulă.

   Băştinaşii se făcură pământii la faţă, până şi vrăjitorul, singurul, poate, care nu credea în lucruri supranaturale - deşi asta îi era meseria - păru şi el încurcat. Căută repede să iasă din încurcătură, zicând:

   — Străinule, am ştiut totul dinainte. Niciodată nu vom mai aduce jertfe demonilor lacului, căci ştiu că el nu ne mai pot face nimic. Mai. Ştiu chiar că lacul va fi populat de acum încolo de peşti şi alte animale, care ne vor servi de hrană.

   Doctorul încuviinţă din cap. Forsa acesta era un om viclean nevoie mare, cunoştea, de sigur, polipii şi părea să bănuiască adevărul, că monstrul acesta venise în lac din mare. Şi de vreme ce era mort, peştii puteau trăi în tihnă în lac, căci duşmanul care-i ameninţase fusese răpus.

   — Da, Forsa, aşa se va întâmpla, zise doctorul. Acum ajutaţi-ne cu toţii să tragem demonul pe uscat. Trebuie să nu mai rămână nici urmă din el.

   Marinarii mai legară câteva funii în jurul trupului monstrului, Petre şi Kard făcură un fel de punte din copăcei tineri, apoi marinarii, împreună cu războinicii, începură să tragă hoitul greu pe uscat.

   Aproape două ceasuri se scurseră până ce dihania fu adusă pe mal. Doctorul Bertram luă vreo douăzeci de fotografii apoi tăia o tentacule, botul grozav şi alte părţi din trup, pa care avea de gând să le împăieze.

   Treaba asta ţinu alte două ceasuri şi în cele din urmă dădu câtorva marinari însărcinarea să transporte pe submarin părţile acestea. După aceea se întoarse spre căpitan şi zise:

   — S-a făcut ce era mai de seamă; acum, băştinaşii pot zvârli înapoi în apă ce a rămas. Îi voi încredinţa eu că nu li se mai poate întâmpla nimic.

   Şi treaba asta fu îndeplinită, fără prea multă greutate.

   — Acum să ne ocupăm niţeluş de mumii, domnule căpitan - zise

doctorul.

   — Aşa dar, una o s-o iau eu, căci trebuie să studiez efectul apei de mare asupra mumiilor în general.

   Deoarece era aproape să se înnopteze, camarazii porniră repede dea lungul malului lacului. Când ajunseră însă la locul unde lăsaseră mumiile, rămaseră înmărmuriţi, privindu-se unul pe altul; căci nu mai erau acolo decât cârpele umede ale veştmintelor galbene şi vântul uşor care sufla dinspre lac lua praful galben cu sine şi-l ducea spre pădure. Numai oasele pe jumătate putrede mai rămăseseră din mumiile care se prefăcuseră în pulbere din pricina soarelui.

   — Păcat - murmură doctorul, cu părere de rău. Nu ne mai rămâne acum decât să îngropăm oasele.

   Treaba asta fu făcută repede, apoi vrednicii marinari se înapoiară la submarin, însoţiţi de căpetenie, de vrăjitor şi de zece războinici. Locuitorii satului îi petrecură cu urale, până se făcură nevăzuţi în pădure.

   Doctorul alergă imediat în cabinetul de rarităţi, unde vroia să împăieze părţile luate de la polip. Deodată scoase un ţipăt şi căpitanul cu George dădură buzna în încăpere. Încremenit, doctorul arată spre locul unde stătuse mumia regală. Acolo se afla acum numai vestmântul, alături de care se vedea un praf cafeniu şi oase putrezite.

   — Doctore, aşa a fost să fie, zise Farrow, solemn. Hai să-l îngropăm, căci şi-a îndeplinit misiunea pentru care a pornit în lume cu veacuri în urmă!

   — Oh, ar fi trebuit să ştiu... ar fi trebuit s-o împăiez de mult, se tângui doctorul. A stat prea mult în aerul uscat al cavoului şi aerul umed al mării a distrus-o.

   Rămăşiţele pământeşti ale fratelui regelui fură de asemeni îngropate, apoi submarinul porni la drum, îndreptându-se spre „Insula odihnei". Doctorul se închise în cabinetul său ca să studieze mai departe documentul vechi.

   Deodată dădu buzna în sala ofiţerilor şi striga turburat:

   — Domnule căpitan, George, bătrânul călugăr scrie că fratele regelui trebuia neapărat să găsească pe oamenii aceia. Nu trebuia să aibă astâmpăr până ce nu-i va regăsi, chiar şi după moarte - aşa i-au poruncit preoţii. Afară de asta, căpetenia preoţilor i-a dat puterea să rătăcească şi după moarte. Am râs când am citit asta, dar la sfârşit călugărul adaugă că vechii Mexicani cunoşteau un praf cu care îmbălsămau câteodată mumiile. Praful acesta avea efecte ciudate asupra oamenilor vii - printre altele aceştia vedea mumiile rătăcind. Ce zici de asta?

   — Nu zic nimic, răspunse căpitanul.

   — Totul e atât de ciudat încât mintea ne rămâne în loc. Să închidem taina în noi - am făcut o faptă bună. Bucură-te, doctore, că posezi documentul preţios.

   — Da, dragă căpitane, să ne mulţumim cu asta - dar acum putem spune că între pământ şi cer de petrec fapte pe care nici în vis nu le întrevedem.

SFÂRŞIT

Volumul 65

LUPII DIN TARAI

   SPRE NEPAL.

   VITEJII MARINARI AI „DOX"-ULUI se retrăseseră prin cabinele lor, în vreme ce submarinul îşi urma drumul spre „Insula odihnei".

   Prietenia dintre doctorul Bertram şi George era din ce în ce mai strânsă, căci cei doi camarazi erau însufleţiţi de aceleaşi idealuri şi tânărul avea în savantul medic un profesor de la care învăţa multe lucruri interesante şi folositoare.

   După aventura cu mumiile, în vreme ce „Dox"-ul plutea în larg, îndreptându-se spre „Insula odihnei", doctorul şi George se închiseră în cabinetul cu rarităţi, unde mai cercetară câtva timp împreună documentul acela vechi. Apoi, plictisiţi oarecum de munca aceasta migăloasă, tânărul rugă pe doctor să urmeze cu povestirea aventurilor sale din tinereţe, care îl interesau atât de mult.

   Bertram se supuse şi în liniştea cabinetului plin cu obiecte de preţ, începu, vesel şi neobosit, ca întotdeauna:

   — Coborârăm din tren la Bettia, ultima staţie înainte de graniţa Nepalului. Trupa noastră îşi micşorase efectivul. Lordul Hagerstony şi cei doi servitori ai săi fură nevoiţi să ne prăsească din pricina rănilor lor. Apoi păţania viteazului lord, când fusese spânzurat deasupra lacului cu peştii aceia fioroşi (Vezi vol. 62.. Aventurile echipajului „Dox") avusese o înrâurire atât de puternică asupra lui, încât se hotărî să se înapoieze pentru câtva timp în Anglia, unde avea numeroase proprietăţi. Iar Brough, detectivul secret din slujba poliţiei engleze, terminându-şi misiunea prin regăsirea prinţesei răpite, se întoarse la Bombay.

   În schimb, căpătarăm un nou tovarăş: profesorul Thomas Stendrup, care trăise cincisprezece ani în templul misterios, după ce dispăruseră acolo soţia şi fiica sa. El ne rugase să pornim în căutarea celor două dispărute şi cu toate că întreprinderea aceasta părea aproape fără sorţi de izbândă, i-am făgăduit, totuşi, ajutorul nostru, căci ne atrăgea şi pe noi Nepalul, ţara aceasta plină încă de mistere.

   Şi-apoi, nădăjduiam ca în orăşelul Parsa din apropierea graniţei, vom putea afla ceva, căci fostul servitor al lui Stendrup, cu numele de Thassa, care dispăruse cu soţia şi copiliţa profesorului, era de loc din Parsa. Marian fusese încă de la început de părere că acest Thassa nu era străin de dispariţia aceasta misterioasă.

   Ca pretutindeni, ivirea noastră în orăşelul Bettia bătu la ochi şi mai ales Pongo, cu făptura lui uriaşă şi chipul dezgustător la vedere. N-aveam interes să rămânem mult acolo, de aceea ne urcarăm îndată într-o trăsură şi pornirăm spre poliţie.

   Mulţumită trecerii mari de care se bucura pretutindeni lordul Hagerstony care ne dăduse cele mai bune scrisori de recomandare, ne asigurarăm sprijinul şi ocrotirea autorităţilor.

Deocamdată, însă, n-aveam nevoie decât de un sfat.

   În camera de gardă furam nevoiţi să aşteptăm câtva timp şi un slujbaş duse şefului o scrisoare închisă pe care i-o dădu Marian. Ceilalţi poliţişti din încăpere aruncau mereu priviri speriate spre Pongo al nostru, care făcea nişte mutre... Doamne, Doamne!

   După câtva timp, omul veni îndărăt şi ne pofti politicos să-l urmăm. Maiorul Vander, un bărbat înalt şi slăbănog, ne întâmpină foarte prietenos.

   — Am auzit multe despre dumneavoastră, domnilor, zise el cu un zâmbet binevoitor. Ştiu că aţi trecut prin multe întâmplări în viaţă. Vreţi să căutaţi acum aventuri asemănătoare şi prin ţinutul nostru?

   Ne strânse mâna fiecăruia în parte, chiar şi lui Pongo, pe care-l măsură cu o privire de admiraţie.

   — Nu - răspunse Marian, râzând - vrem numai să vizităm Nepalul. Şi pentru asta am dori sfatul d-voastră, domnule maior. Ca să intrăm în ţara aceasta avem nevoie de paşaport sau numai de o autorizaţie?

   — E de-ajuns dacă vă voi da o recomandaţie către curtea princiară din Katmanda, răspunse maiorul. Îmi daţi voie să vă întreb dacă doriţi să vizitaţi ţara cu un scop anumit?

   — Da, tovarăşul nostru aci de faţă, profesorul Stendrup, îşi caută soţia şi copila dispărute de cincisprezece ani.

   Vander se uită cu mirare la profesor, iar acesta istorisi în cuvinte simple povestea sa.

   — Care vasăzică spre Parsa vreţi să mergeţi, zise şeful poliţiei, îngândurat. Atunci îmi daţi voie să vă spun că acolo aţi putea întâmpina aventuri după placul dumneavoastră. Căci Tarai-ul, fâşia aceea de pământ grozavă şi bogată în ape de la sudul Nepalului, e în prada unei mari nelinişti de câteva săptămâni încoace. Oamenii sunt atacaţi şi jefuiţi, unii dispar fără urmă şi până acum poliţia Nepal-ului n-a putut face lumină în cazurile acestea. E drept că la poliţiştii băştinaşi superstiţia joaca un rol foarte mare.

   — Superstiţia? întrebă Marian, interesat.

   — E vreo taină legată de aceste tâlhării?

   Maiorul râse cam în silă.

   — Da, domnilor - răspunse el - e la mijloc şi puţină superstiţie. Victimele care au izbutit să scape, povestesc că au fost urmărite de o haită, de lupi. Dar la nici unul nu s-au văzut muşcături şi cu toate astea declaraţiile lor nu pot fi puse la îndoială. Pe aici nu se vorbeşte decât de „lupii din Tarai".

   Marian clătină capul, apoi zise:

   — Lupul indian nu poate să fi ajuns atât de departe spre Nord, aşa că nu prea cred în zvonurile astea.

   — Nici eu, domnule Farrow, deşi toate victimele au spus la fel. Sunt încredinţat, însă, domnilor, că d-voastră nu veţi cădea victime acestor lupi. Voi scrie acum recomandaţia pentru curtea princiară şi sunt sigur că Birna Sahi, prinţul şi fiul său Bahdur vor fi foarte bucuroşi să vă cunoască.

   Aşternu câteva rânduri pe o coală de hârtie şi înmânându-ne adăugă:

   — Poftim, asta e de-ajuns.

   — Vă mulţumesc călduros, domnule maior, răspunse Marian. Nădăjduiesc că vom isprăvi repede cu ceea ce ne duce la Pansa, apoi ne vom înapoia aci. Aventurile prin care am trecut în ultimul timp ne-au împiedecat să ne vedem de ceea ce ne-am pus în gând la început, adică să prindem animale. Şi când te gândeşti că avem o comandă de rinoceri, în special pentru un rinocer cuirasat.

   — Da, da, am auzit de asta, zise maiorul, cu interes. Aţi văzut totuşi unul din animalele acestea misterioase, înainte de a fi fost atacaţi de Bataşi.

   — Foarte adevărat şi de atunci a început lanţul aventurilor noastre. Trebuie însă neapărat să ne mai ducem odată în Sumatra.

   — Ah, v-aş însoţi şi eu cu dragă inimă. Dacă o mai amânaţi pentru o lună, cer un concediu mai lung. Mă interesez şi eu foarte mult de zoologie, căci sunt un pătimaş vânător de fiare sălbatice.

   — Vom mai sta de vorbă în privinţa asta, domnule maior. Deocamdată trebuie să încercăm să-i venim în ajutor domnului profesor.

   — Vă doresc izbândă, domnilor.

   Ne despărţirăm de amabilul maior şi când furăm în stradă, Marian zise:

   — Să rămânem în orăşelul acesta cât mai puţin cu putinţă. În primul rând trebuie să ne cumpărăm conserve, ca să avem cu ce trăi, fără să vânăm, cel puţin o săptămână. Aceşti „lupi din Tarai" ne cam încurcă socotelile, căci în cercetările ce vom porni acum va trebui să fim mereu cu ochii-n patru să nu ne întâlnim cu ei.

   — Colo peste drum vom găsi ce căutăm, zisei eu şi arătai spre o prăvălie mai mare.

   — Da, să trecem strada.

   Eram cei dintâi muşterii ai negustorul Johnson, un bărbat scund şi uscăţiv, ne servi chiar el singur. Furăm surprinşi cât de bine aprovizionată era prăvălia lui şi la întrebarea noastră ne răspunse că de aici pornesc adesea partide de vânătoare spre Tarai şi oamenii se aprovizionează de la el.

   — Şi acum, când s-ou ivit „lupii din Tarai"? întrebă Marian, râzând.

   Fără să vreau privii spre negustor şi-l văzui închizând ochii în chip ciudat. Aruncă apoi o privire pătrunzătoare asupra prietenului meu şi întrebă:

   — „Lupii din Tarai"? Ce vreţi să înţelegeţi cu asta?

   — Hm... am auzit că în săptămânile din urmă s-au întâmplat multe atacuri, în care e vorba şi de lupii aceştia. D-ta, ca localnic, n-ai auzit încă nimic de aşa ceva?

   — Ba am auzit, zâmbi Johnson, dar n-am prea luat în seamă aceste zvonuri. Unor astfel de basme nu trebuie să le dai crezare. Băştinaşii au obiceiul să ia drept aievea ceea ce au visat, poate.

   — Ei, da şi eu socot că e o prostie - încuviinţă Marian.

   — Cel puţin cred că nu s-a întâmplat nimic până acum vreunor vânători europeni?

   Negustorul îl fulgeră iar cu privirea pe Marian apoi răspunse:

   — Nu, despre aşa ceva n-am auzit niciodată. De fapt întotdeauna vânătorii aceştia voiau străbată Nepalul, fără să se înapoieze aici. N-am mai auzit apoi nimic de dânşii.

   — Cu noi se va întâmpla acelaşi lucru, zise Marian într-o doară.

   — Aşa, acum am cumpărat ce aveam nevoie. Poftim plata.

   Johnson luă banii zâmbind şi-i puse în buzunar. Mie nu-mi plăcu

deloc mutra lui. În clipa aceea semăna cu o vulpe vicleană. Şi când ne conduse cu plecăciuni până la uşă, simţii o antipatie atât de puternică împotriva lui, încât mă făcui că nici nu văd mâna ce mi-o întinse.

   — Scârbos om, zise Marian când pornirăm în jos pe strada principală a orăşelului.

   — Aveam impresia că ştie mai mult decât vrea să spună, despre „lupii din Tarai". Nu m-ar mira deloc dacă vom face şi noi cunoştinţă mai de aproape cu fiarele alea misterioase.

   Numai că nu vor fi lupi - răspunsei eu - căci, după cum spuneai tu mai adineaori, aceştia nu ajung atât de sus spre Nord.

   — În sfârşit, vom vedea noi, răspunse Marian. Acum trebuie să pornim la drum vârtos. Aş vrea ca în noaptea asta că ne şi aşezăm tabăra în apropiere de Parsa.

   — Atunci ar trebui să ne zorim, nu glumă, zisei eu, căci sunt peste şaptezeci de kilometri.

   — Aşa e, chiar atâta au vom face, dar s-apucăm măcar să trecem hotarul. Dacă avem noroc, mai facem cunoştinţă încă azi

cu lupii ăia.

   — Asta numeşti d-ta noroc? întrebă profesorul.

   — Eu aş zice că mai mare noroc ar fi să nu dăm ochi cu ei.

   — Ba nu, căci atunci am fi mereu ameninţaţi de ei şi poate în clipele cele mai nepotrivite.

   Tot vorbind, ieşirăm din orăşel şi apucarăm pe şoseaua ce mergea spre Nord. Întorcându-mă odată întâmplător, mi se păru că zăresc o făptură care venea în urma noastră la mare depărtare. Când mă oprii locului, umbra pieri undeva pe câmp.

   — Ce s-a întâmplat, Robert? întrebă prietenul meu.

   — Mi se pare că suntem urmăriţi, răspunsei eu. Omul dindărătul nostru n-ar fi trebuit să se ascundă în câmp atunci când m-am oprit.

   — O fi fost un ţăran care are treabă la ogor, îşi dădu cu părerea profesorul.

   — Nu, acum nu e timpul pentru munca pământului, zise Marian. Recolta de bumbac e gata abia peste vreo şase săptămâni. Să mergem liniştiţi înainte şi vom descoperi noi îndată dacă suntem urmăriţi sau nu. Din când în când mă voi întoarce pe neaşteptate.

   Pornirăm de zor înainte. Marian, care sa aşezase în frunte, se întorcea din vreme în vreme, iar noi îl acopeream ca să nu fie văzut de presupusul urmăritor.

   — Pare totuşi să fie un ţăran care îşi vede de drumul lui - zise el în cele din urmă - căci dacă ar fi fost un urmăritor nu se putea să nu-l fi văzut.

   — Numai dacă nu s-o fi pitit pe marginea câmpului, îndărătul arbuştilor de bumbac, zisei eu.

   — Orice ai spune, mie nu-mi iese din cap că omul acesta ne urmăreşte.

   — Şi pentru ce anume? întrebă profesorul.

   — Cine să aibă vreun interes în expediţia noastră?

   — Cine? Negustorul Johnson, răspunsei cu hotărâre.

   — Eu n-am nici un fel de încredere în omul acesta. Şi sunt încredinţat că ştie mai mult decât spunea despre „Lupii din Tarai".

   — Toate bune, dar care e pricina? întrebă mai departe profesorul.

   — Asta trebuie s-o aflăm, răspunse Marian. Bănuiesc eu ceva, dar deocamdată e mai bine să tac.

   — Ce-ar fi să aşteptăm aici? propusei eu.

   — O jumătate de oră mai mult sau mai puţin n-are importanţă şi ne-am putea încredinţa dacă suntem urmării sau nu.

   — Putem face asta, hotărî Marian. Şoseaua face colo o cotitură, pe după care ne putem piti în câmpie.

   — Şi daca urmăritorul vine într-adevăr? întrebă Stendrup.

   — ÎI lăsăm s-o ia înainte şi-l urmărim noi pe el. A, uite ici la dreapta copăceii sunt atât de deşi încât ne putem ascunde de minune.

   Cu multă băgare de seamă ne furişarăm printre arbuşti şi ne ghemuirăm la pământ. Nu puteam fi văzuţi dinspre şosea, în schimb puteam vedea printre copăcel pe oricine ar fi trecut prin faţa noastră. Prea plăcută nu era însă şederea noastră acolo, căci eram ameninţaţi de tigri şi şerpi veninoşi.

   Deodată, Marian mă ghionti uşor şi arătă cu capul spre şosea. Trecea pe acolo, cu paşi furişaţi, un indian înalt. Chipul îi era aproape frumos, îndrăzneţ, dar expresia ochilor săi negri, care azvârleau fulgere de jur împrejur, era fioroasă. Omul acesta ar fi putut fi un duşman foarte primejdios.

   Privirile sale alunecară cu multa băgare de seamă deasupra tufelor îndărătul cărora ne ascunseserăm noi, încât credeam că ne-a şi descoperit. Când îi văzui însă depărtându-se, socotii primejdia trecută. Se petrecu însă atunci ceva neaşteptat.

   Profesorul Stendrup sări deodată în sus şi-şi făcu loc printre tufe, ieşind în şosea. Alergă repede spre indian, care duse mina fulgerător la pumnalul ce-l purta în brâu. Dar Stendrup strigă plin de bucurie:

   — Thassa, Thassa, unde e soţia mea, unde e copilul meu?

   Indianul tresări, înspăimântat. Aruncă apoi o privire

cercetătoare asupra chipului agitat al profesorului care-l apucase de braţ, se liberă cu o smucitură şi zise liniştit, într-o englezească fără cusur:

   — Iartă-mă, domnule, nu te cunosc. Nici nu mă numesc Thassa, ci Rukoo.

   — Bine, Thassa, pentru ce mă minţi? strigă profesorul..

   — Sau crezi poate că nu te recunosc? Unde ai lăsat pe soţia şi pe copilul meu?

   — Imi pare rău, domnule - răspunse indianul, calm, însă cu ochi străpungători - dar repet că nu te cunosc.

   — Va să zică tăgăduieşti că ai fost servitorul meu acum cincisprezece ani? Că ai dispărut brusc cu soţia şi copila mea?

   Indianul îşi luă o mutră mândră:

   — E drept că aveam odată un frate cu numele de Thassa, care s-a înjosit primind să slujească pe nişte europeni. Dar eu nu mai ştiu de el.

   — Ba nu - strigă Stendrup, necăjit - nu poate să existe o astfel de asemănare. Tu eşti Thassa şi faptul că încerci şi tăgăduieşti, îmi da de înţeles că ştii unde se află Inge şi Charlotte, soţia şi fiica mea. Domnilor, veniţi-mi în ajutor, vă rog! Omul acesta trebuie sa vorbească!

   Spunând aceste cuvinte, se-ntoarse spre tufele îndărătul cărora ne aflam noi, aşa că furăm nevoiţi să ne ridicăm. Marian şopti repede credinciosului nostru Negru:

   — Pongo, tu rămâi aici! Ne vei urma dacă vom porni mai departe cu omul acela!

   — Bine, Masser, Pongo aşa face.

   Ieşirăm apoi în şosea şi Marian zise calm:

   — Domnule profesor, există doar - mai cu seamă între fraţi gemeni - asemănări uimitoare. Poate însă că Rukoo ştie unde se află fratele său Thassa.

   — Nu, domnule, nu ştiu. După cum spuneam, sunt ani de zile de când n-am mai aflat nimic de el. Şi acum vă rog să mă lăsaţi să plec.

   Salută scurt şi porni repede mai departe. Marian privi lung după el şi zise în şoaptă:

   — Domnule profesor, sunt şi eu încredinţat că, ăsta e mult- căutatul Thassa. Încăpăţânarea cu care neagă e o dovadă ca ştie unde se află soţia şi fetiţa d-tale. Nu trebuie să-l pierdem din ochi cu nici un preţ. Pongo al nostru ne va urma neobservat. E bine să avem o acoperire în spate. Dacă ni se va întâmpla ceva, să nu ne dăm de gol că-l ştim pe Pongo în urma noastră. Staţi să mă duc să-i spun.

   Marian se făcu iar nevăzut între tufe, de unde se întoarse după câteva clipe şi zise:

   — La drum! Nu trebuie să-l lăsăm pe Thassa ăla să ne-o ia prea mult înainte.

   Băgarăm însă repede de seamă, că indianul, care n-avea bagaje ca noi, o luase repede la picior. Abia ne puteam ţine după el şi profesorul începu curând să gâfâie.

   — Trebuie să ne ţinem bine - strigă Marian - gândeşte-te la soţia şi la fiica d-tale, domnule profesor. Să nu-l pierdem din ochi pe Thassa!

   — Luaţi-o d-voastră înainte - gemu profesorul - vă voi ajunge eu când veţi fi ridicat undeva vreo tabără pentru noapte. Nu pot alerga atât de repede.

   — Robert, rămâi atunci şi tu cu profesorul, hotărî Marian.

   — N-aş vrea cu nici un chip să-l las singur. Prea mare nu va fi distanţa între noi, căci nu prea cred ca indianul să alerge mereu aşa. Dacă va fi să ne abatem din drum, voi însemna locul cu crenguţe verzi.

   Nu-mi mai lăsă timp să răspund şi porni şi mai repede. De voie, de nevoie, rămăsei cu profesorul, care îşi domoli pasul. Asta nu dură însă mult, căci după câteva minute zise:

   — Acum să mergem mai repede, căci mă simt mult mai întărit. Şi dorul după cei ce-mi sunt atât de dragi, îmi dă puteri noii.

   II.

   SE ARATA „LUPII"

   PPROFESORUL PORNI ATÂT DE REPEDE, încât aproape că nu mai puteam ţine pas cu el. Îi văzui adesea întorcându-se spre mine şi de fiecare dată clătina capul. Căuta să-l descopere pe Pongo, ceea ce însă nu izbutea. Dar eu eram ferm încredinţat că uriaşul Negru era pe aproape şi nu ne pierdea din ochi.

   După vreo jumătate de oră de mers forţat, zărirăm în sfârşit pe Marian care păşea înaintea noastră. După alte zece minute îl ajunserăm.

   — Thassa sau Rukoo - cum se numeşte acum - e cu puţin înaintea noastră - zise el - şi merge acum foarte încet. A, l-ai văzut?

   Trecuserăm de o cotitură a drumului şi la vreo sută de metri depărtare, făptura înaltă a indianului tocmai pierea pe după altă cotitură. Marian porni ceva mai repejor şi când ajunse la cotitură iscodi cu băgare de seamă, apoi ne făcu semn.

   Aici începea pădurea care acoperă mari întinderi de pământ în Tarai. Drumul ducea câţiva kilometri drept înainte şi Marian şopti:

   — Să mergem pe delături, pe sub copaci. Thassa nu trebuie să observe imediat că-l urmărim, deşi cred că bănuieşte. Altminteri s-ar fi întors măcar odată, fără doar şi poate. Şi asta mă pune pe gânduri. Mă tem că vrea să ne atragă într-o cursă.

   — Sau să încerce să ne scape prin întuneric, zisei eu. Ori crezi că va aprinde un foc?

   — O va face din pricina tigrilor - răspunse prietenul meu - dacă nu cumva are pe aici o ascunzătoare sigură.

   — Mă îndoiesc. Cred insă că vom ajunge curând la graniţă şi prin asta în ţinutul lupilor. Sunt curios să dau ochi cu ei.

   Ţinurăm drumul la adăpostul copacilor; numai Marian se apleca din când în când în afară ca să se uite după indian. De fiecare dată dădea din cap în semn că cel urmărit se află încă înaintea

noastră.

   Tot mergând, lăsarăm în urmă hotarul Nepalului. Observarăm asta şi după vegetaţia pădurii, care devenea tot mai deasă.

   Vremea prânzului trecuse de mult şi Thassa tot nu-şi îngăduia răgaz. Îmbucarăm ceva în grabă, fără să ne oprim din mers.

   Deodată, la dreapta noastră, în pădure răsună un ţipăt ascuţit de pasăre.

   — Când păunul ţipa, tigrul nu e departe, zise Marian şi luă puşca din spate.

   Îi urmai pilda, numai Stendrup rămase liniştit. Se gândea probabil la tigrul său îmblânzit şi nu ţinea seamă că sunt alţii care trăiesc în stare de sălbăticie. Sau poate că se bizuia în totul pe noi. Într-o privinţă asta era cât se poate de bine, căci un puşcaş prost nu poate decât să strice la o vânătoare de tigri.

   Ne văzurăm siliţi să ieşim în sosea, căci sub copaci era prea primejdios. Păunul obişnuieşte să ţipe când simte un tigru care se furişează şi de multe ori strică socotelile fiarei prin semnalul de alarmă ce-l dă.

   Lasă-i pe seama lui Marian să nu slăbească din ochi pe indian, iar eu priveam cu atenţiune spre copacii din dreapta. Erau vreo douăzeci de metri până acolo şi aş fi putut trage fără greş dacă sar fi arătat cumva „stăpânul Junglei".

   Iarăşi ţipă un păun, de data asta cu mult mai aproape. Se părea că-l însoţeşte pe tigru în plimbarea sa, pentru a-i preveni pe cei ameninţaţi de el. Deodată mă izbii de Marian, care se oprise brusc.

   — Ce s-a întâmplat? întrebai încet.

   — S-a oprit şi Thassa - răspunse el.

   — Dar nu se-ntoarce. A, uite că merge mai departe, înainte! Fiţi cu băgare de seamă dacă se iveşte vreun tigrul.

   — Asta e de la sine înţe...

   N-apucai să-mi termin vorba şi holbai ochii spre copaci, unde se iviseră pe nesimţite animale.

   „Lupi", fu primul meu gând. Fiarele, de un cenuşiu bătând în cafeniu, înalte de peste un metru, şapte la număr, stăteau nemişcate şi se holbau la noi. Mă oprisem imediat, deasemenea şi Marian, care atunci când îmi rupse vorba ştiuse îndată că se petrecuse ceva neobişnuit.

   Lupii păreau că stau la gânduri dacă să ne atace sau nu. Şi eu mă gândeam la acelaşi lucru. Fireşte, am fi putut împuşca lesne aceste şapte dihănii, înainte de a se apropia de noi, dar poate că erau numai înaintaşii unei haite numeroase căreia nu l-ar li fost

greu să ne sfâşie cât ai clipi din ochi.

   — Nu trage! îmi şopti Marian în aceeaşi clipă.

   Avusese, deci, acelaşi gând. Fiarele ne priveau mereu. Trăiam clipe îngrozitoare, Pe de altă parte, nu ne mai puteam ocupa de Thassa, care în vremea asta ar fi putut lesne să dispară.

   Atunci, cel mai mare dintre lupi îşi întoarse capul, ca şi cum ar fi vrut să şoptească ceva tovarăşilor săi, se-ntoarse şi pieri fără zgomot în pădure. Celelalte şase fiare se luară după el. Răsuflarăm uşuraţi.

   — Aşa dar, tot e adevărată povestea cu lupii, zisei eu. Pare să fie vorba de un soi mai mare şi mai puternic. Păcat că nu putem răpune unul. Ar fi interesant pentru ştiinţă.

   — Cred că vei avea curând prilejul să răpui chiar mai mulţi şi atunci vei putea să studiezi şi specia, răspunse Marian. A, Thassa a mers încet de tot, aşa că putem rămâne pe urmele sale.

   Păşirăm mai departe fără să scoatem o vorbă cufundaţi în gânduri. Deodată, insă, ne oprirăm înspăimântaţi. Dintre copacii de pe dreapta ţâşni ca o furtună un tigru uriaş. Dar înainte s-avem timp să ridicăm puştile, el străbătu şoseaua din câteva sărituri şi dispăru pe stânga în pădure. Ne privirăm înmărmuriţi, apoi Marian zise:

   — Probabil că lupii au dat de el şi l-au alungat. Nici chiar un „stăpân al junglei" nu cutează să se ia la luptă cu o haită de lupi.

   Pornirăm iarăşi la drum, gândindu-ne mereu la primejdiile de care eram înconjuraţi, când deodată îl auzirăm pe Marian:

   — Ah, minunat! Thassa vrea să mâie peste noapte lângă iazul acela mic din dreapta. Uite ca îşi şi caută lemne. E cât se poate de bine, căci ne putem ridica şi noi tabăra în luminişul mic din stânga. Lumina focului nostru n-o va putea vedea, căci o împiedică arborii, pe când noi putem vedea ce face el, înaintând doar cu vreo câţiva paşi.

   — Care va să zică nu vrei să-l slăbeşti de din ochi? Atunci eu voi aduna vreascuri în vremea asta şi voi pregăti lagărul.

   — Foarte bine. Uite, Thassa a şi început să îngrămădească lemnele pentru foc. Grăbeşte-te, căci peste o jumătate de ceas se întunecă.

   Făcui repede treaba şi când se înnoptă aprinsei un focşor la care încălzii conserve şi ceai. Îmbucai ceva la repezeală, pentru ca apoi să-l schimb pe Marian la postul de observaţie.

   Indianul aprinsese şi el un foc şi prietenul meu înaintase atât de mult, încât putea să-l vadă bine. Când îi spusei că am venit să-l schimb, Marian zise:

   — N-are nici un rost, Robert, să stai aci. În primul rând e prea primejdios să fii atacat de vreo fiară pe întuneric. Hai cu mine îndărăt la foc, e de-ajuns dacă vom face acolo de pază cu schimbul.

   Aşa şi făcurăm. După ce Marian îmbucă şi el, zise:

   — Haide, Robert, trebuie să-i ducem ceva lui Pongo. Sunt aproape sigur că el se şi află pe marginea acestui luminiş şi anume în partea de miază-zi, în direcţia de unde am venit noi.

   Luarăm câteva cutii cu conserve şi o sticlă cu ceai şi pornirăm spre latura de sud a luminişului înainte de a fi apucat noi să chemăm, se şi auzi:

   — Massers, aici!

   Braţul lui Pongo se ivi dintr-o tufă deasă şi luă în primire merindele. După aceea Uriaşul şopti:

   — Massers, nu bine aici. Mbulus pretutindeni.

   Aşa dar şi Pongo observase lupii, pe care-i numea pe limba băştinaşilor. Marian întrebă imediat:

   — Mai sunt şi acum aici, Pongo?

   — Pretutindeni, Massers. Pongo merge pe copaci, Massers asemeni.

   Propunerea nu era de loc rea, dar pentru noi de neîndeplinit, căci daca Pongo se pricepea să înşele simţurile fine ale lupilor, pe noi tot ne vor descoperi ei şi ne vor înconjura. Se va isca o luptă îndârjită şi va trece mult până să-i împuşcăm sau să-i punem pe fugă, iar în vremea asta Thassa ne va scăpa.

   Fireşte că vecinătatea asta era foarte primejdioasa, dar eu socoteam totuşi că fiarele nu vor cuteza să ne atace. Marian părea; să fie de aceeaşi părere, căci zise:

   — La asta ne vom putea gândi şi mâine. Chiar dacă suntem înconjuraţi de ele, nu mă supără de loc. Nu cred că ne vor ataca şi apoi Thassa mă interesează mai mult decât lupii. Pongo, tu ne vei urma în orice caz, însă nu vei interveni dacă vom fi atacaţi şi luaţi prizonieri de bandiţi. Vei rămâne mereu în urma noastră, oriunde ne-or târî şi după ce vom fi descoperit ascunzătoarea bandei, vei încerca să ne eliberezi.

   — Massers fie liniştiţi, Pongo face.

   Ne înapoiarăm la loc şi-i zisei lui Marian:

   — I-ai vorbit lui Pongo în aşa fel, ca şi cum ai şti că vom fi neapărat atacaţi de o bandă de tâlhari. N-ai putea să-mi spui cum ai ajuns la credinţa asta?

   — Îmi închipui. Şi bănuiesc că lupii pe care i-am văzut şi despre care cred ca se afla acum pretutindeni în jurul nostru sunt ca să

zic aşa, primul semnal.

   — Asta înseamnă că indienii atacaţi au spus adevărul!

   — Cu siguranţă. N-aş fi crezut dacă nu s-ar fi ivit cei şapte lupi. Şi deoarece Pongo spune că ei ar fi acum în preajma noastră, trebuie ca numărul lor să fie mult mai mare.

   — Atunci s-ar părea - răsei eu - că lupii sunt tovarăşi cu bandiţii?

   — Întocmai, răspunse Marian cu seriozitate.

   Câteva clipe rămăsei înmărmurit. Apoi mai vorbirăm despre toate, de lupi, de Johnson, de Thassa cu care prilej profesorul luă şi el cuvântul:

   — Sunt absolut încredinţat că el e. Am căutat să-mi reamintesc multe din caracteristicile lui, pe care şi le-a păstrat. E cu neputinţă să fie un frate geamăn al lui Thassa, după cum susţine dânsul. Oh, Doamne, de le-aş revedea pe Inge şi pe...

   Îşi rupse vorba şi privi ţintă deasupra focului spre marginea de miază-zi a luminişului. Venea dintr-acolo un zgomot slab, ca şi cum s-ar fi frânt nişte ramuri. Şi deodată văzui la lumina focului multe perechi de ochi sclipind în culori roşii şi verzi, la o mică depărtare de noi. Erau lupii. Aruncai repede un braţ de vreascuri în foc, care după câteva clipe se înteţi. Şi lupii erau acolo.

   Cel puţin douăzeci de făpturi, strânse una lângă alta, ca soldaţii în front. Stăteau ţepene, numai ochii le ardeau. Mai zvârlii câteva vreascuri în foc, căci flacăra era acum singura noastră pavăză împotriva fiarelor, apoi luai revolverul în mână.

   — N-are nici un rost, Robert, căci sunt prea mulţi. Pe de altă parte, sunt încredinţat că-i aveţi şi în spate. Hai să aprindem un al doilea foc îndărătul nostru.

   Marian smulse o creangă aprinsă din foc şi-o zvârli la câţiva metri înapoia noastră. Îndată ce flacăra ţâşni, câteva făpturi negricioase începură să mârâie şi fugiră care încotro.

   Zvârlirăm repede vreascuri uscate peste creanga aprinsă şi după câteva clipe, aveam şi îndărătul nostru un foc mare. Văzurăm atunci făpturile cenuşii stând acolo strânse laolaltă şi holbându-se la noi. Cele două focuri făceau să fie luminate şi laturile luminişului şi după cum prevăzuse Marian, se aflau şi acolo fiare cu ochi verzi şi roşii.

   Era o situaţie foarte neplăcută. Partea cea mai ciudată era că stăteau liniştiţi de tot, părând c-aşteaptă numai ca focul nostru să ardă până la sfârşit. Dar slavă Domnului că mă îngrijisem de vreascuri îndestulătoare şi flăcările erau pentru ei o piedecă de netrecut.

   — N-ar fi bine să zvârlim printre ei câteva vreascuri aprinse? propusei eu.

   — Nu cred că se vor îndepărta nici aşa, răspunse Marian. N-aş vrea să-i întărit zadarnic, căci tot se vor înapoia pe urmă.

   — Mariane, astăzi vorbeşti în enigme, zău aşa! Eu aş fi mulţumit ca fiarele să dispară şi tu ai vrea să le revezi... Ştie Dumnezeu ce vei fi vrând să spui cu asta. A, uite-i că pleacă singuri, ai avut dreptate.

   Aşa şi era. Ca la o comandă, lupii făcură stânga împrejur şi dispărură printre tufe. Mă uitai uimit la Marian, care zâmbea doar şi dădea din cap.

   — Profesorul îşi frecă şi el ochii şi întrebă, mirat:

   — Domnule Farrow, ce drăcovenie mai fu şi asta?

   — N-a fost nici un fel de drăcovenie, e numai teatru, răspunse Marian, zâmbind. Cred că acum pricep cum stau lucrurile, numai nu prea cunosc motivele adevărate. Astea le vom afla când vom fi luaţi prizonieri de bandă.

   — Mulţumesc de aşa perspectivă, zisei eu cu ciudă. Dacă ştii bine că aşa se va întâmpla, de ce nu ştergem putina cât mai repede cu putinţă?

   — Pentru că făcând astfel, nu vom găsi niciodată pe soţia şi copila profesorului. Şi asta e doar ţelul nostru principal, răspunse Marian. Afară de asta nu cred să izbutim să fugim, căci „lupii" ne vor înhăţa fără zăbavă.

   — Apeşi atât de ciudat pe cuvântul „lupii", zisei eu.

   — În curând vei vedea singur de ce, râse iar prietenul meu. Naş vrea să te lipsesc de o surpriză.

   — Eşti foarte amabil, n-am ce zice, dar mai plăcut mi-ar fi dacă ai spune acum ce ştii.

   — Nu, Robert, nu pot încă, crede-mă! Poate că mă înşel şi eu şi n-aş vrea să fiu luat apoi în râs, căci bănuiala mea e atât de fantastică încât ai râde de mine chiar acum.

   — Hm. ştiu eu ce să mai zici cel puţin dac-aş şti de ce au luat- o lupii la goană atât de brusc.

   — Poate ca au ascultat de o comandă, răspunse Marian, scurt.

   III.

   UN ATAC VICLEAN.

   CÂT P-ACI SĂ-MI SARĂ ŢANDĂRA, căci credeam că prietenul meu îşi bate joc de mine. Când văzui însă mutra lui serioasă, îmi dădui seamă că nu-i ardea de glumă. De aceea îi zisei:

   — Mariane, văd că n-are nici un rost să te plictisesc cu întrebări. Te-aş ruga numai să mă lămureşti de comanda cui ascultă lupii aceştia?

   — Bănuiesc că de a lui Thassa.

   Pufnii în râs fără să vreau şi profesorul făcu la fel. Marian rămase însă serios şi zise:

   — Dragă Robert, sunt sigur că-ţi va pieri pofta de râs când vei vedea că presupunerile mele se adeveresc întocmai. Dacă mă vezi atât de liniştit, e numai pentru că-l ştiu pe Pongo în spatele nostru. Numai astfel e cu putinţă salvarea noastră. Cred, totuşi, că noaptea asta „lupii" ne vor lăsa în pace. Ia, te rog, tu, Robert, prima veghe. După un ceas îl trezeşti pe domnul profesor, pe care îl voi schimba eu apoi. De fapt, nu va fi nevoie, dar trebuie să întreţinem focul.

   Spunând asta se culcă şi ne lăsă în voia gândurilor noastre. Mai stărui câteva clipe de vorbă cu Stendrup, apoi se culcă şi el. Eu întreţineam amândouă focurile, iscodind mereu în jurul meu, până ce se împlini ceasul. Îi trezii pe profesor, care-mi luă locul şi culcându-mă, adormii îndată.

   Marian mă deşteptă pentru a doua veghe, care trecu de asemeni în deplină linişte.

   Prietenul meu avea ultima veghe şi când mă trezi în zori, îmi spuse că nu observase nimic suspect.

   — Aşa, acum putem porni, zise ei după ce băurăm câte-o ceaşcă cu ceai - eu voi porni înainte şi-l voi urmări pe Thassa. Sunt încredinţat însă că nu-l voi mai găsi.

   — În cazul acesta, nu cred să ne mai atingem ţinta, se tângui profesorul. Mi-am pus toată nădejdea în urmărirea lui Thassa.

   — Lăsă că-l vom revedea noi, îi mângâia Marian.

   — E drept că în cu totul alte împrejurări.

   — Aoleu! Iar începi cu enigmele tale, făcui eu necăjit.

   — Hai mai bine să plecăm!

   — Din nenorocire e prea târziu pentru asta, zise Marian, calm, ba zâmbi chiar cu înţeles.

   Situaţia noastră nu era deloc veselă, căci deodată ne pomenirăm înconjuraţi de haita de lupi.

   Pe nesimţite se iviseră din toate părţile şi făcuseră acum un cerc strâns în jurul nostru. Stăteau liniştiţi şi ne priveau ameninţător.

   Orice apărare ar fi fost de prisos. Înţepenisem pe loc şi nici nu cutezam să duc mâna la revolver, căci capetele celor mai apropiate fiare erau abia la un metru de mine. Tovarăşii mei stăteau încă lângă focul stins.

   În vreme ce profesorul pălise, Marian privea „lupii" cu mare luare aminte. Mi se părea chiar, că se bucura de această vizită. Îmi aruncă o privire, zâmbi şi dădu din cap, ca şi cum ar fi vrut să spună că se aşteptase la asta.

   Necăjit de atitudinea prietenului meu, mă întorsei şi examinai mai atent fiarele. Şi văzui că... nici nu erau lupi. Fiarele astea uriaşe erau Kolsuni sau Buansusi neobişnuit de mari. Adică acei fioroşi câini sălbatici din nordul Indiei. Dar nici câini sălbatici nu li se putea spune, căci se părea că sunt îmblânziţi şi ascultau de o poruncă.

   Lucrul acesta Marian trebuie să-l fi observat încă de ieri.

   Începeam să-mi pierd răbdarea. Cât va mai dura oare situaţia asta grozavă? Prea multă vreme nu puteam doar rămâne nemişcaţi.

   Răsuflai uşurat când îl văzui deodată pe indianul Thassa străbătând încet luminişul şi venind spre noi. Se opri îndărătul cercului format de câini şi ne privi batjocoritor, apoi se înclină şi zise:

   — Domnilor, trebuie să vă exprim admiraţia mea. Până acum, toţi - chiar şi europenii - care au făcut cunoştinţă cu câinii noştri şi-au dat pe faţă spaima şi groaza. Dv. sunteţi oameni foarte viteji, după cât se vede şi cu atât mai mult îmi pare rău că trebuie să vă iau prizonieri.

   — Thassa, unde e soţia şi copila mea? strigă profesorul.

   Rostind aceste cuvinte, făcu o mişcare nervoasă cu mâna şi

imediat câinii din faţă păşiră spire el, mârâind. Indianul le strigă o poruncă scurtă, în urma căreia se opriră, privind însă ameninţător pe profesor.

   — Trebuie să fiţi cu băgare de seamă - zâmbi Thassa - căci câinii noştri nu ştiu de glumă. Aşa dar, vă rog să rămâneţi liniştit, domnule profesor, chiar dacă va fi să aveţi acum o mare bucurie. Soţia şi copila d-voastră trăiesc şi le veţi revedea în curând. Acum însă, domnilor, trebuie să vă dezarmez.

   Bătu din palme şi dintre tufe se iviră şase indieni. Thassa le dădu o poruncă în urma căreia ei îşi făcură loc prin cercul format de câini.

   Câte doi indieni pentru fiecare din noi ne scoaseră revolverele din buzunare, ne luară puştile şi cuţitele mari pentru tăiat mărăcinişul. Noi nu cutezarăm să ne mişcăm, de teama câinilor.

   — Foarte bine, zise Thassa când indienii ieşiră din cercul câinilor.

   — Văd că domnii îşi dau seamă de situaţie. Vă rog ridicaţi-vă, domnilor - se adresă el lui Marian şi profesorului.

   — Aşa, acum să mergem în lagărul nostru. Veţi rămâne surprinşi şi bucuroşi în acelaşi timp, întâlnind acolo o societate numeroasă. Vă rog să mă urmaţi.

   Se-ntoarse şi păşi spre şosea. Ne puserăm în mişcare şi câinii din fată făcură stânga-mprejur şi porniră înaintea noastră. Ceilalţi formară un alai mut, dar ameninţător, care ne tăia pofta de fugă. Îndărătul nostru veneau cei şase Indieni.

   — Avem voie să vorbim? întrebă, Marian pe Thassa.

   — Fireşte, răspunse acesta peste umăr - mă interesează chiar să aud părerea d-voastră.

   — Atunci află că pricep cum stau lucrurile, zise Marian.

   — Negustorul Johnson din Bettia vă dă de veste despre toate expediţiile pe care le aprovizionează el. Cu ajutorul faimoşilor voştri câini prindeţi pe toţi membrii acestor expediţii şi-i ţineţi prizonieri, iar mărfurile sunt retrimise lui Johnson. Sunt atacaţi şi indieni din când în când, dar pe aceştia îi prădaţi numai. Astfel s-a răspândit zvonul despre „lupii din Tarai". Un singur lucru nu prea pricep: de ce îi ţineţi prizonieri pe europeni?

   — Eşti foarte inteligent, domnule, zise, Thassa cu admiraţie. Căci lucrurile stau întocmai aşa cum spunem. Cu ce scop îi ţinem prizonieri pe europeni veţi vedea când vom ajunge în lagăr. Şeful nostru vă va lămuri el însuşi.

   — Şi eu credeam că d-ta eşti şeful bandei, zise Marian.

   — Părerea d-tale mă măguleşte, dar adevărul e că eu sunt numai al doilea şef, deşi aparţin de peste cincisprezece ani asociaţiei noastre. Prima mea faptă a fost răpirea soţiei şi copilei d-lui profesor. De atunci m-am ocupat mai ales cu dresarea câinilor noştri. Strămoşii lor au fost nişte pui de Buansus, pe care i-am găsit eu. Prin alegerea celor mai mari şi puternici pentru dresare, am dobândit aceste animale minunate.

   — Şi ai căpătat astfel nişte ajutoare cum nici nu se poate mai bune, zise Marian.

   — Cred că nici un prizonier nu încearcă să fugă.

   — Aşa e, domnii au avut atâta minte nici să nu încerce. Ne-au scutit astfel de vreo vărsare de sânge. Vă rog, domnilor, trebuie să cotim acum la stânga, în pădure.

   Tot vorbind, făcurăm o bucată bună de drum pe şosea. Thassa coti şi dispăru într-un tufiş des.

   — Veniţi, vă rog! Ne strigă el dinăuntru.

   Îndărătul tufişului se făcea un luminiş mic, din care porneau câteva poteci bătătorite de animale. Thassa arătă spre una care ducea spre Nord-Vest.

   — Aşa, domnilor, ţinând mereu pe poteca asta vom ajunge peste câteva ceasuri în lagărul nostru.

   Cufundaţi în gânduri mergeam de zor înconjuraţi de câinii care nu ne slăbeau o clipă şi când îmi aruncai privirea pe ceasul- brăţară constatai cu uimire că eram pe drum de trei ceasuri. Fără voie îl admiram pe profesor, care mergea neobosit mânat de dorul de a-şi revedea pe cele două făpturi dragi lui. În acelaşi timp ma cuprinse îngrijorarea gândindu-mă că sforţările pe care le făcea iar putea dăuna. La vârsta sa şi neobişnuit cu asemenea oboseli, nu era exclus să se resimtă de pe urma acestui marş lung.

   Deodată se sfârşi pădurea şi ne trezirăm printre întinse plantaţii de bumbac. Era aproape o minune să întâlneşti în inima pădurii seculare această dovadă a hărniciei omeneşti. Era rodul unei munci uriaşe, căci pădurea deasă fusese desţelenită cu îngrijire.

   Thassa se opri şi se uită la noi. Probabil că mutrele noastre exprimau admiraţie, căci el zâmbi cu mândrie şi zise:

   — Asta se datoreşte asociaţiei noastre, domnilor. Veţi afla în curând cum a fost cu putinţă să se înfăptuiască tot ce vedeţi aici. Tatăl meu, şeful, a început munca acum cincisprezece ani şi mai bine.

   — E într-adevăr vrednic de admiraţie - încuviinţă Marian.

   — E aproape de necrezut să găseşti în locurile astea tăinuite astfel de dovezi de muncă omenească. M-ar interesa mult să ştiu de unde aţi luat lucrătorii.

   Thassa zâmbi ciudat.

   — Şi asta vă va spune tatăl meu. Vă veţi încredinţa atunci că ideea lui a fost dreaptă şi rodnică. Vă rog, să mergem mai departe, mai avem cale lungă înaintea noastră.

   Îngânduraţi, păşirăm în urma lui, înconjuraţi de câini. Mai mult de un ceas merserăm printre câmpuri muncite cu îngrijire, apoi ajunserăm pe o întindere mare, unde se ridicau nişte barăci. În mijlocul lor se afla o casă în formă de vilă, construită din trunchiuri de copaci.

   Thassa se îndreptă spre clădirea aceasta, ne spuse să aşteptăm, afară şi dispăru înăuntru.

   După vreo cinci minute se întoarse, se aşeză lângă uşă şi se înclină în faţa unui indian care ieşea încetişor din casă. Era un bătrân înalt, cu părul şi barba albă şi ochii mari, negri. Ne privi câteva clipe în tăcere, dădu apoi din cap spre Thassa şi ni se

adresă după aceea într-o englezească fără cusur:

   — Domnilor, trebuie s-aduc laude fiului meu că v-a adus încoace. Păreţi să fiţi vânjoşi şi puternici. De asemenea, mă bucur că a venit cu d-voastră şi profesorul Stendrup, căci soţia şi fiica sa îi duc dorul. Acum trebuie să vă lămuresc ce veţi avea de făcut aici. Va trebui să munciţi pentru noi. Da, chiar dacă faceţi mutre cam mirate. Am trăit şi am văzut cum tatăl meu a fost supus la cele mai umilitoare munci de sclav de către englezi, după răscoala cea mare. El a murit din pricina asta, el, un prinţ al ţării noastre. Mi-am jurat atunci să-l răzbun şi acum toţi străinii care îmi cad în mână trebuie să muncească pe câmpurile noastre. Asta e răzbunarea mea împotriva naţiunii cuceritoare străine. Şi ţara noastră trage foloase de pe urma asta. Pun să fie jefuiţi toţi indienii care fac negoţ cu mărfuri străine, dar îi scutesc de munci de sclav. Acestea sunt pentru domnii de rasă albă. Thassa, arată- le domnilor ce au de făcut.

   Eram încremeniţi. La aşa ceva nu ne-am fi aşteptat.

   Ma uitai pe furiş la Marian, căci mă aşteptam sa protesteze cu tărie. Dar prietenul meu privea gânditor la câinii aceia grozavi care ne înconjurau şi înţelesei că se gândea la o posibilitate de fugă.

   Bătrânul indian părea să-i fi ghicit gândurile, căci zâmbi batjocoritor şi zise:

   — Fuga este cu neputinţă, domnule. Fiul meu a dresat prea bine câinii şi vă veţi încredinţa că ei sunt cei mai buni paznici.

   Profesorul Stendrup, care tot timpul privise cercetător în juru-i, strigă cu energie:

   — Unde e soţia şi fiica mea?

   — Veniţi cu mine, răspunse Thassa, politicos. Doamnelor li s-a dat în seamă gospodăria şi se află acum la bucătărie.

   Indianul deschise uşa unei barăci şi-l lăsă pe Stendrup să intre. Auzirăm un strigăt: „Inge", apoi Thassa ne făcu semn să-l urmăm mai departe.

   La baraca uimitoare deschise iar o uşă lată şi păşi înăuntru împreună cu noi. Era o sală mare de mâncare, în care stăteau vreo treizeci de bărbaţi în jurul unor mese lungi. La intrarea noastră săriră în sus, iar eu observai că şi aici se aflau sub bănci şi mese câţiva din câinii aceia grozavi.

   Thassa arătă spre noi şi zise:

   — Domnilor, sunt încredinţat că veţi face cunoştinţă singuri. Spuneţi, vă rog, noilor d-voastră tovarăşi ce au de făcut şi care sunt îndatoririle lor. Cu prilejul acesta vă dau libertate pentru

restul zilei.

   Se înclină politicos şi părăsi încăperea. Imediat se apropia de noi un bărbat mai în vârstă şi zise:

   — Îngăduiţi-mi, să mă prezint, domnilor; sunt colonelul Allison. Fiind cel mai bătrân, tovarăşii mei de suferinţă m-au ales şeful lor. Va compătimesc din suflet pentru soarta care v-a lovit, deşi suntem bucuroşi să vedem chipuri noi să aflăm ce se mai petrece prin lume.

   Ne prezentarăm la rândul nostru şi colonelul ne făcu cunoştinţă cu ceilalţi domni. Erau ofiţeri, exploratori şi negustori, care fuseseră luaţi prizonieri de indieni în cursul anilor. Colonelul se afla de cincisprezece ani aici.

   Povesti că bătrânul indian şi fiul său, nu le cerea să muncească mai mult decât îi slujeau puterile. Lăuda oarecum omenia cu care erau trataţi prizonierii. Dar cuvintele sale erau totuşi pline de amărăciune.

   — N-aţi încercat niciodată să fugiţi? întrebă Marian.

   — Asta e cu neputinţă, răspunse colonelul. Câinii aceia fioroşi ne însoţesc pretutindeni. Fiecare din noi are pe lângă el, când munceşte în pădure sau pe câmp, doi paznici dintr-aceştia, care l- ar sfâşia ta bucăţi dac-ar încerca să fugă.

   — Eu unul vă spun pe şleau că nu voi rămâne mult timp aici, zise Marian, calm. Şi fireşte că voi încerca tot ce va fi cu putinţă ca să va eliberez şi pe d-voastră. Cel puţin voi fi avut o aventură cum nu se poate mai frumoasă.

   Toţi priviră uimiţi pe Marian. Probabil că nu-l prea socoteau în toate minţile.

   IV.

   PONGO SE IVEŞTE.

   URMĂ O DISCUŢIE ÎNSUFLEŢITĂ. Fiecare căuta să ne încredinţează că fuga din captivitate era absolut cu neputinţă. Dar Marian întâmpină potopul de vorbe cu un zâmbet.

   Ştiam că se bizuia pe Pongo şi în sinea mea, mă bucuram de mutrele pe care le vor face tovarăşii noştri de suferinţă când vor zări pe credinciosul nostru Negru.

   Deodată se deschise uşa şi profesorul Stendrup intră cu chipul strălucitor de fericire, însoţit de două femei: soţia şi fiica sa. Era de nedescris bucuria „muncitorilor", văzând fericirea acestei familii, căci cele două femei erau foarte iubite de către prizonieri.

   După ce se potoli bucuria, doamna Stendrup ne vesti că mâncarea e gata. Ca la militărie merserăm în bucătărie, unde un indian ne dădu fiecăruia o gamelă şi tacâmuri, apoi trecurăm unul după altul prin faţa vetrei şi doamna Stendrup ne dădu câte-o porţie respectabilă. Era carne de cerb şi colonelul ne istorisi mai târziu că vreo câţiva indieni se duceau mereu la vânătoare şi că hrana era îndestulătoare şi bună.

   Furăm purtaţi apoi prin lagăr, ni se arătară locurile pentru dormit şi ne puturăm încredinţa cât de bine îşi organizase opera bătrânul Indian. Haine, rufe, medicamente, ba chiar şi o mica bibliotecă într-o sală de lectură.

   Erau şi jocuri de cărţi şi şah şi nu era de mirare că unii prizonieri se împăcaseră cu noua lor situaţie.

   Trebuia să dormim la un loc cu alţi patru inşi. Erau doi ofiţeri, un medic şi un zoolog. Îmi atrase atenţia faptul că Marian se informă de la cine primeau hrană câinii. Şi prietenul meu îşi frecă mulţumit mâinile când medicul îi răspunse că Thassa le împarte mâncarea, care e gătită, însă, de soţia şi fiica lui Stendrup.

   Când se iviră zorile, furăm treziţi din somn. Ceaiul de dimineaţă îl luarăm în sala de mâncare, apoi se ivi Thassa şi orândui munca zilei. Spre marea mea bucurie el spuse că Marian şi eu păream destul de vânjoşi ca să ajutăm la despădurirea unor fâşii de pădure. Acolo va găsi Pongo un prilej să se pună în legătură cu noi.

   O încăpere mică lângă bucătărie servea drept depozit de unelte. Ni se dădu câte un topor şi un ferăstrău, apoi Thassa ne conduse spre Nord-Vest, printre lanurile unde câţiva din tovarăşii noştri se şi apucaseră de lucru.

   Drumul ţinu ca la vreun ceas, apoi începea pădurea sălbatică. Thassa arătă spre un copac mare de teak şi zise foarte politicos:

   — Vă rog, domnilor, cu tăiatul acestui copac veţi fi gata până la prânz. După aceea veţi lua în lucru copacul următor. Cu un ceas înainte de masa de amiază, când veţi auzi un sunet de gong. Vă întoarceţi acasă. Câinii aceştia patru de aici rămân să vă păzească. Vă previn încă odată să nu încercaţi să fugiţi, căci nici cu securea nu vă veţi putea apăra de muşcăturile lor.

   — Ne dăm şi noi seama de asta, răspunse Marian. Şi avem destulă minte ca să nu întreprindem ceva care n-are sorţi de izbândă.

   — Foarte bine faceţi, zise Thassa, bucuros, după care ne saluta şi se înapoia în lagăr.

   Lucrarăm în tăcere timp de vreun ceas, apoi, pentru ca obosisem tot mânuind ferestrăul, Marian începu să izbească în lemn cu toporul. Mă uitai la el câtva timp, pe urmă începui să privesc la cei patru paznici ai noştri.

   Inteligentele animale se trântiseră lângă noi, cu botul pe labe şi nu ne lăsau o clipă din ochi. Avusese dreptate Thassa, nici cu securile nu ne-am fi putut apăra de ei.

   Deodată ridicară capetele şi ciuliră urechile. Trebuie să fi auzit vreun zgomot pe undeva. Atrăsei atenţia lui Marian, care încetă îndată cu lucrul şi privi la câini.

   — Să fie Pongo? şoptii eu.

   Toţi patru câini se ridicară în acelaşi timp şi îşi aţintiră privirile în desişul din dreapta noastră.

   — Poate să fie şi o fiară sălbatică, îşi dădu cu părerea Marian.

   Mă întrebai în gând dacă aceşti patru câini ar fi în stare să se

apere de un tigru. Şi fără voie îmi îndreptai privirile spre copacul apropiat căci îmi spusei imediat că tigrul i-ar birui îndată!

   Părul de pe spatele câinilor se zburli şi ei începură să mârâie ameninţător. Apoi, înghesuiţi unul într-altul, o zbughiră în desiş.

   — Dacă e un tigru, repede într-un copac! îl strigai lui Marian.

   Atunci se auzi din desiş un horcăit, apoi altul şi încă două. Fără

îndoială că erau horcăiturile de moarte ale celor patru paznici ai noştri. Ma îndreptai îndată spre un copac de teak, dar în clipa aceea se şi auziră foşnete în desişul unde avusese loc lupta şi... glasul lui Pongo răsună:

   — O, Massers, Pongo foarte bucuros.

   Cu inima plină de bucurie strânserăm mâna credinciosului Negru, apoi Marian întrebă:

   — Pongo, cum ai izbutit să faci treaba asta? Cei patru căini sunt morţi?

   Uriaşul dădu doar din cap şi scoase pe jumătate din teacă cuţitul sau enorm. Nu-i plăcea să-şi piardă vremea cu vorba.

   — Trebuie să-i ascunzi în aşa fel încât să nu poată fi găsiţi, zise Marian.

   — Iar noi, Robert, vom istorisi că au adulmecat probabil vreun tigru.

   — Cel mai simplu lucru ar fi ca Pongo sa ucidă în fiecare zi câteva din animalele astea, zisei eu. În felul acesta suntem repede liberi.

   — Presupun că Thassa ne va da acum mal mulţi câini de pază; afară de asta, cu siguranţă că ne va controla mai des. Va fi cam greu să-l facem să creadă povestea cu tigrul.

   — Ce facem acum? întrebai eu.

   — Din spirit de prevedere, ieri, în bibliotecă am rupt o foaie albă dintr-o carte. Creionul mi l-au lăsat, din nebăgare de seamă. Voi scrie acum o scrisoare şi Pongo o va duce la Bettia, la maiorul Vander.

   — Ce vrei să-i scrii? întrebai eu, curios.

   Marian clătină doar capul şi aşternu în grabă câteva rânduri pe hârtie.

   — Ia asta, Pongo! zise el apoi. Maiorul îţi va da câteva pachete pe care mi le vei aduce aici. De găsit ne vei găsi tu, chiar dacă vom fi mutaţi în alt loc. Grăbeşte-te, însă, căci n-avem poftă să rămânem mult timp aici.

   — Pongo face repede, făgădui credinciosul nostru tovarăş.

   — Şi vezi de piteşte bine hoiturile câinilor! strigă Marian după el.

   — Pongo face bine, răspunse uriaşul din desiş.

   — Aşa!, zise prietenul meu, mulţumit, acum ne înapoiem în lagăr. Thassa ne va crede mai curând dacă-i vom istorisi că ne-am înapoiat de teama tigrului, după ce au dispărut câinii. Vezi să te ţii bine şi să nu te dai de gol, Robert. Indianul bătrân va căuta să ne iscodească. Să mă laşi pe mine să vorbesc şi tu întăreşte numai spusele mele.

   Păşirăm încet printre ţarine şi ne mărirăm paşii abia când îi zărirăm pe camarazii noştri muncind în apropierea lagărului.

   — A, uite-l colo pe Thassa, zise Marian deodată. Să-i spunem repede minciuna pe care am ticluit-o.

   Când indianul ne văzu venind fără câini îşi zori paşii.

   — Ce s-a întâmplat, domnilor? întrebă el agitat. Unde sunt câinii?

   Marian îşi jucă rolul de minune. Răsuflă din adânc, îşi şterse fruntea şi zise cu glas înăbuşit:

   — A fost îngrozitori. Să fim mulţumiţi c-am scăpat cu viaţă... Trebuie să ne fi dat târcoale vreun tigru. şi se vede că a fost numai la câţiva paşi de noi. Câinii au zbughit-o brusc în desiş şi am auzit că au început să gonească în pădure după vreo fiară sălbatică. Aşteptarăm câtva timp, dar văzând că nu se întorc, am presupus că i-a sfâşiat tigrul. Atunci am pornit repede înapoi.

   Thassa ne privi pătrunzător. Când mă văzu şi pe mine încuviinţând din cap, întrebă deodată:

   — Dar de ce n-aţi încercat să fugiţi?

   — Ce să facem cu un topor împotriva unui tigru! strigă Marian, aproape furios.

   — Şi-apoi, veţi fi pus câinii pe urmele noastre.

   — Asta aşa e, încuviinţă indianul.

   — Vă credeam însă mai viteji.

   — De gândit ne-am gândit s-o ştergem, zise Marian cu ton batjocoritor - asta o mărturisesc deschis. Dar dacă am fi fugit, de sigur căi i-aţi fi ucis pe toţi ceilalţi, deoarece aţi fi putut presupune că vom trimite încoace armata. De asta ne-am temut şi am preferat să rămânem.

   — Eşti foarte sincer - zâmbi Thassa - de aceea voi mărturisi şi eu deschis că am fi făcut-o cu siguranţă. La o singură comandă, toţi câinii se năpustesc asupra prizonierilor. Haideţi acum îndărăt în lagăr, în curând va fi vremea prânzului. După masă vă voi duce înapoi în pădure şi vă voi da alţi câini. Trebuie să cercetez mai de- aproape lucrurile, căci aşa ceva nu s-a mai întâmplat. Vai de voi dacă m-aţi minţit!

   Privirea cu care Thassa însoţi această ameninţare nu era deloc blândă, dar Marian înălţă din umeri şi răspunse:

   — Dacă nu vrei să ne crezi, n-am ce-ţi face.

   — Vă voi cere scuze dacă voi constata că, povestirea dv. e adevărată; zise Thassa, zâmbind.

   — Hai să mergem ceva mai repede, căci trebuie să-i spun tatei ce s-a întâmplat.

   Când ne puse să aşteptăm în faţa uşii bătrânului, Marian îmi şopti:

   — Bravo, Robert, faci o mutră cu totul nevinovată. Vezi de te ţine bine şi de acum încolo.

   Bătrânul Rukoo feşi afară şi privirea lui era într-adevăr atât de fioroasă încât mă speria aproape. Ne măsură timp de câteva clipe, apoi întrebă cu asprime:

   — Aşa dar, câinii au alergat după un tigru?

   — Cel puţin asta e părerea mea, răspunse Marian, calm - căci cu siguranţă că s-ar fi înapoiat dac-ar fi rămas în viaţă. Îmi închipui, însă, că tigrul i-a ucis în pădure.

   — De ce n-aţi fugit? se adresă el apoi mie.

   — I-am explicat fiului d-tale de ce n-am făcut-o, zisei eu, înţepat.

   — Vă puteţi încredinţa la faţa locului dacă am spus sau nu adevărul.

   — Bine, zise bătrânul, aşa vom face.

   Intră înapoi în casă şi Thassa adăugă:

   — Până va fi timpul mesei, duceţi-vă în bibliotecă, domnilor. Eu vă spun de pe acum că vă cred. Va trebui însă să lucraţi mai departe în acelaşi loc. Pe viitor vă voi da şase câini. Asta e de ajuns pentru orice tigru.

   — Şi dacă vine o pereche? întrebă Marian.

   — Atunci câinii vor ţine fiarele atâta timp în loc, până să vă puteţi pune la adăpost, urcându-vă într-un copac. Dacă nu vă întoarceţi la vreme, voi şti că s-a întâmplat ceva.

   Când intrarăm în bibliotecă, Marian îmi şopti:

   — Acum sa vorbim despre lucruri indiferente.

   Mă gândisem şi eu că am putea fi spionaţi, de aceea dădui din cap şi zisei:

   — Ar fi neplăcut dacă tigrul s-ar mai întoarce şi cred c-o va face, de vreme ce a pus mâna pe o pradă atât de bună.

   — Dacă se mai întâmplă încă odată eu refuz să mai lucrez acolo, zise prietenul meu. N-am poftă să fiu sfâşiat în bucăţi.

   — Aşa e, încuviinţai cu.

   — Ah, biblioteca asta e bogată şi aleasă. Uite, eu o să citesc ceva de Robertson.

   Ne adâncirăm în cărţile noastre şi nu mai rostirăm nici o vorbă până ce bătu gongul pentru masă. Când părăsirăm încăperea, văzui cu bucurie pe Thassa depărtându-se. De sigur că trăsese cu urechea la fereastră şi se plictisise în lege.

   La masă se vorbi mult de aventura noastră. Ne arătarăm şi aici înfuriaţi că nu ni se dădea crezare.

   Îndată după masă, Thassa ne chemă afară. Ducea după el şase câini şi în pas alergător pornirăm spre locul de muncă.

   Mă simţii cam îngrijorat când Thassa pătrunse imediat cu câinii în tufişul pe care i-l arătasem. Oare Pongo ştersese destul de bine urmele pentru ca indianul să nu descopere nimic?

   Marian era cu desăvârşire liniştit Ba chiar începu să dea cu toporul în copac. În sfârşit, Thassa se înapoia.

   — Iertaţi-mi, vă rog, bănuiala, domnilor, zise el.

   — Spusele d-voastră par să fie adevărate. Câinii au alergat după vreo fiară sălbatică; aceasta şi-a croit o potecă îngustă prin desiş.

   Dădurăm din cap numai şi indianul plecă. Aşa dar, Pongo al nostru făcuse treaba cum se cuvine.

   Reluarăm lucrul de zor şi după câteva ceasuri trunchiul enorm se prăbuşi la pământ. Începurăm îndată cu al doilea şi nu ne oprirăm decât atunci când gongul ne vesti că se încheiase ziua de muncă.

   V.

   ELIBERAREA.

   CÂND NE ÎNAPOIARĂM ÎN LAGĂR, trecând prin ţarini, zisei prietenului meu:

   — Mariane, Pongo va avea acum şase câini împotriva lui. Crezi că-i va da gata şi pe aceştia?

   — Desigur. E o nimica toată pentru el. Pe de alta parte, îl voi mai ajuta şi eu cu toporul. E drept că am uitat să-i spun ca să pună la noapte pachetele aici. Asta ar fi fost de ajuns. Acum va trebui să spunem pentru a doua oară povestea cu tigrul.

   — Aoleu! Nu-i vor mai da crezare. Şi cu siguranţă că ne vor pune să lucrăm în altă parte.

   — N-au decât!

   — Cum voi avea pachetele, putem şterge putina în aceeaşi zi. Vreau să zic că Pongo ar trebui să mi le aducă în cursul dimineţii. Trag nădejde însă că totul va sfârşi cu bine. Acum fii liniştit, ne apropiem de locotenent. Aha, ne-a aşteptat!

   Tânărul ofiţer, prizonier ca şi noi, ne salută şi zise:

   — Lovitura de gong se dă mai de vreme pentru cei care lucrează afară, ca să poată ajunge la timp în lagăr, pentru masă. Noi trebuie să vă aşteptăm şi pe d-voastră, ca să mergem împreună. Ei, v-a mai supărat tigrul?

   — Nu, slavă Domnului! Dar nu e deloc plăcut să te ştii în apropierea unor astfel de fiare.

   — Te obişnuieşti cu de toate; ne-am obişnuit noi şi cu prizonieratul, după cum vedeţi. Dar credeţi într-adevăr că e cu putinţă să ne eliberăm?

   — Te rog, nu vorbi atât de tare, domnule locotenent Da, cred cu toată hotărârea. Vă voi da de veste când va veni momentul, căci voi avea nevoie de oameni viteji care nu se sperie de nimic.

   — Te poţi bizui pe mine, zise locotenentul, simplu.

   — Asta mă bucură. Sper că în trei zile vom da lovitura cea mare. A, uite-l şi pe domnul colonel. Ei, cum o duceţi cu munca?

   — Ne-am deprins, ce să-i faci! răspunse bătrânul. Dar tot mai bine mi-ar plăcea să mă înapoiez în patrie.

   — Să nu-ţi pierzi nădejdea, îl mângâia Marian.

   — Eşti încă nou - zâmbi colonelul.

   — Peste câteva luni vei gândi şi d-ta altfel. Cred că cele mai fericite sunt cele două doamne, de când îl au aci pe profesor.

   — Aşa e, încuviinţă Marian.

   — Admir tactul lui Thassa care l-a scutit pentru început de orice muncă pe domnul Stendrup. Thassa pare să fie în toate privinţele un om foarte civilizat şi cult.

   — Aşa şi e, zise colonelul.

   Ajunserăm în lagăr şi intrarăm în sala de mâncare. După masă mai stăturăm de voită câtva timp, apoi ne duserăm la culcare.

   Â doua zi dimineaţă, când pornirăm la lucru în tovărăşia celor şase paznici, privii adesea spre tufişul din care se ivise Pongo al nostru. Marian râse însă şi zise:

   — Dragă Robert, chiar dacă Pongo şi-ar pune la contribuţie toată iscusinţa să, nu poate ajunge aici decât mâine dimineaţă.

   — Păcat! făcui eu. Aproape ca nu mai îmi găsesc loc de neastâmpăr. Nu ştiu de ce am presimţirea că se va ivi ceva cu totul neprevăzut.

   — Nu mai cobi! râse Marian. Am chibzuit totul atât de temeinic, încât...

   Îşi rupse vorba şi odată cu el mă întorsei şi eu brusc, căci din tufiş se auzi un sunet care ma înfioră. Era mârâitul întărâtat al unui tigru.

   Aşa dar, soarta voia ca minciuna noastră să se schimbe în adevăr. Cel şase câini se năpustiră îndată spre tufiş, dar înainte să poată pătrunde, un trup enorm, dungat, ieşi dintre ramuri şi în clipa următoare se isca o încăierare cum n-am mai văzut.

   Ne dădurăm seama îndată că izbânda va fi de partea tigrului. Nu trecură decât câteva minute şi doi câni zburară în lături, cu capetele zdrobite. Şi când al treilea căzu lângă picioarele noastre, cu coastele sfărâmate, alergarăm îndată spre cel mai apropiat copac.

   Tocmai la timp, căci abia ne căţăraserăm câţiva metri deasupra pământului, că tigrul şi zdrobise cu laba capul ultimului câine. Străbătu pe urmă în goană luminişul şi îşi întinse labele spre copacul nostru.

   Noi ne urcarăm mai sus şi atunci fiara furioasă se întinse la rădăcina copacului şi-şi aţinti spre noi ochii plini de văpaie. O jumătate de oră se scurse astfel, apoi Marian zise:

   — Să ne urcăm în frunziş, până nu ne-o mai putea vedea. Poate că atunci se va îndepărta. Partea proastă e însă că Thassa ne va duce să lucrăm în altă parte.

   — Da şi Pongo va trebui să ne caute apoi.

   — Vom pierde astfel un timp preţios. Nu ştiu de ce, dar am devenit de o nervozitate ciudată. Am impresia că ne paşte o nenorocire.

   — Ai început iar să cobeşti, zise Marian, necăjit.

   — N-are nici un rost să ne certăm însă, ci mai bine să rămânem liniştiţi, căci altminteri nu mai pleacă deloc fiara aia de jos.

   De data asta ne-am greşit socotelile. Tigrul părea că n-are de gând să plece, nici nu se sinchisea măcar de trupurile câinilor, ca şi cum ar fi avut poftă numai de carne de om.

   Când sună gongul pentru masa de prânz, Marian zise încet:

   — Vreo două ceasuri tot va trebui s-aşteptăm, cred, căci mai de vreme nu poate veni Thassa cu ajutoare.

   Într-adevăr, Marian părea să aibă dreptate. După vreo două ceasuri şi ceva, tigrul ridică deodată capul şi iscodi cu privirea spre ţarini. Peste câteva clipe o întreagă haită de câini dădu buzna în luminiş. Fiara uriaşă se scăpă repede de câţiva, apoi păru să-şi dea seamă că avea împotrivă o forţă superioară. Îşi adună puterile, mai răpuse încă doi câini cu lovituri de labă, după aceea o zbughi în tufiş.

   Thassa cu trei indieni, toţi înarmaţi cu puşti, păşiră în luminiş. Noi coborârăm încetişor şi când ajunserăm jos, tânărul indian ne întâmpină cu vorbele:

   — Mă bucur, că aţi izbutit să vă salvaţi. Câinii pe care îi am acum cu mine, sunt aşa fel dresaţi că pornesc în urmărirea unui vânat numai dacă le poruncesc eu. Tigrul nu ne va mai putea face nimic.

   — Ar fi de dorit chiar, zise Marian, râzând. N-am prea petrecut clipe plăcute în copac.

   — Vă cred, domnilor, zise Thassa, înclinându-se. Mâine vă voi duce în altă parte la lucru. Acum să mergem!

   După cum am presupus, după masă n-am mai căpătat de lucru. Ne-am petrecut vremea citind câteva romane. O singură dată Marian se făcu nevăzut în bucătărie şi se înapoia după o jumătate de oră. Dar, deoarece nu i se putea citi nimic pe faţă, nici nu încercai să-l întreb ce făcuse.

   A doua zi dimineaţă furăm duşi spre partea de sud-est, unde trebuiră să ne îndeletnicim tot cu despădurirea. Aveam şi de data asta şase paznici şi intrai la grijă pentru Pongo. Putea să vină astăzi şi atunci lupta lui cu dihăniile astea va fi foarte grea.

   Ni se dăduse iar sarcina să doborâm un copac uriaş, dar nu ne prea era capul la lucru. Ne uitam mereu la cei şase câini şi la tufişurile din jurul nostru.

   Se vede însă că nu-l cunoşteam destul de bine pe Pongo. Întâlnirea cu primii patru câini îl făcuse mai băgător de seamă. Fără ca paznicii noştri să dea vreun semn de nelinişte, zbură deodată peste capetele noastre un fulger sclipitor.

   După o clipă, doi din cei şase câini scoaseră urlete de moarte. Suliţa grozavă a lui Pongo găurise trupurile animalelor, trântindu- le la pământ. Apoi, făptura uriaşa a prietenului nostru sări dintr-un copac. Ceilalţi patru câini se năpustiră îndată asupra lui. Marian ridică toporul, ca să intervină în luptă. Dar nu mai era nevoie. Pongo învârti cuţitul de rechini şi în câteva clipe câinii fură răpuşi.

   Marian privi câteva clipe leşurile, pe urmă zise:

   — Pongo, căinii trebuie să dispară de aici! Se poate ca Thassa să vie cu noi încoace, chiar înainte de prânz şi va trebui să-i povestim că un tigru a omorât iar câinii. Ia spune, ai adus lucrurile?

   Pongo dădu doar din cap, alergă spre copacul din care sărise şi se căţăra într-unsul ca o pisică. După câteva clipe se înapoie cu o cutie mare de carton şi un pachet mai mic.

   — Foarte bine, zise Marian, acum trebuie să-i căutăm în grabă pe ofiţerii prizonieri. Slavă Domnului că cei mai mulţi lucrează pe ţarinile pe unde trebuie să trecem când ne înapoiem în lagăr. Vom putea împărţi foarte bine armele... în cutia aceasta sunt douăzeci de pistoale automate, cu câte şapte gloanţe, mi se adresă el.

   — Trebuie să împărţim armele fără să se bage de seamă. Pachetul ăstălalt va fi dat doamnei Stendrup.

   Spunând asta, ascunse în buzunarul din spate pacheţelul de mărimea unei cutii de ţigări, apoi deschise cutia cea mare şi-mi dădu zece revolvere.

   Ascunserăm armele în toate buzunarele pe care le aveam, după aceea Marian îi spuse lui Pongo să ne aştepte până seara. Deoarece mai erau trei ore până la prânz, Marian propuse să mai stăm o oră. Când pornirăm apoi încet la drum spre lagăr, dădurăm câte-o armă fiecărui ofiţer pe care-l întâlnirăm.

   Fireşte că trebuiră să ne tăgăduiască să nu se folosească de ele, până ce Marian va da semnalul.

   Tot nu ştiam încă ce avea de gând să facă Marian şi ajunsei în lagăr muncit de curiozitate. Mai era un ceas până la masa de prânz şi văzui cu mirare ca prietenul meu dispăru în bucătărie. Se înapoia peste câteva minute, îmi zâmbi şi zise:

   — Acum să-l căutăm pe Thassa. Dacă nu e aici vom merge la bătrânul Rukoo.

   Negăsindu-l pe tânăr, tocmai ne pregăteam să batem la uşa tatălui său, când Thassa ieşi din casă. Încruntă sprâncenele când ne văzu.

   — Se pare că avem nenoroc, zise Marian, zâmbind. Cei şase câini au fost şi ei sfâşiaţi de un tigru. Am izbutit să fugim la vreme, în timp ce lupta mai dăinuia încă.

   — De necrezut, murmură Thassa şi clătină capul. Se pare că sunteţi urmăriţi de fiarele astea. După masă voi cerceta locul

luptei. Până atunci vă rog să mergeţi în bibliotecă.

   Îndeplinirăm porunca aceasta cu multă plăcere. În vreme ce ne alegeam nişte romane, Marian îmi şopti:

   — Acum am câştigat partida în orice caz. Măi temeam că Thassa va ţine să meargă imediat la locul luptei, ceea ce ar fi îngreuiat situaţia noastră. Aşa, însă, vom putea porni îndată după masă.

   — M-ai făcut foarte curios, zisei eu, clătinând capul. Bine că am împărţit armele la oameni vrednici de încredere, aşa că vom putea împuşca animalele.

   — Nici nu va fi nevoie, zâmbi Marian.

   — Armele sunt numai pentru indieni.

   Nedumerit, renunţai să-l mai întreb şi mă adânci în citit. Într-un târziu se auzi gongul care chema pe oameni la masă.

   Când intrarăm în sala de mâncare, camarazii cărora le dădusem armele ne priviră cu încordare. Dar Marian făcu o mutră de nepătruns şi din când în când se scula, privind pe fereastră.

   După ce repetă de vreo zece ori treaba aste, se întoarse brusc, scoase arme sa din buzunar şi spuse grav:

   — Domnilor, toţi câinii au fost făcuţi nevătămători. Am rugat-o pe doamna Stendrup să le amestece în mâncare o otravă puternică. Otrava aceasta şi pistoalele ne-au fost aduse de camaradul nostru Pongo, despre care v-a vorbit prietenul meu Bertram. Acum ne mai rămâne numai să-i luăm pe neaşteptate pe cei câţiva indieni. Cred că şi d-voastră sunteţi împotriva unei vărsări de sânge. E de-ajuns dacă-i vom dezarma, închizându-i în vreo baracă.

   Fără să aştepte răspuns, se-ndreptă spre uşă, urmat de mine şi de ofiţeri, care săriră imediat de la locurile lor.

   În faţa barăcii ne ieşi înainte Thassa. Marian ridică revolverul şi strigă:

   — Sus mâinile!

   Indianul păli, dar după o clipă scoase o fluierătură.

   — Degeaba, Thassa, zise Marian, calm. Câinii voştri au fost otrăviţi. Orice împotrivire e de prisos, suntem înarmaţi. Deci, repet: Sus mâinile!

   Thassa se supuse. Restul merse uşor. Toţi indienii trebuiră să ne predea armele, apoi fură închişi în sala de mâncare.

   După o jumătate de ceas pornirăm la drum şi în curând avurăm o surpriză plăcută: după un ceas de mers prin ţarini, ne ieşiră în întâmpinare Pongo şi maiorul Vander. Aflarăm cu bucurie că pe şosea ne aşteptau câteva camioane automobile.

    Seara ajunserăm cu bine în Bettia şi asistarăm la multe scene mişcătoare, când cei dispăruţi îşi revăzură familiile.

    Maiorul Vander organiză imediat o expediţie care porni spre lagărul indienilor. Dar aceştia dispăruseră. De sigur că după câteva săptămâni numai, pădurea seculară înghiţise iar plantaţiile făcute de măna omenească.

    Nu ramaserăm mult în orăşelul de graniţă. Îndată după procesul negustorului Johnson care fu pedepsit cu asprime, pornirăm mai departe. Ţineam să vizităm Kaşmirul, ţara aceea minunată, unde s-ar fi aflat odată raiul, după cum spun legendele.

    Şi în drumul într-acolo, întâmpinarăm aventuri, mai misterioase încă decât cele pe care ţi le-am povestit până acum, dragă George - încheia doctorul Bertram, zâmbind.

SFÂRŞIT

Volumul 66

DIAVOLII PACIFICULUI

   O CRIMĂ GROZAVĂ.

   — LA NORD-EST SE ZĂREŞTE O EPAVĂ! vesti Plundow prin portavoce în cabina căpitanului.

   — Bine, viu! răspunse Farrow, apoi, întorcându-se spre tovarăşii săi de masă Rindow, Brun, Bertram, Hagen şi George. Le zise: Plundow vesteşte că se vede o epavă. Nu e de mirare, după uraganul care a bântuit în cursul nopţii. Poate că izbutim să salvăm câţiva naufragiaţi.

   Se ridică imediat de la masă, camarazii săriră de la locurile lor şi urmară în grabă pe căpitan, care o luase înainte pe gangul îngust al vasului. N-aveau toţi loc în turn, căci în vremea asta veniseră sus şi Petre Uriaşul cu Jean Brike.

   Cei doi din urmă, George, Bertram şi Rindow, săriră îndată pe punte şi priviră prin ocheane în direcţia arătată. Cu toată depărtarea cea mare, ochii ageri ai lui Plundow văzuseră bine. La Nord-Est se afla o insulă mică, pe a cărei plajă se zărea scheletul unui bric.

   — Echipajul se va fi salvat pe insulă - zise căpitanul.

   — Nu văd nici un pavilion, aşa că nu pot şti ce naţionalitate au oamenii. Numai de n-ar fi francezi, căci în cazul acesta ne-ar pricinui

neplăceri, cu toată situaţia disperată în care se afla.

   — Judecând după construcţie, este un vas australian, strigă Petre. Oho! Pare să ardă.., uite, o a doua trâmbă de fum urca din chepengul de la pupă.

   — Compresoarele! ordonă Farrow, scurt.

   Submarinul ţâşni în sus când compresoarele fură puse în funcţiune, apoi porni ca o săgeată spre insulă. Prevăzător, inginerul Hagen porunci oamenilor săi să adapteze furtunuri la puternicele pompe de apă gândindu-se la posibilitatea stingerii focului.

   Zece minute numai după ce Plundow descoperise epava, submarinul se şi afla lângă ea. Căpitanul strigă câteva cuvinte, dar nimeni nu răspunse. Podişca de legătură cu uscatul era lăsată în jos, aşa că nu se putea ca oamenii sa fi părăsit vasul.

   — Cred că trebuie sa fim cu multa băgare de seamă, zise Rindow. Tare ma tem ca e o farsă la mijloc. Însuşi faptul că lipseşte pavilionul, este suspect şi apoi liniştea asta misterioasa.

   — Ai dreptate, dragă Rindow - încuviinţă Farrow - trebuie să fim cu ochii în patru. Vreo cincisprezece dintre noi să urcam pe vas, ceilalţi camarazi rămân pe puntea submarinului. Deoarece nu putem arunca în sus funii, trupa de asalt va trebui să se urce pe umerii celor rămaşi.

   După trei minute, puntea bricului mişuna de marinari înarmaţi cu revolvere şi granate de mână. Cincisprezece oameni se aşezară lipiţi de parapet, sprijinindu-se de peretele de babord al bricului.

   Afara de căpitan, George, doctorul Bertram şi Petre. Încă zece camarazi mai urcară pe punica epavei. Se opriră însă îndată, înfricoşaţi, apoi doctorul exclamă:

   — Ah, face impresia că s-a comis o crimă grozavă aici. Desigur ca ăsta e sânge omenesc... colo e o dâră... şi dincolo... Domnule căpitan, fără îndoială că oameni răniţi sau morţi au fost târâţi spre parapet şi zvârliţi peste bord.

   — Aşa se pare - încuviinţă Farrow - cred că s-a stârnit o revoltă pe vas. Dacă sunt într-adevăr supravieţuitori pe insulă, n-avem ce ne teme de ei. Bricul acesta a avut un echipaj de cel mult cincisprezece marinari, din care o mare parte va lipsi. Hai să vedem acum dacă putem stinge focul!

   — Dragă Hagen - strigă el spre submarin - întinde încoace furtunurile alea.

   În vremea asta, Petre îşi căutase de lucru pe punte şi dădu de o secure al cărei tăiş era înroşit de sânge. Probabil că arma aceasta căzuse din mâna vreunui luptător.

   Fumul începu să ţâşnească iar prin chepengul de la proră. Uriaşul încercă să deschidă capacul, cu ajutorul securii. Izbuti, dar imediat răbufniră nori şi mai groşi de fum, ceea ce-l făcu pe căpitan să strige:

   — Petre, fii cu băgare de seamă, aşteaptă până ce furtunurile vor fi pe punte. Dacă pătrunde acum aer proaspăt, flăcările pot izbucni cu mai multă putere.

   Uriaşul închise la loc capacul. În vremea asta fură zvârlite pe puntea bricului trei furtunuri şi Petre apucă îndată unul din ele. Deschise iar capacul, fumul izbucni şi mai năvalnic, dar Uriaşul ridică acum mina şi imediat un camarad de lângă parapet făcu un semn în jos spre submarin.

   După câteva minute, furtunurile începură să împrăştie apa. Uriaşul trebuie să fi descoperit cuibul focului, căci coborî câteva trepte înlăuntrul bricului şi făcu semn camarazilor cu celelalte furtunuri să-l urmeze.

   Norii de fum se făcură mai deşi, dar curând deveniră albicioşi, fiind amestecaţi cu aburi de apă. În cele din urmă dispărură cu totul şi Petre strigă în sus ca focul fusese stins.

   Din prevedere, furtunurile rămaseră încă pe bric, căci putea să mai fie pe undeva încă un cuib de foc. Petre, care coborâse cel dintâi, scoase deodată o exclamaţie de uimire şi spaimă.

   Aici zace un rănit, strigă el apoi.

   — ÎI voi aduce pe punte, căci jos e prea strâmt locul şi aerul e înăbuşitor.

   Treptele începură curând să foşnească sub paşii grei, pe urmă apăru Uriaşul cu rănitul.

   Acesta era şi el un uriaş. Petre îl aşeză jos cu băgare de seamă, iar doctorul se lăsă îndată în genunchi lângă el şi examină rana de la cap a rănitului.

   — O lovitură de secure, zise el îngrijorat Nu cred ca mai poată fi salvat. L-a înăbuşit fumul... trebuie să fi zăcut mult în starea asta. Petre, am nevoie de puţină apă să spăl rana. Voi încerca să-l readuc la viaţă, dar slabă nădejde.

   — Poate izbuteşti să-l aduci în simţiri pentru câtva timp numai, zise Farrow - ca să ne lămurească ce s-a întâmplat aici. Judecând după îmbrăcăminte pare să fie căpitanul sau chiar proprietarul vasului.

   — Fireşte ca voi face tot ce-mi va sta în putinţă, făgădui doctorul.

   Chemă un marinar şi-l rugă să aducă diferite medicamente şi faşă

din cabina-infirmerie. Examină apoi mai departe pe rănit şi zise, în cele din urmă:

   — Numai lovitura aceea de secure l-a doborât. În nici un caz nu va trăi, căci ţeasta e sfărâmată. Totuşi, o să-l readuc în simţiri.

   Petre se întoarse cu o găleată de pânză plină cu apă, iar doctorul se apucă să spele rana. Rănitul gemu şi doctorul zise încet:

   — Probabil că aşchii de os au pătruns în creier.

   Marinarul se înapoia cu medicamentele cerute şi bandaje. Doctorul se puse pe lucru şi trecu mult timp până ce leşinatul să deschidă ochii.

   Doi ochi injectaţi de sânge se aţintiră asupra celor care se aplecară cu interes asupra nenorocitului.

   — Acesta murmură câteva cuvinte, pe care nu le pricepu însă nimeni.

   — Nu cred să-şi mai recapete limpezimea minţii, zise doctorul. Voi încerca încă odată.

   Rănitul, a cărui privire se mai limpezi acum, murmură:

   — Maud, Maud a mea!

   Camarazii se priviră miraţi. Bănuiră îndată ci aici era vorba de o drama, cum se întâmplă de obicei pe vapoare când e o femeie la mijloc.

   Doctorul întrebuinţa toate mijloacele ca să-l ţină pe rănit câtva timp încă în starea asta. În cele din urma, rânitul încercă să se ridice şi întrebă:

   — Cine sunteţi?

   — Eu sunt căpitanul Farrow, poate că ai auzit de mine.

   Uriaşul făcu un gest de mirare, apoi exclamă:

   — D-ta eşti Farrow? Oh, cerul te trimite. Salveaz-o pe Maud a mea, care se află în mâinile diavolilor Pacificului! Aseară mi-au atacat bricul, au ucis pe oamenii din echipaj şi i-au aruncat peste bord. Pe Maud au târât-o cu el, am auzit-o ţipând, dar eu zăceam jos în vas, unde m-au doborât cu o lovitură de secure. Deodată izbucni un foc în apropiere şi nu l-am putut stinge. Oh, căpitane Farrow, salveaz-o pe fiica mea, Maud Hosfield din Brisbane.

   — Unde s-a produs atacul? întrebă repede Farrow, căci vedea că rănitul slăbea din ce în ce mai mult.

   — La Sud-Vest de aici, răspunse Hosfield, adunându-şi toate puterile. Toată noaptea a bântuit o furtună, care m-a alungat încoace. Farrow... d-ta eşti nădejdea mea.

   Din ochii albaştri ai uriaşului porni o privire rugătoare spre căpitan, apoi trupul puternic se încordă străbătut de un fior - şi în cele din urmi nenorocitul îşi dădu sfârşitul.

   — S-a sfârşiţi murmură doctorul.

   — Să-i dăm un mormânt vrednic de un marinar.

   — Şi după aceea să vedem dacă nu-i putem prinde pe acei „piraţi al Pacificului" - zise Farrow cu ciudă.

   — Trebuie să fie vorba de o banda de piraţi, care pare să fie cunoscută prin ţinuturile acestea. Dar mai întâi să cercetăm cu băgare de seamă bricul, poate izbutim să salvăm ceva lucruri importante.

   Cu toată cercetarea amănunţită a bricului mare şi trainic, camarazii înţeleseră că fusese jefuit cu desăvârşire. Nu găsiră nici măcar registrul de bord sau alte documente.

   Când i se raportă căpitanului faptele acestea, ei strigă necăjit:

   — Care va să zică e vorba de o bandă de piraţi care atacă şi jefuieşte vase mai mici, prin ţinuturile singuratice ale mării.

   — În cală se mai află numai mărfuri pentru băştinaşi.

   — Lucruri ieftine, fără nici o valoare pentru bandiţi. La drum, camarazi, să pornim repede spre Sud-Vest! În primul rând trebuie să salvăm pe fiica acestui nenorocit, apoi să pedepsim banda.

   Trupul lui Hosfield fu adus pe puntea submarinului. În vreme ce doi marinari îl cusură în pânză de sac şi-i legară de picioare o greutate, toţi ceilalţi, ascultând de ordinul căpitanului, se duseră pe uscat şi cu puteri unite traseră cât putură mai mult, bricul pe plajă.

   Dacă salvarea iui Maud Hosfield va izbuti, averea tatălui ei va fi cel puţin salvată. Chiar dacă încărcătura fusese jefuită.

   — Tot rămânea bricul.

   În nisipul alb al plajei, camarazii nu putură descoperi nici o urmă din care să poată deduce dacă insula era locuită.

   După ce priponiră bricul de câţiva palmieri, Farrow dădu comanda de îmbarcare. Departe, la orizont, se ivi o trâmbă de fum, care putea să fie de la un distrugător australian, aflat în căutarea piraţilor Pacificului.

   Oamenii echipajului îşi luară posturile în primire, căpitanul făcu un ocol în jurul insulei, care veni astfel între el şi tromba de fum îndepărtată. Echipajul fu chemat înapoi pe punte, se aşeză pe două rânduri şi după câteva cuvinte, bine simţite ale căpitanului, trupul lui Hosfield fu încredinţat valurilor.

   Măi erau vreo trei ceasuri până să se înnopta. Căpitanul făcu iar un ocol înapoi, vrând să se încredinţeze ce fel de vas se ascundea sub trâmba de fum. Când putu privi pe după insulă, dădu imediat comanda de afundare - căci de la vreo patru kilometri depărtare venea în goană un distrugător puternic. Deoarece Farrow se ţinuse aproape de tot de insulă, turnul său abia putu fi văzut. Mergea şi foarte încet şi după câteva minute de la ivirea vasului de război, turnul şi dispăruse sub apă.

   Deoarece distrugătorul luase direcţia spre insulă, căpitanul presupuse că zărise bricul naufragiaţi. De aceea porni către răsărit, până se depărta cu vreo doi kilometri. Acolo rămase pe loc şi se puse la pândă.

   Recunoscu în curând la pupa vasului străin pavilionul australian. Puntea sa era înţesată de marinari îmbrăcaţi în alb, care priveau cu toţi spre insula.

   Vasul de război îşi încetini iuţeala şi în cele din urmă aruncă ancora

cu puţin înainte de a ajunge la insulă.

   Două bărci mici cu motor fură lăsate pe apă, în câteva clipe se umplură cu ofiţeri şi marinari şi porniră spre ţărm.

   Prin periscop, Farrow putu vedea cum doi ofiţeri cercetau cu atenţiune urmele pe care le lăsaseră el cu oamenii săi când trăseseră bricul pe uscat. Abia după aceea marinarii îşi făcură vânt pe punte.

   Cercetările ţinură cam multişor şi când, în sfârşit bărcile se înapoiară la distrugător, acesta nu porni imediat cum se aşteptase căpitanul - ci se păru că pe bordul lui se tine mai întâi sfat. Deodată, însă, ancora fu ridicată, elicea începu să se încreţească, distrugătorul făcu un viraj scurt şi... porni dea dreptul spre submarin.

   Căpitanul se afundase la şase metri. Trase acum periscopul de tot înăuntru, dădu comanda să se umple tancurile de balast şi în acelaşi timp puse în funcţiune electromotoarele. Cu cea mai mare viteză posibilă, „Dox"-ul porni spre Sud.

   După câteva minute numai, vâjâitul elicei distrugătorului se auzi până jos la submarin. Când zgomotul acesta se pierdu în depărtare, Farrow înălţă cu băgare de seamă periscopul. Atunci văzu că distrugătorul cotise la vreun kilometru spre Sud. Părea aşa dar că cercetează marea în mod sistematic.

   — Cred că cel mai nimerit lucru ar fi să rămânem aici până se va înnopta - zise Farrow către Rindow, căruia îi raportase ce văzuse.

   — Australienilor nu le vor da în gând că ne aflăm aici, ci vor căuta pe piraţi, de care nu pot crede că au un submarin. După ce se va înnopta, aş dori chiar să mă pun în legătură cu distrugătorul prin radiotelegrafie, ca să-i comunic că e la mijloc mana criminală a „diavolilor Pacificului".

   — Atunci însă va porni şi distrugătorul spre Sud-Vest şi ne va împiedeca mult mişcările - zise Rindow.

   — Ce, crezi că le voi spune eu unde s-a dat atacul! Deşi, la o adică, ar fi foarte bine dacă am rămâne mereu în legătură cu australianul. Banda aceasta pare să fie foarte puternică, poate că vom avea nevoie de ajutorul distrugătorului.

   II.

   O NOUA CRIMA.

   FARROW NU SLĂBI DIN OCHI DISTRUGĂTORUL, care merse întâi încetişor spre Sud, apoi făcu un viraj spre Apus. Cu ocheanele lor puternice, ofiţerii cercetau de sigur orizontul, ca să descopere o urmă a piraţilor bănuiţi că s-ar afla prin apropiere.

   Vasul întoarse acum iar spre Nord şi Farrow dădu îndată comanda de înaintare spre Sud. Ştia că peste câteva minute se va înnopta şi atunci

se va putea înălţa la suprafaţă ca să-şi îndoiască viteza.

   După ce se lăsă întunerecul, căpitanul mai merse câtva timp sub apă, înainte de a da comanda de ridicare la suprafaţă.

   Când turnul ieşi din apă şi capacul fu deschis, Farrow urcă îndată sus şi privi prin ocheanul de noapte spre Răsărit. Atunci văzu în depărtare ploaia de scântei ce ţâşnea din coşul distrugătorului.

   — Minunat! zise el către Rindow, care venise şi el sus.

   — Aşa dar, nu ne-a descoperit. Pune te rog să se aşeze imediat antena, căci vreau să transmit o radiogramă.

   Marinarii care se pricepeau la treaba asta, o îndepliniră îndată. Apoi telegrafistul „Dox" -ului transmise după dictatul căpitanului:

   „Allo, distrugător, aici submarinul căpitanului Farrow. Rog răspuns".

   „Aici distrugătorul Swalow. Ce s-a întâmplat?" veni răspunsul după câteva minute.

   „Nu ni s-a întâmplat nimic. Pe bricul de pe insula am găsit grav rănit pe căpitanul Hosfield din Brisbane. A mai putut declara că nişte piraţi, numiţi diavolii Pacificului, au atacat bricul său, au ucis echipajul, i-au aruncat peste bord şi au luat cu ei pe fiica sa Maud. Hosfield a murit şi l-am încredinţat valurilor, la nord de insulă. Acum am pornit pe urma acestor piraţi".

   „Căpitane Farrow, vrem să lucrăm împreună la opera asta. Indică-ne numai încotro vrei sa te îndrepţi. Nu vom întreprinde nimic împotriva d- tale. Dacă ne vom apropia unul de altul. Maud Hosfield e logodnica locotenentului nostru".

   „Bine, primesc" - răspunse Farrow - „Hosfield mi-a indicat că atacul s-a dat la Sud-Vest. Plecăm acum într-acolo".

   „Mulţumesc, căpitane, te vom urma la distanţă. Aşteptăm aici încă zece minute, în care timp vei putea lua un avans mare".

   „Bine, asta îmi ajunge; nădăjduiesc s-avem succes".

   Motoarele Diesel mânară vasul cu toată viteza spre Sud-Vest. O noapte întreagă şi aproape toată ziua bricul fusese împins de furtună spre Nord-Est, aşa dar atacul trebuia să se fi dat la foarte mare depărtare.

   Se scurseră două ceasuri. Deodată, observă, cu mult înaintea sa, un punct luminos. Duse îndată la ochi ocheanul de noapte şi zări un vas arzând. Să fie o nouă crimă a piraţilor sau luase foc din întâmplare?

   Farrow dădu ordin să se pună în funcţiune compresoarele, căci vroia să alerge în ajutorul vasului. „Dox"-ul porni cu mare viteză înainte; curând căpitanul şi tovarăşii săi din turn putură zări cu ochiul liber vasul şi George, care avea privirea mai ageră ca a celorlalţi, strigă:

   — Am văzut un om care mergea încetişor spre puntea de jos. Acolo e în siguranţă pentru câtva timp, dar flăcările nu vor întârzia să-l cuprindă

în cele din urmă.

   — Mergea încet? întrebă căpitanul.

   — Atunci sa ştii că e rănit, căci un om sănătos ar alerga cât l-ar ţine picioarele când focul e în spatele său.

   — Da, dacă nu mu înşel, mergea puţin aplecat - răspunse George.

   — L-am văzut însă numai câteva clipe, aşa că se poate să mă fi înşelat.

   — Ei lasă, peste cinci minute vom şti cum stau lucrurile - zise Farrow.

   — Totuşi, mă miră mult că se mai află un om pe vasul în flăcări. Dacă ar fi un incendiu normal, provocat din neglijentă sau scurt-circuit, atunci tot echipajul ar fi fugit cu bărcile de salvare din apropierea epavei cuprinsă de foc.

   — Nu se vede însă nici o barcă - se amestecă în vorbă Rindow.

   — Ar trebui neapărat să le vedem în lumina puternică a vaporului în flăcări, dacă nu cumva or fi luat-o spre Sud.

   Farrow îndreptă „Dox"-ul spre pupa vasului. Până acolo nu ajunsese încă focul, dar camarazii putură zări în lumina răspândită de flăcările care mistuiau partea dinainte, că o făptura omenească, negricioasă, se apleca peste parapet.

   — Ei, omule, de ce ai mai rămas pe vaporul în flăcări? îi strigă căpitanul, după ce îşi opri „Dox"-ul sub pupa vasului.

   — Vino repede jos, până nu e prea târziu.

   Dar omul nu răspunse. George îşi aprinse lampa de buzunar şi îndreptă în sus lumina ei puternică. Lumină chipul unui bărbat foarte tânăr, care atârna fără viaţă peste parapet, cu ochii închişi.

   — Stai că-l iau eu de-acolo - se oferi imediat Petre.

   — Kard, hai şi tu, noi doi suntem de ajuns.

   Cei doi uriaşi săriră îndată din fum pe puntea submarinului şi alergară spre parapet. Kard, se lipi de peretele de la pupa al vasului în flăcări, Petre se urcă pe umerii lui şi cât ai clipi din ochi, fu pe puntea bricului.

   Cu băgare de seama ridică peste parapet trupul neînsufleţit al marinarului şi dădu drumul încet în jos, până ce Kard îl prinse în braţe, apoi strigă în jos:

   — Domnule căpitan, să mai cercetez puţintel pe aici? Focul tocmai a ajuns în mijlocul vasului.

   — Atunci nu vei găsi nimic, răspunse Farrow.

   — Focul trebuie să fi şi mistuit cabina căpitanului până acum. Vino jos, poate izbutim să aflăm ceva de la acela pe care l-ai salvat. Vezi vreo urmă a distrugătorului?

   Petre privi cu încordare spre Nord-Est, apoi strigă agitat:

   — Da, domnule căpitan, văd la mare depărtare scânteile care ies de

pe coşuri. Iacă, vin!

   Îşi dădu drumul în jos şi Kard îl luă în primire.

   „Dox"-ul se îndepărtă încet de la pupa vasului în flăcări, apoi Farrow porni cu el mai departe spre Sud.

   Marinarul salvat fu transportat fără zăbavă în infirmerie unde doctorul Bertram îl examina cu atenţiune. Farrow predase cârma primului ofiţer, cu ordinul să ţie mereu drumul spre dreapta. El cu George se duse în cabina-infirmerie şi-l întrebă pe Bertram care e situaţia.

   —  A primit o lovitură puternica de cuţit - răspunse doctorul - probabil ca a fost atins plămânul. Nădăjduiesc că tinereţea lui va învinge.

   — Atunci să aşteptăm, poate aflam ceva de la el. Fără îndoială ca şi aici s-a petrecut o crimă, căci bărcile de salvare atârnă încă de cârligele lor. Piraţii Pacificului vor fi ucis şi echipajul acesta, zvârlindu-l apoi peste bord.

   Leşinatul scoase un geamăt slab. Doctorul pansase cu măiestrie rana şi acum zise lui Petre, care stătea în uşă:

   — Petre, aşează-l cu băgare de seamă pe patul de colo. Voi încerca să-l readuc în simţiri.

   Uriaşul îndeplini porunca, apoi medicul se puse pe lucru şi după câteva minute rănitul deschise ochii.

   — Ce s-a întâmplat? întrebă îndată căpitanul.

   — A fost atacat bricul?

   — Da, au venit diavolii Pacificului - răspunse tânărul, agitat - toţi marinarii au fost ucişi şi aruncaţi peste bord. Eu am izbutit sa mă ascund.

   Cu un geamăt înăbuşit, capul îi căzu iar într-o parte. Doctorul se aplecă îndată asupra lui, îl examină din nou şi zise apoi încet:

   — Domnule căpitan, e mai grav rănit decât bănuiam. Nu cred să apuce ziua.

   Rănitul păru să fi auzit cuvintele acestea, căci ridica capul şi murmură:

   — Trebuie să mor? Atunci vă rog să daţi de veste tatălui meu, Josua Timm din Adelaida. Bricul era al lui. Diavolii Pacificului... oh, monştrii aceştia cu chip de om!

   Capul îi recăzu pe perne, fata i se făcu pământie şi doctorul zise:

   — Deznodământul e mai aproape decât credeam. Probabil o hemoragie internă. Atacul piraţilor nu poate să fi avut loc de mult.

   — Aşa e, asta se vede după întinderea pe care a luat-o focul. Păcat, dac-ar fi ziuă, am mai putea vedea vasul piraţilor, zise Farrow, cu amărăciune.

   — N-ar fi mai bine să rămânem pe aproape până se face ziuă? Propuse George.

   — Poate că piraţii se aţin şi ei prin apropiere, ca să vadă cine vine în ajutorul vasului incendiat.

   —  Asta se poate presupune, dar dacă vor vedea distrugătorul australian, o vor lua la goană cât mai repede. Am bănuiala că ascunzătoarea lor e pe undeva prin Sud-Vest. Acolo poate să se fi dat şi atacul asupra bricului lui Hosfield, aşa dar îşi vor fi ales ei cu deosebire partea aceasta a Pacificului pentru nelegiuirile lor.

   — Să mergem sus, vreau să transmit o radiogramă distrugătorului. Voi căuta să mă exprim cât mai pe ascuns, pentru ca nu cumva piraţii să intercepteze şi el radiograma mea.

   Astfel fu transmisă următoarea radiogramă către distrugătorul australian, ale cărui contururi întunecate se vedeau acum la Nord, în reflexul bricului care ardea:

   „Aici vas cunoscut. Rog nu precizaţi nume, căci duşmanul poate intercepta. Bricul incendiat aparţine lui Josua Timm, din Adelaida. Fiul său muribund la mine pe bord. Plec mai departe în direcţia cunoscută"

   „Priceput totul bine. Venim după d-voastră" fu răspunsul.

   Farrow luă acum direcţia spre Sud-Vest. Căpitanul cu George mai rămaseră un ceas în turn, apoi predase cârma lui Petre, care era de veghe.

   Noaptea trecu în linişte şi când se iviră zorile, nu se zărea pe întinsul mării nici un alt vas. Submarinul înainta mereu spre Sud-Vest şi în cele din urmă se iviră în depărtare puncte negricioase.

   Plundow care avea prima veghe, trezi îndată pe căpitan, raportând:

   — La Sud-Vest se găseşte un grup de insule.

   După câteva minute, Farrow era în turn, privi spre punctele cu pricina, apoi dădu comanda:

   — Pregătiţi totul pentru afundare!

   Trăgea nădejde că se apropie de ascunzătoarea bandiţilor, dar trebuia să fie cu mare băgare de seamă. Nu putea merge la suprafaţă, căci în cazul acesta succesul putea fi zădărnicit.

   Se sună deşteptarea. George şi Rindow intrară în cabina de comandă, unde căpitanul stătea la periscop. Petre se ivi şi el cu o tavă pe care se găsea cafeaua.

   — Te rog, dragă Rindow - zise Farrow - ţine sub observaţie insulele spre care mergem. În primul rând fii atent dacă se zăreşte vreun semn de viaţa. Poate avem noroc şi dăm aici peste vizuina piraţilor.

   Căpitanul bău repede cafeaua, apoi se duse cu George în cabina- infirmerie. Doctorul le zise îndurerat:

   — Bietul tânăr şi-a dat sufletul acum câteva minute. Criminalii aceia

trebuie neapărat să-şi primească pedeapsa.

   — Asta fără dor şi poate, răspunse căpitanul, cu hotărâre. Vom face tot ce ne va sta în putinţă ca să-i pedepsim cât mai aspru. Mă mir numai că distrugătorul australian nu mi-a transmis ceva amănunte asupra piraţilor. O fi crezând poate că noi ştim mai mult.

   III.

   CURSA PRIMEJDIOASĂ.

   FARROW INTRĂ ÎN CABINA DE COMANDĂ. Rindow îi zise agitat:

   — Domnule căpitan, am văzut pe ţărm şase băştinaşi. Erau făpturi înalte şi vânjoase, dar purtau pantaloni albi, europeneşti. Trebuie să fi zărit şi ei periscopul nostru, căci au privit cu atenţie încoace, apoi au dispărut repede în tufiş. Asta s-a întâmplat colo la dreapta, lângă cei doi palmieri gemeni.

   Farrow privi imediat prin periscop, examină plaja insulei apropiate şi zise:

   — Pe coasta aceasta de Nord-Est nu se află nici un golf în care să se poată ascunde un vas. Vom înconjura încet insula, poate că am dat într- adevăr de vizuina bandiţilor. Faptul că băştinaşii poartă pantaloni europeneşti, e o dovadă că sunt mereu în legătură cu Albii. Şi ţinând seamă că ţinutul acesta e izolat, asta înseamnă că numai elemente certate cu morala pot recurge la ajutorul acestor oameni.

   — Atunci avem într-adevăr noroc, zise George, vesel.

   — Poate îi putem lua prin surprindere şi să-i predăm distrugătorului australian, cu ajutorul câtorva granate cu gaze se poate face treaba.

   — Mi-a venit o idee! zise deodată căpitanul. Ne întoarcem acum şi înconjuram insula dinspre Apus. Cei şase băştinaşi pe care i-ai văzut d- ta, dragă Rindow, vor da desigur de veste stăpânilor lor, că noi venim dinspre coasta de Răsărit, Dacă se pune la cale, deci, ceva împotriva noastră, ne putem feri, făcând ocolul acesta.

   Virajul fu îndeplinit îndată şi submarinul ocoli capătul de Nord-Est. Nici pe coasta de Nord nu se observă ceva suspect. Dar când ajunseră pe cea de Apus, căpitanul scoase un fluierat uşor.

   Văzu îndată că toată coasta era bogată în golfuri, iar pe ele altă parte îi atrase atenţia un punct unde părea ca domneşte multă însufleţire. Din spirit de prevedere trase înăuntru periscopul aproape de tot, apoi dădu comanda să se încetinească şi mai mult viteza.

   Cu cât înainta spre Miază-zi, cu atât mai lămurit devenea punctul care-i atrăsese atenţia. În cele din urmă putu deosebi chiar şi făpturi mici, care mişunau pe acolo. Văzu desluşit oameni jumătate albi şi jumătate negri.

   — Aceştia erau aşadar băştinaşii cu pantaloni albi pe care îi văzuse Rindow. Dar printre aceştia se mişcau şi făpturi cu totul albe... Se părea, deci, că dăduseră într-adevăr, peste cuibul piraţilor.

   În stânga observă un golf adânc, în care pătrunse imediat. Dăduse comanda pentru aceasta fără să ştie bine pentru ce. Simţise un imbold puternic s-o facă.

   Abia când submarinul se află la ţărm, Farrow zise tovarăşilor săi:

   — La vreo trei sute de metri de noi sunt oameni pe ţărm.

   — Băştinaşi pe jumătate goi sunt şi albi printre ei. Cred că am descoperit cuibul piraţilor, dar nu trebuie să ne ducem dea dreptul într- acolo şi să ne folosim de granatele cu gaze, ci trebuie să ne încredinţăm mai întâi dacă e vorba într-adevăr de bandiţii pe care îi căutăm. Să debarcăm aici o echipă care se va strecura prin desiş şi-i va fine sub observaţie pe oameni. Fireşte că nu trebuie să fie prea mulţi camarazi. Eu voi conduce echipa. Bineînţeles că va merge şi George, Petre şi Kard. Noi patru suntem de ajuns. După ce vom fi părăsit vasul, d-ta, dragă Rindow, lăsa-te iar sub apă George, Petre şi Kard luaţi cu voi pistoale şi granate cu gaze. Cred că nu e nevoie să vă atrag atenţiunea că trebuie să fiţi cu cea mai mare băgare de seamă.

   Submarinul se ridică încet din apă. În tot timpul cât vorbise, căpitanul nu-şi luase ochii de la desiş, dar nu văzuse nimic suspect. Nici chiar când turnul ieşi la suprafaţă nu observă vreo mişcare în tufiş.

   Petre Uriaşul se şi căţărase pe scară şi deschise capacul. Aşteptă până ieşi puntea din apă, apoi îşi făcu vânt afară. George îl urmă imediat şi sari cel dintâi pe plajă. Cu mâna pe revolver cercetă cu privirea desişul şi când, după câteva minute, ceilalţi camarazi erau lângă el, le zise:

   — Cred că avem noroc, nu pare să fie ascunsa pe aici nici o iscoadă. Să nădăjduim că desişul nu e prea încâlcit, ca să ne putem strecura cu băgare de seama printr-unsul.

   O spărtură îngustă se arătă între două tufe înalte. George se furişă, binişor, într-acolo, îşi încordă auzul câteva clipe, apoi se strecură prin spărtură. Se văzu îndată pe o potecă îngustă, care părea să nu fi fost folosita, de mai mult timp, dar care nu prezenta, totuşi, piedeci prea mari, cum se întâmpla de obicei.

   Cuţitul ascuţit al tânărului îndepărtă fără zgomot lianele şi mărăcinii din cale. Camarazii porniră înainte pe drumul acesta şi după ce străbătură vreo două sute de metri, auziră în sfârâit zvon de glasuri ca de o adunare mai mare de oameni. Râsete şi strigăte ajungeau până la ei, apoi auziră însă un sunet care-i făcu să se oprească în loc câteva clipe: ţipătul de groază al unei femei.

   Dar George nu stătu mult pe gânduri, ci porni înainte, însufleţit numai de gândul ca trebuia să vie cuiva în ajutor. Camarazii îl urmară în grabă, ocolind cu băgare de seama piedicile de pe potecă.

   Strigatul se auzi iarăşi, ceea ce îndemnă pe camarazi să se grăbească şi mai mult. George alerga mai repede decât toţi, fără să-şi mai ia oboseala să taie lianele şi mărăcinii. Distanţa dintre el şi tatăl său se făcea tot mai mare, dar căpitanul nu cuteza să-l strige, ca sa nu atragă luarea aminte a piraţilor.

   Situaţia se schimbase cu totul. În loc să spioneze cu băgare de seamă cuibul bandiţilor, camarazii erau acum însufleţiţi numai de gândul să alerge în ajutorul bietei fete, chiar dacă va trebui sa se ia la luptă cu întreaga bandă. Bănuiau că este vorba de Maud Hosfield, fata care îşi pierduse părintele într-un chip atât de înfiorător.

   Ţipătul se auzi din nou. George înţelese că venea de la cel mult treizeci de metri depărtare. Curând trebuia s-ajungă la golful unde tatăl său văzuse făpturile piraţilor. Un glas lăuntric îi spunea să fie cu băgare de seamă, dar cu toate acestea porni orbeşte înainte, scoţând totuşi revolverul din buzunar, ca să se poată folosi de el.

   Deodată simţi o smucitură puternică şi cât p-aci să cadă în nas. O creangă mare ce ieşea din pământ se prinsese de brâul său, rupându-i-l aproape de tot.

   Tânărul nu se sinchisi prea mult de întâmplarea aceasta, însufleţit numai de gândul să vie în ajutorul fetei. Nici nu se gândi că prin faptul acesta îşi lăsase acolo granatele cu gaze. Se bizuia pe cele două revolvere ale sale. Gloanţe de rezervă avea destule în buzunarele hainei.

   O tufă mare închidea poteca. George simţi instinctiv că îndărătul acestei tufe trebuia să fie un luminiş care ducea la golf. Mai simţi însă că aici era şi primejdia cea mare. Fu şi cu mai multa băgare de seamă.

   Poteca pornea la dreapta şi la stânga în jurul acestei tufe. O clipă doar stătu George nehotărât, pe urmă o luă pe poteca din stânga.

   Aceasta ducea drept înainte, vreo zece metri numai, apoi George fu izbit de o lumină orbitoare. Auzi hohote de râs, apoi glasul implorator al unei fete, acoperit însă de râsul celorlalţi.

   Până aproape de capătul potecii merse tot în fugă, apoi se opri câteva clipe răsuflă adânc ca să-şi potolească bătăile inimii. Porni apoi iar înainte şi în cele din urmă putu arunca o privire asupra luminişului.

   La cel mult zece metri în dreapta lui stăteau câţiva băştinaşi goi până la brâu, îmbrăcaţi doar cu pantaloni albi, europeneşti. Probabil că acolo se sfârşea poteca din dreapta, pe care el o ocolise - din fericire. Pe partea stângă a luminişului se aflau mai multe colibe şi câteva clădiri lungi ca nişte şoproane. În mijlocul luminişului stăteau europenii în jurul unei tinere fete, care scoase acum iarăşi un ţipăt îngrozitor, când unul

din bărbaţi o lovi pe spate cu un biciul lung.

   Fiarele acestea cu chip de om răcneau de plăcere.

   Dar deodată răsună un ţipăt scos de unul din băştinaşii din dreapta lui George. În clipa următoare porni o împuşcătură din tufiş şi George recunoscu îndată, după detunătură, că tatăl său era acela care trăsese.

   Băştinaşii se dădură speriaţi în lături, la dreapta şi la stânga potecii.

   — Numai unul din ei ridică braţele şi căzu greoi la pământ. Europenii scoaseră îndată revolverele şi săriră şi ei în lături, ca să nu fie nimeriţi de gloanţele care veneau dinspre potecă. Chipurile lor aspre mai zâmbeau încă şi nu păreau de loc surprinşi, ci făceau mai curând impresia că se aşteptaseră la atacul acesta.

   Doi din ei însă înhăţară fata şi o târâră cu brutalitate prin luminiş, spre colibe. George ridică atunci revolverul, două împuşcături detunară, cei doi piraţi dădură drumul fetei, rămaseră câteva clipe ca încremeniţi, apoi se prăbuşiră la pământ.

   Vreo zece, douăsprezece revolvere începură îndată sa scuipe foc, gloanţele nimeriră în tufiş, ciuruind frunze şi crengi. Dar George se aruncase la pământ îndată după ce trăsese. Arma lui detuna din nou, un pirat uriaş, cu barba neagră, îşi acoperi faţa cu mâinile, se clătină câtva timp, apoi se întinse cât era de lung.

   George privi repede spre fata care părea încremenită de spaimă.

   Deodată se stârni însufleţire printre tufele din jurul său. Auzi înjurăturile celor doi uriaşi, Petre şi Kard, apoi o comandă energică a tatălui său, câteva împuşcături şi după aceea răcnete sălbatice de triumf. Îşi dădu seamă atunci că piraţii ascunseseră dinainte pe băştinaşi în tufiş şi tatăl său cu cei doi tovarăşi căzuseră în cursă.

   El singur nu putea întreprinde nimic acum, trebuia să caute să se salveze şi să se-ntoarcă la submarin. Cu iuţeala fulgerului se afundă în tufişul lângă care se afla.

   Fireşte că băştinaşii vor cerceta desişul ca nişte câini de vânătoare, silindu-l să încerce să se strecoare nebăgat în seamă pe dinaintea lor. Dar după clipă se răzgândi, spunându-şi că nu trebuia să meargă înapoi, căci duşmanii îi vor tăia de sigur calea.

   Dacă mergea însă înainte, dacă încerca să ajungă la una din colibe, nimeni nu va bănui asta. Şi atunci s-ar afla, pe de altă parte, în apropierea tatălui său, a camarazilor şi a tinerei fete. Poate că era cu putinţă să-i salveze, fără să fie nevoie de intervenţia cu mijloace energice a tovarăşilor de pe submarin.

   George auzi aproape de el un zgomot slab.

   Ocoli cu băgare de seamă printre ramuri şi văzu un picior gol, care ieşea dintr-un pantalon alb. Aşadar, băştinaşii îl împresuraseră acum - dar vor bănui ei oare că el se ascunsese în tufişul acesta?

   Era greu de presupus asta - mai curând vor crede că el se şi retrăsese în desiş. Într-adevăr, băştinaşul al cărui picior îl văzuse, nu rămase locului, ci porni înainte dea lungul potecii. ÎI urmară alţii, şase la număr, grăbindu-se cu toţii spre desiş.

   George mai aşteptă câteva clipe, apoi se furişă înainte cu băgare de seamă, până putu cuprinde cu privirea luminişul, printre crengi şi frunze. După cum nădăjduise, luminişul era pustiu.

   George nu stătu mult la gânduri. De sigur că piraţii albi se aflau în colibe cu prizonierii, iar complicii lor, băştinaşii, fără îndoială că porniseră în desiş să-l caute pe el.

   Colibele şi şoproanele erau aşezate toate pe partea stângă a luminişului. Îşi dădu seamă că s-ar putea furişa într-acolo, dacă se ţinea mereu pe marginea desişului.

   Ieşi binişor din tufiş, apoi se ridică şi sări repede pe dinaintea potecii din stânga. Se pitula repede îndărătul unei tufe dese şi iscodi cu atenţiune clădirile.

   Văzu cu mirare că albii părăseau colibele printr-o a doua ieşire, pe partea opusa. Duceau baloturi grele şi lăzi şi dispărură în desiş.

   George privi lung după ei. Ce duceau oamenii cu dânşii? Trebuia să se încredinţeze neapărat. Unde să fi rămas prizonierii şi tânăra fată?

   Cu băgare de seamă merse înainte pe marginea desişului, iscodind în toate părţile. Se apropia tot mai mult de colibe şi auzi iar zgomotele făcute de ei, chemări cu glas tare, înjurături şi uneori hohote de râs.

   În cele din urmă ajunse la prima colibă, care era la vreo opt metri depărtare de tufa îndărătul căreia se ascunsese. George se uită prin uşa care era deschisă şi văzu că încăperea era destul de bine mobilată. Un dulap stătea deschis, dar era cu desăvârşire gol. Două scaune erau răsturnate la pământ. Din coliba aceasta nu venea nici un zgomot şi George, fără să stea mult pe gânduri, străbătu locul liber din faţa sa şi ajunse la uşă.

   Auzul nu-l înşelase, în colibă nu era nimeni. Probabil că locuitorii ei o părăsiseră În mare grabă. Afară de dulap, George mai văzu două rafturi; golite pe jumătate. Cu mirare zări însă acolo cărţi bune în limba engleză şi franceză.

   Trebuia să fi fost un om foarte ciudat acela care locuia în această colibă. Părea să fie foarte cult şi cu toate astea se întovărăşise cu piraţii. Dându-şi seamă că n-avea timp de pierdut, George se duse la uşa din dos şi îşi lipi urechea de ea, înainte de a o deschide. Această a doua uşă în fiecare colibă, dovedea cât erau de prevăzători bandiţii în ceea ce făceau.

   PESTE DRUM, la şase metri depărtare, se afla altă colibă, a cărei uşă din faţă era de asemeni deschisă, George străbătu spaţiul acesta din câţiva paşi, lipi iar urechea de uşă, apoi sări înăuntru. Şi aici se arătau semnele unei plecări pripite, iar pe masă se aflau două legături care păreau să fi fost strânse în grabă. Curios, George desfăcu puţin una din ele şi văzu cu mirare, că era într-unsa îmbrăcăminte femeiască. Îşi dădu îndată seamă de rostul acestui lucru. Piraţii vor fi atacat în diferite rânduri vapoare pe care se găseau femei. Nenorocitele victime, fuseseră sau ucise, sau avuseseră o soartă mai grozavă pe insula aceasta.

   Faptul că rochiile erau acum duse de aici, era poate o dovadă că afară de Maud Hosfield mai trăiau şi alte nenorocite pe insulă, care fuseseră târâte repede în desiş.

   De sigur că piraţii vor fi presupus că fuseseră atacaţi de o trupă mai numeroasă, astfel că lăsaseră apărarea pe seama băştinaşilor, iar ei îşi căutaseră scăparea în fugă.

   George se pregătea tocmai sa părăsească această colibă pe uşa din dos, când auzi deodată paşi uşori. Căută repede o ascunzătoare şi se piti îndărătul canatului uşii care era dat de perete.

   Era o ascunzătoare foarte primitivă; dacă celor ce intrau le-ar fi dat în gând să închidă uşa, era descoperit. Dar lui George nu-i rămăsese altceva de făcut, căci odaia nu avea alte mobile îndărătul cărora să se fi putut piti.

   Auzi deodată glasuri şi văzu doi oameni intrând pe uşa din dos. Avea amândouă revolverele pregătite şi era sigur că gloanţele sale nu vor da greş.

   — Ei, John - auzi el un glas aspru - asta e într-adevăr o surpriză neplăcută. Credeam c-avem de-a face numai cu căpitanul Farrow, dar acum iată că se iveşte la orizont şi distrugătorul australian. De sigur că pornise împotriva submarinului şi acum ne strică nouă socotelile.

   — Şeful e turbat rău - se auzi al doilea glas - şi zău n-aş vrea să fiu în pielea prizonierilor. Dacă băştinaşii noştri nu pun mâna pe al patrulea, pe tânărul acela care l-a împuşcat pe subşeful nostru, îşi va descărca mânia asupra lor. Dar sunt oameni îndrăzneţi; vin numai patru pe insulă şi ne atacă, pur şi simplu.

   — Tot a avut dreptate şeful - zise primul pirat, cu admiraţie - au uitat îndată toată prevederea, când a început fata să răcnească. Cele câteva lovituri n-au avut ce să-i strice, ea a ţipat mai mult de teama celorlalte ameninţări.

   — Dar prin asta nouă ne-au picat în plasă păsărelele.

   — Numai cea mai bună pasăre a şters-o. În sfârşit, acum să ne grăbim, altminteri te pomeneşti că şeful pleacă fără noi. N-aş vrea să mă părăsească pe insulă când distrugătorul australian îşi va debarca oamenii.

   George auzi cum piraţii luară cele două legături de pe masă şi părăsiră repede coliba. (Vezi ilustraţia de pe copertă). O furie de nedescris puse stăpânire pe el. Aşadar, fusese numai o şiretenie biciuirea fetei de către bandiţi, o şiretenie care-i făcuse pe el şi pe tovarăşii săi să uite de orice prevedere. Dar tot avea o mulţumire şi anume că răpusese trei bandiţi, printre care era şi subşeful.

   Şeful acestei bande blestemate vroia să şteargă putina repede, luând cu sine, fireşte şi pe prizonieri. N-ar putea oare el, George, s- ajungă repede la submarin? Dar băştinaşii dădeau târcoale pretutindeni şi fără îndoială că-l vor intuita înainte s-ajungă la ţărm. Distrugătorul australian părea să fie departe încă şi nu putea s-aştepte nici un ajutor din partea lui deocamdată.

   Mai bine era să se furişeze în urma celor doi piraţi, ca s-ajungă pe bricul cu care aveau de gând să fugă. Va găsi el apoi prilej să-i elibereze pe prizonieri sau să vestească pe cei de pe submarin.

   Numai câteva clipe stătu în cumpănă, apoi începu s-alerge în vârful picioarelor prin colibă şi privi afară pe uşa din dos. La stânga lui văzu tocmai pe cei doi piraţi făcându-se nevăzuţi în desiş. Nici nu întoarseră capul, fiind mulţumiţi că ajunseseră sub copacii ocrotitori.

   Ca un şarpe se luă George după ei. Când ajunse la desiş văzu capătul unei poteci înguste, foarte bine întreţinută. Poteca asta trebuie să fi fost folosită mereu, căci pământul era bine bătătorit.

   Era lesne pentru George să-i urmeze pe cei doi piraţi, căci aceştia nici nu se gândeau c-ar putea fi urmăriţi de cineva, mai cu seamă de acela pe a cărui prindere şeful punea atâta preţ. Ei discutau în şoaptă şi George se apropia atât de mult, Incit putu prinde câteva frânturi de fraze. Izbuti datorita faptului că poteca făcea cotituri foarte dese.

   Iată ce auzi:

   — ... femeia, care trăieşte de un an de zile la noi, ...

   — ... se va fi obişnuit până acum şi nu va spune nimic. Eu cunosc femeile.

   — .de sigur că şeful va rămâne pentru totdeauna în ascunzătoarea noastră principală. Marfă n-am prea lăsat multă de unde am fugit, aşa că putem trăi câtva timp fără să facem nimic. Agitaţia se va potoli dacă vom rămâne liniştiţi câteva luni. Nimeni nu se va mai gândi la diavolii Pacificului.

   — Şi cu atât mai lesne vom putea ieşi din bârlogul nostru, râse piratul cu vocea aspră. Abia atunci va începe să înflorească afacerea şi

ne va despăgubi din plin pentru odihna asta silită.

   — Tii... dac-am pune mâna pe submarin! zise celălalt - ar fi o afacere sigură - Farrow ăla e prea prost, din nenorocire şi nu va vroi să se alăture asociaţiei noastre.

   — Cred şi eu - încuviinţă tovarăşul său - dar poate izbuteşte şeful să atragă submarinul într-o cursă. Prizonierii preţuiesc tot atâta aur cât trag la cântar şi asta înseamnă ceva dacă te gândeşti la cei doi uriaşi. Să vezi că o să-i atragă şi pe cel de pe submarin în ascunzătoarea noastră şi acolo vom sfârşi cu ei. Mulţi dintre oi vor prefera să se alăture de noi decât să piară de o moarte grozavă.

   Să sperăm, dar eu unul nu voi fi liniştit până atunci când vom fi departe de insulă. Nu m-am simţit niciodată prea bine aici.

   — A fost o idee minunată din partea şefului nostru - zise primul pirat - cumpărătorii noştri erau aproape.

   — Şi pe de altă parte nici un om nu va bănui că adevărata noastră ascunzătoare se află la câţiva kilometri depărtare. Acolo nu ne vor căuta niciodată.

   — Da, da, aşa e, de aceea aş dori să mă văd odată acolo. Păcat că bricul nostru No. 2 se află încă în călătorie, căci e mai bun ca rabla asta. E o idee trăsnită a şefului să se folosească mereu de vasul ăsta vechi.

   — Pentru că bate mai puţin la ochi. Instalaţia e doar modernă de tot, avem pe bord până şi telegrafie fără fir.

   — Faci tu ce fad şi ai întotdeauna dreptate, mormăi celălalt. Eu sunt astăzi însă foarte prost dispus, aş putea spune chiar nervos. O asemenea nelinişte n-am simţit nici cu prilejul celor mai primejdioase întreprinderi.

   — Într-adevăr, îmi pari cam nu ştiu cum. Lasă că totul va fi bine. Uite c-am ajuns, acum trebuie să ne grăbim niţeluş.

   George se opri când auzi ultimele cuvinte. Pe după cotitura potecii în fata căreia tocmai se afla, trebuia deci să se afle locul de ancorare al bricului.

   Se târî cu băgare de seamă mai departe şi întinse numai capul. La vreo zece metri în faţa lui se afla bricul de culoare închisă, sub a cărui nevinovată înfăţişare nimeni n-ar fi bănuit un vas de piraţi. Funia de la proră care-l ţinea priponit de un palier era dezlegată şi bricul coti încetişor.

   Cei doi piraţi a căror discuţie fu de mare folos lui George, zvârliră tovarăşilor pe punte legături pe care le aduseseră, apoi se caţără în grabă pe o scară de frânghie care fu trasă imediat în sus. Acum fu dezlegată şi cealaltă funie.

   George băgă de seamă că piraţii care făceau treaba asta nici nu se uitau spre insula. Şi ceilalţi bandiţi dispăruseră de la babord, iar puţinii

care erau de văzut priveau încordaţi spre mare.

   Atunci George luă cea mai îndrăzneaţă hotărâre, poate, din viaţa sa. Se târî încet înainte, se aţinu aproape de tot de marginea tufişului care se întindea în semicerc până aproape de ţărm, alergă repede ultimii doi metri, se lăsă iute în apă şi înotă spre cârma bricului.

   Elicea se învârtea încet de tot, aşa că se putea feri să nu se atingă cu picioarele de ea. Cârma era astfel construită încât George se putu urca o bucată, până găsi un bun punct de sprijin.

   Apoi se aşeză pe locul ales, deoarece elicea şi începuse să se învârtească mai repede, stârnind valuri înalte în juru-i. George îşi dădu seamă că vasul acesta mic trebuia să aibă o maşină foarte puternică, mulţumită căreia putea înainta cu mare viteză.

   Bricul se întoarse în golf, apoi porni în larg, luând direcţia Sud-Est. Tânărul privi cu oarecare părere de rău îndărăt spre insulă, care se făcea din ce în ce mai mică.

   Elicea se învârtea tot mai repede, valurile erau zvârlite uneori până la locul unde se afla George, dar asta nu-l prea supăra. Privea mereu înapoi spre insulă şi îşi spuse că de la depărtarea aceasta n-ar putea descoperi periscopul cu ochiul liber. Se putea însă ca Rindow să fi zării bricul şi dându-şi seamă de situaţie se luase după el.

   Tânărul scoase repede batista şi începu s-o agite în bătaia vântului. Nădăjduia să izbutească prin asta să atragă atenţiunea camarazilor.

   Ciudat era faptul că deodată se lăsa o ceaţă fină între el şi insulă. Dimineaţa fusese atât de strălucitoare încât nu se putea ivi atât de brusc o negură. Cu toate astea aşa era, ceaţa slabă se îngroşa din ce în ce mai mult, luând în cele din urmă o culoare lăptoasă şi înghiţind cu desăvârşire insula.

   — Minunaţi - auzi George deasupra lui un glas râzând.

   — Poartă de grijă ca prizonierii şi femeile să fie puşi la adăpost sigur, pune să se închidă toate chepengurile şi toate obiectele de pe punte să fie întărite bine. Am mai întâmpinat eu odată în aceste ţinuturi o furtună care s-a stârnit după o astfel de ceaţă bruscă. Vom avea de furcă spre a scăpa teferi.

   — Dacă zici d-ta, şefule, aşa trebuie să fie, răspunse iar celălalt glas. Avem încredere însă în d-ta că vom ajunge cu bine la ascunzătoare.

   — Fireşte că voi face totul, Jack, zise şeful. Totuşi, spune camarazilor că vom avea mult de furcă. Acum putem lua direcţia dea dreptul spre Sud. Vom ieşi astfel în întâmpinarea furtunii, care vine dinspre ţinuturile gheţoase de la Sud.

   În vremea asta ceaţa se îngroşase atât de mult încât George abia mai putea vedea apa de sub el şi pupa de deasupra lui. Auzea lămurit însă că cei doi indivizi se îndepărtau şi atunci luă hotărârea să se caţere sus. Nu putea rămâne pe cârmă, căci dacă se stârnea o furtună, valurile uriaşe îl vor zvârli îndată de pe locul său.

   Se ridică încet, se încredinţa că cele două revolvere erau puse bine în buzunare, apoi începu sa se urce cu băgare de seamă. Avea un sprijin bun în capetele niturilor care ţintuiau marginea întărită a cârmei de fier.

   Mai avu de înlăturat o piedecă, atunci când atinse capătul cârmei, căci deasupra lui se întindea pupa bricului. Se ridică atât cât putu mai sus, se încleştă cu genunchii, apoi se aplecă pe spate şi izbuti să se apuce de marginea punţii. Acum trebuia să-şi desprindă genunchii, rămânând atârnat numai în degete, apoi să se salte în sus ca să ajungă pe punte, sărind peste parapet.

   Ştia că e cât se poate de greu, dar îşi spuse că trebuia s-o facă, deoarece era în joc viaţa tatălui său, a camarazilor şi a bietelor femei care se aflau în puterea bandiţilor.

   Voia să se mai odihnească vreo câteva minute, apoi va întreprinde primejdioasa încercare. Dacă aluneca, era pierdut. Chiar dacă ar striga după ajutor şi l-ar auzi piraţii, cu greu ar fi cu putinţă salvarea, căci în ceaţă groasă care învăluia vasul nu l-ar putea vedea nimeni.

   Tocmai vroia să-şi desprindă genunchii, când auzi iar paşi deasupra lui, apoi zgomote ca şi cum un obiect greu ar fi târât pe scânduri.

   — Hi, Austin! strigă apoi cineva.

   — Adu-mi o funie, vreau să leg butoaiele astea de aici:

   După câteva clipe capetele unei funii, pe care piratul o petrecuse în jurul butoaielor şi parapetului, căzură în jos şi rămaseră atârnate în faţa lui George. Paşii piraţilor se îndepărtară; tânărul s-a apucă cu mâna stângă cele două capete ale funiei, le încercă dacă sunt destul de trainice, apoi se folosi şi de mâna dreaptă. Acum era lesne de tot să urce.

   Butoiul îi servea şi de acoperire, dindărătul lui putea privi peste puntea inferioară, însă nu văzu pe nici unul din piraţi. Dar mai departe, în faţă; se auzeau zgomotele făcute de ei.

   George se săltă repede peste parapet. Trebuia să-şi caute mai întâi un loc unde să fie la adăpost, căci trebuia să călătorească împreună cu bandiţii până la ascunzătoarea lor.

   Porni înainte cu băgare de seamă şi fu cât p-aci să cadă într-o deschizătură care ducea înăuntrul vasului; abia în ultima clipă observă gaura ce se căsca în faţa lui şi un gând îndrăzneţ îi străfulgeră prin minte. Ce să caute pe puntea care în curând va fi răvăşită de furtună? În interiorul vasului era mai la adăpost şi în acelaşi timp putea cerceta ce se întâmplase cu prizonierii.

   Fără să stea pe gânduri, începu să coboare scara îngustă şi dreaptă.

Ajunse cu bine jos şi se opri la capătul scării.

   Stătu câtva timp până se obişnui cu întunerecul, apoi începu să dibuie drumul de-a lungul gangului.

   Cunoştea bine cum erau amenajate aceste bricuri mici, se putea însă ca piraţii sa fi adaptat vasul acesta pentru scopurile lor. De fapt ar fi trebuit ca la capătul gangului, îndărătul lui, să fie o cabină mare, dar acolo va locui probabil şeful, deoarece această încăpere de la pupă era cea mai mare de pe vas. Îndărătul lui se afla cala, plină, de sigur, cu obiecte furate. La dreapta şi la stânga puteau fi cabine mai mici, iar în faţă, la prora, trebuia să fie sala echipajului.

   Oare prizonierii să fi fost adăpostit; în cală? Nu, căci tot spaţiul de colo jos va fi fost, de sigur, umplut cu lăzi şi saci, aşa că rămânea posibilitatea ca tovarăşii săi şi femeile să se afle în cabinele din stânga şi din dreapta gangului.

   Tot mergând înainte, George ascultă cu încordare în toate părţile, dar nu putu auzi nimic. Probabil că acolo se aflau cabinele piraţilor mai „de seamă".

   Ajunse la peretele din faţă al gangului. Zări aici fâşii înguste de lumină, contururile uşii. Lipi repede urechea de tăblie şi auzi murmur înăbuşite de voci.

   Un glas limpede zise:

   — Lasă că şeful o va scoate la capăt. Putem fi liniştiţi, chiar dacă bătrânul nostru bric va începe să dănţuiască.

   George se furişă repede mai departe. Aşa dar piraţii locuiau colo în faţă şi acum singura lui speranţă rămânea ca prizonierii să se afle în cabinele de la babord.

   Avu noroc chiar la prima cabină. Auzi plânsete dinăuntru şi un glas mângâietor de femeie. Pipai cu băgare de seamă uşa până găsi două zăvoare, pe care le trase binişor. Deschise uşa numai de două degete; plânsetele încetară imediat înăuntru şi George şopti grăbit:

   — Tăceţi, nu mă trădaţi, vă aduc ajutor. Maud Hosfield e aici?

   — Da... da, cine eşti d-ta? întrebă un glas stins. E... e adevărat? De unde mă cunoşti?

   George se furişă în cabina întunecoasă şi trase după el.

   — Am găsit bricul tatălui d-tale şi am mai apucat sa vorbim cu el. Ne-a rugat să te salvăm.

   — Oh, Dumnezeule, mi-ai ascultat ruga, să mai aflu ceva despre bietul meu tată. Aşa dar n-a ars de viu, după cum îmi spun ticăloşii aceştia?

   — Nu, a murit liniştit şi a avut parte de un mormânt marinăresc, răspunse George.

   Tânăra fată începu să plângă, iar cealaltă femeie întrebă:

   — Cine eşti d-ta, domnule?

   — Mă numesc George Farrow - nu cred să mă cunoşti.

   — A! D-ta eşti fiul viteazului căpitan care a fost prins de bandiţi? El se bucură mult de faptul acesta, dar nu prea ştiu pentru care motiv. E într-adevăr cu putinţă salvarea noastră, domnule?

   — Situaţia noastră e foarte grea - zise George - dar până în ultima clipă nădejdea nu mă va părăsi. Mai sunt şi alte femei prizoniere?

   — Da, încă una, dar ea a trecut de partea piraţilor - răspunse femeia - bărbatul ei a tratat-o mereu cu asprime şi brutalitate, aşa că a fost pentru ea o izbăvire uciderea lui.

   — Ştii poate unde se află tovarăşii mei, întrebă George.

   — Trebuie să încerc să-i eliberez.

   — În cabina alăturată - răspunse femeia - sunt legaţi de nişte verigi de fier fixate în pereţi.

   — Mulţumesc. Rămâneţi aici şi aşteptaţi. Trebuie să zăvoresc la loc uşa, ca să nu bată la ochi. Să nu vă fie teamă de furtuna care se va stârni în curând, căci piraţii susţin că şeful lor e un marinar dibaci.

   — O, nu ne temem noi de furtună - zise femeia - du-te acum, ne punem toată nădejdea în d-ta.

   V.

   RĂPUNEREA PIRAŢILOR.

   GEORGE VOIA TOCMAI SĂ DESCHIDĂ UŞA, când bricul se ridică deodată cu botul în sus. Cu greu izbuti tânărul să nu se izbească de unul din pereţii cabinei. Furtuna se stârnise şi făcea din micul vas o adevărată jucărie.

   Pârâiea din toate încheieturile, apoi se aplecă cu capul înainte George deschise uşa, dar auzi paşi greoi care apropiau dinspre scara de jos. Omul părea că-şi caută sprijin pretutindeni, căci înjura şi blestema de zor.

   Tânărul închise repede uşa, spunându-şi că individul ce venea va fi zvârlit de la un perete la altul al gangului de zbuciumările vasului. Într- adevăr, după câteva clipe el zbură în uşa îndărătul căreia stătea George, mai scoase o înjurături şi se opri la uşa sălii echipajului.

   După câteva clipe tânărul deschise iar uşa, se furişă şi trase cele două zăvoare la loc. Dibui apoi drumul spre cabina alăturată, al cărei zăvor îl trase.

   — Tată - şopti el, după ce deschise uşa.

   — Copilul meu se auzi după câteva clipe exclamaţia de mirare a căpitanului.

   — La asta nu m-aş fi aşteptat. Petre însă nu s-a îndoit o clipă; spunea mereu că te vei furişa pe bord.

   George intră în cabina întunecoasă şi închise uşa după el. Dibui drumul dea lungul peretelui şi se lovi curând de un trup, în care recunoscu pe unul din cei doi uriaşi.

   — Vi s-au luat toate armele? Întrebă el încet.

   — Da - răspunse Petre, de care se lovise.

   — Dar în buzunarul meu de la spate se află un cuţit mare.

   — În bluza mea se află o lampă de buzunar, se auzi glasul lui Kard, care era legat ceva mai încolo.

   — Şi eu am un revolver mic în buzunarul de la piept, adăugă căpitanul. Bandiţii nu l-au băgat de seamă.

   — Atunci stăm bine, zise George şi se apucă să scotocească prin buzunarele lui Petre.

   — Eu am amândouă revolverele, dar brâul l-am pierdut, din nenorocire.

   — L-am găsit eu şi l-am luat cu mine, zise Uriaşul, căruia George îi şi tăiase legăturile.

   — Trebuie să fie acum în cabina aceluia pe care-l numesc ei „şeful".

   — Atunci cred că ne vom putea lua înapoi armele - zise George, care tăia legăturile tatălui său.

   — Şeful trebuie să fie sus pe punte, căci a făgăduit oamenilor săi să scoată vasul cu bine din furtună.

   — Atunci să ştii c-o fi un marinar priceput - zise Farrow.

   George tăia şi legăturile uriaşului Kard, prizonierii făcură puţină gimnastică pentru a-şi dezmorţească mădularele, apoi Kard aprinse lampa de buzunar. Cabina era foarte simplu mobilată.

   — Un singur pat se afla în partea stângă. Probabil că era destinată pentru prizonieri.

   — Dovadă verigele groase de fier fixate în perete.

   Vasul scârţâia sub izbiturile furtunii, care-l învăţase din fată. Nimeni n-ar fi putut auzi zgomotul făcut de Kard care, aplecându-se, rupse unul din picioarele patului. Acum avea o armă care în mâinile sale putea deveni grozava.

   — Sa încercau să ne luăm îndărăt armele zise căpitanul.

   — Apoi ne înapoiam în cabina şi sa aşteptăm evenimentele.

   Camarazii se furişară cu băgare de seamă pe gang. Erau acum

oarecum la adăpost de întâlniri neplăcute, căci toate ajutoarele „şefului" se aflau de sigur pe punte; din sala echipajului nici un pirat nu va cuteza să iasă pe puntea răvăşită de furtună.

   Camarazii ajunseră nestânjeniţi la scara de la pupă şi se aflară în faţa unei uşi care ducea în cabina de jos. Uşa aceasta era închisă, dar Petre ştiu să iasă din încurcătură. Vârî lama cuţitului său în crăpătură,

deasupra broaştei şi izbuti s-o deschidă.

   La lumina lămpii lui Kard văzură o încăpere foarte bine mobilată; printre altele, trei rafturi pline cu cărţi şi o canapea încăpătoare... O odaie cum di fi putut găsi într-o casă luxoasă din orice capitală europeană.

   Dar puţin le păsa acum camarazilor de toate acestea. Ei descoperiră pe unul din rafturi brâurile lor, de care atârnau toate armele, deasemenea şi granatele de gaze.

   — Acum să mergem repede înapoi, zise căpitanul.

   — Păcat că pe furtuna asta nu putem întreprinde nimic, altminteri aş propune să ne folosim îndată de granatele cu gaze.

   Ajunseră cu bine în cabină în care înainte cu câteva minute căpitanul şi cei doi uriaşi erau încă legaţi. Se aşezară unul lângă altul pe patul îngust şi George începu să-şi povestească păţaniile.

   — Aşadar, alături se mai afla doua prizoniere, zise Farrow după ce tânărul sfârşi.

   — A treia femeie nu cred să vrea să se înapoieze la viaţa dinainte. Acum trebuie însă să mergem şi noi până la ascunzătoarea principală a piraţilor, căci până nu va fi curăţat cuibul acesta, va exista mereu o bandă de piraţi, chiar dacă vom izbuti să-i răpunem pe şef cu ai lui. Partea cea mai mare a bandiţilor o fi, sigur, pe al doilea bric. Păcat că nu putem înştiinţa pe Rindow şi distrugătorul australian.

   — Nu cred ca primul ofiţer să fi observat batista pe care o fluturai tu, George. Trebuie să ne bizuim numai pe forţele noastre, de aceea avem o situaţie cam grea.

   George stătu pe gânduri câteva clipe, apoi luă o hotărâre bruscă.

   — Tată - zise el cu glas agitat - am un plan pe care trebuie să-l ducem la îndeplinire neapărat. Din convorbirea celor doi bandiţi am aflat că bricul acesta e înzestrat cu instalaţie completă de radiotelegrafie. Trebuie să ne furişăm pe punte, să pătrundem în cabina de T. F. F. şi să-i telegrafiam lui Rindow. Ascultă ce ploaie cade afară, însoţită de furtună, aşa că ţinând seamă şi de întunerecul care domneşte, piraţii nici nu ne vor băga în seamă.

   — Hm. planul e bun dar cât se poate de îndrăzneţ, răspunse Farrow după câteva clipe de chibzuială.

   — Da, da, trebuie să-l punem imediat în aplicare, atâta vreme cât mai bântuie furtuna. Ceaţa de care vorbeai va fi fost demult risipită de furtună, în schimb norii întunecoşi şi ploaia ne vor feri să fim descoperiţi.

   — Aşa dar să mergem pe punte! exclamă George şi sări de la locul său.

   — Aşa e, băiete, să pornim! strigă Farrow. George deschise uşa cu băgare de seamă. Petre, părăsi cel din urmă cabina, trase amândouă zăvoarele.

   Camarazii alergară spre scara de la pupă. Cabina de T. F. F. trebuia să fie în mijlocul vasului, în imediata apropiere a cârmei, unde se afla şeful. Întrebarea era dacă nu cumva se aflau piraţi pe puntea inferioară. Când fură lângă scară, Kard aprinse lampa; George băgă de seamă ca şi Petre rupsese un picior de la pat îşi zise imediat că cei doi uriaşi aveau de gând să se folosească de aceste arme ca să răpună fără zgomot pe piraţii care le-ar ieşi în cale.

   George porni cel dintâi în sus pe scară, înainte ca tatăl său să-l poată opri. Când ajunse la deschizătură, îşi încordă auzul, dar afară de vuietul furtunii şi răpăitul ploii pe punte nu putu auzi nimic.

   Ridică încet chepengul. După cum nădăjduise, norii întunecaţi făceau să domnească o beznă desăvârşită, dar fulgerele care izbucneau aproape în fiecare clipă luminau cel mai mic lucru. În schimb, întunericul ce urma era cu atât mai apăsător.

   George privi pe punte, însă nu putu descoperi pe nimeni; ridică de tot chepengul, îl ţinu cu toată puterea ca nu cumva să i-l smulgă furtuna din mâini, apoi îl lăsă încet pe punte.

   Ieşi afară, urmat de tovarăşii săi şi Petre închise capacul la loc. Îndoiţi din mijloc, alergară în vârful picioarelor spre cabina din mijlocul vasului. George căută să descopere sârmele instalaţiei de T. F. F. şi găsi îndată uşiţa care ducea în cabină.

   Petre îl împinse în lături însă. De sigur ca telegrafistul se afla acolo pentru ca, în caz de primejdie, să poată transmite S.O.S.-ul. Trebuia înlăturat repede şi fără zgomot, înainte ca să se poată împotrivi.

   Uriaşul deschise uşa cu băgare de seamă şi privi înăuntru, apoi îşi repezi mâna stângă, dădu cu dreapta o lovitură, după aceea trase afară din cabină trupul neînsufleţit al unui om.

   Acum veni rândul lui George să lucreze. Tânărul învăţase toate tainele radiotelegrafiei şi îndată ce Petre sfârşi cu sarcina sa, se furişă în cabină şi-şi puse pe cap casca ce căzuse jos de pe urechile telegrafistului doborât de Uriaş.

   Farrow se apropie de fiul său, iar cei doi uriaşi trebuiră să rămână afară cu telegrafistul leşinat, deoarece cabina era foarte mică. George puse în funcţiune transmiţătorul şi telegrafia:

   „Alo, alo, submarinul Dox, aici George!"

   Trebui să repete de câteva ori transmisiunea, dar în cele din urmă primi răspunsul:

   „Alo, alo, George, aici Rindow, transmite mai departe, vrem să cunoaştem locul unde vă aflaţi"

   „Plecăm direct spre Sud" - transmise George - „băgaţi de seamă la al doilea bric al piraţilor, care vine şi el la ascunzătoarea principală. Urmăriţi de la distanţă mare, suntem liberi pe punte".

   „Alo, Farrow" - se amestecă o altă radiogramă - „aici Swallow. Aţi găsit-o pe Maud Hosfield?"

   „Am vorbit cu ea, deocamdată se află în siguranţă" - răspunse George. „Veniţi spre Sud!"

   „Mulţumesc, venim!"

   George închise aparatul, căci era primejdios să se folosească de el pe furtuna asta. Îşi scoase casca şi comunică tatălui sau ce transmisese şi răspunsurile pe care le primise.

   — Să-l aşezăm acum pe telegrafistul leşinat îndărăt la locul sau şi săi punem casca pe cap, zise Farrow. Când se va trezi, va crede ca zgâlţâielile vasului l-au izbit cu capul de perete, ameţindu-l.

   Căpitanul deschise uşa şi-i făcu semn lui Petre să intre. Fulgerele erau din ce în ce mai rare, furtuna părea să se potolească, aşa că era timpul pentru cei patru camarazi să se înapoieze sub punte, înainte de a se face lumină.

   Petre îi aşeză pe telegrafist în scaunul său, George îi trase pe cap casca, pe urmă închise uşa cabinei.

   Ocrotiţi de întuneric ajunseră înapoi în cabina şi cei doi uriaşi aşezară la loc picioarele patului pe care le rupseseră.

   Stăteau liniştiţi unul lângă altul, şoptindu-şi doar din când în când câte ceva. Dar toate simţurile lor erau încordate la culme, căci cu fiecare minut se apropia deznodământul.

   Trecuseră cam vreo două ceasuri, marea se liniştise aproape şi bricul îşi recăpătase echilibrul.

   — Când deodată se auziră paşi venind din sala echipajului şi îndreptându-se spre scara de la pupă.

   — Se apropie clipa hotărâtoare, zise Farrow, în şoaptă.

   Se mai scurseră cinci minute, apoi paşii se întoarseră şi se opriră în fata cabinei.

   — Jack, vino încoace cu Austin! răsună glasul aspru, pe care George îl mai auzise.

   — Trebuie s-aducem pe punte pe cei trei prizonieri, şeful vrea să le arate ascunzătoarea şi celălalt bric al nostru.

   Nu se putea ca omul să nu bage de seamă acum că zăvoarele erau trase. Înainte ca Farrow să poată da o poruncă, Petre se şi repezise la uşă, o deschise brusc, apoi răsunară două lovituri înăbuşite, gemete slabe, iar Uriaşul trase victima în cabină şi o aşeză jos.

   — Vino, Kard - zise el încet - pe ceilalţi doi îi lăsăm să intre.

   Uriaşii se aşezară de amândouă părţile uşii. Paşii piraţilor se apropiau.

   — Indivizii n-aveau de ce să fie surprinşi că uşa era deschisă, căci îl credeau pe tovarăşul lor în cabină. Fără să bănuiască nimic, intrară înăuntru, cei doi uriaşi îi înhăţară, se auziră gemete, apoi leşinaţii fură aşezaţi lângă tovarăşul lor.

   — Pe Maud Hosfield şi pe tovarăşa ei le luăm sus, hotărî Farrow când ieşiră pe gang.

   — Trebuie să rămâie mereu lângă noi, altminteri li se poate întâmpla ceva aci jos, din pricina celorlalţi piraţi.

   Uşa fu zăvorită pe dinafară, aşa că cei trei bandiţi, chiar dacă se trezeau, n-ar fi putut ieşi atât de curând.

   George deschise uşa cabinei alăturate şi chemă afară pe cele două prizoniere. Căpitanul le spuse pe scurt că se putea să aibă loc o luptă înverşunată, dar femeile se arătară pline de curaj şi se declarară gata să vie sus.

   George porni înainte, urmat de căpitan şi de cele două prizoniere, iar la urmă veneau Petre şi Kard. Chepengul fiind încă deschis, George sări repede afară şi privi în juru-i. Nu văzu însă nici un bandit, în schimb o insulă apropiată, în al cărei golf se legăna un bric.

   — Repede la puntea de comandă! şopti Farrow fiului sau.

   George porni înainte, dar atunci se-ndreaptă spre el o făptură subţire şi înalta, văzu lucind doi ochi cenuşii, apoi o mişcare repede cu mina, a cărei însemnătate o cunoştea bine. Înainte ea şeful să poată scoate revolverul, detuna arma tânărului. Câteva clipe mai-marele piraţilor ramase nemişcat, pe urmă căzu cu faţa în jos şi rămase ţeapăn.

   Petre închise repede chepengul, apoi, ajutat de Kard, rostogoli într- acolo butoiul greu pe care-l dezlegase de la parapet. Bandiţii care se aflau sub punte nu mai puteau să iasă acum de acolo.

   Dar poate că mai ducea a doua scară în sus, dintr-una din cabinele de la proră sau din sala echipajului.

   Dinspre uscat şi de pe al doilea bric răsunară chemări puternice. Împuşcătura fusese auzită şi piraţii erau probabil îngrijoraţi. Cei patru tovarăşi alergară spre proră împreună cu femeile. Din cabina de la cârmă detună o împuşcătură, glonţul şuiera deasupra lui George, dar în clipa următoare timonierul zvârli braţele în sus şi căzu greoi la pământ... Glonţul lui George nimerise mai bine.

   Tânărul se năpusti îndată în cabina de la cârma şi striga peste umăr tatălui său ca va îndrepta bricul spre larg. În situaţia lor acesta era cel mai bun lucru ce-l aveau de făcut. Farrow strigă doar un „bravo", apoi porni şi el repede înainte, urmat de Petre, în vreme ce Kard venea ceva mai în urmă, pentru că se dusese să vadă ce mai face telegrafistul, căruia îi luă armele şi-l ameţi din nou cu un pumn zdravăn.

   Căpitanul cu Petre ajunseră tocmai la timp, când se ridică un chepeng din partea superioară. Uriaşul sări doar deasupra lui, se auziră bocănituri şi strigăte de spaimă, apoi Petre sări îndărăt de pe capac, al cărui lemn începu să fie ciuruit de gloanţe. Kard îi veni în ajutor; descoperi îndată încă un butoi, pe care îl desprinse de la parapet şi-l rostogoli împreună cu Petre pe chepeng.

   În vremea asta, George întoarse bricul şi porni în larg cu el. Farrow cu cele două femei veni lângă puntea de comandă şi zâmbi în sus spre el. Acum erau stăpânii bricului.

   Când fură la vreo cinci sute de metri de insulă, căpitanul văzu că al doilea bric al piraţilor se desprinsese de ţărm şi venea după ei. Acum trebuia să se arate care vas era mai bun.

   Poate că mai aveau de înfruntat lupte grele, poate că mai erau expuşi să fie prinşi din nou de piraţii urmăritori.

   La început câştigară puţin avans, apoi, însă, bricul urmăritor rămase la aceeaşi distanţă, ba părea chiar s-o ia ceva înainte.

   — Se pare că nu vom scăpa atât de uşor, zise Petre către căpitan.

   — Atunci va trebui să luptăm, răspunse, calm, Farrow.

   Deodată motoarele se opriră - piraţii, din sala maşinilor păreau să fi observat că ceva nu e în ordine. Îndrăzneţi camarazi nici nu se gândiseră că ceilalţi piraţi, pe care îi închiseseră, vor da de veste tovarăşilor lor.

   Situaţia devenise foarte primejdioasă, bricul urmăritor se apropia cu repeziciune, iar piraţii dinăuntru făceau sforţări tot mai mari să iasă pe punte, după cum se putea vedea din zvârcolelile celor două butoaie de deasupra chepengurilor. Bricul celalalt mai era numai la o suta de metri, puntea lui era înţesaţi de oameni.

   — O împotrivire cu sorţi de izbânda părea cu neputinţa.

   George părăsise cârmă şi venise lângă ai săi. Cu revolverele întinse nu pierdeau din ochi bricul care venea în goană spre ei.

   Dedată se auzi o detunătură, câteva urlete, apoi explodă o granată în cabina de cârmă a bricului piraţilor. Vasul începu să plutească fără ţintă, iar George scoase o exclamaţie de triumf.

   Aproape de tot de ei se ivise submarinul şi Jean Brike, care slobozise ghiuleaua, tocmai îşi încerca iar tunul. Ceva mai în urmă venea distrugătorul australian. De pe puntea acestuia porniră două ghiulele care loviră bricul pirat. Maşinile acestuia se opriră şi vasul se aplecă încet pe-o parte. După câteva minute, „Dox"-ul acostă lângă bricul pe care se aflau camarazii cu femeile salvate. Farrow, George şi cei doi uriaşi îşi luară bun-rămas de la Maud Hosfield şi tovarăşa ei de suferinţă, care rămaseră să fie luate pe distrugător. Nu mai aveau să se aştepte la nici o primejdie.

   Camarazii săriră repede pe puntea submarinului, ai cărui marinari

izbucniră în urale.

   Mai târziu, Farrow primi o radiogramă de mulţumire din partea locotenentului care se unise din nou cu logodnica lui.

   Asta era cea mai frumoasă răsplată pe care ar fi putut-o primi vrednicii camarazi.

SFÂRŞIT

Volumul 67

PRINŢUL DIN NEPAL

   LA CURTEA DIN NEPAL

   — MAIORUL VANDEB, şeful poliţiei din orăşelul de frontieră Bettia, predase lui Marian o scrisoare - începu doctorul Bertram, în timp ce stătea cu George în cabina sa de pe „Dox".

   — Din Katmandu - zise el - de sigur de la prinţul Nepalului. Sen Thappa e un bărbat foarte cult, prietenos şi nu mă îndoiesc ca te invită la el.

   — Ei, am dreptate?

   Marian deschisese scrisoarea şi parcurse rândurile.

   — Da, ai, dreptate, domnule maior - râse el - e într-adevăr o invitaţie din partea prinţului.

   — Ne scrie că vrea să ne mulţumească în persoană pentru faptul că am răpus „lupii din Tarai". Şi deoarece vorbeşte de vânători de elefanţi şi tigri, primesc cu dragă inimă invitaţia. De sigur că şi tu, Robert?

   — Mai încape vorbă! De mult vroiam eu să cunosc Nepalul.

   — Bine. Atunci îi voi. Trimite prinţului telegrafic, mulţumirile noastre pentru această invitaţie. Presupun că va trimite automobile la frontieră în întâmpinarea noastră.

   — Mai mult ca sigur - încuviinţă Vander - prinţii indieni pun mare preţ pe cele mai scumpe maşini. Aşa dar, aţi renunţat la planul de a vizita Kaşmirul?

   — Deocamdată, da. Vom ajunge odată şi odată noi şi acolo. Nepalul este mai interesant căci n-a fost cercetat de nimeni încă.

   — Aşa e. Vă doresc petrecere frumoasă, domnilor; în primul rând... multe aventuri.

   — Mulţumesc - râse Marian - din moment ce vom trăi aventuri nu ne trebuie alte petreceri. Aşa dar, domnule maior, poate, că vizităm împreună Sumatra peste o lună când veţi căpăta concediu. Spuneai că vrei să mergi cu noi într-acolo.

   — Nu-mi iau înapoi cuvântul. Sunt cu draga inimă alături de dv.

   La telegrama lui Marian sosi după câteva ceasuri răspunsul

prin care ni se vestea că, vreo câteva maşini au şi pornit spre graniţă. Pe de altă parte, şeful poliţiei ne puse la dispoziţie trăsuri până la frontiera lui North-West Provinces şi peste o jumătate de ceas eram pe drum.

   La graniţă nu aşteptarăm mult. Curând sosiri două automobile minunate, unul pentru noi trei, celălalt pentru bagaje. Primul ministru al prinţului, Bhima, un indian mai în vârstă, inteligent, venise şi el şi ne întâmpină în numele lui Sen Thappa.

   Călătoria fu minunată în luxoasele maşini. Ajunserăm cu bine la Katmandu, automobile intrară în curtea imensă a palatului şi opriră la o scară largă de marmoră albă. Acolo stăteau soldaţi înşiruiţi pe două rânduri, care prezentară armele când urcarăm treptele.

   Observai cu prilejul acesta că flăcăii aceştia aveau ochii mari şi holbaţi. Aruncai o privire repede spre Pongo, care mergea alături de mine şi cât pe ce să mă pufnească râsul.

   Căci prietenul nostru Negru nu avusese parte încă de o astfel de primire şi încurcătura în care se afla îl sili să facă o mutră în stare să primejduiască parada în cinstea noastră...

   Văzând cum stau lucrurile, îi dădui un ghiont puternic şi el căută sa se stăpânească. În capul scării ne aştepta un indian înalt şi zvelt, ca de vreo treizeci de ani. Figură lui energici şi îndrăzneaţă se putea spune că e frumoasă şi ochii mari, întunecaţi, exprimau inteligenţă.

   — Sen Thappa - se prezintă el într-o englezească fără cusur.

   — Mă bucură mult cunoştinţa dvs.

   Ne strânse mâna şi nu-l uită nici pe Pongo, care fu iar stânjenit Dar prinţul îl privi pe Negru cu multă plăcere, ne zâmbi şi zise:

   — Am urmărit în ziare toate aventurile dv., domnilor şi îmi dau lesne seamă cât vă este de preţios prietenul Pongo. Urmaţi-vă, vă rog, vreau să vă arăt odăile ce v-am pus la dispoziţie.

   Prinţul ne conduse la primul etaj al palatului! Ne arătă acolo trei încăperi mari, mobilate europeneşte, cu tot confortul modern.

   — Peste o jumătate de ceas îmi voi îngădui să vă invit la masă - zise Sen Thappa cu amabilitate. Servitorii mei vor veni să vă ia.

   Ne făcurăm toaleta în grabă, după ce ne îmbăiam şi deoarece îmi mai rămăseseră câteva clipe de răgaz intrai în odaia lui Marian, care stătea la fereastră şi privea îngândurat în curtea imensă.

   — Încântător bărbat prinţul, zisei eu, apropiindu-mă de el.

   — Da - încuviinţă Marian, dus pe gânduri.

   — De-aş şti numai ce are pe inimă!

   — Ce, ai observat ceva? întrebai eu, mirat.

   — Da, ochii lui erau uimitori de neliniştiţi. Trebuie să fie muncit de ceva. Şi cred că invitaţia lui e mai puţin de dragul vânătorii, cât pentru a-l ajuta în chestia ce-l frământă.

   — Ar fi minunat! râsei eu.

   — Mă gândeam să mă recreez puţin cu vânătoarea, când colo, te pomeneşti că ne aşteaptă noi aventuri!

   — În privinţa asta soarta ne e favorabilă. Cine ştie, poate devine interesantă de tot chestia. Aha! Se aude gongul, să vezi că acum se ivesc servitorii.

   Chiar în aceeaşi clipă se auziră bătăi în uşă. Un indian intră în odaie şi înclinându-se în faţa noastră ne rugă să-l urmăm.

   Într-o sală mare de la parter, cu mobile vechi orientale minunat sculptate, găsirăm adunaţi o mică societate.

   Sen Thappa făcu prezentările: erau mai toţi miniştrii săi şi slujbaşi înalţi. Deoarece Pongo se împotrivise cu îndârjire să ia masa cu noi, prinţul îi trimise mâncarea în odaia lui. Sen Thappa luase loc între noi. Era singurul care purta haine europeneşti şi numai pe cap avea un turban alb cu o minunată agrafă din diamante. Ceilalţi purtau veştminte albe indiene.

   Convorbirile se urmară în englezeşte, limbă pe care toţi o vorbeau fără cusur. Franţuzeşte vorbeau numai prinţul şi medicul său, un bărbat tânăr încă şi care îşi făcuse studiile în Franţa.

   Cuvintele lui Marian mă făcură să fiu mai atent şi-i privii cu multă băgare de seamă pe cei din jurul meu. Şi observai într- adevăr că erau cu toţii stăpâniţi de nelinişte, ca şi cum se aşteptau să se întâmple ceva.

   Cu cât se apropia masa de sfârşit, cu atât ei deveneau mai turburaţi şi nervozitatea lor mă molipsi şi pe mine. Aşteptam şi eu acum să se întâmple ceva.

   Şi se şi întâmplă, dar sub cu totul altă formă decât mă aşteptasem: un servitor aduse prinţului un pacheţel nu mai mare ca o cutie de ţigarete.

   Observai atunci că Sen Thappa se cutremură şi vorbi ceva în limba indiană cu servitorul, cu ton iritat. Iar lămuririle date de acesta păreau că nu-l mulţumesc de loc căci prinţul devenea din ce în ce mai nervos.

   În cele din urmă indianul care şedea lângă mine - un văr îndepărtat al prinţului, cu numele de Dşang - se aplecă deasupra mesei şi-i şopti lui Sen Thappa câteva cuvinte.

   Prinţul dădu din cap, rupse învelitoarea pachetului şi sări în sus de pe scaun, ca zvârlit de un resort. Apoi întinse mâna şi arăta celor de faţă obiectul micuţ din pachet.

   Eram dezamăgită. Dac-ar fi fost un şarpe veninos, aş fi priceput turburarea care-i cuprinsese acum pe toţi. Însă nu era decât un tigru mic... sculptat din lemn.

   Prinţul izbuti să-şi revie în fire, îşi trecu mâna peste frunte şi se adresă deodată lui Marian:

   — Domnule Farrow, îndrăznesc să te rog să asculţi o mică povestire, împreună cu prietenul d-tale Robert. Vreţi să veniţi în camera mea de lucru?

   — Fireşte, Alteţă - răspunse Marian, cu amabilitate.

   — Eu am şi. dar - se întrerupse el - asta vă voi povesti mai tâ rziu.

   Spre mulţumirea mea nu veniră decât Dşang şi primul-ministru Bhima în cabinetul mobilat europeneşte al prinţului.

   Sen Thappa se lăsă într-un fotoliu şi ne pofti să luăm loc în faţa lui. Dşang şi Bhima rămaseră în picioare în spatele nostru.

   — Domnilor - începu maharadjahul - trebuie să vă mărturisesc sincer că nu v-am invitat numai de dragul vânătorii. Deoarece am auzit multe despre aventurile dv., mi-am zis că voi găsi poate în dv. un ajutor preţios. Sunteţi dispuşi să-mi daţi concursul într-o chestiune misterioasă, poate chiar şi foarte primejdioasă?

   Marian păru că stă pe gânduri câteva clipe apoi răspunse:

   — Alteţă, ţinta vieţii mele e tocmai să lămuresc chestiile misterioase şi pline de primejdii. Astfel că sunt gata să vă ajut în toate privinţele. Spuneţi-ne despre ce e vorba şi cât despre prietenul meu Robert, garantez la fel ca pentru Pongo.

   Prinţul se înclină:

   — Îţi mulţumesc, domnule Farrow. Aflaţi că eu nu sunt prinţul îndreptăţit al acestei ţări. Asta este Bahadur, unchiul meu, care se trage din vechea seminţie a Radşpuzilor, care a domnit în Nepal până în veacul al optsprezecelea. Şi n-aş fi ajuns pe tron, dacă acum trei ani ar fi dispărut subit unchiul meu Bahadur, care poartă numele de familie al lui Dşang Bahadur, marele reformator al tării noastre.

   Sen Thappa ne privi întrebător. Aştepta probabil, să spunem ceva, dar eu nu voiam să-i iau cuvântul lui Marian şi prietenul meu tăcea chitic.

   După câteva clipe, prinţul urmă:

   — Dv., domnilor, cazul vi se pare fără însemnătate. Dar pentru ţara noastră a fost de o însemnătate extrem de mare. Căci eu ajungând pe tron, marea clasă a Radşpuzilor mă învinovăţeşte că l-am înlăturat pe unchiul meu, ca să devin domnitor. Şi vă rog să mă credeţi că nici prin gând nu mi-ar fi trecut să fac aşa ceva.

   Ne privi din nou cercetător şi de data aceasta Marian zise:

   — Alteţă, pricep bine durerea dv. şi fiţi încredinţat că vă voi ajuta cu dragă inimă dacă ne va sta în putere. Dar pentru asta trebuie să-mi explicaţi însemnătatea tigrului sculptat pe care l-aţi primit astăzi.

   — Da, domnule Farrow - răspunse Thappa - tocmai de aceea am dorit ajutorul dv. Această figurină este o amuletă veche a unchiului meu, pe care n-a dat-o niciodată din mână. Şi din transmiterea acestei amulete constat lămurit că unchiul meu a mai trăit până acum, ba poate mai trăieşte. Gândiţi-vă însă, domnii mei, că de la dispariţia lui au trecut trei ani. Credeţi că mai poate fi în viaţă?

   — Cred asta ne... Ba nu, nu cred de loc, zise Marian.

   — De sigur, Alteţă, au vrut sa vă joace o festă.

   — Nu, domnule Farrow, răspunse maharadjahul, nu e prima oară că primesc veşti de la unchiul meu dispărut. Aţi băgat de seamă poate că şi în timpul mesei am fost cam neliniştit. Asta pentru că aşteptam vreo veste privitoare la unchiul meu, căci în cursul acestor trei ani am primit la anumite intervale solii asemănătoare cu aceasta de astăzi. Aşa dar, dovezi că unchiul sar mai afla în viaţă.

   — Dar azi v-aţi înspăimântat rău de tot, după cât am băgat de seamă, zise Marian.

   — Bănuiesc, deci, că celelalte semne pe care le-aţi primit aveau altă însemnătate.

   — Ai dreptate, domnule Farrow, zise prinţul, surprins. Am primit mereu până acum numai obiecte pe care unchiul meu le purta la el, dar care nu-i erau atât de preţioase, ca această figurină care mi-a fost adusă azi. Până acum bănuiam adesea că unchiul meu ar fi fost omorât şi transmiterea obiectelor erau mişcări de şah ale ucigaşilor, ca să zic aşa.

   — De ce anume mişcări de şah? întrebă Marian.

   — Sunt chestiuni de politică internă, domnule Farrow, pe care nu ţi le pot explica deocamdată, răspunse prinţul. Oricum, convingerea mea fermă e că sunt arătat drept ucigaşul unchiului meu. Şi duşmanii mei tainici vor să ridice împotriva mea poporul în felul acesta. Căci toate întâmplările care se petrec la mine chiar în cercurile cele mai restrânse, îşi fac drum în opinia publică.

   — E lesne de priceput - zise Marian după câteva clipe.

   — Căci pretutindeni sunt urechi care stau la pândă.

   — Domnule Farrow, cred că ai priceput bine cum stau lucrurile. Eu...

   Se întrerupse şi chibzui câteva momente.

   — Nu - zise el apoi - până acum m-am exprimat foarte nelămurit Căci mie însumi toată situaţia îmi e nelămurită. Şovăiam mereu între presupunerile că unchiul trăieşte sau e mort. Atunci cum se explică transmiterea obiectelor care te face să crezi că el ar mai fi în viaţă?

   — M-am gândit la asta, Alteţă - răspunse Marian - şi după cum aţi remarcat pe bună dreptate mai înainte, asta ar putea fi o măiastră mişcare de şah a duşmanilor dv., căci fără îndoială se va răspândi în popor părerea că însuşi dv. aţi fi autorul acestei solii, ca să treziţi astfel credinţa că unchiul dv. mai e în viaţă, aşa dar na fost ucis de dv.

   Auzii un sunet slab, şuierător îndărătul nostru. Mă întorsei repede şi observai o expresie întunecată pe chipul lui Dşang, care strigă înfuriat:

   — Asta ar fi o uneltire drăcească.

   — Fireşte - încuviinţă prinţul.

   — La asta nu m-aş fi gândit. Dşang, trebuie răspândită în popor presupunerea asta.

   — Voi lua măsuri să se facă imediat, se grăbi să răspundă vărul prinţului.

   — Eu aş fi de părere să n-o faceţi - zâmbi Marian - căci prin asta s-ar putea produce rezultatul contrar, dat fiind că oamenii hărăziţi să ia contact cu poporul ar trebui să fie foarte dibaci şi diplomaţi. Dacă sunt câtuşi de puţin imprudenţi, supuşii dv., Alteţă, ar putea lesne bănui că vestea a fost răspândită chiar de dv. Şi atunci bănuiala va spori, în loc să scadă.

   — Foarte bine - zise prinţul, recunoscător - mă bucur nespus ca v-am fost de ajutor. Şi ce mă sfătuiţi acum?

   — Deocamdată nu vă pot da nici un sfat, Alteţă - răspunse Marian, îngândurat - căci trebuie să chibzuiesc bine asupra cazului. În primul rând e vorba să-i găsim pe ucigaşii şi chinuitorii unchiului dv. Bănuiesc că nu va fi prea lesne, însă.

   Prinţul zâmbi cu tristeţe.

   — Timp de trei ani n-am izbutit eu să fac asta, domnule Farrow - zise el - şi aveam la dispoziţie ajutoare câte vrei. În special vărul meu Dşang a organizat un serviciu de detectivi care şi-a întins iţele peste întreaga ţară.

   — Şi totuşi n-a izbutit să dea de vreo urmă? întrebă Marian, îngândurat.

   — Atunci înseamnă că avem o misiune foarte grea de îndeplinit. Mă mir însă că poporul a stat liniştit timp de trei ani. N- au izbucnit revolte niciodată?

   —  Ba da şi situaţia mea e din ce în ce mai grea. Şi când se va afla că am primit figurina cu tigrul a unchiului meu, se vor produce conflicte serioase.

   — Ca prinţ aveţi însă puterea în mână şi puteţi înăbuşi o eventuală revoltă. Vreau să zic, dacă trupele vă rămân credincioase. Şi asta depinde de comandanţi.

   — Pentru asta aş fi în stare să garantez, zâmbi Sen Thappa - căci comandantul suprem al tuturor trupelor este vărul meu Dşang, aici de faţă.

   — Aşa da - încuviinţă Marian.

   — Cu alte cuvinte, dacă se vor produce turburări n-aveţi de ce vă teme. Şi nădăjduiesc că voi izbuti să limpezesc în curând lucrurile.

   Ultimele cuvinte le rosti atât de îngândurat, încât îl privii mirat. Lăsase capul în jos şi părea să chibzuiască profund. Abia peste

câteva minute tresări şi zise:

   — Vă rog să mă iertaţi, am chibzuit asupra unui punct.

   — Am băgat de seamă, spuse prinţul, zâmbind.

   — Poate că ai dat şi de-o urmă, în gând.

   — Se prea poate, deşi e foarte îndrăzneţ gândul meu. Dar voi urma drumul acesta, în nădejdea că mă va duce la izbândă.

   — Şi... ce anume vrei să faci acum? întrebă prinţul.

   — Să observ, zâmbi Marian. Toate că făptuitorul e imprudent şi- mi dă el însuşi dovada în mână. Apoi voi şti ce am de făcut.

   — Asta cred, zise prinţul, cu însufleţire.

   —  A! Tocmai îmi dă ceva în gând: sarcina d-tale îţi va da răgazul să mă însoţeşti mâine la vânătoare. Mi s-a adus la cunoştinţă că în apropierea unui mic templu vechi s-au arătat tigri. E cu putinţă, deoarece templul acesta stă părăsit de, ani de zile în mijlocul junglei.

   II.

   O VÂNĂTOARE NEOBIŞNUITĂ.

   — CE, VREI SA MERGI LA TEMPLUL LUI MAHA? întrebă Dşang, aproape speriat.

   — Da, răspunse prinţul, surprins. De ce n-aş face-o?

   — Sunt îngrijorat - zise Dşang, şovăitor - templul acela e atât de izolat! Cât de lesne ni s-ar putea întâmpla o nenorocire acolo, cu prilejul vânătorii.

   — O nenorocire mi se poate întâmpla oriunde la vânătoare. Pe de altă parte as vrea să revăd templul vechi. Păcat că e părăsit după moartea lui Maha.

   Dşang chibzui câtva timp apoi înălţă din umeri şi zise:

   — Ei, da, ai dreptate. Oriunde ţi se poate întâmpla ceva. Şi dacă domnii te însoresc ai cea mai bună ocrotire. Îmi pare rău că nu pot veni şi eu, căci am proiectai pentru mâine o vizită.

   — E mai bine aşa - zise prinţul - căci dacă ai fi plecat şi tu, duşmanii mei or putea întreprinde vreun act de violenţă.

   — Foarte adevărat Atâta vreme însă cât sunt aici, nu vor cuteza. Iei cu tine şi elefantul tău de vânătoare?

   — Nu, voi trimite încă azi pe Schikarii mei într-acolo ca să construiască două madjamuri. De sigur că tigrii vor veni la iazul din spatele templului şi atunci vom avea cel mai bun prilej să-i împuşcăm.

   — Felul acesta de vânătoare va fi prea banal pentru dumnealor - zâmbi Dşang - cred că sunt obişnuiţi mai mult să atace tigrul pe

jos.

   — Ba de loc - răspunse Marian - n-am căutat niciodată primejdia. Toate sălbătăciunile pe care le-am doborât de aproape ne-au atacat ele înainte de a avea noi prilejul să ne punem la adăpost. Mă bucur chiar de prilejul de a vâna din madjam, căci astfel am posibilitatea să-l observ pe tigru dinainte.

   Dşang zâmbi cam batjocoritor, dar tăcu.

   — Care va să zică s-a făcut, zise prinţul şi se ridică.

   — Mâine în zorii zilei pornim la drum. Voi îngriji eu de merinde, căci se poate întâmpla să întârziem până poimâine. Vine şi Pongo al dv., nu?

   — De sigur, nu va lăsa el să-i scape o vânătoare de tigri.

   — Foarte bine; în cazul acesta v-aş ruga să vie în madjam-ul meu. Mi-ar face plăcere să stau de vorbă cu el.

   Asta era o mare cinste pentru prietenul nostru negru şi eu mă bucuram mult, deşi Dşang făcu o mutră cam mirată; ba chiar batjocoritoare.

   — Domnilor - urmă prinţul - fireşte că puteţi umbla în voie prin palat. Presupun că asta v-ar face plăcere, deoarece spuneaţi doar că vreţi să iscodiţi.

   — Vă mulţumesc, Alteţă - răspunse Marian.

   — Acum va trebui să mă iertaţi - zise Sen Thappa - mă aşteaptă miniştrii.

   Părăsirăm odaia şi ne îndreptarăm spre încăperile noastre.

   — Părerea mea e că acest caz nu e atât de simplu, zisei eu, ca să-l îndemn la vorbă pe Marian.

   El zâmbi însă, dădu din umeri şi zise doar.

   — Da, tot ce se poate.

   — Ai vreo bănuială sigură?

   — Aşa cred, Robert. Ceva sigur nu pot spune însă. Poate, ba chiar foarte probabil că vom avea diferite surprize în zilele următoare.

   — Atunci ar fi mai nimerit, cred, să nu mergem mâine la vânătoare, zisei eu.

   — Trebuie să mergem, altminteri rămâne prinţul fără nici o apărare. Şi tocmai acum pluteşte, poate, în cea mai mare primejdie. După cum spuneam, criza pare să se apropie.

   — Te gândeşti la misterioasa transmitere a tigrului sculptat?

   — Da. Şi mai curios e că figurina a sosit odată cu noi.

   ÎI privii surprins pe prietenul meu.

   — Crezi, aşa dar, că potrivnicii prinţului ştiau sigur că el ne va chema în ajutor?

   — Cam aşa ceva. Cel puţin se arată că prezenţa noastră grăbeşte deznodământul. Şi de oarece e vorba de răpunerea lui Sen Thappa, fireşte că vom fi atinşi şi noi.

   — Frumoasă afacere. Şi ce vrei sa faci împotrivă?

   — Trebuie să aşteptăm până se vor arăta potrivnicii. Deocamdată am numai o bănuială, pe temeiul căreia nu pot întreprinde nimic însă.

   Ajunserăm la odăile noastre şi păşirăm înăuntru. Pongo stătea la fereastră, se întoarse şi ne veni încet în întâmpinare. Când ne întâlnirăm în mijlocul odăii, ne şopti:

   — Massers, aici nu bine, trebuie băgare de seamă.

   — Ai observat ceva, Pongo? întrebă Marian.

   Uriaşul trase o pânză de pe masa şi văzurăm trei şerpi mici cu capetele zdrobite. Erau Krait-uri, şerpii aceia extrem de veninoşi care în India fac tot atâtea victime ca şi cobrele.

   — Drace! Unde au fost? întrebă Marian, agitat.

   Pongo arătă spre pat, apoi întinse capul spre odaia alăturată - (intraserăm în camera lui Marian, care se afla între celelalte două) - şi răspunse:

   — În aşternutul de la Masser Bertram şi Pongo.

   — Şi cum i-ai observat? întrebă mai departe Marian.

   Uriaşul arătă iar spre pat.

   — S-a mişcat. Pongo cercetat apoi.

   Prietenul meu deveni foarte serios. Rămase pe gânduri câtva timp, după aceea zise:

   — În asemenea împrejurări e mai bine că am renunţa la vizitarea palatului, căci lesne ne-ar putea nenoroci. Afară de asta nu trebuie să ne lăsăm camerele nesupravegheate.

   — Dar mâine? întrebai.

   — Suntem doar invitaţi la vânătoarea de tigri!

   — ÎI vom ruga pe prinţ ca în timpul acesta să puie un om de încredere în odăile noastre. Fireşte că-i vom povesti chestia cu şerpii.

   — Va fi o surpriză frumoasă şi pentru el, zisei.

   — Pentru noi, chestia e o dovadă de interesul ce ni-l poartă domnii duşmani. Dacă se grăbesc atât de mult să ne facă seama, înseamnă că le stăm în cale.

   — Fără doar şi poate. Or fi auzit şi ei de aventurile noastre şi ştiu că am avut întotdeauna noroc în ceea ce am întreprins. Şi vor să împiedece, de sigur, ca să avem noroc şi cu ei.

   — Cu şerpii am avut noroc. Sunt curios să văd ce va urma.

   — Dar ia spune, ce facem acum? Rămânem toată ziua în

cameră?

   — E vorba numai de după-amiază şi cred că e mult mai bine dacă rămânem aici. Sau poate vrei ca diseară să mai găseşti câţiva şerpişori dintr-aceştia în patul tău?

   — Nu - dar îmi spun că Pongo va veghea.

   — De sigur, dar ce vrei să cauţi în palat? Îţi spuneam doar că ni se poate lesne întâmpla o nenorocire în vreme ce am vizita începerile. Cine să ne găsească dacă vom dispare în vreo odaie depărtată a acestei clădiri imense?

   — Dar bine, Marian, atunci duşmanii trebuie să fie prin apropierea prinţului?

   Prietenul meu arătă cu un gest spre şerpi.

   — Ei, da, aşa e, încuviinţai eu, asta e doar dovada cea mai bună. Ştii, mie nu mi-a plăcut de loc ministrul acela care şedea cu două scaune la dreapta ta. Are o mutră întunecată şi respingătoare, iar ochii lui au o expresie vicleană. Şi adesea îl privea pe prinţ pe furiş. Omul acesta îmi pare suspect.

   —  Asta e Siga, mâna dreaptă a lui Dşang în conducerea armatei. M-am informat la prinţ în privinţa lui şi Sen Thappa n-a avut decât cuvinte de laudă pentru el.

   — Prinţul pare să fie un om foarte încrezător.

   — Eu în locul lui i-aş lua la ochi pe toţi miniştrii.

   — N-ar face mare brânză cu asta. Pe temeiul unei simple bănuieli doar nu-i poate aresta sau executa pe toţi.

   — Nici noi nu facem mare treabă cu vorba, răsei eu. Mai bine mă duc în odaia mea şi aştern pe hârtie ultima aventură.

   — Bine şi eu voi chibzui în linişte asupra celor ce avem de făcut.

   Mă adâncii în lucru, fără să bag de seamă cum trec ceasurile. Rămăsei surprins când se ivi decodată un servitor al prinţului şi ne invită la cină. Intrând în odaia lui Marian, o găsii îmbâcsită cu fum de tutun, iar prietenul meu stătea la fereastră şi privea ţintă afară.

   Tresări speriat când îi pusei mâna pe umăr - apoi însă râse şi zise:

   — Mi-am pierdut vremea visând, fără să ajung la vreun rezultat. De fapt am făurit multe planuri, dar nici unul nu face doi bani.

   — Atunci tot eu am făcut treabă mai bună cu scrisul, spusei, răzând.

   — Haide acum. Prinţul ne-a chemat la cină.

   Îi dădurăm de veste lui Pongo şi ieşirăm pe coridor. Servitorul mai aştepta, să ne conducă în sala de mâncare şi tocmai veneau alţi doi servitori cu mâncarea pentru Pongo. Marian privi după ei când dispărură în odaie, făcu o mişcare ca şi cum ar fi vrut să-i urmeze, apoi clătină capul şi-l urmă pe servitorul care ne chemase.

   Gestul său fusese ciudat, dar nu-i dădui mare importantă. Servitorul nu ne conduse acum în sala cea mare, ci într-o sufragerie mobilată europeneşte. La masă mai luau parte, afară de Sen Thappa, Dşang şi primul-ministru Bhima.

   Abia spre sfârşitul mesei Marian povesti, râzând, chestia cu şerpii găsiţi în pat. Surpriza şi mânia celor trei indieni era sinceră, căci îi observai atent. Dşang îşi exprimă furia în cuvinte aspre şi ameninţă pe făptaşi cu tot soiul de morţi, dintre care cea mai blândă era ciopârţirea în patru.

   Sen Thappa îi făcu semn să tacă şi zise:

   — Domnilor, credeţi-mă că acest caz îmi este cât se poate de neplăcut. Deoarece însă văd din asta cât de primejduită vă este viaţa, v-aş ruga să mă părăsiţi. Nu doresc ca sprijinul ce mi l-aţi făgăduit să-l plătiţi, poate, cu viaţa. Dacă nu aveţi nimic împotrivă, voi dispune să vie maşinile care să vă transporte îndărăt.

   Cuvintele acestea ale prinţului vădeau caracterul său nobil. Ne ridicarăm imediat şi înclinându-ne, Marian zise:

   — Alteţă, apreciem bunătatea dv. şi vă mulţumim. Dar noi v- am făgăduit ajutorul şi nu ne speriem de astfel de nimicuri. În numele meu şi al prietenului Bertram vă declar că de-acum ca vom lucra din toată inima spre a lămuri aceasta chestiune. Tocmai acum vom depune toate sforţările ca să-i demascăm pe duşmanii aceştia vicleni. Ar fi împotriva onoarei noastre să plecăm fără să facem nimic.

   — Dacă aşa stau lucrurile n-am încotro şi trebuie să vă împlinesc dorinţa, zise Sen Thappa.

   Se făcuse târziu când ne despărţirăm. Pongo ne mai aştepta şi ne raportă că nu se întâmplase nimic.

   Abia se iviseră zorile că furăm treziţi. Cupă un dejun frugal coborârăm în curte unde ne aşteptau cele două automobile.

   Drumul mergea spre Sud. După vreo două ceasuri maşinile îşi încetiniră goana şi şoferii priviră cu băgare de seamă de-a lungul marginii din dreapta a pădurii. Apoi automobilele opriră; un Schikari înalt stătea pe şosea şi ridică mâna.

   Sărirăm repede afară; din maşina a doua se iviră servitorii cu puştile şi merindele. O potecă îngustă ducea în pădure.

   — Domnilor - zise prinţul - omul meu tocmai îmi raportează că a descoperit la eleşteu urme omeneşti, care ieri, când au construit madjam-urile, nu erau încă. Să însemneze asta vreo primejdie pentru noi?

   — Tot ce se poate - răspunse Marian - dar tot atât de lesne se poate să fie urma unui biet pelerin care venise la templu.

   — Dar templul e pustiu de trei ani, zise prinţul.

   — De unde să se ivească, după atâta timp, un vizitator?

   — O fi vreun credincios care crede că numai acolo ar găsi ispăşirea păcatelor. Dar, precum spuneam, e numai o presupunere. Să considerăm însă că avem de-a face cu un duşman, aşa că vom fi cu băgare de seamă.

   — Atunci să mergem într-acolo, zise Sen Thappa şi făcu un semn Schikari-ului.

   Omul apucă îndată pe poteca îngustă iar noi îl urmarăm.

   După vreo douăzeci de minute de mers, pădurea se lumină şi deasupra copacilor se iviră zidurile înnegrite de vreme ale unui templu mic.

   Ciudat că poteca ducea de-a dreptul spre lăcaşul sfânt, dar la câţiva paşi de uşa de intrare călăuza coti la dreapta. Aproape de tot de perete poteca ducea de jur împrejurul templului, apoi mergea vreo două sute de metri înainte şi sfârşea într-un luminiş mic, pe stânga căruia sclipea un eleşteu mic.

   Când ne apropiarăm, trei indieni se lăsară jos din doi copaci înalţi. Veniră repede spre noi şi dădură prinţului raportul. Sen Thappa clătină din cap, arătă apoi spre copaci şi zise spre noi:

   — Colo sus sunt construite cele două madjamuri. La început vroiam să aleg copacul acela din dreapta, dar acum văd că de aici ai un câmp de vedere mai larg. Luaţi vă rog locul acesta!

   Primirăm propunerea. Predarăm servitorilor puştile grele şi ne căţărarăm cu îndemânare în copaci, cu merindele. Se putea întâmpla să fim nevoiţi să rămânem acolo douăzeci şi patru de ceasuri.

   Când Pongo află că urma să rămâie cu prinţul pe mica platformă, fu cât pe ce s-o ia la fugă şi numai intervenţia energică a lui Marian îl hotărî să primească această cinste.

   Înainte de a ne urca în madjamuri ne duserăm la eleşteu ca să examinăm urmele suspecte de picioare. Nenumărate urme de picioare de animale duceau spre apă şi printre ele întipăriturile tigrilor aşteptaţi. Şi în mijlocul lor se putea observa adâncitura unui picior omenesc.

   — O gheată uşoară, turtită, fără talpă - constată Marian - ceea ce înseamnă că e un băştinaş. Trebuie să fi făcut un drum lung ca să-şi potolească setea la eleşteul ăsta primejdios. Poale că dăm de el în templu şi se dovedeşte că e un biet pelerin.

   III.

   UNELTIRILE DUŞMANILOR.

   — N-ARE CE SA NE STRICE - râse prinţul - şi cercetarea templului o putem face şi după vânătoare. Ne urcăm acum sus în copaci? Altminteri se poate întâmpla să mai aşteptăm mult.

   —  Eu sunt gata - zise Marian - deşi aş fi vrut să-l urmăresc pe misteriosul pelerin. Dar dacă se mai află în templu nu ne va scăpa.. Când se înapoiază oamenii, Alteţă?

   Spunând asta arătă spre indienii care ne însoţeau.

   — Vor aştepta afară pe şosea până voi trage cu trei gloanţe din pistolul meu. Acesta e semnul ca să vie să ne ia.

   — Foarte bine, acu să ne urcăm în madjamuri.

   Indienii le construiseră cât se poate de bine şi când furăm sus puturăm cuprinde cu privirea luminişul şi eleşteul. Dacă ar veni acolo tigrii să se adape, nu se putea să nu cadă în mâinile noastre. Ne întinserăm în voie, puserăm puştile în poală şi privirăm apoi spre celălalt madjam, unde stăteau Sen Thappa cu Pongo, vorbindu-şi încetişor.

   — Aş vrea să văd acum mutra lui Pongo, râsei eu - atât de încurcat nu cred să fi fost în viaţa lui. E cât se poate de frumos din partea prinţului că şi-l apropie în felul acesta.

   — O face din interes pentru prietenul nostru negru şi indirect ca să ne cinstească pe noi, răspunse Marian. În orice caz, sunt bucuros că Sen Thappa se află acum sub cea mai bună pavăză. Niciun tigru şi nici un duşman în două picioare nu va ajunge pe madjam, câtă vreme e Pongo acolo.

   — Fără îndoială, încuviinţai eu. Şi în palat Pongo e o pavăză preţioasă pentru noi toţi. Te pomeneşti că duşmanii îşi dau seamă de primejdia ce-o prezintă el pentru dânşii şi se gândesc să se scape de el în primul rând.

   — Uşor nu le va fi, când e vorba de Pongo - râse Marian - eu unul n-aş vrea s-o încerc. Ah! - se întrerupse el şi-mi puse mâna pe umăr - îl vezi?

   Pe malul celălalt al eleşteului începură să se mişte tufele, apoi ramurile din faţă se desfăcură şi un tigru cât toate zilele scoase afară capul, apoi tot trupul.

   Rămase nemişcat câteva clipe, rotindu-şi privirea. Era o privelişte minunată şi noi priveam ţintă, cu interesul cercetătorului.

   „Stăpânul junglei" părea să se fi încredinţat că nu e nici o primejdie prin apropiere. Întoarse încetişor capul spre tufele de unde ieşise şi văzurăm cu uimire strecurându-se afară - un al doilea trup vărgat - probabil femeiuşcă.

   Cele două feline porni încetişor în jurul eleşteului. Probabil că malul celalalt era prea râpos şi vroiau să se adape la locul care era aproape direct sub picioarele noastre.

   Ajunseră acolo şi tigrul începu şi bea cumpătat în vreme ce tigroaica stătea îndărătul iui şi îşi rotea privirea de jur-împrejur. Apoi se-ntoarse şi luă el locul de paznic.

   Acum trebuia să tragem, altminteri s-ar fi putut ca fiarele să dispară printre copaci. Privii pe furiş spre Marian care încuviinţă din cap şi ridică încet puşca. După o învoială veche eu, care mă aflam la stânga, trebuia să trag în tigrul dinspre partea mea, adică în femeiuşcă.

   Ne aplecarăm trupurile înainte, cu puştile întinse, ca să putem ţinti în capetele fiarelor.

   Dar atunci trosniră deodată crengile pe care se sprijinea platforma noastră şi... întâi încet, apoi din ce în ce mai repede, madjamul se aplecă înainte. Nu mai puteam sări înapoi, dar ştiam că acum vom cădea direct în faţa celor două fiare, astfel că, în vreme ce începurăm să alunecăm pe platforma înclinată, slobozirăm câteva gloanţe la rând asupra tigrilor surprinşi.

   Dinspre madjamul prinţului mai auzii câteva împuşcături, apoi horcăitul tigrilor şi după aceea ne prăvălirăm în mijlocul crengilor rupte, tocmai lângă cele două fiare care se zvârcoleau de moarte la pământ.

   Prin faptul că o parte a platformei se prăbuşise asupra noastră, eram împiedecaţi să ne rostogolim din această vecinătate primejdioasă şi nici de sărit în sus n-aveam voie, ca să nu atragem luarea-aminte a fiarelor.

   Căci deşi erau rănite de moarte ne-ar fi putut sfâşia, totuşi, cu furia ultimelor puteri. Prinţul nu putea nici el sa tragă, deoarece dacă gloanţele ar fi ricoşat, lesne ne-ar fi putut nimeri.

   Lipit de pământ, acoperit pe jumătate de crengi, priveam încordat la tigrul care la un metru şi jumătate de mine, smulgea iarba şi o frământa cu labele. Părea să mă fi adulmecat, căci se ridică brusc şi clătinându-se pe picioare îşi aţinti ochii învăpăiaţi asupra mea.

   Şi iată-l întinzându-şi picioarele dinapoi, pregătindu-se de săritură. Chibzuii fulgerător dacă n-ar fi bine să sar în sus şi să-i slobod în cap câteva gloanţe de revolver.

   Dar tocmai când mă pregăteam să aduc la îndeplinire gândul acesta, bunul nostru Pongo se ivi lângă fiară.

   Ţinea în mâna dreaptă cuţitul enorm pentru spintecat rechini şi se repezi cu el la duşmanul grozav. Tigrul se-ntoarse cu greu. Bănuia probabil primejdia care-l păştea, dar nu mai avu răgazul să i se împotrivească, deoarece tăişul ascuţit al cuţitului îi şi pătrunse în trup adânc de tot. Fiara se zvârcoli câteva clipe, horcăi sinistru, apoi rămase întinsă.

   După isprava aceasta uriaşul se îndreptă spre tigroaica rănită, care încerca şi ea să se ridice. Cuţitul său se mai roti odată în aer şi după câteva clipe fu răpusă şi femeiuşca.

   Ieşirăm cu greu de sub crengi şi ne ridicarăm. În vremea asta coborâse şi prinţul din madjamul său şi se apropia de noi. Ne strânse călduros mâinile şi zise:

   — Domnilor, mulţumesc Atotputernicului că v-a îngăduit să scăpaţi cu bine din această primejdie mare. Am trăit clipe îngrozitoare când v-am văzut în situaţia aceea.

   Privi cadavrele, celor doi tigri, apoi zise?

   — Voi pedepsi aspru pe oamenii mei care prin neglijenta lor au provocat această nenorocire. De altfel e pentru prima oară că se prăbuşeşte un madjam.

   Marian se aplecase şi cercetase câteva din crengile rupte. Când se ridică zise cu ton serios:

   — Alteţă, oamenii dv. n-au nici o vină. Vedeţi şi dv., crengile au fost tăiate pe jumătate, cu ferestrăul. Şi după toate probabilităţile, a fost un atentat îndreptat împotriva dv. căci la-nceput dv. vroiaţi să vă urcaţi pe acest madjam.

   Sen Thappa privi înspăimântat suprafeţele netede ale crengilor. Şi pe mine mă trecu un fior căci era un atentat pus la cale cu o viclenie drăcească. Apoi mi se duse gândul la urma de picior, care dovedea că după construirea platformelor fusese un om în luminişul acesta unde de obicei nu călca nimeni. Fără-ndoială că făptuise crima în cursul nopţii.

   Tocmai când vroiam să-mi exprim părerea, zise Marian:

   — Fireşte că acum trebuie să cercetam templul, căci nu e exclus ca criminalul să fie acolo.

   — Crezi aşa dar cât fusese omul a cărui urmă se vede lângă eleşteul de aici? întrebai eu.

   — Da, răspunse Marian. O fi iscodit pe când lucrau oamenii prinţului şi a aflat astfel că el va urca pe madjamul acesta.

   — Voi chema îndată încoace pe Schikarii mei - zise Sen Thappa

- după aceea vom putea cerceta cu amănunţime templul. Sau aveţi cumva alt plan?

   — Ma gândeam să cercetez singur templul - zise prietenul meu

- căci se poate întâmpla ca criminalul sa fie ascuns prin apropiere, să fi aşteptat să vadă rezultatul crimei sale. Şi dacă aşteptăm prea mult aici, va găsi prilej de fugă.

   — E drept ce spui d-ta - încuviinţă prinţul.

   — Voi slobozi acum cele trei gloanţe, apoi vom merge îndată la templu să-l cercetăm.

   Prinţul scoase pistolul şi dădu semnalul învoit. Părăsirăm apoi luminişul şi pornirăm spre vechiul lăcaş.

   După sfatul lui Marian înconjurarăm întâi clădirea, tot căutând urme. Mai ales sub ferestre cercetarăm pământul cu băgare de seamă, căci voiam să ştim dacă misteriosul vizitator de la eleşteu intrase în templu. În pământul moale ar fi trebuit să se întipărească orice urma şi când ne întâlnirăm la uşa de intrare - eu cu Pongo ocoliserăm partea stângă a templului, Marian cu prinţul cea dreaptă - ştiam că nu se folosise de nici o fereastră spre a intra, căci nu găsiserăm nici o urma.. Şi nici la singura uşa a vechiului lăcaş, în faţa căreia stăteam acum, nu se vedea nici o întipăritură de picior.

   — Păcat - zise Sen Thappa - nu cred să mai aibă rost cercetarea.

   — Clădirile vechi au întotdeauna tainele lor - zise Marian, dus pe gânduri - şi dacă vreun om se ţine ascuns pe aici nu se poate să nu le cunoască.

   — Ai dreptate, încuviinţă prinţul.

   — Nu m-am gândit la ganguri secrete. De sigur că sunt pe aici mai multe chiar. Dar n-ar fi bine să aşteptăm până vor veni Schikarii mei? Ar putea împresura templul pe o distanţă mare.

   — Bine ziceţi! făcu Marian. Şi eventual ne-ar putea elibera dacă am cădea în vreo cursă.

   Trebuia să ne aşteptăm la toate. Fără voie privirea mea alunecă deasupra ferestrelor şi deodată mi se păru că zăresc un cap omenesc îndărătul uneia din ele. Tocmai vroiam să atrag atenţia celorlalţi, când Pongo zise:

   — Massers, acolo cap.

   Spunând asta arătă spre fereastra cu pricina.

   — Am observat şi eu - întării eu - aşadar tot se află un om înăuntrul templului.

   — Minunat, zise Thappa, frecându-şi mâinile.

   — A! Uite că vin şi Schikarii, zise Marian în aceeaşi clipă.

   — Alteţă, ar fi bine să-i instruiţi pe oameni în aşa fel ca patru din ei să împresoare templul la distanţă mare, iar ceilalţi doi să se aţină în apropierea intrării, ca să ne poată veni în ajutor când vom fi în primejdie.

   Prinţul stătu de vorbă cu indienii inteligenţi şi puternici, care se înclinară în tăcere şi îşi luară locurile. Apoi ne apropiarăm cu băgare de seamă de intrarea templului.

   O uşă grea de bronz, cu ornamente minunate, se ivi înaintea noastră, înverzită de vreme. Marian şi ridicase mâna ca să apese pe clanţă, dar se opri, şovăitor. Apoi se-ntoarse spre Pongo şi-l rugă în şoaptă să-i taie dintr-o tufă apropiată o creangă lungă şi trainică.

   Cu băţul gros şi lung de vreo doi metri pe care Pongo îl aduse curând Marian apăsă în jos clanţa şi deschise uşa.

   — Foarte bine - şopti prinţul, cu admiraţie - s-ar fi putut ca în clanţă să fie ascuns un ac otrăvit. La temple dintr-astea părăsite preoţi se apără cu astfel de instalaţii.

   Marian încuviinţă din cap şi privi cu băgare de seama în interiorul templului. Ma uitai peste umărul lui şi văzui o sală care primea o lumină şezută prin ferestrele mici. În faţa uşii stătea pe un soclu albicios de piatră un zeu de înălţimea unui om, care părea aurit în întregime. Şi prinţul şopti în spatele meu:

   — Figura zeului e turnată din aur curat. Cântăreşte câteva sute de kilograme. Şi acum îţi poţi închipui că bătrânul Maha şi-a apărat cu toate mijloacele zeul împotriva furtului.

   — Cred - încuviinţai ea - deşi ar fi greu de tot pentru un hoţ să scoată afară statuia din pădurea aceasta.

   — Acum da - şopti Sen Thappa - dar înainte ducea un drum larg spre templu, pe care umblau căruţe şi oameni. Atunci ar fi fost lesne să ducă de aici prada grea. Trei sau patru oameni ar fi făcut treaba.

   — Şi toată circulaţia asta a încetat brusc?

   Întrebai eu.

   — Da, când a murit Maha, acum trei ani. Sau mai bine zis când a dispărut fără urmă, în chip cu totul misterios. Cu toate cercetările, întreprinse în primul rând de vărul meu Dşang, el n-a fost regăsit. Şi atunci s-a răspândit în popor zvonul că ar fi fost înghiţit de zeul care se mâniase din cine ştie ce motiv. De atunci templul a rămas gol.

   Marian se-ntoarse brusc.

   — Am auzit cuvintele dv. Alteţă - zise el ciudat de îngândurat - şi le-am ascultat cu mult interes. Poate că prin asta am făcut un pas spre lămurirea chestiunii.

   — Ar fi comic - zâmbi Sen Thappa - dar câte nu se-ntâmplă în viaţă!

   Marian dădu din cap doar, apoi se-ntoarse iar şi intră încetişor în sala mare a templului. Observai că lovea cu băţul fiecare îmbucătură a pietrelor ce formau pardoseala, înainte de a pune piciorul; în felul, acesta se ferea să cadă în vreo deschizătură secată, în care erau atât de meşteri constructorii indieni din veacurile trecute.

   ÎI urmăream la pas, rotindu-mi privirea în toate părţile, fără să observăm nimic suspect, însă.

   Maha cel dispărut fără urmă, pe care l-ar fi înghiţit zeul de aur, nu-mi ieşea din minte. Ce taină să fie ascunsă aici?

   Să ni se întâmple oare şi nouă la fel? Fără voie privii figura fioroasă a zeului, pe care sculptorul îl înfăţişase cu sluţenie respingătoare. Cât de batjocoritor îmi rânjea gura lata, schimonosită - nasul gros, animalic părea să adulmece o nouă jertfă, iar ochii - mă cutremurai din cap până în picioare, căci aceşti ochi păreau vii.

   Mă fulgerau din întunerecul lor - scosei un strigăt înăbuşit... iată-i că se îndreaptă asupra lui Marian care stătea la câţiva metri de statuia hidoasă.

   — Aha! şopti prinţul lângă mine - ai văzut şi d-ta? Omul misterios se află înăuntrul statuii. Asta o fac adesea şi în zilele noastre preoţii ca să facă pe oracolul sau să intimideze poporul. Uite şi prietenul d-tale a observat.

   Cu o mişcare repede, Marian ridicase capul, se holbă câteva clipe la ochii zeului, se dădu repede un pas înapoi şi smulse pistolul.

   Glonţul pocni şi Marian, ţintaş minunat, nimerii deschizătura ochiului drept al statuii. Zic „deschizătura ochiului", căci am observat că ochii vii dispăruseră cu o zecime de secundă înainte că glonţul să pornească.

   — Păcat - zise Marian - ar fost mai repede ca mine. Dar acum ştie cel puţin suntem preveniţi. Pun rămăşag că din lăuntrul statuii porneşte intrarea spre gangurile tăinuite de sub templu. Trebuie să intrăm deci în statuie şi cred că uşa se află în spatele zeului.

   — Sau statuia se dă în lături, zisei eu.

   — Nu cred, căci atunci nimeni n-ar putea pătrunde înăuntru neobservat. Dar pot să încerc.

   Prietenul meu lovi cu băţul lung pe partea dreaptă a statuii şi în clipa următoare de jur-împrejurul soclului de piatră se dădură peste cap, în jos, plăcile pardoselei, dar în, acelaşi timp ţâşniră din crăpături ascunse ale soclului, în toate părţile, tăişuri lungi şi sclipitoare de săbii.

   Ne privirăm înspăimântaţi. Era ceva drăcesc. Hoţul, care ar fi încercat să zvârle jos figura de aur de pe soclu, ar fi fost străpuns, sau ar fi căzut în adâncimi misterioase, care l-ar fi înghiţit pentru totdeauna.

   — Frumos, n-am ce zice! făcu Marian, după câtva timp.

   — Am făcut bine că m-am folosit de băţ. Acum ne putem apropia fără teamă de zeu. Chepengurile nu-s prea largi aşa că putem sări lesne peste ele. Şi pe soclu avem loc de ajuns. Voi încerca eu întâi.

   IV.

   ÎN PRIMEJDIE.

   — MARIANE, FII CU BĂGARE DE SEAMĂ! îl preveni eu.

   — Cine ştie ce drăcovenii mai sunt ascunse în statuie!

   — Da, domnule Farrow - zise şi prinţul.

   — Fii cu ochii-n patru! Mai bine ar fi să renunţăm la cercetare căci ne primejduim fără folos şi pe criminal tot nu-l vom găsi. Să ne înapoiem la Katmandu.

   — Nu e vorba numai de criminalul acela - răspunse Marian - nădăjduiesc să aflu aici şi lămurirea chestiunii.

   Fără să mai aştepte răspuns, Marian se întoarse iar spre statuie şi pipăi soclul cu braţul. Dar oricât de tare apăsa pe toate părţile, nimic nu se mişca.

   — Ne putem apropia fără teamă, zise el. Examinând fiecare centimetru al pardoselei el, păşi spre zeu. Eu trăsesem pistolul şi observam atent găurile goale ale ochilor.

   Marian stătea acum în fata deschizăturii ce se căsca în podea şi care înconjura soclul de piatră. Mai încercă odată cu băţul diferite părţi ale soclului, puse apoi deoparte băţul şi se aplecă înainte, pentru ca să pună mâna pe soclu, între două săbii care ieşeau în afară.

   Dar se ridică repede iar, căci în aceeaşi clipă se auzi un scârţâit înfundat şi în vreme ce plăcile podelii se ridicau încetişor în jurul soclului de piatră, săbiile intrară îndărăt în piatră. Marian privi bănuitor statuia, iar eu îi zisei:

   — Mariane, vino-ncoace! E prea primejdios acolo.

   Prinţul îl preveni şi el, hotărându-l sa se dea câţiva paşi înapoi.

   — Aş pune rămăşag că omul ascuns ne observă cu băgare de seamă, zise el.

   — Dar trebuie să dezleg neapărat taina de aici. Şi anume - se apropia de noi şi coborî glasul - trebuia s-o facem astfel încât...

   Prietenul meu fu întrerupt de un strigăt al lui Pongo. Uriaşul negru sări înapoi brusc, arătă în sus şi răcni:

   — Massers pleacă repede!

   Auzirăm deasupra capetelor noastre un scârţâit puternic şi fără să aruncăm o privire în sus alergarăm după Pongo. Totul se petrecu în câteva clipe; îndărătul nostru pământul se cutremură sub izbitura unei greutăţi mari, care se prăbuşise din înălţime.

   Vrui să mă-ntorc ca să văd ce drăcovenie nouă pusese la cale duşmanul ascuns, dar în aceeaşi clipă pământul ne fugi de sub picioare, într-un loc pe unde trecusem cu puţin timp înainte.

   Zadarnic încercarăm să sărim înapoi. Capcana era aşezată cu prea mult rafinament. Izbindu-ne unul de altul căzurăm în adâncime, înainte de a ne putea da seamă ce se întâmplase, ne trezirăm pe pământ moale şi deasupra noastră se închiseră scârţâind plăcile pardoselii.

   — Am păţit-o! zise Marian, după câteva clipe. Acum stăm dedesubtul templului - tocmai unde voiam s-ajungem. A! Bine că nu s-a stricat lampa mea de buzunar, în cădere.

   Făcu lumină şi atunci văzurăm ca ne aflăm într-o pivniţa, la vreo cinci metri adâncime. Aveam loc destul căci era un pătrat de vreo patru metri. Zidurile erau din blocuri trainice de piatră.

   Marian îndreptă lumina spre pământ şi - atunci ne cutremurarăm. Căci numeroase teste şi oseminte ne dovediră că nu era cei dintâi închişi în această capcană.

   — Robert, trebuie să cercetăm cu atenţie pereţii, zise Marian.

   — Ia şi tu lampa ta şi caută niscaiva crăpături unde să putem începe lucrul. Trebuie să scoatem blocurile de piatră.

   Mă apropiai de un perete şi examinai blocurile. Şi spre marea mea bucurie văzui că cimentul nu era atât de întărit după cum mă aşteptam. Şi atunci îl auzii pe Marian din cealaltă parte a carcerei:

   — Robert, vino-ncoace! Trebuie să ne croim drum spre interiorul templului, altminteri nu ajungem afară. Aici sunt crăpături foarte largi.

   Mersei într-acolo şi-l şi văzui pe Pongo îndepărtând cimentul cu cuţitul său pentru spintecat rechini. Lucrarăm încordaţi cu toţii, chiar şi prinţul. Trebuia să ne eliberăm cât mai repede cu putinţă, ca să putem pune mâna pe atentatorul ascuns.

   Abia peste un ceas însă izbutirăm să scoatem atâtea pietre ca să ne putem strecura prin deschizătură, Marian lumină în deschizătură şi scoase o exclamaţie de necaz.

   — Aici alături mai e o carceră - zise el. Trebuie să lucrăm mai departe.

   În vreme ce el intra în cealaltă începere, prin deschizătură, prinţul zise râzând:

   — N-are ce să ne strice, domnule Farrow, am căpătat doar experienţă.

   Intrarăm în carcera a doua şi luminarăm pereţii.

   Văzurăm că încăperea era amenajată pentru locuit: un culcuş moale într-un ungher, o masă şi un scaun, o lampă veche cu petrol şi o cană de apă. Şi într-unul din pereţi observarăm o uşă de lemn negru.

   Hm... lemnul va fi mai greu de spart decât scândurile! râse Marian şi se-ndreptă spre uşă.

   Când ajunse, scoase o exclamaţie de surpriză:

   — Uşa e deschisă. Acum mi se lămuresc multe. Trebuie să ne grăbim, ca să împiedecăm o eventuală crimă.

   Fără să răspundă întrebărilor noastre nedumerite, trase uşa, ne făcu semn să nu vorbim şi ieşi cu băgare de seamă afară din carceră. Îi urmăream în vârful picioarelor şi la lumina lămpilor noastre văzurăm un gang strâmt şi boltit.

   Câteva uşi dădeau pe el şi avurăm bănuiala îndreptăţită că îndărătul lor erau carcere, căci erau prevăzute cu zăvoare uriaşe, care nu erau închise însă.

   Marian se îndreptă mai întâi la, stânga, dar acolo gangul se sfârşea după câţiva metri. Era închis deţin perete format din blocuri mari şi după ce îl cercetarăm, dacă nu cumva era vreo uşă ascunsă, ne înapoiarăm şi pornirăm spre dreapta. Dar şi acolo dădurăm peste un zid masiv şi Marian zise, după câteva clipe de chibzuială:

   — Gangul e atât de lung încât cele două ziduri terminale trebuie să fie identice cu zidurile din afară ale templului. Ceea ce înseamnă că ieşirea se află îndărătul uneia din uşi. Să cercetam fiecare încăpere la stânga şi la dreapta gangului.

   Îndărătul celor dintâi uşi erau încăperi goale, care însă păreau să fi servit altădată tot drept carcere. În cele din urmă, Marian deschise o uşă cam pe la mijlocul gangului şi zise îndată:

   — Aici trebuie sa fie! Aproape direct deasupra noastră cred că se află statuia.

   — Dar bine, Marian, vrei să intri într-unsa? întrebai eu.

   — Da, asta vreau, pentru bunul motiv că aş dori să cuprind cu privirea templul, prin găurile ochilor, ca sa ştiu dacă în vremea asta n-aţi intrat în templu alţi duşmani. Trebuie să ne aşteptăm la toate.

   — Te admir din ce în ce mai mult, domnule Farrow, zise prinţul.

   Când privi insă în încăperea în care intrase Marian, zise speriat:

   — Atenţie, păziţi-vă de manivelele acelea. Aşteaptă, eu mă cam pricep la de-alde astea, căci într-un alt templu am văzut o încăpere asemănătoare, pe care mi-au lămurit-o preoţii.

   Marian se oprise imediat, privi numeroasele manivele de formă veche din pereţi şi de pe podea, apoi zise:

   — Dacă vi pricepeţi în de-alde astea, Alteţă, situaţia noastră se uşurează mult. Dar aş putea spune că aflu îndată scopul acestor manivele.

   — Uiţi numai, domnule Farrow, că încăperea asta este, ca să zic aşa, inima întregului templu, înainte vreme de aici erau puse în funcţiune instalaţiile mecanice, care serveau pe deoparte să apere statuia, iar pe de altă parte să întărească frica în rândurile poporului superstiţios. Şi de la sine înţeles că tainele acestei încăperi sunt ocrotite şi prin capcane drăceşti.

   — La asta m-am gândit şi eu - zise Marian - şi de aceea am mânuit numai manivelele care au înfăţişarea cea mai primejdioasa. Căci cele care par mai simple pun, de sigur, în mişcare capcanele.

   — Aşa e! făcu prinţul, surprins.

   — Ai mai văzut dumneata o astfel de încăpere? De unde ştii altminteri?

   — Ei, nu e greu să ghiceşti. Când un străin nimereşte într-o astfel de capcană, e pierdut prin însăşi faptul acesta; se agată de manivelele care li par mai simple.

   — Aşa e, încuviinţă Sen Thappa. Vezi, manivelele astea cu înfăţişare atât de nevinovată ne-ar zvârli într-o capcană nouă, din care cu greu am putea ieşi. Vrei să intri în statuie? Atunci capacul trebuie să fie deschis de manivela asta de aici.

   Prinţul răsuci, liniştit, o manivelă mare şi deasupra noastră se deschise un capac în tavan. În acelaşi timp se lăsă jos cu un zgomot slab o scară de frânghie din deschizătură.

   — Vezi cât de practic el zâmbi prinţul.

   — Dacă te urci însă, domnule Farrow, păzeşte-te să atingi vreo manivelă înlăuntrul statuii.

   — Fireşte că mă voi păzi, răspunse Marian şi apucând scara de frânghie se urcă cu îndemânare.

   După ce dispăru, Sen Thappa zise:

   — Nu cred să descopere ceva, dar afară de curajul prietenului d-tale trebuie să admir şi darul lui genial de combinaţiune. A! Uite-l ca vine jos - aşa dar n-a văzut nimic.

   Dar Marian avea o mutră atât de serioasă încât bănuii imediat contrariul.

   — Alteţă - zise el - trebuie să ieşim repede afară! Cei doi Schikari pe care i-aţi pus de pază ta uşa templului stau neînsufleţiţi, probabil morţi, pe prag. Cred că s-a făptuit colo sus o crimă îngrozitoare.

   Speriat, prinţul murmura câteva cuvinte în limba sa, chibzui puţin, apoi răsuci o manivelă.

   În zid se ivi o deschizătură.

   — Pe acolo trebuie să ducă un drum într-o încăpere a templului - zise el.

   — Va trebui să părăsim apoi templul prin fereastră, căci n-aş mai vrea să trec prin sala cea mare.

   — Bine, Alteţă, vă voi aştepta sus, dacă-mi îngăduiţi s-o iau înainte. Robert, tu vii la urmă.

   Prea bine nu mă simţeam când îl văzui pe Pongo dispărând în deschizătură şi eu rămăsei încă în încăperea misterioasă. Aşa că mă grăbii cât putui să-l urmez pe prietenul nostru negru. Îndărătul deschizăturii strâmte ducea o scară îngustă şi dreaptă în sus. Urcai repede treptele şi după puţin timp văzui lumina zilei.

   Tovarăşii mă aşteptau într-o încăpere mică, de lângă sola templului. Prin găuri mici în pereţi se putea vedea în întregime sala.

   Prinţul privi cu atenţiune deschizătura ferestrei.

   — Pare să nu fie nici o capcană, zise el în cele din urmă. În general se-ntâmplă să cadă de sus drugi grei şi ascuţiţi, de fier, când cineva intră în deschizătură. Dar aici nu pot descoperi nici o deschizătură. Vezi şi d-ta, domnule Farrow.

   — Cred că nu e nevoie, zise Marian, calm, se prinse de marginea deschizăturii şi sări afară - veniţi fără teamă, nici aici nu pare sa fie vreo primejdie pe aproape. Şi apoi, trebuie să ne grăbim.

   — Dar ce e? întrebă prinţul mirat. Pari să ştii exact ce va urma acum.

   — Bănuiesc cel puţin - îl auzii pe Marian răspunzând - Robert, cât poţi, repede!

   Cu toată făptura-i uriaşă, Pongo se furişă ca un şobolan în deschizătură. Îi urmai pilda şi răsuflai uşurat când mă văzui afară din templul misterios.

   Marian porni îndată în jurul zidurilor vechi, îndreptându-se spre intrare. Acolo zăceau cei doi oameni pe care îi lăsase de pază prinţul. Marian se aplecă deasupra lor şi după ce-i examină zise serios:

   — Înjunghiaţi pe la spate. Omul misterios din templu trebuie, aşadar, să aibă un complice. Trebuie să-ncercăm acum să-i dăm de urmă. Nădăjduiesc că nu va fi greu.

   Spre mirarea mea, Marian nu cercetă însă pământul, ca să descopere urme de paşi, ci privi cu atenţiune tufele care împrejmuiau locul. Arătă apoi spre un loc anumit şi zise:

   — Pe acolo au pătruns. Trebuie să-i urmăm repede, căci am pierdut timp preţios în carceră.

   Se-ndreptă spre tufa arătată şi se făcu nevăzut printre crengi. Când mă strecurai şi eu, observai că unele crengi erau frânte şi frunze rupte. Asta trebuie să se fi întâmplat de vreun ceas, căci sub dogoarea soarelui frunzele s-ar fi uscat.

   Se părea că fusese târâtă o sarcină prin desiş. „Desiş" nu prea e cuvântul potrivit. Era o potecă veche de animale, aceea dea lungul căreia mergeam noi, dar acoperită de bălării. Înaintaşii noştri înlăturaseră însă piedecile, astfel că avansam destul de repede.

   — A! ne apropiam de un loc ciudat în mijlocul pădurii! exclamă deodată prinţul.

   — E o porţiune de teren cam mărişoară şi golaşă. De sigur că aici se adună tot soiul de fiare.

   — De n-ar fi ceva mai rău, îşi dădu cu părerea Marian.

   — Ei! făcu prinţul. Cam ce-ai vrea să fie, domnule Farrow!

   — Veţi vedea. Dacă nu vom ajunge prea târziu, probabil că surpriza dv. va fi foarte mare. Presupunând, fireşte, că bănuielile mele se dovedesc întemeiate.

   — Tu ai avut întotdeauna dreptate cu presupunerile tale - zisei eu - aşa că vei avea şi de data asta.

   — Nădăjduiesc - numai să nu venim prea târziu, după cum spuneam.

   Marian îşi iuţi şi mai mult paşii, iar noi îi urmarăm pilda.

   — Peste câteva minute vom fi ajuns la luminiş - zise prinţul.

   — Eu cunosc bine ţinutul, căci am împuşcat odată o fiară acolo.

   Merserăm mai departe şi deodată, la o cotitură a potecii,

Marian se opri şi trase pistolul. Dar atunci zbură un glonţ şi Marian se aplecă fulgerător în lături.

   În clipa următoare detună arma sa şi urmarea fu un răcnet de moarte. Dădurăm buzna după prietenul meu, care sărise înainte.

Stătea liniştit lângă un indian întins la pământ.

   — N-ar fi trebuit să ridice arma împotriva mea, zise el şi arătă spre găurica din mijlocul frunţii mortului.

   — Glonţul său a trecut la câţiva milimetri de tâmpla mea. Acum sa mergem înainte însă.

   — Îl cunosc pe mort! strigă prinţul.

   — E un fost preot în templul lui Maha.

   — Atunci să ştiţi că presupunerile mele sunt întemeiate în toate privinţele, zise Marian.

   — Dar să pornim repede înainte!

   Merserăm vreo cinci minute, apoi Sen Thappa şopti:

   — Colo, sub brâul de pădure, se întinde luminişul. E vizitat adesea de sălbăticiuni.

   Marian îşi iuţi paşii. Poteca se tot lărgea şi acum alergam unul după altul spre brâul de pădure. Ajunserăm cu toţii în acelaşi timp, aruncarăm o privire asupra tufelor scunde şi cu exclamaţii de spaimă, smulserăm puştile de pe umăr.

   V.

   TRĂDAREA PEDEPSITĂ.

   PRIVELIŞTEA CARE NI SE ÎNFĂŢIŞĂ era atât de înfiorătoare încât la început crezui ca visez. Numai un creier asiatic ar fi putut născoci o astfel de metodă pentru înlăturarea unul duşman.

   Luminişul de care amintise prinţul era larg de vreo douăzeci de metri şi lung cam de optzeci. Era acoperit de iarbă şi mărăcini şi numeroasele urme de animale sub formă de dungi negricioase dovedeau că pe locul acesta se adunau tot soiul de fiare.

   Şi înaintea noastră priveliştea era înfiorătoare. În faţa tufelor îndărătul cărora stăteam noi se ivea din pământ capul unui om. Era un indian, a cărui figura n-o puteam recunoaşte, căci eram în spatele lui.

   Şi dintre tufe ieşeau animale. Una, două, trei... Ca nişte câini mari săreau dintre crengi, se târau o bucată pe pântece, apoi se ridicau. Şi iată-i aţintindu-şi ochii spre capul îngropat în pământ. (Vezi ilustraţia - de pe copertă).

   Abia atunci le recunoscui. Erau hiene dintr-a celea care populează aproape întreaga Africă şi sudul Asiei până în India de nord-vest.

   Aşa dar, cei doi criminali din templu dăduseră pe seama acestor călăi fioroşi pe nefericitul prizonier.

   Ce trebuie să fi simţit bietul condamnat! Complet lipsit de apărare, în inima junglei, vedea apropiindu-se moartea sub forma cea mai înfiorătoare.

   Hiena din frunte făcu un pas... nenorocitul scoase un ţipăt care îndemnă şi pe celelalte hiene să se apropie. Încă un ţipăt înăbuşit. şi puşca lui Marian detună.

   Prima hienă se prăbuşi în aceeaşi clipă, se zvârcoli câtva timp şi rămase întinsă. Celelalte două se întoarseră îndată şi alergară spre tufişurile ocrotitoare.

   Nu ştiam însă cât era de mare haita care se afla în tufiş. Dac-ar fi fost mai multe ne-ar fi putut ataca, de aceea era mai bine să cunoaştem mai întâi numărul lor.

   Puşca prinţului şi a mea culcară la pământ cele două fiare, înainte ca ele s-ajungă la tufe. Imediat se produse mişcare în frunziş. Haita văzuse cum muriseră cei din avangardă şi şterse putina în grabă. Se vor întoarce însă după câtva timp, ca să se ospăteze din hoiturile tovarăşilor.

   Stăturăm câteva clipe în aşteptare, apoi ieşirăm din tufe şi alergarăm spre nenorocitul îngropat de viu. Eu ajunsei cel dintâi, mă aplecai deasupra sa şi-i trecui încetişor mâna peste cap.

   El tresări, înfiorat, crezând, probabil, că-l atingea una din fiare. Apoi deschise pleoapele şi mă privi cu ochii-i mari, negri. O rază de bucurie îi lumină chipul schimonosit de suferinţă şi murmură într-o englezească fără cusur:

   — Îţi mulţumesc, domnule. Salvează-mă complet, te pot răsplăti.

   — Noi nu cerem nici o răsplată - îi răspunsei - facem binele cu dragă inimă.

   Vrui să-i mai spun câteva cuvinte de mângâiere, dar prinţul mă împinse deoparte. Se aplecă şi privi agitat la omul îngropat în pământ, apoi îngenunchea înaintea lui şi începu să-i mângâie obrajii scofâlciţi.

   — Bahadur, unchiul meu Bahadur! exclamă el cu glas înăbuşit.

   Încremenisem de uimire şi mă uitam mirat la Marian. Dar

prietenul meu îmi zâmbi doar şi atunci ştiui că el bănuise asta.

   — Haide, Robert - zise el apoi - colo lângă tufe sunt două sape. Trebuie să-l dezgropăm repede pe prinţ.

   Ne puserăm pe lucru cu zel. Furăm schimbaţi după câtva timp de Sen Thappa şi Pongo şi în curând îl eliberarăm pe prinţul Bahadur, domnitorul adevărat al Nepal-ului.

   Fusese legat în chip brutal şi trebuirăm să-i facem masaje ca să-şi revină în fire. În cele din urmă se ridică; îşi îmbrăţişă nepotul şi ne întinse mâna.

   — Domnilor - zise el - puteţi judeca singuri câtă recunoştinţă vă port. Aş vrea să aflu însă cum s-au petrecut lucrurile în amănunţime. Sen Thappa, povesteşte-mi, te rog, totul.

   Ne aşezarăm la umbra unui copac şi Sen Thappa istorisi despre greutăţile cu care avusese de luptat de la dispariţia unchiului său şi la sfârşit ajunse să vorbească de noi, cum ne chemase în ajutor şi cum izbutirăm să dăm, în scurt timp, de unchiul dispărut.

   Când fu gata, prinţul Bahadur rămase mult timp pe gânduri, apoi zise:

   — Admiraţia mea pentru dv., domnilor, a devenit tot atât de mare ca recunoştinţa ce v-o port. Pornim acum spre Katmandu, nu?

   Marian zâmbi:

   — Alteţă, nu prea cred să vă bucuraţi de o primire bună acolo. Eu ştiu cine vroia să pună mâna pe putere şi de aceea v-a luat prizonier întâi pe dv., apoi, când ne-am ivit noi, au vrut să-l înlăture pe nepotul dv. În templul cel vechi. O întrebare, vă rog: paznicul dv. din carcera templului a fost bătrânul preot Maha - nu?

   — Da - răspunse Bahadur, surprins, în vreme ce Sen Thappa se holba la prietenul meu - dar nu mi-a spus niciodată de ce sunt ţinut prizonier.

   Marian nu ţinu seamă de mutrele surprinse ale celor doi prinţi, ci urmă:

   — Atunci s-a dus repede la Katmandu ca să comunice noilor stăpâni că drumul e liber. Dar nu trebuie să ne ivim pe faţă, ci trebuie să-l surprindem pe criminali. Alteţă, sunteţi siguri că soldaţii vă sunt credincioşi?

   — De sigur! strigară într-un glas amândoi prinţi.

   — Cu atât mai mult cu cât Dşang e comandantul suprem.

   — Aşa... Ofiţerii s-au împăcat întotdeauna cu dl. Dşang?

   — Asta nu, răspunse Sen Thappa.

   — Mai ales de când a dispărut unchiul meu mi s-au plâns adesea de Dşang. Dar cu priveam asprimea lui ca o dovada a dragostei sale pentru mine şi de aceea am căutat întotdeauna sa împac lucrurile.

   — Aşa care va să zică. Propun acum următoarele: peste vreo trei ceasuri se va înnopta. Vom putea fi atunci pe şoseaua ce duce la Katmandu, unde vom ajunge însă noaptea târziu. Asta ar primejdui mult planul meu. De aceea sunt de părere să ne înapoiem acum la templu. Poate mai sunt acolo cei patru Schikari pe care i-aţi pus să stea de pază în jurul templului, la distantă mare. Merinde mai avem pe madjamuri, aşa că putem înnopta fără grijă acolo şi să pornim la drum mâine dimineaţă, căci automobilele nu se vor mai întoarce.

   — Toate bune, dar de ce nu vrei să ajungem la Katmandu chiar în noaptea asta? întrebă prinţul Bahadur, mirat. În clipa când mă voi ivi, se vor spulbera doar toate bănuielile ce apasă asupra nepotului meu.

   — Dar e prea târziu, Alteţă, răspunse Marian, cu seriozitate.

   — Credeţi-mă că noul stăpân va pune îndată să vă înlăture. Trebuie să-l luăm prin surprindere şi cu viclenie.

   — Vrei să zici că-i şi cunoşti pe duşmanul nostru?

   — Am bănuit-o din prima zi chiar, însă abia acum am dobândit siguranţa. Cu toate astea s-ar putea să ma înşel, de aceea vreau să păstrez pentru mine numele, deocamdată.

   Ajunserăm la templu puţin înainte de a se înnopta, căci prinţul Bahadur era prea slăbit pentru a putea merge mai repede.

   Întâlnirăm unul din Schikarii puşi de pază şi la dorinţa lui Marian, Sen Thappa îi porunci să-şi cheme tovarăşii.

   Tocmai când ajunseseră la intrarea templului, veniră patru flăcăi voinici. Zărindu-l pe prinţul Bahadur, îl priviră mai întâi cu spaimă, apoi se aruncară la pământ şi îşi exprimară bucuria în chip zgomotos.

   Ridicându-se de la pământ, la o poruncă a prinţului, Marian îl rugă pe acesta să-i trimită să aducă merindele şi lemne pentru foc.

   Când oamenii se îndepărtaseră, prietenul meu zise:

   — Alteţă, spuneţi, vă rog, oamenilor că între timp alţii au luat puterea pentru el. Dacă băieţii vor să vă rămâie credincioşi, ne-ar putea fi de mare ajutor.

   — Îmi sunt credincioşi, zise Bahadur, cu hotărâre.

   — Atunci planul meu va reuşi. Încă o întrebare, Alteţă: aveţi vreun ofiţer superior în armata dv. care se are cu deosebire rău cu vărul dv. Dşang?

   — Ah! făcu Sen Thappa, căruia îi fusese adresată întrebarea. Acesta e Atja, comandantul gărzii princiare. Pe el îl bănuieşti? Da... s-ar putea. Domnule Farrow, admir din ce în ce mai mult spiritul dv. de observaţie.

   Marian zâmbi.

   — Sunt încredinţat, Alteţă, ca vă aşteaptă o mare surpriză, zise el. Din păcate nu va fi prea plăcută pentru dv.

   — Ai dreptate, domnule Farrow - răspunse Sen Thappa - pentru Atja aş fi pus mâna în foc.

   Convorbirea fu întreruptă din pricina înapoierii Schikarilor. După ce încinseră un foc în luminişul din faţa templului, îngropată cadavrele camarazilor lor ucişi.

   Când sfârşiră, prinţul Bahadur le lămuri cum stau lucrurile, iar cei patru indieni îl încredinţară că-i rămân credincioşi.

   Îmbucarăm ceva, apoi prinţul Bahadur se întinse pe culcuşul de frunziş pe care i-l făcuseră Schikarii.

   Deoarece aceştia se însărcinară cu paza, ne puturăm deda şi noi odihnei. Dar noaptea n-avea să treacă în linişte.

   Mă trezii brusc, simţindu-mă atins de cineva. Şi în clipa următoare un fior de spaimă îmi străbătu trupul, căci când deschisei ochii văzui un cobra mare, încolăcită lângă capul meu în acelaşi timp simţii că se mişcă ceva la picioarele mele.

   Acum îmi dădu în gând că vechiul templu ascundea, de sigur, nenumărate reptile veninoase, care erau atrase de căldura focului. Nu îndrăzneam să ţip. Tot ce puteam face era să rămân neclintit, căci cea mai mică mişcare ar fi putut însemna moartea.

   Mă gândeam cu groază că va trebui, poate, să rămân aşa până dimineaţă. Şi nu numai eu, ci toţi care se aflau în jurul focului.

   Dar nu fu aşa. Santinela veni lângă foc ca să mai arunce lemne. Îi auzii scoţând un ţipăt de spaimă, apoi îşi strigă camarazii.

   Rămăsei în admiraţie văzând cu câtă îndemânare şi sânge rece ne scăpară cei patru indieni de musafirii nepoftiţi. Fără nici o armă se apropiară cu băgare de seamă şi înhăţând şerpii cu ambele mâini, zvârliră câte doi cât colo.

   De cinci ori la rând făcură la fel, ceea ce însemna că se aciuiseră douăzeci de reptile lângă focul nostru. Cei doi prinţi şi camarazii mei se treziră şi dânşii la atingerea trupurilor reci şi rămaseră nemişcaţi ca şi mine.

   Acum ne ridicarăm şi prinţul Bahadur mulţumi oamenilor.

   Ca apărare împotriva unei noii vizite a şerpilor, fu aprins al doilea foc pe pragul templului. Ne culcarăm apoi la loc şi somnul nu ne mai fu turburat.

   Îndată după răsăritul soarelui ne trezi santinela. Îmbucarăm ceva, apoi pornirăm prin pădure spre şoseaua care ducea la Katmandu.

   Marian socotise bine că abia spre seară vom ajunge acolo, căci prinţul Bahadur nu putea merge prea repede. Începu să ne povestească suferinţele îndurate în cursul celor trei ani. Zăcuse în carcera grozavă de sub templu, numai un ceas pe zi având dreptul să facă o plimbare în luminişul de lângă eleşteu, însoţit de

Maha sau celălalt preot, cu arma întinsă. Numai nădejdea că va fi salvat odată îl oprise să încerce să-şi răpună paznicul.

   Apoi ceasurile de groază din ziua trecută. Cei doi paznici se iviseră deodată în carceră, îi legaseră, îi puseseră căluş şi-l duseseră repede în pădure, până în luminişul unde săpară groapa. Şi după ce-l vârâră în pământ se îndepărtară şi Maha îi strigă în batjocură că-şi poate chema acum salvatorii.

   În depărtare se iviră casele din Katmandu. Mai zăbovirăm o jumătate de ceas într-o pădurice, până se înnopta, apoi merserăm înainte.

   Spre mirarea tuturor, Marian rugase pe prinţi să-l conducă la locuinţa lui Atja. Comandantul gărzii palatului. Dorinţa îi fu împlinită.

   Ajunserăm în faţa casei impunătoare. Marian trimise înăuntru doi Schikari, care să-l poftească pe comandant în vestibul.

   Prin geamurile uşii îl văzurăm pe indianul înalt în uniforma-i pompoasă, coborând treptele. Atunci Marian deschise uşa şi rugă pe prinţi să intre. Aceştia se supuseră, surprinşi.

   Când însă Atja îi văzu, alergă spre ei cu exclamaţii de bucurie şi se aruncă la pământ. Şi bucuria lui era atât de sinceră încât Bahadur şi Sen Thappa se uitară uimiţi la prietenul meu.

   — Ştiam, domnilor, că Atja vă este credincios - zâmbi Marian.

   — Trădătorul e din nenorocire... Dşang.

   Prinţii făcură un pas îndărăt, îngroziţi. Dar înainte să poată pune vreo întrebare, cuvintele lui Marian fură confirmate de Atja, care zise cu tristeţe:

   — Dşang a pus mâna pe putere în complicitate cu Siga şi bătrânul Maha. Eu n-aş mai fi fost de mult în viaţă dacă soldaţii mei nu mi-ar fi fost atât de credincioşi.

   — Aşa mi-am spus şi eu - zâmbi Marian - de aceea v-am şi întrebat, Alteţă. Acum să-i luăm prin surprindere pe domnii din palat îi rog pe domnul Atja să-şi adune trupele.

   Cred că niciodată o armată nu şi-a făcut datoria cu mai multă tragere de inimă. În câteva minute palatul princiar fu ocupat de trupele credincioase şi cei doi prinţi urcară scara largă cu toată solemnitatea cuvenită.

   Când intrarăm în sala mare în care se afla Dşang cu miniştrii, văzurăm chipuri înlemnite de spaimă. Dar se dovedi apoi că cei mai mulţi sfetnici rămăseseră totuşi credincioşi prinţilor.

   Numai câţiva se grăbiseră să se alăture noilor stăpâni. Aceştia fură executaţi peste câteva zile, împreună cu Dşang, Siga şi Maha.

   Câteva zile ramaserăm oaspeţii prinţilor recunoscători, apoi

pornirăm spre noi aventuri.

   — Ţi le voi istorisi cu alt prilej, dragă George, îşi încheia povestirea doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 68

DOMNIŢA JUNGLEI

   SPRE „RAIUL PĂMÂNTULUI"

   DOCTORUL BERTRAM POVESTI MAI departe lui George, a doua zi, când „Dox"-ul spinteca valurile:

   — Marian deschise telegrama.

   — Ah! Se potriveşte de minune! exclamă el, vesel; ni se da însărcinarea să prindem pentru grădina zoologică din Londra câţiva ţapi sălbateci şi moscuri. Tot aveam noi de gând să plecăm spre Kaşmir, ţara aceea minunată, despre care vechii indieni spuneau că e „Raiul pe pământ", iar mai târziu leagănul omenirii. Şi iată că acum ni se oferă şi prilejul să câştigăm bune parale de pe urma acestei călătorii.

   — Minunat! exclamai eu. Atunci putem merge cu trenul până la Lahore şi să facem acolo o vizită domnului William Johnson. Lordul Hagerstony ne-a rugat doar înainte de plecare să-l vizităm pe bunul său prieten din tinereţe.

   — Da, la asta m-am gândit şi eu. Din Lahore până la Srinagar, capitala Kaşmirului, avem un drum de vreo trei sute de kilometri numai.

   — Prietenul nostru Hagerstony a stăruit atât de mult să-l vizităm pe Johnson, ca şi cum ar fi avut un anumit gând cu asta. Am presimţirea că aceasta vizită ne va vârî într-o nouă aventură.

   Marian mă privi, surprins.

   — Mi-ai luat vorba din gură, dragă Robert - râse el apoi - căci tocmai vroiam şi spun acelaşi lucru. Ei, de stricat n-are ce să ne strice, căci ne-am odihnit câteva zile.

   — După ce am întâmpinat lucruri destul de neplăcute, zisei eu.

   — Mai curând interesante decât neplăcute, răspunse Marian.

   — Eşti dat dracului, dragul meu!

   — În sfârşit să lăsăm gluma. Să ne luăm rămas-bun de la prinţi, apoi, cu automobilul pus la dispoziţie de el plecăm până la Bettia în North-West Provinces şi de acolo ajungem la calea ferată care trece şi ea prin Lahore.

   Prinţului Bahadur al Nepalului şt nepotului său Sen Thappa le părea rău de plecarea noastră, căci le salvaserăm doar viaţa şi tronul. Ne însoţiră până la graniţa ţării lor şi la despărţire ne deteră fiecăruia câte un inel preţios cu briliante.

   Fireşte că nu puteam - mai ales Pongo - să purtăm aceste giuvaieruri pe deget, de aceea le atârnarăm de gât, pe un şiret de mătase.

   Râsei în sinea mea când Bahadur ne zise că în aceste inele sălăşluieşte o putere mare. Deşi văzusem multe ciudăţenii în India, nu credeam că aceste lucruri neînsufleţite pot avea vreo putere tainică. Cu toate acestea, inelele cu pricina aveau să ne salveze viaţa, numai că în alt chip de cum crezusem.

   În Bettia furăm întâmpinaţi cu multă căldură de şeful poliţiei, maiorul Vander. El auzise ce scop avea noua noastră călătorie şi-i părea rău din suflet că nu avea concediu încă, spre a ne putea însoţi.

   Către seară ne urcarăm în trenul care trebuia să ne ducă la Lahore. În noaptea următoare ajunserăm în oraşul vechilor împăraţi Moguli, sub domnia cărora Lahore se îmbogăţise cu cele mai minunate clădiri.

   Deoarece era prea târziu ca să mai mergem la Miam Mir, localitatea de garnizoană situată la vreo zece kilometri depărtare, unde locuia Johnson, petrecurăm noaptea într-unul din hotelurile de lux din apropierea gării.

   La cină, pe care o luarăm în sala de mâncare, îl întrebai pe Marian:

   — Mergem mâine direct la Johnson, sau vizităm întâi oraşul?

   — Cred că nu pierdem nimic dacă ajungem cu câteva ceasuri mai târziu la el, răspunse prietenul meu, aşa că sunt de părere să vedem mai întâi minunatele clădiri vechi din Lahore.

   A doua zi dimineaţă pornirăm în oraş. În primul rând vizitarăm vechiul palat mogul „Hasaribagh", care e alcătuit din patru curţi mari pătrate; apoi mausoleul din mijlocul unui parc mare - al împăratului Dşehangir, care poarta numele „Şahdura". După ce mai văzurăm câteva clădiri de mai mică însemnătate, merserăm la „Şalimar", Casa bucuriei, apoi la parcul Şahului Dşaohan, unul din cele mai frumoase din lume.

   Într-acestea se făcuse amiaza; după ce prânzirăm la hotelul nostru, plecarăm spre Miam Mir. Bagajele le lăsarăm la hotel.

   La Miam Mâr se aflau cantonate câteva regimente engleze şi băştinaşe. Fireşte ca oamenii se uitau cam chiondorâş la noi şi la asta contribui mult mutra lui Pongo.

   Când întrebarăm pe un poliţist englez de William Johnson, omul ne măsură bănuitor, făcu apoi semn unui coleg să se apropie şi ne ceru să-l urmăm. Furăm conduşi la poliţe.

   Când sergentul raportă că vroiam să mergem la Mister William Johnson, comisarul de serviciu ne privi mirat, apoi ne întreba:

   — Ce treabă aveţi dv. cu Mister Johnson?

   — Să-i dăm bună-ziua, răspunse Marian, liniştit, în vreme ce eu fierbeam de mânie.

   Comisarul râse.

   — Nu oricine poate vorbi cu Mister Johnson, răspunse el.

   — Nu veţi ajunge la el dacă nu-mi spuneţi ce doriţi.

   — Bine. Domnule comisar, zise Marian, cu nepăsare - atunci plecăm. Dar te rog să comunici domnului Johnson că-i aducem salutări de la lordul Hagerstony. Bună ziua.

   Înclină uşor capul şi ieşirăm din localul poliţiei, înainte ca năucitul comisar să poată spune ceva. Cu tramvaiul ne

înapoiarăm la Lahore.

   — Chestia pare să devie interesantă - zise Marian - căci Johnson acela trebuie să aibă o funcţie foarte importantă şi pare că se simte ameninţat de niscaiva duşmani, de vreme ce se păzeşte atât de mult de vizite. În sfârşit, să vedem dacă nu dă vreun semn de viaţă.

   — Vrei să spui că poliţistul îi va spune despre vizita noastră?

   — Fără îndoială. Pe de altă parte, cu siguranţă că Hagerstony îi va fi scris despre noi. Să vezi tu: când vom ajunge la hotel va apare şi Mister Johnson.

   Marian avea să aibă dreptate. Eram la jumătatea drumului, când o maşină puternică a poliţiei zbură pe dinaintea tramvaiului în care ne aflam. La prima staţie opri, comisarul aşteptă vagonul nostru, se urcă într-unsul, salută milităreşte şi zise cam încurcat:

   — Domnilor, Mister Johnson vă roagă călduros să-l vizitaţi şi în acelaşi timp să primiţi scuze pentru faptul că am vrut să vă supun unui interogatoriu. Dar n-am făcut decât să ascult de un ordin.

   — Te cred, domnule comisar, răspunse Marian, prietenos. Te însoţim cu plăcere.

   Coborârăm din tramvai în ploconelile conductorului. Atât de însemnat personaj să fie oare Johnson în Lahore?

   Şi şoferul maşinii cu care venise comisarul stătu ţeapăn când ne urcarăm. Pornirăm apoi îndărăt cu o iuţeală ameţitoare.

   Miam Mir este construit după gustul european. Străbăturăm pieţe mari şi străzi cu case trainice din piatră. Maşina opri în faţa unei clădiri impunătoare, în care recunoşteai îndată palatul guvernamental.

   Când coborârăm, cele două sentinele de la intrare prezentară armele. Comisarul ne conduse în camera de gardă, unde furăm întâmpinaţi cu mare respect de un locotenent.

   — Sunteţi atât de buni să mă urmaţi, domnilor, ne rugă el. Domnul guvernator vă aşteaptă.

   Ne privirăm uimiţi o clipă. Aşa dar, prietenul lordului nostru avea slujba aceasta înalta?! Atunci era lesne cu putinţă să aibă nevoie de ajutorul nostru în vreo chestiune deosebită.

   Peste câteva minute ne aflam în faţa lui, în cabinetul de lucru. William Johnson avea o statură uriaşă; era puţin mai scund ca Pongo al nostru, dar pe chipu-i energic era săpată o trăsătura de suferinţă. Omul acesta puternic trebuie să fi fost chinuit de gânduri triste - sau cine ştie ce taină îi amăra viaţa.

   În vreme ce-mi treceau prin minte gândurile acestea, Johnson îmi strânse mâna călduros şi îşi exprimă cu însufleţire bucuria de a ne face cunoştinţa. Probabil că lordul Hagerstony îi scrisese lucruri măgulitoare despre noi.

   — Nădăjduiesc că veţi binevoi să fiţi oaspeţii mei câteva zile, zise el apoi, cu amabilitate.

   — Afară de lucrurile vrednice de văzut ale oraşului şi împrejurimilor, vă pot oferi şi minunate prilejuri de vânătoare. Şi încă...

   — Îşi întrerupse vorba, rămase pe gânduri câteva clipe, apoi urmă: Despre asta vom putea vorbi în tihnă diseară. Îmi daţi voie să trimit să vi se aducă bagajul de la hotel? Mulţumesc, voi da îndată ordinele trebuincioase. Aghiotantul meu vă va arăta încăperile ce vă sunt rezervate; din nenorocire eu sunt prea ocupat deocamdată şi vă rog să mă iertaţi.

   Văzurăm în vestibul aşteptând o mulţime de ofiţeri şi altă lume; ne despărţirăm de el şi locotenentul ne conduse în curtea clădirii.

   Acolo aştepta maşina care ne adusese; tot ea ne transportă repede la o vilă mare, aşezată într-o poziţie pitorească. Furăm primiţi de un englez tânăr, foarte simpatic, care ni se prezintă drept secretar particular al lui Johnson. Făcurăm câte o baie, apoi ne culcarăm pentru câteva ceasuri.

   Ne trezirăm spre seară şi după ce ne îmbrăcarăm, ni se anunţă tânărul secretar, Buster Oven şi ne invită la cină. Johnson se întorsese de la slujbă.

   Ne salută amabil şi ne rugă - şi pe Pongo - sa luăm loc, apoi porunci să fie adusă mâncarea. Cina trecu în tăcere, dar după ce servitorii indieni strânseră masa, minunatele ţigări fură aprinse şi şampania spumega în pahare, Johnson se lăsă pe spate în fotoliul său, privi îngândurat în pahar şi zise încet:

   — Domnilor, am aflat de la prietenul meu lordul Hagerstony, că vă interesaţi mult de lucruri misterioase, mai ales atunci când se leagă aventuri de ele.

   Tăcu şi se uită la noi. Marian se înclină şi răspunse:

   — Domnule Johnson, vă rog să ne povestiţi necazul ce vă apasă, „necaz" e poate puţin, am impresia că vă îngrijorează un duşman sau o soartă potrivnică - cunoscută şi necunoscută totuşi.

   — Dumnezeule! exclamă guvernatorul. Ai darul de a citi gândurile, domnule Farrow?

   — Nu, domnule Johnson - zâmbi prietenul meu - dar când lordul Hagerstony m-a rugat atât de stăruitor să vă predau salutări, am bănuit ceva asemănător. Şi am dobândit încredinţare deplină asupra acestui lucru când am văzut felul bănuitor cu care

ne-au întâmpinat poliţiştii dv.

   — Foarte bine, zise Johnson, cu admiraţie. Lucrurile stau într- adevăr aşa. Dacă îngăduiţi, vă voi istorisi chestia în amănunţime. De vreo două luni observăm printre băştinaşii districtului meu nelinişti care ne sunt cu totul inexplicabile. Fireşte, pretutindeni mocneşte focul în India, dar eu m-am priceput până acum să păstrez încrederea băştinaşilor, astfel că în districtul meu a fost linişte deplină. Nici acum nu sunt răscoale, cum s-au produs în restul Indiei, ci numai atacuri personale, îndreptate împotriva mea. Numai norocul m-a scăpat din câteva atentate şi ceea ce numi lămuresc deloc, e că nu cunosc pe nimeni care să mă duşmănească de moarte. Mi-am îndeplinit întotdeauna slujba în aşa fel încât până şi potrivnicii mei politici au faţă de mine o atitudine de respect, ba chiar de simpatie.

   — Şi nu vă amintiţi de loc să fi făptuit vreo nedreptate vreodată, chiar de mult de tot? întrebă Marian. Se-ntâmplă adesea să se răzbune lucrurile vechi, la care nici nu te mai gândeşti.

   Mult timp Johnson rămase pe gânduri. O singură dată clătină capul, ca şi cum ar fi vrut s-alunge un gând, apoi zise şovăitor:

   — Nu-mi pot aminti deloc să fi făcut cuiva o nedreptate. Dac-aş fi ştiut de aşa ceva, aş fi pornit de mult cercetări şi în direcţia aceasta. Dispun de un corp minunat de poliţişti secreţi şi aş fi ajuns până acum la un rezultat, dacă aş fi avut un singur punct de sprijin.

   — Şi cu toate acestea obârşia acestei mişcări duşmănoase împotriva dv. nu-şi poate, avea rădăcinile decât în trecut, zise Marian cu hotărâre şi-l privi ţintă pe guvernator. Îngăduiţi-mi încă o întrebare, domnule Johnson: aţi dat din cap înainte. În vreme ce vă gândeaţi; de sigur că v-aţi amintit de o împrejurare care ar putea fi pusă totuşi în legătură cu chestia aceasta.

   Guvernatorul se uită mirat la prietenul meu. Chipul său se roşi apoi şi cu glas nesigur zise:

   — Ai un neasemuit spirit de observaţie, domnule Farrow. E drept că m-am gândit la o întâmplare care s-a petrecut încă pe vremea studiilor mele la Eton, în Anglia. Cu prilejul unui maci de foot-ball am rănit atunci un prieten atât de grav, încât trebuie să fi rămas şchiop pentru toată viaţa. Dar deoarece accidentul acesta s-a produs din nebăgare de seamă la joc, n-avea rost să-mi poarte pică. De altfel, era Allan Oven, tatăl secretarului meu particular.

   Tânărul Oven plecase îndată după masă, aşa că Marian putu întreba:

   — Ştie secretarul dv. de accidentul acesta? Ştie că l-aţi rănit atât de grav pe tatăl lui?

   — Da, ştie - răspunse Johnson - dar am vorbit adesea despre asta şi atât el cât şi tatăl său nu-mi poartă nici un fel de pică.

   — A, da, nici eu nu cred să poată fi vorba de o răzbunare întârziată, răspunse Marian, cam codindu-se.

   — De sigur că aţi izbutit să-l cunoaşteţi bine pe tânărul Oven în cursul activităţii sale.

   — Fireşte - se grăbi, să răspundă guvernatorul - garantez pentru el.. Sau poate crezi că dânsul sau tatăl său ar putea fi pricina duşmăniei ascunse împotriva mea?

   — Nu, acum n-o mai cred, zise Marian - căci nu-l socot în stare de o mişelie pe tânărul acesta. Apoi, nici n-ar avea prilejul să provoace, în taină, turburări printre băştinaşi. Încă o întrebare, domnule Johnson: turburările se manifestă prin acte de violenţă, sau lupta împotriva dv. e dusă pe sub ascuns?

   — Atentatele ce se produc împotriva mea sunt într-adevăr acte de violenţă şi pe de altă parte din diferite părţi ale districtului meu pornesc plângeri către vice-regele Indiei împotriva mea plângeri care se dovedesc întotdeauna neîntemeiate, dar care, prin numărul lor, mi-au clătinat situaţia.

   — Atunci se pare că lucrează din umbră un duşman înverşunat împotriva dv. şi va fi greu să punem mâna pe el. Dacă ne-aţi putea da vreun punct de sprijin, ar fi lesne.

   — Aşa, însă, nici nu ştim de unde să începem.

   — Poate n-ar fi greu de stabilit din ce parte a ţării vin cele mai multe plângeri. Îmi dădui eu cu părerea. Şi chiar dacă va fi să prindem câţiva atentatori, din documentele respective se va putea vedea dacă aparţin unui anumit district.

   — Bravo! strigă Marian, ai grăit bine, dragă Robert în felul acesta avem cel puţin un punct de sprijin, unde se poate găsi conspiratorul.

   — La asta nu m-am gândit încă, zise Johnson.

   — ÎI voi însărcina imediat pe Oven cu cercetările, dar până mâine nu vom putea avea nici un rezultat.

   Mai ramaserăm un ceas împreună, vorbind de toate, apoi neam retras în odăile noastre.

   A doua zi dimineaţă fierbeam de curiozitate să aflu veştile aduse de Buster Oven. Dar trebuia să-mi înfrâng nerăbdarea până la amiază, căci abia atunci guvernatorul scoase un bileţel din buzunar şi ne zise:

   — Domnilor, propunerea domnului Bertram a fost într-adevăr foarte bună, căci după raportul făcut de poliţie, cele mai multe plângeri împotriva mea vin din apropierea orăşelului Sialkot, la vreo sută de kilometri la nord de noi şi cei mal mulţi atentatori dovediţi sunt tot de pe acolo.

   — Aşa dar acolo trebuie sa se afle presupusul provocator al campaniei împotriva dv., domnule Johnson, zise Marian. Vă rog să ne daţi o recomandaţie către şeful poliţia din Sialkot, căci vrem să pornim chiar în cursul după-amiezii de astăzi, ca să putem începe încă mâine dimineaţă cercetările.

   — Ce, atât de repede vreţi să plecaţi? întrebă Johnson mirat.

   — Da, căci fierul trebuie bătut cât e cald, cum zice poporul. Veniţi şi dv., domnule guvernator?

   — Din păcate nu mi-e cu putinţă, căci situaţia serioasă de acum din toată India reclamă prezenţa mea aici.

   — Păcat - dar vom face nici treaba şi singuri. Aşa dar, de Sialkot e vorba. După câte ştiu, prin apropiere se află jungle întinse - nu?

   — Aşa e, răspunse guvernatorul - şi se zice că în aceste jungle ar locui o stăpânitoare misterioasă, de care ascultă satele şi triburile învecinate. Fireşte că am căutat să vedem ce e adevărat din zvonul acesta, dar nici cei mai buni poliţişti ai mei n-au putut descoperi ceva.

   — Atunci nici n-o fi întemeiat zvonul acesta, zâmbi Marian. Aş fi însă foarte curios să cunosc o astfel de persoană misterioasă, care poartă şi titlul de stăpânitoare.

   — Poate că dai ochii cu ea, râse guvernatorul. Acum voi scrie recomandaţia către Harrikot; şeful politiei din Sialkot. Dacă luaţi trenul care pleacă peste două ceasuri, ajungeţi acolo cam pe la zece seara. Cred că ar fi bine să telegrafiez ca să vi se reţină camere.

   — Mai bine să n-o faceţi - zise Marian - căci trebuie să pe aşteptăm ca duşmanul să aibă iscoade pretutindeni şi astfel să poată lua cunoştinţă şi de telegrama dv.

   II.

   ÎN SIALKOT.

   - VĂD EU ACUM CĂ AFACEREA E ÎN MÂINI BUNE, căci vă gândiţi la toate, dragă domnule Farrow, zise Johnson, cu admiraţie. Dar cum voi afla veşti de la dv.? Căci nici dv. nu-mi puteţi scrie, fără să vă trădaţi.

   — Voi comunica tot ce va trebui secretarului dv. particular,

Oven, făgădui Marian. Şi dacă va fi nevoie de prezenţa dv., veţi primi o telegramă.

   — Vă mulţumesc din inimă pentru dragostea cu care vă puneţi la dispoziţia mea, zise guvernatorul. Vă doresc noroc şi fiţi siguri de recunoştinţa mea.

   Ne referaserăm în odăile noastre ca să ne facem pregătirile. Încercarăm şi armele, căci de ele depindea viaţa noastră în cele mai multe cazuri.

   Plecarăm spre gară şi când trenul intră în staţie ne urcarăm într-un compartiment gol.

   În drum îl întrebai pe Marian:

   — Crezi aşa dar în nevinovăţia lui Oven? Nu s-ar putea oare ca Allan Oven să mai poarte ură lui Johnson şi să caute sa se răzbune acum pe ascuns, cu ajutorul fiului său?

   — Tot ce se poate - încuviinţă Marian - de aceea voi şi cerceta mai întâi la Sialkot dacă Buster Oven întreţine corespondentă acolo. Şeful poliţiei va trebui să-mi dea concursul, mulţumită scrisorii de recomandaţie.

   — Dacă nu cumva o fi şi el din banda care s-a pus pe capul lui Johnson, îmi dădui eu cu părerea.

   — Tii, Robert, că bănuitor ai mai devenit! râse prietenul meu.

   — La drept vorbind ar trebui să suspectăm, toate persoanele care vin în atingere cu guvernatorul. Crede-mă, însă, eu sunt convins că Johnson ne-a ascuns ceva din trecutul său şi că în punctul acesta trebuie căutat izvorul atacurilor împotriva lui.

   — Ah! Atunci nu m-am înşelat nici eu în observaţiile mele. Aceeaşi impresie am avut-o şi eu, numai că n-am vrut să vorbesc despre asta

   — Dacă ai observat-o şi tu, presupunerea mea capătă tot mai mult temei - dar cu atât mai grea ar deveni, fireşte, limpezirea chestiunii.

   — Ar fi trebuit să i-o spunem lui Johnson în faţă, poate că atunci ne-am fi cruţat multă muncă.

   — Nu prea cred că ai fi scos ceva de la el - spuse Marian - căci e probabil o chestiune delicată, pe care n-o poate pune în legătură cu evenimentele de acum.

   — Bine. Să ne îndreptăm deci atenţiunea mai întâi asupra celor doi Oven. Chiar dacă această cale ar fi greşit, e cel puţin un început, poate că tot găsim drumul drept.

   — De aceeaşi părere sunt şi eu. Acum să încercăm să dormim puţin, cât mai tine drumul. Cine ştie dacă evenimentele ne-or mai îngădui odihnă.

   Se întinse pe spate şi închise ochii. Făcui la fel şi, adormind, mă trezii abia când trenul intră în gara din Sialkot.

   — Luăm o cameră la hotel numai pentru o noapte - zise Marian - apoi vom încerca să închiriem pentru noi doi o mică vilă, căci în hotel suntem prea mult sub control.

   — Prea iei în lucrurile în serios - zâmbii eu - eu unul nu cred să ne fi băgat în seamă cineva.

   — Atunci nu l-ai observat pe indianul care la vederea noastră sa pitit după dugheana aia de colo, la stânga. Făcea impresia că ne-ar fi aşteptat - şi nu m-aş mira de loc dacă-i vom revedea în curând.

   — Dar bine, Mariane, cine să fi aflat de sosirea noastră? Johnson n-a telegrafiat doar nimănui.

   — Poate altcineva. Sau poate nu crezi că pasagerilor din tramvaiul electric dintre Miam Mir şi Lahore le-a atras atenţia faptul că am fost luaţi cu automobilul poliţiei?

   — Foarte bine, dar cine îţi spune că se afla printre el un spion al complotiştilor? întrebai eu.

   — Tot ce se poate şi în cazul acesta s-a şi anunţat aici prezenţa noastră. La drept vorbind, asta nu mi-ar fi de loc neplăcut, căci dacă indivizii ne ies înainte, suntem scutiţi să-i mai căutăm.

   — E adevărat, numai că întâlnirea cu ei nu va fi prea plăcută pentru noi, zisei eu.

   — Asta aşa e - râse Marian - dar noi suntem obişnuiţi cu surprizele. Uite colo un hotel care pare destul de bun - să luăm o odaie pentru noapte.

   Străbăturăm piaţeta din faţa gării şi intrarăm în hotelul care aparţinea unui englez. Fireşte că şi mutra lui Pongo stârni senzaţie şi hotelierul, un omuleţ slăbănog, cu chip de vulpe, ne dădu cameră abia după ce Marian îi puse pe masă suma cerută şi comandă o cină îmbelşugată.

   În vreme ce vorbea cu patronul, băgai de seamă că privea adesea spre intrare. Ba într-un rând văzui chiar un indian care privea cu atenţiune înăuntru, dar dispăru apoi fulgerător.

   — L-ai văzut şi tu? mă întrebă Marian, când intrarăm în odăile noastre de la etajul întâi.

   — Pe indian? întrebai.

   — Da, l-am observat, căci prea se uita cu atenţiune în holul hotelului.

   — Ce să fie cu dânsul?

   — Asta a fost omul care s-a pitit repede. În gară, atunci când ne-a zărit. Bănuiesc pe bună dreptate, deci, că e un spion al duşmanilor lui Johnson.

   — Păcat, ar fi trebuit să-l urmărim, zisei eu.

   — N-ar prea fi avut rost, răspunse Marian, căci se află aici la largul lui şi de sigur c-ar fi dispărut brusc. Potrivnicii noştri ar fi ştiut atunci că am prins bănuieli. Cu cât ne arătăm mai nepăsători, cu atât mai bine pentru noi. A! Uite că vine cina.

   Se auziră bătăi în uşă şi la invitaţia lui Marian intră un servitor indian cu o tavă mare, pe care se afla mâncarea şi băutura. Puse masa în odaia lui Marian şi noi îl chemarăm pe Pongo din camera vecină. În vreme ce eu turnam sifon în whisky, prietenul meu împărţea friptura de cocoş.

   — Deodată se opri din îndeletnicirea lui, privi atent marginea castronului şi zise:

   — Îmi face impresia că vor să ne dea gata chiar din primul moment. Vezi tu aici cristalele astea mititele? Aş pune rămăşag că e o otrava cu efect fulgerător.

   Îngrozit, îmi aţintii privirea pe fulgii albi.

   — Dar zisei numaidecât:

   — Mariane, poate să fie numai sare. Atât de repede nu se poate pune la cale un atentat împotriva noastră.

   — Vom vedea, răspunse Marian, se duse la uşă şi-l chemă pe chelner.

   Veni unul, dar nu era acela care ne adusese mâncarea.

   — Unde-i celălalt chelner? îl întrebă Marian, cu asprime.

   Indianul nu răspunse, privi mirat la mâncarea de pe masă, apoi

bâlbâi într-o englezească stâlcită:

   — Aţi primit mâncarea? Şi noi căutăm în bucătărie.

   — Aşa? făcu prietenul meu. Atunci cheamă-l te rog pe patron!

   Micul englez se ivi curând; făcu şi el ochi mari când zări

castroanele pe masa noastră şi fără să aştepte vreo întrebare strigă:

   — Heavens, uite-o aici! V-aţi luat-o singuri, domnilor?

   — Nu - răspunse Marian şi-l privi, ţintă - ne-a adus-o un servitor indian. Şi... ia te uită aici... a fost otrăvită.

   Birtaşul se făcu galben că ceara, apoi apăsă degetul pe cristalele suspecte şi vru să le ducă la gură. Marian îl opri însă la timp şi zise:

   — Sunt încredinţat că nu ştii nimic despre afacerea asta; trebuie să-ţi spun că avem aici duşmani primejdioşi care vor să ne înlăture pe calea ăsta. Dar ia spune, cum a fost cu putinţă ca un om străin s-ajungă la mâncare?

   — De trei zile am un bucătar nou - răspunse birtaşul.

   — E obiceiul la noi ca atunci când mâncărurile sunt gata să fie puse pe bufet de unde le iau chelnerii. Fireşte că bucătarul n-avea de unde să ştie că a fost un indian străin.

   — După cum se pare, duşmanii noştri sunt foarte bine organizaţi, murmură Marian.

   — Să trecem sub tăcere toată chestia şi îngrijeşte să primim altă mâncare... neotrăvită. Mai vroiam să te întreb dacă nu cumva cunoşti un bungalow, pe care să-l închiriem pentru câtva timp.

   — Fireşte, fireşte, răspunse birtaşul, repede.

   — La marginea oraşului, în faţa marilor jungle, cineva are un bungalow frumos, pe care-l închiriază. Mâine dimineaţă vă pot duce acolo.

   Se vedea cât colo că birtaşul ar fi fost bucuros să plecăm cât mai curând din casa lui şi nu i-o puteam lua în nume de rău, căci nu e deloc plăcut să ai oaspeţi care sunt urmăriţi de duşmani care le pun la cale moartea. Marian zâmbi văzând graba cu care răspunse omul la întrebarea lui, apoi repetă cererea de a ni se aduce altă mâncare. Birtaşul se depărtă.

   După câtva timp se înapoia cu un indian care ducea mâncarea şi puse apoi din fiecare castron câte puţin pe o farfurie, din care gustă sub ochii noştri.

   — Aşa, domnilor - zise după aceea - acum cred că puteţi mânca fără teamă. L-am pus şi pe bucătar să guste din ele, după aceea am umplut cu mâna mea castroanele. Poftă bună.

   După ce servitorul strânse mai târziu masa. Marian zise:

   — Duşmanii noştri vor fi aflat, de sigur, că lovitura a dat greş, aşa că ne putem aştepta la un nou atentat, chiar în noaptea asta. Trebuie, deci, să facem de veghe cu schimbul. Uşile dintre odăile noastre le lăsăm deschise, fireşte. Acum e ora unsprezece; ia tu prima veghe, Robert, apoi Pongo, după aceea eu. La ora două te trezesc iarăşi. Să stingem lumina însă altminteri duşmanii noştri nu se vor arăta - şi eu vreau neapărat să ştiu ce vor întreprinde acum.

   Eu aveam odaia din stânga, Marian pe cea din mijloc, iar Pongo dormea în cea din dreapta. Fireşte că nu ne dezbrăcarăm, ci tovarăşii mei se culcară îmbrăcaţi în paturile lor, iar eu rămăsei la masă. După vreo jumătate de ceas totul amuţi în hotel şi eu începui să ascult cu încordare, dacă nu cumva se aude vreun zgomot suspect.

   Nimic nu se-ntâmplă însă. Când cadranul fosforescent al ceasului brăţară arătă miezul nopţii, răsuflai uşurat şi-l trezii pe Pongo; apoi mă-ntorsei pe patul meu şi cu toată încordarea

nervoasă de care eram stăpânit, adormit numaidecât.

   Mă deşteptai simţindu-mă scuturat de braţ. Dusei mâna la revolver, dar Marian îmi şopti:

   — Ei, dragă Robert, ai un somn foarte greu. E ora două, ţi-a venit rândul.

   Sării repede în picioare, mă aşezai iar la masă, auzii cum Marian se trânteşte pe patul său şi începui să ascult din nou în întuneric.

   Deodată simţii o adiere uşoară de aer, pe care n-o simţisem înainte. Să fi fost deschisă o uşă sau o fereastră? Dibui îndată pe masă, unde pusesem revolverul - şi un fior de spaimă îmi trecu prin trup: arma dispăruse, de asemeni şi lampa de buzunar.

   Vrui să mă ridic ca să-l strig pe Marian, dar nu mai avui răgazul, căci două mâini îmi încleştară gâtul pe la spate. Strânsoarea era atât de grozavă că nu putui scoate nici un sunet şi durerea ce o simţeam ameninţa să mă facă să-mi pierd cunoştinţa.

   Începui sa dau din mâini şi din picioare, izbii de câteva ori în masă, provocând zgomot. Şi tocmai când simţii că-mi pierd cunoştinţa, fulgeră lumina unei lămpi, auzii sărituri uşoare, apoi o lovitură grea şi strânsoarea de fier din jurul gâtului meu slăbi.

   Gâfâind şi tuşind mă ridicai în picioare. Mă întorsei şi-l văzui îndărătul meu pe Pongo, aplecat deasupra unei făpturi ce zăcea la pământ. Acum se ivi şi Marian în uşă şi întrebă încet:

   — Ei, Robert, care va să zică tot te-au atacat?

   — Da, pe neaşteptate, răspunse cu greutate. Era cât p-aci să mă gâtuie, dacă Pongo nu mi-ar fi sărit atât de repede în ajutor.

   Întinsei mâna prietenului nostru negru, care răspunse încurcat:

   — Pongo auzit: loveşte Masser Bertram, alergat repede şi culcă la pământ om străin.

   — Paşii lui Pongo m-au făcut sa mă trezesc, zise Marian. Şi înainte ca să-mi dau seamă ce se-ntâmplă, viteazul nostru prieten mântuise treaba. Acum să-l legam pe agresor!

   Individul era un indian înalt şi subţire, cu chipul îndrăzneţ. Îi legarăm cu sfori groase, îi golirăm buzunarele şi îmi luai înapoi revolverul şi lampa de buzunar.

   Cercetarăm odaia şi văzurăm că un ochi de geam fusese tăiat cu măiestrie. Aşa dar, o spargere cu îndemânarea unui spărgător din Europa.

   — Să tragem obloanele de dinafară, propuse Marian. Nu e nevoie să-l trezim pe hotelier, o va afla mâine dimineaţă. Vom trage obloanele şi în celelalte odăi şi vom lăsa lumina să ardă.

Fireşte că vom urma să facem de veghe şi să nu-l slăbim din ochi pe prizonier.

   Se aplecă asupra omului nemişcat, îl privi câtva timp, îl scutură cu putere, apoi zise:

   — E mort. Păcat, poate tot am fi scos ceva de la el. Pongo l-a lovit atât de rău încât cred că i-a rupt şira spinării. Nu merge, trebuie să-l trezim pe hotelier şi să-l rugăm să anunţe pe şeful poliţiei, Harrikot.

   Marian sună şi când sosi servitorul îi porunci să-l cheme pe patron. Bietul englez se făcu galben ca ceara când îi povestirăm aventura mea şi-i arătarăm cadavrul. Plecă îndată să dea personal de veste poliţiei şi să-l aducă pe şef.

   După un sfert de ceas numai acesta apăru, însoţit de câteva persoane. Energicul Harrikot ne plăcu de la prima vedere. Ne strânse mâinile bucuros după ce citi scrisoarea lui Johnson, privi apoi cadavrul şi zise surprins:

   — Indianul acesta face parte dintr-un trib care trăieşte în adâncul junglei. Rareori unul din ei vine la oraş să facă schimb de mărfuri sau să cumpere. Nu pot pricepe ce i-a îndemnat să facă o spargere la dv., domnilor.

   — Care va să zică în junglă trăieşte, tribul acesta, zise Marian, îngândurat. Bine, în privinţa asta vom sta de vorbă mâine mai amănunţit, domnule Harrikot. Cred că mortul ar putea fi dus acum de aici; împrejurările în care şi-a găsit sfârşitul sunt limpezi.

   — Fireşte, încuviinţă şeful, aruncând o privire de admiraţie spre Pongo; dar e aproape de necrezut ca un om să fie omorât cu o lovitură de pumn. Prietenul dv. trebuie să aibă o putere extraordinară.

   — Nu greşiţi deloc - răspunse Marian - deşi în cazul de faţă mi- ar fi fost mai plăcut să nu fi lovit atât de tare. Dar dacă vom da de tribul din care făcea parte mortul, vom face poate un pas mare înainte.

   — Nu ştiu cu ce misiune aţi venit aici, domnule Farrow - zise Harrikot - oricum ar fi însă vă stau la dispoziţie în orice privinţă, cu tot efectivul meu poliţienesc. Aştept deci vizita dv. mâine dimineaţă, când îmi veţi da lămuriri mai amănunţite. Pentru restul nopţii voi pune oameni de pază în jurul hotelului.

   Marian mulţumi şi făgădui şefului să-i vorbească mai pe larg a doua zi. În vremea asta poliţiştii scoseseră afară cadavrul, iar noi ne culcarăm din nou.

   Dormirăm tun până dimineaţa. După dejun plecarăm la poliţie şi ne anunţarăm şefului. Marian îi povesti cum stau lucrurile şi

când sfârşi, Harrikot făcu o mutră îngândurată:

   — Şi credeţi într-adevăr, domnilor, ca veţi găsi în ţinutul acesta dezlegarea tainei?

   — Da, domnule Harrikot - răspunse Marian - căci din cele două atentate care au fost făptuite asupra noastră curând după ce aţi venit, puteţi vedea şi d-voastră că suntem pe drumul drept. Duşmanii ne cunosc şi încearcă să ne înlăture. Asta e întotdeauna o dovadă de slăbiciune.

   — Şi vreţi să pătrundeţi în junglă ca să daţi de tribul din care făcea parte cel căzut sub pumnul lui Pongo al dv., zise Harrikot - atunci veţi avea prilejul în acelaşi timp să cercetaţi un zvon...

   — Ştiu - îl întrerupse Marian - e vorba de femeia misterioasă despre care se spune că stăpâneşte peste mai multe triburi. Ne-a povestit Johnson de asta. Dar dacă acest lucru nu vă stânjeneşte - vreau să spun dacă pentru Anglia stăpânirea ei nu prezintă nici un pericol, atunci fireşte că nu mă voi ocupa de chestie.

   — Deocamdată ivirea acestei femei nu ne stânjeneşte deloc - răspunse şeful poliţiei - n-am avea însă ce pierde dacă am dobândi lămuriri asupra ei, căci se poate întâmpla ca mai târziu ea să constituie o primejdie.

   — Bine, dacă voi da de urma ei, voi cerceta, făgădui Marian. Acum mă voi duce să închiriez bungalow-ul pe care mi l-a recomandat hotelierul, căci aş vrea să fiu netulburat cât voi sta pe aici.

   — A! De sigur că e vorba de bungalow-ul lui Mirzam, la marginea oraşului. Casa ar fi foarte potrivită pentru dv., căci e aşezată aproape la începutul junglei, dar e cu atât mai primejdioasa. Căci acolo puteţi fi atacaţi de o bandă întreagă, fără să aflăm ceva.

   — Ei, lasă că veţi afla dv. când vom deschide un foc viu asupra dumnealor, râse Marian.

   — Dar cred că nu vor ajunge lucrurile până acolo. Fireşte ca suntem mai expuşi acolo, dar vom fi şi noi mai cu băgare de seamă. În orice caz v-aş ruga, domnule Harrikot, să nu puneţi oameni să ne păzească, pentru că astfel i-aţi alunga pe duşmani. Să vie dumnealor la noi - dacă nu i-om găsi!

   Poliţistul privi cu admiraţie pe prietenul meu.

   — Respectate mele, domnilor, zise el apoi. Oricare alt om ar fi fost mulţumit dac-ar fi putut sa se ferească de un eventual atac al duşmanilor săi, pe când dv. se pare că-l doriţi. Trebuie să admit acum că în felul acesta veţi ajunge la izbândă, vă doresc însă din inimă să-i găsiţi pe duşmani pe altă cale.

   III.

   ÎN JUNGLĂ.

   — NE-AR FI ŞI NOUĂ PLĂCUT - răspunse Marian, râzând - dar dacă nu se poate altfel, n-am încotro. Principalul e sa izbândeşti. Aşa dar acum îl vom căuta pe dl. Mirzam acela. Cred că locuieşte în oraş.

   — Nu?

   — Desigur, domnule Farrow, dugheana de colo e a lui. Bungalow-ul său stă gol de două luni, Spuneţi-i că sunteţi trimişi de mine şi atunci vă va face un preţ mai moderat.

   — Sau dimpotrivă, râse Marian.

   Fără să mai aştepte s-audă ce spune şeful, care rămase cam uluit, el îi strânse repede mâna şi ieşi din odaie. Când ajunserăm în stradă, îl întrebai:

   — Mariane, ce vroiai şi spui cu asta?

   — Ei, mai nimic, o presupunere, răspunse el. M-a izbit faptul că bungalow-ul stă gol de două luni.

   — A, nu cumva crezi că Mirzam e poate în legă...

   — Ţi-am spus doar că nu e decât o presupunere, mă întrerupse el cam aspru. Te rog sa nu mai vorbeşti acum despre asta. Nu putem şti dacă nu suntem înconjuraţi de spioni.

   Avea dreptate, aşa că tăcui, dar mă uitai cu băgare de seamă de jur-împrejur, dacă nu se vedea vreun urmăritor. Deodată îl auzii pe Marian mormăind necăjit:

   — Prin purtarea ta bătătoare la ochi ai să-l mai şi alungi. În sfârşit, slavă Domnului că am ajuns.

   Paşi în dugheană şi eu îl urmai cam îndârjit. Să fi zărit Marian într-adevăr un urmăritor? Îi privii întrebător, pe furiş, dar el dădu din cap şi întrebă pe tânărul vânzător care-i ieşi înainte unde-l poate găsi pe stăpân. Şi când, la întrebarea politicoasă a funcţionarului, Marian răspunse că veniserăm pentru închirierea bungalow-ului, tânărul se-ndepărtă repede şi se înapoia după câteva minute, rugându-ne să-l urmăm.

   Furăm conduşi în biroul particular al negustorului. Omul trebuia să fie foarte bogat ca să-şi îngăduie un lux atât de mare. Aşa ceva nu văzusem nici în cele mai mari oraşe ale Indiei, darmite într-un orăşel ca acesta. Şi îndată ma cuprinse o bănuială împotriva lui Mirzam.

   Cu toate astea el făcea impresia cea mai bună. Jumătatea de jos a figurii îi era acoperită de o barbă mare, deasă, dar fruntea şi,

mai ales, ochii dovedeau o fire dreaptă, cinstită.

   Marian merse dea dreptul la ţintă:

   — Am dori să închiriam bungalow-ul dv., domnule Mirzam. Ce preţ pretindeţi?

   Mirzam făcu o mutră cam mirată, apoi zise, şovăitor, într-o englezească fără cusur:

   — Îmi daţi voie să întreb ce vă face să închiriaţi tocmai casa aceasta singuratică? Nu... nu prea veţi fi în siguranţă acolo, căci jungla e foarte aproape.

   — Asta nu ne sperie, răspunse Marian cu glas prietenos. Noi vrem să vânăm, astfel că se nimereşte bine că domeniul de vânătoare nu e prea departe.

   — Aşa e, încuviinţă Mirzam.

   — Dar trebuie să vă spun că tocmai în jungla asta s-au iscat în momentul de faţă turburări printre locuitori, în cea mai mare parte triburi mici. S-ar putea ivi ciocniri cu urmări neplăcute pentru dv..

   — Nu ne e frică nouă de asta, zâmbi Marian. Şi apoi, nu le-am făcut nimic oamenilor, vrem cel mult să-i scăpăm de sălbăticiunile de care sunt ameninţaţi. Vă mulţumesc deci, pentru sfatul binevoitor, dar dacă n-aveţi nimic împotrivă, am vrea să închiriam bungalow-ul.

   — Dacă ţineţi cu tot dinadinsul - răspunse negustorul, înălţând din umeri - nu vă pot abate de la gândul acesta. Şi deoarece bungalow-ul n-are nici o valoare pentru mine vă cer o liră sterlină pe lună.

   — Bine - răspunse Marian, scoase portofelul şi. Puse banii pe masa.

   — Asta e un preţ foarte convenabil. Poftim chiria pe o lună înainte. Mai mult cred că nu vom rămâne.

   Negatorul ne dădu o chitanţă şi zise:

   — Dacă doriţi servitori vă pot recomanda doi indieni care au mai servit la vânători Veţi fi mulţumiţi de ei.

   Spre mirarea mea îl auzii pe Marian răspunzând:

   — Da, domnule Mirzam, mi-ar fi foarte plăcut Dă-le de veste oamenilor cât mai curând, căci aş vrea să mă mut. Servitorii vor putea să ne aducă bagajele de la hotel.

   — O clipă, zise Mirzam, ridicându-se.

   — Îi voi chema îndată pe oameni încoace.

   Ieşi din odaie şi se înapoie curând, însoţit de doi indieni.

   — Asta e Rukos, bucătarul şi cestălalt Tandu, servitorul - îi prezentă el.

   — Vi-i recomand călduros pe aceşti doi oameni.

   Indienii făceau o impresie foarte bună, vrednică de încredere, păreau să fie liniştiţi, modeşti şi după privire, foarte inteligenţi. Vorbeau bine englezeşte şi Marian se învoi curând cu el.

   Mulţumind, ne despărţirăm de negustor şi ne înapoiarăm la hotel, împreună cu servitorii. Aceştia mergeau la oarecare depărtare îndărătul nostru, astfel că Marian găsi prilejul să-mi şoptească:

   — Tandu ăsta ne-a urmărit de la hotel şi mai târziu de la poliţie până la Mirzam. Acum îi va fi mai lesne să ne ţie sub ochi, dar şi noi vom putea da mai uşor, prin el, de urma vrăjmaşilor noştri.

   — Hm, nu prea e plăcut să ai un duşman în preajma ta, răspunsei eu.

   — Ce te faci dacă Rukos îşi pune în gând sa ne otrăvească?

   — Va trebui să guste el înainte din fiecare mâncare. Asta i-o voi spune după ce ne vom fi mutat în bungalow.

   Ajunserăm la botel şi predarăm bagajele noastre celor doi indieni, care se speriară de moarte zărindu-l pe Pongo. Ne luarăm rămas-bun de la hotelier şi pornirăm spre bungalow.

   Cele patru încăperi ale vilei erau simplu mobilate. Servitorii noştri se apucară în primul rând să dea afară musafirii nepoftiţi care îşi făcuseră acolo sălaşul în număr mare: şerpi, şopârle şi tot soiul de gângănii. Când sfârşiră treaba, Marian se adresă bucătarului:

   — E aproape vremea mesei, Rukos. Voi încerca să împuşc un cerb, altminteri va trebui să ne mulţumim cu conservele noastre. Peste două ceasuri sunt înapoi.

   — Vrei să mergi singur? întrebai eu.

   — Da, Robert, nu voi pătrunde prea adânc în junglă. În vremea asta, tu cu Pongo puteţi aranja culcuşurile noastre.

   Îmi dădu de înţeles cu prilejul acesta ca să veghez asupra celor doi servitori, luă puşca sub braţ, ne salută, apoi se făcu nevăzut în grădină şi în curând fu înghiţit de tufele înalte.

   Neliniştea puse stăpânire pe mine. Ieşeam mereu pe terasă, încordându-mi auzul spre jungla din faţa vilei, căci aşteptam să aud împuşcătura cu care trebuia să răpună cerbul.

   În acelaşi timp nu-i slăbeam din ochi pe Rukos şi Tandu, care îşi făceau treaba liniştiţi, în vreme ce Pongo orânduia culcuşurile.

   Bucătăria se afla spre curte. Avea o vatră obişnuită de pământ şi într-un ungher al el era fântâna, care părea să fie foarte adâncă. Fireşte că nu vom bea apă din ea fără s-o fierbem.

   Se scurse un ceas de aşteptare încordată. Chinuit de nerăbdare luai puşca sub braţ ca să pornesc spre junglă, căci eram aproape sigur că se întâmplase ceva bunului meu prieten. Mă răzgândii, însă aducându-mi aminte că Marian spusese că va întârzia două ceasuri.

   Când se scurse şi răgazul acesta, nu mă mai răbdă locul în bungalow. Îi dădui repede în seamă lui Pongo să aibă grijă de cei doi indieni, îmi încercai armele şi părăsii casa pe acelaşi drum pe care apucase Marian.

   După ramurile frânte şi frunzele rupte putui vedea pe unde mersese prietenul meu. În curând lăsai în urmă grădina şi păşii într-una din cărările înguste care duceau în junglă.

   Aici dădui de o potecă de animale, veche şi întortocheată, care ducea tot mai adânc în junglă. La ceasul acesta al zilei domnea o căldură înăbuşitoare şi numai grija de soarta prietenului meu mă făcea să gonesc fără răgaz, deşi inima îmi bătea cu putere şi plămânii aproape ca nu mai respirau.

   Deodată mă oprii, căci în fata mea se vedeau pe o bucată de pământ moale urmele picioarelor lui Marian. Trebuia să fi stat mai mult timp aici, căci urmele se aflau una lângă alta şi erau întipărite adânc în pământ Păşi exact pe urmele sale. Şi ajungând la un tufiş mărunt putui cuprinde cu privirea, pe deasupra lui un luminiş întins, care părea să fie un loc unde se adunau sălbăticiunile junglei. După câteva minute de aşteptare se iviră deodată din partea stângă câţiva cerbi care rămaseră locului pe marginea luminişului.

   La priveliştea aceasta mă cuprinse o teamă grozavă pentru soarta lui Marian. Trebuia să fi observat şi el vânat pe aici şi atunci se punea întrebarea de ce nu împuşcase nimic.

   Cercetai cu luare aminte pământul luminişului şi văzui o dungă îngustă şi negricioasă care mergea prin iarba înaltă până la marginea cealaltă. Aşa dar Marian străbătuse luminişul.

   Ieşii repede din tufiş şi alergai de-a lungul luminişului, în vreme ce bieţii cerbi, speriaţi, o rupseră de fugă în pădure.

   Găsii altă potecă de sălbăticiuni, care părea să mai fie folosită, căci era curăţată de mărăcini şi pământul era bătătorit.

   Lângă o tufă, pe partea dreaptă a potecii descoperii deodată o bucată de pânză albă. O cercetai repede şi văzui că nu putea fi ruptă de mult timp şi anume de la un vestmânt indian. Asta însemna că Marian văzuse un indian suspect, pe care-l urmărise în junglă.

   Pornii repede înainte, nădăjduind să-l ajung pe prietenul meu şi să-l îndemn să se înapoieze sau să-i vin în ajutor dacă s-ar afla în primejdie. Dar îmi dădui îndată seama cu groază că era prea târziu, căci într-un luminiş mic şi rotund, care se ivi deodată în faţa mea, văzul urmele lămurite ale unei lupte înverşunate. Iarba era călcată, o tufă mică era doborâtă şi... aplecându-mă repede ridicai un obiect strălucitor. Era portţigaretul lui Marian.

   Aşa dar, fusese atacat aici de un număr mare de duşmani şi învins. O urmă lată ducea de la câmpul de lupta în pădure. Pornii repede după urma aceasta, dădui de continuarea potecii şi începui să alerg ca un nebun.

   De sigur ca indienii îi târâseră pe aici pe Marian, căci într-un loc unde pământul era negru, descoperi urmele adânci ale unor sandale indiene, dar nici o urmă a cizmelor lui Marian.

   Tot mergând, dădui iar într-un luminiş, unde nu mai putui urmări urmele imediat, căci porneau mai multe poteci şi iarba era atât de călcată încât îmi spusei că pe aici trebuie să fi trecut multă lume.

   Acum, pe care potecă să pornesc?

   Hotărâi să înaintez sistematic şi păşii pe una din potecile înguste. Dar deşi cercetai cu mare atenţiune pământul şi tufele, nu găsii nici o urmă. Cercetasem până acum trei poteci în felul acesta şi începui să-mi pierd nădejdea. Când intrai însă pe a patra potecă, observai că aceasta nu putea să fi fost bătătorită atât de des, căci pământul era mai moale şi ierburile nu erau călcate.

   Tocmai vroiam să mă-ntorc, când tresării. Se vedea lămurit o întipăritură de picior, care nu putea fi prea veche, căci marginile erau umede încă, după cum mă încredinţai pipăindu-le. Era o întipăritură de gheată, dar - şi, asta mă umplu de uimire - întipăritură piciorului unei femei. Era micuţă şi elegantă.

   Şi atunci îmi veni un gând fulgerător: prinţesa junglei. Oare să domnească ea peste tribul ai cărui oameni îl atacaseră pe Marian? Atunci trebuia neapărat să mă iau după ea. Poate că izbuteam s-o înving şi să-l eliberez pe Marian. Trebuia să fie cu puţin înaintea mea, singură, căci nu găsii alte urme în pământul moale.

   Mă ridicai, îmi încordai auzul câtva timp, apoi pornii cu băgare de seamă după urmele ghetei.

   De ambele părţi jungla devenea tot mai deasă şi încâlcită. Ce să caute femeia aceasta aici, în inima codrului primejdios? Poteca aceasta nu putea să ducă la tabără, căci observai că se despărţea de direcţia celorlalte poteci.

   Deodată rămăsei locului, privii printre crengile unei tufe dese, care închidea poteca, apoi mă furişai cu băgare de seamă în jurul acestei piedici. Văzusem lucind ceva alb - trebuia să fie femeia

misterioasă.

   Când privii pe după tufă, crezui că visez. În faţa mea se făcea un luminiş mic şi lângă trunchiul unui teak enorm îngenunchea o femeie în costum de pânză albă. De sub casca tropicală ieşea la iveală părul negru, iar profilul ei avea trăsături minunate şi energice.

   Era atât de adâncită în lucrul ei, încât nu observase venirea mea, căci... săpa cu o sapă mică o gaură adâncă în pământul dintre rădăcinile copacilor.

   M-aş fi aşteptat la orice, dar nu să întâlnesc în inima primejdioasei păduri tropicale o femeie tânără şi frumoasă, o europeană - căci europeană era, judecând după trăsăturile caucaziene, deşi chipul îi era pârlit de soare. Ce-o fi căutând cu atâta zel în pământul negru şi umed?

   Stătui la gânduri dacă să sar asupra ei şi s-o iau prizonieră, spunându-mi că nu putea fi altcineva decât domniţa junglei.

   Vroiam să văd însă mai întâi ce căuta acolo.

   Poate că era o taină care avea însemnătate şi pentru noi. Eram atât de adâncit în contemplare, încât nici nu aruncai o privire în lături şi când o făcui acum întâmplător, când privirea mea atinse marginea luminişului dindărătul tinerei femei, mă trecu un fior de spaimă.

   Căci numai la câţiva metri în spatele femeii îngenunchiate, se strecură din frunziş capul unul tigru uriaş. Ochii-i arzători se aţinteau asupra făpturii albe. Se părea că chibzuieşte dacă să se repeadă sau să se retragă pe nesimţite, aşa cum venise.

   Văzul însă apoi că se pregătea de săritură şi asta însemna moartea pentru tânăra femeie.

   Ridicai repede puşca, trăsei piedica şi când capul fiarei se întoarse spre mine, îi slobozii repede patru gloanţe în căpăţână.

   Un răget înfiorător sfâşia liniştea codrului, fiara cu trupul vărgat ţâşni din desiş şi începu să se zvârcolească la pământ lângă femeie.

   ÎNCERCĂRI DE ELIBERARE.

   GLOANŢELE MELE NU DĂDUSERĂ GREŞ. Fiara se lupta cu moartea şi totuşi mai putea deveni primejdioasă femeii, în zvârcolirile ei, căci la cel mult un metru şi jumătate de copacul la a cărui rădăcină săpase femeia misterioasă, labele grozave ale tigrului smulgeau iarba, iar femeia rămăsese încremenită în genunchi şi aşteptă.

   Se sprijinise în sapă şi privea îngrozită. O singură mişcare a fiarei ar fi făcut-o una cu pământul. De aceea îi strigai în englezeşte:

   — Aruncă-te în lături, repede, altminteri eşti pierdută.

   Ea ridică fulgerător capul, mă privi câteva clipe cu ochii mari, negri, sări deodată în sus şi alergă îndărătul copacului.

   Acum era rândul meu să rămân înmărmurit şi furios în acelaşi timp începui să-mi fac imputări, spunându-mi că ar fi trebuit s-o reţin pe femeia aceasta, căci de sigur ea ar fi fost cheia pentru eliberarea lui Marian. Şi eu lăsasem sa treacă prilejul acesta...

   Dar nu-mi pierdui multă: în vreme cu gândurile acestea, ea străbătu repede luminişul, trecând pe lângă tigrul în agonie şi ma furişai şi eu în jurul copacului.

   O potecă pornea de aici şi fără să şovăi porni pe ea. Dar de femeia misterioasă nu rămăsese nici o urmă; trebuie să fi fugit într-o goană nebună. Curând băgai de seamă că direcţia drumului se schimba. Cotea tot mai mult spre dreapta şi în cele din urmă dobândii încredinţarea că el trebuia să ducă în satul tribului junglei.

   Trebuia să-ncerc, deci, s-ajung în lagăr pe alt drum. Alergai repede înapoi şi-mi dădu în gând că as putea cerceta acum ce vroia sa dezgroape femeia la rădăcina copacului.

   Ajunsei în luminiş, văzui că tigrul era mort. Mă repezii la copac, luai sapa în mână şi mă pregătii să adâncesc groapa începută.

   Atunci auzi însă un zgomot slab, de parcă m-ar fi lovit două bucăţi de fier. Gândindu-mă ca ar putea fi vorba de arme, socotii nimerit să mă pitesc îndărătul copacului.

   Asta a fost salvarea mea, căci după câteva clipe păşiră în luminiş cinci indieni înarmaţi până-n dinţi. Veneau din direcţie opusă, ceea ce însemna că se luaseră după urmele lăsate de mine când pornisem pe acelea ale femeii.

   Toţi când erau indivizi vânjoşi şi înalţi şi mutrele lor erau atât

de aspre încât îmi dădui seama îndată că n-ar fi avut nici un rost să lupt împotriva lor, căci m-ar fi biruit numaidecât indienii se uitau la tigru şi vorbeau cu însufleţire între ei.

   Se lăsară apoi în genunchi lângă groapă şi începură să sape cu mâinile şi cu sapa. As fi vrut mult să văd ce vor găsi acolo, dar situaţia mea era prea primejdioasa. O întâmplare nenorocită şi eram descoperit.

   Privii cu atenţie în juru-mi. Eram despărţit de indieni numai de trunchiul copacului, trebuia deci să mă feresc să mă trădez prin vreun zgomot.

   Văzui atunci în desişul dindărătul meu o spărtură înaltă de vreun metru şi lată de trei şferturi. Cu multă băgare de seamă mă furişai în trecătoarea aceasta şi izbutii să mă îndepărtez de duşmanii mei, căci după ce străbătui câţiva metri, mă oprii şi îmi încordai auzul. Nu pătrundea nici un zgomot din care aş fi putut înţelege că sunt urmărit.

   Cu sudoarea curgându-mi şiroaie mersei mai departe, când deodată auzii bocănituri pe pământ care se apropiau repede. Îmi dădui seama imediat că nu putea fi decât un animal greoi. Trăsei revolverul din buzunar şi aşteptai cu încordare ivirea fiarei. Aceasta nu se lăsă mult aşteptată.. Trebuie să mărturisesc că mă speriai grozav, căci întâlnirea era foarte neplăcută. Era mi mistreţ uriaş, care când mă văzu se opri brusc din fugă, mă privi furios şi grohăi.

   Fireşte că l-aş fi putut răpune lesne prin câteva gloanţe bine ţintite, dar nu vroiam să trag, pentru ca împuşcăturile să nu fie auzite de duşmanii apropiaţi.

   Mistreţul negru părea să nu ştie nici el ce să facă; scormonea furios pământul cu picioarele dinainte, smulgea crengi şi frunze şi mă privea ţintă cu ochii lui mititei.

   Ţineam puşca sub braţul stâng, lipită de trup. Mă gândeam tocmai dacă s-o împing încetişor, spre el, când mistreţul, aruncându-mi încă o privire furioasă, scormoni cu putere pământul, se-ntoarse şi porni înapoi pe unde venise.

   Acum puteam să înaintez ceva mai repede şi dură vreun ceas până dădui, în sfârşit, de o potecă de animale. Răsuflând uşurat îmi înălţai trupul; trebuia să ştiu deocamdată unde mă aflam. Ştiam cam în ce direcţie mergea poteca pe care apucase mistreţul, dar se punea acum întrebarea pentru mine dacă să- ncerc singur să-l eliberez pe Marian, sau să-l iau cu mine pe Pongo în scopul acesta.

   În cele din urmă mă hotărâi pentru aceasta din urmă şi pornii în trap spre direcţia unde se afla bungalow-ul, ca să pot ajunge la vreme şi sa mă înapoiez înainte de a se înnopta.

   Frânt de oboseală, ajunsei în luminişul de unde se despărţeau potecile bătătorite. Aici auzii deodată un zgomot de paşi, care se apropiau de linişte. Mai avui timp să sar înapoi pe poteca din care tocmai ieşisem şi să mă lipesc de o tufa.

   În aceeaşi clipă, însă, cât pe aci să scot o exclamaţie de uimire, căci văzui trecând pe acolo pe... Mirzam.

   Acesta nu mă observă, părea foarte iritat şi aproape alerga prin luminiş. Îmi întipării în minte poteca pe care o alesese - (de sigur că şi Marian fusese dus pe aceasta) - mai aşteptai câteva minute, apoi străbătui cu paşi mari luminişul.

   Cu vreo două ceasuri înainte de apusul soarelui ajunse nevătămat la bungalow-ul nostru, unde mă aştepta o surpriză mare: casa era goală! Nici Pongo, nici cei doi servitori nu se vedeau. Lucrurile noastre erau neatinse, pe vatră mai ardea încă un foc slab şi câteva cutii goale de conserve dovedeau că Pongo şi cei doi indieni, mâncaseră.

   Asta îmi aduse aminte că nu pusesem încă nimic în gură şi ca prin farmec începură să-mi chiorăie maţele. Deschisei repede o cutie cu conserve de peşte şi mâncai.

   Dar grija de soarta prietenului meu nu-mi dădea astâmpăr. Aruncai cutia goală într-un ungher al bucătăriei şi dădui buzna afară. În vreme ce străbăteam în fugă grădina, gândurile mi se întoarseră fără voie la Pongo; dacă ne-ar fi urmat, de sigur că ar fi apucat pe acelaşi drum, căci cu simţurile sale ascuţite ar fi găsit chiar şi urme pe care nici un alt ochi nu le-ar fi putut descoperi. Cu atât mai mult urmele noastre atât de lămurite.

   Ajunsei iarăşi în junglă şi începui să gonesc pe poteca cunoscută. Trebuia să mă grăbesc, ca să nu fiu surprins de întuneric înainte de a ajunge în lagărul cu pricina.

   În cele din urmă ajunsei în luminişul de unde porneau potecile acelea numeroase. Alesei pe aceea pe care apucase Mirzam, spunându-mi că în graba sa trebuia să o fi luat pe cea mai scurtă dintre ele.

   Coteam tocmai pe după un colţ, când întunericul se lăsă brusc. În aceeaşi clipă fui cuprins însă de un simţământ de bucurie, căci în depărtare zării sumedenie de luminiţe tremurătoare, care rămâneau totuşi pe loc. Nu puteau fi decât focuri şi asta însemna ca găsisem lagărul pe care-l căutam.

   Trebuia acum să fiu cu băgare de seamă la sentinelele care probabil că fuseseră aşezate acolo. Încet de tot, cu paşi de pisică,

mersei înainte.

   Punctele luminoase deveneau tot mai lămurite şi mai mari şi în curând putui zări umbre: oameni care se mişcau încoace şi-ncolo.

   Mă oprii şi priveam acum la indienii care învestmântaţi în alb, se-ndeletniceau cu pregătirea cinei. Zadarnic, însă, îl căutam pe Marian.

   Trebuia, deci, să înconjur lagărul de jur-împrejur. Aruncai repede puşca pe umăr şi luai în mână revolverul, căci acum nu mai aveam a mă teme de fiare, ci numai de oameni.

   Ajunsei la luminiş şi cotii la dreapta, tot ţinându-mă în umbra tufelor ce-l mărgineau. După cum observasem încă înainte din depărtare, indienii din lagăr păreau liniştiţi şi fără griji. În cazane fierbea mâncarea, al cărei miros îmi gâdila nările.

   Ocolisem jumătate de tabără şi mă aflam în apropierea corturilor. Rămăsei liniştit, căutând sa vad dacă nu se zăreşte vreo strajă şi atunci văzui oameni mulţi care alergau agitaţi printre colibe. Făcea impresia că se petrecuse un lucra deosebit.

   Gândul că i se putuse întâmpla ceva lui Marian mă tăcu să pornesc repede pe dinaintea tufelor ce mărgineau luminişul, ca s- ajung cât mai curând în apropierea colibelor. Mai eram la vreo zece metri de ele, când.., un laţ îmi cuprinse gâtul. Şi înainte să pot vârî degetul ca să slăbesc strânsoarea; şnurul de mătase îmi strânse atât de tare gâtlejul, încât îmi pierdui cunoştinţa.

   Deşteptarea fu foarte neplăcută. Eram legat şi cu căluş în gura, într-o încăpere întunecoasă. Respiram cu greutate căci laţul îmi umflase gâtul şi la asta se adăuga căluşul gros legat cu un şnur în jurul capului.

   Adunându-mi gândurile încâlcite, primul lucru ce-l tăcui fu să încerc să-mi slăbesc legăturile. Dar de la prima mişcare a mâinilor mă oprii, căci sforile subţiri îmi tăiau carnea.

   Renunţai de voie, de nevoie şi-mi încordai auzul. Desluşeam lămurit zgomotul din lagăr, glasurile multor oameni care vorbeau însă într-o limbă ce-mi era necunoscută.

   Cu toată durerea pe care o resimţeam mişcându-mă - din pricina legăturilor - mă rostogolii întâi pe partea stângă, până dădui de perete, apoi spre dreapta cu nădejdea că mă voi lovi de alt trup omenesc. Dar nu dădui de nimic.

   Simţi deodată o oboseală copleşitoare şi nu ştiu cum se făcu că adormi.

   Mă trezi brusc. N-aş fi putut spune cât de mult dormisem, dar cred ca trecuseră câteva ceasuri, căci zgomotele din lagăr amuţiseră. Tresării speriat simţind o atingere uşoară pe faţa şi fără voie mă gândii la vreun şarpe, după cum mi se întâmplase şi în alte dăţi.

   Îmi dădui seamă repede că era o mână omenească şi când atinse căluşul auzii... glasul şoptit al credinciosului nostru Pongo:

   — Maşter Bertram, fie liniştit. Pongo face liber.

   Făcuse bine că mă prevenise să fiu liniştit; căci când îmi tăiase acum legăturile, aproape sa ţip de bucurie.

   — Pongo, credinciosul şi bunul nostru prieten, cum de ai ajuns aici, şoptii eu.

   — Pongo văzut cum Maşter Bertram fost făcut prizonier - răspunse el încetişor - trebuit aştepte până adormit duşmani. Maşter Farrow gata liber.

   — Ce, e liber? şoptii eu, mirat Tot tu ai făcut şi asta?

   — Nu, Maşter Farrow singur. Acum fie liniştit.

   Mă apucă de mână şi mă trase din colibă. În luminiş mai ardeau numai câteva focuri la marginile din afară şi putui zări câteva sentinele care păşeau în sus şi-n jos. Nu ştiam cum vom putea ieşi neobservaţi din tabără, dar Pongo înaintă nepăsător spre unul din focuri, mă apăsă apoi la pământ şi-mi şopti în ureche:

   — Maşter Bertram vine când strajă va fi liniştit.

   Eram foarte curios să văd ce va face uriaşul. Santinelele se- ntâlneau regulat în apropierea focului, apoi se-ntorceau şi mergeau până la jumătatea drumului spre focul următor. Pongo se făcuse brusc nevăzut, atât de nesimţit că nici măcar eu care şezusem lângă el, nu băgasem de seamă nimic.

   Cele două sentinele se-ntâlniră iar şi atunci ieşi ca din pământ în faţa lor făptura uriaşă a lui Pongo. O singură mişcare făcu doar şi cei doi indieni se prăbuşiră la pământ Mă ridicai repede şi alergai spre credinciosul nostru negru, care rămăsese liniştit în loc.

   — Bun, Maşter Bertram - mormăi el - acum fim liberi.

   Alergarăm pe dinaintea focului şi curând ne aflam în siguranţă.

Pongo părea să cunoască bine drumul căci, cu tot întunericul, mă conduse pe o potecă îngustă, pe care n-aş fi găsit-o singur.

   Vreo jumătate de ceas mă târî după el, apoi ajunserăm într-un luminiş mărginit de arbori uriaşi de teak. Pongo păşi spre unul din aceşti arbori şi când ajunserăm strigă în sus, spre frunziş:

   — Maşter Farrow, totul bine.

   În clipa următoare prietenul meu se lăsă în jos de-a lungul trunchiului, îmi strânse mâna şi zise:

   — Ştiam că vei veni după mine, dragă Robert.

   DOMNIŢA JUNGLEI.

   NU SE POATE DESCRIE BUCURIA MEA la această revedere. Nu puteam scoate nici o vorbă, ci mă mulţumeam să-i strâng mâinile cu putere. Când îmi recăpătai graiul, îi zisei:

   — Mariane, am văzut pe domniţa junglei, ba chiar am salvat-o de la moarte.

   Îi istorisii întâlnirea cu femeia misterioasă şi după câteva clipe de gândire Marian spuse:

   — Dacă are într-adevăr vreo putere asupra acestui trib. Atunci suntem în afară de orice primejdie, căci nu cred să facă vreun rău salvatorului ei şi camarazilor acestuia. Aş vrea s-o caut, ca să lămurim odată toate tainele.

   — Ce-o fi dezgropat acolo? întrebai eu.

   — Asta numai ea ar putea-o spune şi...

   — Masters, repede copac! zise Pongo, deodată.

   Auzul său fin trebuie să fi prins apropierea vreunei primejdii şi fără să ne pierdem vremea cu întrebări, ne căţărarăm în grabă între crengile copacului, la adăpostul acoperământului de frunziş.

   Încă în vreme ce vorbeam, luna răsărise pe cer şi-şi trimitea razele în luminiş. Ne aşezarăm în aşa fel printre ramuri încât puteam cuprinde cu privirea rariştea luminată pe jumătate, fără sa ne temem că vom fi descoperiţi de jos.

   Trecură câteva minute şi deodată se strecură în luminiş trupul uriaş al unui rinocer. Era un exemplar neobişnuit şi, după ce adulmecă în juru-i câtva timp, începu să smulgă cu dinţii iarba.

   Era neînţeles pentru mine cum putuse Pongo să simtă apropierea lui. Priveam cu interes la animalul de o mărime uriaşa, care ridică deodată capul, îşi aţinti câteva clipa ochii pe poteca pe care fugiserăm noi din lagărul indienilor, suflă apoi necăjit, îşi răsuci trupul enorm şi porni în goană îndărăt în pădure.

   După câtva timpi se ivi pe poteca o rază slaba de lumină, care se mărea, apropiindu-se repede. Şi după câteva minute vreo zece indieni cu făclii aprinse păşiră în luminiş, având în frunte pe. misterioasa femeie. Alături de ea mergea Mirzam, care cerceta pământul cu băgare de seamă.

   Când coloana ajunse la locul unde se răsucise rinocerul, Mirzam ridică braţul şi toţi rămaseră liniştiţi. Examină apoi foarte atent pământul, vorbi cu însufleţire cu femela şi în cele din urmă privi în juru-i.

   — E un urmăritor foarte primejdios - şopti Marian în aceea clipă. Acum cu siguranţă ca ne va descoperi.

   — A! Îmi închipuiam eu: aprind un loc în luminiş şi vor aştepta până dimineaţa.

   Indienii aprinseseră un foc mare şi adunau mereu vreascuri, dovadă că într-adevăr vroiau să rămâie acolo toată noaptea. Se aşezară apoi pe vine în jurul focului, Iar femeia pe o buturugă. Acum îi puteam vedea lămurit chipul.

   — Era de o drăgălăşenie uimitoare, numai că nu se potrivea la asta cuta adâncă de pe frunte şi expresia ochilor ei, cu care privea în foc.

   Marian mă ghionti şi şopti:

   — Nu ţi se pare că seamănă cu o cunoştinţa a noastră?

   Mirat privii câtva timp spre ea, lăsai să-mi treacă prin minte toţi cunoscuţii mei, dar degeaba.

   — Nu - răspunsei lui Marian - la cine te gândeşti?

   — Se poate să mă fi înşelat - a fost doar o presupunere trecătoare... care însă ar putea lămuri toată chestia - adăugă el, îngândurat.

   Chestia? Cu asta nu putea crede decât însărcinarea data de Johnson. Şi când mai privii odată profilul tinerei femei, se făcu brusc lumină în mine. Fără nici o îndoială, erau aceleaşi trăsături energice şi îndrăzneţe, precum şi cuta îndurerată din jurul gurii.

   — Johnson! exclamai, uimit.

   — Tăcere! şopti Marian. Nu trebuie să vorbeşti prea tare. Dar văd că ai recunoscut-o şi tu. Fata are mare asemănare cu guvernatorul. Aşa dar acesta e punctul întunecat, pe care el l-a trecut, totuşi, sub tăcere.

   — Vrei sa zici că ar fi fiica lui?

   — Poate. Ba nu, am altă idee, care cred că e mai aproape de adevăr. Da, da, aşa trebuie să fie.

   — Ce vrei să spui? Îl întrebai, dar Marian nu vru să răspundă şi se adânci pe gânduri.

   Făcui la fel, dar nu ajunsei la alt rezultat decât că e fiica guvernatorului şi îmi spusei că dacă ea e într-adevăr instigatoarea atentatelor împotriva tatălui ei, trebuie să fie pricinuite de împrejurări cu totul deosebite.

   Fui turburat din gândurile mele de un zgomot ciudat, un bubuit înăbuşit, regulat, care creştea din ce în ce.

   — Robert, puştile pregătite! şopti în aceeaşi clipă Marian. Poate mai trebuie s-o salvăm odată pe tânăra fată.

   Indienii din jurul focului săriseră în sus. Văzui acum că erau

înarmaţi numai cu pistoale pe care le ţineau în mână.

   Fata scosese şi ea o armă şi toţi priveau ţintă spre poteca ce ducea în pădure, de unde pe ivi - suflând şi mârâind - rinocerul de mai înainte, care vroia probabil sa ştie cine îi turburase ospăţul adineauri. Era atât de înfuriat, încât nu-l speria nici focul, nici zbieretele pe care le scoaseră indienii când îl văzură.

   Pistoalele detunară, dar ce puteau să-i strice gloanţele mici, matahalei care se năpustea asupra grupului de oamenii. Şi cea mai primejduită era tânăra fată căci stătea pe partea dinspre potecă.

   Tocmai când. Mă pregăteam să trag, două gloanţe detunară din puşca lui Marian. Nimerise bine prietenul meu.

   Animalul se aruncă în lături, se răsuci în loc de câteva ori ca turbat - apoi goni înapoi în pădure.

   — L-am nimerit în nas - zise Marian, calm - asta nu pot indura ei. Şi mă bucur că n-am fost silit să-l omor, căci animalele acestea sunt pe cale de dispariţie.

   Nu răspunse ci îmi îndreptai puşca spre indieni. Acum ne dăduserăm singuri de gol şi indivizii se zgâiau în sus la noi, în vreme ce fata se apropia, şovăitoare.

   — Venim, venim - îi strigă Marian - dar te-aş ruga să le spui oamenilor d-tale să-şi vâre armele la loc. Altminteri ne vom vedea siliţi să deschidem focul.

   Fata strigă câteva cuvinte cu glas poruncitor şi indienii vârâră îndată armele în brâu.

   — Haidem! ne zise Marian şi începu să coboare. Cred că vom rezolva acum chestia spre mulţumirea ambelor părţi.

   Îl urmarăm - eu şi Pongo - fata se dăduse înapoi până la foc şi stătea lângă Mirzam, cu care vorbea cu însufleţire. Marian aşteptă până furăm lângă el, ne zise un scurt: „Haideţi" şi se-ndreptă spre foc.

   Cu mâna pe armă iscodeam mişcările indienilor, dar aceştia nici nu se clinteau şi nici privirile lor nu aveau nimic duşmănos.

   Marian salută politicos pe tânăra fată şi eu făcui asemenea. Înainte ca el să poată spune ceva, ea ne întinse mâna şi începu:

   — Domnilor, pentru a doua oară mi-aţi salvat viaţa. Căci bănuiesc, mai bine zis sunt sigură că domnul acesta - arătă spre mine - a ucis tigrul care mă ameninţa.

   — Aşa e - zâmbi Marian - eu mă aflam atunci în puterea oamenilor d-tale.

   — Vă rog să mă iertaţi de întâmplarea asta, domnilor. Veniţi în lagăr, acolo vă voi istorisi totul. Să n-aveţi nici o teamă, acum

sunteţi în siguranţă.

   — Cu toată plăcerea, domnişoară, răspunse Marian.

   Fata dădu o poruncă oamenilor şi aceştia aprinseră imediat făcliile.

   Când ajunserăm în lagăr, se aprinseră pretutindeni focuri. Toţi păreau să fie pe picioare. Dar furăm întâmpinaţi în tăcere şi ni se făcu loc să mergem spre o colibă mare şi frumos lucrată.

   La un semn al fetei, însoţitorii noştri rămaseră la uşa, iar noi intrarăm înăuntru. Privirea ne căzu imediat pe ceva întins pe o masă din mijlocul încăperii ceva acoperit cu pânză albă.

   Fata se apropia de masă, dădu puţin pânza la o parte şi ieşi în iveală capul unui mort, la a cărui vedere strigai speriat:

   — Pentru numele lui Dumnezeu, Johnson! Aşadar, i s-a împlinit soarta?

   Fără voie dusei mâna la revolver. Marian păşi însă liniştit spre masă, examină mortul şi zise fetei:

   — Domnişoară Johnson, o pierdere mare pentru dv. Dacă nu mă-nşel sunteţi o nepoată a guvernatorului din Lahore?

   — Mă numesc Maud Johnson - răspunse fata calm. Luaţi loc, vă rog, trebuie să vă povestesc viaţa mea.

   Ne arătă câteva scaune în jurul unei măsuţe dintr-un ungher, acoperi la loc cadavrul şi porni înaintea noastră spre ungherul acela.

   După ce luarăm loc, ea arătă spre mort şi zise:

   — Până la moartea lui îl socoteam drept tatăl meu şi abia acum, după ce am dezgropat o ladă ascunsă, ştiu că a fost unchiul meu. Şi inima îmi spunea mereu asta, căci nu-l puteam iubi cum îşi iubeşte o fiică tatăl.

   Marian se înclină în scaunul său:

   — Stimată domnişoară, sunt încredinţat că tatăl d-voastră, guvernatorul, se va bucura mult când vă veţi înapoia la el, împreună cu noi.

   În vreme ce eu mă uitam năucit la prietenul meu, faţa zise printre lacrimi:

   — Nu ştiu dacă mă va primi în aiurările dinaintea morţii sale, unchiul meu a indicat exact locul unde îngropase lada. Şi din anumite indicaţiuni mi-am dat seamă că tot conţinutul ei ar fi foarte important şi pentru mine. Ieri, după ce a murit, m-am dus să dezgrop lada. În vremea asta oamenii mei te-au prins pe d-ta, domnule Farrow, căci au bănuit că eşti un spion al guvernului, iar domnul Bertram mi-a salvat viaţa. Când mi-a vorbit, am rupt-o de fugă şi am trimis câţiva oameni care îmi aduseră lada. D-ta

domnule Bertram, dispăruseşi. Din hârtiile aflate în ladă, am aflat că adevăratul meu tata e William Johnson, guvernatorul din Lahore. Mortul e fratele lui gemen, Oliver. Acum douăzeci de ani, folosindu-se de scrisori false, a izbutit s-o convingă pe mama că soţul ei o înşeală şi că a comis nereguli în slujba sa, ceea ce făcea necesară arestarea lui. În realitate, însă, Oliver a făcut toate astea, căci era împreună cu tatăl meu în slujbă. Mama l-a crezut însă şi a fugit cu el. Acum zece ani a murit.

   Fata tăcu şi ochii-i frumoşi se umplură de lacrimi.

   — Pricep - zise Marian - unchiul d-tale ţi-a povestit că fratele său l-a nenorocit şi de aceea socoteai drepte atentatele şi denunţurile împotriva lui. Nu înţeleg însă de ce a început cu ele abia acum două luni?

   — Aveţi dreptate, domnule, aşa stau lucrurile. Faptul că au început abia acum două luni se explică prin aceea că până atunci nu auzise nimic de el, în izolarea sa de aici. Atunci s-a înapoiat aici un membru al tribului - care îşi ispăşise o pedeapsă în închisoare - şi s-a priceput să-l aţâţe pe unchiul meu. Acest indian a pus la cale atentatele, până ce a fost ucis şi el, cu prilejul celui din urmă.

   — Atunci totul e lămurit - zise Marian - numai nu ştiu ce rol joacă Mirzam în afacerea asta.

   — Mirzam e tovarăşul meu. Aveam bănuieli împotriva unchiului meu - deşi îl ţineam drept tatăl meu - şi l-am însărcinat pe el să ia informaţii despre guvernator.

   Marian se ridică.

   — S-a făcut ziuă, domnişoară Johnson, zise el, ia te uită cum râde soarele! Fie ca şi viaţa d-tale, de-acum încolo, să decurgă atât de frumos şi limpede, după ce te vei fi înapoiat la tatăl d-tale.

   — Îţi mulţumesc pentru vorbele astea, zise fata şi-i întinse măna. Voi veni cu d-voastră.

   În aceeaşi clipă se auziră bătăi în uşă. Mirzam intră. Schimbă câteva cuvinte cu faţa, apoi intrară în încăpere câţiva indieni, care ridicară mortul şi-l duseră afară.

   Nespusă fu bucuria guvernatorului când îşi revăzu fiica, după atâţia ani. Ramaserăm puţin timp în Lahore, căci dorul de aventuri nu ne lăsa multă vreme pe loc. Drumul nostru ducea spre frumosul Kaşmir, unde aveam să găsim tot ce ne dorea inima, dar despre asta, cu alt prilej dragă George, încheia doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 69

VÂNĂTORII DE BALENE

   O ÎNTÂLNIRE CU BUCLUC.

   — CE S-A ÎNTÂMPLAT, RINDOW, ai şi descoperit insula? Faci o mutră atât de uluită!

   Căpitanul Farrow, care stătea în turn lângă primul său ofiţer, nici nu mai aşteptă răspunsul acestuia, ci îndreptă minunatul său ochean în direcţia în care privea Rindow de câteva minute.

   — Ei, ce-o mai fi asta, draga Rindow? Plutesc oare colo în fata noastră trunchiuri de copaci în apă, sau sunt sticle mari? Mai

întreabă el, mirat.

   — Nici eu nu ştiu ce sunt, domnule căpitan, răspunse ofiţerul. Nu se mişcă de loc, însă se afundă şi ies la suprafaţă mereu, urmând jocul valurilor. Trebuie să fim aproape de insula la care vrem să ajungem.

   În clipa aceasta se ivi în turn doctorul Bertram, care întrebă răzând dacă au descoperit iarăşi un distrugător francez.

   — Nu, dragă doctore - răspunse căpitanul Farrow - am zărit ceva ciudat în faţa noastră. Priveşte te rog şi d-ta prin ochean, poate ne lămureşti ce pluteşte colo în apă.

   Doctorul lua ocheanul din mâna căpitanului şi cum aruncă o privire în direcţia cu pricină, exclamă vesel:

   — Minunat! Căpitane, aşa ceva n-am nai văzut încă niciodată. Animalele stau dea dreptul în apă.

   — Ce fel de animale? întrebă în acelaşi timp căpitanul şi Rindow. Nu cumva vrei să susţii că... trunchiurile alea de acolo sunt animale?

   — Fără îndoială, domnule căpitan, sunt balene. Am auzit adesea că se ivesc în cârduri mari, numite „scoală" şi că stau de-a în picioarele în apă, dar de văzut n-am văzut până acum. E o privelişte interesantă.

   — Eşti sigur că sunt balene, dragă doctore? Întrebă Farrow. Atunci ar trebui să ne schimbăm direcţia, căci n-aş vrea să mă întâlnesc cu dihăniile astea.

   — Balene sunt, domnule căpitan, dar te poţi apropia de ele fără teamă, căci vreau să le văd de aproape.

   — Nu, nu, asta nu se poate, dragă doctore. Ştii doar şi d-ta cât de primejdioase pot deveni aceste animale. E drept că submarinul nostru e de oţel, dar cu toate astea o lovitură puternică l-ar putea găuri. Poate că izbutim să le ocolim căci trebuie neapărat să ajungem la insulă, altminteri rămânem pe apă. Hagen trebuie să schimbe lagărul acela al elicei.

   — Pare să fie un cârd cam mărişor -zise doctorul.

   Interesul naturalistului se trezise într-unsul şi nu se mai gândea la primejdie. În vremea asta Rindow cercetă zarea cu ocheanul şi în cele din urmă zise:

   Trebuie să facem un ocol foarte mare, domnule căpitan, ca să nu atragem asupra noastră atenţia monştrilor. Ştiţi că sunt foarte războinici şi mai repede atacă un vas decât sa fugă de el. Îi voi întreba pe domnul Hagen dacă mai putem face un ocol cu lagărul defect.

   Prin porta-voce rugă pe inginer să vie sus. În vremea asta căpitanul încetinise şi mai mult viteza submarinului. Balenele erau la vreo trei mii de metri de vas, dar ar fi fost luau uşor pentru ele sa străbată distanţa aceasta în timp, foarte scurt.

   — Domnule Hagen, Trebuie sa facem un ocol - se adresă căpitanul inginerului său când acesta se ivi în turn.

   — Colo în faţa noastră e un cârd mare de balene, de care trebuie să ne ferim. Crezi că lagărul defect va mai ţine atâta timp?

   Inginerul dădu din umeri şi răspunse:

   — Nu cred, domnule căpitan. Lagărul e aproape topit şi dacă nu-l schimb cât mai repede, se poate întâmpla să rămânem în drum. Aş putea face reparaţia aici pe apă, deoarece la apropierea vreunei primejdii ne-am putea afunda lesne, dar mai plăcut mi-ar fi să ajungem la o insulă.

   — Cred, aşa dar, că nu trebuie să facem acest ocol? întrebă Farrow.

   — Nu, domnule căpitan, mai bine rămân aici pe apă. Reparaţia nu durează mai mult de două ceasuri.

   — Bine, rămânem unde suntem, hotărî Farrow.

   Prin porta-voce dădu comanda în sala maşinilor să se oprească imediat vasul din mers.

   Minunatul submarin se opri după câteva minute şi începu sa se legene pe valurile uşoare.

   Hagen se duse imediat jos să înceapă reparaţia. Căpitanul, doctorul şi Rindow priveau mereu la cârdul de balene. Bertram îşi aduse şi el ocheanul şi Petre îi anunţă pe George de descoperirea tatălui sau. Tânărul veni şi el repede în turn, începu sa privească cu interes la balenele care tot mai stăteau ridicate în apă.

   — N-am ştiut până acum că balenele pot sta în apa de-a în picioarele, ca să zic aşa, spuse tânărul. Păcat că nu ne putem apropia, aş fi vrea mult să le privesc de aproape.

   — Nu avem voie să facem asta - răspunse căpitanul. Mă tem ca ne pot zări şi aici unde ne aflăm şi să dea buzna peste noi. Naş vrea să mă ciocnesc cu ele.

   — Dacă stăm liniştiţi nu ne vor face nimic, căpitane, zise Bertram. În cel mai rău caz va trebui să ne afundăm repede.

   — Dar balenele nu se pot afunda şi ele sub apă? întrebă George. Afundarea nu ne-ar fi atunci de nici un folos.

   — Ba se afundă destul de mult sub apă, pentru că acolo îşi găsesc în deosebi hrana. Îţi dai seamă de câtă hrană are nevoie o astfel de dihanie, lungă de 25 metri şi cu circumferinţa de 12 metri?

   — Îmi cam închipui eu, draga doctore, dar cred că sub apă nu

se vor da la noi. Ne putem aşeza pe fundul mării doar.

   — Asta ar fi singurul lucru ce am avea de făcut, George, răspunse doctorul. Despre balenele acestea am citit lucruri pe care nu-ţi vine să le crezi. Astăzi balenierele sunt altfel construite ca în urmă cu ani; pe atunci nu era rost să le ieşi în cale, căci îţi sfărâmau vasul la repezeală.

   — Atenţiune! strigă în aceeaşi clipa căpitanul. Cred că balenele ne-au zărit. Nu mai stau ridicate în apă, ci culcate la suprafaţa. Aşa e... s-au pus în mişcare... vin spre noi.

   Doctorul Bertram aruncă repede o privire prin ocheanul său şi zise:

   — Trebuie sa ne afundam, domnule căpitan, altfel ne ciocnim de dihăniile acestea!

   Dispărură cu toţii repede înăuntru şi căpitanul dădu comanda de afundare. În câteva clipe vasul se afla sub apa. Se adâncea încetişor tot mai mult şi în cele din urmă atinse fundul mării. Erau la douăzeci de metri adâncime şi toţi alergară acum spre capătul vasului unde Hagen construise fereastra miraculoasa.

   Căpitanul nu aprinse însă reflectorul de data aceasta, căci nu vroia să atragă balenele. Stăteau cu toţii tăcuţi în mica încăpere şi aşteptau ivirea dihăniilor.

   În cele din urmă zăriră o balenă enormă, care ţâşni la vreo patru metri de submarin, fără să dea vreo atenţie acestuia.

   — După ce lagărul va fi reparat, ne vom putea urma drumul sub apa, tată, zise George. Aici desigur că ne va ataca o balenă.

   — Are dreptate, încuviinţă doctorul. Ar fi neplăcut să ieşim brusc la suprafaţă în mijlocul cârdului de balene. Dacă am mai merge vreo doi kilometri sub apă, nu mai avem ce ne teme de ele. A! uite-l pe domnul Hagen. De sigur că lagărul e reparat.

   — Aşa e, domnilor, n-a fost aşa de greu cum am crezut la început răspunse, râzând, inginerul. Acum ne putem urma drumul. Aţi văzut balenele.

   — Numai una, răspunse Bertram. Suntem bucuroşi ca nu s-au ivit toate.

   — Atunci sa urcăm acum până la zece metri şi sa ne urmam drumul, zise căpitanul.

   — George şi d-ta, doctore, puteţi rămâne aici, ca sa ne daţi de veste îndată ce s-or arata dihăniile.

   — Bine, domnule căpitan, deşi nu cred că ne vom mai întâlni odată cu ceata. De sigur că s-au cărat de mult.

   Farrow şi Rindow se înapoiară în turn, iar Hagen se duse în sala maşinilor. Numai Bertram şi George rămaseră în cămăruţa de la proră, dar reflectorul tot nu-l aprinseră. Când submarinul se înălţă, apa se mai lumină înaintea lor şi putură zări la mare depărtare umbrele balenelor. Nici una nu se mai apropia şi în timp ce „Dox"- ul străbătuse vreo 3000 metri, Farrow dădu comanda de ieşire la suprafaţa.

   Cât puteai cuprinde cu privirea nu se mai zărea nici o balenă. Numai la vreo patru kilometri depărtare văzură o dungă neagră la orizont.

   — E insula unde vrem sa acostam - zise Rindow. Dacă n-am avea neapărată nevoie de apă, aş propune să ne urmăm drumul, căci insulele acestea de pe aici sunt cam primejdioase, după cum prea bine ştii, domnule căpitan.

   — Ai dreptate, dragul meu, dar trebuie să ne oprim, căci nu ne mai ajunge apa de băut. Nu cred, însă, să întâlnim sălbateci pe aici, căci prea e izolată insula de toate celelalte.

   — Sălbateci ar putea locui totuşi acolo, domnule căpitan - interveni doctorul Bertram - deşi insula e socotită ca aparţinând grupului Kermadec şi nelocuită. Trebuie să fim cu băgare de seamă.

   Cu viteză mare submarinul se apropie de insulă. În curând camarazii o putură vedea cu ochiul liber şi când mai erau numai la o suta de metri, o cercetară cu ocheanele. Nici o fiinţa nu se zărea. Una din coaste era presărată cu stânci înalte, pe când cealaltă era toată împădurita. Părea să aibă un diametru de numai doi kilometri.

   — Să debarcăm pe ţărmul stâncos - propuse Farrow - acolo nu se pot ascunde sălbateci daca ar fi indivizi dintr-aceştia pe insulă. Afara de asta găsim aici apă de băut mai curând ca dincolo.

   — Domnule căpitan, eu totuşi cred că insula e locuită, zise deodată Rindow.

   — Vezi golfuleţul acela din faţa noastră? Colo pe ţărm e ceva ce nu poate fi făcut decât de mână omenească! Cred că e o undiţă.

   Toţi îşi îndreptară îndată ocheanele într-acolo şi doctorul exclamă:

   —  Ai dreptate, dragă Rindow, e o undiţă. Dar nu e dintr-aceia cum îşi fac sălbatecii, ci trebuie să aparţină unui alb. Poate dăm de vreun naufragiat pe aici.

   — Tot ce se poate, domnule doctor. Da, undiţa e făcută de un alb, căci şnurul e din sfoară obişnuită, albă. Să debarcăm aci. Domnule căpitan, sau să opresc vasul la oarecare distanţă de ţărm şi să dau drumul pe apă câtorva bărci?

   — Putem merge până la ţărm, Rindow, apa e destul de adâncă. Vor putea debarca toţi dacă ne va ameninţa vreo primejdie. Să acostăm la platoul acela mic.

   „Dox"-ul făcu un ocol şi după câteva minute se afla la locul indicat de căpitan. Puteau coborî de pe punte direct pe ţărm şi când George cobori primul, căpitanul îl strigă:

   — Ai grija, George, nu ştii încă cine locuieşte pe insula asta. Aşteaptă până vom coborî cu toţii! Voi lua vreo zece marinari, ca să cercetam insula.

   Petre, care nu-l lăsa niciodată singur pe George sărise şi el pe ţărm şi-l ajunse din urmă pe tânăr. Deoarece ştia că acesta e întotdeauna foarte înflăcărat şi ţine să fie întâiul la cercetări, îl rugă pe George să aştepte până ce căpitanul îşi va fi ales oamenii şi va veni cu ei pe uscat.

   Dar tânărul începu să se plictisească. Nu vroia să îndepărteze prea mult, însă curiozitatea nu-l lasă sa stea locului. Din creştetul stâncii de colo de sigur că se putea cuprinde cu privirea insula. Nu era nevoie să vie toţi colo sus, era de ajuns dacă se căţăra el singur. Strigă tatălui sau intenţia ce-o avea şi căpitanul vru să se împotrivească la început, dar când îl văzu pe Uriaş alături de fiul său, nu mai zise nimic.

   — Urcă-te împreună cu Petre, George, dar fi cu mare băgare de seamă! Noi vom aştepta aici jos până ne vei spune ce vezi acolo.

   George alergă îndată spre stânca în care se afla o scobitură adânca. De acolo trebuia să ducă o potecă în sus, îngăduindu-i să urce mai uşor. Aproape că nici nu-l luă în seamă pe Petre care-l urmase imediat.

   Dispăru repede în scobitura şi Uriaşul se luă după el. Când ajunse şi dânsul, îl văzu pe George stând ca înspăimântat la capătul trecătoarei. Privea într-o anumită direcţie, de parc-ar fi văzut ceva interesant acolo. Petre îl ajunse după câteva minute pe tânărul său stăpân, dar înainte sa poată rosti o vorbă, ramase şi el împietrit. De aici putea privi în jos spre o vâlcea foarte rodnică şi acoperita de flori. Deoparte se afla o colibă, în faţa căruia stătea un bătrân alb, cufundat în gânduri.

   La orice s-ar fi aşteptat George, numai la asta nu. Tocmai vroia să facă un semn la Petre sa coboare împreună în vale, când zărită un al doilea om, tot un alb, care venea din cealaltă parte a văii. Era mult mai tânăr ca cel din faţa colibei, purta o armă pe umăr şi părea sa fi vânat ceva.

   George aşteptă să vadă ce va face acest al doilea om. Nu ştia cu cine avea de-a face şi din atitudinea lor vroia să deducă dacă

erau duşmani sau niscai naufragiaţi.

   — Petre, aleargă înapoi la tata - şopti el Uriaşului - şi adu-l încoace! Voi aştepta până veniţi. Poate e mai bine dacă ne ivim cu toţii în acelaşi timp, colo, în luminiş.

   Petre porni în grabă îndărăt şi ajunse curând la căpitan, care-şi aştepta fiul pe ţărm. Alesese zece oameni care să-l însoţească. Văzându-l pe Petre venind în fugă, îi ieşi înainte împreună cu doctorul şi Rindow.

   Uriaşul îi linişti, povestind ce văzuseră. Farrow dădu repede câteva comenzi spre submarin, îi ruga pe Rindow să ia comanda pentru tot timpul lipsei sale, apoi îl urmă pe Uriaş, însoţit de doctorul şi de cei zece marinari.

   Când îi ajunseră pe George, acesta le vesti că al doilea alb se află în colibă, unde pregătea, probabil, prânzul. Nu părea să fie nici o primejdie pe aici.

   Căpitanul hotărî, deci, să coboare în vale şi paşi cu calm, alături de doctor, George şi Petre.

   Când bătrânul auzi paşi sări repede în sus. Scoase un strigat şi se holbă la străini. Imediat se ivi al doilea alb din colibă, dar când îi văzu pe străini chipul i se lumină şi exclama bucuros:

   — Tata, salvarea noastră sa apropie în sfârşit. Nu trebuie să-ţi fie teamă, sunt marinari care de sigur ca ne-au descoperit întâmplător aici.

   Căpitanul se apropiase, salută per cei doi pustnici şi-i întrebă dacă sunt naufragiaţi.

   — Da, domnule, suntem naufragiaţi, răspunse tânărul.

   — De şase ani tot aşteptăm ajutor, dar până acum nici un vas n-a venit aici, deşi stăteam adesea sus pe stâncă iscodind în larg.. Vreţi să ne luaţi şi pe noi, ca să ne lăsaţi pe urma în vreun port?

   — De ce nu! răspunse Farrow.

   — Sunteţi singurii naufragiaţi pe insula aceasta?

   — Da, domnule. Vasul nostru, o baleniera, ne-a lăsat în drum.

   — Probabil că marinarii s-au răsculat, în vreme ce eu şi tata ne aflam într-o barcă. Prinseserăm o balenă uriaşă, dar când ne apropiarăm cu barca de dihania moartă furăm atacaţi de alta balenă, care răsturnă barca noastră. Nădăjduiam că ne va veni în ajutor vasul nostru, „Queen Victoria", dar îl văzurăm deodată pornind în larg şi lăsându-ne singuri pe apă. Probabil că marinarii se gândiseră sa pună ei mâna pe prada preţioasa.. Ştiţi doar ce valoare are o balenă.

   — Da, ştiu. Şi aţi înotat spre insula asta, unde trăiţi singuri de atunci?

   — Întocmai, domnule. Tatăl meu era căpitanul şi proprietarul vasului „Queen Victoria" suntem de obârşie engleza.

   Căpitanul Farrow se prezintă. Cei doi nu auziseră încă de numele său, aşa că nici nu puteau şti că vrednicii marinari sunt căutaţi de englezi. Naufragiaţii se numeau Jack şi Tim Robber. Tim fusese prim-timonier pe vasul tatălui său.

   Dacă nu mă-nşel, am văzut acum câtva timp vasul „Queen Victoria" la Singapore, zise căpitanul Farrow.

   — Nu e o balenieră modernă de tot, care merge atât cu pânze cât şi cu forţa motrice?

   — Întocmai, domnule căpitan, strigă bătrânul Robber. Dea Domnul să-mi mai revăd odată vaporul!

   În faţa colibei se afla o masă simplă de lemn şi două bănci. Farrow, Bertram, George şi Petre luară loc şi căpitanul începu să-i ia la cercetare pe naufragiaţi.

   — De ce presupui că marinarii de pe vasul d-tale s-au răsculat, domnule Robber? Ai observat ceva înainte?

   — Da. Pe vasul meu era un timonier, care ceruse în două rânduri mâna fiicei mele. Acum zece ani m-am expatriat în America; locuiam în apropiere de San Francisco şi aveam noroc în meseria mea. Încetul cu-ncetul am strâns o avere frumuşică, m- am cumpărat o căsuţă şi pământ şi trăiam mulţumit alături de fiul şi fiica mea. Odată pe an plecam la vânătoare de balene şi luam cu mine pe fiul meu, iar fata rămânea singură acasă. Acum şase ani, când mă pregăteam să pornesc din nou, veni la mine timonierul secund şi-mi ceru mâna fiicei mele. I-am râs în nas, dar asta nu l-a descurajat şi peste trei zile şi-a repetat cererea. M-am necăjit şi l-am ameninţat cu concedierea dacă va mai veni cu asemenea propuneri prosteşti. Îmi aruncă o privire de ură; dar nu- i dădui nici o atenţie faptului, cu atât mai mult cu cât după două zile pornirăm la drum. În cursul călătoriei se vede că timonierul acesta i-a aţâţat pe marinari, căci numai aşa îmi pot lămuri ceea ce s-a petrecut. Toţi erau oameni de încredere, care au fost orbiţi probabil numai de făgăduielile de câştig ale timonierului. Astăzi vor fi crezând cu toţii, poate, că m-am înecat.

   — E posibil ca omul acesta - să fi luat în stăpânire vasul dv. domnule Robber. Deoarece l-am văzut la Singapore. Sau să-l fi vândut fiica d-tale?

   — Cu neputinţă! Asta n-ar face-o, mai ales că nu ştie în mod sigur că eu m-am înecat. Ea îl urăşte pe timonier, îi e scârbă chiar de el şi mi-a spus-o în repetate rânduri.

   — Cum îl cheamă? întrebă căpitanul.

   — William Hunter; e american.

   — Bine, domnule Robber, vă voi lua cu mine pe amândoi şi vă voi lăsa în primul port mai mare. Din nenorocire nu mă pot afişa nicăieri, căci sunt căutat de fostele Puteri aliate. Eşti şi d-ta Englez, dar cu toate astea îţi voi istorisi povestea mea.

   Şi Farrow îi vorbi de minunatul sau submarin şi de aventurile prin care trecuse. Când sfârşi, tatăl şi fiul îi strânseră mâna şi făgăduiră că nu-l vor trăda niciodată.

   II.

   UN VAS SUSPECT.

   FARROW LE MAI ISTORISI că zăriră în drumul lor încoace un cârd de balene. Ochii celor doi englezi străluciră, dar ramaseră tăcuţi şi când căpitanul îi întrebă ce aveau de gând să întreprindă pe uscat, bătrânul Robber răspunse:

   — Mai întâi îl vom căuta pe William Hunter acela şi-i vom lua înapoi vasul nostru. Dacă l-a vândut în vremea asta, voi dovedi autorităţilor ca mi-a fost furat. Abia după aceea ne vom înapoia în America.

   — Şi unde aveţi de gând să-l căutaţi pe Hunter, domnule Robber?

   — Nu spuneai că l-ai văzut la Singapore - adică vasul meu - domnule căpitan? Voi porni îndată într-acolo şi mă voi informa.

   — Ai destui bani ca să-ţi plăteşti călătoria asta? Din motive temeinice eu nu vă pot duce până acolo.

   — Ştiu, domnule căpitan, dar am păstrat portofelul, în care se află 5000 de dolari. Sper că suma aceasta îmi va ajunge deocamdată.

   — Fireşte, domnule Robber, răspunse căpitanul, râzând.

   — Dar ia spune-mi acum unde găsim apă de băut pe insula asta?

   — Jim, arată oamenilor izvorul! zise bătrânul.

   — Când vreţi să părăsiţi insula, domnule căpitan?

   — Îndată ce vom avea pe bord apă destulă. Ar fi bine să vă strângeţi de pe acum lucrurile.

   Deoarece bătrânul avea în portofel o fotografie a balenierei sale, o arătă lui Farrow care recunoscu imediat vasul şi-l încredinţă din nou că-l văzuse la Singapore. Rugă apoi pe cei doi naufragiaţi sa vie pe submarin, deoarece vor găsi acolo mâncare mai bună.

   Bătrânul care păruse la început un om doborât, căpătă deodată noi puteri. Păşi sprinten alături de căpitan şi zâmbi pe sub

mustaţă când acesta îi întreba de vârstă.

   — Sunt în etate de 60 ani, domnule căpitan, dar mă simt ca de 40. M-am căsătorit târziu, fiul meu e în etate de 30 ani, dar fiica mea n-are decât 24. Nădăjduiesc că ma voi ţine încă multă vreme de vechea mea meserie, pescuitul balenelor.

   În vreme ce vorbeau ajunseră la submarin unde marinarii erau ocupaţi de zor să umple tancurile cu apă de băut.

   Rindow vesti că într-o jumătate de ceas vor putea porni iar la drum şi întrebă pe căpitan ce direcţie vroia să ia.

   — În privinţa asta vom sta de vorbă la masa, dragă Rindow, nici eu nu ştiu încă unde îi vom duce pe oaspeţii noştri, răspunse Farrow. Primul port mai mare ar fi în Auckland în Noua Zeelandă, de unde cei doi domni ar putea merge apoi mai departe.

   Oaspeţii mâncară cu pofta şi când căpitanul le comunică după masă că are de gând să se îndrepte spre Auckland, Jack Robber răspunse repede:

   — Minunat, domnule căpitan, am acolo buni prieteni, care îmi vor ajuta poate. Când veţi ajunge în portul acela?

   — Încă în noaptea asta, domnilor. Ştiţi ca trebuie să fiu cu mare băgare de seamă ca vei pleca de pe vas cu bărcile. În nici un caz submarinul meu nu trebuie să fie văzut.

   Tim Robber, care ascultase în tăcere până acum, se adresă căpitanului:

   — Am o mare rugăminte la d-voastră, domnule căpitan şi m-aş bucura mult dacă mi-aţi împlini-o. Îmi îngăduiţi să rămân câtva timp pe vasul d-voastră? Poate că întâlnim în drum „Queen Victoria". Într-un port cred că l-am găsi mai greu.

   Căpitanul avusese de gând, de altfel, să se înapoieze la „Insula odihnei", dar văzând că i se oferă prilejul să vie în ajutorul unul om, se lăsa înduplecat şi zise către bătrânul Robber:

   — Ce părere ai d-ta despre asta? Ai avea şi d-ta poftă să rămâi câtva timp pe submarinul meu? Deocamdată n-am o ţintă anumită şi cu dragă inimă aş vrea să vă viu în ajutor.

   — Îţi mulţumesc din suflet pentru oferta d-tale domnule căpitan - răspunse bătrânul - dar as vrea să merg la Auckland. Dacă vreţi însă să-l ţineţi pe fiul meu pe bordul d-voastră, mi-ar fi foarte plăcut. Eu aş putea porni de pe uscat cercetările pentru găsirea vasului meu, în vreme ce d-voastră veţi face acelaşi lucru din apele astea. Sunt încredinţat că veţi găsi curând vasul meu dacă... stăpânii lui de acum n-au renunţat la pescuitul balenelor.

   — Nu cred asta, domnule Robber, căci când l-am văzut la Singapore era echipat pentru vânătoare. Te voi lăsa deci pe dumneata Ia Auckland, iar eu voi cutreiera câtva timp părţile astea ale Pacificului. Fireşte că nu va trebui să spui cine te-a salvat, altminteri îmi sar în spate francezii şi englezii.

   — Nu voi aminti de numele d-tale, domnule căpitan. Cum voi putea afla, însă, dacă ai avut vreun succes?

   — Da-mi adresa unui cunoscut al d-tale din Auckland şi-i voi transmite o radiotelegramă.

   — Bine, domnule căpitan, aşa rămâne. Probabil ca voi pleca eu singur la Singapore, mai întâii şi voi porni cercetări de acolo.

   După o jumătate de ceas căpitanul dădu comanda de plecare. Submarinul luă îndată direcţia spre sud şi deoarece Farrow vroia să ajungă încât din cursul nopţii la Auckland, dădu ordin să se pună în funcţiune compresoarele. Cu o iuţeală ameţitoare „Dox"- ul spintecă valurile şi alergă astfel ceas după ceas; spre seară, cu puţin înainte de a se lăsa întunericul, Rindow, care stătea în turn, la cârmă, exclamă deodată:

   — Se zăreşte un vapor, domnule căpitan. Să ne afundăm?

   Farrow duse ocheanul la ochi şi după ce privi şi el spre vapor,

se adresă lui Jack Robber:

   — Pare sa fie o balenieră - vrei să te uiţi şi d-ta? Te pomeneşti că o fi chiar vasul d-tale, adăugă el, zâmbind.

   Jack Robber privi câtva timp prin ochean la vaporul îndepărtat, apoi, fără să spuie un cuvânt dădu instrumentul fiului său, privindu-l însă ca năucit.

   — Ei, nu zici nimic, domnule Robber? făcu Farrow. Cunoşti poate vaporul acesta?

   — Domnule căpitan, cred că mă înşel. Nu poate să fie „Queen Victoria", căci atâta noroc nu pot avea. Tim, tu ce zici?

   — E încă prea departe, tată, dar trebuie să mărturisesc că seamănă mult cu vaporul nostru. Dar nu se poate... vedem năluci... toate balenierele se cam aseamănă între ele. Vrei sa te apropii, domnule căpitan, sau ţii să te fereşti de o întâlnire?

   — Mai bine m-aş feri, domnilor, căci dacă indivizii aceia au pe bord un post de radiotelegrafie, vor vesti în lumea întreagă că mau văzut aici. Urmarea ar fi că peste câteva ceasuri ne-am trezi cu distrugătoare în spate şi n-am mai putea cerceta cum trebuie. În orice caz aş dori să mă afund acum şi să urmăresc prin periscop vasul.

   Toţi părăsiră puntea şi peste câteva minute „Dox"-ul se lăsă la fund şi îşi urmă drumul la patru metri sub apă. Căpitanul nu înălţă imediat periscopul, ca să nu fie zărit de vaporul străin; vroia să se apropie mai întâi şi când ajunse la distanţă îndestulătoare înălţă

încet periscopul.

   La vreo trei sute de metri de ei venea cu viteză vasul celălalt. Jack Robber, care-l vedea bine acum, zise dezamăgită:

   — Nu e baleniera mea, domnule căpitan, dar cunosc bine pe proprietarul ei. E bătrânul căpitan Henricksen, un norvegian, cu care am stat adesea de vorbă la un păhărel.

   — Crezi că l-am putea striga fără să ne temem că vom fi trădaţi de el? întrebă Farrow.

   — De sigur, domnule căpitan. Dacă Henricksen mă va recunoaşte şi-l voi ruga să-mi vie în ajutor, nu va întreprinde nimic împotriva d-voastră. Nu ştiu însă ce părere au oamenii săi în privinţa asta.

   — De asta nu-mi pasă, căci n-ar putea povesti despre întâlnirea cu noi decât când vor ajunge într-un port oarecare. Rindow, dă comanda de ieşire la suprafaţa!

   Tocmai când Petre deschise capacul turnului se lăsă întunericul. Norvegianul nu zărise încă submarinul deoarece acesta n-avea luminile aprinse şi nu putea fi văzut nici acum. Farrow, însă, vedea lămurit înaintea sa. li spuse lui Rindow să facă un ocol şi se apropia de el pe la spate. Când fu la douăzeci de metri, puse pe Jack Robber să-l strige:

   — Ei, căpitane Henricksen, unde eşti?

   — Cine mă cheamă? se auzi un glas mirat.

   — Nu vad nici un vapor.

   — Stopează vasul, domnule căpitan, aici e Jack Robber... Aş dori să-ţi vorbesc.

   — Jack Robber e mort de mult! se auzi glasul puternic al căpitanului Henricksen.

   Un reflector mic se aprinse atunci şi lumină marca. Descoperi după câteva clipe submarinul şi dădu comanda de stopare a maşinilor.

   — Allo, domnule căpitan Henricksen! strigă acum şi Farrow. Vino te rog la parapet, căci aş vrea să-ţi comunic ceva. Nu suntem piraţi, cum bănuieşti, poate.

   — Ştiu pe cine am în faţa mea. Apropie-te cu vasul d-tale, căpitane Farrow, căci d-ta eşti doar. De mult doream să te cunosc personal.

   — lţi aduc cunoscuţi vechi, căpitane Henricksen, răspunse, râzând, Farrow.

   Dădu lui Rindow comanda să se apropie încet de vasul celălalt, care stopase cu totul şi când ajunse sări cu îndemânare peste parapet; se trezi faţă în faţă cu un adevărat uriaş, care-i întinse mâna, râzând. Marinarii norvegianului se apropiaseră şi ei, formând un semicerc în jurul celor, doi comandanţi.

   — Mă bucur din inimă să te cunosc personal, domnule căpitan Farrow, zise Henricksen.

   — Atunci sper că nu vei răspândi în lume vestea întâlnirii noastre, răspunse Farrow, râzând.

   — Mă crezi oare spion? făcu celălalt aproape supărat. Să n-ai nici o grija, noi ne bucuram chiar, când aflăm că ai scăpat de urmăritorii d-tale - dar ce spuneai de căpitanul Robber? Acesta s-a înecat doar cu prilejul unei vânători de balene.

   — Nu, domnule căpitan, el şi fiul său se afla pe bordul submarinului meu. Dacă vă aplecaţi peste parapet le puteţi strânge mâinile.

   Henricksen făcu întocmai şi deoarece reflectorul fusese stins, strigă în jos, spre submarin:

   — Allo, unde eşti, Jack Robber? E adevărat că trăiţi?

   — E adevărat! răspunse bătrânul englez şi se căţără pe puntea norvegianului, urmat de fiul său.

   Henricksen îl privi înmărmurit o clipă, apoi îl întinse amândouă mâinile şi strigă:

   — Nu, nu e nici o amăgire, te recunosc bine. Trebuie să fi trecut prin multe, Jack, căci te-ai schimbat grozav. A! Uite-l şi pe Tim. Vino sa te îmbrăţişez, flăcăule! Unde aţi fost atât amar de vreme?

   — Pe o insulă pustie, Knut. Am fost atacaţi de balene, care ne- au distrus barca în care ne aflam. Dar în loc ca oamenii mei să mă salveze, au luat-o Ia fugă şi m-au lăsat luptându-mă cu valurile împreună cu fiul meu. Bănuiesc că timonierul secund de fie atunci, William Hunter, a răsculat echipajul şi m-au lăsat în voia soartei. Am aflat de la domnul căpitan Farrow că „Queen Victoria" a mea mai brăzdează apele acestea şi face vânătoare de balene.

   — Aşa e, dragă Jack. Dar să mergem în cabina mea şi sa sărbătorim revederea la un păhărel de whisky şi d-ta, domnule căpitan Farrow. Ah, iată-l şi pe fiul d-tale, George, de care am auzit atâtea. Urcă-te tinere, vreau să-ţi strâng mâna şi d-tale.

   Henricksen era în culmea fericirii. Îşi duse oaspeţii în cabina sa şi porunci bucătarului să pregătească ceva bun.

   — Aşa dar, dragă Jack, lucrurile stau după cum urmează: William Hunter acela s-a înapoiat la San Francisco, aducând vestea că v-aţi înecat amândoi. Adăugă ca aţi fost scoşi din apă, dar că aţi murit după două ceasuri. Cu puţin înainte de a-ţi da sfârşitul, zicea el, l-ai fi rugat să poarte de grijă fiicei tale şi să ia el comanda vasului. Fiica ta a plâns, până l-au secat lacrimile, totuşi când Hunter a căutat s-o mângâie în felul lui, ea îi respinse, dar respectând ultima ta dorinţă i-a lăsat comanda vasului tău. Fireşte că individul acesta a lucrat mereu după metoda sa şi frumoasa ta „Queen Victoria" şi-a pierdut repede reputaţia printre ceilalţi baleniere. Nimeni nu mai vroia să aibă de-a face cu Hunter sau echipajul său, deşi toţi aveau bani din belşug.

   Acum vreo opt săptămâni fiica ta a dispărut fără urmă într-o bună zi. Hunter a răspândit zvonul că ă pornit să facă o călătorie, dar nimeni n-a mai văzut-o de atunci.

   — Ce, fiica mea a dispărut? strigă Jack Robber. Ah! Dacă pun mâna pe ticălosul acela de Hunter, îi arăt eu! Spune, Knut, când ai văzul ultima oară vasul meu şi unde a fost asta?

   — Cred că în momentul de faţă cutreieră apele acestea, Jack, după cum am aflat de curând. Se zice ca ar fi pe aici cârduri întregi de balene, ceea ce m-a făcut şi pe mine să pornesc încoace.

   — E adevărat, căpitane Henricksen, râse Farrow. Am văzut şi noi un astfel de cârd. Trebuie să se aţie la nord-vest de aici.

   — Atunci n-am fost greşit informat, răspunse norvegianul. Dar acum voi renunţa la balene şi-ţi pun la dispoziţie vasul meu, dragă Jack, ca sa dai de urma lui Hunter acela.

   — Îţi mulţumesc şi primesc cu dragă inimă, dragă Knut. Fiul meu vrea să rămâie însă pe submarinul căpitanului Farrow, care mi-a făgăduit şi el sprijinul său. Aş vrea să ştiu numai unde se află fiica mea. Crezi că e pe bordul lui „Queen Victoria"?

   — Probabil că se aflase acolo, dar acum nu cred să mai fie. Poate că Hunter a debarcat-o undeva.

   — Ticălosul! Crede că m-am înecat, dar voi apare ca răzbunător în faţa lui. Ce facem acum Knut?

   — Propun să pornim spre nord-est, în căutarea vasului tău. Hunter are numai 12 oameni şi cu ăştia sfârşim noi repede. „Dox"- ul căpitanului Farrow e mai rapid ca baleniera mea, aşa că va găsi vasul mal curând ca mine. În cazul acesta te-aş ruga să-mi dai o radiogramă, domnule căpitan. Să ne înţelegem asupra unul semn convenţional, ca să nu priceapă ordine.

   În clipa asta se ivi un marinar în cabină şi vesti că în depărtare se zăresc luminile unui vapor. Toţi urcară îndată pe punte, dar deşi aveau ocheane bune, nu putură recunoaşte ce fel de vas era.

   Mă voi apropia cu „Dox"-ul şi voi cerceta, zise Farrow.

   — Fiul d-tale mă va însoţi, domnule Robber. De va fi „Queen Victoria", vă voi da de ştire imediat.

   — Bine, domnule căpitan Farrow, vă voi urma cât voi putea

repede - zise Henricksen.

   După câteva minute submarinul spintecă cu repeziciune valurile, îndreptându-se spre vasul care se zărea în deportare. Nu mergea prea repede şi Farrow nădăjduia să-i ajungă într-un ceas.

   Se apropiau din nou de insulele Kermadec şi cât p-aci s-ajungă vasul dinaintea lor, când deodată acesta îşi stinse luminile şi dispăru fără urmă.

   — Că doar nu s-o fi scufundat, domnule căpitan, zise Tim Robber, care stătea şi el pe punte.

   De scufundat în nici un caz nu s-a scufundat, domnule Robber, dar cred că în faţa noastră, colo, se află câteva insuliţe. Poate că s-a dus spre una din ele, ca să rămâie peste noapte acolo. Într-o jumătate de ceas vom ajunge şi noi la locul unde a dispărut vasul.

   Submarinul îşi urmă drumul cu viteză redusă. Toţi stăteau liniştiţi pe punte şi observau apa dinaintea lor. Aşteptau în fiecare clipă să vadă ivindu-se o insulă, dar când răsări şi luna, învăluind în lumina marea, nu văzură pe tot cuprinsul ei nici un petec de pământ. Ajunseră la locul unde dispăruse vasul; de jur-împrejur era numai apă - nu se vedea nici o ascunzătoare unde să se fi putut piti vaporul.

   — Nu mai pricep nimic, zise căpitanul. Am văzut doar lămurit luminile, trebuie să fi fost un vas mare.

   Tată, poate că au vrut sa fie prevăzători, îşi dădu cu părerea George. Căpitanul a văzut desigur luminile vasului lui Henricksen şi a observat că a luat direcţia spre el. Atunci ca să se ferească de o întâlnire, a stins propriile sale lumini şi a luat alta direcţie.

   — Dar atunci tot trebuie să mai vedeţi vaporul, care nu poate să fie departe. Ce s-a întâmplat, Rindow, ai văzut ceva?

   — Mi s-a părut că a ţâşnit o flacăra colo la apus de noi, răspunse primul ofiţer. Poate că vasul a ancorat undeva prin locurile acelea.

   — Atunci trebuie să fie şi acolo insule, Rindow, zise căpitanul.

   — Aşa e, sunt însă cam mici şi nelocuite. Sa iau direcţia într- acolo?

   — Da, căci nu putem rămâne pe loc. Vasul dinaintea noastră sa făcut suspect şi cred că am dat de o urmă a lui „Queen Victoria".

   — Dar Hunter n-avea nevoie să stingă luminile - zise George - căci nu ştie încă despre cei doi Robber că mai sunt în viaţă.

   — Atunci o fi învârtind altceva pe aici, răspunse căpitanul. Vezi tu... insulele acelea mici din faţa noastră n-au fost încă cercetate toate, pentru că. nu poţi avea nici un folos. De sigur, că sunt acolo şi sălbatici şi cu aceştia Hunter, face afaceri. Le-o fi aducând mărfuri din oraş şi ia în schimb altceva. Poate că vinde şi... femei.

   — Domnule căpitan, te gândeşti la sora mea? strigă Tim Robber îngrozit.

   — Nu pot să ştiu nimic hotărât. Poate că o găsim pe sora dumitale pe aici undeva.

   — Poate ca a devenit zeiţa albă a vreunui trib.

   — Domnule căpitan, înaintea noastră se află câteva insuliţe care nu-s trecute pe harta de navigaţiei zise Rindow deodată, să le ocolesc? Poate că dăm fie vaporul acela.

   — Bine, fă şi aşa, dar ţine-te la distanţă.

   III.

   FLOAREA ALBA.

   SUBMARINUL ÎŞI URMĂ DRUMUL ÎNCET. Toţi stăteau pe punte, cu ocheanele îndreptate spre insuliţe. Rindow le ocoli la oarecare distanţă, dar nu găsiră nici urmă de vasul misterios.

   La mare depărtare, zăriră în sfârşit alte două insule, una mai mare şi alta mai mică. Rindow porni îndată spre ele şi încă înainte de a ajunge, marinarii putură să-şi dea seama că cea mai mare era împădurită, în vreme ce a doua era formată din stânci.

   Când Farrow ajunse cu „Dox"-ul la vreo cincizeci de metri de cea mai mare, văzu în faţa lui un golf destul de lat ca să îngăduie trecerea unei baleniere.

   — Dacă e destul de adânc, vom intra înăuntru, Rindow - zise Farrow către primul său ofiţer. Presupun că am descoperit aici o ascunzătoare. Ia să măsoare Petre adâncimea la capătul vasului.

   Ordinele fură executate. Uriaşul găsi o adâncime de zece metri şi nici direct la intrare nu era mai mică.

   Să încercăm, Rindow.

   — Nu cred ca apa să scadă mai încolo. Dar băgare de seamă!

   Căpitanul se duse şi el la capătul vasului, unde Petre se mai

îndeletnicea cu măsurarea adâncimii. Aceasta rămânea neschimbată şi după câteva clipe „Dox"-ul dispăruse înăuntru.

   Deodată se ivi în fata marinarilor un lac mic, închis de jur- împrejur de stânci. Rindow comandă imediat stoparea maşinilor şi arătă spre dreapta unde se zăreau, în lumina lunei, contururile unui vapor.

   — Sa acostăm la stânga, dragă Rindow. Şopti căpitanul către primul său ofiţer. Cred ca nu se afla nici un om pe bordul vaporului, dar trebuie să-l cercetăm mai întâii. Eu cu George, doctorul Bertram, Petre şi cinci marinari vom coborî şi cerceta împrejurimile. În vremea asta d-ta poţi părăsi lacul ca să vezi ce e cu baleniera lui Henricksen. Ar fi bine dacă ar veni şi el încoace.

   Marinarii fură repede traşi la sorţi şi când „Dox"-ul acostă la un platou de stâncă ce ieşea în afară, căpitanul cu oamenii săi coborâră cu grabă de pe vas.

   Tim Robber se alătură şi el, după ce Farrow le dădu arme.

   În timp ce căpitanul cerceta împrejurimile, submarinul ieşi înapoi afară din strâmtoare. Deodată George se opri şi îşi încordă auzul. Din depărtare auzea lămurit zgomote ciudate. Păreau sunete de tobă şi din când în când i se părea ca aude un strigăt slab.

   — Acolo trebuie să fie sălbateci, zise căpitanul încet. Poate că albii sunt acum la ei şi se sărbătoreşte primirea lor. Să mergem mai întâi la vapor şi să-l cercetăm. Domnul Robber va trebui sa ne spuie în primul rând dacă e într-adevăr „Queen Victoria", altminteri n-avem voie să dăm atacul.

   Se furişară încet înainte şi ajunseră curând în apropierea vaporului misterios. Abia aruncă o privire asupra lui, că Tim Robber strigă:

   — Domnule căpitan, e într-adevăr „Queen Victoria". Păcat că nu e tata aici, că şi-ar fi reluat imediat vasul.

   — Asta o poţi face şi d-ta, domnule Robber.

   — Ai fost prim-timonier pe el şi afară de asta eşti fiul proprietarului. Dacă nu întâlnim nici un om pe dânsul, îi vom scoate pur şi simplu de acolo şi vom ancora în larg, ca să-l ferim de primejdii. Atenţiune, fiţi liniştiţi, cred că sunt totuşi oameni pe vapor.

   Auzeau lămurit paşi, sus, pe punte. Rămăsese probabil o santinelă şi Farrow se gândea cum ar putea să o înlăture cât mai repede. Atunci se apropia Petre Uriaşul de el şi-l întrebă dacă să ia pe seama lui doborârea sentinelei.

   Căpitanul încuviinţă. Petre făcu un semn lui George, fără de care nu întreprindea niciodată nimic şi amândoi se furişară până la puntea de legătură cu uscatul, aşteptând acolo până ce sentinela, în mersul ei, se îndepărtă iarăşi. Se urcară apoi repede pe vapor şi se pitiră acolo îndărătul unui colac mare de frânghii. Sentinela trecu fără să bănuiască nimic şi deodată se prăbuşi la pământ. Uriaşul îl înhăţase de gât, lăsându-l în nesimţire.

   — Ei, Tom, ce s-a întâmplat? se auzi deodată un glas dinspre scara care ducea înlăuntrul vasului. M-ai chemat?

   În acelaş timp se ivi un al doilea bărbat, care-şi roti privirea în toate părţile. li mai strigă de două ori pe Tom, dar neprimind nici un răspuns, porni spre puntea de legătură cu uscatul, ca să coboare spre ţărm. Petre îl înhăţa şi pe el şi după câteva clipe zăcea întins lângă camaradul său.

   — Să mergem jos sa cercetăm vaporul, şopti George lui Petre.

   — N-ar fi mai nimerit să-l chemi pe domnul căpitan? E mai bine dacă suntem mai mulţi. Poate cu dorm acolo jos câţiva oameni şi numai Hunter ăla s-a dus pe uscat.

   — Ar dura prea mult, Petre, până sa vie tata. Noi amândoi suntem destul de voinici ca sa doborâm tot echipajul. Haide să isprăvim repede.

   Fără să aştepte răspuns, se repezi pe scară, aşa că Uriaşul trebui să-l urmeze. Tânărul aprinse îndată lampa de buzunar şi lumina cabinele la rând, dar nu dădu de nimeni. ln cabina căpitanului, se aflau pe masă câteva hârtii, pe care George le cercetă în grabă. Cu prilejul acesta îi atrase luarea-aminte o schiţă care nu putea reprezenta decât o insulă. O vâri în buzunar, apoi se înapoie sus, împreună cu Petre şi-l strigă încet pe tatăl său. Nu dură mult şi căpitanul ocupă vasul cu oamenii săi şi dădu îndată poruncă Să se puie în funcţiune motoarele şi să se dezlege odgoanele. Vroia să ducă vasul în siguranţă.

   Tim Robber stătea cu ochii scânteietori la cârmă şi conduse vasul spre ieşire.

   La oarecare depărtare de insulă, văzură luminile balenierei norvegiene, care se apropia acum cu băgare de seamă. Tim Robber aprinse şi el lămpile de poziţie. Curând cele două vase erau unul lângă altul şi căpitanul Robber puse piciorul, fericit pe vaporul său, drag.

   Tocmai acum îşi reveniră în simţiri cei doi prizonieri. Jack Robber recunoscu într-unşii pe doi foşti marinari ai săi pe care vroia să-i ia la rost imediat. Era şi Henricksen de faţă şi-i sfătui să le dea mai întâi o bătaie zdravănă.

   Cei doi săriră în sus, speriaţi, când recunoscură pe fostul lor căpitan, pe care-l credeau mort. Acesta îi privi sfredelitor, apoi întrebă:

   — Unde William Hunter?

   — S-a dus cu toţi oamenii pe uscat ca să-l viziteze pe căpetenia Yorik.

   — Ce vor de la el?

   — Nu ştiu, domnule căpitan, căci nu ne-a destăinuit nimic până acum. Eu şi cu Tom trebuia să rămânem totdeauna pe vapor.

   — Unde e fiica mea?

   Cei doi prizonieri nu răspunseră. Întrebându-i din nou şi neprimind răspuns nici de data asta, Robber făcu un semn fiului său şi zise:

   — Tim, îi vom spânzura colo sus; n-are nici un rost să ne pierdem vremea cu ei dacă nu vor să mărturisească nimic.

   Tim Robber încuviinţă din cap.

   — Da, tată - zise el apoi - ai dreptate. Am şi pregătit două funii trainice şi voi îndeplini cu plăcere porunca ta. Dacă însă cei doi ticăloşi ne-ar fi destăinuit ceva cu privire la sora mea, te-aş fi rugat să fii milos cu ei şi să-i laşi în plata Domnului.

   — Ia încearcă de-i întreabă şi tu, poate că ţie au să-ţi răspundă.

   — Îi voi întreba, dar abia când vor începe să se bălăbănească de funie. Mister Petre, n-ai vrea să-mi dai o mână de ajutor la treaba asta?

   Uriaşul se apropia repede, înhăţă pe unul din prizonieri şi-l aşeză în picioare. Într-o clipită Tim Robber îi trecu laţul în jurul gâtului şi celălalt capăt îl petrecu pe după o grindă. Pe urmă, după ce strânse bine funia, întrebă pe prizonieri:

   — Aşa dar, unde e sora mea? O singură dată te întreb şi dacă nu-mi răspunzi, s-a isprăvit cu tine.

   — William Hunter a răpit-o, domnule Robber, mărturisi individul. Credem că se află la sălbatecii ăştia de aici. Hunter e bun prieten cu căpetenia, îi aduce mereu fel de fel de mărfuri.

   — Aşa dar, zici că s-ar afla pe insulă. Bine, daca o găsim în viaţă atunci veţi fi liberi amândoi. Dar vă vom lăsa pe insula unde am trăit cu tata şase ani de zile. Poate veţi avea mai mult noroc şi vă veţi salva mai repede decât noi. Dacă n-o vom găsi însă pe sora mea ştiţi ce vă aşteaptă. Vă voi spânzura împreună cu toţi complicii voştri.

   Jack Robber încuviinţă cele spuse de fiul său, apoi puse să fie duşi în interiorul vasului cel doi prizonieri. Tatăl şi fiul cercetară tot vasul. Găsiră multe mărfuri destinate schimbului şi rămaseră încredinţaţi că William Hunter făcea negoţ cu diferite triburi şi părăsise cu totul negoţul cu balene.

   Farrow propuse ca cei doi Robber şi căpitanul Henricksen să-l însoţească pe submarinul său, deoarece mai vroia să debarce odată pe insulă; prima lovitură Ie izbutise şi poate aveau noroc acum sa puie mâna pe Hunter şi s-o elibereze pe fiica lui Robber.

   Toţi fură de aceiaşi părere şi în vreme ce balenierele rămaseră la oarecare depărtare de insulă. „Dox"-ul mai trecu odată prin strâmtoare, spre lac şi căpitanul Farrow debarcă cu zece marinari care aveau să-l însoţească prin desiş la lagărul sălbatecilor.

   De la locul unde ancorase „Queen Victoria", ducea prin pădure o potecă îngustă, pe care păşiră acum cu toţii. Căpitanul porni în frunte, cu revolverul în mână, urmat de George şi Petre.

   Poteca făcea multe cotituri şi după ce merseră timp îndelungat, văzură printre copaci şi tufe lumină şi cunoscură îndată două focuri mari de lagăr, în jurul cărora stăteau vreo doisprezece albi şi douăzeci de sălbateci. Păreau că puneau la cale o afacere, căci un sălbatec gros, care arăta să fie căpetenie şi se împotrivea mereu să primească condiţiile pe care i le punea albul, William Hunter.

   Albii aduseseră lucruri de tot soiul. Hunter scotea necontenit fel de fel de obiecte din doi saci desfăcuţi: stofe, mărgele, oglinzi şi chiar pălării. Sălbatecii priveau cu ochi lacomi obiectele, dar când Hunter spunea ceva, căpetenia clătina capul.

   Căpitanul Farrow înţelese situaţia dintr-o privire repede. Erau acolo douăzeci de sălbateci pe care i-ar fi putut învinge lesne, dar cei doisprezece albi nu erau deloc duşmani de dispreţuit. El cu însoţitorii săi erau numai şaptesprezece la număr şi s-ar fi iscat o luptă înverşunată dacă ar fi pornit cu arma în mână împotriva lor.

   De aceea dădu comanda să se pregătească granatele cu gaze; el însuşi purta două din aceste granate şi spuse lui George şi lui Petre s-arunce în acelaş timp cu el, pentru ca nici un potrivnic să nu scape.

   După câteva clipe minunatele granate şuierară prin aer. Albii şi sălbatecii duseră îndată mâna la arme, dar înainte să poată face vreo mişcare granatele explodară şi cei din jurul focurilor căzură la pământ.

   — Acum trebuie să aşteptăm o jumătate de ceas, zise căpitanul, adresându-se celor doi Robber şi lui Henricksen. După asta vom porni să cercetăm prin lagăr şi vom încerca să găsim şi femeile, căci aici nu le văd. De sigur că împreună cu ele va fi şi domnişoara Robber. Farrow ceru însoţitorilor săi sa vorbească încet deoarece era de părere ca mai puteau fi sălbateci în pădure. Aşteptară în linişte jumătate de ceas, până ce căpitanul dădu semnalul pornirii spre altar.

   Când ajunseră acolo nu găsiră decât pe oamenii leşinaţi din jurul focurilor. Deoarece nu se vedea nici un fel de colibe aici, Farrow fu încredinţat că adevăratul lagăr trebuie să afle în altă parte.

   Tocmai vroia să pornească mai departe, când deodată băgă de seamă lipsa lui George şi a lui Petre. Îi strigă pe nume, dar nu primi răspuns.

   Un simţimânt de frică îi cuprinse. Descoperise el o potecă ce ducea de la acest lagăr în mijlocul insulei, dar George şi Petre n- au putut apuca pe ea, altfel i-ar fi văzut.

   — Trebuie să pornim pe poteca asta - hotărî el în cele din urmă. Prizonierii noştri nu se trezesc până mâine seară.

   Spunând acestea intră pe potecă şi o luă la picior. După un sfert de ceas ajunse într-un lagăr presărat cu colibe, dar nu văzu

nici ţipenie de om acolo. Adăposturile erau goale.

   George şi Petre se îndepărtaseră puţin de lagăr, deoarece tânărul descoperise o potecă lăturalnică pe care vroia s-o cerceteze în treacăt. Deodată, dânsul avu impresia că se ivise ceva negru în faţa sa şi vroia să-l previe pe Uriaş.

   — Dar înainte ca să poată rosti o vorbă, fu înhăţat de numeroase mâini. Aceeaşi soartă o avu şi Petre; după câteva minute zăcea legat şi cu căluş în gură alături de tânărul său stăpân.

   Cei doi camarazi fură ridicaţi apoi pe sus şi misterioşii duşmani se îndepărtară cu paşi repezi. Nu se îndreptară însă spre lagărul unde se aflau colibele, ci spre ţărmul unde stăteau pregătite trei kanu-uri lungi.

   Doi sălbateci alergară însă în lagărul femeilor şi le preveni. În câteva minute, lagărul fu pustiu, deoarece fugiseră într-un desiş de nepătruns.

   Patru sălbateci urcară într-un kanu cu cei doi prizonieri leşinaţi şi vâsliră repede. Ţinta lor era insula cea mai apropiată, care era foarte stâncoasă şi de aceea nu fusese cercetată de căpitanul Farrow.

   Când sălbatecii debarcară, îi ridicară din nou pe sus pe George şi Petre şi-i duseră pe poteci stâncoase, până ajunseră într-o trecătoare, ai cărei pereţi erau atât de drepţi încât nici un om nu s-ar ti putut căţăra pe ei. În fund se afla o peşteră, în faţa căreia sălbatecii îi lăsară jos pe prizonieri.

   George şi Petre îşi reveniră în simţiri, dar căluşurile îi împiedecau să ţipe. Unul din sălbateci îi mai strigă ceva într-o englezească stricată, din care George nu înţelese decât cuvintele: „floare albă". Apoi sălbatecii se făcură nevăzuţi. George observase că fuseseră cuprinşi de oarecare spaimă, când intraseră în trecătoarea aceasta.

   Cu ajutorul lui Petre încercă să-şi slăbească legăturile de la mâini, ceea ce izbuti şi în curând avea mâinile libere; nu trecu mult şi erau amândoi cu totul liberi.

   —  Aş dori să ştiu unde ne-au târât sălbatecii aceştia - zise tânărul. Îmi fac impresia că vor să ne jertfească. Poate ca sălăşluieşte aici vreo fiară.

   — Domnule George, sălbatecii nici nu s-au gândit sa ne ia armele. Dacă se afla într-adevăr o fiara pe aici o vom împuşca. Mai am şi o granata cu gaze la mine.

   — Minunat, dragă Petre, atunci nu avem de ce ne mai teme. Tata va observa lipsa mea şi va pune totul în mişcară ca să ne găsească. Ia să-ncercăm, nu gătim vreo ieşire de aici.

   Abia făcură câţiva paşi, că auziră un ţipăt de spaimă îndărătul lor. Duseră repede mâinile la arme, dar când se întoarseră brusc, se treziră faţă în faţă cu o tânără fată, care îi privi cu mirare.

   George îşi recăpătă cel dintâi sângele rece şi zise:

   — Ah, Petre, cred că am găsit-o pe domnişoara Robber, pe care o căutăm.

   — M-aţi căutat, domnilor? întrebă fata.

   — E drept că mă numesc Robber, dar cum se face de mă cunoaşteţi?

   George îşi spuse numele. Bucuroasă, fata se apropia şi întinse mâna.

   — Am auzit multe despre d-ta şi tatăl d-tale, domnule Farrow, dar te rog să-mi răspunzi mal întâi la întrebarea cum ai ajuns să mă cauţi aici. Sunt socotită drept sfântă, oamenii mă numesc „floarea albă" şi mi se aduce tot ce poftesc, numai ca să nu-mi pierd buna dispoziţie. Dacă fac o mutră întunecată, sălbatecii se întristează. Dacă râd, însă, atunci se bucură şi cântă. Vin aici din trei în trei zile.

   — Domnişoară Robber, trebuie să-ţi vestesc ceva care te va bucura mult. Crezi desigur, că tatăl şi fratele d-tale s-au înecat...

   — Domnule Farrow, spune repede te rog: trăiesc amândoi? îl întrerupse fata.

   — Da, domnişoară, trăiesc şi sunt aproape. Am recucerit „Queen Victoria" şi l-am luat prizonier pe Wlliam Hunter. Numai pe d-ta nu te-am putut găsi. În întunericul nopţii sălbatecii m-au atacat şi pe mine şi pe însoţitorul meu şi ne-au adus aici. Poate îmi poţi spune ce vor să facă acum cu noi?

   — Ah, domnule Farrow, sălbatecii aceştia au fost întotdeauna buni cu mine. poate că vor să-mi aducă o jertfă. Aţi avut noroc că v-au adus la mine. la „floarea albă". Când vor veni mâine sălbatecii, voi face în aşa fel, ca şi cum m-ar fi bucurat jertfa aceasta.

   — Căci de aici nu puteţi fugi, am încercat şi eu zadarnic în câteva rânduri. Numai sălbatecii cunosc intrarea tăinuită spre această trecătoare.

   — William Hunter a fost vreodată pe aici, domnişoară Robber? întrebă George.

   — Nu, slavă Domnului! Sălbatecii nu i-ar îngădui, căci trecătoarea asta e sfântă pentru ei.

   — Cum ai ajuns pe insula asta domnişoară? Am întâlnit în drum un căpitan cu numele de Henricksen, care ne-a înştiinţat despre dispariţia d-tale. Tatăl d-tale e foarte îngrijorat.

   IV.

   ÎN CAPCANĂ.

   - VINO TE ROG CU MINE ÎN PEŞTERA MEA, domnule Farrow. Acolo putem sta de vorbă mai bine. Îţi voi povesti prin câte am trecut de când am aflat de moartea fetei. Credeam mereu că Hunter spune adevărul, până mi-am dat seamă - prea târziu, din păcate, că mă minte.

   George şi Petre o urmară şi peste câteva clipe şedeau cu toţii în peşteră, dar în aşa fel incit sa poată cuprinde cu privirea trecătoare, luminata de lună.

   — Într-o zi - începu fata - William Hunter se înapoie la San Francisco şi îmi vesti moartea tatălui şi a fratelui meu. Spunea că au fost atacaţi de o balenă, care sfărâmă barca în care se aflau, aşa fel că se înecară amândoi. Izbuti să-l pescuiască pe tata, dar curând după aceea îşi dădu sfârşitul. Cu puţin înainte de moarta l- ar fi rugat să se îngrijească de mine, luându-mă de soţie şi să păstreze pentru el „Queen Victoria".

   La început nu ştiam ce să fac. În cele din urmă am predat lui Hunter vasul, care făcu diferite călătorii cu el. Se înapoia însă întotdeauna cu buzunarele goale, spunând că n-a avut noroc la pescuit şi eu începui să mă gândesc să aleg pe altcineva, care sar fi îngrijit mai mult de interesele mele.

   Înainte de ultima sa călătorie Hunter veni la mine şi-mi apuse că avea dovezi sigure că tatăl meu trăieşte. Îmi ceru să fac împreună cu el călătoria, ca să mă încredinţez singură de lucrul acesta.

   Acum opt săptămâni am pornit la drum şi am ajuns cu bine în Oceanul Pacific. Hunter debarcă pe o insulă singuratică şi se duse s-o cerceteze numai cu oamenii săi. Se întoarse abia către seară şi-mi povesti că descoperise o colibă, în care se părea că locuieşte un alb - şi ţinu să mă ducă îndată acolo. La început m-am împotrivit să merg singură cu el prin întuneric; dar deoarece aveam la mine un revolver, m-am lăsat convinsă. Ajunserăm într- un lagăr părăsit şi înainte să-mi dau bine seama unde mă aflu, mă simţii înhăţată ţi legată. Hunter stătea lângă mine şi râdea. Mă predase sălbatecilor. Credeam că soarta îmi e pecetluită, dar în curând văzui că eram tratată ca o sfântă. După ce Hunter plecă, fui adusă pe insula asta, unde am trăit până azi o viaţă foarte plăcută. Am mâncare bună şi sălbatecii nici nu se ating de mine. Sarcina mea e să le zâmbesc prietenos; să-i vezi atunci cum se bucură ca nişte copii. Din păcate nu cunosc limba lor, altminteri i- aş fi rugat de mult să-mi redea libertatea. Lui Hunter i-am jurat însă răzbunare şi cred că voi avea prilejul în curând să-i arunc în faţă dispreţul meu.

   — În curând va veni şi clipa aceasta, domnişoară Robber, zise George, căci nădăjduiesc că vom pleca de aici în zorii zilei. Dacă nu vom găsi ieşirea, atunci mă va căută tatăl meu. Va găsi el mijloace să-l silească pe căpetenie să-i spună unde mă aflu.

   Până se lumină de ziuă stătură de vorbă în peşteră. Când se făcu lumină afară, domnişoara Robber zise:

   — Acum trebuie să vă ascundeţi în peşteră, domnilor, căci în curând vor veni doi sălbateci să-mi aducă mâncarea.

   George şi Petre se duseră până în fundul peşterii unde rămaseră în aşteptare. După câteva minute numai văzură de după o stâncă ivindu-se doi sălbateci, care se apropiară încet de peşteră şi puseră jos în faţa ei un fel de coş. Apoi se înapoiară repede, fără să întoarcă măcar capul. Tânăra fată râse.

   — Au văzut că lipesc cei doi albi, domnule Farrow - zise ea - şi şi-au zis că i-am luat în puterea mea. Oare va face plăcere, sa mâncăm acum ceva. În coş sunt fructe minunate şi peşti prăjiţi.

   Fireşte că cei dai oaspeţi nu refuzară şi în curând coşul se goli. George luase bine seama pe unde dispăruseră sălbateci şi ceru fetei şi lui Petre să-l urmeze.

   Curând ajunseră la locul de unde se iviseră sălbatecii. Îndărătul unei stânci ieşite în afară se afla o alta bucată de stancă, închizând o trecătoare largă de numai jumătate de metru. Era cu neputinţa ca sa îndepărteze blocul acesta. Îşi sleiră puterile amândoi.

   Deodată Petre scoase o fluierătură, se aplecă şi împinse dedesubtul blocului de stâncă un al doilea, mai mic. Se ivi o deschizătură, destul de mare ca să îngăduie trecerea unui om printr-însa.

   — Bravo, Petre! exclamă tânărul. Nu mi-aş fi închipuit că uşa e colo jos. Mă voi strecura eu înainte ca să văd dacă nu e vreo sentinelă afară. Să mă urmezi numai când te voi chema.

   Petre încuviinţă. Îi lăsa pe George să facă precum vroia şi rămase în aşteptare. Dar când văzu că timpul trece fără ca tânărul să dea vreun semn de viaţă, fu cuprins de îngrijorare. Spuse domnişoarei Robber să-l aştepte şi se strecură şi el prin trecătoarea îngustă.

   Abia străbătu insă patru metri că pământul începu să-i fugă de sub picioare şi se prăbuşi într-o prăpastie. Căzu pe moale şi anume pe un om: pe George, care se rostogolise înaintea Lui şi care tocmai se trezea din leşin. Tânărul căzuse în cap şi acum simţea dureri îngrozitoare.

   Se găseau într-un soi de groapă, lungă de cinci metri şi lată de patru, care n-avea nici o ieşire.

   De jur-împrejur se înălţau pereţi drepţi, pe care nu te puteai căţăra.

   Am căzut într-o cursă, domnule George, zise Uriaşul.

   — Ar mai lipsi ca domnişoara Robber să-şi piardă răbdarea aşteptând şi să ne pomenim cu ea aici jos. De ieşit nu mai ieşim căci se pare c-am nimerit în vatra unui crater stins.

   — Aşa m-am gândit şi eu, Petre. Ia stai, mi se pare că vine şi domnişoara Robber! S-o prindem în braţe, ce să nu-i se întâmple ceva. A! Petre, uite că vine!

   Un ţipăt uşor răsună deasupra lor. Uriaşul întinse mâinile şi o prinse pe fată.

   — Ce e asta domnule Farrow? întrebă ea, năucă. Unde ne aflăm? Nu mai putem ieşi de aici?

   — Nu prea cred, domnişoară. Se pare că am căzut într-o capcană.

   Tânărul aprinse lampa de buzunar şi plimbă lumina în juru-i. Deodată scoase o exclamaţie de bucurie. In ungherul din fund era o gaură îngustă, prin care s-ar fi putut strecura poate. Nu ştia unde duce, dar mai bine era să caute ieşirea acolo decât să încerce s-ajungă sus.

   George se lăsă în genunchi şi lumină în gang, apoi se târî înainte, încet de tot, căci era foarte strâmt locul.

   După ce trecu de o cotitură, văzu înaintea sa lumina zilei. Răsuflând uşurat se opri câteva clipe apoi porni mai departe şi ajunse în cele din urmă la capătul gangului. În faţa lui se întindea marea şi dedesubtul lui, în adâncime, văzu o trecătoare unde care forfoteau sălbateci. Încoace fugiseră deci femeile şi copiii, când tatăl său cerceta cealaltă insulă.

   George se afla acum pe un mic platou de stâncă, la vreo douăzeci de metri deasupra sălbatecilor. Ar fi putut să coboare de aici, căci ieşiturile stâncii formau ca un fel de trepte.

   — Dar atunci ar fi căzut în mâinile sălbatecilor, printre care se aflau vreo zece bărbaţi. Singura posibilitate era să se urce şi mai sus şi sa caute acolo un drum pe unde să poată fugi.

   Mai întâi trebuia să se înapoieze Ia Petre şi domnişoara Robber, ca să le dea de veste. Micul platou îi îngăduia să se întoarcă şi peste câteva clipe dispăru iar în gangul pe care-l străbătu acum mai lesne.

   Ajungând la tovarăşii săi le povesti cum stau lucrurile şi Petre dispăru cel dintâi în gang, urmat de tânăra fată şi de George.

   Deoarece platoul era prea mic ca să încapă toţi pe el. Uriaşul trebui să se caţere îndată mai sus. Mai erau zece metri până la pisc şi după zece minute numai îl atinse. Domnişoara Robber ieşi pe platou şi ea; George îi ceru să urce, iar el o urmă imediat, ca s- o sprijine la caz de nevoie.

   Ajunseră în sfârşit în vârf şi Petre îi trase spre el. Răsuflând uşurat îşi rotiră privirile în toate părţile. Vedeau a doua insulă unde ancorau cele două vase şi mai vedeau submarinul în micul lac al insulei.

   Spre nord mai descoperiră o insuliţă, care era însă atât de îndepărtată încât malurile ei se vedeau nelămurit.

   — Domnule George, dac-am putea ajunge jos suntem salvaţii zise deodată Petre.

   — Vezi colo cele două Kanu-uri? Dacă izbutim să ne îmbarcăm în ele, sălbatecii nu ne-ar mai putea ajunge. Ah, tatăl d-tale a pus marinarii să ducă pe submarin prizonierii albi, probabil ca vrea săi transporte pe „Queen Victoria". Se trezesc doar abia la noapte.

   George încercă să se facă observat prin semne, dar depărtarea era prea mare.

   Porniră în drum pe coama stâncii, zăriră deodată dedesubtul lor trecătoarea „floarei albe" şi văzură acolo mulţi sălbateci, care cercetau de zor peştera şi crăpăturile stâncilor. Probabil că observaseră lipsa „floarei albe" şi nu ştiau unde ar putea fi.

   Tot înaintând de-a lungul crestei, George găsi un loc potrivit pe unde se putea cobori.

   Petre îşi dădu drumul cel dintâi şi ajunse cu bine pe ţărm. Când însă ceilalţi doi ajunseră la jumătatea drumului. Uriaşul scoase deodată un strigăt. George nu se putea întoarce, astfel că nu putea observa că cinci sălbateci se iviseră pe neaşteptate şi-l înhăţară pe Petre. Acesta mai putuse scoate strigătul, apoi gura îi

fu închisă de un căluş.

   George se opri şi când fu în stare s-arunce o privire în jos, nu mai văzu nici un sălbatec şi nici pe Uriaş.

   Urmă să coboare şi atinse ţărmul în acelaş timp cu tânăra fată, dar cum puse piciorul pe pământ, fu înhăţat pe la spate şi trântit jos. Lui nu-i puseră căluş sălbatecii, dar îl legară atât de vârtos în cât nu putea face nici o mişcare.

   Înmărmurită de groază, domnişoara Robber se aştepta ca sălbatecii să se năpustească şi asupra ei. Când aceştia văzură însă chipul ei înspăimântat, căzură la pământ şi murmurară cuvinte neînţelese. Un sălbatec înalt sări în sus, scoase un cuţit mare şi vru să-l împlânte în trupul lui George. Fata ţipă de groază, ceea ce-l făcu pe sălbatec să renunţe la gândul său. Ea se apropia de el, îi luă cuţitul din mână, se aplecă deasupra lui George, îi tăia funiile şi-i zise repede:

   — Domnule Farrow, adresează-mi câteva cuvinte cu glas tare şi voi începe să râd şi urmarea va fi că sălbatecii se vor linişti.

   Tânărul se ridică repede, se înclină în faţa fetei şi strigă:

   — Banda asta ar merita sa fie spânzurată.

   Domnişoara Robber se prefăcu că se bucură tare şi izbucni în râs. Sălbatecii săriră îndată în picioare şi se porniră să joace ca nebunii.

   Ea mai ţinea cuţitul în mână şi-l căuta acum pe Petre care se află îndărătul unei stânci şi-i tăia şi lui legăturile şi-i scoase căluşul.

   După aceia toţi trei fură duşi de sălbateci în jurul stâncilor şi se văzură deodată în trecătoarea unde se aflau femeile şi copiii sălbatecilor. Aproape toţi se aruncară la pământ când o văzură venind pe „Floarea albă" şi nici nu luară în seamă pe cei doi Albi. În fundul văii se afla o colibă mare, spre care fu dusă domnişoara Robber. George şi Petre rămaseră în faţa colibei, când ea dispăru înăuntru.

   — Domnule Farrow - se auzi deodată din coliba - înainte de a se înnopta nu putem întreprinde nimic. Sălbatecii păzesc acum cu mare băgare de seamă - ei au văzut că eu nu vreau moartea voastră, aşa că nu vă vor face nici un rău. La noapte va trebui să încercăm să ajungem Ia unul din Kanu-urile acelea, ca să putem fugi repede la vasele care ancorează la ţărmul insulei.

   — Ah, îmi pâre ca vine tata! exclamă George în aceeaşi clipa. Vad că sălbatecii devin neliniştiţi şi se dau înapoi.

   — E de ajuns sa strigăm de câteva ori ca sa afle căpitanul unde suntem, zise Petre.

   — Dar nu e sigur ca e chiar tatăl d-tale. Voi încerca sa ma târăsc până la intrarea văii.

   Petre făcu precum spusese, când ajunse însă aproape de intrare, cinci sălbateci i se aşezară în faţă ameninţători. Atunci domnişoara Robber striga în gura mare şi indivizii se dădură îndată în urma, lăsându-l în pace pe Uriaş. Acesta ajunse la intrarea acoperită şi privi prin câteva crăpături. Pe mare, la o sută de metri de el numai trecea... un distrugător francez.

   Petre se cutremură. Alergă repede înapoi la George şi vesti descoperirea. Tânărul îl linişti spunându-i că cele două baleniere erau o pavăză pentru submarinul lor, împotriva vasului duşman.

   V.

   PRIZONIERI LA FRANCEZI.

   NU TRECU ÎNSĂ NICI UN CEAS de la ivirea distrugătorului francez, când sălbatecii părură iar înspăimântaţi şi se retraseră de la intrare. George merse el însuşi într-acolo de data asta şi văzu cu groază, afară pe ţărm, vreo douăzeci de marinari francezi care primeau tocmai ordine de la un comandant. Urmarea fu că se împrăştiară pe insulă părând că vor s-o cerceteze cu deamănuntul. Comandantul rămase în apropierea intrării şi vorbi cu un ofiţer. George putea auzi aproape fiecare cuvânt.

   — Cele două vase îmi par foarte suspecte, zicea tocmai comandantul.

   — Sunt două baleniere care au făcut escală aici, dar povestirile căpitanului Robber par atât de necrezut, încât presupun ca stă în legătură cu vestitul căpitan Farrow. Se spune doar că submarinul său a fost văzut de curând prin apele acestea.

   Dar am cercetat cu amănunţime cealaltă insulă şi nu i-am găsit decât pe sălbateci, domnule comandant. Probabil că s-au îmbătat cu vreo băutură tare şi au căzut în nesimţire. Ciudat e numai faptul că şi marinarii albi - fiind răsculaţi - sunt şi ei ameţiţi. Căpitanul Robber a refuzat ajutorul meu şi susţine că prietenul său, norvegianul, îl va ajuta. Vrea să-l predea el însuşi pe prizonieri.

   În clipa aceasta se întâmplă ca domnişoarei Robber îi veni să strănute cu putere. Cel doi ofiţeri priviră imediat în sus şi comandantul zise, arătând spre intrarea tăinuită:

   — Aici în spate trebuie să fi fost, domnule locotenent. Cheamă repede câţiva oameni încoace. Cred că vom descoperi ceva. Vezi, peretele acesta pare să fie artificial.

   Locotenentul strigă ceva spre ţărm. Imediat veniră vreo zece marinari care, la ordinul comandantului lor se apucară să îndepărteze blocurile de stâncă pe care sălbatecii le aşezaseră în faţa intrării. George alergă spre colibă şi dispăru într-unsa, împreună cu Petre.

   Nu trecu mult şi marinarii pătrunseră în trecătoare. Sălbatecii se retraseră într-un colt şi se ghemuiră acolo la pământ. George şi Petre însă ieşiră repede din colibă şi-l salutară pe comandant prefăcându-se bucuroşi.

   — Aţi venii la timp, domnule comandant, zise George în franţuzeşti. Am fost trimişi de căpitanul Robber al nostru să-i căutam fiica, pe care am şi găsit-o chiar aici - dar sălbatecii au vrut să ne împiedice să părăsim insula.

   — Şi unde se afla domnişoara, Robber? întrebă comandantul, bănuitor.

   — Aici sunt, domnule.

   Tânăra fata ieşi din colibă şi privi zâmbitoare la comandaţii. Acesta o salută milităreşte şi întorcându-se iar spre George, zise:

   — Faci parte aşa dar din echipajul balenierei „Queen Victoria"? Îmi dai voie să vă întreb de numele d-tale?

   — Domnule comandant, ne aflăm aici pe teritoriu englez, aşa că nu poţi să-mi impui să-ţi răspund. Numele meu n-are nici o legătură cu chestia asta şi nici eu nu ţin să-l cunosc pe al dv.

   Comandantul rămase cam surprins. Îi privi acum şi pe Uriaş, apoi zise:

   — Te înşeli domnule, dacă crezi că te afli pe teritoriu englez. Insulele acestea nu-s trecute încă pe hărţile marine şi de aceea le iau eu cum în stăpânire, ca francez. Sau ai şi făcut-o, poate, d-ta... ca german?

   — Din păcate, nu încă, răspunse George, fără să bănuiască ce cursă îi întindea căpitanul.

   — Recunoşti deci că eşti German? întrebă comandantul.

   — Da, răspunse tânărul. Acum v-aş ruga numai să ne lăsaţi să plecăm de aici, deoarece căpitanul meu doreşte să-şi revadă cât mai curând fiica. Cred că n-aveţi nimic împotrivă.

   — Ba am, domnule, căci mai întâi Trebuie să ştiu cine eşti. Bănuiesc că ai fi fiul căpitanului Farrow.

   George izbucni în râs:

   — Îmi pare rău, domnule, că trebuie să-ţi procur o dezamăgire, căci tatăl meu nu e căpitan.

   — Aş dori să-ţi văd hârtiile. Dacă d-ta şt tovarăşul d-tale n-aveţi acte la dv., voi fi nevoit să vă arestez. Susţin că faceţi parte din

echipajul căpitanului Farrow. Poţi dovedi contrariul?

   — Cum să vă dovedesc asta, domnule comandant? Dacă vreţi să mă arestaţi, n-aveţi decât, dar înainte de a o face, va rog s-o duceţi pe domnişoara la tatăl ei, care o aşteaptă cu inima îndurerată.

   — Se va face, răspunse comandantul. Domnule locotenent, aceşti doi oameni sunt prizonierii d-tale şi-mi răspunzi de ei. Dacă se va dovedi că am făcut o greşeală, mă voi scuza faţă de dv.

   — Nu va fi nevoie, domnule comandant, căci vă mărturisesc singur că sunt fiul căpitanului Farrow, zise George. N-am făptuit altă crimă decât aceea de a fi luat parte la călătoriile tatălui meu, aşa că nu pot fi adus în faţa nici unui tribunal.

   — Asta las-o pe seama noastră, domnule Farrow. Mă bucur însă că ai spus adevărul şi astfel te vei bucura pe bord de mai multă libertate decât ceilalţi prizonieri. Până te voi preda, vei fi... oaspetele meu.

   — Mă bizui pe cuvântul dv., domnule comandant, dar vă cer să mi-l lăsaţi pe însoţitorul meu pentru serviciul meu personal.

   — Îţi încuviinţez şi această dorinţă.

   — Aşa, domnule locotenent, cred că putem pleca acum. Mai întâii s-o duci pe domnişoara la tatăl ei şi vesteşte-l că l-ai arestat pe fiul căpitanului Farrow.

   După un sfert de ceas, George şi Petre se aflau pe bordul distrugătorului, care porni imediat spre Australia. Insulele piereau din ce în ce la orizont şi tânărul se simţi cuprins de un simţământ de tristeţe când nu mai zări submarinul lor.

   Se bucura de libertate deplină pe distrugător şi era mereu împreună cu Petre. Comandantul tocmai plecase de lingă ei, când Uriaşul şopti repede tânărului său stăpân:

   — Domnule George, am un plan foarte bun. Desigur că tatăl dumitale urmăreşte în taină distrugătorul, astfel că n-ar fi nevoie decât să cădem încet peste bord, ca nimeni să nu bage de seamă. E drept ca sunt mulţi rechini pe aici, dar asta nu face nimic. Am cercetat ferestruica de la cabina noastră şi am izbutit s-o deschid, deşi era închisă bine pe dinafară. Când s-o înnopta, mergem să ne culcăm mai de vreme şi. ne facem nevăzuţi prin ferestruică. Ce părere ai de planul meu?

   — Bine, Petre, aşa vom face. Ah! Comandantul se înapoiază. De sigur că vrea să cineze cu mine.

   Amabil, cum sunt toţi Francezii, căpitanul se apropia de George şi-l invită la masa ofiţerilor. Jos, în sala de mâncare, fu prezentat ofiţerilor şi fu nevoit să povestească din aventurile sale. Cam pe la

ora nouă, când se sfârşi masa, George îşi luă rămas-bun, spunând că vinul îl cam ameţise şi simţea nevoia să se culce.

   În cabină dădu de Petre care se prefăcea că doarme în hamacul său. Fără să schimbe o vorbă, cu el, George se culcă şi ascultă cu încordare până se potoliră sus zgomote! E şi nu se mai auzeau decât paşii sentinelelor.

   Atunci se sculă şi atinse braţul lui Petre. Acesta aşteptase de mult semnalul şi se furişă până la ferestruică, pe care o trase încetişor înăuntru. Era destul de mare ca sa se poată strecura printr-însa şi Uriaşul făcu cel dintâi treaba asta.

   După câteva minute se aflau amândoi în apă, îndepărtându-se tot mal mult de distrugător, care spinteca valurile cu repeziciune. Petre ţinea în mână lampa lui de buzunar şi începu să dea semnale în direcţia de unde veniseră.

   Şi... minune! La o mică depărtare semnalele fură repetate, iar după câteva minute „Dox"-ul spintecă apa ca o săgeată, oprind brusc lângă cei doi înotători. După alte câteva minute George îl îmbrăţişă pe tatăl său, mulţumindu-l pentru că-l salvase atât de repede.

   — Ce s-a făcut cu căpitanul Robber, tată? întrebă el, după ce-şi schimbă hainele. A luat prizonierii cu el, ca să-i predea autorităţilor?

   — Da; pe William Hunter l-a pedepsit însă el însuşi. L-a osândit să primească o sută de lovituri pe care să i le dea singur, la intervale anumite. Douăzeci şi cinci a şi primit şi Trebuie să mărturisesc deschis că în cazul de faţă pedeapsa cu bătaia e la locul ei.

   — Şi ce a spus când şi-a revăzut fiica? Mi-a părut rău că nu i- am putut-o aduce eu.

   — Sunt de părere să plecăm acum repede înapoi şi vom mai întâlni amândouă vapoarele. Ah! Ce s-a întâmplat, Rindow? S-a înapoiat cumva distrugătorul şi îi caută pe prizonieri?

   — Cam aşa se arata, domnule căpitan, Trebuie să ne afundam imediat, răspunse primul ofiţer.

   — A aprins reflectoarele şi cercetează marea?

   — Da, încă n-aş putea porni spre sud şi el nici n-ar baga de seama, iar noi vom putea observa unde rămâne.

   — Chiar aşa să facem, dragă Rindow; viu şi eu acuş sus ca să-l văd pe francezul ăla. Nu-mi mai ia el fiul a doua oară.

   Submarinul făcu un viraj şi porni în unghi drept, faţă de drumul de până acum. Deodată „Dox"ul fu învăluit într-o baie de lumină; un reflector îl descoperise. Căpitanul dădu îndată comanda de afundare, dar înainte ca să poată fi închis capacul, se auzi o bubuitură şi o ghiulea lovi apa la mică depărtare.

   Când capacul fu bine închis, submarinul începu să se afunde cu repeziciune. Mai simţiră explozia câtorva bombe în apă, dar Farrow schimbă îndată direcţia şi scăpă „Dox"-ul cu bine.

   Încă în cursul nopţii ajunseră la insule şi tocmai când ieşiră la suprafaţă se lumină de ziuă. Fură întâmpinaţi cu bucurie de toţi şi abia către amiază se despărţiră iarăşi.

   Robber vroia să se îndrepte spre primul port englez, ca să-i predea pe prizonierii săi. Apoi avea de gând să se înapoieze, după ce îşi va fi angajat alt echipaj şi să reînceapă vânatul balenelor, împreună cu căpitanul Henricksen.

SFÂRŞIT

Volumul 70

MAREA IN FLĂCĂRI

   TAINA DESENULUI.

   — EI, GEORGE, AI SCOS-O LA CAPĂT? întrebă căpitanul, mângâind capul fiului său. Sunt câteva zile de când tot examinezi desenul pe care l-ai găsit în balenieră. Probabil că merge greu descifrarea?

   — Nici nu cred că o voi scoate la capăt, răspunse George, cam necăjit. De obicei descifrez uşor scrierile secrete, de data asta însă nu vrea să meargă şi pace! Şi doctorul a încercat, dar i-a fost munca în zadar.

   — Ei, las că vei izbuti tu, îl îmbărbătă căpitanul. Cu cât e mai greu, cu atât te vei bucura mai mult când îţi va reuşi.

   — Fără îndoială că e vorba de o insula - zise George şi privi cu mare băgare de seamă desenul - dar nu văd nici o indicaţie unde ar putea fi. Pe dosul desenului trebuie să fi fost scris ceva, se văd urme de litere dacă ţii hârtia în dreptul luminii.

   Petre Uriaşul, care stătea sprijinit pe punte, lângă turn, se amestecă în vorbă:

   — Domnule George, as încerca eu să colorez dosul desenului. Poate că literele ies la iveală.

   — Ideea e cât se poate de bună, Petre! strigă tânărul, cu însufleţire. Voi face imediat cum ai spus. Poate că va merge dacă voi sufla puţin praf de grafit pe dosul desenului. Acesta va intra în adâncituri.

   — Tot ce se poate, încuviinţă căpitanul. Cel mai bun lucru ar fi s-o faci împreuna cu doctorul. Vino şi ne spune pe urmă la ce rezultat ai ajuns.

   George cobori în grabă scări în din turn. Căpitanul privi zâmbind după el, apoi zise către Petre:

   — Nu m-aş mira de loc daca desenul acesta ne va vârî într-o noua aventura. În privinţa aceasta se poate spune că George are un adevărat noroc. Dar de ce priveşti cu atâta încordare spre Răsărit?

   Petre clătină capul încurcat şi răspunse:

   — M-am înşelat; credeam că văd colo în depărtare un bric. Dar se pare că e numai un nor, care sta dea dreptul deasupra mării.

   — Un nor deasupra marii? întrebă căpitanul, mirat. Asta ar fi foarte ciudat, ba poate foarte primejdios.

   Duse ocheanul la ochi şi cerceta zarea spre răsărit.

   — Într-adevăr - zise el apoi - e un nor de formă şi culcare ciudată. Şi spuneai că văzuşi înainte acolo un bric?

   — Da, domnule căpitan, cred însă că m-am înşelat. Poate că marginile norului au fost mai îngroşate şi asta a făcut să cred că e un bric.

   — Oricum, trebuie să fim cu băgare de seamă, zise Farrow. Haidem în turn, Petre, poate va fi nevoie să ne lăsăm repede la fund. Norul acela nu-mi place deloc. Asta e ori un semn că se apropie un uragan grozav, ori o fi ascuns într-adevăr în nor un vas străin, care a dispărut repede din raza vederii tale, vârându-se în negură. Poate să fie şi un vas care are pe bord un aparat de produs ceaţă.

   — Atunci tot trebuie să ne fi descoperit - zise Petre.

   — Tot ce se poate. Va fi având ocheane bune, prin care văd la mari depărtări. Ia te uită, norul călătoreşte dea lungul oceanului. E, deci, cu siguranţă un vapor care s-a învăluit în ceaţă. Mai bine să ne afundăm şi să observăm norul ciudat prin periscop.

   Petre cobori îndată scara, urmat de căpitan, care închise capacul. După câteva minute submarinul dispăruse sub apă. Farrow urmărea prin periscop. Norul ciudat, care părea să rătăcească pe apă la vreo patru kilometri spre răsărit. Deşi electromotoarele funcţionau din plin, norul rămânea mereu la aceeaşi înălţime. Trebuie deci să fie ascuns în ceaţă un vas care alerga cu toată viteza spre Nord.

   Se scurse cam vreo jumătate de ceas dar priveliştea rămase neschimbată. Rindow, care stătea lângă Farrow şi căpătase lămuriri de la acesta, întrebă:

   — Nu se vede încă nimic nou, domnule căpitan?

   — Până acum nu... ah, norul pare că-şi schimba înfăţişarea, se destramă. Ia te uită, se iveşte bolul unui vas din ceaţă. da, e un bric mărişor, care aleargă repede spre Nord. Foarte interesant. Trebuie să urmărească ceva deosebit, de vreme ce s-a ascuns astfel de noi.

   — Dacă ar fi un vas al autorităţilor, nu s-ar fi depărtat atunci când ne-a zărit, ci ar fi încercat sa se apropie de noi la adăpostul norului, îşi dădu cu părerea Rindow. Aşa dar, trebuie fie, dimpotrivă, un vas care are toate motivele să se ferească de vapoarele autorităţilor.

   — Ai dreptate, la fel mă gândesc şi eu - încuviinţă căpitanul. Cei de pe bric ne-or fi luat drept un submarin al vreunuia din statele care posedă dominionuri aici. Uite, se pare că avem aceeaşi direcţie deocamdată, ceea ce ne îngăduie să-l observăm bine. Aha, văd că o ia spre Nord-Vest. O! Aveam dreptate, am zărit câteva puncte ce sclipeau în bătaia soarelui ce apune. Asta înseamnă că bricul cercetează marea cu ocheanele.

   — Păcat că peste două ceasuri se înnoptează - zise Rindow - în întunerec desigur că bricul ne va scăpa. Prin ceaţa de care s-a învăluit, s-a făcut foarte suspect.

   În clipa aceea George veni într-un suflet în cabina de comandă. Flutura în mână desenul cu care îşi bătuse capul atâta vreme şi strigă:

   — Tată, Petre mi-a dat un sfat foarte bun. Din păcate n-am putut descifra totul, dar acum ştiu cel puţin că e vorba de insula Mallikolo. Trebuie să mergem într-acolo; pare că s-a făptuit o crimă

împotriva unei tinere fete.

   — Dragă Rindow, ţine dumneata bricul sub observare - zise căpitanul - chestia lui George mă interesează foarte mult. Dacă păstrăm direcţia în care mergem acum, ajungem cam tot la Mallikolo, căci se află în grupul Noilor Hebride. Aşa, băiete, arată- ne acum ce-ai descoperit!

   — Uite, tată, aici poţi citi lămurit numele Mallikolo şi dincoace numele Ellen Hami..., numele de familie nu e prea citeţ, dar cred că e „Hamilton". Probabil că e scris de o rudă apropiată a ei, că aici stă: „singura mea", apoi: „se afla în cea mai mare pri..." Jos e încă un nume. ... „eph Blowt"... poate fi: „Joseph Blowter".

   — Joseph Blowter? exclamă Rindow, surprins. Asta e numele unui cunoscut bandit, căutat de autorităţile australiene. Îţi aduci aminte de radiograma pe care am prins-o acum vreo şase săptămâni, domnule căpitan? Se spunea într-unsa că se acordă o răsplată mare pentru prinderea acestui individ.

   — Îmi amintesc - răspunse Farrow. După descrierea care s-a dat despre el, Blowter ar fi făptuit o crimă împotriva unei fete sau unei femei. Hm. sunt de părere să mergem spre Mallikolo. Poate descoperi indicaţiuni mai precise pe documentul acela. Numai cu datele astea nu putem începe mare lucru.

   — Fireşte că voi încerca să descifrez mai departe scrierea, zise George. Doctorul se şi îndeletniceşte cu fabricarea unui lichid colorant, care va scoate la iveală poate şi alte litere.

   Tânărul părăsi repede cabina de comandă, cu desenul în mână. Rindow, care nu scăpase din ochi bricul, zise acum:

   — Domnule căpitan, în radiograma guvernului australian se dădea ca probabil că Blowter se folosise de un bric pentru a fugi. Nu e exclus să se afle pe vasul acela suspect dinaintea noastră, altminteri n-ar fi pus în funcţiune aparatul de produs ceaţă, când ne-a descoperit.

   —  Fireşte, dragă Rindow, se poate să fie aşa, încuviinţă căpitanul. Atunci descoperirea făcută de George pe balenieră ar fi foarte importantă. Poate izbutim sa scăpăm din mare primejdie o tânără fată şi în acelaşi timp să punem mâna pe Blowter acela. Păcat numai că n-am păstrat radiograma de atunci, nu-mi mai pot aminti bine ce se spunea în ea despre Blowter.

   — Eu însă da, zise Rindow. A fost mai întâi bandit de codru pe teritoriul australian, apoi, când poliţia i-a dat de urmă şi-a strămutat câmpul de activitate pe apă şi a început sa se ocupe cu contrabanda de coastă şi piraterie. Se pun în sarcina lui multe atacuri asupra bricurilor mici, precum şi câteva omoruri. Aha, uite că se azvârle nişte obiecte peste bord de pe bric; a făcut şi un viraj foarte pronunţat spre Răsărit. Mereu cad obiectele de la pupă în mare. Trebuie să mă folosesc de telescop.

   Hagen, care în cursul timpului înzestrase submarinul cu perfecţiunile cele mai practice, izbutise să adapteze la periscop un dispozitiv care avea însuşiri de telescop, îngăduind să fie recunoscute lămurit obiecte de la mare distanţă. Când Rindow privi printr-unsul, exclamă speriat:

   — Ce ticăloşi... probabil că bănuiesc că îi urmărim. Aruncă în mare bombe, care sunt legate între ele cu o funie. De funie sunt atârnate „înotătoare" (bombe goale, care menţin echilibrul, în împrejurări anumite), care vor ţine bombele la o adâncime anumită de la suprafaţa mării.

   — Atunci ia direcţia spre Apus! strigă Farrow.

   — Spuneai doar că bricul întinde barajul spre răsărit.

   Cu o smucitură submarinul îşi schimbă cursul spre Vest. Căpitanul Farrow ştia că se poate bizui în totul pe primul său ofiţer, aşa că îi lăsă conducerea vasului.

   — Aha, a aşezat barajul de bombe la vreo două sute de metri spre răsărit - zise Rindow - acum a pornit înapoi. De fapt e, o manevră foarte proastă din partea lui, căci îşi poate închipui că-l supraveghem. E cu putinţă să fi zărit periscopul nostru şi ne ţine mereu sub observaţie.

   — Atunci de sigur nu ştie că-i putem recunoaşte bine de la depărtarea aceasta, fu de părere Farrow. Va presupune că nu vedem ce face. În orice caz, socoteşte probabil că noi am luat acum direcţia spre răsărit şi alergăm dea dreptul în barajul de bombe.

   — Tot ce se poate, încuviinţă Rindow. Ah, goneşte spre apus., a ajuns cam la punctul unde a început să aşeze barajul acela afurisit. Dumnezeule sfinte! Acum aşează un nou lanţ de bombe, de data asta spre Apus. Trebuie să mă abat şi mai mult din drum. Omul ăsta nu se gândeşte că primejduieşte în felul acesta toate vasele care vor trece cândva pe aici.

   — Hm. ar trebui să distrugem într-un fel oarecare barajul, zise Farrow. E hărăzit nouă, aşa că avem îndatorirea să apărăm şi alte vase de primejdia ce le ameninţă. Dar cum putem face asta? Bombele sunt mari?

   — Socot că sunt de ajuns de mari ca să distrugă amândouă învelişurile submarinului nostru. Mai mult ca sigur că sunt umplute cu un explozibil foarte puternic.

   — Nu trebuie să pierdem timp - zise căpitanul - şi nici bricul nu

trebuie să-l slăbim din ochi, altminteri mai aşează un baraj în care ne vom prinde.

   — Ah, dragă Hagen, vii tocmai la timp - se adresă el inginerului, care tocmai intra în cabina de comandă.

   — Cum am putea scăpa în modul cel mai sigur şi mai repede de barajul de bombe din faţa noastră?

   Zugrăvi inginerului pe scurt situaţia, accentuând că nu vroia numai să se strecoare prin baraj, ci să facă sa explodeze bombele, pentru ca să nu fie primejduite alte vase.

   — Cred că e de ajuns să provocăm explozia unei singure bombe din flecare lanţ - zise Hagen - atunci celelalte se vor afunda destul de adânc ca sa nu mai primejduiască nici un vas.

   — E drept ce spui dumneata - încuviinţă căpitanul - dar cum putem face treaba asta, fără să ne primejduim noi înşine? De sigur că nu e atât de simplu, căci nu trebuie sa pierdem din ochi bricul pentru mai mult timp.

   II.

   O ÎNTREPRINDERE PRIMEJDIOASĂ.

   — ÎN CAZUL ACESTA NU EXISTA DECÂT O SINGURA CALE,

care nu e lipsită de pericole mari, răspunse inginerul. Trebuie s- aşteptăm câtva timp până nu vom mai putea fi văzuţi de pe bric. Apoi va fi nevoie să ne ridicăm repede la suprafaţă; Jean Brike va trimite câte o granată în amândouă barajele, care însă va trebui să explodeze pe mare îndată după ce va fi slobozită. Lucrul e posibil, potrivindu-se aprinzătorul.

   — Hm... asta e foarte primejdios, zise căpitanul. Înseamnă că aprinzătorul trebuie potrivit pentru cinci secunde; Brike va trebui să încarce cu iuţeala fulgerului şi să sloboadă bomba cu o secunda înainte de explozie. Treaba ar merge, văd eu, dar prea e riscată. E de ajuns să nu funcţioneze prima oară granata şi atunci se duce dracului şi tunul şi vrednicul nostru Jean. Afară de asta, dragul meu, nici nu vom avea izbânda pe care o urmărim, căci dacă vor exploda cu adevărat câteva bombe, înotătoarele vor duce cu atât mai bine celelalte bombe.

   — Cam ai dreptate, fu nevoit să încuviinţeze inginerul. Nu ne rămâne altceva, deci, decât să aşteptăm până ce bricul nu se va mai vedea şi atunci să ne ridicăm la suprafaţă şi să tăiem „înotătoarele", noi rămânând pe vasul nostru. Bombele se vor duce la fund şi numai constituie nici o primejdie.

   — Ei, da, altceva nu ne rămâne de făcut, repetă căpitanul. Vom

ajunge noi după aceea bricul. Tot se mai vede, Rindow?

   — Ba, domnule căpitan şi-a încetinit viteza. Dacă nu mă-nşel, pare că stopează. De sigur că vrea să vadă dacă barajul de bombe îşi va facă efectul.

   — Neplăcută afacere! murmură căpitanul. Ce putem face ca să-l înşelăm de-a binelea? Ei, George, ce s-a întâmplat iar?

   — Pe desen a ieşit la iveală o cruce lângă Mallikolo! strigă George, agitat; trebuie să fie, de sigur, vreo insuliţă din Sud, de însemnătate cu totul deosebită.

   — Bine, băiete, vom vedea, asta când vom ajunge acolo. Deocamdată stăm locului aici.

   — Da, m-am mirat şi eu că nu mai funcţionează motoarele. Ce s-a întâmplat?

   Farrow îi vorbi despre situaţia grea în care se afla. Tânărul rămase pe gânduri câteva clipe, apoi se-ntoarse spre tatăl sau, cu chipul strălucitor:

   — Tată, am o idee foarte bună: vom putea păcăli de minune echipajul bricului. Dar trebuie să-mi îngădui să şi aduc la îndeplinire aceasta idee.

   ÎI privi rugător pe căpitan, care răspunse, şovăind:

   — Dacă nu e primejdios, fie! Dar povesteşte-ne repede ce ţi-ai pus în gând.

   — O clipă, vreau s-aduc obiectele care îmi trebuie pentru asta.

   Ieşi grăbit din cabina de comandă, lăsând pe tovarăşi în

nedumerire.

   Nu trecu însă mult şi se înapoia cu un echipament cam ciudat. Îşi pusese o mască împotriva gazelor, dar în loc de cartuşul pentru aerisire, adaptase matul unui aparat de oxigen, pe care-l legase de brâul său lat. Aparatele acestea le luaseră cândva de la nişte piraţi foarte primejdioşi. În mâini, George ţinea un cleşte mare şi greu. Îşi scoase masca şi zise râzând:

   — Tată, voi părăsi submarinul prin cămăruţa de scafandru, voi înota pană la barajul de bombe şi voi tăia „înotătoarele"; în felul acesta bombele căzând pe fundul mării nu vor mai vătăma nimănui.

   — Ideea e foarte bună, dar prea primejdioasă, exclamă căpitanul.

   — Încărcat cu cleştele şi cu sticlele de oxigen, vei fi împiedicat sa înoţi şi afară de asta e lesne cu putinţa să fii atacat de un rechin. Atunci cu greu vom fi în stare să-ţi venim în ajutor. Pe de alta parte, trebuie sa producem neapărat explozia uneia dintre bombe, căci bricul aşteaptă să vadă explozia barajului.

   — Putem face şi asta, se grăbi să răspundă tânărul.

   — Bombele de apă sunt astfel construite, încât să explodeze în urma unei izbituri puternice. Voi face în aşa fel încât să las să înoate două bombe, voi lega însă o sfoară lungă de „înotătoarea" mijlocie. Dacă vom trage apoi din toate puterile, bombele se vor ciocni intre ele şi nu se poate să nu explodeze.

   — George, asta e însă prea primejdios, se împotrivi căpitanul. În primul rând îţi va veni nespus de greu să te ţii deasupra apei. Şi cum vrei să mai şi lucrezi în situaţia aceasta? Nu cred s-o scoţi la capăt.

   — M-am gândit eu la asta şi-mi voi pune un colac de salvare.

   — Hagen, ce crezi de ideea băiatului? întrebă căpitanul pe inginer.

   — Cred că planul lui George e foarte bun. În felul acesta nu pierdem din ochi bricul. Afară de asta planul e şi mai sigur ca cele născocite de noi.

   — Hm... aşa el încuviinţă căpitanul.

   — Dar eu unul sunt îngrijorat, căci mă tem de rechini.

   George râse şi scoase de la brâu un cuţit mare şi ascuţit.

   — Uite, tată, tu ştii că mă pricep să mă apăr bine împotriva unui rechin. Nu fii îngrijorat, căci mă voi întoarce teafăr.

   — Ei bine, băiete, facă-se voia ta, hotărî Farrow în cele din urmă. Timp mult de pierdut n-avem. Rindow, ia-o cât mai înainte, căci ştii cam pe unde sunt barajele de bombe. Du-te, George şi fă treaba cum trebuie.

   Tânărul intră în cămăruţa de scafandru de la tribord. Abia se închise uşa în urma lui, că apa şi fu pompată înăuntru. George fu ridicat încet în apă, colacul de salvare pe care şi-l pusese se dovedi destul de trainic, ca să susţie funia lungă şi cleştele acela greu. Cămăruţa se umplu repede, George deschise uşa din afară şi ieşi prin deschizătura îngustă. Colacul de salvare îl ridică îndată la suprafaţă. În faţa lui George văzu şirul lung de „înotătoare" dănţuind pe valurile uşoare. Nu înotă însă îndată într-acolo, ci se afundă mai întâi ca să lege de parapetul submarinului unul din capetele funiei. Când vasul va da înapoi, bombele urmau să se ciocnească între ele.

   Abia când sfârşi treaba aceasta importantă, el înotă cu băgare de seamă spre primejdioasele baraje de bombe. Descoperi îndată cele două baraje întinse, căci acela care ducea spre apus se afla la câţiva metri de celălalt. El luă la ochi întâi pe cel dinspre Răsărit, înotă până la capătul din dreapta şi începu să taie funia care lega una de alta „înotătoarele". Acestea fură îndepărtate, iar

bombele se afundară în adâncul apei.

   Curând barajul fu înlăturat, afară de ultimele două bombe, de a căror funie de legătură George fixă frânghia de care o adusese. Apoi se duse la celălalt.

   Deoarece tânărul era un bun înotător şi tăierea funiei nu-i făcea mari greutăţi, fu gata în scurt timp cu treaba lui şi înotă înapoi la submarin. Totul mersese atât de bine, cum nici nu se aşteptase. Simţea o bucurie mare şi o mândrie fără margini că izbutise să-i scoată pe tovarăşi din situaţia aceasta neplăcută.

   Când ajunse aproape de submarin, îşi întoarse privirea. Vroia să vadă dacă nu putea zări ci ochiul liber bricul îndepărtat. Asta n- ar fi fost tocmai pe placul lui, căci atunci ar fi însemnat că, prin ocheanele lor puternice, piraţii l-ar fi putut vedea şi pe el foarte bine la lucru.

   Dar se încredinţă că nici cu ochii săi ageri nu putea vedea punctuleţul de pe suprafaţa întinsă a apei, astfel că era cu neputinţă să fi fost zărit el de către ceilalţi.

   Vroia tocmai să se-ntoarcă iar, când rămase înmărmurit. La cel mult douăzeci de metri de el, coada triunghiulară a unui rechin spintecă undele limpezi.

   Dihania zărise victima, înainta tot mai repede... câteva clipe doar şi-l va înhăţa pe nefericitul tânăr. Dar George nu se găsea pentru prima dată într-o astfel de situaţie.

   Cu iuţeala fulgerului trase afară cuţitul şi taie mai întâi cureaua lată care-i ţinea colacul de salvare. Apoi se lăsă repede la fund, căci bănuia că monstrul se afla în spatele său. Se afundă ca un bolovan, căci purta la brâu sticlele grele de oxigen.

   Nici n-ar fi fost vreme de pierdut, căci simţi la picioare o lovitură puternică: rechinul îl atinsese cu coada lui grozavă.

   În vreme ce se afunda, George, care ţinea între dinţi cuţitul, desprinse sticlele de oxigen de la brâu şi scoase masca. Acum era liber şi se putea război cu rechinul.

   Îşi întoarse trupul în apă şi privi în sus. Monstrul dădea năvală spre el, cu o furie sălbatica. George se afla într-o situaţie foarte primejdioasă; căci sub apă nu se putea mişca atât de repede şi în sărituri, cum ar fi fost nevoie.

   Rechinul părea însă că nici nu vrea să se azvârle pe spate - căscase botul uriaş crezând că va putea înhăţa cu siguranţă prada. O clipă numai chibzui George, apoi se lăsă iar afund, cu capul înainte. Nu putea să atace încă; în clipa aceasta trebuia să se ferească de năvala dihaniei.

   Totuşi, în vreme ce se afunda, îşi întoarse capul Şi văzu

aproape de el afundându-se şi trupul uriaş al rechinului. Tânărul lovi şi vâri cuţitul mare în corpul monstrului, dar nu-l atinse decât lângă coadă. Nu-l rănise prea grav, rechinul însă se înspăimântă, cel puţin şi se adânci şi mai mult.

   Prin asta George câştigă timp şi încordându-şi puterile, îşi făcu vânt la suprafaţă. Trase cu nesaţ aer în piept, dar nu pierdu din vedere să facă semne spre periscopul submarinului, care se afla în apropiere. Apoi se-ntoarse iar şi privi în apă. Din fericire aceasta era străvezie, aşa că putu vedea lămurit umbra care ţâşni din nou la suprafaţă, din adâncul verzui.

   Rechinul îşi zări şi el victima, se repezi dea dreptul spre George, acum însă nu se putea folosi de botul său de formă ciudată, fără să se arunce pe spate.

   George asta aştepta, căci atunci lupta devenea hotărâtoare pentru el. Când trupul uriaş al dihaniei ajunse la suprafaţă, lângă el, tânărul era pregătit. Monstrul se răsuci fulgerător şi începu să se zvârcolească furios, ca să-şi înhaţe prada. Dar George se şi aruncase în lături şi burta monstrului alunecă lângă el, aşa că avu timp să-i împlânte cuţitul adânc în trup. Ţinu cu toată puterea mânerul acestuia, când rechinul ţâşni mai departe lovind din coadă şi tăişul ascuţit spintecă trupul dihaniei până la rădăcina cozii.

   Fericit de izbânda aceasta, George înotă în jurul rechinului, îndreptându-se spre submarin. Acum avea de îndeplinit o sarcină grea, trebuind s-ajungă în vas fără mască de scafandru, ceea ce însemna că trebuia să rabde în cămăruţă lipsa de aer, până când pompele vor fi împins afară o parte din apă.

   Mai făcu odată semn spre periscop, trase adânc aer în piept, apoi se afundă cu capul în jos. Lăsase deschisă uşa exterioară a cămăruţei de scafandru, când ieşise şi acum se furişă repede înăuntru, închise uşa şi puse zăvorul.

   Camarazii trebuie să fi observat bine cum stau lucrurile, căci înainte încă de a ciocăni în uşii a dinăuntru, ca semn că totul e în regulă, pompele şi începură să dea afară apa. În vârtejul care se stârnise, George îşi încordă toate puterile ca să se ridice la suprafaţă. Acolo era un ventil cate potrivea intrarea şi ieşirea aerului în şi din cămăruţă, după cum era umplută sau golită de apă.

   În cele din urmă George izbuti să-şi scoată capul deasupra apei spumegânde. Trase în piept aerul care venea dinăuntrul submarinului şi... orice primejdie trecuse.

   În câteva minute cămăruţa de scafandru era golită, uşa

dinăuntru fu deschisă şi în mijlocul uralelor camarazilor, tânărul îşi făcu vânt în pântecul submarinului.

   — Ai lucrat minunat, scumpul meu copil! exclamă căpitanul, cu mândrie.

   — Vino repede în cabina de comandă după ce-ţi vei fi schimbat hainele. Vom porni acum în grabă înapoi, ca sa producem explozia bombelor.

   — Da, asta trebuie făcut repede - zise tânărul - mă tem că zvârcolelile rechinului au tras atenţia piraţilor. Mă voi grăbi cât pe poate, chiar în vremea asta îndepliniţi manevra care să-l înşele.

   — Bine, răspunse Farrow şi alergă spre „comandă", în timp ce George se duse în cabina lui ca să-şi schimbe hainele.

   Era încă ocupat cu asta, când simţi smucitura cu care vasul porni repede îndărăt. Se scurseră câteva clipe, apoi se produse o zguduitură destul de puternică. Deşi submarinul se afla departe de bombele cari, atunci când funia se-ntinse fura ciocnite cu putere, explozia se simţi totuşi destul de tare - dovadă că aveau o încărcătură puternică.

   După câtva timp George dădu fuga în „comandă". Căpitanul privea prin periscop şi tocmai zicea:

   — Şiretenia noastră pare să fi reuşit - bricul s-a pus iar în mişcare. George, îţi mulţumesc c-ai făcut treaba cum trebuie.

   — Cu toată viteza înainte! strigă el apoi în sala motoarelor.

   Încă o smucitură şi vasul porni cu viteză tot mai mare spre

nord, după bricul suspect şi primejdios.

   III.

   O DESCOPERIRE GROZAVA.

   — CURÂND SE VA ÎNTUNECA - urmă Farrow - şi ne vom

putea ridica la suprafaţă ca să ne apropiem de bric.

   Trecură vreo zece minute, apoi căpitanul părăsi periscopul, răsuflând uşurat:

   — Pregătiţi totul pentru ridicare la suprafaţă! ordonă el. Rindow, împarte d-ta, te rog, veghea de noapte. Vino să mai stăm câteva ceasuri în turn, George.

   După câteva minute trăgeau în piept cu nesaţ aerul rece al nopţii. Afară de căpitan şi George mai veniseră în turn Hagen şi Petre. Camarazii stăteau tăcuţi şi priveau în larg. Farrow dădu cu glas încet comanda:

   — Compresoarele în funcţiune! Folosiţi amortizoarele!

   Zgomotul motoarelor abia se auzea şi totuşi „Dox"-ul gonea

prin noapte cu viteza aproape îndoită.

   Drumul se făcu în linişte. După vreo jumătate de ceas auziră zgomotul slab şi regulat al unui motor. Ajunseseră, deci, din urmă bricul.

   — Cred c-ar fi bine să ne ţinem la oarecare distanţă - fu de părere Farrow. Se prea poate să măture marea cu reflectoarele. E de ajuns dacă vom încerca s-auzim mereu zgomotul motoarelor. După ecou, suntem la cel mult un kilometru depărtare.

   — Aşa cred şi eu - încuviinţă Hagen, după ce îşi încordă auzul câtva timp. La depărtarea aceasta suntem oarecum la adăpost de-a fi descoperiţi de reflectoare. Ei, ce-a fost asta?

   Camarazii ascultară în tăcere. Se auzise un ţipăt sălbatec, care trebuie să fi venit de pe bric. Ţipătul se repetă... şi acum recunoscură lămurit un glas bărbătesc, care striga după ajutor. Apoi se auzi un plescăit puternic - un corp greu fusese zvârlit în apă. Un hohot de râs batjocoritor răsună apoi şi Farrow zise agitat:

   — Pare să se fi iscat o ceartă între piraţi.

   — Au zvârlit peste bord pe unul din tovarăşii lor. Trebuie să- ncercăm să-l salvam pe nenorocit.

   — Poate izbutim să scoatem de la el amănunte importante.

   — Dacă nu i-or fi vârât un cuţit în piept înainte de a-l fi aruncat în mare, zise Hagen.

   — Se mai poate să-l fi şi legat şi în cazul acesta ajutorul nostru ar veni prea târziu.

   — Totuşi, trebuie să-ncercăm! hotărî Farrow.

   — Păcat numai că nu putem pune în funcţiune reflectoarele. Ia te uită, bricul aleargă mereu înainte - aşa dar, nenorocitul a fost lăsat pradă valurilor.

   —  Am auzit iar un strigăt slab - zise George, după câteva minute - ceea ce înseamnă că tot se mai luptă cu moartea. Trebuie să-l găsim cu orice chip! Chiar dacă e un criminal fioros. În clipele acestea îşi ispăşeşte nelegiuirile cu vârf şi îndesat.

   Submarinul alerga înainte; cei patru camarazi se aplecaseră peste marginea turnului şi îşi încordaseră auzul în noapte. Tresăriră cu toţii în acelaşi timp, când auziră pe aproape un strigăt slab.

   — Allo, allo! strigă Farrow cu putere.

   Drept răspuns un geamăt, pe jumătate înăbuşit. Căpitanul dădu imediat comanda de stopare a motoarelor.

   — Cum l-am putea găsi acum? întrebă Hagen, când submarinul se opri brusc.

   Dar George sări pe punte, alergă până la parapet şi îndreptă

spre apă lumina lămpii sale de buzunar.

   Din nou răsună în întuneric strigătul, dar lumina nu bătea atât de departe ca să poată fi zărit înotătorul. Atunci George, care auzise lămurit din ce direcţie răsunase strigătul, nu stătu mult la gânduri şi se aruncă în mare. Luase lampa intre dinţi şi începu să înoate cu putere. În curând lumina căzu pe un cap omenesc, în care scânteiau ciudat doi ochi holbaţi.

   — Viu şi eu, domnule George - auzi el îndărătul său glasul credinciosului Petre, apoi răsună o plescăitură puternică în apă.

   În clipa următoare George îl şi ajunsese pe nenorocit şi cu o mişcare dibace îl apucă de braţe. Îi întoarse cu faţa în sus, se vârî sub trupul lui şi, înotând pe spate, îşi croi drum spre submarin.

   După câteva clipe sosi şi Uriaşul lângă el şi acum putură lua pe nenorocit între ei şi să înoate pe piept.

   În turnul submarinului căpitanul aprinsese lampa şi îndreptă lumina pieziş pe apă, ca să arate celor doi calea. Câţiva camarazi săriseră pe punte şi întinseră braţele. Necunoscutul fu tras pe bord, apoi se urcă şi George cu Petre.

   — George, azi sunt de două ori mândru de tine! exclamă căpitanul. Ai salvat din nou viaţa unui om, în împrejurări din cele mal grele.

   — N-a fost cine ştie ce, tată - oricare alt camarad al nostru ar fi făcut la fel.

   Doctorul Bertram sări îndată pe punte şi începu să-l examineze pe leşinat, căruia Petre tocmai îl tăia funiile cu care era legat. După câteva clipe savantul medic se ridică şi zise vesel:

   — Se va trezi în curând -e o slăbiciune trecătoare, provocată de sforţările uriaşe ce le-a făcut.

   Leşinatul fu dus îndată în turn şi de acolo în cabina-infirmerie. Farrow zise, râzând, fiului său:

   — Acum trebuie să-ţi schimbi iar hainele, George; şi nădăjduim că e pentru ultima oară.

   George îşi puse în grabă alte haine, apoi se duse în infirmerie, ca să vadă cum stau lucrurile cu omul pe care-l salvase. Găsi acolo pe tatăl său şi pe Petre, iar doctorul Bertram îi strigă vesel:

   — George, se va trezi curând şi cred că sănătatea sa nu va avea de suferit de pe urm „accidentului". A! Uite că se şi mişcă! De altfel, arată a fi foarte inteligent.

   — Nu-mi vine să cred că ar fi putut avea ceva de-a face cu piraţii.

   Căpitanul privi îngândurat la chipul palid al tânărului, care să tot fi avut 25—26 ani.

   — Ai dreptate, dragă doctore - zise el apoi - nu are mutră de pirat. Dar te poţi înşela lesne uneori.

   — Sub învelişul cel mai bun se ascunde adesea cea mai mare putreziciune. Vom vedea noi îndată ce e cu el.

   Necunoscutul mişcă mâinile, clătină apoi capul încolo şi- ncoace, gemu slab şi deschise ochii. Aceştia erau de un albastru închis, mari şi în lumina artificială păreau negri. Privi rătăcit în juru-i, apoi îngână:

   — Unde... unde sunt? Ce s-a în... întâmplat? Da... m-au legat şi zvârlit peste bord, apoi am auzit chemări, am văzut lumină, m-am simţit apucat. tocmai când eram gata să mă afund. Oh, acum ştiu, sunt salvat. printr-o minune dumnezeiască.

   Se ridică pe jumătate şi-i privi pe camarazi. Cu un zâmbet de fericire, care dădu chipului său o expresie foarte simpatică, urmă:

   — E adevărat. da, e adevărat. vă mulţumesc din adâncul inimii, domnilor. Acum tot mi-a mai rămas nădejdea s-o salvez pe Ellen a mea. Vă duceţi cumva spre Mallikolo?

   — Da, într-acolo mergem, răspunse căpitanul. Vrem să salvăm o fată cu numele de Ellen Hamilton, care s-ar afla acolo în primejdie.

   — Logodnica mea! strigă omul, uimit. Logodnica mea! De unde o cunoaşteţi d-voastră? întrebă el apoi, bănuitor. De unde ştiţi că se află în primejdie pe Mallikolo?

   — Nu trebuie să-ţi fie teamă - zise Farrow, zâmbind. Numai întâmplarea a făcut să dăm de această taină. Pe o balenieră am găsit un fel de hartă cu scriere secretă, pe care am izbutit, însă, s- o descifrăm. Harta asta ne-a pus pe urmele ei. Apoi ne-a atras luarea-aminte felul ciudat de navigaţie al unui bric şi ne-am luat după el. Am auzit un om strigând ajutor, după ce fusese zvârlit în apă şi fiul meu a izbutit să te salveze.

   — Dumnezeu să-l răsplătească pentru asta? zise tânărul, cu sinceritate în glas. Totul pare o minune, zău aşa! Tocmai d-voastră trebuie să mă şi salvaţi. Mă numesc Joe Godley, sunt inginer şi m- am furişat în Brisbane pe bricul piraţilor, deoarece întâmplător am auzit într-o tavernă din port, că oamenii ştiau despre dispariţia logodnicei mele. Când s-a întunecat, am fost descoperit în ascunzătoarea mea; şeful - un monstru cu chip de om - m-a recunoscut şi la porunca lui fui legat şi zvârlit în mare.

   — Şeful acela nu cumva se numeşte Joseph Blowter? întrebă repede căpitanul.

   Godley tresări surprins, apoi strigă cu glas înăbuşit de furie:

   — Da, e ticălosul acela, piratul cunoscut de o lume întreagă.

Oh! De-aş pune mâna pe el. Nu-mi scapă până nu şi-o ispăşi toate ticăloşiile.

   — Poate vei avea prilejul în curând - zise căpitanul - eu ştiu că Blowter e un mare criminal, care are şi omoruri pe conştiinţă. Vom face tot ce ne va sta în putinţă ca să-l prindem şi să facem să-şi primească pedeapsa cuvenită. Dar acum odihneşte-te, căci ai nevoie să-ţi întăreşti nervii. Gândeşte-te că poţi avea toată nădejdea să-ţi revezi logodnica. Mâine vom vorbi mai pe larg.

   — Da, simt nevoia să mă odihnesc... dar aş dori totuşi să cunosc numele salvatorului meu.

   — Eu sunt căpitanul Farrow, pe al cărui submarin te afli. Poate că numele meu nu-ţi este străin.

   — Oh, căpitanul Farrow! exclamă Godley, cu un zâmbet fericit. Acum cu adevărat sunt sigur că o voi revedea pe Ellen a mea. Oh, nici nu vă daţi seama cât sunt de mulţumit. Acum voi.

   Restul vorbelor sale se pierdură într-un murmur nedesluşit. Oboseala îl învinsese.

   — A căzut într-un somn adânc, zise doctorul Bertram. Haide, Petre, să-l aşezăm în pat!

   Uriaşul făcu singur, însă, treaba asta. Ridică pe tânărul acela voinic ca pe un copil şi-l duse la pat. Doctorul îl înveli cu grijă părintească, apoi făcu semn camarazilor să iasă încet din cabină.

   — Minunat! zise George când fu dincolo de uşă. Se pare că însăşi soarta a vrut ca să-l salvez tocmai pe logodnicul tinerei fete pe care o căutăm. Bucuria mea e fără margini.

   — Ai tot dreptul să te bucuri, dragă George, îi răspunse Farrow. E într-adevăr o coincidenţa ciudată. S-aşteptăm până mâine, când ne va da lămuriri mai amănunţite despre Blowter acela. Vroiai să spui ceva, Petre?

   — O! eu. mă gândeam numai. dacă. hm.. dacă vom trece cu bine noaptea, bolborosi Uriaşul, încurcat. Piraţii ăştia ne-au dovedit doar ca sunt daţi dracului şi că.

   — Ia nu mai cobi, Petre! se răsti Farrow, mai în glumă, mai în serios. Ai început să ai presimţiri, ca Plundow şi Brike, cei doi superstiţioşi? Nu m-aş fi aşteptat la una ca asta din partea ta.

   — Domnule căpitan, v-aduceţi aminte când cu mumia misterioasă, tot eu aveam dreptate! se apără Petre. Şi acum tot o presimţire ca asta mă munceşte. Mă tem că vom întâmpina primejdii mari.

   — Prostii! răspunse căpitanul. Hai mai bine în turn, unde aerul proaspăt al nopţii îţi va alunga gărgăunii din cap.

   Cu mutra cam plouată, Petre îl urmă pe căpitan şi George, care

urcară, repede scăriţa în turn.

   — Ei, e ceva nou, dragă Rindow?

   — Mi s-a părut c-am auzit plescăind ceva în apă la mare depărtare, raportă primul ofiţer, codindu-se niţel. Bricul pare să-şi fi sporit viteza, zgomotul motoarelor sale a devenit ceva mai slab.

   Petre mormăi ceva în barbă, iar Farrow întrebă îngrijorat:

   — Aşa dar piraţii au aruncat iar ceva în mare? Lucrul poate fi neplăcut pentru noi. Cam ce putea să fie?

   — N-aş putea să spun, răspunse Rindow. Plescăitura a fost destul de tare, dar zgomotul suna cam şuierător... nici eu nu mă pot exprima cum trebuie.

   Câteva clipe camarazii rămaseră tăcuţi, apoi Rindow strigă:

   — Cred că bricul aleargă acum şi mai repede, domnule căpitan; zgomotul motoarelor devine tot mai slab. Să nu-l pierdem din vedere dacă facem un ocol.

   — Pare într-adevăr ca se îndepărtează - încuviinţă Farrow.

   — Dar cred că tot e mai bine. Căpitanul, care auzise totuşi ultimele cuvinte ale obiectul care a fost zvârlit acum în mare: Cârmeşte fără grijă ceva mai spre răsărit, dragă Rindow!

   Primul ofiţer schimbă îndată direcţia, apoi Farrow zise:

   — Vom pune în funcţiune compresoarele şi astfel vom recâştiga distanţa pierdută.

   Dădu comanda cuvenită şi submarinul îşi spori simţitor, viteza. Toţi îşi încordară auzul în noapte şi în cele din urmă Farrow făcu mulţumit:

   — Ne apropiem, zgomotul motoarelor bricului se aude mai tare.

   — Pare însă c-a luat direcţia spre Răsărit, domnule căpitan, zise Petre.

   Toţi îşi încordară din nou auzul, apoi Farrow răspunse:

   — Nu, dragă Petre, de sigur că te-ai înşelat. Aleargă acum direct înaintea noastră. E drept că şi noi am făcut un mic ocol spre Răsărit.

   — Aşa dar asta o fi adevărata direcţie.

   — Merge totuşi mai departe spre Răsărit, stărui Petre, după câtva timp. Asta nu e lucru curat.

   — Ba nu, spre Apus merge! Căpitanul.

   — N-auzi?

   — Da, acum aud şi eu - încuviinţă Uriaşul. Atunci trebuie să fi făcut brusc un ocol mare.

   — Te vei fi înşelat tu adineauri, răspunse căpitanul. Ne-am înşelat cu toţii.

   — De, vom vedea! zise Petre, încet.

   IV.

   ARDE MAREA.

   — PETRE, NU MAI COBII, se răsti, aproape căpitanul, care auzise totuşi ultimele cuvinte ale Uriaşului. Cine ştie ce-au aruncat piraţii! Poate câteva găleţi cu resturi de la bucătărie sau ceva asemănător. Ei or fi crezând cu siguranţă că barajele de mine ne-au dat gata.

   — Poate însă că Blowter acela e un om foarte prevăzător şi nea pregătit încă vreo surpriză, zise şi Rindow, cu şovăială. Zgomotele pe care le-am prins sunau foarte ciudat.

   — Ei lasă, am luat-o înainte atât de mult, încât nu mă mai tem de nici o primejdie, zise Farrow. Nu cred sa mai fi pus încă odată un baraj de bombe. Ar fi trebuit atunci să se audă piese...

   Căpitanul nu-şi sfârşi vorba. În plină viteză submarinul se izbi de o piedică moale, elastică. Nimeni nu putea şti ce era, dar toţi avură îndată presimţirea unei primejdii grozave.

   — Înapoi cu toată viteza! răcni căpitanul în porta-voce.

   Din cauza smuciturii bruşte pe care o produse îndeplinirea acestei comenzi, camarazii fură izbiţi cu putere de marginea din faţă a turnului. Îndată însă scoaseră în acelaşi timp o exclamaţiei de groază, căci deodată ţâşni o lumină orbitoare de jur-împrejurul „Dox"-ului - marea era acoperită cu flăcări pe o distanţă mare.

   Era într-adevăr foc, căci simţiră numaidecât o căldură dogoritoare împroşcată de valurile în flăcări, Cu iuţeală din ce în ce mai mare, elicea trăgea vasul înapoi, dar focul grozav părea să-i urmărească.

   — Dumnezeule, ce şi fie aste? strigă Rindow, cu glas înăbuşit. Nu mai înaintăm.

   — Coborâţi în vas! porunci Farrow. Repede, nu e nici o clipă de pierdut! Trebuie să ne afundăm sub apa. Bănuiesc că Blowter ăla a făcut o descoperire drăcească. Repede înăuntru!

   Camarazii coborâră cu toată graba scăriţa din turn. George ramase până în ultima clipă sus, deşi văpaia tot mai grozavă îi tăia răsuflarea. Văzu că focul era tras înapoi în unghi ascuţit de la submarin, dar nu putu găsi nici o explicaţie pentru asta.

   După ce închise capacul şi coborî scăriţa, spuse tatălui său despre ciudăţenia aceasta. Hagen, căruia căpitanul îi lămurise cum stau lucrurile, zise imediat:

   — Atunci nu trebuie să ne lăsăm afund, ci să ne urmăm drumul

de-a-ndărătelea, cu toată viteza. Blowter acela trebuie să fi zvârlit o plasă în care se găsesc bombe umplute cu felurite substanţe chimice care, venind în atingere cu apa dau loc la focul acela grozav. Trebuie să fie ceva asemănător cu carbidul. Pintenul submarinului nostru a intrat în plasa şi s-a prins atât de bine într- unul din ochiuri, încât acum tragem după noi toţi plasa cu focul acela drăcesc. Dacă n-ai fi dat imediat comanda de întoarcere, domnule căpitan, atunci cu siguranţă că plasa aceea s-ar fi închis în jurul nostru. Fără îndoială că ăsta a şi fost gândul lui Blowter.

   — Omul acesta e într-adevăr un geniu diabolic, zise căpitanul. Dar cum scăpăm acum de văpaia asta grozavă? Mă tem că a început să se topească învelişul din afară al submarinului nostru în fată la proră.

   — Mă duc imediat acolo - se oferi Hagen - voi căuta să răcesc învelişul pe dinăuntru.

   Va fi foarte bine dacă am putea libera vasul nostru din plasă.

   — Tată, asta las-o pe seama mea, zise George, Din turn treaba se poate face mai lesne, cu ajutorul unor beţe lung! Îmi voi pune iar o mască, pe care o voi lega cu un aparat de oxigen, Voi putea astfel răbda căldura, oricât ar fi ea de mare.

   — Îţi voi da şi eu o mână de ajutor, domnule George, zise Petre.

   Hagen alergă la proră, urmat de patru marinari, din care făcuse

buni mecanici, pe când George şi Petre se făcură nevăzuţi, dar se înapoiară după câtva timp, echipaţi cu măşti şi aparate de oxigen.

   — Fiţi cu băgare de seamă! le zise Farrow îngrijorat. Dacă focul se-ntinde prea mult, înapoiaţi-vă imediat.

   — Vom face totul cum trebuie! răspunse tânărul.

   Înşurubă apoi ţeava aparatului de oxigen la gura măştii şi se căţără pe scăriţa de fier. Când deschise capacul turnului, îl izbi în faţă o căldură de iad, care îi arse aproape mâinile şi celelalte părţi neacoperite ale trupului. Chiar şi camarazii din cabina de comandă simţiră această văpaie, care pătrundea înăuntru cu zgomot; Farrow şi primul ofiţer se priviră înspăimântaţi.

   — Nu vor putea să rabde dogoarea - zise Rindow - nici Farrow nu va putea apăra vasul împotriva acestei mări de flăcări. Suntem într-o situaţie foarte primejdioasă. Blowter acela trebuie să fie un diavol.

   George era cât p-aci să se-ntoarcă atunci când simţi căldura grozavă izbindu-l în fată. Avea impresia că pielea neacoperită i se face băşici.

   — Dar căută să-şi învingă slăbiciunea şi continuă sa se caţere pe scăriţa din turn.

   Când ajunse la marginea acestuia, vru să se salte afară, se văzu însă nevoit să-şi desprindă mâinile de pe fier, căci acesta era fierbinte. Privi în sus şi-l văzu pe Petre ieşind prin deschizătura. Asta îi insuflă energie şi îşi zise că nu trebuia să dea îndărăt acum, ca să nu se facă de râs în faţa tovarăşilor.

   Petre se ghemui la marginea deschizăturii turnului şi scoase afară două căngi lungi. Acestea erau făcute din lemn greu şi tare şi aveau vârfuri lungi de fier.

   George se ridică, hotărât. Trebuia să-nchidă ochii căci îl orbea văpaia de iad, care părea să fi devenit şi mai grozavă. Îşi obişnui cu încetul ochii cu lumina orbitoare, apoi simţi în mână una din căngile pe care i-o întinse Uriaşul.

   Cu dinţii strânşi, cu lacrimi în ochi, George împinse cangea cu vârful spre proră. Întâmpină curând o piedică elastică.

   — Găsise plasa de otel, de a cărui îndepărtare atârna salvarea submarinului. Se opinti cu toată puterea în cange; plasa însă rămânea pe loc.

   Dar Petre ajunse lângă el, împinse cangea şi atinse şi el plasa. Se opintiră amândoi şi forţa uriaşă a lui Petre făcu ca piedeca şi cedeze încet.

   George era gata să se prăbuşească din pricina durerilor. Nu mai vedea nimic înaintea ochilor, dar îşi adună puterile şi împinse nebuneşte.

   Plasa se îndepărtă tot mai mult şi în cele din urmă nu o mai simţiră de fel, iar cei doi camarazi căzură cu faţa înainte.

   Se dădură înapoi cu grabă, căci peretele de oţel al turnului se înroşise de căldură. George nădăjduia că vasul fusese liberat în sfârşit din plasa, dar atunci observă cu spaimă că văpaia alunecase ceva mai departe, dar la capătul cel mai înaintat al prorei plasa trebuie să se fi prins încă odată de parapet.

   Căngile ajungeau şi până acolo, dar din turn nu mai puteau fi mânuite.

   Nu aveau încotro, trebuiau să iasă pe punte să înainteze cât mai mult cu putinţă. Fără să stea mult la cumpănă, cei doi camarazi aruncară pe punte căngile, al căror lemn începuse să fumege, apoi săriră peste marginea turnului, fără să-l atingă cu mâinile.

   George avu impresia că sărise de-a dreptul în foc, atât de grozavă era căldura. Nu era timp de şovăit, nici o clipă nu putea fi pierdută, căci altminteri s-ar fi prăbuşit pe punte.

   Petre îşi luase în primire cangea şi păşi încet spre proră. George, nevoind să rămâie de ruşine, îl urmă, deşi mâinile îi

ardeau atât de tare, încât îşi închipuia că nu se va mai putea folosi niciodată de ele.

   În cele din urmă Uriaşul se opri şi ridică repede cangea. În lumina orbitoare George putu recunoaşte nelămurit câteva fire subţiri - erau sârmele de otel ale plasei. Ridică şi el repede cangea şi o nouă durere îi străbătu trupul, căci lemnul devenise şi mai fierbinte ca aerul, care se răcise puţin, datorită curentului care venea dinspre proră.

   Gemând dureros, tânărul aşeză capătul cangei pe unul din firele subţiri şi se opinti din răsputeri. Petre făcu la fel şi în clipa următoare, amândoi căzură pe puntea fierbinte.

   Săriră repede în sus, cu mâinile arse în diferite locuri. Dar inimile li se umplură de mândrie şi bucurie, căci submarinul fusese salvat.

   Dogoarea începu să se domolească. Încă înainte de a ajunge la turn, aerul se răcise atât de mult încât îşi putură lua jos măştile.

   Căpitanul se ivi în turn.

   — George, Petre! exclamă el emoţionat. Sunteţi într-adevăr nişte eroi. Aţi salvat submarinul şi pe noi toţi de o soartă grozavă. Hagen n-ar mai fi putut ţine mult timp învelişul exterior, căci apa cu care-l stropea se prefăcea imediat în aburi. Sunt mândru de voi, băieţii!

   — A fost îngrozitor, tatăl zise George, cu glas răguşit.

   — Am simţit ce înseamnă să fii ars de viu. Dar nici nu-ţi închipui cât mă bucur că am izbutit totuşi să vă salvăm.

   — A fost o muncă grea, nu glumă, întări şi Petre.

   — Cât p-aci să mă prăpădesc, zău aşa. Ei, dar las că pun numai mâna pe Blowter acela, îl învăţ eu minte. N-aş vrea să fiu în pielea lui...

   — Cred că vom avea mult de furcă cu el, zise căpitanul, îngândurat.

   — Oare o fi crezând el că ne-a distrus submarinul cu totul?

   — Aşa trebuie să creadă - zise George - căci cum să-şi închipuie că am scăpat din acest foc de iad! Ia te uită, plasa mai arde chiar în adâncul mării!

   Un punct mare, luminos, se vedea în adâncime şi Farrow zise:

   — Da, George, el va crede, desigur, că vasul nostru se afundă acolo. În mod normal, învelişurile ar fi trebuit să se topească, atunci când am fost împresuraţi de văpaia aceasta. Dar acum sa luăm altă direcţie; ştim doar că banditul se îndreaptă spre Mallikolo.

   George şi Petre coborâră în turn, abia târându-se pe picioare.

Când fură în cabina de comandă, Rindow le zise:

   — Bravo, mă închin în fata voastră! Aţi făcut ceva ce n-ar putea face nimeni altul. Credeam că ni se apropie sfârşitul. Până şi aici jos, era o căldură ca într-un cuptor. Îmi închipui ce-o fi fost sus la voi.

   — Plăcut n-a fost deloc, răspunse tânărul, râzând. Cred că ar fi bine să ne ducem la doctor să vadă ce-i cu mâinile noastre. Puntea dogorea ca jarul. Haide, Petre, să mergem la doctor!

   Rindow privi cu admiraţie după cei doi camarazi, apoi auzi comanda:

   — Înainte cu toată viteza!

   Din nou se simţi o smucitură, după care trapul de oţel porni înainte; Farrow luă direcţia spre Răsărit şi curând fu departe de locul în care submarinul său era cât p-aci să se prăpădească.

   În vremea asta George şi Petre intrară în cabina-infirmerie. Doctorul citise de zor şi nici nu bănuise în ce primejdie se aflase „Dox"-ul lor. Când George îi povesti ce se întâmplase, păru foarte necăjit, dar nu din pricina primejdiei, ci pentru că scăpase prilejul să vadă interesanta privelişte a mării în flăcări.

   Se linişti însă îndată când George îi întinse mâinile. Câteva băşici provocate de arsuri se vedeau la rădăcina şi la vârfurile degetelor şi medicul începu îndată tratamentul. Petre avea şi el câteva băşici, mai puţin grave însă.

   George se înapoia apoi în turn şi-l întrebă pe căpitan:

   — Când crezi că vom ajunge la Mallikolo, tată?

   — Dacă nu intervin alte drăcovenii ale piraţilor, nădăjduiesc să fim acolo mâine spre seară.

   — Asta ar fi minunat. Am putea să mai descoperim poate, bricul misterios. Te pomeneşti că izbutim chiar s-o liberăm pe fată în cursul nopţii.

   — Nu trebuie să nădăjduim prea mult - răspunse căpitanul.

   — Blowter acela e un individ foarte primejdios şi viclean, după cum aţi aflat pe propria voastră piele. Cred că vom mâi avea mult de furcă, înainte ca să ne ajungem ţinta - dacă ne-o vom ajunge vreodată.

   — Trebuie neapărat, zise George, cu hotărâre. Piratul acela trebuie să-şi capete pedeapsa.

   — Ei, da, vom încerca tot ce se poate - zise Farrow, râzând - dar acum te-aş sfătui să te culci niţel. Ţi se cuvine, pe bună dreptate, puţină odihnă.

   — Da, sunt într-adevăr istovit, răspunse tânărul Noapte bună, tată.

   — Noapte bună, băiete!

   Drumul se făcu în linişte până a doua zi dimineaţă. După o călătorie de o jumătate de ceas, căpitanul schimbase direcţia şi o luase spre, nord-vest. Fu înlocuit de Rindow la conducerea vasului, apoi veni Brun şi la urmă Plundow.

   Vrednicul timonier avea ordin să-l scoale pe căpitan în zorii zilei. Cerul tocmai se înroşea la Răsărit când Farrow păşi pe punte.

   — Nimic nou de raportat! zise Plundow.

   Căpitanul mulţumi şi privi în juru-i. Marea era liniştită pe tot întinsul ei. Nu se vedea nici un vas, nici o insulă. Dar căpitanul era bănuitor de felul lui.

   Îşi luă ocheanul sau puternic şi cercetă zarea de jur-împrejur, mai întâi spre miază-zi, apoi spre răsărit şi la sfârşit spre apus. Nu se vedea nimic suspect şi în cele din urmă privi spre nord-vest, direcţia în care mergea. Nici acolo nu se zărea nimic, cu toate astea ţinu ocheanul mai mult timp la ochi. Cunoştea destul de bine partea aceasta a Pacificului şi ştia că în curând se vor ivi insulele din grupul Noilor Hebride, la sud-est de Mallikolo.

   După câteva minute clătină capul, mulţumit. La orizont se ivi o dungă slabă - una din insulele dintre Api şi Efato. Socoteala sa se potrivea, deci: va ajunge la Mallikolo încă înainte de a se înnopta.

   — Du-te jos, Plundow şi mai odihneşte-te puţin! zise el, prietenos. Poate că la noapte nu vom avea odihnă. E foarte probabil să ne ciocnim cu piraţii aceia care ne-au mai dat de lucru cu invenţiile lor drăceşti.

   Căpitanul nu rămase însă multă vreme singur, căci deodată se ivi George, dându-i bună-dimineaţa.

   — Ei, te-ai şi sculat, băiete? îl întrebă căpitanul, vesel.

   — Cum o mai duci cu mâinile?

   — Nu mai simt nici o durere, plasturele pe care mi l-a pus doctorul mi-a făcut bine. Am dormit minunat şi mă simt iarăşi în puteri.

   — Asta mă bucură, scumpul meu copil. Spre seară ne vom ajunge ţinta şi sunt foarte curios să văd ce vom întâmpina acolo.

   — Să nădăjduim că ne va fi dat să vedem moartea lui Blowter acela, zise George. Omul ăsta trebuie făcut nevătămător cu orice chip, căci trăieşte numai spre paguba semenilor săi.

   — Ai dreptate, George. Vom încerca totul ca să-l punem cu botul pe labe. Dar făgăduieşte-mi să nu te pripeşti şi să nu fii neprevăzător.

   — Piratul acesta e foarte primejdios, după cum am avut prilejul

să ne dăm seama.

   — Dar bine, tată, eu sunt totdeauna prevăzător, răspunse George, râzând. Ce pot face eu, dacă primejdiile îmi ies în cale!

   Căpitanul se mulţumi cu această făgăduială şi se întoarse ca să-l salute pe Rindow şi pe marinarul care trebuia să ia cârma pentru primele ceasuri ale dimineţii.

   — Să bem repede cafeaua! zise el primului ofiţer. Apoi va trebui să fim cu băgare de seamă, căci prin părţile acestea ale Pacificului, e o mare forfoteală.

   V.

   O SALVARE MIRACULOASA.

   ÎN SUFRAGERIA unde luau ofiţerii cafeaua de dimineaţă, domnea o atmosferă foarte serioasă. Toţi ştiau că se ducea lupta împotriva unui duşman care dispunea de arme cu totul deosebite şi de care se folosea fără nici un scrupul.

   Doctorul îşi termină repede dejunul şi îşi ceru scuze de la ceilalţi. Pricina grabei sale o aflară însă ceva mai târziu, când se înapoie cu Joe Godley, căruia îi împrumutase unul din costumele sale. Tânărul Australian mai mulţumi încă odată căpitanului şi lui George îndeosebi, apoi primi invitaţia lui Farrow la cafea. Se dovedi a fi un om cult, interesant şi simpatic, astfel că George se bucura tot mai mult că-l salvase.

   Godley se posomori deodată şi întrebă:

   — Domnule căpitan, e vreo nădejde s-o salvam pe logodnica mea? Blowter acela e un diavol cu chip de om. Dar şi un geniu în anumite privinţe. E un inginer şi un chimist desăvârşit şi se mai pricepe şi în multe alte domenii, cu totul opuse.

   — Am avut prilejul să ne dăm seama de asta, zise Farrow zâmbind şi povesti tânărului de cursele pe care li le întinsese Blowter.

   Godley se grăbi să spuie:

   — Vedeţi, n-am exagerat. Acum însă trebuie să vă istorisesc amănunţit toată povestea: Tatăl Ellenei era în legături de afaceri cu toate insulele Pacificului şi era foarte bine situat, aş putea spune chiar foarte bogat. Se ocupa şi cu vânătoarea de balene şi se prea poate că se afla pe vasul unde aţi găsit d-voastră biletul de care-mi vorbea doctorul. Joseph Blowter se apropiase de el sub un nume fals, dându-se drept negustor bogat; motivul era Ellen, cu care eram pe atunci logodit în taină. Eu am izbutit să-i descopăr jocul, în urma cărui fapt fu nevoit să fugă în grabă; dar după o jumătate de an se întoarse, fireşte iar sub o mască de nerecunoscut. Cum a izbutit s-o înşele pe Ellen, am aflat-o abia când mi-a strigat în faţă batjocoritor, în vreme ce mă arunca în mare: îi spusese că tatăl ei se îmbolnăvise grav la Mallikolo şi vroia neapărat să-i mai vorbească odată, înainte de moarte. Fata se îmbarcă pe primul vas care pornea într-acolo, refuzând oferta lui Blowter de a călători cu bricul lui. Asta îi strica toate socotelile, dar un prieten, căruia îi telegrafiase, o răpi pe Ellen la debarcader şi o duse pe o insuliţă de lângă Mallikolo. Am aflat de ticăloşia asta şi m-am furişat pe bricul său. Am fost descoperit şi aruncat în apă.

   — Atunci putem avea mare nădejde s-o scăpăm, zise căpitanul. Blowter nu poate ajunge la insula decât cu puţin timp înaintea noastră. Ai încredere, domnule Godley, căci îţi vei vedea în curând logodnica.

   — Să dea Dumnezeu! oftă Australianul, cu inima strânsă de durere..

   Aproape toată ziua Farrow, George şi Joe Godley stătură în turn sau pe punte. George era cam tăcut şi gânditor şi în cursul după- amiezii, aflându-se singur cu tatăl său la proră, zise:

   — Tată, n-ar fi mai bine să punem în funcţiune compresoarele? Blowter ne-a luat-o mult înainte şi cine ştie ce rău i-ar putea face bietei fete, dacă nu ajungem îndată după el.

   — Hm... ai dreptate, băiete. Cu viteza de acum am mai avea de făcut patru ceasuri, pe care le-am putea reduce numai la două şi jumătate, dacă ne-am folosi de compresoare. Da, aşa vom face!

   Godley văzu cu mirare că viteza submarinului spori aproape încă odată pe atâta. George îi dădu lămuririle cuvenite, scoţând în evidenţă meritele genialului inginer Hagen, apoi zise:

   — Vino acum, domnule Godley, ne apropiem cu fiecare clipă de un loc cu o circulaţie foarte mare şi poate va trebui să ne afundăm.

   Merseră în turn şi George privi cu atenţiune prin ocheanul său puternic, cercetând împrejurimile. Submarinul alergă cu viteza aceasta timp de o jumătate de ceas, apoi George exclamă deodată:

   — Tată, cred că acolo în faţă, e bricul lui Blowter. Ţine direcţia veche spre Mallikolo, pe care pornise după ce a pus barajul de foc.

   Farrow duse şi el ocheanul la ochi, cercetând punctuleţul care se ivise în zare.

   — Ai dreptate, George - zise el - pare să fie Blowter. Trebuie să încetinim viteza, altminteri ne va vedea prin telescoapele sale.

   Compresoarele fură oprite şi căpitanul încetini viteza atât până ce punctul îndepărtat dispăru din câmpul vederii sale.

   — Încă vreo două ceasuri - se adresa el lui Godley - apoi se va hotărî totul. Du-te mai bine înăuntrul vasului, căci se poate că vom fi nevoiţi să ne afundăm pe neaşteptate.

   Rindow şi Petre coborâră şi ei, fiecare fiind o piedică, dacă vasul ar fi trebuit să se afunde repede dintr-un motiv oarecare. Camarazii erau într-o încordare lesne de înţeles, căci ştiau cu ce fel de duşman primejdios aveau de-a face.

   Căpitanul şi George priveau cu băgare de seamă în jurul lor; în fiecare clipă se putea ivi un vas străin, din fata căruia ar fi trebuit să dispară repede. Dar abia peste un ceas văzură venind dinspre răsărit un vas de comerţ. Coborâră repede scăriţa de fier, George închise capacul turnului şi submarinul dispăru sub apă.

   Trecură pe lângă vasul de comerţ dar fără îndoială că nimeni din echipajul acestuia n-ar fi bănuit că atât de aproape de ei aluneca mult căutatul submarin al căpitanului Farrow.

   „Dox"-ul trebui acum să meargă mai mult timp sub apă şi când vasul străin fu departe şi căpitanul ieşi din nou la suprafaţă cu submarinul, mai putu înainta pe apă numai un ceas, apoi trebui să se lase iar la fund, deoarece la orizont se ivi o insuliţă.

   Farrow o privi cu atenţiune prin telescop, apoi zise camarazilor care stăteau încordaţi în jurul lui.

   — Asta pare să fie insula căutată însemnată pe hartă cu o cruce. Se află în faţa lui Mallikolo, e acoperită cu vegetaţie şi dacă nu ma înşel, malurile sunt foarte neregulate şi au golfuri care pătrund adânc într-unsa. Poate că zărim bricul piraţilor într-unul din aceste golfuri.

   Submarinul îşi încetini viteza şi căpitanul se apropia până la cinci sute de metri de insulă, apoi cârmi vasul spre apus, încetini şi mai mult viteza şi alunecă, la distanţa asta, dea lungul malurilor.

   Prin periscop putu vedea foarte bine ţărmul. Golfurile se înşirau acolo aproape unul lângă altul, dar bricul căutat nu-l putu descoperi.

   Curând ajunse la capătul de apus al insulei; şi coti spre nord. Coasta de apus, dea lungul căreia înaintau acum. Era şi mai sfârtecată, dar în niciuna din scobiturile în formă de fiord nu putu zări bricul.

   Începuse să devină neliniştit, când, deodată văzu la capătul unei scobituri înguste şi lungi, o mişcare uşoară în tufele dese care creşteau lângă apă, întinzându-şi ramurile deasupra ei.

   Căpitanul trecu liniştit pe dinaintea golfului, spunându-şi că mişcarea aceea era făcută de vreo santinelă pe care Blowter o pusese acolo. Împărtăşi camarazilor părerea sa şi George se grăbi să spuie:

   — Tată, atunci să ştii că bricul se află între tufe. Blowter trebuie doar să-l pitească, pentru ca să nu bată la ochi. Pe lângă insulă trec multe vapoare, ale căror echipaje s-ar mira de sigur văzând un bric acostat în insula asta pierdută.

   — Da, băiete, se poate să ai dreptate - încuviinţă căpitanul.

   — Atunci să debarcăm de cealaltă parte a insulei şi să încercăm să descoperim lagărul ascuns al piraţilor. Pe cât cu putinţă trebuie să ne ferim de o luptă, căutând s-o scoatem prin viclenie pe fata răpită.

   — Asta în orice caz, zise George, agitat. Blowter acela ar fi în stare s-o înlăture într-un fel sau altul. Dacă lucrurile vor ajunge la o luptă. Unde vrei să debarcam? În nici un caz, nu prea departe de golful în care ai observat mişcare.

   — Fireşte ca nu. Răspunse căpitanul. Mai întâi aş vrea totuşi sa ocolesc insula, poate găsim ceva ce ne-ar putea interesa.

   La comande căpitanului, submarinul începu să alunece mai repede. Insula nu era prea întinsă şi după numai o jumătate de ceas ajunseră iarăşi pe coasta de vest.

   Căpitanul nu trecu acum pe lângă golful în care observase mişcarea suspectă, ci cu puţin înainte de ea cârmi într-o altă scobitură îngustă. Intră aproape până la capătul ei, apoi dădu comanda de stopare, când vasul se află în faţa tufelor care şi aici ajungeau până la apă.

   Farrow privi mai întâi câtva timp împrejurimile şi abia când nu putu descoperi nici o mişcare suspectă, dădu comanda pentru golirea tancurilor de balast.

   Monstrul de oţel se ridică încetişor din mare. Când marginea turnului atinse suprafaţa. George se şi repezi în sus pe scară şi deschise capacul. Ascultă cu încordare, dar de jur-împrejur domnea o tăcere de moarte.

   În cele din urmă puntea ieşi la suprafaţă cu totul, George sări afară şi alerga la proră. Putu atinge cu mâna frunzişul şi desfăcu ramurile, ca să sară pe ţărm. Lucrul merse mai lesne decât îşi închipuise, căci vasul era cu prora numai la o jumătate de metru de ţărm.

   Fireşte că George se înarmase cu pistoalele, cuţitul şi granatele cu gaze. Îi reveniră în minte prevenirile tatălui său, să nu fie prea uşuratic, stătu la gânduri câteva clipe, apoi, văzând că Petre iese

din turn, tânărul sări pe ţărm.

   Tufele se închiseră îndărătul său, George privi în juru-i şi văzu o potecă îngustă, care mergea spre nord şi spre sud. Golful în care tatăl său zărise mişcarea suspectă, era mai spre nord şi imediat el alergă într-acolo, cu paşi uşori.

   Se simţea în deplină siguranţă, căci îl ştia pe credinciosul Uriaş îndărătul lui. Merse vreo treizeci de metri pe poteca îngustă, când deodată aceasta făcu o cotitură spre mijlocul insulei. George bănui că va da acum de o sentinelă, astfel că-şi încetini paşii, furişându-se după colţ.

   În clipa următoare tufele foşniră lângă el, îşi duse repede mâna la revolver, dar era prea târziu... Simţi la tâmplă o lovitură atât de puternică, încât se poticni şi căzu în genunchi. Urma a doua lovitură şi mai puternică şi de data asta se prăbuşi cu totul.

   Din tufiş ieşi un bărbat de statură mijlocie, cu chipul brutal şi cu o barbă ce-i dădea o înfăţişare sălbătăcită. Părea să aibă puteri de uriaş, căci îl înhaţă pe George şi-l ridică în sus ca pe un fulg. Apoi porni în goană pe potecă, pieri în desiş.

   Când se trezi, tânărul auzi glasuri răguşite vorbind şi râzând şi la cap simţi o durere sfredelitoare. Dură mult până să-şi poată aduna gândurile-i încâlcite.

   Se afla, aşa dar, în puterea acelui Blowter, pe care vroise să-l prindă în bârlogul lui. Gemu fără voie, nu atât de durere cât, de furie.

   — Aha, se trezeşte flăcăul! se auzi un glas tăios.

   — Jack, toarnă-i apă pe cap.

   Duşul rece îl readuse pe George cu totul în simţiri. Se ridică şi privi în jurul său. Se afla într-un luminiş potrivit de mare, mărginit de câteva colibe. În fata lui ardea un foc care nu făcea nici un pic de fum. În jurul acestui foc stăteau făpturi cu mutre oarecum sălbatice, iar în mijlocul lor o fată frumoasă, ai cărei ochi înlăcrimaţi îl priveau cu o expresie de durere.

   — Să nu-ţi faci nici o nădejde, băiete, oamenii tăi nu vor putea să te salveze. Să poftească numai, dacă vor s-alerge de-a dreptul în braţele morţii. Frumosul submarin îl voi lua eu, căci am nevoie de el. Ei, Joe?

   Un bărbat înalt, de vreo douăzeci şi cinci de ani, păşi în grabă lângă foc.

   — Vin foarte încet, căpitane, şopti el. Mai poate dura un ceas până vor fi în capcană. Ambrosie va face atunci să explodeze mina.

   — Foarte bine! râse piratul, cu cruzime. Vor veni apoi şi ceilalţi

oameni de pe submarin ca să vadă ce e cu tovarăşii lor şi astfel îşi vor găsi şi ei moartea.

   — Aşa, tinere, acum să ne ocupăm şi de tine. Ai fost îndrăzneţ din cale afară, vroiai să te poţi lăuda ca ai prins pe Joseph Blowter şi ai eliberat-o pe micuţa lui logodnică, nu e aşa? Ei vezi, asta se pedepseşte la noi. Ce părere aveţi voi, băieţi, să-l trimitem înaintea camarazilor săi?

   Se auziră murmure de încuviinţare. Blowter zâmbi mulţumit şi urmă:

   — În ce fel să-l expediem? Vrem doar să petrecem pe socoteala lui.

   Se auziră propuneri la auzul cărora lui George îi îngheţă sângele în vine. N-ar fi crezut niciodată că există astfel de monştri printre europeni. Sau poate vroiau numai să-l sperie? Dar privind mutrele acelea care căpătaseră acum o înfăţişare de fiară, îşi zise că nu se putea aştepta la nici un fel de cruţare din partea acestor oameni.

   — Prea multă vreme nu trebuie să ne pierdem însă cu el, căci s-ar putea ca tovarăşii săi să facă totuşi ceva, zise deodată şeful piraţilor. Trebuie să ţineţi seamă c-avem de-a face cu căpitanul Farrow. El cu oamenii săi a adus la îndeplinire până acum cele mai neînchipuite şi îndrăzneţe fapte.

   — Căpitane, atunci să-l mal lăsăm pe băiat în viaţă, până ce se va fi terminat treaba, propuse unul din piraţi. După aceea vom avea mai mult timp fi vom petrece mai bine pe socoteala lui.

   — Ai dreptate, Francis, du-l în colibă. Du-o şi pe fată, căci n-am vreme acum pentru ea.

   George, care abia acum băgă de seama că era legat fedeleş, fu ridicat în sus şi târât spre una din colibe. Nu era nimic în ea, numai pe pereţi se aflau, din distantă în distanţă, verigi de fier. De una din acestea fu încătuşat George, apoi fu împinsă înainte fata, ale cărei mâini erau de asemeni legate la spate; fu legată şi ea de o verigă, în faţa tânărului:

   — Aşa, acum puteţi sta de vorbă! rânji un pirat, înainte de a părăsi, cu tovarăşul său, coliba.

   George o privi cu tristeţe pe Ellen Hamilton, apoi zise încet:

   — Să nu-ţi pierzi curajul, domnişoară, căci tatăl meu şi camarazii ne vor scoate el de aici. Cu dânşii e şi logodnicul d-tale, pe care l-am salvat din mare.

   — Ah, Joe trăieşte? exclamă ea şi chipul îi se lumină. Atunci vreau sa trăiesc şi eu... Pierdusem toată bucuria de viaţă. Cine eşti dumneata?

   — George Farrow. Nu ştiu dacă...

   — Fireşte că te cunosc! exclama ea, vesel. Acum am încredere că totul se va sfârşi cu bine. Piraţii nu m-au legat prea tare şi nici nu ştiu ei că eu mă pricep în toate sporturile. Voi fi liberă îndată.

   George văzu cum făcea sforţări să-şi slăbească curelele care-i ţineau legate mâinile. Începu şi el imediat să facă la fel şi i se păru că legăturile nu erau atât de strânse, precum crezuse la început. Cu dinţii încleştaţi îşi smucea mâinile încoace şi încolo, încerca mereu să-şi slăbească legăturile prin întinderea braţelor şi simţi în cele din urmă cu mulţumire, că treaba mergea strună.

   Un strigăt de triumf îl făcu să-şi ridice ochii: Ellen Hamilton se liberase, cureaua trainică din jurul mâinilor atârna de veriga de fier.

   — Vin să-ţi ajut! strigă ea, dar în aceeaşi clipă izbutise şi George să-şi scoată o mână, apoi cealaltă.

   — Acum lucrurile se prezintă altfel! exclamă el vesel. Trebuie să încerc să-mi recapăt armele.

   — Domnule Farrow, am văzut că brâul d-tale cu arme a fost dus în coliba de alături, zise Ellen. Acolo locuieşte piratul, care m-a păzit tot timpul, până la venirea lui Blowter, tot el m-a luat în primire la Mallikolo şi m-a adus încoace.

   — Trebuie să văd mai întâi dacă au rămas acasă mulţi piraţi, zise George.

   Păşi cu băgare de seamă la ferestruica îngustă şi privi afară. Lângă foc stătea un singur om şi Ellen, care venise în urma tânărului, şopti:

   — Asta e paznicul - nu cred să mai fie şi alţii.

   În clipa aceea omul se ridică, privi nehotărât în toate părţile, apoi merse spre coliba în care se aflau cei doi tineri. George îl privi liniştit, în vreme ce Ellen tremura de frică în spatele lui.

   Tânărul nostru erou îşi dădu seamă îndată ce individul era foarte puternic, dar el se bizuia pe propria-i îndemânare şi luarea prin surprindere. Văzu îndată că paznicul avea numai un pistol în mâna dreaptă şi imediat se furişă spre uşa şi se lipi de ea.

   Paznicul intră cu hotărâre înăuntru, după ce făcu însă un pas, se opri şi se holbă la veriga de care fusese legat George. Clipa asta îi fu fatală. Tânărul se repezi fulgerător spre el, îi smulse pistolul de la brâu şi strigă:

   — Sus mâinile!

   În acelaşi timp se dădu niţel înapoi ca să nu poată fi înhăţat de celălalt. Piratul, însă, ascultă de poruncă, deoarece expresia chipului lui George era ameninţătoare.

   — Întoarce-te! mai porunci George. Mâinile la spate!

   Înjurând şi mormăind, piratul îndeplini şi porunca aceasta.

Tânărul se apropia de el şi zise Ellenei:

   — Leagă-l cum se cuvine, domnişoară Hamilton!

   Scrâşnind din dinţi, piratul se lăsă ca fata să-l lege fedeleş. Nu degeaba îi spusese lui George că era antrenată în toate sporturile, căci chipul banditului, care se schimonosea uneori de durere, îi dovedea că era într-adevăr foarte puternică.

   — Aşează-te la perele! mai porunci George, după ce mâinile paznicului fură legate.

   Ellen îl legă de inelul, de cure fusese ferecat înainte George, iar tânărul rupse din cămaşa prizonierului o fâşie mare, din care-i făcu un căluş.

   Râzând cu poftă, cei doi tineri părăsiră coliba; George intră repede în cea alăturată şi găsi îndată brâul său, din care nu lipsea nimic. Şi-l puse în jurul mijlocului şi vru tocmai să părăsească repede coliba, când văzu atârnând pe perete o puşcă foarte bună. O luă jos, se încredinţă că e încărcată şi şi-o zvârli pe umăr.

   Ajuns afară o întrebă pe Ellen, care se înarmase cu pistolul paznicului:

   — Ai văzut încotro s-au îndreptat piraţii? Trebuie să ne grăbim acum, căci mă tem ca tovarăşii mei să nu cadă în capcană de care vorbea Blowter.

   — Au coborât poteca aceea de colo, răspunse fata.

   Abia acum observă George că mijlocul insulei pe care se aflau, era un platou înalt şi îşi dădu seama eu tovarăşii săi trebuiau să vie printr-o trecătoare. Aceasta era probabil minată şi explozia care se va produce, va dărâma stâncile sub care vor fi îngropaţi vrednicii marinari.

   În toată graba, tânărul porni pe poteca ce cobora în pantă. După câteva minute se opri, auzind glasuri îndărătul unei tufe dese; cu mare băgare de seamă înconjură tufa aceasta şi avu o privelişte ciudată.

   Pe un platou stâncos şi îngust stăteau piraţii în frunte cu Blowter. În fata lor se afla trecătoarea, spre care priveau ei. Mai departe cu vreo douăzeci de metri stătea un singur pirat, care privea şi el în adânc.

   — Aha, uite-i că vini exclamă Blowter. Francis, când voi ridica mâinile, apasă pe buton!

   George îşi dădu seamă că nu era nici o clipă de pierdut. Văzu că piratul vroia să se aplece de cealaltă parte a trecătoarei stâncoase... şi atunci îşi smulse repede de pe umăr puşca pe care

o luase din colibă. Când detună împuşcătura, Francis sări în sus, căzu apoi greoi la pământ şi se rostogoli în prăpastie, peste marginea platoului.

   În aceeaşi clipă George smulsese cele două granate cu gaze ce le avea la brâu şi le zvârli la picioarele piraţilor, care erau în număr de vreo douăzeci. Îi văzu pe Blowter clătinându-se şi rostogolindu-se şi el peste marginea platoului. Îi văzu pe ceilalţi căzând în genunchi... O apucă repede pe Ellen de mână şi-ncepu să alerge cu ea îndărăt pe potecă.

   — I-am pus cu botul pe labe pe toţii strigă el, triumfător. În curând îţi vei revedea logodnicul. Piraţii sunt ameţiţi acum pentru douăzeci şi patru de ore.

   După o jumătate de ceas camarazii veneau în fugă prin altă trecătoare spre luminiş şi în fruntea lor aflau Petre şi Joe Godley: Cu un strigăt de bucurie, Ellen se repezi înaintea logodnicului ei şi cei doi tineri rămaseră multă vreme strâns îmbrăţişaţi.

   Farrow se apropia cu o mutră întunecată de George, pregătindu-se să-i facă mustrări că nu ţinuse seamă de sfaturile sale şi pornise iar de capul lui. Dar George i-o luă înainte şi zise:

   — Tată, nu trebuie să-mi faci mustrări - fii mulţumit că piraţii au pus mâna pe mine. Altminteri, cu siguranţă, că v-aţi fi găsit toţi moartea.

   Povesti repede despre capcana drăcească pe care o aşezase Blowter şi când sfârşi, căpitanul îl strânse în braţe în vreme ce camarazii izbucniră în urale.

   Încă înainte de a se înnopta, Farrow porni la drum, vrând să-i ducă pe Joe Godley şi Ellen Hamilton la Mallikolo. Acolo urmau să înştiinţeze autorităţile ce s-a întâmplat cu Blowter şi piraţii lui.

   Seara târziu, căpitanul îşi lua rămas-bun călduros de la tânăra pereche şi părăsi Mallikolo. Când fură în larg se întinseră antenele şi în curând toate staţiunile poliţieneşti fură înştiinţate că mult- căutatul pirat Joseph Blowter e mort şi că oamenii săi zac leşinaţi pe insuliţă.

   Apoi Farrow îndreptă submarinul spre miazăzi, ca s-ajungă în sfârşit la „Insula odihnei".

SFÂRŞIT

Volumul 71

DUŞMANUL MAHARADJAHULUI

   PE DRUMURI GRELE

   LAHORE ERA ÎNDĂRĂTUL NOSTRU. Domniţa junglei îşi părăsise „poporul" ei şi se înapoiase la tatăl său — începu doctorul Bertram să povestească lui George, în vreme ce submarinul îşi vedea liniştit de drum spre „Insula odihnei". Noi, însă, eram atraşi spre „Paradisul pământesc", spre Kaşmir, unde legendele indiene spun că ar fi fost leagănul neamului omenesc.

   Aveam cele mai bune scrisori de recomandaţie către Mahab Singh, maharadjahul acestei ţări minunate, căci prin nenumăratele noastre aventuri pe cari le-am întâmpinat în India deveniserăm foarte cunoscuţi, în primul rând pentru că avuseserăm prilejul să aducem servicii preţioase unor înalţi slujbaşi englezi şi prinţi indieni.

   N-aveam vreo ţintă anumită în Kaşmir, ci vroiam nurnai sa vizităm minunata ţară, a cărei frumuseţe n-o întrece nici o alta pe pământ.

   Am plecat cu trenul de la Lahore la Jehlam şi de acolo aveam de gând să mergem pe jos până la trecătoarea Pir Pandschal, care se afla la o depărtare de vreo sută zece kilometri. Ne-am fi putut folosi de vreun alt mijloc de transport, dar preferam să mergem apostoleşte, ca să cunoaştem mai de-aproape tara şl oamenii.

   Eram siguri de o primire bună la curtea princiară căci guvernatorul din Lahore anunţase telegrafic sosirea noastră. Dar, ascultându-ne rugămintea, nu indicase timpul exact al sosirii, căci vroiam să ne ferim a fi obiectul unei primiri bătătoare la ochi.

   Când coborirăm în mica staţiune de cale ferată, privirăm în juru-ne, din obişnuinţă ca şi cum ne-am fi aşteptat la ceva. Eram convinşi noi, înşine de asta si tânjeam după ceva nou, extraordinar, ne intrase in sânge si n-aveam încotro.

   Ca întotdeauna stârnirăm luare-aminte a băştinaşilor care populau peronul, în primul rând Pongo cu făptura-i uriaşă şi capu-i grozav. Şi poliţistul englez care făcea de gardă în gară ne luă la ochi, se apropiă apoi de noi si-ne întrebă foarte politicos, dar cu priviri bănuitoare, dacă ne-ar putea fi de folos cumva.

   — Fireşte, răspunse Marian, prietenos. Dacă ai vrea să fii atât de drăguţ, ne-ai putea arăta drumul care duce la trecătoarea Pir Pnndschal.

   Automobilul ăla de colo pleacă spre trecătoare, zise poliţistul la fel de politicos ca înainte.

   — Vezi că noi vrem s-o luam apostoleşte, răspunse Marian, zâmbind.

   — Să-mi fie cu iertăciune, domnilor, zise poliţistul, cu ton autoritar, v-aş ruga să vă legitimaţi. În vremea din urmă situaţia a devenit atât de turbure în ţinutul acesta de frontieră, încât suntem siliţi să-i rugăm pe străini să-şi arate identitatea.

   — Cu toată plăcerea, răspunse Marian, prietenos. Te mulţumeşti cu această scrisoare a guvernatorului din Lahore? E o recomandaţie către toate autorităţile ca să binevoiască să ne sprijine în toate privinţele.

   Poliţistul făcu „drepţii" şi zise tare şi milităros:

   — Domnule Farrow, vă stau cu totul la dispoziţie.

   — Nu aşa, dragul meu, râse Marian, vreau numai să-mi arăţi drumul prin oraş ca să ies Ia şoseaua ce duce la Pir Pandschal.

   — Vreţi într-adevăr să mergeţi pe jos, domnule Farrow? întrebă politistul, mirat.

   — Da, că în felul acesta cunosc mai bine oamenii şl locurile.

   — Prilejul cel mai bun pentru asta îl veti avea, probabil, la trecătoare, zâmbi poliţistul, căci în ultimul timp se dau pe acolo atacuri asupra călătorilor. După căte am auzit, guvernul nostru s-a plâns de asta chiar şl prinţului din Kaşmir.

   — Ei vezi, asta ar fi tocmai ceva pentru noi, râse Marian, Au fost atacaţi şi călători europeni?

   — Nu, că atunci am fi luat alte măsuri, în cea mai mare parte victime au fost Hinduşi.

   — Aşa, aşal Dacă nu mă înşel locuitorii Kaşmirului sunt în cea mai mare parte mahomedani? Şi tocmai cei câţiva Hinduşi sunt atacaţi?

   — Asupra acestui lucru n-am prea stat să chibzulesc domnule Farrow, râse poliţistul. Dacă vreţi, putem merge acum. Îl văd colo pe camaradul care mă schimbă, aşa că am vreme să vă călăuzesc prin oraş.

   Tocmai când ne pregăteam de drum, Pongo mă pişcă deodată de braţ şi-mi şopti:

   — Messer Bertram, om de colo nu bun. Stat aproape noi, a auzit, acum pleacă repede.

   Spunând asta arătă cu capul spre un Indian înalt, care se îndepărta cu paşi grăbiţi spre piaţa unde se aflau automobilele. Îi atrag atenţia lui Marian, dar el dădu din umeri şi zise.

   — Ce vrei, nu putem face nimic împotrivă lui. Doar nu ne putem lua după el să-l întrebăm de ce stătuse aproape de noi.

   De vreme ce Pongo l-a luat la ochi, să ştii câ e suspect, rostesc.

   — Sunt de aceeaşi părere, încuviinţă prietenul meu, chiar pe o simplă bănuială nu putem porni nimic împotriva Iul.

   — Uite că se urcă într-o maşină, zisei eu.

   Am putea merge şi noi cu aşa ceva până la trecătoare.

   — Crezi de sigur că vrea să ne pândească acolo sus? râse Marian. Eu cred mai degrabă că e un slujbaş al prinţului, aşa că nu vom scăpa totuşi de o primire triumfală.

   — Să ştii că aşa e, încuviinţai eu. Cu toate astea ne-am putea încredinţa mal bine decă am pleca şi noi cu o maşina.

   — Ba de loc. Vom mergem pe jos, ca să vedem frumuseţile ţării, dragul meu

   Se-ntoarse el spre poliţistul care ascultase mirat convorbirea noastră.

    — Acum suntem gata de drum. Vrei să fii atât de bun să ne călăuzeşti?

   Cu plăcere, domnule Farrow. Din păcate orăşelul nostru n-are lucruri vrednice de văzut, de aceea vă voi duce pe drumul cel mal scurt afară din oraş. Aveţi cale lungă de făcut şi va sfătuiesc să poposiţi cel puţin două nopţi înainte de a ajungeţi în trecătoare.

   — Sunt hanuri bune pe drum? întrebă Marian.

   — Da, da, atât pe distanţa până la Rajaori, cât şl mei departe, între localitatea asta şi trecătoare. Cel dintâi han este condus de un Chinez, al doilea de un Persan.

   — Numai cu două hanuri nu facem nimic, zise Marian, căci depărtare e prea mare. Va trebui deci să-noptăm şi în Rajaori.

   — Fireşte, domnule Farrow. Acolo sunt mai multe hanuri. Cel mai mare e ţinut chiar de un European, cred că e Olandez.

    — Încă ceva: socot că dela ultimul han înaintea trecătorii nu ajungem într-o singură zi la Srinagar, capitala Kaşmirului. Cunoşti cumva drumul şi de acolo mai departe?

   — Din păcate, nu, domnule Farrow. Am fost numai până la trecătoare ca s-arunc o privire în jos, spre valea Kaşmirului.

   — În sfârşit, nu face nimic, vom găsi noi undeva adăpost, zise Marian. Şi la urma urmei dacă nu vom avea încotro, va trebui să facem ce-am mai făcut de atâtea ori, adică să dormim sub cerul liber.

   Pădurile Kaşmirului sunt însă bogate în sălbăticiuni, zise călăuza noastră. Sunt populate mai ales de urşi, în număr foarte mare.

   — Nu ne e teamă nouă de ei, râse Marian. Aprindem un foc mare şi-i alungăm. Şi chiar dacă ar cuteza să se apropie, avem la îndemână minunatele noastre arme, cu cari ara răpus noi sălbăticiunii şi mai ceva ca urşii.

   Poliţistul se opri şi zise:

   — Aşa, domnilor, şoseaua asta duce la Rajaori şi de acolo mai departe, în trecătoarea lanţului de munţi Pir Pandschal. A fost o cinste pentru mine să vă fiu călăuză şi nădăjduiesc că vă veti întoarce cu bine.

   — Sper şi eu, ba simt chiar sigur, râse Marian.

   Ne luarăm rămas bun de la amabilul poliţist şi pornirăm repede pe şoseaua albă. Era încă devreme şi timpul era răcoros. Dar soarele începuse să urce pe cer, incălzindu-ne cu razele sale.

   Marian se împotrivise să luăm prea multe merinde din Lahore, căci credea că în drumul nostru spre Srinagar vom găsi unde cumpăra conserve.

   La început, priveliştea era tipic indiană. Plantaţii de bumbac şi orez de amândouă laturile şoselei, dar după câteva ceasuri, trecând hotarul Kaşmirului, priveliştea se schimbă. Dădurăm întâi de jungle, cari se deosebeau de acele din sudul Indiei prin faptul că erau mai luminoase, începurăm să fim cu băgare de seamă, căci se putea să se aţină pe acolo tigri, pantere sau alte fiare. Pe lângă asta deveni şi mersul mai greu, deoarece pe de o parte căldura era tot mai puternică, iar pe de alta şoseaua începu să urce.

   Din îndărătul nostru, departe, se auzi deodată sunetul unul claxon de automobil. Ne întoarserăm privirea şl văzurăm o maşină venind în goană nebună. Deoarece stârnise un nor uriaş de praf, ne dădurăm repede în lături de pe şosea, Marian şi Pongo pe partea dreaptă, eu pe cea stângă. Pătrunsei o bucată bună în desiş, mă oprii într-o rarişte şi printre copaci putui cuprinde cu privirea o parte din şosea.

   Maşina se apropia. Ciudat era faptul că-şi încetinise viteza. De ce oare?

   Vedeam umbrele celor cari stăteau în fundul maşinii deschise şi deodată auzii o izbitură puternică deasupra capului în trunchiul copacului uriaş de care mă sprijineam — apoi maşina dispăru.

   La sgomotul ciudat ce se produsese deasupra mea mă-ntorsei brusc şi privind în sus spre beţele de bambus văzui urma atacului viclean care se dăduse asupra mea. O gaură mică şi rotundă în lemn îmi dovedi că se trăsese asupră-mi cu un pistol care trebuia să fi avut o colosală forţă de pătrundere. În primul moment fusei speriat, apoi însă mă cuprinse furia şl smulgăndu-mi puşca de pe umăr pornii cu paşi mari spre şosea, ca să trimit în urma maşinii o salutare de plumb...

   Dar când ajunsei pe şosea, îmi dădui seamă cu părere de rău că automobilul dispăruse după cotitura drumului.

   — Ei, Robert, ce vrei să împuşti? îl auzii în clipa aceea pe Marian, din partea cealaltă, care tocmai ieşea din desiş, urmat de Pongo.

   — Pe individul din maşină, răspunsei eu, furios. A tras asupra mea.

   — Ce? făcu Marian şi din câţiva paşi fu lângă mine. Te-a nimerit, Robert? mai întrebă el, privindu-mă îngrijorat.

   — Din fericire, nu, zisei, dar glonţul a trecut doar la câţiva centimetri deasupra capului meu şl a lovit în bambus.

   — În maşină om rău, zise in aceeaşi clipă Pongo, care se apropiase.

   — Ce? făcui eu, sărind în sus. L-ai recunoscut iar pe omul acela? A fost acelaşi care ne-a spionat în Jehlam?

   — Fost om rău, repetă credinciosul uriaş.

   Hm... chestia începe iarăşi frumos, zise Marian după o pauză scurtă.

   — Cine să se intereseze oare de noi, de cum am păşit pe teritoriul Kaşmirului?

   — Nici eu nu-mi pot lămuri asta, răspunsei, căci n-am fost chemaţi în ajutor de nimeni, aşa câ nu ne putem aştepta să dăm de duşmani.

   — Poate câ ne-a asemuit cu alţii, îşi dădu cu părerea Marian, dar când stau şi mă gândesc mai bine îmi zic că tot pe noi ne-a luat la ochi, câci Indianul şi-a îndreptat atenţiunea asupra noastră, abia când poliţistul din Jehlam mi-a rostit numele. Poate că omul acela e un membru al bandei de tâlhari care îşi face veacul la tre- cătoarea Pir Pandschal, şi s-o fi gândind că suntem pe urmele lor. Din păcate ne-am făcut cunoscuţi prin aventurile noastre !

   — Să ştii că aşa e, încuviinţai eu. Păcat că nu le-am putut spune indivizilor că puţin ne pasă de ticăloşiile lor.

   — Ia spune, Robert râse Marian vrei cumva să tăgăduieşti că ai arătat şi tu mare interes la povestirea poliţistului? Sau te vei da în lături dacă prinţul ne-ar ruga să luăm pe seama noastră prinderea acestei bande? Cred că în privinţa asta suntem amândoi plămădiţi din acelaşi aluat.

   — Asta fără doar şi poate, încuviinţai eu, râzând. După cât se pare, banda asta mă cunoaşte foarte bine. Slavă Domnului, am avut destul de-aface cu piraţi şi alţi domnişori de felul acesta, aşa că s-ar putea lesne să fie în banda asta vreunul care ne cunoaşte dinainte.

   Vezi, tot aşa mi-am zis şi eu, răspunse Marian, cu însufleţire. Poate că revedem cunoscuţi vechi colo sus.

   Tot ce se poate, zisei eu. Fapt e că omul acela a făptuit o mare nechibzuintă trăgând asupra noastră, căci prin asta ne-a prevenit.

   Hm... nu ştiu ce să spun — făcu Marian, după oarecare chibzuială. Punctul acesta îmi dă de gândit. Dacă, presupunând că face parte din bandă, ar fi trecut fără să ne facă nimic, atunci domnişorii din trecătoare ne-ar răpus fără să prindem de veste. Trebue doar să-şi fi spus că prin glontul lui a primejduit tot planul.

   Stăteam încă în mijlocul şoselei şi priveam spre luminişul unde era să fiu răpus de glonţul necunoscutului din maşină. Deodată furăm ghiontiţi cu atâta putere încât zburararăm împreună în desişul din fata noastră. Şi în acelaşi timp Pongo răcni:

   — Massers, băgare de seamă.

   Trecu apoi ca un fulger pe lângă noi, în vreme ce căutam să ne recăpătăm echilibrul. Şi când privirăm năuciţi în juru-ne, văzurăm doar un nor uriaş de praf pe şosea, care se îndrepta vertiginos spre Jehlam.

   — Ah, care va să zică s-a înapoiat şi a vrut să ne calce cu maşina , zis Marian.

   — Om rău e în maşină, spuse Pongo.

   — A, ai văzut şi asta! făcu prietenul meu. Pongo eşti un om minunat.

   Strânserăm braţul uriaşului, apoi zisei;

   — Mariane, sunt încredinţat că duşmanul acesta misterios s-a ascuns undeva înaintea noastră. Şi când vom ajunge la locul acela, ne va împuşca în toată liniştea.

   — Tot ce se poate, încuviinţă Marian. În cazul acesta ar fi mai bine să părăsim şoseaua şi să ne urmăm drumul prin junglă.

   Zis şi făcut. Părăsirăm şoseaua, pătrunserăm vreo cincizeci de metri în pădure, pornind apoi spre nord-vest, în direcţia trecătoarei îndepărtate.

   Aproape două ceasuri merserăm prin căldura tot mai arzătoare, apoi ne oprirăm într-un luminiş mic, unde Marian propuse să îmbucăm ceva, apoi să ne odihnim puţin.

   De partea cealaltă a luminişului era un cireş sălbatec, dovadă că ne apropiam de tara-minune a Kaşmirului. Ne aşezarăm lagărul la rădăcina arborelui uriaş şi în vreme ce noi săpam o groapă pentru foc, Pongo aduna vreascuri, cu cari făcurăm un focşor, pentru a ne încălzi conservele.

   După ce mâncarăm, ne lăsarăm odihnei vreun ceas la umbra copacului. Ne ridicarăm apoi şi aruncându-ne bagajul în spinare pornirăm din nou prin desiş.

   Deodată ne trezirăm la marginea unor câmpuri întinse de orez. Şoseaua era la vreo cincizeci de metri la stânga noastră şi privirăm îndelung într-acolo, înainte de a pătrunde printre spicele foşnitoare, unde căldura era cumplită.

   HANUL CHINEZULUI

   MERSERĂM VREO DOI KILOMETRI pe digurile înguste cari străbat câmpurile ce stau sub apă, după aceea îl auzi pe Marian spunând:

   — Acum putem merge iar pe şosea, către cea mai apropiată pădure ce cu mult înaintea noastră şi deocamdată duşmanului nostru nu i se prezintă nicăieri vreun loc unde să se poată ascunde.

   Eram peste măsură de bucuros că pot părăsi terenul acesta neplăcut şi alergai repede spre digul transversal care ducea spre şosea. Se vede treaba, însă, că nu e bine să te bucuri prea repede, căci în graba mea alunecai de pe dig şl căzui în apa mocirloasă.

   Şi ca şi cum asta n-ar fi fost deajuns, mă trezii deodată în primejdie de moarte, căci pe când mă sileam să ies din nămol, spicele de orez din apropiere foşniră şl în clipa următoare se ridică, şuierând, o cobra uriaşă, aproape neagră, la câţiva centimetri numai de mine.

   Rămăsei imediat în nemişcare, ca să nu întărât şarpele. Dar situaţia mea nu înceta să fie din cele mai grozave.

   Un fulger străbătu văzduhul şi capul ameninţător al şarpelui zburară în lături. Sări în sus, căd sângele trupului care se zbătea, mă stropi în faţă. Cu scârbă dădui în lături cu piciorul reptila retezată, mă căţărai repede pe dig şi strânsei mişcat mâna viteazului Pongo.

   El îşi dăduse îndată seama de primejdia în care mă aflam, se lăsase în genunchi şi, cu cuţitul său de spintecat rechini, înlăturase pericolul.

     Ca întotdeauna, uriaşul făcu o mutră încurcată la mulţumirile noastre şi zise:

   — Massers merge mai departe. Aici mulţi şerpi.

   Îi ascultarăm sfatul şi pornirăm la drum.

   Ajungând în şosea, privirăm câtva timp îndărăt, dacă nu cumva se ivea din junglă duşmanul nostru. Nimeni nu se arăta însă şi Marian zise:

   — Aţi pierdut cam mult timp cu mâncarea şi odihna. În vremea asta, el putea lesne să ne-o ia înainte, ca să se ascundă în pădure. Prin urmare, când vom ajunge la cei dintâi copaci, va trebui să părăsim din nou şoseaua. Slavă Domnului, nu s-arată să fie junglă pe acolo, ci pădure bătrână.

   — Care, însă, poate fi mult mai deasă ca junglele, zisei eu.

   — Atunci va trebui să ne croim drum, spuse Marian. E mai bine

aşa, decât să ne trezim cu vreun glonţ pe nepusă masă.

   — Cred şi eu.

   Cu toate că eram foarte obosiţi, mergeam voiniceşte şi acum vedeam ceva mai lămurit pădurea dinaintea noastră. Era din copaci înalţi de teak şi atât cât puteam recunoaşte de departe, aceştia nu erau prea deşi.

   Repede, dar cu multă băgare de seamă, ne apropiarăm de marginea pădurii. În cele din urmă, ajunserăm la vreo cincizeci de metri şi ne oprirăm, căci acum trebuia să se hotărască. Ţineam puştile pregătite în mână, ca să putem răspunde unui eventual atac. Dar nu se arătă nimeni.

   — Ce să ne mai facem griji, zise Marian. Rămânem pe şosea şi pace! Dacă va fi să ne ajungă soărta, se poate întâmpla tot atât de bine şi în pădure.

   — Ai dreptate, Mariane. Să mergem deci mai departe!

   Aşa şi făcurăm. Marian cerceta cu privirea în dreapta, eu în stânga, în vreme ce Pongo — după cum ştiam foarte bine, îşi avea ochii pretutindeni.

   Merserăm vreun kilometru prin pădure şi prietenul meu clătină din când în când capul, ca şi cum liniştea aceea nu-i plăcea de fel; eu deveneam tot mai neliniştit, căci mă gândeam ce putea plănui necunoscutul nostru vrăjmaş, pentru a ne înlătura în mod sigur.

   Deodată se făcu în dreapta un luminiş mare şi câteva clădiri frumuşele dovedeau că ajunseserăm la mult-căutatul han al Chinezului.

    Cu aceeaşi băgare de seamă ca până acum, păşirăm cu armele în mână spre uşa de intrare. Marian o deschise şi-mi strigă peste umăr:

   — Pare că ne-am înşelat , Robert.

   — Da, încuviinţai dar cine ştie ce ne mai aşteaptă.

   Intraserăm într-o odaie mare şl curată. Un Chinez tânăr,

îmbrăcat europeneşte, cu chipul simpatic şi inteligent, păşi spre noi, făcu o plecăciune politicoasă şi, spre mirarea noastră, spuse intr-o germană fără cusur:

   — Bună ziua, domnilor. Îmi daţi voe să mă prezint: doctorul Tsao, proprietarul acestei case. Cu ce vă pot fi de folos?

   — Am dori să rămânem peste noapte aici, răspunse Marian. Înainte de asta, am vrea să luăm şi ceva în gură. Trebue şâ vă spun însă că nu m-aş fi aşteptat să vă aud vorbind atât de bine nemţeşte.

   La aceasta, chinezul zâmbi, apoi zise:

   — Am studiat trei ani Ia Heidelberg, după aceea am fost nevoit să viu acasă şi să iau locul tatâlui meu, deoarece el a murit.

   Tsao ne duse la etaj, unde căpătarăm trei odăi alăturate, foarte curate şi cu mobilă bună. Probabil că hanul avea clienţi, altminteri Chinezul n-ar fi făcut atâta cheltuială. Din păcate, odăile n-aveau comunicaţie între ele. Văzurăm însă că broaştele la uşile ce dădeau pe coridor erau foarte trainice şi complicate şi, când Tsao băgă de seamă că arătam interes pentru asta, ne zise:

   — Sunt broaşte de siguranţă, domnilor, cari nu seamănă una cu alta. Le-am pus pentru ca fiecare călător să se simtă în siguranţă.

   — E atât de nesigur ţinutul acesta? întrebă Marian râzând.

   Observai cu oarecare nelinişte că Tsao îndreptă spre el o privire

ciudată prin ochii întredeschişi, apoi zise, dând din umeri:

   — Nu ştiu dacă domnii, cari vin de sigur din Jehlam, n-au auzit acolo că la trecătoarea Pir Pandschal îşi face veacul de câtva timp o bandă de jefuitori. Din pricina aceasta, socot nimerit să mă îngrijesc de siguranţa clienţilor mei.

   — E foarte frumos din partea dumitale, zise Marian, dar mă gândesc că trecătoarea cu pricina e cam departe. Crezi că banda ar putea veni până aici?

   — Cu o maşină, drumul se face repede, răspunse Chinezul zâmbind.

   — Aha! să nădăjduim totuşi că nu ni se va întâmpla nimic, râse Marian. Acum ne vom face puţin toaleta la repezeală, apoi vom coborî la masă.

   Tsao se înclină adânc şi ieşi. Ma aflam singur cu Marian şi îndreptându-mă spre uşă ca să mă duc în camera mea, prietenul meu zise, într-o doară:

   — Interesant bărbat acest doctor Tsao.

   — Da, încuviinţai, nu ştiu însă bine ce să cred despre el.

   — Nici eu nu ştiu încă, Robert, dar poate că în timpul şederii noastre aici, o vom afla. Acum schimbă-ţi repede hainele, căci sunt flămând ca un lup.

   În odaia mea, dezbrăcai hainele murdare, pusei un costum curat şi abia fui gata cu treaba asta, că un pui de Chinez intră în odaie, după ce bătu în uşă şi, într-o englezească îngrozitoare, ceru să-i dau costumul ca să-l cureţe.

   Eram surprins peste măsură că Tsao se îngrijea atât de mult de clienţii săi; dădui băiatului costumul şi-l întrebai când mi-l aduce înapoi.

   — Mâine dimineaţă, răspunse el.

   Păşii pe coridor şi încuiai camera. În acelaşi timp veniră din odăile lor şi Marian cu Pongo. Când intrarăm în sala mare de jos, văzurăm aşezată o masă la fereastră, de unde puteam privi afară pe şosea. Abia luarăm loc, la invitaţia lui Tsao, că se şi aduse mâncarea, o minunată friptură de vânat, stropită cu un vin tot atât de bun.

   După ce ne potolirăm foamea, mai râmaserăm de vorbă la un pahar. Nu prea aveam noi prilejul adesea să stăm sub un acoperământ omenesc, la o masă ca lumea. Numai Pongo ceruse îngăduinţa să se retragă şi ieşise din casă.

   Bănui imediat că voia să se încredinţeze dacă adăpostul nostru era într-adevăr sigur. Cât despre duşmani, eram sigur că-l va dibui el, oricât de ascunşi ar fi aceştia.

       La invitaţia lui Marian, Tsao lua loc la maşa noastră, dar refuză paharul cu vin pe care i-l oferi. Prietenul meu întrebă dacă hanul era vizitat adesea de drumeţi. Doctorul răspunse, zâmbind, că era mulţumit. După câtva timp, Marian mai întrebă:

   — Îmi pare , domnule doctor, ca fost azi un automobil care a venit cu puţin înaintea noastră.

   Auzind aceasta, Tsao tresări puternic, apoi zise şovăind:

   — Este adevărat, domnilor. Era un automobil care a trecut numai, dar n-a tras aici, ci a trecut prin faţa hanului. L-am văzut întâmplător prin fereastra.

   M-am încredinţat în aceeaşi clipă că Tsao minţea şi eram încredinţat ca şi Marian găndea la fel, căci zise liniştit:

   — As fi vrut să stau de vorbă cu cei dinlăuntru! lui, căci mi se pare ca am văzut pe unul din ei în Jenam.

   — Atunci trebuie să fi mers foarte repede în dreptul hanului ... Nu am putut observa din cauza grabei cu care circula .

   Atunci, se vede ca m-am înşelat, răspunse Marian. La urma urmei nici nu e atât de important.

   — Urmăriţi un scop anumit cu vizita dumneavoastră, în Kasmir? întrebă Tsao. Poate vă pot fi de folos cu ceva?

   — O, nu, răspunse Marian, vrem numai să cunoaştem ţara şi oamenii. Apoi mai vrem să facem o vizită maharadjahului.

   — Maliab Singh, actualul maharadjab, vă va primi cu greu, zise doctorul şovăind. Am auzit că are necazuri mari acum.

   — Ei, atunci vom călători, zâmbi Marian. Pentru noi, lucrul cel mai de seama e să cunoaştem frumuseţile Kaşmirului.

   — E frumoasă ţara, ce-i drept, zise doctorul, cu însufleţire, dar ştiu ca dacă dumneavoastră, cari aţi văzut atâtea, veţi preţui frumuseţea ei! Dacă vă face plăcere, v-aş da o călăuză pricepută.

   — Nu, nu, ne place mai mult să fim singuri.

   — Dacă mergeţi pe jos, poate să întâmpinaţi primejdii la trecătoare, zise Tsao, după ce chibzui câteva clipe. Călătorii, în special Europeni, cari trec cu maşina peste trecătoare, sunt lăsaţi

în pace, dar de pedestraşi se cam leagă.

   — Las-că ştim noi să ne apărăm, zâmbi Marian. Cred că le-ar părea rău bandiţilor dacă ne-ar căuta pricină.

   — Fireşte, domnilor, aveţi arme minunate şi or să se teamă de Uriaşul acela care vă însoţeşte, pare să fiţi şi oameni foarte puternici, dar ce aveţi să faceţi împotriva unei forte superioare, care o mai fi stând şi ascunsă?

   — Las-că nu vor ajunge lucrurile atât de departe! zise Marian, zâmbind, şi se ridică. Trebuie să mărturisesc că sunt cam obosit, marşul pe care l-am făcut m-a istovit şi mâine în zorii zilei, trebuie să pornim la drum. Ne îngădui, deci, d-le doctor, să ne retragem, în camerele noastre?

   — Ia te uită, s-a lăsat noaptea şl eu nici n-am băgat de seamă, în toiul discuţiei, zise Tsao, mirat. Vă doresc odihnă plăcută, domnilor.

   — Mulţumesc, asemenea, domnule doctor

   Când ajunserăm cam la jumătatea sălii, Tsao striga după noi:

   — Dar unde e însoţitorul dumneavoastră, domnilor?

   — N-avea grija, va veni şi Pongo, răspunsa Marian.

   Observai că la auzul acestui nume, Chinezul tresări puternic. Dar se stăpâni repede şi zise mirat:

   — Pongo? Ce nume caraghioş! A! mi se pare că l-am mai auzit. Nu sunteţi dumneavoastră. domnii Farrow şi Bertram?

   — Ba chiar noi suntem, zâmbi Marian. Iartă-ne, te rog, că am trecut cu vederea să-ne prezentăm.

   — Hm!, atunci cred că nu vă temeţi dv. de bandiţii de la trecătoare, zise Tsao. Aşa fiind, de sigur că veţi fi primiţi şi de maharadjah.

   — Crezi cumva că ne va cere să-i dăm ajutorul nostru? Cunoşti ceva amănunte cu privire la necazurile sale?

   Tsao îşi întoarse repede privirea în altă parte.

   — Nu, nu, zise el apoi. Nu ştiu nimic hotărit. Nişte călători spuneau că ar avea necazuri mari.

   — Aşa! Vom vedea atunci dacă nu-i putem risipi necazurile acestea, zâmbi Marian. Ah, uite-l pe Pongo.

   Credinciosul nostru tovarăş intră în han, venind de afară. Nu spuse nimic, dar ochii-i scânteiau şi asta era pentru noi un semn că descoperise ceva de seamă. Ne despărţirăm de Chinez şi urcarăm la etaj intrând cu toţii în odaia lui Marian, care-l întrebă îndată pe credinciosul uriaş:

   — Ia spune, Pongo, ce ai văzut?

   — Om rău văzut! răspunse Negrul. Fugit, înainte ca Pongo poate prinde la el.

   Ne uitarăm unii la alţii, îngrijoraţi. Asta era o veste importantă, ce-i drept. Oare hangiul chinez să fie tovarăş cu ei ?

   — Foarte neplăcută chestie, întrerupse tăcerea Marian in cele din urmă. Acum trebue sa stăm de veghe cu schimbul peste noapte. Am impresia că toată afacerea asta stă în legătură cu plănuita noastră vizită la maharadjah.

   — Tăcere, Massers! zise deodată Pongo. Afară om.

   Noi nu auziserăm nimic, dar când Marian fu acum dintr-o săritură la uşă şi o deschise brusc, doctorul Tsao stătea afară şi întrebă, zâmbind, dacă doream să fim treziţi a doua zi.

   Marian îi mulţumi politicos, spunând că obişnuiam să ne trezim singuri în zorii zilei. Chinezul se înclină şi se făcu nevăzut, fără zgomot.

   — Frumos! şopti Marian după câteva dipe. De sigur că a auzit că îl suspectezi, Robert. Cred că ar fi mai bine să ne petrecem cu toţi noaptea în camera asta. Ia aduceţi-vă bagajele şi armele!

   Treaba fu făcută repede, şi când furăm iar împreună, orânduirăm veghea. Eu făceam începutul, apoi venea Pongo, iar al treilea era Marian.

   Prima mea veghe era uşoară, căci camarazii nu se culcară îndată ci îmi ţinură tovărăşie, până veni rândul lui Pongo. Mă culcai pe canapea şi adormii îndată.

   Marian mă trezi. Îşi făcuse şi el veghea şi îmi şopti la ureche:

   — Robert, atăt Pongo, cât si eu am auzit sgomote suspecte în casă, iar afară, în faţa ferestrelor, trebuie să fi fost oameni. Fii cu băgare de seamă şi tine pistolul pregătit! Cred că Tsao ăsta n-are cugetul curat.

   Mă dădui jos de pe canapea şi Marian îmi luă locul. Pongo dormea în pat.

   Mă aşezai la masă, pusei revolverul şi lampa de buzunar la îndemână şi rămasei în aşteptare.

   Să fî trecut vreo jumătate de ceas, când mă cuprinse deodată o oboseală atât de mare încât abia puteam ţine ochii deschişi. Mă ridicai repede şi începui să măsor odaia în lung şi-n lat.

   După vreo zece minute tresării, căci auzii lămurit un sunet, ca şi cum cineva ar fi umblat la geamul ferestrei. Nu mi-a trebuit multă bătaie de cap ca să-mi dau seamă că cineva tăia geamul.

   Mă apropiai în vârful picioarelor de masă, luai pistolul în mâna dreaptă şi lampa de buzunar în cea stângă. Dar nu mai avui nevoie de lampă, căci în clipa când vrui s-o aprind, luna răsări pe cer şi în lumina ei orbitoare zării în odaia noastră umbra ameninţătoare a unui cap omenesc.

   În mai puţin de o secundă văzul că era un Indian şi fără să stau pe gânduri ridicai arma şi slobozii un glonţ în geam. Dar misteriosul individ de afară fu mai repede ca mine. El trebue să fie observat gestul meu şi cu iuţeala fulgerului dăduse capul de o parte.

   Marian şi Pongo săriră repede în picioare la auzul detunăturii, dar când prietenul nostru Negru deschise fereastra şi privi afară, nu se mai vedea nimeni.

   — Ciudat!, făcu Marian. Aş vrea să ştiu numai dacă Tsao ăla e amestecat aici. Probabil că aşa e, căci aş pune rămăşag că el îl cunoaşte pe Indianul care a tras asupra ta, Robert.

   — Stai! Acum ştiu! strigai eu, înfuriat. Făra îndoială că a fost acelaşi individ care a tras asupră-mi din maşină. Ce-o fi având el cu noi? Suntem doar cu totul nevinovaţi.

   — Suntem nevinovaţi până nu dăm ochi cu maharadjahul. răspunse Marian. Şi probabil că de asta se tem oamenii cari stau în legătură cu duşmanul nostru;

   — Masser, tăcere! mormăi bunul nostru Pongo, în întunericul odăii. Om pe coridor.

   Stăteam încă la masă, cu pistolul în mână. Luai repede lampa de buzunar, mă repezii spre uşă, pe care o descuiai şi o deschisei repede şi luminai afară pe coridor.

   În faţa mea stătea zâmbitor... doctorul Tsao.

   III

   LA STĂPÂNITORUL KAŞMIRULUI

   — CE CAUŢI AICI?, mă răstii eu la el.

   — Ah, domnul doctor, zise în aceeaşi clipă Marian, în spatele meu. De sigur că ai auzit împuşcătura din odaia noastră. Închipuieşte-ţi, un Indian străin încercase să taie geamul de la fereastră.

   — Asta e cât se poate de neplăcut, zise Tsao, părând foarte necăjit. De când am preluat hotelul e pentru prima oară că nişte pasageri de ai mei sunt deranjaţi în felul acesta.

   Nu aprinseserăm lampa de masă şi asta fu norocul nostru, căci deodată detună afară o împuşcătură, glonţul, sparse geamul, şuieră printre capetele noastre, trecând deasupra Chinezului ce stătea în faţa noastră şi se înfipse în peretele coridorului.

   Lumina lămpii mele îl învăluia pe doctorul Tsao si fui surprins văzând cât de calm ramaseşi. Căci, deşi glonţul ii trecuse doar la câţiva centimetri deasupra capului, nici un muşchi de pe faţa sa nu tresări. Stinsei imediat lampa de buzunar şi întrebai cu asprime:

   — Si aşa, doctore, nu găseşti nimic de spus când se trag gloanţe asupra pasagerilor d-tale. Cel puţin am observat că nu te- ai speriat deloc când glonţul ţi-a trecut deasupra capului.

   Tsao râse, apoi zise:

   — Domnule Farrow, eu nu mă speriu nici chiar dacă zeci de gloanţe ar şuiera deasupra capului meu. Ce mi se poate întâmpla? Dacă m-ar nimeri, peste o clipă voiu fi la strămoşii mei, atâta tot. Şi asta e soarta cea mai frumoasă ce poate fi hărăzită unui om pe pământ. Zău că nu ştiu cine a tras asupra dumneavoastră, dar cred că numele dumneasvoastră sunt destul de cunoscute în toată India şi că vă puteţi aştepta să întâlniţi pretutindeni duşmani.

   Era adevărat şi tonul cu care rostise Chinezul cuvintele, părea cu totul nevinovat — cu toate astea nu putui scăpa dc o bănuială ce-o aveam împotriva lui.

   Înainte însă de a-i răspunde cu asprime, cum vroiam, Marian zise liniştit:

   — Drept e că am adus oarecare turburare în casa d-tale, domnule doctor. Te rog să ne ierţi şi mă declar dispus să plătesc toate pagubele. Trece, te rog, şi geamul spart în socoteala mea.

   — Dar bine, domnule Farrow, nici nu poate fi vorba de asta, răspunse Tsao, jignit. Eu... regret într-adevăr foarte mult că a trebuit să vi se întâmple aşa ceva tocmai în casa mea.

   — Dar bine, domnule doctor, zise Marian, pe acelaşi ton, ce vină ai d-ta? Şi de vreme ce suntem musafiri atât de primejdioşi, fireşte că trebue să răspundem de orice pagubă. Nădăjduiesc că nu vom mai fi supăraţi de-acum încolo, deoarece prietenul nostru Pongo stă de veghe la fereastră aşa că cred că ne putem culca fără teamă.

   — Sun... sunteţi foarte curajoşi, îngâimă Tsao. Nu cred ca alţii în locul dv. să rămână tot atât de liniştiţi .

   — Eh, asta o înveţi cu timpul, râse Marian, care mă împinse în lături şi se apropiase şi el de uşă. Ingăduie-mi, domnule doctor, să închid la loc uşa. Fii încredinţat că puşcaşul acela ascuns nu va avea noroc cu noi.

   Fără s-aştepte răspunsul Chinezului, închise uşa. Auzii nelămurit glasul lui Tsao, care murmura, probabil, un bună seara, apoi Marian îmi şopti:

   — E ceva „putred" aici şi trebue să fim cu ochii-n patru. Cred însă că vom avea linişte pentru restul nopţii, aşa că putem merge la culcare. Nici Pongo nu mai trebuie să stea de pază, căci la urma urmei avem cu toţii un somn atât de uşor că vom auzi îndată cel mai uşor zgomot.

   Deoarece eram, într-adevăr, foarte obosit după marşul lung din timpul zilei, nu mă mai împotrivii, ci mă trântii lângă el pe pat, iar Pongo se întinse pe canapea.

   Noaptea trecu în linişte.

   A doua zi dimineaţă intrând în salon, complect echipaţi pentru drum, Tsao ne ieşi înainte, frecându-şi mâinile.

   — Eu v-aş sfătui totuşi să luaţi o maşină, zise el, căci se pare că aveţi aici potrivnici care procedează fără nici un fel de scrupule.

   Marian zâmbi şi răspunse liniştit:

   — Dragă domnule doctor, asta nu ne sperie deloc. Am spus că vrem sâ mergem pe jos in Kaşmir şi aşa rămâne.

   — Cum doriţi! zâmbi Chinezul. Eu v-am vrut binele.

   Îmbucarăm ceva la repezeală, apoi Marian plăti socoteala şi

ieşirăm din hanul suspect.

   Marian o luă îndată la picior până ne îndepărtarăm simţitor de han, apoi îşi încetini pasul şi după câtva timp se aşeză brusc pe marginea şoselei.

   — Aşa, zise el, acum să aşteptăm niţel aici; cred că vom întâlni în curând o maşină.

   — Care va să zică ai renunţat să mergi pe jos? întrebai eu, mirat.

   — Da, căci duşmanul nostru va fi stând probabil în legătură cu Tsao şi va fi aflat că avem de gând să mergem pe jos, aşa că trebue să-l luăm prin surprindere.

   Pongo nu luă parte la discuţie, ci iscodea cu băgare de seamă de jur-împrejur. Se scurseră astfel vreo două ceasuri şi începui să- mi cam pierd răbdarea, când se auzi un duduit slab, care se apropia repede.

   Un automobil minunat, o maşină de lux cum rar se vede, venea dinspre Kaşmir. Afară de conducătorul băştinaş se mai afla intr- ânsa un Indian foarte distins.

   Eu n-aş fi cutezat să opresc maşina asta boierească, dar Marian sări îndată în picioare, se repezi spre mijlocul şoselei şi ridică mâinile... Şi, spre uimirea mea, maşina opri îndată, Indianul distins coborî şi întrebă politicos, într-o englezească perfectă:

   — Am onoarea cu domnul Farrow?,

   —  Da, răspunse prietenul meu. Cred că nu mă înşel presupunând că prinţul Mahab Singh ne trimite maşina în întâmpinare?

   —  Aşa e, domnule Farrow, răspunse Indianul, făcând o plecăciune adâncă. Îngăduiţi-mi să mă prezint: sunt primul

ministru Randschit.

   — Încântat, domnule Randschit, zâmbi Marian, amabil. Acesta e prietenul meu Robert Bertram Şi cestălalt e credinciosul nostru însoţitor şi prieten Pongo.

   Indianul îmi strânse mâna, tresări puţin când îl zări pe Pongo, dar îl salută apoi şi pe el cu amabilitate.

   Uriaşul Negru luă loc lângă şofer, pe când pe noi ministrul ne pofti să ne aşezăm în maşină.

   Astfel scăparăm de mersul pe jos şi ajunserăm în primele ceasuri ale amiezii la hanul Persanului, pe care-l aveam trecut în planul nostru de călătorie. Îmbucarăm ceva la repezeală, apoi minunata maşină porni pe şoseaua din munţi, care ducea la trecătoarea Pir Pandschal, cocoţată la 3.500 metri înălţime.

   În tot timpul drumului, Marian nu prea vorbise mult, aciuit în colţul său. Când ne apropiarăm însă de trecătoare, deveni mai vioiu. Îmi aruncă o privire scurtă şi, fără ca ministrul, ce stătea în faţa noastră, să fi observat ceva, scoase revolverul din buzunar. Eram cam mirat de asta, dar îi urmai pilda şi luai la ochi partea stângă a şoselei, care zrabura pe dinaintea noastră.

   Cu un semnal scurt din claxon, maşina pătrunse în trecătoarea îngustă care taie în două uriaşul lanţ de munţi Pir Pandschal. Primul ministru tocmai se întoarse spre noi şi arăta spre o stâncă de formă ciudată, de care ne apropiam cu viteză ameţitoare. Vroia probabil sa ne arate o minune, dar vorba îi se opri pe buze, căci în aceeaşi clipa răsunară împuşcături de ambele laturi ale şoselei şi gloanţele şuierară ameninţător de aproape de capetele noastre. Revolverul lui Marian răspunse în aceeaşi clipă şi deoarece şi eu văzui câteva ţevi de puşcă ce dovedeau prezenţa bandiţilor. Golii la repezeală încărcătorul armei mele.

   Nu puteam şti dacă am nimerit pe cineva, căci lucrurile se petrecuseră prea repede. Ieşiserăm din trecătoare, când ministrul izbuti să îngâne:

   — Dar, dar, domnilor, ce fu asta?

   — Probabil împuşcături, râse Marian, bine dispus. Ceea ce mă bucură e că frumoasa maşină a scăpat neatinsă.

   Randschit clătină capul apoi zise, ca pentru sine:

   — Poate că stăpânul meu are dreptate.

   — Ce înţelegi prin asta? se grăbi să întreba Marian.

   Sfetnicul înălţă din umeri, enervat .

   — O, domnule Farrow, zise el apoi, lasă că vă va povesti stăpânul meu, prinţul, mai bina ca mine.

   — Fie!, spuse Marian, după câteva clipe. Recunosc că nu puteţi sau nu vreţi să-mi destăinuiţi nimic. Să lăsăm deci până vom ajunge la

Srinagar.

   Coboram acum într-o vâlcea minunată, trecurăm prin păduri bătrâne, apoi veniră pădurici cu pomi fructiferi, şi când ajunserăm în valea proriu- zisă, ne izbi în faţă parfumul trandafirilor sălbateci, al iasomiei şi al altor flori. Era un adevărat rai pământesc.

   În cele din urmă ajunserăm în Srînagar, capitala ţării. Oraşul e aşezat între malul drept al Dsebimn-ului şi e tăiat de multe canale mari îmi aminteau Veneţia. Numai că clădirile de aici, din cărămizi şi scânduri, se deosebesc mult de palatele din vechiul oraş al Dogilor.

   Palatul prinţului în schimb era fastuos, cum numai un stăpânitor bogat şi-ar putea îngădui. Şi tocmai de ceea ce am fi vrut să ne ferim... se-ntămplă acum, căci atunci când maşina noastră intră, în sunete de goarne, în curte, garda de onoare a prinţului se rândui de ambele părţi ale scării pe care ne conduse primul ministru, cu toată cinstea-cuvenită.

   Într-o încăpere mare şi mobilată cu mult lux, furăm rugaţi să aşteptăm puţin, apoi Randschit dădu în lături o perdea şi, înclinându-se adânc, ne pofti să intrăm.

   Pătrunserăm într-un cabinet de lucru mobilat europeneşte, iar de la masa de scris se ridică maharadjahul Mahab Singh şi ne ieşi în întâmpinare.

   Făcea o impresie cât se poate de distinsă şi simpatică, părând a fi în vârstă de vreo şaizeci şi cinci de ani. Purta un costum elegant, de culoare închisă, şi pe cap un turban alb, prins cu o minunată agrafă de diamante.

   — Bună ziua, domnilor, ne salută el într-o germană fără cusur, mă bucur foarte mult că am prilejul să vă fac cunoştinţa.

   După ce ne strânse mâinile, ne rugă să luăm loc în scaunele din faţa biroului.

   — Ministrul meu mi-a şi comunicat de atacul dat asupra d-voastră, urmă el, reluându-şi locul la masa de scris. Poate că aţi aflat de faptul că, acolo sus, în trecătoarea Pir Pandschal, viata călătorilor nu mai e în siguranţă.

   — Da, Alteţă, am auzit asta încă pe când ne aflam In Jehlam, răspunse Marian. Dar cred că în fiecare tară se iveşte câteodată o bandă care face nesigur un loc anumit.

   — Părerea mea însă e că aici e vorba de lucruri mai serioase, zise prinţul, cu glasul turburat, căci, ca mai peste tot în vremurile astea, şi tronul meu e primejduit, fără să ştiu de către cine. Am însă unele dovezi că poporul e atâtat mereu împotriva mea.

   — În cazul acesta, v-am veni cu mare plăcere în ajutor, Alteţă, zise Marian. Noi am mai făcut şi prinţului din Nepal un serviciu asemănător.

   — Ştiu asta, domnilor, şi de aceea am fost foarte bucuros când mi s-a vestit vizita d-voastră. Da, vroiam să vă fac rugămintea aceasta, dar văd că mi-aţi luat-o înainte cu atâta amabilitate. Ajutaţi-mă, domnilor!

   — Vom începe chiar imediat, Alteţă, răspunse Marian. Aveti vreo bănuială?

   — Nu, răspunse prinţul, cu hotărâre. M-am gândit în fel şi chip, dar nu cunosc niciun om care să caute să mă răstoarne de pe tronul ce l-am moştenit de la părinţi.

   — Succesiunea la tron e asigurată:

   — Da, fiul meu Akbar îmi va lua locul, când Atotputernicul mă va chema la el.

   — Mai aveţi şi alţi copil, Alteţă?

   — Da, un fiu măi tânăr, Gulab, şi o fiică: Meghawa.

   Marian se cufundă în gânduri şi pe mine mă cuprinse o anumită bănuială împotriva fiului mai tânăr. El era exclus dela moştenirea tronului, numai dacă n-ar căuta să dobândească prin forţă propriul loc.

   — Fiul d-voastră, Akbar, e iubit de popor, Alteţă?, îmi întrerupse gândurile Marian

   — Ca să fiu sincer... nu prea, răspunse prinţul cu şovăială. Akbar e foarte mândru şi face impresie rea din pricina asta.

   — Atunci fiul d-voastră Gulab o fi altfel, zise Marian într-o doară. De obiceiu aşa se-ntâmplă.

   — Foarte adevărat. Gulab e într-adevăr un om bun. I-am dat pe mână armata mea şi soldaţii s-ar duce la moarte pentru el.

   Lauda aceasta a părintelui îmi întări bănuiala, căci dacă cineva are armata cu el, îi e foarte uşor să dea jos de pe tron pe un altul şi să sa urce el.

   Marian scutură capul, ca şi cum ar fi alungat un gând, apoi întrebă:

   — Am observat o nelinişte mare în palat, Alteţă. S-a întâmplat ceva?

   — Nu, nu, răspunse prinţul, vroiam tocmai să v-o spun şi în acelaşi timp să vă cer scuze pentru faptul că va trebui să locuiţi într-un turn vechi al palatului meu. Fiica mea Meghawa se căsătoreşte peste trei zile aşa că de câteva săptămâni casa e plină de oaspeţi.

   — Viitorul dv. ginere face parte şi el dintr-o familie princiară? întrebă Marian.

   — Da, aparţine celei mai de seamă familii din ţara mea.

   — Fireşte că, sarcina noastră va fi oarecum îngreunată din pricina agitaţiei ce domneşte aici, dur pe de altă parte putem face cercetările mai neobservaţi. S-au făptuit atentate împotriva dv.

personal?

   — Da, şi încă foarte viclene. Astfel, de pildă, am găsit într-un rând, cu totul întâmplător, în mâneca hainei mele un ac, în care m-aş fi înţepat cu siguranţă dacă aş fi îmbrăcat haina. Şi acul acesta fusese muiat într-o otravă foarte puternică. Am găsit otravă şi în mâncărurile cari mi se aduceau şi de atunci pus bucătarul să le guste el întâi, sub ochii mei.

   — Asta e foarte îngrijorător, zise Marian, şi chestia cu acul otrăvit dovedeşte că aveţi un duşman foarte primejdios şl viclean. Puteţi avea încredere în servitorii dv. personali?

   — Cred că da. Sunt de ani de zile în serviciul meu şi aş putea spune că-mi sunt foarte credincioşi.

   — Trebuie să cercetez lucrurile în linişte, zise Marian, în primul rând voi căuta să observ în taină pe cei ce vă înconjoară. Câci făptuitorul trebue să...

   Prietenul meu îşi întrerupse vorba şi privi încordat spre o perdea din spatele prinţului, care începuse să se mişte. Ştofa grea se despărţi în două şi un tânăr Indian, în uniformă pompoasă, intră în odaie.

   Prinţul se ridică şi făcu prezentările.

   — Fiul meu cel mai tânăr, zise el radios şi mândria părintească îi lucea în ochi.

   Şi avea şi de ce să fie mândru, cănd prinţul Gulab făcea o impresie cât se poate de bună. Avea o figură foarte simpatică şi inteligentă, un trup minunat şi cu noi, se arăta de o amabilitate fără seamăn.

   După ce se scuză faţă de noi, Gulab schimbă câteva cuvinte cu tatăl său în limba ţării, apoi îşi rămas-bun in chip cât se poate de politicos apoi părăsi încăperea.

   — Ei, cum vă place fiul meu? întrebă prinţul. N-aveam dreptate când susţineam că are de ce să fie iubit de toţi ?

   — De, Alteţă, cred şi eu asta, răspunse Marian. Fiul dv. e un om atât de minunat cum nu întâlneşti mulţi. Dacă ne îngăduiţi, Alteţă, vom merge acum în încăperile noastre, ca să scuturăm niţel praful de pe noi.

   — Vă voi conduce chiar eu, se oferi prinţul, cu bunăvoinţă. Poftiţi, domnilor.

   IV

   O LOCUINŢĂ PRIMEJDIOASĂ

   NE CONDUSE prin întreg palatul, prin coridoare lungi, pe lângă unghere întunecoase, urcarăm şi coborârîra scări. Nu era uşor să ne întipărim în minte drumul, şi prinţul, oare observă probabil mutra mea îngrijorată, zise zâmbind:

   — Fireşte că vă stau la dispoziţie servitori, cari vă vor arăta tot palatul, până veţi cunoaşte singuri toate drumurile. Iata, acum am ajuns. Vă voiu chema Ia masă.

   Deschise o uşă de metal artistic lucrată şi ne invită să intrăm într-o cameră mobilată oriental.

   — Socot că aici, ar putea locui credinciosul dv. însoţitor, Pongo, zise el, pe când dv. domnilor, veţi căpăta două odăi alăturate la etajul de deasupra. Urmaţi-mă, vă rog.

   Desfăcu o perdea din peretele de peste drum si deschise o uşă care se afla îndărătul ei. O scară îngustă ducea în sus la un coridor mic, din care porneau iarăşi doua uşi în odăile luxos amenajate pentru noi şi cari — spre mulţumirea noastră — comunicau printr-o uşă între ele. La întrebarea noastră, prinţul ne lămuri că nimeni afară de noi, nu mai locueşte în turnul acesta lateral. De la fereastră ne arătă, că Ia cel mult un metru distanţă, se afla zidul larg care înconjura întreg palatul. Creasta zidului era aproape la aceeaşi înălţime cu fereastra odăii lui Pongo.

   Prinţul se despărţi de noi după ce ne mai spuse că puteam chema servitorul bătând într-un gong mare din coridor.

   Mă spălai şl îmbrăcai haina pe care tânărul servitor chinez mi-o curătase şi călcase de minune în hanul lui Tsao, apoi mă dusei în odaia lui Marian şi îl întrebai în şoaptă:

   — Ia spune, Mariane, ce părere ai tu de Gulab acela? E un om foarte simpatic, nu e aşa?

   Prietenul meu mă privi înveselit.

   — Te aştepţi să-ţi spun, de sigur, că-l bănuiesc, zâmbi el. Deşi te-ai stăpânit cât ai putut, eu totuşi ţi-am ghicit gândurile şi sentimentele. Şi părerile tale sunt în oarecare măsură îndreptăţite, dar ar fi greşit să te încâlceşti în ele, căci adesea te-nşeală tocmai cele mai smintite sentimente.

   — Ei, da, încuviinţai eu, dar nu pot scăpa totuşi de o anumită bănuială împotriva lui. Prea suspectă a fost ivirea lui bruscă în odaie, tocmai când tu vorbeai despre duşmanul prinţului.

   O bătaie în uşă ne întrerupse şi, la încuviinţarea noastră se ivi servitorul care ne comunică, într-o englezească fără cusur, că prinţul ne invită la masă.

   Ca de obicei, Pongo refuză cu îndârjire sa ia parte. Aranjam ca mâncarea să-i fie adusă în camera. Noi furăm conduşi însă într-o sală imensă, în care se aflau vreo treizeci de persoane.

   Mahab Singh ne prezintă şi în primul rând, luarăm cunoştinţă cu fiul său mai mare Akbar. Mi-l închipuisem mult mai impunător şi mai mândru, dar spre plăcuta mea dezamăgire, văzui un tânăr foarte serios şi simpatic, însă foarte deosebit de fratele său.

   Ne înclinarăm apoi în faţa Meghawei, tânăra logodnică. Era nespus de frumoasă, dar făcea şi ea o impresie foarte serioasă şi tristă, aşa că avui îndată simţimântul că nu prea îi era plăcută căsătoria pe care trebuia s-o facă.

   Totuşi, Raubir, logodnicul ei, era un bărbat foarte frumos şi simpatic, care părea s-o iubească mult, după cum dovedea atitudinea sa.

   Fui prezentat şi celorlalţi oaspeţi, tot unul şi unul, prinţi şi înalţi demnitari din ţările învecinate.

   Tocmai eram recomandat unui ministru cu numele de Kalischka, reprezentantul unei ţări muntoase de la nord. Şi când văzui pe bărbatul acesta întunecat, ai cărui ochi se aţinteau asupra-mi cu neîncredere, mă străbătu bănuiala că în jocul politic de aici erau amestecate, poate, şi alte ţări, cari urmăreau să-şi întărească puterea de pe urma unei schimbări de tron. Dacă aşa stăteau lucrurile, atunci aveam o sarcină foarte grea.

   Ni se dăduse locul de cinste lângă prinţ, care în lot cursul mesei îmbelşugate, discuta cu însufleţire cu noi. Mahab Singh colindase mult prin lume şi era un om foarte cult. Cât de deosebit era el de vechii despoti cari domniseră înainte vreme peste această ţară minunată !

   După masă, oaspeţii se retraseră ca să-şi petreacă ceasurile călduroase în odăile răcoroase. Pentru seara, prinţul aranjase o plimbare generală pe fluviul Dşilam, şi drumul aveam să-l facem cu bărci cu motor până la uriaşul lac Wular.

   Servitorul nostru ne conduse înapoi în turn, dar de data asta ne întipărirăm mai bine în memorie, drumul. Pongo stătea culcat pe pat, dar, sări jos când intrarăm şi întrebă:

   — Massers descoperit om rău?

   — Nu, dragă Pongo, râse Marian, chiar atât de uşor nu merge. Dar cred că am o bănuială.

   — Kalischka, nu mă putui reţine să strig, fără îndoială că stă în legătură cu Gulab.

   — Ah, pentrucă a ciocnit paharul cu el? zămbi Marian. Robert, cred că te-ai înşelat în ideile tale. Fireşte, nici mie nu mi-e simpatic omul acesta şi vom fi cu băgare de seamă, dar asta nu trebue să ne facă să credem că am şi rezolvat chestia. În sfârşit, acum să ne culcăm şi noi şi să dormim. Pongo, diseară va trebui să vii şi tu cu noi, căci facem o plimbare pe apă.

   În vreme ce Uriaşul se întinse iarăşi în patul său, noi urcarăm în odăile noastre. Aş fi dorit mult să stau de vorbă cu Marian, să-i împărtăşesc părerile mele, dar el făcu un gest de împotrivire şi-mi spuse că se simte prea obosit. Ştiam bine însă că voia să fie singur.

   Cam indispus intrai în odaia mea, stătui câteva clipe în faţa patului, apoi, deoarece nu eram deloc obosit, hotărâi să privesc mai bine afară pe fereastră, ca să mă orientez puţin asupra împrejurimilor.

   Din păcate, nu putui vedea decât zidul, căci pe una din părţi curgea Dşilam-ul, iar cealaltă era mărginită de o pădure deasă. Plictisit, tocmai vroiam să mă retrag, când zării ceva care mă făcu să cred la început că visez: dealungul zidului mergea o panteră enormă.

   Primul meu gând fu că venise probabil din pădure, dar păşea atât de nepăsâtoare pe poteca de piatră încât ajunsei la încredinţarea că e vorba de un animal îmblânzit, căci mulţi prinţi Indieni dau drumul în timpul nopţii unor tigri şi pantere, pentru paza palatelor lor.

   Înmărmurit priveam minunatul animal, care se apropia încet. Ajunse direct sub fereastra mea şi în clipa următoare... zburară aproape pe fereastra deschisă a odăii lui Pongo.

   O clipă rămăsei ca împietrit, apoi mă repezii la masă, luai pistolul şi strigai prin uşa deschisă ce dădea în odaia învecinată:

   — Mariane, repede, o panteră în camera Iui Pongo !

   Prietenul meu sări din pat, iar eu dădui buzna pe coridor şi mă rostogolii pe scară; imediat în urma mea, venea Marian. Când deschiserăm uşa spre odaia lui Pongo, ni se înfăţişă o privelişte ei im nu poate fi mai grozavă şi frumoasă în acelaşi timp.

   Pongo al nostru, uriaşul aceia cu atâtea însuşiri minunate, nu putea fi luat prin surprindere nici de o panteră. Smulsese pătura groasă de pe masă, şi-o infăşurase în jurul braţului stâng şi în felul astfel apărat îl întinse în faţa panterei, care se ridicase pe labele dinapoi, ca să-şi înfingă colţii şi ghiarele în pătură.

   Pongo se pregătea tocmai să lovească cu enormu-i cuţit de spintecat rechini. (Vezi ilustraţia 36 de pe copertă). Fără să-şi întoarcă spre noi capul, el lovi cu toată forţa-i uriaşă...

   Era o lovitură de maestru, căci uriaşa fiară se cutremură, rămase câteva clipe pe loc, în vreme ce Pongo scotea din trupul ei arma-i grozavă, — apoi trupul vărgat se clătină, pentru ca în cele din urmă să se rostogolească pe podea.

   — Minunat! exclamai eu, entuziasmat. Pongo, eşti un om extraordinar!

   Nici Marian nu-şi precupeţi laudele, în vreme ce uriaşul înălţă doar din umeri şi zise:

   — Tigri foarte proşti. Face prea multă gălăgie, mişcat prea încet.

   Atât şi nimic mai mult...

   Marian bătu într-un gong fixat în fata uşii lui Pongo, şi când servitorul nostru se ivi, prietenul meu îi arătă doar pantera.

   — Oh, ăsta e Mahmud, pantera stăpânului nostru, Gulab! strigă Indianul speriat.

   — Aşa? făcu Marian. Dar cum a ieşit fiara din cuşca ei?

   — Stăpâne, asta nu ştiu. Numai stăpânul nostru se ocupa de animalul, care era foarte rău fată de ceilalţi.

   — Cheamă pe Alteţa Sa încoace! porunci Marian, — şi servitorul dispăru imediat.

   După câteva minute, Mahab Singh veni intr-un suflet.

   — Asta e de necrezut, domnilor! exclamă el, după ce privi încremenit la cadavrul panterei. Zău nu pricep cum fiara a putut scăpa din cuşcă, căci cheia o are fiul meu Gulab. Spune-i să vie repede aici! porunci servitorului.

   Gulab nu se lăsă mult aşteptat. Rămase o clipă ca împietrit, apoi se înroşi şl bâlbâi:

   — Asta e cu neputinţei

   Caută cu înfrigurare în brâul veştmântului său de mătase, apoi exclamă:

   — Trebuie să fi pierdut cheia, dar cine să fi deschis cuşca? Nimeni nu putea doar să se apropie de animal.

   — O cuşcă poate fi deschisă şi de la depărtare, unde eşti la adăpost, zise Marian calm. Dar, îngăduiţi-mi o întrebare, Alteţă: când aţi avut cheia ultima oară?

   — Azi după amiază, răspunse Gulab, fără să şovăie. I-am arătat ministrului Kalischka pe Mahmud al meu şi în scopul acesta am intrat chiar în cuşcă.

   — Kalischka! şi îmi frecai mâinile mulţumit, căci presupunerea mea se dovedea îndreptăţită.

   — Aţi plutit în mare primejdie, zise prinţul Mahab Singh, căci fiul meu a locuit vreme îndelungată aici şi pantera era obişnuită să vie la el şi să facă plimbări scurte pe creasta zidului.

   — Atunci a fost foarte firesc să alerge îndată aici, zise Marian. Mă gândesc că vreun servitor a deschis din greşeală cuşca, sau, poate, pentru a-şi arăta curajul, dar fără să ţie seamă de urmări.

   Mahab Singh îi aruncă o privire pe furiş şi zise:

   — Îţi mulţumesc că vrei să explici astfel întâmplarea, domnule Farrow. Dar eu am părerea mea şi voiu încerca şă descopăr pe vinovatul care-a deschis cuşca şi fii sigur că îşi va primi pedeapsa meritată.

   Lovi in gong şi imediat veniră câţiva servitori cari duseră afară trupul greu al panterei. Apoi prinţul zise:

   — Domnilor, îmi e cât se poate de neplăcut că v-a ameninţat o astfel de primejdie în casa mea. Aveţi toată încrederea că voi ştii cum să găsesc pe vinovaţi. Acum vă rog să mă scuzaţi căci vreau să pornesc cercetări amănunţite.

   După ce părăsi odaia împreună cu fiul său, zisei lui Marian:

   — Să-l ia la rost pe fiul său Gulab şi pe ministrul Kalischka acela, îşi va putea cruţa în modul acesta altă osteneală.

   — Cred însă că şi osteneala asta va fi zadarnică, zise Marian, îngândurat. Fireşte. În prima clipă am fost şi eu surprins de coincidenţa ciudată, dar chibzuind mai îndelung am ajuns Ia altă explicaţie. Nu cred că Gulab are vreo vină în chestia asta.

   — Atunci, eu în locul tău, aş căuta să-l fac cam necăjit. Cred că lucrurile sunt limpezi ca lumina zilei. Se pusese la cale înlăturarea noastră, ca duşmani primejdioşi, cu ajutorul panterei.

   — Tocmai aici e buba, zâmbi Marian, lucrul e prea limpede. Şi asta mă nelinişteşte.

   — Atunci, eu în locul tău, aş căuta să-l fac şi puţin limpede, zisei, necăjit. Dar acum mă duc să mă culc şi eu niteluş.

   Urcai în odaia mea şi mă trântii pe pat, punând revolverul la îndemână. După câtva timp adormii şi începui să visez despre patria mea minunată, pe care n-o mai văzusem de ani de zile.

   Dar, ca tot ce e frumos pe pământ, şi visul meu avea să fie turburat, şi încă într-un fel foarte neplăcut. Mă trezii sirntindu-mi trupul zgudâit cu putere, şi când vrui să mă ridic, pe jumătate adormit cum eram, simţii în jurul gâtului un lanţ subţire care se strângea mereu.

   Zadarnic dădui din mâini, nu-l puteam înfrânge pe duşmanul viclean. Mi se întunecă înainte ochilor, încercai să strig, dar latul ucigaş mă strângea tot mal mult.

   Totuşi, zvârcolelile mele înaintea îmi aduseră salvarea, căci dădui peste etajera pe care îmi pusesem armele şi izbutii s-o răstorn. În aceeaşi clipă văzui în prin ceaţă făptura lui Marian, auzii un strigât, apoi strânsoarea din jurul gâtului meu slăbi.

   Cu o smucitură puternică Marian rupse şnurul subţire şi cu un simtimânt de fericire nespusă răsuflai în voie.

   Mă ridicai repede şi privii în juru-mi. Dar pe duşmanul meu nu-l putui zări nici acum. Uluit îl întrebai cu glas răguşit pe Marian:

   — Cine... cine a făcut asta?

   — Nu ştiu — răspunse prietenul meu, îngrijorat. Cum te simţi?

   — Mai bine... Cum de a fost cu putinţă aşa ceva ?

   — Palatele vechi îşi au tainele lor, răspunse Marian, cu seriozitate. Poate că nici prinţul n-o ştie, altminteri te-ar fi atras atenţiunea. În ziduri trebue să fie ganguri şi pe deasupra patului e o clapă, prin care poate îi ucis foarte lesne un om adormit, am văzut numai o mână cafenie care trăgea de laţ. Când am sărit încoace, mâna a dispărut şi clapa s-a închis fulgerător. Ia să încercâm dacă n-o putem deschide.

   — Doamne Dumnezeule, ce s-o fi întâmplat cu Pongo? strigai, speriat. Oare ucigaşul să-l fi omorât pe el întâi, înainte de a veni sus?

   Nici nu-mi sfârşii bine vorba, că Marian şi dădu buzna pe uşă, dar după câteva clipe se ivi Pongo şi eu răsuflai uşurat.

   — Pongo n-o observat nimic, zise el. În odaia de jos lipseşte tapetul de lemn dela căpătâiul patului. Instalaţia blestemată pare să existe numai în camera aceasta.

   — Ia să încercăm dacă putem deschide clapa!

   Cu ajutorul unui cuţit Marian găsi crăpăturile cari nu puteau fi descoperite decât atunci când le câutai cu mare atenţiune. Şi când mai veni în ajutor Pongo cu cuţitul său enorm, sări deodată în sus clapa mare de vreo jumătate metru pătrat. Se ivi o gaură întunecoasă, în care Marian îndreptă lumina lămpii de buzunar.

   — Duce o scară în jos — zise el — şi deoarece nu se zăreşte niciun gang lateral, înseamnă că instalaţia aceasta se află numai ad în cameră. Va trebui pe urmă să cercetăm afară dacă nu cumva se găseşte în perete o uşă ascunsă. Deoarece scara merge drept în jos, ştiu aproximativ locul unde trebue s-o căutăm.

   — Eu unul nu mai dorm aici, spusei.

   — Fireşte că nu, răspunse Marian. Haide, Pongo, vom duce paiul ţn odaia mea.

      Îi urmai pe camarazi cari duseră în camera alăturată patul greu, şi Marian îmi porunci:

   — Robert te vei culca iarăşi şi vei dormi. Stii că diseară facem plimbarea pe apă.

   M-am supus şi după câtva timp dormeam adânc.

   V

   O DESCOPERIRE SURPRINZĂTOARE

   — SCOALĂ ROBERT, a sosit vremea !

   Marian mă scutură şi eu sări în sus, speriat.

   — E târziu? Îl întrebai.

   — Peste o jumătate de ceas pornim, râse prietenul meu. Grăbeşte-te, ca să mai ai vreme să mănânci ceva. Ţi-am adus bucatele de la masă acum o jumătate de ceas, căci îmi puneam că somnul îţi va face mai bine ca mâncarea.

   — Mulţumesc, Mariane ! Pai nu vrei să căutăm uşa secretă înainte de-a porni la drum?

   — Am fost mai harnic ca tine, râse prietenul meu. Uşa am găsit-o repede, era acoperita cu dibăcie de plante agăţătoare. Am pus apoi pe servitorul nostru să-mi aducă nişte unelte, am stricat broasca uşii şi, afară de asta, clapa din odaia alăturată, am bătut- o atât de bine, încât nu mai poate fi deschisă. Aşa dar, putem fi liniştiţi în privinţa. asta.

   Merserăm în odaia alăturată şi îmbucai ceva la repezeală, din mâncarea pregătită de Marian. Tocmai când eram pe sfârşite, se ivi servitorul nostru şi vesti că prinţul ne aşteaptă.

   Iată-ne adunaţi cu toţi la o laolaltă, străbătând parcul spre malul Dşilam-ului. Acolo se aflau două bărci mari cu motor, moderne, în cari luarăm loc. Prinţul stărui să rămânem în apropierea lui şi ne arătă locurile la prora uneia din bărci. Lângă noi şedeau fiii săi şi logodnicii — Maghawa cu chipul trist, Raubir foarte vesel.

   Mai erau două ceasuri până să se înopteze şi după un ceas ajunserăm la uriaşul lac Wular, care are o întindere de vreo două sute şapte zeci şi cinci de kilometri pătraţi. Mai zăbovirăm vreun ceas pe apă, apoi se lăsă noaptea şi pornirăm înapoi, în lumina reflectoarelor.

   Observai acum că Marian devenise neliniştit. Mă aplecai spre el şi-l întrebai în şoaptă:

   — Ce ai, Mariane?

   — Aş vrea mai bine să stau la pupă, răspunse el. Nu prea mi-a plăcut să am oameni în spate.

   Găsii că are dreptate, dar vorbele lui îmi stricară tot cheful, căci trebuia să mă gândesc, mereu la grozavul laţ care-mi fusese aruncat în jurul gâtului.

   Devenii şi mai neliniştit când Gulab se ridică şi se târî spre fundul bărcii. Acum îl ştiam pe duşman în spate şi mă aşezai în aşa fel ca să fiu pe jumătate întors spre interiorul bărcii. Din păcate nu puteam vedea unde stătea ministrul Kalischka, dar eram încredinţat că Gulab vorbea acum cu el.

   Tocmai când îmi treceau acestea prin gând, prinţul se înapoiă şi îşi reluă locul.

   Alunecam pe dinaintea unei păduri dese, când motorul bărcii se opri brusc. Conducătorul cârmî îndată spre mal şi un servitor legă cablul de ancorare de un copac puternic.

   A doua barcă acostă şi ea când observă accidentul, şi în vreme ce conducătorul lucra de zor la motor, eu priveam pădurea din faţa noastră.

   Deodată, îmi zburară ceva pe dinaintea ochilor. Crezui la început că era un gândac mare, dar când lucrul se repetă de câteva ori, devenii cam nervos. „Gândacii" veneau toţi de pe de lături şi le plăcea mult se vede să bâzâie în jurul capului meu.

   În interiorul bărcii fusese aprinsă lumina la faruri şl ea se răsfrânse pe capetele noastre.

   Deodată îl auzii pe Marian mormăind:

   — Pentru numele lui Dumnezeu, apleacă-te, caci săgeţile pot fi otrăvite, ele ne sunt destinate numai nouă.

   Înspăimântat, mă aplecai neobservat, dar în aşa fel ca eram apărat acum de peretele de bord. În aceeaşi clipă se auziră ciudatele zgomote.

   Abia acum avui răgazul să chibzuiesc la vorbele lui Marian. Săgeţi... otrăvite?

   Dar iată că motorul nostru începu să funcţioneze iar, barca fu desprinsă, şi alunecarăm repede pe fluviu în jos. Abia după câtva timp însă, cutezarăm să ne ridicăm capetele.

   Vroiam să vorbesc cu Marian cu privire la atacul acesta viclean, dar în aceeaşi clipă Akbar, fiul mai mare al prinţului, care în timpul panei se aţinuse pe lângă motor, veni spre proră şi zise:

   — Deranjamentul a fost provocat, — probabil de cineva care vruse să facă o glumă şi a turtit cu un cleşte conducta de benzină. E o glumă proastă.

   Îmi dădui seamă îndată cum stau lucrurile... Arcaşii erau ascunşi în pădure şi un complice din barcă provocase deranjamentul la timpul potrivit.

   În vreme ce prinţul cu însoţitorii săi făceau diferite presupuneri cine ar fi putut face această glumă proastă, Marian era cufundat în gânduri şi eu nu vroiam sa-l tulbur. Abia când ajunserăm la palat ridică el capul şi zise ca pentru sine:

   — Da, aşa trebue să fie.

   Din păcate nu i-am putut întreba de însemnătatea acestor cuvinte, deoarece prinţul nu-i mai dădu drumul. Mai luarăm o mică gustare, apoi toţi oaspeţii se împraştiară.

   Băgai de seamă că ministrul Kalischka se despărţi foarte politicos de Gulab. făcând cu prilejul acesta nişte ochi ca vechii Auguri din Roma.

   Fireşte că îndată ce furăm în odăile noastre, împărtăşii lui Marian observaţiile mele.

   — Robert, zise el foarte serios, ţi-am mai spus că ideea ta e greşită. L-am observat bine pe Gulab şi afirm cu toată siguranţa că-l socot cu desăvârşire nevinovat. Sunt însă pe o urmă, care cred că e cea mai bună. Numai că nu-ţi pot spune încă nimic, deoarece mă tem că nu te vei putea stăpâni să nu te dai de gol.

Şi, acum, vom încerca să demascăm pe făptaş.

   — Cum, chiar acum noaptea? întrebai, mirat.

   — Da. Am şi vorbit cu prinţul. Uite, inelul acesta ne îngăduie intrare liberă pretutindeni şi sentinelele de afară şi din palat trebue să ne sprijine în toate privinţele.

   Marian îşi luă lampa de buzunar şi revolverul, eu făcui la fel, apoi coborârăm binişor scara şi intrarăm în odaia lui Pongo. Uriaşul Negru sări imediat în picioare.

   — Pongo, acum e acum! zise Marian.

   — Foarte bine, Masser! se bucură Uriaşul. Prindem om rău.

   Prietenul meu deschise încetinel uşa, ascultă cu încordare

câteva momente, apoi ne făcu semn să-l urmăm.

   Observarăm îndată că sentinelele erau la posturile lor, căci aproape din douăzeci în douăzeci de metri, eram opriţi. Marian arăta atunci inelul şi soldaţii îşi luau imediat poziţia.

   Marian ne conduse la primul etaj şi se opri în faţa unei uşi, în care bătu încet. Apoi ne şopti să aşteptâm. îşi spuse numele, când un glas bărbătesc întrebă dinăuntru cine e, şi se strecură pe uşă.

   Trecu destul de mult până ce uşa se deschise iar. îndărătul lui Marian ieşi un Indian tânăr, care ne fusese şi el prezentat in cursul zilei, dar al cărui nume îl uitasem.

   Marian bănui probabil situaţia, căci îl recomandă încă odată :

   — Dragă Robert, acesta e domnul Rintschawa, noul nostru tovarăş. Nici nu ne-am fi putut dori unul mai bun, căci două pasiuni puternice îl îndeamnă să ne ajute.

   Acum îmi adusei aminte: acest Indian tânăr şi foarte simpatic, făcea parte dintr-una din cele mai distinse familii ale ţării, — tatăl său era ministru al prinţului şi familia sa locuia chiar în palat.

   Ne strânserăm mâinile, apoi Marian întrebă încet :

   — Aşa dar, trebue să mergem în cealaltă aripă a castelului? Vă rog să fiţi cu băgare de seamă şi să nu faceţi sgomot!

   Ne furişarăm din nou ca nişte fantome prin coridoarele şi sălile lungi ale palatului, pretutindeni furăm opriţi de sentinele şi când ajunserăm într-un gang mai lat, ele erau şi mai numeroase.

   — Aici locuiesc oaspeţii cei mai distinşi, îmi şopti Marian.

   Deodată scârţâi o uşa şi Marian stinse lampa. Ne pitirăm

îndărătul unei coloane şi mai mult simţirăm decât auzirăm că o făptură trece pe dinaintea noastră. Sentinelele o opriră dar individul părea să aibă şi el un talisman ca al lui Marian.

   — După ei ! şopti prietenul meu şi pornirăm in vârful picioarelor în urma omului misterios.

   Din nou scârţâi o uşă şi îndată ne îndreptarăm paşii într-acolo.

În odaie răsunară glasuri, în limba necunoscută nouă a Kaşmirului.

   Acum îmi dădui seamă de ce-l luase Marian pe tânărul Indian, căci acesta îşi lipi urechea de uşă şi ascultă cu încordare.

   După vreo zece minute Rintschawa se retrase Şi şopti:

   — Repede înapoi, vor veni îndată ! Domnule Farrow, planul d- tale a fost bun, nu se poate să nu cadă în cursă, repede !

   Pornirăm dea lungul gangului şi când cotirăm pe după un colţ, Marian aprinse din nou lampa.

   — Trebue să intrăm în odaia lui Pongo şi la dumneavoastră, şopti Indianul, în vreme ce alergam, acolo vor să pătrundă.

   Ajunserăm în sfârşit în camera uriaşului, Marian îşi plimbă lumina lămpii de jur-împrejur şi Rintschawa arătă deodată spre un loc al peretelui care ducea afară.

   — Aici e! zise el. Kalischka a explicat-o lămurit. Pe acolo vor să- şi trimeatâ acele otrăvite, ca să-l înlăture în primul rând pe Pongo.

   — Ah! atunci vor aduce şi o lanternă, zise Marian, repede, trebue să vârâm perne sub pătura patului, ca să-i înşelăm.

   Treaba se făcu repede, apoi ne aşezarăm, lângă zidul indicat de Rintschawa, lăsând un spaţiu de vreun metru şi jumătate între noi.

   Deodată simţii un curent slab de aer. Uşa tăinuită trebuia, deci, să fi fost deschisă fără zgomot. Lumina orbitoare a unei lămpi de buzunar căzu pe patul lui Pongo şi în aceeaşi clipă zburarară două ace lungi, lucitoare, prin raza de lumină şi se înfipseră prin pătură, pătrunzând în perne.

   Un hohot de râs se auzi.

   Două făpturi se furişară in odaie; în clipa următoare Marian aprinse lampa, eu îi urmai pilda şi prietenul meu strigă;

   — Sus mâinile !

   Ca împietrit rămase Kalischka, ai cărui dinţi luceau prin barba neagră. Nu era omul care să se dea bătut fără împotrivire, — duse mâna fulgerător la buzunarul veştmântului său şi în clipa următoare luci în mâna-i ridicată unul din acele otrăvite.

   Si atunci Pongo se repezi ca o panteră, mâna ticălosului se lăsă în jos şi după o luptă scurtă ministrul se prăbuşi, urlând. Pongo îi răsucise braţul.

   Şi celălalt ticălos vru să facă o mişcare, dar uriaşul Negru îi dădu un pumn făcându-l să se rostogolească pe podea. Când Marian îi lumină faţa, scoase o exclamaţie de mirare, căci în faţa noastră, la pământ, nu zăcea Gulab, ci Raubir, viitorul ginere al prinţului.

   — Da, da, făcu Marian zâmbind, am bănuit eu. Am prins o privire pe care o schimbase cu Kalischka şi atunci am ştiut cum

stau lucrurile. Acum să-l chemăm pe prinţ.

   Lui Mahab Singh nu-i venea să-şi creadă ochilor când îi zări pe cei doi, pe cari noi îi legaserăm la repezeală. Dar Raubir, care îşi reveni cel dintâi, îi strigă furios adevărul în faţă, cum că avea de gând să cucerească tronul iar Kalischka pe acela al ţării învecinate, urmând ca apoi să creeze împreună un regat puternic. Bandiţii de la trecătoare şi arcaşii ascunşi în pădure, erau complicii lor.

   Mahab Singh îşi chemă servitorii ca să-i ducă afară pe cei doi prizonieri, apoi ne zise:

   — Domnilor, i-aţi cruţat în primul rând fiicei mele mari suferinţe. Am bănuit eu că nu se simţea fericită, dar mă gândeam că Raubir va izbuti să-i cucerească dragostea. Acum poate să-şi aleagă pe cine o îndeamnă inima.

   Rintschawa veni în faţa prinţului şi zise cu hotărîre:

   — Atunci cer eu mâna prinţesei, căci ne iubim.

   — Bine! făcu prinţul surprins. Mi-am dat cuvântul, şi nu-mi rămâne decât să te iau de ginere.

   — Mai râmaserăm câtva timp ca oaspeţi ai prinţului, apoi, într-o zi, ateriză un avion în faţa palatului şi pilotul său, un tânăr ofiţer, ne înmână o telegramă care ne chema în pustietăţile acoperite de gheaţă. Dar până să ajungem acolo, mai întâmpinarăm multe aventuri minunate, dragă George.

SFÂRŞIT

Volumul 72

BANDIŢII DIN TIBET

   UN STRIGĂT DE AJUTOR.

   — ÎN SRINAGAR, capitala frumosului Kaşmir, am primit o scrisoare ciudată - urmă doctorul Bertram - şi tot atât de ciudat a fost şi felul cum ne-a fost înmânată. În faţa palatului prinţului ateriză un avion elegant şi ofiţerul englez care cobori dintr-unsul, ne predase o scrisoare din partea lordului Bird, unul din cei mai de seamă bărbaţi din conducerea Indiei. Scrisoarea glăsuia:

   „Prea stimate domnule Farrow!

   Am urmărit cu mare interes veştile privitoare la ciudatele d- voastre aventuri. Pe de altă parte, am aflat de la prietenul meu, lordul Hagerstony, că daţi cu plăcere o mână de ajutor acolo unde puteţi; am nevoie urgentă de ajutorul d-voastre!

   Ca să-ţi dai seamă despre ce e vorba trebuie să-ţi istorisesc o chestie familiară, pe care n-a aflat-o încă nimeni. Singura mea soră s-a căsătorit acum douăzeci de ani cu unul anume Tim Gallagher, un bărbat foarte frumos, ce-i drept, care s-a dovedit, însă, lipsit de caracter. În scurt timp a făcut praf din marea avere pe care a avut-o ca zestre sora mea, apoi a dispărut cu dansa şi nu am mai auzit de ei.

   Acum am primit de la sora mea o scrisoare scrisa de ea pe patul de moarte. Scrisoarea vine din Alaska unde a dus-o Tim Gallagher pe tânăra-i soţie.

   Nădăjduise să găsească aur acolo dar în cele din urmă fu nevoit să lucreze pământul şi să se ocupe cu vânatul, pentru a putea hrăni pe ai săi (Sora mea dăduse viaţă între timp unei fetiţe, cu numele de Maud).

   Când biata mea soră îşi simţi sfârşitul aproape îmi scrise se o scrisoare imploratoare, prin care mă ruga s-o scot pe fiica ei - astăzi în vârstă de optsprezece ani - din pustietatea aceea grozavă, cu iarnă nesfârşită.

   Am primit scrisoarea aceasta tocmai când mă întorceam din concediul meu din Europa. Ştii şi d-ta, stimate domnule Farrow, că tocmai în vremea asta, când turburările mocnesc pretutindeni, prezenţa mea aici e mai necesară ca oricând şi afară de asta, fiind om bătrân, n-aş mai fi în stare să îndur greutăţile unei astfel de călătorii.

   De aceea, am cumpărat avionul cu care căpitanul Babcock îţi aduce scrisoarea de faţă şi ţi-l ţin la dispoziţie. Ştiu că în vremea războiului ai fost unul din cei mai buni aviatori, ca şi prietenul d- tale, Bertram. În acelaşi timp am dat căpitanului Babcock suma de trei mii lire sterline pentru cheltuielile ce le veţi face pe drum.

   Vezi, domnule Farrow, că am dispus de d-ta fără multă vorbă, dar te rog să mă ierţi, ţinând seama de grija ce o am pentru nepoata mea. Va implor să primeşti sarcina aceasta. Avionul e destul de mare pentru d-ta şi cei doi tovarăşi ai d-tale: domnul Bertram şi admirabilul Pongo. Căpitanul Babcock se va înapoia cu trenul şi nădăjduiesc să-mi aducă vestea că îmi veţi îndeplini rugămintea; îţi doresc noroc şi izbândă deplină, prea stimate domnule Farrow.

   Primeşte salutările mele călduroase şi transmite-le şi camarazilor d-tale.

   Cu deosebită stimă,

   Lordul James Bird"

   „P. S. - Cumnatul meu s-a stabilit pe ţărmul fluviului Yukon, la vreo douăzeci kilometri de mare. Sunt încredinţat că-l veţi găsi, totuşi, cu toate indicaţiile neprecise. J. B."

   Marian citise scrisoarea cu glas tare şi după ce sfârşi mă privi întrebător.

   — Ei, Robert, ce părere ai?

   — Cred că P.S.-ul e cea mai importantă parte din scrisoare, răspunsei, simplu. Când decolăm?

   — Aşa îmi placi, râse prietenul meu. Eram hotărât din primul moment să îndeplinesc rugămintea asta. Mai întâi să-l întrebăm însă pe căpitanul Babcock ce rază de acţiune are avionul.

   Tânărul şi simpaticul căpitan se îndepărtase puţin după ce predase lui Marian scrisoarea. Ne apropiarăm de el şi la întrebarea lui Marian, răspunse spre bucuria noastră:

   — Aparatul e construit special pentru un raid lung. Dar deoarece proiectul a dat greş, lordul Bird l-a putut cumpăra. Are o rază de acţiune de două mii de kilometri.

   — Minunat! exclamă Marian. Atunci, făcând cu rândul, putem ajunge la destinaţie în câteva zile, căci după socoteala mea, drumul ce avem de străbătut e de vreo zece mii de kilometri.

   — Eu v-aş sfătui să faceţi escală pentru aprovizionarea cu benzină în modul următor, zise căpitanul: în Barkul, apoi Ignaschana, a treia staţiune Worrowskoje în Kamciatka şi la sfârşit, pe una din insulele Vulpei.

   — Foarte adevărat, încuviinţă Marian. Vom face acum un zbor de probă cu avionul, apoi îţi voi preda o scrisoare pentru lord, domnule căpitan. Vrei să urci şi d-ta cu noi?

   — Cu plăcere.

   Ne urcarăm în aparatul minunat şi-l pilotarăm fiecare câte o jumătate de ceas, familiarizându-ne cu el. Benzina consumată până acum o înlocuirăm cu alta luată de la prinţ şi după o scurtă consfătuire, luarăm hotărârea să decolăm a doua zi dimineaţa.

   Prinţul Mahab Singh, gazda noastră, fu sincer întristat când îl vestirăm că-l vom părăsi a doua zi. Ar fi vrut din toată inima să mai rămânem câtva timp la el, dar îşi dădu seamă că nu se putea.

   Sarcina noastră era ceva cu totul nou de data aceasta. Din ţinuturi tropicale, minunate, ne duceam în Alaska gheţoasă şi neprimitoare. Eram în anotimpul iernii, aşa că trebuia să ne aşteptăm la geruri straşnice, necunoscute unui european.

   Eram oarecum îngrijorat pentru Pongo al nostru. EI trăise în Africa toridă, locuise numai la tropice şi acum se va pomeni deodată într-o climă necunoscută lui. O va putea îndura el oare?

   Seara, prinţul ne dădu un ospăţ de adio, la care luă parte şi căpitanul Babcock.

   Cu puţin înainte de răsăritul soarelui puserăm alicea în funcţiune. După vreo zece minute motorul se încălzise, noi ne ocuparăm locurile - Marian luase cârma - un rămas bun inimos de la familia princiară... apoi pasărea galbenă porni cu viteză dea lungul câmpului, pentru ca, după o sută de metri, să se înalţe uşor în văzduh.

   Eram în drum spre nord, spre Alaska neprimitoare şi neexplorată. În timp ce zburam deasupra văii întinse, minunate, a Kaşmir-ului, nici prin gând nu-mi trecea prin câte aventuri mai aveam să trecem înainte de a ajunge în Alaska.

   Când fermecătorul ţinut dispăru în urma noastră, vremea se schimbă brusc. Senină şi însorită mai înainte, deodată începu să se-nalţe un abur uşor, care acoperi pământul, învălui lanţurile de munţi şi furăm nevoiţi să ne înălţăm tot mai sus, ca să nu ne ciocnim de vreo stâncă.

   Aburul de sub noi se prefăcu în ceaţă deasă, nu mai vedeam nimic dedesubtul nostru şi se părea că plutim deasupra unei mări cenuşii, uşor ondulată.

   Soarele fu învăluit şi el încetul cu încetul şi în acelaşi timp se stârni un vânt puternic de la Nord, aparatul nostru începu să se legene şi deodată Marian exclamă speriat:

   — Dumnezeule, s-a rupt acul busolei! Acu trebuie să zburam la întâmplare, până la cel mai apropiat aerodrom.

   — Asta era cel mai neplăcut lucru ce ni se putea întâmpla. Fără să vedem nimic dedesubtul nostru, lipsiţi de posibilitatea de orientare, eram în voia elementelor, la o înălţime de vreo trei mii de metri.

   Şi furtuna se înteţea mereu. În curând deveni un adevărat uragan, prin care aparatul nostru trebuia să-şi croiască drum. Stăteam alături de Pongo în cele două locuri din spatele lui Marian şi priveam din când în când îngrijorat la credinciosul nostru Negru, temându-mă că s-ar putea îmbolnăvi din cauza legănărilor avionului.

   Dar Pongo stătea liniştit, părând chiar că-i prieşte, căci râdea tot mai vesel. Astfel că îngrijorarea mea se-ndreptă asupra direcţiei zborului. Din pricina lipsei busolei, de sigur că ne abătuserăm din direcţia Nord-Est şi cine ştie unde ne vom trezi când vom putea privi iar dedesubtul nostru.

   În cabina închisă nu se auzea prea tare duduitul motorului, aşa că îi putui împărtăşi lui Marian îngrijorarea mea.

   Prietenul meu înălţă din umeri şi răspunse:

   — Singurul lucru ce ni se poate întâmpla e să fim mânaţi spre North-West-Provinces. Acolo vom căpăta îndată altă busolă, vom putea lua şi benzină şi facem un ocol de cel mult câteva sute de kilometri. Situaţia nu e atât de grozavă.

   — O fi! Pentru Tim Gallagher ăla, de care trebuie să dăm în Alaska, e cam tot una dacă venim cu două, trei zile mai târziu. Cu toate astea, mie unul mi-ar plăcea mai bine un marş prin pădurea tropicală, decât zborul acesta la întâmplare.

   — Ai dreptate - râse Marian - dacă am fi împinşi prin Gaurisankar, lucrul ar putea deveni neplăcut, căci atunci ar trebui să zburăm la cel puţin nouă mii de metri.

   — Frumoasă mângâiere! Indicatorul de înălţime funcţiona încă, dar arăta numai trei mii cinci sute de metri şi numai Mount Everest era de vreo două ori atât de înalt. Şi deoarece zburam de vreo opt ceasuri, se prea putea să ne şi aflăm în împărăţia acestui uriaş lanţ de munţi.

   Cu tot vântul care ne lovea din coastă, mai aveam totuşi o viteză de vreo sută cincizeci de kilometri pe ceas.

   Mă frământam pe scaunul meu, în vreme ce Marian îşi păstra toată liniştea, la fel şi Pongo, care părea să se simtă destul de bine.

   Trecură astfel vreo două ceasuri şi deodată Marian se-ntoarse şi zise, râzând:

   — Aşa, dragă Robert, ia mai ia şi tu în primire aparatul.

   Nu puteam refuza, căci prietenul meu pilotase destul. Schimbai locul cu el şi în curând uitai de toate temerile, absorbit cu totul de sarcina de a conduce avionul.

   Să fi trecut iar vreo două ceasuri, când observai deodată ca motorul făcea un zgomot ca totul ciudat. Cercetai cu băgare de seamă, fără să găsesc pricina şi tocmai când vroiam să-l consult pe Marian, motorul se opri cu totul.

   Prietenul meu, care aţipise, se trezi îndată; unul din noi trebuia acum să iasă din avion ca să descopere defectul, în vreme ce ne putem ţine încă mult timp în zbor planat, la înălţimea asta. Numai de n-ar fi fost grozavul vânt de la nord!

   Marian îmi dădu de-nţeles că lua asupra lui sarcina grea de a se căţăra pe aripile aparatului. Aveam însă şi eu destul de furcă pentru a pilota avionul, care fără forţa motorului, se legăna acum

ca o frunză în vânt.

   Numai zburătorii încercaţi îşi pot da seama de greutatea acestei sarcini. Uneori, uraganul apăsă în jos aparatul cu atâta putere, încât se părea ca ne prăbuşim. Încercăm mereu să-l ţin în înălţime, dar observai cu spaimă că sforţările mele erau zadarnice.

   Altimetrul arătă deodată numai o mie de metri atât de mult ne împinsese în jos uraganul. Cu o hotărâre bruscă repezii aparatul spre nord, înaintea furtunii, căci numai astfel puteam nădăjdui că uriaşa contra-apăsare va înălţa din nou avionul.

   Înainte de a face manevra aceasta, mă gândii, fireşte, la Marian. Se putea lesne întâmpla ca din pricina smuciturii bruşte şi a direcţiei schimbate a furtunii, să fie zvârlit de pe aripa aparatului, dar pe de altă parte ştiam că el, ca zburător, încercat, îşi va închipui uşor în ce situaţie mă aflam eu.

   Pentru mine nu exista altă cale decât virajul acesta şi el trebuia să fie pregătit pentru aceasta. Într-adevăr, nu trecuseră trei minute, că-l văzui sărind prin uşa cabinei, împins de un vârtej de vânt.

   — Totul e zadarnic, Robert - zise el - nu pot găsi nici un defect la motor. Trebuie să-ncercăm, deci, să coborâm în zbor planat. În împrejurările de faţă e cam neplăcut asta, dar nu se poate; altfel. Dealtminteri ai făcut minunat virajul în direcţia vântului. M-am aşteptat la asta şi m-am încleştat bine.

   Raportul sau nu prea era încurajator, dar trecuserăm noi prin atâtea altele în cariera noastră de vântură-lume... încercai deci din toate puterile sa aduc aparatul pe cât cu putinţă în înălţime, văzui însa cu spaimă că altimetrul cobora tot mai mult.

   — Arata numai opt sute de metri acum. Opt sute de metri în ţinutul acesta unde ameninţau de jur-împrejur creste de munţi de câte opt mii de metri. Şi nu vedeai nimic, din cauza ceţii!

   Tocmai când Marian intră în avion, se lăsă noaptea, Acum sarcina mea era şi mai grea, căci nu mă mai puteam orienta decât după aparate. Şi lucru principal, busola nu funcţiona, iar cel mai rău lucru era lipsa forţei motorului, care singur ne-ar mai fi putut tine împotriva uraganului grozav.

   Altimetrul cobora tot mai mult. Aruncai lui Marian o privire disperată, dar nici el nu-mi putea ajuta.

   — Robert, încearcă, poate izbuteşti să rămâi sus până se iveşte luna! îl auzii zicând.

   Asta era o mică nădejde de salvare, dar foarte slabă. Luna - dacă izbutea să răzbată prin nori - putea răsări de abia peste două ceasuri. Atâta timp să ţin aparatul împotriva furtunii? Cu

neputinţă!

   —  Da, dragă, Robert - zise prietenul meu, văzându-mi gestul de neîncredere - e cu neputinţă. Tot ce putem face e să îngrămădim în jurul nostru toate pernele, când altimetrul va arăta apropierea pământului; vom lăsa atunci aparatul să cadă cum o vrea el.

   Încuviinţai propunerea asta, căci în aceeaşi clipă furtuna apăsă în jos aparatul cu încă cincizeci de metri. Auzeam pe Marian îndărătul meu scoţând toate pernele scaunelor. Spuse şi lui Pongo ce va avea de făcut, îmi mai puse mie o pernă pe cap, apoi aşteptarăm catastrofa.

   Şi ea nu se lăsă mult aşteptată. Încă două răbufneli puternice şi ajunserăm la cincizeci de metri.

   Deodată aparatul îşi pierdu cu totul echilibrul. Nimerirăm într- unul din cunoscutele „goluri de aer" - provocate de curenţii atmosferici - în care şi-au pierdut viaţa mulţi aviatori curajoşi.

   Era cu neputinţă sa mai foloseşti de cârmă căci aparatul cădea în jos ca un bolovan. În clipa următoare se produse o zguduitură puternică, o pârâitură, furăm azvârliţi unul peste altul, aparatul se răsturnă şi dădurăm peste acoperişul cabinei, care întorsese la pământ. Ameţiţi încă, ne ridicarăm; Pongo, cu forţa lui de uriaş, împinse uşa îndoită a cabinei şi ieşirăm repede dintre sfărâmăturile avionului, căci ne putem aştepta ca benzina scursă să se aprindă de motorul încins.

   Era întuneric beznă. Nu puteam şti unde ne aflăm, dar fugind din apropierea sfărâmăturilor primejdioase ale aparatului, văzui ca alergam pe un teren stâncos. Aşa dar, ne prăbuşiserăm undeva prin munţii Himalayei.

   Era foarte frig şi noi n-aveam haine groase. După ce ne îndepărtarăm cam cu vreo sută de metri de aparat - Marian zise că ne-am afla în siguranţă - ne oprirăm tremurând şi nehotărâţi în bezna apăsătoare.

   Trebuia să întreprindem ceva şi după câtva timp zisei:

   — Acum de sigur că e exclusă primejdia exploziei benzinei. Socot cel mai nimerit lucru e să scoatem din cabină pernele şi lemnăria scaunelor Şi să aprindem un focşor. Nu ne putem petrece noaptea pe frigul ăsta.

   Pornirăm încet îndărăt, dar ne iuţirăm deodată paşii, căci auzirăm sunete care ne vârâră spaima în oase. Era lătratul unei haite de lupi.

   ÎN PUTEREA BANDIŢILOR.

   - TREBUIE SĂ APRINDEM CÂT MAI REPEDE UN FOC,

altminteri eram fără nici o apărare în faţa acestor fiare. Ciudat era că urletele se auzeau deasupra noastră, ca şi cum lupii s-ar afla pe un munte. Împrejurarea asta mă umplu de mirare, căci de obicei lupii se aţin numai prin stepe.

   Era o fugă foarte grea, căci ne poticneam mereu de nenumăraţii bolovani cu care era acoperit pământul. Şi în bezna care ne înconjura, nu ne puteam călăuzi decât numai după simţuri.

   Urletele fioroase se auzeau tot mai aproape. Puteau să fi fost doar la vreo cincizeci de metri depărtare, dar se auzeau tot deasupra noastră. Îmi frământam creierul gândindu-mă la împrejurarea asta ciudată - când mă izbii de o aripă a avionului nostru.

   Strigătul meu îi călăuzi încoace pe camarazi, găsirăm repede uşa deschisă a cabinei şi intrarăm înăuntru. Pongo închise la loc uşa turtită de metal; deocamdată eram la adăpost de lupi. Mai dăinuia însă primejdia unei explozii.

   Din fericire nu mirosea a benzină scursă şi liniştiţi oarecum, dibuirăm locul unde puseserăm armele şi lămpile de buzunar. Plasa nu se rupsese şi cu mare uşurare vârâi în brâu revolverele atât de nepreţuite, mai ales acum.

   Aprinserăm apoi lămpile şi la lumina lor strânserăm toate pernele, în vreme ce Pongo despica lemnul scaunelor, cu cuţitul său. Adunarăm astfel o legătură bună de combustibil. Dar acum trebuia să chibzuim unde să aprindem focul.

   Marian luă repede o hotărâre. Rotind în toate părţile lumina lămpii sale, ieşi prin uşa pe care Pongo o deschise la un semn al său, se căţăra cu îndemânare pe una din aripile avionului şi alergă câţiva paşi pe întuneric. Văzui lămurit câteva trupuri de animale dându-se îndărăt din faţa luminii lămpii; ieşii şi eu afară şi venii în ajutorul lui Marian.

   Acum puteam lumina în acelaşi timp în două direcţii şi văzurăm lucind ochi roşii sau verzi când îi atingea lumina. În vremea asta Pongo aţâţase un foc şi curând flăcările împrăştiară întunericul pe o mare întindere.

   Încălzirăm repede nişte conserve de carne şi mâncarăm cu poftă. Apoi, dând la o parte bolovanii, ne culcarăm liniştiţi, în timp ce Pongo luase întâia veghe.

   Mulţumită economiei pe care o făcurăm cu lemnele, avurăm foc toată noaptea şi nu furăm supăraţi de nici un lup.

   Când se lumină de ziuă, văzurăm unde ne aflăm. Aparatul se prăbuşise într-o râpă, ai cărei pereţi, de ambele părţi, erau înalţi de cel puţin cincizeci de metri. Singura ieşire era spre nord, căci de acolo ducea în sus o potecă stâncoasă, îngustă, cu multe cotituri.

   Tot cercetând în jurul nostru, descoperirăm în apropiere un izvoraş limpede, care ţâşnea din peretele de stâncă.

   — Foarte bine! făcu Marian. Acum avem cu ce ne face câte un ceai, ba să ne umplem chiar şi sticlele „termos". După aceea vom putea porni spre cel mai apropiat oraş, ca să-i dăm de veste de acolo lordului Bird. Poate ne pune la dispoziţie un avion nou, căci de sigur că cel sfărâmat a fost asigurat.

   În curând ceaiul fu gata, băurăm pe săturate, apoi ne umplurăm sticlele. După aceea, Pongo intră iarăşi în avion, vârî în sacii noştri cutii cu conserve, ne încărcarăm bagajele în spinare şi pornirăm spre poteca ce ducea afară din văgăună.

   Deodată rămăsei locului şi mă frecai la ochi. Mi se păruse că văzusem sus la o cotitură a potecii, o făptură omenească. Fusese ca o umbră ce dispăruse repede.

   — Ce s-a întâmplat, Robert? întrebă Marian.

   — Mi se pare că am văzut colo sus un om, care s-a ascuns în grabă, răspunsei.

   — Oare nu te vei fi înşelat? făcu prietenul meu. Atunci ar fi un semn că individul nu umblă cu gânduri bune. Dar poate să fie şi o iluzie optică, sau a fost vreun păstor singuratic, care a socotit mai nimerit s-o şteargă văzând trei străini.

   — Aşa sau altminteri, noi să fim cu băgare de seamă!

   Privind mereu în sus, urcarăm încet poteca. Nu se întâmplă nimic însă şi începui să cred că m-am înşelat.

   Când ajunserăm la cotitura unde mi se păruse că zărisem umbra, Marian înfipse pălăria în vârful ţevii armei sale şi o împinse înainte. Nimic nu se mişcă şi atunci privi cu băgare de seamă pe după cotitură.

   — Te vei fi înşelat - zise el apoi şi păşi înainte. Sau omul o fi şters-o de mult.

   — Atunci putem fi liniştiţi - rasei eu.

   — În orice caz, să fim cu băgare de seamă. Ieşim îndată din văgăună şi vom vedea unde ne aflăm.

   Sfatul său era bun şi-l urmarăm cu toţii. Dar împotriva şireteniei şi al uneltirilor nu foloseşte uneori nici cea mai mare prevedere. Trecurăm iar de o cotitură, peretele stâncos pe de lături era sfârtecat, dar nu dădurăm mare atenţie acestui lucru, deoarece în curând trebuia să ajungem la platou.

   Deodată, ne pomenirăm cu nişte lovituri atât de puternice în cap, încât ne clătinarăm şi cât p-aci să ne rostogolim la vale. Ni se aruncară nişte pături peste cap şi înainte ca să ne putem gândi la vreo apărare, eram legaţi ca nişte pachete, ridicaţi pe sus şi duşi de acolo. Îmi dădui seamă însă că nu eram duşi în sus, adică afară din văgăună, ci pe drum drept şi deoarece aerul deveni deodată foarte rece, bănui că eram târâţi înăuntrul peretelui stâncos.

   Drumul trebuie să fi fost lung de vreo cincizeci de metri, apoi acei care mă duceau se opriră şi mă aruncară la pământ. Căzusem pe piatră şi izbitura îmi zdruncină măruntaiele. Îmi dădui seama că şi Marian cu Pongo fură zvârliţi lângă mine. Sub pătura care-mi îngreuia respiraţia desluşii murmure înăbuşite. Trebuie să fi fost adunaţi mulţi oameni într-o încăpere mare. Auzi un glas limpede, pătrunzător şi îndată furăm înhăţaţi iarăşi. Câţiva oameni îmi ţineau braţele încleştate şi funiile care ţineau pătura fură dezlegate.

   Aşteptam să mi se dezlege funiile care îmi legau braţele, căci eram hotărât să nu mă las legat din nou fără o împotrivire înverşunată. Poate că izbuteam să scot chiar revolverele...

   Duşmanii mei erau însă mai şireţi. Când pătura fu destul de slăbită din legături. Funiile îmi mai ţineau strâns lipite braţele de trup. Încheieturile mâinilor îmi fură înhăţate, strânse una de alta şi legate fulgerător.

   Îmi scotociră apoi buzunarele, golindu-le. În din urmă mi se luă cu totul pătura. Mă rostogolii imediat pe spate şi-mi ridicai partea de sus a trupului.

   Alături de mine stăteau Pongo şi Marian, amândoi legaţi fedeleş. Rotind privirea în juru-mi, văzui că ne aflam într-o peşteră mare, ale cărei sculpturi dovedeau că e de obârşie străveche. În jurul nostru stăteau vreo treizeci de bărbaţi care ne priveau în tăcere. Erau Tibetani, lucru ce-l observai imediat, după statura lor mărunta; frunţile înguste, umerii obrajilor largi şi ochii oblici.

   Chiar şi îmbrăcămintea lor era tipică: haine lungi - galbene sau roşii - strânse cu un brâu în jurul mijlocului. Cizme de piele sau pâslă şi căciuli de blană.

   Unul din ei îi întrecea pe toţi ceilalţi atât în înălţime, cât şi prin îmbrăcămintea mai bună şi armele mai de preţ. Acesta începu sa ne vorbească, cu glasul poruncitor pe care-l auzisem de sub pătură. Vorbea o englezească stricată de tot:

   — Domnilor, sunteţi cu totul în puterea noastră şi nu veţi izbuti să scăpaţi, după cum n-au izbutit mulţi înaintea voastră. Nu vi se va întâmpla nimic, dar va trebui să scrieţi prietenilor sau reprezentanţilor ţării voastre, că veţi fi liberaţi numai în schimbul unul preţ mare de răscumpărare, adică o mie de lire sterline de cap. De obicei nu luăm atât de mult, dar deoarece am găsit la voi trei mii de lire sterline, pare să fiţi foarte bogaţi, ceea ce dovedeşte şi avionul vostru.

   — Atât avionul cât şi banii nu erau ai noştri, răspunse Marian, cu hotărâre. Ne-au fost încredinţaţi, ca să aducem la îndeplinire o sarcină.

   — Nu face nimic, zise căpetenia bandiţilor. În cazul acesta vor trebui să plătească cei ce v-au dat însărcinarea. Sau poate vreţi să muriţi aici? Atunci n-aveţi decât să nu scrieţi scrisorile şi în clipa următoare veţi fi spânzuraţi. Noi nu glumim.

   — Bine - zise Marian, după câteva clipe de gândire. Voi adresa scrisoarea lordului Bird, care ne-a dat avionul şi banii. În ce fel să fie trimisă suma?

   — Ne aflăm aici - ceea ce probabil nu ştiţi - în apropiere de Lhassa, capitala Tibetului. Veţi scrie lordului să trimită suma negustorului Me-Hang de acolo. Nu uitaţi însă că la cel mai mic semn de trădare viaţa voastră e în primejdie.

   — Bine, aşa voi face, răspunse Marian.

   Banditul scoase un pistol şi îndreptă ţeava spre capul lui Marian. În acelaşi timp, un alt bandit aruncă prietenului meu un laţ în jurul gâtului şi trase funia printr-un inel de fier fixat la oarecare înălţime în perete.

   — Vă vom dezlega braţele - zise căpetenia - şi dacă veţi face o mişcare suspectă, veţi fi gâtuiţi pe loc Dacă nu va fi de ajuns asta, vă găuresc ţeasta cu un glonţ.

   Strigă o poruncă şi imediat veni un tânăr cu o scândură pe care se aflau cele de trebuinţă pentru scris. Scândura fu aşezată peste genunchii lui Marian, apoi doi indivizi îi dezlegară mâinile.

   Marian îşi freca încheieturile câtva timp, apoi începu să scrie. Abia sfârşi că mâinile îi fură aduse la spate legate la loc.

   Seful bandiţilor citi scrisoarea, apoi zise, mulţumit:

   — Aşa, ai făcut bine, căci unii prizonieri au încercat să-i îndemne pe prieteni lor să puie în mişcare poliţia. Fireşte că i-am spânzurat fără multă vorbă.

   După o pauză urmă:

   — O veţi duce bine, aici, domnilor şi nu veţi indura lipsuri. După cum am văzut, tocmai aţi băut ceaiul, aşa că până Ia prânz veţi putea aştepta. Voi pune acum să vă ducă în închisoarea noastră.

   Dădu o nouă poruncă, oamenii se năpustiră asupra noastră,

furăm ridicaţi pe sus şi târâţi repede în fundul peşterii.

   Aici erau firide adânci în stâncă şi paznicii noştri intrară aplecaţi în cea mal mare dintre ele, aşezându-ne pe frunzişul care acoperea pământul. Ni se aruncară deasupra trupurilor şi blănuri, căci era frig al naibii.

   Eram aşezaţi în aşa fel încât din gaura boltită care servea de intrare, puteam privi în peştera luminată de focuri mari. Noi zăceam în întunerec şi imediat îmi veni gândul că ne-am putea slobozi unul altuia legăturile.

   Dar nu pusesem la socoteală viclenia şefului bandei. Acesta se ivi în faţa firidei, se aplecă în jos şi strigă:

   — Să nu faceţi vreo încercare să vă sloboziţi unul altuia legăturile. Sunteţi supravegheaţi fără încetare şi dacă vom băga de seamă că aţi nesocotit porunca mea, mă voi vedea silit să vă ucid. În fiecare zi, la ora meselor, vă vom dezlega mâinile, iar timp de două ceasuri zilnic veţi putea alerga prin peşteră.

   — Avem voie să stăm de vorbă? întrebă Marian, politicos.

   — Fireşte, n-avem nici un interes să vă oprim.

   Şeful râse, se ridică şi plecă.

   — Am intrat rău la apă, mormăii eu. Crezi că lordul va trimite banii?

   — Trei mii de lire e o sumă frumuşică - răspunse Marian.

   — Şi aceeaşi sumă bandiţii ne-au şi luat-o - cam scump va plăti lordul însărcinarea pe care ne-a dat-o.

   — Şi dacă va fi s-o ducem mai departe, va trebui să ne mai trimită bani de cheltuială.

   — Trebuie să încercăm să fugim, zisei eu, încet.

   — La asta mă gândesc de mult - răspunse Marian - dar aş vrea să iau înapoi cele trei mii de lire.

   — Şi armele noastre.

   — Asta e de la sine înţeles. Poate că-mi vine în gând vreun plan bun, căci fireşte că numai prin şiretenie putem izbuti. Trebuie să lucrăm repede, căci altminteri vom ieşi cu greu din încurcătură. Banda trebuie să fie luată prin surprindere. Îndată după masă voi face o încercare.

   Tocmai vroiam să răspund, când şeful se ivi iar Ia gura firidei.

   — Tocmai acum mi-am amintit, domnule Farrow - zise el politicos - că prizonierii mei sunt cunoscuţii şi vestiţii vântură- lume, despre a căror fapte au scris şi gazetele noastre. Vă rog să nu vă închipuiţi însă că vă veţi elibera. Chiar dacă aţi izbutit să scăpaţi din alte situaţii primejdioase, aici e zadarnică orice încercare. De altfel mi-ar părea şi rău dacă aş fi nevoit să ucid oameni atât de viteji.

   — Mi-am dat şi eu seamă că ieşirea de aici este foarte grea, dacă nu chiar cu neputinţă - răspunse Marian, liniştit - totuşi nu ne-ai putea opri s-o facem, dacă se va ivi un prilej potrivit.

   — Fireşte ca v-aş putea opri, dar un astfel de prilej cred că nu se vă ivi niciodată. Vă previn încăodată, domnilor şi vom întări şi mai mult supravegherea noastră.

   — Păcat! făcui eu după ce se îndepărtă. Trebuie să aşteptăm până ce lordul va fi trimis banii de răscumpărare. Păcat, zău aşa!

   — O! Acum aventura e şi mai interesantă, râse Marian. Cu cât un lucru e mai primejdios şi mai greu cu atât îmi place mai mult. Lasă! Pe seama mea să găsesc calea cea mai bună şi apoi vom vedea.

   Tăcurăm şi începui să chibzuiesc şi eu la vreun mijloc de scăpare, dar degeaba nu găseam inimic. Pongo stătea cu totul nemişcat, adunându-şi puteri, probabil, căci îi auzeam răsuflarea adâncă şi regulată.

   Ceasurile treceau încet. Deodată, îl văzui pe Marian mişcându- se, apoi îmi zise:

   — Robert, mi se pare că am găsit o cale, dar e foarte grea. E însă singura pe care putem apuca. Dacă facem cum trebuie, nu se poate să nu izbutim şi atunci avem în mână toată banda.

   — Ah! Acum bănuiesc despre ce e vorba! exclamai eu, luminat deodată. Vrei să-l iei prizonier pe şeful bandei?

   — Întocmai. Îi avem astfel ca ostatec şi vom cere ca în schimbul liberării sale să ni se redea şi nouă libertatea. Vom face încercarea îndată după masă.

   Mă simţii înviorat ca prin minune. Examinai planul acesta îndrăzneţ, din toate punctele de vedere şi în cele din urmă trebuii să recunosc ca e singurul care făgăduia izbândă. Fireşte că trebuia să punem mâna pe el când va sta de vorbă cu noi şi să-l tragem în firida noastră în aşa fel încât să ne acopere cu trupul său. Apoi puteam dicta condiţiile noastre.

   Împărtăşii lui Marian gândurile mele şi el încuviinţă.

   — Trebuie să facem astfel ca să se apropie cât mai mult de noi - zise el - căci altminteri va fi prea greu. Dacă sare înapoi repede nu-l mai putem prinde. Cel mai bun lucru ar fi să mă prefac bolnav; tu îl vei striga şi atunci, probabil că va intra în firidă. Pongo îl va înhăţa apoi şi când va simţi strânsoarea pumnilor săi în jurul gâtului, va primi toate condiţiile ce i se vor pune.

   — Numai de n-ar veni însoţit, căci după cât se arată e foarte bănuitor, îmi dădui eu cu părerea.

   — Atunci îi luăm pe seama noastră şi pe însoţitori şi astfel avem mai mulţi ostatici, râse Marian.

   ÎI învăţă în şoaptă pe Pongo, ce are de făcut. Uriaşul se bucură ca un copil şi răspunse:

   — Oh, Massers, foarte bine! Pongo apucă om rău.

   III.

   O ELIBERARE ÎNDRĂZNEAŢĂ.

   N-AVURĂM DE AŞTEPTAT MULT până veniră câţiva Tibetani în închisoarea noastră. Ne ridicară de jos şi ne duseră afară. Marian începu să geamă, prefăcându-se că îi e rău şi la întrebarea şefului ce are, răspunse că nu se simte bine, din pricină că fusese lovit prea tare în cap.

   — Nu face nimici zise şeful. Într-o doară.

   Dădu apoi o poruncă şi imediat ni se dezlegară mâinile. Ne aşezară pe un morman de blănuri - probabil culcuşul vreunui bandit - şi ni se dădu în străchini mari carne de capră bine fiartă şi foarte gustoasă.

   Marian uită cu totul că... era bolnav şi goli strachina cu mare poftă. Şefului nu-i scăpă asta, căci zise:

   — Vezi, domnule Farrow, se pare că lucrurile nu stau atât de rău cu dumneata. Cel puţin văd că nu te plângi de poftă de mâncare.

   — Păi da. mâncarea mi-a făcut foarte bine, răspunse Marian, fără să se turbure. Şi cred că dacă voi dormi puţin, mă voi însănătoşi repede.

   — De fapt acum ar fi ora plimbării - zise şeful - dar dacă vreţi puteţi face asta şi seara.

   — Cred că e mai bine să amânăm plimbarea pe diseară - spuse Marian.

   — Cum vreţi, răspunse banditul, spre uşurarea noastră.

   — Atunci trebuie s-aştepte până atunci şi tovarăşii d-tale. Căci cu oameni primejdioşi ca d-voastră nu cutezăm să facem experienţa de două ori pe zi.

   Ne supuserăm voinţei sale şi ne jucarăm rolurile atât de bine, încât şeful n-ar fi putut prinde nici o bănuială.

   Furăm din nou legaţi cu mare băgare de seamă, dar observai că funiile nu erau atât de strânse - poate că şeful vroia să ne dea o dovadă de omenia sa.

   Tibetanii ne duseră iar în firidă, ne aşezară pe frunziş şi se făcură nevăzuţi.

   — Nu cred ca vreun paznic să poată observa prin întuneric mişcările noastre - zise Marian - căci lumina focului aproape că nu ajunge până la noi. Hai, Pongo, întoarce-te şi încearcă să-mi

dezlegi frânghiile!

   Marian zăcea între mine şi Negru. Cu mare băgare de seamă, ca să nu facă zgomot, cei doi se întoarseră, aşa fel că veniră spate în spate.

   Cu puterea de uriaş a lui Pongo nu era greu să rupă frânghiile, dar în starea în care ne aflam trecură vreo douăzeci de minute până ce Marian şopti:

   — Aşa, asta s-a făcut! Acum vii tu la rând, Robert. Întoarce-te repede să te dezleg.

   Simţii îndată că mâinile sale lucrează la legăturile mele. În vremea asta Pongo se căznea să-şi libereze picioarele, treabă cu care fu gata tocmai când Marian sfârşi să-mi dezlege mie mâinile.

   Acum venea şi pentru noi partea grea - dezlegarea picioarelor - dar în cele din urmă izbutirăm.

   Duserăm din nou mâinile la spate, căci se putea ca şeful să vie cu o lumânare când va păşi în închisoarea noastră. Ba poate se pricepea omul să se folosească de lămpile noastre de buzunar.

   Marian începu deodată să se răsucească încoace şi-ncolo şi din când în când gemea adânc. Nu trecură decât două minute şi se ivi un tibetan în fata intrării, privi cu băgare de seamă înăuntru, apoi se făcu nevăzut.

   „Acu e acu! îmi zisei. De sigur că va veni cu şeful". Şi într- adevăr, nu trecu mult şi făptura înaltă a capului bandei se ivi în lumina focului.

   Întocmai cum ne aşteptaserăm, el rămase locului la doi paşi de peşteră şi întrebă:

   — Ce s-a întâmplat, domnilor? Sentinela mi-a spus ca domnul Farrow e neliniştit.

   — Prietenul meu pare să fie serios bolnav, răspunsei eu repede, în vreme ce Marian gemu iar. Nu s-ar putea să-i puneţi nişte comprese reci pe cap?

   Câtva timp domni tăcere. Şeful părea să chibzuiască ce are de făcut, apoi strigă deodată o poruncă şi imediat veniră doi paznici, care însoţiră pe şef care intră, aplecat, în firida noastră.

   Marian gemea mereu şi... când cei trei bandiţi fură la picioarele noastre, sărirăm în sus ca împinşi de un arc. Fiecare din ei căpătă câte un pumn puternic în stomac, încât căzură în cap, cu răsuflarea tăiată. Apoi le mai dădurăm câte o lovitură în tâmplă şi- i apucarăm de beregată. În clipa următoare zăceau neputincioşi sub pumnii noştri.

   Imediat trăsei potrivnicului meu pistolul de la brâu, căci lupta trebuie să fi fost auzită de ceilalţi paznici. Dar, lucru ciudat, nimeni nu se arătă. Probabil că cei mai mulţi bandiţi se culcaseră

după masă.

   Astfel îi puturăm lega în toată liniştea pe prizonierii noştri, cu aceleaşi funii cu care fuseserăm legaţi noi.

   În cele din urmă începură să se mişte. Cel dintâi care se trezi fu şeful. Când văzu că era legat, stătu câteva clipe nemişcat, apoi începu să smucească legăturile cu furie şi scrâşnind din dinţi. Pongo însa făcuse treabă bună şi şeful se resemnă, gemând de durere şi furie.

   — Da, da, acum s-a întors foaia, râse Marian. Ia să începem să ne punem condiţiile. Ascultă: eliberare fără nici o pretenţie din partea voastră, înapoierea lucrurilor noastre - împreună cu cele trei mii lire sterline - în schimb vă eliberăm şi noi. Fireşte că va trebui să ne asigurăm de vreun atac din partea oamenilor voştri.

   Şeful bandiţilor rosti o înjurătură într-o limbă străină, rămase apoi iar liniştit câtva timp şi în cele din urmă zise:

   — Nu credeam că sunteţi atât de primejdioşi. Trebuie să primesc condiţiile voastre, dar vă înştiinţez de pe acum că lupta va reîncepe de îndată ce vă veţi fi îndepărtat o anumită distanţă de văgăuna noastră. Şi atunci nu vom şti ce-i cruţarea, căci n- avem poftă să ne trădaţi.

   — Bine - încuviinţă Marian, cu sânge rece. Să zicem că ne îngădui să ne îndepărtăm un kilometru. Cât mai o până la Lhassa?

   — Vreo zece kilometri. Ne vom sili să vă ajungem înainte ca să intraţi în oraş şi chiar dacă veţi izbuti, nu ne vom lăsa până nu vă vom da de urmă.

   — E cam uşuratic din partea d-tale să ameninţi în felul acesta - răspunse Marian - dar deoarece nu ne temem de d-ta şi oamenii d-tale, n-aveţi decât să faceţi cum vă taie capul. Ne-am înţeles: ne laşi să ne îndepărtăm un kilometru.

   — Bine, atunci îmi voi chema oamenii şi le voi porunci să se adune în fundul peşterii. După aceea noi vom ieşi afară, d-voastră vă îndepărtaţi şi după ce veţi fi străbătut un kilometru, ne daţi drumul.

   — S-a făcut, zise Marian după o scurtă chibzuială.

   — Dar dă ordin să se aducă chiar acum lucrurile noastre şi să fie puse undeva de unde sa le putem lua fără primejdie. Spune oamenilor că la cel mai mic semn suspect îi paşte moartea.

   Şeful bandiţilor scrâşni iar din dinţi, apoi strigă ceva. Dădu câteva porunci şi văzurăm - (apucasem să-l ducem spre intrarea firidei) - că bandiţii adunară cu toţii într-un ungher al peşterii, din faţa intrării.

   Toate lucrurile noastre fură aşezate pe un morman de piei, aproape de ieşire. Pongo îl luă în primire pe şef, iar Marian şi eu pe ceilalţi prizonieri şi cu propriile lor pistoale îi silirăm s-o în înainte.

   Trebuie să mărturisesc că mă simţeam mai liniştit acum când aveam iarăşi armele noastre. Acele ale prizonierilor le puserăm jos, căci nu vroiam să le luăm.

   Apoi pornirăm pe o potecă îngustă şi întortocheată. Intrarea spre lagărul bandei se afla aproape de tot de marginea văgăunii. Urcarăm câţiva metri numai şi ne aflarăm pe un platou întins. În fund de tot, nelămurit, sclipea şi scânteia ceva în soarele de după- amiază. Trebuia să fie Lhassa, oraşul plin de mistere.

   O luarăm la picior, căci vroiam să ajungem în oraş înainte de a se însera. Nu-l puteam pierde din ochi atâta vreme cât ne aflam pe platou. Cu toate astea ne-ar fi fost mai plăcut să fim în ţinuturi mai adânci, căci în pădure te ascunzi mai uşor ca pe stânci golaşe.

   Totuşi, când străbătuserăm în cele din urmă kilometrul convenit, văzui cu bucurie că dorinţa mea se va împlini curând, căci numai la câteva sute de metri de noi, platoul se sfârşea. La întrebarea ce-o puserăm şefului, acesta ne răspunse ca acolo vom da de un coborâş bun şi apoi de un drum prin păduri şi peste câmpii, după care drumul urca iar spre oraş.

   Îi spuserăm că acum putea să se întoarcă împreună cu cei doi însoţitori ai săi, dar nu le dezlegarăm mâinile, căci ar fi putut avea ascunse arme cu care să ne ucidă apoi pe la spate.

   Căpetenia bandiţilor se uită lung la noi şi zise cu admiraţie:

   — Domnilor, d-voastră aţi izbutit să faceţi ceea ce n-a reuşit încă nimănui. Îmi pare rău că nu vă mai pot cruţa acum, căci ar însemna să-mi calc jurământul pe care mi l-am făcut mie însumi.

   — Numai de-ai putea, râse Marian.

   — Vă voi prinde, răspunse banditul, cu hotărâre.

   — Asta ar însemna să ai noroc. Acum e timpul să ne vedem de drum.

   Lăsarăm pe cei trei bandiţi în plata Domnului, făcurăm stânga împrejur şi pornirăm repede spre pădurea ocrotitoare. Când ajunserăm la marginea platoului, mă mai întorsei odată şi văzui că foştii noştri ostateci alergau de zor înapoi. În fund de tot se iviră câteva puncte mişcătoare; erau bandiţii care ieşeau din văgăună şi porneau în urmărirea noastră.

   — Uite-i că şi vin! strigai eu şi iuţirăm paşii.

   Şeful nu minţise, căci drumul pe care coboram acum, era în stare bună, iar jos ducea o potecuţă printr-o pădurice.

   Curând observarăm că ne apropiam de capitală, căci începură să se ivească întinse câmpuri cu legume, o dovadă de cultură.

   Fără îndoială că noi ne pricepeam să alergăm mai bine decât tibetanii aceia piperniciţi: pe de altă parte, era sigur că ne vor mirosi urma în oraş. În vreme ce alergam de zor, împărtăşii temeiurile mele lui Marian şi el răspunse:

   — Ai dreptate, Robert, situaţia noastră va fi foarte grea. Mai nimerit ar fi să părăsim îndată Lhassa, dar mă gândesc că trebuie să telegrafiem neapărat lordului, chiar dac-ar fi numai ca sa afle că ne-am prăbuşit cu avionul. Cel mai nimerit lucru va fi ca eu să dau telegrama şi tu vei îngriji în vremea asta de cai buni. Vom călători apoi dea curmezişul Tibetului, poate până în China. Acolo vom găsi noi un avion, chiar de-ar fi să-l luăm de la aviaţia militară.

   În clipa asta mă întorsei instinctiv şi văzui cu spaimă că îndărătul nostru veneau călăreţi. Erau vreo opt la număr şi se apropiau cu iuţeală.

   — Mariane, banda are cai! Strigai eu şi începui să gonesc.

   Dar prietenul meu mă opri, zicând:

   — N-are nici un rost, Robert, îţi pierzi respiraţia, te vor ajunge totuşi din urmă şi dacă va fi s-ajungem la luptă nu vei mai putea trage cum trebuie. Sunt doar numai opt indivizi, pe care îi putem răpune uşor. Rămâi liniştit pe loc, vor fi îndată aici. Ia te uită, în urma lor vin în fugă şi ceilalţi bandiţi. Ah, călăreţii par să nici nu facă parte din bandă. Sunt bine îmbrăcaţi şi cred că avem de-a face cu locuitori de condiţie mai bună din Lhassa. Hai să ne dăm în lături să-i lăsăm să treacă.

   Mica trupă de călăreţi se apropia îndată. Ţinurăm puştile pregătite, căci nu ştiam dacă erau duşmani sau nu.

   Dar cavalcada trecu în zbor pe dinaintea noastră, fără ca indivizii să pară că ne-au văzut. Numai cel din frunte, un bărbat înalt şi vânjos, aruncă o privire în treacăt asupra noastră. Şi această privire era ca de gheaţă, făcându-mă sa mă cutremur fără voie.

   Pornirăm mai departe şi Marian zise:

   — Hm... domnul acesta pare să fie un individ cam neplăcut. Să vezi că vom avea de furcă atunci când vom intra în Lhassa.

   — Asta ar fi frumos! Şi unde mai pui că banda din urma noastră va sosi cu cel mult o jumătate de ceas după noi. Ştie Dumnezeu ce-o mai ieşi din afacerea asta! Cincizeci de oameni nu putem împuşca doar cu una, cu două.

   — Când o fi vorba la o adică, o facem noi şi pe asta, zise Marian, calm. Acum s-o luăm iar mai repede, altfel urmăritorii se apropie prea mult. A! Uite că se vede mai lămurit Lhassa. Cred că nu mai sunt decât doi kilometri până acolo.

   — Şi tocmai atunci se va însera! gâfâii eu, căci Marian o luase la goană nebuneşte şi drumul începuse să urce. Poate că asta va fi salvarea noastră, căci pe întunerec ne vor pierde urma. Şi dacă nu ne vom opri mult timp, ci vom porni îndată mai departe, călări, au să ne caute ei mult şi bine.

   — Fireşte că vom face o plângere la poliţie şi vom comunica aventura noastră. O voi face în scris însă, căci altfel pierdem numai vremea.

   Întorsei din nou capul şi văzui cu bucurie ca urmăritorii noştri se pierdeau în depărtare.

   — Rămân în urmă! îi strigai lui Marian.

   — Aşa şi trebuie! îmi răspunse el peste umăr Aş dori s-ajung cât mai repede în Lhassa, căci am presimţirea că ne aduc nenorocire călăreţi de mai înainte. Se poate întâmpla să mă şi înşel. Dar privirea ăluia mi-a dat de gândit. Daca individul e, după cum mi-a făcut impresia, un slujbaş mai înalt, atunci să ştii că ne aşteaptă poliţiştii.

   — În cazul acesta vom avea cea mai bună apărare împotriva bandei, asupra căreia le vom atrage îndată luarea-aminte. Da, trebuie s-ajungem cât mai repede în oraş.

   Începui s-alerg atât de repede, încât Marian îmi spuse râzând că mă va lăsa să fug singur.

   Fireşte că asta nu-mi convenea, aşa că îmi mai încetinii galopul.

   Lhassa se apropia tot mai mult. Formele bizare ale templelor sale aşezate pe coline se profilau misterios pe cerul care începuse să se coloreze. Şi când ajunserăm la cele dintâi case - (urmăritorii noştri nu se mai zăreau deocamdată) - nu mai aveam înaintea noastră decât cel mult o jumătate ceas până se va întuneca.

   Ne grăbirăm spre inima oraşului, bănuind că acolo se aflau magazinele mai mari şi poşta. Fireşte că îmbrăcămintea noastră stârni senzaţie şi când descoperirăm în cele din urmă o prăvălie mai însemnată, dădurăm buzna înăuntru. Negustorul era un chinez şi ceea ce era foarte plăcut pentru noi - vorbea bine englezeşte. Ne învoirăm repede. Lăsarăm acolo hainele noastre tropicale, căci deocamdată n-aveam nevoie de ele, ne cumpărarăm câte două costume groase, despre care chinezul ne spuse că se poartă foarte mult. Asta şi vroiam, căci ca să nu batem la ochi, era mai bine să nu ne îmbrăcăm în portul naţional.

   Chinezul ne arătă drumul spre cel mai apropiat oficiu poştal şi ne mai dădu şi adresa unui negustor de cai, chinez şi el.

   IV.

   IAR URMĂRIŢI.

   AJUNGÂND LA POŞTA, Marian se făcu nevăzut înăuntru, în vreme ce eu pornii spre chinezul a cărui adresă ni se dăduse, ca să cumpăr patru cai. Deoarece ştiam ca în Tibet se găsesc numai cai mici, aveam de gând să-l folosim pe al patrulea pentru bagajele noastre.

   N-avui însă noroc. Chinezul grăsun şi zâmbitor îmi zise că pentru moment n-avea decât doi cai. Dar dacă eram dispuşi să aşteptăm vreo două ceasuri, ar putea găsi încă doi. Asta era cam neplăcut, căci în vremea asta bandiţii ne vor fi dat de urmă.

   Pe când vorbeam cu chinezul, sosi Marian. Aflând cum stau lucrurile, fu şi el foarte necăjit câteva clipe, îşi regăsi însă repede energia, totuşi nu izbuti să-l înfricoşeze pe chinez, care devenea tot mai politicos.

   În cele din urmă Marian se hotărî:

   — Atunci luăm acum aceşti doi cai. Câte parale?

   Chinezul ceru o sumă pentru care s-ar fi putut cumpăra un pur- sânge englezesc. Marian îi dădu îndată a zecea parte din preţ, dar, spre mirarea noastră, galbenul ţinu morţiş la preţul său.

   — Aha - îmi zise Marian, încet - probabil că trebuie sa fim reţinuţi aici. Când am intrat în casă, tocmai ieşea un băiat care a luat-o repede la fugă. Aş pune rămăşag că s-a dus să vestească poliţia sau pe bandiţi de sosirea noastră aici.

   — În primul caz te gândeşti, probabil la călăreţul ăla? Dar ce crimă am făcut? Sau...

   Fui întrerupt, căci în aceeaşi clipă intrară în curte şase poliţişti, al căror conducător - probabil un soi de comisar - ne ceru, într-o englezească stâlcită, să-l urmăm.

   Ar fi fost zadarnic să ne împotrivim. Aruncarăm chinezului care rânjea o privire ameninţătoare, apoi furam încercuiţi de cei şase indivizi. Ne duseră într-o clădire mare - probabil Prefectura poliţiei - trebuirăm să aşteptăm mult într-o sală, apoi furăm conduşi în altă încăpere, luminată de numeroase lămpi.

   Îndărătul unei mese mari şedea călăreţul, care ne măsura acum cu ochii lui ca de gheaţă.

   Susţinurăm netulburaţi privirea aceasta. Se părea că acum nu-i e lui îndemână, căci începu să se frământe pe scaun şi în cele din urmă zise, într-o englezească fără cusur:

   — În calitate de şef al poliţiei din Lhassa sunt îndreptăţit şi obligat să iau în cercetare pe orice străin. Îmi daţi voie să vă cer lămuriri asupra persoanelor d-voastră?

   — Fireşte - răspunse Marian, politicos.

   Se apropia de masă, dădu şefului paşaportul sau şi în vreme ce omul examina documentul, prietenul meu îi istorisi ultima noastră aventură.

   Când aminti de banda din văgăună, mi se păru că şeful tresare uşor. Dar apoi ascultă în linişte urmarea povestirii şi la urmă spuse:

   — Numele d-voastră îmi sunt cunoscute, domnule Farrow. Vă voi da aşa dar autorizaţia sa părăsiţi imediat Lhassa. Trebuie să vă previn însă, că sunteţi fără apărare faţă de această bandă de tâlhari. Nici nu ştiţi când vă poate nimeri un glonţ sau o lovitură de cuţit.

   — Vom şti noi să ne păzim, răspunse Marian, zâmbind. Cred totuşi că v-am dat o indicaţie preţioasă, Acum puteţi da năvala în ascunzătoarea, bandei.

   — Nu mai are nici un rost, zise şeful. Bandiţii ştiu că d-ta m-ai înştiinţat, astfel că înainte de a ajunge noi la văgăună, ei vor fi şters putina. Bandele astea au multe ascunzători.

   — Atunci s-ar putea cel puţin să fie scos avionul şi pus la adăpost pentru lordul Bird, ceru Marian.

   — Fireşte, domnule Farrow, voi purta grijă să se facă asta.

   — Nu vreţi să-l arestaţi pe chinezul Me-Hang care este, de sigur, tăinuitorul bandei?

   — Cu neputinţă, zâmbi poliţistul. Va susţine că nu putea să ştie nimic de suma trimisă de lord şi că va retrimite banii.

   — Aşa e, încuviinţă Marian. Dar mai am să vă fac o rugăminte: am putea căpăta patru cai? Dorim să părăsim cât mai repede Lhassa.

   — Duceţi-vă la chinezul în casa căruia aţi fost arestaţi. Trebuia să vă oprească acolo până la sosirea poliţiştilor. Acesta a fost ordinul meu. Acum fireşte că puteţi cumpăra caii cu preţ convenabil.

   — Vă mulţumesc. Putem pleca, deci?

   — Aveţi toată libertatea, domnule Farrow. Fiţi cu ochii-n patru însă!

   Când furăm afară zisei lui Marian:

   — N-a fost atât de rău cum ne aşteptasem. La drept vorbind e un om foarte simpatic.

   — N-ai putut descoperi nici o asemănare la el? întrebă Marian.

   Tresări, căci întrebarea lui suna atât de hotărâtă, încât îmi

dădui îndată seama că făcuse o descoperire. Zadarnic însă căutai să-mi readuc în memorie chipul rece şi îndrăzneţ al şefului politiei.

Nu-mi puteam aminti pentru moment să fi văzut vreodată un om cu o înfăţişare asemănătoare.

   Marian râse şi zise:

   — Nu trebuie să te întorci înapoi cu gândul, dragă Robert. Cugetă niţeluş la aventura noastră cea mai recentă. Îţi mai aduci aminte, cred, de şeful bandei de tâlhari?

   Asta fu ca un duş rece. Aceşti doi oameni, căpetenia bandiţilor şi şeful poliţiei, trebuiau să fie rude apropiate, poate chiar fraţi. Şi acum pricepui şi de ce poliţistul nu voise să pornească spre ascunzătoarea bandei.

   Situaţia noastră era deci şi mai primejdioasă. În loc să ne bucurăm de protecţia poluţiei, eram, dimpotrivă, lăsaţi în voia răzbunării acestei bande.

   — Să ştii că am dat de dracu, Mariane! făcui eu. Nu crezi şi tu că Me-Hang ăla e tovarăş cu banda? Cine ştie ce ne aşteaptă în casa lui!

   — Ai dreptate, la asta m-am gândit şi eu - încuviinţă Marian. N- avem însă încotro, trebuie să intrăm în bârlogul ursului; vom vedea pe urmă cum scăpăm de acolo.

   Pe când vorbeam, ajunserăm în faţa casei chinezului. Poliţistul pe care ni-l dăduse şeful ca însoţitor, bătu cu ciocanul în uşă şi imediat se ivi în prag Me-Hang.

   — A! Care va să zică s-a aranjat totul, domnilor? făcu el, politicos. În vremea asta am primit şi cei doi cai care îmi mai lipseau. Afară de asta om făcut o nouă socoteală a preţului şi vă pot oferi toţi patru cai pentru o sumă mult mai mică.

   Spuse un preţ, destul de pipărat şi acesta, dar aproape un fleac pe lângă cel dintâi. Marian nu se tocmi deloc şi zise:

   — Bine, vreau să pornesc repede la drum, aşa că o sută mai mult sau mai puţin, n-are vreo însemnătate. Pune dumneata să fie aduşi caii în curte. Banii ţii dau când vom fi în şea şi poarta deschisă.

   — Fireşte, fireşte, chicoti Chinezul. La voia dumneavoastră, domnilor!

   În vremea asta poliţistul salutase şi se îndepărtase. Cu mâna pe revolvere noi stăteam aproape de poartă, rotind priviri bănuitoare împrejur, dar nu puturăm descoperi nimic suspect.

   Câţiva pui de chinezi scoteau tocmai afară cei patru cai. Observarăm îndată că animalele - deşi mici de statură - erau însă iuţi şi rezistente, împrejurarea asta mă umplu de îndoieli.

   Dacă era vorba să fim răpuşi aici, atunci duşmanii noştri n- aveau nevoie să ne dea cai atât de buni, îmi zisei.

   Ca şi cum Marian mi-ar fi ghicit gândurile, zise încet:

   — Asta e o viclenie de-a lor. Dându-ne aceşti cai buni, vor să ne legene în credinţa că suntem în siguranţă, pentru ca apoi să ne atace cu atât mai pe neaşteptate.

   Avea dreptate prietenul meu. Îl văzui plătind chinezului preţul cerut, apoi îl întrebă de drumul cel mai apropiat care iese din oraş şi galbenul descrise cu amănunţime străzile prin care urma să trecem. Încălecarăm, salutarăm pe vicleanul negustor şi ieşirăm pe poartă.

   Dar în loc s-o ia la stânga, după cum spusese Me-Hang, Marian coti la dreapta.

   Îi pricepui gândul, căci nu era greu de înţeles că urma să fim îndreptaţi pe o cale greşită, prin străzi pe unde bandiţii stăteau la pândă. Direcţia pe care o luarăm acum ducea spre răsărit, spre China îndepărtată, unde trebuia neapărat să ajungem ca să ne putem aduce la îndeplinire sarcina.

   Văzurăm curând că bine tăcuserăm, căci abia îndepărtaserăm o bucată mică de casa chinezului, că poliţistul care ne condusese acolo ni se aşeză în drum şi prin gesturi disperate cu mâinile ne arătă spre direcţia opusă.

   Marian râse numai, îi zvârli o monedă şi îşi clatină calul atât de tare că reprezentantul forţei publice fu nevoit să sară repede în lături. Fără să ne sinchisim de răcnetele lui, ne văzurăm liniştiţi de drum. Marian îşi îndemna tot mai mult calul şi trecătorii se dădeau la o parte, înjurând.

   Deodată băgai de seamă, cu spaimă, că străzile deveneau tot mai înguste şi mai întunecoase. N-om fi nimerit oare pe un drum greşit?

   În aceeaşi clipă auzii îndărătul nostru răcnete. Desigur că erau urmăritorii, care ne dăduseră de urmă.

   — Înainte, înainte! strigă Marian. În curând vom ieşi la loc sigur şi atunci nu ne mai pot tare nimic.

   În galop nebun trecurăm pe lângă casele scunde.

   Marian apucă brusc la dreapta, într-o stradă mai largă. La capătul ei sclipeau lumini şi puteam nădăjdui că sunt felinarele vreunui post de pază de la bariera oraşului.

   Curând însă aveam sa suferim o dezamăgire, după ce coborârăm strada, ajunserăm într-o piaţă mărişoară, mărginită de clădiri înalte şi posomorite. Prin curtea casei din faţa noastră ducea o poartă spre câmp liber, spre stepa salvatoare Era însă închisă de un grilaj masiv, lucrat cu artă şi când caii noştri tropăiră pe caldarâmul străzii, ieşiră Ia iveală din casă vreo zece poliţişti, care îşi îndreptară armele înspre noi.

   Îndărătul nostru se auzeau tot mai aproape strigătele urmăritorilor. Marian scoase repede paşaportul său şi-l deschise la foaia pe care pusese stampila şeful politiei. Îl arătă celui dintâi poliţist şi în acelaşi timp arătă poruncitor spre grilaj. Dar tibetanul dădu din umeri, făcu apoi un semn să descălecăm şi întinse mâna spre clădire. Asta însemna că trebuia să trecem mai întâi pe la comisariat.

   În strada dindărătul nostru tocmai coteau câteva făpturi cu înfăţişare sălbatică. Nu era aici locul să ne luam la luptă, aşa că, la îndemnul lui Marian sărirăm de pe cai şi escortaţi de poliţişti, dădurăm buzna în localul secţiei.

   Urmăritorii noştri izbucniră în urlete de furie. Dar noi eram, deocamdată, la adăpost. Mai mult ca sigur însă că animalele noastre erau pierdute şi odată cu ele şi bagajele. Dar cel puţin scăpaserăm cu viaţă şi ne păstraserăm şi armele.

   Din păcate nici un poliţist nu vorbea englezeşte. Ne spuseră ei ceva, nu pricepurăm însă nimic. Unul din ei dădu atunci o poruncă altuia, care plecă imediat.

   După vreo jumătate de ceas uşa grea de la intrare fu deschisă brusc şi se ivi şeful poliţiei. Zâmbi când dădu cu ochii de noi şi zise politicos:

   — Îmi pare foarte rău, domnilor, că aţi fost reţinuţi aici. Dar vina e numai a d-voastră, căci poliţistul meu v-a arătat direcţia. Prin poarta asta nu trec decât preoţii înaltului cler.

   — Foarte neplăcut pentru noi, răspunse Marian. Am luat-o pe drumul acesta pentru că urmăritorii noştri stăteau la pândă pe celălalt drum. Au fost chiar pe urmele noastre şi ne-am putut salva numai intrând nici. Dacă va trebui să ne întoarcem acum, de sigur că ne vor ataca.

   — Asta e adevărat - încuviinţă şeful - dar eu vă voi ajuta cât îmi va sta în puteri. Dându-vă o echipă de însoţitori, bandiţii nu se vor apropia de d-voastră.

   — În vremea asta se vor fi ascuns probabil prin case şi ne vor putea împuşca în voie, când vom trece pe dinaintea lor, zise Marian.

   Şeful înălţă din umeri şi se pierdu în gânduri. Apoi zise, cam şovăitor:

   — Asta e foarte probabil şi zău nu ştiu cum să vă ocrotesc.

   — Poate că izbutiţi să ni se dea autorizaţia preoţilor să trecem prin poarta asta - încercă Marian.

   — E cu desăvârşire exclus. Nimeni în afară de ei nu poate trece pe aici. Nu există altă cale decât aceea de a vă întoarce îndărăt cu o acoperire puternică.

   — Atunci e mult mai bine să plecăm singuri, hotărî Marian.

Oamenii d-tale ar trebui să alerge pe jos şi prin asta am pierde vremea, căci noi vom fi călare. Te-aş ruga acum să-mi descrii drumul exact.

   Marian îi întinse o foaie albă din carnetul său de notiţe şi tibetanul schiţă străzile pe care trebuia să trecem. La sfârşit adăugă:

   — Fireşte că nu pot lua nici o răspundere pentru siguranţa d- voastră, domnilor, oricât mi-ar părea de rău. Sunteţi din altă ţară şi poate nu vă vine să credeţi, banda aceasta de tâlhari e mai puternică decât poliţia - dar, din păcate, aşa este.

   Marian luă foaia de hârtie şi după ce o privi, răspunse:

   — Mai am o rugăminte: ar putea trei din poliţişti să ne ducă caii la poarta de ieşire însemnată aici? În cazul acesta am încerca mai bine să ne strecurăm pe jos până acolo.

   Şeful încruntă o clipă sprâncenele, pe urmă zisei cu nepăsare:

   — Fireşte, se poate. Când vreţi să plecaţi?

   — Chiar acum. Nu trebuie să şovăiră mult căci luna s-a ridicat foarte mult pe cer şi mai târziu nu vom avea umbră la adăpostul caselor. Ne dai voie să plecăm? Poliţişti cu caii ne-o vor lua înainte, de sigur.

   Şeful ne strânse mâna şi ne încredinţă din nou că îi este foarte neplăcută situaţia noastră. În ochi i se citea parcă bucuria.

   Ieşirăm afară din secţie. Piaţa era luminată de felinare înfipte în ziduri, aşa că trebuirăm s-o străbatem repede. Marian zise încet Negrului:

   — Pongo, tu o iei înainte. Dacă te opreşte careva, îl culci îndată la pământ. Nu încape cruţare.

   — Pongo face! rânji credinciosul uriaş.

   Trecurăm în goană pe lângă caii noştri, cari mai stăteau în faţa clădirii. Străbătuserăm piaţa pe trei sferturi, când se auzi de undeva un strigăt ciudat, căruia i se răspunse din toate părţile. Duşmanii erau la posturi.

   Ajungând în strada pe jumătate luminată de lună, auzirăm o bufnitură înăbuşită şi din umbră zbură, în lumina astrului nopţii, un trup întunecat. Pongo doborâse; în bandit.

   Prin strigăte scurte Marian ne indică direcţia.

   Din nou aruncă Pongo în lături un trup omenesc, apoi cotirăm la dreapta într-o uliţă învăluită în bezna. Acum nu mai puteam alerga, ci trebuia să dibuim drumul pe lângă case, atât era de întunerec. Deodată Marian şopti:

   — Am apucat acum pe drumul opus, căci n-am încredere în şeful politiei. Trebuie să ieşim pe aici, chiar de-ar fi nevoie să ne căţărăm pe o casă sau pe un zid.

   — Şi caii noştri? întrebai.

   — Trebuie să renunţăm la ei. Stepele sunt pline de cai, aşa că vom putea avea alţii în drum. Înainte, trebuie să izbutim!

   V.

   IARĂŞI ÎN PRIMEJDIE.

   STRADA FĂCEA COTITURI NENUMĂRATE. Dibuirăm drumul cu băgare de seamă, ferindu-ne să facem zgomot. Şi astfel puturăm auzi strigătele bandiţilor, departe în urma noastră. Marian râse şi şoşoti:

   Ce papară o să mănânce şeful poliţiei de la fratele sau, banditul! Le-am tras clapa.

   — Massers, tăcere! şopti Pongo.

   Ne oprim îndată, căci Marian se ciocnise de negru, care rămăsese pe loc. Ascultarăm cu încordare în beznă şi în cele din urmă auzirăm paşi uşori târşiţi, care se apropiau.

   În clipa următoare se auzi o lovitură înăbuşită urmată de o bufnitură: Pongo îl culcase la pământ pe individul suspect Deodată răsună un strigăt de alarmă la câţiva paşi de noi şi imediat răspunseră glasuri îndărătul nostru.

   Iar se auzi un ţipăt, care amuţi însă îndată. Pongo se repezise înainte şi făcuse de petrecanie şi celuilalt bandit.

   — Massers, vine repede! strigă el acum.

   Alergarăm înainte, dea lungul ulicioarei întunecate, cu mâinile întinse, ca să nu ne izbim de vreo piedecă. Şi în urma noastră răsunau mereu strigătele prin care bandiţii se înţelegeau între ei.

   Deodată Pongo scoase un ţipăt de prevenire şi în clipa următoare ne izbirăm de un zid înalt, care ne închidea drumul. Asta putea să însemneze libertatea, căci de sigur că îndărătul lui începea stepa.

   Blocurile mari de piatră ofereau sprijin bun mâinilor şi picioarelor noastre şi imediat începurăm să ne căţărăm. Zidul era înalt de vreo cinci metri şi când ajunserăm pe creasta lui, auzirăm destul de aproape glasurile urmăritorilor noştri. Încălecarăm repede creasta şi ne lăsarăm în jos pe partea cealaltă.

   Dar când puserăm piciorul pe pământ şi ne pregăteam să pornim prin stepă, ramaserăm încremeniţi. Luna, care nu pătrunsese în uliţa îngustă, lumina acum în faţa noastră clădiri uriaşe şi bizare. Intraserăm într-un al doilea oraş şi îndată îmi spusei că nu putea fi decât oraşul templelor, în care nu ne era îngăduit să intrăm.

   — Neplăcută afacere! şopti Marian. Mi se pare că am căzut din lac în puţ, cum s-ar zice. Dacă ne descoperă preoţii, suntem pierduţi, căci nici un european n-a pătruns încă în oraşul sfânt.

   — Cred că n-au pus paznici - răspunsei eu - aşa că ne putem strecura. De partea cealaltă ne aşteaptă libertatea.

   Îndărătul nostru răsunară strigăte furioase, Dar tocmai când mă temeam că larma asta i-ar putea aduna pe preoţi, glasurile amuţiră brusc şi auzirăm lămurit paşi grăbiţi îndepărtându-se.

   — Înainte! strigă Marian. De sigur că vor să le dea de veste preoţilor.

   Lipiţi aproape de clădirile uriaşe, alergarăm înainte. Nici ţipenie de om, de parcă partea asta a oraşului ar fi fost un mormânt. Dar tocmai liniştea aceasta avea ceva misterios într-unsa. Se părea că primejdia stă la pândă în fiecare ungher.

   Observai deodată cu spaimă că străzile începeau să urce. Şi noi care vroiam să ieşim în stepa! Marian băgă şi el de seamă, căci se opri imediat.

   — Dacă mergem mai departe - şopti el - cu siguranţă că ajungem la cel mai înalt şi mai sfânt templu. Trebuie să ne aţinem acum pe de lături ca să ne strecurăm în jurul colinei. Păcat, de la început ar fi trebuit să alergăm de-a lungul zidului.

   — Uite aici, la dreapta, să apucăm pe strada asta - fui eu de părere. Pe o parte e umbră.

   Cotirăm repede în străduţa îngustă.

   Deodată, tăcerea misterioasă care ne înconjura fu întrerupta de un sunet de corn repetat de pe ziduri.

   — Dumnezeule sfinte! exclamă Marian. De sigur că vreun paznic îi înştiinţează pe preoţi. Fără îndoială ca bandiţii le-au dat de veste că am pătruns aici.

   Oraşul tăcut se însufleţi. De jur-împrejurul nostru se auziră sunete de corn. Ba şi glasuri omeneşti porniră să strige porunci, care se încrucişau unele cu altele.

   În cele din urmă larma se mai potoli şi acum puturăm deosebi un glas sonor, care striga fraze scurte, poruncitoare.

   — De sigur căpetenia preoţilor - zise Marian. Acum vor începe vânătoarea. Intraţi aici!

   Ajunseserăm la o poartă mare de fier şi Marian apăsase clanţa. Poarta se deschise fără zgomot, ne strecurarăm înăuntru şi închiserăm canatul greu în urma noastră.

   Din stradă se auzeau paşi apropiindu-se şi trecând în graba pe dinaintea porţii. Era şi timpul să intrăm aici, altminteri duşmanii ar fi pus mâna pe noi.

   Pe afară treceau din ce în ce mai mulţi oameni şi Marian şuşoti deodată:

   — Trebuie să ne ascundem aici pe undeva. Daca nu ne vor găsi, vor presupune, de sigur, că am scăpat. După ce gălăgia se va fi potolit, vom putea încerca să ieşim. Să aprindem lămpile!

   Snopuri de lumină brăzdară întunericul şi... cu mare greutate izbutii să-mi înăbuş un ţipăt de spaimă, căci în faţă ne rânji hidos, înfiorător, un chip uriaş, drăcesc, ce părea viu.

   Era vreun zeu, probabil încă din vremea când chinezii stăpâneau Tibetul. Chipul acesta din metal lucitor era o operă de artă, ce-i drept, dar era atât de hidos cum numai creierul chinezesc a putut născoci.

   Încăperea în care trona acest zeu nu era prea mare şi cu o uşurare lesne de înţeles nu văzui nici un fel de jertfe la picioarele grozavei statui, probabil că zeul acesta nu se bucura de mari simpatii şi puteam trage nădejde că nu vom fi descoperiţi atât de repede.

   Marian păşi liniştit spre statuie, ne făcu semn şi înconjură uriaşul soclu de piatră pe care stătea statuia de metal. În spate era un spaţiu strâmt intre soclu şi zid şi el ne oferea o ascunzătoare foarte bună.

   Se vede însă că Marian nu era mulţumit cu asta. Îşi plimbă lumina tâmpii deasupra soclului de piatră şi examină cu băgare de seamă fiecare crăpătură.

   — Ce cauţi? îl întrebai. Ascunzătoarea e doar cât se poate de bună.

   — Am auzit cândva că idolii ăştia vechi îşi au tainele lor - răspunse Marian. Poate că ne putem ascunde chiar în statuie, căci aici în dos puteam fi lesne descoperiţi.

   Îndreptai îndată, lumina lămpii mele spre spadele zeului în nădejdea că voi găsi acolo o uşă. În aceeaşi clipă Marian scoase o şuierătură slabă, îşi ridică cuţitul şi vârî vârful într-o crăpătură mai largă a soclului. Apăsă cu putere: scârţâind uşor se dădu în lături o lespede enormă de piatră şi lămpile noastre luminară o scară îngustă care ducea în jos.

   — Înăuntru! porunci Marian. Poate că ajungem în ganguri secrete care duc afară din templu.

   Cu nădejdea în suflet coborâi cel din urmă scara străveche. Jos era foarte frig şi mirosea a mucegai. Asta era un semn că gangul secret era complet necunoscut preoţilor. O dovedea şi praful care zăcea gros de câteva degete pe treptele de piatră.

   — Foarte bine - şoptii eu - aici pare să nu fi călcat încă picior omenesc.

   — Din nenorocire! zise Marian, spre mirarea mea. Mai plăcut mi-ar fi dacă templul de sus ar fi mai des folosit.

   — De ce? întrebai, surprins.

   — Pentru că pe praful podelei de sus am lăsat acum întipărituri de picioare, răspunse prietenul meu. Şi urmele duc îndărătul soclului de piatră. Chiar dacă gangul acesta secret e necunoscut preoţilor, vor descoperi totuşi lesne, unde se deschide lespedea.

   Câteva clipe rămasei înmărmurit. La asta nu m-aş fi gândit şi cu toate astea explicaţia era Ia mintea omului.

   — Ai dreptate, Mariane! izbutii să îngân în cele din urmă. Să sperăm însă că deocamdată nu va pătrunde nimeni în templu.

   — Da, asta e şi singura mea nădejde. A! Uite, de aici duc mai multe ganguri. Cred că ar fi bine să apucăm pe ăsta din dreapta, căci duce spre răsărit, adică tocmai încotro vrem noi.

   Ajunserăm la capătul scării şi ne aflam într-o peşteră mică, din care porneau, în formă de raze, câteva ganguri scunde. Intrarăm repede în cel arătat de Marian. Şi aici era un strat gros de praf pe jos, dovadă că gangul n-a fost folosit ani de zile.

   În cele din urmă băgarăm de seamă că terenul se înclina uşor. O nouă nădejde încolţi în inimile noastre, căci ne putem aştepta acum să găsim o ieşire spre stepă. Şi mai băgarăm de seamă că aerul, care până acum mirosise a mucegai, era mai curat.

   Totuşi, gangul se înclina tot mai mult, aerul devenea tot mai rece, dar şi mai uşor în acelaşi timp, Pongo începu deodată să adulmece aerul, apoi zise, scurt:

   — Apă.

   Ne privirăm miraţi Preţiosul nostru însoţitor să aibă oare simţuri atât de dezvoltate încât să adulmece până şi apa?

   Ne urmarăm drumul, dar după vreo treizeci de metri observarăm şi noi că aerul e tot mai greu şi mai umed. Pongo avusese dreptate, ne apropiam de o apă.

   — Poate că e un râu care curge prin apropiere, îmi dădui cu părerea.

   — Atunci ar trebui să-i auzim şopotul, răspunse Marian. Eu însă bănuiesc că vom avea o surpriză foarte neplăcută.

   — Nu mai cobi! zisei, necăjit.

   — Uite că şi vine colo îndărătul nostru, răspunse el, scurt.

   Departe, în spatele nostru, se auziră strigăte slabe. De sigur că

vreun preot ne descoperise urmele şi îşi chema acum tovarăşii. Iuţirăm paşii, drumul cobora tot mai mult şi deodată, ne oprirăm la un lac subpământean.

   Avea un diametru de vreo douăzeci de metri, apa lui era grozav de neagră, dovedind cu asta că avea o mare adâncime. Era rece ca gheaţa după cum simţii când vârâi degetul înăuntru, crezând că o vom putea străbate înot. Dar când Marian plimbă în jur lumina lămpii sale, văzurăm cu spaimă că drumul se oprea aci. Lacul era înconjurat de pereţi netezi de stâncă.

   Atunci Pongo arătă în sus. În tavanul scund, deasupra noastră, era o gaură rotundă, cu un diametru de vreun metru. Din gaura asta adia un curent de aer rece.

   — Trebuie să fie o fântână, zise Marian. Repede sus! Dacă ne încleştăm de pereţi ne putem căţăra. De sigur că vom ajunge în vreo curte.

   — Dar repede, căci vin preoţii!

   Pongo se săltă cel dintâi, urmat de Marian, iar la urmă veneam eu. Groapa săpată în stâncă cine ştie cu câtă trudă, era înaltă de vreo zece metri. Norocul nostru că era întuneric, căci când ajunsei Ia margine şi camarazii îmi ajutară să ies, ne trezirăm într-o curte slab luminată, înconjurată de clădiri înalte.

   Ne dădurăm imediat în umbră, ne lipirăm de zid şi ramaserăm în aşteptare. Curând auzirăm glasurile urmăritorilor răsunând din fântână - probabil că se sfătuiau - apoi vocile se îndepărtară iar, pierzându-se încet.

   — Acum vor şti probabil că ne aflăm în curtea asta - şopti Marian. Ia să vedem dacă nu putem ieşi de aici.

   Ne furişarăm în jurul curţii, dea lungul clădirilor. Dădurăm de câteva uşi, toate încuiate. Deodată se stârni însufleţire într-una din case.

   — Înapoi în fântână! porunci Marian. Să alegem alt gang. Repede!

   Pongo încălecă îndată marginea fântânii urmat de Marian, iar eu rămăsei din nou la urmă. Abia dispărusem înăuntru că şi auzii strigăte în curte.

   Când ajunsei jos, Pongo mă prinse în braţe şi mă trase în gang. Văzui atunci, în lumina lămpii lui Marian, un trup neînsufleţit zăcând la pământ. Era un preot, rămas de pază şi pe care Pongo îl ameţise fără zgomot.

   — Repede, repede! stărui Marian. Vor şti îndată că am sărit înapoi în fântână.

   Pornirăm în grabă de-a lungul gangului şi în cele din urmă ajunserăm în peştera mică din care porneau diferitele ganguri. Marian chibzui câteva clipe. Şi iată ca îndărătul nostru, în gangul pe care tocmai îl părăsisem, se auziră strigăte sălbatice. Aşadar, preoţii coborâseră şi ei în fântână şi dădură peste tovarăşul lor ameţit.

   — Aici înăuntru! striga Marian şi arătă spre un gang care era ceva mai înalt ca celelalte. Duce spre nord-est; poate că acolo ne e scăparea.

   Cu sărituri uriaşe gonirăm de-a lungul gangului şi în curând nu mai auzirăm îndărătul nostru strigătele sălbatice.

   Deodată însă Pongo se opri. Ajunserăm din nou într-o peşteri mică, din care porneau câteva ganguri. Şi aici văzurăm în stratul gros de praf o cărare care lega, de-a curmezişul peşterii, două ganguri ce-şi stăteau faţă-n fată. Asta însemna că pe aici treceau adesea oameni.

   — Trebuie s-o luăm spre stânga! hotărî Marian îndată.

   Începurăm s-alergăm ca nebunii, cu Pongo în frunte. Gangul

făcu deodată o cotitură bruscă spre dreapta, adică sud-est.

   — Foarte bine! zise Marian. Cu siguranţă că ieşim acum afară. Repede, repede!

   Fără să ştiu cum, îmi iuţii paşii şi mai mult, căci deodată se auziră iar îndărătul nostru strigăte furioase. Urmăritorii păreau să se fi apropiat, dar furia lor era o dovadă că ne aflam pe drumul bun, spre libertate.

   Marian izbucni în râs auzind urletele lor de furie.

   — Vezi tu, Robert, ieşim în stepă. Acolo să văd daca ne-or prinde dumnealor!

   Depărtarea dintre noi şi urmăritori părea să sporească, deoarece strigătele lor se auzeau tot mai slab. Şi asta ne îndemnă la o sforţare şi mai mare, de credeam uneori că voi cădea zdrobit.

   O adiere rece, înviorătoare, ne lovi în faţă. Drumul ducea în sus, încă cincizeci de metri mai gonirăm pe terenul stâncos, apoi auzii crengi foşnind. O clipă încă şi ele mă izbiră în faţă; cu toate astea eram cât p-aci să scot un strigăt de triumf, căci când pătrunsei printre tufe îndărătul camarazilor mei, înaintea mea se întindea stepa luminată de lună.

   Îndărătul nostru se înălţau zidurile întunecate care împrejmuiau Lhassa, oraşul misterios. O clipă doar ne oprirăm, traserăm aer în piept, apoi Marian porunci:

   — Înainte! Colo în fund e pădurea. La ea trebuie s-ajungem, căci abia atunci vom fi salvaţi.

   Cu sărituri mari alergarăm prin iarba măruntă, spre dunga neagra care se zarea. După o jumătate de ceas ajunserăm şi când ne oprirăm sub cei dintâi copaci, ne puturăm socoti salvaţi.

   Se vede însă că nu ne era dat să ne bucurăm multă vreme de libertatea redobândită. Preoţii erau mai vicleni şi mai îndrăzneţi în ura lor, decât ne închipuiam noi. Aventurile pe care le-am mai întâmpinat cu dânşii ţi le voi povesti cu alt prilej, dragă George, încheia doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 73

PRINTRE FANATICI

   IARĂŞI PRIZONIERI.

   DOCTORUL BERTRAM ÎI POVESTI mai departe lui George:

   — Răsuflând uşuraţi văzurăm cu bucurie soarele răsărind în zarea stepei, căci toată noaptea tremuraserăm de frig. Ca măsură de prevedere, din pricina noilor noştri duşmani, preoţii din cartierul oprit al oraşului Lhassa, n-am cutezat să aprindem un foc.

   Acum, la ivirea zorilor, nădăjduiam să dăm de ceva vânat şi de herghelii de cai pe jumătate sălbateci care cutreieră stepa. Marian privi peste întinsul pustei spre răsărit, apoi zise:

   — Acum e momentul să încercăm. Slavă Domnului că mai avem armele noastre, numai că Pongo şi-a pierdut minunata lui suliţă prin gangurile subpământene ale oraşului oprit. Vom purta însă noi de grijă să căpătăm ceva vânat şi trag nădejde că vom da curând de o herghelie de cai, din care să ne alegem vreo trei pentru călărit. Aşa dar, înainte, spre răsărit!

   Ne frecarăm niţel mădularele amorţite, aruncarăm armele pe umăr şi ne pregătirăm de drum.

   Dar nu făcurăm nici trei paşi, că tufele începură să foşnească din toate părţile şi peste o clipă furăm împresuraţi de atâtea făpturi sălbatece încât toată muniţia pistoalelor şi puştilor noastre n-ar fi fost de ajuns să-i doboare pe toţi. Afară de asta, cei mai mulţi ţineau îndreptate spre noi revolvere automate, moderne, împotriva cărora cu greu ne-am fi putut apăra.

   Rămăserăm locului privind la făpturile sălbatece. Un bărbat, care se deosebea de ceilalţi prin înălţime, păşi spre noi şi zise într- o englezească stâlcită:

   — Sunteţi prizonierii noştri. Urmaţi-ne!

   Însoţi vorbele acestea de un gest atât de poruncitor încât ne dădurăm seamă îndată că nu încăpea împotrivire.

   După ce ne puserăm în mişcare, câţiva indivizi pricepuţi ne luară armele, aproape fără să simţim.

   Într-o tăcere desăvârşită ne urmarăm drumul de-a curmezişul stepei arsă de soare, îndărăt spre zidurile care înconjurau oraşul sfânt. Tibetanii nici nu se mai sinchiseau de noi. Ne luaseră doar armele, erau în număr mare şi atât le era de ajuns.

   Tot chibzuind la un mijloc de scăpare, nici nu băgai de seamă când trecu timpul şi ne trezirăm deodată în faţa zidului înalt îndărătul căruia mocneau atâtea taine întunecate.

   Furăm duşi spre o poartă mare de fier, care se deschise la o chemare a tibetanului înalt.

   O clipă doar văzurăm în faţa noastră temple ciudate, apoi furăm împinşi cu brutalitate într-o încăpere întunecoasă de la dreapta intrării. Se închise fulgerător uşa în urma noastră şi zăvoarele fură trase din afară. Privirăm imediat printr-o deschizătură zăbrelita din această uşă şi văzurăm cu bucurie că armele noastre fuseseră duse într-o încăpere de peste drum, săpată şi ea în zid. Probabil că acolo era ghereta paznicului.

   Marian se apucă îndată să cerceteze uşa. Era din lemn, dar în cursul anilor - poate a veacurilor - acesta devenise tare ca fierul.

Şi cu bricegele noastre - preoţii nu ne scotociseră buzunarele, slavă Domnului! N-am fi putut întreprinde nimic împotrivă. Marian aprinse lampa sa şi cercetă pereţii carcerei, apoi zise pe şoptite:

   — Pereţii trebuie să fie de piatră, căci atât de gros nu poate fi zidul. De sigur că numai aici la poartă o fi atât de gros. Poate izbutim sa scoatem câteva blocuri şi ne recăpătăm astfel libertatea. Dacă reuşim să găurim zidul, atunci putem scoate colo în adăpostul paznicului câteva pietre şi prin deschizătură să ne luăm armele. Fireşte că asta va fi cu putinţă numai noaptea, când paznicii dorm.

   — Ar fi minunat! mă bucurai eu. Aş vrea să văd mutrele preoţilor când vor găsi mâine cuibul gol.

   — Dacă ne-or lăsa în pace până mâine, răspunse Marian.

   — Mă tem însă că ne vor judeca şi condamna chiar astăzi.

   — Vom cere atunci să fim duşi în faţa mai-marelui lor, Dalai Lama. Dacă îi vom istorisi cum s-au petrecut lucrurile în realitate, poate ca ne va lăsa liberi.

   — Sau poate nu - mormăi Marian, în vreme ce încerca să-şi vâre cuţitul într-o crăpătură. Ia te uită, cimentul nici nu e atât de tare precum mă aşteptam.

   — Minunat! făcui eu.

   — Atunci să ne punem pe lucru.

   — Dar va trebui să facem de pază cu schimbul la ferestruica zăbrelită spre uşa paznicilor, hotărî Marian. Robert, ia-ţi tu întâi sarcina asta, în vreme ce eu cu Pongo vom începe să desprindem tencuiala.

   Mă aşezai la postul de observaţie să nu scap din ochi pe cei doi paznici de la poartă care se aşezaseră pe o bancă de piatră din faţa adăpostului lor şi stăteau nemişcaţi ca nişte stane de piatră. Îndărătul meu auzeam zgomotul regulat făcut de cuţitele camarazilor mei.

   În cele din urmă, Marian mă bătu încet pe umăr şi-mi şopti:

   — Acum du-te de lucrează tu şi voi sta eu la pândă. Am desprins până acum două pietre.

   Munca nu era de loc uşoară, căci oricât erau de trainice bricegele noastre, nu prea erau ele potrivite pentru lucrul acesta greu. Când izbutirăm în cele din urmă să mai desprindem două pietre, îl trimisei pe Pongo să-l schimbe pe Marian. Mai desprinseserăm încă o piatră după sforţări uriaşe, când deodată Pongo scoase o exclamaţie uşoară de prevenire. Ne ridicarăm imediat cu nişte mutre nepăsătoare, cu spatele la perete, ca să acoperim astfel urmele muncii noastre de până acum.

   Pongo continuă să privească liniştit prin deschizătura mică, se dădu apoi un pas îndărăt şi în clipa următoare cele două zăvoare fură trase.

   Uşa fu deschisă brusc şi în ea se iviră vreo zece preoţi care judecând după vestmintele lor bogate, păreau să aparţină unei tagme mai înalte.

   Cel din frunte, un bărbat mai în vârstă cu mutra aspră şi rece, ne măsură mult timp cu privirea, apoi ridică mâna şi zise poruncitor într-o englezească fără cusur:

   — Aţi pătruns în oraşul oprit ceea ce se pedepseşte cu mare asprime. Haideţi cu noi, acum urmează să se dea sentinţa.

   Preoţii n-aveau arme, dar cei doi paznici care se ridicaseră de pe banca de piatră îndreptară ameninţător pistoalele spre noi. Orice împotrivire ar fi fost deci zadarnică, aşa că ieşirăm repede din închisoare fără să crâcnim.

   Spre uşurarea noastră uşa fu încuiată la loc, fără ca cineva să fi băgat de seamă că am dat jos tencuiala. Preoţii ne luară în mijloc şi convoiul se puse în mişcare. Străbăturăm o stradă îngustă şi întortocheată şi ne oprirăm pe o piaţă mare, înţesată cu preoţi de toate categoriile. Mulţimea asta formă în tăcere un loc de trecere până la uşa de fier a unei clădiri mari, ai cărei pereţi din afară erau împodobiţi cu figuri caraghioase.

   Era nespus de misterioasă tăcerea asta întreruptă numai de zgomotul paşilor noştri. Ajungând la câţiva paşi numai de uşa aceea străveche, aceasta se deschise fără zgomot şi în faţa noastră se ivi o sală mare, cu desăvârşire goală. Numai pereţii erau împodobiţi cu aceleaşi figuri caraghioase care dădeau o înfăţişare atât de misterioasă ridurilor.

   În mijlocul sălii preoţii ne opriră, iar ei se dădură în lături, lipindu-se de pereţi. În fundul sălii se desfăcu o perdea şi doi preoţi aduseră înăuntru un jilţ de aur, bogat împodobit, pe care-i aşezară jos la câţiva paşi de perete.

   O lovitură înăbuşită de gong răsună undeva şi în aceeaşi clipă se iviră de după perdea o sumedenie de preoţi, care formară în tăcere şiruri lungi, întreite, dea lungul pereţilor sălii. Ne aflam aşa dar la mijloc, la vreo zece metri depărtare de jilţul în formă de tron.

   O lovitură de gong răsună din nou, toţi preoţii se înclinară adânc şi un bărbat în veştminte de mare preţ păşi agale în sală.

   Omul se aşeză liniştit şi eu ni găsii altceva mai bun de făcut decât şi-i privesc cu atenţie chipul fanatic. Trăsăturile-i aspre exprimau energie sălbatecă, cruntă, buzele-i subţiri erau strânse

şi nările îi tremurau uşor, trădând o fire nervoasă şi iute la mânie.

   Ridică mâna şi imediat păşi în faţă preotul mai în vârstă, care ne scosese din carceră.

   — Va aflaţi înaintea Tribunalului preoţilor - ni se adresă el - aplecaţi-vă şi spuneţi de ce aţi pătruns în oraşul nostru sfânt.

   Marian îşi înălţă trupul şi povesti cu sinceritate păţaniile noastre. Când sfârşi, preotul tălmăci cuvintele sale în limba ţării.

   Stareţul închisese ochii şi părea să asculte cu mare luare aminte. După câtva timp îi deschise iar şi ne privi lung. Noi îl susţinurăm în linişte privirea, căci acum trebuia să ne dovedim nevinovăţia şi prin atitudinea noastră. Apoi ridică mâna şi din rândurile preoţilor se apropiară de el încă cinci preoţi în vârstă, în veştminte bogate. El le puse diferite întrebări, la care ei răspunseră cu chibzuială, imul după altul.

   Ridică din nou mâna şi cei cinci sfetnici se înapoiară la locurile lor. Apoi stareţul vorbi mai mult timp cu tâlmaciul, care se întoarse apoi spre noi.

   — Povestirea dv. pare să fie adevărată - zise el spre bucuria mea - vom supune cazul acesta căpeteniei noastre, care va lua o hotărâre. Mâine veţi avea răspunsul, dar ţin să vă spun că pătrunderea dv. în oraşul nostru sfânt rămâne fapt şi asta se pedepseşte cu moartea. Căpetenia, însă, poate să hotărască cum va crede de cuviinţă. Retrageţi-vă!

   În vreme ce preotul mai vorbea, stareţul se făcuse nevăzut după perdea, urmărit de plecăciunile adânci ale preoţilor. Noi luarăm drumul înapoi, în mijlocul celor zece preoţi care ne aduseseră.

   Abia se închisese în urma noastră uşa carcerei, că Marian îl aşeză pe Pongo la postul de observaţie şi începu să trebăluiască la zid cu cuţitul său. Mă apropiai de el şi-i dădui o mână de ajutor. Avem înaintea noastră un răgaz - o noapte - pe care trebuia neapărat să-l folosim pentru fugă.

   — Acum e nevoie să lucrăm de zor - scrâşni Marian printre dinţi - şi dacă izbutim să scăpăm de aici, să nu mai rămânem colo în pădurice, ci să alergăm toată noaptea, oricâte sforţări ne-ar trebui pentru asta.

   — Da, numai dacă ne-am putea lua îndărăt armele - răspunsei eu - asta e partea cea mai grea a lucrului nostru. De sigur că paznicii vor auzi zgomotul pe care-l vom face, când vom desprinde pietrele de dinafară.

   — Trebuie să ne silim să lucrăm cât mai încet - zise el.

   Ne urmarăm munca în tăcere, slăbirăm două pietre şi eu îl schimbai pe Pongo, ca să ţie sub observaţie pe cei doi paznici de pe banca de piatra. Deodată se iviră trei preoţi; doi duceau străchini şi căni, din care ieşeau aburi, iar al treilea o legătură enormă de paie.

   — Ne aduc mâncare şi culcuşuri! spusei încet.

   Tovarăşii mei acoperiră îndată cu trupurile lor peretele la care lucrasem. Uşa fu deschisă - paznicii cu pistoalele în mâini - şi cei trei preoţi intrară înăuntru.

   Fără să rostească un cuvânt, unul din ei aruncă pe pământ legătura de paie, ceilalţi puseră jos străchinile şi cănile, apoi ieşiră din încăpere.

   — A mers bine, râse Marian, când zăvoarele fură trase la loc. Ia să vedem cum miroase ospăţul din urmă.

   Era carne de capră bine fiartă şi ca băutură ceai. Mâncarăm cu poftă după munca pe care o depuseserăm până atunci. După ce sfârşirăm masa furăm nevoiţi să mai aşteptăm vreun ceas, până ce preoţii veniră să ia înapoi străchinile şi cănile goale.

   Începurăm iarăşi munca şi nu încetarăm până ce ni se aduse cina: carne rece, un fel de pâine şi ceai. Slăbiserăm atâtea pietre de la locul lor, încât prin deschizătura făcută am fi putut ieşi lesne afară. Mai bine zis: prin deschizătura ce s-ar fi făcut. Căci până acum lăsaserăm încă pietrele la locul lor.

   Abia se înseră însă, că şi începurăm să scoatem bolovanii. Pe unul din bolovani furăm nevoiţi să-l împingem în afară, dar din fericire iarba deasă de lângă zid înăbuşi zgomotul. Pe ceilalţi îi îngrămădiserăm înăuntru, căci la caz de nevoie puteau servi drept arme minunate în mâinile lui Pongo.

   Tocmai când eram gata cu scosul pietrelor, fu aprins în fata uşii noastre un foc viu, care lumină în parte carcera noastră.

   Fireşte că asta era neplăcut, căci acum paznicii ne-ar fi putut zări când părăseam încăperea. Dar Marian găsi leac şi pentru asta.

   Aranjarăm paiele în aşa fel încât făcea impresia că două trupuri se sprijineau de perete, în vreme ce, cu schimbul, unul din noi avea să se culce în faţă, în văzul cui ar fi privit întâmplător din afară. Raza focului cădea tocmai pe culcuşul de paie, în timp ce deschizătura din zid nu se vedea, din fericire.

   Eu fui ales pentru prima veghe; mă întinsei pe paie, iar camarazii mei dispărură fără zgomot, ca să-şi înceapă lucrul la căsuţa paznicilor. Mă aşezasem în aşa fel ca să fiu cu faţa spre uşă şi pe când chibzuiam la situaţia noastră, auzii deodată gălăgie la intrare. Sării repede în sus şi privind afară văzui cu bucurie că paznicii tocmai erau schimbaţi. Preoţii stătură de vorbă câtva timp, până ce paznicii de până atunci se îndepărtară agale.

   Deodată, tresării speriat. Fără să facă cel mai mic zgomot Marian intrase prin deschizătură, veni lângă mine şi-mi şopti:

   — Acum, merge bine, Robert, du-te tu afară! Luă locul meu şi eu mă folosii de foşnetul paielor ca să mă strecor prin gaura din zid.

   Mă-ndreptai spre stânga şi trecui pe dinaintea porţii, până mă izbii de Pongo care lucra de zor.

   II.

   ÎN ULTIMA CLIPA.

   PIPĂII PERETELE şi băgai de seama că Marian şi Pongo lucraseră cu spor. Pusei şi eu mâna şi cu mare bucurie observai că tencuiala era atât de moale - probabil din pricina ploii şi a schimbărilor de temperatură - încât cuţitul nu făcea nici un zgomot.

   Într-un rând îmi scăpă cuţitul prin pătura subţire de tencuială lăsată ca prevedere; cu băgare de seamă trăsei cuţitul îndărăt şi văzui că prin gaura făcută pătrundea lumina.

   Mă uitai îndată printr-însa, cuprinsei cu privirea o parte din încăperea luminată cu lămpi vechi de petrol şi descoperii câţiva paznici care se şi întinseseră pe nişte culcuşuri de paie. Deoarece fumau însă din pipe lungi de alamă eram nevoiţi să mai aşteptăm mult timp înainte ca să cutezăm să scoatem afară pietrele. Îi trăsei pe Pongo lângă mine şi-l pusei să privească şi el prin deschizătură.

   — Masser, foarte bine - şopti el - duşmanii îndată doarme.

   Lucrarăm în tăcere mai departe vreo jumătate de ceas, apoi îl

trimesei pe credinciosul Negru să-l schimbe pe Marian. Când veni prietenul meu privirăm mai întâi prin deschizătura făcută fără voie şi observarăm, cu bucurie, că vreo câţiva paznici adormiseră.

   — Să nădăjduim că au fumat opiu - îmi şopti Marian - în cazul acesta sarcina noastră ar fi cât se poate de uşoară.

   — Nu cred să facă asta când sunt de veghe, răspunsei eu.

   — Trebuie să observăm la ce interval de timp îi schimbă pe cei doi paznici de afară. Numai cu puţin înainte de vremea schimbului putem scoate pietrele.

   — Am urmărit eu asta încă în cursul zilei - răspunse Marian. Se schimbă la fiecare ceas. După cum vezi sunt douăzeci şi patru de oameni, aşa dar următorul schimb al întregii echipe vine peste

douăsprezece ore.

   — Păcat, făcui eu. Dacă s-ar fi schimbat din două în două ceasuri treaba ar fi mers mai lesne, căci atunci de sigur c-ar fi dormit mai adânc. Ei, dar trebuie să meargă şi aşa, cel puţin eu am mare încredere.

   Un zgomot puternic dinăuntrul căsuţei paznicilor ne făcu să ne întrerupem vorba. Marian privi repede prin deschizătură, apoi zise, liniştit:

   — S-a făcut schimbul paznicilor de afară. Oamenii par să fie foarte obosiţi, căci în afară de cei doi schimbaţi, ceilalţi par să doarmă.

   — N-am putea încerca lovitura după vreo trei sferturi de ceas?

   — Bine ar fi! Cu cât fugim mai repede, cu atât mai mult ne putem îndepărta până să prindă ei de veste. Dar trebuie să fie neapărat şi Pongo, căci el va scoate armele. Noi nu putem lucra atât de fără zgomot ca dânsul.

   — Atunci să începem chiar de pe acum să îndepărtăm tencuiala din partea de sus. E nevoie şi de data asta să aruncăm afară prima piatră.

   — Ai dreptate - încuviinţă Marian - să începem de la deschizătura făcută de tine. Fii cu băgare de seamă când arunci tencuiala afară!

   — Fireşte!

   Mării cu atenţiune deschizătura cu vârful cuţitului şi împinsei mereu în afară tencuiala sfărâmată lăsând-o să cadă în iarba moale.

   Crăpătura fu în curând atât de mare încât şi Marian putu să lucreze de partea cealaltă. Şi odată la lucru, îndepărtarăm şi tencuiala care lega vertical pietrele intre ele.

   Acum puteam cuprinde cu privirea toată încăperea. Numai doi paznici, probabil cei schimbaţi, se mai mişcau din când în când ca să-şi găsească un loc mal bun, probabil.

   — In curând vor fi adormit tun, şopti Marian.

   — Cred că-l putem chema pe Pongo. Vezi armele noastre?

   Da, le vedeam. Erau îngrămădite tocmai în colţul opus, pe o parte liberă a culcuşului, dar Pongo - odată intrat - va şti el să înlăture şi greutatea asta.

   Se părea însă că soarta vroia altfel decât nădăjduiam noi. Nu pot spune dacă a fost o neprevedere din partea mea sau a lui Marian - în tot cazul trei din bolovanii desprinşi căzură cu mare zgomot în adăpostul paznicilor.

   Muţi de spaimă priveam prin deschizătura astfel formată la mutrele încremenite ale paznicilor, care la zgomotul acesta se treziseră îndată şi se ridicară de jos.

   Ne recăpătarăm însă repede sângele rece, ne dădurăm fulgerător în lături şi alergarăm spre carcera noastră.

   — Pongo, repede afară! strigă Marian. În deschizătura de zid.

   În aceeaşi clipă aproape, uriaşul se şi afla lângă noi. La auzul zgomotului făcut de căderea pietrelor el îşi spusese îndată că planul nostru a dat greş.

   Acum trebuia cel puţin să ne salvăm viaţa. Fugim repede în stepă, deşi fără arme asta însemna aproape o sinucidere.

   Alergarăm în grabă dea lungul zidului. Nu trebuia să mergem imediat în stepă, căci luna îşi arunca tocmai luminaşi albă peste întinsul sclipitor. Am fi putut fi lesne descoperiţi de pe zid, astfel că furăm siliţi să alergăm mai întâi o bucată pe lângă acesta, înainte de a porni în goană peste câmpia luminată, căci de sigur că urmăritorii noştri vor ieşi în curând pe poartă.

   Strigătele lor răsunau ameninţător spre noi, sunete de corn sfâşiau tăcerea nopţii şi pretutindeni în misteriosul oraş al templelor se stârni însufleţire.

   Deodată îl auzii pe Marian izbucnind în râs şi în vreme ce alerga zise:

   — Am un plan bun, Robert. Trebuie să ne recăpătăm neapărat armele, altminteri suntem pierduţi în stepă. Aşa dar ne înapoiam şi pătrundem în gangul secret din care am fugit noaptea trecută. Asta n-o vor bănui el, pentru nimic în lume. Odată ce vom fi în oraşul lor, vom izbuti poate, în tulburarea generală, să ajungem la poartă şi să ne luăm armele. Atâta vreme cât luna nu luminează străzile, e aproape cu neputinţă să fim descoperiţi.

   — Bravo, Mariane! încuviinţai eu. Asta e o idee minunată, pe care fireşte că trebuie s-o şi aducem la îndeplinire.

   Ramaserăm multă vreme în loc şi ascultarăm dacă nu cumva câţiva preoţi au pornit în urmărirea noastră pe drumul acesta. Văzând însă că totul rămâne liniştit, urcarăm cu băgare de seamă scara veche de piatră şi ajunserăm curând în faţa lespedei care forma uşa aproape nevăzută în soclul enorm de piatră pe care trona zeul hidos.

   Înăuntru încuietoarea era foarte simplă. Marian o deschise, ridică lespedea, ascultă câteva clipe afară, apoi ieşi. Eu îl urmai, dar când şi Pongo scoase capul, Marian zise:

   — În orice caz e mai bine dacă Pongo rămâne aici. În primul rând va bate la ochi în întuneric trupul lui înalt, iar în al doilea rând ne va sluji de o acoperire foarte bună, dacă ne va fi dat să

mai fim prinşi odată.

   Trebuii să-i dau dreptate şi îndurerat, credinciosul uriaş închise din nou lespedea de piatră, căci nu cuteza să iasă din cuvântul nostru.

   Ne aflam îndărătul zeului grozav, mai ascultarăm cu încordare câtva timp în beznă, apoi, la un strigăt scurt al lui Marian ne părăsirăm locul, ca să ne furişăm spre uşă.

   — Strada de afară trebuie să ducă pe piaţă la al cărei capăt se află cădirea unde urma să fim judecaţi astăzi - şopti Marian.

   — Din piaţa asta nu mai avem mult până la poartă. Sunt sigur că tot ca paznicii au alergat spre stepă.

   — Atunci ar fi lucru de nimic pentru noi - zisei eu. Dar tăcere, vine cineva!

   Paşi grăbiţi răsunară de afară, din uliţa îngustă; oare să aibă de gând vreun preot să intre în templul acela vechi? Ne dădurăm repede în lături, în aşa fel că Marian stătea la dreapta şi eu la stânga uşii. Dacă omul intra înăuntru, trebuia înlăturat din calea noastră.

   Într-adevăr, paşii se doriră în fata uşii şi o mână apăsă clanţa.

   Aşteptarăm încordaţi; dar omul de afară părea un se fi răzgândit, căci deodată paşi grăbiţi, care se-ndepărtau în josul străzii, ne dovediră ca pornise spre poarta din a cărei carceră fugiserăm noi.

   — Acum repede, după el! şopti eu.

   Dar Marian scoase un şuierat uşor, care ma făcu să tac. Trebuie să fi auzit ei ceva, care mie îmi scăpase.

   Şi în clipa următoare, clanţa uşii scârţâi iarăşi. Asta însemna că trebuie să fi venit doi preoţi, dintre care numai unul se îndepărtase, sau un altul se furişase uşor dar fusese auzit de Marian.

   Uşa fu deschisă încet; în întunericul adânc care domnea afară, nu puteam vedea nimic, dar se auzea răsuflarea grăbită a unul om, care însă nu intră în templu, ci strigă încet câteva cuvinte înăuntru.

   Fireşte că ramaserăm nemişcaţi şi ne silirăm să ne oprim respiraţia. Omul nevăzut din apropierea noastră rămase tăcut câteva clipe, apoi murmură necăjit ceva ca pentru sine, mai strică odată ceva neînţeles şi în cele din urmă intră.

   Auzirăm paşii lui uşori trecând pe lângă noi în clipa următoare aprinsei lampa mea de buzunar.

   Lamina căzu asupra unul preot în veştminte nespus de bogate, ceea ce însemna că avea un rang foarte înalt; el se răsuci brusc în

loc, rămase orbit de lumina lămpii şi deschise gura să strige.

   Dar Marian îl şi apucase de beregată cu stânga, aşa încât ţipătul se pierdu într-un horcăit. Apoi lovi de două ori cu dreapta în tâmpla omului; acesta se zbătu niţel, apoi trupul i se muia şi numai mulţumită ajutorului lui Marian nu se prăbuşi la pământ.

   Împinsei repede uşa templului, ca nu cumva lumina lămpii să fie zărită din stradă de vreun trecător. În vremea asta Marian culcase la pământ pe leşinat şi rupse din veştmântul bogat fâşii late, pe care le răsucirăm ca să facem frânghii din ele.

   Din acelaşi vestmânt îi făcurăm şi un căluş, pe care i-l vârârăm în gură, iar o altă fâşie i-o legarăm peste faţă, ca să nu-l dea afară cu limba.

   ÎI duserăm pe urmă îndărătul soclului de piatră. Marian bătu în lespede şi-l strigă pe Pongo care deschise imediat. El dădu din cap când văzu pe prizonier, îl înhăţă şi-l trase înăuntru.

   — Pongo bagă de seamă - şopti el - om nu fuge.

   — Foarte bine. Acum vom încerca să ne redobândim armele. Dumnezeule, asta e...

   Prietenul meu îşi rupse vorba, intră repede prin deschizătură înăuntru la Pongo, iar eu îl urmai. Repede, dar cu băgare de seamă, închiserăm lespedea de piatră, eu stinsei lampa şi acum stăteam într-o beznă adâncă pe scară şi ascultam cu o încordare de nedescris.

   Marian îşi întrerupsese vorba pentru bunul motiv că poarta templului se deschisese iar şi răsunaseră câteva glasuri.

   — Repede jos! şopti Marian. Dacă nu, trebuie să ne ascundem undeva. Haide, Pongo!

   Dar credinciosul uriaş se şi coborâse cu prizonierul său şi eu îi urmai repede, folosindu-mă de lampă, în vreme ce Marian mai rămase sus ca să asculte.

   Mă aflam cu Pongo într-o peşteră mică, din care porneau câteva ganguri. Dacă veneau preoţii, puţeam lesne ieşi iar afară. Şi prizonierul nostru ar fi putut deveni un ostatec de preţ, în schimbul căruia am fi cerut să ni se înapoieze armele.

   La lumina lămpii mele cercetai gangul, dar nu putui vedea nici o lumină care să arate apropierea preoţilor.

   Acum însă mă cuprinse neliniştea pentru Marian. Dacă preoţii ar voi să se folosească de intrarea prin lespedea de piatră, atunci n-ar mai fi avut vreme să se retragă neobservat.

   Neliniştea asta nu-mi mai dădu pace. Şoptii repede lui Pongo să rămâie pe loc, iar eu începui să urc binişor scara.

   Cu mâinile întinse dădui în sfârşit de picioarele lui Marian, care stătea nemişcat. Mă lipii de el şi-mi încordai şi eu pe cât putui auzul. În templu domnea mare zarvă. Paşi grăbiţi alergau de colo până colo, glasuri se amestecau şi din când în când o voce limpede dădea porunci.

   — N-ar fi mai bine să ne retragem? şoptii eu.

   — Parcă n-au de gând să intre aici - răspunse Marian.

   —  Dar nu-mi pot explica deloc ce fac ei în templu. Te pomeneşti că imploră pe zeul părăsit ca să le ajute la prinderea noastră.

   — Hai să ne furişăm afară şi să iscodim cu băgare de seamă în jurul soclului de piatră! propusei eu.

   — La asta m-am gândit şi eu. Haide, putem cuteza!

   Deschiserăm cu atenţiune lespedea de piatră. O lumină vie

pătrunse prin crăpătura îngustă, zgomotele din templu se auziră mai lămurit, dar nimeni nu părea să dea vreo atenţie ascunzătorii noastre.

   Atunci Marian deschise cu totul lespedea, ieşi afară şi se furişă spre coltul din dreapta al soclului de piatră. Eu îl urmai imediat, dar îmi alesei colţul stâng.

   Întinsei puţin capul înainte şi văzui o privelişte prea puţin obişnuită. Templul acesta părea să fie locul de pedeapsă al oraşului sfânt şi în momentul de faţă victimele erau paznicii noştri, care nu fuseseră cu destulă băgare de seamă faţă de noi.

   Cei douăzeci şi patru de oameni stăteau înşiruiţi, goi până la brâu. Un preot în vestmânt bogat dădu o poruncă, primul paznic înaintă câţiva paşi şi primi douăzeci de lovituri de bici de la doi preoţi voinici.

   Condamnatul nici nu scânci măcar, se înclină după sfârşitul pedepsei în faţa căpeteniei, îşi îmbrăcă sutana pe care o ţinea un alt preot şi trecu în rândurile spectatorilor, de unde privi liniştit cum camaradul său, al doilea la rând îşi primea pedeapsa.

   Prea frumoasă nu era priveliştea asta, dar mie îmi bătu la ochi că odată cu pedeapsa aceasta vina paznicilor părea cu totul uitată, căci cei bătuţi îşi reluară imediat locurile printre tovarăşii lor, ca şi cum nu s-ar fi întâmplat nimic. Şi trebuie să mărturisesc că asta îmi plăcu.

   Ultimul paznic îşi primise pedeapsa, poarta templului fu deschisă şi căpetenia ieşi cel dintâi afară. Ceilalţi îl urmară care cum apuca, mulţi din ei purtau făclii, pe care le stinseră când părăsiră templul.

   În cele din urmă ultimul purtător de făclie ieşise, stinse torţa şi împinse poarta.

   Strigarăm credinciosului nostru tovarăş să vie imediat sus cu preotul prizonier. Marian îi împărtăşi cele întâmplate şi-l preveni încăodată să nu lase să-i scape ostatecul, apoi Pongo închise pe dinăuntru lespedea şi noi ne furişarăm spre poarta templului.

   Ascultarăm câtva timp cu încordare în stradă, apoi Marian apăsă clanţa, deschise binişor poarta şi ieşirăm repede afară.

   Întuneric desăvârşit domnea în stradă, dar acoperişurile clădirilor din dreapta erau luminate de lună. Trebuia să ne grăbit deci, dacă vroiam să ne înapoiem încă pe întunerec.

   Alergarăm îndată în josul străzii. Ajunserăm repede pe locul liber pe care-l cunoşteam încă de dimineaţă. Nu mai era mult până la poartă, dar abia acum devenea primejdioasă întreprinderea noastră, căci în primul rând piaţa era viu luminată de lună şi apoi forfoteau mulţi preoţi, care erau probabil în căutarea noastră.

   — Haidem! zise Marian, hotărât. Orice şovăială măreşte primejdia. Ne vom aţine pe cât cu putinţă, pe lângă clădirile din dreapta.

   Străbăturăm piaţa şi ajunserăm în strada care ducea la poartă. Aici domnea mare zarvă, dar din fericire, clădirile din stânga aruncau atâta umbră încât n-aveam a ne teme că vom fi recunoscuţi.

   Ajunserăm în sfârşit la poartă. Era atâta înghesuială, încât nu puteam cuteza să ne amestecăm şi noi în mulţime. Pe de altă parte locul eră atât de luminat de făclii, încât fără îndoiala că am fi bătut la ochi în vestmintele noastre.

   Marian mă trase repede într-o firidă adâncă a porţii, de unde observarăm desfăşurarea lucrurilor.

   Deodată se auzi un glas poruncitor care acoperi larma. Preoţii se liniştiră şi căpetenia, care condusese pedepsirea paznicilor porţii, dădu câteva porunci. Imediat preoţii se împrăştiară, se întoarseră după câtva timp cu vase mari de lemn şi văzurăm c- aveau de gând să zidească la loc găurile făcute de noi în zid.

   Şi într-adevăr, părăsiră cu toţii piaţa prin poarta larg deschisă, ca să pună la loc pietrele pe dinafară.

   — Când vor fi vârât pietrele la loc şi vor începe să dea cu tencuială, ne vom putea strecura în cabina paznicilor, şopti Marian. Acum e acum, a sosit momentul!

   Străbăturăm repede mica piaţă, ne apropiarăm de uşa odăii şi ne uitarăm înăuntru. Încăperea era goală. Privind spre zidul de afară mă încredinţai că pietrele fuseseră aşezate la loc, iar preoţii se îndeletniceau acum cu întărirea lor.

   Armele noastre erau tot la locul lor. Păşirăm repede înăuntru, dar în clipa aceea se auzi în spatele nostru un zgomot şi înainte de-a avea răgazul să ne-ntoarcem, furăm prinşi de braţe zdravene. Zadarnic ne silirăm să ne liberăm şi să punem mâna pe arme. Într-o clipă pumnii se înzeciră, toţi ne înhăţau, până îmi simţii mâinile legate la spate. Eram iar în puterea preoţilor ţi aruncând o privire repede lângă mine, văzui că Marian împărtăşise aceeaşi soartă.

   III.

   ÎNVOIALA.

   CEI CE NE ÎNHĂŢASERĂ erau paznicii cari fuseseră pedepsiţi cu lovituri de bici pentru fuga noastră. Nu era de mirare că la vederea noastră nu-şi putuseră stăpâni furia. Probabil că ne zăriseră mai dinainte şi ne săriseră în spate.

   Eram zdrobit. Atât de aproape de ţintă şi... Dar gândul la Pongo şi la prizonierul nostru îmi dădu curaj. Poate că izbuteam să ne recăpătăm libertatea făcând schimb de prizonieri.

   Duşmanii noştri izbucniră în chiote de veselie, ceea ce aduse repede la faţa locului pe căpetenia preoţilor. Când ne zări, o rază de bucurie îi lumină chipul, zâmbi mulţumit către paznici, apoi se încruntă şi privind în juru-i puse câteva întrebări.

   Paznicii dădură de înţeles prin vorbe şi gesturi că nu ştiau nimic şi asta mă făcu să pricep că mai-marele întrebase de Pongo. Într-adevăr, se întoarse spre noi.

   — Unde e camaradul vostru? ne întrebă el într-o englezească perfectă.

   — E la adăpost, răspunse Marian, calm. Şi cu el se află, legat, un preot mai mare, pe care l-am luat prizonier în templul zeului pedepsei. Dacă ni se va întâmpla ceva, nu ştiu dacă va scăpa cu viaţă.

   Preotul tresări şi chipul îi se schimonosi de furie. Apoi dădu o poruncă paznicilor şi imediat furăm târâţi în sala în care fuseserăm interogaţi în cursul dimineţii.

   Din nou se înşiruiră preoţi de ambele părţi.

   Din nou fu adus jilţul bogat şi în curând se ivi stareţul cu mutra fanatică.

   Şi el strânse buzele de furie când ne zări, apoi se aşeză şi ridică mâna. Şeful preoţilor înainta şi ne întrebă:

   — E adevărat că l-aţi prins pe tovarăşul nostru?

   — Da; purta un veştmânt de mătase roşie, brodat cu figuri

aurite de animale, răspunse Marian. Calm.

   Cel ce întrebase tresări iar şi celălalt, din jilţ, făcu ochii mari.

   — I s-a întâmplat ceva? întrebă preotul, cu glas tremurător.

   — Nu, însă i se va întâmpla, dacă ne veţi face nouă ceva.

   — Aşadar în templul zeului pedepsei l-aţi prins? Atunci vom şti noi să-l găsim.

   Văzui că Marian îşi muşcă buzele. Prin vorba asta nechibzuită trădase el însuşi unde se afla Pongo. Preotul dădu câteva porunci, în urma cărora ceilalţi se împrăştiară îndată.

   Începui să tremur acum pentru libertatea lui Pongo, ba chiar pentru viaţa lui, căci de sigur că fanaticii vor încerca să-l împuşte pe ascuns când vor vedea că nu se pot apropia de el.

   După mutra întunecată a lui Marian văzui c-avea aceleaşi gânduri. Îşi făcea de sigur imputări că făptuise această nechibzuinţă.

   Numai câţiva preoţi - lamale - rămăseseră în sală. Dac-am fi avut braţele libere, cu siguranţă că am fi pus mâna pe stareţ, care stătea pe jilţ numai la câţiva paşi de noi şi privea în gol.

   Singura noastră nădejde rămăsese Pongo. Daca lăsă să-i scape preotul, atunci eram pierduţi cu desăvârşire, căci ne aştepta moartea. Şi deşi ne puteam bizui pe Pongo în orice împrejurare, acum însă situaţia lui era atât de grea, încât nu ştiam cum ar fi putut ieşi învingător.

   După o aşteptare chinuitoare, câţiva preoţi se înapoiară, în prada unei vii agitaţii. Vorbiră cu însufleţire mai-marelui lor, care se întreţinu apoi iar mult timp cu stareţul. În cele din urmă se- ntoarse spre noi. Chipul îi era schimonosit de furie şi cu glas răguşit izbucni:

   — Tovarăşul vostru ameninţă să-l gâtuiască pe prizonier. Fireşte că în acest caz v-ar aştepta o moarte grozavă. A închis pe dinăuntru lespedea de piatră şi-l ţine pe preot drept scut în faţa sa. Vă vom duce acum în templul zeului pedepsei şi veţi porunci tovarăşului vostru să iasă afară. Numai astfel vă puteţi aştepta la îndurare.

   — Noi nu cerem îndurare, răspunse Marian, calm. Ceea ce vrem este dreptate. Redaţi-ne armele şi libertatea şi atunci va fi liber şi prizonierul nostru.

   — Pentru faptul că aţi pătruns în oraşul nostru, trebuie să fiţi pedepsiţi, scrâşni preotul. Vă înrăutăţiţi situaţia dacă nu daţi drumul prizonierului.

   Marian zâmbi şi răspunse:

   — Situaţia noastră e destul de proastă şi cred că cel mult o putem îmbunătăţi dacă stăruim în pretenţiile noastre. Aşa dar, repet: armele şi libertatea pentru libertatea preotului prizonier.

   Căpetenia vorbi iar agitat cu cel din jilţ, apoi zise scurt:

   — În privinţa asta va hotărî cel mai mare. Vă vom duce acum la adăpost şi mâine veţi căpăta răspunsul. Dar nu vă dau nici o nădejde, să ştiţi. Mai bine să moară prizonierul decât să scăpaţi voi nepedepsiţi.

   Câteva lamale ne înhăţară de braţe şi ne traseră afară. Trecurăm prin câteva străzi, apoi se deschise o poartă mare şi intrarăm într-o sală viu luminată, goală şi ea şi ai cărei pereţi erau acoperiţi cu zugrăveli ciudate.

   În mijlocul podelei se căsca o gaură mare din care pornea o scară.

   — Colo jos! porunci preotul.

   Câteva lamale coborâră înainte şi noi furăm siliţi de asemeni să ne lăsăm în jos, îngăduindu-ni-se să facem asta cu faţa înainte, ca să ne putem ţine cu mâinile legate la spate. Milostivi oameni!

   Jos era o încăpere mică ai cărei pereţi erau alcătuiţi din blocuri mari de piatră. Într-un ungher fură aşternute paie, aduse de două lamale. Şeful preoţilor arătă spre culcuşul acesta şi zise:

   — Aici vă puteţi odihni. Mâine dimineaţă veţi afla hotărârea. Fuga e cu desăvârşire exclusă, aşa dar nu vă osteniţi degeaba.

   Ne zâmbi batjocoritor, dădu oamenilor săi o poruncă scurtă, apoi urcă iar scara. În câteva inele de fier din pereţi fuseseră fixate făclii, care acum fură stinse; dar prin gaura mare de sus cădea în jos destulă lumină ca să putem vedea cât ne trebuia.

   În fâşia lată de lumină văzurăm lamalele urcând unul după altul şi la sfârşit fu trasă în sus scara, precum mă şi aşteptasem.

   — Păcat, făcu Marian, acum ne va veni greu să ieşim de aici. În primul rând să ne scăpăm de legături, căci nu e plăcut să dormi aşa.

   Căpătaserăm destulă experienţă în de-alde astea, mulţumită nenumăratelor noastre aventuri. Ne rostogolirăm ca să venim spate în spate şi dezlegarăm nodurile strânse; era greu, ce-i drept şi ne cam rupserăm unghiile, dar după un sfert de ceas eram liberi.

   — N-am putea încerca să ieşim? întrebai acum pe şoptite.

   — M-am gândit în fel şi chip, răspunse Marian, dar e cu neputinţă. Să aşteptăm liniştiţi sentinţa de mâine. Cred că Dalai Lama e destul de inteligent ca să primească propunerea mea, căci preotul pe care-l ţine Pongo în puterea lui pare să fie de un rang foarte înalt.

   — Da, aşa trebuie să fie. Să nădăjduim că totul se va sfârşi cu bine. Cred c-ar fi nimerit să încercăm acum să dormim niţel. Poate că mâine vom avea nevoie de noii puteri.

   — Ai dreptate, dragă Robert şi cred că vom dormi bine, căci culcuşul e moale şi suntem cam obosiţi.

   Ne întinserăm în voie şi adormii tun.

   Furăm treziţi de vuiet de glasuri şi o lumină vie. Fără să-mi pierd cumpătul adusei din nou mâinile la spate, ca şi cum aş mai fi fost legat. Şi Marian făcu la fel.

   Scara fusese iar lăsată în jos şi câteva lamale se îndeletniceau cu aprinderea făcliilor din perete. Slavă Domnului că erau atât de ocupaţi cu treaba lor încât n-au băgat de seamă mişcările noastre.

   Vreo cincisprezece preoţi coborâră scara şi luară loc în tăcere de-a lungul pereţilor. Încet, cu demnitate, coborî apoi căpetenia, care însă nu se întoarse spre noi, ci râmase la piciorul scării.

   De sus se auzi acum un sunet de gong - ca la începutul unei reprezentaţii teatrale - şi mai încet încă, cu şi mai multă demnitate cobori stareţul, pe care şeful preoţilor îl întâmpină cu o plecăciune adâncă, iar ceilalţi îşi încovoiară spinările.

   Găsirăm că e mai nimerit să ne ridicăm, dar ca măsură de prevedere ramaserăm lipiţi de perete, ca să nu se vadă că ne dezlegaserăm braţele. Stareţul înaintă spre noi, însoţit de căpetenia preoţilor, care începu:

   — Mi s-a adus la cunoştinţă că tovarăşul dumneavoastră a dispărut cu prizonierul. Prin asta l-am şters din comunitatea noastră, căci acum nu-şi va mai recăpăta libertatea. Nici d-voastră nu ştiţi unde să vă căutaţi camaradul.

   Pe lângă furie mai era şi teamă în glasul său, căci de sigur că oamenii aceştia superstiţioşi îl ţineau pe Pongo drept un diavol care se putea face nevăzut.

   Vestea asta fu pentru noi o mare surpriză. Ne păstrarăm sângele rece însă şi Marian zise:

   — Dacă vom fi liberaţi va fi liber şi prizonierul. Îl cunosc pe tovarăşul meu şi ştiu că nu face nimic necugetat şi vede totul ori de unde s-ar găsi.

   Aproape să mă pufnească râsul când, la vorbele acestea, preotul şi stareţul se-ntoarseră repede şi priviră în peşteră, ca şi cum ar căuta să-l descopere pe Pongo. Prin asta dobândirăm convingerea că şi el pricepea englezeşte. Se ţinea prea mândru numai, ca să ne vorbească direct nouă, muritori de rând.

   — Nu-l puteţi vedea, dar el observă toate, grăbi să spună

Marian, foarte serios. Căpetenia preoţilor îşi recăpătase stăpânirea de fi sine, însă şi zise zâmbind:

   — Nu e nevoie să ne spuneţi asta. Tovarăşul vostru e un om voinic şi viclean, dar nu e duh. Acum ascultaţi sentinţa pe care a dat-o superiorul nostru. Ea a fost schimbată în ultima clipă, după ce s-a cunoscut dispariţia tovarăşului vostru.

   — Dar dacă se iveşte din nou? întrebă Marian.

   —  Atunci e valabilă prima sentinţă. Ascultaţi: superiorul a poruncit ca să fiţi condamnaţi la moarte; pentru vina de a fi pângărit oraşul sfânt, pentru încercarea de fugă şi luarea ca ostatec a unui preot, care acum a dispărut. Cum se cuvine unor oameni viteji, veţi fi împuşcaţi. Nădăjduiesc că vă daţi seama de această favoare.

   — Fireşte, răspunse Marian foarte serios şi se înclină. Vă suntem foarte recunoscători pentru felul acesta de moarte. Dar aş putea cunoaşte şi prima sentinţă?

   — Ea glăsuieşte: „Dacă îi daţi drumul nevătămat preotului prizonier, veţi recăpăta şi voi libertatea. Dar ca pedeapsă pentru profanarea templelor noastre, va trebui să părăsiţi oraşul fără arme".

   — Asta ar fi cam la fel cu o condamnare la moarte, zise Marian, rece, fiindcă fără arme ne aşteaptă moartea în stepă. Prefer a doua sentinţă, căci moartea prin împuşcare merge mai repede. Îmi daţi voie să întreb unde urmează să fie executată sentinţa?

   În templul zeului pedepsei. Pregătiţi-vă, căci va fi îndeplinită îndată! Marian aplecase capul, ceea ce însemna că chibzuia adânc. Şeful preoţilor făcu un gest de nerăbdare şi atunci prietenul meu ridică iar capul şi zise:

   — Ne-aţi mai da un mic răgaz, dac-am vrea să încercăm să-l aducem pe tovarăşul nostru? M-am răzgândit, spunându-ne că prima sentinţă ne-ar da totuşi prilejul să ne salvăm viaţa.

   Mirat, căpetenia se întoarse spre stareţ şi stătu de vorbă cu el. Şi eu eram mirat, căci dacă Marian îl chema într-adevăr pe Pongo, eram cu totul în puterea acestor fanatici. Ce asigurare aveam că- şi vor ţine cuvântul?

   Dar observai că Marian zâmbea pe sub mustaţă şi atunci îmi dădui seamă că avea el planul lui. Şi pe când îmi băteam capul să pot ghici despre ce e vorba, îmi şopti de abia auzit:

   — Când voi sări înainte, tu ia pe căpetenie, eu pe stareţ.

   Oricât de încet şoptise, căpetenia părea totuşi să fi auzit, căci

îşi întrerupse discuţia cu celălalt, ne privi aspru şi zise:

   — Păziţi-vă să faceţi vreo nechibzuinţă. De aici nu puteţi ieşi.

Aşteptaţi până vom fi luat o hotărâre.

   Apoi îşi continuă discuţia cu celălalt. Din mutrele celor doi îmi putui da seama ca stareţul era învoit cu propunerea lui Marian, în vreme ce celălalt părea să fie împotrivă. Şi asta mă linişti, căci, în definitiv, cel dintâi avea mai mult drept să hotărască.

   Izbuti însă să-şi impuie părerea, căci în cele din urmă preotul se întoarse spre noi şi zise cam necăjit:

   —  Vă mai încuviinţăm un răgaz de un ceas. Dacă în vremea asta îl veţi putea aduce pe tovarăşul vostru, atunci e valabilă prima sentinţă.

   — Dar cum să-l chem de aici? zise Marian. Trebuie să ne duceţi sus, căci desigur ca se aţine prin vreuna din clădiri.

   Cei doi preoţi se sfătuiră din nou, dar acum se părea că şi stareţul devenise bănuitor, căci clătina mereu capul. În cele din urmă tălmaciul ne vesti că nu ne poate fi îngăduită părăsirea încăperii, deoarece am dat dovezi că suntem foarte primejdioşi.

   Marian înalţă din umeri şi zise:

   — Atunci nu pot chezăşui că tovarăşul meu va veni. Fireşte că voi încerca să-l chem, dar mi prea cred că va veni.

   — Ar fi rău pentru voi - zâmbi cu cruzime preotul - căci atunci înseamnă că veţi fi împuşcaţi peste un ceas.

   Se înclină batjocoritor şi se pregăti să plece. Împreună cu celălalt. Deodată se petrecu ceva la care nu m-aş fi aşteptat niciodată.

   IV.

   FAPTA UIMITOARE A LUI PONGO.

   DE SUS DIN ÎNCĂPERE se auziră deodată strigate sălbatece de spaimă. Apoi căzură greu trupuri la pământ, într-un vacarm de ţipete de durere şi groază. Cei doi preoţi se opriră în loc şi se holbară spre deschizătura din tavan. În clipa aceea zburară în jos trei trupuri omeneşti, care ramaseră nemişcate pe pământ, lângă scară.

   O făptură uriaşă se ivi în deschizătura şi aluneca fulgerător pe scară. Era Pongo. Venise fără sa fie chemat, mânat de grija pentru noi.

   Lamalele vrură să se repeadă asupra lui, dar când el sări la ei scoţând fiorosul său strigăt de luptă, îi apucă cu câte o mână şi-i zvârli printre ceilalţi, se dădură cu toţii înapoi, ca dinaintea unei arătări diavoleşti.

   Nu ramaserăm nici noi cu mâinile în sân. În vreme ce Marian doborî pe stareţ, eu îl înhăţai pe celălalt şi izbindu-l în tâmplă îl culcai la pământ.

   — Oh, Massers liberi - se bucură uriaşul. Massers vine repede!

   — la-l şi pe el! strigă Marian şi arătă spre stareţ, apoi sări spre scara pe care o urcă repede.

   Eu îl urmai şi îndărătul meu venea Pongo care, deşi îl purta pe leşinat sub braţul drept, nu fu mai puţin iute de picior ca noi. Lamalele izbucniră într-un strigăt de furie, dar nici unul nu cuteză să ne urmărească.

   Când ajunsei afară văzui vreo opt trupuri întinse la pământ, dar prin poarta de intrare veneau tocmai câţiva preoţi şi îndărătul lor se auzeau strigăte şi paşi în goană, ceea ce dovedea că soseau întăriri.

   Credeam acum că toate sforţările noastre fuseseră zadarnice, dar Pongo, care tocmai sărise afară cu povara sa, alergă spre peretele opus şi strigă:

   — Massers, vine repede!

   Îl urmarăm, căci ştiam că ne puteam încrede în ei. Dădurăm în perete peste o deschizătură îngustă, care nu era altceva decât o uşa. Pongo o împinse cu totul şi dispăru cu povara lui în întuneric.

   Noi după el. Închisei repede uşa în urma noastră, Marian aprinse îndată lampa de buzunar şi îndrepta lumina spre uşă aşa că putui zări îndată zăvorul enorm, pe care-i împinsei.

   Zgomotul pe care-l făcu, dădu naştere unui adevărat urlet de furie şi câţiva începură să izbească cu pumnii în uşă. Râserăm şi privirăm: încăperea în care intraserăm. Avea o suprafaţă de cel mult patru metri pătraţi, pereţii erau din bolovani mari, la fel podeaua şi tavanul în faţa noastră se mai afla o uşă de fier, închisă şi ea cu două zăvoare.

   Lângă unul din pereţi stătea ghemotoc preotul pe care-l luasem prizonier în templul zeului pedepsei.

   — Pongo, cum ai făcut treaba asta? întrebă Marian, punând mâinile pe umerii credinciosului uriaş.

   Acesta răspunse, încurcat:

   — Pongo găsit uşă în piatră, deschis cu cuţitul găsit în gang, venit aici. Auzit oameni vorbeşte, privit în gaură podea, spus îndată că Massers acolo este. Pongo repede coborât, Massers liberi acum.

   Şi deşi făcea o mutră de împotrivire, îi ţinurăm mâinile strânse până ce strigă în cele din urmă:

   — Massers, om trezit.

   Într-adevăr, se trezise preţiosul nostru ostatec. Bătrânul se ridicase, privi năuc în juru-i şi se frecă la cap.

   — Ştiu că vorbeşti englezeşte - îi zise Marian - eşti acum în puterea noastră şi oamenii dumitale nu pot face nimic ca să te libereze. Poate că nu ştii încă unde te afli?

   Omul dădu din cap cu o mutră plouată, apoi bolborosi:

   — Ba ştiu, aici a fost înainte vreme tezaurul. Ce vreţi să faceţi cu mine?

   — Asta atârnă de dumneata - răspunse Marian.

   — Cerem să ni se redea libertatea şi armele. Iar în schimb te lăsăm liberi, pe dumneata şi pe preotul de colo.

   Bătrânul aruncă o privire asupra preotului legat care la cuvintele lui Marian ridicase capul - şi se cutremură. Apoi plecă ochii, chibzui câtva timp şi zise:

   — Ai dreptate, suntem în puterea voastră. Voi sta de vorbă cu oamenii mei, cerându-le să înştiinţeze pe superior.

   — Bine - răspunse Marian - trebuie s-ajungem la o ieşire din situaţia asta. Dar îmi îngădui să te caut dacă n-ai arme.

   Bătrânul râse obosit şi zise:

   — Poţi face asta, domnule, dar te asigur că nu port arme la mine.

   — Cuvântul acesta îmi ajunge, se grăbi să spuie Marian.

   — Te rog, pune-te în legătură cu oamenii d-tale!

   Tibetanul îl privi mirat câteva clipe, apoi zise cu ton prietenos:

   — Mi-ai dovedit mare încredere şi din asta văd că aţi pătruns neintenţionat în oraşul nostru. Pentru acest motiv mă voi sfătui şi eu cu preotul meu în limba engleză, ca să puteţi controla că nu umblăm cu gânduri ascunse.

   — Mă rog, mă rogi făcu Marian, politicos.

   — Poate e mai bine dacă şi celelalte lamale vor pricepe cuvintele dv. Folosiţi-vă liniştit de graiul dv.

   — Bine! Făcu bătrânul, dând din cap. Pare să fiţi oameni cu totul deosebiţi. E mai bine aşa. Vă asigur însă că voi reda întocmai propunerea dv.

   — Nu m-am îndoit o clipă de asta, răspunse Marian, amabil.

   Bătrânul se ridică cu anevoie, dar Pongo se grăbi să-l ajute.

Aruncând o privire sfioasă spre uriaş, se târî până la uşa care ducea în sala cea mare şi strigă:

   — Chultun! Chultun!

   De cealaltă parte se auzi imediat glasul limpede al şefului preoţilor pe care-l doborâsem noi jos în pivniţă.

   Începu o conversaţie mai lungă, foarte însufleţită şi în cele din urmă stareţul se-ntoarse spre noi şi zise:

   — Chultun va comunica îndată superiorului propunerea dv. şi nu ma îndoiesc că va fi primită. Veţi. Putea părăsi oraşul cu armele dv. ca sa vă continuaţi drumul în stepă.

   — Vom fi urmăriţi? întrebă Marian.

   — De noi nu - răspunse bătrânul, imediat.

   Dar se prea poate ca banda de tâlhari din mâinile cărora aţi fugit, să stea la pândă, căci existenta lor se află în mâinile dv. Dacă veţi ajunge într-un oraş străin şi veţi istorisi Englezilor aventura dv., de sigur că se va porni o acţiune împotriva bandei.

   Stareţul, tăcu câtva timp, apoi, deodată, se uita cu ochii mari la prietenul meu, desprinse un obiect mic de pe vestmântul său şi-l dădu lui Marian, spunând cu multă seriozitate:

   — D-ta mi-ai cruţat viaţa şi poate că talismanul acesta îţi va putea folosi vreodată. Daca în drumul dv. prin Tibet sau chiar, prin Mongolia - căci veţi atinge şi coasta - veţi alunge în mare primejdie din pricina locuitorilor sălbateci ai stepelor, e de ajuns să arătaţi asta.

   Era o figură de zeu mititică, lungă de o jumătate de deget, dintr-o piatră verzuie. Dar noi ştiam să preţuim valoarea acestui dar şi Marian mulţumi călduros.

   Apoi adăugă:

   — Mi-ar fi foarte plăcut dacă ne-am putea recăpăta caii noştri, pe care i-am cumpărat în oraş, căci unul din ei poartă proviziile noastre.

   — Voi îngriji să aveţi caii, făgădui prizonierul nostru.

   — Ştiu că sunt acum în mâinile poliţiei. Dacă superiorul încuviinţează propunerea d-tale, veţi putea pleca cu caii dv.

   — Atunci suntem salvaţii exclamă Marian, vesel. — Căci de bandiţi nu ne temem, chiar dac-ar sta la pândă. Şi deoarece am toată încrederea în d-ta, îl voi dezlega acum şi pe preotul de colo.

   Se apropie de prizonier şi-i desfăcu legăturile. Omul se ridică încet, îşi frecă mult timp încheieturile, apoi zise într-o englezească perfectă:

   — Domnilor, vă admir. Sunteţi cei dintâi străini care au păşit în oraşul nostru sfânt şi n-au fost pedepsiţi. Sunt încredinţat ca superiorul va încuviinţa propunerea dv. şi mai ştiu ca vă veţi atinge ţinta.

   După acest „discurs" se ghemui într-un ungher al încăperii şi îşi sprijini capul în palme.

   Minutele se scurgeau într-o tăcere apăsătoare. În sfârşit, după vreo jumătate de ceas se auziră bătăi în uşa de fier şi apoi glasul limpede al preotului. Dădu un raport lung stareţului şi acesta ne

comunică, plin de bucurie:

   — Sunteţi liberi, domnilor şi am mai poruncit să fie aduşi caii voştri. Până atunci rămânem aici, apoi, când se va deschide uşa aceasta, vă vor fi date armele. Noi doi, prizonierii, vă vom conduce apoi singuri până la poartă. Veţi încăleca şi când veţi porni la drum suntem şi noi liberi.

   — Bine, fie şi aşa. Dar fiţi încredinţat ca v-a sunat clipa din urma dacă vom mirosi vreo trădare - răspunse Marian.

   — Veţi vedea că ne ţinem de cuvânt, răspunse celălalt, liniştit.

   — Atunci suntem înţeleşi. Spune, te rog, oamenilor s-aducă încoace toate armele noastre.

   — Asta se face chiar acum. Îi şi aud pe oamenii mei venind. Dacă uriaşul dv. tovarăş vrea să le ia în primire, nu poate încăpea nici o şiretenie.

   — Trebuie să ne ierţi dacă suntem cu băgare de seamă, zise Marian după o pauză scurtă. Oricât ar fi de voinic Pongo al nostru n-ar putea face nimic împotriva unui glonţ care l-ar nimeri în clipa când ar deschide uşa. Propun deci ca armele să fie puse jos, afară în faţa uşii. Oamenii d-tale vor trebui apoi să se retragă şi abia când vom fi în stăpânirea armelor vom părăsi cu toţii încăperea asta.

   Marele preot clătină capul şi zise, jignit:

   — V-am asigurat, domnilor, că puteţi părăsi nevătămaţi oraşul nostru. Dar recunosc că trebuie să fiţi prevăzători şi bănuitori. De aceea voi da porunca cerută de d-ta şi peste câteva minute vom părăsi oraşul. Voi rămâne cu dv. până veţi fi pe cai.

   Bătrânul se duse la uşă şi vorbi cu preotul care adusese răspunsul lui Dalai Lama. Apoi se-ntoarse spre noi şi zise:

   — Totul e în regulă, domnilor, armele dv., vor fi aşezate în faţa uşii. Puteţi auzi şi dv. Auzeam într-adevăr zângănitul de metale, apoi paşi care se îndepărtau.

   La un semn al lui Marian, Pongo deschise uşa cu băgare de seamă. Temerile noastre se dovediră neîndreptăţite, căci uriaşul ne întinse toate armele. Cu totul altfel ne simţeam acum, când puteam cuprinde cu palma paturile credincioaselor noastre pistoale; nu m-aş fi temut acum să păşesc printre rândurile tuturor preoţilor din oraşul sfânt.

   Dar, precum spusese stareţul, sala în care intrarăm acum era pustie. Ne orânduirăm în aşa fel ca Pongo s-o ia înainte, apoi urmau cei doi preoţi prizonieri, iar Marian venea în coadă.

   Străzile erau pustii, în apusul soarelui. Deodată ne trezirăm în faţa porţii din a cărei carceră încercaserăm să fugim.

   Nici aici nu se vedea nimeni, poarta enormă era larg deschisă şi afară, în libertate, păşteau cei trei cai ai noştri. Ne apropiarăm de ei şi stareţul ne întinse mâna şi zise foarte serios:

   — Domnilor, n-am avut încă prilejul să cunosc bărbaţi de felul dv. voi ruga pe Atotputernicul să vă ocrotească în calea voastră. Aţi avut de pătimit multe în oraşul nostru. Nu ne judecaţi cu asprime, căci nu facem decât să ne păstrăm tradiţia străveche, care acum a fost călcata pentru întâia oară, prin dv.

   Îi strânserăm mâna şi Marian răspunse:

   — Mă voi gândi cu plăcere la oraşul sfânt. Căci în d-ta am avut prilejul să cunoaştem un om bun şi drept.

   Încălecarăm repede, îndreptarăm caii spre răsărit şi în galop pornirăm spre stepa nesfârşită.

   Eram iarăşi liberi.

   Numai gândul la banda de tâlhari ne mai preocupa. Poliţia trebuie să le fi dat de veste bandiţilor că am scăpat din oraşul sfânt. De aceea iscodirăm cu băgare de seamă în toate părţile, dar nu puturăm descoperi nici un urmăritor.

   — Asta nu-mi place de loc - zise Marian în cele din urmă.

   — Mă tem că ne-au întins vreo cursă pe undeva. Ei ştiu doar că trebuie s-o luăm pe aici spre răsărit şi au avut destulă vreme să se ascundă.

   — În timpul zilei nu vor cuteza sa ne atace - zisei eu - căci se tem de armele noastre. Noaptea însă va deveni primejdioasă.

   — De aceea va trebui să călărim toată noaptea.

   — Numai de-ar ţine caii, care nu cred să fie obişnuiţi la drum lung.

   — Atunci să mergem acum mai încet, ca să le cruţăm puterile.

   Înfrânarăm galopul animalelor şi înaintarăm în trap. Deodată

Pongo ridică braţul şi arătă spre nord-est.

   — Vine bărbaţi! zise el, scurt.

   Eu nu putui descoperi nimic încă, deoarece nu aveam ochi ageri ca ai uriaşului. Aşa trebuia să fie însă şi asta însemna că situaţia noastră devenea îngrijorătoare. Dacă erau bandiţii, atunci scăparea noastră era numai în fugă, sau trebuia în orice caz să ajungem la un loc, unde să ne putem apăra bine. Departe, înaintea noastră se înălţă o dungă întunecată din mijlocul şesului. Vreun lanţ de munţi probabil, le care trebuia sa ajungem cât mai curând, înainte ca să fim ajunşi de urmăritori.

   Tocmai când mă gândeam la asta, Marian dădu porunca să îndemnăm caii la galop. Dar Pongo, care nu-l slăbea din ochi pe cei nevăzuţi de noi zise îndată:

   — Oameni vin încet, nu este primejdie.

   — Să călărim mai încet - propuse Marian - până vom putea vedea cu cine avem de-a face. Dacă simt bandiţii, atunci se vor împrăştia în linie largă prin stepă, ca să ne prindă.

   Spunând asta se-ntoarse în şea şi se uită îndărăt, apoi înălţă din umeri şi zise:

   — Foarte ciudat, par într-adevăr să nu ne urmărească. Fireşte că asta m-ar bucura, dar mă tem, totuşi, să nu fie vreo cursă. Ah! Acum pot recunoaşte punctele.

   În zare se iviseră puncte mici de tot. Şi după cum observase de mult Pongo, ele înaintau foarte încet. Îndreptarăm caii în unghi drept spre nord, ca să ne-ntâlnim, astfel, cu presupusa caravană.

   În curând punctele erau atât de mari încât puturăm recunoaşte călăreţi. Trebuie să ne fi observat şi ei, căci convoiul se opri. De sigur că acei călători vroiau să se încredinţeze în primul rând cine suntem. Din asta pricepurăm îndată că nu putea fi banda de tâlhari, căci aceştia ar fi pornit glonţ spre noi dacă ne-ar fi descoperit.

   — Să mergem în trap spre ei - propuse Marian - şi în vreme ce ne vom apropia va trebui să ridicam braţele, ca să-i încredinţam ca nu suntem primejdioşi.

   În curând ne puturăm da seama că avem într-adevăr o caravană înaintea noastră. Erau vreo douăzeci de oameni, care însoţeau un mare număr de animale de povară. Recunoscurăm apoi că e vorba de chinezi şi împrejurarea aceasta fu o mică dezamăgire pentru noi. Chinezii - mai ales când e vorba de călători - nu prea sunt viteji în lupta. Cu astfel de potrivnici bandiţii vor sfârşi repede.

   Când ne apropiarăm până la vreo cincizeci de metri, călăreţul din frunte - un bărbat gras - ridică mâna, în care avea un pistol. Imediat ridicarăm braţele şi Marian strigă:

   — Vorbiţi englezeşte?

   — Da, sună răspunsul.

   — Cine sunteţi?

   — Fugari din Lhassa - răspunse Marian - vrem să mergem în China. Nu ne-am putea alătura de dv.?

   Caii noştri se opriseră când dădurăm drumul frâielor. Chinezul cel gras ne măsură din cap până în picioare, apoi zise:

   — Apropiaţi-vă, faceţi impresie bună şi vreau să am încredere în voi. Şi noi vrem să ne înapoiem în ţara noastră aşa că tovarăşi de drum nu ne pot fi decât bine-veniţi. Se prea poate să fim atacaţi de bandiţi prin părţile astea.

   Pornirăm spre ei, Marian se aplecă politicos în şea şi spuse numele noastre.

   Chinezul se lumină la faţă şi se prezintă şi el:

   — Numele meu e Ho-ang.

   Ne strânserăm mâinile şi Chinezul cel gras, care de aproape făcea impresia unui om simpatic şi inteligent, arată spre însoţitorii săi şi zise:

   — Aceştia sunt servitorii mei. Să pornim acum mai departe, căci aş dori să ies cât mai repede din ţinutul acesta, care e foarte primejdios.

   — Ştim şi noi asta, răspunse Marian. Nu e mult de când am izbutit să scăpăm din mâinile acestei bande.

   — Povestiţi, povestiţii strigă Ho-ang. Arătaţi a fi oameni foarte îndrăzneţi şi viteji.

   În timpul povestirii lui Marian, pe chipul chinezului se oglindeau, pe rând, aproape toate simţimintele omeneşti şi când prietenul meu sfârşi, bunul Ho-ang călări multă vreme în tăcere, dar cu gura căscată.

   Clătină apoi capul şi abia putu îngâna:

   — Eu aş fi murit dacă mi se întâmpla aşa ceva. În luptă dreaptă cu tâlharii mă simt destul de tare, dar la aşa ceva nu, încheie el înfiorându-se.

   V.

   CEA DIN URMĂ LUPTĂ.

   PONGO RIDICA DEODATA BRAŢUL şi arătă spre sud-est Acolo se iviseră munţi înalţi şi uriaşul strigă acum:

   — Massers, oameni pe munte.

   Privirăm cu încordare într-acolo, dar nu puturăm zări pe nimeni; totuşi aşa trebuia să fie, de vreme ce susţinea Pongo şi Marian îl întrebă imediat pe chinez:

   — Trebuie să trecem peste munţii de colo?

   — Da, domnule Farrow, duce o trecătoare largă printre ei.

   — Asta e foarte neplăcut; aş dori mai curând să-i ocolesc. Dacă s-or fi aţinând oameni pe acolo, cu siguranţă că n-au gânduri bune.

   — Să ştii că sunt bandiţi - zise grasul, cu sânge rece.

   — Mai mult ca sigur că mâine se va isca o luptă. Trecătoarea asta o aleg ei mai ales pentru a da atacuri.

   Slăbi brâul în care îşi avea înfipte pistoalele, lua de pe umăr puşca, o armă modernă, cu repetiţie - şi o aşeză în faţa lui, dea curmezişul, pe şea. Apoi strigă oamenilor săi câteva cuvinte şi spre mirarea mea observai că şi servitorii se pregăteau de luptă, aproape nepăsători.

   Luarăm şi noi puştile pe şei şi Marian zise:

   — Vom avea pierderi mari, căci bandiţii vor fi pitit bine sus în munţi.

   — Aşa e - încuviinţă Ho-ang, nepăsător. Va trebui să călărim foarte repede prin trecătoare, care e lungă de vreo doi kilometri.

   — Şi nu se poate ocoli Muntele? întrebă Marian din nou.

   — Cu neputinţă, răspunse chinezul, de amândouă părţile sunt mlaştini care nu pot fi trecute.

   — Atunci va trebui să ne croim drum cum s-o putea - zise Marian.

   — Mi-ar părea rău numai dacă va fi să pierzi din oameni.

   — Ei nu se tem de moarte! răspunse Ho-ang, liniştit. Se duc la strămoşii lor. Într-o lume mai bună.

   Încă o sută de metri ne mai despărţeau de intrarea trecătoarei. Despiedicarăm puştile şi servitorii Chinezului făcură la fel. Păreau să fi trecut adesea călare pe drumul acesta. Ho-ang zise:

   — Când vom fi la cincizeci de metri, va trebui să gonim cât mal tare. În felul acesta trecem în câteva minute de locul primejdios. În drum va trebui să tragem mereu în sus, căci asta îi sperie pe duşmani.

   Deoarece sfatul acesta era cel mai bun, încuviinţarăm îndată. În curând sosi clipa hotărâtoare. Ho-ang ridică mâna şi imediat întreaga caravană începu să galopeze, spre trecătoare. Nu căzu nici un glonţ şi chinezul făcu o mutră foarte mirată, în vreme ce ochii lui cercetau stâncile. Să se fi înşelat Pongo? Văzuse oare lupi?

   Totuşi, aşa ceva nu i se putea întâmpla credinciosului nostru uriaş. Oameni trebuie să fi fost, fără nici o îndoială, dar poate că erau nişte ciobani sau vânători, cărora li s-o fi făcut frică de noi.

   Dar iată că, trecând de o cotitură, văzurăm că am căzut într-o capcană. Dea curmezişul drumului era îngrămădită o baricadă înaltă de bolovani, peste care caii noştri n-ar fi putut sări cu nici un chip.

   Şi când oprirăm animalele în faţa acestei stavile, ne pomenirăm cu un foc viu din toate părţile. Doi Chinezi, ţipând înfiorător, ridicară braţele şi se prăbuşiră de pe şea, morţi.

   — Jos de pe caii răcni Marian. Căutaţi acoperire îndărătul stâncilor!

   Ho-ang tălmăci îndată porunca aceasta oamenilor săi, sărirăm de pe caii speriaţi şi alergarăm spre marginea potecii. Împuşcăturile duşmanilor slăbiră îndată; acum ne puteam îngriji şi noi de o ţintă pentru gloanţele noastre.

   Ne împărţirăm în aşa fel încât de fiecare parte a potecii era aproape acelaşi număr de oameni, astfel că puteam ţine sub foc amândoi pereţii de stâncă. Un glonţ şuieră în aer şi un servitor de lângă mine ridică mâinile în sus şi căzu mort la pământ.

   Dar în aceeaşi clipă detună puşca lui Marian şi din creştetul peretelui de stâncă se rostogoli o făptură întunecată.

   Un urlet de furie se auzi, apoi gloanţele duşmane răpăiră fără ţintă în jurul nostru: nu mai făcură nici o victimă.

   Această izbucnire de furie a bandiţilor ne dădu prilej să trimitem câteva gloanţe înspre ei. Marian trase de două ori, eu răpusei un duşman şi Pongo altul. Patru trupuri se rostogoliră la vale.

   Ho-ang, care stătea în faţa noastră, se dovedi şi el a fi un bun ţintaş şi cu sânge rece. Puşca lui detună de două ori şi deasupra noastră se auziră două răcnete de moarte.

   Duşmanii deveniră mai cu băgare de seamă. Din când în când doar se mai ivea o căciulă îndărătul unui bloc de stâncă şi un glonţ, pornea atunci la nimereală. Mai izbutirăm să răpunem încă trei tâlhari, iar Ho-ang împuşcă pe unul de deasupra noastră. Trupul lui se prăbuşi pe şosea, chiar lângă noi.

   Imediat îmi dădui seamă că aveam de-a face cu banda din mâinile căreia scăpasem, căci recunoscui pe cel ucis. Chipul său fioros îmi bătuse la ochi încă în ascunzătoarea bandiţilor.

   — Pongo - strigă Marian - dă în lături dărâmăturile de stâncă! Vom băga noi de seamă să nu tragă nimeni asupra ta.

   Uriaşul Negru dădu din cap, îşi zvârli puşca pe umăr şi începu să cureţe din cale bolovanii care zburau ca pietricelele din mâna lui.

   De două ori încercară bandiţii să tragă asupra lui. Dar plătiră cu viaţa încercarea lor.

   Pongo îndepărtase jumătate din bolovani când deodată Ho-ang strigă câtorva servitori o poruncă. Aceştia îşi părăsiră adăpostul de lângă stâncă şi mânară caii prin spărtură.

   Acum bandiţii nu se mai putură stăpâni. De pretutindeni se iviră făpturile lor întunecate îndărătul stâncilor şi o ploaie de gloanţe se abătu asupra noastră. Cu toate acestea, numai un servitor fu uşor rănit, căci în furia lor bandiţii îşi greşeau ţinta.

   În schimb noi, liniştiţi, îi luarăm la ochi, unul după altul şi banda pierdu vreo opt oameni de pe partea din faţa noastră, în vreme ce

Ho-ang şi ai lui doborâră vreo şase.

   Urmă o linişte de câteva minute, care fu folosită de vitejii servitori ai Chinezului, ca să treacă prin drumul făcut de Pongo, toţi caii rămaşi neatinşi.

   Greul pentru noi era acum să ne asigurăm retragerea. Fără îndoială că bandiţii vor trage asupra noastră atâta timp cât ne vor putea vedea şi ne putem aştepta la mari pierderi.

   Dar Marian ştiu şi de data asta ce e de făcut. Sfătuit de el, Pongo făcu şi de cealaltă parte a barierei o spărtură destul de mare pentru ca un om să se poată strecura printr-însa. Şi aţinându-ne mereu pe lângă stâncă, ne strecurarăm încet prin spărtură şi urmarăm caii pe care servitorii îi scoseseră aproape din trecătoare.

   Bandiţii, care ghiciră îndată gândul nostru, deschiseră iar un foc violent, dar ţintiră prost şi de data asta, aşa că numai un servitor fu uşor rănit. Noi, în schimb, mai culcarăm la pământ doi din ei.

   Abia se făcu puţină linişte, că pornirăm iar mai departe. Dar, precum mă aşteptasem, bandiţii ne urmăriră sus în munţi şi după vreo douăzeci de metri furăm nevoiţi sa ne apărăm iar împotriva unui atac. Încă un servitor al lut Ho-ang rămase pe teren.

   În schimb, Marian avu o mare izbândă. După ultimul său glonţ urmă un ţipăt de moarte, o făptură înaltă bătu aerul cu braţele, apoi zbură în jos, pe poteca. În cadavrul lui recunoscurăm îndată pe căpetenia bandei.

   Oamenii săi izbucniră în strigăte sălbatece. Îşi pierdură capul şi se repeziră jos spre noi, fără să se mai gândească să tragă. Se cuminţiră abia când câţiva din ei căzură sub gloanţele noastre.

   Începură să tragă şi ei, fără însă să nimerească, în timp ce noi mergeam liniştiţi mai departe, trimiţând din când în când un glonţ în sus, când se ivea vreo căciulă.

   În cele din urmă ajunserăm la capătul trecătoarei. Servitorii lui Ho-ang duseseră caii la câteva sute de metri depărtare, în stepă, unde nu puteau fi ajunşi de gloanţele bandiţilor. Pentru noi începea acum greul, căci trebuia sa ne părăsim acoperirea stâncilor şi să alergăm în plin şes.

   Că bandiţii ne urmăriseră până acum, o dovedeau gloanţele care vâjiiau din când în când în jurul nostru. Marian chibzui câteva clipe, apoi strigă spre Ho-ang:

   — Trebuie să alergăm repede de tot, mereu în zigzag, spre caii noştri. Mă voi opri la răstimpuri şi voi încerca să trag câte un foc. Spune şi oamenilor d-tale, apoi dau comanda.

   — Bine - răspunse chinezul - e cel mai bun lucru ce avem de făcut.

   Strigă oamenilor săi câteva vorbe, pe urmă privi întrebător spre Marian, care nu întârzie să dea semnalul, ridicând mâna. Urmarea fu că dădurăm buzna în stepă.

   Mereu urmăriţi de gloanţe, ajunserăm în cele din urmă la cai, încălecarăm repede şi părăsirăm în galop ţinutul acesta primejdios.

   ÎI admiram acum pe Ho-ang, căci nu mai rosti nici un cuvânt cu privire la luptă, ca şi rum ar fi fost ceva neînsemnat.

   Călărirăm în tăcere până la amiază. Atunci chinezul îşi opri animalul şi zise:

   — Să poposim aici câtva timp, domnilor. Caii au nevoie de odihnă şi noi deasemenea.

   Primirăm propunerea, căci din seara trecuta nu îmbucaserăm nimic.

   — Întotdeauna făceam popas aici - zise Ho-ang - în apropiere se află un izvor şi lemne pentru foc.

   Nu trecu mult şi stăteam în jurul focului, ne încălzirăm conserve şi ceai pe care ni-l oferi chinezul.

   — La ce depărtare se află primul oraş? întrebă Marian.

   Ho-ang chibzui câteva clipe, apoi zise:

   — Asta ar fi Tşamkar, care se află pe malul lui Jarro Tsangpo. Să fie vreo două sute cincizeci kilometri până acolo.

   — Atunci vom avea nevoie cam de cinci zile.

   — Da, mai mult de cincizeci de kilometri pe zi nu putem face cu animalele de povară.

   — Altă localitate nu se-află pe aproape?

   — Vreţi de sigur să telegrafiaţi şi asta nu puteţi face decât în Tşamkar. Ar fi un oraş prin apropiere, dar nici un om n-a păşit într- unsul. De sigur că e numai o legendă.

   Cuvintele acestea ne stârniră curiozitatea, căci tocmai lucrurile astea misterioase ne interesau pe noi.

   — Asta e ceva ce-mi place mie, se grăbi să spună Marian.

   — N-ai putea să ne dai amănunte?

   Chinezul păru încurcat.

   — Da, domnilor, e vorbii numai de o legendă. La vreo zece kilometri în nord de aici, se zice că a existat cândva un oraş însemnat din vremuri străvechi, Tătarii l-ar fi distrus şi astăzi n-au mai rămas decât ruinele clădirilor, dar nimeni nu cutează să se apropie, căci se spune c-ar sălăşlui acolo duhuri rele.

   — Păcat! făcu Marian, cam dezamăgit.

   — M-am aşteptat la mai mult. Un oraş vechi în ruine e şi el interesant, dar mă gândeam c-o fi legată de el vreo împrejurare deosebită. Cel puţin primele d-tale cuvinte m-au făcut să bănuiesc asta.

   — Spuneam c-ar sălăşlui acolo duhuri rele - răspunse Ho-ang, liniştit - şi chiar dacă, personal, nu cred în asta, e fapt stabilit că au dispărut fără urmă multe caravane al căror drum ducea pe acolo. Există o cale mai bună şi mal scurtă într-acolo, dar nimeni nu mai cutează să se folosească de ea.

   — Hm, eu unul m-aş folosi de drumul acesta, ca să ajung mai repede la ţintă, căci des diavoli sau duhuri rele nu mă tem deloc, zise Marian.

   — Atunci ar trebui să mergeţi singuri - răspunse Ho-ang - căci nu i-aş putea convinge pe servitorii mei sa vă urmeze. Vă sfătuiesc, însă, să veniţi cu noi, căci chiar dacă durează mai mult, ajungeţi sigur la ţinta, în vreme ce pe drumul celălalt poate că aţi fi pierduţi.

   — Vom călători împreună cu dv., hotărî Marian după oarecare gândire.

   — Nu de teama, ci pentru că ştiţi drumul. Pe celălalt ar trebui să-l căutăm. Dar aş vrea să cercetez acest oraş în ruine, căci se poate să dau de unele taine.

   — De când nu s-a mai întors şi o trupă de soldaţi trimisă într- acolo, nimeni n-a mai îndrăznit să calce prin ţinutul acela, zise Ho- ang. — Trebuie sa fie o taină grozavă.

   Ne privirăm miraţi. Era deci vorba de un mister şi de primejdii, de vreme ce până şi soldaţii dispăruseră fără urmă.

   Ho-ang deveni deodată nerăbdător. Stărui sa pornim şi-mi făcea impresia că i se făcuse frică, pentru că amintise de oraşul misterios.

   După o jumătate de ceas, eram pe cai şi în trap liniştit pornirăm prin stepa nesfârşită.

   — Ce-am întâmpinat acolo, îţi voi povesti cu alt prilej, dragă George.

SFÂRŞIT

Volumul 74

CORABIA MORŢII

   O DESCOPERIRE ÎNFIORĂTOARE.

   MINUNATUL SUBMARIN al căpitanului Farrow plutea liniştit prin marea Coraliilor. Cerul înstelat se-ntindea luminos deasupra apei pe care nici o boare de vânt n-o turbura.

   Petre Uriaşul, care stătea la cârmă, îşi ridica adesea privirea, cu admiraţie, spre bolta albastră şi rămânea dus pe gânduri.

   — Ei, Petre, visezi? strigă deodată George lângă el.

   Uriaşul tresări, speriat:

   — Ah, bună-dimineaţa, domnule George, e drept că în curând se va lumina de ziuă, dar chiar atât de devreme nu te-am aşteptat aici. Ai fi dormit rău poate?

   Tânărul vru să răspundă, în aceeaşi clipă însă se ivi în faţa lor o umbră întunecata. Petre abia avu vreme să mai smucească repede cârma, altminteri s-ar fi ciocnit cu rabla aceea de culoare închisă, care se ivise atât de neaşteptat înaintea lor.

   — Ce Dumnezeu, vasul ăla nu şi-a aprins luminile, Petre! zise George, mirat, după ce-i trecu niţel spaima.

   — Nici noi, domnule George - răspunse uriaşul, zâmbind - te pomeneşti ca şi ăia or fi având motive să n-o facă. Dar vad ca vasul nu înaintează de loc. Ia să dau o raita în jurul lui, desigur ca e un pirat care sta la panda pe aici.

   George duse la ochi ocheanul de noapte şi cerceta cu băgare de seama puntea vasului misterios. Era un vas cu pânze cu trei catarge. Dar toate pânzele erau strânse şi pe punte nu era ţipenie de om. Petre ocoli de doua ori vasul cu submarinul, dar nimeni nu se arata la bord.

   — Nu pricep ce să fie asta, Petre! - zise tânărul - mă duc să-l trezesc pe tata şi pe Rindow; mie nu prea mi se pare să fie lucru curat la mijloc.

   — Domnule George, mai bine să ne cărăbănim de aici - răspunse Uriaşul. Te pomeneşti ca avem în faţa noastră pe „Olandezul Zburător".

   George rase, apoi zise:

   — Opreşte vasul la oarecare depărtare, Petre, eu mă duc să-l aduc pe tata. În curând se face lumina şi atunci vom vedea ce e cu vasul ală.

   Fără să mai aştepte un răspuns coborî înlăuntru vasului, în vreme ce Petre se îndepărta puţin de vasul cu pricina. Era

superstiţios ca toţi marinarii şi bănuia ca e vorba de vreo corabie- fantomă, aşa ca mai curând l-ar fi tras inima să plece de lângă el.

   Dar iată că apăru pe punte şi căpitanul Farrow cu fiul sau, urmat de Rindow şi doctorul Bertram.

   Primul ofiţer lua în primire cârmă şi se apropie de vasul cu pânze; striga apoi într-acolo, dar nu primi nici un răspuns. Se părea ca nici o fiinţă vie nu se mai afla la bord.

   — Ciudată afacere, domnule căpitan! zise el în cele din urma. Trebuie să mergem pe bord şi să vedem cum stau lucrurile. A, slava Domnului ca se luminează de ziua! Asta ne va uşura munca.

   În lumina cenuşie a zorilor, puturăm vedea mai lămurit vasul cu pânze. Era o rablă neagră, care avea la pupă numele: „Helena". Toate pânzele erau strânse şi din câte putură observa camarazii, ordine desăvârşită domnea pe bordul corăbiei.

   — Trebuie să cercetăm vasul, zise căpitanul, după câteva clipe de gândire. Dar să fim cu băgare de seamă, căci se poate să fie vreo cursă.

   — Nu prea cred asta, domnule căpitan - răspunse Rindow. Mai curând aş zice că echipajul a părăsit vasul dintr-un motiv oarecare, poate că s-a revoltat, sau o fi izbucnit vreo molimă. Iau cu mine câţiva marinari şi mă duc pe bord ca să cercetez.

   — Bine faci, dragă Rindow, eu voi rămâne la cârmă şi în caz de primejdie voi lua hotărârile trebuincioase.

   — Tată, mă duc şi eu cu Petre pe bordul vasului, zise George căpitanului, care încuviinţă fără multă vorbă.

   Rindow alese cinci marinari, care se înarmară imediat. Farrow se apropia încetişor cu „Dox"-ul de corabia cu pânze şi Rindow sari cel dintâi pe punte. Peste câteva clipe fură acolo atât marinarii cât şi George şi toţi priviră cu mirare în jurul lor. Nimeni nu se afla pe punte şi nici la cârmă care era legata.

   Primul ofiţer străbătu coverta urmat de George şi Petre. Deodată se opriră ca împietriţi şi rămaseră cu privirea pironita la doi bărbaţi, care, numai cu ghetele în picioare zăceau morţi la picioarele catargului cel mare. Păreau să fi murit de curând.

   Petre cerceta cu băgare de seama cele doua cadavre şi când sfârşi, zise:

   — Amândoi au fost omorâţi cu lovituri; au la ceafă câte o rana deschisa.

   — Atunci cu siguranţă ca ucigaşii mai sunt la bord, zise George, căci nu lipseşte nici o barca de salvare, după cum vad.

   — Să mergem înlăuntrul vasului, poate ca descoperim acolo ce s-a întâmplat, zise Rindow.

   Înainte însă ca să coboare scăriţa ce ducea jos, se apropia de parapet şi spuse în câteva cuvinte căpitanului Farrow de grozava descoperire pe care o făcuseră. Îl rugă să-i mai trimită cinci marinari, care să vegheze pe punte în vreme ce el cu ceilalţi vor fi înăuntru.

   George şi Petre îşi mai rotiră privirile pe punte, se îndreptară apoi spre partea dinainte şi ajunseră la magazia vasului. Se dădură îngroziţi înapoi când zăriră pe podeaua acesteia cinci cadavre care aveau şi ele aceleaşi răni ca şi ceilalţi. Chemară repede pe Rindow şi marinari şi examinară leşurile mai de aproape. Printre morţi erau şi trei negri.

   Mai găsiră şi în alta parte un cadavru, care prezenta şi el semne de crima.

   — Nu mai pricep nimic - zise în cele din urma Rindow. Face impresia ca vasul acesta a fost atacat, dar rănile par să fi fost făcute de oamenii unui trib sălbatec, ceea ce nu exista pe aici pe aproape. Daca vasul ar fi căzut în mana unor piraţi, atunci l-ar fi jefuit şi poate l-ar fi scufundat.

   — Poate mai descoperim altele sub punte - zise George - hai să coborâm! Am impresia că vom găsi lămuriri colo, jos.

   Rindow încuviinţă şi păşi îndată spre scara ce ducea în lăuntrul vasului. O linişte înfiorătoare îi întâmpină. Se opriră încordându-şi auzul, apoi primul ofiţer străbătu gangul îngust şi deschise o uşiţă pe dreapta. Toţi îşi luaseră lămpile de buzunar cu care luminară mica încăpere din faţa lor.

   Aceasta era cabina căpitanului. Pe pat zăcea un om într-o baltă de sânge şi Petre, care-l examină la repezeală, exclamă:

   — Omul trăieşte încă, aduceţi repede apă, poate să ne mai spuie ceva înainte de a-şi da sufletul. E şi el grav rănit.

   Rindow dădu o poruncă unui marinar, care alergă în sus pe scară să-l cheme pe doctorul Bertram. După câteva minute, acesta fu la faţa locului şi-l examină pe rănit.

   — Trebuie să-l ducem pe bordul submarinului nostru - zise medicul, în cele din urmă - poate mai izbutesc să-l salvez, deşi rana e foarte gravă.

   Cu ajutorul a doi marinari omul tu transportat sus, în vreme ce Rindow şi George începură să cerceteze cabina. Găsiră registrele de bord, din care primul ofiţer stabili că e vorba de un vas american, care făcea negoţ de schimb prin ţinuturile acestea. Cercetând mai departe în cală, ei mai constatară că vasul nu se afla încă pe drumul de înapoiere şi după toate aparenţele vroia să mai viziteze diferite insulele ţinutului. Căpitanul se numea Tommy Watson, din San Francisco.

   Cercetarea celorlalte încăperi nu dădu nici un rezultat. Nu descoperiră nici o urmă de ucigaşi şi în cele din urmă se înapoiară pe punte, ca a discute chestiunea cu căpitanul Farrow.

   — Nu trebuie să luăm nimic cu noi, zise acesta, când George îi propuse să puie la adăpost cel puţin obiectele de preţ.

   Dădu ordin telegrafistului să transmită o radiogramă guvernului australian, ca să ia în primire vasul şi să facă cercetările cuvenite.

   — Nu era nevoie să dăm radiograma, zise deodată Rindow şi arătă spre o trâmbă de fum care se ivise la orizont, spre sud. Pare să fie un distrugător, care vine încoace. Dacă nu, îi putem da de veste.

   Toţi îşi îndreptară privirile spre vasul care se apropia cu repeziciune. Venea de-a dreptul spre corabia cu pânze şi Farrow se văzu silit să se pregătească de afundare. Mai scrise repede un raport scurt, în care spunea că întâlnise în drumul său corabia cu pânze şi prinse „scrisoarea" de catargul cel mare, pe urmă toţi marinarii se înapoiară pe bordul submarinului, care după câteva minute şi dispăru sub apă. În raportul său căpitanul Farrow trecuse sub tăcere înadins faptul descoperirii rănitului.

   Din depărtare observă prin periscop distrugătorul, care dădu şi el un apoi se opri lângă el şi câţiva marinari urcară pe punte.

   Căpitanul Farrow trase periscopul înlăuntru şi porni spre strâmtoarea Torres. După aceea, însoţit de George de George, se duse la cabina - infirmerie unde doctorul Bertram se mai îndeletnicea cu examinarea rănitului. Aşteptă în tăcere rezultatul, când medicul sfârşi în cele din urma zise către căpitan:

   — Cred ca îl voi salva. Nu s-a trezit încă din leşin, dar a gemut adesea pe când îl spălam rana. Am găsit în haina lui un carneţel, din care poate izbuteşti să afli ceva.

   — Când crezi că se va trezi, doctore? întreba Farrow.

   — Eu rămân lângă el şi îl voi ţine sub observaţie. De îndată ce- şi va veni în simţiri, te voi chema, în vremea asta ai putea cerceta carneţelul.

   Căpitanul se-ntoarse în cabina sa, însoţit de George şi amândoi începură să răsfoiască micul carnet. Era un fel de jurnal. Rănitul se numea Jack Watson şi era fratele căpitanului Tommy Watson, pe care-l însoţea mereu în călătoriile sale. Acum se aflau în drum spre Noua Guinee şi naufragiaseră în golful Papua.

   — Ciudat - zise George - Jack Watson scrie aici ca încă de acum doua zile ar fi ajuns în golful Papua, pe câtă vreme noi am găsit vasul în Marea Coralilor.

   — Tot ce se poate, George - răspunse căpitanul - presupun ca vasul a fost atacat în golful acesta, poate chiar de sălbaticii cu care cei doi fraţi vroiau să facă negoţ. Voi da îndată comanda lui Rindow să nu mai pornească spre strâmtoarea Torres, ci spre golful Papua. Poate ca Tommy a fost luat prizonier şi se mai afla în mâinile sălbaticilor.

   Mai cercetară odată carneţelul şi căpitanul Farrow stabili ca „Helene" ancorase în apropierea munţilor „Owen Stanley" şi ca a fost atacată acolo, probabil, de sălbateci. Vasul cu care n-aveau ce face, pornise probabil singur în larg şi astfel ajunsese în marea Coraliilor.

   — Dar bine, tată, atunci sălbatecii ar fi jefuit vaporul, zise George. Mai erau doar destule mărfuri în magazie.

   — Poate c-au luat numai o parte, George, răspunse căpitanul. Şi mie îmi dă de bănuit faptul că „Helene" a ancorat în apropierea munţii lor. Acolo doar nu există sălbateci. Trebuie să-l întreb pe doctorul Bertram, care cunoaşte mai bine popoarele astea. Ei, ce s-a întâmplat, Petre? se adresă el Uriaşului, care tocmai intrase în cabină.

   — Rănitul s-a trezit şi e limpede la minte. Domnul doctor vă roagă să poftiţi îndată la el.

   Căpitanul şi George ieşiră din cabină şi se îndreptară spre „infirmerie". Când intrară, Bertram arătă cu mâna spre rănit. Tatăl şi fiul se apropiară de pat şi salutară pe bolnav.

   — Te simţi mai bine, domnule Watson? îl întrebă Farrow. Te-am găsit într-o situaţie proastă de tot.

   — Mă cunoaşteţi, domnule? întrebă rănitul.

   — Dar spuneţi-mi mai întâi, vă rog, unde se află fratele meu Tommy, care a fost cu mine când sălbatecii ne-au atacat pe neaşteptate. Pe mine m-au lovit la cap şi am izbutit ca să mă salvez în cabină, unde m-am prăbuşit.

   — Fratele d-tale pare să nu fie rănit, domnule Watson. Am citit „jurnalul" d-tale şi am aflat astfel cum te cheamă. Numele meu e Farrow.

   — Căpitanul Farrow, care e căutat de lumea? întrebă Watson, aproape vesel.

   — Da. Te afli acum pe submarinul meu şi eşti în mâini bune. Povesteşte-ne repede unde ai fost atacat şi unde l-am putea găsi pe fratele d-tale, dacă a căzut într-adevăr în puterea sălbatecilor. Probabil că în curând te vor cuprinde frigurile, aşa că e mai bine dacă ştim totul dinainte.

   — Ca de obicei, ne-am îndreptat spre golful Papua, domnule căpitan; fratele meu pleca odată pe an într-acolo, ca să facă negoţ cu sălbatecii. Eu îl însoţeam întotdeauna şi câştigam foarte bine cu mărfurile de schimb. Acum două zile ne aflam aproape de munţii Owen Stanley şi aveam de gând să pătrundem mai adânc în golf a doua zi dimineaţa. În cursul nopţii, însă, se iviră deodată pe bord sălbatecii în număr mare şi, înainte de a ne putea apăra, furăm culcaţi la pământ. Am mai putut vedea trei făpturi aruncându-se asupra fratelui meu, dar n-am mai izbutit să-i vin în ajutor, de oarece eu însumi am căpătat o loviturii în ceafă. M-am rostogolit pe scară vrând să-mi iau armele din cabină, m-am prăbuşit însă în nesimţire pe patul meu. Probabil ci sălbatecii au jefuit tot vaporul.

   — Nu, domnule Watson. Ne-am mirat noi de asta. Ştii poate din ce trib erau sălbatecii?

   — Din nenorocire nu ştiu, domnule căpitan. Îl puteţi salva pe fratele meu?

   — Cred că da, domnule Watson, daca nu-i s-a întâmplat nimic încă. Păcat că n-ai recunoscut tribul.

   — Mi s-a părut că am văzut un alb printre aceşti sălbateci, domnule Farrow, dar n-aş putea afirma cu siguranţă. Daca vasul n-a fost jefuit, probabil ca sălbaticii au fost alungaţi de ceva şi vaporul a fost împins de vânt în Marea Coralilor. Unde va aflaţi acum, domnule căpitan?

   — Tocmai intrăm în Golful Papua, domnule Watson, răspunse Farrow. Încearcă să dormi ca să nu simţi atât de mult frigurile. Poate ca atunci când te vei trezi ţi-l voi putea prezenta pe fratele d-tale.

   Rănitul mulţumi recunoscător, apoi închise ochii, obosit. Farrow şi George părăsiră încet cabina-infirmerie şi se înapoiară în aceea a căpitanului. Curând se ivi şi doctorul Bertram care-l lăsase pe bolnav în grija unui marinar.

   — Tot nu ştim unde l-am putea găsi pe Tommy Watson acela, zise doctorul. Desigur ca sălbaticii locuiesc departe în interiorul insulei şi vin la ţărm numai în epoci anumite, când aşteaptă un vapor. Ce-ai de gând să întreprinzi acum, domnule căpitan?

   — În primul rând, spune-ne doctore daca şi în munţii Noii- Guinee trăiesc sălbaticii sau daca aceştia nu prefera mai curând pădurile seculare. Vasul a fost atacat în apropiere de munţii Owen Stanley, probabil sub conducerea unui alb, căci nu-mi vine să cred ca sălbaticii aceştia au fost în stare să puie singuri la cale un astfel de plan.

   — Locuitorii Noii-Guinee formează un popor împărţit în triburi mici de tot care fac parte din rasa Melanezienilor. N-am auzit pana acum ca ar fi locuind în munţi, dar sunt încredinţat ca au fost aduşi încoace, ca să încerce atacul asupra vaporului. Probabil ca avem de-a face cu un trib care a înaintat pana la coasta şi e sub conducerea unui alb, ceea ce se întâmpla ades pe aici.

   — Atunci socotiţi c-ar fi mai bine să nu ancorăm lângă munte, ci să înaintam de-a dreptul în golf? întreba Farrow.

   — Acesta ar fi cel mai nimerit lucru, căpitane. S-a făcut! Mă voi pune îndată în legătura cu Rindow. E mai bine să mergem sub apă, căci astfel nu se vor ascunde sălbatecii de noi.

   II.

   ÎN CERCETARE.

   DE TREI CEASURI submarinul mergea sub apă de-a lungul coastei golfului Papua. Rindow şi Farrow făceau cu schimbul la periscop şi observau ţărmul. Până acum văzuseră numai munţi înalţi ai lanţului Owen Stanley, dar când zarea ivindu-se deodată pădurea seculara în faţa lor, Rindow micşoră şi mai mult viteza.

   Încă un ceas se mai scurse. Fără să se observe nimic deosebit. Pe după o mica limbă de pământ ţâşni deodată o pirogă1 în care se aflau doi sălbateci. Deoarece „Dox"-ul mergea sub apă, ei nu-l putură zări şi nici periscopul înălţat nu-l observară îndată. Păreau să fie foarte grăbiţi şi vâsleau spre alta limbă de pământ la vreo sută de metri mai la nord.

   Când ajunseră la ţărm, debarcară şi traseră piroga pe uscat. După câteva clipe se făcură nevăzuţi cu ea. Căpitanul Farrow ocoli limba de pământ dar nu descoperi nimic.

   — Nu putem ieşi la suprafaţă, zise căpitanul lui Rindow. Va trebui probabil să aşteptăm până se va întuneca, pentru ca să ne furişăm atunci. E drept că nu ştiu încă dacă sunt aceiaşi sălbateci care au atacat vasul cu pânze, dar bănuiesc că ei sunt.

   — Atunci Tommy Watson trebuie să fie şi el pe aproape, domnule căpitan, răspunse Rindow. Ce-ar fi să mergem înainte de-a lungul coastei şi să debarcăm într-un loc singuratec? Eu cu douăzeci de marinari îi voi înconjura atunci pe sălbateci dinspre uscat, în vreme ce d-ta vei putea face acelaşi lucru dinspre apă. O granată cu gaze n-ar strica în cazul acesta.

   — Ai dreptate, dragă Rindow. A... ce să fie acolo? Ia te uită

De după prima limbă pământ vine iar o pirogă, cu un alb în ea. Repede, trebuie să-ntoarcem şi să ieşim la suprafaţă, poate izbutim să punem mâna pe alb. Nu ştim dacă e Tommy sau conducătorul sălbatecilor.

   Submarinul făcu un viraj scurt şi în acelaşi timp se înălţă încet. Petre stătea lângă capacul turnului, pe care-l deschise repede când „Dox"-ul atinse oglinda apei. În mai puţin de o clipă fu pe

punte şi alergă spre prora vasului.

   Sălbatecii observară abia acum submarinul şi scoţând strigăte de spaimă, vâsliră spre ţărm. Dar „Dox"-ul fu mai repede şi în curând vârful lui atinse piroga. Petre se aplecă peste înhăţându-l pe alb, îl trase sus. (Vezi ilustraţia de pe copertă).

   Sălbatecii fură atât de îngroziţi încât nu se gândiră să se împotrivească, ci goniră cat mai repede spre ţărm. Şi acolo se iviseră sălbaticii care începură să agite armele, ţipând de zor. Căpitanul Farrow făcu un viraj şi porni spre larg. Se bucura ca pusese mana atât de repede pe albul acesta, căci îşi dădu seama îndată că nu putea fi căpetenia sălbatecilor deoarece omul răsuflă uşurat când Farrow îl întrebă:

   — Cine eşti domnule şi ce vor sălbatecii de d-ta?

   — Eu sunt timonierul „Hellenei" şi am fost luat prizonier împreună cu căpitanul meu acum două zile, când sălbatecii au atacat vasul nostru de comerţ. Vroiau să ne târască în lagărul lor să ne mănânce.

   — Nu ştii cumva dacă domnul căpitan al vostru mai trăieşte? Întrebă Farrow.

   — Da, trăieşte; nu e nici un ceas de când l-am văzut şi i-am vorbit. Eu mă numesc John Classen şi căpitanul meu e Tommy Watson.

   — Ştiu asta, domnule Classen, răspunse Farrow. — Am întâlnit vasul dv., în drum şi am luat pe bord pe fratele căpitanului vostru, care este grav rănit. Unde se află acum sălbatecii. Nu cumva pe peninsula aia de colo?

   — Nu, acolo se află acum numai bărcile. Cei mai mulţi sălbateci au pornit în insulă luând cu ei şi pe căpitanul meu. Eu urma să vin cu ultimii sălbateci. Printre ei se află şi un alb, un francez, care vroia să-l libereze pe căpitan şi pe mine, în schimbul unei mari sume de răscumpărare. Sălbatecii n-au putut jefui de tot vasul nostru, căci în golf se ivi un distrugător, care nu văzu însă vasul. Părăsiră cu piroagele lor „Helena" noastră şi se înapoiară la ascunzători.

   A doua zi, când vrură să-şi desăvârşească fapta vasul nu se mai vedea, căci fusese mânat de valuri. Sălbatecii erau înfuriaţi şi-l învinovăţiră pe alb de faptul că se aleseseră cu o pradă atât de mică. Acesta însă, trebuie să aibă putere mare asupra băştinaşilor, căci se răsti la ei şi-i făcu să amuţească. Se mulţumiră să-i arunce doar priviri de furie.

   — Ştii cel puţin încotro au apucat sălbatecii aceştia, domnule Classen?

   — Da, căci am luat bine seama.

   — Ne-ai putea călăuzi când vom pătrunde în pădure?

   — Numai atâta cât ştiu şi eu. Iertaţi-mi întrebarea, am cumva cinstea să mă aflu în faţa căpitanului Farrow?

   — Da, eu sunt, răspunse comandantul „Dox"-ului, râzând. Dar cum m-ai recunoscut, domnule Classen?

   — Văd că mă aflu pe un submarin german şi apoi... uniformele.

   — Ai dreptate. Uniformele astea ne-au dat de gol de multe ori. Voi pune să ni se facă altele. Acum haidem sub punte, căci trebuie să-ţi fie tare foame şi cred că o să te bucuri să-l vezi pe fratele căpitanului d-tale. Toţi ceilalţi camarazi ai d-tale au fost ucişi.

   — Ce, toţi sunt morţi? strigă timonierul. Nu. asta nu se poate, ar fi îngrozitor!

   — Din nefericire aşa este, am văzut-o cu ochi noştri, domnule Classen. Acum, trebuie să ne grăbim, ca să nu-i lăsăm pe sălbateci să ne-o ia prea mult înainte.

   În sala echipajului se dădu de mâncare timonierului salvat, care înfulecă cu o lăcomie de lup. În vremea asta căpitanul află de la Bertram că rănitul dormea liniştit.

   Farrow ţinu sfat cu toţi oamenii şi erau de părere să se pornească imediat în urmărirea sălbatecilor. Se traseră la sorţi oamenii care aveau să ia parte la expediţie.

   Căpitanul, George, Rindow, Petre cincisprezece marinari urmau să pornească, fiindcă după spusele timonierului Classen sălbaticii erau în număr de numai treizeci.

   Repede se făcură pregătirile şi după o jumătate de ceas căpitanul, Rindow şi câţiva marinari se aflau la ţărmul limbii de pământ, pe care o cercetară temeinic. În vremea asta, însă, bărcile cu George şi oamenii care rămaseră cu el vâsliră în susul apei.

   Luaseră înţelegere să-şi dea de veste prin două împuşcături la caz de primejdie; în felul acesta îşi puteau sări în ajutor unul altuia.

   Pentru George, pătrunderea în lăuntrul Noii-Guinee era o adevărată plăcere. El cu Petre, Kard şi încă un marinar se aflau în prima barcă, în vreme ce a doua îi urma la o mică distantă.

   Spre seară, cu puţin înainte de a se lăsa întunerecul, îşi făcură tabăra pe un banc de nisip. Păsări şi lilieci mari, care răspândeau în jurul lor un miros pătrunzător de mosc, îşi începură viaţa de noapte. Liliecii zburau în roiuri dese, încât George şi Petre aproape că îi puteau prinde cu mâna. Camarazii stăteau în jurul unui foc mic, prăjind peştii pe care Kard îi pescuise.

   Deodată tresăriră speriaţi. O larmă grozava se stârni brusc şi din pădure se iviră sălbateci bine înarmaţi care, agitând arcuri şi

suliţi, veneau în goană spre ei.

   George trase îndată revolverul şi vru să-l îndrepte asupra sălbatecilor din primul rând, dar văzu cu uimire că aceştia îşi aşezară armele la pământ şi se apropiau, răcnind.

   La distanţă mica de cei doi camarazi, ei se opriră şi începură să vorbească într-o limba pe care nici George, nici Petre n-o pricepură. Tânărul îşi zise însă că asta ar fi un fel de salut, se ridică şi începu şi el să îndruge ceva într-o păsărească cum îi venea la gură, râzând necontenit în acelaşi timp. Sălbatecii păreau să se bucure mult, se aşezară jos, făcând cerc în jurul albilor şi acum începu o pălăvrăgeală în toată regula, după moravurile papuaşe. Cu timpul George izbuti să se înţeleagă într- atâta cu oameni aceştia, încât îşi dădu seamă că ei îi invitau în tabăra lor.

   Tânărul se codea însă, deoarece nu prea avea încredere în prietenia asta neaşteptată. Încercă prin semne, să le dea de înţeles că se află în căutarea unui prieten, care ar fi fost răpit de alţi sălbateci. Mai marele băştinaşilor stătea să chibzuiască puţin, apoi ridică deodată braţul şi arătă în direcţia unde trebuia să fi mers prin pădure căpitanul Farrow, ca să caute lagărul celorlalţi sălbateci. Omul dădu de înţeles că acolo putea fi găsit cu siguranţă „prietenul ", dar că el, sălbatecul, n-are nimic de-a face cu ceilalţi.

   Mai prin semne, mai prin vorbe, George izbuti să afle în cele din urmă pe ce drum să apuce ca s-ajungă în lagărul acestor sălbateci. Trebuia să meargă pe apă până la amiază, apoi să coboare pe ţărmul stâng. Acolo va da de lagăr.

   Sălbatecul „prieten" îi mai dădu ceilalţi sunt foarte fioroşi şi-l sfătui să fie cu mare băgare de seamă.

   În vremea asta se lăsase noaptea şi George puse să se stingă focul. Sălbatecii îşi luară rămas-bun de la camarazi şi dispărură în pădure.

   — Eu mă şi pregătisem pentru o luptă înverşunata, domnule George, zise Petre. N-aş fi crezut că sălbatecii ăştia să fie atât de paşnici.

   — Cu siguranţă că se temeau de armele noastre, răspunse George. Cred însă că e mai bine să punem două sentinele pentru timpul nopţii.

   — Ai dreptate - încuviinţă Uriaşul - apoi mai cred că locuiesc şi alte triburi aici în pădure.

   Sentinelele fură trase la sorţi la repezeală. George cu Petre îşi păstrară pentru ei ultima veghe.

   Dar noaptea trecu în deplină linişte şi când răsări soarele,

camarazii se îmbarcară iar în bărci şi porniră mai departe.

   Pe la amiază dădură din nou peste un banc de nisip şi George hotărî să debarce, pentru a încerca să pătrundă în pădurea seculară. Zadarnic caută însă un loc potrivit pentru debarcare, căci pădurea era atât de deasă încât era cu neputinţă să intri în ea. Şi cu toate asta „prietenul" sau, canibalul, susţinuse că se putea pătrunde pe aici, pe ţărmul stâng.

   — Să mai mergem o bucata în susul apei, domnule George, propuse Petre. Sălbatecii ăştia or fi socotind timpul de mers după pirogile lor repezi, pe câtă vreme noi am mers mai încet. E de ajuns să înaintăm dea lungul ţărmului şi să-l observăm cu băgare de seama ca să găsim locul pe care-l crezuse sălbatecul.

   George găsi bună propunerea. La deportare de doi metri de ţărm o luară înainte, fără să bănuiască ce primejdie îi aştepta.

   Fluviul făcea o cotitură şi când trecură de ea, văzură în faţa lor, la vreo zece metri, un alt banc de nisip, pe care însă mişunau crocodilii. Oare bancul acesta îl crezuse sălbatecul? Atunci trebuiau să treacă peste el, ceea ce nu era deloc uşor.

   Cele două bărci opriră una lângă alta. Petre propuse să coboare chiar aici şi să ducă bărcile în jurul bancului de nisip. Ţărmul era atât de îngust încât trebuiau să meargă mai mult în apă.

   În cele din urmă George îşi dădu seama că asta era singura posibilitate pentru a putea înainta. Orândui, deci, ca barca a doua să fie dusă mai întâi în jurul bancului de către cei patru marinari, în vreme ce el cu Petre şi Kard va sta de veghe cu armele pregătite, ca nu cumva crocodilii să-i atace.

   După ce vor fi ocolit cu bine bancul de nisip şi vor fi pus barca la adăpost, se vor înapoia ca s-o aducă şi pe cealaltă, deoarece George şi Petre trebuiau să aibă mâinile libere, pentru apărare.

   Celor patru marinari le cam bătea inima când trecură prin apropierea crocodililor. Aceştia însă nici nu se puteau mişca pe uscat, deoarece nu erau în elementul lor; răsuflând uşuraţi marinarii ajunseră la locul unde putură lăsa iar barca pe apa.

   Se apropiară repede ca s-o aducă şi pe cealaltă şi ajunseseră cu bine şi de data asta la locul ales. Rămaseră însă îngroziţi când văzură ca barca nu mai era la ţărm, ci pe apă. Un curent uşor o mâna dea dreptul spre bancul unde mişunau crocodilii.

   III.

   ÎN MÂINILE CANIBALILOR.

   GEORGE PORUNCI MARINARILOR să lase repede pe apă a doua barcă. Vroia să-ncerce ca împreună cu Kard şi Petre s-ajungă

cealaltă luntre.

   Într-o clipă se îmbarcă împreună cu camarazii săi. Uriaşul apucă vâslele şi barca porni ca o săgeată. Dar George îşi dădu seamă că n-o va putea ajunge pe cealaltă înainte de a trece pe lângă banc şi îşi şi pregăti revolverul, ca să nu lase timp crocodililor să-i atace.

   Când fură numai la trei metri de cealaltă barcă, aceasta şi atinsese bancul de nisip. Cu prilejul acesta lovi coada unui crocodil care se întoarse imediat şi se repezi la barcă. Înainte de a-şi da drumul în apă, izbi cu coada atât de tare în barcă, încât aceasta era cât p-aci să se răstoarne.

   Ceilalţi crocodili, tulburaţi din liniştea lor, se lăsară şi ei în apă şi într-o clipă George şi camarazii săi se văzură împresuraţi de reptile.

   Cu toată primejdia în care se aflau, Petre apropiă barca lor de cealaltă şi George sări repede într-însa. Apucă vâsla şi încercă să aducă la adăpost a doua barcă.

   Crocodilii nu prea vedeau cu ochi buni treaba asta, căci deodată se văzu şi el înconjurat de o mulţime de reptile şi, hotărându-se repede, trase revolverul, ţinti spre ochiul celei mai apropiate dihănii şi trase.

   Se vede că nimerise bine, căci capul dispăru imediat. Începu sub apă o luptă înverşunată şi primejdioasă. Ceilalţi crocodili se năpustiseră asupra celui rănit şi începură să-l sfâşie şi păstră liniştea. Petre îşi şi adusese barca la adăpost şi aştepta la oarecare depărtare pentru ca la nevoie să poată sări în ajutorul iubitului sau stăpân. Kard stătea şi el cu carabina pregătita. Din câteva lovituri de lopată, George izbuti să iasă din zona primejdioasă şi fu în curând lângă Petre care mâna şi el barca spre ţărm. Când ajunseră la acesta după câteva minute, văzură pe camarazii lor stând cu carabinele în mână.

   — Lucrul ar fi putut deveni primejdios, domnule George - zise Kard - numai de n-ar fi auzit sălbatecii împuşcăturile.

   — Ba eu cred că le-au auzit, Kard, dar acum nu mă mai tem de ei. Avem granate cu gaze şi ne vom pregăti o primire călduroasă dacă se vor ivi aici. Să pornim cu băgare de seamă mai departe; crocodilii par să se fi astâmpărat şi cred că nu se vor apropia prea mult de mal. Din clipă ne putem aştepta să dăm de poteca ce duce la lagărul sălbatecilor.

   După câteva minute pluteau iar pe apa.

   — Domnule George, văd colo o scobitură - zise deodată Petre - desigur că vom putea intra într-însa. Să debarcăm aici unde putem ascunde mai bine bărcile.

   George încuviinţă. Deoarece nu îmbucaseră nimic la prânz, avea de gând să facă un mic popas înainte de a intra în pădure.

   Lăsară să treacă o jumătate de ceas, apoi porniră iar la drum. George cu Petre şi Kard o luară înainte. Poteca ce ducea din partea asta în pădure devenea adesea atât de îngusta încât trebuiau să păşească unul în urma celuilalt. Mergeau aproape de

0 oră, când George zări deodată o umbră întunecată. Sub copacii, deşi lumina era atât de slabă încât tânărul nu-şi putu da seama îndată despre ce e vorba. Ca să se încredinţeze, alergă înainte cu sărituri mari şi dispăru după o cotitură, înainte ca Petre şi Kard să-

1 poată urma.

   Umbra pierise. George rămase locului, încordându-şi auzul, când se simţi deodată înhămat şi târât în desiş. O mână îl strângea de beregată şi nu putu scoate nici măcar un singur strigăt. Fu dus de acolo în pas alergător.

   Strânsoarea din jurul gâtului îi tăiase respiraţia şi în cele din urmă îşi pierdu cunoştinţa. Când se trezi după un ceas, se văzu legat, într-o colibă mică. Lângă el stătea un alb, care-l privea, zâmbind.

   — Ei, domnule, te-ai trezit? întrebă el în franţuzeşte.

   George nu răspunse imediat şi, privind cu mirare la omul din faţa sa, întrebă:

   — Unde mă aflu şi cine eşti d-ta?

   — Te afli în mâinile mele, domnule şi dacă nu vei face ceea ce îţi voi porunci eu, vei sluji de hrană canibalilor de pe aici. Numele meu e Raoul Valbre. Înainte vreme făceam şi eu negoţ cu sălbatecii aceştia, dar în cele din urmă mi-am dat seama că te poţi îmbogăţi mai repede şi pe altă cale. Eşti în stare să plăteşti o sumă de răscumpărare?

   — Depinde cât ceri, răspunse George, care nu-şi pierdu o clipă cumpătul.

   Dacă la sălbaticii ăştia se afla şi un alb, putea nădăjdui că nu va servi ca friptură. Afară de asta, camarazii şi tatăl său erau pe drum încoace şi vor izbuti ei să-l elibereze în curând. Ca şi cum iar fi citit gândurile, francezul zise:

   — Să nu te bizui pe camarazii dumitale, domnule; pe doi din ei i-am şi prins, iar ceilalţi au alergat înapoi la ţărm şi vor încerca, desigur, să treacă singuri bancul de nisip. De mult te-am pandit eu; am observat cum trăgeai cu sânge rece în crocodili şi trebuie să mărturisesc că ţi-am admirat curajul. Ţi-o spun asta, căci pe un potrivnic curajos se cuvine să-l respecţi.

   — Cu atât mai mult se cuvine să dispreţuieşti pe unul viclean, răspunse George, zâmbind. D-ta, n-ai prea dat dovadă de curaj,

aşa cum ai procedat.

   — Cum vrei s-o iei şi... chestie de afaceri, domnule, zise francezul. Dar să ne-ntoarcem la chestia noastră. Ce zici, e mult dacă cer o mie de lire sterline de persoană, drept preţ de răscumpărare? De sigur că d-ta eşti conducătorul şi nu mă îndoiesc că vei fi bucuros că cer atât de puţin. Unul din camarazii d-tale ar putea aduce banii. Dacă până într-un timp anumit nu se întoarce, atunci. va trebui să te predau oamenilor mei, care se vor bucura mult de chilipirul ăsta.

   — Atâţia bani n-am; poate c-o laşi mai ieftin, zise George. Să zicem. 1500 de lire pentru toţi.

   — Îmi pare rău, domnule, dar vezi d-ta, cheltuielile sunt şi ele mari. Trebuie să fac daruri sălbaticilor, pe care le capătă de la mine fără să-mi dea nimic în schimb. De aceea am şi atâta putere asupra lor. Aşadar trei mii de lire. Ai timp un ceas. Daca nu-mi dai răspuns pana atunci, nu mai stau de vorba.

   — În cazul acesta nici nu mai e nevoie să s-aşteptăm să treacă ceasul acesta. văd ca trebuie să primesc condiţiile d-tale. Dar cum să facem? La mine n-am nici un ban şi un sol ar avea nevoie de prea mult timp pană să se înapoieze, căci ar trebui să meargă până la Singapore unde am cunoscuţi.

   Francezul râse batjocoritor.

   — Mă crezi pesemne prea prost, dumneata - zise el apoi - îţi închipui că n-am ghicit eu de mult cine eşti? Ştiu cine e tatăl d- tale şi că e căutat de ani de zile de Puterile aliate. E de ajuns să trimiţi o scrisoare tatălui d-tale, care se află în golful Papua şi să-i ceri să trimită banii, domnule. George Farrow..

   Tânărul chibzui. Vrea să zică francezul nici nu bănuia că tatăl său se afla pe drum încoace. De aceea răspunse cu o nevinovăţie prefăcuta:

   — Bine, domnule, voi scrie scrisoarea şi sunt sigur că tata îţi va trimite banii. Cine îmi garantează, însă, că-mi vei da drumul pe urmă?

   — Nu-s atât de prost încât să te dau pradă canibalilor, după asta. Dimpotrivă, nădăjduiesc că-mi vei mai face o vizită în curând, căci trei mii de lire se topesc repede.

   — Atunci dă-mi hârtie şi cerneală şi voi scrie scrisoarea întocmai după cum îmi vei dicta. Pe cine vrei să trimiţi la tatăl meu?

   — Nu pe camaradul cel mare, ci pe cel mic, domnule Farrow. Dar mai cer o mie de lire pentru omul alb pe care tatăl d-tale i-a luat oamenilor mei. Să nu crezi că mă las cu păgubit de aşa ceva.

   George râse în sinea lui. De sigur ca tatăl tău se şi afla pe aproape, poate că şi pusese mana pe santinele şi supraveghea de la distanţa lagărul. Francezul aduse hârtie şi un stilou şi dezlegă mâinile lui George. Cu revolverul îndreptat spre tânăr, ceru acestuia să scrie scrisoarea. Dădu mulţumit din cap când George o semnă, apoi îl legă iarăşi.

   — Solul n-are nevoie să ia drumul pe apa - zise el după aceea - unul din oamenii mei îl poate duce la ţărm prin pădure. În felul acesta se înapoiază mai curând. Aştept trei ore şi dacă în răstimpul acesta nu primesc banii, ştii ce urmează...

   George zâmbi. Deodată îi veni o idee.

   — Domnule Valbre - zise el - mai ai un prizonier aici, pe Mister Tommy Watson, pe care-l căutăm. Nu s-ar putea ca tata să-l răscumpere şi pe el, ca să ne înapoiem apoi cu toţii?

   — Asta nu merge, domnule Farrow. Pe Watson acesta a trebuit să-l predau sălbaticilor, altminteri n-ar mai fi ascultat de mine.

   Peste un sfert de ceas se ivi Kard în coliba si-l privi cu tristeţe pe George. Dar tânărul îi zâmbi şi atunci marinarul înţelese ca situaţia nu e atât de gravă.

   — Am căzut în mâinile unui. şantajist, Kard, zise George, liniştit, în faţa francezului, care surâse doar la aceste cuvinte. Da o fuga pana la tata, în golful Papua şi predă-i scrisoarea asta. Dacă tata va întreprinde ceva ca să mă libereze, voi fi ucis îndată. Să trimită imediat banii, apoi voi fi în curând la el. Vei fi însoţit de un sălbatec, care nu se va atinge de tine. Grăbeşte-te, căci aş vrea să fiu liberat mai repede.

   Kard îi făgădui să facă tot ce-i va sta în putinţă şi ieşi din colibă. George ştia că bravul camarad nu-l va căuta pe căpitan în golf, ci în pădurea de acolo.

   Tânărul încercă să-şi slăbească legăturile, prin răsucirea mâinilor. Nu prea nădăjduia să izbutească, dar deodată băgă de seamă că legăturile se slăbiseră într-adevăr. Se vede că francezul nu prea fusese atent la ce face când îl legase a doua oară, astfel că George putu, după câtva timp, să-şi mişte liber mâinile.

   Dar la ce-i folosea asta deocamdată? Afară, în faţa colibei se aflau vreo treizeci de sălbateci, care l-ar înhăţa imediat ce-ar încerca să fugă din colibă. Trebuia să recurgă la un vicleşug, aducându-l poate pe francez în puterea sa.

   Îşi liberă repede şi picioarele, dar aşeză funiile aşa fel ca să pară că mai e legat Şi mâinile le aduse la spate şi aşteptă înapoierea francezului.

   Ceas după ceas trecu fără să se petreacă ceva. Deodată se lăsă întunerec şi George îşi zise că sosise, momentul să lucreze, căci se aştepta să vie în curând cineva să-i aducă mâncarea.

   Cu băgare de seamă tânărul se ridică în capul oaselor şi încercă s-arunce o privire în luminişul în care se afla tabăra sălbatecilor. Afară ardea acum un foc şi el putu zări lămurit vreo treizeci de sălbateci care stăteau în jurul acestuia şi mâncau.

   Colibele se aflau la marginea luminişului şi dacă izbutea să fugă prin peretele din spate, s-ar afla îndată în pădure. Dat fiind că aceste colibe erau construite din rămurele subţiri, George izbuti în scurt timp să-şi facă o ieşire prin care îşi vara capul cu băgare de seama.

   In partea asta care dădea în pădure era întuneric şi nimeni nu-l va vedea când va părăsi. Fără să stea mult la gânduri se strecura cu totul prin deschizătură şi peste câteva clipe dispăru în pădure.

   Era însă atât de deasă încât cu greu izbuti să înainteze. Dacă sălbatecii ar observa fuga lui, cu siguranţă că l-ar prinde imediat. Pătrunsese vreo douăzeci de metri în pădure, când îi veni deodată o idee bună. Trebuia să se înapoieze şi să se urce într-un copac din apropierea lagărului sălbatecilor; acolo desigur ca nu vor da peste el atât de repede.

   Se-ntoarse imediat şi-i văzu pe canibali stând tot în jurul focului şi mâncând. George îşi alese un copac înalt şi des şi se urcă într- unsul fără multă greutate. Sus îşi găsi un loc bun, de unde putea cuprinde cu privirea lagărul, fără ca el însuşi să poată fi zărit.

   Timp de o jumătate de ceas nu-şi clinti privirea de la lagăr, când, deodată, se ivi din pădure francezul şi dădu câteva porunci sălbaticilor. Imediat se ridicară doi oameni, luară ceva mâncare şi dispărură într-o colibă ce se afla pe partea cealaltă a luminişului. Acolo se afla, probabil, alt prizonier şi George îşi propuse să-l libereze şi pe acesta, după ce se vor fi liniştit, în urma descoperirii sale. Francezul nu se aşezase lângă foc şi în faţa unei colibe unde lua şi el cina. După câtva timp veniră înapoi sălbatecii care duseseră de mâncare celuilalt prizonier, luară alte merinde şi... se îndrepta spre coliba unde stătuse George.

   Abia intrară înăuntru, ca tânărul auzi doua strigăte puternice. Sălbatecii se iviseră iar în luminiş şi răcniră câteva cuvinte la francez care sări în sus speriat.

   Se stârni o gălăgie de nedescris în lagăr. Sălbatecii răcneau care mai de care şi glasul aspru al francezului izbuti cu greu să-i potolească. Se duse el însuşi în colibă, dar după câteva clipe se înapoia şi dădu noii porunci.

   Şase sălbateci puseră mâna pe arme şi luând-o prin spatele colibei lui George, dădură buzna în pădure.

   Francezul era foarte agitat. Se răstea la sălbateci, părând că le face imputări aspre. Într-un rând intra în coliba celuilalt prizonier

şi când ieşi afară puse două santinele în faţa ei.

   George îl admira pe acest om care ţinea pe sălbateci în puterea lui şi făceau tot ce le poruncea el. Dar agitaţia francezului spori când sălbatecii care pătrunseseră în pădure se înapoiară fără nici un rezultat. Scoase revolverul şi-i ameninţă cu el, încât oamenii se înapoiară în pădure, după ce căpătaseră, probabil, porunca să nu se întoarcă fără prizonier.

   Trecu aproape un ceas până ce sălbatecii şi albul să se mai liniştească puţin. Se mai scurse încă un ceas, fără ca, totuşi, oamenii trimişi în cercetare să se înapoieze.

   Atunci George se hotărî să facă o încercare de eliberare. Coborî încet din copac, cu ochii mereu aţintiţi la sălbatecii din luminiş. Aceştia micşoraseră focul, aşa fel că rariştea era slab luminată. Îndărătul colibelor, pe marginea luminişului, George se furişa mai departe. Curând ajunse la coliba unde se afla cel de-al doilea prizonier. Paznicii mai stăteau acolo, făcând rondul ca să împiedice o fugă a celui închis.

   George se ascunse în pădure, în spatele colibei. Vroia s-aştepte până se ivea momentul potrivit.

   După un sfert de ceas văzu un sălbatec făcând ocolul colibei. Se opri îndărătul ei şi cercetă cu băgare de seamă, apoi se înapoia mulţumit la camaradul său. Fulgerător, George se furişă atunci în dosul colibei şi încercă să facă acolo o gaură, destul de mare, prin care să poată pătrunde înăuntru.

   În cele din urmă izbuti. Fără să stea pe gânduri pătrunse înăuntru şi pipai în juru-i; se izbi de un trup şi deoarece nu-l putea vedea, întrebă în şoaptă:

   — Cine e aici? Răspunde încetişor, am să te liberez.

   Tânărul se aştepta să fi dat de căpitanul Tommy Watson, dar cu atât mai mare fu bucuria lui când auzi glasul cunoscut al lui Petre.

   — D-ta eşti, domnule George? Slava Domnului că ai venit - începusem să ma tem ca de data asta ni s-a înfundat. Uite aici mâinile mele. Probabil că n-ai cuţit şi va trebui să te chinuieşti să desfaci nodurile. Trebuie să ne grăbim, căci paznicii ocolesc coliba din zece în zece minute.

   — Ştiu, Petre, răspunse tânărul, în vreme ce lucra de zor să deznoade funiile.

   În cele din urmă izbuti să dezlege mâinile Uriaşului şi acesta începu să-şi dezlege singur picioarele. În câteva clipe fu gata şi cei doi camarazi se furişară cu băgare de seama afară din coliba.

   Când se depărtară cu vreo câţiva metri de ea, Petre spuse în şoapta stăpânului său:

   — Domnule George, mi-a venit o idee buna: ce-ar fi să ne furişăm la coliba francezului, care sta şi aşteaptă întoarcerea sălbatecilor? Într-una din colibe se află, de sigur, armele noastre care ne-ar fi de mare folos acum, mai ales granatele de gaze.

   — O putem face, Petre, dar ne punem pielea în joc dacă ne prinde francezul. Totuşi să-ncercăm, căci fără arme nu putem face nimic în pădurea asta.

   Ocoliră ca nişte umbre lagărul şi după câtva timp ajunseră la coliba francezului. Petre se puse pe lucru să facă o deschizătură în spatele ei, ceea ce şi izbuti în scurt timp. În vremea asta George îl observase în taină pe Francez, care stătea pe gânduri, parând că nu bagă de seamă nimic.

   Petre şi dispăruse în colibă, unde urma să caute armele. Deodată francezul se ridică şi privirea că vrea să intre în coliba sa. George nu-l mai putu preveni pe Uriaş, aşa că se pregăti de fuga. Francezul intră în colibă, dar George aştepta în zadar s-audă vreun strigăt de alarmă.

   I se păru, totuşi că aude zgomotul unei lupte scurte, dar nu putea să vie în ajutorul camaradului sau, căci trebuia să nu-i scape din ochi pe ceilalţi sălbateci.

   Într-un târziu auzi glasul slab al lui Petre, care-şi vara capul prin peretele din spatele colibei.

   — Aici, domnule George, sunt armele dumitale şi granatele cu gaze. L-am cam atins pe francez, încât şi-a pierdut cunoştinţa. Ce facem cu el.

   — Nu-l putem lua cu noi, Petre, căci trebuie să-i facem nevătămători mai întâi pe ceilalţi sălbateci. Ce-ar fi fost să le trimitem aici câteva granate cu gaze?

   — Minunat, domnule George! le vom zvârli amândoi în acelaşi timp. Dumneata să porţi de grija s-o arunci aşa încât să fie atinşi şi paznicii care stau mai deoparte.

   Pregătiră îndată două granate, pe care le şi aruncară, fără ca cei ce dormeau lângă foc să bage de seamă.

   Minunatele arme făcură explozie şi cei doi camarazi alergară îndată spre pădure, unde puteau aştepta jumătatea de ceas până se vor împrăştia gazele.

   IV.

   DISPARIŢIA CĂPITANULUI FARROW.

   STATURĂ PESTE JUMĂTATE DE CEAS în pădure, înainte de a se înapoia în lagăr. Acolo îi aştepta o mica surpriza şi anume: cei şase sălbateci trimişi în cercetare se înapoiaseră în vremea asta şi păşind în tufiş căzură şi ei ameţiţi la pământ.

   George râse şi îi zise lui Petre:

   — Mai bine de cum s-a întâmplat nici nu ne-am fi dorit. Aproape toţi sălbaticii sunt acum scoşi din lupta şi numai însoţitorul lui Kard ne mai lipseşte. Pana şi pe francez îl avem în puterea noastră. Abia rostise aceste cuvinte, ca dinspre luminiş se auziră doua împuşcături. Gloanţele zburară la câţiva milimetri doar de capetelor celor doi camarazi care se aruncară îndată la pământ şi îşi traseră revolverele. Apoi se retraseră încetişor spre pădure, unde se putură ridica iar.

   — Ce să fi fost asta, Petre? întreba George, mirat.

   — Poate că Francezul s-a trezit şi s-a putut libera, domnule George, răspunse Uriaşul. Ia să cercetăm în coliba lui.

   — Ar fi păcat să se fi întâmplat aşa, Petre, De sigur că el o fi fost, căci sălbatecii n-au arme de foc.

   Ajunseră repede la colibă şi se încredinţară că francezul ştersese într-adevăr putina. Funiile cu care fusese legat zăceau la pământ.

   — Atunci nu ne putem arăta în luminiş, Petre, căci va trage în noi imediat, îşi dădu cu părerea tânărul.

   — Cu toate astea să încercăm să-l prindem din nou, domnule George. Singur n-are ce face omul acesta în pădure.

   — Cu siguranţă că mai cunoaşte alţi sălbateci cu care s-o fi împrietenit. Gândeşte-te numai la dispărutul căpitan Watson, care nu se află aici, ceea ce înseamnă că a fost răpit de alţii. Noi am pornit doar să-l căutăm pe el şi până acum n-am făcut decât să-i ameţim pe aceşti sălbateci. Abia acum începe de fapt aventura noastră Şi e păcat că nu sunt şi camarazii noştri aici.

   — Mai bine să ne furişăm înspre spre ţărm şi să-i căutăm, răspunse Petre. Aici tot nu putem începe nimic până nu se luminează de ziuă. Ma mir numai ca tatăl d-tale n-a sosit încă.

   — Şi eu ma mir, Petre, ba sunt chiar îngrijorat de soarta lui.

   — Vom afla îndată cum stau lucrurile, domnule George. Să nu ne mai pierdem vremea pe aici, ci să ne furişăm spre ţărm, poate că tot sunt prin apropiere camarazii noştri.

   George găsi bună propunerea asta. Mai dădură târcoale odată lagărului, apoi dispărură pe poteca îngustă care trebuia să duca la fluviu. Fără să se gândească la vreo primejdie, mergeau cu grabă înainte şi după două ceasuri ajunseseră la ţărm. Dar nu văzură nici urma de camarazi.

   Bancul de nisip nu era ocupat deocamdată de crocodili şi George păşi pe el ca şi privească de acolo în josul fluviului. De aici, putea vedea totul destul de bine, de oarece luna lumina ca luna lumina la fel ca ziua.

   Petre rămăsese pe ţărm şi chibzuia ce-ar fi putut întreprinde fără ajutorul camarazilor. Deodată fu trezit din gândurile sale, de un zgomot. În tufiş se mişcase ceva şi când îşi trase revolverul şi se dădu cu câţiva paşi îndărăt, auzi spre marea-i bucurie, un glas cunoscut:

   — E Petre Uriaşul, zău aşa!

   Şi imediat auziră foşnete în tufiş şi camarazii săi se iviră deodată în faţa lui.

   George se apropia şi el în graba şi-i saluta plin de bucurie. Acum lucrurile se schimbau căci şapte oameni bine înarmaţi puteau întreprinde ceva împotriva acestor sălbateci.

   — Dar unde aţi fost atâta timp? întreba George. De sigur ca v- au căutat şi pe voi sălbaticii?

   — Da, domnule George - răspunse unul din marinari - am fugit întâi cu bărcile, dar în timpul nopţii ne-am înapoiat şi acum doua ceasuri am debarcat iar pe mal.

   — Minunat, făcu George. Ia să mâncăm acum omeneşte băieţi! Apoi ne vom furişa înapoi în tufiş şi la lumina zilei vom încerca să punem mana pe albul acela.

   Marinarii primiră cu entuziasm. Dar interesându-se de soarta căpitanului lor şi aflând ca acesta nu se ivise în lagărul sălbaticilor, fura cuprinşi de teama să nu i se întâmplat ceva.

   După un ceas porniră iar la drum. Ajunseră cu bine în lagăr, văzură pe sălbaticii zăcând în jurul focului stins acum, apoi se împrăştiară de jur-împrejurul luminişului, la distante egale, ca să aştepte ivirea zorilor.

   În cele din urma se lumina de ziua. George începu să cerceteze cu amănunţime împrejurările lagărului. De aici mai pornea spre partea cealaltă numai o poteca pe care desigur o luase Kard cu însoţitorul lui ca să ajungă în golful Papua.

   Altminteri pădurea era de nepătruns şi ei trebuiră să se hotărască să apuce tot pe poteca asta.

   Străbătură o bucata buna fără să dea de vreun sălbatec. George mergea iar în frunte cu Petre, când deodată ajunseseră la o răscruce a potecii şi Uriaşul, cercetând cu luare-aminte terenul, fu de părere ca Farrow înaintase până aici cu oamenii săi, apoi pornise pe poteca alăturată.

   Răsuflară cu toţii uşuraţi când acum văzură lămurit ca Farrow nu putuse veni în lagărul sălbaticilor pentru ca greşise drumul. Vrură să meargă mai departe şi George coti pe poteca alăturată, când Petre îl trase repede înapoi.

   Tânărul îl privi mirat, dar uriaşul arata spre poteca lăturalnică şi zise:

   — Am văzut pierind fulgerător în tufiş o umbra, domnule George, trebuie să fi fost un sălbatec care ne aşteaptă desigur pe noi, să înaintam toţi odată şi să tragem fără şovăiala daca ne ameninţa ceva.

   — Nu cumva te-ai înşelat, Petre? întreba George.

   — Am văzut lămurit cum te vad şi ma vezi. E pitit colo, la stânga în tufiş. Poate ca e şi pe acolo o poteca latura şi o fi anunţat şi pe ceilalţi despre ivirea noastră.

   — Dar nici nu putem rămâne locului, Petre răspunse tânărul, nerăbdător. Dacă ştii cu hotărâre ca s-a pitit acolo atunci n-aveam de ce ne teme şi trebuie numai să fim cu băgare de seama când s-o ivi din tufiş.

   — Nici nu mi-a trecut prin minte să stăm locului, domnule George, ci am vrut, doar să-ţi împărtăşesc descoperirea făcută. Te rog să nu porneşti singur mai departe, altminteri dăm iar de vreun bucluc.

   George rase de îngrijorarea camaradului sau şi-i ceru să rămână alături de el. Dar abia puseră piciorul pe poteca aceea că se şi ivi un om dintre tufe şi alerga între ei. Braţele ridicate ale camarazilor se lăsară iar în jos când îl zăriră pe individ şi Petre striga vesel?

   — Tu eşti Kard? Dar de ce Dumnezeu te ascunzi de noi?

   — Credeam ca sunt sălbatecii, răspunse timonierul. Îmi pare bine ca ai venit domnule George, căci trebuie să-ţi dau o veste trista: tatăl dumneavoastră cu oamenii săi au căzut în mâinile sălbaticilor. Pe doi i-a împuşcat, dar erau prea mulţi aşa ca ai noştri au fost învinşi. Şi francezul e acum acolo şi probabil el vrea să scoată o sumă mare de răscumpărare.

   George se speria auzind vestea asta. Chibzui o clipă, apoi îl întrebă pe Kard cum izbutise să se libereze.

   — A fost uşor de tot, domnule George, răspunse timonierul. Francezul a mers cu noi până pe poteca asta, unde mai dădu câteva porunci sălbatecului care urma să mă însoţească. Apoi se întoarse şi dispăru iar în pădure. Eu cu sălbatecul merserăm în tăcere mai departe; aşteptai câteva minute, apoi îi dădui o lovitura de box, care-l culcă la pământ, unde rămase în nesimţire, Domnul căpitan ne sfătuise să luăm multe funii cu noi şi cu una din ele îl legai pe sălbatec şi-i mai pusei şi un căluş în gură. Încercai apoi pe întuneric să mă înapoiez în lagăr, dar ajunsei acolo tocmai după ce aţi fugit dv., domnule George. Fui nevoit să mă retrag iar, deoarece sălbatecii cercetau şi poteca asta de aici. Stăm ascuns la încrucişarea asta de poteci şi am aşteptat. După câtva timp auzii pe cineva venind şi văzui cu spaimă că era francezul, care dispăru în grabă pe poteca asta lăturalnică. Fireşte că m-am luat după el şi după un ceas ajunsei la un al doilea lagăr de sălbateci, unde francezul fu întâmpinat cu bucurie de ei. Văzui pe urmă că sălbatecii luaseră prizonieri pe tatăl dv. cu oamenii lui şi asta m-a hotărât să mă întorc repede ca să vă înştiinţez, sau să aduc ajutoare de pe submarin.

   — Atunci ştiu cel puţin că-l vom găsi cu siguranţă pe tata, zise George. Probabil că va trebui să ne folosim de granatele cu gaze şi chiar daca prizonierii vor adormi, încă n-ar fi nimic. N-avem încotro, mai bine ca tata să doarmă douăzeci şi patru de ceasuri, decât să rămână în mâinile canibalilor.

   — Să nădăjduim că acum, în timpul zilei sălbaticii n-au pus nici un praznic, zise Petre - francezul le-o fi spus desigur - ca am fugit şi i-am făcut nevătămători pe ceilalţi; poate că vor porni, chiar, pe urmele noastre.

   — La asta mă gândeam şi eu, Petre, dar acum nu mai avem timp de pierdut. Liberarea căpitanului Watson pare să fie mai grea decât ne închipuiam noi.

   — Dar până deseară trebuie să terminăm totul - adăugă uriaşul - altminteri se trezesc ceilalţi sălbateci şi vom fi nevoiţi să luptăm pe două fronturi.

   Tânărul tremura de manie. Trebuia să încerce totul ca să-i elibereze pe camarazi şi să dea de urma lui Tommy Watson.

   Porni în fruntea micii sale trupe mai departe. Merseră aproape doua ceasuri fără să dea de vreun sălbatec.

   Când ajunseră aproape de o cotitura a potecii, auziră deodată răcnete de furie şi imediat văzură venind de după cotitura o droaie de sălbateci alergând în sărituri mari. Aveau în mâini securi ciudate pe care le fluturau ameninţător înspre camarazi.

   — Scoateţi granatele de mână, porunci George.

   El însuşi luase una în mana şi o aruncase la picioarele primului sălbatec care-i ieşi înainte. Petre la rândul lui arunca alta care căzu şi exploda lângă cotitura care o făcea poteca.

   Camarazii se dădură repede înapoi ca să nu fie şi ei ameţiţi de gaze. Sălbaticii se opriră brusc din fuga şi căzură la pământ. Cei din urma se prăbuşiră peste acestelalţi ameţiţi şi ei.

   — Să speram ca ăştia au fost toţi din tabără, zise Petre, aşa ca ne rămâne s-aşteptăm doar jumătate de ceas ca să-i eliberam pe prizonieri.

   — Mai sunt şi alţii în lagăr, zise Kard, care-l vizitase în timpul nopţii. Mă tem să nu le facă vreun rău prizonierilor ca să se răzbune. Francezul e doar cu ei.

   Aştepta în tăcere. George privea mereu la ceas, pana în cele

din urma trecu jumătate de ceas.

   Porniră la drum şi după ce trecu de cotitura potecii unde zăceau leşinaţi sălbaticii, zăriră la oarecare distanta un luminiş şi Kard zise ca acolo era lagărul. George, urmat de Petre o lua la goana, având în mana stânga revolverul, iar în dreapta o granata cu gaze. Păşi cel dintâi în luminiş, dar fu tras imediat înapoi de Petre, care-l ajunse din urma. Patru săgeţi zburară deasupra capetelor lor, apoi imediat detuna o împuşcătură de revolver.

   Nehotărât, tânărul se uita la Petre, dar când alte câteva săgeţi mai şuieră în aer, fu cuprins de furie. Cu o smucitura se desprinse de Petre şi dădu buzna în luminiş. Uriaşul se văzu nevoit să-l urmeze imediat, căci cu toată primejdia, nu-l putea lăsa singur pe tânărul sau stăpân. În partea de fund a luminişului stăteau cinci sălbateci care tocmai îşi încordau arcurile. Când George făcu o mişcare cu mana, ei lăsară jos arcurile şi săgeţile şi dispărură în pădure. Numai francezul mai stătea acolo şi vru să ridice revolverul, dar George fu mai repede ca el. Trase de doua ori, omul scoase o înjurătură, scapă arma din mana... Şi se făcu nevăzut în desiş.

   Marinarii din urma alergară îndată într-acolo după alb, dar ei nu putură să intre atât de repede în pădure. Se mulţumiră să se aşeze la pândă ca să preîntâmpine alte atacuri. În vremea asta George cerceta colibele şi Petre auzi o exclamaţie de bucurie. Împrăştiaţi prin coliba se aflau camarazii, teferi şi nevătămaţi. Tânărul îl elibera pe tatăl sau şi lăsa în seama lui Petre să-i dezlege pe ceilalţi. Farrow îşi îmbrăţişă fiul şi-i istorisi pe scurt cum fuseseră luaţi prizonieri.

   — Dar căpitanul Watson nu e aici? întreba George.

   — Pana acum nu l-am văzut, răspunse Farrow.

   — Trebuie să-l urmărim pe francezul asta, tată, cu ciuda. În faţa noastră mai avem cinci sălbateci de care nu trebuie să ne temem. Desigur ca Francezul ştie unde se afla Watson.

   — Aşa cred şi eu, George, dar va fi cu neputinţa să-l urmărim căci ştie el să se descurce pe aici mai bine decât mine. Noi vom fi nevoiţi să ne croim un drum, în vreme ce el cunoaşte toate locurile unde se poate strecura din tufiş. Lucrul cel mai bun ar fi să rămânem aici peste noapte şi apoi să-i luam la cercetări pe sălbaticii din celalalt lagăr care ne vor destăinui unde se afla căpitanul, daca îi vom ameninţa cu moartea.

   — Asta ar însemna o prea mare pierdere de timp - răspunse George - şi apoi vom avea împotriva noastră toţi sălbaticii. Eu cu Petre îl voi urmări pe ticălosul acela şi cred că voi da de el. Ah ce s-o fi întâmplat? Îl văd pe Kard râzând ca un nebun.

   Viteazul timonier se apropie de căpitanul sau şi-i vesti ca izbutise să mai prindă un sălbatec, pe care-l vor aduce camarazii săi. Se împotrivise vajnic, dar pumnii marinarilor i-au venit de hac.

   Dinspre marginea luminişului veneau trei marinari târând după ei un sălbatec. Fu dus îndată în faţa căpitanului Farrow, care încerca să se înţeleagă cu el prin semne şi îl ceru să îi arate unde se află prizonierul alb, pe care voiau să îl mănânce.

   La început sălbatecul nu pricepu, dar când Farrow îi puse revolverul în piept, păru să-nţeleagă. Prin semne arătă că albul cu pricina nu sosise încă şi că francezul îi făgăduise numai că-l va aduce, dacă totul se va sfârşi pe placul lui. De aceea şi ascultară toţi de sfatul lui toţi căci altminteri şi-ar fi pierdut „friptura".

   — Asta nu e cu putinţă - zise timonierul Classen - căci eu l-am văzut pe căpitanul meu când ne aflam în golful Papua.

   Farrow îl întreba prin semne pe sălbatec şi afla ca francezul îl dusese în alta parte pe căpitanul Watson când se ivise submarinul. Trebuia să aibă o ascunzătoare în munţi.

   — Să ne înapoiem cat mai repede, zise căpitanul care începu să priceapă cum stau lucrurile.

   Daca ne grăbim ajungem la coasta mai repede decât francezul deoarece ne putem folosi de o potecă netedă, care nu prezintă nici o piedecă, pe când el trebuie să-şi croiască cu greu drumul. În golf se află bărcile sălbatecilor de care se va folosi de sigur, ca s- ajungă la ascunzătoarea lui. Sunt încredinţat că sălbatecul acesta ne-a spus adevărul.

   Camarazii îmbucară ceva în grabă şi porniră la drum. George vroia să se folosească de bărci, deoarece pe apă puteau ajunge la coasta mai repede ca prin pădure.

   Porniră în fuga şi se despărţiră la răscrucea potecii. Farrow apuca drumul spre coasta, în vreme ce fiul lui apuca pe cel ce ducea la al doilea lagăr, ca s-ajungă la malul fluviului.

   V.

   UN PĂIANJEN OMENESC.

   GEORGE CU OAMENII SAI AJUNSERĂ cu bine la bărci şi peste puţin timp se şi aflau pe apa. Vâsliră de zor şi pana să se înnopteze, străbătură jumătate din drum. La ivirea zorilor se aflau la gura fluviului şi vâsliră îndată spre limba de pământ.

   Timonierul Plundow care luase comanda „Dox"-ului văzu venind bărcile camarazilor săi şi ieşi imediat la suprafaţă.

Revederea dintre doctorul Bertram şi George fu cat se poate de călduroasă. Rănitul nu prea avusese friguri, în schimb întrebase mereu de fratele sau. Doctorul nu vroia încă să anunţe înapoierea camarazilor. Tânărul povesti repede ce întâmpinaseră în drum şi încheie cu speranţa ca va izbuti poate acum să pună mana pe francez.

   — N-ar avea nici un rost, George - zise doctorul Bertram - sau crezi cumva ca omul acela îţi va spune unde l-a ascuns pe căpitanul Watson?

   George recunoscu că doctorul are dreptate şi hotărî să-i urmeze sfatul, rămânând pe submarin până se va ivi şi tatăl său.

   — E mai bine să nu ne arătam aici - adăugă doctorul - când va veni tatăl tău ne afundam iar şi ne aşezăm la pândă sub apa. Francezul se va folosi, de sigur, de o barca a sălbatecilor, ca s- ajungă la ascunzătoarea lui. Prin periscop îl putem supraveghea şi vom şti încotro o ia.

   — Ideea e bună, doctore şi cred că şi tata o va încuviinţa.

   După câteva minute „Dox"-ul se afla la patru metri adâncime,

pe fundul golfului.

   Pe la amiaza se ivi căpitanul Farrow cu oamenii săi. Rindow dădu îndată semnalul de ridicare la suprafaţa. În curând fură toţi pe bord şi George împărtăşi căpitanului planul doctorului. Farrow îl încuviinţa imediat.

   Rindow lua iar comanda submarinului şi făcea cu schimbul cu George la periscop ca să ţie sub ochi malul.

   După două ceasuri se ivi francezul pe ţărm şi cercetă cu atenţiune întinsul apei. Văzând ca totul e liniştit, dispăru pe limba de pământ, dar după câteva minute se ivi cu o piroga care o lasă în apa. Porni dea lungul coastei spre munţi. Rindow îl urmări încetişor cu submarinul. Se apropiau tot mai mult de munţi şi după un drum de trei ceasuri francezul ajunsese la locul unde se dăduse atacul asupra „Helenei". Rindow şi George trebuiau să fie acum cu mare băgare de seama, căci ticălosul putea coborî pe uscat din clipa în clipa. Căpitanul Farrow venise şi el în cabina de observaţie şi lua parte la urmărirea francezului.

   Stânci înalte şi colţuroase se înălţau din apa; căpitanul socotea ca individul nu va putea să debarce acum, îl văzu vâslind spre ţărm... şi dispărând printre stânci.

   — Acolo trebuie să fie o intrare îngusta, zise el primului ofiţer. Francezul tocmai a dispărut. Ne putem apropia fără grija de mal şi să ne ridicam la suprafaţă, căci acum ştiu unde să-l căutăm.

   Rindow aruncă o privire prin periscop şi dădu comanda pentru sporirea vitezei. Ajunse curând la mal şi ieşi la suprafaţă.

   După propunerea căpitanului se lăsă pe apă o barca de aluminium, în cere luară loc Farrow, Rindow, George şi Petre. Barca se-ndrepta spre locul unde dispăruse aceea a francezului şi când ajunseră, George, care stătea în faţa, zise:

   — Tată, drept în faţa noastră e un canal îngust pe cere nu-l poţi recunoaşte din depărtare. E atât de strâmt încât abia putem trece printr-însul.

   Era o crăpătură de stâncă, care se adâncea mult înlăuntrul muntelui. Fără să şovăie, căpitanul îndrumă barca într-acolo. Merseră tot înainte şi ajunseseră aproape de capăt când George care îşi îndreptase ochii în sus, exclama:

   — Petre, repede înainte, altfel suntem pierduţi! Ticălosul vrea să ne bombardeze cu bolovani... ne-a descoperit!

   Uriaşul vâsli din răsputeri de câteva ori. Dar îndată se şi auzi un plescăit puternic în apa, îndărătul bărcii: un bloc enorm fusese rostogolit de sus. Toţi traseră îndată revolverele şi aşteptară să se ivească iar ticălosul.

   Dar acesta nu se mai arata. George începu să se îndoiască ca ar fi fost adevărat francezul sau altcineva.

   — Trebuie să se mai aţie cineva pe aici, zise Farrow - altminteri prizonierul ar muri de foame. Presupun ca francezul nici n-o fi ajuns încă sus, căci a intrat în canal cu puţin înaintea noastră.

   — Se poate, domnule căpitan, răspunse Rindow. Acolo se sfârşeşte canalul. Acum îl vom vedea cu siguranţă pe francez.

   Barca intra tocmai într-un cazan de stanca, în fundul căruia era un platou, pe care se afla piroga. Fără să stea pe gânduri, Farrow porni într-acolo şi George sări cel dintâi pe platou. Privind cu băgare de seama în juru-i, el apuca la stânga şi în curând dispăru din faţa celorlalţi.

   Când Petre văzu asta fu cuprins de o teama nelămurită. Priponi repede barca de stanca şi sări şi el jos. O lua înaintea căpitanului şi a lui Rindow şi dispăru de asemeni pe după cea mai apropiata stâncă.

   Striga în gura mare numele iubitului sau stăpân, dar nu primi nici un răspuns. La capătul platoului văzu doar o poteca îngusta, urcând, îşi zise ca George nu se putuse sui încă pe ea. Ramase pe loc şi aşteptă sosirea căpitanului.

   Cercetară încăodată platoul, dar nicăieri nu găsiră vreo crăpătura sau vreo peştera cât de mică.

   — Atunci să ştiţi ca numai în apa ar putea să fi căzut, îşi dădu cu părerea Rindow. Când văzu însă chipul speriat al căpitanului, adaugă:

   — Nu, nu, asta nu se poate căci ar fi trebuit să vedem

tulburându-se apa.

   — E drept ca aşa s-a şi întâmplat, domnule căpitan, zise Petre - dar nu ca şi cum s-ar fi luptat cineva să iasă la suprafaţă. S-ar părea ca ar fi căzut ceva la fund care nu s-a mai mişcat în apa.

   — Staţi, mi-a venit o idee! exclama deodată Rindow. Petre, ia-ţi lampa de buzunar, leag-o cu o funie şi las-o în adâncime în locul unde ai văzut apa tulburându-se.

   Uriaşul făcu întocmai. Apa era adâncă de cel mult trei metri şi cei de sus puteau vedea lămurit fundul. Cât despre George, nici urma. Dar când Farrow vru să reînceapă cercetările, Rindow îl opri spunându-i:

   — Ştiu unde se afla fiul d-tale, d-le căpitan. În stânca asta se găseşte desigur o peşteră subpământeană a cărei intrare se afla aici, sub apa. Ca s-ajungem la George trebuie să ne afundăm şi să străbatem iute un tunel. Nu se poate să fie altfel. Am văzut bine intrarea tunelului, când Petre a lăsat lampa în apa. La început căpitanul nici n-a vrut să creadă, văzând însă că Uriaşul se şi pregăteşte să intre în apă, îi strânse mâna şi zise.

   — Petre, dacă mi-l aduci pe fiul meu, îţi voi fi recunoscător toată viaţa.

   Uriaşul zâmbi pe sub mustaţa, sări repede în apă, se afunda şi se trezi în faţa tunelului. Era lung numai de un metru şi credinciosul camarad îl străbătu îndată, ieşind pe partea cealaltă. Când se ivi la suprafaţă, însă, o împuşcătură detuna înaintea lui şi glonţul plescăi în apă lângă el. Uriaşul vru să se afunde iar, când văzu în semiobscuritatea peşterii ivindu-se o a doua făptura, care dădu un brânci celei dintâi. Aceasta căzu în apă, aproape de tot de Petre. Uriaşul o înhaţă imediat şi o împinse în jos.

   — Petre, e francezul, nu-l cruţa deloc, căci a vrut să mă ţie aici prizonier şi să mă dea apoi hrană sălbatecilor. M-a smuls de pe platou şi m-a târât repede prin tunel.

   Petre îl afundă pe ticălos, dar acesta se împotrivea din răsputeri, astfel că Uriaşul se văzu silit să-l ameţească cu un pumn. Deoarece apa în peşteră era adâncă doar de vreun metru, Petre putu să-l ridice în sus pe leşinat, dându-l în primire lui George, care-l legă imediat. Apoi, se săltă şi el pe platforma care ocolea de jur-împrejur peştera.

   În fundul acesteia cei doi camarazi găsiră un culcuş, merinde şi muniţii. Dar de căpitanul Watson nici urmă.

   — Să ieşim de aici, domnule George, căci domnul căpitan o fi îngrijorat. Pe francez - acest „păianjen" omenesc - îl lăsam aici. De fugit nu poate fugi, ci doar să cadă în apă când s-o mişca.

   Cei doi camarazi părăsiri peştera prin tunel şi în curând fură alături de căpitan a cărui bucurie era de nedescris. Partea grea a întreprinderii venea însă abia acum: trebuia să urce pe munte şi să pună mâna pe tovarăşul francezului, care desigur că-l păzea acolo pe căpitanul Watson. De data asta porni Petre în frunte, urmat de căpitan, George şi Rindow.

   Poteca urca tot mai sus şi deodată detuna o împuşcătură, iar glonţul trecu la un deget numai de capul Uriaşului. Aproape în aceeaşi clipa acesta trase revolverul şi păşi liniştit mai departe. Atunci se ivi în faţa lui o făptura, îndreptând o armă asupra lui. Petre fu însă mai iute de mana, ridică revolverul, glonţul porni şi individul căzu din înălţime, plescăind în apa de picioarele lor.

   — L-am lovit în cap, zise Uriaşul nepăsător.

   Tot urcând poteca şi ajungând la partea care dădea înspre mare, văzură deodată în faţa lor o peştera încăpătoare. Petre intra repede intr-unsa şi peste câteva clipe aduse afară un om legat de mâini şi de picioare şi cu un calus în gura. Era căpitanul Tommy Watson.

   Fu dezlegat repede şi răsufla uşurat când Farrow îi spuse ca îl caută de mult timp. Apoi îi povesti ca se întâmplase.

   — Nu credeam să mai ies de aici, zise căpitanul Watson. Francezul ala e un ticălos care merita de o mie de ori moartea. Ar trebui tras pe roata.

   — E prizonierul nostru domnule căpitan. Îl poţi lua ca să-l predai autorităţilor, răspunse Farrow.

   Porniră încet înapoi pe poteca, Watson fiind sprijinit de Petre. Când ajunseseră la platou, căpitanul Farrow făcu un semn Uriaşului să-l aducă pe prizonier. Dar când intra în peştera văzu cu spaima ca Francezul dispăruse... zăcea pe fundul apei aşa legat cum fusese. Se înecase. Uriaşul se înapoie şi povesti ce se întâmplase în peştera.

   — A avut o moarte prea uşoară domnilor, spuse căpitanul Watson. Nici nu ştiţi prin ce am trecut eu şi alţii ca mine înainte de a fi daţi pe mana sălbaticilor. Ajunseră cu bine la submarin unde fura întâmpinaţi cu bucurie. După câteva minute numai, minunatul „Dox" se puse în mişcare, îndreptându-se spre strâmtoarea Torres. Mare fu bucuria celor doi fraţi când se revăzură; nu mai ştiau cum să mulţumească lui Farrow pentru ajutorul dat.

   Submarinul ajunse pe coastele Australiei şi deoarece rana lui Jack Watson nu era atât de grava cum părea la început, căpitanul Farrow debarcă pe cei doi fraţi în apropierea unui oraş mare. Despărţire fu cât se poate de călduroasă şi camarazi de pe „Dox" se puteau mândri cu încă o faptă bună, pe lângă atâtea altele.

1 Luntre lunguiaţă făcută dintr-un trunchi scobit.

SFÂRŞIT

Volumul 75

PUNGUŢA FERMECATĂ

   DUŞMAN SAU PRIETEN?

   — DE DATA ASTA şi-au pus de gând sa ne prindă cu orice chip, domnule căpitan, zise Rindow. Văd înaintea noastră trei distrugătoare şi la orizont se mai iveşte o trâmbă de fum. Englezii trebuie să fi primit informaţii hotărâte că ne aflam aici în Marea Bandei.

   — Nu mă tem de cele trei distrugătoare - răspunse Farrow - neam strecurat noi până acum printre forţe mai mari.

   — Dar nu sunt numai cele trei distrugătoare care au pornit vânătoarea împotriva noastră, domnule căpitan. Ai văzut doar şi d-ta în drum vasele de război şi care par să ne caute. Daca le ocolim pe toate, e o flotă în toată puterea cuvântului.

   — Care e însă atât de răsfirată încât nu trebuie s-o luăm în seamă. Să tragem înăuntru periscopul şi să luăm direcţia spre nord şi atunci distrugătoarele vor trece pe dinaintea noastre.

   Rindow mai aruncă o privire cercetătoare asupra apei, apoi dădu prin porta-voce comanda de adâncire. Vroia să se afunde până la treizeci de metri, unde s-ar afla în deplină siguranţă.

   Căpitanul se înapoie în cabina lui ca să-şi termine însemnările cu care fusese ocupat pana ce Rindow îl chemase. Dar nu trecu decât un sfert de ceas, ca George veni şi-l rugă sa urce imediat în turn.

   — Stăm prost, tată - zise tânărul - căci se pare că englezii au chiar şi trei submarine. Rindow susţine că ar fi văzut periscoapele lor.

   — Asta ar fi cât se poate de rău, George. Nu ne-ar rămâne decât să căutăm imediat o insulă şi să ne ascundem acolo până trece primejdia. Cu trei submarine nu ne putem încerca puterile.

   Ajunseră în turn şi căpitanul privi îndată prin periscop, apoi în aceeaşi clipă dădu comanda de afundare mai adânc şi pentru tragerea înăuntru a periscopului.

   La depărtare de o sută de metri recunoscuse periscoapele a două submarine care lăsau o dâră pe apa liniştită.

   — Unde ne aflam acum? îl întrebă pe Rindow.

   — La vreo treizeci de kilometri de insulele Moluce, domnule căpitan. Putem ajunge la ele într-un ceas şi jumătate. Nu pot înainta repede pe aici, deoarece sunt multe stânci care nu-s însemnate pe hărţile marine. Cel mai bun lucru ar fi ca George şi Petre să meargă în cabina de observaţie ca să controleze mersul.

   Căpitanul încuviinţă. George dispăru repede din turn şi găsindu-l pe Uriaş, se duseră împreună în cabina de observaţie.

   „Dox"-ul se afundase iar la treizeci de metri adâncime. Minunatul submarin spintecă apa cu viteză potrivită, apropiindu- se de insulele Moluce.

   George privea prin geamurile groase de cristal.

   Deşi lumina cam lăsă de dorit în apă, putea totuşi să recunoască lămurit orice obiect. Prin porta-voce el stătea în legătură cu cei ce conduceau submarinul şi care executau imediat comenzile pe care le dădea George, în interesul siguranţei

mersului.

   După o jumătate de ceas de călătorie sub apă, se ivi deodată, de o parte a submarinului un corp lung, întunecat, care părea că stă pe o stâncă marină. George dădu imediat comanda de stopare. Elicea uriaşă se învârti înapoi şi vasul se opri aproape brusc, alături de corpul cu pricina, în care tânărul recunoscu îndată un... submarin, care se împotmolise aici. Ei vesti imediat pe tatăl său de ceea ce descoperise.

   Căpitanul şi Rindow veniră fără zăbavă în cabina de observaţie şi amândoi priviră la submarinul duşman. Părea că se află de curând aici şi făcea impresia că e foarte nou.

   — E un englez - zise Rindow - poate că s-a împotmolit şi aşteaptă ajutor.

   — Ah, atunci e lesne să ne închipuim cum stau lucrurile, dragă Rindow. Englezii nu ne caută pe noi, ci submarinul lor. Se vede că nu le-a mai putut da de veste. Păcat că nu e pe fundul mării, ca să putem cerceta dacă nu s-or mai fi aflând supravieţuitori într-unsul.

   — Asta o putem face şi aşa, tata, fără fie nevoie să coborâm. Ne apropiem cu „Dox"-ul de submarin, ne ducem în cămăruţa blindata şi deschidem uşa. Prin ciocănituri ne vom putea înţelege cu echipajul.

   — Ideea e bună, domnule căpitan - zise Rindow. Probabil ca englezii nici nu ştiu încă unde se aflu vasul lor.

   — Le vom da noi de veste mai târziu - răspunse Farrow. Acum să facem aşa cum a propus George.

   Tânărul şi Petre se grăbiră să-şi îmbrace costumele de scafandri. Nu trecu mult şi cei doi camarazi intrară în cămăruţa, care se umplu cu apa imediat. Peste câteva minute tânărul deschise uşa din afara şi văzu celalalt submarin la doi metri depărtare. Aşteptă apoi pana ce vasul lor se apropie cu totul de cel englez în aşa fel că-l putu atinge cu mana.

   Începu să lovească cu ciocanul în peretele blindat al submarinului străin şi după câteva clipe auzi răspunsul. Încercă atunci să se înţeleagă cu oamenii de acolo prin semnale de alfabet Morse şi următoarea convorbire avu loc între ei:

   — Alo, trăiţi cu toţii? întrebă George.

   — Da, trebuie însă să ne veniţi repede în ajutor, căci aerul a devenit foarte rău şi rar. De trei zile stăm aici.

   — Vă vom ajuta îndată, n-aveţi grijă. Peste o jumătate de ceas veţi avea aer de ajuns.

   — Grăbiţi-vă, tocmai au leşinat încă doi oameni de-ai noştri. Cine a venit să ne salveze?

   — Căpitanul Farrow, pe care l-aţi căutat cu atâta înverşunare, răspunse George, cu mândrie. Dar nu vă purtam nici un fel de duşmănie şi vă vom veni în ajutor îndată.

   George închise la loc uşa de afară şi aşteptă până se goli apa din cămăruţă. Ajungând înapoi în submarin şi scoţându-şi casca, strigă cu bucurie tatălui sau:

   — Trăiesc cu toţii, tată, dar au foarte puţin aer. Hagen trebuie să facă îndată o gaura în peretele din afara al submarinului străin, cu să putem trece un tub de aluminium şi să-l alimentăm cu aer. E însă nevoie să ne grăbim.

   — Ţi-ai şi făcut planul, George, râse căpitanul. A, uite-l şi pe Hagen! Va trebui să îmbrace al treilea costum de scafandru şi să se puie îndată pe lucru, împreună cu noi.

   Inginerul îşi făcu repede „toaleta", după care puse să se aducă în cămăruţa blindată aparatul de sudat, care lucra sub apă. Tubul fu şi el tras imediat.

   După un sfert de ceas totul era pregătit şi Farrow puse să se umple iar cu apă cămăruţa; prin geamurile groase urmărea cum înainta lucrul.

   Prin semnale Morse, Hagen dădu dispoziţiunile de trebuinţă şi se apucă îndată de treabă. În câteva minute făcuse o gaură mică în peretele de otel al celuilalt submarin şi vârî tubul de aluminiu care se potrivea întocmai. După ce astupa bine gaura de jur împrejur, dădu un semnal căpitanului Farrow.

   Electromotoarele începură să funcţioneze şi pompele împinseră rezerve de aer în celălalt submarin. După un sfert de ceas întrebă prin tubul de aer - care servea acum de porta-voce - dacă ajutorul venise la timp.

   — Vă mulţumim din suflet, domnule căpitan, aici e chiar comandantul submarinului, se auzi răspunsul. — Numele meu e Vilbert şi mă bucur că-ţi pot exprima personal mulţumirile mele. Mă voi grăbi să aduc la cunoştinţa guvernului meu frumoasa d- tale faptă.

   — Mă bucur şi eu că te-am putut ajuta, domnule comandant, răspunse Farrow. Voi mai pompa aer, ca să aveţi pentru cel puţin patruzeci şi opt de ore. Camarazii dv. vă caută pe sus şi-i voi vesti imediat că vă aflaţi aici. Nădăjduiesc că vasul va putea fi scos la suprafaţă. Dacă s-ar întâmpla să nu vă poată veni în ajutor camarazii dv., atunci mă înapoiez după patruzeci şi opt de ore şi vă scot eu afară.

   — Dar cum vrei să faci asta, domnule căpitan Farrow? întreba, mirat, comandantul.

   — E secretul meu, pe care nu ţi-l pot trăda, din motive lesne de înţeles.

   — Îţi mulţumesc încă odată, domnule căpitan. M-aş bucura din suflet să-ţi pot vorbi personal şi să-ţi strâng mâna.

   — Asta va fi cam greu, domnule comandant, dar... poate că ne mai vedem cândva. Rămâi cu bine şi în patruzeci şi opt de ore mă voi încredinţa dacă eşti salvat, altminteri te scot eu afară.

   Pompele de aer începură din nou să lucreze de zor. Căpitanul pompă cât mai mult aer, apoi se sfătui cu Rindow, doctorul Bertram, George şi Brun cum ar putea da de veste englezilor, ca să găsească şi ei locul unde zăcea submarinul scufundat.

   — E de ajuns să punem aici o baliza, domnule căpitan - zise Rindow - şi atunci englezii vor şti unde se află vasul.

   — Şi dacă vor găsi baliza peste cine ştie cate zile, ce te faci? Asta înseamnă că tot noi va trebui să-i scoatem afară pe bieţii oameni.

   — Tată, ne putem ridica la suprafaţă fără grijă, e vorba doar de vieţi omeneşti nici, zise George, că doar Englezii nu i-or lua prizonieri pe salvatorii camarazilor lor, ce dracu'!

   — La asta m-am gândit şi eu, domnule George, dar dacă o vor face-o, totuşi?

   — Atunci procedam fără cruţare faţă de ei şi lansam o torpilă.

   Propunerea fu primită şi după ce Hagen trase înapoi tubul de

aer şi astupă gaura din celălalt submarin, căpitanul Farrow dădu comanda de ieşire la suprafaţă. George urma să deschidă capacul şi să dea semnale cu un steguleţ alb, ca să nu fie atacaţi din primul moment. Căpitanul avea de gând să se pună apoi în legătură cu englezii.

   Tânărul stătea dedesubtul capacului şi aştepta momentul când submarinul va fi ieşit cu totul la suprafaţă. În cele din urmă acesta atinse oglinda apei şi după câteva clipe George se afla pe punte. Dar nu se folosi încă de steguleţul alb, căci cât cuprindeai cu privirea nu se zărea nici un vas duşman.

   — Acum când îi căutăm nu se arată, zise căpitanul, necăjit.

   — Trebuie să ne facem observaşi - propuse Rindow. Cel mai nimerit lucru ar fi să transmitem o radiogramă şi atunci nu vor întârzia să vie. Voi pune să se întindă antena.

   Farrow încuviinţă. Nu trecu mult şi porni în spaţiu vestea că submarinul „Dox" dăduse peste vasul englez scufundat şi aştepta ajutoare. Indica exact locul nenorocirii.

   După câteva minute sosiră răspunsurile. Vreo cinci distrugătoare şi trei vase mari de război porneau la drum imediat şi căpitanul Farrow era rugat să nu părăsească locul cu pricina, pentru ca cei închişi în submarinul scufundat să poată căpăta îndată ajutor.

   După două ceasuri sosiră vasele. Cu ele veniseră şi cele trei submarine şi deodată căpitanul Farrow se trezi împresurat de vase engleze.

   Câteva vase de război lansară imediat pe apă bărci, care se îndreptară spre „Dox", care stătea nemişcat. Pe punte se aflau căpitanul. Rindow, George, doctorul Bertram, Brun şi Petre. Bărcile care veneau erau ocupate de ofiţeri şi comandanţi şi peste puţin timp se opriră toate lângă submarin. Puntea acestuia fu înţesată, în curând, de uniforme englezeşti.

   Un ofiţer superior se apropia de Farrow şi-l salută milităreşte.

   — Mă bucur, domnule căpitan Farrow - zise el - că i-aţi găsit pe camarazii noştri; numele meu e Bildiur, comandantul vasului de război „Nelson". Să n-aveţi teamă că vom întreprinde ceva împotriva dv. Şi cuvântul meu e valabil pentru toţi câţi suntem aici.

   Farrow mulţumi politicos şi răspunse că nici nu se aşteptase altfel, altminteri n-ar fi rămas în locul acesta, apoi se făcură prezentările şi Farrow povesti cum izbutise să dea primele ajutoare celor din submarinul scufundat. Trecu sub tăcere însa existenţa instalaţiei secrete de scafandru.

   Vasele de război aduseseră cu ele tot ce era de trebuinţă pentru ridicarea la suprafaţă a submarinului şi imediat se lăsară afund câţiva scafandri. Farrow nu vru s-aştepte rezultatul şi se despărţi de ofiţerii englezi.

   — Din păcate suntem siliţi de guvernele noastre să continuăm urmărirea împotriva dvs., domnule căpitan Farrow - zise comandantul Bildiur - dar aveţi acum timp douăzeci şi patru de ore să vă puneţi la adăpost. După trecerea acestui timp, vom fi nevoiţi, cu părere de rău, să ne luăm iar după dv. În numele întregului popor englez, însă, vă exprim cele mai călduroase mulţumiri şi nădăjduiesc să ne putem întâlni cândva camaradereşte, în alte împrejurări.

   După un ceas de drum se ivi pământ în fata „Dox"-ului.. Farrow luă direcţia într-acolo şi vru să intre într-un golf ascuns, unde să ancoreze şi să aştepte până ce englezii se vor fi îndepărtat cu submarinul scos la suprafaţă. Apoi avea de gând să pornească spre Formosa.

   — E insula Amboina, domnule căpitan - zise Rindow, când se apropiară de uscat - acolo suntem netulburaţi, deoarece insula se

află sub stăpânirea olandeză.

   — Face parte din grupul Moluscelor, îşi dădu cu părerea doctorul Bertram. Aici în Pacific se află şi un golf mare şi adânc cu portul şi oraşul Amboina, care desparte insula în două jumătăţi. Cea mai mare, la Nord, se numeşte Hitu, cealaltă, mai mică, la Sud, poartă numele de Leitimor Pe aceasta din urmă locuitorii trăiesc în sătuleţe cocoţate pe munţi, în timp ce pe Hitu ei locuiesc pe coasta. De aceea propun să ne îndreptăm spre Leitimor, al cărei ţărm e mai puţin populat.

   Căpitanul Farrow încuviinţă şi dădu lui Rindow comanda. Mergând de-a lungul marginei peninsulei sudice, ei căutară un golf ascuns, pe care nu întârziară să-l găsească. Era înconjurat de o pădure densă şi munţi înalţi şi deoarece dinspre apă nu exista decât o intrare îngustă, locul de ancorare era cu adevărat minunat.

   — Dar putem fi închişi aici, zise Rindow.

   — Nimeni nu ne va căuta aici, răspunse Farrow. Aşteptăm în locul ăsta până vom afla dacă englezii au scos la suprafaţă submarinul scufundat şi ca să nu ne plictisim în vremea asta, vom da o raită prin insulă, poate găsim ceva care să te intereseze pe d-ta, doctore.

   — La asta m-am gândit şi eu, căpitane. Îi voi ruga pe George să mă însoţească. - De asemeni şi pe Petre.

   — Dar să nu lipseşti mult timp, dragă doctore, căci se apropie noaptea. Cu deosebire vezi de nu-l lăsa singur pe George!

   II.

   O REVEDERE NEAŞTEPTATA.

   FIREŞTE CA GEORGE se declară îndată gata să-l însoţească pe doctor. Îi vesti repede pe Petre şi după câteva minute părăsiră submarinul şi dispărură în pădure.

   Doctorul Bertram ştia că locuitorii se aţineau mai mult prin munţi şi vroia să viziteze unul din satele de pe acolo. În drum privi cu mult interes la lumea insectelor şi nici nu observă că George şi Petre porniseră înainte fără să se sinchisească de el.

   Doctorul se oprise din nou în faţa unui copăcel şi privea la un gândac de un soi deosebit pe care nu-l avea încă în colecţia sa. Scoase repede o sticluţă cu gâtul larg, care conţinea un lichid tare şi, cu multă atenţiune, introduse gândacul înăuntru. Mândru de isprava lui îşi ridică trupul şi, pregătindu-se de drum, văzu înaintea sa un om, o corcitură, care se holbă la dânsul.

   O clipă doar ţinu uimirea acestuia, apoi întrebă în limba băştinaşilor, pe care şi doctorul o pricepea:

   — Cum ai ajuns aici, străinule? Acesta e pământul meu, pe care nici un om n-are voie să-l calce fără îngăduinţa mea.

   — Nu ştiam asta - răspunse doctorul - am venit aici de curând şi am pornit să facem o mică plimbare. Dar cine eşti tu că ne opreşti să încălcăm ţinutul acesta, eşti cumva regele din Amboina?

   — Sunt Jack din Amboina şi în curând voi fi rege aici, astfel că te poftesc să părăseşti imediat ţinutul.

   — Care va să zică nu-mi îngădui să studiez gândacii ţării tale, Jack? întrebă, în glumă, doctorul. Ţi-aş dărui ceva frumos în schimb.

   — N-am nevoie de daruri, vreau numai să te supui îndată poruncii mele.

   — Dar şi camarazii mei sunt aici; au pornit înainte şi de sigur că m-aşteaptă. Trebuie să mă duc la ei şi să le spun porunca ta. Vii şi tu?

   Corcitura făcu cu mâna un gest doctorului s-o ia înainte, dar acesta nu se supuse, ci zise, râzând:

   — Un rege nu trebuie să meargă în spatele cuiva, ci se cuvine s-o ia înainte. Aşa dar, fă aşa, Jack!

   Dar şi corcitura era bănuitor, astfel că în cele din urmă căzură la învoială să meargă alături şi în tot cursul drumului se priviră pe furiş unul pe altul.

   — Te-aş fi putut ucide - zise Jack din Amboina - când te lăsaseşi în genunchi lângă copăcel şi erai cu spatele la mine.

   — N-ai făcut-o însă şi mă mir de ce vrei să mă opreşti să calc pământul acesta. Vroiam să te vizitez încă în cursul zilei de azi şi să-ţi aduc daruri.

   — Eu nu primesc nici un fel de dar, răspunse încăodată corcitura. Vreau să părăseşti ţara, pentru că acum n-am ce face cu străinii aici. Mai târziu, când voi fi rege mă vei putea vizita - acum însă trebuie să pleci, căci oamenii mei vor ucide pe toţi străinii.

   — Şi cum vrei s-ajungi rege? întrebă doctorul.

   — Eu sunt Jack din Amboina - răspunse cu mândrie omul - şi oamenii mei mă vor înălţa la rangul de rege. Voi conduce cu singur ţara mea şi voi da porunci.

   Doctorul făcu mult haz pe socoteala acestui om şi mai află că el e un urmaş al coloniştilor portughezi şi olandezi de odinioară, care de pe atunci încă îşi dădeau aere de stăpâni.

   Bertram încercă în zadar să dea de urma lui George şi Petre. Îi strigă în câteva rânduri, dar fără nici un folos, ceea ce-l făcu pe Jack să spuie:

   — Or fi căzut în mâinile oamenilor mei, care îşi au lagărul în apropiere. Ne-am şi înţeles cu locuitorii, care ne privesc ca stăpâni. Hai să mergem în lagăr, poate îi găsim acolo pe tovarăşii tăi.

   Cuprins de teamă pentru soarta lui George, doctorul Bertram porni repede alături de viitorul „rege" şi după un ceas ajunseră la lagărul din pădure. Jack din Amboina fu primit cu bucurie şi înainte ca doctorul să-şi dea seamă de ceva, fu împresurat de o mulţime de oameni, înhăţat şi legat de trunchiul unui copac. La oarecare depărtare îi văzu pe George şi Petre, care fuseseră legaţi şi ei.

   Jack din Amboina protestă cu tărie împotriva tratamentului la care era supus însoţitorul său, dar doctorul văzu îndată că dânsul nu era încă regele, căci băştinaşii se împotriviră cu hotărâre şi refuzară să-i libereze pe prizonieri. Erau acolo băştinaşi şi corcituri, precum şi câţiva Chinezi.

   În cele din urmă Jack veni la doctor şi zise ca şi cum ar fi vrut să se scuze:

   — Eu n-am vrut să te iau prizonier şi am încercat totul să te lase liber, dar tovarăşii mei nu vor. Şi-au pus în gând să vă ţie aici ca ostateci şi să vă ucidă îndată ce guvernul olandez va întreprinde ceva împotriva noastră.

   — Dar eu credeam că eşti rege? zise doctorul.

   — Nu sunt încă, din păcate, dar îmi voi impune totuşi voinţa. După ce se va înnopta voi veni şi vă voi elibera.

   — Dar şi pe camarazii mei, Jack, altminteri îi liberez eu singur. Mi-aţi luat armele, pe care vreau neapărat să le redobândesc.

   — Ţi le voi aduce la noapte, dar nu ştiu dacă-i voi putea elibera pe camarazii d-tale.

   Doctorul Bertram băgase de seamă că Jack devenise foarte politicos şi încetase să-l tutuiască.

   Noaptea se lăsă surprinzător de repede. Doctorul îi observa cu atenţiune pe oamenii din jurul focului. Deodată simţi cum cineva îi cerceta uşurel mâinile legate la spate, în jurul copacului, Se şi credea salvat, dar atingerea încetă brusc.

   — Vom veni mai târziu sa te eliberăm, auzi pe cineva şoptindu-i în ureche şi recunoscu îndată glasul lui Kard.

   Apoi se făcu iar tăcere în jurul lui. Îşi îndreptă privirea spre George şi Petre şi cât p-aci să izbucnească într-un strigăt de triumf, văzându-i pe aceştia dispărând deodată de lângă copaci. Niciunul din cei adunaţi în jurul focului nu băgă de seamă imediat dispariţia, astfel că cei doi camarazi avură prilejul să se ascundă în desişul pădurii.

   Deodată, însă, oamenii din jurul focului izbucniră în strigăte. Observaseră dispariţia prizonierilor şi ridicându-se de la locurile lor alergară în pădure ca să pună mâna pe fugari.

   Plecaseră cu toţii, numai Jack şi încă doi oameni mai rămaseră lângă foc. Pe neaşteptate se iviră dinspre partea cealaltă a lagărului George şi Petre, se furişară prin spatele celor trei bărbaţi şi dispărură într-o colibă din apropiere. După câteva clipe ieşiră afară, ţinând armele în mâini, făcură un semn doctorului, apoi pieriră iar în pădure.

   Zadarnic aşteptă însă Bertram să vie să-l libereze şi pe el; probabil că vroiau să se pună întâi ei la adăpost, căci unul după altul se înapoiau acum în lagăr ceilalţi oameni, care fură primiţi cu imputări de bărbaţii din jurul focului. Numai Jack tăcea privind întristat spre doctorul Bertram.

   Deodată, acesta din urmă văzu un om ridicându-se de lângă foc şi venind spre el. Cercetă mai întâi legăturile prizonierului şi găsindu-le în ordine, se aşeză jos pe pământ la vreo trei paşi de copac şi nu slăbea din ochi pe ostatec.

   Dar doctorul simţi deodată că cineva îi pipăia iar legăturile la spate. Încetul cu încetul acestea slăbiră şi-n cele din urmă îi fură luate cu totul. Ar fi putut s-o rupă de fugă acum, se hotărî însă s- aştepte un moment mai prielnic. Şi acesta sosi când paznicul începu să moţăie, fapt de care Bertram se folosi ca să se facă nevăzut. Dar omul se trezi din nou şi văzând ca prizonierul dispăruse, scoase un ţipăt răsunător, alarmând tot lagărul.

   George îl liberase într-adevăr pe doctorul Bertram şi trase după sine prin pădurea cufundată în beznă. Nu porniră însă îndărăt pe poteca pe care veniseră, ci se ascunseră într-o tufă deasă, în care aşteptau mai de mult Petre şi Kard.

   Nu trecu mult şi cei alarmaţi sosiră în goană, alergând în jos spre golfuleţ, fără să arunce măcar o privire spre tufiş.

   Camarazii aşteptară cu încordare înapoierea urmăritorilor. Kard le povesti în vremea asta ca Farrow devenise îngrijorat de întârzierea doctorului şi a însoţitorilor săi şi atunci cu Kard luase hotărârea să-i caute pe camarazi, pe care izbuti să-i găsească şi să-i libereze.

   George strânse mâna, în tăcere, viteazului timonier. Apoi mai aşteptară un ceas până auziră că băştinaşii se înapoiază. Aceştia

păreau dezamăgiţi.

   După ce trecură de tufă, George mai lăsă să se scurgă câteva minute, pe urmă dădu semnalul de plecare. Cu multă băgare de seamă porniră la drum şi ajunseră cu bine în golf.

   Rămaseră însă încremeniţi, nevăzând nici o urmă de submarin. Să fi fost descoperit „Dox"-ul şi căpitanul să fi părăsit în grabă adăpostul?

   Stăteau nehotărâţi pe ţărm, neştiind ce să facă, Tresăriră speriaţi când se ivi deodată o făptură în faţa lor, dar răsuflară uşuraţi recunoscându-l pe Jack din Amboina.

   — M-am luat după voi, dar n-am de gând să vă fac prizonieri, zise corcitura. Nici unul din oamenii mei nu ştie unde mă aflu acum. Am văzut vasul cu care aţi venit şi v-aş ruga să mă luaţi şi pe mine, căci nu mai pot rămâne mult timp împreună cu oamenii aceştia.

   — Dar parcă spuneai că vrei să devii regele Amboinei? râse doctorul Bertram. S-a irosit visul?

   — A fost o înşelătorie, cu care am vrut să-mi dau aere fată de dv., domnilor. Nu vreau să am nimic de-a face cu oamenii ăia, care n-au altă grijă decât să jefuiască. Vreţi să-mi îndepliniţi dorinţa, luându-mă cu dv.?

   — Pentru asta ai trebui să vorbeşti mai întâi cu tatăl meu, răspunse George. Numai el poate hotărî. Încotro vrei să te duci?

   — Aş dori să mă duc la o insuliţă care ascunde o taină. Băştinaşii vroiau într-un rând să-mi smulgă cu de-a sila această taină, dar eu n-am spus nimic.

   — Atunci trebuie s-aşteptăm aici până se înapoiază submarinul - zise George. Nici noi nu ştim încotro s-a dus.

   — S-a lăsat la fund când au venit oamenii mei, am văzut eu bine, răspunse corcitura. Cunosc eu vasele astea care pot merge sub apă.

   — Atunci trebuie să mai fie pe aici, zise George. Voi da un semnal, căci sunt sigur că ei cercetează ţărmul cu periscopul.

   Scoase repede lampa de buzunar şi dădu semnalul convenit. După câteva minute văzură ivindu-se într-adevăr trupul de oţel al „Dox"-ului şi imediat apărură pe punte căpitanul şi Rindow, întrebând cine e pe ţărm. Era atât de întuneric sub copaci încât cei trei nu puteau fi văzuţi.

   George povesti tatălui său despre Jack din Amboina, împărtăşindu-i rugămintea acestuia. Când Farrow auzi că străinul avea o taină pe o insuliţă, primi să-l ia pe bord.

   Noaptea trecu în linişte. Când se ridicară la suprafaţa a doua zi primiră veşti prin T. F. F. despre submarinul scufundat. Acesta fusese scos atât cât oamenii dintr-unsul să poată fi salvaţi. Accidentul era datorit unei pompe, care nu putuse fi înlocuită sub apă, nefiind pe bord piese de schimb. Englezii telegrafiau că reparaţia va fi făcută în curând, astfel că submarinul va fi în măsură să pornească singur.

   — Atunci nu mai avem ce căuta aici, zise Rindow. Să ne vedem de drum!

   — Ba nu, dragul meu - răspunse căpitanul - mai rămânem până se vor fi îndepărtat englezii. Îndată ce vom fi zăriţi, începe vânătoarea împotriva noastră. Mâine dimineaţă pornim. Jack va veni în cabina mea, căci vreau să aflu cum stau lucrurile cu el.

   George se făcu nevăzut şi după câtva timp se înapoie cu doctorul şi cu Jack. Nu mult după aceasta se iviră în cabină şi Rindow cu Petre.

   — Haide, Jack, povesteşte-mi ce căutai pe insula asta şi cine eşti de fapt, zise căpitanul. Ca să-ţi ajutăm, trebuie să ştim cu cine avem de a face.

   — Mă numesc Jack din Amboina, domnule căpitan - răspunse el - prietenii mei îmi făcură propunerea să devin rege pe insula aceasta, dar din păcate am aflat prea târziu ce anume vroiau de la mine oamenii aceştia, pe care îi numeam prieteni. De la tatăl meu, care a murit acum doi ani, am aflat ceva despre care n-am vorbit încă cu nimeni. Dar prietenii mei aflaseră totuşi că ştiam ceva şi ţineau neapărat să-mi smulgă taina. De aceea îmi propuseră să mă facă regele acestei insule; totul n-a fost însă decât înşelătorie, după cum am văzut în noaptea asta. Bandiţii nu urmăreau decât să-i jefuiască pe băştinaşi şi să ceară preţ de răscumpărare pentru ei. I-am părăsit în taină şi m-am luat după fiul dv., care izbutise să fugă. L-am rugat să mă ia cu dânsul şi să mă lase pe o anumită insulă.

   — Şi ce fel de insulă e asta?

   —  Nu e prea departe, domnule căpitan. Pe lângă insulele Banda. E mică şi - după cât se pare - nelocuită. O cunosc numai după descriere, am şi un plan la mine, pe care vi-l voi preda mâine, după ce vom porni la drum. Poate că după el vei izbuti să găsiţi insula.

   — Bine. Jack, asta e cu putinţă. Ia spune-ne acum ce-a fost cu tatăl d-tale!

   — Părintele meu fusese colonist pe insula asta, dar n-a putut face nici o scofală, deoarece au fost câţiva ani de secetă. Nu mi-a lăsat nici o moştenire, astfel ca rămas cu totul lipsit de mijloace.

   — Dar despre strămoşii d-tale ai aflat ceva?

   Jack păru încurcat şi tăcu. Deodată, însă, ridică repede capul şi zise:

   — Vă voi povesti şi asta mâine, când vom fi în drum; din diferite motive n-aş dori s-o spun aici.

   — Am înţeles. Mâine dimineaţă în zori pornim la drum şi în cursul zilei vom ajunge cu siguranţă la insula cu pricina.

   Privirea lui Jack se lumină. Mulţumi călduros căpitanului şi când părăsi cabina, doctorul Bertram zise:

   — Pun rămăşag că strămoşii lui au fost... piraţi şi că pe insula aceea se află ascuns ceva ce Jack ar dori să găsească neapărat.

   — Aşa mi-am spus şi eu, dragă doctore, răspunse căpitanul. Dar ce e, Brun, s-a întâmplat ceva?

   Secundul intrase în cabină şi raportă că prinseseră tocmai o radiogramă în care se spunea că submarinul fusese scos la suprafaţă şi îşi putea urma drumul singur.

   — Atunci vom avea linişte mâine când vom porni iar spre sud, zise Farrow. Ziua de azi s-o hotărâm odihnei şi să nu mergem pe uscat. O baie însă n-are ce să ne strice. Dimpotrivă.

   Bandiţii nu se arătară pe ţărm, astfel că ziua şi noaptea trecură în linişte. Când răsări soarele a doua zi, căpitanul înălţă periscopul, ca să cerceteze suprafaţa apei. Nu descoperi nimic suspect şi vru tocmai să dea comanda pentru ridicare, când zări aproape de tot de „Dox"-ul său, la doi metri numai, ivindu-se din apă un alt periscop. Farrow se sperie atât de tare încât uită să tragă înăuntru pe al său. Se trădase, aşa dar şi acum va cădea în mâinile duşmanilor.

   La strigătul său de alarmă dădură buzna aproape toţi în turn şi aflară vestea grozavă. În nici un caz nu puteau părăsi acum golful sub apă, deoarece celălalt submarin se afla tocmai în faţa lor şi închidea ieşirea.

   — Să ne ridicăm la suprafaţă şi să încercăm s-ajungem la o înţelegere, zise căpitanul în cele din urmă.

   Era singurul lucru ce-l au de făcut, de altfel. De aceea Farrow scoase vasul la suprafaţă şi George deschise capacul, sărind pe punte, unde fu urmat de tatăl său de ceilalţi.

   Periscopul duşman era încă acolo şi Farrow dădu un semnal invitând submarinul străin să iasă şi el la suprafaţă. Acesta se supuse şi când capacul turnului fu deschis, se ivi pe punte, un ofiţer englez, care salută zâmbind.

   — Mi s-a împlinit dorinţa - zise apoi comandantul submarinului englez - pot exprima personal mulţumirile mele salvatorului nostru. Numele meu este Vilbert, domnule căpitan Farrow şi vasul pe care l-aţi găsit sub apă e al meu.

   Cei din echipajul „Dox"-ului rămaseră înmărmuriţi o clipă, apoi Farrow răspunse zâmbind:

   — Ne temeam că am căzut în mâinile duşmanilor noştri, domnule comandant, dar acum nu cred că am avea să ne temem de ceva din partea dv.

   — Fireşte că nu, domnilor; cum aţi putea crede că există în lumea asta oameni atât de nerecunoscători? Aţi fost doar salvatorul nostru dintr-o primejdie grozavă. Îmi daţi voie să vă invit cu camarazii dv. pe bordul meu, ca să vă pot strânge mâna?

   Căpitanul primi şi dat fiind că cele două vase se aflau alături, nu le fu greu camarazilor să treacă pe submarinul englez. Comandantul acestuia ţinu mult timp mâna lui Farrow într-a sa, apoi strânse şi mâinile celorlalţi, mulţumindu-le călduros.

   În sala de mâncare a ofiţerilor fu servită masa şi vorbiră despre întâmplările de pe apă şi de sub apă.

   Marinarii celor două vase se împrieteniră şi ei, făcându-şi daruri unii altora şi petrecură clipe de adevărată camaraderie.

   — Dacă va fi să te mai întâlnesc odată în drum, domnule căpitan - zise comandantul englez, atunci nu trebuie să te temi de mine, ci să ne alăturăm vasele, ca să luăm masa împreună.

   — Dar cum te voi putea recunoaşte, domnule comandant? Întrebă Farrow.

   — Aşa e, ai dreptate. Voi vopsi o dungă albă pe turnul meu şi astfel vei şti cine e.

   Masa trecu într-o atmosferă de veselie şi abia după trei ceasuri se despărţiră, fiecare pornind în drumul lui.

   Farrow se duse în cabina sa şi-l trimise pe George să-l aducă pe Jack. Când acesta sosi, îi zise:

   — Jack, acum dă-mi, te rog, desenul pe care l-ai primit de la tatăl d-tale.

   Corcitura îl şi avea în mână şi-l puse pe masă în faţa lui Farrow.

   — Insula ar fi însemnată aici cu roşu, domnule căpitan, zise el. Dedesubt e o descriere după ce anume poate fi recunoscută.

   Toţi se aplecară asupra hârtiei şi căpitanul citi cu glas tare ce scria acolo:

   „Insula nu e uşor de găsit. Pe dânsa se ridică o stâncă înaltă şi ascuţită care are în partea de sus o gaură rotundă. În golful insulei stau trei palmieri unul lângă altul şi de acolo duce o potecă îngustă spre stâncă, aceasta fiind singura ridicătură de pe insulă. Lucrul căutat se găseşte însă abia după ce te-ai urcat pe stâncă şi

ai privit prin ferestruica rotundă".

   — După descrierea asta va fi lesne să găsim insula — zise căpitanul - dacă se află într-adevăr între insulele Banda.

   — Nu e între ele, ci ceva mai de o parte; zise Jack. Şi acum vă voi spune şi ce se găseşte acolo.

   „Străbunicul meu a fost marinar şi nicidecum pirat, după cum credeaţi poate. Într-o bună zi a descoperit insuliţa şi a fost nevoit să debarce acolo. Cu ani în urmă probabil c-au locuit pe insulă piraţi, căci străbunul meu a văzut o peşteră plină cu tot soiul de mărfuri. Fireşte că le luă cu sine şi într-un carnet găsi însemnări în care se spunea că pe insulă ar mai fi o comoară mare. Zadarnic o căută el şi tot degeaba fură şi cercetările bunicului şi tatălui meu."

   — Atunci să ştii că n-au privit prin „fereastră", zise căpitanul. Acolo o fi ascunsă taina, cu siguranţă.

   — O voi face eu în schimb, domnule Farrow şi poate să am mai mult noroc ca strămoşii mei.

   III.

   ÎN PRIMEJDIE.

   LA ORA PATRU DUPĂ AMIAZA Rindow zări insulele Banda şi încetini mersul submarinului. După indicaţiile de pe plan, insula trebuia să se afle imediat la stânga acestui grup, astfel că Farrow lua direcţia într-acolo. Stătea el însuşi în turn şi cerceta cu privirea insulele din faţa sa.

   „Dox"-ul lăsă la dreapta insulele Banda şi se-ndreaptă spre unele mai mici, care păreau să fie nelocuite. După un ceas ajunseră la ele şi le înconjurară. Dar nu văzură nici o ridicătură, astfel că porniră iar spre sud. Merseră în felul acesta până se înnoptă şi în cele din urmă căpitanul intră într-un golfuleţ, unde avea de gând să petreacă noaptea.

   Când se întunecă şi toţi se aflau la masa, santinela de pe punte raportă deodată că se vede lumină de foc pe insulă. Deoarece aceasta avea prea puţină vegetaţie, fiind alcătuită mai mult din stânci pleşuve, toţi se mirară că ar putea trăi aici vreun om.

   — Trebuie să mergem într-acolo şi să vedem cu cine avem de a face, zise căpitanul.

   Îşi alese cinci marinari - printre care Petre şi Kard - şi părăsi submarinul împreună cu Rindow şi George. Zăriră lămurit raza focului care lumina cam dinspre mijlocul insulei. Nu exista pădure pe acolo, dar căţăratul pe stâncă le dădu de furcă. Se apropiară totuşi repede de foc şi în cele din urmă văzură o vâlcea în care ardea focul. Un om stătea lângă el şi mânca liniştit.

   — Cine-o fi ăsta? întrebă căpitanul, în şoaptă. E îmbrăcat ca un locuitor al preriilor americane şi vad că e bine înarmat.

   — Ar fi mai bine, tată, să mă duc singur la el şi să-l iau puţin la rost, zise George. De sigur că-mi va povesti mai mult decât ar face-o dacă am veni cu toţii.

   Căpitanul ramase pe gânduri câteva clipe, apoi se uita întrebător la Rindow. Văzând ca acesta încuviinţează din cap, dădu permisiunea cerută de fiul său.

   George porni repede, bucurându-se de această nouă aventură. Ocoli repede vâlceaua, vrând să se furişeze pe nesimţite, ca să-l ia prin surprindere pe străin.

   Acesta stătea tot lângă foc. Sfârşise de mâncat şi acum privea pe toate părţile un obiect. George se întinse la pământ şi se târî încetişor înainte. Acum putu recunoaşte obiectul: era un medalion pe care omul îl ţinea deschis în mână şi-l privea cu interes. Omul fiind absorbit de treaba asta, lui George nu-i fu greu să se apropie de tot şi când se ridică brusc în picioare, celălalt se-ntoarse speriat şi îndreptă asupra tânărului pistolul pe care-l trăsese repede de la brâu.

   — Stai pe loc, tinere! strigă el. Ce vrei aici la mine şi de unde vii?

   — Am fost zvârlit aici cu barca mea de salvare, răspunse George, apropiindu-se şi mai mult de foc. Vroiam să văd numai cine stă lângă focul acesta pe care l-am zărit de pe ţărm. Mă bucur din inimă că am dat de d-ta.

   — Aşa şi de aia te furişezi ca o pisică, ai?

   — Doar nu ştiam pe cine voi găsi. Putea fi şi un sălbatec, care m-ar fi ucis imediat.

   — Aşează-te colea şi povesteşte-mi ce ţi s-a întâmplat!

   George se supuse. Străinul continuă să-l privească bănuitor,

dar în cele din urmă se mai linişti.

   — Corabia noastră cu pânze a naufragiat azi după-amiază pe un recif - povesti tânărul - şi s-a scufundat cât ai clipi din ochi. Am fost nevoit să sar în apă, deoarece bărcile de salvare n-au mai putut fi desprinse. Timp de două ceasuri am înotat neîncetat şi în cele din urmă zărind o barcă de salvare, goală, am sărit într-unsa şi am vâslit cât mă ţineau puterile. Acum vreun ceas am zărit pământ, dar tocmai atunci s-a înnoptat. Am avut însă noroc şi ajungând la insula asta, am zărit o raza de foc; atunci m-am hotărât să mă furişez încoace ca să vad dacă nu găsesc pe cineva care sa mă ajute. Asta-i totul.

   — Dar ia spune, tinere, ce-ţi trebuie ţie, simplu marinar, două pistoale şi un pumnal? N-am auzit încă pân-acum ca un căpitan de vas să îngăduie asta.

   George se prefăcu încurcat şi şovăi cu răspunsul. Străinul râse ironic şi zise:

   — N-ai nevoie să-mi povesteşti, tinere, ştiu eu ce vas a fost ăla pe care lucrai tu. Nu e aşa că făceaţi şi puţintică piraterie?

   George se prefăcu speriat, dar nu răspunse nici acum. Străinul îl bătu atunci pe umăr şi zise, râzând:

   — Nu-ţi fie teamă, tinere, eu nu-s de la poliţie. Aş avea nevoie de tine şi dacă vrei să rămâi aici, spune-o. Va trebui, însă, să mă asculţi orbeşte.

   De data asta George se prefăcu voios. Avea ochii strălucitori când bătu palma cu străinul şi-i făgădui să rămâie la el.

   — Aş vrea însă să mai dau o fugă până la ţărm şi să văd ce e cu barca mea - zise dânsul. N-am priponit-o şi mă tem că vântul o va mâna în larg.

   — Bine, tinere, du-te, dar vezi să nu zăboveşti prea mult.

   George se făcu nevăzut. Când privi îndărăt peste câteva clipe,

nu-l mai văzu, pe străin la foc. Desigur că se luase după el. Şi George care vroia să-l vestească pe tatăl său că avea de gând să rămâie o zi la străinul acela, ca să vadă cu ce se îndeletnicea! De aceea se ascunse îndărătul unui bloc de stâncă şi numai după ce-l văzu pe străin trecând pe acolo şi iscodind cu privirea în toate părţile, se hotărî să pornească mai departe.

   Dar abia se ridică de jos, că văzu ivindu-se o făptură de după altă stâncă. O clipă rămase ca împietrit apoi izbucni în râs fi zise:

   — Ah, Petre, bine ai făcut că ai venit. Tocmai vroiam să vin la voi să văi dau de veste ce şi cum. Rămân o zi pe insulă şi te rog să spui tatei să pornească mai departe spre insula căutată de Jack. Trebuie să aflu ce învârteşte străinul ăsta pe aici; mi-a propus să rămân la el.

   Uriaşul vru să se împotrivească, ceru apoi lui George să-l lase şi pe dânsul să se dea drept naufragiat ca să poată fi împreună, dar tânărul nu se învoi.

   În cele din urmă Petre se dădu bătut şi plecă.

   George făcu atunci un mic ocol şi alergă spre ţărm, unde începu să privească cercetător în toate părţile, prefăcându-se că nu găseşte barca pe care o căuta. Mormăi câteva înjurături şi în cele din urmă porni înapoi pe poteca ce ducea la foc. Văzu însă de departe că străinul nu se afla încă acolo. Când ajunse, privi mirat

în jurul său şi deodată se ivi omul în faţa sa, privindu-l zâmbitor.

   — Ei, tinere, nu e aşa că n-ai găsit barca? întrebă el. Dar nu face nimic, căci vii cu mine. M-am dus şi eu la barca mea, să văd dacă totul e în regulă. Cum te cheamă?

   — George, domnule. Şi pe d-ta cum să te numesc?

   — John Ratter, mai mult n-ai nevoie sa ştii. Ţi-o fi foame, nu? Uite aici mâncare, mănâncă atât cât pofteşti!

   În vreme ce tânărul mânca, Ratter scoase la iveală câteva hârtii pe care le privi cu băgare de seamă. Se sinchisi prea puţin de musafirul său şi era atât de adâncit, încât tresări speriat când George zise:

   — Se va stinge focul, domnule Ratter; să mai aduc vreascuri?

   — Nu e nevoie, tinere, căci mergem la barca mea cu motor, unde putem dormi mai comod ca aici. Ia spune mai bine, cunoşti tu ţinuturile pe aici, că doar veţi fi colindat mult?

   — De colindat nici vorbă că am colindat, domnule Ratter, dar depinde ce anume căutaţi?

   — Caut o insulă care trebuie să fie prin ţinutul acesta. Cică are o stâncă ascuţită, cu o gaură rotundă în vârf. Ai văzut vreodată insula asta?

   George rămase înmărmurit. Asta era doar insula pe care o căuta Jack din Amboina. Oare Ratter să fi auzit şi el despre comoară şi o fi având şi el schiţa cu pricina?

   — Insula asta n-am văzut-o încă, domnule Ratter, răspunse dânsul, în cele din urmă. Poate că nu i-am dat atenţie când am trecut pe lângă ea. Dac-o fi prin ţinutul acesta, apoi o găsim noi, fără doar şi poate. Dar ce vrei să cauţi acolo?

   — Eşti cam curios, tinere, dar pot să-ţi spun, căci urmează doar să mă ajuţi. Am aici câteva însemnări, în care se spune că pe insula aceea... s-ar fi aflând un vapor vechi de piraţi, pe care aş dori scos la suprafaţă. Te pricepi la citirea hărţilor?

   — Fireşte, domnule Ratter. Ca marinar nici nu s-ar putea să nu mă pricep.

   Străinul îi întinse harta şi George recunoscu îndată că era întocmai ca aceea pe care o avea Jack din Amboina, numai că asta era copiată.

   — Insula trebuie să fie pe aproape, domnule Ratter şi o vom găsi noi cu siguranţă.

   După ce mai statură puţin de vorbă merseră la barca străinului. În partea din faţă a acesteia era o cabină încăpătoare, care slujea de dormitor. Se culcară pe câte o canapea şi adormiră.

   George se trezi abia când Ratter îl scutură cu putere:

   — Scoală, tinere, avem de făcut drum lung. Poate găsim încă azi insula cu pricina.

   George ajută la pregătirea mesei. Îi dădu în gând atunci că tatăl său va veni să-l ia de acolo la noapte, după cum îi trimisese vorbă cu Petre. Dar dacă pleca acum cu Ratter, atunci căpitanul îl va aştepta zadarnic şi în vremea asta celălalt va fi putut găsi insula.

   După ce mâncară, Ratter zise tânărului:

   — Acum să pornim la drum, barca mea cu motor aleargă repede. Tu vei îngriji de motor, în vreme ce eu voi sta la cârmă.

   Asta îi convenea lui George. Dacă va zări submarinul lor, va face în aşa fel încât motorul să se defecteze şi barca să se împotmolească.

   Micul vas porni ca o săgeată în larg, luând direcţia spre sud. George era încredinţat că misterioasa insulă se va ivi în curând, dar habar n-avea ce va face atunci. Cel mai bun lucru era să fure hârtiile „stăpânului" său. Dar cum să aducă la îndeplinire treaba asta, câtă vreme Ratter le purta în haină?

   Întâmplarea îi veni în ajutor, însă. Spre amiază zăriră o insuliţă şi hotărâră să facă acolo un scurt popas, ca să îmbuce ceva. Ancorară într-un golfuleţ şi în vreme ce George aprindea maşina de spirt ca să încălzească conservele, Ratter îşi scoase haina şi o aşeză în apropierea tânărului.

   După masa piratul căută ceva în cabină şi George se folosi de clipa asta ca să-şi însuşească portofoliul. Îi vârî repede în buzunarul pantalonului său, fără ca celălalt să fi observat ceva.

   Insula era atât de împădurită încât atât George cât şi Ratter nu observară că vreo câţiva sălbateci se furişară până la ţărm. Ca din pământ se mai iviră şi alţii din toate părţile şi înainte ca vreunul din cei doi să poată scoate pistolul, sălbatecii tăbărâră asupra lor şi-i legară fedeleş.

   În convoi triumfal străbătură apoi desişul, îndreptându-se spre lagărul sălbatecilor, unde prizonierii fură trântiţi la pământ. Cu puţin înainte de a fi înhăţat, Ratter îşi îmbrăcase haina şi deoarece mâinile îi fură legate în faţă, simţi deodată că-i lipsea portofoliul.

   — Toată întreprinderea mea nu mai are nici un rost acum, se tângui el. M-am şi crezut la ţintă, dar sălbatecii aceştia m-au făcut să pierd totul.

   — Crezi că ne vor ucide? întrebă George.

   — Dar de ce alta să ne fi luat prizonieri, tinere? Ah, de-ai şti cine sunt eu, poate că m-ai compătimi!

   — Dar de ce ţi-ai dat un nume de împrumut? urmă George.

   — Numele n-are importanţă. Că doar noi spune cuiva cine sunt! Adevăratul meu nume e Jack din Amboina.

   — Ce, ... ceee? Jack din Amboina? strigă George. — Asta nu e cu putinţă, domnule.

   — De ce n-ar fi cu putinţă, tinere? întreba celalalt, mirat.

   — Asta zău n-a pricep, domnule. Îmi dai cuvântul d-tale de cinste că eşti într-adevăr Jack din Amboina?

   — Fireşte; dac-aş mai avea actele aş putea-o dovedi. Dar ia spune, de ce pui la îndoială spusele mele?

   — Pentru că. Cunosc pe un. Jack din Amboina, care caută şi el insula aceea, ca să ridice comoara.

   — Nu se poate! strigă noul Jack. Cum arată omul acela care se dă drept eu?

   — E o corcitură; l-am întâlnit acum două zile pe insula Amboina, unde vroia să. devie rege.

   — Ah, ştiu acum cine e. Ticălosul de Tobi, care mi-a furat taina. El a fost servitorul meu pe Amboina, unde am locuit ani de zile şi unde au stat şi strămoşii mei. De aici mi se trage şi numele.

   — La fel ne-a povestit şi celălalt Jack, pe care-l numeşti Tobi. Probabil că ne-a înşelat.

   — Te tot aud vorbind la plural, tinere. Ce însemnează asta?

   — Văd că trebuie să-ţi spun adevărul. Află, deci, că tatăl meu se numeşte Farrow şi eu sunt fiul său, George. Eram în drum cu submarinul nostru şi ne-am oprit într-un golf de pe coasta de sud a Amboinei. Eu împreună cu doi camarazi am fost atacaţi, dar am izbutit să ne eliberăm şi atunci l-am cunoscut pe aşa-zisul Jack, Care ne-a rugat să-l ducem la insula cu pricina, unde avea de ridicat o comoară. El se afla acum pe bordul submarinului tatălui meu.

   George urmă să povestească ce s-a petrecut în urmă şi când sfârşi, noul Jack zise:

   — Care va să zică d-ta eşti într-adevăr George Farrow, fiul mult căutatului căpitan Farrow?

   — Da şi nădăjduiesc că nu-mi vei lua în nume de rău comedia pe care am jucat-o. Acum totul se va întoarce în bine pentru d-ta şi va trebui să găsim insula în orice caz.

   — Nu prea înţeleg. Vorbeşti ca şi cum n-am avea să ne temem de nimic aici. Afară de asta mi-a dispărut portofoliul în care aveam hârtiile.

   — L-am găsit eu, domnule şi l-am ridicat de jos când am fost atacaţi. N-am mai avut timp să ţi-l înapoiez; îl am la mine.

   — Slavă Domnului, atunci totul se mai poate întoarce în bine.

   Ar fi vrut să mai adauge ceva, dar sălbatecii se sculară în picioare şi se aşezară în faţa prizonierilor. Un individ înalt vorbi, gesticulând celorlalţi şi deodată toţi începură să ţopăie. George şi Jack fura ridicaţi şi legaţi de doi copaci, apoi sălbatecii îşi luară cuţitele şi suliţele şi se aşezară înaintea celor doi.

   IV.

   FALŞUL JACK.

   PRIZONIERII ERAU ATÂT DE STRÂNS legaţi încât abia se puteau mişca. Omul înalt înainta iar şi roti ameninţător cuţitul, zvârlindu-l apoi cu putere. Dar George, căruia îi era hărăzită lovitura, văzu cuţitul trecând la un centimetru deasupra capului său, apoi mai observă că sălbatecul îşi schimonosi chipul într-un rânjet. Probabil că-i făcea plăcere să-şi chinuiască prizonierul în felul acesta.

   Mai repetă jocul de câteva ori, dar când văzu că George nici nu tresare, se apropia de copacul de care era legat Jack şi reîncepu acolo comedia. Acesta înţelese însă ce urmărea sălbatecul, aşa că rămase şi el liniştit.

   În cele din urmă sălbatecul renunţă la joacă şi dădu o poruncă scurtă şi imediat se proţăpiră în faţa prizonierilor alţi patru sălbateci, ridicând suliţele. Scoţând răcnete zvârliră armele spre captivi, dar nu nimeriră: suliţele se înfipseră în copacii dindărătul acestora.

   De patru ori repetară jocul, apoi căpetenia mai dădu o poruncă, în urma căreia alţii se postară în faţa copacilor şi zvârliră cuţitele lor spre George şi Jack. Nici acestea nu nimeriră, însă trecură atât de aproape de urechile prizonierilor, încât aceştia se crezură pierduţi. Dar tot nu tresăriră, ceea ce stârni mare admiraţie în rândurile sălbatecilor.

   Când interveni o mică pauză, Jack îi şopti lui George:

   — Aş vrea să ştiu ce urmăresc indivizii aceştia.

   — Poate că într-adevăr nu vor să pe rănească - poate că au anumite gânduri cu noi. A! Uite că încep iarăşi - acum cred că vine ceea ce e mai principal.

   Căpetenia ceruse să i se dea o măciucă mare pe care o roti ameninţător, apoi îi dădu drumul... Şuierând trecu la un centimetru deasupra capului lui George şi se izbi de un copac care se afla la vreo doi metri mai departe. Tânărul, care se cam speria de data aceasta, încercă totuşi să râdă, ceea ce stârni veselie la

sălbateci.

   Acelaşi joc se repetă cu Jack. Nici el nu se clinti şi râse de asemeni când măciuca se izbi de copac.

   Amândoi erau curioşi să vadă ce va urma acum. Căpetenia ceru un cuţit şi păşi spre ei. Reîncepu vechiul joc cu cuţitul, dar de data asta părea că-şi ia rolul în serios, încât George crezu că i-a sunat ceasul din urmă.

   Căpetenia ţopăia în jurul copacului, scoţând ţipete ciudate, în vreme ce zvârliră cuţitele unul după altul.

   Deodată George simţi că legăturile îi slăbesc. Probabil că sălbatecul făcuse o greşeală şi nimerise funia, tăind-o.

   Tânărul rămase liniştit pentru ca duşmanii să nu bage de seamă. În cele din urmă căpetenia se îndreptă spre Jack şi după ce se juca şi cu el câtva timp, îşi luă seama şi înapoindu-se la războinicii săi, se aşeză lângă foc; ceilalţi îi urmară pilda.

   George îl privi cu înţeles pe Jack şi-i şopti:

   — Dacă vom avea acum linişte câtva timp, nădăjduiesc să mă pot libera, căci sălbatecul mi-a tăiat legăturile, din nebăgare de seamă. Nu cumva ştii unde sunt armele noastre? Trebuie să le avem imediat ce vom dispărea de lângă copaci.

   — Am văzut bine când căpetenia le-a dus în coliba aceea mică. Să dea Dumnezeu s-avem noroc.

   George încercă să-şi libereze mâinile, profitând de faptul că sălbatecii discutau de zor între ei. În câteva clipe duse treaba la bun sfârşit. Greutatea mare erau legăturile de la picioare, dar după câtva timp izbuti să se scape şi de ele. Mai rămase câteva clipe la copac, observându-i pe sălbateci, apoi făcu o săritură şi zbură ca o săgeată prin luminiş, spre colibă, în care se făcu nevăzut, înainte ca duşmanii să-şi poată da scama ce se petrecuse. Când se dezmeticiră, săriră cu toţii în picioare şi dădură buzna spre colibă. Unii îşi luară suliţele şi le zvârliră în pereţii acesteia.

   George găsi imediat armele. Le vârî repede în brâu, apoi luă şi pistoalele lui Jack. Ţinând câte unul în fiecare mână, vru să iasă afară, dat suliţele zburară atunci prin pereţi şi erau cât pe-aci să-l nimerească. Nu mai era nici o clipa de pierdut. Scoase repede cuţitul şi-şi croi drum prin spatele colibei.

   O zbughi grabnic în pădure şi se piti îndărătul unui copac. Sălbatecii nu observaseră fuga lui din colibă, deoarece aceasta era aproape lipită de cei dintâi copaci ai codrului.

   George avu atunci o idee bună: se retrase şi mai mult în pădure şi sub ocrotirea copacilor făcu ocolul lagărului, îndreptându-se spre locul unde era legat Jack. Nimeni nu se preocupa de al doilea prizonier, astfel că fu uşor pentru George să-l libereze pe tovarăşul său. Îi vârî repede în mână pistoalele şi după ce se pitiră amândoi în spatele trunchiului, traseră două gloanţe, ca să sperie pe sălbateci.

   Efectul fu surprinzător. În primele clipe sălbatecii rămaseră ca împietriţi. George mai slobozi atunci un glonţ şi urmarea fu că măciuca pe care căpetenia o ţinea în mână zbură cât colo. Dar în loc ca sălbatecii s-o ia la fugă în pădure şi să se pregătească de apărare, ei zvârliră armele, se lăsară în genunchi şi ridicară braţele, ca şi cum ar îi vrut să dea de înţeles că se predau.

   George strigă atunci pe căpetenie şi constată cu uimire că acesta cunoştea câteva boabe englezeşte, îl imploră pe George să nu mai „pocnească", spunând că-l vor recunoaşte cu toţii drept stăpân şi nu vor mai întreprinde nimic împotriva lui.

   — Bărbaţi foarte viteji sunt - o rupse el pe englezeşte - bărbaţi trebuie ajute sărmanii sălbateci, s-alunge duh rău de pe inima lor, noi vrem locuim acolo ca mai înainte.

   George şi Jack se apropiaseră cu băgare de seamă de sălbateci, dar se încredinţară îndată că acestora părea să le fie o frica grozavă de dânşii. În cele din urmă se putură mişca în voie în lagăr şi aflată de la căpetenie ce fel de insulă era aceea unde sălăşluia un „duh rău".

   Înainte vreme sălbatecii locuiseră pe o insulă vecină, foarte rodnică, dar fuseseră alungaţi de cineva. Cine era acest cineva nu ştiau sălbatecii, îl botezaseră însă „duh rău" şi „dihania". Rugară pe George şi Jack să meargă la insula cu pricina şi să ucidă duhul, căci ei erau oameni foarte viteji.

   Cei doi tovarăşi fură nevoiţi să se aşeze şi ei lângă foc şi aflară ce avuseseră de gând sălbatecii cu „jocurile războinice". Vroiau să-i pună la încercare pe prizonieri dacă erau viteji şi fără frică, ca să poată alunga apoi duhul rău.

   Căpetenia, căruia nu-i mai tăcea gura acum, povestea grozăvii despre insula vecină şi-i duse pe cei doi „viteji" la ţărm, de unde putea fi văzută. Jack merse la barca lui de unde se înapoia cu ocheanul şi când privi printr-unsul, izbucni agitat:

   — Domnule Farrow, e chiar insula pe care o caut eu, dar sunt oameni acolo. Probabil tatăl d-tale cu ai săi.

   George îi luă repede ocheanul din mână şi după ce se uită cu băgare de seamă i-l dădu înapoi spunând:

   — Nu e tatăl meu, ci nişte străini, care probabil caută şi ei comoara. Am văzut lămurit un om căţărându-se spre stâncă, dar n-a izbutit s-ajungă sus, căci aceasta pare să fie prea dreaptă. S- aşteptăm până s-o întuneca şi atunci pornim într-acolo. Tata va veni şi el în cele din urmă, dacă nu mă va găsi pe cealaltă insulă.

   Jack încuviinţă. Cei doi îşi omorâră vremea stând de vorbă cu sălbatecii şi când se înseră, se urcară în barcă şi porniră la drum.

   Peste câtva timp ajunseră cu bine la insulă şi, căutară un loc potrivit unde să-şi ascundă barca. După ce făcură treaba asta, o luară de-a lungul ţărmului, ocolind insula care avea un diametru de vreo trei kilometri. Dădură de o potecă ce părea să ducă în lăuntrul ei, dar golful cu cei trei palmieri nu-l zăriră încă.

   Cu pistoalele în mână porniră pe potecă şi în cele din urmă ajunseră într-un luminiş mic. Aici se ridica stânca în al cărei creştet se afla „ferestruica" rotundă.

   — Să încercăm acum s-ajungem în golful cu cei trei palmieri - propuse George - poate e ancorat acolo vasul cu care au venit oamenii pe care i-am văzut prin ochean. Ei, ce fu asta? Se- ntrerupse el, speriat. Ai văzut şi d-ta făptura aceea înaltă care a dispărut fulgerător colo printre copaci?

   — Da, domnule Farrow, am văzut-o şi eu. Ce să fi fost? Pentru un om era prea mare.

   — Poate că era „dihania" de care pomeneau sălbatecii. Mai ştii!

   George rămase pe gânduri câteva clipe, apoi hotărî:

   — Să mergem la golf! Am presimţirea că vom da acolo peste tatăl meu. Cred că acolo în faţa noastră, începe poteca ce duce la golf.

   Ocoliră luminişul, ajunseră cu bine la potecă şi păşiră pe ea. Fără nici un incident ajunseră la golf şi George era cât pe aci să scoată un strigăt de bucurie văzând că tocmai în clipa aceea intra „Dox"-ul lor. Căpitanul stătea în turn, alături de Rindow, care cu ocheanu-i de noapte cerceta ţărmul.

   — Rămâi d-ta în tufiş, domnule Jack - zise George repede. Voi povesti tatălui meu totul şi-l voi da de gol pe fostul dumitale servitor.

   Jack găsi bună propunerea şi dispăru printre copaci, în vreme ce George merse înainte pe ţărm şi dădu semnale spre submarin.

   După câteva minute era pe bord şi fu copleşit de întrebări, la care nu mai prididi să răspundă. Se duse apoi cu tatăl său în cabină şi-i povesti în amănunţime ce descoperise. La început. Căpitanului nici nu-i veni să creadă. Dar când trimise să-l cheme pe Jack cel fals la el, se dovedi ca acesta fugise din submarin, în clipa când Rindow părăsise pentru puţin turnul, ca să-l aducă pe Brun, care avea să-l schimbe.

   — Atunci să vie adevăratul Jack, poate e în măsură el dă ne indice unde e de găsit cel fals. Trebuie dar să cunoască insula.

   — Nu, tată, n-a fost încă niciodată aici şi pentru prima oară a păşit cu mine pe ea. Pe insula asta trebuie să locuiască cineva care i-a gonit pe locuitori şi care face pe duhul. Poate mai ştiu şi alţii de duhul acesta.

   — Aşa cred şi eu acum, dragă George, dar hai să-l aducem pe Jack cel adevărat, căci aş vrea să-l cunosc.

   George urcă pe punte şi dădu un semnal spre ţărm. Imediat se ivi Jack dintre copaci şi fu luat în primire pe ţărm de către Petre. Când veni pe bord şi fu prezentat căpitanului Farrow, povesti că văzuse pe cineva care s-a lăsat în apă de pe puntea submarinului şi a înotat spre ţărm. Trebuie să fi fost Jack cel fals.

   În cabina căpitanului Farrow avu loc apoi o consfătuire generală. Căpitanul era de părere să aştepte dimineaţa, ca să întreprindă atunci ceva, dar George stărui atât de mult, încât se hotărî în cele din urmă să debarce câţiva marinari care să cerceteze insula.

   Părăsiră submarinul în două echipe. Căpitanul Farrow luă cinci marinari vânjoşi, ca să ocolească întâi insula, în vreme ce George cu alţi cinci - printre care Petre Uriaşul - urmau să pătrundă în ea. Îndată ce se vor auzi împuşcături, prima echipă urma să vie în ajutorul celeilalte.

   Jack se alătură şi el de George şi împreună cu acesta porni iar pe potecă spre luminiş, urmat de cinci marinari, Toţi erau înarmaţi până în dinţi şi luaseră chiar granate de mână.

   Ajunseră din nou la luminiş, fără să fi zărit pe cineva sau să fi auzit vreun zgomot. Falsul Jack trebui dar să fi fost de mult aici, dar probabil că el cunoştea insula mai bine decât spusese.

   — Să ne ducem într-acolo unde a dispărut făptura aceea înaltă - zise George.

   Jack din Amboina fu cuprins şi el de frigurile vânătoarei. Ocoliră în grabă luminişul şi după scurt timp se aflau lângă un copac înalt cu frunzişul des. Pe aici dispăruse făptura, dar zadarnic căutară camarazii vreun loc, pe unde să se fi strecurat.

   — Cred ca dincolo, de partea cealaltă, s-a mişcat din nou ceva! exclamă deodată Jack. Haide repede, domnule Farrow!

   — Nu, nu, rămâi d-ta aici, voi porni eu cu patru marinari şi voi cerceta pădurea acolo. Locul acesta de aici trebuie să fie păzit mereu şi nu vreau să încredinţez altuia sarcina aceasta.

   — Bine, domnule Farrow, te voi aştepta aici.

   George, Petre şi încă trei marinari porniră în grabă lăsându-l acolo pe Jack cu încă un marinar. Dar ajungând de cealaltă parte a luminişului tot nu dădură de nimeni.

   — Petre, tu rămâi aici cu camaradul tău şi fii cu mare băgare de seamă. Eu mă furişez înapoi şi dacă auzi cum vă împuşcături, vino repede.

   Uriaşul făgădui şi tânărul său stăpân dispăru iarăşi pe marginea luminişului. Când ajunse la copacul unde-l lăsase de pază pe Jack, nu-l găsi nici pe acesta, nici pe marinar.

   Pe când chibzuia cu înfrigurare unde s-ar fi putut duce amândoi, simţi o mână încleştându-i gâtul şi în acelaşi timp un braţ îl strânse eu atâta putere, încât nu mai fu în stare nici să se mişte.

   Gândurile i se încâlciră şi mai simţi doar că două braţe vânjoase îl ridicară, săltându-l pe umăr. Apoi omul care-l ducea se caţără cu el, ca o pisica, în copac, dispărând în frunzişul acestuia. Totul se petrecuse atât de repede şi fără zgomot, încât Petre nu observase nimic de cealaltă parte a luminişului.

   Când George se trezi, stătea legat şi cu căluş în gură lângă Jack şi marinarul care fusese cu el. Nu putea desluşi nimic în jurul său şi se credea într-o colibă. Jack şi marinarul aveau şi ei căluşuri, astfel că nu se puteau înţelege prin vorbe. Dar lui George i se păru că recunoaşte în întuneric o făptură înaltă, care se aplecase pe fereastră, ca şi cum aştepta pe cineva.

   V.

   TESTAMENTUL STRĂBUNICULUI.

   ZADARNIC ÎNCERCĂ GEORGE să se scape de legături. Erau atât de strânse încât îi intrau în carne.

   Ceasuri de-a rândul rămase în aşteptare, când deodată auzi o convorbire în şoaptă dedesubtul lui. Unde se afla oare?

   I se păru că recunoaşte glasul tatălui său şi brusc îi fulgeră prin minte că se afla într-un copac, în copacul acela sub care stătuse. Acum înţelese el taina făpturii misterioase.

   Începu să se mişte, ca să atragă atenţia celor de jos, dar imediat omul cel înalt fu lângă dânsul şi-i puse un cuţit în piept. George trebui să se dea bătut şi peste puţin timp auzi ca tovarăşii săi se îndepărtează.

   Deodată se făcu lumina. Tânărul văzu că se află într-o colibă de crengi pe care o construise cineva în copac. La fereastră stătea un mulatru uriaş, care părea să cerceteze împrejurimile. Întorcându- se spre prizonierii săi, zise mânios:

   — Dacă va face careva încercarea să vă libereze, va împlânt cuţitul în piept. Insula îmi aparţine şi nici un om n-are ce căuta aici.

   Individul se înapoie apoi la fereastră şi privi iar afară. Părea că vede pe cineva jos, căci scoase o şuierătură ciudată şi părăsi coliba. După câteva minute se întoarse cu cineva căruia îi făcu vânt înăuntru. Era falsul Jack din Amboina. Acesta privi zâmbind la prizonieri, dar când îl recunoscu pe adevăratul Jack, se speria grozav.

   — De unde îi ai pe prizonieri, Tom? întrebă el. Cei doi de ici fac parte din echipajul submarinului, pe când celălalt e cel mai mare duşman al nostru.

   — Ştiu toate astea, Tobi, dar mă mir cum ai ajuns atât de repede pe insulă, aici. Ai observat cred, că Numbier ţi-a furat taina?

   — Da, am bănuit-o; şi-a făcut, pe ascuns, copii după hârtiile mele şi vroia să scoată singur comoara. Am venit încoace cu un submarin şi oamenii de pe dansul au vrut chiar să-mi ajute să dau de comoara.

   — Pe care ţi-ar fi luat-o apoi, râse mulatrul.

   — La asta m-am gândit şi eu când ne-am apropiat de insulă şi de aceea am debarcat în taină, ca să caut singur. Spuneai că Numbier e aici? Atunci de sigur c-a şi pornit în căutarea comoarei?

   — Fireşte, Tobi, sau credeai cumva că numai tu aveai dreptul ăsta? De ce n-ai vrut să faci împărţeala cu noi? Am fi fost până acum în stăpânirea comoarei. Acu trebuie să ne păzim de oamenii ăia care te-au adus aici.

   — Am făcut o greşeală, recunosc. Dar altfel cum aş fi putut ajunge pe Insulă? Bănuiam eu că voi sunteţi aici.

   — Şi acum îţi închipui că vom împărţi cu tine, Tobi? Râse mulatrul. Scoate-ţi asta din cap, noi am fost cei dintâi aici şi comoara e a noastră. Să vezi ce ţi-o spune şi Numbier când o veni.

   — Voi n-aveţi ce să-mi spuneţi. Dacă nu vreţi să împărţiţi, voi face cunoscut că ucigaşul lui...

   Mai mult nu apucă. Plin de furie, mulatrul se năpusti asupra falşului Jack şi încercă să-i vâre cuţitul în trup. Acesta bănuise aşa ceva, astfel că cei doi bărbaţi se încăierară în lege în coliba strâmtă. Mulatrul era mai puternic şi de sigur că Tobi ar fi fost răpus, dar atunci se petrecu ceva neaşteptat. Coliba trosni deodată, podeaua se rupse şi cei doi luptători se prăbuşiră în adâncime. George, care cu o mişcare repede izbuti să se pună la

adăpost, auzi doar un ţipăt grozav şi căzătura celor două trupuri.

   Imediat luminişul se umplu de glasuri şi George recunoscu printre ele pe acela al tatălui sau. După câteva minute se ivi Petre în colibă şi-i liberă pe prizonieri, pe care îi căutase zadarnic aproape toată noaptea.

   Cei doi luptători prăbuşiţi îşi frânseseră şira spinării în cădere; marinarii rămaseră uimiţi de făptura uriaşă a mulatrului, care jucase rolul „duhului rău", pe insula aceasta, alungându-i pe locuitori.

   — Trebuie să mai fie doi oameni pe insulă - zise George către tatăl său - am auzit ce spunea mulatrul, falsului Jack. Unul din indivizi se numeşte Numbier.

   — Să-i căutăm - răspunse căpitanul - să încercăm să ne căţărăm pe stânci, poate ca s-au ascuns în vreo peşteră.

   George se oferi să încerce cu Petre să urce şi căpitanul n-avu încotro, fiind nevoit să încuviinţeze.

   Stânca era înaltă de vreo sută de metri şi dreaptă ca un zid. Cu multă greutate izbutiră să facă jumătate de drum, când deodată auziră un şuierat deasupra capetelor. Era un glonţ slobozit dintr- un revolver care îşi înăbuşe zgomotul.

   George trase repede revolverul. Ţinându-se bine privi în sus şi atunci văzu ivindu-se un cap, apoi un pistol, Arma lui George detună, urmă un strigăt şi capul dispăru.

   Întorcându-şi privirile în adâncime, tânărul erou zări cu bucurie vreo zece marinari cu carabinele în mână, privind în sus. Asta îl linişti; vârându-şi înapoi revolverul, urcă mai departe, împreună cu Petre.

   — Atenţie, domnule George! strigă deodată Uriaşul - în faţa noastră trebuie să fie o peşteră în care se află oameni. Zăreşti mâna care iese la iveală colo?

   George privi în sus la doi metri depărtare într-adevăr, o mână care stătea nemişcată însa. Trebuia să fie a unul mort.

   — De sigur că am nimerit bine, Petre - răspunse tânărul - de mâna asta n-avem ce ne mai teme. Haide repede, cu siguranţă că mai e cineva în peşteri şi e mai bine să ne pregătim revolverele.

   Cei doi metri din urmă trebuiră să-i străbată cu băgare de seamă, deoarece nu se puteau ţine cu mâna dreaptă, în care aveau arma. Ajunseră cu bine la un mic platou, care nu putea fi văzut de jos şi priviră într-o peşteră. În fund de tot stătea o făptură care la ivirea lui George ridică braţele în sus. Aceasta era o dovadă că vroia să se predea. La intrarea peşterii, însă, zăcea un mort cu capul găurit de un glonţ - acela tras de tânărul erou.

   — Tu păzeşte-l pe omul de aici, Petre, în vreme ce eu mă voi căţăra sus de tot şi voi privi prin ferestruică. Poate găsesc acolo comoara.

   Deoarece nu mai era de aşteptat nici un duşman acum, Petre nu zise nimic.

   George începu să se caţere tot mai sus şi după multe sforţări ajunse la gaura rotundă, deasupra căreia se aplecă. Peisajul de dedesubtul lui era minunat şi primul său gând fu cât de rentabilă ar fi aici o plantaţie, deoarece insula era foarte rodnică.

   Nu văzu însă nici urmă de comoară. Lăuntrul „ferestrei", era larg de vreo treizeci de centimetri şi înconjurat de pietre, pe care tânărul stătea acum cu partea de sus a trupului său. Se trase puţin înapoi şi scormoni cu mâna prin pietre. Deodată, după ce aruncă în adâncime pe cele de deasupra, dădu de o piatră mai mare, pare părea înţepenită acolo. Smuci cu putere şi în cele din urmă o scoase şi pe ea şi o zvârli în adânc. Apoi vârî mâna în golul ce se formase şi simţi o pungă de piele, pe care o scoase şi o vârî în buzunar. Altceva nu era acolo.

   Apoi mai aruncă o privire asupra insulei şi rămase în admiraţie. Sălbatecii aveau dreptate vrând sa se reîntoarcă aici, unde mai locuiseră şi altădată. Numai mulatrul îi putuse alunga.

   George începu să coboare. Merse mai repede decât crezuse şi după puţin timp se află iar lângă Petre.

   Nu povesti nimic despre ceea ce găsise şi începură amândoi coborâşul. Prizonierul fu silit s-o ia înainte. Când George ajunse jos. Exclamă cu însufleţire:

   — Ştii, tată, a fost cam greu urcuşul, dar priveliştea pe care am avut-o de acolo m-a răsplătit din belşug.

   — Şi n-ai găsit nimic sus, George? Am văzut doar că ai băgat ceva în buzunar.

   — Da, am găsit ceva, răspunse tânărul, râzând. Dar să mergem pe submarin, unde vom sta de vorbă. Comoara nu e atât de mare.

   Marinarii îl luară pe prizonier în mijlocul lor şi porniră la drum. Ceilalţi veneau în urmă fiind stăpâniţi de o curiozitate firească. Când se aflară în sfârşit, în cabina căpitanului, George scoase punga şi o dădu lui Jack din Amboina.

   — Ia-o te rog, e proprietatea d-tale, domnule, zise el. Pentru d- ta am adus-o..

   — Atunci se şi cuvine s-o deschizi, răspunse Jack şi împinse punga înapoi.

   Tânărul o luă, desfăcu şiretul din jurul ei şi vărsă conţinutul pe masă. Erau perle minunate, de diferite mărimi. O adevărată avere. Dacă asta era singura comoară, atunci nu era chiar atât de preţioasă precum şi-o închipuiseră.

   — Uite că mai e şi o scrisoare, zise George, după ce cercetase bine punga. Titlul glăsuieşte:

   „Moştenitorilor mei.... Jerry din Amboina".

   — Asta a fost străbunicul meu! Exclamă Jack şi smulse plicul din mâna celuilalt. Vreau să deschid îndată scrisoarea şi s-o citesc.

   Cu mâini tremurătoare desfăcu plicul gros şi citi apoi cu glas tare. Scrisoarea era într-adevăr de la străbunicul său, care descoperise cândva insula aceasta şi o cumpără de la guvern.... Avusese de gând să întemeieze acolo o plantaţie, deoarece locuitorii erau oameni de treabă, bucuroşi să-l ajute.

   Scrisoarea încheia astfel:

   „Aceasta e comoara mea, pe care o las moştenitorilor mei. Insula vă aparţine vouă, aşa dar, vă puteţi pune pe lucru ca să faceţi dintr-însa o plantaţie rodnică. Priviţi prin fereastra din vârful stâncii şi veţi vedea că am dreptate. Perlele le-am adunat ca să constituie capitalul de exploatare pentru întemeierea plantaţiei".

   Jack din Amboina îşi ridică privirea şi un zâmbet de fericire îi flutură pe buze. Aşadar lui îi aparţinea acum insula! Trebuia s-o mai cerceteze odată, chiar imediat, ca să vadă dacă locul era într- adevăr potrivit pentru o plantaţie. George, care o văzuse de sus, întări aceasta şi-i spuse sa se urce el însuşi pe stâncă, pentru a se încredinţa cu proprii săi ochi.

   Jack nu mai stătu să pregete şi luă cu sine un marinar, ca să-l ajute. Căpitanul Farrow, pe de altă parte, trimise alţi cinci marinari, ca îngroape cadavrele celor trei oameni, care căutaseră şi ei comoara. Ei nu ştiuseră că adevărata comoară era însăşi insula, pe care o dobândise străbunicul lui Jack din Amboina.

   — Tată - zise George - eu plec chiar acum cu Petre spre insula vecină şi voi spune sălbaticilor să vie încoace, ca sa locuiască din nou aici. În felul acesta vor putea să-l ajute pe Jack la întemeierea plantaţiei sale.

   — Bine, George! Ia o barcă de aluminiu, căci nu e departe până la insula vecină.

   După un sfert de ceas tânărul se afla în drum împreună cu Petre. În faţa insulei văzură o barcă de pescari, din care sălbatecii prindeau peşti cu suliţele lor de pescuit. (Vezi ilustraţia de pe copertă). Când barca de aluminiu se apropia, băştinaşii nu-l recunoscură pe George şi ridicară ameninţător suliţele. Dar tânărul se ridică repede şi atunci pescarii vâsliră mai aproape şi

întrebară îndată ce e cu insula.

   — Puteţi veni cu toţii răspunse George. Noul stăpân vă îngăduie şi vei fi sub ocrotirea lui.

   — Este omul acela viteaz? întrebă căpetenia, care se afla cu ceilalţi în burcă.

   — Da. Am ucis „dihania" şi omul rămâne de acum încolo mereu pe Insulă, ca să vă apere.

   Pescarii izbucnirii într-un chiot de bucurie, încât toţi ceilalţi sălbateci dădură fuga la ţărm. Căpetenia făgădui să vină îndată şi George se întoarse la submarin.

   În vremea asta se înapoiase şi Jack din Amboina. Ochii-i străluceau când zise:

   — Da, străbunicul meu mi-a lăsat o comoara care e mai preţioasă decât banii. Voi face aici o plantaţie şi mă voi bucura foarte mult când sălbatecii se vor înapoia cu toţii.

   — Vor veni, domnule, răspunse George. Tocmai vin de la el şi le-am spus ca d-ta ai ucis dihania şi vei rămâne aci de acum încolo, ce să-l aperi. Au izbucnit atunci într-un chiot de bucurie şi au făgăduit, că vor veni.

   — Atunci voi fi un stăpânitor în propria mea ţara. Nădăjduiesc ca ma vei vizita, domnule Farrow când vei avea drum pe aici. Deocamdată trebuie să mă duc să-mi vând perlele ca să târguiesc cele trebuincioase. În portofel am găsit şi actul de cumpărare al străbunicului meu şi documentul acesta îmi garantează proprietatea.

   — Îţi doresc noroc, domnule Jack, zise căpitanul. Perlele ţi le-aş cumpăra chiar eu şi dacă eşti dispus vino în cabina mea, ca să stăm de vorbă.

   Farrow cu ai săi mai rămaseră o zi pe insulă; până ce sălbatecii construiră o colibă pentru stăpânul lor. Apoi se despărţiră de Jack din Amboina, pornind cu submarinul prin strâmtoarea Moluscelor.

SFÂRŞIT

Volumul 76

ORAŞUL DEMONILOR

   CĂLĂREŢUL MISTERIOS.

   NE GĂSEAM LA VREO TREIZECI de kilometri de Lhassa, în drum spre Tşamkar - începu doctorul Bertram să-i povestească lui George - chinezul cel viteaz, de a cărui caravană ne alăturaserăm, ne zorea tot mai mult, ca şi cum ar fi vrut într- adevăr să fugă din apropierea vechiului oraş în ruine, în care se spunea că sălăşluiesc duhuri rele. (Vezi voi. 73 din „Aventurile echipajului Dox").

   Din păcate, n-aveam vreme să ne ocupăm mai de aproape de misteriosul oraş, căci trebuia să aducem la îndeplinire cât mai repede însărcinarea dată de lordul Bird şi să încercăm s-ajungem în Alaska.

   Deodată Ho-ang şi servitorii săi îşi struniră caii şi priviră cu încordare înaintea lor. Acolo se iviseră nişte călăreţi, care se apropiau cu repeziciune. Văzurăm îndată că erau tibetani, toţi bine înarmaţi cu puşti militare ruseşti, iar dea curmezişul pieptului aveau câte două cartuşiere şi la brâu câte două pistoale.

   Deoarece n-aveau animale de povară cu dânşii trebuia sa fim cu băgare de seamă, căci ţinutul prin care călătoream era cât se poate de sălbatec. Fără să ne învrednicească cu un salut, trecură pe lângă noi aruncându-ne priviri posomorite şi-şi văzură de drum, nepăsători, ca şi cum nici nu ne-ar fi văzut.

   Abia se îndepărtară cu vreo sută de metri de noi, că Ho-ang îşi îndemnă calul la galop. Noi îl ajunserăm din urmă şi el ne striga:

   — Oamenii aceştia sunt primejdioşi, trebuie să ne îndepărtăm repede. Colo în faţa noastră, îndărătul colinelor pe care le vedeţi, ne putem apăra bine, dac-ar avea de gând, într-adevăr, să ne atace.

   — Bine ne merge! râse Marian; abia ai izbutit să scapi de o bandă de tâlhari, că o alta îi şi ia locul. Aşa dar să căutăm s- ajungem la colinele alea!

   Dădurăm pinteni cailor. Lanţul îngust de movile din faţa noastră devenea tot mai mare, dar când privii odată îndărăt, văzui cu spaimă ca tibetanii ne urmăreau într-adevăr. Goneau după noi, la cel mult o sută cincizeci de metri depărtare şi acum le ghiceam lămurit gândul.

   — Mai repede, mai repede! strigă în aceeaşi clipă Ho-ang, care îşi întorsese şi el privirea.

   Dar caii o şi luaseră în galop cat îi ţineau picioarele şi cu nelinişte văzui ca urmăritorii noştri păreau sa aibă animale mai bune, căci se vedeau din ce în ce mai aproape, iar lanţul de movile era încă la cel puţin un kilometru. Ne aplecarăm bine deasupra gâturilor cailor noştri, ca sa nu ni se taie răsuflarea şi în acelaşi timp să nu fim o ţintă prea bună împuşcăturilor care vor urma.

   Prevederea asta se dovedi în curând folositoare, căci deodată detunară îndărătul nostru câteva împuşcături şi gloanţele şuierară foarte aproape deasupra capetelor noastre.

   Eram acum la vreo două sute de metri de coline, dar bandiţii din urme noastră se apropiaseră până la o sută de metri. Din nou detună o salvă şi de data asta unul din servitorii lui Ho-ang scoase un ţipăt sfâşietor, se clătină în şea câteva clipe, apoi se prăbuşi la pământ. Fireşte că nu ne puteam ocupa de el, deşi ţipatul lui era o dovadă că fusese grav rănit.

   Iarăşi se auzi o salvă şi unul din caii de povară se prăbuşi. Atunci Marian îşi smulse puşca de pe umăr, se întoarse din galopul ameţitor şi slobozi câteva gloanţe. Răcnete de furie îndărătul nostru dovedeau ca nu-şi greşise ţinta şi în vreme ce se aplecase iar pe grumazul calului său îşi încărcă arma din nou şi ne strigă:

   — Ara avut noroc, nimerind pe câţiva. Acum cred că se vor ţine mai la distanţă.

   Gloanţele sale vor fi nimerit de, nu e vorba, dar asta ne aducea primejdii noi, căci urmăritorii noştri vor încerca acum tot ce le va fi în putinţă să se răzbune cumplit. Noi eram unsprezece oameni, în vreme ce dânşii erau cel puţin două ori pe atât.

   Aruncai o privire înapoi şi văzui că distanţa între noi se mărise puţin. Câţiva bandiţi duseră însă puşca la ochi şi după o clipă gloanţele şuierară în jurul nostru. Nenorocul ne urmărea şi de data asta, căci servitorul care călărea alături de mine ridica braţele în aer şi fără un geamăt se rostogoli din şea. Imediat însă Marian se ridică iar, se întoarse şi gloanţele sale lăsară câţiva cai fără stăpân în rândurile duşmanilor.

   Ajunserăm la şirul de coline şi trecurăm peste primele dărâmături de stânci. Ho-ang îşi struni brusc calul, arătă cu mana înainte şi zise:

   —  Colo e o trecătoare presărata cu bolovani; ne putem ascunde bine printre ei, căci duşmanii nu pot pătrunde înăuntru.

   Se părea că şi bandiţii ştiau asta, căci ne împroşcară cu o adevărată grindină de gloanţe, care ne păgubi iarăşi de un servitor şi un cal de povară.

   Ajunserăm însă la trecătoare, sărirăm repede de pe cai, pe care un servitor îi duse mai adânc în văgăună şi ne aciuirăm îndărătul blocurilor uriaşe, care ne ofereau o acoperire minunată. Imediat puşca lui Marian detună iar.

   Bandiţii descălecară şi se aruncară de asemeni la pământ. N- aveau bolovani îndărătul cărora să se adăpostească, dar erau acoperiţi bine de nenumărate tufe mici. Asta nu-l împiedeca însă pe Marian să găsească o ţintă pentru gloanţele sale. După fiecare împuşcătură a lui se auzea un ţipăt de dincolo şi câteodată o făptură sărea repede în sus, pentru ca apoi să se prăvălească la pământ.

   Pretutindeni îndărătul tufelor de dincolo sclipeau acum fulgere şi gloanţele lor loveau în meterezele noastre de piatră. Prin asta eram foarte primejduiţi, căci aşchiile de piatră care zburau acum în jurul nostru, erau şi mai primejdioase decât gloanţele. Dovada o avurăm un curând auzind ţipetele înfiorătoare scoase doi din servitorii noştri.

   Mai eram numai şapte inşi şi cu tot secerişul ce-l făcuserăm noi în rândurile potrivnicilor, situaţia noastră continua să fie disperată.

   O nouă salvă a duşmanului răpăi lângă noi şi gloanţele izbiră blocurile de stâncă. Cu un ţipăt puternic unul din servitorii noştri sări în sus şi îşi apucă braţul drept cu mâna cealaltă, strigând şi înjurând mereu.

   Imediat detunară iar câteva împuşcături şi omul neprevăzător care se lăsase biruit de durere, se prăbuşi greoi.

   Rămăseserăm acum numai şase, lucru ce părea să-l ştie bine duşmanii, căci deodată se ridicară cu toţii în picioare - vreo treisprezece la număr - şi se năpustiră spre noi. Se vede că se gândeau că ne vor putea învinge prin numărul, lor mai mare ca al nostru.

   Noi aveam acum o ţintă bună şi fără să ne pierdem vremea, golirăm la repezeală încărcătoarele armelor noastre, şase duşmani fură culcaţi la pământ, ceilalţi se trântiră repede jos, dar nu găsiră acoperire destul de repede, astfel că Marian mai putu secera doi din ei.

   Ne încărcarăm puştile în grabă, căci ne puteam aştepta în orice clipă la un nou atac. Duşmanii păreau să se fi săturat deocamdată, căci stăteau nemişcaţi, întinşi la pământ, strigându- se însa unii pe alţii.

   Deodată, însă, deschiseră iar un foc viu împotriva noastră. Ultimii doi servitori ai lui Ho-ang, care se vede că nu-şi căutaseră un adăpost destul de bun, căpătară câte un glonţ în cap. Răspunserăm şi noi cu o ploaie de gloanţe şi răzbunarăm pe bieţii noştri servitori, omorând doi duşmani.

   Acum nu prea aveam de ce ne mai teme, duşmanii puteau avea ca un singur om mai mult ca noi. Totuşi, nici prea cutezători nu trebuia să fim.

   În vreme ce eu chibzuiam dacă n-ar fi fost bine să încercăm noi un asalt, în tabăra duşmana se înălţă dintr-o tufă o armă, de a cărei ţeavă atârna o pânză albă. Aşa dar, vroiau să cadă la pace cu noi!

   Din păcate nu pricepeam limba lor, astfel că Ho-ang trebui să ne servească de tălmaci. El strigă spre ceilalţi întrebându-i ce vor şi ne tălmăci apoi răspunsul:

   — Şeful bandiţilor e grav rănit. Ne cer ajutor şi făgăduiesc să nu se mai arate duşmănoşi faţă de noi. Ce să facem, domnule Farrow?

   — Fireşte că le vom ajuta, zise Marian. Spune-le să facă o grămadă, din armele lor, înainte ca să venim la dânşii.

   Ho-ang vorbi iar cu banditul de dincolo şi după câteva clipe şase indivizi se ridicară şi-şi strânseră grămadă puştile şi pistoalele.

   Bandiţii ne primiră cam încurcaţi, cu plecăciuni adânci şi ne conduseră la şeful lor rănit. Un glonţ îi străbătuse pieptul şi din pricina scurgerii de sânge îşi pierduse cunoştinţa.

   Spălarăm rana cât mai bine, acoperirăm apoi deschizăturile cu tifon iodoformizat şi-i puserăm un pansament în jurul pieptului. Rănitul se trezi şi gemu slab. Probabil că-l şi apucaseră frigurile, astfel că-i dădurăm câteva hapuri, Ho-ang tălmăci apoi bandiţilor sfaturile noastre privitoare la îngrijirea rănitului, apoi cei şase mongoli se înclinară şi chinezul zise:

   — Acum putem pleca, domnilor. Am spus oamenilor că şeful lor e foarte grav rănit şi de aceea i s-a dat o doctorie puternică. Le- am mai spus că s-au aciuit într-unsul şi duhuri rele, ca pedeapsa că au atacat călători nevinovaţi. Aşa că acum mi vor mai întreprinde nimic duşmănos împotrivă-ne şi timp de o săptămână - le-am spus - n-au voie să se clintească de aici. Sunt încredinţat că se vor supune acestei oprelişti.

   — Foarte bine, zâmbi Marian - în felul acesta nu suntem ameninţaţi din spate. Să mergem acum mai departe, dar înainte de a face asta trebuie să-i acoperim cu pietre pe servitorii căzuţi victimă gloanţelor duşmane. Şi-au dat doar viaţa pentru noi, sărmanii!

   Mulţumită ajutorului lui Pongo, trista ceremonie se îndeplini repede. Împărţirăm pe ceilalţi cai poverile animalelor căzute, încălecarăm şi pornirăm spre răsărit.

   Dar ziua aceea părea să ne mai aducă şi alte surprize. Era cam în spre seara când ieşirăm din trecătoare; călăream de vreo zece minute, când Pongo strigă deodată:

   — Massers, oameni acolo!

   Spunând acestea arătă cu capul spre miazăzi. La început privirăm zadarnic în direcţia arătată, apoi, însă, descoperirăm punctuleţe care se apropiau repede.

   — Să fie vreo nouă bandă de tâlhari? Întrebai. N-ar fi mai bine să ne întoarcem şi să ne întovărăşim cu cei şase bandiţi din trecătoare?

   — Atât de apropiate nu trăiesc bandele în ţara asta, răspunse Ho-ang - Ăştia-s alţi oameni. Par să aibă cei buni cai, căci îi vad înaintând foarte repede.

   — Te pomeneşti c-or fi călători paşnici care vor s-ajungă repede în Tibet, zise Marian. Asta nu e însă un motiv să nu fim cu ochii în patru.

   Luă puşca de pe umăr şi o puse dea curmezişul pe şea. Îi urmarăm pilda şi călărirăm mai departe, fără să-i slăbim din ochi pe străinii pari se apropiau de noi în unghi ascuţit.

   Erau cinci la număr, după cât puturăm vedea. Deodată îşi opriră caii şi părură să ne supravegheze mişcările, apoi întoarseră caii şi se făcură din ce în ce mai mici. Când dispărură în zare. Marian zise:

   — Cam suspectă afacere. Îmi face impresia că s-au dus s-aducă întăriri, după ce s-au încredinţat că avem forte egale. Cred că ne mai aşteaptă o încercare grea pe ziua de azi.

   Ho-ang îşi îndemnase calul la goană şi ne strigă neliniştit:

   — Mai repede, domnilor, nu prea e lucru curat aici.

   — Asta am observat-o şi noi, răspunse Marian, calm. Dar se şi poate ca cei cinci călăreţi să fi fost oameni de treabă şi să fi fugit ei de noi...

   — Mai repede, mai repede, domnilor! stărui Ho-ang. Cred. cred. că sunt călăreţi-fantome.

   Izbucnirăm în râs, căci vorbele acestea sunau foarte caraghios în gura Chinezului, cure fusese totuşi atât de viteaz în luptă.

   — Dar bine, domnule Ho-ang - zise Marian - crezi într-adevăr într-o prostie ca asta? Or fi cu siguranţă bandiţi care se slujesc de anumite tertipuri, pentru că vor fi cunoscând superstiţia locuitorilor de pe aici.

   — Mulţi au dispărut până acum - răspunse Ho-ang - şi mereu se spunea că au fost răpiţi de călăreţii-fantomă. Ehei, domnilor, dv. Nu cunoaşteţi încă tainele acestei ţări! Vă rog să mă credeţi că pe aici există lucruri pe care un european nici nu le-ar putea bănui.

   — De asta nu mă îndoiesc - răspunse Marian - dar vor fi fiind numai lucruri cu totul fireşti, care iau formă supranaturală numai din pricina superstiţiei poporului. Eu unul susţin că aşa-zişii călăreţi-fantome sunt bandiţi de rând.

   — Oameni or fi ei, nu zic - mormăi Ho-ang - dar nu bandiţi de rând, cum spui d-ta, ci cu siguranţă membri al vreunei asociaţii secrete, prin asta mai primejdioşi decât toţi tâlharii de drumul mare la un loc. D-ta ştii că eu am fost în Europa şi acolo am pierdut credinţa în duhuri şi când vorbesc despre ele, înţeleg prin asta acele asociaţii care se pricep, să se înconjoare de lucruri care răspândesc spaima pretutindeni.

   — Aşa se schimbă lucrurile, zise Marian. Şi părerea mea e că o vom duce la bun sfârşit şi cu o asemenea asociaţie. Să nu-şi închipuie dumnealor că o să le meargă şi cu noi tot atât de uşor ca şi cu locuitorii neştiutori şi superstiţioşi al stepelor.

   — Uite-i că s-arată iar! strigă Ho-ang, care se întorsese. Mai repede, domnilor, cât mai repede!

   Dar se vede că animalele noastre erau prea istovite. Întorsei şi eu repede capul - ca şi Marian - şi văzurăm ivindu-se punctuleţe numeroase dinspre miazăzi. Încet, încet, deveneau tot mai mari, dovadă că indivizii aveau cai buni.

   — Dacă animalele noastre o mai duc la drum o jumătate de ceas, suntem salvaţi, zise Ho-ang, cu glas tremurător. Ajungem atunci iarăşi la un şir de dealuri, în care se află o peşteră. Intrarea e numai atât de mare cât poate frece un călăreţ şi vom putea respinge orice atac.

   Marian măsură cu privirea timp îndelungat punctuleţele dindărătul nostru, apoi zise:

   — Înainte de o jumătate de ceas nu ne pot ajunge. Aş fi de părere, deci, să mai încetinim puţin galopul, pentru ca animalele să nu cadă doborâte.

   — Caii sunt buni şi tari la drum, răspunse Ho-ang. Ne duc ei unde trebuie.

   Privii iarăşi înapoi şi văzui cu bucurie că urmăritorii noştri nu înaintaseră decât foarte puţin. Stepa devenise primejdioasă acum, căci tot mai multe sfărâmături de stâncă erau ascunse în iarbă. Cât de lesne s-ar fi putut poticni un cal să-şi frângă gâtul cu călăreţ cu tot!

   — Să încetinim galopul! strigă Marian în cele din urmă, după ce se ferise cu greu de un bolovan mare. Nici urmăritorii noştri nu vor putea înainta prea repede pe terenul acesta.

   Ho-ang dădu din cap şi îşi struni calul; curând călăream în trap şi privind îndărăt îi văzui pe duşmani devenind repede din ce în ce mai mari.

   — Tot aşa e drumul presărat cu pietre până la peşteră? întrebă Marian.

   — Da - răspunse Chinezul. E încă şi mai prost.

   — Cat mai avem până acolo?

   — Dacă mergem aşa, apoi vreun sfert de ceas. Uite că şi începe bolovănişul.

   Iarba stepei dispărea tot mai mult, lăsând loc pietrelor. Erau bolovani în toată regula, de care caii noştri se poticneau la fiecare pas.

   În vremea asta urmăritorii noştri se apropiaseră atât de mult încât le putui recunoaşte trupurile, deşi nelămurit. Purtau cu toţii căciuli de blană, numai cel din frunte - probabil căpetenia - purta o pălărie cât toate zilele.

   Ceata părea să numere vreo cincizeci de oameni şi în faţa acestei forţe fireşte că eram fără nici o putere. Când întorsei privirea după alte cinci minute, ei erau atât de aproape, încât putui vedea cum îşi ţineau puştile atârnate de oblicul şeilor, ca să le aibă mereu la îndemână, dovadă că se foloseau adesea de ele.

   În aceeaşi clipă Ho-ang strigă:

   — Peştera e în faţa noastră, suntem salvaţi!

   II.

   PEŞTERA MISTERIOASA.

   LANŢUL DE DEALURI DOMINA STEPA. Ciudată de tot era

forma stâncilor golaşe, care păreau muiate în sânge în apusul de soare. Pricepui lesne superstiţia locuitorilor stepei, când Ho-ang zise:

   — Poporul spune că muntele acesta e al Satanei, care zace aici în manta roşie şi aşteaptă vremea când se va putea ridica, pentru a împrăştia sărăcie şi moarte.

   Aceste stânci care se înălţau ca din senin făcea într-adevăr o impresie misterioasa, care desigur că vâra spaima în sufletele celor slabi de înger.

   După puţin timp ajunserăm la o trecătoare, largă, care tăia lanţul de movile în întreaga lungime, după cum ne asigura chinezul.

   Intrarăm călări înăuntru şi după vreo cincizeci de metri Ho-ang arătă spre o crăpătură îngustă, dar înaltă, pe stânga.

   — Acolo e intrarea, domnilor - zise el - repede înăuntru, ca să ne putem pregăti pentru apărare.

   Îşi îndemnă cel dintâi calul înăuntru şi animalele de povară urmară îndată de la sine, o dovadă că Ho-ang mai fusese într- adevăr aici.

   Marian ne făcu un semn, mie şi lui Pongo, să-l urmăm pe chinez. El însă se întoarse în şea şi nu slăbi din ochi pe misterioşii călăreţi. Eu îl lăsai pe Pongo să intre înaintea mea în crăpătură şi-l urmai abia după ce-i strigai lui Marian să fie cu băgare de seamă.

   Intrarea în peşteră era într-adevăr atât de îngustă încât un singur călăreţ putea pătrunde înăuntru - aşa dar era cât se poate de potrivită pentru o apărare.

   Crăpătura nu ducea dea dreptul în peşteră, ci după vreo zece metri făcea o cotitură aproape în unghi drept - apoi se ivi în fata ochilor mei uimiţi o încăpere întinsă. Zăcea în semiîntuneric, căci lumina pătrundea numai printr-o crăpătură mărişoară, de sus din tavan, prin care ieşea şi fumul de la focurile aprinse de călătorii care înnoptau acolo.

   Ho-ang şi începuse să dezlege încărcătura unui cal de povară şi când Pongo îi dădu o mână de ajutor ieşiră la iveală mănunchiuri de făclii.

   — Eu sunt un om prevăzător de felul meu - zise chinezul; că doar n-om sta în întunerec aici! Am adus de altfel şi lemne ele foc - adaogă el, descurcând un alt animal - dar trebuie să umblăm cu economie cu ele. Le vom folosi numai pentru pregătirea mâncării.

   Înfipserăm două făclii în nişte crăpături de stâncă şi le aprinserăm. În lumina pe care o răspândeau, putui vedea că peştera avea o întindere foarte mare.

   Ho-ang se apucă să despacheteze conserve, aprinserăm un foc slab şi în curând mirosul ispititor începu să-mi dea târcoale pe la nas.

   — Să mâncăm repede - propuse chinezul - ca să-l putem schimba pe prietenul d-tale. Presupun că va veni şi el în curând, ca să asigure intrarea.

   Propunerea lui era bună, aşa că îmbucarăm la repezeală carnea încălzită şi băurăm ceai din termosurile noastre. Cu prilejul acesta Ho-ang spuse că în fundul peşterii se afla un lac cu apa bună şi cu peşti.

   — Sunt într-adevăr peşti în lac? îl întrebai.

   — Mulţi! răspunse el. Peşti mari, foarte gustoşi. Mâine dimineaţă voi prinde câţiva.

   Cum puteau ajunge peştii în lacul acesta din peşteră? Ar fi fost cu putinţă numai dacă admiteam existenţa unui curs subteran de apă din afară şi fără voie mă gândii că acest curs de apă ar putea servi la nevoie ca o cale de scăpare.

   — E mare lacul? îl întrebai.

   — Da, e rotund aproape ca un cerc şi are pe puţin o sută de metri în diametru. Nu poţi merge însă de jur-împrejurul lui, deoarece pereţii de stâncă sunt foarte aplecaţi pe marginea lui.

   În clipa aceasta intră Marian călare, sări de pe cal şi cu arma în mâna se aşeză în aşa fel încât putea cuprinde cu privirea intrarea pe după cotitura.

   — Vin! ne strigă peste umăr; şi cred că n-au deloc gânduri bune. Robert, trebuie neapărat şi cercetezi împreună cu Pongo dacă peştera n-are cumva vreo altă ieşire; ne putem aştepta la un asediu de foarte lungă durată, sau la vreun atac dinspre partea cealaltă, când nici nu ne gândim?

   — Mănâncă mai întâi, domnule Farrow - zise Ho-ang; în vremea asta voi băga eu de seamă. E foarte probabil că indivizii ăla să vrea să trateze în primul rând şi pentru asta va trebui să-mi iau eu sarcina.

   — Ai dreptate - încuviinţă Marian - vino-ncoace! Mi se pare că sunt acum în faţa intrării.

   În vreme ce Ho-ang se îndrepta într-acolo, eu luai două făclii, îi spusei lui Pongo să facă la fel, aprinsei una de la foc şi împreună cu credinciosul uriaş intrai în peşteră. Acum putui vedea cât uriaşă era aceasta. Stalactite şi stalagmite enorme atârnau de tavan sau creşteau din pământ.

   Abia după vreo optzeci de metri dădurăm de lac. Ho-ang avusese dreptate, nu se putea merge în jurul lui, căci pereţii stâncoşi, care se afundau drepţi în apă, erau atât de netezi, încât nu ofereau nici un sprijin pentru mâini şi picioare.

   Lumina făcliei mele atrase un număr mare de peşti şi atunci îmi veni din nou gândul că lacul trebuia neapărat să aibă un alt afluent, care ar fi putut însemna salvarea pentru noi, dar în acelaşi timp şi o primejdie mare, dac-ar fi ştiut de el asediatorii noştri.

   Dacă ar mai fi existat o ieşire, atunci nu putea fi decât la celălalt capăt al lacului, care zăcea într-o beznă adâncă. Ridicai făclia şi mi se păru ca văd o pâlpâire a flăcării în direcţia aceea.

   — Pongo, leagă la un loc cele două făclii ale tale - uite ici o bucată de sfoară! zisei uriaşului negru.

   Credinciosul nostru prieten făcu întocmai, fără să ceară lămuriri; ţinu apoi făcliile astfel împreuna aplecate oblic în jos, iar eu le aprinsei. Când flacăra izbucni atingându-i aproape mâna, îi cerui să arunce cu toată puterea torţa deasupra lacului.

   Dusei făclia mea la spate, ca să pot vedea ce anume vor lumina, înainte de a cădea în apă cele două făclii împreunate, zvârlite de braţele vânjoase ale Negrului.

   Zvârlitura fu un adevărat record şi când făclia căzu, în sfârşit, în apă, sfârâind, văzusem de ajuns: o crăpătură întunecata, îngustă, care tăia peretele de stâncă direct la capătul celălalt. Fui încredinţat că acolo era ieşirea.

   Încercai apa şi n-a găsii rece, după cum mă temusem; căci trebuia şa trecem înot lacul, pentru a ajunge la crăpătură.

   Ma înapoiai repede la focul de lagăr şi împărtăşi descoperirea mea lui Marian, care tocmai sfârşise de mâncat.

   — Atunci voi înotă într-acolo şi voi cercetă crăpătura, zise el îndată. Tu cu Pongo va trebui să rămâneţi aici, ca să daţi ajutor lui Ho-ang. Ah, trebuie să mai aştept, călăreţii ne dau de veste...

   Un glas poruncitor pătrunse de afară şi Ho-ang răspunse pe acelaşi ton. Urma o convorbire cam agitată pe care viteazul chinez o încheie cu un hohot de râs batjocoritor.

   Imediat detunară de afară două împuşcături şi gloanţele se izbiră de stâncă, în acelaşi timp.

   Ho-ang descărcă de două ori revolverul sau după care urmă un răcnet de afară.

   — Acum nu mai putem duce nici un fel de tratative, domnilor - strigă Ho-ang peste umăr - bandiţii ceruseră ca să ne predăm necondiţionat, deoarece am străbătut călare ţinutul lor. Refuzând cererea lor, cel care vorbea a tras asupră-mi.

   — A fost omul cu pălăria mare? întrebă Marian.

   — Din păcate nu - răspunse Ho-ang - căci omul ăla pare să fie şeful lor. Gloanţele mele au lovit pe un altul, pe care l-o fi trimis el sa stea de vorbă.

   — Am descoperit o ieşire la celălalt capăt al lacului - şopti Marian chinezului. Ma duc s-o cercetez şi în vremea lipsei mele Robert şi Pongo te vor sprijini pe d-ta. De un atac din partea bandiţilor n-avem să ne temem.

   — Dar nici nu sunt bandiţi, zise Ho-ang. După cum bănuiam, e vorba de nişte adepţi al unei secte, căci vorbeau de domeniul lor sfânt şi oameni de soiul acesta sunt mai primejdioşi ca bandiţii de rând. Vom avea de furcă cu el.

   — Da şi asta în primul rând pentru că se înnoptează, zise Marian, oarecum îngrijorat; trebuie neapărat să luminăm intrarea, ca să nu se poată furişa cineva înăuntru.

   — Asta o putem face numai zvârlind din când în când o făclie aprinsă în crăpătură, spuse Ho-ang. Din fericire am luat cu mine un număr destul de mare de făclii.

   — Cu atât mai bine, făcu Marian. Cred că putem începe chiar acum, căci soarele a apus.

   — Da - încuviinţă chinezul - daca vreţi să-mi daţi o făclie, o voi zvârli imediat.

   Scosei din brâu a doua tortă pe care o luasem la lac şi pe care n-a întrebuinţasem - o aprinsei la foc şi o dădui lui Ho-ang. El aşteptă câţiva clipe să aprindă flacără, apoi cu băgare de seama o aruncă pe după cotitură, îndată se auziră de afară strigăte de furie şi câteva gloanţe se izbiră de stâncă.

   Ho-ang scoase cu atenţiune capul afară, privi pe după cotitură şi slobozi repede încă două gloanţe. Din nou se auzi un strigăt puternic - dovadă că nimerise - şi chinezul exclamă triumfător:

   — S-a şi repezit unul să stingă făclia, dar acum cu siguranţă că se va lăsa păgubaş. Zace tocmai la intrare, făclia arde în faţa trupului său, astfel că duşmanii noştri cu greu ar putea-o stinge.

   În vreme ce Pongo rămase lângă chinez, eu cu Marian ne înapoiarăm de focul ce sta să se stingă şi-l aţâţarăm cu câteva vreascuri. Marian îşi scoase hainele, îşi legă cu o sfoară pe cap trei făclii şi chibrituri, luă revolverul între dinţi şi porni spre lac.

   Eu îl urmai cu o făclie aprinsă, el îşi dădu drumul cu băgare de seamă în apa neagră şi începu să înoate vârtos spre celălalt mal. Îi luminai pe cât putui, dar curând capul său dispăru din raza făcliei mele. Rămăsei însă pe loc, urmând să ţin făclia ridicată, căci Marian trebuia să vadă un punct care să-i îngăduie să găsească drumui înapoi.

   Îngrijorarea mă cuprinse, căci nu ştiam ce fel de vietăţi îşi duceau traiul în apa lacului.

   În cele din urmă, însă văzui de partea cealaltă ivindu-se un punct mic luminos, care devenea tot mai mare. Asta însemna că Marian atinsese malul celălalt şi aprinsese o făclie. Deodată lumina dispăru; intrase în crăpătura de dincolo.

   Trecu mult timp şi fui nevoit să aprind a treia făclie până să se ivească iarăşi dincolo luminiţa. Pe urmă se stinse şi atunci ştiui că Marian înota înapoi. Mă aplecai cât putui mai mult deasupra apei, ţinând făclia cu braţul întins; auzii în curând susurul apei, apoi se ivi capul prietenului meu şi după câteva clipe ţâşni el întreg.

   Zâmbind sări afară, se scutură şi zise:

   — Suntem salvaţi. De acolo duce o crăpătură largă afară. Putem lua şi caii, căci în locul acela malul e neted şi crăpătura de ajuns de larga ca sa putem trece călare printr-însa.

   — Hai la foc să te îmbraci! îi zisei eu.

   — La ce bun! râse prietenul meu. Trebuie doar, să intru iar în apă, căci am de gând să pornim imediat mai departe şi să ieşim încă în noaptea asta din ţinutul acesta păcătos.

   Mă dusei să-l schimb pe Ho-ang şi când ajunsei la cotitură, mă trântii pe burtă alături da Pongo şi întinsei capul înainte, cu băgare de seamă, dar nu văzui nimic deosebit.

   După vreun sfert de ceas veni Marian şi şopti:

   — Suntem gata. Duceţi-vă amândoi la foc şi dezbrăcaţi-vă! Hainele le vom lega deasupra încărcăturii cailor, ca să nu se ude. Eu voi sta aici de pază până veţi fi ajuns voi de partea cealaltă. Faceţi treaba repede însă şi daţi-mi apoi prin vreun semn de veste ca pot veni şi eu.

   Îi lăsai câteva făclii şi o cutie cu chibrituri, apoi ma înapoiai repede la foc, împreună cu Pongo. Ho-ang se şi dezbrăca şi tocmai ducea cei dintâi cai spre lac. Ne dezbrăcarăm şi noi la repezeală şi legarăm hainele împreună cu armele deasupra încărcăturii unui animal de povară. Păstrarăm doar câte un revolver, pe care urma să-l ţinem între, dinţi.

   Tocmai când chinezul, venise să ia alţi cai. Marian mă strigă şi ducându-mă la el, îmi spuse cu glas scăzut:

   — Duşmanii nu trebuie s-audă când caii vor intra în apă. Ia cu tine un revolver şi trage necontenit, până ce toate animalele vor fi în lac. Eu voi face acelaşi lucru aici, ca să acopăr plescăitul apei.

   — Bine, Mariane, aşa să fie. Să aţâţi însă cât mai mult, înainte de a-ţi da drumul în apă; îţi voi lăsa câteva vreascuri.

   Mă înapoiai la foc, mai pusei câteva vreascuri pe jar şi alergai apoi spre lac.

   Ho-ang şi Pongo mânaseră toţi caii la apă. Împărtăşii chinezului planul lui Marian şi viteazul om încuviinţă.

   După aceea îi legai lui Pongo pe cap trei făclii şi chibrituri, ca să treacă întâi lacul cel dintâi, luminându-ne nouă calea.

   Ho-ang încalecă, aduse calul aproape de mal şi cu lovituri de călcâie îl mână în apă. Când făcu săritura, eu slobozii primul glonţ, care avu un efect nebănuit. Căci, speriaţi de ecoul puternic al împuşcăturii, ceilalţi cai săriră imediat în apă după cel dintâi.

   Descărcai repede şi restul gloanţelor ca să acopăr plescăitul şi auzii în acelaşi timp şi arma lui Marian detunând. Încărcai din nou, luai revolverul între dinţi şi-mi dădui drumul în apă. Îi ajunsei îndată pe ceilalţi şi ne apropiarăm de punctul unde ardea făclia lui Pongo. Caii săriră uşor pe mal şi Ho-ang îi trase unul câte unul în crăpătură.

   II strigai pe Marian, arătându-i drumul cu făclia aprinsă şi după vreo cinci minute ieşi şi el din apă şi se scutură, râzând.

   — Acum îmbrăcaţi-vă repede, apoi la drum, porunci el.

   Harnicul Ho-ang desfăcuse în vremea asta o legătură din care

scoase patru prosoape, cu ajutorul cărora ne şterserăm. Ne îmbrăcarăm apoi şi încălecarăm.

   Cu Marian în frunte, purtând o făclie aprinsă, micul nostru convoi se puse în mişcare. Aerul devenea tot mai rece şi mai proaspăt, căci ne apropiam de ieşire. Curând se lumină înainte-ne, deşi făclia lui Marian dădea să se stingă. În cele din urmă o zvârli încolo şi printr-o deschizătură înaltă, colţuroasă, pătrunse lumina.

   După câteva minute ieşirăm dinlăuntrul muntelui în stepa luminată de lună. Oprirăm caii şi iscodirăm cu privirea în jurul nostru. Nu se vedea şi nu se auzea nimic suspect şi după ce ne sfătuirăm puţin în şoaptă, hotărârăm să pornim întâi o bucată de drum spre nord, înainte ca să cotim iar spre răsărit.

   III.

   ORAŞUL DEMONILOR.

   DUPĂ UN DRUM CALARE de vreo jumătate de ceas, la stânga noastră se ivi iar un lanţ de coline, care sclipea misterios în lumina lunii. Mă gândii îndată că s-ar putea găsi şi acolo o ascunzătoare bună sau un loc potrivit pentru apărare.

   Împărtăşiţi credinţa aceasta tovarăşului meu.

   Dar spre mirarea mea Ho-ang se împotrivi făcând un gest cu mâna şi zise:

   — Pe muntele acela nu poate paşi nimeni, domnilor. Mulţi vânători şi-au găsit moartea când au ajuns la jumătatea dealului şi osemintele lor sunt o prevenire grozavă pentru alţii. Până şi sălbătăciunile se prăpădesc colo sus. Lupi şi capre sălbatece, ba chiar şi păsările îşi găsesc moartea acolo. Dac-ar fi ziua, aţi putea vedea şi voi oasele lor. Locuitorii stepei susţin că ar sălăşlui acolo un duh rău. Eu însă cred că îndărătul acestei taine se ascunde altceva.

   Fui nevoit să-mi reţin râsul, dar Marian zise foarte serios:

   — Ai dreptate, domnule Ho-ang. Există o explicaţie foarte firească pentru această taină. Între Sukhum şi Tupsei, în Caucazul apusean, cunosc un munte care ascunde o taină asemănătoare. Şi acolo se prăpădesc animalele la o anumită înălţime şi numai călăreţii pot străbate trecătorile. Misterul e în faptul că din interiorul muntelui ţâşneşte acid carbonic, care pluteşte la o înălţime de vreun metru de pământ. Aşa dar, călăreţii se găsesc deasupra acestui strat ucigător şi interesant e faptul că şi caii ţin capul în sus când trec pe acolo şi nechează speriaţi până trec de zona primejdioasă. La fel vor fi stând lucrurile şi cu muntele acesta; fireşte că poporul superstiţios pune faptul pe socoteala unui duh rău.

   Ho-ang râse cam în silă şi răspunse:

   — Explicaţia e cât se poate de bună. Spuneam doar, că taina are un temei foarte firesc.

   Se-ntoarse, măsură cu privirea stepa dindărătul nostru, apoi urmă:

   — Cred că acum putem apuca iar spre răsărit.

   — Putem face şi asta - încuviinţă Marian.

   Îndemnarăm caii la drum; trebuia să dispărem cât mai curând din vederea duşmanilor, căci probabil că ei şi pătrunseseră în peştera.

   Ho-ang, care îşi întorsese iarăşi capul, îndemnă deodată calul la galop şi strigă peste umăr:

   — Vin îndărătul nostru. Repede, repede!

   Privirăm şi noi îndărăt şi văzurăm cu spaima un lanţ întins de puncte, care se apropiau de noi. Zorirăm pe cât puturăm caii şi după câteva minute putui vedea cu bucurie că punctele erau la aceeaşi depărtare.

   În curând se ivi însă altă primejdie. Dinspre răsărit, se apropiau de asemeni călăreţi în lanţ întins. Trebuiau să aibă gânduri duşmănoase, căci numai la luptă sau la atacuri împotriva caravanelor, sălbatecii locuitori ai stepelor obişnuiesc să călărească în felul acesta.

   Furăm siliţi să ne schimbăm direcţia, apucând întâi spre nord, apoi spre nord-vest. Prin asta ne apropiam de oraşul ruinelor, dar în vreme ce Ho-ang scotea din când în când un oftat adânc, eu mă bucuram de întorsătura aceasta.

   Urmăritorii dindărătul nostru făcură şi ei imediat aceeaşi schimbare de direcţie, după cum îmi dădui seama îndată, în timp ce şirul de călăreţi dinspre răsărit îşi strânse rândurile şi veni de-a dreptul spre noi.

   — Ce-ar fi să-ncercăm să spargem rândurile, strigă deodată Ho-ang. Daca urmam tot aşa nimerim de-a dreptul în oraşul acela grozav.

   — E cu neputinţa să-ncercăm ce vrei d-ta, răspunse Marian, calm - căci sunt cel puţin optzeci de călăreţi care ne urmăresc. Eu nu mă tem de oraşul cu stafii - dimpotrivă, se poate ca el să- nsemne salvarea noastră, deoarece printre ruine ne vom putea apăra mai bine.

   Lanţul de călăreţi dinspre răsărit îşi spori deodată într-atât goana încât punctele întunecate deveneau mai mari din clipă în clipă. O luase atât de mult spre nord, încât noi eram împinşi acum mai spre apus, căci aripa dreaptă a năvălitorilor se apropia încet de noi într-un semicerc.

   Se vede că aceia din dreapta erau călăreţii cei mai iuţi, care urmau să ne întreacă şi să ne împresoare în felul acesta. Călăreţii din sud cârmiseră şi ei puţin, venind dea dreptul spre noi.

   — Trebuie să fie fanaticii de la lanţul de coline pe unde am trecut - strigă Ho-ang, din goana calului - dacă pun mâna pe noi suntem pierduţi. Nu-i vorbă, suntem şi aşa pierduţi, căci ne îndreptăm de-a dreptul spre oraşul demonilor.

   — Lasă prostiile, domnule Ho-ang! strigă Marian, furios. Ştii doar şi d-ta că nu există duhuri şi demoni. Dimpotrivă, vom găsi apărare în ruine.

   — Eu vă spun că suntem pierduţi! strigă Chinezul, întărâtat. Ar fi mai bine să încercăm săi spargem rândurile. A!... uite, colo în fund se zăreşte oraşul. Călărim dea dreptul spre el.

   Încercă să-şi îndrumeze calul spre nord, dar aripa dreaptă a călăreţilor ce veneau din răsărit ne-o luase înainte şi punctele veneau repede spre noi. Eram mânaţi deci, de-a dreptul în oraşul misterios, căci înaintea noastră, la depărtare de vreo cinci sute de metri, se iviră forme albe ciudate, care luceau în lumina lunii. Erau ruinele oraşului misterios.

   — Foarte bine! zise Marian. Acolo ne putem apăra de minune.

   Dar Ho-ang nu răspunse. Se aplecase mult deasupra

grumazului calului său şi gonea nebuneşte. Îmi îndemnai şi eu calul, până fui lângă el, căci mă temeam să nu-şi fi pierdut minţile.

   ÎI văzui făcând nişte mişcări ciudate cu mâinile şi ştiui imediat că, stăpânit de vechea superstiţie, căuta să conjure duhurile care sălăşluiau - după credinţa lui - în oraşul din faţa noastră.

   Ruinele deveneau tot mai mari, din clipă în clipă. Călăream într- un galop turbat şi când îmi aruncai privirea înapoi, văzui cu mulţumire că duşmanii noştri rămăseseră în urmă. Poate că le obosiseră caii.

   Ho-ang îşi ţinea din nou trupul drept şi îşi aţinti privirea la ruinele albe de care ne apropiam acum. Se părea că fuseseră case tibetane care fuseseră nimicite de vreun foc sau o catastrofă cosmică.

   Ajunseserăm la oraşul misterios în jurul căruia se ţesuseră atâtea legende şi ne strunirăm caii. Privind înapoi, văzurăm că vrăjmaşii erau cu mult în urma noastră şi aveau nevoie de cel puţin zece minute ca s-ajungă în oraş.

   Răgazul acesta era de ajuns pentru noi ca să ne găsim un adăpost sigur şi chiar una din primele case ni se păru potrivită pentru asta. Era cu totul izolată, astfel că din nici o parte nu se putea da un atac viclean. Zidurile erau foarte groase şi foarte puţin dărâmate, iar deschizăturile ferestrelor erau atât de mici încât nimeni n-ar fi putut pătrunde înăuntru prin ele. Uşa era neatinsă, din lemn de stejar gros şi tare ca fierul, încât ar fi putut ţine piept până şi gloanţelor armelor moderne.

   Ne îndreptarăm îndată caii spre această clădire, deschiserăm cu băgare de seamă uşa şi văzurăm cu bucurie că încăperea de jos era o singură odaie mare, în care ne puteam adăposti caii. În fund, o scară îngustă ducea sus.

   Ne mânarăm caii în încăpere şi băgarăm de seamă că şi ei se împotriveau. Pongo adulmecă bănuitor şi la întrebările noastre răspunse că n-ar putea spune ce taină se ascundea aici.

   Închiserăm uşa cu ajutorul unei bârne de stejar ce se afla acolo şi urcarăm scara ce ducea sus. Dădurăm şi aici de o încăpere în care afla o grămadă de paie. Ciudat era faptul ele erau proaspete, ceea ce ne făcu să ne privim îngrijoraţi.

   Dar Marian zise îndată:

   — Casa asta o fi servind de adăpost bandei care e pe urmele noastre. Un fel de magazie în care îşi ţin nutreţul pentru vite. Noi ne putem însă apăra aici cât se poate de bine.

   Aşa şi era, căci în fiecare perete se aflau două ferestruici înguste, adevărate creneluri. Când privirăm spre răsărit văzurăm pe duşmanii noştri, care se adunaseră laolaltă şi călăreau în ordine aproape militărească spre oraşul ruinelor. Recunoscurăm lămurit pe omul cu pălăria mare, care condusese trupa ce ne mânase în peşteră.

   Călăreţii nu veneau de-a lungul drumului pe care intraserăm doi în oraş şi pe care l-am fi putut ţine sub focul armelor noastre - dar vreo două sute de metri de ruine omul cu pălăria mare dădu o comandă, însoţită de mişcări cu braţele.

   Imediat ceata se împrăştia şi călăreţi răzleţi se apropiară de oraş cu atâta băgare de seamă încât aveau mereu acoperire îndărătul altor case, faţă de casa noastră. Asta însemna că observaseră prin ocheane că noi intraserăm în clădirea aceasta.

   — Vom cam avea de furcă, zise Marian. Indivizii au devenit foarte prevăzători şi nu se vor lăsa să tragem în ei.

   — Dar atunci nu vor putea nici dânşii să tragă asupra noastră.

   — Uiţi însă că n-avem apă aici, zise prietenul meu. — Vor ţine casa mereu sub ochi, astfel ca sa putem părăsi şi în cele din urmă poate că vom fi siliţi să ne predăm din cauza setei.

   — Drace! Asta e neplăcut. N-ar fi bine să încercăm jos săpături ca să dăm de apă? Înainte vreme trebuie doar să fi fost fântâni în oraş.

   — De încercat fireşte că trebuie să-ncercăm răspunse Marian - dar nu ştiu dacă ne va - folosi la ceva. Ar fi un noroc prea mare! Totuşi, cu putinţă este - adaugă el, îngândurat - căci casa asta pare să fi fost cândva făcuta anume pentru apărare şi cei care au clădit-o s-or fi gândit şi la apă. Rămâneţi voi cu ochii la duşmani, în vreme ce eu mă voi duce să văd cum sunt lucrurile jos.

   Luă lampa de buzunar şi un revolver coborî scara. Noi privirăm cu încordare prin ferestrele înguste, dar nu văzurăm pe nimeni.

   Deodată îmi fulgeră un gând prin minte.

   — Spuneai înainte, domnule Ho-ang - mă adresai Chinezului - că aproape toţi locuitorii de aici sunt superstiţioşi. Poate că duşmanii noştri au părăsit repede oraşul de teama duhurilor care ar sălăşlui aici.

   — Nu - răspunse Ho-ang, care îşi recăpăta deodată toată energia. Mi-am schimbat părerea. Banda aceasta, care e alcătuită din cel puţin optzeci de oameni, va fi răspândit ea însăşi zvonul despre existenta duhurilor, ca să poată locui aici netulburată - altminteri n-ar fi intrat în oraş.

   — Tot ce se poate - încuviinţai eu. Şi sunt în număr destul de mare ca să facă să dispară caravane întregi şi soldaţi.

   — Da şi acum mi-am recăpătat şi eu liniştea - râse Ho-ang - căci trebuie să mărturisesc că un sâmbure de superstiţie tot mai sălăşluieşte în mine. Educaţia, ce să-i faci! Acum ştiu că avem dea face cu oameni şi împotriva acestora ne putem apăra.

   — Bravo! exclamai. Nici eu nu mai văd situaţia în culori atât de negre. Şi dacă Marian va găsi într-adevăr apă, atunci îi vom putea lăsă pe asediatori să aştepte mult şi bine.

   — Aşa va fi chiar! exclamă în aceeaşi clipă Marian, vârând capul prin deschizătura din podea. Oricât ar fi de necrezut, dar într-un ungher al încăperii de jos am descoperit o fântână veche în care se mai află apă. Domnule Ho-ang, d-ta ai o găleată ai care vom putea scoate atât cât ne va trebui.

   — Minunat! se bucură chinezul. Acum putem sta cât timp vor ţine conservele noastre.

   — Nici prin gând nu-mi trece. La prima ocazie şterg putina şi sper că nu singur, răspunse Marian. Aha, încep iar tratativele. Domnule Ho-ang, va trebui sa faci din nou pe tâlmaciul.

   De afară se auzi glasul puternic al şefului duşman. Privind prin ferestruici, îl văzurăm în mijlocul locului liber din partea de sud a clădirii, stând în picioare, fără arme, cu o basma alba în mână Ho- ang îl strigă şi se încinse o discuţie însufleţită.

   Intr-un târziu, chinezul se-ntoarse spre noi şi zise:

   — Ne cere să ne predăm, căci vii nu vom ieşi de aici. Vor să ne judece cu dreptate, pentru că am ucis şi rănit cinci din oamenii săi. Pedeapsa noastră, nu va fi însă moartea, ci munca. Asta înseamnă că va trebui să trăim aici ca sclavi un şir de ani. Ne dă zece minute răgaz pentru răspuns.

   — Atunci spune-i, te rog, că în ce priveşte persoana mea refuz propunerea lui - se grăbi să răspundă Marian. Sa poftească să- ncerce să mă scoată cu de-a sila.

   Fireşte că fui de părerea prietenului meu, iar Pongo dădu doar din cap, zâmbind în felul lui. Ho-ang răsuflă uşurat şi zise:

   — Foarte frumos, cel puţin nu rămân singur în casă, căci nici eu nu m-aş fi predat, nici în ruptul capului. Ii voi da, deci, răspunsul cuvenit onorabilului şef de bandă.

   Dar omul cu pălăria mare se şi retrăsese îndărătul unei case învecinate. Abia după zece minute precis se auzi glasul lui şi se ivi din nou pe locul acela liber. Ho-ang îi strigă doar câteva cuvinte, după care se retrase şi dispăru cu paşi uşori printre casele celelalte.

   — Acum n-au decât să-nceapă! zise Marian. Sunt curios să văd ce vor face.

   Eram destul de liniştiţi, căci nu cunoşteam vicleniile duşmanilor noştri. Cu atâta prefăcătorie ne atrăseseră într-o capcană drăcească, încât mai târziu, când furăm în puterea lor, nu ne puturăm opri admiraţia pentru ei.

   Inceputul fu că vitejii noştri cai deveniră deodată neliniştiţi, zvârlind în toate părţile şi nechezând speriaţi.

   — Mă duc să văd ce el zise Ho-ang şi cobori repede scara.

   Erau caii lui, aşa ca nu ne împotrivirăm. Dar când văzurăm că

întârzie, devenirăm neliniştiţi. Îi strigarăm, el nu ne răspunse, iar sforăitul şi tropotele cailor încetară şi ele dintr-odată.

   — Trebuie să vedem ce se-ntâmplă pe acolo - zise Marian în cele din urmă şi dispăru repede prin deschizătură, în vreme ce noi continuam să ne îndreptăm atenţia în afară.

   Trecură câteva minute, dar Marian nu dădu nici un semn de viaţă. Copleşit de nelinişte îl strigai, nu căpătai însă nici un răspuns. Atunci după ce mă încredinţai că afară nu se clintea nimic - alergai repede la deschizătură şi privii în jos. Încăperea era slab luminată, totuşi văzui lămurit că toţi caii stăteau nemişcaţi la pământ, ca şi cum ar fi fost morţi.

   Îl strigai pe Pongo şi uriaşul descoperi îndată cu privirea-i ageră, obişnuită cu întunerecul, pe Marian şi Ho-ang, zăcând de asemeni nemişcaţi. Vrui să-i cer lămuriri lui Pongo, îmi dădui însă cu spaimă seama că nu pot vorbi.

   Izbutii doar să bâlbâi ceva, vrui sa mă ridic şi să mă îndepărtez de deschizătură, dar trupul nu-mi mai dădu ascultare. Mă simţii din ce în ce mai moale, pierdui echilibrul şi mă rostogolii pe scară. Spre norocul meu, la capătul de jos al acesteia se afla o legătură cu paie, pe care căzui, pentru ca apoi să mă rostogolesc mai departe în încăpere.

   Mai văzui făptura uriaşă a lui Pongo alunecând şi ea jos, căzând pe paie şi rostogolindu-se apoi lângă mine. După aceea îmi pierdui cunoştinţa.

   IV.

   APROAPE DE MOARTE.

   MA TREZII CU GROZAVE DURERI DE CAP, cari trecură foarte repede. Vrui să-mi duc măna la frunte, dar mâinile îmi erau legate, de asemenea şi picioarele.

   Ridicai capul şi văzui că zăceam într-o încăpere mică, luminată printr-o deschizătură largă ţinând loc de fereastră. Afară era soare strălucitor, dar nu mă simţeam voios, căci acum băgai de seamă că tovarăşii mei zăceau şi ei lângă mine, de asemeni legaţi.

   Marian tocmai se mişcă, încercă şi dânsul să-şi întindă braţele, apoi, ca şi mine, înaltă capul, mirat. Dădui din cap şi zisei:

   — Bună ziua, dragă Mariane, mi se pare că tot am fost traşi pe sfoară.

   — Ba bine că nu! — răspunse el - acum lucrurile sunt limpezi pentru mine. Banda ne-a împins înadins în oraşul acesta, numai ca să ne alegem casa asta, care parca ar fi potrivita pentru apărare. De sigur ca au instalat vreun mecanism în încăperea de jos, pentru ca s-o poată umple repede cu un gaz ameţitor.

   — Acum trebuie sa vedem însă cum ieşim iar de aci - zise deodată Ho-ang, ridicându-se pe jumătate. La uneltiri dintr-astea de unde era să ne aşteptăm! N-ar fi bine să-ncercăm să ne dezlegăm unul altuia nodurile?

   — De ce să nu fie bine! Haide, Robert, să ne aşezăm spate în spate!

   Braţele ne erau legate la spate. Ne rostogolirăm pe o parte şi Marian încercă să-mi dezlege mâinile. După vreo zece minute de sforţări, zise însă oftând:

   — E zadarnic. Ne-au legat cu nişte curele pe care le-au înnodat atât de tare încât e cu neputinţă să le desfacem cu degetele. Dar să căutăm, poate găsim o piatră sau alt lucru ascuţit, de care să le putem freca.

   Marian, Ho-ang şi eu începurăm să ne rostogolim, în căutarea unui obiect potrivit pentru ceea ce ne propusesem. Numai Pongo stătea liniştit, dar când Marian îl strigă, uriaşul înălţă capul şi, zise:

   — Massers fie liniştiţi, Pongo face!

   Clătinarăm nedumeriţi capul, apoi începurăm iar să căutăm obiectul de care aveam nevoie. După o jumătate de ceas de sforţări, furăm nevoiţi să recunoaştem că oboseala noastră era zadarnică.

   Ne rostogolirăm iar unul lângă altul, aşa cum stăteam la început şi Marian zise încet:

   — Părerea mea e că stăm prost.. Oricâtă nădejde o fi având Pongo, eu unul cred va îi greu să ne liberăm, dacă nu chiar cu neputinţă. D-ta, domnule Ho-ang, va trebui să-ncerci să ne uşurezi situaţia, căutând să-i ameţeşti cu vorbe pe bandiţi, căci nu-mi surâde deloc perspectiva să fac pe sclavul aici, cine ştie câţi ani de zile. Poate merge să ne răscumpărăm?

   — Mai aveţi bani? întrebă Chinezul. Ar fi o minune dacă nu ne- ar fi jefuit.

   — Robert, încearcă să pipăi dacă mai am portofoliul la mine, zise Marian şi se-ntoarse spre noi.

   Eu mă răsucii pe o parte şi pipăindu-i haina văzui că toate buzunarele sunt goale.

   — Ei, drăcia dracului! Acum ştiu şi eu că au pus mâna pe o pradă bogată, râse Marian, cu amărăciune. Pentru a doua oară sau prăpădit banii lordului Bird. Mă-ndoiesc dacă îi voi mai vedea înapoi de data asta.

   Convorbirea noastră fu întreruptă brusc prin ivire omului cu pălăria mare. Rămase în uşă, ne măsură cu privirea, râzând batjocoritor, apoi adresă o întrebare lui Ho-ang.

   În vreme ce Chinezul îi răspunse, eu avui răgazul să-l privesc pe şeful bandei. Era de statură potrivită şi cu umeri largi, purta o cămaşă roşie de lână şi pălăria aceea mare. Avea trăsături mongole şi făcea impresia să fie un om de o cruzime grozavă.

   Probabil că răspunsul lui Ho-ang nu-l mulţumi, căci bătu mânios din picior. Apoi se apropie de Pongo, care-l privi liniştit şi puse încă o întrebare Chinezului. După ce acesta îi răspunse, şeful îl măsură pe Negrul nostru cu o privire batjocoritoare şi-l lovi cu piciorul.

   Dar în clipa următoare zbură ca o minge prin aer şi dispăru prin deschizătura uşii, căci Pongo îi plătise înzecit cu picioarele-i legate.

   — Aoleu, Pongo - făcu Marian - acum sa ştii c-o să-ţi meargă rău!

   — Massers fie liniştiţi! Pongo face! răspunse viteazul nostru tova răş.

   — Dar ce vroia individul? întrebă Marian pe Chinez.

   — Ne-a ameninţat cu fel de fel de pedepse pentru împotrivirea noastră - răspunse Ho-ang - şi i-a sărit ţandăra când a văzut că nu mă sperie. Apoi a întrebat ce fel de om e Pongo al dv. şi când am început să-l laud, a găsit cu cale să-l lovească cu piciorul. Sunt curios să văd când se va înapoia.

   — Mai va fi niţel până atunci - râse Marian - sunt şi eu curios să văd ce va face cu noi acum. A! Se pare că şi-a venit în fire domnul cu pălăria.

   De afară se auzi glasul şefului, dar nu atât de răsunător ca înainte, ci răguşit, aproape horcăitor. Paşi grăbiţi se apropiară, apoi intrară înăuntru doi inşi care duceau între dânşii pe şeful ce se clătina pe picioare.

   Chipul său era fioros, schimonosit de furie şi durere. Se uită multă vreme la Pongo, dar acesta nici nu se sinchisi. Apoi se întoarse spre Ho-ang şi-l copleşi cu întrebări rostite cu glas sălbatec. Asta dură câteva minute, după care mai aruncă o privire fioroasă spre Pongo, scrâşni ceva spre însoţitorii săi şi ceru să fie dus afară.

   — Aoleu! făcu Ho-ang, după ce paşii se îndepărtară - acum zicea că vom fi jertfiţi unul zeu şi încă în chinuri groaznice.

   — Când o să aibă loc jertfirea? întrebă Marian.

   — Astăzi la prânz. Probabil că vrea să se restabilească întâi de pe urma loviturii pe care i-a dat-o Pongo. Mă mir că a scăpat cu viaţă, zău aşa!

   — Trebuie neapărat să făurim un plan - zise Marian acum - căci nu vreau să mă las dus la tăietoare, fără să mă apăr.

   — Massers fie liniştiţi, Pongo face! zise din nou prietenul nostru.

   — Atunci stăm bine! hotărî Marian - dacă Pongo vorbeşte cu atâta siguranţă, ne putem încrede în el. Şi deoarece presupun că până la amiază mai sunt câteva ceasuri, propun ca în timpul acesta să dormim, ca să fim în puteri mai târziu. Gazul ăia îşi mai arată încă efectele.

   Avea dreptate, căci simţeam şi eu o senzaţie neplăcută, o toropeală, ca atunci când ai dormit rău şi ai fost chinuit de vise rele.

   Ma întorsei pe o parte, mă cuibării cum putui mai bine şi în curând adormii tun.

   Mă trezii simţindu-mă zguduit de umăr. Deschisei ochii şi văzui că mă aflu în mâinile a patru oameni, care mă scoteau afară din închisoare.

   Odată cu mine fu ridicat pe sus şi Ho-ang, în vreme ce Marian şi Pongo dispăruseră mai dinainte. În faţa casei care ne servise de temniţă se întindea o piaţă mare. La vreo zece metri înaintea mea, Marian era purtat de patru bandiţi, iar în fruntea convoiului mergea Pongo, la a cărui transportare dădea o mână de ajutor şi şeful. Aşa dar se întremase individul!

   Cotiră curând într-o stradă largă, la capătul căreia se înălţa o casă albă, foarte bine întreţinută. Când ne apropiarăm, văzui că partea de sus fusese distrusă cândva dar acum era reconstruită.

   Când grupul din frunte, cu Pongo, ajunse lângă clădire, se deschiseră pe dinăuntru cele dintâi canaturi ale porţii şi sării o încăpere de templu, care primea lumină de la nişte lămpi cu ulei atârnate de pereţi.

   Faţă de lumina soarelui, asta de aici părea turbure şi chiar în templu domnea semi-întunerec. Cu toate astea sclipea până ia noi o uriaşă statuie de zeu, cu chipul hidos, pe cap împodobit eu ţepi ameninţători şi ţinând cu dreapta ridicată o sabie enormă. La oarecare depărtare se mai afla un zeu, mai mic, dar tot atât de hidos la înfăţişare.

   Când Pongo fu urcat pe cele câteva trepte care duceau în templu, îl văzui că râde. Trebuia să aibă un plan al său, credinciosul nostru prieten, altminteri n-ar fi râs el în situaţia în care se afla. Cei care mă duceau pe mine se grăbiră şi în curând îl ajunserăm pe Marian şi pe cei patru purtători ai săi.

   Pongo fu aruncat pe un bloc mare de piatră, la picioarele zeului hidos. Purtătorii lui - între care era şi şeful - săriră îndată în lături. Temându-se probabil să nu se trezească cu vreun picior undeva.

   Pongo rămase liniştit de tot pe soclul de piatră. Purtătorii mei, ai lui Marian şi ai lui Ho-ang intraseră şi ei acum în templu cu ramaseră însă la distanţă respectabilă de Pongo. În sinea mea petreceam de minune. De sigur ca şi noi urma să fim zvârliţi pe piatra de jertfă, dar bandiţii nu ştiau cum să facă treaba, fără să fie ameninţaţi de uriaşul Negru. Totuşi erau mai vicleni decât mă aşteptam. Doi oameni se apropiară cu nişte curele, care aveau la un capăt un laţ. Erau un fel de lasso-u. Cu astea puteau prinde picioarele lui Pongo şi să le ţie strânse, ca să nu mai bată mingea cu ele...

   Mă uitai la Marian, care făcea şi el o mutră îngândurată şi-l privea ţintă pe Pongo, ca şi cum ar fi vrut să-l îndemne să pornească la fapte, în sfârşit.

   Dar Negrul stătea mereu liniştit. Cei doi bandiţi cu lasso-urile se apropiară şi rotiră laţurile deasupra capului. Când le zvârliră în acelaşi timp, Pongo strânse picioarele cu repeziciunea fulgerului şi laţurile se loviră de piatră.

   Un murmur de nemulţumire se stârni în rândurile celor de faţă. Cei doi aruncători traseră furioşi înapoi curelele, le desfăcură şi le rotiră iar deasupra capului. Dar şi a doua aruncătură dădu greş, căci Pongo veghea şi se rostogolise repede în lături.

   Seful răcni furios la cei doi oameni, care însă se apărară în cuvinte îndârjite. Purtătorii noştri ne aşezară la pământ, ca să poată privi mai în voie la spectacolul ăsta interesant.

   Aruncătorii înfăşurară din nou lasso-urile, dar nu avură prilejul să le zvârle, căci deodată Pongo sări în sus, chipul său se schimonosi de sforţarea grozavă ce o făcea, se auzi un pârâit şi. mâinile sale erau libere, iar curelele din jurul pieptului şi braţelor rupte.

   În clipa următoare stătea drept pe picioarele-i legate, smulse cu furie din mâna zeului sabia enormă, îşi tăie repede legăturile de la picioare, apoi, scoţând fiorosul său strigăt de luptă, sări jos de pe soclul de piatră, năpustindu-se spre bandiţi.

   Aceştia stăteau ca înlemniţi, atât de fulgerător se petrecuseră faptele. Şeful duse mâna la revolver, dar în aceeaşi clipă sabia uriaşă fulgeră prin aer şi câţiva bandiţi - printre care şi căpetenia - se prăbuşiră fără suflare la pământ.

   Pongo se repezi acum spre purtătorii noştri, care la vederea făpturii grozave, o zbughiră afară din templu, răcnind. Sabia uriaşă zbură pentru a doua oară prin aer şi alţi doi oameni îşi dădură sufletul.

   Pongo se aplecă fulgerător, smulse cuţitul din brâul unui mort şi-l aruncă între noi.

   — Massers face repede liberi! - răcni el - Pongo trebuie face mai mult.

   Spunând acestea sări cu paşi de uriaş afară din templu, rotind deasupra capului sabia grozavă. Marian se rostogoli îndată spre cuţit, puse mâna pe el, eu întinsei repede deasupra tăişului mâinile legate şi într-o clipă acestea fură libere. Luai cuţitul şi tăiai legăturile de la mâini şi picioare ale lui Marian, apoi îmi liberai şi eu picioarele, în vreme ce Marian lua cuţitul altui mort şi tăie funiile lui Ho-ang.

   Afară, în faţa templului, era o larmă de nedescris. Zeci de glasuri răcneau în acelaşi timp de parcă s-ar fi prăbuşit cerul.

   Nu prea ne sinchisirăm de asta, ci întâia noastră grijă fu să luăm armele morţilor.

   — Repede îndărătul zeului! strigă Marian când gălăgia de afară se apropie de templu.

   Sărirăm pe soclul de piatră al statuii şi ne pitirăm îndărătul ei.

   De afară se năpusteau bandiţii, răcnind şi gesticulând, în frunte cu cei ce ne purtaseră pe noi cei care fugiseră de teama lui Pongo. Dădură să urce scările, dar fură întâmpinaţi de pistoalele noastre, iar în clipa următoare gloata se dădu înapoi, lăsând morţi şi răniţi.

   Păreau să-şi fi pierdut capul cu totul, căci rămaseră la oarecare distanţă şi deschiseră focul orbeşte, în spre templu.

   Ne adăpostirăm din nou îndărătul statuii şi încărcarăm în grabă iar pistoalele. Şi când furia bandiţilor se mai potoli puţin, viteazul Ho-ang privi cu băgare de seamă pe după statuie, întinse braţul cu arma şi celor două gloanţe pe care le slobozi le urmară răcnete de moarte.

   V.

   ELIBERAREA.

   — TĂCERE! STRIGA MARIAN - ce s-o fi întâmplat acolo?

   În depărtare se auziră împuşcături, apoi deodată - dar cam înăbuşit - răcnetul de luptă al lui Pongo.

   — Probabil că l-au legat - şoptii eu - haideţi repede să-i venim în ajutor!

   — Stai aici! porunci Marian cu asprime şi mă trase înapoi. Pongo se va descurca el, nu mă îngrijesc de asta. A! Uite că a început şi colo afară.

   Un glas aspru strigă câteva porunci şi privind cu băgare de seamă pe după statuie văzui un bandit înalt, care cu gesturi de comandant căuta să-i disciplineze pe cei ce-şi pierduseră capul.

   — Asta nu trebuie să se întâmple! şopti Marian, pistolul său detună şi noul şef se prăbuşi la pământ.

   Tovarăşii săi deschiseră acum din nou focul spre templu, dar zeul enorm era pentru noi o pavăză împotriva gloanţelor.

   Între două împuşcături auzirăm apoi deodată tropăitul multor picioare, care păreau să se apropie. Cu tot pericolul gloanţelor, privirăm cu băgare de seamă pe după statuie şi văzurăm îndată primejdia în care pluteam.

   Se vede că bandiţilor le venise minte la cap, căci acum jumătate din ei trăgeau înăuntru în templu, pe când ceilalţi se cocoşaseră şi înaintau spre atac.

   —  Aplecaţi-vă! porunci Marian, dar noi şi făcuserăm asta, dându-ne seamă că puşcaşii din stradă trebuiau să tragă nu prea jos, ca să nu-şi nimerească tovarăşii.

   — Foc! mai porunci Marian şi imediat deschiserăm un foc viu asupra năvălitorilor.

   Rezultatul fu satisfăcător. Câţiva bandiţi rămaseră întinşi la pământ, pe când ceilalţi se întoarseră, rupând-o de fugă.

   — Acum e acum - zise Marian - dacă vor avea atâta cap ca să se târască pe burtă în vreme ce ăilalţi vor trage din amândouă părţi asupra statuii, cu siguranţă că vor izbuti să se apropie de noi.

   — Uite c-aşa şi fac! exclamai eu în aceeaşi clipă.

   Scosesem cu băgare de seamă capul afară de sub braţul ridicat al statuii, dar fui nevoit să-l trag repede înapoi, căci bandiţii începuseră acum să tragă sistematic în amândouă părţile statui. Datoria noastră era să aşteptam liniştiţi, pana ce duşmanii ce se târau vor fi ajuns destul de aproape.

   Brusc, Marian întinse puţin capul, pistolul său scuipă foc şi răspunsul fu un ţipăt răsunător, căruia îi urmă un foc viu.

   Deodată mi se păru că aud un zgomot slab îndărătul soclului pe care se afla statuia, dar nu trebuia să întind capul, căci gloanţele, şuierau ca un roi de viespi.

   Mă mulţumii să împing pistolul puţin şi să-l golesc în jos, plimbând ţeava încolo şi încoace. Şi la a cincea împuşcătură auzii un ţipăt care-mi dovedi că ideea mea fusese bună.

   — Bravo! exclamă Marian, care observase manevra mea. Acum nădăjduiesc că ne-or da pace câtva timp. Îşi vor da ei seamă că atât de lesne nu se pot apropia de noi.

   — Dar unde o fi Pongo? întrebai eu, când duşmanii noştri rămaseră liniştiţi câteva clipe.

   Marian nu răspunse, ci se folosi de cele câteva minute de răgaz ca să arunce repede o privire în templu. În clipa următoare slobozi un glonţ, căruia îi urmă un ţipăt.

   — Era foarte aproape - zise prietenul meu. Trebuie să fim cu mare băgare de seamă.

   Bandiţii deschiseră iar focul, dar după câteva clipe încetă brusc. Înainte ca să putem privi pe după statuie, o făptură zbură pe dinainte-mi, apoi se auzi o împuşcătură şi glonţul şuieră ia câţiva centimetri de tâmpla mea stângă. În aceeaşi clipă un pocnet de pistol se auzi şi înspre partea unde se afla Marian.

   Fără să-mi pierd sângele rece, slobozii şi ei un glonţ, care găuri fruntea îndrăzneţului şi în acelaşi timp detună de dincolo arma lui Marian.

   — Eşti rănit, Robert? strigă Marian speriat.

   — Nu, Mariane - răspunsei eu - dar tu?

   — Nici eu. Am avut noroc. A! Iar se întâmpla ceva afară.

   Împuşcăturile şi ţipetele nu se mai auziseră mult timp. Acum

începură din nou, dar mult mai aproape.

   La mică depărtare se auzi o salvă atât de precisă, de parcă ar fi fost executată la exerciţiile unei scoli militare. Marian zise, cu mirare:

   — Zău dacă nu-mi face impresia că au fost soldaţi. Am auzit ţipetele şi cred că salva asta a făcut o adevărată baie de sânge.

   Vroiam tocmai să-i întăresc părerea, dar cuvântul îmi muri pe buze, căci deodată se auzi aproape de tot răcnetul sălbatec al lui Pongo. Nu mă mai putui stăpâni şi scoţând capul cu băgare de seamă văzui că nu mai era nici o primejdie pentru aceasta, căci bandiţii de afară se holbau cu toţii spre stânga, dincotro răsunase răcnetul. Apoi izbucniră deodată în strigăte şi ridicară pistoalele, dar în aceeaşi clipă tună o comandă căreia îi urmă iarăşi o salvă în toată regula.

   Efectul fu grozav. Aproape jumătate din bandiţi se prăbuşiră, ceilalţi sloboziră câteva gloanţe dar o nouă salvă îi doborî pe cei mai mulţi dintre ei; restul o rupse la fugă.

   În templu nu se mai afla nici un duşman şi cu mă şi pregăteam să cobor de pe soclu, când Marian mă opri.

   — Rămâi aici, altfel te pomeneşti că în furia luptei vom fi ţinuţi şi noi drept bandiţi. Ah, Pongo!

   Exclamaţia aceasta de admiraţie era îndreptăţită. Ca un demon înfiorător uriaşul negru sari, cu paşi mari după fugari, rotind sabia enormă deasupra capului şi scoţând răcnetul său grozav.

   Imediat după dânsul urmau - aproape să nu-mi vie să cred ochilor - soldaţi. Erau chinezi, care purtau un fel de uniformă europenească. În fruntea lor se afla un bărbat înalt, slăbănog. Alerga aproape alături de Pongo, dădu deodată o comandă, soldaţii se opriră imediat; ridicară puştile şi iar răpăi o salvă.

   Apoi, soldaţii se năpustiră înainte. Când dispărură, sosiră în goană făpturi în vestminte felurite. Deodată Ho-ang strigă un nume, sări jos de pe soclu şi ieşi repede din templu. Afară, un chinez rămase în loc uimit, apoi alergă spre Ho-ang, cu chipul plin de bucurie şi amândoi se salutară cu multă căldură.

   — Acum putem îndrăzni şi noi, zise Marian şi sări jos.

   ÎI urmai şi ieşirăm încet din templu. Ho-ang ne veni înainte, braţ la braţ cu celălalt Chinez.

   — Vărul meu Tsun - ni-l prezintă el - de doi ani a dispărut cu caravana lui şi acum îl regăsesc aici.

   Chinezul tânăr şi bine crescut, ne salută politicos în limba engleză, apoi Marian se întoarse spre Ho-ang şi zise, zâmbind:

   — Vezi d-ta, domnule Ho-ang, îţi era teamă să vii în oraşul acesta şi acum regăseşti pe unul pe care-l credeai mort. Cred că ai motive să fii mulţumit cu mica noastră excursie.

   — Şi sunt chiar - râse Ho-ang - dar când ne-au târât la piatra aceea de sacrificiu nu prea m-am simţit la largul meu. Pongo al dv., e un om minune, n-am destule cuvinte să-mi exprim admiraţia pentru el Dar unde o fi acum?

   — Probabil că a dat iama în bandiţii rămaşi în viaţă, cu sabia zeului - răspunse Marian. Sunt curios să ştiu de unde a adus trupele şi mulţimea aia de civili.

   — În privinţa aste pot lămuri eu, se amestecă în vorbă Tsun.

   — Te rog chiar - zise Marian prietenos.

   — Trebuie să mă întorc puţin înapoi - începu tânărul Chinez - altminteri vă va fi greu să vă formaţi o părere dreaptă cu privire la acest oraş şi la ciudaţii săi locuitori. Acum doi ani conduceam o caravană spre Tibet. În apropierea oraşului acestuia, am fost atacaţi de optzeci de călăreţi; câţiva servitori care vroiau să se apere fură ucişi, iar noi, ceilalţi, târâţi încoace. Omul cu pălăria - şeful bandei - ne spuse că am încălcat un ţinut sfânt şi ca pedeapsă trebuia să muncim câţiva ani pentru bandă.

   Sarcina noastră era să reconstruim, una după alta, casele distruse. O muncă foarte grea. La templul acesta de pildă, am muncit şi eu. Când am fost prinşi se aflau aici vreo douăzeci de prizonieri, în cursul vremii mai veniră cincisprezece negustori, apoi încă vreo patruzeci de soldaţi.

   Aceştia fuseseră atacaţi peste noapte şi învinşi. Ne pierduserăm nădejdea să ne mai recăpătăm libertatea, dar astăzi, pe când munceam la reconstruirea unui templu, văzurăm deodată pe Negrul uriaş năpustindu-se cu sabia ridicată asupra paznicilor noştri şi înainte ca aceştia să poată duce mâna la arme, fură toţi răpuşi din câteva lovituri.

   Apoi Negrul ne ceru - într-o englezească stâlcită - să ne luăm arme. Eu tălmăcii vorbele lui comandantului soldaţilor şi deoarece ştiam unde se află depozitul bandiţilor, alergarăm într-acolo. Negrul dv., îi răpuse şi pe paznicii de aci. După aceea ne înarmarăm şi pornirăm încoace. Asta e toată povestea, Marian chibzui câtva timp, apoi zise:

   — Lucrul pare simplu când stai s-asculţi, dar aş dori să ştiu de unde aflase Pongo al nostru de prezenţa dv., aici. Şi noi am sosit aseară şi am fost ameţiţi cu ajutorul gazelor.

   — În privinţa asta nu vă pot da nici o lămurire, domnule Farrow - zâmbi Tsun - dar prietenul dv., vă va povesti cum a izbutit să afle.

   — Fireşte - încuviinţă Marian - acum, însă, să mergem după soldaţi. Sunt singuri aici în piaţa asta. Dar cred că ce-a fost de făcut s-o fi făcut, căci nu mai aud nici o împuşcătură.

   Ne pregăteam să părăsim piaţa, când se ivi Pongo. Ne salută strălucitor de bucurie, dar când îi strânserăm mâna, mulţumindu-i călduros, el făcu - precum îi era obiceiul - o mutră atât de fioroasă, încât tânărul Tsun se dădu fără voie câţiva paşi înapoi.

   — Pongo - strigă Marian - cum ai izbutit să faci asta?

   — Pongo trezit îndată, Massers încă leşinaţi Pongo găseşte piatră, roade curele. Colo - arătă cu capul spre templu - rupe legăturile, aduc repede Askari (soldaţi) oameni răi omoară.

   Atâta avea să ne spuie!

   — Pongo - întrebă Marian, nedumerit - dai de unde ştiai că sunt soldaţi pe aici?

   —  Pongo ieri văzut pe fereastră, răspuns el. Au fost duşi în case, mulţi oameni răi cu Pongo gândit asta ajutor bun, repede adus pe ei.

   Acum veni ofiţerul care vorbea bine englezeşte şi ni se recomanda drept locotenentul Koha. El povesti că banda omorâse pe nesimţite sentinelele sale, apoi s-a năpustit brusc asupra celor ce dormeau. Şi cu lovituri în cap fuseseră ameţiţi, înainte de a se putea trezi.

   Apoi ne întrebă de păţaniile noastre şi Ho-ang îşi luă sarcina să le povestească. Când sfârşi, Marian zise:

   — Acum aş vrea să recapăt conţinutul buzunarelor mele precum şi armele. De asemeni şi caii aş dori să-i recăpătăm - dar întrebarea e: unde găsim toate acestea?

   — Îi voi instrui îndată pe oamenii mei, se oferi locotenentul.

   Se depărtă şi eu mă adresai lui Marian:

   — Nu cred ca prizonierii să trădeze ceva locotenentului, ca să poată regăsi lucrurile noastre. Ştiu bine ei că sunt hărăziţi morţii, astfel că nu li se va putea smulge mărturisirea.

   — Ai dreptate, nici cu torturi nu va izbuti locotenentul să scoată ceva de la ei.

   Fără voie apucai braţul lui Marian. La o mica depărtare se auzi iar răpăitul unei salve şi îmi dădui seama îndată ce însemna asta. Marian clătină capul şi zise:

   — Probabil că nu vroiau să vorbească.. Şi-au ispăşit nelegiuirile şi, după credinţa lor, sunt dus acum la strămoşii lor, într-o lume mai bună.

   Koha se înapoie şi zise:

   — N-au vrut să spună, aşa că i-am pedepsit pe loc, căci nu-i puteam lua cu mine în China. Voi pune să se scotocească prin case şi sunt încredinţat că vă veţi recăpăta bunurile dv. Îmi îngăduiţi să vă fiu tovarăş de drum, împreună cu oamenii mei?

   Asta era politeţe chinezească, sadea. În loc ca noi să-l fi rugat să facă asta, cum se cuvenea - căci ne venea bine la socoteală să fim sub scutul armatei - ne-o lua el înainte cu rugămintea. Fireşte că Marian încuviinţă îndată.

   Tocmai când soldaţii se iviră în mica piaţă şi Koha vroia să le dea însărcinarea de care fusese vorba, veni Pongo încărcat cu poveri. Aducea armele care ne fuseseră luate, precum şi tot conţinutul buzunarelor noastre.

   — În casa de colo! spuse el doar şi arătă cu capul într-o anumită direcţie.

   Pongo dibuise şi caii noştri într-un grajd, dar când îl văzurăm pe cei ai bandiţilor, ne gândirăm să facem schimb; căci tâlharii aceia aveau cai minunaţi. Şi după ce ne luarăm noi ce ne trebuia locotenentul confiscă restul pentru trupa sa, Ho-ang se despăgubi şi el pentru caii ucişi, ceilalţi negustori şi servitorii lor îşi regăsiră de-asemeni animalele ce le aparţinuseră şi după ce fu terminată treaba asta, porniră să caute lucrurile furate.

   Dar după atâta amar de vreme rămăsese foarte puţin şi negustorii păgubiţi se mulţumiră să jefuiască, la rândul lor, tot oraşul.

   Toată ziua se împachetară conserve, îmbrăcăminte, gheţărie, arme şi chiar statuile din terapie. Hotărâserăm, prin bună înţelegere, să pornim la drum abia a doua zi, ca să putem străbate cât mai mult drum pe lumină.

   De aceea, îndată după cină ne culcarăm şi dormirăm minunat pe culcuşurile de paie.

   A doua zi, când răsări soarele, ne şi aşteptau cazanele cu ceai fierbinte şi după un ceas eram gata de drum.

   Datorită numărului mare de acum, drumul nu merse atât de

repede. În schimb nu ne mai temeam de vreo bandă de tâlhari.

   În cursul celor patru zile de călătorie spre Tşamkav, nu zărirăm nici un individ suspect. Dispoziţia noastră în tot timpul acesta fu cat se poate de bună. Îndeletnicirea principala a lui Marian şi a mea era vânătoarea de antilope şi capre sălbatice, care ne îngăduia să mai facem o variaţie în mâncarea noastră: conserve fi iar conserve.

   Din Tşamkar trimiseră un raport amănunţit lordului Bird, stăruind asupra faptului ca nu ne vom lăsa împiedecaţi de nimic pentru a aduce la îndeplinire sarcina ce ne-o dăduse. Îi mai vesteam că din oraşul Tşung-King, unde urma sa ajungem peste vreo douăzeci de zile, ne vom folosi de tren până la Shanghai. Acolo vom ajunge peste alte două săptămâni şi ne vom îmbarca imediat pentru Alaska.

   În Tşamkar ne despărţirăm de cea mai mare parte a noilor noştri tovarăşi, pe care îi găsisem în oraşul duhurilor. Numai locotenentul Koha cu oamenii săi şi Ho-ang ne mai însoţirii până în depărtatul Tşung-King. Atunci când ne urcarăm în tren în oraşul acesta, puturăm zice că eram oarecum la adăpost de primejdii.

   Râmaserăm iarăşi singuri, căci locotenentul Koha trebuia să pornească spre o garnizoană nordică, în vreme ce Ho-ang avea afaceri în sud. Despărţirea de viteazul chinez fu cu adevărat mişcătoare.

   Plini de încredere în steaua noastră pornirăm la drum, spre îndepărtatul Shanghai, această călătorie lungă cu trenul ne venea bine la socoteală, căci aveam răgaz, să ne odihnim de cele îndurate până acum. Afară de asta mai vedeam ţara asta interesantă şi locuitorii ei şi mai interesanţi.

   Adesea furăm nevoiţi să înnoptam în staţiuni mici, când pierdeam trenul de legătură, dar asta nu ne necăjea deloc, căci aveam prilejul să cunoaştem lucruri noii.

   Mai curând decât ne aşteptam, ajunserăm la ţinta noastră vremelnică. Acum trebuia să ne îngrijim repede de bilete de vapor şi să ne îmbarcăm cu destinaţia spre Nord.

   Dar a fost să trecem încă odată în marele port printr-o aventură ciudată şi primejdioasă, cu toate prin câte trecusem până atunci.

SFÂRŞIT

Volumul 77

BANDA LUI SAO-SHUNG

   ÎN SHANGHAI.

   — DUPĂ O CĂLĂTORIE AVENTUROASĂ, parte în avion, parte călare şi la urmă cu trenul - continua doctorul Bertram să povestească lui George - ajunserăm în sfârşit la Shanghai, după ce, plecaţi din Srinagar, capitala frumosului Kaşmir, trecurăm prin Lhassa şi apoi prin misteriosul Tibet.

   Sosind în marele oraş, căutarăm un hotel bun în cartierul europenesc, ne odihnirăm o zi de oboseala călătoriei şi a doua zi ne prezentarăm consulului american.

   Recomandările lordului Bird făcură adevărate minuni; afară de asta, amabilul domn Ellis ne cunoştea foarte bine din cele scrise în ziare cu privire la aventurile noastre.

   Ne făgădui să poarte de grijă ca să ne putem urma drumul cât mai repede, telefonă chiar imediat unei mari societăţi americane de navigaţie şi ne comunică apoi că peste patru zile vaporul comercial „Melissa Wright" pleca spre nord.

   — E un vas foarte modern de patru mii de tone - ne lămuri el - care ia încărcături pentru diferitele oraşe de pe coastă, dar mai ales e destinat unei noi mine de cărbuni de pe insula Nunivak. „Melissa Wright", intră din strâmtoarea Coreea în marea japoneză, străbate apoi strâmtoarea „La Perouse", ca să dea în marea ochotică, o ia spre sud în jurul peninsulei Kamciatka, prin strâmtoarea Kurile în marea lui Bering, apoi navighează direct spre insula Nunivak. Voi lua înţelegere cu societatea de navigaţie ca vasul să vă ducă mai departe, la Andreieffski, colonia aşezată în gura lui Yukon-River. Mai sunt vreo cinci sule de kilometri.

   Marian chibzui câteva clipe apoi zise:

   — Asta înseamnă ca tot drumul e cam de două mii patru sute kilometri; după socoteala mea, vom avea nevoie de paisprezece zile.

   — Întocmai, domnule Farrow, încuviinţă consulul. Dar alt mijloc mai rapid nu există pentru moment. Şi poate că e şi ultimul, căci iarna bate la uşă şi atât de departe spre nord nu cred să mai meargă vapoare, fără motive temeinice.

   — Atunci n-avem încotro, trebuie să ne folosim de „Melissa Wright", hotărî Marian. Şi vă mulţumesc din inimă pentru oboseala ce v-aţi dat-o, domnule Ellis. Nădăjduiesc că-mi va fi dat să mă plătesc odată şi odată.

   — N-ai pentru ce, domnule Farrow. Crede-mă că simt o mare plăcere să-ţi pot fi de folos. Numai că - şovăi el puţin, dar urmă îndată cu glas hotărât - aş dori să vă dau un sfat, pe care v-aş ruga însă să nu mi-l luaţi în nume de rău. În timpul celor patru zile cât veţi rămâne aici în Shanghai, feriţi-vă să călcaţi în oraşul chinezesc. E drept că, mai cu seamă pentru străini, e foarte interesant, dar tocmai pentru dv. e primejdios.

   — Nu mai spune! râse Marian. Şi de ce, mă rog, dacă nu vă supă raţi?

   — Pentru că aţi contribuit în mare parte la răpunerea piraţilor chinezi în Oceanul Pacific. Şi dacă e adevărat că autorităţile chineze v-ar aduce laude în chip oficial, sunt încredinţat, pe de altă parte că nu v-aţi putea aştepta la nici un ajutor în oraşul chinezesc, dacă aţi cădea în mâinile vreunei bande care ar vrea să-şi răzbune fraţii.

   — Cred şi eu - încuviinţă Marian - cu siguranţă că nu suntem oaspeţi bine văzuţi aici. Dar obişnuim să fim cu ochii în patru, căci nu vrem să ne primejduim din nou misiunea, în chip uşurarea, astfel că voi ţine seamă de sfatul ce ni-l daţi. Din hotelul unde locuim nu ne-or scoate, ce naiba!

   — Vicleniile chinezilor sunt cu neputinţă de prevăzut - zise Ellis, cu seriozitate - şi nu-s puţini oamenii viteji şi băgători de seamă care le-au căzut victimă. Chiar şi cei mai buni detectivi englezi, care cunoşteau de minune moravurile chinezilor şi credeau că s-au deprins cu vicleniile lor, au dispărut fără urmă.

   — Împrejurarea asta trebuie într-adevăr să ne îndemne la cea mai mare băgare de seamă - zise Marian - şi nădăjduiesc că în cele patru zile cât rămânem aici vom scăpa neatinşi.

   — V-o doresc din toată inima, domnilor. V-aş ruga chiar să fiţi oaspeţii mei în tot timpul. În cazul acesta va trebui să nu părăsiţi deloc casa mea şi deoarece e păzită în permanenţă, aţi fi în deplină siguranţă.

   — Care va sa zică, luaţi lucrurile atât de serios? întrebă Marian, cam turburat. Dacă e aşa, atunci aş primi cu plăcere amabila dv. propunere. Dar nu că ne-ar fi teamă de ceva, ci numai de dragul însărcinării care ni s-a dat şi pe care nu trebuie s-o primejduim prin uşurinţa noastră.

   — Asta mă bucură - zise Ellis, vesel - voi pune să vi se aducă îndată bagajul de hotel.

   — Nu va grăbiţi, domnule Ellis - se împotrivi Marian - căci trebuie să ne împachetăm mai întâi lucrurile. Vom lua apoi o trăsură! Şi ne vom înapoia aici.

   — Bine, domnilor, atunci vă aştept peste un ceas.

   Ridicându-se, consulul ne întinse mâna:

   — La revedere, domnilor, înapoiaţi-vă cu bine!

   În stradă luarăm o maşină şi plecarăm la hotel. Acolo ne împachetarăm lucruşoarele, vârârăm puştile în îmbrăcămintea lor şi părăsirăm locuinţa noastră vremelnică.

   Furăm nevoiţi, să aşteptăm cam mult până să vie o maşină liberă. Şoferul ei era un chinez cu o mutră grozav de dezgustătoare şi în prima clipă vroiam să-l opresc pe Marian, care- i făcuse semn, dar maşina oprise şi prietenul meu se urcă într- unsa.

   N-avui încotro şi trebuii să-l urmez, dar observai că şi Pongo cam strâmbă din nas când se urcă în taxiul închis.

   — Mariane, şoferul ăsta nu-mi place deloc - zisei eu îndată. Pongo pare să fie de aceeaşi părere.

   — Ia mai lasă-mă şi tu, prea ţi se năzăresc multe! râse Marian. Ce ni se poate întâmpla aici în inima oraşului? N-avem decât sa spargem geamurile dacă ni se pare ceva suspect. Nu strică însă să fim cu băgare de seamă şi să ne ţinem pistoalele pregătite.

   Din brâul pe care-l avea sub haină îşi scoase pistolul şi noi îi urmarăm îndată pilda.

   Liniştiţi oarecum prin această măsură de prevedere, ne regăsirăm curând voioşia, mai ales ca şoferul apucase pe drumul drept spre casa consulului american. Deodată însă coti brusc spre stânga, într-o străduţă îngustă.

   Marian bătu în geamul care ne despărţea de şofer, dar acesta păru că n-aude, ceea ce-l făcu pe prietenul meu să repete bătaia atât de tare încât mă temui să nu spargă geamul.

   Abia atunci chinezul întoarse capul făcând o mutră mirată şi lipi urechea de tubul acustic.

   Marian duse pâlnia la gură şi strigă:

   — Ce dracu e asta, de ce ai apucat pe un drum greşit? Îndată să...

   Îşi rupse vorba şi se lăsă moale pe spate. Vrui să-i vin în ajutor, dar mă cuprinse deodată o ameţeală atât de puternică încât nu putui scoate nici un sunet. Ca prin vis mai văzui că din pâlnia tubului acustic ieşea un fum verde şi bănuii pe dată că am căzut victima unui atentat pus la cale cu mult vicleşug. Apoi îmi pierdui cunoştinţa.

   Cat timp am zăcut leşinat n-aş putea spune. Când mă trezii, capul îmi ardea; fiecare fir de păr mi se părea că-mi sfredeleşte ţeasta şi în tâmple simţeam nişte lovituri ca de ciocan.

   Mă simţeam atât de rău cum rareori mi-a fost dat să mă simt în viaţă şi fui recunoscător soartei, când mă cuprinse un nou acces de ameţeală, care-mi aduse un leşin binefăcător.

   Când mă trezii apoi pentru a doua oară ma simţii ceva mai bine şi putui să-mi adun gândurile. Ma gândii la tovarăşii mei şi, deoarece nu mi se pusese căluş - altminteri eram legat fedeleş de mâini şi de picioare - strigai încetişor numele lui Marian. Spre bucuria mea, el răspunse îndată din imediata mea apropiere:

   — Am intrat rău la apă, dragă Robert. Trebuie să fi fost al naibii gazul ăla cu efect atât de fulgerător şi care produce o stare atât de păcătoasă. Tu cum te simţi? Bine?

   — Îţi baţi joc pesemne! Atât de rău nu m-am simţit în viaţa mea, îi răspunsei. Şi mă tem că ne va merge şi mai prost. De unde să fi ştiut potrivnicii noştri de sosirea noastră în Shanghai?

   — Vremurile sunt foarte tulburi acum - răspunse Marian după câteva clipe de gândire.

   — Poate că am căzut numai întâmplător în mâinile unei bande care va cere acum un mare preţ de răscumpărare.

   — Atunci n-am sta atât de prost - zisei ea. Consulul Ellis va plăti el pentru noi. Bietul Bird de data asta cred că cele trei mii de lire ale lui sunt cu adevărat pierdute, căci bandiţii ne-au jefuit până la ultimul gologan. Tocmai ne-am pipăit buzunarele şi le-am găsit goale.

   — Da şi eu am făcut aceeaşi constatare - râse Marian. Dar las că ni le luăm noi îndărăt!

   — Massers tace! se auzi în clipa aceea glasul lui Pongo. Vine oameni!

   Auzul lui ascuţit prinsese paşii uşori care mie nu-mi atrăseseră atenţia. Deodată se deschise, scârţâind, o uşă şi o lumină vie năpădi în încăperea întunecoasă în care ne aflam. Intrară patru chinezi, din care cel din frunte purta în mână un felinar aprins.

   — Ah, domnii s-au şi trezit! zise el într-o englezească foarte corectă. În cazul acesta putem pune imediat afacerea la punct. Se pare că sunteţi foarte bogaţi, căci de regulă călătorii care ne cad în mână nu duc cu ei trei mii de lire sterline. Aşa fiind, cred că va fi o nimica toată pentru dv., să ne mai faceţi rost de încă cinci mii de lire, ca să vă redobândiţi libertatea.

   — Nu suntem bogaţi - răspunse Marian, banii pe care îi aveam la mine nu erau ai mei, ci mi-au fost încredinţaţi numai de cineva.

   — Asta nu face nimic - zâmbi galbenul - domnul care v-a dat pe mână suma aceasta, va mai da şi banii pe care îi cerem noi. Sau poate găsiţi mai plăcut să fiţi aruncaţi în Wusung?

   Ameninţarea asta însoţită de un zâmbet era ceva pur chinezesc. Dacă nu plăteam banii, ne surâdea perspectiva să fim înecaţi în Wusung, fluviul pe malurile căruia e aşezat Shanghai-ul. Marian răspunse după oarecare chibzuială:

   — Suntem străini aici în Shanghai şi ar trebui să dăm de veste cunoscutului nostru, care locuieşte în India. Aşa dar, va dura cam multişor până să sosească banii.

   — Avem timp - rânji Chinezul - mă tem însă că domnii nu se vor simţi bine să stea aici legaţi atâta vreme. Poate că asta vă va îndemna să-l sfătuiţi pe cunoscutul dv., să se grăbească pe cât mai mult cu trimiterea banilor.

   — Atunci ar trebui să-i trimit o telegramă - zise Marian - şi el va trebui de asemeni să trimită banii telegrafic. La ce adresă să fie expediaţi?

   — Voi scrie asta în depeşă, răspunse Chinezul. E de ajuns să-mi daţi adresa cunoscutului dv. Voi purta eu de grijă să lucrez repede, ca să vă puteţi bucura cât mai curând de libertate.

   — Bine, atunci telegrafiază, te rog, domnului John Parker la Bombay, zise Marian, spre uimirea mea. Dar vezi de fă repede!

   — Am înţeles; mă şi duc la oficiul poştal. Fireşte însă că veţi rămâne legaţi până vor sosi banii. Lipsuri nu veţi avea de îndurat, să n-aveţi teamă! Voi da ordin să vi se aducă mâncare, căci nu cred să vă simţiţi tocmai bine de pe urma gazului întrebuinţat de noi; mâncarea însă ajută repede la asta.

   Dădu o poruncă scurtă unuia din însoţitorii săi şi omul părăsi încăperea şi se înapoie curând însoţit de un altul, care aducea străchini şi o cană.

   Mai întâi ni se dădu de băut şi apa rece, căreia îi adăugaseră ceva, dându-i un gust acrişor, ne făcu foarte bine. Apoi bandiţii ne hrăniră cu lingurile, ca pe nişte copii. Era o mâncare de orez cu bucăţele de carne.

   Mâncarăm cu mare poftă, golind străchinile, după care ne simţirăm ca nou-născuţi. Chinezii plecară şi ramaserăm iar în întuneric. Întrebam în şoaptă pe Marian:

   — De ce ai dat numele acela, Parker şi de unde îl cunoşti tu?

   — Nici gând să-l cunosc, răspunse prietenul meu, râzând. Vroiam numai să câştig timp. În orice caz trebuie sa ne liberăm repede, căci chinezii vor aştepta banii numai o zi sau două. Din fericire, bandiţii ne-au legat mâinile pe piept, aşa că nu ne va veni greu să desfacem nodurile. Haide să-ncerc la tine!

   Se vede însă că chinezii se pricepeau. Înnodaseră atât de bine cureluşa în jurul mâinilor mele, încât toate sforţările lui Marian rămaseră zadarnice.

   Atunci interveni Pongo, spunând liniştit:

   — Pongo liber, Massers ajută.

   Într-adevăr, cu ajutorul dinţilor lui puternici îşi desfăcuse legăturile de la mâini, apoi îşi deznodă pe cele de la picioare şi după aceea ne liberă şi pe noi. Cu ajutorul masajelor ne puserăm sângele în circulaţie şi mădularele noastre amorţite îşi redobândiră elasticitatea.

   — Sa ştergem putina fără să ne luăm înapoi lucrurile? întrebai

eu pe Marian.

   — Tocmai la asta chibzuiam şi eu, răspunse prietenul meu.

   — Cel mai bun lucru ar fi să părăsim întâi închisoarea - propusei eu - pe urmă vom vedea ce-o mai fi. Poate că bandiţii, crezându-ne nevătămători, vor fi slăbit paza.

   Din nenorocire, însă, văzurăm îndată că uşa era zăvorită pe dinafară. Şi n-aveam nici o unealtă de care să ne putem folosi.

   — Asta înseamnă să n-ai noroc, zise Marian. Nu ne rămâne decât s-aşteptăm până ce chinezul ne va vizita iar, sau pană ni se va aduce din nou mâncare. Atunci va trebui sa ne năpustim asupra bandiţilor.

   — Prea uşor nu va fi, zisei eu.

   — Dar n-avem încotro. Trebuie.

   — Pongo face bine! se auzi atunci glasul liniştit al uriaşului.

   — Ei vezi, putem fi liniştiţi, râse Marian. Şi acum trebuie să ne aşezăm iar la pământ ca şi cum am mai fi legaţi. Altminteri ne-am da de gol. Să-i lăsăm pe toţi să intre înăuntru.

   — Atunci va îl mai greu să-i doborâm fără să se stârnească zgomot, îmi dădui eu cu părerea. Pierdem vreme dacă va trebui mai întâi să ne ridicăm de jos.

   — Nici nu e nevoie de asta. Cu câte un picior repezit în pântece îi vom culca la pământ, înainte să poată scoate vreun ţipăt. După ce vor fi întinşi, vom avea destul timp să ne ridicăm şi să ne isprăvim treaba. Greu va fi totuşi dacă nu vor intra toţi deodată şi nu se vor opri în apropierea noastră.

   — Am o idee bună! făcui eu. Ne prefacem bolnavi şi tu va trebui să gemi, susţinând că apa a fost otrăvită. Atunci se vor apleca de sigur asupra noastră, înlesnindu-ne planul.

   — Bravo, e o idee minunată! răspunse Marian. Se pare că vine cineva! Repede la pământ şi începeţi gemetele.

   II.

   O FUGA AVENTUROASĂ.

   MARIAN AUZISE BINE. Abia ne aruncarăm la pământ, că cineva trase zăvoarele de la uşă. Începurăm să gemem şi să ne zvârcolim pe jos.

   Şeful bandei se ivi însoţit de alţi trei de-ai lor. Văzându-se în starea asta se apropia îngrijorat de noi şi întrebă:

   — Ce aveţi, domnilor?

   — Otravă.., apa proastă! bâigui Marian.

   — Cu neputinţă! strigă Chinezul, agitat.

   Apoi dădu o poruncă oamenilor săi şi, spre bucuria noastră; se apropiară şi ei, aplecându-se asupră-ne.

   Atâta şi aşteptam. În clipa următoare Marian strigă: „Gata" şi cu toată puterea izbirăm cu piciorul în stomacurile chinezilor din faţa noastră. Pongo luase pe seama sa doi duşmani pe care îi zvârli până în peretele din faţa lui.

   Bandiţii gemură, dar nu fură în stare să ţipe; sărirăm în picioare cu iuţeala fulgerului, îi izbirăm cu pumnii în tâmple, apoi îi dădurăm de o parte.

   — N-ar fi bine să-i legăm? propusei eu, Poate că nu izbutim să ieşim atât de repede de aici şi dacă s-or trezi vor face gălăgie ceea ce va avea de urmare că ne va aduce în spinare toată banda.

   — Ai dreptate - încuviinţă Marian - să facem fâşii din vestmintele lor. Fireşte ca le vom pune şi căluş.

   Treaba fu repede gata şt cât se poate de bine. Îi scotocirăm la iuţeală prin buzunare şi, spre bucuria noastră, găsirăm la fiecare câte doua revolvere moderne, cu câte şapte gloanţe.

   Ieşirăm binişor din încăpere, închiseseră uşa şi puserăm zăvoarele. Ne aflam într-o pivniţă îngustă boltita, care avea la distante regulate alte uşi la fel prevăzute cu zăvoare.

   Marian porni înainte ţinând în mană felinarul pe care îl luase de la unul din chinezii doborâţi. Nădăjduisem s-ajungem la o scară care ducea sus, dar deodată ne trezirăm în faţa unui zid de la capătul gangului. Zadarnic căutarăm aici o ieşire tăinuită.

   — Trebuie să deschidem uşa - zise Marian, după o scurtă chibzuială - după cum am băgat de seamă, zăvoarele nu sunt trase. Uşa care duce sus trebuie să se afle într-una din încăperi.

   Treaba fu făcută repede şi când deschiserăm a patra uşă, dădurăm peste ieşirea căutată. În fundul încăperii se afla o scară îngustă care ducea în sus.

   Un capac greu din lemn tare ca fierul închidea deschizătura din tavan. Marian o împinse în sus cu mare băgare de seamă, o lumină vie pătrunse prin crăpătură şi prietenul meu stinse repede felinarul.

   Apoi deschise cu totul chepengul şi se săltă, în sus. Îi urmarăm repede şi ajunserăm într-o odaie cu câteva mobile chinezeşti. Se vede că ne aflam într-o veche casă chinezească, deoarece nu erau geamuri, ci deschizăturile ferestrele erau acoperite cu hârtie uleioasă, prin care nu se vedea nimic.

   — Trebuie să găsim uşa casei, zise Marian.

   Dădu la o parte rogojina care servea de uşă şi privi afară. Apoi ne făcu semn şi ieşirăm într-un gang îngust, care trebuie să fi fost tocmai deasupra celui din pivniţă.

   Aici nu existau uşi, ci numai perdele. Un miros dulceag plutea în aer şi după ce Marian adulmecă puţintel ne zise: A se pare că suntem într-o tavernă de opiu. Mirosul acesta e doveditor.

   — Bine ar fi ca bandiţii să fi fumat opiu şi să doarmă acum cu toţii, zisei eu.

   — Repede.., aici înăuntru! şopti Marian în aceeaşi clipă şi dispăru îndărătul celei mai apropiate perdele.

   Văzuse tocmai la timp că o perdea din gang. Se mişcase. Îi urmarăm la repezeală şi ne trezirăm într-o odaie frumos mobilată, cu bănci acoperite cu perne de jur-împrejurul pereţilor.

   Măsuţe cu pipe aşezate pe ele erau o dovadă netăgăduită că ne aflaţii într-una din acele taverne în care se fumează opiu. Pe bănci stăteau chircite două făpturi, dar n-aveam de ce ne teme de ele, căci se aflau în acea frumoasă lume a visurilor unde îşi trimite opiul credincioşii.

   Râmaserăm nemişcaţi şi ascultam. Aproape neauziţi alunecau afară paşi pe rogojinile de cocos cu care era acoperit gangul. Apoi se mişcă deodată perdeaua încăperii în care ne aflam şi un chinez înalt intră înăuntru.

   Dar înainte ca să poată deschide gura, Pongo îl şi apucase de gât şi după o zgâlţâială scurtă; galbenul atârna nemişcat în pumnul uriaşului.

   — Bravo! exclamă Marian. Să-l legăm repede şi să-i punem căluş.

   Aveam oarecare îndemânare în treaba asta, aşa că o făcurăm la iuţeală şi-l lăsarăm pe leşinat pe bancă, alături de cei doi fumători de opiu.

   — Acum mai departe! şopti Marian. Bănuiesc ca ieşirea e la capătul gangului.

   — Sau poate îndărătul perdelei de după care a venit chinezul încoace, îmi dădui eu cu părerea.

   — Da, e cu putinţă şi asta - încuviinţă Marian - atunci să cercetăm mai întâi încăperea asta de aici.

   — Dar ce-ar fi - propusei cu - dacă am face o gaură în hârtia de la fereastra acestei încăperi? Presupun că s-ar fi aflând aici curţi sau grădini, căci nu-mi vine să cred ca odăile de fumat sa fie la stradă.

   Marian dădu din cap, se duse la fereastră şi ascultă câtva timp, apoi făcu o gaură mare în hârtie cu ţeava revolverului său.

   — Ai dreptate, şopti el, după ce privi printr-însa. Ne aflăm într- un parc mare. Poate că cel mai nimerit lucru ar fi să ne lăsăm jos prin fereastra asta.

   — Dar ce facem cu armele şi celelalte lucruri, Mariane?

   — Libertatea e mai de preţ - răspunse prietenul meu - şi făcând astfel putem cere ajutorul poliţiei engleze ca să curăţim spelunca asta de bandiţi. Cu acest prilej ne vom regăsi şi lucrurile. Iar dacă nu, vom fi nevoiţi să cumpărăm altele noii.

   — Şi banii lordului? Îţi închipui oare că-i vom redobândi?

   — Drace! Ai dreptate. La o cercetare amănunţită a casei, de sigur că-i vom găsi. Trebuie deci să încercăm sa ne luăm singuri lucrurile înapoi, oricât ar fi de primejdios.

   Cu băgare de seamă părăsirăm încăperea îmbâcsită cu miros de opiu şi pornirăm încetişor dea lungul gangului. În faţa perdelei dindărătul căreia venise chinezul doborât de noi rămăseserăm locului; Marian asculţi câteva clipe, apoi dădu la o parte stofa de mătase.

   Intrarăm într-o cameră elegant mobilată. Un dulap cu sculpturi minunate ne atrase luarea aminte şi Marian deschise imediat amândouă uşile. Înaintea ochilor noştri se iviră o mulţime de săculeţe umplute cu bani de metal. De sigur că toată averea aceasta fusese stoarsă de la prizonieri şi de la fumătorii de opiu.

   Spre bucuria noastră găsirăm într-o despărţitură a dulapului şi portofoliile noastre, precum şi toate celelalte lucruri pe care obişnuiam să le purtăm la buzunare. Marian văzu că toţi banii daţi de lord erau neatinşi în portofoliul de piele, pe care-l vârî imediat în buzunar.

   Mai trebuia să ne găsim armele şi sacii de călătorie, apoi ne puteam vedea de drum.

   În încăperea în care intrasem mai era o a doua perdea, îndărătul căreia se aflau alte odăi. Şi aici părea să fie magazia bandei, căci la prima încăpere se aflau îngrămădite baloturi până în tavan şi care păreau să conţină mătase; ceea ce era o dovadă că bandiţii se îndeletniceau şi cu contrabanda.

   Spre bucuria noastră, descoperirăm în a doua încăpere depozitul de arme al bandei şi acolo erau şi armele noastre, precum şi sacii pe care ni-i azvârlirăm îndată în spate.

   Marian tăia acum hârtia de la fereastră, ceea ce ne îngădui să privim în parc. Nu se vedea nimeni şi prietenul meu sări afară prin deschizătura îngustă. Eu îl urmai, apoi veni Pongo, care avu de furcă puţin din pricina făpturii sale de uriaş.

   Răsuflarăm uşuraţi văzându-ne în libertate cu toate lucrurile noastre. Ne atârnarăm puştile în spate şi luarăm revolverele în mâini; cele opt luate de la chinezi le lăsaserăm în magazia de arme, după ce le scoseserăm gloanţele.

   Străbăturăm repede cărarea îngustă care înconjura vechea casă de lemn cu ornamentaţii ciudate şi dispărurăm în desişul tufelor.

   Furişându-ne cu băgare de seamă dădurăm în cele din urmă de un zid înalt; Marian îl puse pe Pongo să-l ridice şi după ce privi de partea cealaltă zise:

   — Suntem lângă o apă, de sigur ca e fluviul Wusung. Din fericire nu e nici o barcă pe aproape, astfel că putem trece dincolo fără grijă. Lipit de zidul acesta duce o potecă îngustă de-a lungul fluviului; s-o luăm pe potecă.

   — De sigur că ne aflăm cu mult afară din oraş? întrebam eu.

   — Da, casa asta pare să fie ultima. Cele mai apropiate sunt la vreo mie de metri de aici. Poate găsim o barcă să ne ducă repede la Shanghai. Hai să trecem repede zidul.

   Începurăm să ne căţărăm, ţinându-se cu mâinile şi picioarele de ieşiturile ce le formau, pietrele. Marian se şi lăsase de partea cealaltă şi pornise de-a lungul zidului.

   Puseserăm revolverele în buzunar, căci altminteri nu ne-am fi putut agăţa cu mâinile. Ajunseserăm aproape de partea cealaltă, când din fundul parcului se auziră ţipete puternice.

   — Aha, ne-au descoperit fuga! zise Marian. Acum trebuie să iuţim pasul.

   Gălăgia creştea mereu în parc, dar noi ajunseserăm în vremea asta la capătul zidului şi ieşirăm în câmp liber.

   Atunci răsună îndărătul nostru un strigăt de alarmă şi în acelaşi timp detunară câteva împuşcături, ale căror gloanţe ne trecură deasupra capului.

   Trăsei repede pistolul şi mă răsucii în călcâie, dar în aceeaşi clipă şi detună arma lui Marian, iar pe zid un chinez - probabil un paznic - îşi duse repede mâna la braţul găurit de glonţ şi cu un ţipăt de durere sări înapoi în parc.

   — Acum s-o rupem de fugă! zise Marian dând el pilda. — Bandiţii vor fi în curând pe urma noastră.

   Nu făcurăm nici cincizeci de metri că şi auzirăm răcnete de furie îndărătul nostru. Dintr-o uşiţă a zidului dădură buzna urmăritorii noştri care se sileau să ne ajungă; dar fură nevoiţi să-şi dea seamă în curând că noi eram în câştig cu picioarele noastre lungi.

   Bandiţii se opriră şi deschiseră asupră-ne un foc viu cu pistoalele lor. Deoarece, însă, nu erau buni ochitori, iar pe de altă

parte noi începurăm să alergăm în zigzag, nu ne nimeriră.

   Cu fiecare săritură primejdia se micşora pentru noi şi în cele din urmă urmăritorii încetară să tragă, dispărând în grabă înapoi în parc.

   O lăsarăm mai domol cu goana, ca să mai răsuflăm puţin şi mă folosii de acest prilej ca să-i spun lui Marian:

   — Vom anunţa poliţia engleză, căci în cea indigenă n-am nici o încredere în privinţa asta. E foarte cu putinţă ca o bandă atât de bine organizată să fie înţeleasă cu slujbaşi superiori ai poliţiei.

   — Fireşte că aşa voi face, răspunse Marian. Englezii se vor bucura de pleaşca asta. Ei, indivizii ăia din faţă par că vor sa ia o atitudine duşmănoasă.

   Ne apropiaserăm de primele case şi deodată se iviră dindărătul uşilor înguste şi joase vreo zece chinezi în haine sărăcăcioase care se aşezară în aşa fel pe cărarea îngusta încât ne închiseră drumul. Mutrele lor erau întunecate erau ameninţătoare.

   — Scoateţi revolverele! porunci Marian şi îl ascultarăm fără vorbă.

   Asta părea să nu le vie la socoteală chinezilor căci îi văzurăm sporovăind agitat între ei şi trăgându-se înapoi spre casele lor.

   Apropiindu-se la vreo zece paşi de ei, Marian le strigă:

   — Vorbeşte englezeşte vreunul din voi?

   — Da - răspunse cel mai mărunţel, care făcea impresia să fie şi cel mai inteligent dintre ei - ce vreţi de la noi?

   — Ce vreţi voi de la noi? îi întoarse întrebarea prietenul meu. Cu noi nu e de glumit, luaţi aminte! O singură mişcare suspectă din partea vreunuia şi s-alege cu scăfârlia găurita. Intraţi înapoi în case, repede!

   Marian vorbise cu atâta asprime încât chinezul vorbi îndată agitat cu tovarăşi şi intra cel dintâi în casă. Aruncându-ne priviri furioase, ceilalţi îl urmară, afară de unul singur, o namila de om care probabil ţinea neapărat sa se ia la harţă cu noi. Marian mai strigă o data la el şi arătă cu revolverul spre intrarea casei, dar Uriaşul rânji batjocoritor. Încrucişă braţele pe piept şi se sprijini de zid.

   N-avem voie să tragem asupra-i, căci nu ne făcuse nimic, dar trebuia să fim cu ochii-n patru, aşa ca pornirăm cât mai aproape de fluviu, trecând pe lângă el la o depărtare de vreun metru şi jumătate.

   Marian porni înainte, eu după el şi Pongo la urmă. După ce prietenul nostru negru trecuse de chinez, eu mă întorsei încăodată şi văzui că uriaşul galben se repezi la Pongo cu o săritură ca de panteră. În mâna-i dreaptă ridicată sclipea un cuţit lung.

   — Ia seama, Pongo! strigai repede - dar credinciosul negru simţise instinctiv primejdia.

   Fulgerător sari în lături când chinezul tocmai dădea lovitura. Însă greşi ţinta şi îşi pierdu echilibrul. Fără ca Pongo să-l fi atins măcar, căzu în Wusung, care în locul acela făcea o vâltoare.

   Nenorocitul fu răsucit ca o sfârleaza şi târât în josul apei. Noi nu-l puteam ajuta, căci n-aveam barcă la îndemână şi de înotat ne-ar fi venit foarte greu în apa asta clocotitoare.

   Salvarea îi veni însă din altă parte. O barcă cu motor, pe care se aflau trei chinezi, lupta împotriva curentului. Cel căzut în apă striga cât îl ţinea gura şi prin asta atrase luarea-aminte a celor din barcă; aceştia îl luară pe bord şi noi ne văzurăm liniştiţi de drum, căci nu fuseserăm observaţi.

   Mai trecurăm pe dinaintea câtorva case, apoi veni iarăşi un câmp întins şi abia la vreo două sute de metri depărtare zărirăm oraşul.

   — Păcat că s-a întâmplat incidentul ăla cu chinezul - zisei eu - altminteri i-am fi putut hotărî pe cei din barca cu motor să ne duca în oraş.

   Un duduit înăbuşit de motor ne făcu sa ne întoarcem capul. O barcă cu motor mărişoara, vopsită în alb, venea în josul fluviului şi în ea părea să fie un singur om. Marian ridică braţul şi făcu semn individului - un Chinez - care îndreptă îndată barca spre mal.

   III.

   DIN LAC ÎN PUŢ.

   — VORBEŞTI ENGLEZEŞTE? îi striga Marian şi, spre bucuria noastră, chinezul răspunse da.

   — Vrei să fi atât de bun şi să ne duci în oraş? îl rugă prietenul meu, politicos. Plătim cu dragă inimă.

   Galbenul ne măsură din cap până-n picioare - cam speriat. Apoi zise, şovăind:

   — Bine, vă duc.

   — Nu trebuie să-ţi fie teamă de noi - zise Marian, râzând - suntem nişte bieţi turişti care nu facem nimănui nimic. Cât ceri pentru toţi?

   Chinezul spuse un preţ atât de mare încât Marian îi râse în nas. Apoi începu o tocmeală curat orientală şi la sfârşit căzură la învoială, cu a zecea parte din preţul cerut la început.

   Abia acum o privii mai de aproape pe galben. Chipul lui plăcut, inteligent, mi se părea cunoscut, dar în zadar cercai să-mi amintesc de unde.

   Pe faţa lui se ivi o expresie de spaimă când Pongo se urcă şi el în barcă. Se vedea că-i părea râu acum că primise sa ne ia.

   N-aveam de unde sa bănuiesc că totul era o prefăcătorie şi că izbutea de minune să ne înşele, făcându-ne să credem că e cu totul nevinovat de păţania noastră. Cabinei nu-i dădurăm nici o atenţiune, căci privind prin ferestruică văzusem că era goală.

   Deodată, însă, Marian zise:

   — Când ne vom apropia de oraş e mai bine să intrăm în cabină. Nu trebuie sa fim recunoscuţi şi te pomeneşti că se mai află în oraş membri de ai bandei, care ne-au văzut.

   — Aşa e - încuviinţai eu - în felul acesta suntem apăraţi şi de atentate.

   — Haideţi - zise Marian - se văd primele case şi acolo înaintea noastră se iveşte şi un pod.

   Spuse Chinezului care era gândul nostru şi omul dădu din umeri nepăsător. Se părea că-i este chiar plăcut să nu fim aproape de el. Marian îi ceruse sa oprească în apropierea poliţiei engleze.

   Intrarăm în cabină, dar lăsarăm uşa întredeschisă, ca să putem supraveghea pe cârmaci.

   Asta fu spre nenorocul nostru, căci când ne aşezarăm unul lângă altul lângă uşa şi privirăm pe furiş afară, se auziră deodată îndărătul nostru nişte vâjâituri.

   Înainte de-a ne putea întoarce, ne pomenirăm cu lovituri puternice în tâmplă, apoi ne prăbuşirăm, ameţiţi.

   Din fericire aveam capete tari şi oricât de puternice ar fi fost loviturile, ne revenirăm totuşi, după scurt timp, în simţiri, ceea ce constatarăm prin aceea că ne mai aflam încă printre casele pe care le văzuserăm înainte, lucru ce-l sărirăm prin ferestruica de la cabina.

   A doua descoperire ce făcurăm era că fuseserăm legaţi şi ni se puseseră câte un căluş în gura. Braţele ne erau întoarse la spate şi cu nişte funii groase împreunate cu picioarele, care ne ajungeau la ceafă.

   Capul îmi vâjâia de parca ar fi fost un stup de albine în el. Alături de mine zicea Marian, apoi Pongo. Bandiţii - căci bandiţi erau, de sigur, ne aşezaseră pe podeaua cabinei, în aşa fel că nu puteam fi văzuţi de afară.

   Deşi motorul bărcii funcţiona încet, aluneca totuşi destul de repede, ceea ce era o dovada că mergeam în josul fluviului. Asta era pentru mine o oarecare mângâiere, fiind o dovadă că de data asta căzuserăm în mâna altei bande.

   Starea mi se îmbunătăţea din ce în ce şi începui să chibzuiesc cu sânge rece.

   De sigur că vreo câţiva indivizi fuseseră ascunşi sub băncile din cabină, astfel că nu-i putuserăm vedea nici de afară, nici când am intrat înăuntru. Nu le venise deci greu să iasă la iveală şi să ne atace, când eram cu spatele întorşi spre dânşii.

   Nu puteam întreprinde nimic acum ca să ne liberăm, căci din când în când uşa cabinei era întredeschisă şi un Chinez cu mutra rânjitoare se încredinţa ca mai eram acolo.

   Călătoria ţinu vreo jumătate de ceas, apoi barca făcu un viraj; se întunecase deodată şi văzui prin ferestruica de la cabină că ne aflam printre copaci.

   Afară se auzi zăngănit de fiare, apoi uşa cabinei fu trântită cu putere şi şase Chinezi intrară înăuntru. Fără să scoată un cuvânt, ne înhăţară şi ne duseră afară.

   Când furăm pe punte văzui că ne aflam într-o grădină. Barca intrase într-un port artificial, închis înspre fluviu de o poartă înaltă de fier şi grădina era înconjurată de un zid nu mai puţin înalt.

   Banda trebuia sa fie foarte bogată, căci proprietatea era ca din basme şi cat se poate de bine ţinuta. Şi când văzui casa, rămăsei cu desăvârşire uluit. Era un palat alb, cum numai milionari şi l-ar putea face.

   Cârmaciul bărcii, care părea alături de mine, porni deodată înainte şi lovi cu un ciocan într-o uşă de bronz bogat împodobită. Pe dată se deschiseră canaturile grele şi purtătorii noştri ne duseră într-o sală imensă, aranjată cu un gust deosebit.

   Furăm zvârliţi pe un minunat covor moale şi liberaţi de căluşuri, apoi purtătorii noştri se îndepărtară şi cârmaciul ne privi cu un aer nepăsător. Şoptise ceva înainte unul servitor care deschise uşa; se vede ca îl aştepta pe şef, căci el însuşi părea să fie doar un membru de rând al bandei, deoarece îmbrăcămintea lui era cam simplă.

   Deodată se ivi în fata noastră un chinez înalt, care intrase pe nesimţite. Pe lângă faptul căi avea o statura uriaşă, el se mai deosebea de compatrioţii săi prin aceea că chipul lui prezenta mai multe trăsături mongolice.

   Ochii săi se lăsară cu o expresie rece, nepăsătoare, asupra noastră, când zise într-o englezească fără cusur:

   — De sigur că domnii vor fi dispuşi să-şi salveze viaţa şi libertatea în schimbul unei sume de răscumpărare.

   — Suntem săraci - răspunse Marian, calm; am la mine nişte bani pe care ml l-a încredinţat un cunoscut.

   — Atunci cunoscutul acesta se va bucura ca banii săi v-au salvat viaţa, zise galbenul, zâmbind. Cât e de mare suma?

   — Trei mii de lire sterline, răspunse Marian.

   Ochii chinezului scăpătară de lăcomie, apoi răspunse:

   — Dacă cunoscutul dv. e atât de bogat, de sigur că va da înnodată pe atâta pentru viaţa dv. Daţi-mi adresa lui ca să-l pot încunoştinţa.

   — John Parker, Bombai, minţi Marian pentru a doua oară.

   Chinezul îşi notă adresa pe o foaie de hârtie pe care o înmână

cârmaciului bărcii. Acesta părea să ştie ce are de scris sau de telegrafiat, căci nu puse nici o întrebare, ci luă doar hârtia, făcând o plecăciune adâncă.

   — Vom da o telegramă, pentru ca timpul să nu vi se pară prea lung - ni se adresă acuma Chinezul cel înalt - nădăjduiesc...

   Îşi rupse vorba, măsură cu privirea pe Pongo, apoi vorbi ceva în şoaptă cu subordonatul său care ne aruncă priviri mirate. Şeful se apropie de noi, se apleca asupră-ne şi şuieră printre dinţi:

   — Acum ştiu cine sunteţi. L-aţi omorât la Singapore pe unchiul meu. Nu încercaţi să tăgăduiţi, căci ştiu eu ce spun. L-aţi schingiuit ca să vă salvaţi blestemata voastră de viaţă.

   Asta era foarte neplăcut pentru noi imputările sale erau îndreptăţite. (Vezi vol. 50 din „Aventurile submarinului Dox": Aventuri la Singapore).

   Uriaşul galben urmă:

   — Eu sunt Sao-Shung, nepotul sau; în întreprinderea mea au intrat câţiva servitori care au izbutit sa scape poliţiei din Singapore. Am jurat să mă răzbun, v-am căutat şi am găsit, precum vedeţi. Aţi venit singuri la mine. Ce noroc! De şti ce va mai aşteaptă! Chiar mâine veţi fi judecaţi.

   Se întoarse repede, făcu un semn cârmaciului şi părăsi încăperea. Eu ridicai îndată capul şi-l privii pe Marian. Prietenul meu făcea o mutră îngrijorata şi dădu încet din umeri, apoi şopti:

   —  Proastă afacere! Daca nu izbutim şi ştergem putina, ne aşteaptă o moarte grozava. Dar fuga nu cred să ne fie atât de lesnicioasă, căci Sao-Shung ne va păzi ca pe nişte odoare de preţ. Ma mir numai că nu ne-au buzunărit încă.

   — Lăsă ca au ei grijă s-o facă şi pe asta, răspunsei eu. Prost e ca în sala asta nu putem încerca nimic, căci bandiţii se pot înapoia din clipă în clipa.

   — Poate că au şi început să se sfătuiască asupra felului morţii noastre şi asta ne lasă timp sa căutăm un mijloc de scăpare, zise Marian. Eu unul şi încep.

   — Nu te-aş putea ajuta? întrebai eu, văzând ca făcea nişte mişcări ciudate.

   —  Nu e nevoie - răspunse el - nodurile erau prea strânse. Încerc acum s-ajung la cuţitul meu şi atunci liberarea va fi un fleac.

   — Ţi-l pot scoate eu afară din buzunar - îi zisei - stai niţel să mă întorc pe partea cealaltă.

   Mă răsuci în aşa fel încât sa vin cu spatele la Marian. El se târî de asemeni cu spatele spre mine, eu îi pipai, cu mâinile legate, brâul şi găsi îndată cuţitul, care alunecase puţin în jos şi-l trasei afară.

   Marian începu să-şi frece mâinile legate cu tăişul ascuţit al cuţitului, pe care eu îl ţineam cu puterile încordate şi după câteva minute eram liber.

   Cu iuţeala fulgerului tăia apoi legăturile mele şi ale lui Pongo, ne frecarăm repede mădularele amorţite, apoi prietenul meu ne făcu un semn şi se târî spre uşa mare de bronz.

   Când fuseserăm aduşi înăuntru băgaserăm de seamă că uşa nu făcea nici un zgomot când era deschisă, ceea ce ne servea de minune acum. Marian trase cu atenţiune canatul greu, privi şi ascultă câteva clipe afară în parc, apoi ne făcu semn să-l urmăm.

   Ne ferirăm să străbatem locul liber din faţa casei. Lipiţi de zid, merserăm de-a lungul clădirii şi în curând ne făcurăm nevăzuţi printre tufe.

   — Nu trebuie să ne întoarcem spre fluviu, căci acolo ne vor căuta întâi, şopti Marian. Bănuiesc că de aici duce o şosea spre Shanghai. Trebuie să fim cu băgare de seamă, însă, căci or fi oameni ocupaţi prin parc. Poate ca sunt şi paznici care stau de strajă la zid. A! Uite că se şi vede zidul!

   Printre câţiva copaci înalţi se zăreau pietrele cenuşii. Şi zidul acesta avea multe ieşituri şi adâncituri şi Marian se căţără îndată pe el ca să vadă unde ne aflăm.

   — Suntem la vreun kilometru depărtare de Shanghai - ne zise el, după ce coborî iar - din nenorocire se întinde câmp liber între casa asta şi cele dintâi clădiri ale oraşului, astfel că vom avea de învins multe greutăţi.

   — Şi acum ce facem, părăsim parcul imediat? întrebai eu.

   — Uiţi se vede ca pe partea asta a zidului poate fi un paznic - răspunse Marian - cel mai bun lucru e să mergem pe dinăuntru pana la capătul zidului şi dacă dăm de vreun paznic îi facem de

petrecanie. Apoi sărim meterezul şi o luăm la fugă spre Shanghai.

   Ne încordam mereu auzul în direcţia minunatului palat, dar se părea că fuga noastră nu fusese încă descoperită, căci nu se auzea nici un zgomot.

   Deodată Pongo se opri şi ridică mâna. Auzul lui trebuie să fi prins ceva, căci ne şopti:

   — Vine om!

   Nu putea fi decât un paznic; ne adăpostirăm îndărătul unor copaci groşi şi râmaserăm în aşteptare.

   În cele din urmă, privind cu băgare de seamă pe după copac, văzui un om apropiindu-se fără grijă, Era înarmat cu două pistoale enorme pe care le purta la brâu şi cu... un ochean. Probabil că avea sarcina să descopere persoanele care se apropiau de proprietatea lor.

   Drumul său ducea pe dinaintea copacului îndărătul căruia stătea Pongo. Privii într-acolo şi văzui că prietenul nostru se şi aplecase pentru săritură. Individul acesta nu ne putea scăpa.

   Dar deodată se auzi în fundul parcului un strigăt puternic. Paznicul se opri îndată, la vreo zece metri depărtare de Pongo, ascultă cu încordare şi când răsună un al doilea strigăt se întoarse şi porni repede îndărăt.

   Marian făcu un semn lui Pongo şi ca o umbră neagră uriaşul o zbughi pe urma chinezului. Pornirăm şi noi în vârful picioarelor; văzurăm că după câteva clipe Pongo îl ajunse pe paznic, care se- ntoarse în ultima clipa, dar asta numai ca sa fie înhăţat de tovarăşul nostru, care-l strânse de gât ca pe un pui de; găină.

   Apoi uriaşul negru îl aşeză pe leşinat îndărătul unei tufe şi, ne urmarăm poteca îngustă care ducea dea lungul zidului. Gând, în cele din urmă ajunserăm la colţul format de zidul acesta lung cu cel care stătea de-a curmezişul, văzurăm că pe colţ se afla un turn de pază în toată regula. Marian se căţără repede pe scăriţa îngustă de bambu, rămase câtva timp sus, apoi zise:

   — De colo sus se poate cuprinde cu privirea toată câmpia. Astfel că am fi fost descoperiţi de omul acela, dacă am fi sărit zidul prea devreme. Acum însă e momentul, căci cred că cele două strigăte au dat de veste despre fuga noastră.

   Repede ne căţărarăm de zidul grunzuros. Sărirăm de partea cealaltă şi începurăm îndată să alergăm spre oraş.

   IV.

   SORTIŢI UNEI MORŢI GROZAVE.

   STRĂBĂTUSERĂM ca la vreo jumătate de câmpie şi acum trebuia să ne încetinim fuga, căci puteam fi lesne văzuţi din casele apropiate.

   Eu mă întorceam adesea spre zidul cuibului de bandiţi, dar nu putui vedea nimic suspect. Asta ne linişti şi începurăm să păşim încet spre oraş, ca trei drumeţi obişnuiţii.

   Dar când Marian se întoarse odată strigă îngrozit:

   — Vor şi ne ucidă! Pe zid a fost instalat un tun mic. Şi vedeţi ca au şi ne împroaşte cu şrapnele.

   Întoarserăm capul repede. Şi văzurăm, într-adevăr, că în colţul format de împreunarea celor două ziduri era aşezat un tun mic, deasupra căruia tocmai se apleca un chinez. Ţeava lucitoare era îndreptată asupra noastră.

   — Împrăştiaţi-vă repede! strigă Marian şi-i urmarăm îndată sfatul.

   Dar chiar în clipa aceea vâjâi ceva spre noi fără să fi auzit vreo pocnitură. Probabil că tunul funcţiona cu aer comprimat sau arcuri puternice. Nu era însă un şrapnel, cum se temuse Marian, ci la câţiva paşi de noi se înfipse în pământ un obiect mărişor.

   Ne aşteptam ca peste o clipă să se producă o explozie. - Nu fu însă aşa. Auzirăm în schimb un sâsâit pătrunzător şi în acelaşi moment Marian răcni:

   — Înapoi, ăsta e gaz, cu siguranţă!

   Sărirăm repede în lături şi ne îndepărtarăm în goana de locul primejdios. Dar alt obiect ciudat zbură din tunul de pe zid şi căzu înaintea noastră. Iarăşi se auzi sâsâind acela şi în clipa următoare gazul ne ajunse.

   Simţii doar un miros tare, îmi oprii îndată răsuflarea şi încercai sa fug în lături. Gazul acesta părea însa să fie o unealtă a iadului. Cu toată cantitatea redusă pe care o aspirasem, mi şi cuprinsese o ameţeală puternică, urmata de o sfârşeală grozavă.

   Fui nevoit să mă opresc; câmpul dinaintea mea începu sa se rotească în juru-mi şi ca prin ceaţă mai văzui că Pongo se clatină şi cade, în vreme ce Marian mai stătea încă în picioare, dar tot atât de ţeapăn ca mine. Apoi mă simţi smuls de forţe nevăzute, până ce în cele din urmă mă prăbuşii într-o prăpastie fără fund.

   Când mă trezi iar, nu mai simţi nici o greutate în cap, împrejurul meu era întuneric beznă, dar băgai de seamă îndată că picioarele nu-mi erau legate şi nici cătuşe n-aveam. În schimb încheieturile mâinilor îmi erau ferecate în lanţuri de oţel.

   Aerul era grea în încăperea întunecoasă, aproape umed şi - lucru ciudat - închisoarea mea părea că se mişcă. Podeaua se

ridica şi se lăsa în jos în chip ciudat.

   — Marian! chemai încet.

   Iar imediat prietenul meu răspunse:

   — Te-ai trezit şi tu, dragă Robert? A fost un gaz foarte primejdios, dar slavă Domnului că n-a lăsat urmări. Pongo s-a trezit şi el şi am încercat sa ne desfacem lanţurile de oţel, dar sunt firea strânse. Nici puterea lui Pongo n-ajută.

   — Oameni răi! mormăi uriaşul, din colţul său. Pongo nu poate libereze.

   — Oare unde ne aflăm, Mariane? întrebi eu. Închisoarea noastră se leagănă ciudat de tot. Te pomeneşti că ne transportă cu trenul în interiorul Chinei.

   — Ba nu, suntem duşi, dimpotrivă, afară din ţară. După părerea mea, ne aflăm pe un vapor care merge acum pe mare.. Ştii doar că Shanghai-ul e la vreo douăzeci de kilometri de coastă. Când vom fi în larg, închisoarea noastră se va legăna şi mai tare de sigur.

   — Aha, poate ca urmează să fim duşi pe Oceanul Pacific, ca să încasăm acolo pedeapsa. Dacă aşa stau lucrurile avem destui vreme; izbutim noi să ne liberăm.

   — Aşa nădăjduiesc şi eu - încuviinţă prietenul meu. Până la Singapore sunt vreo patru mii de kilometri şi vasul nostru pare sa fie o jonca veche chinezească. Avem deci timp berechet!

   — Numai dacă Sao-Shung ăla n-o fi prea însetat de răzbunare şi n-o ţine sa ne pregătească o moarte plăcută, zisei eu. A văzut el doar acum ca nu suntem atât de lesne de ţinut în frâu, aşa că nu ne va mai da prilej să ne liberăm.

   — De data asta e cu mare băgare de seamă, ce-i drept - zise Marian - căci Pongo şi eu ne-am încredinţat că bandiţii ne-au buzunărit în lege. Aha, se pare că dăm în mare, astea sunt valurile de coastă.

   Închisoarea noastră începu să se legene şi mai şi, cu izbituri scurte, tari. Aşadar Wusung-ul era îndărătul nostru şi intrasem acum în Marea Galbenă. Ajungeam astfel mai curând decât ne aşteptam, căci de fapt abia a doua zi urma să plece vasul american care trebuia sa ne ducă până la Yukon-River.

   — De ce crezi că ne aflăm într-o joncă de lemn? întrebai eu acum.

   — Ca să-ţi dai seamă de asta trebuie să vi încoace, răspunse Marian.

   Cu multă încetineală dibuii drumul până la locul de unde se auzise glasul sau.

   — Ia întoarce-te! îmi mai spuse Marian când mă lovii de el. Vei putea simţi atunci ca peretele acesta al închisorii noastre e din scânduri foarte trainice. Şi dacă lipeşti urechea de el, auzi lămurit plescăitul apei.

   Mă încredinţai că are dreptate, dar înainte de a-i putea răspunde ceva se auzi glasul lui Pongo:

   — Massers, tăcere! Vine bărbat.

   Ascultarăm cu încordare şi într-adevăr se auzi deodată zgomot de zăvoare trase. O lumină vie năpădi în încăpere şi văzui îndată că Marian avea dreptate. Ne aflam într-adevăr într-o cuşcă ce nu putea fi decât în magazia vasului de lemn.

   Sao-Shung intră înăuntru, ţinând în mâna stângă un felinar aprins, în dreapta un pistol.

   — Mi-am închipuit eu că domnii s-or fi trezit, zise el, calm. Gazul nostru nu omoară. Acum nu mai puteţi fugi, căci am avut eu grijă de asta. Şi când vom fi departe în larg, vă veţi căpăta pedeapsa cuvenită. Încă vreo trei ceasuri mai aveţi de aşteptat. Aş da ordin să vi se aducă mâncare şi băutură, dar pentru timpul asta scurt nu mai e nevoie.

   — Păcat! făcu Marian, liniştit. Obiceiul e ca fiecărui condamnat să i se dea o masă de adio, cum s-ar zice. Mi-e o sete grozavă şi nici stomacul nu mă prea cruţă.

   Sao-Shung se uită uimit la el, apoi zise:

   — Se pare că eşti foarte viteaz şi curajos. Asta mă bucură, căci peste trei ceasuri vei putea face dovada. Îţi voi împlini dorinţa; vei căpăta putere ca să întâmpini ceea ce te aşteaptă.

   După ce părăsi închisoarea noastră, spusei în şoaptă lui Marian:

   — Încă trei ceasuri numai. E cam puţin. Şi acum ne mai zăboveşte şi cu mâncarea. Crezi că ne vom mai putea libera?

   — Mi-am cam aruncat cu privirile prin încăpere - şopti prietenul meu - într-unul din unghere sunt bătute nişte grinzi mari pe care le-am putea folosi ca să rupem cătuşele. Trebuie îi trecem lanţul scurt de oţel în jurul cârligului şi să încercăm să-l rupem, răsucindu-l. Când ne vor aduce mâncarea şi se va face lumina, sa vă uitaţi şi voi la cârlige.

   N-a trebuit să aşteptăm mult. Zăvoarele fura trase din nou, încăperea fu năpădită de lumina şi Sao-Shung intră însoţit de patru chinezi, care duceau străchini şi căni. Furăm hrăniţi şi îndopaţi ca nişte copii, cu un fel de mâncare de carne foarte bună şi un vin slab.

   — Aşa dar peste trei ceasuri - zise Sao-Shung, zâmbind, când se depărtă cu servitorii lui - mă bucur, zău, că sunteţi atât de liniştiţi şi curajoşi. Nu cred însă că şi mai târziu veţi fi tot aşa.

   Când paşii chinezului se pierdură în depărtare, spusei:

   — Pare să aibă într-adevăr gânduri frumoase cu noi. Ei, ia să încercăm acum dacă nu putem rupe cătuşele!

   Merserăm încetişor în ungherul unde Marian descoperise cârligele. Erau bătute la înălţimi diferite. Probabil că încăperea servise înainte drept magazie de unelte sau depozit de arme. Împrejurarea asta ne servea de minune acum, căci puteam lesne ajunge la un cârlig, cu mâinile legate la spate.

   După cum propusese Marian, atârnarăm lanţul - cu care erau legate cele două brăţări de oţel care ne strângeau încheieturile mâinilor - de cârlig şi începurăm să-l îndoim încet.

   Brăţările de oţel ne cam intrau în carne, dar nu ne păsa de asta. Cu dinţii strânşi răsucii lanţul în toate direcţiile şi cu toată durerea nu mă oprii o clipă. Băgai de seamă îndată că lanţul va trebui să cedeze peste puţin timp când îl auzii deodată pe Marian:

   — Aşa, s-a făcut! Voi cum staţi?

   — Pongo liber, zise uriaşul Negru.

   — Lanţul meu trebuie să se rupă din clipă în clipă! spusei eu. Mai făcui câteva sforţări disperate şi... eram liber.

   — Acum să vedem cum ieşim de aici, zise Marian. N-aş vrea s- aştept până vor veni chinezii să ne ia, căci Sao-Shung de sigur că şi-a pregătit pistoalele. Zăvoarele de la uşă par să fie foarte trainice, e drept, dar trebuie totuşi să încercăm să le venim de hac. Pongo, trebuie să ne opintim cu toată puterea în uşă.

   — Dar bine, Marian, nu se poate ca chinezii să n-audă asta - spusei eu - poate găsim aici vreun cui cu care să putem împinge zăvorul.

   — Asta ar dura prea mult - răspunse prietenul meu - şi apoi, chinezii de pe punte nu vor auzi zgomotul pe care-l facem, căci nici până la noi nu pătrund zgomotele de sus. Aşa dar, la lucru!

   Dibuirăm drumul până la uşă, puserăm umerii şi ne opintirăm din răsputeri. Uşa scârţăi, dar zăvoarele nu se clintiră. Atunci Pongo se dădu cu un pas înapoi şi se repezi cu toată puterea în uşă.

   Şi iată că aceasta se întredeschise puţin. Prin apăsarea uriaşă zăvoarele ieşiră niţel din lemn. Ascultarăm cu încordare prin crăpătură şi deoarece totul rămase liniştit, uriaşul Negru îşi repetă sforţările.

   Uşa se deschise de tot scârţăind şi Pongo zbura pe un gang slab luminat. Ieşirăm imediat după el şi cercetarăm locul. Gangul părea sa se continue de jur-împrejurul vasului; primea lumină prin două ochiuri mici de geam de la pupă. La dreapta şi la stânga erau pereţi trainici de lemn cu mai multe uşi, închise cu zăvoare grele. Făcea impresia unei adevărate închisori.

   — Trebuie să ajungem sus! zise Marian, în şoaptă. Joncile au, de obicei o cabina pe punte şi acolo ne vom găsi, probabil, urmele. Şi dacă avem noroc, vom găsi poate un vapor, căruia îi vom semnala situaţia noastră.

   O scăriţă de bambus ducea în sus, în proră. Marian se căţără întâi, ridică niţel chepengul şi scoase capul. Apoi îl ridică de tot şi sări repede afară. După câteva clipe eram şi noi lângă el.

   Baloturi şi butoaie, îngrămădite în încăperea destul de mare, ne arătau ca ne aflam în magazie. În peretele drept al încăperii era o uşiţă pe care Marian o deschise cu băgare de seama.

   Alături se afla o cabină de locuit, probabil a lui Sao-Shung, căci aranjamentul era afara din cale de luxos pentru o jonca de lemn. Din păcate nu dădurăm de armele noastre, deşi deschiserăm repede toate dulapurile pe care le văzurăm.

   O a doua uşă părea să ducă de-a dreptul pe punte, căci auzirăm lămurit comenzi şi paşii oamenilor din echipaj.

   — Pe aici nu putem ieşi - şopti Marian - cel mai bun lucru ar fi să ne ascundem în magazia de alături şi să-l luăm prizonier pe Sao-Shung când va veni să ne ia. În felul acesta vom câştiga partida, căci va ţine mai mult la viaţa lui decât la răzbunare.

   Propunerea asta era, de sigur, cea mai bună şi intrarăm repede în magazie, ca să ne ascundem acolo, îndărătul baloturilor. Acum trebuia să aşteptăm, până ce va veni Sao-Shung.

   Era cât p-aci să-mi pierd răbdarea, când auzii câţiva inşi intrând în cabina alăturată, apoi uşa spre magazie fu deschisă şi Sao-Shung păşi înăuntru, urmat de trei servitori. Fără să se uite la noi, chinezul se duse la chepeng şi vru să-l ridice. Servitorii stăteau în spatele lui.

   Atunci ne repezirăm noi, în frunte cu Pongo care cât ai clipi din ochi, se află în faţa chinezului. Unul din servitori mai avu răgazul să scoată un strigăt, dar Pongo îl şi înhăţase, pe el şi pe vecinul său şi în clipa următoare zăceau leşinaţi.

   Eu luai pe seamă pe al treilea servitor, căci văzui că Marian şi stătea în faţa lui Sao-Shung. Potrivnicul meu nu era prea puternic şi pe de altă parte îl luasem prin surprindere. O lovitură de box în bărbie îl făcu să se clatine, apoi, cu o altă lovitură în stomac îl dădui gata.

   Aproape în acelaşi timp cu el se prăbuşi şi Sao-Shung. Toată lupta durase câteva secunde. Pongo smulse de la un balot o funie groasă şi-l legă pe Sao-Shung. Îi urmarăm repede pilda şi când bandiţii începură să se mişte, se treziră legată în toată regula.

   Îi duserăm îndărătul unor baloturi pe care Pongo le aşezase în aşa fel încât să ne slujească drept apărare împotriva gloanţelor ce-ar fi pornit din vreun loc ascuns. Sao-Shung deschise deodată ochii, o expresie de spaima i se ivi în privire apoi spuse, cu glasul slab:

   — De... de unde aţi ajuns aici?

   — Din închisoarea noastră, răspunse Marian râzând. Am cam schimbat rolurile acum. Presupun că ţii atât de mult la viaţa d- tale, încât o să te învoieşti să ne redai libertatea în locul ei. În schimb vom renunţa şi noi să facem plângere la poliţia engleză.

   Sao-Shung chibzui câtva timp, apoi dădu din cap şi răspunse:

   — Aveţi puterea în mână, domnilor şi trebuie să mă supun. Îl voi chema pe cârmaciul meu şi-i voi da ordin să pornească jonca înapoi spre Shanghai.

   — Foarte bine, nici nu cerem mai mult, zise Marian. Atrage-le însă atenţia oamenilor ca la cel mai mic semn de trădare, îi ucidem.

   — Ştiu - mormăi Sao-Shung - dar poate că pun eu mâna iar pe dv. Şi atunci nu veţi mai scăpa.

   — Nădăjduiesc că nu-ţi vei vedea visul împlinit, râse Marian.

   Sao-Shung strigă un nume şi după câteva clipe intră un chinez.

Tresări când şeful - care se ridicase pe jumătate vorbi cu el, apoi se înclină şi părăsi magazia.

   Deasupra noastră se ridică deodată un capac şi, înainte ca să putem face vreo mişcare, zbură în jos un obiect, care se desfăcu în mijlocul nostru.

   În clipa următoare zăceam lipsiţi de cunoştinţa atât de puternice erau gazele acelea grozave. Când ne trezirăm, în sfârşit, după mult timp, ne aflam pe coverta joncei, cu mâinile legate din nou la spate. Stăteam toţi împreună, lângă parapetul de lemn.

   Sao-Shung se apropie, zâmbitor, de noi.

   — De sigur că n-aţi bănuit, domnilor - zise el batjocoritor - că i- am dat cârmaciului meu porunca s-arunce o bombă de gaze printre noi. Eram mai mulţumit să cad şi eu în nesimţire, decât să vă redau libertatea. În vremea asta am ajuns la ţinta şi acum urmează să vă primiţi pedeapsa. Mai întâi vreau însă să vă exprim admiraţia mea; nici unul din prizonierii mei nu s-a apărat încă atât de dârz ca dv.

   Se apropie de parapet şi privi lung spre largul mării. Apoi se

întoarse iar spre noi şi urmă:

   — Mai aveţi un scurt răgaz, aştept nişte oaspeţi.

   Când dădu să plece, Marian îi strigă:

   — Şi eu trebuie să te felicit. Nu m-aş fi aşteptat, zău aşa, să mă trezesc cu o bombă de gaze între noi şi-ţi mulţumesc că mi-ai dat prilejul să învăţ ceva nou.

   — Din nenorocire vă veţi bucura însă numai puţin timp de învăţătura asta. Nădăjduiesc că bandiţii vor veni în curând.

   Dădu o poruncă unui chinez, care se aşeză imediat lângă noi şi privi spre mare. Cu siguranţă că Sao-Shung aştepta o joncă a vreunui prieten, al cărui echipaj urma să fie martorul morţii noastre.

   Situaţia era disperată de data aceasta, căci în faţa noastră stăteau în semicerc şase chinezi, cu pistoale în mână, care nu-şi luau ochii de la noi.

   Ma uitai pe furiş la Marian. Prietenul meu dădu din cap, trist şi zise încet:

   — Dragă Robert, acum stăm prost de tot. Îmi pare râu de lordul Bird, care va aştepta zadarnic ca să-şi revadă nepoata. Şi banii lui par sa fie pierduţi cu desăvârşire, acum.

   — Ah, mi se pare că se văd oaspeţii! făcui eu, când chinezul de lângă noi ne lăsă şi alerga spre cabina lui Sao-Shung. Acum va începe, probabil reprezentaţia.

   Sao-Shung se ivi iar pe punte, privi spre mare, apoi ni se adresă, cu un zâmbet fioros:

   — Aşa, domnilor, v-a sunat ceasul. Domnul acesta - arată spre Marian - va avea cinstea să moară cel dintâi; căci, ca şi în viaţa, să fie şi în moarte şeful.

   La o poruncă a lui furăm înhăţaţi, luaţi pe sus şi aşezaţi la parapet în aşa fel încât să putem cuprinde cu privirea marea. Spre mirarea mea, nu văzui însă nici un alt vas şi nu-mi putui lămuri ce fel de oaspeţi aştepta ticălosul.

   Privii în lături şi văzui că Marian era târât spre proră. Bandiţii îi înnodară pe sub subţiori o funie groasă, apoi fu ridicat peste parapet şi lăsat în jos treptat, treptat. Sao-Shung trebuia să aibă o putere enormă, căci îl ţinea cu uşurinţă, aplecat puţin deasupra parapetului. Un singur chinez, în spatele său, mai ţinea capătul funiei.

   Lângă mine mai stăteau trei chinezi care priveau cu încordare la trupul ce se bălăbănea în aer al prietenului meu. Marian se uită ai tristeţe la mine câteva clipe, apoi lăsă în jos capul şi privi apa uşor încreţită de unde de sub dânsul.

   Deodată îşi strânse picioarele şi în aceea clipă Sao-Shung îl ridică ceva mai sus. Căci din apa ţâşni... capul unui rechin uriaş. Botul său triunghiular, cu dinţi ascuţiţi, clăpăia sub picioarele lui Marian.

   Nu-mi putui opri un strigăt de spaimă, ceea ce-l făcu pe Sao- Shung să mă privească zâmbind.

   — Acum îi cunoaşteţi pe oaspeţii mei - îmi strigă el - ţin să le ofer un ospăţ bogat. Îi vor primi însă în rate, cum s-ar zice, bucăţi- bucăţi, altminteri n-ar fi nici o pedeapsă pentru voi.

   — Ticălosule! îi strigai, cuprins de o mânie grozavă.

   El se făcu că nici n-aude, se aplecă iar peste bord şi-l afundă mai mult pe Marian. Prietenul meu privea apa liniştit şi cu băgare de seamă - deodată zvârli picioarele în sus, căci botul furios al unul rechin ţâşni iar din apă şi se închise cu zgomot sub genunchii nefericitului meu prieten.

   Când rechinul ţâşni afară, mai văzui îndărătul lui ivindu-se câteva pântece enorme în care se ascundea moartea grozavă.

   — Ah! Veghează bine dumnealor! zise Sao-Shung către prietenul meu. Prin asta prelungesc reprezentaţia.

   Scosei un strigat de prevenire, căci în clipa aceasta doi monştri se azvârliră din apă; dar Marian veghea. Îşi strânsese trupul cât putuse mai mult, desfăcuse picioarele şi scăpase astfel botului înfiorător.

   — Foarte bine, foarte bine! exclamă chinezul. Sunt curios să văd cât o vei mai duce.

   Văzui că în clipa aceea cârmaciul se apropie de el şi-i spuse ceva. Spre bucuria mea, Sao-Shung îl trase imediat pe Marian în sus, doi servitori îi dădură ajutor şi îl ridicării peste parapet.

   La o porunca a şefului furam duşi spre catarg şi legaţi de el cu ajutorul unei funii trainice, pe care bandiţii o petrecură prin cătuşele noastre.

   — Trebuie să aşteptaţi niţel, căci avem puţina treabă, zise Sao- Shung, zâmbind, apoi vom urma reprezentaţia. Vă sfătuiesc însă să va aşezaţi jos, căci funia vă îngăduie aceasta.

   Îi ascultarăm sfatul, gândindu-ne că vom avea nevoie de puteri, pentru mai târziu.

   V.

   PEDEAPSA.

   PE BORD începu să domnească mare însufleţire. Echipajul, care pentru mărimea joncei era nespus de numeros, aduse nişte lăzi şi le aşezară lângă parapet, dar numai după ce îndepărtaseră de acolo câteva scânduri. In aşa fel că pereţii înguşti ai lăzilor umplură golul care se formase apoi câte doi oameni se ghemuiră lângă acele lăzi.

   Când una din scândurile parapetului, din faţa mea, fu îndepărtată - în cele câteva clipe care se scurseră până să fie împinsă lada putui vedea prin spărturii un vapor care se găsea la vreun kilometru de noi.

   Nu-mi putui da seama ce aveau de gând chinezii cu aceste lăzi, dar Marian, care stătea lângă mine, îmi şopti:

   — Să ştii că acum vom fi faţă la un atac asupra vasului de colo. Banda asta pare că se îndeletniceşte cu multe afaceri.

   — Drace! Atunci înseamnă că sunt şi piraţi! făcui eu. Ce-or fi având în lăzile alea?

   — Bănuiesc că mitraliere. Când vor îi destul de aproape, vor da în lături capacele şi vor deschide focul. Zece lăzi dintr-astea stau pe partea unde ne aflăm noi - adăugă el după ce aruncă o privire în juru-i.

   Marian se ridicase puţintel şi privise peste parapet.

   — Pare să fie un mic vas de comerţ - zise el - Sao-Shung nu va întâmpina multă împotrivire. Acum ştiu de ce e atât de numeros echipajul joncei. S-ar putea lua la luptă şi cu un vas de doua ori mai mare.

   Sao-Shung ieşi din cabina lui. Îşi pusese un chimir lat, în care se aflau două pistoale automate, iar dea curmezişul pieptului avea o cartuşieră.

   Dădu o poruncă unui chinez, se apropia apoi de parapet şi luă sub observaţie vasul străin. După câteva minute, jonca fu zguduită uşor, se auziră pufăituri regulate şi deodată viteza ei se îndoi.

   Călătoria nu dură decât vreo cinci minute, apoi Sao-Shung dădu o comandă. Chinezii dindărătul lăzilor dădură în lături capacele, nişte mitraliere grele sclipiră şi în clipa următoare cele zece arme sfâşiară văzduhul cu răpăitul lor.

   Efectul trebuie să fi fost grozav, căci nu trecură nici cinci minute şi Sao-Shung făcu un semn oamenilor săi, în urma căruia împuşcăturile încetară. Piratul mai strigă o poruncă şi jonca făcu un mic viraj.

   Sao-Shung se apropie de noi.

   — Aia de dincolo au şi înălţat steagul alb, ne zise el, zâmbind. Vor îi crezând că-şi pot salva viaţa în felul ăsta. Se înşeală, însă, căci în trebuie să las nici un martor în viaţă.

   — Eşti un diavol! strigă Marian, înfuriat cum nu-l mai văzusem până atunci. Ce ţi-au făcut bieţii oameni?

   — De făcut nu mi-au făcut nimic - zâmbi Sao-Shung - dar nu trebuie să rămână în viaţă, căci m-ar trăda. În Shanghai sunt cunoscut ca mare negustor şi bogătaş şi sunt foarte respectat pentru filantropia mea. Ar fi păcat dacă s-ar afla că în realitate sunt şef de bandă şi pirat.

   — Hai să ne ridicăm! zise Marian, calm. Poate că tot mai putem să-i prevenim.

   Stăteam acum împreună în faţa catargului. La vreo cincizeci de metri de joncă aluneca un vaporaş de fier, pe al cărui catarg scurt flutura un drapel alb.

   Sao-Shung luă un tub acustic, se rezemă de parapet şi răcni:

   — Coborâţi în bărci şi căraţi-vă. Altminteri vă împuşcăm.

   Pe urmă se dădu îndărăt şi zise, rânjind, către Marian:

   — Îndată ce vor fi în bărci, vom trage asupra lor. Apoi jefuim vasul în toată liniştea şi-l scufundăm.

   Atunci Marian strigă cu toată puterea spre vasul ameninţat:

   — Trădare, nu coborâţi în bărci!

   Cu pumnul ridicat, Sao-Shung se repezi îndată la el, vrând să treacă pe lângă Pongo. În clipa următoare o lovitură de picior a uriaşului nostru îl făcu să zboare cu capul de parapet, unde rămase nemişcat.

   Pe vasul celălalt se ivise un om care privi câteva secunde printr-un ochean spre noi. Apoi dispăru iar îndărătul parapetului înalt. Deodată se deschiseră câteva capace în flancurile vasului de fier, se auziră doua bubuituri de tun şi ghiulele izbiră pe sub apă spre joncă.

   În acelaşi timp parapetul de lemn al acesteia fu ciuruit de un foc vajnic de mitraliere, care din primele clipe culcă la pământ câţiva piraţi, îndărătul vasului de comerţ se ivi în acelaşi timp, un distrugător, alergă într-un viraj scurt spre partea cealaltă a joncei şi după câteva minute marinari japonezi săriră pe puntea noastră.

   Cei de dincolo încetaseră focul, dar ţevile tunurilor şi mitralierelor rânjeau ameninţătoare. Piraţii fuseseră uluiţi de atacul acesta brusc şi fulgerător. Se lăsară luaţi prizonieri de soldaţi fără să se gândească măcar la împotrivire.

   Un ofiţer superior se apropie de noi şi ni se adresă politicos, într-o englezească fără cusur:

   — Îmi daţi voie să mă prezint: căpitanul Osaki. Vă mulţumesc pentru prevenire şi mă bucur că prin asta v-am descoperit pe dv.. În felul acesta mitralierele camaradului meu mascat au putut să ocolească cu focul lor catargul de care eraţi legaţi. Voi dispune imediat să vă libereze.

   — Domnule căpitan, arestaţi-l pe bărbatul de colo, pe care camaradul nostru l-a ameţit cu un picior în stomac, zise Marian. E şeful bandei.

   Osaki dădu imediat o poruncă la doi soldaţi, care săriră repede la Sao-Shung şi-l legară. Apoi se întoarseră şi, luând poziţie, raporta ceva.

   — Ah, e regretabil! făcu căpitanul spre noi. Şeful a primit un glonţ pe când zăcea colo leşinat. Nu mai are mult de trăit.

   În vremea asta un soldat tăiase funia care ne ţinuse de catarg şi imediat ne îndreptarăm cu mâinile încă încătuşate - spre locul unde zăcea căpetenia piraţilor.

   Când Osaki îl zări se dădu mirai înapoi un pas, apoi însă zise vesel:

   — Aşa dar tot am avut dreptate. De mult îl bănuiam eu pe Sao- Shung, deşi juca un rol însemnat în Shanghai. Mi-au bătut la ochi desele sale vizite în Yokohama. Mă bucură că a căzut în capcana noastră.

   Aproape fără să simţim, câţiva soldaţi se îndeletniceau în vremea asta cu cătuşele noastre şi deodată ne trezirăm cu mâinile libere.

   Ne prezentarăm cum se cuvenea şi Marian istorisi simpaticului japonez păţaniile prin care trecuserăm de când cu zborul din Lahore, Când aminti de cruzimea lui Sao-Shung, căpitanul zise cu părere de rău în glas:

   — Păcat că îi e dat să moară de un glonţ, ar fi trebuit să sfârşească în spânzurătoare. Care va să zică vreţi să plecaţi mâine cu un vas de comerţ în Alaska, domnilor? Atunci am venit la vreme, după cum văd. Ne înapoiarăm acum la Shanghai ca să predăm pe bandiţi justiţiei, iar mâine vă veţi putea folosi de vasul de comerţ.

   — Asta se nimereşte foarte bine - se bucură Marian - dacă vom mai regăsi şi lucrurile noastre voi fi cu desăvârşire mulţumit.

   — Atunci grăbiţi-vă - râse Osaki - căci jonca se scufundă. Dar cred că nu e nevoie sa vă obosiţi căci îl văd pe locotenentul meu aducând toate obiectele pe care le-a găsit în cabină. Poate sunt şi lucrurile dv. printre ele.

   Aşa şi era. Nu lipsea nimic, până şi banii erau neatinşi.

   — Marinarii japonezi transportară pe prizonieri şi răniţi pe vasul de comerţ care în vremea asta oprise de cealaltă parte a joncei. Numai muribundul Sao-Shung mai zăcea încă în faţa noastră.

   Deodată îl văzurăm mişcând încet capul, deschise ochii şi ne privi ţintă.. În cele din urmă păru să ne recunoască şi chipul i se schimonosi de furie neputincioasă.

   — Tot aţi învins! şuieră el printre dinţi. Simt că voi muri. Unde sunt oamenii mei - cred că sunt liberi?

   Osaki se apropie de el.

   — Mi-am îngăduit să ucid o parte din oamenii d-tale şi pe ceilalţi să-i iau prizonieri, zise el, liniştit. Ştii doar că de mult te-am luat la ochi. Vasul de comerţ, a fost o capcană în care deşteptul Sao-Shung a căzut repede.

   Chipul chinezului se schimonosi şi mai mult şi ochii săi aruncau fulgere de furie. Deodată faţa sa se lumină de un zâmbet batjocoritor, ochii-i se îndreptară spre Marian, apoi ridică încet capul şi zise dispreţuitor:

   — Pe unchiul mea şi pe mine ne-ai omorât, dar răzbunătorul trăieşte încă şi va şti să te găsească. Lui nu-i vei scapă, ba cred că-l vei căuta chiar. Ştiu că ai năravul să-ţi vâri nasul în toate.

   Apoi îşi îndreptă iar privirea spre Osaki şi o bucurie drăcească se întipări pe chipul său, când zise:

   — Simt că mi se apropie sfârşitul. Răzbunătorul e deasupra voastră, va veţi duce la el. Osaki, când te vei înapoia, vei găsi casa pustie. Tot ce ai mai de preţ e Hako şi ea se află acum în mâinile răzbunătorului.

   Piratul izbucni într-un râs fioros, când căpitanul, palid ca un mort, se clătină o clipă, apoi îşi ridică trupul şi căzu greoi pe spate.

   Osaki se năpusti la el, îl apucă de umeri şi-l zgâlţâi.

   — Sao-Shung, spune adevărul! îl strigă în urechi. Unde e Hako?

   Dar piratul nu mai răspunse, se dusese la strămoşii săi.

   Căpitanul se ridică încet, părea îmbătrânit ca zece ani, iar

ochii-i rătăceau de jur-împrejur, ca şi cum căutau un sprijin. Se îndreptă spre Marian clătinându-se pe picioare, îi puse mâinile pe umeri şi-l rugă:

   — Domnule Farrow, ajută-mă!

   — Mai încape vorbă! se grăbi să răspundă prietenul meu. Voi face tot ce-mi va sta în putinţă. Dar ce vroia să spuie piratul cu vorbele sale?

   — Hako e singura mea fiică - zise Osaki, cu glas stins. Dacă a răpit-o, asta înseamnă moartea mea.

   — Linişteşte-te! căută să-l mângâie Marian. Multor părinţi le- am readus eu fiicele pierdute. Să plecăm repede spre Japonia, poate mai ajungem la vreme.

   — Ai dreptate răspunse căpitanul şi-şi stăpâni durerea. Camaradul meu îi poate duce singur pe prizonieri la Shanghai şi mărturia lui va fi de ajuns. Iar noi, domnilor, pornim repede spre Yokohama.

   Ne luarăm rămas bun de la comandantul vasului de comerţ, care se înapoia la Shanghai, apoi sărirăm peste parapet, pe puntea distrugătorului japonez, Motoarele fură puse în funcţiune, ne desprinserăm încet de jonca ce se scufunda şi pornirăm cu viteză tot mai mare către nord-est, spre îndepărtatul Yokohama.

SFÂRŞIT

Volumul 78

FUJIYAMA MUNTELE SFÂNT

   SURPRINŞI DE TAIFUN.

   DOCTORUL BERTRAM îşi continuă povestirea: Distrugătorul japonez care ne liberase din mâinile răzbunătorului pirat galben Sao-Shung, gonea cu mare viteză spre Răsărit, pentru ca prin strâmtoarea Van Diemen, să treacă din Marea Chineză în Oceanul

Pacific.

   Vroiam s-ajungem cât mai repede la Yokohama, căci după mărturisirile muribundului şef ce bandă, unica fiică a comandantului vasului japonez ar fi fost răpită de o rudă a piratului, din răzbunare pentru faptul că distrugătorul a căşunat mari pagube bandei.

   Stăteam împreuna cu comandantul în salonaşul ofiţerilor. Osaki, un bărbat foarte cult şi distins, era încă adânc zguduit de vestea răpirii fiicei sale Hako. Deşi căuta să se stăpâneasca, nu se putu împiedica, totuşi, să tremure din tot trupul şi glasul său era răguşit când începu sa povestească:

   — Soţia mea a murit îndată ce a născut-o pe Hako; toată dragostea şi grija mea mi-am închinat-o copilului, păstrând veşnic trează în sufletul meu memoria scumpei noastre moarte. Acum fata e în vârstă de optsprezece ani şi urma să se căsătorească peste câteva luni cu locotenentul Nemura. Locuim o căsuţă la marginea oraşului Yokohama şi în timpul călătoriilor mele, Hako era îngrijită şi păzită de doi oameni credincioşi, foşti sub comanda mea. Imi pare aproape de necrezut cu sa fi putut avea loc răpirea sub ochii acestor doi bărbaţi devotaţi şi singura mea nădejde mai e daca Sao-Shung n-a vrut într-adevăr de gând sa înfăptuiască nelegiuirea, „răzbunătorul" lui - cum îl numeşte - sa nu-şi fi ajuns însă ţinta.

   — Sa speram ca aşa e, zise Marian cu căldură. Muribundul Sao- Shung o fi vorbit numai mânat de o pornire de ură neputincioasă, vrând să te lovească în simţimintele d-tale de părinte. Că o fi avut poate de gând să se răzbune împotriva d-tale în felul acesta, domnule Osaki, e lesne de înţeles, dar nu cred să-şi fi atins ţinta, ţinând seamă că fiica d-tale stătea sub o ocrotire atât de bună.

   — Fireşte, fireşte! exclamă comandantul, vădit uşurat. — Îmi spun şi eu mereu că aşa trebuie să fie, dar se şi poate ca planul său drăcesc să fi reuşit. O şi ce soartă ar aştepta-o pe biata fată!

   — Domnule Osaki - zise Marian cu tărie - ne cunoşti din dările de seamă ale gazetelor, cum singur spuneai. În cazul că fiica d- tale a fost răpită într-adevăr, îţi făgăduiesc că ţi-o vom readuce. Ştii prea bine că am mai salvat noi fete nevinovate din mâinile bandiţilor chinezi.

   — Da, domnilor - răspunse Osaki - daca diavolul acela cu chip de om a izbândit în planul său, atunci dv. sunteţi ultima mea nădejde. Ma tem însă că, în ţară străină, vă va fi foarte greu să găsiţi vreo urmă.

   — Nu te îngriji de asta, domnule Osaki! - zâmbi Marian - până acum am găsit mereu urme în ţări străine. Şi în Japonia, ţară civilizată, lucrul va fi cu atât mai lesne.

   O bătaie în uşă ne întrerupse convorbirea şi la invitaţia comandantului intră înăuntru un locotenent, care spuse ceva lui Osaki în limba japoneza. Acesta se sculă imediat şi zise:

   — Mă iertaţi, domnilor. E nevoie de mine pe punte. Pare să vie o furtună grozavă.

   — Am putea veni şi noi sus? întrebă Marian. Ne-ar fi mai plăcut acolo decât aici jos.

   — Fireşte că puteţi veni, domnilor, răspunse Osaki, care se şi afla lângă uşă. Haideţi, vă rog.

   Când păşirăm pe punte ne izbirăm de Pongo, care sta rezemat de parapet şi privea cerul.

   — Nu-i bun, Massers, zise el când ne zări şi arătă cu mâna spre Apus.

   Cerul arăta într-adevăr foarte îngrijorător; nori gălbui cu tivuri roşietice se îngrămădeau şi se apropiau de noi cu iuţeală fantastică, în vreme ce de jos se înălţa un zid de culoare albastră- neagră.

   — Hm... vine o furtună din cele grozave, îşi dădu cu părerea Osaki. Cred că e mai bine, domnilor, să vă înapoiaţi jos. Chiar şi noi, marinarii, izbutim cu greu să ţinem piept unei asemenea furtuni.

   — Eu am trecut prin multe furtuni grele - zâmbi Marian - şi chiar printr-un taifun, care e, de sigur, cea mai grozavă din toate. Lasă-ne, deci, să rămânem pe punte. Dacă va fi ca distrugătorul să se scufunde, ne va fi mai uşor să ne salvăm.

   Osaki ne privi grav, apoi dădu din cap:

   — Bine, domnilor, văd că sunteţi cu desăvârşire liniştiţi şi pregătiţi. Ceea ce vine de colo e un taifun şi încă unul foarte puternic. Dacă va fi să nimerim în apropierea centrului său, atunci e foarte probabil că vom fi pierduţi, vă rog sa va încingeţi colacii de salvare. În caz că vasul nostru va naufragia, ne va fi cu putinţă, sa ne salvam, poate, prin înot.

   La ordinul comandantului, câţiva marinari ne aduseră colacii şi ne ajutară să ni-i punem. O vie activitate domnea pe bord. Ofiţerii şi marinarii îşi puseră şi ei colaci, tunurile fură acoperite, fixajele bărcilor de salvare examinate cu atenţiune. Tot ce nu era bătut în cuie sau prins în şuruburi fu dus sub punte. Într-un cuvânt: distrugătorul se pregătea pentru o luptă dârză cu forţele naturii.

   Aruncai o privire îndărăt, spre Răsărit şi mă speriai. În timp de câteva minute cerul se schimbase cu totul. Norul îngust, negru, care se ivise jos de tot pe marginea cerului galben, se înălţase tot mai mult, acoperind acum jumătate din orizont şi întunerecul pe care-l împrăştia acoperise marea îndărătul nostru.

   — Neplăcută afacere! îl auzii pe Marian lângă mine. Vine o catastrofa, nu gluma! Aha! Pare ca şi începe!

   O răbufnire puternica de vânt, călduţă, dinspre Răsărit, izbi distrugătorul. În clipa următoare se stârni alta, de data asta, însă, rece ca gheaţa, încât ne înfiorarăm cu toţii. Apoi fu linişte câtva timp, până se auzi deodată un bâzâit uşor, care se apropia repede. Venea furtuna... în vremea asta, cerul, la Răsărit, căpătase o înfăţişare foarte ameninţătoare. Zidul negru acoperea acum întreg orizontul, dar jos, în adâncime, ardea o gaură rotundă într-un roşu viu.

   — De acolo vine - zise căpitanul Osaki cu glas înăbuşit - are să fie ceva grozav! Domnilor, mă tem că nu vom supravieţui acestui taifun, dar fireşte că vom lupta până la capătul puterilor.

   Socoteam cam exagerată temerea comandantului; peste o clipă, însă, bâzâiala se preschimba într-un muget înfiorător, apoi se produse o izbitură care zgudui vasul din încheieturi.

   Cu glas tunător, Osaki dădu o comandă prin porta-voce - (stăteam lângă el pe puntea de comandă şi ne încleştasem de drugii de fier) - şi vasul se răsuci îndată, ca să vie cu prora în faţa uraganului.

   Manevra aceasta era cât p-aci să însemne pieirea noastră, căci, cu prilejul întoarcerii vasului, o izbitură a taifunului îl lovi în coastă şi fu gata-gata să-l răstoarne.

   Din fericire, distrugătorul îşi recăpătă echilibrul şi întâmpină cu prora-i ascuţită valurile uriaşe ce veneau turbate.

   Acestea, înalte de câţiva metri, ridicară în sus vasul, ca să-l zvârle apoi într-o vale adâncă. Şi cu prilejul acesta crestele valurilor se spărgeau pe punte, aşa fel că trebuia să ne încleştăm cu toată puterea ca să nu fim măturaţi peste bord.

   De-ar fi fost numai atât! Mugetul şi vâjâitul furtunii sporea din clipă-n clipă, valurile deveneau tot mai înalte şi micul distrugător părea un dop de plută într-un enorm cazan clocotitor.

   Gaura roşie care ardea în zidul negru de nori se închisese. Răsuflai uşurat, căci credeam că taifunul va slăbi în curând. Dar în loc de asta, mugetul şi vuietul deveniră şi mai înspăimântătoare.

   În penumbra fantomatică ce domnea acum, văzui chipul căpitanului Osaki luând o expresie de disperare. Oare situaţia se va înrăutăţi încă?

   Deodată distrugătorul fu izbit cu putere, apoi prora lui se- ntoarse spre tribord. Osaki tună o comandă în porta-voce, vasul viră iar în inima furtunii, aplecându-se mult. Dar viteza sa se micşoră simţitor, aproape că nu se mai putea împotrivi furiei taifunului.

   — Trebuie să se fi rupt elicea de la tribord - îmi răcni Marian în ureche - taifunul ne va trage acum în centrul său, ceea ce înseamnă că suntem pierduţi.

   Mă speriai de moarte. Cu forţa înjumătăţită vasul nu putea rezista şi cât de lesne s-ar fi putut rupe şi elicea de la babord!

   Nici nu-mi sfârşii bine gândul, că se şi produse catastrofa. Maşinile se opriră brusc, după ce scheletul vasului fu zguduit puternic. Osaki ne aruncă o privire disperată şi dădu numai din umeri. Nenorocitul tată se gândea, poate, la copila în primejdie.

   Distrugătorul se clătină câteva clipe încoace şi încolo, apoi fu târât de-a-ndărătelea cu viteză tot mai mare. Osaki îndeplini acum o faptă marinărească strălucită. În toiul elementelor dezlănţuite dădu o comandă, prora vasului se-ntoarse încet dea curmezişul taifunului, pentru ca să vireze apoi repede, după ce era aproape să ne răsturnăm.

   Distrugătorul se supunea acum iarăşi cârmei, căci prin forţa uriaşă a taifunului porni ca o săgeată.

   Furăm târâţi spre Răsărit şi în curând avui simţimântul neplăcut că ne apropiam de labirintul de insule al strâmtorii Van Diemen. Cum va izbuti Osaki - mă întrebam - să ocolească stâncile şi bancurile primejdioase?

   Tot cerul era întunecat şi în lumina de amurg crestele valurilor puternice căpătaseră luciri fosforescente. În asemenea condiţiuni, cum va izbuti căpitanul sa evite la vreme piedecile din cale?

   Privii îndărăt, spre cârmă. Doi marinari, legaţi cu funii pe după mijloc, stăteau acolo şi luptau din răsputeri sa menţie drept înainte cursul vasului. Pe oamenii aceştia ne puteam bizui, căci ei îşi vor face datoria până-n cea din urmă clipă.

   Ceva mai liniştit, vrui să-mi întorc privirea, când văzui ceva înfiorător. Distrugătorul fu străbătut de o zguduituri, apoi cei doi timonieri se priviră îngroziţi şi roata din mâinile lor începu să se învârtească în voie. Lanţurile cârmei se rupseseră... acum eram o jucărie a valurilor.

   Abia se produsese această catastrofă, că efectul ce şi simţi. Nu mai furăm târâţi drept înainte, ci tot mai mult spre Nord-Est. Ne aflam, aşadar într-o vâltoare grozavă, cu o întindere de câţiva kilometri şi eram duşi dea lungul marginii ei.

   Primejdia cea mare era acum că eram târâţi tot mai spre centrul taifunului, unde puteam fi traşi în adâncime din pricina vâltoarei puternice.

   Se vedea din ce în ce mai mult că eram târâţi în cerc. Dar cu toate astea ne îndreptam mereu spre Răsărit, deoarece taifunul înainta ca viteză mare în direcţia aceasta.

   Superstiţioşi sunt toţi marinarii, din orice naţiune ar face parte. Nu era de mirare, deci, că ai noştri care stătuseră până acum neclintiţi la posturile lor, izbucniră aproape într-un singur glas în ţipete de spaimă, când deodată se ivi lângă noi un vas străin, care fu târât odată cu noi în cerc la babordul nostru.

   Era un vapor ciudat, zvârlit lingă noi de o mână nevăzută. Să fi avut vreo treizeci de metri lungime, avea o formă ciudat de rotundă şi vopsit cu totul în negru. În semi-întunericul care domnea, apărea încă şi mai fantomatic.

   De sigur că japonezii noştri se gândeau la vreun vas-fantomă şi asta mă făcu să-mi dau seamă că de-acum încolo nici nu vor mai lupta împotriva fatalităţii, sau mai bine zis a ceea ce credeau ei că e fatalitate.

   Vasul străin dănţuia în voia valurilor uriaşe, apropiindu-se tot mai mult de noi, până când putui recunoaşte lămurit ciudata construcţie. Şi cu greu îmi reţinui o exclamaţie de uimire.

   Vasul avea înfăţişarea de parc-ar fi fost construit anume pentru luarea vreunui film. După cum spuneam, să tot fi avut vreo treizeci de metri lungime; lăţimea era şi ea de vreo zece metri. Asta însemna că pentru mările furioase de aici era cât se poate de mic.

   Catarg n-avea vasul acesta bizar, în schimb, ce puntea superioară şi inferioară avea căsuţe înalte şi ciudate.

   De curiozitate uitai aproape de taifunul care mugea în jurul nostru. Ţinându-mă de drugii de fier ai punţii, mă târâi până la parapetul de babord, mă încleştai cu mâinile de el şi privii mirat la plăsmuirea ciudata de lângă noi.

   Văzui că din ferestruicile laterale ţâşnea apa atunci când vasul se apleca, ceea ce ar fi putut însemna că făcuse un drum lung şi era pe trei sferturi umplut cu apa.

   Cu ochii aţintiţi în misteriosul vapor, nici nu băgasem de seama ca cerul începuse se lumineze la Răsărit. Şi tot atât de puţin luai seamă la sunetul ciudat care se auzea acum din ce în ce mai aproape.

   Abia când vasul străin, ridicat de un val uriaş, pluti cu vreo cinci metri mai sus de noi, îmi trecu fulgerător prin minte gândul că acum se apropia sfârşitul. Vasul negru, de lemn, fu zvârlit cu putere de babordul distrugătorului nostru, dar, în acelaşi timp, acesta fu ridicat în sus de valul care se umflase iar şi imediat după izbitura aceea puternică, târât în lături.

   Ciocnirea aceasta avu drept urmare o mica nenorocire şi anume: împreună cu doi marinari japonezi care stătuseră lângă mine, fui zvârlit pe puntea vasului străin. Şi distrugătorul se şi afla acum la vreo treizeci de metri de noi.

   Nu era vreme de stat pe gânduri. Furam nevoiţi să ne încleştam cum se putea, căci puntea vasului de lemn era neteda de parc-ar fi fost unsă cu ulei.

   Inhăţai un stâlp al căsuţei din spate şi băgai de seamă ca şi acesta era neted; totuşi, uneori dădeam în lemn peste obiecte mici, foarte aspre la pipăit.

   Ultima izbitură - şi cea mai puternică - a taifunului însemnă sfârşitul său. Furtuna mai ţinu, nu-i vorbă, dar nu mai era ca înainte. Numai valurile, tot atât de înalte, mă mai înfricoşau.

   Va putea oare ţine piept furiei maselor de apă ciudatul vas pe care ne aflam?

   În vremea asta, distrugătorul se depărtase şi mai mult Asta se putea explica prin faptul că: vasul nostru luase multă apă şi devenise astfel mai greu.

   Dacă izbuteam să ne ţinem câteva ceasuri încă pe apă, eram salvaţi, căci atunci marea se va fi liniştit şi căpitanul Osaki va trimite o barcă de salvare să ne ia. Îl văzui atât pe el cât şi pe Marian şi Pongo cătând spre noi. Chibzuiau, se vede, cum să ne vie în ajutor.

   Se lumină din ce în ce mai mult şi deodată îmi dădui seamă cu groază pe ce fel de vas mă aflam. În tinereţe mă ocupasem mult cu studiul construcţiei de vapoare, am studiat şi formele celor mai vechi vase, astfel că nu-mi fu greu să recunosc acum că ne găseam pe un galion, (corabie mare de transport), cum se construia în secolul al XVI-lea şi XVII-lea.

   Asta mi-o dovedeau cioturile catargurilor ciudat aşezate, curioasele construcţiuni pe. Puntea dinainte şi cea dindărăt. Şi acum îmi dădui seamă şi de ce era lemnul atât de neted. Era iarbă de mare veche de sute de ani, care se înţepenise pe lemnul înnegrit şi întărit ca fierul. Şi obiectele mici şi aspre erau scoici de mare, care se lipiseră în scobiturile lemnului.

   Taifunul grozav, care răscolise marea aproape până-n fundul ei, scosese probabil la suprafaţă vasul din culcuşul său străvechi. Stătuse se vede pe vreo stâncă, la o adâncime unde nu putuse fi descoperit, poate că şi într-un loc care nu fusese niciodată

cercetat.

   Nu era prea plăcut să te afli pe un vas care zăcuse poate vreo trei veacuri pe fundul mării. Cine ştie dacă în pântecele sau nu se mai aflau scheletele echipajului. Ba poate chiar comori jefuite din ţări străine. Îmi aruncai ochii spre distrugător şi mă speriat. Depărtarea se mărise simţitor şi dacă Osaki ne pierdea din ochi, nu mai era nădejde de scăpare.

   Furtuna slăbise. Numai valurile ne mai zvârleau încoace şi- ncolo. Deodată observai cu spaimă că vechiul galion se scufundă cu partea dinainte. Năzuia oare să se întoarcă în culcuşu-i secular?

   II.

   SALVAREA MIRACULOASĂ.

   CEI DOI MARINARI JAPONEZI, care se încleştaseră de parapetul ce ţinea încă bine, se uitară la mine. Erau foarte liniştiţi, deşi aveau ochii holbaţi şi priveau ţintă.

   Depărtarea până la distrugător era acum de vreo două sute de metri. Ma gândeam dacă n-ar fi mai bine să ne încredinţam valurilor furioase şi să încercăm s-ajungem înot la vasul lui Osaki, mă şi pregăteam să fac un semn celor doi marinari să mă urmeze, când unul din ei arătă cu mâna înainte şi zise într-o englezească stricată:

   — Domnu', colo salvare, colo insulă.

   La vreo cinci sute de metri în faţa noastră, valurile îşi aruncau spuma la cel puţin douăzeci de metri înălţime, mereu în acelaşi loc. Acolo trebuia să fie o insulă, din care nu puteam vedea nimic, din pricina valurilor spumegânde. Când ne apropiarăm la vreo două sute de metri, prora galionului se afundase simţitor. Daca nu ajungeam repede la insulă, vechiul vas ar fi putut sa se dea brusc peste cap, lăsându-se în adâncime. Atunci am fi fost târâţi şi noi cu el şi ne-am fi înecat.

   Când privii din nou înaintea mea, văzui ca se apropiase pana la o sută de metri de insula invizibilă din pricina spumei îngrămădită de valuri. Şi după cât se părea, partea dinainte a galionului nu se mai afundase.

   Un val mai înalt ca toate de până acum izbi vasul nostru, care fu zguduit din încheieturi. Din pricina smuciturii grozave, se deschise lângă mine o uşa a căsuţei, pe care n-o văzusem, datorită muşchiului şi scoici cu care era acoperită.

   Un puhoi de apa murdară se revărsă pe punte; sui repede pe o

bârnă veche, ca să nu fiu udat.

   Când apa trecu pe lângă mine, zării peşti şi crabi de forma ciudată, care mă interesau foarte mult pe mine, ca naturalist.

   Întâmplător privii acum la cei doi japonezi pe care îi aveam tovarăşi şi băgai de seamă cu mirare că mutrele lor arătau acum o spaimă grozava. Cu ochii holbaţi se uitau ţintă spre deschizătura uşii de lângă mine; mă uitai şi eu într-acolo.

   La început mă speriai şi eu, căci din gaura întunecată a uşii - îndărătul căreia erau ascunse taine de sute de ani - ieşi un braţ osos, care se lungea din ce în ce mai mult.

   Acestuia îi urmă încă unul şi atunci recunoscui - răsuflând uşurat - că era una din acele caracatiţe uriaşe - numite şi păianjeni de mare - care trăiesc în apele japoneze. Tentaculele dinainte ale acestor crustacee ating uneori lungimi până la doi metri.

   Zâmbii şi îndreptai priviri îngrijorate spre cei doi marinari. Dar iată că dihania întreagă ieşi afară, trecu pe lângă mine şi dispăru în mare, peste parapet.

   Răsuflai uşurat - gândindu-mă că s-ar putea să iasă la iveală unul şi mai mare - când văzui că ne apropiaserăm de insulă până la vreo cincizeci de metri. Era destul de largă insula asta, căci în răstimpurile dintre două valuri puteam vedea pământ.

   Acum chestia importantă era cât de puternică va fi ciocnirea galionului cu pământul.

   — Domnu', ţine bine! strigă în aceeaşi clipă unul din marinari.

   Sării jos de pe bârna pe care mă urcasem căci apa se retrăsese de pe punte; socoteam că e mai bine să mă încleştez de pervazul uşii deschise, chiar dac-ar fi fost ascuns vreun monstru înlăuntrul galionului.

   Privind îndărăt, văzui că cei doi marinari se încleştaseră cu toată puterea de drugi. Spuma unui val uriaş ţâşni direct pe dinaintea noastră şi în clipa următoare se produse o izbitură care făcu se cutremure galionul.

   Furăm zvârliţi de căsuţa din partea dinainte, atât de grozavă fusese izbitura. Simţirăm dureri mari în braţe, de parc-ar fi fost smulse din umeri.

   Ne reculeserăm repede însă, căci trebuia să ne grăbim să ne dăm jos de pe vasul în primejdie, pentru că un alt talaz şi înşfăcase galionul. Lemnul vechi începu imediat să pârâie din toate încheieturile.

   Ne căţărarăm repede pe căsuţa din partea dinainte şi alergarăm până la proră.

   Spre bucuria noastră, băgarăm de seamă că debarcaserăm într-adevăr pe o insuliţă. De sigur că era nelocuită, dar cel puţin scăpaseră de primejdia ameninţătoare şi nădăjduiam că nu vom rămâne mult timp acolo. Marian şi Osaki vor purta ei de grijă să ne scape la vreme.

   Acum însă trebuia mai întâi să ajungem teferi pe insulă, căci vârful prorei se afla la vreo opt metri deasupra pământului.

   Cu multă băgare de seamă ne lăsarăm în jos, ţinându-ne cu mâinile de nişte ieşituri ale lemnului şi în cele din urmă puserăm piciorul pe uscat.

   Ne îndepărtarăm în fugă de vechiul galion, care şi începuse să se desfacă, sub izbiturile valurilor uriaşe. La vreo douăzeci de metri de el mă oprii şi privii la spectacolul trist al distrugerii unei opere care ar fi putut împodobi cu cinste cel mai pretenţios muzeu. După cel mult zece minute nu mai rămăsese din vechiul vas decât un morman de lemnărie.

   Întorsei privirea acum spre cei doi marinari japonezi. La o mică depărtare de mine ei se îndeletniceau de zor cu un lucru care zăcea la pământ. Mă îndreptai spre dânşii şi imediat, acela care vorbea puţin englezeşte, zise:

   — Domnu', apă. Bun, dacă trebuie rămâne aici mai mult.

   Într-o adâncitură în formă de peşteră a stâncii se afla apă şi

când gustai puţin din ea o găsii limpede, rece şi bună de băut Deci, nu trebuia să ne temem că vom îndura setea.

   Acum abia îmi reveni în minte ceea ce spusese marinarul.

   — Dar de ce să rămânem aici mai mult timp? îl întrebai, mirat. Căpitanul Osaki va veni să ne ia de îndată ce va fi trecut furtuna.

   — Poate dureze mult, domn, răspunse japonezul, dând din umeri. Furtună rău, mult vapoare suferă. Timp mult, înainte vie ajutor.

   Rămăsei cam turburat Omul avea dreptate. La fel ca noi şi alte vapoare vor fi avut să sufere de pe urma taifunului şi până să vie ajutor din Yokohama sau alt port puteau trece câteva zile.

   Nu era plăcută perspectiva de a rămâne atâta timp pe insula aceasta, căci chiar dacă aveam apă de băut, trebuia să ne mai gândim şi la mâncare. Dac-ar fi existat ceva sălbăticiuni sau păsări de mare, lucrul n-ar fi fost atât de greu, căci aveam cele două pistoale la mine. Dar mai venea apoi chestia dormitului, a focului... Cât puteam cuprinde cu ochiul, insula era formata numai din stâncă pleşuvă, colţuroasă, bătută de vânturi aspre. Era cu neputinţă şi ne adăpostim pe ea.

   Vorbii cu unul din marinari despre asta şi el arătă spre Nord,

spunând:

   — Domnu', acolo mai bine.

   Pe ce anume îşi sprijinea el părerea, nu prea vedeam; merserăm însă cât puturăm mai repede vreo două sute de metri şi deodată ne aflarăm pe marginea unui povârniş adânc, la poalele căruia se vedeau copaci ţepoşi.

   — Foarte bun, domn - râse marinarul - acolo foc şi mâncare.

   Da, acolo trebuia să găsim vânat şi adăpost împotriva

vânturilor, astfel că începurăm imediat coborâşul nu prea uşor.

   Abia intrarăm în pădure că şi dădui peste un mistreţ tânăr, pe care-l împuşcai, iar marinarul îl jupui şi-l spintecă. În peretele stâncos pe care-l coborâserăm găsirăm o firidă mare pe cerc o aleserăm ca adăpost pentru noapte.

   Al doilea marinar tăia cu cuţitul său multe vârfuri de crengi, din care făcu un culcuş moale. Apoi strânse ramuri uscate, bogate în răşină şi făcu un foc în faţa peşterii, la care fripserăm sălbăticiunea.

   Un marinar alergă repede sus cu paharele noastre de buzunar şi aduse apă de băut, în vreme ce celălalt făcu din nişte crenguţe adevărate furculiţe.

   Trebuie să mărturisesc că niciodată nu mi-a priit mai bine mâncarea ca atunci. După ce ne săturarăm, luarăm hotărârea să punem sus pe stancă un semn, care să arate prietenilor noştri că suntem acolo dacă ar fi venit să ne caute.

   În scopul acesta fu tăiat un copăcel subţire, jupuit de crengi şi în vârful lui atârnarăm pielea de culoare deschisă a mistreţului, care ţinea foarte bine loc de steag. Semnul acesta fu aşezat sus, aproape de mare, într-o crăpătură de stâncă şi stindardul flutură în bătaia vântului aspru, în care se schimbase taifunul.

   Ne retraserăm apoi în peştera apărată din trei parţi, ne puserăm hainele căpătâi şi în curând dormeam buştean.

   Ne trezirăm abia spre seară, ieşirăm pe platou şi cercetarăm marea cu privirea, dar nu zărirăm nici un vapor. Mai înfulecarăm cate o bucală din carnea rece de mistreţ, dădurăm pe gât o înghiţitură de apa şi ne culcarăm din nou.

   Trei zile încheiate trăirăm pe insulă şi aproape să-mi pierd speranţa că prietenii noştri vor mai da de noi. Nu duceam lipsă de mâncare, căci afară de mistreţi se mai găseau iepuri pe acolo şi marea ne dădea stridii proaspete, ba unul din marinari se pricepu chiar să prindă peşti, pe care îi fripserăm în frigare.

   În sfârşit, în dimineaţa zilei a patra, văzurăm pe mare o trâmbă de fum, care se apropia repede dinspre Răsărit.

   — Nu e vasul nostru, domnule, zise marinarul care vorbea englezeşte.

   — Nici nu s-ar putea să fie el, răspunsei eu - căci reparaţia elicelor şi a lanţului cârmei cere mult timp. O fi alt distrugător, care a venit să ne caute.

   După un ceas de mare încordare, recunoscurăm nelămurit un distrugător care venea de-a dreptul spre insula pe care ne aflam. Asta însemna că era în căutarea noastră şi imediat trimisei un marinar în peşteră să aducă hainele şi paharele pe care le lăsaserăm acolo.

   În cele din urmă, marinarul îmi zise că vasul care se vedea e un tovarăş al distrugătorului nostru, cu domiciliul tot în Yokohama. Asta însemna că prietenii noştri scăpaseră cu bine, ceea ce mă linişti pe deplin.

   După puţin timp, distrugătorul ajunse aproape de Insulă şi o barcă fu lăsată repede pe apă. Când acostă lângă stâncă, rămăsei dezamăgit, nevăzând nici pe Marian nici pe Pongo. Dar tânărul locotenent care sări dintr-însa, mă lămuri îndată.

   — Locotenentul Hido - se prezentă el - vă aduc salutări din partea tovarăşilor dv., care au ajuns cu bine în Yokohama, domnule Bertram. Din nenorocire, căpitanul Osaki a primit trista veste că fiica sa Hako a dispărut, cu o zi înainte. Camarazii dv., au pornit imediat pe urmele dispărutei, astfel că n-a venit nici unul din ei încoace.

   — Îţi mulţumesc din inimă, domnule locotenent - zisei eu - atunci plecăm îndată. Furăm transportaţi repede pe distrugător unde mă întâmpină căpitanul Fujo, care-mi istorisi aceeaşi poveste, adăogând, însă:

   — Prietenul dv., domnul Farrow, urmează să vă dea de veste mereu, pe adresa camaradului meu Osaki, unde se găseşte, pentru ca să puteţi veni după el cu maşina sau cu trenul. Era de părere chiar c-ar fi mai bine să-l urmaţi mai târziu, când i-aţi putea aduce ajutor în vreo formă oarecare.

   Aproape fără să-mi fi dat seamă, vasul pornise şi ne aflam în drum spre Răsărit. Întrebai pe căpitan cât timp va dura călătoria până la Yokohama.

   — Exact cincisprezece ore, îmi răspunse el. Ne aflăm aici în strâmtoarea Van Diemen. Până la Yokohama sunt vreo mie de kilometri.

   — Aoleu! Asta înseamnă că voi sosi cu treizeci de ore întârziere - zisei eu - căci şi d-ta ai făcut cincisprezece ore până aici.

   — Aşa e, dar drumul nu mi s-a părut lung, căci ţineam să-l cunosc pe omul care a făcut o călătorie pe furtună, cu un vas care a ieşit din mare. Domnul Farrow a recunoscut îndată că trebuie să fie vorba de un vapor vechi de cel puţin trei sute de ani.

   — N-a greşit, a fost un galion dintr-acelea care se construiau în veacul al şaptesprezecelea. Păcat că l-au distrus valurile.

   Ne întinserăm la vorbi asupra acestei minuni şi în vremea asta se apropiaseră şi alţi ofiţeri care vorbeau foarte bine englezeşte. În cele din urmă aduse vorba şi asupra lui Marian.

   — N-a fost atât de simplu - zise căpitanul - vasul camaradului meu a rămas cu totul în voia valurilor, deoarece amândouă lanţurile cârmei se rupseseră. Mare noroc au avut că au ajuns nevătămaţi în marea Japoneză. Eu l-am găsit pe camaradul Osaki şi l-am remorcat până la Yokohama.

   Acolo a primit vestea tristă a răpirii fiicei sale. Am încărcat repede cărbuni şi am pornit iar la drum să dau de dv.

   III.

   URMĂRIREA BANDIŢILOR.

   DUPĂ CUM PREVĂZUSE CĂPITANUL FUJO, după cincisprezece ore ajunserăm în Yokohama, îmi luai repede rămas- bun de la amabilii ofiţeri, mai salutai pe câţiva locotenenţi de pe vasul lui Osaki, care erau prezenţi acolo, apoi mă urcai în maşina care mă aştepta.

   Cu mare viteză străbăturăm frumosul oraş şi după o jumătate de ceas ajunserăm la o casă înconjurată de o gradină minunată şi foarte bine îngrijită.

   Căpitanul Osaki avea gust bun, căci casa asta părea o adevărată bijuterie în care ţi-ar fi fost mai mare dragul să-ţi închei viaţa. Când sării din maşină, un Japonez mărunţel cu chipul inteligent deschise poarta grădinii.

   Se înclină adânc înaintea mea şi zise în englezeşte:

   — Domnule Bertram, domnul Farrow n-a trimis nici o veste până acum. Odăile dv. sunt pregătite. Vă rog să mă urmaţi.

   Mi se puse la dispoziţie un dormitor şi o odaie de locuit şi, spre bucuria mea, găsii acolo puşca şi sacul cu lucrurile melc. După ce îmbucai ceva, mă culcai, ca să fiu în puteri a doua zi dimineaţa, căci nădăjduiam să capăt vreo veste de la Marian.

   Dar abia dormisem două ceasuri, ci servitorul mă trezi, spunându-mi că sunt chemat la telefon. Sării repede din pat şi alergai în odaia de lucru a căpitanului, unde se afla telefonul.

   Un glas necunoscut îmi aduse la cunoştinţă următoarele, într-o

englezească fără cusur:

   — Aici locotenentul Kuma. Comunicare din partea domnului căpitan Osaki. Domnii vă aşteaptă imediat în restaurantul „Curtea londoneză", din port, deoarece au găsit urme acolo. Văi roagă să veniţi cu tot echipamentul, căci veţi porni mai departe.

   Înainte să pot cere vreo lămurire, locotenentul închise aparatul. Hotărâi atunci să urmez chemarea camarazilor.

   Spusei asta servitorului, care făcu însă o mutră foarte îngrijorată.

   — Restaurantul „Curtea londoneză" este un local foarte rău văzut - zise el, prevenindu-mă.

   — Mulţi străini au dispărut acolo fără urmă. Domnule, mai bine luaţi politia cu dv..

   — Nici prin gând nu-mi trece! Dacă localul are într-adevăr renume prost, atunci o fi adevărat că urmele dispărutei duc într- acolo, răspunsei, devenit mai liniştit, căci acum eram într-adevăr încredinţat că voi găsi pe tovarăşi.

   — Adu-mi, te rog, repede o maşină care să mă ducă până în apropierea restaurantului.

   — Cu plăcere, domnule doctor, dar mi-aş îngădui să vă mai previn odată, căci dv. Nu cunoaşteţi bine pe compatrioţii mei.

   — În schimb îi cunosc cu atât mai bine pe chinezi, cu care avem de-a face acum - râsei eu.

   — Soarta ne-a aruncat prin multe meleaguri care mişună de bandiţi şi de criminali şi am scăpat teferi până acum. Aşa că nu mă tem de nimic.

   — Ştiu domnule, dar tocmai din această pricină nu trebuie să fiţi neprevăzători. Luaţi cu dv. câţiva poliţişti care să vă aştepte în apropierea localului cu pricina şi să pătrundă înăuntru după câtva timp, când le veţi da de veste că totul e în ordine.

   — Cu asta aş strica tot planul prietenului meu, răspunsei, râzând. N-avea grijă, voi fi cu băgare de seamă să nu cădem în vreo cursă. Acum vezi repede de o maşină! Locotenentul Kuma aşteaptă.

   Făcând o plecăciune politicoasă, servitorul părăsi odaia. După câteva minute se auzi afară claxonul unui automobil. Străbătui repede grădina şi mă urcai în maşină, care porni îndată în goană. După vreo douăzeci de minute şoferul opri şi-mi arătă spre câteva ferestre luminate, cu perdele ţipătoare şi zugrăveli la fel.

   Plătii şi mă îndreptai într-acolo. Aceasta să fie, aşa dar, faimoasa „Curte londoneză"? Mai curând îmi făcea impresia unui local aşezat, în care se joacă biliard pe consumaţie.

   Când deschisei uşa mă izbi în faţă o duhoare grozavă. Drept să spun, nu era de loc aerul dintr-un restaurant ales, ci un amestec de fum de pipă, basamac, vin şi sudoare omenească.

   Nu făceau de loc impresie bună fiinţele care se aflau la mesele acelea murdare şi care mă priviră bănuitor. Printre mulţi japonezi şi mai mulţi chinezi şi câţiva malaiezi, văzui şi multe europeneşti, care păreau însă sălbăticite de o viaţă ticăloasă.

   Prin câte or fi trecut oamenii aceştia. Ce sfârşit îi aştepta oare?

   Stăpânit de aceste gânduri, îmi făcui loc printre mese, dar zadarnic căutai să-i descopăr pe Marian şi Pongo. Nici pe Osaki nu-l zării şi mă şi cuprinse teama că am căzut într-o cursă. Când un japonez subţirel, cu figura foarte inteligentă, se sculă de la o masă şi veni spre mine. Îmbrăcămintea lui era şi ea ca val de lume, dar rămăsei încredinţat îndată că trebuie să fie un om deosebit de ceilalţi de acolo.

   — Domnul doctor Bertram? îmi şopti el. Eu sunt Kuma. Vă rog, nu-mi daţi nici un titlu, trebuie să fim cu băgare de seamă. Veniţi, vă rog, cu mine, camarazii dv. Vă aşteaptă în fund, într-una din cabine, unde trag cu urechea la cele ce vorbesc nişte indivizi într- o încăpere alăturată.

   — Urma celei dispărute duce într-adevăr încoace? întrebai eu încet.

   — Da, un membru al bandei s-a trădat la beţie şi a indicat noaptea aceasta ca dată a întâlnirii. Domnul Farrow speră să capete aici indicaţiuni preţioase asupra locului unde a fost dusă răpită.

   — Ai vreo idee unde se află tânăra? îl întrebai.

   El dădu din umeri:

   — Asta n-ar putea s-o spuie nimeni. Poate aici, în oraş, poate pe mare, dar nu e cu neputinţa să se afle şi în interiorul ţării, la Fujiyama sau în altă parte, căci banda îşi va zice că Osaki va pune sub supraveghere toate porturile.

   — Ai dreptate. Când spiritele se vor fi liniştit oarecum şi paza va fi slăbit, va mai fi timp ca răpită să fie dusă pe uscat.

   Kuma se uită pe furiş la mine, dădu din cap şi zise încet:

   — Tot ce se poate. I-am spus-o şi eu căpitanului, dar acum s-a găsit aici urma aceasta după care trebuie să ne luăm, fireşte. Poftim, asta e uşa!

   Locotenentul deschise o uşă mică, îngustă, aproape nevăzută, în perete şi mă invită foarte politicos s-o iau înainte. Văzui pe japonezii de la mesele apropiate zâmbind mai mult ca de obicei, dar deoarece în aceeaşi clipă simţii mirosul caracteristic de opiu

izbindu-mă în faţă, îmi explicai lesne zâmbetele acestea.

   De sigur că ei se gândeau că Kuma vroia să mă ducă într-adins în odaia de fumat opiu, ca să mă poată jefui în voie când voi fi pierdut în visuri amăgitoare. Dacă ticăloşii aceştia ar fi ştiut că însoţitorul meu îmbrăcat ca vai de lume era un locotenent, de sigur că n-am fi ieşit vii de acolo.

   Trecui repede prin deschizătura întunecată şi mă trezii într-un gang îngust, cu pereţi de lemn.

   — Mereu înainte! şopti Kuma îndărătul meu, după ce închisese uşa. Cabinele sunt în încăperea mare din fund.

   Străbătui repede gangul lung, dădui la o parte o perdea de mătase şi intrai într-o încăpere mare, în jurul pereţilor căreia se aflau despărţituri de lemn, acoperite cu perdele grele de mătase.

   Locotenentul se duse spre una din ele şi-mi făcu semn cu capul să-l urmez. Kuma apucă perdeaua cu mâna stângă şi se dădu puţin în lături ca să-mi facă loc.

   În aceeaşi clipă mă pomenii cu o lovitură atât de puternică în coaste, încât făcui câţiva paşi în cabină, poticnindu-mă. Apoi primii în cap câteva lovituri cu un mănunchi de nuiele de bambu şi căzând, îmi pierdui cunoştinţa.

   Când mă trezii într-un târziu, îmi simţii la început numai capul, care mă durea şi-mi vâjâia grozav, izbutind; după un răstimp, să deschid ochii, fui nevoit să-i închid repede, căci o lumină orbitoare îmi luă văzul.

   — A, domnul Bertram îşi revine în fire! auzii glasul batjocoritor al locotenentului Kuma.

   Furia ce mă cuprinse pentru uşurinţa cu care mă lăsasem atras în cursa aceasta atât de străvezie, totuşi avu şi o parte bună. Căci grăbi îmbunătăţirea stării mele.

   Clipii de câteva ori, apoi ochii mi se obişnuiră cu lumina aceea puternică şi-mi plimbai privirea prin încăpere. Fireşte că în timpul cât zăcusem fără cunoştinţă fusesem scos afară din cabină şi acum mă aflam probabil în vreo pivniţă, căci pereţii, acoperiţi cu mătase, aveau în acesta pete negre, care dovedeau că erau umezi pe dedesubt.

   Observasem imediat că în faţa mea stăteau câţiva oameni la o masă; căutai să-mi dau seamă întâi în ce fel de încăpere mă găseam, pentru ca nu cumva duşmanii mei să creadă că mi-ar fi teamă de dânşii.

   Şi din acelaşi motiv mă îndeletnicii apoi cu legăturile mele, de care n-aveam ce să mă plâng, la drept vorbind. Încheieturile mâinilor îmi erau strânse cu sfoară subţire, care la cea mai mică încercare de a mă libera îmi intra adânc în carne. Picioarele îmi erau legate în acelaşi fel, aşa că-mi dădui seamă repede că-mi va fi cu neputinţă să mă liberez singur.

   Abia după asta îmi îndreptai privirile spre indivizii de la masa din faţa mea. Erau patru. Trei chinezi şi Kuma, care îmi rânji batjocoritor.

   Zâmbeau şi chinezii, dar zâmbetul lor avea ceva fioros, ameninţător.

   — Ei, domnule Bertram, cum îţi place aici? Făcu „locotenentul".

   — Cât se peste de bine răspunsei, calm: Numai că pereţii par să fie cam umezi.

   Chipul lui Kuma se schimonosi o clipă. Chinezii, însă, nici nu tresăriră la răspunsul meu. Unul din el se ridică, mă privi scrutător şi zise, liniştit, într-o englezească fără cusur:

   — Ne-a venit o telegramă din Shanghai în care ni se vesteşte moartea vărului meu Sao-Shung. Afară de căpitanul Osaki, a cărui fiică se află în puterea noastră, mai sunt vinovaţi de moartea lui cunoscuţii aventurieri (amintim din nou aici ca expresia „aventurier" nu trebuie luata in înţelesul obişnuit, ci în unul nobil, cutreierător prin lume, însetat de viaţa plină de primejdii pe care o oferă călătoriile îndelungate) Farrow, Bertram şi însoţitorul lor de rasă neagră. Pe unul îl avem în gheare - acesta eşti d-ta, domnule Bertram. Şi cred că-ţi dai seamă că va trebui să plăteşti acum pentru asta, cu atât mai mult cu cât şi la Singapore ai răpus viaţa unei rude a mele.

   — Cred ceea ce spui - răspunsei eu, cât se poate de liniştit, izbutind să zâmbesc chiar; nădăjduiesc, însă, că vă va părea rău mai târziu. Prietenul meu şi mai cu seamă Pongo, se vor răzbuna grozav.

   Chinezul ridică mâna:

   — Nu ne temem de prietenii cu care te lauzi. Poate că în curând vor fi şi ei aici, în mâinile noastre. Pregătirile pentru asta au şi fost făcute. La început vroiam să te executăm imediat pe d- ta, dar acum am luat hotărârea ca să-i prindem şi pe tovarăşii d- tale, ca să vă vedeţi unul altuia chinurile la care veţi fi supuşi. Vom avea prilejul să petrecem niţel.

   — Recunosc şi asta, răspunsei şi mai liniştit, căci acum simţii trezindu-se în mine nădejdea că tovarăşii mă vor elibera.

   Chinezul păru să-mi ghicească gândurile, căci zâmbi şi zise:

   — Tovarăşii d-tale nu te vor putea elibera, căci vor cădea ei înşişi în capcană. Am şi telefonat la casa căpitanului, că ai fi dispărui aici. N-are decât să poftească politia, de găsit nu te va găsi, căci te afli într-un loc unde nici un străin n-a intrat vreodată.

   Kuma însă va atrage asupra-i atenţia domnului Farrow şi-i va călăuzi în regatul nostru subteran.

   Planul era drăcesc, dar mă puteam bizui pe Marian şi Pongo. Atât de lesne nu se vor lăsa ei atraşi în cursă.

   Din prevedere mă prefăcui cam speriat, ceea ce păru să-i mulţumească mult pe Chinezi şi pe Kuma. Cu deosebire acesta din urmă rânji şi zise cu o bucurie răutăcioasă:

   — Poţi fi încredinţat că-mi voi juca bine rolul, domnule Bertram. Pe mulţi funcţionari şi străini i-am atras eu aici. Fireşte că n-au mai văzut lumina zilei nici unul din ei, căci marea le-a înghiţit cadavrele.

   ÎI privii liniştit pe ticălos şi zisei:

   — Atunci a venit vremea să fii pedepsit pentru crimele d-tale. Nădăjduiesc că vom şi izbuti s-o facem.

   Kuma râse ironic, dar cu furie nestăpânită.

   — Idiotule! scrâşni el apoi. Crezi într-adevăr că prietenii d-tale îţi vor putea ajuta? Haha, îi vei vedea curând legaţi în fata d-tale şi atunci vom auzi cine se va tângui mai mult.

   — De sigur că voi, răspunsei calm, ceea ce făcu pe criminal să spumege de mânie.

   Mă gândii să mă folosesc de mânia lui, nădăjduind să pot afla locul unde fusese dusă tânăra fată. De aceea adăugai repede:

   — Ne vom duce la Fujiyama şi o vom aduce înapoi pe Hako, scumpul meu Kuma.

   Efectul vorbelor melc mă surprinse chiar pe mine. Chipul Japonezului se schimonosi de furie, iar Chinezilor le pieri zâmbetul, săriră în sus şi vorbiră mânioşi cu Kuma.

   Acesta părea că se apără, arăta mereu spre mine şi făcu gesturi dispreţuitoare. Le spunea, probabil, că n-are importantă faptul că ştiu şi eu unde află fata răpită.

   Mă bucuram în gând dă-mi izbutise şiretenia. Eram cât se poate de sigur că tovarăşii mă vor liberi.

   Chinezii se aşezară la locurile lor, numai Kuma rămase în picioare, cu privirea întunecată. După o pauză mai lungă, Chinezul care vorbise întâi, zise:

   — Tovarăşul nostru de aici a făcut o greşeală când ţi-a pomenit de Fujiyama. Pe de altă parte am făcut şi noi o greşeală trădând, prin enervarea noastră, că într-adevăr acolo se găseşte fata răpită. Dar nu strică de loc să ştii asta, poţi chiar să povesteşti şi prietenilor d-tale, căci toţi veţi fi în curând amuţiţi pentru

totdeauna.

   Un bec albastru se aprinse şi se stinse într-un ungher al încăperii.

   Chinezii se ridicară repede şi cei care vorbise spuse triumfător:

   — Acesta e semnalul că tovarăşii d-tale au venit cu poliţia. Acum încep sus cercetările fără rezultat. În curând poliţia se va retrage, căci ştie ca totul e în zadar.

   Apoi se va arăta Kuma, va atrage asupră-i atenţia domnului Farrow şi-l va momi aici jos.

   După această scurtă cuvântare a şefului, „locotenentul" părăsi încăperea printr-o nişă ascunsă. Cei trei Chinezi scoaseră la iveala mănunchiuri de bete de bambu şi se aşezară în aşa fel încât uşă încât să nu poată îi văzuţi îndată, în schimb să poată lovi imediat pe cel care ar fi intrat înăuntru.

   Mă cam simţii neliniştit vădind pregătirile acestea, Luai hotărârea să-l previn prin vreun ţipat pe tovarăşul meu care ar fi intrat.

   Ca şi cum mi-ar fi ghicit gândurile, Chinezul care făcea pe şeful, veni repede lângă mine şi-mi apăsa cu atâta putere beregata încât simţii că-mi pierd răsuflarea Iii clipa următoare aveam un căluş în gura, pe care mi-l legă pe după ceafă.

   — E mai bine aşa! făcu el. Altminteri te pomeneai că-ţi dă în gând sa le dai de veste tovarăşilor d-tale. Când te-or vedea însă legat şi cu căluş, vor intra repede înăuntru. Pe urmă, treaba noastră!

   Planul său părea să fie bun şi îngrijorarea mea creştea mereu. Mă gândii însă la puterea uriaşă şi la dibăcia lui Pongo, ceea ce mă liniştii.

   În cele din urma se păru că se apropie momentul hotărâtor. Chinezii îşi îndreptară trupurile şi ridicară nuielele grozave. Uşa se deschise şi locotenentul Kuma intră. Veni cu paşi repezi spre mine şi daca n-aş fi avut căluşul fi scos o exclamaţie de. Surprindere.

   Căci cel ce venea nu era locotenentul Kuma, ci căpitanul Osaki, care purta vestmintele celui dintâi. În mâna lui luci deodată un cuţit şi în clipa următoare aveam mâinile libere. Îmi vârî repede în mană cuţitul şi pistoalele, se-ntoarse apoi şi, cu pistolul ridicat se înţepeni în faţa celor trei chinezi.

   Aceştia se adânciseră atât de mult în planul lor, încât nici nu priviseră spre noi. Deodată, însă, toţi trei fură scuturaţi de un fior, strânseră în mană nuielele de bambu şi ridicară braţele şi mai sus.

   Zadarnic însă. Ca o panteră ţâşni brusc Pongo prin uşă. Se

întoarse apoi cu iuţeala fulgerului, se năpusti cu strigătul său de atac asupra bandiţilor, îl înhăţă pe şef şi-l zvârli în ceilalţi doi chinezi.

   Galbenii se prăbuşiră fără să scoată un geamăt.

   Uriaşul negru se apropia de mine, cu chipul strălucind de bucurie. În vremea asta eu îmi slobozisem picioarele, scosesem căluşul din gură şi strânsei măna credinciosului meu tovarăş.

   — Pongo, te-ai purtat iar ca un viteaz, îi zisei.

   — Oh, bine că masser Bertram găsit iarăşi, zise el, stânjenit. Masser Farrow şi Pongo avut frică mare.

   — Ştiu, dragul meu, răspunsei, mişcat. Eşti într-adevăr un om bun şi credincios.

   Mă întorsei pe urmă spre căpitan şi-i strânsei mâna, recunoscător. În aceeaşi clipă intră şi Marian; revederea noastră fu nespus de călduroasă. Întrebai îndată:

   — Cum aţi băgat de seamă că Kuma ăla a căutat să mă atragă în cursă?

   — Asta e meritul servitorului meu - răspunse căpitanul - mi-a spus numele pe care l-ai pomenit d-ta şi atunci mi-am dat seamă îndată că trebuie să fie un înşelător, căci nu cunosc nici un locotenent Kuma. Afară de asta nu era adevărat că ne-am fi aflat aici. Am luat numaidecât vreo câţiva poliţişti şi am cercetat încăperile de sus, dar ne-am dat seamă îndată că trebuie să te afli undeva jos. Am aşteptat câtva timp şi peste puţin se ivi şi Kuma care se pricepu să ne atragă atenţia asupră-i, ca să dispară apoi pe o uşă tăinuită.

   — Şi unde e acum? Întrebai.

   — La strămoşii săi, zâmbi căpitanul - Pongo s-a luat după el, l-a ajuns în gang şi i-a făcut de petrecanie, aşa cum ştie el.

   IV.

   LA FUJIYAMA.

   - DAR CUM AŢI GĂSIT ÎNCĂPEREA asta de aici? mai cercetai eu.

   — Gangul ducea dea dreptul încoace. Am bănuit îndată planul lor, de aceea mi-am pus repede vestmintele lui Kuma şi am pornit înainte; După cum vezi, lucrul a mers de minune. Acum să-i tragem de limbă pe criminali Vai de ei dacă nu mi-or spune unde se află fiica mea!

   Îi ferise Dumnezeu înainte, însă, pe cei trei Galbeni. Pongo făcuse treaba pe de-a-ntregul, căci dintr-o singură lovitură îi

omorâse pe toţi. Nu era de mirare, căci izbise cu o furie de taur.

   Osaki privi cadavrele şi dădu din cap.

   — S-a irosit o nouă speranţă, zise el cu mâhnire. Unde s-o căutăm acum pe Hako?

   — Ţi-o pot spune eu, strigai, plin de mândrie. Se află în apropiere de Fujiyama.

   Povestii repede cum se dăduse de gol Kuma şi cum îi trăsesem de limbă pe ceilalţi.

   — Bravo, Robert! strigă Marian şi căpitanul îmi strânse mâna.

   După câteva clipe, prietinul meu zise:

   — Acum se pune întrebarea cam pe unde s-o căutăm pe dispărută. Cuvântul „Fujiyama" e nelămurit, căci ţinutul acesta e foarte întins. Domnule Osaki, ai d-ta vreun punct de sprijin. Unde ar putea fi acolo vreo ascunzătoare pentru fiica dumitale?

   — În jurul Fudşijamei, muntele nostru sfânt sunt câteva sate, dar şi colibe şi case singuratice presărate pe povârnişurile învecinate. Va fi foarte greu s-o găsim pe dispărută în ţinutul acesta întins, căci n-avem nici un punct de sprijin.

   — Cu toate astea o vom găsi noi, zise Marian, cu hotărâre. Mâine dis de dimineaţă pornim la drum. Sau, mai bine s-o facem chiar acum îndată, ca nu cumva aceia care o au în mână pe fiica d-tale să se răzbune asupra-i, când vor afla de moartea şefului lor. Domnule Osaki, dă ordin să fie maşina d-tale! Pornim dea dreptul de aici.

   Eu cu Pongo rămăsei jos lingă cadavrele bandiţilor, în vreme de Osaki şi Marian se duseră sus ca să anunţe poliţia şi să dea ordin ca să vină maşina căpitanului.

   După câteva minute călătoream cu aceasta dea lungul ţărmului mării, către sud-vest, spre muntele sfânt al Japoniei. Fujiyama, cel înalt peste trei mii de metri. Depărtarea până la pantele vulcanului era de vreo sută de kilometrii.

   Fireşte că nu înaintam prea repede, căci ne opream în fiecare sat şi Osaki trezea din somn toţi locuitori, ca să-i întrebe daca nu cumva văzuseră trecând pe acolo nişte Chinezi care sa le fi bătut la ochi.

   Dur totul fu în zadar, căci nimeni nu observase ceva deosebit, care să-i atragă luarea aminte.

   După ce străbăturăm vreo optzeci de kilometri şi ar fi trebuit să vedem încă de mult muntele sfânt, dacă ar fi fost lumină. — Maşina se opri înaintea unei căsuţe de lemn, care stătea departe de şosea, într-o livadă.

   — N-are nici un rost să mai întrebăm, zise căpitanul,

deznădăjduit.

   Coborî totuşi din maşină şi merse spre căsuţă, unde bătu în uşă. După câtva timp îl auzirăm vorbind şi deodată strigă, agitat:

   — Domnilor, veniţi repede încoace, vă rog, aflu ceva important.

   Sărirăm din maşini şi alergarăm într-acolo.

   — Locuitorul acesta spune că acum trei zile i-au bătut la ochi câţiva chinezi care trecură pe aici cu o trăsurică. Făceau o impresie proastă, priveau speriaţi şi şeful lor era un bărbat înalt. Probabil banditul pe care l-a ucis Pongo. Întrebau de drumul care duce spre o colină din apropiere. Colina asta e în faţa muntelui sfânt şi locuitorii de prin partea locului o ocolesc, deoarece se spune că sălăşluiesc acolo duhuri rele.

   — Atunci să ştii că fiica d-tale se afla pe colina aceea - îşi dădu cu părerea Marian. — Întreabă-l caţi oameni erau.

   — Patru - zise căpitanul - dar trei dintr-unşii s-au întors azi la oraş. Aşadar banda ne-a atras întâi spre Tokio, ca să poată pregăti capcana pentru noi în Yokohama.

   — Atunci fiica d-tale e păzită numai de un singur individ - zise Marian, vesel - astfel că îi va fi lucru uşor s-o liberăm. Ştii cumva daci există case pe colină?

   — Un templu mic şi vechi - răspunse căpitanul după ce stătu puţin de vorbă cu omul din colibă. Altceva nimic.

   — Spune-i să-ţi descrie drumul la templul acela! zise prietenul meu, după ce chibzui câteva clipe.

   Osaki vorbi iar cu locuitorul căsuţei, apoi zise:

   — Zice că poteca e greu de urcat şi mai ales pe întuneric e cu totul cu neputinţă. Chiar ziua trebuie să fii cu mare băgare de seamă, ca să nu te prăvăleşti.

   — Cu cât o întreprindere e mai grea, cu atât ne aţâţă mai mult, zise Marian, cu hotărâre. Roagă-l pe omul acesta să ne călăuzească cel puţin până la începutul potecii şi să ne descrie cam cum e aceasta în susul ei.

   Urmă o convorbire cam agitată între Osaki şi ţăranul japonez, apoi auzii sunând bani de argint şi în cele din urmă căpitanul zise:

   — N-a fost de loc uşor, domnilor. Colina asta pare să fie foarte temută de compatrioţii mei şi ţăranul acesta n-a vrut cu nici un chip să ne ducă până-n apropierea ei. Spunea ca tocmai acum dau târcoale pe acolo duhurile rele, ca să prindă şi să omoare pe oamenii care cutează să se apropie. Dar banul are o putere mai mare ca frica.

   — Numai de ne-ar călăuzi pe drumul adevărat, făcu Marian, căci s-ar putea ca teama să-l facă să apuce în altă parte. I-ai putea spune că Pongo al nostru, pe care va avea prilejul să-l vadă curând, e şi el un duh rău, care-l va sfâşia în bucăţi dacă i-ar da în gând să ne tragă pe sfoară.

   Îngrijorarea lui Marian mi se părea exagerată, dar îmi dădui curând seama că preţuise bine firea ţăranului. Când omul îl zări pe Pongo ivindu-se în lumina farurilor automobilului, vru s-o ia la fugă. Dar uriaşul negru îl şi înhăţase de ceafă.

   Bietul om începu să tremure vargă. Osaki însă îi vorbi ceva ce păru că-l mai linişteşte. În cele din urmă căpitanul îşi şterse sudoarea de pe frunte şi zise:

   — Aşa, s-a făcut şi asta. Ai avut dreptate, domnule Farrow, se bătea cu gândul să ne ducă la altă colină, de unde puteam ajunge la aceea care ne trebuie, dar pe un drum mai anevoios. L-am lămurit eu însă dă Pongo îl va ocroti de duhurile rele şi acum e gata să ne călăuzească pe drumul adevărat.

   — Bun, acum să pornim! zise Marian. Ar fi bine să stingi farurile maşinii, domnule Osaki Ar fi trebuit s-o facem de mult cădi s-ar putea, să-i fi bătut la ochi aceluia care o păzeşte pe prizonieră.

   — Bine zici! exclamă căpitanul. Colina se află în apropiere, dar omul nu cred să-şi spuie că vizita e hărăzită lui.

   — Atunci e mai nimerit ca maşina să se întoarcă şi să vie mâine să ne ia. Asta e mai puţin bătător la ochi decât dacă şoferul ar stinge acum farurile.

   — Ai dreptate şi de data asta, zise Osaki. La toate te gândeşti d-ta, domnule Farrow.

   Noi ne adăpostirăm sub copaci în vreme ce maşina întoarse. Când dispăru, trebuirăm să ne obişnuim întâi ochii cu întunericul. Curând însă luna străbătu printre norii ce acopereau cerul, îngăduindu-ne să vedem la câţiva paşi de noi!

   Sub conducerea ţăranului, pornirăm la drum. Şoseaua se îndepărta de mare şi cotea acum printre lanţuri de coline; ne apropiam de ţinutul muntelui sfânt.

   După vreo jumătate de ceas ajunserăm într-o vale îngustă şi lungă, care era cufundată într-o lumină de amurg. Călăuza noastră se alipi acum de Pongo, nădăjduind că acesta îl va ocroti de duhurile rele.

   În cele din urmă ne găsirăm la capătul văii, ne făcurăm drum printre dărâmături de stâncă şi bolovani, pentru ca s-ajungem în faţa unei trecători înguste, care ducea în sus, pe o pantă foarte înclinată. Călăuza vorbi câtva timp cu Osaki, făcu apoi stânga- mprejur şi o luă în goană înapoi.

   Ne aflam la începutul potecii şi căpitanul ne spuse:

   — Domnilor, după vreo cincizeci de metri poteca face o cotitură bruscă spre dreapta, apoi duce pe marginea prăpastiei tot înainte. Partea asta a drumului e cu deosebire primejdioasă, pentru că la un pas greşit ne-am rostogoli în adâncime de la o sută de metri...

   Osaki vru să mai spuie ceva, dar îşi rupse vorba şi îşi încordă auzul spre stânca înaltă. Apoi şopti deodată, cu glas răguşit:

   — Asta a fost vocea lui Hako a mea! Să i se fi întâmplat ceva? Să ne fi observat paznicul?

   Noi nu auziserăm nimic, dar Pongo mormăi:

   — Massers, femeie strigat sus.

   — Părea înspăimântat glasul? întrebă Marian.

   — Nu, Massers, a chemat oameni.

   — Ei vezi, domnule Osaki - şopti Marian căpitanului - fiica d- tale te-a chemat, cuprinsă de dor. Acesta e un semn că paznicul se simte cu desăvârşire în siguranţă înainte! Poate că o liberăm uşor acum. Ia spune-ne cum e poteca mai departe?

   Căpitanul îşi stăpâni emoţia şi răspunse:

   — După cei o sută de metri ce duc pe marginea prăpastiei, se poate vedea iarăşi la dreapta templul vechi, care se află pe un platou ieşit în afară. De acolo porneşte o potecă până la o stâncă.

   — Şi cu asta se sfârşeşte? întrebă Marian. Dar atunci unde e Fujiyama?

   — Când staţi în faţa templului, puteţi zări deasupra voastră ultima stâncă, iar în fund de tot se înalţă spre cer creştetul alb al muntelui sfânt.

   — Am cam priceput eu cum vine asta, zise Marian. Atunci să pornim îndată la drum.

   Sub conducerea lui Marian începurăm să ne căţărăm pe poteca înclinată şi izbutirăm s-ajungem, fără să facem zgomot, la cotitură. Acum venea ce era mai greu, căci partea aceasta a colinei - pe marginea căreia ducea drumul primejdios - zăcea într- un întunerec desăvârşit. Trebuia să ne bizuim numai pe simţuri.

   Marian dispăru după cotitură, urmat de Osaki, apoi veneam eu şi la sfârşit Pongo.

   Din vreme în vreme Marian ne vestea când venea o bucată grea a drumului, înaintam la pas, dibuind drumul cu mâinile.

   Să fi străbătut vreo sută de metri când prietenul meu se opri deodată, ceea ce ne făcu şi pe noi să stăm pe loc.

   De sus se auzi iar un glas omenesc.

   — Mă chemă! gemu Osaki. Domnule Farrow, te rog din suflet mai repede!

   — Damnate Osaki, acum mai mult ca oricând e nevoie să nu-ţi pierzi cumpătul! Şopti Marian, cu oarecare asprime. Din chemarea aceasta poţi vedea doar că paznicul n-are nici o bănuială, aşa că-l vom putea lua pe neaşteptate şi o vom elibera pe fiica dumitale.

   — Ai dreptate, domnule Farrow, voi liniştit! Zise nefericitul părinte. Să mergem încet înainte!

   V.

   PONGO SALVATORUL.

   CU BĂGARE DE SEAMA, ne puserăm iar în mişcare. Mai aveam de făcut încă vreo patruzeci de metri până la cotitura de unde puteam vedea templul.

   Când Marian făcu încă un popas - probabil ca să dea la o parte vreo piedecă din cale - mă folosii de prilej şi întrebai peste umăr:

   — Pongo, iei seama să nu vie nimeni în urma noastră?

   Neprimind nici un răspuns, gândii dintru-ntâi că rămăsese ceva mai în urmă, dar văzând că nici când Marian porni iar, Negrul nu se vedea, vestii căpitanului dispariţia uriaşului şi Osaki transmise ştirea mai departe prietenului meu. Acesta îmi răspunse tot prin căpitan, că Pongo o fi punând la cale pe socoteala lui o încercare de eliberare şi că ne putem încrede într-unsul Asta aşa era, deşi nu-mi puteam explica unde putea să fi dispărut aşa, pe nesimţite, prietenul nostru negru. Greutatea drumului îmi abătu gândurile de la această dispariţie. Deşi ne sileam să nu facem nici un zgomot nu puteam totuşi să ocolim ca să nu lovim vreo pietricică. Dar asta n-avea ce să ne îngrijească căci însuşi muntele nu era chiar atât de mort cum s-ar fi putut crede. Or fi fost păsări de noapte, sau poate forţe subpământene. Fapt e că adesea cădeau şi peste noi pietricele de sus.

   În cele din urmă ajunserăm la cotitură şi văzurăm deasupra noastră la vreo cincizeci de metri, formele bizare ale vechiului templu, conturându-se pe cerul slab luminat.

   Poteca era acum atât de largă, încât aproape că puteam merge unul lângă altul. Mai întâi ne oprirăm însă ca să ne dăm seamă de situaţie. Trebuia neapărat să ne grăbim, căci începuse să se lumineze de ziuă.

   Pornirăm încet mai departe. Să fi străbătut cam jumătatea drumului, când răsună iar glasul plin de dor al fetei. Şi căpitanul îşi pierdu cumpătul acum. Nu i-o puteam lua în nume de rău, căci strigătul se auzi atât de aproape ca şi cum Hako s-ar fi aflat în faţa noastră. Cu o exclamaţie de triumf, Osaki se repezi înainte, dar după trei sărituri se prăbuşi greoi la pământ şi în aceeaşi clipă răsunară sus în templu sunetele puternice ale unui clopot mare. Când căpitanul o zbughise din loc, săriserăm şi noi după el şi-l ajunserăm tocmai când se ridica anevoie de jos. Atunci băgarăm de seamă - se făcuse lumină binişor în vremea asta - ca la mică depărtare de pământ fusese întinsă o funie dea curmezişul drumului. Oricine ar fi urcat poteca noaptea trebuia să se poticnească de ea şi în acelaşi timp funia ducea probabil sus în templu unde punea în mişcare un clopot. Situaţia noastră nu era deloc uşoară acum, căci în aceeaşi clipa îi dădurăm o mână de Ajutor lui Osaki, răsuna în templu ţipătul ascuţit de spaima şi durere al fetei.

   Căpitanul scoase un răcnet şi se repezi iar înainte. De voie, de nevoie, trebuia să-l urmăm, ca să-l oprim de la vreo nesocotinţă. Pe de altă parte însă, acum era vorba să venim cât mai repede în ajutorul tinerei fete.

   Dar când ajunserăm la templu, găsirăm poartă închisă. Trebuia, deci, să sărim zidul înalt, ceea ce şi făcurăm.

   Ajunşi în curtea mică a templului, întâmpinarăm altă dezamăgire. Lăcaşul sfânt era şi el închis şi în curte nu era nimeni.

   Pornirăm repede în jurul templului, dar nicăieri nu dădurăm peste o a doua uşă sau o fereastră, prin care să fi putut pătrunde înăuntru.

   Osaki se repezi cu toată puterea în uşa închisă, zadarnic însă, căci era de fier şi nici nu se clinti. Ramaserăm nehotărâţi în loc, neştiind ce să facem, când deodată auzirăm iar un tipar al fetei, care de data asta răsună din stâncile de deasupra templului.

   Imediat sărirăm îndărăt zidul şi alergarăm la capătul potecii care ducea la stânca cea mai înaltă.

   ŞI atunci ne fu dat să vedem o privelişte înfiorătoare. Cu mâinile întinse în disperare, o tânără Japoneza atârna în braţele unul Chinez care stătea la marginea stâncii şi privea în jos cu un zâmbet batjocoritor.

   — Hako, Hako! strigă Osaki, înnebunit, gata să se caţere pe stâncă.

   Atunci galbenul făcu o mişcare, ca şi cum ar fi vrut să arunce pe fată în prăpastie şi Osaki se dădu înapoi, galben ca un mort.

   Banditul strigă în jos, în englezeşte:

   — Ştiu că tovarăşii mei sunt morţi sau prizonieri. Eu, însă vreau să fiu liber. Retrageţi-vă cu toţii şi atunci îi voi reda libertatea fetei. Altminteri o arunc în prăpastie şi-mi voi apăra dârz viaţa.

   Ticălosul făcea o impresie de om atât de hotărât, încât nu puteam pune la îndoială ameninţarea sa. De fapt era şi el într-o astfel de situaţie încât nu-i rămânea altceva de făcut.

   — Nu trebuie să pierdem nădejdea, zise Marian liniştit. Acum cel puţin o vedem pe fiica d-tale, domnule Osaki şi pe bandit şi glonţul meu va şti să-l nimerească înainte de a-şi îndeplini ameninţarea.

   Ca şi cum ticălosul ar fi auzit cuvintele lui Marian, se apropie în aceeaşi clipă atât de mult de marginea stâncii, încât Hako plutea cu jumătatea dinainte a trupului deasupra prăpastiei.

   Ea scoase iar un ţipăt ascuţit de spaimă, apoi trupul ei se lăsă moale în braţele banditului. Sărmana leşinase din pricina spaimei.

   În timp ce căpitanul gemu sfâşietor, Marian zise cu părere de rău:

   —  Fireşte că acum nu putem face nimic. Dacă aş trage în bandit, ar fi pierdută biata fată, căci s-ar prăbuşi amândoi în adânc.

   — Atunci trebuie să intrăm în tratative cu el - îmi dădui eu cu părerea.

   — Da, nu ne rămâne altceva de făcut - încuviinţă Marian - cel puţin vom încerca.

   Făcu un pas înainte şi strigă în sus:

   — Noi nu căutăm să te ucidem şi aici prizonier nu vrem să te luăm. Aşeaz-o jos pe fată şi fugi! Fii încredinţat că nu te vom urmări.

   — Dacă nu coborâţi îndată muntele să ştiţi că dau drumul fetei în prăpastie. N-am încredere în voi, căci v-aţi îndoit de cuvântul meu. Plecaţi căci nu mai aştept!

   — Atunci muriţi amândoi! răcni Osaki şi vru să se năpustească înainte.

   Dar Marian îl trase cu putere îndărăt.

   — Linişte, căpitane! zise el. Nu e încă nimic pierdut. Banditul o fi ţinând şi el la viaţă voi şti eu să-l hotărăsc.

   — Repede, repede! răcni ticălosul iarăşi. Nu vreau să mai aud nimic. Plecaţi de aici sau o zvârli jos.

   —  Să ne întoarcem domnilor! gemu Osaki. Nu pot vedea grozăvia. Poate că tot mai izbutim s-o salvăm pe Hako dacă banditul va fugi cu ea.

   — Bine - zise Marian - să ne retragem!

   Apoi strigă în sus:

   — Plecăm. Când dai drumul fetei?

   — Când voi avea poftă, răspunse banditul râzând. Poate să mai

dureze mult căci e frumoasă.

   Osaki oftă iar din adâncul pieptului şi vru să se întoarcă, dar Marian îl opri şi acum.

   — Fii liniştit, o vom libera pe Hako oricum ar fi.

   Apoi strigă îndată în sus:

   — Nu te bucura prea devreme! Acum eşti tu călare pe situaţie, dar se poate ca lucrurile să se schimbe mai curând decât te aştepţi. Cine ştie dacă moartea nu e în spatele tău!

   Banditul scoase iar un hohot fioros, o ridică puţin pe Hako şi strigă:

   — Încă o vorbă de mai spui şi-i dau drumul jos. Îi veţi putea culege apoi oasele din prăpastie.

   Marian trase pistolul şi răcni în sus:

   — Arunc-o, e mai bine pentru ea! Ţi-oi arăta eu după aceea ce pot.

   Banditul rămase o clipă înmărmurit, dar dorul de viaţă învinse. Repede dădu drumul fetei şi o aşeză ca o pavăză în faţa lui.

   — Trage acum dacă-ţi mâna! răcni el.

   Soarta vru însă ca să se împlinească vorbele pe care le rostise Marian cu câteva clipe înainte. „Cine ştie dacă moartea nu e în spatele tău!".

   Din labirintul de stânci de la dreapta platoului ţâşni o făptură uriaşă. Era, Pongo al nostru care, pe întunerecul de pe drumul primejdios, descoperise o trecătoare pe care o urmase instinctiv. După cum aflarăm mai târziu, trecătoarea aceasta ducea peste o potecă foarte primejdioasa pană în labirintul de stânci de sus.

   Pongo îşi dădu îndată seamă de situaţie. În mai puţin de o secundă fu lângă chinez, care nici nu observase încă primejdia grozavă. Cu braţul stâng uriaşul nostru îl răsuci în loc pe galben, apucă pe Hako de şolduri şi în clipa următoare îşi repezi pumnu-i grozav, zvârlindu-l pe chinez în prăpastie.

   Cu un răcnet înfiorător banditul dispăru în adânc.

   Sus pe platou stătea Pongo, ţinând în braţe pe tânăra japoneza. Ca un împărat triumfător râse în jos spre noi şi cu drept cuvânt putea fi mândru de isprava lui.

   Acum se trezi şi Hako din leşin şi când văzu chipul hidos al credinciosului nostru Pongo, scoase un strigăt şi ridică braţele în semn de apărare.

   Dar după câteva minute se şi afla la pieptul tatălui sau şi peste puţin timp strânse călduros mâna lui Pongo al nostru. Îl felicitarăm şi noi pe uriaş, care părea cât se poate de bucuros. În cele din urmă Marian îl întrebă:

   — Pongo, cum ai făcut să dispari dintr-odată şi să te caţeri până aici?

   — Pongo auzit de pe platou ţipăt femeie, răspunse omul-gorilă. Crezut atunci e mai bine fie sus, să prindă duşman când vrea fuge. Pongo făcut bine.

   — Asta fără doar şi poate, scumpul nostru prieten, zise Marian, cu lacrimi de emoţie în ochi. Fără tine nu i-am fi putut face nimic banditului.

   Hako ne mulţumi acum şi nouă, apoi coborârăm repede de pe „colina duhurilor rele".

   Când ajunserăm în sfârşit jos şi merserăm la casa bătrânului ţăran, acesta nici nu vru să creadă că am scăpat teferi. Apoi însă îl privi pe Pongo cu ochi speriaţi, căci ştia acum că uriaşul acesta învinsese duhurile rele.

   Pornirăm la pas pe şoseaua minunată dea lungul mării şi privind apa uşor încreţită de unde, ajunserăm să vorbim iar despre taifunul prin care trecusem. Fui nevoit să povestesc şi eu aventura de pe galion, căci de când ne întâlnisem în localul „Curtea londoneză", nu avusesem răgazul să stăm de vorbă.

   Într-un târziu ne ajunse maşina căpitanului şi ne aduse repede la casa acestuia. După ce mâncarăm, eu mă culcai imediat, căci eram zdrobit de oboseală după cele ce pătimisem.

   Târziu după-amiază mă deşteptai voios şi întărit. Imediat se ivi servitorul lui Osaki şi-mi aduse la cunoştinţă că peste un ceas avea loc un banchet la cazinoul ofiţerilor. Făcui repede o baie, dar mă gândii cu spaimă că n-aveam un rând de haine mai ca lumea...

   Se gândise însă Osaki la asta. Găsii în camera mea un veşmânt japonez pe care dorinţa gazdei mele era să-l îmbraci. Şi trebuie să mărturisesc că-mi venea de minune, ca şi lui Marian de altfel.

   Pongo se pricepuse se facă nevăzut. Pe el ospeţele astea îl îngrozeau, ceea ce nici nu era de mirare, căci de abia prin noi intrase în viaţa civilizată.

   Banchetul decurse în mod strălucit şi noi furăm sărbătoriţi prin cuvântări înflăcărate.

   Partea cea mai plăcută avea să fie aproape de sfârşit. Căpitanul Osaki vorbise câtva timp, cu un ofiţer superior - şi mie nu-mi scăpă că era vorba de noi, căci domnul acela bătrân privise adesea spre noi.

   Apoi păşi încetişor prin sala mare, venind la noi. Avea gradul de vice amiral.

   — Căpitanul Osaki îmi povestea, domnilor - începu el - că vreţi să porniţi spre Alaska, la Yukon-River. Pe de altă parte aţi făcut ofiţerului meu - şi cu asta nouă tuturor - un serviciu care nici nu poate fi răsplătit. De aceea, vă rog să nu consideraţi ca o recompensă, ci ca o mică atenţiune, rugămintea mea de a face această călătorie cu cel mai rapid şi mai mare torpilor al nostru. Cred că în felul acesta veţi ajunge la ţintă mai repede şi mai în siguranţă.

   Fireşte că oferta aceasta ne umplu de bucurie, căci scăpăm de o mare grijă. Sarcina pe care ne-o dăduse lordul Bird aştepta de mult să fie îndeplinită.

   Hotărârăm să pornim la drum, deci, chiar a doua zi înainte de amiază.

   Tot corpul ofiţeresc care nu era de serviciu ţinu să ne însoţească până la locul unde era ancorat torpilorul. Spre marea noastră bucurie, vice-amiralul purtase de grijă ca să n-avem nevoie să luăm prea adesea cărbuni, în cursul drumului, ceea ce ar fi însemnat pierdere de vreme. Şi când vasul se puse în mişcare, în sunetele muzicii militare şi uralelor nesfârşite ale noilor noştri prieteni, gândul mi se duse din nou la toate aventurile prin care trecusem până atunci, de când primisem la Srinagar - capitala frumosului Kaşmir - telegrama lordului Bird.

   Zborul nostru spre Nord, care sfârşi cu prăbuşirea în apropierea oraşului Lhassa; luptele noastre cu banda de tâlhari, care ne mânară dea dreptul în oraşul interzis, unde avurăm de furcă cu preoţii fanatici.

   Apoi aventurile din cursul drumului spre China, când nimerirăm, împreună cu o caravană, în „Oraşul Demonilor" şi când, în cele din urmă, ajunserăm în civilizata China şi trenul ne duse la Shanghai, ne ieşi în cale pe neaşteptate un duşman înverşunat: Sao-Shung, ruda unui pirat al Pacificului, care fusese ucis în Singapore, mulţumită ajutorului nostru.

   Şi iată că făcurăm nevătămător şi pe ultimul din bandă. Acum ne puteam gândi, în sfârşit, s-o căutăm pe Maud Gallagher, care locuia în pustietăţile Alaskăi, împreună cu tatăl ei.

   Dar eram încredinţaţi că misiunea aceasta nu ne va răpi mult timp. Poate că în curând vom fi iarăşi în India, ba chiar în frumoasa Sumatra de care mă îndrăgostisem.

   Însă în clipele acelea înălţătoare nu puteam să bănuiesc încă ce aventuri ne aşteptau în Alaska îngheţată. Şi nici n-aveam de unde să ştii ca va trebui mai întâi să străbatem jumătate de lume până în Africa, înainte să ajungem în insulele Smaraldului din Oceanul Pacific. Dar despre asta cu alt prilej, dragă George, încheie doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 79

TAINA DIN MENADO

   LADA MISTERIOASĂ.

   — VĂD EU CĂ NE-AM ÎNDEPĂRTAT cam mult de Insula noastră, domnule căpitan - zise Rindow, zâmbind. E ciudat de tot cum s-au înlănţuit aventurile una de alta şi ne-au adus până aici.

   — Soarta ne azvârle ca pe o minge - încuviinţă Farrow - sunt curios să văd dacă mai ajungem noi acasă nestingheriţi.

   — Cred că nu - grăbi să spună George. Frumoasele insule Sunda mă atrăgeau încă de pe vremea când nici nu visam că aşi putea veni vreodată încoace. Îndărătul nostru este Celebes, pe care ţin mult s-o cunosc mai de aproape.

   — Lasă-te păgubaş, răspunse căpitanul, zâmbind. Nu poţi şti peste ce mai dai acolo.

   George se ridicase în vârful picioarelor şi privea cu încordare înainte. Duse streaşină la ochi mâna stângă şi zise:

   — Sa mă fi înşelat oare, sau am văzut un obiect colo-n faţă, pe apă? Poate să fi fost o bucată de lemn plutitor, sau capul vreunui peşte mare. A, uite că se vede iar - pare sa fie numai o bucată de lemn.

   — Atunci să facem mai bine un mic ocol - răspunse Farrow, zâmbind iar - altminteri cine ştie dacă nu dăm de vreun bucluc.

   — În clipa când am zărit obiectul - zise George - am simţit parcă - nu ştiu cum - ca mă mână ceva într-acolo. Te rog, tată, fă- mi pe plac!

   — Mai băieţi, prea multe vrei şi tu! mormăi căpitanul. Tare ma tem că afacerea asta ne-ar putea aduce multe necazuri. Ce crezi dumneata, dragă Rindow?

   Primul ofiţer aruncă o privire pe furiş lui George. Când văzu rugămintea din ochii tânărului, îi spuse căpitanului:

   — Hai să-i facem hatârul, domnule căpitan! Altminteri, domnul George ar avea mai târziu remuşcări ca am fi putut salva un om din primejdie făcut-o.

   — Da, domnule Rindow - zise tânărul, cu însufleţire, mi-aş face veşnic imputări. Ceva îmi spune ca acolo e vorba de o taină încredinţata marii.

   — Atunci facă-se voia ta! Hotărî căpitanul, deşi cam şovăielnic.

   Cu o mişcare uşoară a cârmei, Farrow dădu alta direcţie a

vasului, care porni spre locul unde se zarea obiectul cu pricina.

   Ţinând ocheanul la ochi, George privea cu încordare, deodată strigă:

   — A, pare sa fie o ladă. O fi căzut în apă de pe un vapor comercial. Oricum, va fi interesat sa cercetăm conţinutul.

   În curând lădiţa se putea vedea şi cu ochiul liber. Era lunga de cel mult 40 de centimetri, lata de 25 şi înaltă de 15. Conţinutul părea să fie destul de greu, căci lada ieşea numai puţin deasupra apei.

   — Toată aventura se va margini să încercăm sa predam

proprietarului ei - zise căpitanul.

   — Ar fi păcat, zise George, cu părere de rău. Eu nădăjduiesc că din conţinutul ei va ieşi o însărcinare interesantă pentru noi. Când stai şi te gândeşti bine, e ciudat ca o ladă atât de mică să fi căzut de pe un vas comercial; mai curând aş crede că a fost zvârlită peste bord. Ori o fi vrut cineva să se scape de dânsa, or i-a fost furată proprietarului, ca să i căşuneze o pagubă.

   Farrow dădu comanda de stopare. Ajuns foarte aproape de ladă. George sări de pe alergă spre proră. Cu viteză redusă submarinul alunecă spre cutie şi căpitanul cârmi în aşa fel încât ea veni la câţiva centimetri de babord. George se apleca peste parapet şi trase în sus lada. Aceasta era foarte grea, dar părea sa nu fi stat mult timp în apă, căci lemnul era foarte puţin pătruns de umezeală. „Dox"-ul porni iar cu viteza, iar George duse lada spre turn. Scuturând-o, auzi un zăngănit slab înăuntru.

   Petre aduse îndată un drug mic de fier şi un cleşte. Sări şi el pe punte şi se lăsă în genunchi lângă George ca sa deschidă capacul bătut în cuie..

   Tânărul observă acum ca fusese lipita o adresă pe ladă, dar aceasta fusese ştearsă în mare parte de apă.

   Totuşi, putu citi ca loc de destinaţie numele „Menado" ca loc de destinaţie.

   Spuse căpitanului care făcu o mutra îngrijorată.

   — Sa vezi draga Rindow, şopti el primului ofiţer ca s-ar putea sa ne întoarcem din drum şi sa pornim spre Menado.

   — Cam aşa e, încuviinţa celalalt râzând. Domnul George al nostru cu siguranţă că ne va cere asta, daca lada va avea un conţinut atât de important.

   După mari sforţări, Petre izbutise să ridice capacul. George se grăbi să privească înăuntru. Deasupra se afla o pătură colorată de lână şi tânărul puse mâna s-o dea la o parte.

   În aceeaşi clipă Petre privi şi el în lăuntrul lăzi de pe care George tocmai îndepărtase păturea; un ţipăt de spaimă şi de prevenire scăpă de pe buzele Uriaşului şi fierul pe care-l ţinea în mana zbură lângă braţul tânărului, în ladă.

   Instinctiv, George se dădu înapoi fulgerător, căci din purtarea lui Petre îşi dădu seamă că-l ameninţă o mare primejdie. Conţinutul lăzii nu-l putuse vedea deoarece ţinuse pătura în mană.

   Dar, în vreme ce Uriaşul se pregătea să dea a doua lovitură, tânărul văzu cu groază un şarpe de formă turtită, cu dungi late de două degete, roşii şi negre. Era o năpârcă cu mărgele, unul dintre

mai primejdioşi şerpi de mare.

   George păli, căci ştia că scăpase ca prin urechile acului de o muşcătură.

   George izbi a doua oară şi partea de sus a trupului năpârcii, care se ridicase, căzu moale îndată. Totul se petrecuse cu iuţeala fulgerului. Căpitanul şi Rindow îngălbeniseră şi Farrow zise:

   — Petre, îţi mulţumesc ca l-ai scăpat pe George al meu de o soartă grozavă. Fiţi cu ochii în patru, poate mai sunt şi alţi şerpi în ladă! Să speram ca asta a fost toată aventura. De sigur ca e vorba de vreun transport adresat unui colecţionar din Menado, care se interesează de şerpi veninoşi. Mai sunt două cutii mici în ladă, domnule căpitan, zise Petre. Sunt legate cu sârmă de fundul ei.

   — O! făcu Farrow, atunci o fi vorba de vreo cursă. Primitorul urma să fie muşcat de şarpe odată cu deschiderea lăzii. Păcat că nu mai e citeaţă adresa, altminteri am fi putut descoperi lucruri interesante.

   — Poate că conţinutul celor două cutii ne dă vreo indicaţie, zise George, care îşi revenise din spaimă.

   Cu băgare de seamă dădu de o parte trupul lung de un metru şi jumătate al năpârcii, apoi privi mult timp cele două cutii înţepenite cu sârmă, înainte de a le desprinde cu cleştele.

   Una din cutii era pătrată, cealaltă era turtită ca o carte. Cu băgare de seamă tânărul tăia sârmele şi scoase afară cele două cutii.

   — Să mergem în cabina doctorului şi să cercetăm total - propuse căpitanul - adu şarpele ucis şi cutiile, Petre! Poate o fi ascunsă şi în cutii vreo primejdie.

   Timonierul Plundow fu chemat în turn ca să conducă vasul mai departe. Farrow ştia că primul ofiţer era şi el curios să vadă ce e în cutii, de aceea nu vroia să-l lase de serviciu.

   Când camarazii intrară în cabina doctorului, acesta era adâncit în studiul unei lucrări ştiinţifice. Ascultă cu atenţiune povestirea căpitanului; apoi se îngriji în primul rând de năpârca moartă, pe care o puse spre conservare într-o soluţie puternică de formalin. După aceea se întoarse la cele două cutii, care se aflau pe masă în fata lui. Le scutură în dreptul urechi, le puse înapoi şi zise:

   — După cat se pare, nu e nimic primejdios în ele şi cred ca le pot deschide fără teamă.

   Petre scoase un briceag cât toate zilele şi cu limba cea mare desfăcu capacul cutiei pătate. Era umplută până la margine cu vată, pe care căpitanul Bertram o privi bănuitor.

   — În vata asta poate să fie ascunsă vreo drăcovenie - zise el - mă voi folosi mai bine de un cleştişor.

   ÎI aduse repede şi cu mare băgare de seamă ridica stratul de vată de deasupra.

   — Aha, o cupă! făcu el. Probabil de aur. Daca nu mă înşel, e o antichitate chinezească.

   Tot bănuitor şi cu atenţiune, cu cleştişorul ridică încet cupa destul de grea. O învârti la dreapta şi la stânga, privind-o cu multă băgare de seama, apoi zise în cele din urmă:

   — Mă temeam că e prevăzută cu niscaiva ţepi otrăvitori sau altă drăcovenie primejdioasă, dar văd că nu e aşa. Totuşi, n-aş cuteza sa beau dintr-însa, căci sunt cupe dintr-astea vechi care otrăvesc orice lichid.

   — Se văd însă inscripţiuni chinezeşti pe dansa care par să fie gravate de curând, zise George, cu însufleţire. Nu cumva putem căpăta prin asta vreo indicaţie cu privire la primitorul acestui transport primejdios?

   — Voi încerca sa descifrez scrierea - zise doctorul Bertram - dar până atunci să cercetam cutia cealaltă; bănuiesc că vom dobândi astfel indicaţiuni mai bune.

   George deschise şi cutia turtită cu ajutorul briceagului sau. Conţine o foaie de hârtie groasa, împăturită. Doctorul n-o scoase afară îndată, ci o privi mai întâi cu multă atenţiune, apoi lua chiar şi o lupă în ajutor.

   Un zâmbet amar i se ivi pe buze, luă dintr-un sertar o pereche de mânuşi de cauciuc, pe care le trase pe mâini.

   — Am observat o sclipire ciudată pe hârtie; zise el camarazilor. Nu m-ar mira de loc dacă documentul acesta ar fi presărat cu vreun praf otrăvitor, foarte primejdios la atingere. Ia să cercetez cristalele la microscop! Dar mai întâi să citim hârtia!

   Cu băgare de seamă despături hârtia aspră, ţinând capul depărtat, ca să nu tragă în piept din otrava cristalelor. Foaia era acoperită cu mici litere chinezeşti, dar avea o adresă pe englezeşte:

   „Mr. Stuart Dunbar, MENADO, CELEBES".

   — Slavă Domnului, avem cel puţin un punct de sprijin, după care ne putem călăuzi, zise George care privea peste umărul doctorului. Acum, însa, trebuie să ne tălmăceşti conţinutul, doctore. Poate că izbutim să dăm de tâlcul acestei întreite încercări de asasinat.

   — De ce întreită? întrebă căpitanul. — A, te vei fi gândit şi la cupă, care ar otrăvi lichidul ce s-ar afla într-însa, cum zicea doctorul. Da, atunci ar fi într-adevăr trei încercări de atentat la

viaţa primitorului acestei lăzi.

   Doctorul luă din bibliotecă un volum gros şi începu să tălmăcească documentul cu ajutorul dicţionarului. Părea să întâmpine greutăţi şi în cele din urmă spuse:

   — E scris într-un dialect cu totul deosebit şi cred că tălmăcirea va dura mai mult timp.

   — Atunci să te lăsăm să lucrezi în linişte - zise Farrow - în orice caz voi întoarce însă vasul luând direcţia spre Menado. Cred că acolo vom găsi dezlegarea tainei.

   — Sunt de aceeaşi părere, răspunse Bertram, tot frunzărind prin dicţionar.

   Farrow făcu un semn tovarăşilor şi toţi părăsiră încăperea.

   Din cabina de comandă, căpitanul ordonă apoi lui Plundow să întoarcă, luând direcţia nord-vest, spre oraşul Menado.

   Era vremea mesei şi Farrow chemă pe George şi Rindow în cabina lui. Petre vru să le aducă mâncarea, dar căpitanul îl opri.

   — Petre - zise el - ţin minte că înainte de război ai stat câtva timp în China, ca elev-marinar. Aşa?

   — Da, domnule căpitan.

   — Foarte bine; atunci probabil ştii că în ţara aceasta există multe asociaţii secrete şi de bandiţi, ambele urmând, de sigur, aceleaşi scopuri?

   — Adevărat, domnule căpitan; am cunoscut chiar o astfel de bandă, sau asociaţie, cum îi spuneţi dv.. Îşi ziceau „Inimile de aur".

   — Da, e lucru ştiut că aceste bande chinezeşti îşi dau astfel de numiri poetice, încuviinţă Farrow.

   — Dar cred că mai ştii, Petre, că unele din aceste bande lasă la victimele lor un soi de carte de vizită, un aşa-zis Hong?

   — Întocmai, domnule căpitan, am văzut şi eu.

   —  Atunci va trebui să te uiţi de aproape la cupa, zise căpitanul - căci dacă nu mă înşel semnele proaspăt gravate reprezintă un astfel de „Hong".

   — Ah, credeţi cumva că acest Stuart Dunbar are ceva de-a face cu una din bandele astea? interveni Rindow.

   — Da, asta e credinţa mea nestrămutată, răspunse Farrow. Cele trei curse întinse aici sunt treabă de piraţi, aşa c-aş dori să dau de acest Mister Dunbar şi să limpezesc chestia.

   George îşi frecă mâinile, mulţumit.

   — Tată, se pare că am avut iar noroc - zise el, vesel - să vezi că iar vom avea o aventură frumoasă. Dacă nu mă înşel vom fi în măsură să facem un mare serviciu lui Dunbar acela. Şi acum dau fuga la doctor să văd dacă a izbutit să tălmăcească documentul. N-ai idee cât de curios sunt!

   Sări de la locul său şi dădu să iasă, când uşa se deschise şi Bertram intră.

   — Domnilor, e într-adevăr vorba de ceva foarte interesant, zise el încă din prag. Cred că am dat de urma unui lucru foarte important. Se pare că e vorba de o bandă însemnată.

   — Te pomeneşti c-o fi „Inimile de aur"? întrebă Farrow, zâmbind.

   Doctorul îl privi mirat şi răspunse:

   — Nu, e vorba de „Păsările verzi".

   II.

   UN CUTREMUR MARIN.

   — AHA, NU M-AM ÎNŞELAT în bănuiala mea, spuse Farrow, mulţumit. Cred şi eu că e vorba de ceva important, ceea ce se poate vedea din pregătirile diavoleşti ce le-au făcut. Ai izbutit să tălmăceşti în întregime scrisoarea adresată lui Stuart Dunbar, dragă doctore?

   — Da, am scris-o chiar pe hârtii. Ia ascultaţi ce spune:

   Domnului Stuart Dunbar, Menado:

   „Pasările verzi" trimit cupa al cărei al doilea exemplar se poate găsi în templul cel mic. Dacă scapi de toate primejdiile, vei putea lămuri taina cea mare pe care tatăl tău a descoperit-o în ţara noastră. Dar noi vegheam, viaţa ta e mereu în primejdie, retrage- te cât mai e timp. „Păsările verzi" păzesc taina.

   — Ce zici de asta, domnule căpitan? Crezi că e nevoie să-l căutăm pe Stuart Dunbar acela? Lada cu al ei conţinut primejdios poate fi socotită doar ca pierdută. Cred că-l ocrotim pe Dunbar de un pericol foarte mare dacă nu-i spunem nimic de asta.

   — Aşa ceva nu trebuie să facem - se grăbi să spună George - poate că taină e de mare însemnătate pentru el. Poate că tatăl lui i-a lăsat mulţi bani de care o fi având omul nevoie. Afară de asta, mă interesează nespus banda cu pricina; trebuie să fie nişte ticăloşi care nu se dau înapoi de la cele mai diavoleşti mijloace.

   — Aşa o fi - încuviinţă căpitanul - dovada am avut-o doar şi noi. Dragă doctore, fii cu băgare de seamă când vei cerceta documentul, căci poate fi vorba şi acolo de o otravă foarte primejdioasa.

   — Chiar aşa şi e; am examinat în grabă câteva cristale şi am constatat că e vorba de o otrava pentru piele, cu efecte grozave, răspunse Bertram. Dacă Dunbar ar fi luat documentul cu mana să-l citească, cu siguranţă că şi-ar fi pierdut viaţa. Acum mă duc să examinez mai de aproape cupa. Avea dreptate George când spunea ca unele litere par să fie gravate de curând. Poate ca limpezim întrucâtva lucrurile prin asta.

   — Pot veni şi eu cu d-ta, doctore? întrebă George, cu însufleţire. Mă interesează mult chestia.

   — Fireşte, dragă George, vino!

   În cabina doctorului cele două obiecte primejdioase - scrisoarea şi cupa se aflau pe masa îngustă. Bertram îşi puse iar mânuşile de cauciuc şi umplu cupa cu apă. Cei doi camarazi privirii cu încordare lichidul şi după câteva minute George zise, agitat:

   — Ia te uită, doctore, nu se ridică la suprafaţă nişte mărgele mici din apă?

   — Da, aşa e - încuviinţă Bertram - după cum bănuiam, cupa asta e astfel făcut încât orice lichid se toarnă într-însa devine otrăvit în atingere cu metalul.

   Se ridică şi scoase dintr-un dulăpior din perete câteva eprubete şi retorte, precum şi sticluţe cu lichide colorate.

   George privi cu interes cum proceda doctorul cu apa din cupă. În cele din urmă medicul ridică o eprubetă în care turnase apă încălzită din cupă şi câteva picături dintr-însa din sticluţele sale şi zise triumfător:

   — Uite dovada: apa din cupă conţine acum acid prusic în mare cantitate. Drace! Banda asta chinezească lucrează cu cele mai rafinate mijloace. Acum să încercăm să tălmăcim semnele gravate pe cupă. Sunt şi ele într-un dialect anumit.

   Doctorul traduse rar semnele, care glăsuiau:

   „Dacă bei, te vei apropia de adevăr".

   — Asta e o ticăloşie în toată puterea cuvântului! exclamă George, înfuriat.

   — Care va să zică am lămurit şi asta, zise Bertram, liniştit. Acum îmi mai rămâne să cercetez cristalele cu care e presărat documentul.

   De data asta cercetarea dură mai mult timp, în cele din urmă doctorul ridică iar o eprubetă în care un lichid se colorase în roşu, după ce fura aruncate în el câteva din cristale.

   — Ia te uită, George! E o otravă care pătrunde foarte adânc în pori şi produce otrăvirea sângelui. Asta înseamnă că moartea lui Dunbar trebuie să fie de mare însemnătate pentru banda „păsărilor verzi". Dar tot atât de însemnată o fi şi taina care se

ascunde îndărătul întregii chestiuni.

   — De aceea mă şi interesează atât de mult lămurirea ei - răspunse George - bănuiesc că chinezii se slujesc de multă ticăloşie împotriva acestui Dunbar.

   — Fireşte, asta se vede chiar după „darul" ce i l-au trimis. Cred că nu o să-l fie de loc plăcut bandei când va afla că mijlocul de care s-a folosit nu şi-a atins ţinta.

   — Sunt foarte curios să văd ce vom întâmpina în Menado, doctore. O să mă bucur într-adevăr daca vom izbuti să smulgem victima din mâinile celor care îşi zic „păsările verzi".

   — De izbutit se poate să izbutim, dar nu ţi-aş dori deloc, draga George, sa faci cunoştinţă cu banda aceea într-un chip neplăcut. Ei, dar ce s-a întâmplat?

   Strigatul acela îngrozit doctorul Bertram îl scoase când mergea clătinându-se prin cabină, izbindu-se apoi de pat, pe care căzu. George se prăbuşi şi el, din pricina zguduirii şi a aplecării vasului.

   Înainte de a-şi da ei seamă ce se întâmplase, submarinul se zgudui iar şi după o clipă fu zvârlit pe partea cealaltă; cu capul înainte cei doi camarazi zburară împreună pe masa de lucru a doctorului.

   Strigăte şi comenzi se auziră dea valma de pe gangul care ducea spre cabina de comandă. Doctorul şi George izbutiră să se ridice, se priviră înmărmuriţi câteva clipe, apoi tânărul dădu buzna la uşă şi o smuci cu putere. În momentul următor, însă, fu zvârlit înapoi în cabină, se izbi de doctor şi amândoi ajunseră în peretele din partea opusă uşii. Submarinul se afundase mult cu prora, se ridicase acum iarăşi şi cei doi tovarăşi zburară împreună în gang, prin uşa deschisă.

   Se izbiră de câţiva marinari, care ieşiseră şi ei, speriaţi, din sala echipajului şi erau aruncaţi de asemeni unul peste altul, din pricina clătinărilor vasului.

   Cu mare greutate, George îşi croi drum spre uşa cabinei de comandă şi o deschise brusc, dar o altă smucitură a submarinului îl făcu să se izbească de tatăl său, care se încleştase cu mâinile de aparate.

   — Ce s-a întâmplat, tată? izbuti să îngâne tânărul.

   — Un cutremur marin, răspunse căpitanul, scurt. Din fericire, Plundow a închis îndată capacul, când a observat primele semne. Probabil că ne aflăm însă în centrul cutremurului.

   George păli. Un cutremur marin era o catastrofă naturală, care lesne ar fi putut fi fatală submarinului.

   — Poţi vedea ceva, tată? mai întrebă tânărul cu încredere.

   Căpitanul îşi lipea numai arareori ochiul de periscop, căci din pricina zguduiturilor vasului s-ar fi putut răni. Tocmai privise din nou şi zise cu glas răguşit:

   — Se produc erupţiuni uriaşe pe fundul mării; am văzut chiar acum îndărătul nostru trâmbe de fum şi coloane de foc care ţâşnesc până la suprafaţa mării. George, situaţia noastră e foarte serioasă, n-ar fi trebuit să ne întoarcem din drum, căci cutremurul merge în noua direcţie pe care am luat-o noi:

   — Atunci de vină e numai lada chinezului, zise tânărul. Asta ar fi într-adevăr un semn al soartei. Dar am încredere în norocul nostru, tată: ne-am aflat doar în situaţiuni şi mai...

   Mai mult nu izbuti să spună, căci submarinul fu zguduit cu atâta putere încât toţi care se aflau în cabina de comandă fură zvârliţi unul în altul.

   După aceea „Dox"-ul rămase liniştit câteva clipe şi camarazii se priviră îngroziţi, căci îşi dăduseră seama imediat că fuseseră aruncaţi pe un recif.

   Valurile agitate începură să izbească cu o furie grozava în vasul înţepenit. De fiecare dată scheletul de otel se cutremura din încheieturi şi camarazii ştiau ca chiar cele doua învelişuri trainice vor fi zdrobite în curând.

   — Camarazi, striga căpitanul cu glas hotărât - nu trebuie sa ne aşteptăm sfârşitul cu mâinile în san, trebuie sa ieşim afară şi sa încercăm sa desprindem submarinul. Văd că turnul e afară din apă, aşa ca s-ar putea s-aducem „Dox"-ul în stare de plutire.

   Tovarăşii se puteau mişca în voie acum, căci clătinările grozave ale submarinului încetaseră, numai valurile uriaşe îi mai făceau să se cutremure. George fu cel dintâi care urcă scăriţa de fier şi deschise capacul turnului. Când dădu peste cap învelişul cel greu, fu împins înapoi cu putere, căci aerul care-l izbi în fată era fierbinte şi încărcat cu pucioasă.

   Dar îşi reveni repede şi se săltă în turn. Cu ochii înlăcrămaţi, luptând să învingă tuşea ce-l chinuia, George îşi roti privirile în juru-i. O privelişte grozavă şi măreaţă i se înfăţişă ochilor. Spre sud, la vreo mie de metri de submarin, se ridicau din apă trâmbe uriaşe de fum, din care izbucneau adesea limbi roşii de foc.

   Privi în preajmă-i şi văzu că - probabil din pricina cutremurului - se formase o ridicătură a fundului mării, pe care submarinul se înţepenise. Nouri de fum se ridicau din stânca de mărgean împinsă la suprafaţă şi văpaia de care se simţea învăluit tânărul, provenea, de sigur, de la reciful fierbinte.

   Căpitanul se ivi lângă fiul său, privi şi el în juru-i şi înălţă din umeri. Părea cu totul exclus să se libereze vasul cu forte omeneşti, căci se îngropase cu totul în stâncă.

   Rindow, doctorul Bertram şi Petre veniră şi ei în turn. Doctorul era foarte liniştit şi se uita cu mare interes la ce vedea, dar ceilalţi camarazi păliseră, căci îşi dădură seamă îndată de primejdie.

   Cu greutate, întrerupt de tuse, căpitanul spuse:

   — Nu putem întreprinde nimic, camarazi; trebuie să lăsăm totul pe seama soartei.

   George fu însă de altă părere:

   — Tată - zise el, agitat - reciful din faţa noastră este îngust; ce- ar fi să încercăm să-l aruncam în aer? Piatra pare fie moale, am butea face lesne câteva găuri într-însa şi sa punem granate de mână. Explozia n-are ce sa strice submarinului nostru, în schimb ar putea distruge barajul care ne ţine încleştaţi.

   — Dragul meu, asta e cu neputinţă - răspunse căpitanul - nici un om nu poate călca pe reciful fierbinte. E şi foarte primejdios, căci în fiecare clipă se poate produce o nouă explozie care să facă să dispară cu totul reciful acesta şi atunci oricine se află afară din vas e pierdut.

   — Dar ne putem lega şi înlăturăm primejdia, răspunse George. Erupţiile par să se apropie, astfel că trebuie să încercăm totul ca să ne liberăm.

   — Lăsaţi pe seama noastră, domnule căpitan - interveni şi Petre. Cu o secure vom putea făcea repede găuri adânci în care să vârâm granatele.

   — Bine, încercaţi! încuviinţă Farrow, înălţând din umeri.

   Petre dispăru repede în turn, iar George sări pe punte. Alunecă şi se rostogoli spre margine, căci tocmai în clipa aceasta un val năvalnic zgudui vasul. Afară de asta, puntea era acoperită cu un strat foarte subţire de cenuşă, pe care spuma valurilor ce se spărgeau o făcea foarte alunecoasă.

   Fără să-şi piardă cumpătul, George se încleştă de parapet, ferindu-se astfel să nu cadă în apă. Se ridică repede şi începu să se târască spre proră, pe unde vroia să părăsească puntea.

   Tuşea mereu, căci mirosul de pucioasă urca dea dreptul din recif. Cu bucurie văzu însă că, în faţa vasului, stânca avea o crăpătură foarte lata şi adâncă. Prin asta îşi puteau cruţa multă muncă: cu toporul vor lărgi puţin în fata crăpătura, pentru ca explozia să se producă în faţa barajului.

   Se întoarse şi făcu semne de încurajare spre turn. Petre tocmai îşi dădea drumul pe punte, ducând două topoare, două funii subţiri şi o legătură cu granate de mână. George îi ieşi înainte ca

să-l ajute.

   La jumătatea drumului cei doi camarazi se întâlniră. Tânărul luă din mâna tovarăşului său nu topor, o funie şi o parte din granate, apoi se târî iar spre proră. Acolo legă funia de parapet, îşi petrecu celălalt capăt în jurul trupului şi îşi dădu drumul cu băgare de seamă pe stâncă. Petre îl urmă îndată.

   Cele două funii, pe care şi le legaseră numai pentru siguranţa lor proprie, se dovediră acum foarte necesare, căci altminteri ar fi trebuit să sară în jos câţiva metri, neavând de ce să se ţie pe peretele neted al vasului.

   Când George puse piciorul pe recif, simţi cât era piatra de moale. În acelaşi timp, însă, simţi şi căldura grozavă care-l frigea, prin tălpile ghetelor subţiri. Nu putea rămâne mult acolo, aşa că porni repede. Pe marginea stângă a crăpăturii până la capătul ei.

   Petre merse dea lungul marginei drepte şi cu lovituri puternice de topor lărgiră partea aceasta a crăpăturii ce se împreuna.

   După vreo zece minute făcuseră o peşteră deştul de mare în stânca moale. Granatele de mână erau prevăzute cu focoase, care produceau explozii după cincisprezece secunde de la rupere.

   Petre legă cu sfoară toate granatele împreună, apoi zise către George:

   — Domnule George, după ce vom fi vârât granatele în gaură, va trebui să împingem repede câţiva bolovani în crăpătură, ca s-o închidem cât mai bine. În felul ăsta explozia o să fie şi mai grozavă. Fireşte că nu trebuie să întrebuinţăm mai mult de când până la şase secunde în scopul ăsta, căci trebuie să şi fim pe submarin când se va produce explozia. Hai să căutăm deci repede câţiva bolovani mai mari, ca să nu pierdem nici o clipă.

   În toată graba adunară pietrele şi se culcară la pământ. Puteau înfunda acum deschizătura peşterii, de îndată ce Petre va fi vârât granatele înăuntru.

   — Aşa, acum am pregătit totul, zise Uriaşul. Voi începe să număr, îndată ce voi fi rupt focosul.

   Cei doi camarazi se lăsară în genunchi în faţa deschizăturii. Petre rupse focosul granatei din mijloc, începu să numere şi văra mănunchiul de explozibile adânc în peşteră.

   Abia îşi trase înapoi braţul, că George şi împinse bolovanul cel mai mare în deschizătură. Petre făcu acelaşi lucru cu alte două, apoi săriră amândoi în picioare şi cu câteva lovituri de topor înţepeniră bolovanii cât putură mai bine.

   — Şapte! rosti Uriaşul şi în aceeaşi clipa amândoi se întoarseră şi alergară spre submarin.

   Când Petre strigă: „douăsprezece", ei şi ajunseră în submarin şi începură să urce, ţinându-se de funii.

   — Treisprezece... patrusprezece.. Cincisprezece... numără Uriaşul.

   Cei doi camarazi erau pe la jumătatea funiei atârnaţi la vreo cinci metri deasupra recifului. În aceeaşi clipă se auzi o detunătură grozavă îndărătul lor. Stanca se cutremură, în clipa următoare bolovani zburară pe lângă îndrăzneţii tovarăşi. George simţi deodată o izbitură puternică în ceafă şi scoase un strigăt slab; cunoştinţa ameninţă să-l părăsească. Fu lovit şi în piciorul drept, dar când mâinile-i încleştate erau gata sa se desprindă de funie, Petre îl înhaţă cu o mana.

   Pe puntea submarinului, căpitanul, Rindow şi Kard veniseră la proră, ca să urmărească fapta îndrăzneaţă a lui George şi Petre. În clipa exploziei ei se trântiseră jos şi astfel scăpară de grindina de pietre care fuseseră zvârlite deasupra vasului.

   Ridicându-se, observară îndată situaţia primejdioasă a celor doi tovarăşi. Kard se repezi şi apucă funia de care se ţinea Petre cu mâna stângă. George îşi pierduse cunoştinţa cu desăvârşire şi credinciosul Uriaş îl ţinea de un braţ.

   Nu putea să urce mai departe astfel împovărat, dar Kard îi veni în ajutor, trăgând de funie. Farrow şi Rindow ajutară şi ei şi după câteva minute tânărul erou fu ridicat pe punte de tatăl sau. Petre se săltă singur peste parapet, apoi îl lua pe George pe braţe şi-l duse repede înlăuntrul vasului. Aici interveni doctorul Bertram, căci tânărul sângera mult la ceafă.

   Astfel, Petre nu avu prilej să se încredinţeze de efectul exploziei, dar, păşind pe gang spre cabina infirmeriei, observă că submarinul se mişca, se legănă de câteva ori în aşa fel încât cu greu Petre putu să-şi menţie echilibrul. Se produseră şi câteva izbituri puternice care făcură să tremure vasul. Apoi însă motoarele începură subit duduie şi „Dox"-ul alunecă pe apă.

   Farrow şi Rindow văzuseră cu bucurie ca prin explozie reciful fu crăpat până în adânc. Mai bine decât nădăjduiseră ei, forţa exploziei acţionase şi în adâncime. Pană spre submarin se întinse explozia şi crăpătura din fata prorei fu lărgită mult.

   Apa spumegândă a mării dădu năvală înăuntru, spori şi mai mult apăsarea în părţi şi împinse masele de stâncă în lături. Camarazii săriră îndată înapoi în turn, căci vasul fu apăsat spre fund; ajuns astfel în elementul său, fu împins înainte de valurile uriaşe.

   Era şi timpul, căci coloanele ameninţătoare de fum şi foc se apropiau. Vasul se mai izbi de câteva ori de stâncă, dar în cele din urmă alunecă prin stânca dărâmată şi căpitanul dădu imediat comanda de punere în funcţiune a motoarelor. Cu mare viteză „Dox"-ul porni spre nord-vest, îndepărtându-se tot mai mult din locul acela atât de ameninţător.

   III.

   LUPTA ÎNCEPE.

   TRÂMBELE DE FUM ce se înălţau din mare se făceau tot mai mici şi în cele din urmă Farrow zise, răsuflând uşurat:

   — Se pare că ne depărtăm din ţinutul erupţiilor, dragă Rindow. Ia te uită, acum a sărit în aer reciful pe care ne înţepenisem. Şi de data asta ne datorăm salvarea, curajului şi jertfei de sine a lui George al meu. Priveşte, asta a fost cea mai puternica erupţie din toate.

   Pe locul unde se aflase stânca se înălţa o flacără uriaşă însoţită de o coloană de fum, care se largi în formă de ciupercă.. După câteva clipe bubuitul erupţiei se auzi până la submarin, cu asta, însă, cutremurul submarin păru să-şi fi pierdut tăria, căci se scurseră câteva minute fără să se mai arate vreo coloană.

   — George al d-tale ne-a salvat de la un sfârşit groaznic - zise Rindow către căpitan. Cu toată tinereţea lui, e un erou în toată puterea cuvântului. Numai de n-ar fi rănit grav.

   — Mă voi duce îndată jos, să văd în ce stare se află, răspunse Farrow.

   Când intră în cabina infirmeriei, auzi glasul fiului său, care spunea, vesel:

   — Minunat, Petre! Va să zică tot nu ne-a fost truda în zadar. Dă- mi voie să-ţi mulţumesc, Petre, căci mai salvat încăodată din primejdie.

   — Da, Petre - interveni căpitanul - şi eu îţi mulţumesc pentru salvarea lui George şi pentru aceea a submarinului nostru. Nu eram departe de stâncă şi am văzut-o zburând în aer din pricina uriaşei erupţii.

   — Slavă Domnului! făcu Uriaşul. Domnul George al nostru a chibzuit şi a lucrat destul de repede. A fost un lucru cam primejdios, dar acum vedem cât a fost de trebuincios. Cred că vom avea noroc şi de acum încolo.

   — Nu te pripi, Petre! zise căpitanul. Adesea se întâmplă tocmai anapoda. Ei, George, cum o duci cu capul?

   — Mă doare iuta straşnic, răspunse tânărul, zâmbind. Şi piciorul drept mă supără. Dar nu face nimic, sunt bucuros că vasul nostru e salvat. Până să ajungem la Menado, voi fi iar la postul meu.

   Din fericire baza craniului n-a fost atinsă, interveni doctorul Bertram. Are o rană cam mare, dar eu sângele lui sănătos se va vindeca repede. Piciorul îl va durea câteva zile, atâta tot. Atunci mă voi duce în cabina mea să mă întind în pat, zise tânărul, vrând să se ridice, dar Petre i-o luă înainte şi, fără să ţie seamă de protestările lui, îl ridică pe braţe.

   — E mai bine aşa, domnule George, zise el. Trebuie să-ţi cruţi piciorul. Pentru mine e o nimica toată să te duc în cabină.

   Căpitanul zâmbi cu recunoştinţă Uriaşului, care îl duse repede pe iubitul său stăpân dea lungul gongului, în cabină. Acolo îl aşeză cu grijă în hamac, pe urmă zise:

   — Acum de sigur că ţi-e foame, domnule George. Mă duc să-ţi aduc ceva întăritor.

   Ieşi repede din cabina şi se înapoie după câtva timp cu o tavă plină cu bunătăţi. George mâncă cu poftă, apoi adormi.

   În cursul călătoriei, inginerul Hagen cu oamenii săi examină vasul cu deamănuntul. Afară de câteva nituri care slăbiseră, minunatul submarin nu mai suferise nimic.

   Căpitanul şi Rindow se urcaseră în turn. Era de aşteptat ca vapoarele de prin apropiere să-şi schimbe cursul, ca să cerceteze locul cutremurului. Lesne s-ar fi putut întâmpla ca vreun vas mai mic să fi fost sfărâmat şi naufragiaţii să plutească fără ajutor pe apă.

   — Sa întindem antena şi să încercăm poate prindem vreo radiogramă a vapoarelor străine, zise căpitanul, după ce privi prin ochean şi se încredinţă că nu se vedea nimic în zare. Dădu ordin prin portavoce după câteva minute telegrafistul cu ajutoarele sale întinseră antena.

   Farrow ţinu urechea la portavoce care ducea în cabina de radiotelegrafie. Trecură câteva minute, apoi telegrafistul comunică:

   — Radiogramă a bricului „Ho fong", la nord-est de noi, în drum spre Menado. Vesteşte tuturor vaselor observarea unor îndepărtate erupţii vulcanice pe mare. - Apoi o prevenire a crucişătorului australian „Tasmania", care anunţă că s-au ivit din adâncimi; recifuri, care au dispărut iar în parte.

   — Aha! făcu Farrow, împărtăşind lui Rindow cele ce auzise. Aşadar, se află şi un chinez în drum spre Menado. Oare de la el să fie lada?

   — Chinezii se îndeletnicesc mult cu negoţul de coastă prin mările de aici - zise Rindow - se prea poate ca bricul cu pricina să vie din China şi făcând un ocol mare să se îndrepte spre Menado. Poate că a vizitat mai întâi Australia. Nu e exclus să fi avut lada pe bord. Numai că nu pricep de ce a lăsat-o să cadă în apă.

   Submarinul înainta netulburat până spre seară. Căpitanul alesese însă un drum care era în afara căilor pe unde treceau vapoarele.

   Înainte de a se lăsa întunerecul, ajunseră în Marea Molucelor, pe care trebuiră s-o taie în direcţie nordică, pentru a porni în sus pe coasta de răsărit a Celebei. Curând după aceea „Dox"-ul fu nevoit să se afunde, căci aproape în acelaşi timp se iviseră în apus şi răsărit vapoare mari, care veneau dinspre Singapore sau mergeau într-acolo.

   Abia mult mai târziu Farrow cuteză să se ridice iar la suprafaţă, căci recifurile şi bancurile de stânci primejduiau călătoria sub apa prin părţile acestea.

   Când căpitanul şi Rindow coborâră pentru cină, îl văzură pe doctorul Bertram venind dea lungul gangului.

   — George tocmai s-a trezit şi m-a chemat la el, zise medicul.

   Îngrijoraţi, căpitanul, Rindow şi Bertram intrară în cabina

tânărului. Dar îngrijorarea lor era neîntemeiată, căci George stătea vesel în hamacul său şi înfuleca de zor mâncarea adusă de Petre.

   — Ai dureri, dragă George? întrebă Bertram. Nu, domnule doctor, mă simt cât se poate de bine. Vroiam să te întreb numai dacă ai mai descoperit ceva pe documentul acela sau pe cupă.

   — Da, George. După o cercetare amănunţită a fundului cupei, am mai descoperit o inscripţie aproape invizibilă; acelaşi lucru pe lemnul lăzii. După cât se pare, amândouă inscripţiile provin de la aceeaşi mână, căci semnele sunt foarte slabe şi neregulate, ca şi cum ar fi de femeie sau copil. Amândouă inscripţiile sunt preveniri; cea de pe ladă spune că primitorul trebuie să fie cu mare băgare de seamă la deschidere. Iar cea de pe cupă, că în nici un caz să nu bea dintr-însa. Pe aceasta din urmă mai e ceva ca o semnătură: „Narcisa albă". De aceea cred că o femeie a scris, în taină şi cu teamă, amândouă inscripţiile.

   — Asta e de mare însemnătate - zise căpitanul. Stuart Dunbar ne va putea spune, cu siguranţă, cine este „Narcisa albă". Vom avea astfel un punct de sprijin. În sfârşit, sa aşteptam pană mâine seară şi-om vedea! George, am prins o radiogramă transmisă de un vas chinezesc cu numele de „Ho fong". Radiograma era privitoare numai la cutremurul marin, care a fost observat de pe vas, dar de oarece acesta avea direcţia spre Menado, mi-am spus îndată că lada s-ar putea să fi căzut de pe el.

   — Oh, asta ar fi minunat! făcu tânărul. Atunci vom avea prilejul, poate, să cunoaştem mai de aproape câţiva membri ai acestei bande.

   Când se lumină de ziuă, vasul înaintase cu o bucată bună de drum dea lungul coastei Celebei. Farrow şi Rindow se aflau în turn, când George urcă scăriţa îngustă. Vesel, le dădu bună dimineaţa şi căpitanul îl întâmpină, mulţumit:

   — Mă bucur mult, băiatule, că te văd iar pe picioare. Te mai doare ceva?

   — Piciorul mă mai supără încă puţin, răspunse tânărul, dar nu e cine ştie ce. Rana de la cap nici n-o mai simt, cred că s-a vindecat cu totul.

   — Cu atât mai bine. Mă bucur din inimă că n-ai fost rănit mai grav. A! Dar ce-o fi asta?

   Exclamaţia lui era îndreptăţită, căci în imediata apropiere a turnului căzu pe punte un enorm biban de mare. Pricina acestei sărituri disperate a uriaşului peşte se văzu îndată, care la babordul vasului se produse o izbitură puternică, apoi se arătă câteva clipe botul deschis ameninţător al unul rechin enorm, după care dihanie căzu înapoi în apa, rămânând, totuşi în apropiere.

   Bibanul era grav rănit la coadă - probabil că rechinul îl şi înhăţase, dar izbutise să-i scape, făcând o sforţare disperată.

   — Vom avea un prânz minunat! zise Petre, care venise în turn nesimţit de nimeni.

   Sări repede pe punte şi, din câteva lovituri de cuţit, spintecă trupul bibanului, care se zvârcolea cat putea. Apoi privi rechinul enorm, cere se aţinea pe lângă vas şi îşi ţinea ochii lacomi îndreptaţi spre dânsul.

   — Domnule căpitan - zise Uriaşul - cred că am face o faptă bună dac-am răpune dihania. Poate că prin asta salvăm viaţa multor oameni.

   — Dar nu ne putem pierde vremea cu pescuitul, răspunse Farrow. Trebuie să-l împuşti, dacă poţi.

   — Lasă pe mine! Se oferi George. Am avut eu multe întâlniri neplăcute cu de alde ăştia şi nu vreau să scap prilejul de a mă răzbuna.

   Pe cât de repede îi îngăduia piciorul, coborî scăriţa în lăuntrul vasului şi-şi luă puşca grea. Rechinul urma să plutească lângă submarin, netulburat.

   George ţinti în ochiul stâng al dihaniei, apoi slobozi două gloanţe unul după altul. În clipa următoare un val de spumă se abătu asupra vasului, acoperindu-l în întregime pe bietul Petre. Rechinul se zvârcoli turbat timp de vreun minut, apoi camarazii de pe vasul care se îndepărta văzură că se afunda încetişor.

   — Bravo, George! strigă căpitanul. Ai nimerit exact în ochiul dihaniei. Oho! făcu el deodată, împuşcăturile par să fi atras o barcă de băştinaşi... Văd doi chinezi într-însa! Ce-or fi căutând prin partea asta pustie a coastei?

   Dintr-un golf ascuns al coastei îndepărtate ţâşnise un kanu mic. Cu ajutorul ocheanelor camarazii văzură doi chinezi cu pălării ascuţite şi cu marginile late, vâslind grăbiţi spre nord. Căpitanul schimbă neobservat cursul submarinului, apropiindu-se de coastă.

   „Dox"-ul ajunse cam la vreo două sute de metri de kanu, când cei doi dintr-însul încetară să vâslească, se holbară la submarinul care venea spre ei, apoi, ca la o comandă, lăsară iar în apă vâslele late şi scurte şi întoarseră kanu-ul spre ţărm. Acesta porni ca o săgeată şi deodată dispăru ca prin farmec.

   — Au intrat într-o crăpătură îngustă din stâncă - zise George - am văzut eu bine. Tată, n-ar fi bine să lăsăm pe apă o barcă de aluminiu şi să pornim într-acolo? Am presimţirea că dăm de urma unei taine, poate chiar a aceleia care ne preocupă în clipa de faţă.

   — Drace! exclamă Farrow, surprins. Eu m-am gândit în acelaşi fel când i-am văzut pe cei doi chinezi. Bine, fie! Nu pierdem nimic, căci tot trebuie s-aşteptăm înainte de Menado, până se lasă noaptea. Te poţi duce tu cu Petre.

   Dădu o comandă şi după câteva minute o barcă fu montată pe punte de mâini îndemânatece. Uriaşul şi adusese pentru sine şi George şerparul cu arme: pistoale şi cuţite. În vreme ce tânărul şi- l punea pe al său, privi îngândurat coasta apropiată, apoi zise deodată:

   — Tată, se prea poate să fie acolo o ascunzătoare a mai multor chinezi. Mai bine ar fi să-l iau cu mine şi pe Kard, ba chiar încă un camarad.

   — Fireşte, dragul meu, căci nu se poate şti cum veţi fi întâmpinaţi acolo. De aceea voi merge şi eu şi nădăjduiesc că patru oameni vor fi de ajuns.

   Barca fu lăsată repede pe apă şi camarazii săriră într-însa. Petre vâsli cu putere la ţărm, spre locul unde dispăruse kanu-ul cu cei doi Chinezi.

   Când barca se apropiase până la vreo treizeci de metri se ivi o crăpătură îngustă în peretele stâncos ce se înălţa vreo şase metri din mare. Crăpătura era atât de largă cât să poată intra o barcă în ea.

   — Lucrul poate deveni primejdios la o adică, zise Farrow. Dacă pe marginile de sus ale crăpăturii stau oameni, ne-ar putea ataca, aruncând asupră-ne cu pietre.

   — Poate ar fi mai bine dacă m-aş căţăra pe marginea ţărmului, zise George. Aş putea vedea îndată dacă chinezii ne-au pregătit vreo cursă colo, sus.

   — Ai dreptate, încuviinţă Farrow. Ia-l însă şi pe Petre cu tine.

   Uriaşul dădu din cap şi împinse barca spre ţărmul stâncos. Kard

lua vâslele, iar Petre şi George începură să se caţăre cu o îndemânare de pisică.

   Ajunseră curând să poată cuprinde cu privirea platoul, care era acoperit cu blocuri uriaşe de stâncă; la vreo două sute de metri depărtare începea pădurea, în faţa căreia se afla un desiş încâlcit. Deoarece nu se vedea nimic suspect, cei doi se săltară cu totul în sus şi păşiră pe marginea crăpăturii înguste, care ajungea până jos la mare.

   Crăpătura mergea drept vreo patruzeci de metri, apoi făcea un cot ascuţit spre miazăzi. Tocmai la această cotitură erau îngrămădiţi, claie post o grămadă, bolovani de toate mărimile. Dacă pândea din umbră vreo primejdie pe undeva, atunci numai aici putea să fie. George şi Petre îşi iuţiră paşii.

   Tânărul era însă atât de zorit încât nu băgă de seamă un bolovan mărişor, astfel că se poticni de el, în vreme ce piatra fu zvârlită cât colo. Ea se izbi cu zgomot de nişte bolovani apropiaţi şi în aceeaşi clipă se iviră dindărătul acestora capetele a doi chinezi, care se holbară speriaţi la noii sosiţi. Se părea că sunt cei doi galbeni din kanu, care pregătiseră într-adevăr o cursă urmăritorilor lor.

   Camarazii îşi traseră îndată pistoalele, dar cele două capete dispărură fulgerător. Acum lucrul începea să devină primejdios, căci chinezii aveau acoperire bună, în timp ce George şi Petre erau nevoiţi să se apropie pe pământ neted, fără nici o ocrotire.

   Fără a lua înţelegere, făcură singurul lucru ce se impunea: săriră înainte cu paşi mari şi se aplecară în faţa bolovanilor pe după care dispăruseră galbenii. Apoi, stând nemişcaţi, rămaseră cu auzul încordat. Şi într-adevăr, auziră un zgomot slab, care însă venea cam de departe. Ceva ca rostogolirea unei pietre.

   — Fug spre pădure, şopti Uriaşul.

   Se ridică cu băgare de seamă şi iscodi cu privirea deasupra bolovanilor, ceea ce făcu şi George, dar nici unul din ei nu putu

descoperi ceva.

   Deodată, însă, la vreo cincizeci de metri depărtare, se iviră îndărătul ultimilor bolovani cele două capete ale chinezilor. Îşi scoaseră pălăriile, se holbară câteva clipe spre cei doi camarazi, apoi îşi ridicară brusc braţele şi două obiecte mititele, lucitoare; zburară spre George şi Petre.

   Vrednicii camarazi îşi dădură seamă imediat că aceste obiecte erau foarte primejdioase. Cu iuţeala fulgerului îşi scoaseră pistoalele şi traseră fără ţintă, la întâmplare. Dar îndemânarea pe care o aveau îl făcu sa nimerească. Cele doua obiecte rotunde fură atinse din zbor, doi nouraşi de fum verzui se înălţară în văzduh şi George zise, răsuflând uşurat:

   — Cred că am scăpat de o otrăvire gravă, care ne-ar fi adus moartea A! Uite-i colo pe cei doi bandiţi... fug!

   Cu o repeziciune uimitoare Galbenii goneau spre pădure. George ridică din nou pistolul, ţinti câteva clipe, apoi apasă pe trăgaci. Când se auzi detunătura, unul din chinezi se întoarse ca o sfârlează, îşi duse mâna stângă la braţul drept, apoi începu s- alerge mai departe în urma tovarăşului său. Amândoi fugeau acum în zig-zag şi cu părere de rău George lăsă arma în jos.

   — N-are nici un rost - zise el - e păcat de gloanţe, căci nu-i mai pot ajunge. Mă bucur însă că l-am nimerit cel puţin pe ala unul, chiar dacă glonţul nu i-a pătruns decât în braţ. Asta o să-l mai ţie din drum.

   — Aşa cred şi eu - încuviinţa tânărul.

   — Petre, trebuie totuşi să-i urmărim pe cei doi chinezi. Căci dacă rănitul nu poate înainta repede, ne va fi lesne să-l ajungem.

   — Bine ar fi, domnule George, răspunse Uriaşul. Dar trebuie neapărat să-i dai de veste tatălui dumitale.

   — Fireşte.

   Tânărul se apropie de marginea crăpăturii adânci şi văzu barca dedesubtul său. Farrow privea încordat în sus şi întrebă în graba când îl zări pe fiul sau:

   — Ce s-a întâmplat, George?

   — Cei doi chinezi s-au pitit printre blocurile de stâncă de aici şi au zvârlit două bombe cu gaze pe care noi le-am împuşcat însă din zbor. Bandiţii au fugit apoi în pădure, dar am izbutit să rănesc pe unul din ei. Tată, vreau să-i urmăresc, împreună cu Petre, căci presupun că se îndreaptă spre Menado. Acolo ne vom întâlni cu siguranţă.

   — Bine, băiete, răspunse Farrow, după ce chibzui niţel. Urmăriţi-l, deci, pe ticăloşi dar fiţi cu multă băgare de seamă.

   Tânărul se întoarse repede şi, alături de Petre, începu să alerge spre pădurea în care dispăruseră cu puţin înainte galbenii.

   IV.

   ÎN MENADO.

   GEORGE, care pătrunsese în desiş înaintea Uriaşului, se opri deodată şi şopti:

   — Petre, trebuie să ne aşteptăm la curse drăceşti. Cu oamenii ăştia se pare că nu e de glumit şi cred că trebuie sa încercăm să înaintăm într-atâta încât să-i avem mereu sub ochi pe cei doi chinezi. Trebuie însă să fim cu mare băgare de seamă ca să n-o păţim.

   — Nu vrei să mă laşi s-o iau înainte, domnule George? se rugă Petre. Te poţi bizui pe mine că voi şti să descopăr vreo capcană ce ni s-ar întinde.

   — Nu, dragă Petre, tot atât de bine pot şi eu treaba asta, răspunse tânărul, zâmbind. Tu rămâi pe urmele mele. Hai, acum la drum!

   Se întoarse iar şi porni pe poteca îngustă ce părea să fi fost folosită adesea. În timp ce gonea văzu crengi frânte de curând şi frunze căzute. Dovadă că şi cei doi chinezi se grăbiseră.

   Poteca coti deodată spre Nord şi George se opri fără voie. Se târî cu băgare de seamă înainta şi iscodi cu privirea în juru-i. La început nu putu vedea nimic suspect, dar după vreo douăzeci de metri poteca făcea încă un cot în direcţia de la început.

   Îşi mai plimbă încăodată privirile de jur-împrejur şi i se păru că zăreşte, la înălţimea pieptului unui om, o dungă negricioasă dea curmezişul potecii.

   La început crezu că se înşeală, dar încordându-şi privirea, văzu ca, într-adevăr, de-a latul potecii era întina un fir de culoare închisă.

   — Petre, mi se pare că am descoperit ceva, zise el. — Vezi firul acela întins de-a curmezişul potecii? Sunt încredinţat că nu e lucru curat. Aş fi de părere să-l tăiam cu băgare de seamă.

   — Nu, domnule George, mai bine să nu facem asta. Tocmai prin tăierea firului s-ar putea să fie pusă în funcţiune capcana. Mai nimerit ar fi să zvârlim de aici o craca groasă peste sfoară - sau ce-o fi aia - şi când se va rupe vom vedea despre ce e vorba.

   — Ai dreptate, încuviinţă tânărul. Uite colo o creangă, ia sa tai o bucată dintr-însa.

   George merse spre tufa pe care o arătase şi întinse mâna, dar în aceeaşi clipă sări înapoi, speriat şi-şi tinse cuţitul de la brâu. Presupusa ramură era un şarpe de culoare închisă, care atârna nemişcat de pe un palmier scund, dar când îi zări pe cel ce-i turbura tihna, începu să se agite ameninţător. George se dezmeteci însă repede, izbi fulgerător şi în clipa următoare târâtoarea decapitată căzu jos şi începu sa zvârcolească în ţărână.

   — Fii cu băgare de seamă! zise Petre, liniştit. Mi-am spus eu îndată că creanga aceea desfrunzită nu e lucru curat. Dar asta de aici e bună.

   Tăia o bucată lungă dintr-o cracă de grosimea degetului, ochi scurt şi zvârli lemnul spre sfoară. În clipa următoare se auziră foşnete în tufişuri, de amândouă părţile potecii şi pe ea căzură nuiele lungi de câte trei metri fiecare. Nuielele erau la cel mult zece centimetri depărtare una de alta, astfel că ar fi trebuit să nimerească chiar mai mulţi oameni deodată, dacă unul singur ar fi atins firul.

   — Frumoasă surpriză! făcu George. Aş pune rămăşag că nuielele alea aveau ţepi otrăviţi. Chinezii sunt doar meşteri în treburi dintr-astea. Acum, însă, putem înainta fără teamă.

   La o mai de aproape cercetare se dovedi într-adevăr că nuielele erau înţepate cu ace mulate într-o materie gălbuie, cea mai bună dovadă că erau otrăvite.

   — Să le tăiem, zise George - ca să nu mai pună în primejdie vieţi omeneşti. Dar fii cu băgare de seamă, Petre, căci cea mai mică zgârietură poate aduce moartea.

   Uriaşul mormăi ceva şi încăpu îndată să taie nuielele care acopereau poteca. Curând treaba fu făcută şi după ce beţele ucigătoare fură zvârlite în desiş, cei doi camarazi îşi văzură de drum, poteca mai făcu trei cotituri şi de fiecare dată George cercetă terenul cu toată luarea-aminte, dar nu descoperi nimic suspect. Când trecură de un al patrulea cot, tânărul văzu înaintea sa pe chinezii urmăriţi. Alergau de zor, fără sa întoarcă măcar odată capul, iar camarazii se ţinură cât mai în urmă, în aşa fel că nu vedeau, din când în când, decât pe ultimul chinez. Era cel mai înalt, care se tot ţinea de braţul drept, ceea ce însemna că glonţul lui George îl rănise grav.

   Continuară goana şi cu toate că tânărul nostru erou era obişnuit cu oboseala, se temu totuşi că nu se va putea ţine după chinezi, dacă aceştia urmau s-alerge tot atât de repede.

   Aerul era înăbuşitor sub frunzişul des al copacilor; fiecare mişcare mai repede cerea sforţări îndoite. Chinezii însă păreau să fie obişnuiţi, căci nu dădură nici o dovadă de slăbiciune.

   George începu să simtă dureri, la piciorul care-i fusese rănit de sfărâmăturile de stâncă, cu prilejul exploziei granatei de mână şi fu nevoit să-şi încleşteze dinţii ca să poată goni mai departe. Deodată văzu cu bucurie că chinezul rănit începe să se clatine apoi îşi încetini de tot pasul şi George îi fu recunoscător pentru asta, căci n-ar mai fi putut s-o ducă mult în goana asta.

   Timp de vreo jumătate de ceas, galbenii îşi urmară drumul aproape la pas; dar acum se întorceau din când în când. În cele din urmă se opriră la o apa îngustă.

   — Petre, ne-ar prii şi nouă puţină apă - şopti George. Hai să facem un ocol şi ajungem la râu prin desiş. De acolo vom putea vedea când vor porni înainte.

   Cu mare băgare de seamă pătrunseră fără zgomot în desiş De data asta Petre pornise înainte şi înlătură cu cuţitul său piedecile din cale. În cele din urmă ajunseră la râul cu apă limpede şi băură cu lăcomie. Găsiră şi banane pădureţe cu care-şi potoliră foamea. Îşi aleseseră un loc de unde puteau cuprinde cu privirea răul. Chinezii se aşezară la cel mult cincizeci de metri de ei.

   Se scurse ca la vreun ceas, când deodată George văzu pe cei doi urmăriţi înotând repede de-a curmezişul apei şt făcându-se nevăzuţi în desişul de pe malul celălalt. Camarazii aşteptară vreo cinci minute, apoi străbătură şi ei apa şi după puţin timp se aflară şi ei pe poteca pe care apucaseră chinezii.

   Trebuiră să pornească iar în goană, dar cu toate astea abia după vreo două ceasuri zăriră în depărtare pe chinezi.

   Deodată pădurea se sfârşi şi începură să se ivească culturi de tutun, înlocuite curând de plantaţii de cafea. Trestiile înalte ofereau urmăritorilor o acoperire bună şi la propunerea lui George începură să gonească. Se îndepărtau acum în direcţie piezişă de poteca de până acum, astfel că în curând fură la aceeaşi înălţime cu Chinezii, dar la vreo cincizeci de metri distanţă de ei.

   Numai din când în când vedeau ivindu-se printre plante capetele celor suspecţi. Dar acum erau siguri că nu vor fi descoperiţi, căci chinezii nu i-ar putea bănui decât în spatele lor.

   În depărtare se iviră arbori înalţi, acoperişuri sclipeau ici colo dintre coame de verdeaţă. Se apropiau de Menado, capitala provinciei cu acelaşi nume, unde socoteau să poată lămuri taina care-i pusese pe drum.

   — Domnule George - zise deodată Petre - îmi cam dau cu gândul ce căutaseră cei doi chinezi pe coasta de răsărit. Fără îndoială că vroiau să ia niscai marfă de pe vreun vapor.

   Poate chiar lădiţa pe care am găsit-o noi. Probabil că banda face şi contrabandă. Ivirea noastră i-o fi speriat într-atât încât s-au dus repede să-l anunţe pe şef.

   — Fireşte, Petre, aşa o fi, încuviinţă George. Dar, asta o vom afla în Menado. Acum trebuie să fim cu mare băgare de seamă, să nu-i pierdem din ochi şi sa nu ne lăsăm văzuţi de ei.

   — Va fi cam greu, răspunse Uriaşul, îngândurat, în primul rând să ne legăm chimirele sub haine, altminteri batem la ochi când vom fi în oraş.

   Lucrul se făcu repede. Camarazii ajunseră la marginea oraşului şi aşteptară până ce chinezii dispăruseră în strada principală. Porniră apoi încet dea lungul ultimelor case, până putură cuprinde cu privirea strada. Circulaţia era destul de mare, totuşi George izbuti să-l descopere pe cel mai înalt dintre cei doi urmăriţi.

   Se mai întorcea el din când în când, dar. Acum cei doi camarazi erau acoperiţi de mulţimea de trăsuri şi trecători. Costumele lor de marinari nu băteau la ochi, căci veneau aici multe vapoare, ai căror marinari populau străzile.

   Chinezii coborâră brusc într-o strada lăturalnică, strada ce ducea într-o piaţă mărişoară, unde se înălţa, umbrit de palmieri, un templu micuţ şi bizar, în stil chinezesc. (Vezi ilustraţia de pe copertă).

   Acesta era aşadar templul în care se afla perechea cupei primejdioase. Cei doi chinezi se făcură nevăzuţi în sfântul locaş, care era împrejmuit de un gard de mărăcini înalt de vreo trei metri. Era cu neputinţă să arunci o privire prin frunzişul des, de aceea camarazii nici nu încercară sa se apropie, ci rămaseră locului la oarecare distanţă.

   Un bărbat cu chipul simpatic, grăsun, trecu pe lângă ei. George se apropie de el şi întreba în englezeşte dacă cunoaşte oraşul.

   Celălalt răspunse în limba olandeză şi tânărul nostru erou, care cunoştea graiul acesta, întrebă politicos ducii ştie de unul Stuart Dunbar.

   — Fireşte, tinere, locuieşte acolo răspunse străinul şi arătă spre o clădire din spatele templului.

   Şi aceasta era împrejmuită cu un gard de mărăcini. George mulţumi, apoi se îndreptă, împreună cu Petre, într-acolo.

   Ar fi fost de temut ca cei doi chinezi să fi rămas îndărătul uşii, pândind pe presupuşii lor urmăritori. - Dar trecuseră deja câteva minute. Apoi George observă - când putu vedea uşa - că aceasta era din lemn tare şi atât de exact aşezată în gard, încât nu puteai privi nici în grădină, nici dinăuntru în afară.

   Poarta casei cu pricina n-avea nici o firmă pe ea, dar când

George sună auzi îndată paşi scârţăind pe pietriş.

   — Cine e? întrebă un glas cu accent englezesc.

   — Domnule Dunbar, deschide te rog, căci îţi aducem o veste foarte importantă, răspunse tânărul.

   Poarta se destinse cu bucure de seama şi George văzu un englez foarte spătos, foarte simpatic. Acesta îi măsura cu privirea pe cei doi camarazi, clătină capul şi zise scurt:

   — Intraţi!

   Închise apoi poarta cu grijă şi împinse doua zăvoare.

   — Asta e din pricina chinezilor, spusa el.

   — Şi noi am venit să stăm de vorbă cu d-ta tot în privinţa unor chinezi, zise George. Cunoşti poate „păsările verzi"?

   Englezul sări ca ars şi îndreptă două pistoale spre camarazii care rămaseră ai aura căscată.

   — Sunteţi din bandă? întrebă ei, cu glas ameninţător.

   — Nu, dar mi-ar face mare plăcere să-i cunosc pe bandiţi, răspunse George. Din pricina lor am fost în mare primejdie - dar despre asta cred ca e mai bine să stăm de vorbă la casă.

   Englezul îi învălui într-o privire bănuitoare, apoi cele două pistoale dispărură. Împinse uşa casei şi zise politicos:

   — Poftim, intraţi!

   V.

   ÎN TEMPLUL CHINEZESC.

   ÎNTR-O ÎNCĂPERE CONFORTABILA, englezul îi pofti să ia loc şi aduse imediat whisky. După aceea George începu:

   — De sigur că aţi auzit de numele meu, domnule Dunbar; sunt fiul căpitanului Farrow.

   — Aha, George! zise Englezul, cu oarecare mirare. Mă bucur că te cunosc Acum ştiu şi că pot avea deplină încredere în d-ta. Cum de te-ai întâlnit cu bandiţii?

   George povesti pe larg de găsirea lăzii cu primejdiosul conţinut. Dunbar cătină capul şi zise apoi:

   — Da, fac ei cam multe glume dintr-astea. Aş fi trebuit să mor de douăzeci de ori până acum, dac-ar fi fost după ei. Aşadar în templu se află a doua cupă! Atunci să ştii că au pus acolo şi o capcană drăcească. E vorba aici de o foarte preţioasă colecţie de pietre preţioase, pe care tatăl meu a căpătat-o în dar de la un mandarin chinez. Părintele meu era medic şi salvase viaţa mandarinului. Dar „păsările verzi", o cunoscută bandă de tâlhari. Şi-au vrut partea. Mandarinul a pus să se aducă aici, în Celebe colecţia, nu însă în casa noastră, ci omul sau de încredere a ascuns-o undeva. Pe o cupa de argint, pe care i-o trimise, el arăta ascunzătoarea, printr-o scriere secretă convenită tatălui meu. Cupa aceasta a fost furată trimisului. Sunt încredinţat că bandiţii au aşezat în templu cupa veritabilă; ei nădăjduiesc probabil că eu sunt în măsură să descifrez inscripţia şi să-i duc la ascunzătoarea nestematelor.

   — Atunci de ce căutau să te răpună? întreba George. Moartea d-tale nu le-ar fi adus nici un folos.

   — Asta aşa e, dar ei m-au prevenit îndeajuns prin ameninţări şi încercări de a mă lovi, care au dat însă întotdeauna greş. De cele mai adeseori „Narcisa albă", o chinezoaică micuţă, care se pare că era de partea tatălui meu, scrisese o prevenire pe vreun obiect primejdios. Aşa că în nici un n-aş fi căzut victimă uneia din cele trei încercări de asasinat, pe care le pregătiseră împotriva mea. Asta o ştiau ei bine. Abia acum lucrul devine cu adevărat primejdios, dar sper să le pot zădărnici planurile, în orice caz, vă mulţumesc călduros, domnilor, pentru bunăvoinţa ce aţi avut-o faţă de mine. Nădăjduiesc că-l vei întâlni pe tatăl d-tale, domnule George, când va debarca la noapte. De fapt, nu cred s-aveţi a vă teme de ceva aici, pe teritoriu olandez. Pe de altă parte cred că şi Anglia va înceta în curând prigoana împotriva d-voastră.

   — Domnule Dunbar, eu aş vrea însă să iau parte până la sfârşit la această aventură, zise George. Ţin neapărat să vizitez templul împreună cu dumneata. Mai doresc să fiu de faţă şi când vei ridica d-ta comoara, căci atunci primejdia va fi mai mare ca oricând.

   — Ştiu asta, răspunse englezul. Mi-e chiar foarte plăcut că vreţi să-mi ajutaţi, căci ştiu că poţi avea deplină încredere în căpitanul Farrow şi fiul său. La noapte am de gând să vizitez templul; poate vine şi tatăl d-tale, aşa că vom porni chiar imediat în căutarea ascunzătorii cu pricina.

   — Atunci să luăm înţelegere imediat, zise George, cu însufleţire. Când se va înnopta, mă voi duce în port unde-l voi întâlni pe tata şi-i voi spune cum stau lucrurile. Vom lua un număr mai mare de camarazi, ca s-o putem scoate la capăt dac-or fi chinezi mai mulţi. Fireşte că vom face asta cat mai neobservat. Banda nu trebuie să bage de scamă nimic.

   — Bine. Vom merge deci în templu la miezul nopţii, hotărî Dunbar. El e mereu închis dar broasca e de modă veche şi se poate deschide lesne, după cum am avut prilejul să observ. Acum vă rog să fiţi oaspeţii mei până se va însera; cred că vă voi putea arăta colecţii foarte interesante, a căror temelie a pus-o bunicul meu. Mai rămân patru ani pe Celebe, apoi îmi iau tot ce am aici şi mă duc în Anglia.

   George îl admira pe cutezătorul englez. Acesta nu mai rosti nici un cuvânt cu privire la bandiţii chinezi, care totuşi îl urmăreau cu atâta înverşunare.

   Colecţiile tânărului englez erau într-adevăr foarte interesante şi lui George îi păru rău când Dunbar îi invită la masă, întrerupând cercetarea preţioaselor obiecte.

   Când se întunecă îşi luară rămas-bun până la miezul nopţii şi gazda le dădu drumul afară.

   — Ah, se pare că au şi început să facă pregătiri mari, zise dânsul, văzând lumini în templu.

   — Dar trebuie să ştie doar că nici n-am primit lada trimisă. Sunt însă sigur că-mi vor da ei de veste pe altă cale. Fireşte tot prin vreo viclenie de-a lor.

   — Fii cu băgare de seama! îl preveni George.

   — Chinezii ăştia sunt în stare de orice. Voi căuta să dau cat mai repede de tatăl meu, căci sunt îngrijorat pentru d-ta.

   — Nu-ţi fie teamă. Domnule Farrow. Oricum, îţi mulţumesc de grija ce-mi porţi. La revedere!

   George privi cu atenţie în juru-i, în vreme ce mergea spre port, alături de Uriaş. Dar nu-l zări nicăieri pe tatăl său. Se plimbă acolo pe chei în sus şi-n jos, fără nici un rezultat însă. Tânărul deveni din ce în ce mai nerăbdător şi în cele din urmă zise:

   — Petre, poate cu tata a coborât în cu totul alt loc. Hai să ne întoarcem, căci cu siguranţă că vom da de el la templu sau la Dunbar.

   — Da, domnule George, tocmai ce vroiam să spun şi eu, încuviinţă Uriaşul.

   — Ia te uită, s-a şi făcut unsprezece şi jumătate! Murmură tânărul, speriat, după ce aruncă o privire pe ceas. Haidem repede înapoi!

   Când ajunseră iar în piaţă, văzură că luminile din templu erau stinse. Sunară la Dunbar dar nu răspunse nimeni. George mai încerca de câteva ori, apoi zise cu glas sugrumat:

   — Petre, s-a întâmplat ceva... Hai la templu, poate aflăm acolo ceva de soarta lui Dunbar.

   Luna învăluia piaţa într-o lumină puternică. Cei doi camarazi se furişară cu băgare de seamă spre templu, ţinând mana pe revolverele de sub haină.

   Totul rămase liniştit însă, O tăcere aproape misterioasă domnea în jur, întreruptă doar de bâzâitul insectelor..

   Ajunseră la uşa templului şi văzură cu mirare că aceasta nu era închisă. Tânărul erou şovăi câteva clipe, temându-se de vrea primejdie care pândea dinăuntru, dar deodată i se păru că aude de acolo un sunet asemănător geamătului unui om.

   Împinse încetişor uşa, ascultă cu încordare, apoi se strecură înăuntru.

   După ce se închise la loc uşa, el aprinse lampa-i de buzunar şi plimbă lumina în jur câteva clipe. Templul era gol, dar peste drum de uşă trona, pe un soclu înalt de piatră, statuia unui zeu hidos, care ar fi înspăimântat pe cei slabi de îngeri.

   Tânărul stinse repede lampa şi-şi încordă auzul. De undeva venea murmurul unui glas, apoi iar geamătul înăbuşit de adineauri. Părea să vie dinspre statuie. George se-ndreptă într- acolo, după ce prinse braţul lui Petre. Din prevedere, nu, merse însă dea dreptul spre zeu, ci făcu un ocol. Auzise el deja ca în astfel de temple vechi, existau adesea uşi mascate, în care dispar cu uşurinţă cei ce nu bagă de seamă. I se întâmplase chiar lui aşa ceva într-un rând.

   Murmurul deveni din ce în ce mai lămurii şi geamătul se auzi iar. Când George păşi pe de lături spre statuie, zări în spatele acesteia o dungă slabă de lumină. Îşi iuţi paşii şi văzu lămurit că îndărătul zeului se afla o uşă îngustă, întredeschisă, iar lumina venea dinăuntrul statui.

   Tânărul împinse uşa cu băgare de seamă şi văzu o scară care ducea spre soclul pe care era aşezat zeul. Acum se auzea lămurit de tot murmurul întrerupt din când în când de gemete.

   Fără să stea la cumpănă, George intră în statuie şi începu sa coboare scara. Ţinea revolverul în mâna dreaptă şi ştia că Petre îl urma înarmat şi el. Lumina se făcea tot mai mare apoi văzu deodată dedesubtul său o încăpere luminată de făclii.

   Şase chinezi şedeau pe vine în jurul unui trup legat, în care George recunoscu, îngrozit, pe Stuart Dunbar. Unul din galbeni avea în mana o cupă de aur pe care-o întindea englezului; iar un altul mânuia un instrument de tortură cu care strângea mâna nenorocitului prizonier.

   Când Dunbar clătina capul cu hotărâre, chinezul răsucea, rânjind, unealta drăcească şi atunci englezul gemea, dar rămânea totuşi dârz şi galbenul repeta, murmurând, întrebarea.

   Tocmai când ticălosul se pregătea să strângă mai tare şurubul, George trase. Cu un ţipăt asurzitor chinezul începu să-şi bălăbănească mâna rănită. Câteva clipe domni o tăcere mormântală, apoi bandiţii săriră în sus. George trase din nou şi de data aceasta cel ce ţinea cupa o scăpă din mână şi sari cat colo, în vreme ce sângele îi şiroia din locul rănit.

   George coborî toate treptele, urmat de Petre. Văzând asta, chinezii dispărură cu iuţeala fulgerului îndărătul unei perdele groase, înainte ca cei doi camarazi mai poată descărca vreun glonţ.

   — Petre, fii cu băgare de seamă! strigă George, apoi se aplecă şi desprinse unealta de tortură de la mâna englezului.

   — Iţi mulţumesc, dragă Farrow, zise Dunbar, cu glas slab, dar totuşi zâmbind. Nu lipsea mult să fiu silit să trădez secretul. Asta ar fi fost însă şi moartea mea. M-au atacat în casă la mine îndată ce-ai plecat d-ta. Ah! Mi-e mâna înţepenită încă. Hai să căutăm acum locul despre care se pomeneşte pe cupă.

   Se ridică cu greutate, dar nu trecu mult şi-şi recăpătă liniştea dinainte. George îi bandaja repede mana raniţa, cu pansamentul ce-l purta totdeauna la dansul.

   — Îţi mulţumesc din inimă, zise iar englezul. Acum sa ne grăbim. N-am poftă să mai cad a doua oara în mâinile lor. Sunt şapte indivizi, dintre care pe unul l-ai rănit în drum d-ta, domnule Farrow şi zace bolnav într-un han chinezesc. Acum ai rănit alţi doi, astfel că au mai rămas patru potrivnici, cu care sper să sfârşim repede.

   — Dar ascunzătoarea unde e? întrebă George, curios.

   — În apropiere de coastă, sub o stâncă pe care o numim „Acul".

   Lui George i se păru că aude un zgomot slab, dar nu ţinu seamă de asta, ci părăsi repede încăperea subpământeană, trecând prin statuie.

   Stuart Dunbar îi duse prin străduţe lăturalnice afară din oraş. În cursul drumului, lui George i se năzări în repetate rânduri că aude zgomote în urma sa, dar deşi se-ntorcea adesea, nu putu vedea nimic.

   Trecură printr-o pădurice deasa, apoi se ivi în faţa lor o plaja întinsă, acoperită cu bolovani uriaşi.

   Dunbar merse spre un bloc de stâncă foarte înalt şi ascuţit şi zise:

   — Aici s-ar afla, zice-se, pietrele preţioase.

   În aceeaşi clipa săriră de după bolovanii cei mari făpturi care se năpustiră fără zgomot asupra celor trei oameni. Erau opt chinezi în ale căror mâini sclipeau cuţite lungi. Fără îndoială că lovitura le-ar fi reuşit, dacă n-ar fi fost prea grăbiţi. Aşa, însă, se împingeau unul pe altul şi asta dădu prilej lui Petre s-arate ce

poate.

   Uriaşul se aplecă, înhăţă pe un galben de picioare, apoi pocni cu el ca şi cu o măciucă în ceilalţi.

   George şi Dunbar apucară pistoalele de ţeavă. - Nevrând să tragă, ca detunăturile şi nu atragă atenţia asupra lor - şi cu paturile armelor izbiră în dreapta şi-n stânga.

   Cu toate astea situaţia lor era foarte primejdioasă, căci galbenii atacau cu o înverşunare drăcoasa. Totuşi la urmă ar fi ieşit biruitori, poate, dacă deodată n-ar ti dat năvală mai mulţi inşi pe câmpul de luptă.

   Erau căpitanul Farrow, Rindow, Kard şi încă trei camarazi.

   Lupta nu ţinu decât puţine secunde, căci numai Kard înhăţă doi chinezi şi le ciocăni capetele, lăsându-i întinşi la pământ.

   — Îţi mulţumesc, căpitane Farrow, zise Dunbar, după ce lucrurile se potoliseră. Mă bucur că-ţi pot face cunoştinţa, Acum vei avea prilejul să vezi ce vroiau de la mine ticăloşii din banda „păsărilor verzi".

   Se aplecă lângă stânca înaltă, cercetă câtva timp, aruncă în lături câţiva bolovani şi se ridică ţinând în mână două pungi de piele.

   Netulburat vărsă conţinutul în pălărie şi razele lunii se răsfrânsese ide mii de ori în culori felurite, în preţioasele diamante, safire şi smaralde.

   Dunbar alese câteva pietre preţioase şi vârî câte una în mâna fiecărui camarad.

   — Mi-aţi aduce o mare jicnire dacă aţi refuza să primiţi aceste mici daruri, zise el. Fără ajutorul dv., n-aş fi văzut niciodată nestematele, ba mi-aş fi pierdut chiar viaţa.

   Vrednicii marinari n-avură încotro şi primiră darurile.

   — Acum să-i legăm pe bandiţi! zise apoi englezul. Voi anunţa poliţia, căci am destule dovezi cu să fac să fie osândiţi cum li se cuvine.

   — Şi noi ne vom înapoia la submarinul nostru, zise căpitanul. Am fost reţinuţi în drum de o patrulă poliţienească, de aceea am venit atât de târziu. Tocmai am mai apucat să văd cum d-ta cu George şi Petre părăseaţi templul şi câţiva chinezi se luaseră după voi. Atunci ne-am furişat după galbeni şi am sosit la vreme.

   Marinarii legară pe bandiţi, Dunbar îşi descărcă revolverul ca să adune poliţişti, apoi îşi luă rămas-bun şi Farrow îşi conduse tovarăşii spre un golf ascuns în care se afla submarinul.

   După o jumătate de ceas pluteau în larg şi căpitanul zise cu hotărâre:

   — Acum nu ne vom mai lăsă opriţi de nimic şi ne îndreptăm direct spre „Insula odihnei".

SFÂRŞIT

Volumul 80

FIARA ROŞIE

   ÎN FORTUL CEL VECHI.

   — PREA PLĂCUT nu-mi prea este, crede-mă! zise căpitanul către fiul său George. Drept e că olandezii nu vor întreprinde nimic împotriva noastră, dar se prea poate ca vreun francez sau englez, aflător pe aici, prin Makassar, sa te recunoască. Dacă va da apoi o radiogramă prin care să vestească prezenţa noastră în locurile acestea, se poate să ne lovim nas în nas cu vreun vas de război de-al lor, care să caute să ne prindă când vom ieşi de aici.

   — Asta ar fi o întâmplare cu totul neobişnuită, răspunse George. Şi apoi, n-avem de gând sa ne aţinem multă vreme prin meleagurile astea. Doar până când inginerul Hagen îşi va procura acid pentru acumulatori. După ce mă voi înapoia din scurta mea plimbare, ne vom putea vedea de drum.

   — Bine. Îţi dau răgaz un ceas - ba şi mai mult - sa vizitezi oraşul ăsta interesant, încuviinţă căpitanul. As fi însă mai bucuros dacă l-ai lua cu tine şi pe Petre.

   — Fireşte, m-aş bucura chiar dac-ar veni şi Uriaşul, răspunse George. În primul rând vreau sa vizitez fortul vechi, despre care povestea doctorul ca a fost construit de portughezi în anul 1525. Sunt curios sa vad dacă ruinele lui s-au păstrat încă în stare buna.

   — Nu prea cred asta, căci tocmai clima tropicala distruge construcţiile. Mai bine ai privi forfota de pe străzi, poate descoperi câţiva din locuitorii băştinaşi şi să vezi dacă rasa nu s-a amestecat ca altele străine.

   — Da, alfurii. Doctorul mi-a istorisit ca ei cutreieră cu deosebire partea răsăriteană a insulei Celebe, în aşa zisa Minahassa, dar poate dau de câţiva şi aici în Makassar. Nu era oare în mare cinste la ei, odinioară, vânătoarea de capete?

   — Da, întocmai ca la dajakii din Borneo, răspunse Farrow. Se zice că acum obiceiul aresta a fost stârpit şi mai există doar pe insulele Salomon, după cum am avut prilejul să constatam din propria noastră experienţă. Cu norocul pe care-l ai tu în astfel de lucruri se prea poate să dai de vreun Alfur care să fie încă vânător de capete.

   — Uite că vine Petre! Să vă luaţi însă arme şi fi cu mare băgare de seamă, băiete!

   Tânărul împărtăşi repede Uriaşului planul sau de a vizita oraşul în timp ce inginerul Hagen va fi ocupat cu procurarea acidului sulfuric şi credinciosul servitor se învoi numaidecât.

   Barca de aluminiu care trebuia să-l ducă pe Hagen în port plecase de câteva minute; a doua barca fu adusă pe punte şi montata, apoi Petre

vâsli cu putere spre coastă.

   Nu mai era mult până să se lumineze de ziuă; Hagen care era însoţit de Kard, urma să tocmească un hamal care să aducă baloanele cu acid pe un cărucior, la locul unde oprise barca de aluminiu. Atât Kard cât Petre fuseseră înainte de război în Makassar, astfel că nu erau străinii pe acolo. Nu era de mirare, deci, că şi Uriaşul opri barca în golful ascuns pe care-l alesese şi Kard. Din acest golf pornea un drum de o jumătate de ceas spre Makassar.

   Vechiul fort portughez pe care vroia să-l viziteze George, se afla lângă drumul acesta, la intrarea în oraş. Tânărul se-nţelese cu Petre să viziteze o jumătate de ceas fortul, apoi altă jumătate de ceas să colinde străzile oraşului.

   În vreme ce Hagen cu Kard se-ndreptară spre oraş, George merse spre ruinele fortului. Rămase cam dezamăgit când pătrunse înlăuntrul vechei clădiri, căci nu găsi nimic interesant acolo.

   — Cred că vom lua-o în curând spre oraş - zise el lui Petre, după vreo zece minute - nu prea e, cine ştie ce de văzut aici. Dar ce ai? întrebă deodată, coborând glasul, văzând că Uriaşul ridică mâna, în semn de prevenire.

   — Trebuie să fie vreo vietate prin apropierea noastră, răspunse Petre, în şoaptă. Cred că e un om, căci am auzit crâşnind o piatră sub talpa cuiva. A, iar!

   Cei doi camarazi se aflau tocmai lângă un zid pe jumătate dărâmat, care trebuie să fi făcut parte odinioară din clădirea de locuit a ofiţerilor fortului. Prin crăpăturile largi putură privi în încăperi dărăpănate, acoperite cu bălării.

   Zgomotul venea dintr-una din aceste încăperi şi când trecură acum pe lângă ea, îl auzi şi George.

   Tovarăşii se opriră pe dată. Fireşte, se putea să fie un vizitator ca şi ei, care se interesa de asemenea de clădiri vechi, dar viaţa plină de primejdii pe care o duseseră cei doi, îi făcuse să fie bănuitori.

   Câteva minute fu tăcere, apoi George şopti:

   — Petre, poate o fi fost vreun câine sau alt animal, care-şi caută hrana prin ruinele astea. Hai să plecăm; în oraş cred ca sunt de văzut lucruri mai interesante.

   — Da, domnule George, încuviinţă Uriaşul, dar nu slăbi din ochii una din crăpăturile largi lângă care se găseau. Sunt şi eu de părere ca e mai bine sa ne ducem în oraş. Dar parcă tot aş vrea sa ma încredinţez dacă a fost un om sau altceva.

   — N-are nici un rest! se împotrivi tânărul. Ce-am câştiga de pe urma asta? Cel mult putem atrage atenţia asupra noastră. S-ar mira toţi văzând nişte străinii venind aici la o oră atât de nepotrivită.

   — Bine zici, răspunse Uriaşul, dar tot atât de ciudat mi se pare ca a mai venit şi altcineva aici atât de dimineaţă.

   — Ce ne pasă nouă! Haide, sa nu pierdem vremea zadarnic.

   Zicând astea, tânărul porni înaintea Uriaşului, îndreptându-se spre

ruine. Petre mai şovăi câteva clipe, apoi se duse şi el după stăpânul sau.

   A fost salvarea lui ca se sili să-l ajungă cât mai repede pe George, căci abia făcuse trei paşi şi un bolovan căzu cu putere la pământ în urma sa. Uriaşul se întoarse cu iuţeala fulgerului şi văzu o făptură înaltă ivindu-se din crăpătura care îi atrăsese luarea-aminte în urmă cu câteva clipe. În mâna dreaptă ridicată a omului care sărea cu paşi de pisică spre Petre sclipea un pumnal lung şi puţin încovoiat.

   Petre scoase repede un strigăt de prevenire pentru George, apoi se aruncă asupra vicleanului sau potrivnic. Văzu în treacăt că acesta era o corcitură care - lucru rar - avea părul roşu. Apoi fu nevoit să se arunce în lături ca să nu fie atins de lovitura de pumnal.

   Corcitura scoase un ţipăt ascuţit când lovitura sa dădu greş, apoi se năpusti iarăşi, cu dinţii strânşi, asupra lui Petre. Dar de data aceasta Uriaşul îl primi cu un pumn zdravăn în obraz.

   George, care se repezi şi dânsul să dea o mână de ajutor, nu putu face nimic, căci Petre îl împiedeca. Uriaşul dădu buzna spre adversarul său, ca să-l culce de tot la pământ. Cu o îndemânare de necrezut însă, individul se aplecă, apoi izbi cu pumnalul în Petre.

   Norocul acestuia fu că vârful pumnalului nimeri în pistolul său pe care-l purta atârnat la brâu, sub haină. Izbitura fu însă atât de puternică, încât Uriaşul se clătină.

   Corcitura izbucni într-un răcnet de biruinţă, ridică braţul cu pumnalul şi se năpusti din nou asupra duşmanului. Petre se afla acum într-o situaţie cât se poate de primejdioasă.

   Intervenţia lui George îl salvă însă. Tânărul se aplecă repede, puse mâna pe o piatră colţuroasă şi o zvârli cu toată puterea în fata corciturii.

   Cu un urlet înfiorător acesta se poticni şi căzu în genunchi. În vremea asta Petre îşi reveni şi sărind repede în picioare se repezi cu pumnul ridicat spre duşman, hotărât să-l răpună.

   Ticălosul păru că şi dea seamă că n-o va putea scoate la capăt cu amândoi potrivnicii. Se întinse repede la pământ, astfel ca lovitura Uriaşului dădu greş, apoi se rostogoli în lături, atât de repede încât Petre şi George, care se repeziră împreună asupra lui, nu-l mai putură ajunge. Printr-o crăpătură a zidului se furişă apoi înlăuntrul vechei clădiri. Se mai auzi un foşnet slab, apoi totul rămase liniştit.

   George vru să se ia după el, Petre însă îl opri:

   — Lasă-l în plata Domnului! Mai bine sa nu încercăm să-l urmărim. De sigur că ne pândeşte dindărătul zidului şi după cât văzui, se pricepe să mânuiască pumnalul. E foarte primejdios ticălosul; pare să cunoască bine ruina asta şi ne poate atrage în vreo cursă din care să nu mai putem ieşi cât lumea şi pământul.

   — Ai dreptate - încuviinţă George. La drept vorbind şi-a luat ce i se cuvenea; cred că piatra pe care i-am aruncat-o eu i-a scos câteva măsele, iar pumnul tău l-a simţit zdravăn. Aş dori sa ştiu numai ce vroia de la noi? Te pomeneşti ca ne-o fi asemuit cu nişte duşmani de-ai lui? Mie mi s-a părut că e cam scrântit la minte.

   — Sau o fi vreun criminal care ascunde cine ştie ce taine pe aici - îşi dădu cu părerea Uriaşul - o fi vrut să ne omoare numai de teamă nu-i descoperirii uneltirile.

   — Tot ce se poale. Dar asta nu ne interesează pe noi. Când vom ajunge în oraş să spunem vreunui poliţist ce-am păţit, apoi să-şi bata capul politia cu ce-o mai fi..

   — Da, trebuie să dam de veste autorităţilor - încuviinţă Petre - altminteri ticălosul e în stare să-l atace şi pe domnul Hagen când va trece pe aici cu acidul.

   — Vezi, la asta nu m-am gândit! răspunse George. Atunci nu trebuie să dăm de veste poliţiei, căci s-ar putea să cerceteze încotro e dus acidul. Mai repede sa căutăm să ne înapoiem împreună cu Hagen. Cât despre poliţie, îi vom scrie o scrisoare şi o vom pune la cutie în oraş.

   — E mai bine aşa, domnule George. Ne-om apăra noi împotriva corciturii, dacă o încerca să ne atace când vom porni îndărăt.

   Cei doi camarazi se îndreptară spre ieşirea ruinei şi ajunseră nevătămaţi la şoseaua care ducea spre oraş. Când se iviră cele dintâi case înconjurate de grădini îmbelşugate, Uriaşul zise:

   —  Ia te uită, domnule George, nu e ăla de colo corcitura de adineauri? Poartă o basma, aşa că nu i se poate vedea pârul roşu, dar cred că-l recunosc după chip şi după felul cum calcă.

   George îşi aţinti privirea spre individul care se găsea la vreo şaizeci de metri înaintea lor şi răspunse:

   — Cred că ai dreptate, Petre. În orice caz, omul acesta îmi pare foarte cunoscut. Hai săi pornim mai repede ca să ne încredinţăm dacă el e.

   Iuţiră pasul, dar nu-l mai putură ajunge. La vreo treizeci de metri de ei, cotise brusc într-o străduţă lăturalnică şi când camarazii ajunseră după colţ, nu-l mai văzură. Probabil că intrase în vreo căsuţă, unde ei n- ar fi putut pătrunde.

   — Să-l lăsăm în plata Domnului! zise de asta dată George. — Acum nu ne mai poate face nimic. Ia te uită, ăsta pare să fie un alfur veritabil, are culoarea pielei deschisă şi trăsăturile chipului său se deosebesc de ale celorlalţi locuitori ai acestor insule.

   Petre nu-l auzi însă, căci rămăsese puţin în urmă, privind în strada în care dispăruse corcitura. Deodată văzu pe Hagen şi Kard ieşind dintr- una din căsuţe.

   — Domnule George, uite-l colo pe domnul inginer al nostru! strigă Uriaşul şi alergă în strada.

   Tânărul îl urmă imediat, ajungând la doi paşi de el.

   Dar Petre făcea paşii atât de mari, încât George ar fi trebuit să alerge ca să-l ajungă, crea ce nu vru să facă, pentru a nu atrage atenţia trecătorilor. De fapt nu se vedeau decât câţiva chinezi, care stăteau în fata uşilor micilor case de lemn. Aceştia însă ar fi putut da de veste poliţiştilor că doi Albi goneau cât îi ţineau picioarele pe străzi şi lucrul ar fi avut urmări neplăcute.

   Uriaşul făcuse vreo douăzeci de metri în ulicioara, când deodată sări o făptură dintr-una din căsuţe. George zări lucind pârul roşu al omului şi strigă repede:

   — Bagă de seamă, Petre, roşcovanul!

   Tânărul mai avu timp să vadă că toţi galbenii care se aflau înaintea caselor se făcuseră nevăzuţi ca prin minune, fără nici un zgomot.

   Auzind strigătul tânărului său stăpân, Petre sări repede în laturi, pe urmă întoarse capul. Astfel scăpă de pumnalul corciturii, în schimb îl izbi cu pumnul în faţa, făcându-l sa se poticnească înspre George care tocmai dusese mâna sub haină ca să-şi scoală revolverul.

   Din nenorocire, ticălosul lovi cu cotul pe tânăr în stomac, astfel că acesta se prăbuşi la pământ. Pumnalul corciturii fulgeră o clipa în aer. Petre fu însă repede în ajutorul camaradului sau şi izbi cu piciorul în braţul duşmanului. Lovitura nu nimeri în plin, totuşi George se alese cu o rana adâncă la braţul drept. Cu toată durerea pe care o simţea, trase repede revolverul, dar înainte de a putea descărca arma, criminalul o luă la fugă şi din câţiva paşi fu înapoi în casa de care ieşise.

   — Acum după el! strigă gâfâind George. ÎI facem noi să plătească cu vârf şi îndesat.

   Era cam ameţit încă de lovitura primită în stomac şi rana de la braţ îl ardea rău, dar tânărul erou nu ţinu seamă de asta şi, câteva clipe după ce corcitura ajunse în casă, fu şi el la uşa şi dădu buzna înăuntru.

   Credinciosului Petre nu-i rămăsese altceva de făcut decât să-l urmeze îndată pe iubitul său stăpân, astfel că ajunse aproape în acelaşi timp în încăperea mare a casei.

   Corcitura nu se vedea nicăieri, dar peste drum de uşă se mişca încă o perdea colorată. Ori se afla acolo o încăpere mică, ori era o uşă care ducea în partea din dos a casei.

   — Petre, trebuie să punem mâna pe el! strigă George. ÎI împuşc ca pe un câine îndată ce l-oi vedea.

   — Păi, ai tot drep...

   Mai mult nu izbuti să spună Uriaşul, căci în aceeaşi clipă tânărul zvârli braţele în aer, scoţând un ţipăt grozav.

   Vreo doi metri pătraţi din podea se afundară brusc şi Petre, care pusese şi el piciorul pe capcană asta drăcească, nu se mai putu da înapoi, astfel că, înjurând de mama focului, alunecă şi el. În adâncime şi după câteva clipe se trezi deasupra lui George, care tocmai ajunsese în fundul groapei.

   — Ticălosul! urla Petre, cuprins de o mânie fără margini. Dar lasă că îi arăt eu lui! Te-ai lovit rău, domnule George? Ce era să fac; daca am căzut atât de greu peste d-ta!

   — N-ai nici o vină, dragă Petre, răspunse tânărul, gemând înfundat. M-ai lovit niţel, mai ales în braţul rănit, dar nu face nimic. Haide, ridică- mă, să pot ieşi din capcană asta, apoi te voi ajuta şi eu pe tine.

   Tânărul avea încă în mână revolverul şi tocmai vroia să-l vâre îndărăt la brâu ca să se poată sălta din groapă, dar în aceeaşi clipa se petrecu ceva la care nu se aşteptase nici el, nici Petre.

   II.

   O CAPCANA DRĂCEASCA.

   — AH, ASTA MA BUCURA! se auzi de sus un glas batjocoritor. Aşa. Dar tot v-am prins, domnilor! Rămân învingător, ca totdeauna, căci vii nu veţi ieşi de aici, asta e sfânt. Niciun om nu trebuie să afle tainele mele, căci e sortit morţii. Mulţi au încercat şi au ajuns din pricina asta în câmpiile veşnice.

   Corcitura stătea pe marginea groapei. Chipul său era schimonosit de o bucurie triumfătoare şi în mână avea un globuleţ de sticlă în care sclipea un lichid verzui.

   Cu toată situaţia primejdioasă în care se afla, George se miră de englezeasca fără cusur pe care o vorbea ticălosul. Am ales o moarte uşoară pentru voi - urmă corcitura - voi arunca acum în jos globuleţul, apoi veţi adormi. Şi în somn vă voi expedia în câmpiile veşnice.

   Râzând fioros întinse braţul drept - dar în aceeaşi clipa George trase două gloanţe din revolverul său. Întâiul nimeri globuleţul şi-l sparse bucăţi, ai doilea lovi braţul ticălosului.

   Scoţând un urlet de fiară, misteriosul individ se clătină şi se lăsă pe spate. Cei doi camarazi îi auziră părăsind repede încăperea şi văzură îndată şi pricina: se formase un nour verzui care se întinsese treptat- treptat. Corcitura trebuia să se apere el acum de gazele cu care vroise

să ameţească pe prizonierii lui.

   Din fericire gazul era uşor, astfel că nu se lăsă în groapă, ci se împrăştie încet.

   — Petre, de îndată ce gazul se va îi împrăştiat cu totul, va trebui să mă ridici pe umeri, zise George. Pentru moment ticălosul se va fi săturat şi nu cred să ne mai caute pricină.

   — Din păcate gazul pare că se împrăştie cu greu, răspunse Uriaşul. Numai de n-ar încerca ticălosul, în vremea asta, să ne vie de hac în alt fel. Cel puţin de ne-ar ajuta chinezii ăia de afară, care au văzut cum nea atacat omul cu părul roşu.

   — Eu cred că chinezii se tem de dânsul, Petre. I-am văzut făcându-se nevăzuţi prin case când corcitura ne-a înhăţat. Ia te uită, gazul s-a împrăştiat cu totul. Haide repede, ridică-mă!

   Dar soarta le era potrivnică. Sus, în odaie, se auziră paşii ticălosului. De data asta se feri, însă să se apropie prea mult de groapă, astfel că rămase ascuns privirilor celor doi camarazi, care îşi ridicaseră îndată armele.

   — De geaba căutaţi scăpare, domnilor! Se auzi glasul batjocoritor al ticălosului. N-aţi vrut să muriţi de moarte uşoară, aşa că e vina voastră dacă veţi suferi mai mult. Voi zvârli jos doi şerpi foarte veninoşi, apoi voi include capacul groapei şi astfel veţi avea prilejul să faceţi cunoştinţă mai de aproape cu drăguţele reptile. Băgaţi de seamă, sunt gata!

   Rostise cuvintele acestea cu glas batjocoritor şi în clipa următoare zbură prin aer un trup gros de şarpe. Dar în aceeaşi clipă răsună o adevărată salvă de focuri din pistoalele camarazilor. Amândoi erau ţintaşi minunaţi şi-şi dădură bine seama că târâtoarea fusese atinsă.

   Din fericire, groapa era destul de încăpătoare, astfel că şarpele, care se zvârcolea cu turbare, căzu pe fundul „temniţei", la oarecare depărtare de prizonieri.

   În clipa următoare zbură în jos şi al doilea şarpe. De data asta nici Petre, nici George nu putură trage la sigur, căci se lipiseră de pereţii laterali ai groapei, când căzuse cel dintâi şarpe.

   Totuşi nimeriseră de cel puţin două ori, lucru ce-l observară camarazii din săriturile pe care reptila le făcu de două ori în sus. Cu siguranţă însă că rănile nu erau mortale, căci şuierând întărâtat, şarpele se zvârcolea pe fundul groapei.

   — Trage, domnule George! striga Uriaşul şi după câteva minute flacăra unui chibrit luci în mâna lui.

   Strigătul lui Petre era îndreptăţit, căci atât el cât şi Petre purtau ghete subţiri de bord prin care şarpele şi-ar fi putut înfige lesne colţii în picioarele lor. Tânărul văzu reptila aproape de tot de el. Dar când izbucni lumina, ea se întoarse repede şi vru să se încolăcească în jurul lui Petre, care se ghemuise jos. Atunci revolverul lui George detună de două ori, şarpele se zvârcoli cu turbare câteva clipe, apoi rămase liniştit.

   Întâia târâtoare se aciuise într-un ungher al groapei, lângă George. Ea era aproape, moartă, dar pentru mai. Multă siguranţă tânărul mai slobozi două gloanţe în trupul ei.

   Un răcnet de furie îl făcu să privească în sus. Corcitura îşi luase curajul să înainteze şi aruncase o privire în groapă. La lumina chibritului care se stingea, văzu că planul său fioros dăduse greş. Dar înainte ca George să poată îndrepta arma în sus, misteriosul duşman se şi dăduse înapoi.

   — Să-ncărcăm repede revolverele! strigă tânărul. Cine ştie ce mai pregăteşte ticălosul!

   În aceeaşi clipă se ridicară cele două canaturi late de câte un metru, care se închideau la mijloc. Erau probabil puse în mişcare de vreun mecanism ascuns. Petre făcu o săritură în sus, încercând să ajungă unul din canaturi, dar nu izbuti, căci depărtarea era prea mare.

   — Am păţit-o! zise George. Sunt încredinţat că trapa e prevăzută cu zăvoare pe dinafară, aşa că n-o vom putea deschide. Dar de-ncercat tot trebuie să-ncercăm. Haide, Petre, mă voi urca pe umerii tăi. Să ne grăbim cat se poate, căci mă tem că ticălosul mai pune ceva la cale.

   Tânărul se săltă repede pe umerii lui Petre, se ridică apoi cât era de lung şi împinsă cu toată puterea capacul. Se-ntâmplă însă aşa după cum prevăzuse el: cele două canaturi fuseseră înţepenite cu ceva şi nu puteau fi clintite.

   — Petre, ţine-mă bine! - strigă George - vreau să-ncerc poate dau de zăvor scormonind cu grija. Afară de asta e deschisă până sus la creasta zidului; celelalte îmi par prea primejdioase, căci pietrele care le închid sus se pot lesne rostogoli jos. Daca nu-l voi putea împinge, voi încerca sa găuresc lemnul cu gloanţe, de jur împrejur.

   Tânărul îndrepta lumina lămpii de buzunar spre crăpătura dintre cele doua canaturi şi descoperii curând doua zăvoare late care ţineau împreunate uşile capacului. Cu ajutorul cuţitului sau ascuţit nu-i fu greu sa taie lemnul de amândouă părţile crăpăturii şi dobândii destul spaţiu sa atingă cu vârful întâiul zăvor şi să-l împingă încet la o parte.

   Când sfârşi, George trecu la al doilea.

   — Sunt gata în curând, Petre! striga el camaradului sau - câteva minute încă şi vom fi liberi.

   În aceeaşi clipa însă i se păru ca aude un zgomot slab deasupra lui. Se opri niţel din lucru, apoi taie iar câteva aşchii, ca sa facă mai mult loc. Cat timp ascultase nu auzise nimic suspect, dar când vru sa împingă cu cuţitul al doilea zăvor, se deschise deasupra lui o ferestruica rotunda în capac.

   George îşi dădu seama că-l aşteaptă o mare primejdie.

   — Petre, ţine-mă bine, striga el, apoi lua cuţitul în mana stânga şi scoase revolverul din buzunar.

   În aceeaşi clipa, un şuierat prelung îi izbi auzul.

   Văzu cu groaza strecurându-se prin deschizătură capul lătăreţ şi respingător al unui şarpe veninos.

   Petre, care privea cu încordare în sus, văzu pericolul în care plutea iubitul sau stăpân. Se dădu repede în laturi cu un pas, ţinându-l însă pe George atât de strâns încât tânărul nici nu se clinti de pe poziţia sa. Şi astfel avu poziţia sa implante cuţitul în şarpe, care tocmai se pregătea să-l muşte.

   Tăişul ascuţit nimeri în ceafa reptilei, despărţindu-i aproape capul de trup. Trupul însângerat începu sa se zvârcolească şi George mai dădu odată cu cuţitul, retezând capul târâtoarei; acesta căzu în groapa, la un pas de Petre, care-l împinse cu piciorul cat colo.

   Zăvorul pe care George îl trăsese fu împins îndărăt pe dinafara, dar în aceeaşi clipa tânărul ridica revolverul şi descarcă trei gloanţe prin lemnul capacului.

   Un ţipăt înfiorător îi dovedi ca nimerise bine şi paşi grăbiţi se îndreptau spre ieşire, dovedea fuga corciturii care încercase încăodată să-şi răpună prizonierii.

   — Acum bănuiesc ca nu se mai întoarce, zise George râzând.

   Dar rasul îi muri pe buze, simţi ca sângele îi îngheaţă în vine şi cuprins de groaza, şopti:

   — Petre, auzi?

   Pârâituri ciudate răsunară în încăperea de deasupra lor şi în clipa în care Petre striga: „Domnule George, mi se pare ca arde!", un fum usturător pătrunse în groapa, prin crăpătura capacului.

   George începu sa lucreze ca un ieşit din minţi. Cat ai clipi împinse iar primul zăvor, apoi se apuca de al doilea, lângă care atârna trupul decapitat al şarpelui.

   Încă două-trei clipe - în cele din urma zăvorul fu dat în laturi şi George deschise în graba cele doua canaturi. Un nour gros de fum înăbuşitor navali îndată în groapa, umplând-o pana la fund.

   Abia izbutind să-şi tina ochii deschişi, tânărul se încleşta cu mâinile de marginea groapei şi se săltă în sus. Pereţii colibei ardeau cu flacără, o văpaie uriaşă umplea încăperea, acoperişul începuse să pârâie - şi credinciosul Petre era încă jos în capcană aceea drăcească.

   George s-ar fi putut salva acum dacă ar fi alergat repede afară, dar alungă acest gând, spunându-şi că mai întâi trebuia să-l salveze pe Uriaş.

   Chibzui în grabă cum ar putea veni în ajutorul camaradului sau, în vreme ce-şi plimba privirea prin încăperea cuprinsă de flăcări. Atunci văzu culcuşul corciturii care şi începuse să ardă. Era un pervaz de lemn, în formă de scară, acoperit cu piei pe care focul le consumase pe jumătate.

   Fără să şovăie o clipă, tânărul sări spre patul acesta, îl apucă strâns cu mâinile şi-l trase repede spre groapă. Acolo îl ridică în picioare şi-i dădu drumul în jos, ca unei scări. Petre o prinse, o propti de perete şi se căţără în grabă pe ea. George îi ajută să se salte de pe ultima treaptă şi amândoi alergară cu paşi mari spre uşă.

   Ajunşi aici, fură cuprinşi de deznădejde. Corcitura, ţinând seamă de toate eventualităţile, încuiase uşa.

   Cei doi camarazi se priviră câteva clipe îngroziţi, apoi George strigă cu glas de abia înţeles, din pricină că gâtlejul îi era uscat de fumul înecăcios:

   — Petre, uşa de din dos! Uriaşul făcu îndată stânga împrejur şi alergă prin încăperea cuprinsă de flăcări. George se luă după el, dar şi acolo îi aştepta o dezamăgire grozavă. Ticălosul încuiase şi această uşă.

   Cu un răcnet de furie Uriaşul se năpusti în uşa, dar se vede că erau proptite bârne pe dinafară. Căci lemnul nici nu se clinti.

   George privi cu disperare în jurul său şi atunci văzu că uşa cealaltă fusese cuprinsă de flăcări, căci tocmai mistuiseră mai întâi lemnul din jurul broaştei. Tânărul îl apucă repede de braţ pe camaradul său şi arătă spre lemnul care ardea în vâlvătăi. Uriaşul pricepu îndată despre ce e vorba şi din câţiva paşi străbătu încăperea, apoi se repezi cu toată puterea disperării în uşă.

   Cu un scrâşnet care întrecu până şi trosnetele focului ce mistuia bârnele, scândurile uşii zburară cât colo, unele din ele căzând peste mulţimea de chinezi care stăteau la distanţă în stradă şi priveau muţi la priveliştea ce li se înfăţişa.

   Acum se stârni oarecare însufleţire în rândurile lor. Ţipând şi făcând gesturi de spaimă, galbenii atinşi de scândurile aprinse se puseră la adăpost, iar ceilalţi scoaseră exclamaţii de groază văzând pe cei doi oameni sărind din foc.

   Îmbrăcămintea camarazilor începuse să fumege şi George cu Petre erau aproape de capătul puterilor. Clătinându-se pe picioare se opriră la ieşirea grădiniţei din faţa casei şi întâia lor grijă fu să tragă aer în piept. Într-un târziu George izbuti să vorbească:

   — Zău, Petre, dacă mai credeam că o să scăpăm cu viaţă... Singurul lucru ce-aş vrea să ştiu este ce i-am făcut noi corciturii? De ce atâta înverşunare împotriva noastră? Trebuie să aibă taine grozave în fortul vechi, de vreme ce a căutat să ne răpuie ca orice preţ fiindcă venisem să vizităm fortul.

   — Vezi, asta ar fi un motiv pentru ca să căutăm să dăm de rostul tainelor ăstora, răspunse Petre. După cum vezi, a ieşit tocmai dea îndoaselea decât ce plănuia dânsul.

   — Ei, prietene, ce s-a întâmplat? întrebă el, în englezeşte, pe un chinez mai în vârstă care se apropiase de gard, curios şi speriat.

   Într-o englezească stricată bătrânul răspunse:

   — Oh, domnilor, dv. scăpat de fiara roşie. Asta minune este. Domnii pleacă repede, altfel tot moare.

   — Oho! râse George - dar cine e „fiara roşie"?

   — Vai domnule! - făcu chinezul, îngrozit privind în juru-i - el foarte rău. Nimeni îndrăzneşte lese înainte la el. Chiar poliţie neputincios. Domni fuge repede de aici.

   — Ia mai las-o, nene! glumi George. Că doar n-om fugi noi de o corcitură, chiar de-ar fi de două ori mai primejdios. L-am pus eu cu botul pe labe. E doar şi el om în carne şi-n oase, nu duh, după cum vă veţi fi închipuind voi ăştia de pe aici. Dar ce caută el prin locurile astea? Casa aia era a lui?

   — Da, domnule, casa fost a lui. Oh, Asabo om rău, el repede omoară, el duhuri mari în jur la el are. Domnii, repede...

   Chinezul nu-şi putu sfârşi vorba. Se auzi un sunet ciudat, un fel de bâzâială. George crezu la început că o insectă mare zboară pe dinaintea lui - dar deodată bătrânul chinez scoase un ţipăt înfiorător pe care mulţimea - mută până atunci - îl repetă. Gemând, bătrânul duse mâna la braţul său drept, în care era înfipt un cuţit.

   — Oh, asta fiara roşie - strigă el - eu acum moare pentru că povestit la voi.

   Petre se întoarse fulgerător şi privi cu încordare spre casa alăturată. În a cărei grădină se aflau tufe foarte dese. De acolo trebuie să fi fost zvârlit cuţitul. Şi Uriaşul, care îşi ţinea mâna pe revolver, era hotărât să tragă dacă ar fi văzut pe misteriosul individ.

   In vremea asta George scoase cuţitul din braţul Chinezului, care răcnea de durere. Bătrânul nu mai putea fi oprit în loc şi cu o grabă ciudată pentru vârsta lui o luă la fugă dea lungul străzii şi dispăru prin mulţimea care se grăbea să-i facă loc. Se părea că se temeau de el, ca de un om sortit morţii, cu care e mai bine să nu vii în atingere.

   Mirat peste măsură şi întărâtat în acelaşi timp, George privi după fugar, apoi se uită la cuţitul el cărui vârf era înroşit de sânge. Era un adevărat cuţit de zvârlit. Plăselele sclipeau auriu şi erau împodobite cu incrustaţii ciudate. Tânărul se bucură că pusese mâna pe arma asta rară şi o vâri cu băgare de seamă în brâu, căci se prea putea ca ticălosul s-o fi otrăvit.

   — Nu pot să dau de el - zise Petre, necăjit - şi n-are nici un rost să-l căutăm în grădina aceea sălbăticită, căci i-am da prilejul să ne e atace pe ascuns, aşa cum se pricepe el. Haide, domnule George, mai bine să vedem unde e domnul Hagen; cred că va veni curând politia sau pompierii pe aici şi ne primejduim mult situaţia când or începe să ne descoase.

   — Ai dreptate, Petre - încuviinţă tânărul.

   Încet, ca şi cum nu s-ar fi întâmplat nimic, cei doi tovarăşi porniră în josul străzii, apoi, văzând că nu-l urmăreşte nici unul din chinezii adunaţi acolo, iuţiră pasul.

   Ajunseră aproape de capătul străzii, câni le ieşiră în întâmpinare doi poliţişti băştinaşi în pas alergător. Zărind pe străinii care cu hainele lor murdare şi mâinile negre nu făceau impresie prea bună. Oamenii legii se opriră, părând că vor să-i ia la rost. Atunci George avu un gând salvator.

   — Grăbiţi-vă, sunt nişte răniţi acolo! zisa el.

   Poliţiştii se priviră miraţi, apoi unul din ei răspunse, vorbind stricat englezeşte:

   — Mulţumesc, domnu, noi mergem vede.

   Amândoi îşi reluară fuga spre locul incendiului, dar înainte de a porni mai aruncară priviri bănuitoare spre cei doi camarazi.

   — Slava Domnului, am trecut şi hopul ăsta! făcu Petre. Acum s-o luăm la picior. Să sperăm că-l vom întâlni pe domnul Hagen.

   Uliţa dădea într-o stradă mai largă care, mergând paralel cu strada principală, părea să taie oraşul în două. Prăvăliile stăteau una lângă alta şi proprietarii lor erau chinezi; arareori se vedea şi câte un Indian.

   Strada mişuna de lume. Petre zise îngrijorat:

   — Stăm cam prost, domnule George. Aşa cum suntem, stârnim luarea-aminte, căci se văd pe noi urmele păţaniei prin care am trecut. N-ar fi mai bine să ieşim din oraş şi să-l aşteptăm pe domnul Hagen la fortul vechi sau în golf?

   — Şi eu cred că e mai bine - încuviinţă George - dar putem întreba pe unu! Din indienii ăştia de aici unde se poate cumpăra prin partea locului acid pentru acumulatori.

   Fără să mai aştepte răspunsul Uriaşului tânărul se îndreptă spre prăvălia cea mai apropiată, în care se aflau expuse vase de metal artistic lucrate. Bărbosul Indian se ridică politicos şi întrebi pe „Sahib" ce doreşte.

   Ca să nu bată la ochi, George alese o cutiuţa de alarmă, foarte frumoasă, pe care o plăti cu o sumă foarte mică, după o tocmeală în lege. Apoi tăcând o mutră nepăsătoare, întrebă unde se găseşte de vânzare acid.

   Un zâmbet uşor flutură pe buzele Indianului, pe urmă aruncă lui George o privire cercetătoare, îşi trecu mâna prin barba neagră şi stufoasa şi răspunse cu glas potolit:

   — Sahib, de curând au venit doi Sahibi şi unul din ei cumpără şi dânsul o cutiuţă de la mine, apoi întrebă de asemeni de acid. L-am trimis la prietenul meu Doga Shing, de peste drum. Uite că vin chiar sahibii, însoţiţi de servitorii lui Doga Shing.

   George îşi aruncă ochii peste drum şi văzu într-adevăr pe Hagen şi Kard ieşind dintr-o prăvălie. Erau urmaţi de un Indian înalt care împingea un cărucior de mână în care se aflau mai liniile baloane cu acid.

   Tânărul mulţumi Indianului şi vru să treacă strada pentru a ieşi în întâmpinarea camarazilor când negustorul zise, zâmbind iar:

   — Sahib, sunteţi străini aici şi purtaţi vestminte neobişnuite, care nu prea se cunosc pe la noi. Până mai acum vreun an am fost la Singapore şi acolo am auzit despre nişte oameni care umblă cu vaporul pe sub apă. Uite colo, Sahib! Vin doi ofiţeri francezi şi cred că e mai bine ca sahibii să plece repede.

   Mirat peste măsură de vorbele indianului, George îl privi iscoditor, apoi se uită în lungul străzii şi văzu ivindu-se două căşti tropicale. Mulţumesc, dar n-am de ce să mă tem, zise el Indianului.

   Acesta dădu din umeri şi zâmbi, arătându-şi dinţii albi ca zăpada. George făcu semn lui Hagen şi Kard, care îi zăriseră şi ei şi imediat camarazii îşi iuţiră paşii.

   — De colo de la capătul străzii vin doi ofiţeri francezi, după cum îmi spunea tocmai un negustor - zise George, repede - haide, domnule Hagen, trebuie să ne grăbim!

   Fără să se mai întoarcă, tovarăşii ţinură pas cu George, care pornise înainte. Inginerul nu se putu împiedeca să întrebe totuşi:

   — Dar ce e halul ăsta pe voi, George? De sigur că aţi întâmpinat iar vreo aventură neplăcută?

   — Cam aşa e - râse tânărul - trebuie să fim cu băgare de seamă când vom trece prin fortul cel vechi.

   III.

   PE URMELE FIAREI ROŞII.

   ÎN VREME CE MERGEAU tot mai repede spre ieşirea din oraş, George povesti despre întâlnirea cu corcitura cu părul roşu şi aventura

pe care o întâmpinaseră.

   — E de necrezut! exclamă Hagen. Abia acum văd sângele de pe braţul d-tale stâng, George. Ai pansat rana?

   — Am şi uitat de ea, răspunse tânărul, râzând.

   — Acum însă a început să mă doară chiar, dar am timp s-o pansez când vom fi pe submarin. Asta e doar meseria doctorului.

   — Aşa, fiţi cu băgare de seamă, căci începe să se vadă fortul. Presimt că ticălosul acela s-a întors, ca să ne împiedece de la cercetări mai amănunţite.

   George şi Petre îşi descheiară tunicile şi puseră mâna pe revolvere.

   Cu mare băgare de seamă observară tufele dese care se întindeau dea lungul zidurilor năruite. Nu se auzea şi nu se vedea nimic; îndărătul lor scârţâia doar căruciorul Indianului, care s-o fi mirând de graba sahibilor albi.

   Tot mergând, aproape trecuseră de fort, când deodată zbughi dindărătul unei tufe dese făpturii înaltă a corciturii. Cu un ţipăt sălbatec ridică braţul. Apoi ceva sclipitor zbură drept asupra lui George.

   Acesta se dădu fulgerător în lături, ridică revolverul şi când detună împuşcătura, duşmanul cel viclean dispăru ca prin farmec.

   Omul acesta misterios avea într-adevăr mlădierea unui şarpe.

   — N-are nici un rost! făcu tânărul văzând că Petre şi Kard se pregăteau să alerge spre tufă. Cel mult vă expuneţi vreunul nou atac. Atâta tot. Haidem, repede înainte, nu cred să se mai întâmple nimic acum.

   Arma corciturii căzuse în stradă şi George o ridică. Era un cuţit la fel cu acela pe care-l avea la brâu şi pe care-l scosese din braţul Chinezului rănit. Acum avea două.

   — N-ar fi mai bine să-ncercăm să-i facem de petrecanie? propuse Hagen, înfuriat. Ticălosul ăsta ne mai poate ataca atunci când vom descărca acidul în golf.

   — Nu, nu, să mergem repede măi departe, zise George, cu hotărâre. Nu trebuie să pierdem vremea, căci te pomeneşti că ne-au zărit cei doi francezi şi ne-am putea alege cu neplăceri când vom părăsi apele teritoriale olandeze.

   — Ai dreptate - încuviinţă Hagen - dar zău, e păcat că nu-i putem găuri pielea ticălosului aceluia cu părul roşu...

   — Oricum, lucrul e interesant - zise George - pare să stăpânească prin groază pe chinezii din oraş. Ce mult aş vrea să mă ocup mai aproape de el!

   — Te cred, zise Hagen. Când un lucru e legat de primejdii, abia atunci ţi se deschide pofta. Din fericire vom pleca îndată ce va fi luat în primire acidul. Corcitura asta pare să fie un individ nespus de

primejdios.

   — O, da, nu-i deloc de glumit cu el, râse George. Ne-a făcut plăcută scurta şedere, în Makassar.

   Tot vorbind şi iscodind cu ochii în toate părţile, ajunseră la golf şi descărcară acidul în bărcile de aluminiu. Pupă ce se depărtară mult de ţărm, se ivi pe acesta corcitura şi ridică ameninţător pumnul. Dar abia duse George mâna la revolver, că ticălosul dispăru tot atât de repede precum se ivise.

   — Păcat, păcat! zise George şi privi spre ţărmul care se pierdea în depărtare. Tare aş fi vrut să cunosc taina acestui om! Trebuie să fie ceva cu totul deosebit. Ia te uită, domnule Hagen, de ce cuţit ciudat se foloseşte el pentru aruncat. Şi pare să aibă o mare îndemânare în asta.

   — Într-adevăr sunt arme foarte interesante! răspunse inginerul. Ai zice că sunt vechi de când lumea. Dacă nu mă-nşel. Cum o fi ajuns el în stăpânirea lor?

   — Te pomeneşti că o fi descoperit vreo magazie în fortul dărâmat. Poate chiar o comoară a vechilor portughezi, zise George. Astfel s-ar explica faptul că-şi apără taina cu un fanatism, aproape nebunesc.

   — De sigur că acum îţi pare şi mai mult rău că nu dispunem de timp? spuse Hagen, zâmbind. Dac-ar mai fi şi alte lucruri antice pe acolo, m-ar îndemna şi pe mine inima să pornesc cercetări.

   — Hm... poate tot ar fi cu putinţă s-o facem! făcu George, îngândurat. Voi vorbi cu tata şi cred că şi pe el l-ar interesa chestia.

   — Domnule George, nu-i uita pe cei doi francezi - îl preveni Hagen - libertatea noastră preţuieşte mai mult decât toate comorile din lume.

   — Fireşte, fireşte! încuviinţă tânărul, dar în tot cursul drumului spre submarin rămase foarte gânditor şi tăcut. Hagen îl privi cu băgare de semnă şi când se iviră în depărtare contururile submarinului zise:

   — Ei, domnule George, aş pune rămăşag că acum chibzuieşti cum lai putea hotărî pe tatăl d-tale să mai zăbovească pe aici. Aşa e? Taina care se leagă de individul acesta nu-ţi dă linişte.

   — Ai ghicit, zise George, râzând. E drept că m-am gândit în fel şi chip cum să-l hotărăsc pe tata să mai zăbovească, dar nu cred să am vreun succes. Ar fi însă păcat, într-adevăr, dacă n-am lămuri taina asta. Domnule Hagen, ia spune, sunt motoarele în ordine? Mi se părea ieri că cel de la babord cam hârâia. Ei, ştii că ai ureche fină! făcu Hagen, uimit. Şi mie mi se păruse la fel. Îmi spuneam însă că în cursul călătoriei îi voi cerceta mai de-aproape, lăsând iu funcţiune numai motorul celălalt.

   — Şi prin asta să-l forţezi atât de mult, încât să se producă o catastrofă tocmai când ne-o fi viaţa mai dragă! Zise George, triumfător. Trebuie să ţii scamă de faptul, domnule Hagen, că se află în Makassar ofiţeri francezi, care cu siguranţă ca ne-au văzut şi vor bănui îndată că suntem aici cu submarinul nostru. Vor transmite fără întârziere radiograme către vasele lor de război şi suntem pierduţi dacă motoarele noastre nu funcţionează.

   — Aşa e, ai dreptate, zise Hagen. Dar hotărârea s-o lăsăm totuşi pe seama căpitanului. Sa nu cumva să creadă că propun să facem reparaţia motorului numai din motivul pentru că d-ta, domnule George, ai vrea să cercetezi taina corciturii.

   — Nu, nu, domnule Hagen - răspunse George, râzând - lasă că i-oi spune eu tatei cum stau lucrurile. Lăsând la o parte chestia cu corcitura, socot că e mai bine să examinăm motorul aici pe loc. Poate c- avem nevoie de unele piese de schimb pe care nu le-am putea găsi când vom fi în larg.

   — Atunci bine, vom spune căpitanului adevărul şi să hotărască el.

   După un sfert de ceas ajunseră la submarin. Baloanele cu acid fură

descărcate repede şi aduse sub punte, dar când marinarii vroiau să ridice sus şi bărcile, pentru a le demonta, George ceru să se renunţe deocamdată la asta şi se îndreptă spre tatăl său, care stătea de vorbă cu Hagen.

   — El. George - îi zise căpitanul, râzând - plimbarea ta n-a fost chiar atât de plăcută, după cum aud. Ciudat e că tu ai noroc întotdeauna la aventuri. De sigur că acum arzi de nerăbdare să cercetezi taina corciturii. Pricep eu. N-am nimic împotrivă, cu atât mai mult cu cât motorul de la babord al „Dox"-ului nostru are nevoie de reparaţii. Pe de altă parte, aş dori să stau de vorbă cu negustorul indian care ţi-a atras atenţia asupra ofiţerilor francezi. Căci bănuiesc şi aci o taină, care poate fi mai însemnată decât aceea a corciturii..

   — Atunci vi şi tu, tată, nu e aşa? Minunat! exclamă George, vesel. Şi crezi într-adevăr că e vreo taină cu Indianul? Ei da, el bănuieşte că suntem aici şi mai ştie că ofiţerii francezi vor încerca totul ca să pună mâna pe noi. De unde o fi ştiind toate astea?

   — Să nădăjduim că o să ne povestească el însuşi - zise căpitanul - te pomeneşti că-l cunoaşte pe prinţul Ghasna. N-ar fi deloc cu neputinţă, George. Vei putea afla ceva şi despre Sanja ta. Altminteri, zău nu-mi pot explica de unde ştie indianul cine suntem. Îi vei fi fost descris, George, de către vechii noştri prieteni.

   — Oh, asta ar fi minunat! strigă tânărul plin de bucurie. E atâta timp de când n-am mai auzit nimic de Sanja mea! Pornim chiar acum?

   — Da. Dar nu prea e recomandabil să ne arătăm în Makassar ziua în amiaza mare, răspunse Farrow. Dar Hagen socoteşte să fie gata cu reparaţia până diseară, astfel că vom pleca atunci. George, ia arată-mi cuţitul acela! Se auzi în clipa aceea glasul doctorului Bertram, care se ivise în turn. — Petre mi-a istorisit despre aventura ta cu corcitura. Se prea poate ca în fortul vechi să fie vreo comoară. Ah! Sunt arme foarte ciudate... Trebuie să mărturisesc că nu-mi pot da seamă deocamdată de obârşia lor. Sigur e însă că sunt foarte vechi. Păcat că nu se pot face cercetări În fort.

   — Ne-ntoarcem îndată la Makassar, răspunse George, triumfător. Tata mai vrea să lămurească o taină pe care o bănuieşte.

   — Pot veni şi eu? Întrebă doctorul pe căpitan.

   — Desigur, dragul meu, zise Farrow. E mai bine chiar să fim mai mulţi. Vom pleca în două bărci. ÎI iei cu d-ta pe Kard, care îţi poate fi de folos, dacă va fi să te războieşti cu individul acela primejdios. Acum să ne grăbim! Ştii şi d-ta, doctore, că se află în Makassar ofiţeri francezi de care ar trebui să ne cam ferim. E mai bine, poate, ca d-ta cu Petre şi Kard să rămâneţi în fort, iar eu cu George să ne ducem la negustorul indian care oare să cunoască multe cu privire la noi.

   După câteva minute rana de la braţul tânărului fu bandajată, apoi cele două bărci se desprinseră de lângă submarin. În cea dintâi se aflau căpitanul, George şi Petre, în a doua doctorul şi Kard. Cei doi uriaşi vâsliră cu putere spre ţărmul îndepărtat. Vroiau să intre iarăşi în golful acela tăinuit, căci Farrow şi George bănuiră pe bună dreptate că misteriosul individ nu va mai sta la pândă acolo.

   Totuşi, fură cu mare băgare de seamă când intrară în golf. Când prima barcă acostă la mal, George sări repede jos, fără să-şi întoarcă privirea spre camarazi şi cercetă tufele din apropiere, ca să-l descopere cumva pe omul cu părul roşu.

   — După cum văd, pare că s-a retras - zise căpitanul - dar socot că-l vom întâlni în fortul cela vechi. George, putem ajunge acolo pe vreun alt drum sau trebuie să ne croim o potecă prin desiş?

   — Cu puţin înainte de fort am zărit o potecă - răspunse tânărul - dar mergea în unghi drept cu strada, după cât am putut vedea. Se poate însă ca mai târziu să cotească spre fort.

   — Ne vom folosi deci de ea, hotărî căpitanul. La ce depărtare sa află ea de zidul exterior al fortului?

   — Socot să fie patruzeci până la cincizeci de metri.

   — Foarte bine; atunci putem pătrunde lesne prin desiş, căci ar putea să treacă niscai pescari şi să le bată la ochi.

   Abia când cele două bărci fură ascunse în tufiş. Farrow dădu comanda de pornire. George se puse în fruntea convoiului şi căpitanul încuviinţă în tăcere. Aruncă doar o privire spre Uriaş, dându-i de înţeles să vegheze cu băgare de seamă şi credinciosul camarad dădu din cap. Păşi alături de căpitan şi nu-şi luă ochii de la George.

   Acesta îşi putuse da îndeajuns seama cât era de primejdios omul cu părul roşu, ceea ce-l îndemnă să fie foarte prevăzător. Se târa mai mult decât mergea, privind în toate părţile şi ciulind urechile. Dar se părea că misteriosul individ se-ndepărtase într-adevăr.

   În curând camarazii ajunseră pe şoseaua care ducea la oraş şi îşi urmară drumul păstrând toate măsurile de prevedere.

   Deodată George se opri şi arătă în lături. Acolo începea poteca îngustă care ducea prin desiş în direcţia Nord-Est. Părea să fie folosită adesea, căci era bine întreţinută.

   — Din tufa aceea par să fi fost tăiate de curând nişte crengi, zise căpitanul, încreţind fruntea.

   George îşi îndrepta şi el privirea spre locul arătat şi îşi dădu scamă că tatăl sau nu greşise.

   — O fi fost corcitura - zise el în cele din urmă. Poate că - după cum spuneai tu mai adineauri, tata - de la poteca asta duce spre fort o alta, de care se foloseşte el mereu. Altfel ar bate la ochi dacă s-ar duce întotdeauna la ruină, cotind de pe şosea.

   — Să şti că aşa e, încuviinţă căpitanul. Atunci să ne folosim şi noi de poteca asta, să fim însă cu mare băgare de seamă, căci corcitura îşi va fi luat măsuri de siguranţă. Ia-o înainte, George, dar fii cu ochii-n patru!

   Camarazii se ţineau unul lângă altul, ca să poată sări în ajutorul aceluia care ar fi fost primejduit.

   George socoti drept o mare cinste că mergea în fruntea convoiului. Dar onoarea aceasta îl făcu să-şi dea seamă şi de răspunderea mare pe care o avea. Nu mai era vorba acum de siguranţa sa personală ci şi de aceea a camarazilor.

   În vârful picioarelor, George pătrunse pe poteca îngustă. Ştia bine că din fiecare tufă îl putea pândi moartea, că pământul se putea deschide deodată sub picioarele lui, făcându-l să cadă într-o groapa cu ţăruşe ascuţite şi otrăvite.

   Mica ceată înaintase vreo patruzeci de metri. Când George se opri deodată şi privi cu băgare de seamă o tufă pe dreapta, al cărei frunziş era ofilit. Crengile nu erau rupte însă şi frunzişul ofilit părea să fie datorit altor pricini.

   George cercetă cu luare-aminte, dar nevăzând nimic suspect, nici un fir sau sârmă de care ar fi putut fi legată o primejdie, apucă tufa şi o trase spre el. Dădu mulţumit din cap căci - după cum bănuise - tufa putea fi smulsă lesne din pământ. Se ivi o deschizătură strâmtă în desiş şi îndărătul ei se arătă o potecă îngustă, care ducea în direcţia fortului.

   — Bravo! Făcu Farrow, cu glas coborât. Acum să ne îndoim atenţia, căci corcitura va fi asigurat bine poteca asta ascunsă.

   Crengile copacilor uriaşi umbreau poteca până la treizeci de metri depărtare, învăluind-o într-un semiîntuneric verzui. La capătul ei se lumina şi camarazii putură vedea tufele care împrejmuiau zidul din

afară al fortului.

   Pe George îl cuprinse simţimântul nelămurit ca numai pe bucata asta semi-întunecoasă a potecii putea pândi primejdia. Şovăi câteva clipe, apoi porni cu hotărâre mai departe. Îşi scoase totuşi revolverul şi în mâna stângă luă lampa de buzunar. Îndreptă lumina spre pământ, examină cu băgare de seamă fiecare bucăţică de teren înainte de a merge mai departe şi cercetă tufele de amândouă părţile.

   — George, priveşte şi-n sus! şoptii căpitanul îndărătul lui.

   În aceeaşi clipă avu şi tânărul acelaşi gând. Îndreptă lumina lanternei spre bolta de frunziş şi oprindu-se brusc se aruncă înapoi cu repeziciune, astfel că se lovi de tatăl său şi fu cât p-aci să-l răstoarne.

   În frunzişul de deasupra sa George văzuse scânteind ceva metalic şi simţise în acelaşi timp cufundându-se pământul sub picioarele lui. O scufundare elastică, de parc-ar fi fost nişte arcuri dedesubtul său, ceea ce-l făcu să se gândească îndată la, o primejdie.

   Deodată se auzi un pârâit printre crengi, un obiect lucitor căzu atât de aproape de George încât îi atinse haina, apoi se rostogoli cu zgomot pe potecă.

   Tânărul păli când se aplecă şi privi mai de-aproape obiectul. Ridică cu greu bucata de fier rotund şi căpitanul strigă imediat:

   — Asta e o adevărată capcană de elefanţi.

   La unul din capetele fierului era fixată o lamă ascuţită, otel care ar fi găurit capul acelui pe care l-ar fi atins. La o cercetare mai amănunţită ieşi la iveală sub stratul de pământ de deasupra potecii o scândură îngustă, de la care pornea o sârmă subţire în desiş. Dacă un om păşea pe această scândură, sârma desprindea greutatea de fier, repezind-o în creştetul nenorocitului.

   — Sfinte Dumnezeule, corcitura asta se pricepe să-şi apere taina! exclamă doctorul Bertram, care făcu câţiva paşi înainte. George - dacă scăpăm teferi din aventura asta, aş păstra bine această unealtă ucigătoare, căci e o raritate.

   — Aşa e, încuviinţă tânărul, ca e îşi revenise din spaima prin care trecuse. Să nădăjduim că e ultima piedica pe care ne-o pune în cale corcitura.

   — Fii mereu cu băgare de seamă! Îl preveni căpitanul. Nu trebuie s- avem aici un pic de încredere în „fiara roşie", cum îl numesc chinezii pe individul acela.

   — Voi fi cu ochii în patru, făgădui George, cu seriozitate. Am cunoscut îndeajuns cât de primejdios e acest individ. Să nădăjduim că vom ajunge în fort neobservaţi de el.

   COMOARA DIN VECHIME.

   DUPĂ CE TRECUSERĂ de bucata de potecă umbrită de copaci, camarazii ajunseră la nişte tufe înalte, unde cel puţin nu erau ameninţaţi de vreo primejdie de sus. În schimb ar fi putut fi lesne văzuţi prin crăpăturile zidului fortului, de unde corcitura n-ar fi şovăit să-i atace într-un fel oarecare.

   Nu trebuiau însă în nici un caz să se grăbească, căci primejdia putea sta la pândă de amândouă părţile tufişului.

   Se cerea mare băgare de seamă şi George îşi îndreptă toată atenţiunea spre frunzişul des al tufelor pe dinaintea cărora treceau.

   Ajunseră însă netulburaţi la zidul din afară al fortului, unde descoperiră îndată câteva crăpături destul de largi pentru ca un om să se poată strecura. George şovăi, neştiind la care să se oprească; aruncă o privire întrebătoare tatălui său care spuse:

   — Dacă fiara roşie mai pregătit vreo cursă, asta nu poate fi decât la crăpătura din faţa voastră. Aşa dar, s-alegem o alta. De pildă cea de colo din stânga, care duce şi mai adânc.

   — Tot ce se poate, încuviinţă doctorul. Atunci o luăm mai bine pe cealaltă de colo. A! Uite că George a şi început cercetările.

   Tânărul se afla înaintea deschizăturii largi şi privea cu atenţie pereţii zgrunţuroşi şi fărâmăturile de piatră risipite pe jos. Tocmai vroia să treacă dincolo, când zări o dungă îngustă, care îi atrase îndată luarea- aminte.

   Era într-adevăr numai o întâmplare că-i bătuse în ochi acest lucru neînsemnat. Oricare altul ar fi trecut-o cu vederea, cu siguranţă. Dar tânărul devenise atât de bănuitor după cele ce păţise cu corcitura, încât se aplecă imediat examină funia mai de aproape.

   — Ai găsit ceva? întrebă Farrow în spatele lui.

   — Da, tată, răspunse George. Încă o sârmă pusă cu îndemânare printre pietricelele împrăştiate pe aici. Nici nu vreau să aflu ce e cu ea, ci mai bine o încalec şi trec dincolo.

   Îşi trase însă înapoi piciorul ridicat, chibzul câteva clipe, apoi zise:

   — Nu. Mai bine să tragem de sârmă, ca să vedem ce se întâmplă. În primul rând corcitura ar da fuga încoace când zidul se va nărui sau s-ar întâmpla ceva asemănător.

   — Dar s-ar putea produce şi o explozie puternică, zise căpitanul. E cam cutezător ceea ce vrei să faci, George.

   — Eu cred că e foarte bine - stărui tânărul - în loc să ne pierdem vremea să ne expunem viaţa căutându-l pe omul cu pârul roşu, mai

bine să-l facem să vie el la noi. Şi am presimţirea că aşa se va întâmpla dacă vom trage de sârmă.

   — Şi cum vrei să faci treaba asta?

   — Voi vă veţi retrage ceva mai încolo, iar eu voi arunca o piatră pe sârmă. Dacă se va produce într-adevăr o explozie, atunci sunt apărat, căci voi zvârli piatra dindărătul tufelor. Fireşte că mă voi culca la pământ îndată ce voi fi aruncat bolovanul.

   — Ei, aşa mai merge, încuviinţă Farrow. Hai să ne retragem, să nu mai pierdem timpul.

   În vreme ce George căuta o piatră mare, camarazii se dădură îndărăt, cât mai departe de zid.

   Tânărul găsi repede ceea ce îi trebuia, se furişă printre tufele din faţa zidului şi aruncă piatra. Imediat apoi se întinse la pământ.

   În clipa următoare o bubuitură cutremură văzduhul. Explodase de sigur o încărcătură puternică, dar aceasta fusese astfel aşezată încât detunătura să nu poată fi auzită prea departe. Efectul fu cu atât mai surprinzător, cu cât după câteva clipe se rostogoliră peste desiş bolovani de toate mărimile.

   George avusese prevederea să-şi acopere capul cu mâinile. Asta fu salvarea lui, căci după ce câteva pietre mai mici îl loviră în spate şi peste picioare, îi căzu pe braţe un bolovan mare din zid. S-ar fi ales cu capul zdrobit dacă nu l-ar fi aparat cu braţele.

   Prin forţa izbiturii fu apăsat cu faţa la pământ şi asta era foarte bine, căci altfel durerea l-ar fi făcut să scoată un ţipăt.

   Gemând de durere, tânărul se ridica încet în genunchi şi se văzu nevoit să rămână câtva timp nemişcat, deoarece îi venea ameţeală şi simţea o greaţă grozavă care îl făcea să clatine. Căută să se dezmeticească, privirea i se limpezi şi-şi dădu cu bucurie seamă că mâna stângă îi era numai umflată şi zgâriată, dar osul nu fusese zdrobit nicăieri.

   Vru să se ridice cu totul, când privirea îi căzu întâmplător pe zid, printr-o spărtură a frunzişului. Rămase uimit şi înspăimântat în acelaşi timp, căci zidul dispăruse pe o lungime de vreo zece metri. Li se întâmplase oare ceva camarazilor săi? Îngrijorat peste măsura vru să se ridice repede, când... văzu corcitura înaintea sa. Ca o umbră alunecă misteriosul individ peste locul întins care despărţea zidul din afară, de clădirile dinlăuntru. George zări în mâna dreaptă a roşcovanului un revolver automat de mare calibru - lucru ciudat în oraşul acesta şi mai ales la un individ de teapa ăstuia.

   Tânărul îşi dădu seamă că va urma acum o luptă hotărâtoare. Desigur că tovarăşii fuseseră răniţi de bolovanii zidului aruncat în aer, altminteri ar fi alergat în ajutorul său.

   E drept că nu trecuseră decât vreo câteva clipe de la producerea exploziei, dar oricum ar fi trebuit să audă.

   Pentru moment el nici nu se gândi că, mulţumită spărturilor din zid, puteau şi ei cuprinde cu privirea locul liber şi să-l vadă pe individul acela ticălos. Îl cuprinse o furie nemăsurată împotriva acestui om. De sigur că el îi va ucide fără milă pe cei căzuţi în nesimţire din pricina exploziei.

   George ridică încetişor revolverul. În primul moment avu de gând să-l împuşte pe roşcovan, dar îşi aduse aminte de taina acestuia şi-şi zise că-i va fi greu s-o descopere când „fiara roşie" nu va mai fi.

   Corcitura se afla acum la doi paşi de spărtura de largă din zid. Avea chipul schimonosit de furie, dar şi de bucurie drăcească. Ţinea ridicată arma ucigătoare, privi neliniştit în juru-i, apoi se strecură binişor în deschizătură.

   Atunci George trase de două ori la rând. Întâiul glonţ nimeri în încheietura mâinii drepte a corciturii, al doilea în umărul stâng. Rănitul scoase un răcnet de fiară, dar nu se prăbuşi, cum se aşteptase George şi nici nu încercă să ridice arma ce-i căzuse din mână. Ci, cu o repeziciune de necrezut, se întoarse şi, o rupse la fugă înlăuntrul fortului.

   Avea acoperire îndărătul tufelor şi sări în zigzag încoace şi încolo. George se temu că va zvârli în aer tot fortul, făcând să dispară taina. Ţinând revolverul ridicat, privi după el, apoi trase încă un glonţ şi de data asta corcitura ridică braţele şi se prăbuşi cu faţa la pământ.

   Tânărul nostru erou ieşi îndată dintre tufe. Nici nu se sinchisi de rănile sale, căci trebuia să vadă ce s-a întâmplat cu tovarăşii săi. Când fu afară din frunziş, îl văzu dând fuga spre el.

   — Bravo, George! strigă căpitanul. Şi noi l-am văzut pe roşcovan, dar n-am putut trage, căci eram rău aşezaţi. A! Eşti rănit? Întrebă el, îngrijorat.

   — Nu e nimic; o piatră m-a lovit în mână, răspunse tânărul. Dar voi cum aţi scăpat de efectul exploziei?

   — Ne-am întins la pământ înainte de a se produce ea, astfel că am fost atinşi doar de câteva pietre mai mici. Mi se pare că rana ta e mai gravă de cum crezi.

   — E timp pentru asta, acum trebuie să vedem ce e cu fiara roşie. Ultimul meu glonţ l-a răniţi grav - l-am ochit în coasta.

   — Atunci trebuie sa ne grăbim! zise Farrow. Altminteri cine ştie ce ne mai pregăteşte.

   Pătrunseră repede prin deschizătura largă în lăuntrul fortului. Petre ridică revolverul corciturii şi-l vârî în brâu. Camarazii alergară apoi spre tufa unde se prăbuşise roşcovanul.

   Când ajunseră acolo, văzură ramuri frânte şi sânge proaspăt, dar corcitura se târâse mai departe, după cum dovedea dâra de sânge. Asta înlesnea urmărirea, George porni ca o săgeată pe urma aceasta, temându-se ca individul să nu-şi dea sufletul înainte de a i se putea smulge taina.

   Dâra ducea într-o crăpătură îngusta a zidului unei clădiri în formă de turn şi care era bine întreţinută. George scoase repede lampa de buzunar, cu toată durerea ce o simţea la braţul stâng şi pătrunse în deschizătura zidului.

   La lumina lanternei văzu o gaură neagră în podeaua unei încăperi pătrate. Din câteva sărituri fu acolo şi se pomeni în fata unei scări înguste de piatră, care ducea în adâncime şi ale cărei trepte erau pătate cu sânge proaspăt. Coborî repede scara, coti de câteva ori, apoi ajunse într-un gang subpământean, în ai cărui pereţi se aflau câteva uşi.

   Una era deschisă şi dâra de sânge ducea înăuntru. Tânărul porni înainte. O ploaie de scântei de toate culorile scânteia în lumina lămpii sale; ridica mâna cu revolverul, împuşcătura lăsă un ecou prelung şi roşcovanul - care tocmai întindea braţul după o sârmă ce atârna din tavan - căzu pe o movila de bogăţii care zăceau aici de sute de ani.

   V.

   TAINA LUI DOGA SHING.

   — SFINTE DUMNEZEULE, ce minunăţii! exclamă doctorul Bertram, trezindu-l pe George din înmărmurire.

   Tânărul se cutremură, mai aruncă o privire spre „fiara roşie", care zăcea chircit pe comorile sale, apoi se întoarse spre camarazii care se apropiaseră şi zise tatălui său, ca şi cum ar fi vrut să se scuze:

   — Se pregătea să tragă de sârma aceea de colo şi atunci am fost nevoit să trag într-unsul.

   — Bine ai făcut, dragul meu, răspunse căpitanul. Altminteri, de sigur că tot turnul ar fi zburat în aer şi ne-ar fi îngropat sub dărâmăturile sale. Să-l lăsăm acolo unde a căzut şi să dăm de veste autorităţilor. Doctore, d-ta rămâi aici şi caută prin comorile astea ceea ce am putea lua ca amintire. Văd multe casete cu monede de aur, pe care le vom lăsa Olandezilor. Noi - ca descoperitori ai acestor bogăţii, vom lua o parte din cupele, statuile, crucile şi celelalte care se mai află pe aici. Ah, uite ce frumoase sunt armele alea vechil Din astea vom lua cea mai mare parte.

   Doctorul Bertram se şi aplecase asupra comorilor şi începu să le rânduiască. Căpitanul hotărî ca Petre şi Kard să rămână cu doctorul, apoi plecă cu George spre oraş. Înainte de a apuca pe străzile principale îşi şterseră bine hainele apoi întrebară la căsuţa unui plantator olandez, unde se află palatul guvernatorului.

   Ajuns acolo, Farrow întrebă pe portar de numele reprezentantului regatului Olandei şi după ce se gândi câteva clipe, îi trimise o scrisoare închisă, semnată cu numele său adevărat şi în care-i comunica fără ocol ca fiul său descoperise o comoară preţioasă în fortul cel vechi.

   După câteva minute căpitanul şi George fură invitaţi să intre la guvernatorul van Haaven. Acesta era un bărbat energic şi prietenos, care se bucură mult sa le facă cunoştinţa, deoarece auzise de mult de faptele lor vitejeşti.

   Guvernatorul ascultă cu mult interes povestirea lui George, încheie un proces-verbal, apoi chemă pe şeful poliţiei şi-i comunică şi lui ceea ce aflase. Se oferi chiar să pună câţiva oameni la dispoziţia camarazilor ca să transporte la bărci partea ce li se cuvenea din comoară. Dar Farrow refuză propunerea. Rugă numai să se amâne cu o jumătate de ceas plecarea spre fortul vechi, deoarece vroia să vorbească cu un indian care-l prevenise pe George de existenţa unor ofiţeri francezi.

   — Aşa e - zise van Haaven şi chipul i se întunecă - în port se află un distrugător francez şi aţi putea avea neplăceri dacă aţi fi recunoscuţi de ofiţeri. Atâta vreme cât sunteţi aici ca oaspeţi ai noştri, vă aflaţi la adăpost, dar când veţi fi pe mare, va trebui să vă apăraţi singuri.

   — De un singur distrugător nu ne temem noi - răspunse Farrow, zâmbind. — Aşa dar, peste o jumătate de ceas venim sa va luam, domnule van Haaven!

   De la clădirea guvernatorului nu era departe locul unde locuia indianul cu pricina. În drum, tatăl şi fiul aflară de la trecători că focul din uliţa chinezească fusese stins. Corcitura părea să fie cunoscut numai acolo, căci guvernatorul nici nu auzise de „fiara roşie".

   Când Farrow şi George se apropiară de prăvălia lui Doga Shing - cum se numea Indianul - întâlniră un băştinaş voinic, care le aruncă, în treacăt, o privire pe furiş. Ei nu dădură nici-o însemnătate faptului şi nici nu văzură că omul întoarse brusc şi-i urmări de la distanţă.

   Doga Shing se ridică repede şi se înclină adânc când căpitanul se apropie de el.

   — Sahib - începu indianul, înainte ca Farrow să-i spună ceva - ştiu de ce aţi venit; am aşteptat vizita dv., de aceea l-am prevenit pe fiul dv. şi l-am lăsat să întrezărească cum că-l cunosc. Sahib, sunt încântat să vă salut...

   — Îmi închipui eu din partea cui - îl întrerupse Farrow, prietenos - e vorba de prinţul Ghasna, fără îndoială. Dar pe George al meu n-ai fost

însărcinat să-l saluţi?

   Pe chipul bărbos al indianului flutură un zâmbet uşor, apoi se înclină adânc în faţa tânărului şi zise:

   — Sanja, fiica prinţului, mi-a spus să transmit salutări şi urări de bine tânărului Sahib. Sanja duce dorul tânărului Sahib.

   — Îţi mulţumesc - zise George, bucuros şi întinse lui Doga mâna - voi căuta să îndeplinesc cât mai curând dorinţa prinţesei. Când te vei întoarce în patria, salut-o din partea mea. Şi spune-i că mă gândesc mereu la dânsa.

   — Voi repeta întocmai prinţesei cuvintele tânărului Sahib, zise Doga. Dar înainte a mă înapoia, trebuie să-mi îndeplinesc misiunea aici. Sahib căpitan - se adresă el lui Farrow - prinţul nădăjduia că vă voi întâlni pe undeva aici. În mările astea, vărul său, Ranga Shing, a fost răpit. Şi, după multe cercetări am aflat că în apele acestea se află un vapor, despre care cei ce-l cunosc vorbesc numai cu teamă. E vorba de „vaporul celor pierduţi". Cred că Ranga Shing se afla pe vasul acesta, împreună cu alţi oameni, care au fost răpiţi din cine ştie ce motiv. Sahib, ne veţi ajuta dv. să căutăm vasul?

   — Mâi e vorbă! se grăbi să răspundă căpitanul. Aş fi nespus de bucuros să-i pot face un serviciu prinţului Ghasna. Dar va fi foarte greu să găsim vaporul în mările acestea, unde sunt atâtea insule.

   — Sahib căpitan, de la un chinez pe care-l ţin sub puterea voinţei mele au aflat că vaporul cu pricina pleacă în fiecare lună spre o insulă care e la o depărtare de o zi şi o noapte de aici. Acolo încarcă merinde şi combustibil. Chinezul mi-a zugrăvit cu aproximaţie aşezarea insulei.

   — Atunci ar trebui să vii şi d-ta cu noi - zise Farrow - îţi poţi lăsa prăvălia singură?

   — Nu e a mea - răspunse indianul, zâmbind - compatriotul meu mi-a dat-o în seamă, ca să pot face mai bine cercetările. Sunt gata să-l urmez imediat pe Sahib căpitan.

   — Bine. Mai avem puţină treabă pe aici, apoi vom merge la submarinul nostru. Ne vom întâlni la fortul cel vechi din afara oraşului. Bărcile noastre se află ascunse într-un golf îndepărtat.

   — Voi fi acolo, Sahib.

   Tatăl şi fiul se înapoiară la guvernator.

   Chibzuiră asupra celor auzite şi în cele din urma George zise:

   — Tată, voi fi foarte bucuros dacă i-am putea face prinţului serviciul acesta. Chestia aia cu „vasul celor pierduţi" miroase a aventuri noi.

   — Asta pare să fie lucrul principal pentru tine! zise căpitanul, zâmbind. Trebuie să recunosc însă că şi pe mine mă interesează lucrul. Ciudat că Doga Shing ne-a aşteptat cu atâta siguranţă. S-ar fi putut doar lesne ca să plecat îndată. Şi asta e o taină a Indienilor, pe care noi europenii n-o putem pricepe. Pe chinezul de la care a aflat amănunte asupra vasului misterios, cu siguranţă că l-a hipnotizat, altminteri Galbenul n-ar fi trădat taina sa nici dac-ar fi fost supus la cele mai grozave torturi. Cred că chestia va fi foarte interesantă.

   — Nădăjduiesc şi eu, zise George.

   Fără ca ei să fi observat, băştinaşul de adineauri îi urmase. În faţa clădirii guvernatorului se aflau două automobile, dintre care unul era ocupat de poliţişti albi. Van Haaven cu şeful poliţiei ieşiră în întâmpinarea tatălui fiului, se urcară în primul automobil şi porniră în goană spre fort.

   Îndată ce maşina cu poliţiştii se puse în mişcare. Băştinaşul se agăţă repede de bara din spatele ei. Trecătorii îl văzură, dar nu putură atrage atenţia celor din maşină, căci aceasta zbura ca vântul.

   Când automobilele se opriră la fort, băştinaşul se strecură ca un şarpe într-o tufă, de unde îl urmări apoi pe Albi, care intrară în ruină.

   — Care va sa zică vreţi să transportaţi singuri în bărci partea ce vi se cuvine din comoară? întrebă cu glas tare guvernatorul pe căpitan. În cazul acesta v-aş ruga ceva: treceţi cu bărcile dv. prin apropierea oraşului şi veţi vedea o căsuţă de bambu ridicată pe apă. Căsuţă de care se folosesc băştinaşii la pescuit. Trecând pe acolo nu puteţi fi văzuţi din port. În schimb eu vă voi urmări cu privirea şi voi vedea dacă aţi plecat ne supăraţi de cineva.

   — Aşa vom face, domnule van Heaven, răspunse Farrow.

   Iscoada ascunsă zâmbi cu răutate, apoi se furişă îndărăt printre tufe, ajunse pe şosea şi dispăru în desişul de peste drum, care înainta până ia mure.

   Olandezii rămaseră înmărmuriţi în faţa minunăţiilor din pivniţa fortului. Cadavrul „fiara roşii" fu scos de acolo şi îngropat repede, apoi poliţiştii transportară comoara la automobile.

   Doctorul Bertram pusese deoparte cuţite neobişnuite, săbii, căni, cupe, statuete şi cruci. Guvernatorul oferi căpitanului şi alte lucruri, dar Farrow răspunse, râzând, că le ajunge atâta ca amintire.

   Dl. van Haaven puse să se golească într-un sac, pe care-l adusese, lădiţele cu monede de aur, doctorul împacheta în lădiţă obiectele alese de el. Apoi camarazii fură gata de drum.

   Mai aşteptară până ce olandezii cărară la automobile partea lor, apoi Petre şi Kard ridicară lada grea şi toţi părăsiră pivniţa.

   După un călduros rămas bun, camarazii se îndreptară spre golful unde îşi ascunseseră bărcile.

   Abia dispărură cele două automobile, că auziră foşnete într-un tufiş din apropiere. Traseră repede revolverele, dar tot atât de repede le vârâră la loc, zărindu-l pe Doga Shing, care se înclină în tăcere.

   — Ai făcut bine aşa - spuse căpitanul - căci olandezii nu trebuie să ştie că mai avem ceva treabă prin ţinutul acesta.

   — Sahib căpitan - zise indianul - vă pândeşte o primejdie ne aproape. Am văzut un om care venea de la fort şi strecurându-se pe lângă automobile, a ieşit pe şosea.

   — Ce ne pasă nouă de asta - răspunse Farrow cu nepăsare - plecăm îndată cu bărcile noastre şi n-are decât să ne caute dac-o pofti.

   Dar Doga Shing clătină cu seriozitate capul şi tot drumul privi cu băgare de seamă în jurul său. În cele din urmă camarazii se molipsiră de îngrijorarea lui şi începură şi ei să iscodească primprejur - dar nu se întâmpla nimic, aşa că ajunseră cu bine la golf.

   Bărcile erau acolo; fură lăsate repede pe apă, lada fu încărcată în aceea a căpitanului şi a lui George, iar Doga Shing, doctorul şi Kard sa urcară în a doua barcă. În clipa când se desprinseră de ţărm, Farrow zise, râzând, către cei de dincolo:

   — Ei, Doga Shing, vezi că îngrijorarea d-tale a fost neîntemeiată? E mai bine, totuşi, să fim cu băgare, de seama. Kard, trebuie să mergem dea lungul ţărmului, pană dăm de o căsuţă de bambu a pescarilor. Abia după aceea luăm direcţia spre submarin. Aşa i-am făgăduit guvernatorului, cere vrea să se încredinţeze că am scăpat cu bine de pe uscat.

   Doga Shang făcu un gest, pârând că vrea să spună ceva, renunţa însă şi întorcând capul privi spre largul mării. George, căruia acest gest îi atrase luarea-aminte, băgă de seamă că indianul îşi vârâse mâna sub veştmântul alb şi lung pe care-l purta.

   Dar nu se opri prea mult asupra acestui fapt, ci se gândi la Sanja, pentru al cărei unchi urma să-şi primejduiască poate viaţa.

   După un sfert de ceas începu să se vadă căsuţa de bambu ridicată în mare, aproape de ţărm. Sub acoperământul primitiv stau pescarii pândind prada ce trece pe dinaintea lor, apoi îşi aruncă lăncile care nu- şi greşesc ţinta niciodată.

   — Tată, vreau sa văd mai de-aproape instalaţia aceea pescărească, zise George.

   Petre îndreptă barca într-acolo şi tânărul privi cu interes construcţia ciudată, care înfrunta cele mai năpraznice furtuni şi valuri.

   Deodată se auzi deasupra lor un zgomot slab. Camarazii ridicară capetele şi văzură cu spaimă sus pe platformă un băştinaş înalt, care se uita la ei cu chipul schimonosit de furie. Ţinea în mână o suliţă ascuţită de prins peşte, cu vârful îndreptat spre căpitan.

   — L-aţi ucis pe Asabo! răcni el în limba olandeză - aţi furat comoara noastră - trebuie să muriţi!

   Farrow părea pierdut. Nu mai avea vreme să ducă mâna la revolver - căci cunoştea cu ce repeziciune şi siguranţă mânuiesc băştinaşii suliţa. Fulgerător îşi aduse aminte de băştinaşul pe care Doga Shing îl văzuse la fortul vechi şi-i păru rău că nu ţinuse seamă de prevenirea indianului. Acum era prea târziu.... O clipă încă şi fierul ascuţit va străpunge pieptul său, apoi băştinaşul va ucide în acelaşi fel şi pe George şi Petre. Căpitanul ştia bine că nici ei nu vor mai avea vreme să-şi scoată armele pentru a se apăra.

   Dar când braţul ridicat al băştinaşului părea gata să zvârle fierul ucigător - când căpitanul se simţi năpădit de o sudoare rece - auzi un zumzet ca de cărăbuş în zbor. Apoi băştinaşul scoase un răcnet, suliţa îi căzu din mână, câteva clipe rămase cu ochii sticloşi aţintiţi la camarazi - pe urmă căzu grămadă în pământ.

   Petre prinse repede în mână suliţa şi o aşeză în barca, spunând doar atât:

   — O amintire frumoasă.

   Abia apoi privi în juru-i, ca să vadă cum survenise salvarea aceea neaşteptată.

   Dinspre ţărm se nuzi cineva strigând spre ei. Acolo stătea guvernatorul, agitând braţele.

   — Bravo! strigă el, arătând spre barca a doua. Însoţitorul d-tale ţi-a salvat viaţa, domnule căpitan.

   Farrow privi spre cealaltă barcă. Zâmbind ciudat, Doga Shing îşi vârî în haină un obiect de formă curioasă, iar doctorul Bertram îi luă mâna, o strânse cu putere şi zise căpitanului:

   — Doga Shing trebuie să fi bănuit ceea ce era să se întâmple. L-a împuşcat pe ticălos cu un revolver cu aer comprimat.

   — Îţi mulţumesc, Doga Shing, zise Farrow. Pe viitor voi ţine seamă de prevenirile d-tale. Sahib, căpitan, mie mi s-a dat numai sarcina de unealtă, cum s-ar zice - răspunse Indianul - trebuie sa va ocrotesc până ce misiunea va fi dusa la bun sfârşit.

   Farrow saluta din cap pe cei de pe ţărm, apoi se aşeză în barcă şi zise lui George:

   — Acum se pare că suntem din nou învăluiţi de misterele Indiei, dragul meu băiat. Cine ştie ce aventuri ne mai aşteaptă!

   Câtă dreptate avea căpitanul cu presimţirea aceasta, urma să se arate mai târziu. Aventura care începuse în Makassar fu atât de misterioasă şi plină de primejdii, cum nu mai întâmpinaseră una la fel curajoşii camarazi.

SFÂRŞIT

Volumul 81

STĂPÂNUL URŞILOR

   SPRE ALASKA.

   SPRE SEARĂ, părăsind Makassar-ul, camarazii se retraseră fiecare în cabinele lor, ca să se lase odihnei. Numai George şi doctorul Bertram nu păreau obosiţi, căci vroiau să cerceteze cu amănunţime „amintirile" luate din fortul vechi. Şi după ce terminară cu treaba asta, tânărul îl rugă pe doctor să-i mai povestească ceva din aventurile sale, de acolo unde o lăsase rândul trecut. (Vezi vol. 78 „Aventurile echipajului Dox"). Medicul îi îndeplini dorinţa, căci îi plăcea şi lui să dezgroape amintirile.

   — Torpilorul japonez - începu el - vas cu totul modern, alerga cu viteză dea lungul Ku-ilen-ului, lanţul acela de insule mici între Marea Ochotică şi Oceanul Pacific.

   Mai aveam de străbătut trei mii de kilometri până s- ajungem la ţinta noastră, care era Andreieffski pe Yukon- River. Asta însemna o călătorie de mai mult de trei zile, dacă puneam la socoteală şi escala în Petropawlowsk, pe Kamciatka, unde urma să ne aprovizionăm cu cărbuni.

   Cred cu n-ai uitat - dragă George - care era scopul voiajului nostru: în pustiurile de gheaţă ale Yukon-River trăia Maud Gallagher, nepoata lordului Bird, care ne dăduse însărcinarea şi mijloacele necesare s-o căutăm pe biata fată şi tatăl ei şi să-i readucem în sânul civilizaţiei.

   Căpitanul Aki, comandantul torpilorului, făcu totul ca sa ne uşureze traiul pe vas.

   După cum ne făgăduise Aki, în dimineaţa zilei a treia ne aflam în labirintul de insule care formează îmbucătura Yukon-ului. Yukon-ul e navigabil pană departe în interiorul ţării, dar noi luaserăm hotărârea să debarcăm în orăşelul Andreieffski, ca să culegem acolo informaţii asupra celor doi Gallagher.

   Sosirea vasului de război japonez stărui mare valva - după cum era şi de aşteptat - autorităţile veniră îndată la bord şi uimirea slujbaşilor nu mai cunoştea margini aflând că drumul fusese făcut numai ca să ne aducă pe noi acolo.

   Paşapoartele noastre erau în regulă. Dar deoarece poliţiştii şi părinţii comunei tot făcură mutre nedumerite, Marian îi lamuri că eram numai nişte vântură-lume, veniţi cu scopul să vizităm ţara înfloritoare dar necercetata încă.

   Chipurile slujbaşilor se mai luminară auzind aceasta şi începură să ne trateze cu o politeţă, exagerată.

   După ce ne luarăm un călduros rămas-bun de la Aki, Marian întrebă pe primar de cel mai bun hotel al orăşelului, deoarece aveam de gând să ne odihnim câteva zile şi a ne împrospătăm provizia de merinde.

   Chipul părintelui oraşului străluci auzind aceste cuvinte. (Mai târziu se dovedi că el însuşi făcea negoţ cu lucruri dintr-astea). Ne conduse la casa mare de lemn, ale cărei ferestre dădeau pe Yukon. Împotriva aşteptărilor mele, era foarte curat în hotel.

   După ce vizitarăm în grabă orăşelul, ai cărui locuitori se îndeletniceau cu negoţul de lemne şi peşte, ne înapoiarăm la hotel, prânzirăm bine şi rugarăm apoi pe patron să ne ţie tovărăşie la o sticlă cu vin.

   Discutarăm la început de lucruri fără însemnătate şi Hermann Berger - cum se numea hotelierul - se dovedi a fi un om da treabă şi foarte sârguincios. Ne istorisi povestea vieţii sale şi la urmă se interesă de intenţiile noastre. Marian răspunse din nou că aveam de gând să cunoaştem ţara, poate să urcăm şi prin munţi, ca să vizităm taberele căutătorilor de aur şi, dacă va fi cu putinţă, să vânăm câte ceva.

   — De pildă cerbi şi urşi - adăugă prietenul meu - se zice că urşii de pe aici ar avea mărimi uriaşe.

   — Asta cam aşa e! se grăbi să spună Bertram. Ating o înălţime de peste trei metri. Am văzut într-un rând câţiva de-mi îngheţase sângele în vine.

   — Cum, mai mulţi dintr-odată? se miră Marian. Aşa ceva e foarte rar.

   Berger făcu o mutră cam încurcată.

   — Până acum n-am povestit nimănui - zise el cu glas scăzut - căci m-ar fi luat cu siguranţă în râs. Dar dv. îmi inspiraţi multă încredere, aşa că vă voi spune. Acum trei ani - aveam şi pe atunci hotelul ăsta - plecai într-un rând în susul Yukon-ului, până la cotitura unde se varsă într-unsul Kovukuk-River. Acolo sunt aşa-zisele Yukon-Hills şi se găsesc multe claim-uri (terenuri aurifere) pe ai căror proprietari îi aprovizionam cu merinde. E mai rentabil decât să fii singur prospector. Îmi terminai treburile, plecai încă în seara aceea

- aveam de făcut cinci sute de kilometri - şi pornii repede în josul Yukon-ului. Cei doi servitori ai mei - indieni din lăuntrul ţării - conduceau kanu-ul, în vreme ce cu visam cu ochii deschişi. Deodată indienii începură să ţipe şi se ghemuiră pe podeaua bărcii. Priveliştea care mi se înfăţişa acum nu era deloc, liniştitoare, căci pe mal stăteau trei urşi de Alaska, ridicaţii pe labele dinapoi, aşa încât li se vedea toată înălţimea de trei metri şi mai bine. Fiarele păreau să chibzuiască dacă să se arunce în fluviu şi sa atace kanu-ul meu, care plutea încet de tot acum; dusei mâna la puşca mea minunată, hotărât să încep lupta - când, mă puteţi crede sau nu... se auzi dintr-o pădurice ce se afla la vreo treizeci de metri de fluviu - o şuierătură ascuţită. Cele trei fiare se întoarseră ca la o comandă, se lăsară la pământ pe labele dinainte şi o zbughiră în pădure. Fireşte că acum cel dintâi gând al meu era să mă depărtez cât mai repede de locul cu pricina. Indienilor le băgai în cap că urşii îi vor înhăţa dacă vor sufla o vorbă despre întâmplarea aceasta. D-voastră ce credeţi, domnilor? Să fi fost o vedenie numai?

   — Da, da, la asta m-am gândit şi eu, fie că un vânător încercat, care se îndeletnicea ani dea rândul cu vânătoarea în stepă, izbutea, să domesticească pui de urşi dintr-aceştia, să-i crească. Nu văd nimic deosebit în păţania d-tale.

   — Da, da, la asta m-am gândit şi eu să răspunse Berger - dar totuşi n-am povestit încă nimănui nimic despre asta.

   — A, a dar la Yukon-River, unde se varsă în el Kovukuk-ul

- zise Marian, îngândurat - pe care ţărm stăteau urşii când porniră în josul apei, domnule Berger?

   — Pe cel stâng. Oare nu cumva vei fi vrând să iei urma fiarelor? Cine ştie ce se ascunde îndărătul acestei drăcovenii! În locul asta se întâmplă doar multe lucruri ciudate!

   — Cred şi eu! zise Marian apoi adăugase într-o doară: D- ta care ai colindat atâta lume, domnule Berger, nu cumva ai avut oare prilejul să cunoşti pe unul cu numele Tim Galagher?

   Hotelierul tresări speriat, se holbă câteva clipe la Marian, apoi răspunse încet:

   — Acum ştiu, domnilor, că n-aţi venit încoace numai de dragul studiilor. Vreţi s-o scoateţi pe Maud Gallagher din pustiul cel grozav. Eu sunt acela care am primit, printr-un călător indian, scrisoarea doamnei Ellen Gallagher şi am trimis-o mai departe lordului Bird. Da, domnilor, să ştiţi că faceţi o fapta bună dacă o scoateţi pe biata fată de acolo. Şi vă rog sa vă bizuiţi pe ajutorul meu în toate privinţele.

   — Primesc cu plăcere, zise Marian, bucuros. Acum se pune întrebarea, în primul rând, undo locuieşte Tim Gallagher. Lordul îmi scriu eu ar fi la vreo douăzeci de kilometrii de mare.

   — Atunci trebuie să fi înţeles rău ce i-a scris soră-sa; Gallagher se află la cel puţin cinci până la şase sute de kilometri depărtare de aici. Va voi pune la dispoziţie o barcă cu motor care să vă ducă repede în susul Yukon-ului şi vă voi da un servitor indian care vă va fi de mare folos.

   — Atunci vom debarca peste drum de Yukon Hills - zise Marian - să sperăm că ne vom întâlni şi cu urşii aceia îmblânziţi.

   — Nu râdeţi, domnilor! răspunsei Berger, cu seriozitate. Dacă se va întâmpla aşa ceva, îl pierdeţi pe indian, căci omul nu va mâi face un pas cu d-voastră, ci, dimpotrivă, se va întoarce cât mai repede îndărăt.

   — Atunci va trebui să ne continuăm singuri cercetările - zise Marian, nepăsător - dar mai vreau să te întreb ceva: cunoşti ceva amănunte asupra sorţii lui Gallagher?

   — Da, am auzit multe despre el; în taberele căutătorilor de aur se vorbeşte şi acum încă despre uriaşul Gallagher, care a fost înşelat în chip atât de neomenos de cel mai bun prieten al său. Ticălosul se numeşte Patrik Henderson şi dacă veţi întâlni un omuleţ gheboşat, cu o mutră de guzgan, ochi roşietici şi păr roşu, care tresare la auzul acestui nume. Îl puteţi împuşca fără grijă. Nu va fi nici un păcat.

   — Şi ce crimă a făcut Henderson acela?

   — Gallagher a lucrat în claim alături de el. Dar în vreme ce Tim scotea aurul cu baniţa, Henderson abia câştiga cu ce să-şi ducă zilele de azi pe mâine. Atunci se împrieteni cu Uriaşul Tim, a cărui soţie se afla în lagăr; ea gătea, cosea pentru bărbatul ei şi îşi îngrijea fiica, născută acolo înainte cu o jumătate de an. Visa la vremea când Tim al ei se va înapoia în patrie, putred de bogat.

   Şi Henderson deveni prietenul casei; era mereu pe lângă Gallagher şi nevasta acestuia, până află unde ascunsese Tim aurul. Atunci procedă ca un adevărat ticălos. Îşi procură de la un indian o buruiană, al cărei suc are darul să adoarmă. Turnă puţintel în ceaiul lui Gallagher şi în aceeaşi noapte se făcu nevăzut cu sacii de aur. Cei doi soţi zăcură multă vreme bolnavi, ba Tim rămase chiar cu mintea întunecată de pe urma băuturii aceea blestemate. Nu mai putu recunoaşte aurul, plecă din tabără şi se spune că acum se îndeletniceşte cu vânatul pe undeva prin pustietăţi şi se dedă şi la furtişaguri. Iar frumoasa şi vesela Ellen a murit - adăugă el cu tristeţe - înţelegeţi deci şi d-voastră de ce oricare din vechii prospectori l-ar ucide pe omul acela cu chip de guzgan, dacă s-ar mai ivi pe la ei.

   — Când vorbeşti de lup, lupul e la uşă, zise Marian, calm şi arată spre fereastră. Domnul acela de colo n-o fi chiar onorabilul Patrik Henderson?

   Berger râse din toată inima după ce aruncă o privire pe geam.

   — Asta e un avocat cu numele de John Eavens, care e de mult pe aici; răspunse el. Cam seamănă el cu Henderson, dar, după cum vedeţi, are o cocoaşă mică - ceea ce-i lipseşte celuilalt - şi păr negru. În afară de asta de când cu povestea aceea, Henderson va fi şters repede putina din Alaska.

   — Fireşte, asta e de presupus - încuviinţă Marian, în vreme ce privea îngândurat după avocat.

   Berger fu chemat în hotel şi plecă, scuzându-se.

   — Ce ai tu eu avocatul ăla? întrebai eu, mirat.

   — Nimic, ce să am? răspunse Marian. M-am gândit numai în primul moment că ar putea fi Henderson. O cocoaşă e uşor să-ţi faci, părul se vopseşte lesne şi rămânerea aici îndată după făptuirea nelegiuirii e un şiretlic care i-ar induce în eroare pe prospectori.

   — Sfinte Sisoe, ştii că se poate să ai dreptate! făcui eu, înmărmurit.

   — Atunci se poate ca Gallagher să-şi recapete aurul, zâmbi Marian. Sst! Domnul avocat intră în hotel!

   — Da şi vine dea dreptul la masa noastră.

   Pongo se retrăsese în odaia lui, aşa că ne aflam numai noi doi la masă. Avocatul Eavens dădu buzna spre noi:

   — Domnul primar m-a vestit de ilustra dv. Vizită! exclamă el. Eu citesc toate gazetele şi am găsit în ele felurite veşti din India, în care e vorba de faptele măreţe îndeplinite de nişte domni cu numele de Farrow, Bertram şi Pongo. Aşa că nu mă înşel, domnilor? Îmi daţi voie să mă prezint: Eavens, avocat.

   — Încântat, domnule Eavens, răspunse Marian, cât se poate de amabil. Da, noi suntem aceia care se amestecă în toate.

   Spunând acestea, râse cu nevinovăţie, dar, eu băgai de seamă că avocatul închise puţintel ochii lui aprinşi. Apoi chicoti în silă:

   — Haha, la noi însă nu se întâmplă nimic în care să vă puteţi amesteca, domnule Farrow. Suntem negustori paşnici şi atâta tot.

   — Fireşte, aici nu, dar mă bat cu gândul că altfel stau lucrurile la Yukon-Hill, unde sunt taberele căutătorilor de aur. Acolo trebuie săi fie ceva mai interesant.

   — Hi, hi, interesant, da, dar amestecul în treburile străinilor sunt răsplătite cu gloanţe prin meleagurile acelea, chicoti avocatul. În locul dv. Aş rămâne mai bine aici. Numai dacă nu veţi fi având o misiune specială - adăugă el. Un torpilor japonez nu se pune oricând la dispoziţia oricui.

   — Asta nu e cine ştie ce, răspunse Marian. Când eşti bun prieten cu domnii de acolo, e lucru uşor.

SPRE YUKON HILLS.

   EAVENS ÎNCHISE IAR OCHII ŞI ZISE:

   — Nu e de ajuns prietenia, trebuie să fie ceva mai deosebit. Dar puţin îmi pasă mie de asta - vroiam numai să spun că v-aş putea fi de folos. Sunt de mulţi ani prin locurile astea, cunosc, obiceiurile şi totul.

   Marian se prefăcu că chibzuieşte, apoi răspunse cam cu codeală:

   — Ei da, dv. veţi fi cunoscând obiceiurile de aici din oraş, dar noi ne ducem în lăuntrul ţării şi acolo nu cred să le cunoaşteţi.

   — Sa nu spui asta, se grăbi să spună avocatul. Am colindat şi prin ţară. Am avut clienţi şi la Yukon-Hills.

   — Atunci se schimbă lucrurile - zise Marian, prefăcându- se bucuros - în cazul acesta de sigur că-mi veţi putea fi de ajutor. Caut un om care trăieşte de vreo şaisprezece ani în pustietate, după ce a fost jefuit de un prieten al său în tabăra căutătorilor de aur.

   Văzui lămurit că Eavens tresare şi se îngălbeneşte la faţă. Dar asta ţinu numai câteva clipe, apoi zise liniştit:

   — Ah, ştiu despre cine e vorba: Tim Gallagher. Da, e o poveste tristă, ce-i drept. Unul cu numele de Henderson i-a luat aurul. De fapt Henderson susţinea că Gallagher i-a luat lui aurul din claim-ul său învecinat. O dovadă nu există însă. Henderson a dispărut şi Gallagher trăieşte undeva în pustietate ca vânător.

   — Nu ştiţi cam pe unde se aţine? întrebă Marian.

   — Nu, domnule Farrow, trebuie să fie însă prin ţinutul lui Yukon-Hills. Acolo e vânat din belşug, ba se poate face şi agricultură, aşa că nu stă chiar atât de prost. Numai pentru fiică-sa, care e astăzi în vârstă de optsprezece ani, nu va fi prea plăcut să trăiască în pustietatea aceea grozavă. Dar, domnule Farrow, aţi venit cumva încoace ca s-o scoateţi din ţară pe fată? Aţi face o faptă bună, zău aşa.

   — O rudă a lui Tim Gallagher m-a rugat s-a scot pe Maud

din pustiul unde trăieşte, răspunse Marian. Cred că nu va fi greu, căci Gallagher nu se va împotrivi.

   — Fireşte, va trebui să recunoască că asta e tot ce poate fi mai bun pentru fiică-sa. Aţi găsit vreo posibilitate s- ajungeţi până acolo?

   — Da, domnul Berger vrea să ne pună la dispoziţie barca lui cu motor până la Yukon-Hills. De acolo vom porni în interiorul ţării sub conducerea unui indian.

   — Foarte bine, foarte bine! încuviinţă Eavens. Asta e cel mai bun lucru ce-l puteţi face. Berger vă va da şi o călăuză? Vedeţi, am şi eu un om foarte vrednic şi în care te poţi încrede, care vă va duce cu siguranţă la ţintă. Tot pleacă el acum la Yukon-Hills şi un mic ocol n-ar fi cine ştie ce.

   — Atunci poate veni cu noi, răspunse Marian. Nu strică dacă avem doi însoţitori care cunosc ţinutul. Dimpotrivă, dacă ar fi să se întâmple ceva - sunt doar pe aici urşii ăia uriaşi de Alaska - şi dacă unul din indieni ar şterge putina, ne va rămâne celălalt.

   Eavens aruncă o privire pe furiş prietenului meu, deschise gura să spună ceva, dar o închise repede, chibzui câtva vreme, apoi zise:

   — Fireşte că sunt urşi în ţară, dar nu cred să se aţie prin partea locului. Şi, afară da asta, nici un indian nu va fugi din faţa unei fiare sălbatece. Cei mai mulţi din ei sunt bine înarmaţi şi nu se tem de nimic.

   — Cu atât mai bine - răspunse Marian - v-aş fi foarte îndatorat, domnule Eavens, dacă mi l-aţi trimite pe omul dv., încă în astă seară, căci am de gând să pornesc la drum mâine dis-de-dimineaţă. Acum trebuie să ne cumpărăm îmbrăcăminte potrivită şi merinde.

   — Găsiţi de toate şi cu preţ ieftin la primarul nostru. Să mergem, domnilor, vă voi însoţi şi eu.

   Îl chemarăm jos pe Pongo, care trebuia să vie în persoană ca să poată sa încerca hainele, apoi pornirăm cu toţii la magazinul cu de toate al primarului. Cumpătarăm pantaloni de piele, cămăşi de flanelă, haine îmblănite şi căciuli. De acestea din urmă nu ne folosirăm deocamdată, căci deşi iarna bătea la uşă, noi nădăjduiam să fim înapoi înainte de începutul ei.

   Seara stăturăm de vorbă cu primarul, avocatul şi Berger. Marian spuse şi primarului despre ţinta noastră şi omuleţul se arătă sincer mulţumit.

   Cu puţin înainte de a ne despărţi, se ivi indianul recomandat de Eavens. Făcea parte din tribul Kuluşilor, dar nu-mi făcu impresie bună cu înfăţişarea lui pe jumătate de eschimos.

   Când ne găsirăm mai târziu în odăile noastre, Marian îmi zise:

   — Indianul Kuskwag pe care ni l-a recomandat Eavens nu-mi place deloc. Dacă n-ar bate la ochi, i-aş da paşaportul în ultimul moment.

   — Aşi! râsei eu. Ce ne poate face el? N-are decât să vie după noi, căci ne vom conduce doar mai mult după cealaltă călăuză, Ugala, pe care ne-a pus-o la dispoziţie Bergen.

   — Ugala ăsta se trage din poporul Ciugaşilor - zise Marian - şi cred că între ei Kuskwag există o anumită duşmănie de trib.

   — Cu atât mai bine pentru noi. Asta înseamnă că se vor supraveghea unul pe altul.

   — E drept - încuviinţă prietenul meu - dar în orice caz nu strică să fim eu ochii deschişi. Eavens poate să fie un om bun şi de treabă. Totuşi nu se ştie dacă nu e chiar mult căutatul Henderson. În cazul din urmă va căuta în fel şi chip să ne împiedece să dăm de urma lui Tim Gallagher...

   Marian se opri deodată din vorbă şi ridica mâna în semn de prevenire; apoi se apropie în vârful picioarelor de uşă şi o deschise brusc. Lumina lămpii sale de buzunar căzu pe coridorul întunecat, unde nu se zărea nimeni, dar în schimb auzirăm lămurit paşi care se îndepărtau în grabă spre scară.

   Luai şi eu lampa în mână şi îndreptai lumina dea lungul coridorului; paşii însă cobora scara şi în clipa următoare uşa casei fu trântită cu putere. Înainte sa putem ajunge la fereastră. Individul trebuie să fi dispărut pe după colţul hotelului.

   Marian închise la loc uşa şi zise:

   — Ia te uită, nici n-am apucat să facem ceva şi suntem spionaţi Să fi fost oare chiar domnul Eavens în persoană? Atunci ne am putea aştepta la tot soiul de surprize în drum.

   — Suspect o că omul s-a îndepărtat atât de repede - îi răspunsei - dar se poate şi să fi trecut întâmplător pe aici.

   — În sfârşit, vom trăi şi vom vedea. Acum să ne ducem la culcare; căci trebuie să ne sculăm cu noaptea în cap.

   Barca cu motor se şi afla la ponton. Când coborârăm a doua zi dimineaţă, după ce îmbucarăţi ceva în grabă. Berger era ocupat de zor cu supravegherea încărcării unor butoaie şi lăzi.

   — Eu îmbin plăcutul cu utilul - zise fel, râzând - barca trebuie să rămână în portul căutătorilor de aur până vă veţi fi reîntors dv. Din excursie - astfel că trimit încă un om care să ducă mărfurile pe care urma să le expediez acolo abia peste două săptămâni şi să-mi aducă mărfurile de schimb. Va sta acolo vreo săptămână, apoi se va înapoia, dar va pleca îndată înapoi după ce va descărca lucrurile aici.

   — Nădăjduiesc că într-o săptămână vom fi şi noi gata cu misiunea noastră, răspunse Marian.

   — Fără îndoială, zise avocatul Eavens, care se apropiase pe nesimţite cu indianul Kuskwag. După părerea mea, nu veţi avea nevoie decât de câteva zile.

   — Gata! rosti în aceeaşi clipă Ugala, indianul lui Berger.

   — Bine, zise hotelierul. Ah! Uite-l şi pe Harlan! E un tânăr compatriot al nostru, domnule Farrow, pe care soarta l-a aruncat prin meleagurile astea.

   Simpaticul tânăr, mana dreaptă, a lui Berger, ne salută foarte prietenos, luă loc apoi la cârma bărcii şi făcu un semn lui Ugala, să pornească motorul.

   După ce ne luarăm rămas bun de la Berger şi Eavens, sărirăm repede în barcă şi aceasta începu să spintece undele.

   Cel din urmă, sări în barcă Kuskwag. Nu-mi scăpă că, Eavens îi mai şoptise ceva în grabă, la care indianul dădu din cap şi zâmbi cu înţeles.

   Câteva ceasuri plutirăm în tăcere privind pădurile de pe amândouă malurile fluviului. Doar din când în când schimbam cate o vorbă cu simpaticul Harlan.

   Aproape de amiază, Marian trecu la cârmă în locul lui, iar el îmbucă ceva, apoi se întinse să doarmă niţel.

   După câteva ceasuri îl schimbai eu pe Marian şi rămăsei la cârmă până se lăsă noaptea. Atunci se trezi Harlan, sări repede în picioare şi veni spre mine:

   — Aşa, domnilor, vă mulţumesc. Acum vine rândul meu. Vă puteţi culca fără grijă, căci, vă duc eu bine la tabăra căutătorilor de aur. Cam peste vreo opt ceasuri vom fi acolo şi cred că vom nimeri încă în toiul activităţii. Dacă nu mă înşel, astăzi e acolo o sărbătoare şi fireşte că zaiafetul ţine toată noaptea. Veţi avea prilejul să cunoaşteţi obiceiuri foarte interesante.

   Drumul lung la aer curat ne cam obosise. Ne întinserăm pe pături şi adormirăm repede. Ne aşezaserăm la pupa bărcii, în spatele motorului, în vreme ce Pongo se culcase în faţă. În felul acesta ne credeam la adăpost de vreun atac viclean al indianului Kuskwag, căci uriaşul nostru i-ar prinde îndată mişcarea.

   Ne înşelaserăm însă.

   Nu ştiu cât voi fi dormit, dar mă trezii cu o durere arzătoare la braţ. Simţeam o sfredelitură şi o înţepătură atât de grozavă deasupra încheieturii, încât nu-mi putui stăpâni un geamăt. Şi cu Marian părea să se petreacă acelaşi lucru, căci şi el sufla din greu, în vreme ce Pongo sări în sus.

   — Ce s-a întâmplat, domnilor? întrebă Harlan, îngrijorat.

   — Simt o durere grozavă la braţul drept, răspunse Marian, cu greutate.

   — Şi eu la fel! gemui dureros.

   Iar Pongo spuse cu glas înăbuşit că şi dânsul simţea o durere asemănătoare.

   — Doamne sfinte! exclamă tânărul. Cum e cu putinţă aşa ceva? Pe aici nu sunt doar, insecte veninoase ca în Africa.

   — Ai dreptate - gâfâi Marian - e o durere ca aceea provocată de veninoşii miriapozi africani. Ceva grozav, îţi vine să înnebuneşti.

   Harlan aprinse o lampă de buzunar.

   — Suflecaţi mânecile, domnilor! zise el îngrijorat. Se poate întâmpla să vă fi otrăvit prin cine ştie ce întâmplare nenorocită, cu toate că nu-mi pot explica deloc asta.

   Marian îşi suflecă mâneca hainei şi eu cu Pongo îi urmarăm pilda. Când braţele rămaseră goale văzurăm pe antebraţ un punctuleţ, în jurul căruia carnea se colorase în chip ciudat..

   Nu era roşu, cum se vede de obicei la otrăviri, ci mai mult verzuie; o culoare cu totul ciudată, primejdioasă. Dacă se poate spune astfel...

   — Cu siguranţă că e o otravă foarte puternică, zise Marian, gemând. Simt durerea răspândindu-se în tot braţul. Aş fi ispitit să cred că ne-a muşcat un şarpe, dar nu se vede altceva decât o înţepătură. Ah! Durerea devine tot mai grozavă.

   Eu simţeam acelaşi lucru. Începu să mă doară şi la subţiori, dovadă că aveam în sânge o otravă cu efect foarte repede.

   Atunci se apropia de noi Ugala. Abia aruncă o privire pe braţele noastre că se înfioră şi zise:

   — Oh, domnilor, asta e o otravă toarte primejdioasă, de care se mai folosesc uneori unele triburi băştinaşe când pornesc la vânătoarea de animale mari. Trebuie să tragem îndată la ţărm ca să caut buruiana care singură poate să vă vindece.

   Fără să mai pună vreo întrebare, Harlan opri îndată motorul şi îndreptă barca spre mal. Ugala ceru să i dea lampa sa de buzunar, sări repede pe uscat şi dispăru în pădure.

   Deşi durerile deveneau din ce în ce mai mari şi ne copleşise o oboseală ciudată, Marian zise:

   — Aş vrea să ştiu cum a ajuns otrava asta în sângele nostru.

   — Ciudat, foarte ciudat! murmură Harlan.

   Şi toţi trei atinşi aproape. În acelaşi loc.

   — Cura îţi lămureşti d-ta lucrul acesta? întrebă Marian, cu glas răguşit.

   Simţeam şi eu că trupul mi-o cuprins de un fel de paralizie. În acelaşi timp inima începu să-şi sporească bătăile - poate dintr-o teamă instinctivă - poate ca urmare a otrăvii grozave care se împrăştia în sânge.

   Marian gemu şi el şi-şi duse mâna la inimă. Trebuie să fi fost înţepaţi, deci, în acelaşi timp, deoarece şi efectul se arăta tot odată la amândoi.

   Fireşte că cea dintâi bănuială a mea se îndreptă spre Kuskwag. Cine altul putea să ne fi pândit şi înţepat? Dar nu puteam dovedi nimic împotriva lui şi pricepui de ce Marian vru să îndrepte bănuiala asupra unui indian străin.

   În clipa aceea Kuskwag - care fusese ocupat să priponească barca de un copac - veni spre noi. Cerceta îngrijorat, braţele noastre la lumina lămpii lui Harlan şi zise încet:

   — Ciugaşii cunosc otrava asta grozavă. E primejdios poate să stăm atât de aproape de ţărm.

   Vorbise cu sfială şi oarecare spaimă şi-mi spusei imediat că vroia să îndrepte bănuielile asupra lui Ugala, Dar eu aveam o încredere nemărginită în Indianul acesta. De asemeni şi Marian, care răspunse îndată:

   — Socot că viaţa nu ne e primejduită, dacă Ugala va aduce repede contraotrava. Criminalul se va feri să se apropie, căci se teme, de sigur, de armele noastre. Când. Cineva lucrează cu atâta viclenie, trebuie să fie şi foarte laş.

   — Nu mai spun nimic, murmură Kuskwag. Credeţi-mă însă că e primejdios pe aici.

   În clipa aceea lumina lămpii de buzunar se apropie repede printre copaci, apoi se ivi tigaia, care sări repede în barcă.

   — Am adus, domnilor! gâfâi el. Mâncaţi repede fructele astea! În vremea aceasta voi stoarce deasupra înţepăturilor sucul buruienilor.

   Ne dădu fiecăruia un fruct micuţ, în formă de nucă, foarte bun la gust. Apoi stoarse frunzele unei buruieni ciudate şi picură câteva picături pe braţul lui Marian.

   Îl văzui pe prietenul meu tresărind. Dar iată că veni şi rândul meu şi simţii o durere vie atunci când sucul îmi picură pe locul otrăvit al braţului.

   Era ca şi cum mi-ar fi răsucit cineva în carne un ac înroşit în foc şi cu greu îmi stăpânii un ţipăt.

   — Ah! îl auzii acum pe Marian. A fost o durere groaznică. Dar am şi început să simt că starea mi se îmbunătăţeşte.

   În aceeaşi clipă dispăru şi durerea din braţul meu şi o căldură plăcută mi se răspândi în trup.

   — Sunteţi salvaţi, domnilor, zise Ugala. Leacul acesta lucrează foarte repede. Dacă mai zăboveam puţin, ar fi fost prea târziu.

   Îi mulţumirăm simpaticului indian, în vreme ce Kuskwag dezlega barca de copac.

   Îl văzui pe Marian apropiindu-se de Harlan şi vorbind în şoaptă cu el. După câtva timp veni lângă mine şi-mi zise:

   — I-am spus lui Harlan că-l bănuim pe Kuskwag, căci nimeni altul nu poate fi criminalul. Dar el îşi va păstra calmul şi nu ne va trăda nimic.

   — Eu unul i-aş striga în faţă că e un ucigaş şi i-aş descărca un glonţ în cap! zisei, cu furie. O merită cu vârf şi îndesat...

   — Sunt de aceeaşi părere, dragul meu - răspunse Marian - dar nu-i putem dovedi vina - din păcate - căci acul otrăvit cu care ne-a înţepat l-o fi aruncat cu siguranţă îndată peste bord. Dar de pedeapsa cuvenită nu va scăpa el şi nici acela care i-a dat sarcina să ne înlătura, avocatul ăla faimos.

   — A! Uite că se şi vede tabăra, colo în faţă! zisei eu. Vezi punctuleţul acela luminos? Lumina e prea vie ca să fie de la focul de lagăr al unui vânător.

   — Da, par să fie mai multe focuri, răspunse Marian. Stai să-l întreb pe Harlan.

   Se duse la cârmă şi vorbi cu tânărul.

   — Aşa e - spuse, prietenul meu, când se înapoia - peste câteva minute suntem acolo. Harlan crede că nimerim la vreo serbare, altminteri tabăra nu e atât de luminată. Ah, mi se pare că suntem chiar întâmpinaţi.

PRINTRE CĂUTĂTORM DE AUR.

   BARCA ACOSTA ÎNCET LA UN PODEŢ.

   Glasuri strigară un salut de bună venire, care o fi fost sincer, dar care în limbaj civilizat nu prea se aude. Oamenii păreau cam ameţiţi, ce-i drept, astfel că primirea aceea zgomotoasă nu ne mira deloc.

   Marian sări repede spre partea din faţă a bărcii şi-l împinse înapoi pe Pongo, care vroia să se ridice, spunându-i câteva vorbe în şoaptă. Procedase inteligent, căci se ştie că americanii sunt grozav de porniţi împotriva negrilor şi de sigur că oamenii aceia beţi n-ar mai fi putut să-şi înfrâneze instinctele.

   Cei doi indieni descărcară repede butoaiele şi lăzile, care fură luate în primire de un bărbat uriaş - care, prin excepţie, era treaz - ajutat de doi indieni.

   Era patronul celui mai mare bar - cârciumă, cum s-ar zice - James Sykes, pe care Harlan ni-l recomandă. Prospectorii, care ne salutaseră atât de furtunos în primele clipe, se făcură nevăzuţi. Li s-o fi făcut iar sete...

   După ce marfa fu dusă în magazia lui Sykes, el ne pofti în bar. Pe Pongo îl lăsasem în barcă, la adăpost.

   Intrarăm în cârciumă. O baracă lungă de lemn. Avea şi un nume, pasă-mi-te: „Tivoli-Salon".

   Mai era şi o sală de dans, care ocupa încăperea cea mai mare; dar sala alăturată era mai plină. Pricina o văzurăm îndată: se juca acolo din gros. Banca o ţinea un bărbat înalt şi palid, foarte bine îmbrăcat. Interesant era faptul că avea lângă el, pe masă, un revolver cât toate zilele - dovadă că lucrurile nu prea se petreceau în linişte acolo.

   Ne apropiarăm de masa aceasta ca să privim la jocul ce era în toi. Bancherul era de un calm extraordinar; părea că nimic din ce se petrecea în juru-i nu-l interesează, avui impresia că îndărătul acestui calm se ascundea un caracter sălbatec.

   Individul era ocupat tocmai să împartă cărţile, ceea ce

făcea cu multă îndemânare.

   — Faceţi jocurile, domnilor! strigă el cu glas tăios.

   Banca pierdu jocul acesta şi bancherul plăti câştigurile

fără nici o tresărire. Observai că mulţi jucători puneau pe masă o pungă cu praf de aur. Pe această pungă bancherul punea fise roşii sau albastre. De câştiga jucătorul, atunci lua fisele, pe care le putea schimba pe aur oricând la bancă; dacă însă câştiga acesta din urmă, îşi retrăgea fisele şi afară de asta lua din pungă o cantitate corespunzătoare de praf aurifer.

   Mie îmi bătu la ochi, un jucător al cărui cap avea o formă foarte ciudată. Juca liniştit şi nepăsător, fie că perdea sau câştiga.

   — Prea târziu, ia-ţi înapoi miza, îi strigă bancherul. Omul însă apucase sa tragă carta şi aştepta.

   Nu se sinchisi de porunca asta, ca şi când nici n-ar fi auzit-o.

   — Retrage-ţi miza! repetă bancherul, apropiind mâna de revolver.

   — Am auzit, răspunse jucătorul, calm - dar nu mi-o retrag.

   — Ia-ţi înapoi miza! striga pentru a treia oară bancherul.

   Ridicase numai puţin glasul, dar era atât de ameninţător

că te înfiorai; şi în acelaşi timp apropia şi mai mult mâna de revolver...

   — Ba nu, o las pe loc, răspunse jucătorul, foarte liniştit.

   Cu o mişcare aproape neobservată, bancherul luă arma

în mănă şi o îndreptă spre potrivnicul său. Dar nu ajunse să tragă, căci celalalt scoase şi el la iveală un revolver. Fusese mai repede ca bancherul.

   Fără să scoată o vorbă, ca şi cum nimic nu s-ar fi întâmplat, acesta din urmă lăsă arma jos şi descoperi cartea.

   Pierduse şi plăti fără să crâcnească.

   — Interesant! murmură Marian. N-aş fi crezut ca incidentul acesta să se încheie fără urmări sângeroase.

   Patronul localului, care stătea lângă noi, auzise cuvintele prietenului meu şi ne spuse în şoaptă:

   — Bancherul, un anume William, a împuşcat un om luna asta. Dar şi celălalt e cunoscut ca un bun ţintaş.

   — Şi William n-a fost arestat de poliţie? întrebă Marian.

   Sykes râse:

   — Poliţie? De unde s-o iei? N-avem încă nici una aici şi cel mai apropiat post e la câteva mile. Şi chiar dacă ar exista, ce-ar putea face?

   Marian vroia tocmai să răspundă ceva, când răsună o împuşcătură de la masa de joc. Un jucător, care stătea în faţa bancherului, se prăbuşi, gemând, la pământ. Sykes, care, ca şi noi, nu observase ce se petrecuse la masă, întrebă pe un jucător ce s-a întâmplat şi acesta răspunse calm:

   — Vroia să ia o miză pe care bancherul o câştigase şi în, acelaşi timp trăsese şi revolverul de la brâu. William însă a fost ceva mai iute de mână. E al doilea pe care-l înlătură în luna asta - şi luna abia a început.

   Doi inşi ridicară pe cel împuşcat şi-l duseră afară. Glonţul îi pătrunsese adânc în piept. Sykes zise:

   — Nu cred să scape, căci William ştie unde să ţintească.

   Ne îndepărtarăm, înălţând din umeri. Halal de aşa

rânduială. Scena aceasta ne dădu o imagine despre cum stăteau lucrurile la căutătorii de aur.

   Probabil că o viaţă de om cântărea mai puţin aici ca o pungă cu praf aurifer. Şi dacă noi, ca străini, aveam de gând să ne vârâm lingura în oala lor, ne-am putea aştepta la câteva gloanţe, venite ca din senin.

   Patronul ne pofti într-o odăiţă alăturată ca să îmbucăm ceva după un drum atât de lung. Camera era destul de frumoasă, cu mobilă de stejar, cămin şi altele. Probabil că numai oaspeţi mai acătării aveau voie să intre aici, căci nu găsirăm acolo decât trei prospectori mai în vârstă, îmbrăcaţi foarte curat, care stăteau lângă sobă şi discutau încet.

   La intrarea noastră se opriră din vorbă şi priviră întrebător la Sykes.

   — Doi domni din Europa - zise acesta - care mi-au fost recomandaţi călduros de domnul Berger. Dumnealor vor să cunoască ţara şi locuitorii.

   — Europenii sunt oameni de treabă - mormăi cel mai bătrân, un individ înalt şi slăbănog, cu părul alb ca zăpada şi barbă stufoasă - încântat, domnilor! Poftiţi la masa noastră! Mă numesc Mac Sullivan.

   Ne recomandarăm la rândul nostru şi aflarăm şi numele celorlalţi doi: Stokes şi Norton.

   Abia luaserăm loc că un tânăr indian aduse pe o farfurie nişte friptură de vânat, iar patronul veni cu câteva sticle de vin roşu.

   Mâncarăm cu poftă şi după ce băiatul strânse masa, Sykes destupă a doua sticlă şi spuse:

   — Care va să zică, domnilor, vreţi să cunoaşteţi ţara şi locuitorii, după cum îmi spunea Hartan! O fi şi e chiar foarte lăudabil din partea dv. Dar se prea poate s-aveţi şi alt scop... Vedeţi dv., noi cunoaştem bine stările de lucruri pe aici şi v-am ajuta cu dragă inimă. Suntem şi oameni care ştim să ne stăpânim gura.

   Ceilalţi trei întăriră dând din cap şi Mac Sullivan adăugă:

   — Nu vrem să vă silim la vorbă, vă puteţi păstra taina. Socot, însă, că v-am putea fi de folos. Sunt de douăzeci de ani aici. Cel mai bătrân dintre toţi.

   Marian stătu pe gânduri câteva clipe, apoi răspunse:

   — Am deplină încredere în dv., domnilor şi cred că ne-aţi putea ajuta cu un sfat bun. Şi deoarece atât domnul Berger cât şi un avocat cu numele de Eavens ştiu despre ce e vorba, nu înţeleg de ce v-am ascunde scopul călătoriei noastre. Venim de-a dreptul din India, însărcinaţi fiind de lordul Bird s-o readucem în lumea civilizată pe nepoata sa, Maud Gallagher. Efectul cuvintelor noastre fu neaşteptat. Toţi săriră în picioare, se holbară la noi câteva clipe, apoi bătrânul Sullivan lovi cu pumnul în masa şi strigă:

   — Domnilor, ducă veţi aduce la îndeplinire asta, veţi fi făcut cu adevărat o faptă bună. Dar nu cred ca Tim Gallagher s-o lase pe fiică-sa să plece. Locuieşte pe undeva de partea cealaltă a Yukon-ului, în pădurile cu urşi. A fost un om de treabă Tim, până a venit blestematul ăla de guzgan, Henderson şi i-a nimicit fericirea.

   — Eu unul, sunt convins - zise Marian, calm - că voi izbuti să-l îndemn să-mi încredinţeze pe fiică-sa. Ba poate voi fi în stare să-l hotărăsc şi pe el să vie cu noi.

   — Dacă reuşeşti să faci asta, domnule - zise bătrânul - atunci să ştii că te pricepi la vrăji. Tim Gallagher nu se va întoarce niciodată printre oameni. Lovitura care i-a dat-o guzganul acela i-a turburat mintea. De şaisprezece ani trăieşte ca un pustnic şi nici unul din noi nu l-a văzut vreodată în tot timpul acesta.

   — Sunteţi siguri că mai trăieşte? întrebă Marian.

   — Da, căci în fiecare lună trimite încoace un indian care aduce piei şi ia în schimb aur şi merinde. Nu, domnilor, nu cred să izbutiţi să-l scoateţi pe bietul Tim din bârlogul lui.

   — Am chibzuit eu cum să fac treaba asta şi cred că ara găsit mijlocul. Nu sunteţi şi dv. De părere că va primi să vie cu noi dacă îi vom spune că am dat de urma lui Henderson?

   Cei patru bărbaţi săriră în picioare şi Sullivan strigă:

   — Domnule, nu-ţi bate joc de lucrurile astea care ne sunt sfinte! Fiecare din noi a jurat să răpună pe guzganul ăla. Ce vorbe sunt astea? Abia aţi venit în ţară şi aveţi pretenţia să descoperiţi un om pe care l-am căutat zadarnic timp de şaisprezece ani!...

   — Da, avem această pretenţiei răspunse Marian, fără să se turbure. Sunt pe deplin încredinţat că l-am descoperit pe Patrik Henderson.

   — Domnule, asta ar fi minunea minunilor, bâlbâi Sullivan. Dacă e adevărat ce zici d-ta, atunci Tim va merge cu siguranţă, căci dorul de răzbunare va învinge într-unsul. Dar nu pot crede.

   — Să nu te îndoieşti, căci ştiu eu ce spun, făcu Marian. Vă rog, însă, să nu afle nimeni despre ce-am vorbit, altminteri, individul pe care-l bănuiesc va găsi poate prilej să se facă nevăzut. Înainte ca să putem pune mâna pe ei.

   Patronul destupă a treia sticlă şi umplu paharele.

ÎN CĂUTAREA LUI TIM GALLAGHER.

   MAI STĂTURĂM ÎMPREUNA o jumătate de ceas, apoi bătrânul Sullivan se ridică.

   — Domnilor - zise el cu căldură - vă doresc noroc. Mă voi bucura cum nici nu vă închipuiţi dacă ni-l veţi readuce pe Tim. Să nu pierdem vremea cu vorbe deşarte, ci să spunem numai: „Cu Dumnezeu înainte!"

   Neluaţi în seamă de jucători şi dansatori, părăsirăm hanul. Focurile de pe ţărm se stinseseră aproape cu totul, ceea ce ne convenea de minune, căci în felul acesta eram mai siguri că Pongo nu putea fi văzut.

   Bătrânul Sullivan, care se oferise să ne conducă, desprinse două kanu-uri; într-unul vroia să ne ducă pe ţărmul celălalt pe noi şi pe Pongo, iar al doilea urma să fie folosit de cei doi Indieni şi vâslit de patron.

   Când, la chemarea lui Marian, se ivi din barcă făptura uriaşă a lui Pongo, bătrânii prospectori se dădură înapoi cu un pas şi Sullivan murmură:

   — Dumnezeule, ăsta zic şi eu tovarăş!

   — Da, zâmbi Marian şi ne e credincios ca un câine.

   Luarăm loc în bărcile înguste şi străbăturăm Yukon-ul dea

curmezişul. Coborârăm repede pe malul celălalt, ne strânserăm mâna şi în vreme ce kanu-urile se înapoiau, noi pornirăm grăbiţi spre sud-est.

   Băgarăm de seamă îndată că Kuskwag asculta de o poruncă deosebită a avocatului. Vroia adică să ne ducă cu tot dinadinsul mai mult spre sud-vest, susţinând că acolo îl vom găsi pe cel căutat.

   Dar Marian nu ţinu seamă de repetatele lui stăruinţe, ci păstră direcţia indicată de bătrânul prospector. Şi când Kuskwag ţinu morţiş să se abată din drumul acesta, Marian se răsti la el şi-i spuse că se poate întoarce dacă nu încetează cu stăruinţele lui.

   Kuskwag tăcu; eu eram însă încredinţat că plănuia ceva împotriva noastră.

   După vreo jumătate de ceas ajunserăm la pădure. Ne oprirăm sub cei dintâi copaci, aşteptând să se ivească zorile, ca să putem găsi un drum prin codru.

   Încă o jumătate de ceas şi se lumină într-atât încât să putem deosebi brazii uriaşi. Marian stabili direcţia eu ajutorul busolei, apoi pornirăm pe un drum şerpuit printre copaci.

   Nu putui să stau de vorbă cu Marian, deoarece mutra suspectă a lui Kuskwag mă preocupa. Indianul făcea pe supăratul că nu ne lăsasem ademeniţi de dânsul pe căi greşite.

   În cele din urmă însă, mă adresai prietenului meu, în nemţeşte:

   — N-ar fi mai bine să-l trimitem înapoi? Tot nu ne e de folos - dimpotrivă, ne va strica numai pe unde va putea, rostul.

   — M-am gândit şi eu la asta, răspunse Marian, ţin însă să nu-l scap din ochi până nu ne vom fi îndeplinit misiunea. Dacă ne va urmări pe ascuns, suntem mai primejduiţi ca acum.

   — Aşa e - încuviinţai eu - atunci să-l mai suportăm mutra suspectă.

   — N-avem încotro. E un motiv mai mult să căutăm a rezolva misiunea noastră cât mai repede. A! Uite că pădurea n-a fost prea mare. Pare că ieşim iar pe câmpie.

   Printre copaci se zărea un şes întins, întrerupt doar din când în când de tufe şi coline acoperite cu iarbă.

   — Dac-ar fi ca Gallagher să locuiască undeva pe aici - zise Marian - atunci îşi va fi clădit casa pe marginea acestei păduri. Să mergem deci dea lungul ei ca să putem cuprinde cu privirea câmpia, cel puţin în parte.

   După ce merserăm vreun ceas pe marginea pădurii, ne trezirăm deodată faţă în fată cu o casă, construită din bârne groase şi cu înfăţişare frumoasă.

   Ne apropiarăm cu băgare de seamă de casă şi când ajunserăm la câţiva paşi, văzurăm că era pustie.

   Începuse să se cam dărăpăneze, ceea ce însemna că e părăsită de mai multă vreme. Uşi şi ferestre n-avea, fiindcă fuseseră probabil scoase.

   Încăperile erau goale şi după ce vizitarăm toată casa, Marian zise:

   — Aş pune rămăşag că Gallagher a locuit aici. S-o fi mutat mai departe, deoarece animalele, din vânatul cărora se hrănea, au cam pierit.

   — Se poate să fie aşa, încuviinţai eu. A! Ia te uită, pare să fi ţinut şi cai.

   Arătai spre un grajd mărişor, care se vedea la oarecare depărtare printre copaci. Dar Marian clătină capul şi zise:

   — Nu cred ca la astfel de latitudini nordice să-i poată folosi la ceva caii. Aici se întrebuinţează mai curând câini la sănii. Nu, grajdul acesta va fi fost magazia sa.

   — Da, încuviinţai eu - vei fi având tu dreptate.

   Marian se adresă acum lui Kaskwag:

   — Ei vezi - zise el, aspru - că n-am greşit drumul? Dacă ne-am fi luat după tine, n-am fi ajuns niciodată la ţintă.

   — Aici a locuit omul, răspunse Indianul, dârz. Poate să se fi mutat colo, de vale.

   Arătă spre apus.

   — Asta n-o crezi nici tu, zise Marian. Acolo nu există atâtea sălbătăciuni, ca să se poată întreţine din vânatul lor. Ai vrut să ne rătăceşti şi voi afla eu cu ce scop.

   Indianul nu răspunse, dar privirea pe caro i-o aruncă lui Marian era plină de ură.

   Hotărârăm să poposim puţin acolo şi să ne facem ceai pe vatra uneia din încăperi. Dădurăm însărcinare celor doi Indieni să adune vreascuri, iar lui Pongo îi cerurăm să facă rost de apă. Căci trebuia să fie pe undeva prin apropiere vreun izvor.

   Într-adevăr, nu dură mult, că uriaşul se înapoie cu găleţile noastre de aluminium pline cu apă limpede. Veniră apoi şi Indienii cu vreascuri şi în curând aburii se ridicau de pe foc.

   Eu luasem în seama mea prepararea ceaiului. Până să fiarbă apa, intrai în încăperea alăturată ca să aduc cutia cu ceai, care se afla în sacii pe care îi lăsasem acolo.

   Când mă înapoiai în bucătărie, mă izbi un miros ciudat care se înălţa din căzănelul de pe vatră. Câteva clipe doar se răspândi un abur uşor, dispăru repede, dar bănuiala mi se înfipsese în suflet, astfel că luai căzănelul de pe foc şi

examinai apa la lumina ce intra pe fereastră.

   Descoperii atunci într-însa o rămurică de culoare verde închis, cum e cimbrul de pe la noi. În definitiv, n-avea ce să fie suspect, căci se putea să fi căzut în vreme ce Pongo luase apa. Se cerea însă să fim cu ochii patru.

   Îl chemai repede pe Marian şi-i arătai crengile pe care o scosesem din apa clocotindă!

   — Dar nu miroase de loc, zise prietenul meu. Te vei fi înşelat crezând ca ai simţit un miros. Să-l întrebăm pe Ugala, căci el o fi cunoscând buruienele de prin pădurile de aici.

   Când tânărul indian veni şi văzu rămurica, se speria. Apoi zise:

   — O, domnule, otravă puternică. Puţină - aduce somn lung; multă, ca aici - uiţi tot şi nu-ţi mai aduci aminte nici măcar cine eşti. Stăpâne, Kuskwag da târcoale pe afară, când domnul Bertram s-a dus s-aducă ceaiul.

   — Ah! Aşa stau lucrurile! făcu Marian, necăjit. Dacă n-ai fi băgat de seamă, întâmplător, mirosul, dragă Robert. Dacă ai fi venit numai cu câteva clipe mai târziu, eram pierduţi!... Vreo contraotravă cred că nu există? se adresă el tânărului Indian.

   — Ba da - răspunse Ugala - dar o cunosc numai puţini oameni printre triburile din ţara asta. Eu o ştiu de la bunicul meu.

   — A! Îmi pare bine de ce-mi spui. Poate om putem folosi la bietul Gallagher - aşa, acum îl voi lua puţin la rost pe domnul Kuskwag. Robert, celălalt căzănel pare să fie curat; fierbe ceaiul într-unsul!

   Luă rămurica şi ieşi din casă. Fireşte că-l urmai imediat, căci pentru ceai mai aveam timp. Mai întâi vroiam să văd ce va face Marian cu nemernicul acela de Kuskwag.

   Dar vicleanul indian observase poate că lovitura dăduse greş, sau fugise chiar îndată după ce aruncase rămurica în apă.

   Trebuie s-o fi apucat dea dreptul în pădure, căci nu-l zărirăm nicăieri. O urmărire n-ar fi avut rost, căci ar fi fost nevoie de mult timp să-i luăm urma.

   Ne înapoiarăm în casă. Preparai ceaiul în grabă şi după o

odihnă scurtă ne continuarăm marşul.

   Era cam pe la nouă dimineaţa şi nădăjduiam că vom da în curând de noua locuinţă a lui Gallagher.

   Dar se scurse ceas după ceas fără să dam de vreo urmă de aşezare omenească. Veni amiaza şi făcurăm popas între două colnice înalte, ca să ne încălzim ceva conserve. Aprinserăm un focşor şi după câtva timp mâncarea fu gata. Îmbucarăm cu poftă şi ne simţirăm întăriţi..

   Lăsaserăm jos sacii şi puştile. Aveam privirea liberă spre pădure şi numai de-acolo ar fi putut veni Kuskwag, dacă ne urmărise într-adevăr. Hotărârăm să ne mai odihnită două ceasuri, făcând de pază cu schimbul, fiecare câte patruzeci de minute. Mie îmi veni rândul cel dintâi şi mă aşezai pe sacul meu, în vreme ce tovarăşii şi le puseră pe ale lor căpătâi.

   Începui să chibzuiesc în fel şi chip cum vom salva pe cei doi nenorociţi, cum îi vom aduce în lumea civilizată şi câte şi mai câte.

   Fără să-mi dau seama, întorsei deodată capul spre pădure şi privii peste colnice.

   Zării ceva care-mi vârî spaima în oase. Mai întâi mi se păru că visez, dar mai târziu îmi dădui seamă că era aievea ce vedeam.

   Din iarba uneia din coline privea în jos căpăţâna unui urs, dar o căpăţână cum nu mai văzusem pană atunci. Era de vreo două ori mai mare ca un cap obişnuit al acestor urşi uriaşi; se zgâia la mine cu o linişte aproape dispreţuitoare.

   Înmărmurirea mea nu ţinu decât vreo câteva clipe, apoi sării în sus şi pusei mâna pe puşcă. Dar când privii iar în sus, căpăţână grozavă dispăruse.

   — Ce s-a întâmplat, Robert? întrebă Marian, care se trezise la zgomotul ce-l făcusem ei..

   Pongo se ridicase şi el, privindu-mă întrebător.

   Povestii ce văzusem; prietenul meu zâmbi şi răspunse:

   — Dragă Robert, cu greu aş putea crede ca un urs şi încă fie o mărime aşa de neobişnuită cum susţii tu, să te fi privit atâta timp, pentru ca să dispară apoi, când te a văzut ducând mâna la puşcă. Socot, că te-ai gândit la povestirea lui Berger, care spunea că a văzut şi el trei fiare dintr-astea.

   — Mai că-mi vine şi mie să cred că m-au înşelat ochii, zisei eu, tulburat. În orice caz, însă, vreau să cercetez.

   Începui să urc cu băgare de seamă colina, ţinând puşca pregătită. Când ajunsei în vârf, nu văzui nici urmă de urs. Zadarnic privii de jur împrejur, ursul pierise ca-n pământ.

   Necăjit şi ruşinat coborâi înapoi.

   — Dragă Robert - mă întâmpină Marian, râzând - în necazul tău ai uitat cu totul să examinezi pământul colo, sus. Te-ai uitat numai în juru-ţi, după cum am observat.

   Şi tocmai în iarbă ai fi putut vedea dacă ai visat numai, sau dacă a fost într-adevăr un urs.

   Avea dreptate bunul Marian. Ma înfuriai pe mine însumi şi îi răspunsei:

   — Nu mă mai urc sus, dă-o dracului de treabă! Acum o rândul tău de veghe. Eu mă duc să mă culc.

   Mă întinsei la pământ şi închisei ochii, îl mai auzii pe Marian râzând încet, apoi adormii.

FIARELE URIAŞE.

   — HAIDE SCOALĂ! mă trezi Marian. Plecăm.

   Buimăcit de somn sării în sus, mă frecai la ochi, apoi

zisei:

   — L-aţi văzut şi voi?

   — Nu - râse Marian - deşi am fost cu ochii în patru. Nici Pongo n-a văzut nimic. Acum însă, s-o luăm la picior voiniceşte, cu nădejdea că vom da încă astăzi peste noua locuinţă a lui Gallagher.

   Ne încurcarăm sacii şi puştile, apoi pornirăm mai departe spre răsărit, ţinându-ne mereu la oarecare depărtare de pădure, ca să fim la adăpost de vreun atac viclean al indianului dispărut.

   Să fi mers cam vreo două ceasuri, când, privind întâmplător îndărăt, scosei o exclamaţie de uimire şi mă frecai la ochi.

   — Ce e? întrebă Marian.

   — Pe Dumnezeul meu dacă nu sufăr de halucinaţii, răspunsei, silindu-mă să râd. Mi s-a părut din nou că văd căpăţâna ursului dispărând cu repeziciune îndărătul colinei.

   — Robert, Robert, ce s-a întâmplat cu tine? făcu Marian, îngrijorat. Sau te pomeneşti că o fi într-adevăr o dihanie care ne dă târcoale? Dar nu se poate. Ar însemna că e o urmărire în toată regula.

   — Mariane, ziceai doar tu însuţi, după povestirea lui Berger, că un vânător al preriilor ar în măsură să îmblânzească urşi uriaşi. De ce n-ar fi cu putinţă şi aici?

   — Hm... da, am zis asta - încuviinţă el, şovăind. Dar n-am crezut-o în serios. Dar mai ştii?. Ar fi.

   Îşi rupse vorba şi clătină capul cu hotărâre, ca şi cum ar fi vrut s-alunge gândul pe care vroia tocmai să-l spună.

   Oare, în afară de indianul Kuskwag mai eram ameninţaţi şi de urşi? Atunci misiunea noastră va fi însoţită de şi mai multe peripeţii decât ne-am fi putut închipui.

   Păşirăm înainte, în tăcere. Din când în când mă

întorceam şi priveam vârfurile dâmburilor presărate în calea noastră. Dar de data asta nu mai zării nici un urs. Şi astfel se întări în mine tot mai mult credinţa că mă înşelasem.

   Cu vreo două ceasuri înainte de a se întuneca, Marian se opri şi ne zise că trebuie să ne pregătim de popas de noapte. N-avea rost să mergem mai departe.

   Ca şi la amiază, aleserăm un loc ferit de vânt între două coline; din pădurea apropiata Pongo aduse câteva braţe de vreascuri ca să avem cu întreţine focul toată noaptea; descărcarăm sacii din spinare şi ne apucarăm de treaba. Aveam sticlele pline cu apă, astfel că ne puturăm face ceai.

   Tocmai mă aplecasem peste sacul meu ca să scot cutia cu ceai, în vreme ce Marian se îndeletnicea cu conservele; descărcarăm sacii din spinare şi auzirăm un sunet atât de ciudat şi ameninţător, încât rămăsei ca înlemnit, aplecat deasupra sacului. Apoi mă întorsei repede şi zării o privelişte înfiorătoare.

   La doi paşi de Pongo stătea un urs de Alaska. Se ridicase în cele două labe dinapoi - cu cei trei metri ai săi îl depăşea mult pe uriaşul nostru - şi întindea labele-i dinainte spre el.

   Pongo ridicase cuţitul şi părea gata să se apere împotriva dihaniei, faţă de care însuşi puterea lui grozavă era o nimica toată. Dar, dinspre stânga veniră în fugă încă două dihănii, coborând colina.

   Marian duse mâna la revolver şi alergă spre Pongo şi înfiorătorul său duşman. Ursul şi pusese laba dreaptă pe umărul prietenului nostru negru, care ridică mâna înarmată, gata să lovească.

   Luai repede puşca. Poate îl mai puteam salva încă pe prietenul nostru, printr-un glonţ bine ţintit. După aceea trebuia să pornesc lupta împotriva celorlalte două dihănii, care în vremea asta se apropiaseră foarte mult.

   Deodată se auzi un şuierat ascuţit dintre coline şi în clipa când Pongo izbi, ursul uriaş se arunca înapoi cu sprinteneala unei pisici, îşi puse labele jos şi dispăru îndărătul unei coline. Ceilalţi doi ursi se întoarseră şi ei şi se luară după tovarăşul lor.

   Ma pregăteam sa trag, dar Marian îmi puse mana pe umăr şi zise grav:

   — Robert, asta a fost într-adevăr un episod neobişnuit. Drept să-ţi spun, îl credeam pierdut pe bietul Pongo. Ai fi crezut sa găseşti aici dihănii îmblânzite de mărimea acestora?

   — Nu, n-aş fi crezut, încuviinţai eu.

   Apoi ma apropiai de Pongo şi bătându-l pe umăr, îl întrebai:

   — Ce zici, Pongo, n-a fost deloc plăcut, nu-i aşa?

   — O, Pongo crezut merge la strămoşi, răspunse uriaşul fără sa para prea tulburat.

   Marian se apropie de el şi-l întreba:

   — Socoti ca suntem în siguranţă acum? Nu cumva ne-or ataca dihăniile în cursul nopţii?

   — Nu cred - răspunse prietenul meu - căci daca stăpânul acestor dihănii ar fi avut acest gând, atunci nu le-ar fi strigat înapoi, ci am fi fost acum pe lumea cealaltă.

   — Ai dreptate, încuviinţai eu; dar situaţia noastră e totuşi foarte neplăcută.

   — De ce? Acum suntem siguri de Kuskwag, în orice caz. Indianul nu va îndrăzni sa vie încoace daca bănuieşte apropierea dihăniilor. Şi daca ne-a urmărit într-adevăr, atunci cu siguranţă ca le-a văzut.

   — Aşadar, n-am avea nevoie sa stăm de veghe în noaptea aceasta? zisei eu în batjocora.

   — Cam aşa ceva, rase Marian. Cred ca va fi nevoie sa întreţinem focul. Si acum sa pregătim cina.

   Trebuie sa mărturisesc ca în timpul mâncării îmi plimbam privirile în toate părţile, căci ma temeam sa nu vad ivindu- se vreuna din dihăniile acelea uriaşe.

   Dar Marian avusese dreptate; nu ne deranjase nimeni. Cu toate acestea eram încredinţat ca fiarele ne pândeau.

   Totuşi izbuti sa adorm după ce trecu cea dintâi veghe a mea şi rămăsei surprins cat de repede trecuse timpul, când Pongo ma trezi pentru a doua veghe.

   Noaptea trecu în deplina linişte. A doua zi dimineaţa ne strânserăm lucrurile şi pornirăm din nou la drum.

   Acum se cerea sa fim din nou cu băgare de seama, din pricina indianului care căutase sa ne ucide în doua rânduri. Marian îi însărcina pe tânărul Ugala - care în timpul aventurii cu ursii stătuse nemişcat ca o stana de piatra - sa caute buruiana de leac.

   Indianul pătrunse în desiş şi după câtva timp se întoarse cu o planta ciudata.

   — Din asta faceţi ceai - ne lamuri el - si mintea se limpezeşte.

   — Chiar după ani de zile? întreba Marian.

   — Chiar şi atunci, stăpâne!

   — Minunat, făcu prietenul meu, plin de bucurie. Îţi mulţumesc, Ugala.

   După un mers neîntrerupt de câteva ceasuri, ne oprirăm brusc. În fata noastră se ivise o piedica. Trecurăm printr-un crâng şi tocmai trecurăm de primii copaci când... la vreo douăzeci de metri depărtare văzurăm trei urşi uriaşi.

   Fireşte, ca i-am fi putut răpune, cu puştile noastre grele, înainte ca ei să ne poată deveni primejdioşi, dar un simţimânt neînţeles mă opri să fac asta şi, pe Marian deasemenea, căci îl văzui clătinând capul îngândurat şi măsurând cu privirea dihăniile.

   Păşiserăm într-un luminiş care ducea în câmpie şi tocmai în faţa noastră se ivi iar un crâng, la vreo treizeci de metri depărtare.

   Deodată răsună dintr-acolo un glas aspru şi adânc:

   — Ce căutaţi aici? Rămâneţi pe loc şi urşii mei nu vă vor face nimic. Aici eu sunt stăpân. Căraţi-vă, căci nu vreau să văd oameni.

   — Tim Gallagher - strigă Marian - ieşi la iveală, căci am de vorbit cu dumneata.

   După câteva clipe se ivi dindărătul unui brad o făptură înaltă. Era Tim Gallagher, care trăia de şaisprezece ani în pustietatea asta.

   Purta îmbrăcămintea obişnuită a vânătorilor din prerii şi observai cu uimire cât de curat şi spilcuit arăta. În mână ţinea o puşcă modernă „Winchester", îndreptată spre noi.

   —  Mă cunoaşteţi, după cum văd, zise el, fără să pară mirat. Dar eu n-am nimic de-a face cu voi. Întoarceţi-vă, altminteri mă voi vedea silit să asmut urşii asupra voastră.

   Pocni uşor din limbă şi îndată grozavele fiare se ridicară în două labe, în toată înălţimea lor.

   Noi însă ramaserăm locului, privind cu mult interes la uriaşele dihănii. Galagher ne măsură din cap până-n picioare, apoi dădu din cap, ca dezamăgit şi zise:

   — Sunteţi curajoşi. Asta îmi place. Dar plecaţi, căci nu vreau sa ştiu nimic de oameni.

   În aceeaşi clipa, tânărul Ugala scoase un ţipăt ciudat, ascuţit, apoi ne şopti agitat:

   — Haideţi înapoi, vom aştepta în pădure.

   Ştiam că ne puteam bizui pe el: ne scoaserăm şepcile, îl salutarăm pe Gallagher, care răspunse cu mâna, în silă şi o burăm spre pădure. Când furăm departe de luminiş, Ugala zise repede:

   — Oh, domnilor, am recunoscut un tovarăş de trib... stătea lângă acest stăpân al urşilor. E Konja, un frate al mamei mele, care a plecat de multă vreme de la noi. Va veni încoace, căci. A auzit strigătul tribului nostru.

   — Minunat! exclamă Marian, rupse o foaie din carnetul său de notiţe şi scrise repede câteva. Rânduri. Uite, Ugala, asta s-o dea Konja fiicei „Stăpânului urşilor", cum îl numeşti tu, iar lui să-i dea băutura vindecătoare, ca să i se lumineze mintea.

   — Aha, pricep, stăpâne, strigă Ugala, plin de bucurie. Totul se va întoarce spre bine.

   — Da şi la asta ai ajutat şi tu destul de mult, zise Marian, bătându-l prieteneşte pe umăr.

   Deodată se ivi în faţa noastră un indian mai în vârstă; Ugala îl salută cu veneraţie, apoi se întoarse spre noi şi spuse:

   — Acesta e unchiul meu Konja.

   — De sigur că vorbeşti englezeşte - îl întrebă Marian. Atunci, ţi-aş putea spune dea dreptul despre ce e vorba.

   — Da, domnule, răspunse Konja, măgulit. Ce trebuie să fac?

   Marian începu prin a-i pune felurite întrebări. Aflarăm astfel că ei se găsea de vreo zece ani la Gallagher, care, cu prilejul unei vânători, îl salvase din mare primejdie. Cunoştea povestea stăpânului său şi se însufleţi nespus când Marian îi spuse că vroia să-l lecuiască pe acesta şi s-o readucă pe fiică-sa în lumea civilizată.

   Cu lacrimi în ochii credinciosul om zise:

   — Oh, domnule, vei face fapta cea mai bună. Dă-mi buruiana şi scrisoarea şi voi purta grijă de tot. Mă tem însă că stăpânul meu nu va voi nici atunci să vie.

   Marian îl privi stăruitor, apoi zise:

   — Dacă nu vrea să vie, atunci spune-i că-i voi arăta pe ticălosul care i-a răpit fericirea.

   Konja sări ca ars, se holbă câteva clipe la prietenul meu, apoi murmura:

   — Domnule, văd că spuneţi adevărul. Oh, atunci va veni şi eu voi fi cu el. Ticălosul acela va ispăşi crud ziua când l-a nenorocit pe stăpânul meu.

   Luă buruiana de leac şi scrisoarea, porni înapoi şi ne strigă din mers:

   — Rămâneţi pe loc! Dacă, vor veni urşii puteţi fi liniştiţi, căci ei atacă doar când li se porunceşte. Le place însă joaca, numai că nu trebuie să-i înţelegi greşit.

   Se făcu nevăzut printre copaci, iar eu zisei râzând lui Marian:

   — Mulţumesc de aşa tovarăşi de joacă! Nici lui Pongo nu cred să-i fi fost plăcut ieri, când fiara a vrui să-l strângă în braţe.

   — Ai dreptate, zise Marian. Mă bucur însă că ne-am îndeplinit sarcina atât de bine. Se va bucura şi lordul Bird, căci îi aduc înapoi cea mai mare parte a banilor ce mi i-a dat.

   — Da, noi ne pricepem să călătorim ieftin. Băieţi economi, ce vrei!

   Marian râse, apoi răspunse:

   — Va trebui totuşi să mai aşteptăm câtva timp. Konja trebuie să prepare mai întâi un ceai cu buruiana aceea, apoi domnişoara Maud să citească scrisoarea. Abia după ce Gallagher îşi va da seamă pe ce lume trăieşte şi va pricepe ceea ce-i vor povesti Konja şi fata, va veni încoace. Socot, deci, că va trebui să aşteptăm cel puţin două ceasuri.

   — Atunci ne putem pregăti ceva de mâncare propusei eu. Lemne avem din belşug şi nici timp nu ne lipseşte.

   — Aşa e. Tocmai ce vroiam să propun şi eu.

   Marian socotise bine. După două ceasuri de la convorbirea cu Konja, se iviră... cei trei urşi care se apropiară liniştiţi de noi şi nu mai păreau atât de fioroşi ca înainte.

   În urma lor venea Gallagher. Avea cu totul altă înfăţişare acum. Părea mândru şi conştient de sine şi ochii negri lucea un foc ciudat.

   — Tim Gallagher, recomandă el, politicos, iar noi ne spuserăm numele, la rându-ne.

   — Povesteşte, te rog, domnule Farrow, cum, aţi ajuns aici, se rugă Gallagher şi se aşeză jos lângă foc.

   Făcurăm la fel şi nespus de interesantă trebuie să fi fost pentru un străin priveliştea acelui grup de oameni atât de diferiţi şi între dânşii, cei trei urşi uriaşi, care se purtau ca nişte câini credincioşi.

   Marian istorisi pe scurt despre scrisoarea lordului, aminti în treacăt de aventurile întâmpinate, ca să se scuze că veniserăm atât de târziu şi încheia spunând că se bucură din suflet că-şi îndeplinise însărcinarea.

   Când sfârşi, Tim Gallagher, mişcat, ne strânse mâinile şi zise:

   — Domnilor, vă mulţumesc din adâncul inimii. De dragul fiicei mele aţi înfruntat cele mai mari primejdii. Da, să se întoarcă în mijlocii oamenilor; eu am scăpat de efectele blestematei buruieni pe care mi-a dat-o Patrik Henderson acum şaisprezece ani.

   Apoi, cu ochi scânteietori, urmă:

   — Spuneaţi lui Konja al meu că ştiţi unde se află şobolanul?

   — Da, domnule Gallagher, răspunse Marian - dar am să-ţi fac o rugăminte: mulţumeşte-te să-i dai pe faţă, iar pedeapsa las-o în seama altora.

   Gallagher strânse buzele, părând ca luptă cu sine însuşi. Apoi se uită lung la Marian şi răspunse:

   — Bine, domnule Farrow, te voi asculta. Ai dreptate; acum când mi-am redobândit viaţa, nu trebuie s-o pătez cu o răzbunare.

   — Cuvintele d-tale mă bucură - zise Marian - şi poţi fi încredinţat că ticălosul nu va scăpa de pedeapsă. Ah, da - schimbă el apoi vorba - am însărcinarea să te salut din partea lui Sykes, Sullivan, Stokes şi Norton. Am stat mult de vorbă cu dânşii şi numai d-ta ai fost subiectul discuţiei noastre.

   — Cât mă simt de fericit, că n-am fost dat uitării - şopti Gallagher mişcat. De-ar fi apucat şi biata mea Ellen ziua de azi!

   — Aşa a fost voia sorţii, spuse. Marian. Trebuie sa te mângâi cu gândul ca ai o fată, care abia îşi începe viaţa.

   — Ai dreptate, strigă aproape Gallagher şi întinse, mâna lui Marian. Acum vă rog să poftiţi cu mine, domnilor, fiica mea îşi împachetează lucrurile, căci vrem să plecăm cât mai repede.

   — Ne putem duce dea dreptul la lordul Bird zise Marian - şi sunt, sigur că se va bucura mult când îşi va revedea nepoata.

   — Mulţumită vânătoarei, mi-am agonisit o avere, frumuşică, de pe urma blănurilor vândute! zise. Gallagher - astfel că pot păşi cu demnitate în faţa lui, fără să am nevoie de ajutorul său. Numai biata mea Ellen nu se mai alege eu nimic din banii aceştia. Patrik Henderson, ţi-ai încărcat cugetul cu o mare vină!

   — Pe care şi-o va ispăşi însă acum - zise Marian, grav - îl va lovi adânc, după ce a trăit atâţia ani respectat de concetăţenii săi.

   — Haideţi, domnilor! stărui Gallagher înc-o dată. Biata mea Maud trebuie să iasă cât mai curând din pustietatea asta.

   Se ridică şi păşi înaintea noastră prin pădure, străbătând luminişul. Nu trecu mult şi ajunserăm la alt luminiş, împrejmuit de copaci, pe care se înălţa o casa mare şi grajduri. Acum ne dumirirăm şi ce însemna „magazia" de pe proprietatea de odinioară, de care noi credeam ca e grajd de cai. Ca şi aici, servea de grajd celor trei urşi.

   — Vrei să iei şi urşii cu d-ta? întrebă Marian.

   — Nu, răspunse Gallagher, după o scurtă şovăială - îi voi dărui lui Konja. Ei sunt obişnuiţi cu locurile astea, ascultă şi de el şi se vor simţi mai bine aici ca în alte ţări.

   Intrarăm în casă. În încăperea mare de locuit nu era nimeni şi când Gallagher o strigă pe fiică-sa, nu veni nici un răspuns. Tim ne privi cam îngrijorat, apoi dădu din cap şi zise, mişcat:

   — O fila mormântul, mamei sale.

   Ne duse prin casă şi deschise o altă uşă din dos. Dar în aceeaşi clipă se dădu înapoi şi strigă speriat:

   — Konja!

   Indianul zăcea chircit lângă uşă şi gemea. La tâmpla dreaptă se vedea lămurit o umflătură mare, urmarea unei lovituri puternice.

   Ugala se aplecă brusc şi ridică de jos un obiect mic. Era o sculptură primitivă, făcută probabil din dintele vreunui animal de pradă. Noi nici n-am fi băgat-o în seamă, poate, tânărul Indian făcu însă o mutră îndârjită şi zise doar atât:

   — Koluşi.

   Ne speriarăm grozav. Duşmanul nostru neîmpăcat, Kuskwag, aparţinea acestui trib indian. Să fi întâlnit aici tovarăşi şi să fi atacat casa în timp ce noi eram în pădure?

   Gallagher o luă la goană spre pădure şi noi îl urmarăm cu aceeaşi repeziciune. Într-un luminiş mic se afla o cruce mare, deasupra unei movile. Lăcaşul de veci al nefericitei Ellen Gallagher...

   Zadarnic striga tatăl numele fiicei sale. Zadarnic cerceta prin toată casa. Tânăra fata dispăruse răpită de Koluşi, pe care Kuskwag i-o fi pus la cale.

   Şi nu numai Kuskwag, ci asta trebuia să fie opera avocatului Eavens, în care bănuiam pe drept pe ticălosul Patrik Henderson.

   Sărmanul Tim Gallagher era ca zdrobit, când îşi dădu bine seamă de grozăvie. Dar Marian izbuti să-l mângâie.

   — Nu pot fi încă departe - zise prietenul meu - dacă pornim imediat în urmărirea lor, trebuie să-i găsim.

   — Yukonul face un cot mare şi curge foarte aproape pe aici, gemu Gallagher. De sigur, că l-or fi ajuns şi or fi şters-o cu bărcile.

   — Atunci, îi vom urmări şi-i vom prinde, răspunse prietenul meu. Nu te lăsa pradă; deznădejdii, domnule Gallagher, îţi făgăduiesc să fac totul ea să ţi-o redau pe fiica d-tale.

   Cuvintele acestea îmbărbătară niţel pe nefericitul părinte

Strânse mâna lui Marian, apoi începu sa adune lucrurile de trebuinţă pentru o pribegie mai lunga. Luă. Şi o provizie mare de gloanţe şi la sfârşit zise:

   — Acum sunt gata, domnilor. Să vedem repede ce e cu Konja.

   Dar acesta şi nepotul său Ugala dispăruseră. Tocmai când ne frământam mintea unde să fie. Îi văzurăm venind din pădure, Konja clătinându-se încă pe picioare. Ugala ne zise:

   — I-am mai văzut pe duşmani. Au venit în trei bărci, pe care le-au stricat aici. Au pornit în sus.

   Şi arata spre răsărit, în interiorul ţării.

   Gallagher răsuflă uşurat.

   — Atunci nu ne vor scăpa, zise el, îndârjit. Noi vom porni pe apă şi vom ajunge probabil înaintea lor. Haidem, domnilor.

   Şuieră odată şi ca prin farmec se iviră cei trei urşi uriaşi. La început rămăsei cam mirat, dar apoi îmi dădui seama că fiarele ne-ar putea fi de mare ajutor - ceea ce ne lămuri chiar Gallagher:

   — Ei o iubesc pe fiică-mea şi-i vor găsi cu siguranţă urma.

   Pornirăm din nou la drum, tocmai după ce crezuserăm că

ne-am atins ţinta. Ne mai aşteptau multe şi primejdioase aventuri, pe care ţi le voi povesti cu alt prilej, dragă George, încheie doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 82

O TRAGEDIE LA FLUVIUL YUKON

   ÎN URMĂRIRE.

   DOCTORUL BERTRAM ÎŞI CONTINUĂ POVESTIREA:

   — Cunoşteam drumul pe care Indienii Koluşi îl luaseră sub conducerea lui Kuskwag, după răpirea lui Maud Gallagher: porniseră în susul Yukon-ului, spre inima Alaskăi.

   Bătrânul Tim spusese - pe bună dreptate - că duşmanii noştri, cu prada lor, ar putea părăsi undeva fluviul, în vreun loc presărat cu sfărâmături de stânci, unde n-am fi putut descoperi nici o urmă de-a lor.

   Dar cei trei urşi o iubeau pe Maud ca nişte câini credincioşi. — Vor găsi ei urma oriunde, chiar dacă fugarii ar fi străbătut printre

stânci.

   Făcuserăm vreun kilometru în susul fluviului, când Marian se opri deodată.

   — Staţi! zise el agitat. Cât p-aci era să facem o greşeală foarte mare. Noi mergem pe ţărmul de sud, pe câtă vreme duşmanii noştri ar putea tot atât de bine să meargă pe uscat ţinând malul celălalt. Aşa dar, trebuie să ne despărţim neapărat. Vom trage la sorţi cine dintre noi să străbată înot Yukon-ul şi să pornească în căutarea urmelor pe ţărmul celălalt.

   După o scurtă consfătuire no înţeleseserăm ca numai doi să trecem dincolo, căci aveam presimţirea că Indienii vor părăsi Yukon-ul pe ţărmul de sud.

   Trasarăm la sorii cu beţişoare de mărimi diferite şi alegerea căzu asupra lui Pongo şi a mea. Fireşte că nu era prea plăcut sa străbaţi - în anotimpul acela înaintat - fluviul lat de vrea doi kilometri în locul acesta. Afară de asta trebuia sa luăm şi o plută mica, pentru ca sa nu ni se ude, în timp ce vom străbate fluviul vestmintele, merindele şi armele. Prin asta, statul în apă se prelungea, fireşte.

   Se făcuse târziu după-amiaza şi cam răcoare. Cu ajutorul tovarăşilor noştri retezarăm câteva crengi trainice, cu care închipuirăm o plută. Apoi ne dezbrăcarăm şi ne legarăm vestmintele pe plută.

   Brrr! Ce rece mai era apa! Mai cu seamă că de atâta vreme eram obişnuit cu zăpuşeala din pădurile seculare...

   Şi apoi, sarcina noastră nu era de fel uşoara, căci Yukon-ul avea aici un curent destul de puternic, cu care trebuia să luptăm ca să nu fim târâţi de el.

   Tocmai ne pregăteam - eu şi Pongo - sa lăsăm pluta pe apă, când Gallagher strigă deodată:

   — Nu e nevoie să vă obosiţi, domnilor, căci îl trimit cu dv. pe Jim al meu, care vă va ajuta sa străbateţi curentul. Veţi avea trebuinţă de el şi dincolo, ca să găsiţi urma lui Maud a mea, eventual şi pe teren stâncos, spunând acestea îşi desprinse de la şold o curea de piele ce semăna cu un lassou şi lega unul din capete în jurul grumazului celui mai apropiat urs uriaş.

   Planul său era foarte simpla şi în acelaşi timp cel mai bun şi promiţător ele izbândă. Ursul nici nu va simţi povara noastră în apa când va înota, spre ţărmul celălalt. Dar nu mă dumiream încă în ce fel vroia s-aducă asta la îndeplinire Gallagher.

   Dar n-aveam să rămân mult timp în nedumerire.

   Bătrânul arătă spre mine şi se adresă ursului ca unui câine:

   — Jim, ăsta e noul stăpân, de care trebuie sa asculţi. Acum du- te pe ţărmul celălalt!

   Uriaşul păşi spre mine, mă mirosi cu botul, apoi o luă spre mal.

   — Repede în apă! strigă Gallagher. El pricepe englezeşte şi va asculta ca un câine de poruncile dv.

   Trupul enorm al noului nostru tovarăş lăsă în apă. Repede dădurăm drumul plutei pe unde, ne lăsarăm şi noi după ea, ţinând cu mână pluta şi cu cealaltă cureaua ursului Furăm târâţi cu o repeziciune uimitoare de ursul uriaş, care părea că nici nu simte povara. În felul acesta reduserăm la un sfert timpul de care am fi avut nevoie dacă: am fi înotat prin propriile noastre forţe.

   Sărirăm repede pe ţărmul celălalt, traserăm pluta pe uscat şi ne îmbrăcarăm în grabă.

   Desprinsei apoi cureaua de la gâtul ursului de care mă apropiai cu oarecare teama la început. Îmi dădui însă seama îndată ca uriaşul „Moş Martin" era faţă de mine ca un adevărat câine credincios. Când îi strigai s-o caute pe „domnişorica", lasă în pământ căpăţâna uriaşă şi porni în trap de-a lungul malului.

   Cu tovarăşii noştri de pe ţărmul celalalt luaserăm înţelegere să ne atragem atenţia reciproc, prin anumite semne, în cazul când unii din noi vor fi descoperit ceva de seama.

   Străbăturăm vreo trei kilometri de-a lungul malului, când întunericul începu sa se lase, ne sili sa ne gândim la popasul de noapte.

   Veghea era neapărat trebuitoare, nu atât din pricina duşmanilor - oameni sau animale - cat pentru a întreţine mereu focul, deoarece nopţile erau foarte reci; odată cu apusul soarelui temperatura cobora sub zero grade.

   Yukonul era foarte îngust aici. Cel mult un kilometru ne despărţea de ţărmul celălalt, astfel ca puteam recunoaşte lămurit făpturile tovarăşilor noştri.

   Ca şi noi, se opriseră şi dânşii, adunau vreascuri pentru foc şi făceau toate pregătirile pentru noapte.

   Aleserăm un luminiş mic, înconjurat de cedri, stejari şi brazi. Numai înspre fluviu era deschis şi puteam vedea bine lagărul tovarăşilor noştri, care îşi aleseseră un loc asemănător pe malul celalalt.

   Cu ajutorul cuţitelor noastre tăiarăm repede crengi uscate din copacii din preajma noastră, apoi Pongo aprinse un focşor, la care ne încălzirăm conserve şi prepararăm ceaiul. Mâncarăm şi băurăm, apoi eu porni spre ţărm şi privii spre lagărul de dincolo al tovarăşilor noştri. Băgai de seamă că ei discutau cu însufleţire, mai ales Ugala, Ciugaşul, vorbea cu gesturi largi către Marian şi Gallagher.

   Îmi frământam mintea să ghicesc cam ce-ar putea vorbi ei atât de agitat. Când văzui că Marian scrise ceva în carnetul său de notiţe, rupse foaia şi o împături. I-o dădu apoi lui Gallagher care se apropia de unul din urşii săi şi-şi făcu de lucru la grumazul acestuia. După aceea arătă spre noi şi uriaşul animal se ridică supus, porni spre ţărm şi se aruncă în apă.

   Ursul străbătu repede curentul destul de puternic şi când ajunse la ţărmul nostru şi sări cu dibăcie pe uscat, eu îi ieşi în întâmpinare. Dihania rămase liniştită în faţa mea şi mă lăsă să-i pipăi grumazul.

   Foaia de hârtie era legată cu sfoară subţire; o scosei repede şi mă dusei cu ea la foc, în vreme ce ursul mă urmă. La lumina flăcărilor citi:

   „Dragă Robert, Ugala. Ne spune tocmai că pe ţărmul vostru - nu departe de locul unde v-aţi făcut lagărul - ar sălăşlui o fiinţă, care e cunoscută printre indieni sub numele de Spaima Yukon- ului. În repetate rânduri cică s-ar fi găsit trupuri de vânători sfâşiate şi zdrobite îngrozitor.

   Se prea poate sa fie vorba tot de vreun urs uriaş şi în cazul acesta aveţi un sprijin preţios în Jim. Dar, pe de altă parte suntem de părere că Kuskwag nu va debarca niciodată acolo, căci o fi auzit şi el de dihania aceasta fabuloasă. Ar fi deci mai bine să veniţi încoace şi să înaintăm împreună câţiva kilometri, după care veţi putea trece iar dincolo. Răspunde-mi prin Jack - al doilea urs - dacă şi când veniţi.

   Marian"

   Câteva clipe rămasei năuc. O fiinţă fabuloasă cunoscuta sub numele de Spaima Yukon-ului - asta era iarăşi ceva nou. Dar faptul acesta nu mă înfricoşa de fel. Dimpotrivă, dorul meu de aventuri mă îndemna să rămân mai departe, în nădejdea că voi izbuti să răpim dihania sau ce-o fi fost. Cu o puşcă bună în mână nu trebuia să mă tem de vreo fiară, fie ea chiar una care vâră spaima în oasele Indienilor prost înarmaţi.

   Apoi, mai aveam cu mine. Pe Pongo şi pe Jim. Cu astfel de ajutoare mergeam la sigur, de aceea dădui răspunsul următor:

   „Dragă Marian,

   Spaima Yukon-ului mă interesează atât de mult, încât nici nu mă gândesc sa viu la voi. Afară de asta se prea poate ca să nu fie decât o fabulă şi ca onorabilul Kuskwag, care o fi ştiind-o şi el, să debarce tocmai aici. Sau te pomeneşti că habar n-are şi coboară

pe uscat prin apropiere.

   Pe de altă parte cred că Spaima e neputincioasă fată de Pongo, Jim şi puşca mea care face minuni. Altminteri totul e în ordine.

   Robert".

   Legai biletul de grumazul lui Jack, îi dădui un ghiont prietenesc şi - înapoi la stăpânu-tău, Jack! Arătai cu mâna spre celălalt ţărm şi ascultătorul uriaş porni îndată spre mal, se aruncă în apă şi înotă dincolo. Fu întâmpinat de Gallagher, care luă în primire biletul meu şi-l înmâna lui Marian, acesta îl citi, apoi îmi făcu un semn ca a înţeles cu hotărârea mea.

   Mă înapoiai la lagărul nostru şi-l pusei în cunoştinţă pe Pongo cu situaţia, începurăm apoi să tăiem crengi pentru a ne face un culcuş şi după ca acesta fu gata, mă întinsei în voie, deoarece Pongo avea întâia veghe. Luaserăm înţelegere să ne schimbăm din două în două ceasuri şi în nădejdea ca Negrul mă va trezi, adormi îndată.

   Mă deşteptai singur, însă, privii mirat la focul aproape stins şi în clipa următoare sării în picioare. Trebuie să fie ceva suspect la mijloc, căci Pongo nu şi-ar fi uitat datoria de a întreţine focul daca nu era vreun motiv temeinic, negrul dispăruse împreună cu ursul Jim. Neliniştit peste măsură, zvârlii câteva vreascuri pe jar, până ce focul se înteţi. Iar atunci auzi îndărătul meu trosnind o creangă la marginea pădurii. Mă întorsei fulgerător şi în lipsa puştii pe care o lăsasem lângă culcuşul de crengi, trăsei pistolul de la brâu.

   Dintre copacii întunecaţi se aţinteau asupra mea doi ochii verzi uriaşi. Trebuie să fi fost ai unei fiare enorme, căci se aflau cu mult deasupra pământului şi erau foarte mari. Ridicai arma, apăsai degetul pe trăgaci - dar deodată îmi dădui seama că ar putea fi ursul nostru. Nehotărât, jucai pistolul în mana şi strigai încet numele uriaşului animal, dar în aceeaşi clipa ochii dispărură. Pârâituri şi foşnete îmi dovediră că un trup uriaş se îndepărta - apoi se făcu iar tăcere în jurul meu, ma înapoiai repede la culcuş şi-mi luai puşca. Mai aruncai câteva vreascuri pe foc, îmi aţinti privirea spre marginea pădurii şi deodată întorsei capul repede, căci auzii din nou în spatele meu trosnetul unei crengi.

   Şi iarăşi văzui aţintiţi asupra mea ochii misterioşi cu o expresie grozav de ameninţătoare.

   La vreo doi metri deasupra pământului erau aceşti ochii care te băgau în sperieţi. Rămăsei câteva clipe înmărmurit, căutând să-mi lămuresc ce fel de dihanie o fi aceea care avea astfel de ochii.

   Apoi, însă, luând o hotărâre bruscă, ridicai puşca, gata sa trag.

   Misterioasa dihanie păru însă, să cunoască mişcarea, bănuind vreo primejdie... Auzi un pufăit, apoi ochii mari dispărură fulgerător.

   Necăjit, lăsai puşca jos, spunându-mi că aveam de-a face cu un duşman primejdios, de nu cutează să atace făţiş, ci numai pe ascuns. Tresari iar speriat, mă întorsei repede, căci auzi foşnete pe partea cealaltă a luminişului.

   De data asta răsuflai uşurat, căci din umbra copacilor uriaşi văzui ivindu-se făptura lui Pongo, urmat de Jim, ursul.

   — Pongo, ce s-a întâmplat? întrebai eu.

   — Duşman fost aici - răspunse el, în felul lui scurt - foarte mare, ochi cât pumn.

   — Ah! îl întrerupsei eu - şi ochii erau la vreo doi metri de la pământ - nu? Şi dihania se ivea când ici, când colo. Nu?

   Pongo mă privi surprins - dar pricepu îndată.

   — Oh, duşman fost iar aici! mormăi ei. Şi Pongo plecat. Mers după el cu Jim, departe în stepă, auzit mereu fuga lui grea. Apoi deodată linişte, nimic de găsit. Pongo cu Jim caută peste tot, duşman dispărut.

   — Ei da - făcui eu - v-a momit în stepă, păşind într-adins atât de greoi. Apoi a cotit şi s-a oprit în loc. Voi aţi trecut înainte şi dânsul s-a înapoiat ca să mă pândească pe mine. Poate m-ar fi înhăţat dacă nu m-aş fi trezit.

   — Duşman nu curajos, zise Pongo. Repede fuge când vine Pongo. N-ar fi atacat masser Bertram.

   — În sfârşit! făcui eu. Acum e vorba să fiu cu ochii în patru. Mâine îi vom căuta urmele. Eu voi veghea acum, Pongo, iar tu te vei odihni.

   Negrul, însă, păru că nu e de fel înţeles cu propunerea mea. Privi în sus spre cerul înnorat, adulmecă aerul şi zise:

   — Masser Bertram, vine ploaie. Mai bine adăpostim sub copaci.

   Şi fără să mai aştepte răspunsul meu, păşi spre pădure, alese

un copac mai mare decât ceilalţi, tăia crengi cu cuţitul său, apoi aprinse lângă trunchi alt foc. După asta mai tăie ramuri stufoase şi se aşeza în aşa fel intre crengile de jos ale copacului, încât sa formeze un acoperiş, un fel de boltă, atât pentru noi, cat şi pentru foc.

   Nu trecu mult şi picături mari de ploaie începură sa cada din ce în ce mai dese şi mai mari. Văzurăm în curând că era o adevărată rupere de nori, care stinse în câteva minute focul de dincolo.

   Noi eram la adăpost şi puţinele picături care răzbăteau prin acoperământul de crengi nu ne primejduiau de fel. Pongo se întinsese pe culcuşul de frunziş pe care-l făcuse în graba. Eu rămăsei de veghe şi apropiindu-mă de foc privii neliniştit în juru- mi.

   Cele doua ceasuri trecură însă în linişte. Îl trezi pe Pongo şi întinzându-mă în locul lui pe culcuşul de frunziş, adormii îndată.

   II.

   O LUPTĂ ÎNVERŞUNATA.

   NOAPTEA TRECU ÎN LINIŞTE DEPLINĂ. Misteriosul nostru duşman părea să fi fost alungat de ploaie.

   Când se lumina de ziuă încercarăm să găsim urmele lui, dar, din nenorocire, ploaia le ştersese cu totul. Ne grăbirăm cu ceaiul de dimineaţa căci dincolo de ţărmul celălalt, erau gata de plecare.

   Izbutirăm, totuşi, să pornim odată cu ei. Ţinutul devenea mai sărac în păduri, lăsând locul stepei, întreruptă pe alocuri de copăcei piperniciţi.

   Vântul începu să bată, rece ca gheaţa şi Pongo se hotărî să-şi scoată căciula din sac.

   Pornirăm la drum şi dimineaţa trecu fără incident Străbătuserăm vreo douăzeci de kilometri şi imitând pe camarazii de pe ţărmul celălalt, făcurăm popas pentru masa de prânz.

   Şi acum se întâmplă ceea ce n-aş fi crezut cu putinţă. Vizitatorul din noaptea trecută ne-o luase înainte şi ne întâlnirăm şi aici cu el. Din pricina sărăciei de lemne trebuirăm să căutăm de zor până să găsim destul material pentru foc.

   Aleserăm locul pentru popas, într-o adâncitură mică, unde eram oarecum la adăpost de vânt.

   Focul fu aprins, pusei ceva conserve la încălzit şi mă pregăteam să pun de ceai. Deoarece nu mai aveam lemne, Pongo alergă repede în stepă, unde creşteau câţiva copăcei.

   Mă ridicasem în picioare şi privii după credinciosul nostru tovarăş. Atunci se petrecu grozăvia, care-mi smulse un ţipăt de spaimă şi prevenire.

   În imediata apropiere a lui Pongo - care mergea nepăsător spre copăcei - sări deodată dintr-o adâncitură o făptură uriaşă care se năpusti cu furie asupra Negrului nostru. Era un elan (cerb de la nord) de o mărime cum nu mai văzusem în viaţa mea. Trupul său avea mărimea unui cal de rasă şi coarnele lui cu vreo douăzeci de vârfuri, se resfirau în toate părţile. Strigatul meu şi tropotul animalului îndărătul sau - se întoarse fulgerător şi se trezi faţă în fată cu uriaşul animal. Cerbul era la vreo doi metri şi aplecând capul cu grozava-i podoabă se pregătea să dea lovitura de moarte, Pongo nu-şi pierdu cumpătul. Deşi era dezarmat - căci cuţitul nu i-ar fi fost de nici un folos, în cazul de fată - privi liniştit la duşmanul ce da năvală, pentru ca în ultima clipă, când vârfurile coarnelor îl atinseră aproape sa sară repede îndărăt.

   În clipa când cerbul o zbughi pe lângă el, scoase cuţitul şi izbi cu putere în trupul animalului.

   Nu putui vedea dacă-l nimerise, căci animalul se răsuci ca o sfârlează şi se năpusti încă odată asupra lui Pongo.

   Ridicai repede puşca, pentru a veni în ajutorul credinciosului nostru tovarăş, dar acum Pongo se afla între mine şi cerb, astfel ca n-aş fi putut trage la sigur, fără să-l primejduiesc pe Negru, dihania îl ajunsese iar, aplecă repede capul şi se năpusti cu coarnele lui ascuţite.

   Pongo se aruncă din nou în lături cu o îndemânare de neînchipuit şi iarăşi izbi cu cuţitul în trupul duşmanului.

   Priveliştea aceasta mă interesa atât de mult încât lăsai în jos puşca, fără să vreau. Dar în clipa următoare îmi dădui seamă de primejdia în care pluteam chiar eu, căci cerbul ma zărise şi se pregătea să mă atace, ne despărţeau cei mult douăzeci de metri şi asta e o nimica toată pentru un animal atât de mare. Se năpusti ca o ghiulea, în câteva clipe fu la doi paşi - în vreme ce ea nici n- avusesem încă răgazul să ridic puşca.

   Dar deodată elanul se răsuci brusc în loc. Salvatorul meu fusese Pongo, care dându-şi seamă de situaţie zvârli cuţitul cu furie în spatele animalului.

   Oţelul ascuţit şi lat pătrunse adânc în carnea lui, făcându-l să se întoarcă imediat. Când îl văzui năpustindu-se spre Pongo, mă trezii din înmărmurire şi ridicai puşca.

   Nu mai fu însă nevoie de intervenţia mea, căci ne veni în ajutor alt tovarăş.

   O umbră uriaşă trecu deodată pe lângă mine şi Jim, ursul, se repezi după cerb.

   Lăsai din nou puşca jos, căci acum era în linia de tragere trupul uriaş al lui Jim. In vremea asta elanul îl ajunsese pe Pongo, dar lovitura pe care se pregătea să i-o dea, dădu iar greş, căci Negrul se aruncă în lături şi scăpă.

   În acelaşi timp văzu venind ursul şi-şi dădu seamă că asta însemna salvarea. Cu paşi de uriaş cerbul trecu pe dinaintea lui Jim, pentru a se opri apoi şi a se întoarce: Eu mă alăturai de el şi acum ne fu dat sa vedem ceva cu adevărat ne mai văzut.

   Cerbul se răsucise ca o sfârlează când Pongo îi scăpa - dar se trezi faţa în faţă cu un duşman pe lângă care el era un pitic.

   Totuşi, eu iuţeala fulgerului se dădu un pas înapoi, lăsă capul în pământ şi se năpusti asupra lui Jim, ca să-i străpungă trupul cu coarnele lui ascuţite. Situaţia era cam primejdioasa pentru ursul nostru, căci n-avea cum sa se împotrivească unui astfel de atac, deoarece stătea în două labe.

   Dar probabil că Jim mai înfruntase el asemenea lupte, căci îşi lăsă jos labele dinainte, sari în laturi şi izbi cu laba în ceafa elanului care trecu în goană pe lângă el.

   Cu carnea sfâşiată şi horcăind înfiorător cerbul se prăbuşi la pământ, încercă cu ultima putere să se mai ridice odată, dar încă o lovitura a ursului îi zdrobi grumazul.

   Se mai zvârcoli câtva timp, râcâind ţărâna cu copitele, apoi se întinse şi, scoţând un gâlgâit înfiorător Spaima Yukon-ului îşi dădu sufletul. Mă gândii că nu era de fel de mirare ca legenda aceasta se răspândise printre indieni, căci ei erau neputincioşi împotriva unui astfel de duşman, chiar de-ar fi fost înarmaţi pana în dinţi.

   Ne apropiam de hoit ca să-l vedem mai bine; mă aşteptam să-l văd pe Jim să se ospăteze din prada sa, dar ursul făcu altfel. Adulmecă sforăind pământul, ridică apoi capul, apoi mârâi în chip ciudat. Apoi alergă înainte o bucata, se aşezăm jos brusc şi, mormăind, întoarse capul, ca şi cum ar fi vrut să ceară să-l urmam.

   — Masser, haidem, urs Jim găsit urma! zise Pongo.

   La asta nici nu ma gândisem în prima clipa, deşi ţinta şi sarcina noastră era sa găsim urmele indianului. Şi într-adevăr purtarea lui Jim n-avea ce sa însemneze decât ca găsise urmele fetei răpite.

   Ajunserăm repede la locul unde părea că ne aşteaptă Jim şi găsirăm chiar acolo urmele a nenumărate picioare, printre care şi acelea ale unor ghete femeieşti.

   Alergarăm îndată înapoi pe malul Yukon-ului şi prin semne dădurăm de înţeles tovarăşilor de dincolo că găsiserăm locul unde Kuskwag părăsise fluviul cu Maud.

   Marian „telefona" îndărăt că va veni la noi cu însoţitorii săi. Trebuie sa fi observat şi dânşii lupta dintre titani, căci stătuseră pe ţă rm.

   Eram încredinţat că se vor lăsa traşi împotriva curentului de cei doi urşi îmblânziţi. Dar avură mai mult noroc ca mine şi Pongo, care am trebuit să înotăm prin apa rece.

   În josul fluviului venea un kanu în care se afla un vânător. Marian îi făcu un semn şi omul cârmi barca spre ţărm. Străbătând de două ori Yukon-ul îi aduse pe tovarăşi cu arme şi cu merinde cu tot, la noi.

   Gallagher îi oferi un bulgăre de aur, străinul însă refuză, în schimb primi cu plăcere ţigările pe care i le dădu Marian. De sigur că le dusese lipsa în pustietatea asta.

   După ce plecă, prietenul meu îmi zise:

   — Aţi avut o aventură frumoasă aci cu un elan uriaş. Am văzut de dincolo lupta şi ne-ar, fi interesat foarte mult dacă n-ar fi fost atât de primejdios.

   — Da - râsei eu - a fost mai mult decât interesant. Nu ştiu zău ce s-ar fi întâmplat, dacă nu intervenea Jim.

   Tot vorbind ne apropiarăm de hoitul cerbului şi tovarăşii se mirară foarte mult văzând mărimea acestuia. Apoi Marian zise:

   — Minunat! Acum ne putem cruţa conservele. Noi n-am mâncat încă şi cred că nici voi n-aţi avut răgazul trebuitor. Se zice că e foarte buna carnea de cerb.

   — Hm, dar asta de aici pare să fie cam bătrân şi nu cred sa aibă carnea destul de frageda, îi răspunsei.

   — Atunci vom mânca anumite părţi, propuse Marian.

   Gallagher ne spuse că servitorul său indian, se pricepe de

minune să frigă costiţe de cerb. Pe de altă parte bătrânul propuse sa uscam câteva bucăţi de carne, ca să nu ne pierdem vremea cu vânatul în drum, căci conservele nu vor ajunge pentru tot timpul şi noi trebuia să mergem mereu înainte.

   În vreme ce Pongo cu cei doi indieni se puseră îndată pe lucru ca să ciopârţească cerbul, noi ne apropiarăm de Jim care nu se mişca de la locul lui. Veniră cu noi şi ceilalţi doi ursi ai lui Gallagher şi abia adulmecară urmele, ca începură să dea dovezi de mare enervare.

   Bătrânul gemu când văzu întipăriturile ghetelor fetei sale şi era lesne de înţeles durerea lui.

   Înţeleserăm că aveam înaintea noastră vreo cincisprezece oameni. Un efectiv de care nu trebuia sa ne temem ţinând seamă de armele şi ursii ce-i aveam cu noi.

   — Sa ne grăbim - zise Marian - ca să nu o ia indienii prea mult înainte. Poate că tribul lor sălăşluieşte pe aproape şi atunci vom avea împotriva, un număr prea mare de duşmani.

   — Să întrebăm pe Konja şi Ugala unde locuiesc koluşii - propuse Gallagher - eu cred că sălaşul lor e sus de tot, în apropiere de Porcupine-River şi mai e mult până acolo. Cu atât mai mult e nevoie să ne aprovizionam cu carne de aici - zise Marian - altfel îi vom ajunge la sigur, căci dânşii vor fi nevoiţi, de sigur, să-şi piardă timp cu vânatul.

   Ne înapoiarăm la cerb urmaţi de urşi, care se ospătară din restul animalului, după ce luarăm noi părţile cele mai bune.

   În vreme ce noi spălam carnea în apă, Indienii se duseră s- adune vreascuri. Când se înapoiară, făcură un foc bun, la care fripseră bucăţile de muşchi, din care mâncarăm mai apoi cu poftă, căci erau într-adevăr foarte gustoase şi păstrarăm îndeajuns

pentru mai târziu.

   După masă ne pregătirăm de drum. Cei trei urşi sătui şi ei, ascultară de o poruncă a lui Gallagher şi porniră imediat pe urmele stăpânei lor.

   Înainte de a pleca, Marian îl rugă pe Pongo să taie cu cuţitul său căpăţâna cu podoaba cerbului, pe care o ascunserăm bine undeva pa acolo, ca s-o găsim la înapoiere şi s-o luăm tu noi ca amintire a unei aventuri neobişnuite. Apoi pornirăm în pas alergător după bandiţi.

   La început, urma lor era lesne de recunoscut, dar în curând terenul se schimbă. Adesea furăm nevoiţi să străbatem întinderi mari de pământ stâncos şi fără ajutorul urşilor am fi pierdut mult timp cu căutatul.

   Pe înserate am fost nevoiţi să ne căutăm un loc de popas pe care îl găsirăm între nişte stânci ce se înălţau în apropierea unei păduri de brazi. Ceea ce ne îndemnă în primul rând sa ne oprim la locul acesta, era un izvor de apă limpede care şerpuia printre stânci. Lemne aveam îndeajuns prin apropiere.

   Adunarăm cât mai multe, căci trebuia să întreţinem focul toată noaptea. Când Ugala vru să-l aprindă, Marian îl opri:

   — Trebuie să mai aşteptăm, căci se poate ca sa fie pe aproape Koluşii şi nu e bine să ne trădăm. Mai întâi să cercetăm împrejurimile din jurul stâncilor astea de aici, poate zărim focul lagărul lor.

   — Asta ar fi minunat! zise Gallagher - le-aş trimite îndată pe cap urşii mei. Mă tem însă că ne-au luat-o cu mult înainte.

   — Da - încuviinţai eu - cu kanu-urile lor aveau şi putinţa să meargă repede. Dar unde vor fi lăsat bărcile?

   — Le-au scufundat - răspunse Gallagher - astea se construiesc foarte lesne, aşa că n-aveau de ce să se care cu ele. De sigur ca s-au grăbit, dar nu cred să fi bănuit că le-am putea lua urma atât de repede pe terenul stâncos pe unde au trecut. A, uite că acum s-a întunecat îndeajuns, aşa că putem să privim pe stânci în depărtare.

   Ne căţărarăm repede prin crăpăturile numeroase ale stâncilor înalte de vreo zece metri şi ajunserăm sus, pe un mic platou. Văzurăm la răsărit, la vreo cinci sute de metri depărtare, un punct luminos, despre care bănuirăm îndată că acolo trebuie să fie lagărul acelora pe care îi căutam.

   — Ce zici, să-i atacăm îndată? întrebă Gallagher, agitat.

   — Cred că ăsta e cel mai bun lucru, încuviinţă Marian. Acum or fi ocupaţi cu cina şi nu cred să fi pus vreun paznic. Daca îi luăm prin surprindere, socot că-i vom putea pune pe fuga fără lupta.

   — Dar pe Kuskwag ăla trebuie să-l luăm prizonier, îmi dădui eu cu părerea. Nu pot uite că ticălosul a căutat să ne omoare eu otrăvurile lui.

   — Fireşte! - ziseră în acelaşi timp Marian şi Gallagher - avem nevoie de ei ca să-l demascam pe avocatul Eavens.

   — Atunci să mi mai pierdem vremea şi să pornim! hotărâi eu.

   III.

   UN NOU TOVARĂŞ.

   COBORÂRĂM REPEDE ÎNAPOI DE PE STÂNCĂ. Pongo luă acum conducerea, căci se putea, totuşi, ca să fi pus Koluşii un om paza - şi când era vorba de îndepărtarea fără zgomot a unui duşman, Pongo se pricepea mai bine oricine.

   Marian, Gallagher şi eu îl urmarăm unul după altul, iar cei doi indieni mergeau după noi. Urşii păşeau neauziţi printre noi, când ajunserăm la vrea cincizeci de metri de lagărul duşman şi puturăm vedea bine focul, ne oprirăm fără voie. In jurul focului.

   Nu stăteau Koluşii, după cum ne aşteptaserăm, ci un singur bărbat în haina de piele, care se îndeletnicea cu frigerea unei bucăţi de carne înfiptă într-o frigare. Era pe trei sferturi cu spatele la noi, încât nu-i puteam zări fata, dar îi vedeam barba alba şi lunga ceea ce ne dovedea ca aveam de-a face cu un bătrân, care trăia aici probabil ca vânător sau căutător de aur.

   Gallagher întrebă în şoaptă:

   — Sunteţi de părere să ne apropiam, domnilor?

   — Fireşte - răspunse Marian - poate că i-a întâlnit în drum pe indieni şi ne poate da amănunte importante. Dar cred că e mai bine să-l strigăm întâi, altminteri te pomeneşti că ne întâmpină cu vreun glonţ.

   — Ai dreptate - răspunse Gallagher. Vrei să începi d-ta tratativele, domnule Farrow?

   — Da şi chiar îndată.

   Inainte însă ca Marian să-şi poată aduce gândul la îndeplinire, se apropiară de foc oaspeţi. Se vede treaba că cei trei urşi erau foarte curioşi de felul lor, căci deodată le văzurăm umbrele uriaşe înaintea noastră şi după câteva clipe stăteau lângă singuratecul de la foc. Admirai acum liniştea extraordinară şi stăpânirea de sine a bătrânului. Cu toate ca uriaşele dihănii erau la doi paşi de el, abia le învrednici cu o privire şi continua sa învârtească deasupra focului bucata de mâncare. Atunci Gallagher strigă:

   — Sa nu-ţi fie teamă, căci urşii mei sunt îmblânziţi. Ne îngădui să ne apropiam de foc?

   Bătrânul întoarse capul şi răspunse cu glas limpede, metalic:

   — Veniţi fără frică, nu vă voi face nimic atâta vreme cât nu sunt atacat. De urşii aceştia nu mă tem deloc, mi-am dat seamă îndată că trebuie să fie îmblânziţi, căci unul din ei are o funie în jurul gâtului.

   — Drace! exclamă Marian cu admiraţie. Omul ăsta îmi place. Jack mai are într-adevăr funia de care i-am legat scrisoarea când a străbătut Yukon-ul. Atâta sânge rece la un om, mai rar!

   Ne îndreptarăm spre foc şi când paşii noştri răsunară în apropiere, bătrânul se ridică. Avea un trup uriaş; era aproape tot atât de înalt şi spătos ca Pongo al nostru şi mişcările îi erau foarte mlădioase, ceea ce mă miră peste măsură, căci socotind după barba-i albă, trebuia să fi trecut de şaptezeci de ani.

   — Numele meu e Jack Malony. Îmi daţi voie să vă întreb ce anume v-a adus pe aici?

   Sunetul vocii sale era atât de limpede, încât nu mai ştiam ce să cred. Când ne aşezarăm în jurul focului - pe Pongo şi pe cei doi Indieni îi trimiseserăm înapoi să ne aducă bagajele - văzui că ochii-i negri aveau într-înşii un foc tineresc.

   Păru să fi ghicit uimirea mea, căci zâmbi şi zise:

   — Viaţa mi-a fost potrivnică, de aceea mi-a albit părul şi barba. Am însă abia treizeci şi cinci de ani.

   — E cu putinţă? exclamai, uimit peste măsură.

   — Oh, e o poveste foarte tristă, care nu cred ca interesează prea mult pe nici unul dintre dv., zise el. Dar îmi daţi voie să vă întreb din nou cu ce gânduri aţi venit încoace? Vreţi cumva sa vânaţi?

   — Da, vrem sa vânăm o bandă de koluşi, care au răpit-o pe fiică-mea, răspunse Gallagher posomorât. Nu cumva ăi zărit d-ta banda în drum?

   Malony şuieră printre dinţi, apoi răspunse:

   — Aşa dar, de aceea s-au abătut din cale când m-au zorit. Fireşte că nu mă interesau deloc, astfel că i-am lăsat în plata Domnului.

   — I-ai întâlnit? întrebă Gallagher, agitat, e mult de atunci?

   — Să tot fie vreo patru ceasuri. Am dat de ei în stepa, îndărătul acestei păduri, pe care am străbătut-o. Cred că erau vreo cincisprezece inşi. Dar n-am zărit nici o femeie printre dânşii. Lasă că erau şi prea departe ca să pot vedea bine. Au cotit repede spre răsărit când m-au observat.

   — Ah! făcu Gallagher sărind în sus - apoi le vom putea descoperi lagărul chiar în noaptea asta. Patru ceasuri avans nu-i atât de mult.

   — Da, în cazul când aţi putea descoperi urmele, zise Malony.

   — Ursii mei miros urmele fiicei mele - zise Gallagher - altminteri le-am fi pierdut prin locurile astea sălbatece şi cunosc vicleşugurile Indienilor.

   — Dacă vrei să ne dai o mână de ajutor, fireşte că ne face plăcere, răspunse Marian. Să ne grăbim cu mâncarea şi să pornim cât mai curând.

   În vreme ce mâneam, Gallagher întrebă deodată:

   — N-aş vrea să fiu indiscret, domnule Malony, totuşi aş dori să aflu ceva cu privire la neajunsurile d-tale, căci spuneai că ai avut multe de pătimit în viaţă. Nu degeaba ţi-a încărunţit părul. Crede- mă că şi eu am îndurat multe, de aceea îmi poţi destăinui fără teamă suferinţele d-tale şi fii încredinţat că te voi înţelege.

   Malony privi câtva timp la Gallagher, apoi zise cu glas slab:

   — Într-adevăr, am îndurat multe în viaţa mea, dar v-aş ruga sa nu-mi cereţi să vă istorisesc acum. Mai întâi să ne ducem la bun sfârşit sarcina de a o găsi pe fiica dv. Şi după aceea vom putea sta de vorbă despre mine şi soarta mea.

   Faţă de această rugăminte, socotirăm de prisos să mai stăruim.

   Marian se ridică deodată: văzuse că sfârşisem cu toţii de mâncat şi zise:

   — Domnilor, să lăsăm totul de o parte, căci acum a sosit momentul să venim în ajutorul tovarăşului nostru Gallagher. Cred că sunteţi gata de drum. Poate că-i ajungem pe ticăloşii aceia de Koluşi încă înainte de a se lumina de ziuă.

   Ca electrizaţi ne ridicarăm cu toţii şi nestrânserăm bagajele. Noul nostru tovarăş avea un sac făcut dintr-o blană de urs, foarte practic, iar ca arma o puşca „Browning" şi două revolvere de mare calibru; în brâu avea un cuţit mare.

   — Să mergem, domnilor! zise el când ne văzu gata - Trebuie să mergem de-a lungul acestei poteci înguste pe care mi-am croit-o eu venind încoace.. Koluşii pe care îi urmăriţi au apucat-o la câteva sute de metri mai încolo, dar deodată s-au abătut din drum când m-au văzut pe mine, cu siguranţă că dăm iar de urma lor dacă străbatem pădurea pe aici.

   — Aşa trebuie sa fie - încuviinţă Marian! La urma urmei îi avem pe urşii noştri, care vor mirosi urma stăpânei lor. Cred că sunt de ajuns lămpile noastre de buzunar ca să vedem pe unde mergem. Sau socoţi d-ta ca sunt mai bune făcliile?

   — Ajung lămpile de buzunar - răspuns Malony cu hotărâre - căci se poate ca ticăloşii de Koluşi să fi pus santinele departe de lagărul lor deoarece ştiu că sunt urmăriţi, ceea ce îi va îndemna să fie cu băgare de seama. Nu trebuie să ne trădăm prin vreo

nechibzuinţă.

   — Dar indienii pot tot atât de bine să vadă lumina lămpilor noastre, îşi dădu cu părerea Marian. Cum ne putem apăra împotriva acestui lucru?

   — De lămpi ne vom folosi pe cât mai puţin, zise Malony. Ţinându-ne strânşi unul de altul va voi călăuzi eu prin pădure şi când vom fi în stepa, conducerea va trece asupra Urşilor. Şi acum, vă rog să mă urmaţi!

   Era un marş interesant prin întunerecul pădurii seculare. Fără ajutorul lui Malony n-am fi găsit o potecă. Cel puţin nu fără făclii. Aşa, însă, omul acesta misterios ne conduse cu o siguranţă desăvârşită prin desiş, pe o poteca îngustă şi întortocheată.

   După vreun ceas de mers nespus de greu, în care nu odată ne poticnirăm de câte un trunchi de copac, ori cădeam în vreo groapă, ajunserăm iar în stepă.

   Malony ne conduse încă vreo cinci sute de metrii drept înainte, apoi coti spre răsărit şi zise:

   — Dacă ţinem mereu direcţia aceasta, cred ca vom da de urmele Indienilor. Cam pe aici au luat-o ei când m-au văzut venind dinspre Nord.

   — Ia staţi! făcu Marian. E totuşi cu putinţă, să mergem pe lângă urmele lor, fără să dam de dânşii. Căci, d-ta, domnule Malony ştii, fără îndoială, că Indienii au cotit pe aici pe undeva, dar n-aş putea spune cu hotărâre care e locul cu pricina. Părerea mea este că mai bine e să ne despărţim; fireşte ca în cazul acesta cei trei urşi vor trebui să alerge mereu între noi, încolo şi încoace, căci ei pot găsi cu uşurinţă urma care pentru noi rămâne nevăzută.

   — Foarte bine - încuviinţă Malony - cum propui d-ta, domnule Farrow, de sigur ca e mai nimerit.

   Gallagher fu de aceeaşi părere, astfel că ne despărţirăm. Gallagher o luă pe stânga, Marian spre dreapta. Eu mă aflam cam pe la mijloc, la stânga mea Malony, la dreapta Pongo. Între aceştia şi cei din flancuri - Gallagher şi Marian - mergeau intre cei doi Indieni.

   Ursii ascultau de stăpânul lor ca nişte câini credincioşi, căci la porunca lui începură s-a alerge încolo şi încoace pe dinaintea noastră. În cazul acesta nu se putea să nu dea de urma fetei, căci întinseserăm lanţul atât de mult încât ar fi fost greu să ne scape.

   Cu toate astea începui să mă cam îndoiesc de izbândă după ce străbăturăm vreun kilometru fără să se ivească vreo urmă. Să se fi înşelat oare Malony?

   Tocmai când mă gândeam la asta, se apropie deodată de mine

Marian şi-mi şopti:

   — Mergi încet de tot, Robert! I-am spus asta şi lui Konja şi Pongo. Trebuie să ne întindem şi mai mult lanţul, ca să fim siguri că vom da de urmă. E lesne cu putinţă ca ea să meargă paralel cu noi şi să cotească pe undeva şi atunci toată osteneala ar rămâne zadarnica.

   — La asta mă gândeam şi eu, îi zisei. Vrei să le dai de veste şi celorlalţi?

   — Da, rămâi tu liniştit la locul tău! Mă întorc numaidecât.

   După câteva minute trecu iar pe lângă mine, îmi şopti: „Acum

ia-o mai repede!" şi în clipa următoare se făcu nevăzut în întunerec.

   Nu era deloc plăcut marşul acesta, căci stepa era foarte neregulată, presărată cu gropi şi movile, de care ne poticneam.

   Făcurăm vreo trei kilometri în felul acesta, mai cu greul, mai cu uşorul. Şi începui să ma îndoiesc de-a binelea că vom da de urma Indienilor Cu siguranţă că Malony se înşelase, îmi spusei. Tocmai mă gândeam să mă duc la Marian şi să-i împărtăşesc părerea mea, când la vreo douăzeci de metri la dreapta mea auzi mormăitul cunoscut al unuia din urşi.

   Alergai îndată ia el şi-l văzui adulmecând cu botul spre pământ. Aprinsei numaidecât lampa de buzunar şi astupând lumina cu mana, îmi dădui seamă că Jim găsise urma.

   Iarba era aici culcată pe o făşie îngustă, ceea ce dovedea obiceiul Indienilor de a merge unul în urma altuia. Alergai repede spre stânga, până dădui de Pongo, căruia îi comunicai vestea. Apoi trecui iar pe lângă Jim, îndreptându-mă spre Malony, căruia îi adusei de asemeni la cunoştinţă evenimentul.

   Nu trecu mult şi se strânseră cu toţii în jurul ursului, călăuziţi de semnalele mele luminoase. Ţinurăm repede sfat.

   Marian fu de părere să formăm iar un lanţ mai puţin întins ca înainte, aşa fel ca să poată veni unul în ajutorul altuia la nevoie.

   Propunerea prietenului meu fu primită şi pornirăm înainte la douăzeci de metri distanţă intre noi. Pe urmele lăsate de Koluşi merse Gallagher, care îşi conducea urşii şi Pongo care avea sarcina să răpună santinela, înainte ca aceasta să poată da de veste, prin vreun semn, în lagăr. Timp de două ceasuri merserăm neîncetat, drumul devenea tot mai anevoios atât din pricina întunerecului care sporise, cât şi a terenului din ce în ce mai impracticabil. Părea ca ne apropiam de afluenţii Yukon-ului, dar eram încă departe de coloniile kolusilor, dacă acestea se aflau într-adevăr la Porenpine River.

   În noaptea aceea pot spune că am avut un noroc orb. Ma poticnii deodată de un bolovan, căzui în cap şi mă trezii... pe trupul unui om, care ma înhaţă strângându-mă ca într-un cleşte. Izbutise să-mi pună mâna în beregată şi strângea atât de tare încât îmi tăia răsuflarea.

   Fireşte că mă apărai din toate puterile, dar neaşteptatul meu duşman era mai tare ca mine şi pe de altă parte m-o fi auzit venind, pregătindu-se, astfel, pentru această întâlnire. Pe cată vreme eu nici nu mă gândisem la o luptă.

   Zadarnic încercai să-i desprind mâinile din jurul gatului meu; bănuia, probabil, că am tovarăşi pe aproape şi vroia să mă împiedece să-i chem în ajutor.

   Cu puteri supraomeneşti mă rostogolii cu el la, pământ, izbutind uneori să vin deasupra lui, dar ticălosul îmi ţinea gâtul mereu încleştat, ca într-o menghine. Norocul meu că mersesem la dreapta lui Pongo, căci credinciosul Negru prinsese cu auzu-i minunat zgomotul luptei noastre, deşi o luase înainte.

   Când începui să văd stele verzi pe dinaintea ochilor, simţii că strânsoarea slăbeşte dintr-o dată, apoi Pongo şopti:

   — Totul bine, Masser Bertram.

   Mă ridicai cu greu şi încercai să-i strig pe camarazi, dar din gâtlej îmi ieşi doar un ţipăt şi în câteva clipe toţi se strânseseră în jurul nostru. Atunci Pongo scoase un ţipăt şi în câteva clipe toţi se strânseră în jurul nostru.

   Marian aprinse lampă de buzunar şi la lumina văzurăm că cel din mâna lui Pongo era un indian.

   — Asta e un koluş! strigă Ugala.

   — Atunci lagărul trebuie să fie pe aproape! exclama Gallagher, agitat. Să pornim repede înainte, domnilor! Individul ăsta de aci va mai zăcea încă multă vreme, în nesimţire.

   — Să nu-ţi închipui asta! zise Malony. Indienii din Alaska sunt foarte rezistenţi Trebuie neapărat sa legăm şi să-i punem şi un căluş.

   — Nu e nevoie! răspunse Marian, care pipăise chimirul prizonierului, cu gând să găsească ceva arme, am găsit aici un revolver şi trei rachete. Aşa dar lagărul e încă departe. Va fi de ajuns dacă-l vom lega în aşa fel pe individ, încât să se poate libera singur. Fireşte nu prea repede.

   — Foarte adevărat, încuviinţă Malony.

   — Pongo, leagă-i mâinile pe piept! zise Marian. În chipul acesta îşi va putea roade funiile cu dinţii, ceea ce va dura pa puţin câteva ceasuri. Fireşte ca şi picioarele trebuiesc legate.

   Uriaşul Negru îndeplini porunca şi ne puteam bizui pe îndemânarea lui.

   — Aşa? făcu apoi Marian. Acum putem, rămâne împreună, căci nu cred ca afurisiţii ăia de Koluşi să mai fi pus şi alte santinele. Urmele lor sunt aici la dreapta şi vom merge după ele în rânduri strânse. Când vom zări focul din lagărul lor, ne vom putea sfătui cum să-i atacăm mai bine, cu ursul Jim în frunte, lângă care păşea Pongo, micul nostru convoi se puse iar în mişcare.

   IV.

   O ELIBERARE CU PERIPEŢII.

   TIMP DE VREO JUMĂTATE DE CEAS merserăm astfel, când deodată drumul începu sa urce din ce în ce mai drept încât mersul pe întuneric deveni anevoios de tot. Aproape ca nu-mi venea să cred că Koluşii îşi târâseră prizoniera în munţi, dar urşii ne dovedeau că totuşi aşa-i, deoarece se luaseră după urma lor. Îmi mai spusei apoi că pentru Indieni era mult mai nimerit să-şi aşeze lagărul printre stânci, unde erau apăraţi de vânt şi în aceiaşi timp de a fi văzuţi.

   Pe de altă parte dacă era vorba de o văgăună în îngustă - se puteau apăra foarte bine la caz de nevoie. Avui îndată dovada că presupunerile mele erau drepte, căci Malony se opri şi zise:

   — Domnilor, cunosc ţinutul şi dacă cumva Koluşii şi-au ales vreo văgăună de pe lângă Yukon, atunci să ştiţi că liberarea fetei va foarte grea. Şi apoi, trebuie să fim acum cu mare băgare de seamă, căci cu siguranţă că pus o santinelă şi pe marginea văgăunii.

   — Exista numai o singură intrare sau se poate ajunge la văgăună şi pe calea fluviului? întreba Marian.

   — Intrarea nu e deloc, răspunse Malony, spre intrarea noastră. Daca Koluşii vor s-ajungă trebuie sa se folosească neapărat de o funie sau o scară de frânghie. Şi Yukon-ul are în locul acela curenţi şi vârtejuri atât de primejdioase, încât nimeni nu poate ajunge pe uscat în luntre sau înot.

   — Asta e prost de tot, zise Marian şi-mi închipui că ticălosul de Kuskwag va alege tocmai văgăuna aceea, crezându-se mai în siguranţă ca oriunde. Dar trebuie s-ajungem mai întâi la fata locului, apoi vom vedea ce e de făcut.

   — Cu multă băgare de seamă însă! ne preveni Malony încăodată. Ne vom pomeni cu totul pe neaşteptate la marginea văgăunii, care nu mai poate fi departe şi cu siguranţă că acolo va sta o santinelă.

   Atunci trebuie să meargă Pongo ceva mai înainte, de îndată ce Jim se va opri, zise Marian. Asta va fi un semn că se află o fiinţă

străină pe aproape.

   Într-adevăr, Gallagher îşi dresase animalele în felul acesta.

   Dibuirăm drumul mai departe, poticnindu-ne la tot pasul, ceea ce producea zgomot şi ne făcea să ne oprim, ca să tragem cu urechea dacă nu ne zărise vreo santinelă.

   Din pricina aceasta înaintarăm foarte încet şi eră bine aşa, căci deodată Jim - ursul călăuză - se opri şi începu să mormăie încet. Asta însemna că se afla pe aproape un străin pe care ei îl adulmeca eu mirosul lui fin.

   Acum venea; sarcina grea a lui Pongo. Ne puteam bizui pe dânsul; dar nu ştiu de ce ma copleşi un simţimânt neplăcut, care mă făcu să dau cu cotul lui Marian şi să-i şoptesc:

   — Mariane, mai bine să-l urmăm de aproape. Ceva îmi spune că lucrurile se vor încurca aici.

   — Ta mai taci şi tu! se răsti aproape prietenul meu, iar ai început să cobeşti? Pongo ştie singur mai bine ce trebuie să facă. Eu cred ca mai mult îl încurcăm daca mergem după el.

   — Mariane, ascultă-mă odată şi pe mine, stărui eu. Sunt încredinţat că va fi mai bine pentru noi dacă mergem împreună.

   — Ei, daca ti morţiş la asta, hai să-ţi facem pe voie, rase Marian. Se prea poate ca să nu te înşeli. Mai ştii! Haide, spune-le şi celorlalţi.

   Ne înştiinţarăm în şoaptă unul pe altul de hotărârea luată, apoi pornirăm cu băgare de înainte. La propunerea lui Marian ne trântiserăm la pământ ca să ne târâm fără zgomot pe mâini şi picioare, dar în primul rând ca sa putem dibui cu degetele orice piedeca ni s-ar ivi în cale.

   Deodată văzurăm în stânga o lumină slaba, până aici ne târâserăm dea lungul unui perete de stâncă, al cărei capăt îl atinserăm acum şi colo, în fata noastră, urma să fie văgăuna, din care nu vedeam însă nimic.

   În schimb, în lumina slabă puturăm vedea făptura puternică a lui Pongo, care se mişca încet şi cu mare băgare de seamă. El nu vroise sa meargă dea buşilea, deoarece se pricepea sa umble şi altfel fără să facă zgomot. Deodată îl văzurăm că se opreşte brusc. Se părea ca observase ceva foarte interesant, căci mult timp privi înaintea lui, în jos, rămânând nemişcat.

   Ne apropiarăm încet de el - atât de încet precum ne şi mişcam - dar se vede ca el tot ne auzise, căci se întoarse deodată şi făcu un semn cu mâna, dându-ne de înţeles să fim cu mare băgare de seamă.

   Il ascultarăm şi astfel ajunserăm lângă el, fără sa fi făcut cel mai uşor zgomot. Şi cât pe aci sa scot, o exclamaţie de mirare

când văzui priveliştea din faţa mea.

   Ne aflam pe marginea unei văgăuni adânci de vreo douăzeci de metri, ai cărei pereţi de stanca erau aproape verticali şi care nu ofereau nici o posibilitate de coborâre chiar celui mai dibaci echilibrist. Avusese dreptate Malony spunând că numai cu o funie sau o scară de frânghie s-ar fi putut coborî cineva.

   În faţa noastră era văgăuna lungă de vreo sută de metri. În întunerec sclipeau crestele albe ale valurilor spumegânde ale Yukon-ului.

   Cam prin mijlocul văgăunii ardea un foc puternic, în jurul căruia stăteau vreo zece Indieni. Chirciţi, înveliţi în pături, făceau impresia că dormeau; nu ne puteam însă bizui pe asta, căci Indienii aceştia; sunt vicleni nevoie mare.

   Ciudat era că nu vedeam nici o santinelă şi asta ne cam punea pe gânduri. Omul pe care-l doborâse Pongo în stepă avea doar însărcinarea să dea semnale cu racheta şi pe fundul văgăunii nu s-ar fi putut vedea semnalele noastre; aşa dar trebuia neapărat să fie vreo straja undeva pe sus.

   Fără sa vreau privii îndărătul meu, dar din pricina întunericului fireşte ca nu observai nimic. Atunci îmi întorsei privirea din nou spre văgăuna.

   Maud Gallagher nu se vedea; probabil ca se afla într-una din peşterile pereţilor de stanca, deasemenea şi Kuskwag şi probabil alţi câţiva Indieni care erau şefi în mica trupă.

   Ma mira mult faptul că cei ce dormeau se aşezaseră atât de deschis în fata focului. Să se fi simţit ei în deplină siguranţă, bizuindu-se pe straja pe care o puseseră în stepă? Sau era altceva la mijloc?

   Peretele de stâncă dea lungul căruia ne târârăm se înalta cu vreo trei metri lângă noi Să fi stat vreo santinelă colo sus, de unde iscodise în stepă?

   Atunci însemna că nu ne văzuse încă şi în şoaptă împărtăşii lui Marian părerea mea.

   — M-am gândit şi eu la asta - răspunse el - Pongo trebuie să se caţere neapărat sus şi să înlăture santinela. Poate găsim de acolo sus un drum mai bun de coborât în văgăună, căci nu-mi vine să cred că ticăloşii s-au folosit de o funie. Asta ar însemna că am fi ca într-o cursă de şoareci colo jos.

   — Dar într-o capcană în care n-ar putea intra nici duşmanii, zisei eu. Cu siguranţă că Koluşii cunosc bine terenul şi vor fi ştiind ei şi o ieşire pentru caz de nevoie.

   — Tot ce se poate - încuviinţă Marian - dar atunci ar fi găsit şi Malony ieşirea aceasta. În sfârşit, vom vedea noi cum stau lucrurile: principalul e acum ca Pongo să se urce sus şi să descopere santinela. Eu unul cred - sunt aproape sigur - că se află una pe acolo. Ma duc să-i spun prietenului nostru.

   Marian se târî binişor până la Pongo, care se afla ceva mai la dreapta. După câtva timp se ridicară amândoi şi păşiră spre peretele de stanca. Fireşte ca Pongo s-ar fi putut căţăra şi singur, dar asta ar fi făcut zgomot. Pe de altă parte nu era bine să se ivească deodată sus, ci mai întâi trebuia să ridice puţin capul deasupra marginii, ca să zărească, santinela.

   Aşa fiind, Marian se aplecă lângă perete. Pongo se urcă pe umerii săi şi putu să cuprindă cu privirea platoul. Stătu câtva timp, astfel, apoi se aplecă şi vorbi ceva în şoaptă cu Marian.

   Şi prietenul meu izbuti să îndeplinească recordul de a se ridica încetişor cu Pongo pe umeri. Nu e exagerat când spun „record", căci Pongo nu era deloc uşor şi în afară de Marian trebuia să se mişte uşor şi cu mare băgare de seamă.

   Când fu în sfârşit în picioare, Pongo se-ntoarse cu burta pe coama stâncii şi se târa ca un şarpe înainte. În clipa următoare se mistui în întunerec.

   Aşteptarăm într-o încordare nespusă. Va izbuti prietenul nostru negru să descopere colo o santinelă şi să-i facă de petrecanie fără sa facă zgomot?

   Tresări speriat când cineva mă atinse deodată. Era Gallagher, care şopti agitat:

   — Ai observat că urşii mei au dispărut, domnule Bertram? Asta mă face să cred că Maud a mea n-a fost dusă în văgăuna aceea pe când ne tărâm în patru labe n-am mai dat seama la animale; de sigur că au găsit altă urmă.

   — Şi prin asta cu siguranţă şi o altă intrare în văgăună, zisei eu. Atunci înseamnă ca am făcut o foarte mare greşeală.

   — Ce-ar fi sa ne întoarcem? Poate că Jim ne aşteaptă după cum îi e obiceiul. Vrei să-i dai de veste prietenului d-tale?

   — Fireşte. Dar ia stai! Colo jos s-a ridicat unul din cei ce dormeau lângă foc... A! Pare sa fie vorba de o schimbare de santinele. Vom vedea îndată dacă există vreo ieşire din văgăunii, fără să fie nevoie de funie sau scara.

   Privirăm cu încordare la kuluşul care ieşind de sub pătură, porni spre stânga peretelui de stânca. Dar nădejdea noastră că ne va trăda vreo ieşire tăinuită, nu se îndeplini, căci omul se apropia de perete, apucă o funie şi începu să se caţere eu îndemânare.

   Pe drumul acesta trebuia s-ajungă pe platoul de lângă noi astfel că Pongo va avea acum de-a face cu doi potrivnici. Atunci îmi dădu în gând că se putea ca şi cei trei urşi să fie pe platou, căci era foarte probabil ca Maud Gallagher să fi fost lăsată jos în văgăună cu ajutorul aceleiaşi funii.

   împărtăşii bănuiala mea lui Gallagher şi el încuviinţă.

   Indianul ajunsese sus şi se săltă pe platou. Daca Pongo apucase să isprăvească în vremea asta cu întâia santinelă, va fi pentru el o nimica toată să răpună şi pe cealaltă; era însă şi primejdios lucrul acesta, căci în chip normal mantinela schimbată trebuia să coboare în văgăună, ca să se culce lângă foc şi faptul că nu venea ar atrage luarea-aminte a kolusilor.

   Ma cam simţii neliniştit la gândul ca a doua santinelă l-ar putea surprinde pe Pongo şi ar alarma lagărul. Dar nu auzi nici un zgomot, dovadă că Negrul ieşise biruitor.

   Apoi veni deodată Marian încetişor spre noi şi în acelaşi timp văzui că totuşi santinela schimbului cobora pe funie în văgăună. Era un individ înalt şi bine legat, după cât se vedea.

   — Haideţi! şopti Marian în aceeaşi clipă. Sa ne lăsăm în jos şi noi pe funie. Totul e în regula.

   Ca să nu ne dăm de gol prin şoapte, nu ne mai puserăm nici o întrebare, ca să aflăm ce făcuse uriaşul nostru, deşi eram oarecum îngrijorat de faptul că santinela schimbată scăpase. Mă mângâiam însă cu gândul că Pongo ştie ce face.

   Ne apropiarăm de peretele de stâncă şi ne ajutarăm unul pe altul să ne săltăm pe platou. Când privii spre locul sub care văzuserăm focul din văgăună, zării două trupuri nemişcate. Sa fi fost acolo oare de la început două santinele? Nu se putea, căci atunci ar fi venit schimbul dublu.

   N-avui răgaz să mă gândesc mult la asta deoarece în aceeaşi clipă dispăru Pongo şi Marian ne îndemnă să coborâm îndată, dându-mi drumul cel dintâi pe funie.

   îl urmai repede, căci se putea ca unul din cei ce dormeau în jurul focului să se trezească şi sa ne simtă. Atunci fireşte că tot lagărul va fi pe picioare cât ai bate din palme.

   Coborârea merse bine, căci peretele de stâncă de care ne sprijineam picioarele era neted de tot, dovadă că fusese folosit adesea.

   Când ajunsei jos. Marian îmi şoptii:

   — Aici înăuntru!

   Avea un glas ciudat de răguşit dar asta îmi atrase luarea aminte mai târziu când trezi din nesimţire. În aceeaşi clipă când mâna - pe care o crezui, fireşte, a lui Marian - mă trase într-o crăpătură îngustă a peretelui de stanca, ţâşni lumina unei lămpi de buzunar care mă orbi eu totul. în momentul următor mă prăbuşii la pământ sub o lovitură puternică.

   Deşteptarea fu foarte neplăcută. Capul îmi vâjiia, de parcă ar fi roit albine într-însul. Rotocoale mari de foc îmi licăreau pe dinaintea ochilor şi numai cu greu îmi putui înăbuşi un geamăt de durere. Nu vroiam să dau semne de slăbiciune duşmanilor noştri.

   Încetul cu încetul gândurile mi se limpeziră. Desigur ca şi camarazii mei avuseseră aceeaşi soartă, altminteri n-aş fi fost legat cu funii cum eram. Cum de fusese cu putinţă sa observe koluşii coborârea noastră?

   După câtva timp izbutii să văd limpede şi băgai de seamă că zăceam într-o peşteră boltită, prin a cărei intrare îngustă pătrundea lumina unui foc. Ridicai puţintel capul şi privii în jurul meu.

   Atunci văzui că şi camarazii mei zăceai acolo, legaţi şi el. Tocmai ridica şi Marian capul şi şopti:

   — Am nimerit-o de minune, Robert. Am picat în mâna bandiţilor cum nici că putea mai bine.

   — Dar cum Dumnezeu de ne-au văzut? îl întrebai.

   — Nici eu nu ştiu, dar cred că o vom afla îndată. Din locul unde mă aflu, pot vedea afară. Kuskwag stă împreună cu mai mulţi indieni, acum se ridica, al vine în peşteră!

   O lumină vie se apropia. Indianul aprinsese o făclie de răşină, a cărei flacără îi lumina chipul. Un zâmbet batjocoritor îi flutura pe buze, în vreme ce nemăsura cu privirea câteva clipe. Apoi zise tăios:

   — Da, domnilor, ar fi fost mai bine daca nu v-aţi fi luat după mine. Vă admir ca aţi izbutit sa ma găsiţi aici, dar asta m-a scutit de munca de a vă căuta mai târziu.

   — Deocamdată suntem prinşi e drept, zise Marian - aş vrea să ştiu cum de aţi băgat de seamă venirea - noastră.

   — Cat se poate de simplu, rânji Kuskwag. Pe funia asta de aici coboară numai paznicii noştrii şi am instalat un clopoţel care ne da de veste ori de câte ori se foloseşte un străin de ea. Când schimbul a sosit jos, voi aţi atacat santinela de sus, apoi aţi coborât în văgăuna, unde v-am doborât unul după altul.

   Era într-adevăr simplu de tot şi noi căzuserăm ca la comandă în capcana asta. E drept ca n-aveam de unde să bănuim o astfel de viclenie, dar ar fi trebuit să ne spunem că koluşii luaseră în orice caz măsuri de apărare împotriva unei vizite nedorite în lagărul lor.

   Kuskwag urma:

   — V-aţi amestecat în treburi care nu vă privesc. Fireşte că vă vom înlătura pentru totdeauna din calea noastră, dar în ce chip veţi muri, va hotărî altcineva, îl aştept pe curând ai atunci veţi afla sentinţa.

   Cu aceste cuvinte părăsi peştera, strigă ceva cum ajunse afară şi după câteva clipe intrară înlăuntru doi Indieni cu făclii aprinse şi se aşezară lângă noi, spionându-ne fiecare mişcare. Acum chiar că era cu neputinţă să facem vreo încercare de eliberare.

   Privii liniştit în jurul meu şi-mi recunoscui tovarăşul. Numai Pongo lipsea. Îmi adusei aminte că dispăruse încă de când eram sus, pe platou. Asta mă umplea de nădejde căci credinciosul nostru camarad se va pricepe el sa ne scoată, chiar dacă duşmanii ar fi de doua ori mai mulţi.

   Tocmai vroiam să vorbesc cu Marian în privinţa asta, când Kuskwag se ivi din nou. De data asta chipul său era schimonosit de furie şi scrâşni:

   — Cele două santinele zac sus, cum e cu putinţa asta?

   — Aşa, făcu Marian, mirat. Nici eu nu pot pricepe.

   Indianul ne privi sălbatec apoi striga:

   — Uriaşul Negru lipseşte; el s-a coborât în văgăuna şi eu credeam ca e santinela schimbata. Dar lăsă că-l prindem şi pe el îndată.

   Paraşi peştera şi Marian îmi zise în şoapta:

   — Nu cred să-l prindă pe Pongo. Prietenul nostru a lucrat de minune şi acum sunt sigur ca vom fi liberi.

   Un gest ameninţător al unui paznic îl făcu sa amuţească. Socotirăm mai nimerit sa tăcem. În schimb ascultarăm cu încordare daca nu se aude vreun zgomot afara care să-i dea de veste ca Pongo fusese prins.

   Dar totul rămase liniştit. Doar câteva chemări răsunară. Se părea că indienii scotocesc prin toată văgăuna şi se orientau între ei prin strigate de recunoaştere.

   V.

   PEDEAPSA CEREASCA.

   TRECU ÎNCĂ VREO JUMĂTATE DE CEAS. Apoi se ivi iar

Kuskwag cu alţi doi indieni pentru întărirea pazei noastre.

   Ticălosul ne privi cu furie neputincioasă, apoi scrâşni:

   — Până acum tovarăşul vostru n-a putut fi găsit, dar mâine îl vom urmări şi-l vom ucide.

   Voi veţi fi omorâţi îndată ce va veni „El". Şi asta se va întâmpla în curând....

   În aceeaşi clipa se auzi de afară o chemare şi Kuskwag striga râzând triumfător:

   — Acum vine „El", vi se apropie sfârşitul.

   Părăsi repede peştera în vreme ce indienii urmau sa ne spioneze fiece mişcare. Situaţia devenea oarecum îngrijorătoare. Armele noastre erau adunate într-un ungher al peşterii, după cum văzui la lumina celor patru făclii; dacă am fi avut mâinile şi picioarele libere, koluşii nu ne-ar fi putut face nimic.

   Pe când mă gândeam la toate acestea, intrară în peşteră alţi şase Indieni, care ne ridicară în tăcere pe mine, Marian şi Gallagher şi ne duseră afară. Furăm aşezaţi în jurul unui foc de la intrarea în peşteră. După câteva minute furam scoşi afară şi Malony împreună cu cei doi indieni şi acum stăteam cu toţii împreună lângă foc şi ne aşteptam soarta.

   De partea cealaltă a focului se ivi Kuskwag şi se aşeză jos, apoi... fu adusa Maud Gallagher, legata şi fu silita sa sada lângă indian.

   Apoi se ivi deodată un omuleţ şi se aşeză lângă foc Gallagher scoase un ţipăt de furie şi răcni:

   — Patrick Henderson... Ticălosule!

   Era avocatul John Eavens, dar acum n-avea cocoaşă şi părui îi era negru; Numai ochii-i şireţi rămăseseră aceeaşi. Zâmbea drăceşte, dădu din cap spre Gallagher şi chicoti:

   — Ah, scumpul meu Tim, eu sunt. Nu m-aş fi gândit că-ţi vei redobândi limpezimea minţii, dar blestemaţii ăştia de aventurieri sunt în stare de orice. Am făcut bine că l-am trimis pe Kuskwag pe urmele voastre, altfel mi-ar fi mers rău.

   — Nemernicule, răcni Gallagher încăodată - mi-ai distrus fericirea şi viaţa. Oh! De-aş putea să te sugrum cu mâinile mele!

   — Hi, hi! râse „avocatul" - cred şi eu că ai vrea, dar vezi că nu merge. Acum simt eu cel mai tare - şi ştii de ce te urăsc atât de mult? Să ţi-o mai spun: pentru că o iubeam pe Ellen a ta, dar ea mă respinse cu scârbă, ceea ce mă răni adânc. Ea nici nu ţi-a destăinuit măcar asta, atât de neînsemnat eram pentru dânsa. Dar m-am răzbunat bine. Cred că recunoşti?

   Gallagher scoase un geamăt şi-şi smuci legăturile. Ticălosul întâmpina însă, cu un hohot batjocoritor încercarea aceasta şi urmă:

   — Maud a ta, îmi place şi o voi lua de soţie - dacă n-ai nimic împotriva, fireşte. Dar nu vai putea să te opui, căci în curând vei amuţi pentru vecii-vecilor. Vei mai avea prilejul să vezi însă că va fi logodnica.

   — Ticălosule, n-o atingi! răcni Gallagher când Henderson vru să înconjoare cu braţul mijlocul fetei. Diavole, dă-i drumul nevinovatei mele copile!

   Curajoasa fata îşi veni singură în ajutor. Mâinile îi erau legate în faţă şi când stârpitura de Henderson se lipi de ea, se trezi cu un pumn atât de puternic în obraz, încât zbură cât colo şi rămase o câteva clipe ameţit.

   Malony care până atunci privise în tăcere izbucni în râs şi strigă:

   — Bine ţi-a făcut, râiosule!

   Căuta probabil să atragă asupră-i furia lui Henderson, dar acesta părea să trăiască numai pentru răzbunarea sa. Se ridică cu anevoie, arunca lui Malony o privire furioasă apoi scrâşni:

   — Aşteaptă, cu tine mă răfuiesc mai târziu.

   După aceea încerca s-o cuprindă din nou pe tânăra fată, dar de data aceasta pumni legaţi ai copilei îl izbiră în obraz şi cu un ţipăt de groază, nemernicul căzu pe spate în foc.

   Kuskwag împinse cu brutalitate în lături pe Maud, sări în picioare şi-l scoase pe Henderson din flăcări. Nemernicul de abia se putea uita de jos şi privi în juru-i ca un ieşit din minţi. Probabil că lovitura fetei îl nimerise în bărbie şi poate şi-ar fi găsit sfârşitul în foc daca nu l-ar fi salvat indianul. Striga o poruncă lui Kuskwag şi acesta apuca pe fata de braţe, o ridică pe jumătate şi o ţinu astfel Henderson se-ntoarse spre Gallagher şi zise cu un rânjet drăcesc:

   — Mai bine o ucid pe porumbiţa asta, căci e prea sălbatecă pentru mine ca logodnică.

   Şi spunând vorba cu fapta, scoase un cuţit lat şi se pregăti să dea lovitura.

   — Ticălosule, ucide-mă pe mine, dar las-o pe ea în viaţă! răcni Gallagher, deznădăjduit.

   — Vii şi tu la rând - râse „avocatul" - fiică-ta are noroc că moare atât de repede, hi, hi, Patrik Henderson nu se lasă bătut, nici chiar de o fată.

   O sclipire a ochilor, săi dovedea că avea de gând într-adevăr să dea lovitura. Un ţipăt îi ieşi din piept în acelaşi timp, căci un omor atât de fioros în faţa noastră ne îngrozea chiar şi pe noi, care eram doar obişnuiţi cu grozavii şi mai mari.

   Nu puteam face însă nimic, căci mâinile ne erau legate de picioare. Altminteri am fi încercat să izbim cu călcâiele în ticălosul de Henderson.

   Cu câtă ardoare mă gândeam atunci la Pongo! Nu era în stare credinciosul uriaş să împiedice crima aceasta? Să se fi ascuns oare de indienii care îl căutau şi nu putea ieşi la iveală?

   Asta ar fi fost cu totul împotriva firii sale, căci dacă ar fi văzut ce se petrecea aici, ar fi sărit ca un tigru, fără să se gândească o clipă la sine.

   Privii disperat în juru-mi, nădăjduind sa văd făptura uriaşului ivindu-se din clipa în clipa. Zadarnic! Henderson mai stătea cu cuţitul ridicat şi se bucura probabil văzând-o pe fata tremurând. Căci deşi Maud Gallagher privea liniştită la el, nu-şi putea împiedeca totuşi tremurul nervos, care o cuprinsese.

   Sărmanul sau tata stătea ca împietrit, cu ochii ţintă la priveliştea înfiorătoare pe care o avea înaintea ochilor. Ce tragedie se desfăşura oare în sufletul nefericitului părinte? Henderson ridica braţul gata sa o lovească.

   Deodată se ivi un salvator de care aproape ca uitasem şi într- adevăr o judecată cereasca se abătu acum asupra lui Henderson al lui Kuskwag.

   Îndărătul celor doi ticăloşi se ivi pe nesimţite o matahală, apoi o labă pocni pe „avocat" încât şi-l făcu să zboare la vreo zece metrii de locul unde se afla. În clipa următoare se prăbuşi la pământ şi Kuskwag, cu un ţipăt de moarte.

   Salvatorul fusese credinciosul Jim: cu doua lovituri de labă zdrobise pe ticăloşi, scăpând-o pe stăpâna sa.

   Pe când însufleţirea noastră nu mai cunoştea margini, se apropiară de noi restul indienilor, cu gând, de sigur, să ne ucidă repede - dar atunci se iviră ceilalţi doi urşi, făcându-i sa încremenească locului.

   Şovăiau probabil, dacă să se năpustească asupra animalelor. Când... scoţând răcnetul de luptă care-l cunoşteam atât de bine, Pongo sări între dânşii, ridică pe unul şi-l zvârli în mijlocul celorlalţi care zburară ca nişte mingi.

   În clipa următoare, uriaşul fu lângă noi şi ne taie la repezeala legăturile. Sărirăm în picioare şi alergarăm îndată înapoi în peşteră. Când simţirăm armele în mână ne recăpătarăm curajul; vroiam să ieşim în văgăună, ca să începem tratative cu indienii, când Pongo dădu buzna înăuntru cu Maud, căreia îi tăiase repede legăturile.

   Nespus de mişcătoare fu scena dintre tată şi fiica. Îi lăsarăm singuri pe cei doi fericiţi şi ieşirăm afară din peşteră.

   Koluşii stăteau la oarecare depărtare şi priveau cu teamă spre noi. Marian li se adresă în englezeşte şi din rândurile lor răspunse unul mai în vârsta, în aceeaşi limbă. Prietenul meu strigă cu asprime:

   — Ce v-am făcut de vroiaţi să ne omorâţi! Vreţi să pun urşii să vă sfâşie? Sau să vă ciuruim cu gloanţe? Răspunde repede!

   De sigur că nici unul din cele două soiuri de moarte nu le-ar fi fost plăcut, aşa că nu era de mirare ca bătrânul începu să se jure că sunt nevinovaţi, spunând că făcuseră ceea ce făcuseră numai din porunca lui Kuskwag şi că n-aveau nimic cu noi.

   Marian le ceru să depună armele ceea ce făcură. Le luarăm şi le puserăm în peşteră, îndărătul nostru. Indivizii făceau acum mutre atât de nevinovate, încât eram siguri că nu vor mai întreprinde nimic împotriva noastră.

   Il privirăm pe Kuskwag care zăcea la câţiva metri de foc. Era stâlcit rău şi nimeni nu l-ar mai fi putut recunoaşte. Koluşii săpară repede o groapă la marginea văgăunii şi cele două cadavre fură îngropate.

   Când ceremonia se sfârşi, scoaserăm din peşteră pe tată şi fiică. Maud privi cu teama în juru-i, dar răsuflă uşurată când nu mai zări cele două cadavre. Adunaţi în jurul focului, încălzirăm nişte conserve şi în vreme ce mâncăm, biata fata istorisi că, în general, indienii o trataseră bine, numai Kuskwag o păzise cu străşnicie, făcând fără putinţa orice încercare de fugă.

   Luarăm hotărârea să ne petrecem noaptea în peştera şi sa facem calea întoarsă. Gallagher, propuse sa cerem kolusilor să ne construiască nişte kanu-uri, cu ajutorul cărora am putea ajunge mai repede la ţintă.

   Vorbirăm cu bătrânul, care se declară dispus sa ne îndeplinească dorinţa. Eram opt persoane şi ne-ar fi fost de ajuns doua kanu-uri mari. Când Marian spuse asta bătrânului, el se sfătui cu tovarăşii săi. Şi imediat câţiva se caţără în sus pe funia, dispărând pe platoul stâncos, de unde auzirăm în curând lovituri de topor. Cu tot întunerecul, indienii se puseră să doboare copaci pentru construirea kanu-urilor.

   Ne făcurăm un culcuş în faţa peşterii şi dormirăm de minune până dimineaţa.

   După ce băurăm ceaiul, bătrânul koluş ne călăuzi pana aproape de Yukon-River, unde afla o crăpătură îngustă şi foarte ascunsă, care ducea în sus, prin peretele stâncos. Pe drumul acesta veniseră cu Maud şi tot pe aici ne furişaserăm cu cei trei urşi uriaşi.

   Când cele două kanu-uri fură gata, ne luarăm rămas-bun de la koluşi, care păreau foarte veseli ca scăpaseră cu bine.

   Ne împărţirăm în aşa fel în kanu-uri că Gallagher cu fiică-sa şi cei doi indieni să fie în cel din faţa, pe când eu, Marian, Pongo şi Malony ne îmbarcarăm în celălalt.

   Koluşi aduseseră luntrile în loc liniştit al Yukon-ului astfel că nu fu deloc greu ca sa ne depărtăm de ţărm.

   Pornirăm cu viteza spre coasta îndepărtată, spre civilizaţie. Cei trei urşi ne însoţeau şi se ţineau mereu pe mal după noi, gonind de rupeau pământul.

   Dar cu asta nu s-au sfârşit aventurile noastre din Alaska, adică ale celor trei tovarăşi nedespărţiţi. Cu alt prilej, dragă George, îţi voi istorisi o păţanie ciudată pe care o datorăm lui Malony, noua noastră cunoştinţa - încheia doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 83

PRIN PUSTIUL DE GHEAŢĂ

   POVESTEA LUI JACK MALONY

   PE CÂND SUBMARINUL ÎŞI URMĂ CĂLĂTORIA spre locul unde se presupunea că s-ar afla „vaporul celor pierduţi", doctorul Bertram urma să povestească lui George:

   — De treizeci de ani trăiesc în ţara aceasta - zise, deodată, tânărul dar căruntul nostru tovarăş, în vreme ce ne aflam cu toţii aşezaţi în jurul focului de lagăr - am venit aici împreună cu părinţii mei, pe când eram în vârstă numai de cinci ani.

   — Eu te credeam în vârsta de cel puţin şaizeci de ani când te-am zării pentru prima oară de la distanţa, zise Marian. Trebuie să fi pătimit mult în viaţă de ai încărunţit atât de timpuriu.

   — Aşa şi e - răspunse Malony - nu cred să fie om care să fi îndurat cât am îndurat eu.

   Poate m-aş fi omorât de mult dacă n-ar fi pâlpâit mereu în mine flăcăruia speranţei şi daca setea de răzbunare nu m-ar fi chinuit atât.

   Nenorocirea s-a abătut asupra mea abia acum doi ani. De atunci am părul alb.

   — N-ai vrea să ne istoriseşti povestea d-tale? zise Tim Gallagher. Poate ca dl. Farrow şi tovarăşii săi te-ar putea ajuta şi d-tale, cum mi-au ajutat şi mie.

   — M-am gândit şi cu la asta - răspunse Malony - dar îmi spun ca e prea târziu. Şi apoi, cred că domnii se grăbesc sa plece cât mai repede din Alaska, deoarece în curând vom avea zăpezi pe aici. La ce bun să dezgrop amintiri din trecut?

   — Se poate să te înşeli, domnule Malony, zise Marian, cu căldură. Chiar şi după trecere de ani de zile mai pot dăinui încă urme, sau vreo întâmplare care te poate duce la ţinta. Căci, nici nu încape vorba că mă pun cu plăcere la dispoziţia d-tale. Noi căutăm aventuri şi ne e tot una unde le găsim. Dacă până acum am cutreierat tot prin ţări calde, tocmai bine se potriveşte că ne este dat să ne mai răcorim niţel în ţinuturi friguroase.

   — Sunaţi foarte amabil, domnule Farrow - zise Malony, îmbucurat. Dacă vă interesează într-adevăr, atunci vă voia istorisi povestea mea.

   Privi câteva clipe ţintă în focul ce pâlpâia, sorbi vreo două înghiţituri de ceai, apoi începu:

   — Ţinutul înconjurător se potriveşte de minune la povestea mea. Ascultaţi:

   Pe vremea aceea, cu o seară înainte de ajunul Crăciunului, vroiam să plec s-o aduc pe logodnica mea, Ellen Wright, din staţia Lakte. Ea trecuse dincolo, în Canada, în orăşelul Dawson, ca să târguiască daruri pentru ai ei.

   Era un ger cum nu s-a mai pomenit şi zăpada se adunase în troiene cat casa. Am avut mult de furca să străbat cu sania cei şase kilometri din satul Lakte. Până la staţia cu acelaşi nume.

   N-am mai aşteptat mult în gară până să vie trenul şi când Ellen coborî, încărcai repede în sanie cutiile şi celelalte bagaje şi pornirăm la drum, Malony se opri din vorbă şi-şi încorda auzul.

   — Ce s-a întâmplat! întrebă Marian, încetişor.

   — Ah, m-oi fi înşelat, de sigur. Mi s-a părut că am auzit un strigăt din depărtare.

   Ne ridicarăm cu toţii de la foc şi ascultarăm cu încordare - dar totul rămase apăsător de liniştit în noaptea pustie. Aşa că ne aşezarăm la loc şi Malony zise, scuzându-se:

   — Nu mi s-a întâmplat încă niciodată să mă fi înşelat - dar poate că eram atât de cufundat; în povestirea mea, încât tot mă va, fi amăgit auzul. Dar să povestesc mai departe. Precum spuneam, pornirăm spre sat. Trebuie să amintesc aici că Ellen locuia în Country Line, un sat la depărtare de vreo zece kilometri de Lakte. Mergea într-acolo un poştalion, dar, fireşte, numai în timpul zilei.

   Băgai de seamă că Ellen suspina adesea când eram nevoiţi să trecem peste vreun troian mare de zăpadă şi deodată îmi dădu în gând că încă în seara aceea vroia probabil să se înapoieze acasă. Ea ştia însă că la mine o aveam pe mama bolnava pe care n-o puteam lăsa singură prea mult timp.

   Întrebând-o dea dreptul, ea îmi răspunse că într-adevăr vroia să se înapoieze acasă şi că va căpăta o sanie şi un cal de la Parker, hangiul din Lakte. Ellen era o adevărată fată a pădurilor şi nu întâia oară i se întâmpla să călătorească în astfel de condiţiuni - dar, tocmai în seara asta drumul era foarte rău, căci toată ziua bântuise viscolul.

   Am încercat tot ce mi-a stat în putinţă ca s-o îndemn să rămâie în Lakte, unde ar fi găsit un adăpost bun în hanul lui Parker, iar a doua zi dimineaţa aş fi condus-o eu sau vreun prieten, în satul ei.

   Ea stărui însă cu atâta tărie, încât în cele din urmă o lăsai să plece. În vreme ce îmbuca ceva la han şi pusese să i se pregătească sania, eu dădui o fugă până acasă. Starea mamei mele se înrăutăţise atât de mult, încât cu nici un chip nu mă mai putui mişca de la căpătâiul ei. Şi în vreme ce o vegheam pe biata bătrână şi-i dădeam doctorii cu linguriţa, mă gândeam mereu la Ellen şi nădăjduiam că în cele din urmă tot va renunţa la planul cel îndrăzneţ.

   A doua zi dimineaţa, folosindu-mă de faptul ca mama adormise, dădui fuga la han. Parker îmi spuse că Ellen tot plecase, deşi o prevenise şi el. O nelinişte grozavă puse atunci stăpânire pe mine.

   Deodată, un poliţist descăleca înaintea hanului şi intrând înăuntru ceru o băutură caldă. Fără să-l întrebăm ceva începu să ne povestească cum că urmărea un criminal foarte primejdios, despre care se presupunea că venise prin meleagurile acestea, pentru ca să treacă graniţa prin punctul Coven.

   — Ce sa vă spun, domnilor. Simţii un fior prin tot trupul, căci şoseaua spre Coven era vreo doi kilometri aceeaşi ca pentru Country Line, apoi cotea spre răsărit.

   Îngrijorarea mea nu mai cunoscu margini când poliţistul adăugă că ucigaşul trebuia să fi trecut pe aici cam prin ajun. Nădăjduia însă că-l va ajunge repede, căci individul mergea pe jos.

   Dădui fuga acasă, rugai pe o vecină să îngrijească de mama, care dormea încă şi după ce înhămai calul la o sanie uşoară, pornii în goană spre Country-Line.

   Pe şosea nu trecuse încă nimeni, astfel că îndată ce ieşii din sat, îmi fu lesne să recunosc urma unui picior omenesc, amestecat adesea cu făgaşul lăsat de sania Ellenei. Aşadar individul o luase înainte până a nu porni ea la drum.

   Vă închipuiţi spaima mea, domnilor, deşi păstram nădejdea că ucigaşul ajunsese la şoseaua spre Coven, înainte ca logodnica mea să fi trecut pe acolo. Totuşi...

   Se întrerupse iarăşi şi îşi încordă auzul spre dreapta, în câmpia întinsă. Şi mie mi se păru că auzisem un sunet slab, aproape ca scâncetul unui copil.

   Gallagher ascultă şi el, dar după câteva clipe zise:

   — O fi fost o bufniţă.

   — Cam asta e şi părerea mea, spuse Marian.

   Eu şedeam de cealaltă parte a focului, lângă Pongo şi cei doi indieni, aşa că din pricina pârâitului crengilor, nu auzisem sunetul.

   După ce mai ramaserăm câteva clipe cu auzul încordat, Malony urmă să povestească:

   — Încă înainte de a ajunge la răspântia celor două drumuri, ştiam că se întâmplase o nenorocire, căci vedeam lămurit după urme că Ellen îşi oprise sania şi pedestraşul sărise înăuntru. Dar când ajunsei la încrucişarea şoselelor, văzui grozăvia.

   Pachetele şi bagajele ei zăceau împrăştiate în drum, sania cotise spre Coven, dar urma piciorului Ellenei ducea înainte. Şi până la ţinta ei mai erau încă opt kilometri! Gândiţi-vă, domnilor, opt kilometri pe zăpada aceea şi pe un ger ce-ţi îngheţa sângele în vine!

   Mă dezmetici repede din groaza ce mă cuprinsese şi pornii înainte pe şosea. Dar abia străbătui o jumătate de kilometru, că deodată se stârni un viscol cum nu mai văzusem în viaţa mea.

   Mă izbea de-a dreptul în faţă şi ca să-mi salvez viaţa, a trebuit să mă întorc repede la Lakte, cu moartea albă mereu în spate. Şi în sufletul meu sălăşluia teama pentru Ellen! Ajungând la han, istorisi poliţistului cele întâmplate şi omul îmi făgădui să vină cu mine de îndată ce se va potoli viscolul. Apoi dădui fuga acasă, unde vecina mă întâmpină cu vestea că mama mea murise cu câteva minute înainte.

   Malony tăcu şi-şi aţinti privirea în foc. Îi respectarăm durerea şi nu-l turburarăm cu nici o vorbă. El păru să-şi dea seamă de această, căci ridică deodată capul, ne zâmbi cu recunoştinţă şi urmă:

   — Viscolul ţinu până după amiază, când se potoli brusc. O lăsai pe mama moartă în casă şi pornii la drum, luându-l în sanie şi pe poliţist. Aproape toţi flăcăii din sat mă însoţiră, căci o cunoşteau pe Ellen şi mă cunoşteau şi pe mine din copilărie.

   Fireşte că zăpada acoperise toate urmele. Nu ne rămăsese altceva de făcut decât să gonim cât mai repede spre Country-Line, unde ajunserăm însă abia când se însera.

   Intrarea noastră în sat stârni mirarea tuturor, căci nu se mai întâmplase ca în seara Crăciunului să plece jumătate din locuitorii satului de acasă. Şi primul lucru pe care-l aflai era că Ellen a mea nu sosise acasă, acum orice nădejde era zadarnică. De sigur că biata mea logodnică fusese copleşită de oboseală pe undeva şi aşezându-se sub vreun copac, o fi închis ochii pentru totdeauna.

   Daţi-mi voie să trec peste iarna aceea tristă, domnilor! Ştiam că trupul ei zăcea pe undeva sub pătura albă de zăpadă, dar n-avem cum să-l găsim.

   Dar de cum începu topirea zăpezilor, toată ziua eram pe drum. Din ce în ce mai multe sănii cu cei mai buni vânători şi oameni crescuţi în pădure. Dar nu dădurăm de nici o urmă a Ellenei mele.

   Scotocirăm chiar şi prin pădurile de pe cele două laturi ale şoselei, cu ajutorul câinilor, totul fu însă zadarnic. În cele din urmă fiul hangiului Parker găsi o pipă indiană, la vreun kilometru de răscrucea şoselelor, unde criminalul o lăsase pe Ellen a mea, pradă unei morţi sigure.

   Atunci se născu în mine slaba speranţă că Ellen fusese poate luată de indienii care rătăceau pe acolo şi dusă în satul lor. Începui să cerceteze prin toate satele indiene din împrejurimi, dar după câteva zile aflai ca tocmai în noaptea de Crăciun un trib mic de nomazi pornise spre ţinuturi mai calde.

   De când am aflat vestea asta, domnilor, nu mai am astâmpăr şi rătăcesc de colo până colo, la întâmplare. Caut tribul acela care găsise şi luase cu sine, poate, pe logodnica mea - şi mai caut şi pe ucigaşul a cărui fotografie mi-o

dăduse poliţistul.

   Atunci mi-a albit părul în timp foarte scurt. Cred că-mi mai poţi ajuta eu ceva, domnule Farrow?

   — Nu trebuie să-ţi pierzi nădejdea, se grăbi să răspundă Marian. Trebuie să te gândeşti mereu că trupul logodnicei d- tale n-a fost găsit şi fără îndoială că ai fi dat de el dacă ea sar fi prăpădit în zăpadă. Aşa dar, tribul acela nomad trebuie s-o fi găsit şi s-o fi luat cu ei. Ai mai cercetat vreodată în Lakte dacă nu cumva tribul cu pricina s-a înapoiat?

   — Nu - răspunse Malony - şi parcă îmi pare rău. Dar aveam întotdeauna o presimţire care mă atrăgea mai mult spre Sud.

   — La ce depărtare de aici e Lakte? Se poate ajunge acolo pe apă? cercetă Marian. Dacă o luăm dea lungul Yukon-ului trebuie să trecem de cotitura aceea mare pe când o face la îmbucătura cu Porcupine-River, răspunse Malony. Drumul acesta e de vreo şase sute de kilometri. Pe jos, prin păduri şi stepe, să tot fie cel mult cinci sute de kilometri.

   — Să socotim că am face treizeci de kilometri pe zi una, peste alta, înseamnă ca ajungem acolo în şaptesprezece zile, spuse Marian. Aş fi de părere să pornim chiar mâine dimineaţă.

   Malony holbă ochii la prietenul meu şi abia izbuti să îngâne:

   — Ce... eee? Vreţi cu adevărat să mergeţi la Lakte, de hatârul meu?!

   — Chiar aşa, răspunse Marian. Mai bine zis de hatârul logodnicei d-tale. Trebuie să-ţi mărturisesc că povestea d- tale m-a interesat foarte mult, domnule Malony şi nădăjduiesc să întâmpin o aventură aşa cum îmi place mie.

   Malony clătină capul cu seriozitate, apoi strânse mâna lui Marian şi zise mişcat:

   — Domnule Farrow, sunt pe deplin încredinţat că d-ta eşti singurul om care ai putea izbuti în chestiunea aceasta. Bineînţeles dacă Ellen a mea mai e în viaţă. Îţi mulţumesc din tot sufletul că vrei să te expui mizeriilor unui drum ca ăsta. Vin şi tovarăşii d-tale?

   — Mai e vorbă! mă grăbii să răspund. Îţi închipui cumva că scap eu din mână o astfel de aventură şi crezi că l-aş lăsa pe Marian să se ducă singur? Sunt sigur că tot aşa gândeşte şi Pongo al nostru.

   — Pongo merge, zise uriaşul negru, scurt dar hotărât.

   În vreme ce Malony îi strângea mâna şi lui, eu băgai de seamă că Urala şi Konia vorbeau cu însufleţire cu Gallagher. Şi deodată Konia, ca mai bătrân, îi lămuri lut Malony:

   — Domnul Gallagher mi-a dăruit cei trei urşi. Mă gândeam să rămân aici, să mă mut în casa stăpânului meu, unde să-mi aduc şi familia. Dar acum mă duc cu dv. domnule Malony, căci casa nu fuge din loc şi mă pot muta în ea şi mai târziu. Vine şi nepotul meu Ugala. Poate că urşii ne vor fi şi de data asta de folos.

   Malony fu mişcat până la lacrimi şi după ce mulţumi din suflet celor doi Indieni, zise:

   — Oh, dar asta nu se poate în nici un caz, căci ar însenina ca domnul Gallagher cu fiica sa să plece singuri mai departe. Drumul e lung şi multe se mai pot întâmpla în cursul său. Trebuie neapărat să fie însoţiţi.

   Gallagher râse şi răspunse liniştit:

   — Fii fără grijă, domnule Malony, căci acum sunt iar cel de odinioară. Nu mă tem de nimic şi mă pricep să înving primejdiile, oricare ar fi ele. Plec cu fata mea până la lagărul căutătorilor de aur, unde am cunoscuţi vechi. Sunt încredinţat că se vor găsi mulţi care să mă însoţească până la Andreieffski. Păcat că trebuie să ne despărţim acum, de dragul fetei mele, altminteri credeţi-mă că m-aş fi întovărăşit cu dv. Din toată inima.

   — Sunt convins - zise Malony - şi mie îmi pare rău că trebuie să ne luăm rămas-bun. Îţi poţi însă lesne închipui că acum, după vorbele pline de nădejde ale domnului Farrow, ard de nerăbdare s-ajungem cât mai curând la Lakte. Poate am norocul şi găsesc tribul de indieni care a dispărut atunci.

   — Ţi-o doresc din toată inima - zise Gallagher - şi deoarece vreau neapărat să rămânem mai mult timp în Andreieffski, se prea poate să ne întâlnim acolo.

   — E foarte cu putinţă - încuviinţă Marian, căci eu obişnuiesc să-mi termin repede, treburile. Dacă rămâi o lună de zile în oraşul acela, fără îndoială că ne vom revedea...

   — Şi atunci vom putea porni împreună spre India - zise Gallagher vesel - aşa dar, o luna cel puţin aştept. Şi...

   Îşi rupse vorba şi ascultă în spre stepă. Lagărul unde ne aflam era apărat de vânturile Vestului care tocmai se stârniseră - printr-o pădure uriaşă. Îndărătul nostru vuia Yukonul, la dreapta şi în faţa noastră se întindea stepa, întreruptă pe alocuri, de copaci şi tufe culcate la pământ de furtuni.

OCROTITORI CREDINCIOŞI

   DOMNEA UN ÎNTUNERIC ADÂNC, deoarece luna se ascunsese îndărătul norilor. Dai peste o jumătate de ceas trebuia să iasă iar la iveală, ca să-şi împrăştie lumina ei albă.

   ÎI privirăm miraţi pe Gallagher, care duse degetul la buze şi urmă să asculte cu încordare, ceea ce făcurăm şi noi; nu auzirăm însă nimic.

   În cele din urmă bătrânul şopti:

   — Am auzit iar un sunet, foarte depărtat şi înăbuşit. Poate să fi fost o bufnită, cum spuneam mai adineauri, dar nu trebuie dispreţuite nici primejdiile pe care le ascund, aceste locuri sălbatice. Să ne păzim de indieni căci aceştia se pricep să se strecoare şi să-şi zvârle suliţele lor otrăvite când nici nu gândeşti.

   — Care va să zică, d-ta crezi că ceea ce am auzit noi până acum sunt semnalele vreunui trib şi că în felul acesta se adună, pentru a se sfătui în privinţa celui mai bun mijloc de a da un atac? întrebă Marian.

   — Cam la asta m-am gândit - încuviinţă Gallagher - poate că tribul principal al Kuluşilor a dat de echipa aceea de cincisprezece oameni, din mijlocul cărora am eliberat pe fiică-mea şi căpetenia cea mare vrea să răzbune moartea lui Kuskwag, pe care l-a răpus Jim al meu.

   Spunând acestea mângâia căpăţâna ursului uriaş care se apropiase şi părea a asculta şi el cu încordare. Mă prinse mirarea, dar apoi fui cuprins chiar de o nelinişte uşoară văzând apropiindu-se de foc şi ceilalţi doi urşi. Până atunci dormiseră lângă Kanu-uri, pe care le trăseserăm pe uscat.

   Gallagher clătina, capul şi zise coborând glasul:

   — Adulmecă ei ceva. Ceva primejdios, altminteri n-ar fi venit la mine să mă prevină. Dacă n-ar fi atât de întunerec, aş fi de părere să ne îmbarcăm îndată în kanu-uri şi s-o ştergem de pe aici.

   — Ei aşi! făcu Marian. Mai mare ruşinea să ne fie frică... Opt oameni şi trei urşi uriaşi, avem cele mai bune arme şi

suntem oţeliţi în lupte şi primejdii de tot soiul.

   — E adevărat ce spui d-ta - încuviinţă Gallagher - dar eu mă gândesc la fiică-mea. Fără îndoiala că e o primejdie pe aproape, căci urşii mei sunt neliniştiţi. Să ne expunem unei lupte care poate fi foarte primejdioasă, sau mai bine sa ne punem la adăpost pe kanu-uri?

   — În cazul acesta propunerea mea este următoarea, zise Marian. Rămâi d-ta cu domnişoara Maud pe lângă fluviu şi dacă va veni într-adevăr primejdia pe care o bănuieşti şi vom fi siliţi sa ne apărăm, atunci urcă-te în kanu şi dă-i drumul pe apă.

   — Şi să vă las pe dv. Singuri, într-o situaţie atât de grea? zise bătrânul. Nu, domnule Farrow, asta n-aş putea-o face.

   — De silit nu pot să te silesc, răspunse Marian - dar te-aş ruga, cel puţin, să te aţii prin apropierea kanu-urilor. Dacă vom vedea că situaţia devine eu adevărat primejdioasă, atunci plecăm cu toţii.

   — Asta mai merge, spuse Gallagher. Nădăjduiesc însă că lucrurile nu vor ajunge atât de departe. Vezi, urşii s-au mai liniştit puţin.

   Într-adevăr, uriaşele animale îşi lăsaseră în jos capetele, iar Jim, cel mai inteligent, se pregătea. Chiar să se întoarcă la locul, său de lângă kanu-uri.

   — Ei, atunci ne putem aşeza din nou - zise Marian - şi să aranjăm paza pentru restul nopţii. Uite că, urşii se-ntorc chiar la locurile lor, ceea ce înseamnă că primejdia a trecut. Ah! Păcat, vântul s-a întors brusc spre Sud.

   — Şi urşii mei nu mai pot adulmeca nimic din pricina asta! mormăi Gallagher, îngrijorat.

   — Mă tem că acum situaţia a devenit şi mai primejdioasă.

   — Să nu ne facem griji zadarnice, spuse Marian. Propun să stea mereu de veghe doi oameni, iar ceilalţi să se odihnească.

   Propunerea fu primită de toţi. Marian şi Gallagher aveau să ia întâia veghe, Pongo şi eu a doua, indienii a treia, Malony şi Maud a patra. Căci fata ţinuse morţiş să nu fie lăsată pe dinafară.

   Ne întinserăm pe culcuşurile pregătite de Pongo şi, obosiţi cum eram, adormirăm buştean. Cel puţin aşa se- ntâmplă cu mine, că dormii două ceasuri încheiate, până mă trezi Marian.

   — Vântul continuă să bată din spre Sud, şopti el. Până acum n-am auzit nimic, dar trebuie să fim pregătiţi pentru orice. Cu deosebire la Răsărit poate pândi vreo primejdie, căci dintr-acolo se auziseră înainte strigătele acelea slabe.

   — Las că voi fi eu cu ochii-n patru, Mariane, zisei. Şi nu uita că mai e şi Pongo cu mine!

   În vreme ce prietenul meu se întinse pe culcuş, eu mă aşezai în aşa fel lângă, foc, încât aveam în faţă stepa răsăriteană; Pongo se aciuise lângă mine, cu ochii spre partea de nord.

   După ce statui vreo jumătate de ceas cu atenţia încordată, începui să mă cam plictisesc. Gândurile mi se duceau la toate câte ni se întâmplaseră până acum şi deodată îl văzui pe Jim, ursul, ivindu-se lângă foc. Urechile lui ciulite se mişcau nervos, iar ochii mari, verzui, erau aţintiţi eu o expresie ameninţătoare spre Răsărit.

   Băgai de seamă că vântul se schimbase iar, suflând de la Est, rece ca gheaţa. Zvârli în foc încă un braţ de vreascuri şi flăcările izbucniră cu putere.

   Deodată tresări speriat, căci auzii şi eu sunetul acela din spre stepă. Părea un plânset de copil şi fără voie mă gândii cum era cu putinţă ca un copil s-ajungă noaptea în pustietăţile astea.

   Fireşte că era cu neputinţă, dar deodată se auzi din nou scâncetul, de data aceasta, mai lămurit şi simţii că mă trece un fior, căci era ceva ameninţător într-unsul.

   Primejdia părea să vie de la Răsărit, deci cu uimire nespusă văzui acum apropiindu-se de foc ceilalţi doi urşi. Şi ei îşi mişcau urechile şi priveau ţintă spre stepa.

   Tocmai mă gândeam dacă să-l trezesc pe Marian, când auzii iar scâncetul, de data asta, însă, din spre Nord. Mă liniştii repede, căci numai o bufniţă putea zbura eu atâta repeziciune de la Răsărit la Miază-noapte.

   O bufniţă n-avea ce ne fie primejdioasă, astfel că îi zâmbii lui Pongo care însă părea să nu fie de-o părere cu mine. El ţinea capul aplecat, de parca ar dormi. Şi iată că din nou se auzi scâncetul misterios, acum din spre Răsărit. Mă liniştii complet de astă dată, căci îmi spusei cu hotărâre că era o bufniţă, care dădea târcoale pe acolo.

   Dar Pongo înălţă capul şi zise doar:

   — Mbulu.

   Mă speriai dea binelea, căci chestia putea deveni într- adevăr primejdioasă - „Mbulu" fiind denumirea africană pentru lupii care umblă în haite. Pe aici putea fi vorba de uriaşul lup de Alaska, cel mai mare specimen din neamul lupilor, în stare să sfâşia dintr-o singură muşcătură gâtul unui cerb.

   Dar o privire spre cei trei urşi ai noştri mă linişti. Aceştia stăteau mereu nemişcaţi privind în stepă, ceea ce însemna, că adulmecaseră de mult primejdia, deşi ei n-aveau ce să se teamă de ea, căci o haită de lupi nu va ataca un urs, mai ales dintr-aceştia uriaşi.

   Mă gândeam tocmai dacă să i trezesc pe tovarăşi, când auzii, deodată, urlete. Lupii păreau să se apropie în goană, astfel că nu mai încăpea şovăială.

   Strigai repede pe camarazi, care săriră în sus imediat.

   Când, zisei: „Vin lupii!" - Gallagher se speria puţin, îşi recăpăta însă îndată calmul, văzând-o pe Maud apropiindu- se de el.

   — Care va să zică lupi? făcu el. Ăştia nu ne vor face nimic, atâta vreme cât îi avem pe urşi alături de noi. Cel mult ne-am putea teme dacă ar fio haită mare de tot.

   Luă puşca în mână şi-n acelaşi timp îşi desprinse cele două pistoale de la brâu. Asta era o dovadă că se pregătea totuşi de o luptă îndârjită.

   Ceilalţi tovarăşi se pregăteau şi ei, iar chipurile celor doi indieni exprimară îngrijorare, câteva clipe numai.

   Luai şi eu puşca în mână şi desprinsei pistoalele, Privii apoi spre norii care acoperiseră corul şi îndărătul cărora luna se ţinea ascunsă. Întunericul care domnea era foarte neplăcut pentru noi, căci le îngădui lupilor să se apropie pe nesimţite.

   — Robert, vino încoace îndărătul focului! îl auzii pe Marian. Acolo unde te afli te expui primejdiei să fii atacat pe neaşteptate din întunerec.

   — M-am gândit şi eu la asta, răspunsei, pe când mă apropiai repede de el. Aşa, acum, n-au decât să poftească cele câteva dihănii.

   — Crezi că vor fi numai câteva? Eu mă tem ca nu e chiar aşa.

   — Dacă numărul lor este într-adevăr mare, va trebui să luptăm din răsputeri, căci lupul de Alaska este foarte curajos şi puternic, zisei eu. N-ar fi mai nimerit ca domnişoara Maud săi pornească spre Yukon şi să pregătească totul de plecare?

   — Luna va ajunge în curând la marginea perdelei de nori şi atunci vom putea cuprinde cu privirea stepa, aşa că fata se va duce singură la fluviu când se va ivi haita de lupi.

   — Ea n-am auzit până acum ca lupii şi mai cu seamă cei de Alaska, să se adune în haite mari - îmi dădui eu cu părerea. Poate că s-au împrăştiat numai ca să ne poată împresura din toate părţile.

   — Atât de deştepţi n-or fi ei, râse Marian. Dar se întâmpla adesea sa se adune câteva haite, când e vorba să pornească la o vânătoare de animale mari.

   În aceeaşi clipa luna îşi arunca lumina palidă peste stepă; şi priveliştea care mi se înfăţişă îmi tăia răsuflarea pentru câteva clipe.

   Avusese dreptate Marian spunând că uneori se întovărăşesc mai multe haite. Poate că făcuseră împreună tot drumul şi acum erau înnebuniţi de foame şi sete de sânge.

   Numărai în grabă zece haite, căci era o distanţă oarecare între ele şi conducătorii care mergeau mereu cu vreo câţiva paşi înainte. Fiecare haită să fi avut zece lupi, astfel că ca erau în total vreo sută.

   Se aflau cam la o sută de metri de tabăra noastră şi puteam vedea lămurit ochii lor verzui. Şi acum se petrecu lucrul de care mă temusem: toată haita porni în galop nebunesc.

   — Trageţi întâi în conducători! strigă Marian şi puşca lui detună în aceeaşi clipă, culcând la pământ lupul din fruntea primei haite din stânga.

   Traserăm şi noi şi când trupa dihăniilor nu mai era decât

la treizeci de metri, împuşcasem pe toţi înaintaşii.

   Acum ceilalţi se opriră brusc, de sigur pentru a se sfătui sau a-şi alege alţi conducători. Noi ne folosirăm de răgazul acesta ca să le mai rărim rândurile, dar când dihăniile se puseră iar în mişcare, sub conducerea unui lup cât toate zilele, mai erau încă cel puţin şaizeci, ceea ce însemna o primejdie destul de mare pentru noi.

   Cu tot focul ce-l deschiserăm noi se apropiau mereu. Îmi şi vedeam sfârşitul cu ochii, când... interveniră deodată cei trei urşi, care păreau să nu fi aşteptat decât clipa aceasta. Se ridicaseră în doua labe în faţa focului, aşteptându-şi duşmanii cu mormăieli ameninţătoare.

   Ocrotiţi de ei, traserăm mereu, rărind tot mai mult rândurile lupilor. Aceştia mai făcură greşeala să se oprească în loc când văzură în faţa lor făpturile ameninţătoare ale urşilor.

   Conducătorul părea să-şi dea seama deodată că trebuia să lucreze cu repeziciune, căci restul haitei - vreo patruzeci la număr - porni în galop spre noi.

   Clipa hotărâtoare se apropia. Ne puteam aştepta ca mulţi lupi să treacă printre cei trei urşi. Pe ăştia trebuia să-i luăm la ochit în primul rând, căci în nici un caz nu trebuiau să treacă dincolo de foc1.

   Fiarele ajunseră lângă urşii noştri şi văzui îndată că numai puţini vor izbuti să spargă zidul acesta viu căci cei trei urşi loveau nebuneşte cu labele, în dreapta şi-n stânga.

   Aerul şuiera aproape de loviturile acestea, care nu-şi greşeau ţinta aproape de loc. Şi deodată se auzi un scurt ţipăt de moarte, iar cel lovit zbură cât colo, zdrobit cu desăvârşire.

   Traserăm şi noi câteva gloanţe, dar ce era mai greu o făcură tot cei trei urşi, căci ei nu-şi pierdeau cumpătul, împresuraţi de fiarele înfometate, care încercau să-i sfâşie.

   Deodată ţâşniră din lături, între pădure şi Jim, care stătea acolo - şase umbre cenuşii, care dădură buzna spre foc. Doi se lungiră îndată la pământ, mulţumită gloanţelor noastre, iar ceilalţi patru se năpustiră cu furie spre noi.

   Atunci interveni Pongo şi izbind ca un turbat cu patul puştii, răpuse în câteva clipe trei fiare. Pe a patra, care încercă şa se strecoare, o apucă cu mâna de ceafă, o ridică şi-o zvârli apoi cu toată puterea de pământ, unde rămase ţeapănă.

   În vremea asta cei trei urşi făcuseră curăţenie în rândurile duşmanilor. Mai rămaseră totuşi vreo treizeci, care dându-şi seamă că n-au încotro, o luară la fugă spre stepă, făcându-se nevăzuţi.

   Urşii veniră lângă, noi, după ce priviră câtva timp în urma fugarilor, îşi făcuseră datoria cu prisosinţă şi s-ar fi mirat de sigur, văzându-se copleşiţi de mângâierile noastre.

   Pongo începu să cureţe de hoituri câmpul de luptă, zvârlindu-le în pădurea apropiată.

   — Să aibă cu ce se ospăta ciorile! zise Malony. Frumoase aventuri întâmpină omul cu d-voastră, zău aşa! Acum putem fi liniştiţi cu desăvârşire, căci nu se mai întorc ei aşa de curând.

PRIN PUSTIUL ALASKĂI.

   A DOUA ZI, dis de dimineaţă, ne despărţirăm. Îi îmbarcarăm pe Gallagher şi pe fiică-sa într-un kanu, le dădurăm merinde şi muniţii pentru armele lor şi după ce ne mai strânserăm odată mâinile, Marian împinse kanu-ul spre fluviu.

   — M-aş bucura într-adevăr să-i revedem pe Gallagheri, zise Marian după ce luntrea dispăru în zare. Sunt oameni de treabă şi nu-mi pare rău de toate primejdiile prin care am trecut de dragul lor. O lună nu e mult şi până atunci nădăjduiesc să nu ajungem ţelul.

   — Atât de repede? se miră Malony, Dar bine, domnule, gândeşte-te ca sunt doi ani de când o tot caut pe Ellen a mea!

   — N-are a face! zâmbi Marian. Trebuie să-ţi spun însă că ai lucrat fără nici un sistem, fără o ţintă lămurită. Ai alergat doar dintr-un loc într-altul, la întâmplare. Fiindcă ai auzit atunci că tribul de indieni pe care-l bănuiai a pornit spre Sud, ţi-ai pierdut tot timpul pe-aici. Ascultă ce-ţi spun eu: în Lakte vom afla lucruri însemnate!

   — Dumnezeule mare, e oare de crezut? murmură Malony. Şi eu care n-am făcut aproape nimic în toată vremea asta! Ia stai! Îmi adusei aminte de ceva, domnule Farrow oare indienii cu pricina n-or porni iarăşi spre Sud când vor începe cumplitele geruri?

   — Tot ce se poate, răspunse Marian. Dar gerul cel năprasnic vine abia spre sfârşitul anului şi până atunci mai e mult. Indienii nu se prea înspăimântă ei de frig şi mizerii, căci şi atunci au pornit la drum în toiul iernii.

   — Aşa e, încuviinţă Malony. Aşadar, mai pot nădăjdui să-i întâlnesc.

   Ne împachetarăm bagajele cu toată grija.. Din fericire mai aveam conserve din belşug, aşa că nu vom avea nevoie să ne pierdem vremea cu vânatul.

   Când furăm gata, Pongo ne trecu pe malul celălalt al Yukon-ului. În kanu-ul al doilea pe care-l construiseră Koluşi.

Ne aflam pe ţărmul de nord şi eram nevoiţi să trecem dincolo, ca să tăiem cotul cel mare pe care-l făcea fluviu! Spre Porcupine-River.

   La porunca lui Konja, cei trei urşi înotară şi el dincolo. Kanu-ul gol îl ascunserăm în pădurea apropiată, căci se putea să fim nevoiţi să ne întoarcem la locul acesta, prin cine ştie ce împrejurare neprevăzută.

   Să fi fost cam nouă ceasuri dimineaţa când pornirăm la drum.

   Ziua întâia trecu în deplină linişte. Ca întotdeauna, făcurăm popasuri pentru a îmbuca ceva şi a ne odihni, mai stând de vorbă puţintel după masă.

   Şi zilele următoare se scurseră tot în linişte şi monotonie.

   Străbătuserăm în felul acesta vreo două sute de kilometri, când ajunserăm la un fluviu care se vărsa pe la Nord în Yukon. Era cam lat şi avea un curent puternic, dar trebuia neapărat să trecem pe malul celălalt. Cu ajutorul urşilor trebuia să înotăm prin apa rece, încărcându-ne îmbrăcămintea pe o pluta mică pe care o împingeam înaintea noastră.

   Când ne văzurăm cu bine dincolo, tremurând varga, Pongo se grăbi să aprindă un focşor, iar noi ne îmbarcarăm repede ca să ne încălzim.

   Hotărârăm să prânzim aici, deşi era încă prea devreme, dar în locul acesta aveam lemne în apropiere, mai aveam şi apă pentru ceai şi apoi focul ardea.

   În vreme ce conservele sfârâiau pe foc, apa fierbea şi noi ne întindeam în voie, îmi plimbai privirea din jur împrejur. Mi se păru atunci că văd îndărătul unui tufiş des un cap care dispăru cu iuţeala fulgerului.

   Sării în picioare şi alergai spre tufişul care se afla la vreo sută de metri de noi. Abia făcui vreo douăzeci metri că auzi paşi îndărătul meu. Era Pongo, pe care-l întrebai din fugă:

   — Ai văzut şi tu capul, Pongo?

   — Pongo nu văzut nimic, răspunse ei, Pongo vrea apere Masser Bertram.

   Cât de credincios era Negrul acesta! Mă simţii liniştit, căci în grabă uitasem să-mi iau puşca.

   Când ajunsei la tufiş, mă oprii înaintea lui, căutând însă să fiu cât mai aproape de un copac cu trunchiul gros, ca să mă pot apăra la nevoie de vreun glonţ tras pe neaşteptate.

   — Ia poftim încoa! strigai apoi spre locul unde zărisem capul necunoscutului. Suntem oameni de treabă şi-ţi vom îngădui să te încălzeşti la focul nostru, unde vei găsi şi ceva de-ale gurii. Vino fără teamă!

   Dar nimic nu se clinti în tufiş. Să-i fi fost teamă necunoscutului de Pongo, care stătea alături de mine?

   Pierzându-mi răbdarea şi prevederea, păşi spre tufiş. În mijlocul lui era un loc gol dar nici urmă de om. Să mă fi înşelat oare? Eram îndemnat să cred asta, Când văzui ivindu-se deodată, căpăţâna unuia din urşii noştri; acum eram pe deplin încredinţat că văzusem într-adevăr un cap omenesc.

   Pongo se apropia de mine şi cercetă cu băgare de seamă pământul, pe urmă zise:

   — Om venit de colo. Om mers într-acolo - şi arăta înspre Nord-Est.

   Aşa dar străinul zărise probabil fumul focului nostru şi vroia să se încredinţeze cine îşi făcuse lagărul acolo. Nu s-o fi simţit prea bine la vederea noastră, astfel că socotise nimerit să plece cât mai repede - ceea ce nu i-o puteam lua în nume de rău.

   Dar pentru siguranţa noastră ar fi fost mai cuminte să- ncercăm ai lua urma, căci prin pustietăţile astea era bine să-ţi cunoşti vecinii, chiar dacă aceştia se află la câţiva kilometri depărtare.

   Alergai înapoi la foc şi povestii totul. Când vrui să pornesc iar, Marian mă opri:

   — Robert, lasă-mă pe mine să ma duc, căci cred că voi sfârşi mai repede cu individul acela. Poate că e un simplu vânător. Poate, însă, să fie şi un om rău nevoit să se ascundă prin păduri.

   — Şi crezi că eu n-aş fi în stare să-i vin de hac? întrebai cam înţepat.

   — Nu asta am vrut să spun - răspunse prietenul meu - dar am eu un plan anumit şi vreau să capăt de la străinul acela răspuns la câteva întrebări ce-i voi pune.

   — Asta aş putea-o face şi eu. Poate că lucrul cel mai bun e să mergem împreună. Eu sunt acela care l-am descoperit, aşa ca mie mi se cuvine răsplata.

   — Bine zici - râse Marian. Atunci mergem amândoi, dar te aş ruga să mă laşi pe mine să stau de vorbă cu el.

   Ceilalţi tovarăşi se oferiră şi ei să meargă, dar Marian se împotrivi, spunând că ne vom lua după străin numai o jumătate de ceas, deoarece mai mult n-avea rost să-l urmărim, într-un ceas vom fi înapoi, deci şi ne vom continua imediat drumul, ca să mai străbatem câţiva kilometri până- n seară.

   Malony privise mereu la cer şi adulmeca aerul; indienii păreau îngrijoraţi şi urşii neliniştiţi Marian observă toate acestea şi-l întrebă pe noul nostru tovarăş:

   — Ce, se schimbă vremea?

   — Hm - că vom avea foarte curând zăpadă, asta v-am spus-o înainte - răspunse Malony. Dar mai e ceva în aer ceva ce nu-mi pot lămuri bine, Trebuie să-i întreb pe indieni.

   Nici aceştia nu ştiau cum să explice lucrul. Ci încuviinţară numai că va cădea în curând zăpadă. Ceea ce adulmecau cu atâta siguranţă urşii, care se gândeau, probabil, să ierneze, cum îi era obiceiul, sub o pătură groasă de zăpadă.

   — Până într-un ceas nu cred să ningă - râse Marian - şi dacă totuşi va începe, vom găsi noi drumul înapoi. La revedere, domnilor!

   Pornirăm repede şi când ajunserăm la tufiş, Marian cercetă cu băgare de seamă pământul, apoi zise lui Pongo, care mai stătea pe locul dinainte:

   — Vii şi tu cu noi, Pongo? Vreau să-l ajung pe străinul acela, căci ţin neapărat să-i vorbesc.

   Uriaşul nu răspunse, îşi zvârli doar arma de pe umăr şi toţi trei intrarăm în luminişul mic dindărătul tufişului. Când ajunserăm în pădure, văzurăm lămurit urmele fugarului, care părea să se fi grăbit să se depărteze cât mai repede de lagărul nostru.

   Marian spuse râzând:

   — După cum văd i-am băgat frica în oase de a luat-o la goană. Acum nu mai cred să-l pot ajunge. Afară doar dacă o fi având şi el lagărul prin apropiere şi trebuie să şi împacheteze repede lucrurile înainte de a porni mai

departe.

   — As vrea sa ştiu cam ce ai să-l întrebi pe omul ăsta, zisei eu cam în batjocură. Crezi cumva că ştie ne va despre Ellen Wright? Sau c-o fi cunoscând locul unde se afla tabăra tribului indian de care presupune Malony că ar fi găsit-o pe logodnica lui?

   — Dragă Robert, dacă vom lua la rost sistematic, pe fiecare vânător sau alt om întâlnit în cale, atunci se poate s- ajungem lesne la ţintă. Asta trebuie s-o recunoşti şi tu.

   — Ei da, ideea ta nu e chiar greşită, dar dacă ne-am lua după fiecare om întâlnit în cale, atunci ne-ar trebui o veşnicie până să dăm de tribul indian.

   — Trebuie să admiţi însă că omul care a dispărut atât de repede a devenit oarecum suspect. Fireşte, se poate să fi şters putina de frica noastră. Dar tot atât de probabil e ca a făcut-o ca să-şi vestească niscaiva complici din apropiere. Bande de tâlhari au rămas încă destule prin ţinuturile acestea.

   — Aşa cum prezinţi tu lucrurile, mai ca ţi-aş da dreptate.

   — Ei vezi? râse Marian. Aş fi totuşi de părere să ne gândim la întoarcere, căci cred că a trecut jumătatea de ceas.

   — Ba eu presupun că a trecut chiar mai mult - zisei, mirat - îmi face impresia că sa lasă amurgul. Sau să fie nori de zăpadă?

   — Fireşte că nori de zăpadă sunt, răspunse Marian. Până diseară mai e mult. A! Să ştii că acolo îşi are lagărul, dacă e într-adevăr un bun vânător, e un loc minunat pentru lagăr.

   Păşiserăm într-un luminiş străbătut ele un pârâiaş limpede. În mijlocul luminişului era o pădurice prin care curgea apa.

   Cine sălăşluia acolo printre copacii deşi, avea vederea deschisă în toate părţile - mai avea la îndemână lemne pentru foc, apă proaspătă şi peşte. Puteai trăi în voie acolo, dacă aveai pretenţiile simple ale unui vânător din pustietăţi.

   Vrui să mă îndrept îndată spre pădure dar Marian mă opri.

   — Stai! şopti el. — Dacă ieşim acum de aici şi o luăm dea dreptul spre pădure, individul va crede, cu siguranţă, că-l urmărim şi va dispare la repezeală pe partea cealaltă. Mai bine ar fi să înaintez eu niţel în pădure, apoi să pornesc cu băgare de seamă acolo pe marginea luminişului şi astfel să i pot tăia calea, dac-o avea de gând, într-adevăr, să fugă. Aşa dar, tu aştepţi aici încă vreo zece minute, pe urmă poţi pătrunde împreună cu Pongo în păduricea aia din faţa noastră. Eu voi face acelaşi lucru pe partea cealaltă.

   Dispăru pe dreapta în desiş, iar eu privii printre crengi spre pădurea de dincolo. Mi se părea uneori că tufişurile de la margine se mişcă, dar probabil, că mă înşelam, căci nu era nici o boare de vânt.

   Asta mă izbi acum, căci chiar în luminişul întins unde mă aflam nu sufla nici un vântuleţ, iar aerul devenise ciudat de cald şi încărcat, cu ozon. Să fi fost oare semnele zăpezii care avea să cadă?

   În vreme ce mă gândeam eu aşa, mi se păru că observ iarăşi o mişcare într-unul din tufişurile de pe partea cealaltă. Ce să fi fost oare? Fel de fel de idei îmi treceau prin minte, când deodată îl auzii pe Pongo şoptind:

   — Masser, este timp.

   Aşa era, uitasem aproape ce, mă înţelesesem cu Marian. Trecuseră într-adevăr zece minute de când plecase prietenul meu.

   Ieşirăm repede din luminiş şi pornirăm drept spre locul unde mi se păruse că observasem mişcarea printre crengi.

   Dar aici totul era liniştit. O dovadă că nu era lucru curat în, mijloc. Dacă nu cumva pricina o fi fost vreo sălbătăciune.

   Când ajunserăm cam pe la mijlocul luminişului şi mai eram doar la vreo cincizeci de metri de marginea pădurii, ne izbi deodată din faţă o răbufneală de vânt atât de puternică, încât ne împinse înapoi, Răbufneala aceasta fusese de scurtă durată şi ciudat de caldă, iar când pornirăm mai departe se stârni un adevărat iad.

   Am întâmpinat eu multe dezlănţuiri ale naturii, printre care şi două taifunuri, dar ceea ce se stârni acum le întrecea pe toate.

DISPARIŢIA LUI MARIAN.

   UN ŞUIERAT FIOROS răsună deodată apropiindu-se cu o iuţeală turbată. Apoi furăm împinşi înapoi şi toată împotrivirea noastră nu folosi la nimic faţă de violenţa viscolului. Chiar şi Pongo, cu care nu mă puteam asemui, fu împins îndărăt centimetru cu centimetru şi vântul care sufla era atât de tăios încât ne pătrundea până în măduva oaselor, cu toată îmbrăcămintea noastră de piele.

   În cele din urmă ajunserăm înapoi la pădurea pe care o părăsiserăm cu puţin înainte, Acolo găsirăm adăpost împotriva vântului năprasnic, îndărătul unui trunchi de copac de o grosime neobişnuită.

   Nu ne rămânea decât să aşteptăm până se va potoli furia, după care aveam de gând să pornim iar spre păduricea de la marginea luminişului. Prin întârzierea asta fireşte că şi camarazii care ne aşteptau la fluviu vor trebui să aştepte mai mult decât ne fusese vorba, dar s-or fi gândind şi ei că de vină e viscolul.

   Îmi închipuiam că acesta nu va ţine mult, dar aveam să mă încredinţez în curând că mă înşelasem amarnic. E drept că vântul propriu zis nu ţinu multă vreme cu furia de la început, în schimb aduse cu el nori groşi pe care îi destrăma apoi mugind înfiorător şi lăsa să cadă din ei fulgi de zăpadă în cantitate atât de mare cum nu mai văzusem în viaţă mea.

   Pe pământ pătura de zăpadă se aşternea tot mai groasa şi din când în când trebuia s-o măturam de lângă noi ca să nu stăm în umezeală şi frig.

   Nici nu cutezam, să mă gândesc ce trebuia să fie afară în luminiş. De sigur că acolo. Stratul de zăpadă o fi acum de două ori sau chiar de trei ori mai mare.

   Deodată mi se păru că vântul aduce încoace un lătrat de câine. Mă gândii îndată la vulpi şi-l auzii şi pe Pongo spunând:

   — Dingo.

   Câini n-aveau de unde să fie pe aici. Dar gândul mi se

duse apoi la omul pe care îl urmăream şi-mi spusei că acesta putea să aibă câini: te pomeneşti că unul din ei îi vestise de intrarea lui Marian în pădure.

   Nu ne rămânea altceva de făcut decât să aşteptăm în linişte şi să purtăm de grijă ca zăpada să nu acopere locul unde stăteam. Adesea trebuia să ne scuturăm şi vestmintele de zăpada care se aşezase.

   Timpul trecea; deodată văzui cu spaimă că se lăsa seara. Oare ne era dat să ne petrecem aici toată noaptea?

   Gerul deveni de neîndurat. Zisei tovarăşului meu:

   — Haide, Pongo, să intrăm mai adânc în pădure, trebuie neapărat să aprindem un foc; daca suntem nevoiţi să îndurăm foamea şi setea, cel puţin căldura să nu ne lipsească.

   Ne croirăm drum printre nămeţii dintre trunchiuri şi pătrunserăm mai în inima codrului. Întunericul sporea din ce în ce, dar Pongo găsi în cele din urmă un loc unde nu era de fel zăpada. Aici se aflau trei brazi înalţi atât de apropiaţi unui de altul încât formau un zid împotriva fulgilor mânaţi de furtună. Erau şi crengi uscate în locul acesta, aşa ca aveam cu ce atâta un foc.

   De bine, de rău eram la adăpost, mă chinuia însă gândul la Marian şi apoi ne lipsea mâncarea şi băutura. Atunci îmi veni o idee: aveam în buzunar paharul de aluminiu şi cutia cu ceai, iar Pongo avea şi el pe al lui.

   Aşa că, peste puţin timp aveam paharele pline cu o băutură gălbuie, căci zăpada era destul de aproape ca s-o prefacem în apă. După ce-mi mai aprinsei şi pipa, uitai cu totul de foame. Dar îngrijorarea pentru Marian şi ceilalţi camarazi mă chinuia tot mai mult.

   Tot frământându-mi creierul găsii o soluţie: din crengi mlădioase trebuia să ne fabricăm nişte skiuri cu ajutorul cărora am fi fost în stare să alunecăm peste pătura de zăpadă. Sării în picioare şi spusei lui Pongo că aveam nevoie de multe crengi subţiri şi mlădioase.

   Fără să pună vreo întrebare, uriaşul îşi scoase cuţitul, cercetă împrejuru-i şi se îndreaptă spre un loc unde era ceea ce căuta.

   Băgai de seamă cu prilejul acesta că zăpada prin care înota îi ajungea până la şolduri şi asta în pădure! Ce trebuia să fie afară la şes?

   Când se-ntoarse, Pongo aduse un braţ plin de nuiele subţiri care se potriveau de minune pentru scopul meu. Îi spusei că ne trebuiau mai multe şi el se duse îndărăt aducând încă pe atâta.

   În vremea asta eu şi începusem să împletesc nuielele şi ca să ţie mai bine, le legai cu sfoară subţire, din care aveam întotdeauna în buzunare.

   Pongo privi câteva clipe la lucrul meu, apoi începu şi el să împletească, cu o dibăcie extraordinară. Ba mă întrecu chiar în repeziciune. Îi spusei însă să facă. Mai mari „şoşonii", căci urma să se folosească el de dânşii.

   Terminarăm şi treaba asta şi cu îmi legai încălţămintea asta ciudată cu o sfoară mai groasă, de cizme. Când făcui o mică probă, pricepu şi Pongo despre ce e vorba.. Ochii îi luceau de bucurie şi îşi legă şi el „şoşonii" cu o sfoară groasă.

   Acum puteam porni la drum; pe de altă parte ne puteam gândi la continuarea călătoriei noastre, dacă ne fabricam alţi şoşoni dintr-aceştia ceva mai trainici. Presupusei chiar că şi Marian, precum şi ceilalţi camarazi, se vor fi gândit să facă acelaşi lucru şi-mi închipuiam că-i voi găsi cu şoşonii gata când vom ajunge la ei.

   Acum mă simţii liniştit de tot şi credincioasa pipă îmi ajuta să alung foamea care mă cam chinuia.

   Într-un târziu adormii, vegheat de Pongo, care întreţinu focul jumătate din noapte. Când mă trezii, stăruii să se culce el. Ningea mereu şi pătura de zăpadă, aci în pădure, atinsese înălţimea unui stat de om.. Acum, însă nu ne mai pasa noua de asta.

   Vremea se încălzise simţitor, ceea ce ma bucura, închipuindu-mi că în câteva zile zăpada se va topi.

   Deodată ninsoarea încetă, în schimb se stârni un vânt. Rece, care şuiera printre copaci, ştiam bine că acum suprafaţa moale a zăpezii se va schimba într-o pătură de gheaţă.

   Frigul se înteţi din ce în ce şi mă grăbii să aţâţ focul, deoarece păturile de lână le lăsasem în tabăra de la fluviu.

   Abia spre dimineaţă încetă vântul îngheţat, dar temperatura se menţinu la câteva grade sub zero.

   Când se lumină dea binelea, se trezi şi Pongo. Prepararăm ceaiul şi ne umplurăm sticlele de drum cu băutura fierbinte, căci nu ştiam când vom mai avea prilejul să mâncăm ceva.

   În primul rând trebuia să îl căutăm pe Marian, apoi să ne întoarcem la camarazii noştri.

   Ninsoarea ce căzuse pe neaşteptate schimbase atât de mult înfăţişarea ţinutului, încât în primele clipe rămăsei ca zăpăcit. Dar ca unul ce cutreierasem lumea în lung şi lat, izbutii curând să mă orientez şi peste puţin timp ajunserăm la marginea pădurii.

   La vreo sută de metri în faţa noastră se măreau din zăpadă vârfurile copacilor pădurii rotunde şi-mi dădui seamă imediat că stratul de nea trebuie să fi fost de cel puţin doi metri înălţime. Pătura de gheaţă ţinea bine, astfel că ne scoaserăm „şoşonii" şi pornirăm mai departe spre pădure.

   În cele din urmă ajunserăm ia locul unde observasem mişcarea printre crengi. Înaintarăm cu băgare de seamă, căci drumul era înclinat şi când pătrunserăm în tufiş observai cu mirare că existau acolo poteci în toată regula care se încrucişau şi păreau să înconjoare marginea păduricii.

   Încet şi ca băgare de seamă pătrunserăm în mijlocul păduricii, mirându-mă că nu aud nici un zgomot, deşi simţeam mirosul de fum venind de la vreun foc.

   Tot mergând dădurăm de un loc mare, rotund, care era străjuit de jur împrejur de colibe făcute din trunchiuri de copaci. Un adevărat lagăr de pădure şi o dovadă mai mult în privinţa aceasta erau rămăşiţele unui foc mare din mijlocul locului.

   Afară de mormanul de cenuşă, pământul mai era acoperit de oase de cerbi şi cutii goale, de conserve. Se părea, aşa dar, că chiar în noaptea trecută stătuseră acolo oameni care dispăruseră acum în chip cu totul misterios.

   Şi unde rămăsese Marian? Acum totul se arăta altfel. Acum presupunerea mea se dovedea îndreptăţită. În loc să dea de un singur vânător, Marian se lovise de o bandă întreagă.

   Să-l fi omorât oare şi să-i fi ascuns trupul. Mi se făcu părul măciucă la gândul acesta şi privii cu teamă la Pongo, aşteptându-mă să văd zugrăvită pe chipul lui aceeaşi presupunere.

   Dar Negrul se aplecase şi cercetă pământul, apoi exclamă deodată:

   — Haide repede, Masser Bertram, aici Masser, Farrow făcut semn.

   Într-adevăr „semnul" părea făcut de Marian; înfipsese la pământ un os de cerb în aşa fel încât arăta spre Nord. Alături făcuse - de sigur cu degetul arătător - un semn de exclamare.

   Fără îndoială că era o îndrumare pentru noi şi dacă nu-l făcuse Marian, atunci era, probabil, pentru vreunul de-al bandei, care trebuia să treacă pe acolo ca să nu se poată rătăcii.

   Pornirăm repede pe poteca, ce ducea spre Nord. Nu ne opriserăm mult la resturile focului de lagăr şi nici în pădure n-am prea zăbovit, dar când ajunserăm sus, pe pătura de zăpadă, scoaserăm amândoi o exclamaţie de mirare şi necaz. Pe întinderea albă se zăreau gonind puncte, care nu erau decât sănii trase de câini, cu care banda putea desfăşura o iuţeală neînchipuită.

   Eram încredinţat ca în una din aceste sănii ne afla Marian, legat pe care l-am mai fi putut salva dacă ne-am fi grăbit puţintel; Mai probabil e că am fi fost şi noi prinşi, căci cu zece bandiţi hotărâţi nu era de glumit.

   Ne înapoiarăm la păduricea rotundă şi scotocirăm prin colibele de buturugi. Afară de mese şi bănci nu mai era nimic acolo - dovadă că banda - îşi părăsise sălaşul. Din felurite amănunte aflătoare acolo ne dădurăm seama că locul era cartierul de vară stabil al bandei.

   Tocmai când intrarăm în cea din urma colibă auzirăm şoapte afară. Privii prin deschizătura ce ţinea loc de fereastră şi văzurăm pe Malony şi Ugala stând în luminiş şi privind cu mirare la pământ.

   Ieşirăm repede din colibă şi-i salutarăm. Malony se speria când află că Marian fusese prins. Şi ei care îşi puseră toată nădejdea în prietenul meu, mai ales că-l preţuia şi ca om şi camarad...

   În vreme ce ne sfătuiam ce e de făcut băgai de seamă cu bucurie că şi cei doi tovarăşi regăsiţi îşi făcuseră „şoşoni", pe care îi purtau atârnaţi în spate, ca şi noi.

   Luarăm hotărârea să pornim îndată în urmărirea bandiţilor. Ne încercarăm în spinare bagajele pe care până atunci şi le împărţiseră între ei tovarăşii, deschiserăm la repezeală câteva cutii de conserve de peşte, pe care le îmbucarăm în vreme ce mergeam şi după câteva minute eram iarăşi sus pe pătura de zăpadă îngheţată.

   Din fericire urmele săniilor, se zăreau foarte, bine. Văzuserăm înainte că erau zece sănii, adică una de om; deoarece la fiecare din ele erau înhămaţi trei sau patru câini, labele lor lăsau o urmă lămurită, după care ne puteam îndruma lesne.

   În drum îl întrebai pe Malony unde rămăsese Konja şi el îmi răspunse că urşii indianului, de cum începuse viscolul, îşi săpaseră bârlogul în zăpadă şi se vârâseră înăuntru. Dar Konja ştia - şi Malony întări părerea lui - că pătura de zăpadă ce căzuse se va topi poate chiar în câteva zile şi că va trece cel puţin o săptămâna până ce se va aşterne iarna adevărată. În răstimpul acesta vroia el să-i readucă pe urşi în fosta locuinţă a lui Gallagher, în al cărei grajd erau obişnuiţi să ierneze. Konja vroia să rămână şi el acolo peste iarnă şi se va bucura mult dacă îl vom vizita la înapoiere. Înaintam cu multa băgare de seamă pe suprafaţa lucioasă şi toate gândurile şi convorbirile noastre se învârteau, fireşte, în jurul prietenului Marian. Din ce pricină să-l fi luat cu ei oamenii aceia care îşi făcuseră o ascunzătoare atât de misterioasă în pustiul acesta? Să fi fost oare bandiţi, care vroiau să-l înlăture, ştiind că le cunoaşte taina? Dar atunci l- ar fi ucis chiar în pădurice.

   Un gând îngrozitor îmi fulgeră deodată prin minte.

   — Malony! exclamai, apucându-l de braţ. Am părăsit prea curând păduricea din urma noastră. Acum mă gândesc eu ca banda l-a omorât acolo pe Marian al meu, îngropându-l pe undeva. Dacă l-am fi căutat mai bine cu siguranţă că l- am fi găsit.

   — Cum de ţi se năzare una ca asta? făcu noul nostru camarad - ai auzit doar de la Pongo că osul înfipt în pământ a fost pus de prietenul d-tale. Am chibzuit bine asupra lucrului şi am ajuns la încredinţarea că Pongo are dreptate. Banda n-are nevoie să lase vreun semn pentru oamenii ei, căci aceştia ştiu ei singuri unde se află cartierul principal. Mai bine să ne grăbim ca să-l găsim mai repede pe prietenul d-tale.

   Cuvintele lui Malony avură darul să mă liniştească. Poate ca nici nu era vorba de o bandă de tâlhari, ci de niscaiva căutători de aur, care or fi descoperit acolo vreo vână la care lucrau numai vara. Fireşte că orice martor le-ar fi fost nedorit şi de aceea l-au luat pe Marian cu ei, pentru a-l lăsa în cine ştie ce ţinut îndepărtat.

   Împărtăşii bănuiala mea lui Malony, dar el îmi răspunse ca din câte ştia, nu se găsise încă niciodată aur prin locurile acelea. Totuşi se putea să fie şi aşa şi viaţa lui Marian au era deloc în primejdie, ci cel mult era sortit să rămână prizonier mai mult timp sau sa fie dus cine ştie unde.

V.

AURUL UCIGAŞ.

   MERGEAM FĂRĂ ÎNCETARE, până ajunserăm în cele din urmă iar, într-o pădure. Şi nopţile geroase trebuia sa ni le petrecem pe culcuşul de gheaţă, căci nu cunoşteam încă ţinutul şi nu gândiserăm să ne îngrijim de lemne. Norocul nostru era că aveam o maşină mare de spirt şi pastile de spirt solidificat, aşa ca ne puteam încălzi conservele şi prepara ceaiul. Altminteri, cu toate paturile noastre groase, cred cam fi degerat de-a binelea, căci noaptea bătea un vânt îngheţat din spre Nord şi ne amorţea oasele, nu alta.

   În seara zilei a treia, furăm în stare, la sfârşit, să aprindem un foc, la flăcările căruia ne mai dezmorţirăm puţintel.

   Noaptea aceea am dormit şi noi în tihnă iar a doua zi dimineaţă ne-am trezit cu noi puteri. Cât de bine face căldura! Pe când ne fierbeam ceaiul, se iviră în jurul nostru vreo opt făpturi, care ne măsurau în tăcere. Îmi dădui seamă îndată că era vorba de poliţişti americani, care aveau slujba atât de grea de a face ordine în aceste pustietăţi.

   Deoarece aşteptam ca ei să înceapă vorba, ramaserăm liniştiţi la locurile noastre, pregătindu-ne ceaiul. În cele din urmă, şeful începuse se frământe şi văzând că n-are încotro, descleştă gura:

   — Se vede treaba că sunteţi orbi?

   Fireşte că nu primi nici un răspuns la obrăznicia asta şi păru să-şi dea seamă că-l luase gura pe dinainte, căci după câteva clipe îl auzirăm iarăşi:

   — Bună dimineaţa, domnilor; aş vrea să va pun câteva întrebări. Sunt sergentul Francis Harlan de la trupa poliţienească mobila.

   Ne ridicarăm, ne spuserăm numele, politicos şi spre mirarea noastră Harlan îl salută pe Pongo foarte amabil, spre deosebire de ceilalţi americani, care tratează pe un Negru ca pe o vită.

   — După cum vă spuneam, as dori să vă pun câteva

întrebări, urmă Harlan, politicos. De sigur că veniţi din spre Sud, aşa? Că v-aş ruga să-mi spuneţi daca nu cumva, aţi zărit pe drum o ceată de zece bărbaţi în sănii trase de câini.

   Arăta cu mâna spre întinsul de gheaţă pe care se mai zăreau întipăriturile labelor câinilor şi zise:

   — Astea sunt urmele lor, după care ne îndrumăm şi noi de două zile încheiate. Banda l-a luat prizonier pe cel mai bun prieten al meu, care a nimerit fără voia lui în tabăra lor. I-am mai văzut din depărtare pe când goneau nebuneşte:

   — Şi aţi alergat două zile pe afurisitul ăsta alunecuş? întrebă sergentul, înmărmurit. Asta e ceva nemaipomenit şi nu mă pot opri să îmi exprim admiraţia mea. Dar cred că aţi vărat la lemne, vârtos.

   — Ba de loc - râsei eu - lemnele noastre sunt spirtul solidificat. Ne aflăm, pentru întâia oară în ţinutul acesta şi nu ştiam, ca nu vom da de copaci în drum. Aşa că am cam tremurat în cele două nopţi.

   — De necrezut! zise sergentul, clătinând capul. Până la d- voastră nu cred să mai fi făcut cineva treaba asta.

   — Ce vrei, ne-a mănat îngrijorarea pentru prietenul nostru, îi răspunsei. Dar îmi dai voie să te întreb, domnule sergent, ce-ai de gând să faci acum? Şi, pe de altă parte, din ce pricină urmăreşti banda?

   — Păi să vedeţi cum stau lucrurile: au dat de un grup de căutători de aur, care descoperise zăcăminte preţioase şi după ce le-au furai banii, iau ucis. Cred deasemenea, c-au găsit la cei omorâţi şi desenele pe care sunt însemnate clain-urile ce conţin aur. Acum vin în fiecare vară şi iau metalul preţios. Crima a ieşit la iveală întâmplător, abia în toamna asta şi acum am venit încoace să punem mâna pe ticăloşi.

   — Ne dai voie să ne întovărăşim cu d-voastră, domnule sergent? îl rugai eu. Îţi închipui că ard de nerăbdare să salvez pe prietenul meu.

   — M-aş mira daci l-or fi lăsat în viaţă! mormăi sergentul ca pentru sine. Nu prea, sunt ei miloşi din fire. Dar poate că prietenul d-voastră le-o fi îndrugat ceva şi s-au lăsat înşelaţi.

   — Mai mult ca sigur! exclamai eu. În această privinţă

Marian Farrow este un adevărat geniu. Aşadar, putem veni cu d-voastră?

   Sergentul ne măsură încăodată cu privirea, apoi dădu din cap mulţumit:

   — Sunteţi oameni viteji care nu se sperie de nimic, zise el. Fireşte că puteţi veni cu noi.

   Mica noastră trupă se puse în mişcare, în frunte cu Francis Harlan, după care veneam eu, apoi Malony, Pongo, Ugala şi în coada cei şapte poliţişti. Toţi oameni unul şi unul, care nu se temeau de nimic, nici chiar de moarte.

   Trecurăm printr-o pădure întunecoasă, care făcea o impresie sinistră chiar în timpul zilei. Urmele săniilor şi ale câinilor se puteau recunoaşte bine şi aici, dar bandiţii păreau să nu se mai fi grăbit, lucru ce se vedea lesne din întipăriturile labelor câinilor. Poate că animalele erau ostenite, căci de două zile trăgeau fără încetare poverile grele. Şi afară de povara oamenilor şi a merinde! Or, mai erau, de sigur şi saci cu aur.

   Drumul era acum mai lesnicios, căci pătura de zăpadă nu îngheţase atât de tare şi nici nu era prea groasă.

   Din nou se lăsă noaptea şi furăm nevoiţi să ne gândim la un popas. Şi de data asta, se dovedi cât de chibzuit şi prevăzător devenise sergentul datorită slujbei sale.

   Înainte de a aprinde vreascurile strânse în graba, el îşi trimise oamenii în cercetare. Trebuia să fim eu mare băgare de seamă, căci se putea ca duşmanii să-şi aibă prin apropiere tabăra de iarnă. De acolo şi or fi transportând şi aurul în vrun oraş, de prin Canada, probabil. Graniţa nu mai era departe şi într-acolo eră ţinta călătoriei lor.

   Poliţiştii se înapoiară unul după altul raportând că nu observaseră nimic suspect.

   În cele din urmă se întoarseră cu toţii, numai Pongo lipsea încă. Şi sergentul era destul de cuminte ca să-l aştepte şi pe el.

   Ca bun cunoscător de oameni, îşi dăduse seamă îndată că credinciosul nostru prieten avea puteri şi însuşiri cu totul deosebite.

   Stăteam tăcuţi în întunerecul ce creştea mereu, tremuram de frig, ne era foame şi sete. Dar continuam să-l

aşteptam pe Pongo al nostru.

   Într-un târziu scârţâi zăpada sub nişte paşi uşori. Era nespus de greu să mergi fără sa faci zgomot pe zăpada aceasta îngheţată pe jumătate, dar Pongo izbuti să se facă auzit abia când puturăm distinge nelămurit făptura-i uriaşă.

   Ceea ce în împrejurări asemănătoare numai un tigru ar fi fost în stare să facă, izbuti credinciosul nostru prieten. Dac ar fi fost vreun duşman de-al nostru cu siguranţa c-am fi fost pierduţi, atât de pe nesimţite se apropiase el.

   Poliţiştii scoaseră murmure de admiraţie şi sergentul zise:

   — Drept să-ţi spun, domnule Bertram, la asta nu m-aş fi aşteptat. Aşa ceva n-ar izbuti să facă nici măcar un indian, care e născut şi crescut prin locurile astea.

   — Nu ştiţi încă nimic, răspunsei eu atunci. Pongo al nostru a făcut şi altele şi mai şi. Dacă om avea răgaz mai târziu, ţi-oi povesti eu. Acum, însă, sa auzim ce spune. Pongo, spune, ai descoperit ceva?

   Cu liniştea lui obişnuit, Negrul răspunse:

   — Foc mare, Pongo apropie încet. Vede colibe de crengi, la foc cinci bărbaţi.

   — Ai zărit şi câini? întrebai eu, agitai.

   — Desigur, Masser. Da, zece.

   Statui pe gânduri câteva clipe, apoi zâmbi spre sergent.

   — Socot că banda s-a despărţit în două. Cinci oameni împreună cu prietenul mea şi cu aurul au pornit înainte, pe câtă vreme ceilalţi au rămas în urmă, ca să pună mâna pe eventualii urmăritori.

   — Bravo! strigă sergentul cu însufleţire. Ideea d-tale e cât se poate de îndreptăţită! Fireşte că trebuie să-i prindem pe indivizii ăştia. Numai că va fi foarte greu să ne apropiam pe nesimţite de ei - adică să-i împresurăm - pe zăpada asta îngheţată.

   Rămăsei pe gânduri câteva clipe, apoi zisei:

   — Vom porni înainte cu Pongo şi eu însoţitorul nostru indian, Ugala şi voi tăia calea indivizilor. Ne-am fabricat noi un soi de şoşoni cu care putem călca încet pe pătura de zăpadă.

   — Minunat! se bucură sergentul. În felul acesta nu se poate să nu izbutiţi. Fireşte ca eu cu oamenii mei mă voi furişa după d-voastră, pentru ca sa vă sprijinim în caz de nevoie.

   — Trebuie să ne gândim însă ca se poate sa avem de-a face cu nişte paşnici căutători de aur, zisei eu.

   — Fireşte că se poate - încuviinţă sergentul - în cazul acesta prospectorii se vor bucura văzând că noi, poliţiştii, suntem la posturile noastre. Aşa dar, la drum, domnilor! Poate că nici nu va fi nevoie s-aprindem aici un foc, el ne va folosi împreună cu ceilalţi de al lor - fie că sunt cei căutaţi sau oameni de treaba.

   Pongo, Ugala şi eu mine ne încălţarăm şoşonii şi ne pregătirăm de drum. Fireşte ca acum aveam nevoie de mai multa vreme ca sa înconjurăm locul unde se aflau oamenii da la foc şi după ca Pongo îmi explică lămurit cum e drumul şi la ce depărtare se afla, spusei sergentului:

   — Domnule Harlan, cel mai devreme peste o jumătate de ceas porneşti la drum cu oamenii d-tale şi urmezi direcţia dintre aceşti doi brazi de aici. Cu alte cuvinte, drept spre Nord-Nord-Est. Apoi ajungi în stepa mărginită la dreapta de coline joase. Pongo mi-a descris în amănunţime terenul, de la marginea pădurii veţi zări focul de lagăr la vreo cinci sute de metri depărtare.

   — Am priceput, răspunse Harlan. Peste o jumătate de ceas pornim. Noroc, domnilor!

   — Mulţumesc, asemenea! răspunsei şi pornirăm târşâind „şoşonii".

   Cu fiecare pas mersul devenea mai lesnicios şi când ajunserăm în sfârşit la marginea pădurii, alergam destul de binişor şi cu toate astea nu făceam zgomot mai deloc. Zărirăm îndată punctul luminos al focului de lagăr. Întrebarea ce se pune acum eră dacă într-adevăr aveam dea face cu cei căutaţi.

   Pongo ne conduse în linie şerpuitoare peste stepa înzăpezita. El făcuse drumul acesta abia cu câteva minute în urmă şi cunoştea toate piedicile, fiecare piatră sau tufă.

   Trecurăm aproape de tot de un foc puternic şi puturăm vedea lămurit făpturile din jurul lui şi care păreau a discuta lucruri importante. Mă cam prinse mirarea că erau atât de neprevăzători, făcând un foc aşa de mare. Dar, privind mai

cu atenţie, văzui că ciocneau de zor... cu sticlele.

   Aşa stând lucrurile, sergentul Hartan n-avea o sarcină prea grea şi nici nouă nu ni se cerea prea multă băgare de seamă, căci indivizii păreau să şi fie „turtă".

   Pornirăm repede înainte, cotirăm la dreapta şi ne trezirăm îndărătul focului, la cel mult cincizeci de metri depărtare.

   Acum puteam aştepta în linişte evenimentele. Lucruri prea interesante nu în petreceau în lagăr; cei cinci bărbaţi beau de zor, apoi în cele din urmă începură să cânte.

   Astfel fiind, nu ne prinse mirarea când sergentul Harlan cu poliţiştii săi se iviră deodată în, faţa focului. Toţi erau liniştiţi, dar cu, revolverele întinse.

   — Sus mâinile! strigă Harlan. Şi unul după altul - cu toţi împreună - indivizii ridicară braţele.

   Sergentul îşi dădu seama îndată că nu trebuia să-i considere ca potrivnici serioşi. Dădu o comandă scurtă, doi poliţişti se repeziră la ei, în clipa următoare cei cinci indivizi erau dezarmaţi.

   Atunci ne apropiarăm şi noi de foc.

   — Am pus mâna pe cine trebuie, ne striga sergentul, plin de bucurie. Pe doi din domnii aceştia îi caut cam de multişor. După cum vedeţi, le-am şi pus brăţările cuvenite.

   E drept că indivizii capturaţi nu prea păreau de viţa nobilă, pe chipurile lor erau întipărite toate patimile omeneşti.

   Deşi atacul neaşteptat avusese darul să-i trezească din beţie, nu izbutirăm totuşi să le smulgem mărturisirea unde se afla partea a doua a bandei, cu Marian al meu. Ştiau ce soarta îl aştepte, de aceea, preferau să tacă.

   Harlan începuse să-şi piardă nădejdea. Atunci Malony - care tot timpul privise pesta stâncile joase de lângă noi - ne trasa deoparte pe mine şi pe sergent şi şopti:

   — Domnilor, cred ştiu unde este ascunzătoarea bandei. La câţiva kilometri de aici un mic afluent al lui Yukon-River, face o cotitură ascuţită, ascunsa de pădure.

   Dar înăuntrul acestei păduri există un luminiş pe care acum câţiva ani am văzut întâmplător colibe în toată regula. Credeam atunci că e vreo colonie necunoscută, acum însă sunt de părere că banda sălăşluieşte acolo, căci din locul acela are cea mai bună, legătura eu Canada atât pe apă, cât şi pe uscat.

   — Atunci să ne grăbim la drum, domnilor! hotărî sergentul.

   După cinci minute eram plecaţi, afara de doi poliţişti care rămaseră să păzească, pe prizonieri. Uitasem de foame şi de tot.

   Peste un ceas şi jumătate ajunserăm la pădurea despre care ne vorbise Malony. După ce străbăturăm o bună parte din ea, auzirăm aproape de tot un zgomot foarte cunoscut acela al descărcării unui pistol. Scoaserăm repede armele, interveni însă Pongo:

   — Oh, asta fost pistol al lui Masser Farrow.

   — A! Pongo! se auzi glasul lui Marian. Ai început să mă recunoşti şi după pistol.

   El era, într-adevăr. Izbutise să fugă de sub „ocrotirea" celor cinci paznici ai săi care se îmbătaseră şi ei în seara asta. După zece minute se treziseră cu cătuşe la mâini.

   Dar surpriza cea mare pentru noi veni abia acum. Când furăm cu toţii adunaţi în coliba cea mare, bine mobilată intră înăuntru un indian bătrân care ne întrebă - într-o engleza stricata - daca doream ceva de mâncare.

   Deoarece Marian ne spuse ca omul era de treaba şi fusese angajat de banda numai ca bucătar, primirăm îndată cu plăcere propunerea lui.

   După vreo zece minute uşa se deschise şi se ivi o tânără indiană care aducea pe o tava de lemn străchini din care se ridicau aburi. Uitând că ţinea ceva în mana îşi plimba privirea de la unul la altul şi când se opri asupra lui Malony, trasări cu putere, tava îi căzu pe jos şi desfăcându-şi braţele se arunca de gatul noului nostru tovarăş.

   Era Ellen Wright care fusese găsită de indian, pe jumătate îngheţată şi care se dăduse drept bolnava de nervi ca sa nu fie nevoita sa se lase iscodită de ei. Şi izbutise.

   Perechea fericită se înapoia la Lakte. Nouă însă ne fu dat să mai luăm parte la execuţia celor zece ucigaşi, condamnaţi la moarte de poliţia canadiană.

   Hotărârăm apoi să ne întoarcem în India - dar soarta vru altfel. Aventurile se ţineau scai de noi şi pentru că ne plăceau, ne ţinurăm şi noi de ele. Când voi mai avea puţin răgaz, dragă George, ţi le voi povesti şi ţie - încheia doctorul Bertram.

   1 Lupii de Alaska nu se tem de foc, cum sunt cei de pe la noi, (n.t.).

SFÂRŞIT

Volumul 84

VAPORUL CELOR PIERDUŢI

   ÎN MAREA ARAFURA

   AVÂND ÎMPOTRIVĂ UN VÂNT PUTERNIC DE SUD-EST,

submarinul se strecură printre nenumăratele grupe de insule şi insuliţe dintre insulele Kei sau Ewaf. Între acestea şi insulele Timorlant trebuia să fie Marea Arafura, unde se spunea că se află „vaporul celor pierduţi", în căutarea căruia pornise „Dox" -ul. Indianul Doga Shing, pe care camarazii îl cunoscuseră în

Makassar, stătea în turn alături de căpitan şi George şi privea la valurile înalte de câţiva metri, care izbeau vasul lin toate părţile.

   În Makassar, unde tovarăşii întâmpinaseră o aventură primejdioasă cu corcitura cunoscută sub numele de „fiara roşie", Doga Shing se dovedi a fi un văr al prinţului Ghasna, vechiul oaspete al echipajului „Dox", care se întorsese de mult în patria sa. Fratele lui Doga, Ranga, dispăruse în arhipelagul Pacificului şi se spunea că s-ar afla pe „vaporul celor pierduţi".

   Fireşte că vrednicii camarazi se declarară imediat gata, cu trap şi suflet, să pornească în căutarea acestui vas misterios şi să lămurească taina.

   — Doga Shing, de unde ştii d-ta ca vaporul se află în marea spre care ne îndreptăm? întrebă căpitanul pe Indian.

   — O simt, Sahib căpitan, fratele meu mă cheamă, ne apropiam de el.

   — Dar e şi foarte cu putinţa să nici nu găsim vasul misterios - interveni George - fratele dumitale poate sa fi debarcat pe uscat cine ştie unde. Şefii şi marinarii acestui vas or fi având ei pe undeva o ascunzătoare, ca doar n-or fi veşnic pe drum.

   — Asta ar fi şi mai bine, zise căpitanul.

   Găsind ascunzătoarea, ne apropiem de lămurirea tainei. Dar va fi nespus de greu sa găsim printre nenumăratele insule pe cea cu pricina.

   — Fratele meu ma va călăuzi, răspunse Doga Shing, liniştit. Eu sunt mereu în legătură cu el.

   Tatăl şi fiul se priviră miraţi Aici era iarăşi vorba de una din acele taine ale Indiei, pe care nici un European n-o poate pricepe.

   — Cam pe la ora unsprezece noaptea vom trece printre insulele Kei şi Timorlant? schimbă vorba căpitanul. Când se va lumina de ziuă vom fi în Marea Arafura. Numai de n-am trece pe întuneric pe la locul pe care îl căutăm.

   Indianul zâmbi şi zise liniştit:

   — Eu îl găsesc pe fratele meu chiar şi noaptea. Dar mai e încă foarte departe.

   — lartă-mă că te întreb - zise George - dar de ce n-ai făcut încă de mult o încercare de eliberare a fratelui d-tale, daca eşti atât de sigur că-l poţi găsi?

   — Până la Makassar l-am urmărit şi atunci trebuie să se fi îmbolnăvit, căci legătura dintre noi s-a rupt. Prinţul Ghasna mi-a spus apoi că d-voastră mi-aţi putea da cel mai mare ajutor. Cu puţin înainte de a veni dv. în Makassar, am primit iar un semn din partea fratelui meu.

   — Foarte ciudat! zise Farrow, clătinând capul. Acolo în faţă se iveşte iar o insulă. Ia să ne abatem niţel!

   Vasul cârmi mai spre Sud. Şi acolo se iviră însă în curând insuliţe. Trebuiau să treacă, deci, printr-un adevărat lanţ; e drept că erau limbi de pământ mici - după cum observară prin ocheane

- dar era totuşi cu putinţă să fie săriţi de pe uscat.

   — Socot că cel mai nimerit lucru ar fi să ne afundăm - zise Farrow - deşi mă tem de recifurile ascunse. N-aveam însă încotro; ne vom lăsa numai atât de adânc, până va ajunge puntea la nivelul apei.

   La comanda sa pompele începură să împingă apa în tancurile de balast şi în curând nu se mai zărea la suprafaţă decât turnul.

   Prin ocheanele lor, Farrow şi George observau cu băgare de seamă insulele de care se apropiau. Erau mici limbi de pământ şi păreau să fie nelocuite.

   Căpitanul cârmi spre deschizături cea mai mare dintre insule şi după ce trecu de el se auzi deodată un vâjâit ciudat, care acoperea cu totul pe cel al vântului. Făcea impresia ca la mica înălţime se apropie un avion. Tatăl şi fiul priviră în sus; Doga Shing zise însă cam speriat:

   — Atenţiune, Sahibi, vin albinele!

   Spunând aceasta arata spre insula de la stânga vasului. De la capătul de răsărit, ce se găsea la vreo optzeci de metri se desprinse un nor mare şi negru care se apropia repede de submarin. Vâjâitul deveni din ce în ce mai puternic şi era provocat de aripile a milioane de albine sălbatice, care şi-au părăsit stupii din cine ştie ce pricini. Se îndreptau spre insula din dreapta „Dox"- ului, dar vântul puternic le mâna spre vas.

   — Repede înăuntru! strigă Farrow, care îşi dădu seamă imediat de primejdia atât de neobişnuita. Repede, Doga! George, tu va trebui să-nchizi capacul, eu mă duc la periscop.

   Căpitanul coborî în grabă scăriţa de fier, urmat de Indian. George, însă, mai rămase câteva clipe la marginea turnului şi urmărea cu interes priveliştea ciudată cu care poate nu se va mai întâlni niciodată în viaţă.

   Deodată îmi dădui şi eu seamă de marea primejdie, în care plutea. Dacă albinele - puse pe fuga din cine ştie ce pricină - se năpusteau asupra lui, era pierdut cu desăvârşire. Mii şi zeci de mii de ace veninoase se vor înfige într-o clipa în capul, gâtul şi braţele sale, durerea îl va face sa se prăbuşească şi nu se va mai putea ridica. Roiul venea mereu. George se-ntoarse cu iuţeala fulgerului şi sari spre turnul deschis. Dar cele întâi albine se şi apropiaseră şi

- precum se temuse - se năpustiră asupra lui. Cuprins de o spaimă grozavă, George se întoarse, simţi dureri în diferite locuri ale capului şi gâtului, coborî repede două trepte ale scăriţei de fier şi vru să închidă capacul greu... Albinele însă veneau în număr tot mai mare, se aşezară, lacome, pe braţele şi mâinile lui goale, îşi înfipseră acele adânc în carne şi numai eu o extraordinară putere de voinţă izbuti el să închidă capacul turnului..

   Când ajunse la capătul scăriţei, era pe jumătate leşinat. Doga îl luă în primire, omori repede cele câteva albine cari izbutiseră să pătrundă înăuntru, apoi îl duse spre cabina-infirmerie.

   Doctorul Bertram se speria când văzu faţa umflată şi mâinile înţepate ale tânărului. După ce ieşi Doga, medicul îi dădu lui George un păhărel de coniac, apoi, luând o pensetă, începu să scoată acele rupte din nenumăratele înţepături.

   Doga se înapoie în cabină, ţinând în mână o cutie mărişoară de metal şi începu să frece locurile, din care fuseseră scoase acele, cu o alifie verzuie care avea un miros foarte puternic. George gemea ori de câte ori îl atingea indianul cu alifia, dar după câteva clipe simţi că durerile slăbeau încetul cu încetul.

   Dură însă aproape un ceas până fură scoabe, toate acele şi toate înţepăturile frecate cu alifie. Abia acum George putu vorbi şi întâia lui grijă fu să mulţumească doctorului şi lui Doga, Apoi zise:

   — Dragă doctore, a fost grozav. Nu mi-aş fi închipuit niciodată ca nişte albine m-ar putea aduce într-o astfel de primejdie. Păcat că n-ai văzut roiul acela uriaş.

   — Am văzut odată aşa ceva în Borneo - răspunse Bertram. Îmi dau şi eu seamă ce spaimă ai tras, dragă George. Fii mulţumit că ai scăpat numai cu atât. Dar alifia d-tale e minunată, Doga. Nu vrei să-mi spui şi mie din ce e făcută?

   — Din felurite buruieni, răspunse indianul. Vi le voi spune, Sahib doctor. Aceste buruieni se găsesc numai în anumite păduri ale Indiei. Alifia mea e buna pentru orice fel de rană şi foloseşte repede.

   — Doga, trebuie să-mi spui unde se găsesc aceste buruieni, stărui doctorul. Îl voi ruga pe căpitan să întreprindă odată o călătorie în India, căci daca vreau neapărat să prepar şi eu alifia aceea.

   — Da, Sahib doctor, vă voi nota totul. Poate că Sahib căpitan ne aduce înapoi în India.. Cât se va bucura atunci vărul nostru Ghasna şi, mai ales, Sanja.

   — Oh, ce bine ar fi! zise George. Voi vorbi cu tata despre asta. Aha, ne ridicăm din nou la suprafaţă, ceea ce înseamnă că albinele au rămas în urmă. Mă duc în turn să-l liniştesc pe tata.

   Alifia Indianului era atât de minunată ca George nu mai simţi nici un fel de durere. Umflăturile dădură înapoi şi ele şi când

tânărul intră în turn, căpitanul exclamă plin de mirare:

   — Ia te uită! Şi eu oare credeam ca te-au făcut ciur! Mă bucur din suflet că ai scăpat cu bine, dragul tatei.

   George spuse că numai alifia minunată a indianului îl vindecase atât de repede. Apoi aduse vorba despre dorinţa doctorului de a căuta buruienele cu pricina şi la cele din urmă zise:

   — Ar fi minunat, tată, daca am avea mereu cu noi această alifie miraculoasă. Ce ar fi să plecăm în India?

   — Aha! făcu căpitanul, râzând. Te-a prins deodată interesul pentru alifia aceea. În sfârşit, vom vedea noi ce se poate face. Poate dorinţa ţi se împlini în curând. Şi eu aş dori să-l revăd pe prinţul Ghasna.

   — Ar fi minunat? exclamă tânărul înveselit. Dar ia te uită, colo în faţa noastră se iveşte iarăşi o insulă. Pare să fie foarte mică, aşa că nu e nevoie s-o ocolim, căci o fi nelocuită.

   Căpitanul duse ocheanul la ochi, privi încordat, apoi răspunse:

   — Dimpotrivă, George, voi trece chiar cât mai aproape de ea, căci într-un golf îngust se zăreşte un vas de coasta. Ciudat că şi-a ales tocmai insula asta singuratecă drept loc de ancorare.

   — Te pomeneşti c-avem noroc şi am dat de vaporul acela misterios în căutarea căruia suntem, zise George, agitat. N-ar fi mai bine să ne afundăm?

   — Fără îndoială; tocmai vroiam să-ţi spun să-l închizi capacul după mine. Haide, repede, căci dacă e într-adevăr vaporul acela, atunci vor avea şi ei ocheane cu care ne pot zări.

   Căpitanul se duse îndată în cabina de comandă, George închise capacul turnului, apoi vasul începu să se afunde, însă nu prea mult.

   Printre valurile înalte ar fi fost greu să fie descoperit periscopul. Se scurseră vreo cinci minute. Vasul înainta cu greu, dar George stătea lângă tatăl sau şi aşteptă cu înfrigurare ca aceasta să-i spună ce va zări.

   În cele din urma, căpitanul zise:

   — Pare sa fie o epava, dar nu poate sta de mult acolo. Cea din urma furtuna de la Nord-Vest a fost acum vreo doua săptămâni şi aceea putea să fi zvârlit vasul pe insula. Acum ne puteam ridica fără teama la suprafaţă. Naufragiaţii nu ne vor face nimic, cel mult se vor bucura ca le-am fi venit în ajutor.

   „Dox"-ul se înalţă încetişor din apă. Până să deschidă George capacul, căpitanul stătu la periscop şi privi cu atenţiune la insula care se apropia, dar nu putu zări nici o fiinţă omenească, George urcă, primul în turn. Epava vaporaşului era la vreo şaizeci de metri depărtare; se legăna uşor pe unde, dar nu fusese zvârlită până, la plajă, ci zăcea pe o stâncă îngustă, la vreo treizeci de metri depărtare de ţărm.

   Submarinul înainta cat putu de aproape, apoi căpitanul care venise şi el în turn în vremea asta - dădu comanda de stopare.

   — Trebuie sa mergem într-acolo cu o barca de aluminiu - zise el. Vom căuta să stabilim de ce anume vas o vorba şi vom transmite apoi o radiogramă celor în drept.

   Dădu ordin prin porta-voce să fie aduse pe punte două bărci demontabile, apoi hotărî ca în una să se urce el, George, doctorul şi Petre. Iar în cealaltă Rindow, Kard şi încă doi marinari. Luară revolvere şi pumnale, căci nu ştiau ce primejdii îi pândesc.

   Cele două bărci fură montate repede şi lăsate pe apă. Cei opt camarazi coborâră în ele şi vâsliră spre epavă. Când opriră la babord, simţiră un miros neplăcut. Doctorul Bertram zise, îngrijorat:

   — Ma tem că nu fi izbucnit pe bord vreo molimă, frigurile galbene sau altceva de soiul acesta. Mai bine lăsaţi-mă pe mine sa mă duc singur şi dacă voi descoperi cadavre suspecte, ne vom întoarce imediat.

   — Dar peste parapetul vasului putem privi şi noi fără teamă - răspunse căpitanul. Uite, aici atârnă patru scări de frânghie, ceea ce ar fi o dovadă că echipajul a părăsit vasul în mare graba. Aşa dar, George, să nu te urci pe punte până nu vom şti bine ce s-a petrecut acolo.

   II.

   O EPAVA PRIMEJDIOASĂ.

   FIREŞTE CA ŞI DE DATA ASTA, George fu cel dintâi care privi peste parapetul corăbiei cu pânze. Căţăratul pe seara de frânghie nu prea era uşor, căci epava se clătina pe stânca îngustă.

   Când George îşi aruncă privirea pe punte, se speria şi făcu ochi mari, căci lângă coşul scund se afla un pui de rinocer Javanez. Se mai uită încăodată, creând că se înşeală, dar era, într-adevăr aşa: zăcea acolo un animal de mărimea unui viţel, pe jumătate sfâşiat, ca şi cum hienele s-ar fi ospătat dintr-însul.

   — Foarte ciudat! exclamă în aceeaşi clipă doctorul Bertram, care se căţărase alături de George. Domnule căpitan, la asta nu m-aş fi aşteptat. Se ştie ca rinocerul să fi fost luat pe bord de marinari, dar cine să-l fi sfâşiat în felul acosta?

   — Bănuiesc primejdie, poate chiar foarte mare - zise Farrow, serios. Mai bine să nici nu păşim pe epava. Vom striga de câteva

ori şi dacă nu se va arată nimeni, plecăm.

   — Tata, eu bănuiesc că se mai află animale vii pe epava - poate câţiva bieţi câini care vor muri de foame dacă nu le venim în ajutor. Oameni par să nu se afle pe bord şi ăştia ar fi singurii de cari am avea ce ne teme. Un om ar fi ciopârţit rinocerul cu rost, ca să-i ia carnea.

   — Cum ai dreptate - încuviinţă căpitanul. Să ne urcăm, deci, pe bord!

   George fu întâiul care se săltă pe parapeţi şi când fu pe punte, se îndreptă spre hoitul rinocerului. Camarazii îl urmării, iar din bărci se căţărară cei patru marinari.

   Tânărul nu se apropie prea mult de rinocer, căci ceea ce mai rămăsese din acesta intrase în putrefacţie şi putea îngrozitor. Tot trupul era spintecat şi golit, iar picioarele dindărăt aproape retezate.

   — Trebuie să fi fost câini mari de tot - zise doctorul - altminteri n-ar fi putut răpune rinocerul. Deşi e tânăr încă, ar fi fost în stare să se apere. Păcat că e cu spatele la coş, căci aş îl vrut să-i cercetez ceafa.

   — Crezi aşadar, doctore, c-ar putea să fie un animal de pradă pe corabie? întrebă căpitanul.

   — Cam aşa ceva, răspunse Bertram şi privi cu atenţie rămăşiţele rinocerului. Nu-mi pot închipui sa fie vorba de câini.

   — Atunci să-l întoarcem - zise căpitanul. Ne vom ţine noi răsuflarea câteva clipe şi atâta tot.

   Pe George nu-l interesa deloc hoitul şi nici n-avea chef să atingă carnea intrată în putrefacţie. El pornise spre deschizătura de pe punte care ducea în lăuntrul vasului.

   Râmase chibzuind la capătul scăriţei şi în cele din urmă luă hotărârea să se întoarcă la ceilalţi, căci nu vroia să fie neascultător faţă de tatăl său şi să lucreze după capul lui. Auzi atunci un sunet cu totul ciudat, venind din pântecele corăbiei. Ceva asemănător cu scâncetul unui copil. Strigă repede spre căpitan şi acesta împreună cu ceilalţi camarazi veniră lângă el. Rinocerul fu părăsit deocamdată..

   — Ce s-a întâmplat, George? Întrebă căpitanul.

   — Am auzit venind de jos un sunet care semăna cu plânsul unui copil - răspunse tânărul.

   În aceeaşi clipă se auzea din nou sunetul şi toţi fură de părere că era într-adevăr vorba de scâncetul unui copil, dar când George vru sa coboare scara, tatăl său îi opri o clipa şi-i zise:

   — Fi cu băgare seama, băiatule, căci nu ştim ce primejdii ascunde epava. Mie sunetul acela îmi pare cam ciudat.

   — Aşa e, avea într-însul ceva care miroase a primejdie - încuviinţă doctorul.

   Dar George îşi şi aprinsese lampa de buzunar şi începu să coboare scăriţa. Aceasta ducea într-un gang îngust, în care dădeau cabinele. Uşile acestora erau deschise toate, ceea ce dovedea că echipajul părăsise vasul în mare grabă.

   La capătul scării, George se opri şi scoase revolverul. Apoi făcu încă doi paşi, oprindu-se iarăşi.

   Un miros ciudat şi puternic îl izbi în faţa. Totuşi mirosul acesta i se păru cunoscut şi deodată îşi aduse aminte de o zi din copilăria lui, când, intrase în grajdul unui circ ambulant. Se aflau acolo, în cuştile lor, câţiva tigri şi lei şi acelaşi miros îl izbise şi atunci, numai ca ceva mai puternic.

   Se gândi îndată la vorbele doctorului, că un animal mai mare ar fi putut sfâşia rinocerul. În cazul acesta nu putea fi vorba decât de un tigru sau o panteră neagră a insulelor Sunda.

   Exclus nu ora. Dacă se aflase un rinocer, pe corabie, de ce n-ar fi fost şi vreun tigru?

   — Atenţiune, George, lucrul e suspect! şopti căpitanul în spatele lui. Dacă s-a ascuns vreo fiară pe aici, va fi rău de noi când ne-om afla faţă în faţă.

   — Dar pare să doarmă acum - răspunse George. Din câte am citit, tigrii şi panterele sforăie când dorm, parc-ar plânge un copil.

   — Atunci mai bine să închidem capacul şi să ne întoarcem la submarinul nostru.

   — Ar însemna atunci ca animalul să moara de foame şi asta nu putem îngădui, chiar dacă e vorba de o fiară primejdioasă. Mai bine să-i dăm drumul pe punte, căci nu va trece mult şi valurile o vor zdrobi, aşa că dacă animalul are noroc, va putea înota până la vreo insulă.

   — Dacă zici tu aşa, n-ai decât să laşi capacul deschis. Eu aş vrea să cercetez cabina căpitanului, poate dau de ceva acolo.

   —  Cabina aceasta e colo în faţă, zise George şi arătă o uşă deschisă la capătul gangului, prin care se vedea o încăpere frumos mobilată, cu mobile de mahon. Plânsul fiarei pe care o presupuneam s-a auzit însă de aici de la dreapta, din altă cabină. Dacă s-o fi săturat din hoitul rinocerului, nici nu e atât de primejdioasă.

   — Eu unul mai bine n-aş încerca, zise căpitanul.

   Dar George o şi luase înainte. Aruncă o privire în cabina din dreapta, în care bănuia ca se afla fiara adormită, se feri însă să îndrepte înăuntru lumina lămpii sale.

   Farrow îl urmă îndată pe fiul său, dar făcu semn doctorului şi lui

Rindow, cari stăteau pe ultima treaptă a scării, să rămână acolo. În felul acesta avea cea mai bună acoperire dacă fiara ar ieşi din ascunzătoarea ei.

   Când George ajunse aproape de cabina căpitanului, simţi din nou mirosul acela puternic de animal de pradă. De data asta venea dintr-una din cabinele de la stânga; şi iarăşi auzi miorlăitul de la început.

   Tânărul erou se arata speriat. Sa fie oare doi tigri aici jos? Se- ntrebă el. Sau poate ca era unul singur, care îşi schimba însă culcuşul?

   N-avea însă nici un rost să şi piardă vremea cercetând lucrul acesta. Din doi paşi ajunse la cabina căpitanului, în care intră fără să stea la gânduri. Îşi dădu seamă îndată, că veniseră prea târziu. Sertarele mesei de scris - lipită de perete - erau deschise şi pretutindeni erau împrăştiate hârtii; deci căpitanul luase cu dânsul tot ce era mai important, înainte de a coborî în bărcile de salvare, împreună cu echipajul. Dar cel puţin numele vasului îl descoperiră imediat din unele hârtii. Era „Mary Dowsen" din Singapore, care mergea spre Brisbane. Aici în Marea Arafurei, aproape de ţintă, elementele dezlănţuite ale naturii puseseră capăt călătoriei.

   Farrow vru să părăsească încăperea când George scoase o exclamaţie de surprindere. Pe una din hârtii citise că la încărcarea corăbiei, fuseseră luate şi câteva fiare sălbatece, pentru Grădina zoologică din Brisbane. Se amintea acolo despre puiul de rinocer, câţiva corbi şi antilope, apoi... un tigru de Java şi o pereche de pantere negre.

   — Sfinte Dumnezeule! făcu George. Ia te uită, tată, unde am picat! Oare să fi izbutit să se elibereze toate fiarele astea.

   — Nu ma bucura de fel surpriza asta, zise căpitanul. Hai să ne cărăm repede de pe epava! Calcă încet, George, ca nu cumva să trezim fiarele.

   Tatăl şi fiul merseră spre uşa în vârful picioarelor. Se simţiră oarecum uşuraţi zărind lumina unei lămpi de buzunar la capătul gangului. Asta însemna că Bertram şi Rindow stăteau la posturile lor şi că nu sa întâmplase nimic în vremea asta.

   Repede, dar cu paşi înăbuşiţi, tatăl şi fiul străbătură gangul şi aproape ajunseseră la scară, când se auzi dinspre punte un sunet care le îngheţă sângele în vine. Era pufăitul întărâtat al unei pantere. Cunoşteau prea bine cu toţii sforăitul acesta şi ştiau că cei patru camarazi de pe punte se încăieraseră cu una din fiare.

   O panteră neagră nu aşteaptă mult până să dea atacul: după ce scoate pufăitul acela; furios, se repede ca o săgeată prin aer.

   Într-adevăr, nu trecură nici două secunde de când se auzi pufăitul, că şi detunătura împuşcături de revolver ale camarazilor. Şi din răcnetele panterei, camarazii cari se aflau jos, îşi dădură seamă că gloanţele nimeriseră bine.

   — Repede sus! strigă căpitanul către doctor şi Rindow.

   Amândoi se-ntoarseră fulgerător şi urcară scara. Dar în clipa

următoare izbucniră încă ţipete de spaimă şi săriră înapoi; trântiră aproape jos pe George şi căpitan, îi împinseră în lături şi se lipiră şi ei de peretele gangului.

   Abia făcură asta, că pantera neagră se rostogoli pe trepte, rănită de moarte şi zbătându-se cu furie.

   Nici nu ajunsese pe ultima treaptă, că Farrow şi George săriră repede în lături şi puseră la adăpost. E drept că-şi dădură seamă că fiara nu le-ar fi putut face nimic, deoarece gloanţele camarazilor nimeriseră în plin. Totuşi prevederea nu strica.

   Ajungând în gang, fiara începu să se zbată în spasmurile morţii, gemu înfiorător şi în cele din urmă îşi întinse labele, obosite.

   Căpitanul tocmai vroia să strige că primejdia trecuse şi că se puteau duce sus, când se auzi iar un sforăit care îi făcu să se înfioare. Era pufăitul întărâtat al celeilalte fiare, tovarăşa acesteia.

   Cei patru camarazi ştiau că acum o vorba de viaţa lor. Fiara a doua va căuta să răzbune moartea celeilalte.

   Lumina a patru lămpi de buzunar sclipi dea lungul gangului şi o umbră neagră ieşi din cabina alăturata de a căpitanului.

   Era un exemplar minunat de panteră neagră de Sunda. O clipă ţinu doar înmărmurirea ei, apoi se aplecă, pregătindu-se de săritură.

   Doctorul şi Rindow nu stătură mult pe gânduri şi traseră în grabă fără să ţintească. În schimb, Farrow şi George ochiră cu sânge rece şi gloanţele lor trebuie să fi nimerit mortal Trupul panterei se prăbuşi din zbor, începu să se zvârcolească, apoi rămase înţepenit pentru vecin.

   — Am pus mâna pe două blăni frumoase, zise căpitanul. Cred ca, o mai bine să punem o mână de ajutor ca sa le jupuim.

   — Uiţi că mai o un tigru de Java pe bord - zise căpitanul - cred că e mai bine să părăsim epava, ca să nu ne primejduita viaţa în zadar. Mai bine să putrezească pieile, oricât ar fi de frumoase şi...

   Căpitanul îşi rupse vorba brusc. Se auzise un sforăit, care ascundea într-însul o primejdie. Era mârâitul unui tigru.

   — Tată, trebuie să fie în cabina de colo - zise George şi îşi îndreptă lumina lămpii spre o uşă întredeschisă din dreapta gangului.

   Cu respiraţia oprită, camarazii aşteptară să se ivească noul potrivnic. Dar clipele treceau fără să se întâmple nimic şi încordarea sporise la culme.

   — E grozav! murmură Rindow. De s-ar arăta odată, fiara aceea, ca să scăpăm de nesiguranţa în care ne aflăm!

   Zicând acestea îndreptă lumina lămpii sale dea lungul gangului, dar nicăieri nu se zărea căpăţâna sau trupul vărgat al tigrului. Şi totuşi răsună iar acelaşi mârâit întărâtat, de astă dată aproape de tot, dar înăbuşit, încât nu se putea să vie dintr-o cabină cu uşa deschisă.

   — A! O fi jos în cală! şopti George. Acolo se vor fi aflând şi cuştile cerbilor şi antilopelor, din cari s-or fi hrănit până acum fiarele. Mi se pare că în cabina căpitanului am zărit un chepeng; poate putem pătrunde pe acolo în pântecele vasului.

   III.

   GEORGE UCIDE UN TIGRU.

   — DE CE? ÎNTREBĂ RINDOW.

   — Dacă e într-adevăr colo, jos, nu ne poate face nimic şi putem părăsi în linişte epava.

   — Asta n-o voi - face, domnule Rindow, zise George cu hotărâre - afară de faptul că trebuie să existe vreo ieşire din cală - căci şi cele două pantere au venit de acolo - n-aş vrea să las animalul să flămânzească. Or mai fi în cuşti antilope şi cerbi pe cari aş vrea să le scap de chinuri, sărmanele. Sunt doar şi ele făpturi ale lui Dumnezeu. Apoi aş mai vrea să iau colo două blăni de panteră, la care se adaugă acum aceea a tigrului.

   Farrow încuviinţă punctul de vedere al fiului său. George intră în cabina căpitanului şi se îndreptă spre chepengul pe care-l descoperise. Aplecându-se şi punând mâna pe veriga de fier, auzi dedesubtul său mârâitul tigrului. Zise, triumfător, către camarazi:

   — Eu cred că chepengul fusese deschis, aşa că panterele au scăpat din cală, apoi capacul s-a închis la loc din pricina legănărilor epavei. Rinocerul o fi fost ţinut în vreo cuşcă pe punte.

   — Să ştiţi că aşa e! încuviinţă căpitanul. Atunci nu ne va fi prea greu să răpunem tigrul. Ridică încet şi cu băgare de scamă chepengul, George şi vom slobozi câteva gloanţe în jos, prin deschizătura.

   Tânărul începu să ridice încetişor capacul cel greu. Făcea asta cu mâna stângă, căci în dreapta ţinea pregăti revolverul. Lampa de buzunar o aşeză în aşa fel lângă dânsul, încât lumina ei cădea în crăpătura care sa făcea tot mai mare. Dar se vede că lumina; asta îl împiedecă pe tigru să iasă de unde era.

   Pufăia întărâtat, dar nu părea de fel dispus să-şi arate căpăţâna. Dimpotrivă, pe măsură ce George ridica mai mult capacul, el se retrăgea, după; cum se putea constata din mârâitul tot mai slab.

   — Ce facem acum? întrebă, tânărul. Cred că nu ne rămâne altceva decât să coboram înăuntru. Tigrul se va da înapoi când va fi orbit de lumina lămpii şi atunci îl vom putea ochi mai bine.

   — Hm! E foarte primejdios - mormăi căpitanul, dar altceva nu ne rămâne de făcut. Dar lasă-l mai bine pe Petre să deschidă capacul şi tu ţine-te gata să tragi.

   Cei patru marinari veniseră de pe punte, căci se temuseră că pantera neagră făcuse prăpăd. Căpitanul nu-şi luase răgazul să-i întrebe de unde venise fiara şi greşeala asta; urma să se răzbune mai târziu.

   Petre apucă veriga de fier a capacului şi o smuci dintr-odată în sus. Toate lămpile se-ndreptară, îndată spre deschizătură, tigrul scoase iarăşi un mârâit, dar nu porni la atac, după cum se temuseră camarazii.

   — N-am încotro, trebuie să cobor! zise George.

   Şi înainte ca cineva să-l poată împiedeca, el coborâse două trepte, se aplecă şi îndreptă lumina lămpii în cală.

   Mai avu răgazul să vadă tigrul dispărând pe gangul îngust format de lăzi şi cuşti stricate. Cu băgare de seamă coborî mai jos, urmaţi de tatăl sau, Petre şi ceilalţi camarazi.

   Era un gang înfiorător! La dreapta şi la stânga se aflau cuşti stricate în cea mai mare parte, în care se vedeau rămăşiţe de antilope şi cerbi. Unele animale zăceau moarte în cuştii e lor întregi. Probabil că pieriseră de foame şi fuseseră cruţate de celelalte fiare, care preferau pradă vie.

   Mirosul răspândit de hoituri era grozav şi camarazii trebuiră să facă sforţări disperate ca să nu le vie rău.

   Printre cuşti erau iarăşi ganguri înguste care duceau spre pereţii de bord ai calei. Situaţia lui George era nespus de primejdioasă de câte ori ajungea la un astfel de gang transversal, căci acolo putea şi a la pândă vreun tigru, caro să se repeadă asupră-i înainte ca el să poată ridica revolverul.

   Tânărul întindea mereu braţul stâng cu lampa de buzunar şi lumina gangul transversal. Socotea că procedăm în chipul acesta, tigrul se va retrage orbit de lumina şi va scoate mârâitul acela întărâtat.

   Camarazii străbătuseră aproape toată cala.

   În curând trebuia să se vadă unde se afla fiara.

   Încă zece metri îi mai despărţeau pe George de capătul magaziei. Acolo nu se afla nici o uşă şi în tavan nici o deschizătură. Aşadar tigrul nu era în gangul principal. Dar la dreapta mai era un gang dea curmezişul. Nu mai acolo ar mai putea fi, dacă nu cumva se ascunsese în altă parte.

   De data asta tânărul fu cu mare băgare de seamă. Cuşca din coltul gangului transversal avea pereţii mărginaşi din scânduri, aşa că era nevoit să întindă iar înainte lampa de buzunar. Dar o presimţire îl făcu să nu ţie lampa în mână de data asta.

   Se lăsă în genunchi, aşeză lampa jos şi o împinse înainte cu vreun metru. Ajunse astfel în faţa gangului transversal şi îşi răspândi lumina lămpii înăuntru. În aceeaşi clipa se auzi mârâitul speriat al tigrului, apoi laba lui grea se repezi şi nimeri lampa, care se sfărâmă în bucăţi George trase repede al doilea revolver. Atacul aşteptat nu se produse însă. Din potrivă, un pufăit îndepărtat dovedi că fiara se retrăsese. Căpitanul întinse imediat fiului său, lampa lui de buzunar, George puse revolverul jos şi împinse lampa ca şi mai înainte. Dar de astă dată tigrul nu-şi mai trădă prezenţa şi când George întinse capul cu băgare de seama, nu mai putu zări dihania. Luă lampa în mână, se ridică şi lumină în gangul transversal. Câteva clipe rămase cu totul nedumerit, căci nu-şi putea da seamă unde dispăruse tigrul. Deodată zări un loc întunecos la capătul gangului, pe partea stângă. Acolo nu era nici o cuşcă şi fiara trebuia să se fi ascuns în firida aceea.

   Acum era însă foarte primejdios să tragă. Dacă se apropia de ascunzătoare, tigrul întărâtat va da buzna şi era îndoielnic dacă George va putea tine bine în împrejurările acestea.

   — Sunt de părere să părăsim cala, zise căpitanul. Haide, George!

   Dar tânărul cercetase în jurul său în vremea asta şi descoperise un băţ lung de bambu. Legă lampa de buzunar de capătul băţului, în aşa fel ca lumina să cadă într-o parte, apoi împinse încetişor înainte, „invenţia".

   — Minunat! zise căpitanul. Acum cred că va ieşi la iveală, când îl va izbi lumina. Şi ne va fi uşor să-l răpunem, înainte de a avea răgazul să ajungă, până la noi.

   Lampa se afla acum în faţa deschizăturii întunecoase în care toţi camarazii presupuneau că se află tigrul. Nimeni nu se clinti însă; nici chiar atunci când George, nerăbdător, legănă, lumina încoace şi încolo.

   — Ciudat, foarte ciudat, murmură Rindow, care stătea îndărătul căpitanului. Unde Dumnezeu să se fi pitit fiara? Sunt şi eu de părere că e mai bine să ne retragem. De ce sa ne primejduim fără rost viaţa? Dacă lui George îi e milă de animal, putem lăsa deschis chepengul care dă în cală. În felul acesta tigrul va ieşi afară, va sări peste bord şi va înota spre uscat.

   — Aşa spun şi eu, zise căpitanul. Să mergem, George!

   Dar tânărul pornise înainte şi strigă îndărăt peste umăr:

   — Nu, nu, trebuie să ne încredinţăm unde se află fiara, altminteri ne putem trezi cu ea în spinare când ne-om întoarce. Poate că în ungherul acela din fund o vreo ieşire. Altfel nu mi pot explica.

   — Tot ce se poate - încuviinţă Farrow - dar fii cu băgare de seamă, George!

   Tânărul merse înainte, ţinând băţul de bambu în aşa fel încât lumina să cadă pe deschizătura întunecoasă. Dacă tigrul s-ar mai fi aflat acolo, ar fi trebuit să dea de veste printr-un mârâit.

   În cele din urmă George putu privi pe după colţ şi văzu o uşiţă deschisă, de unde pornea în sus o scară dreaptă Acum enigma era lămurită, dar situaţia camarazilor nu se îmbunătăţise de loc prin asta. Dimpotrivă; acum chiar că nu ştiau unde se afla primejdiosul duşman.

   — George, mergi înainte! zise căpitanul după o scurtă chibzuinţă. Trebuie să ne luăm după el, altminteri cine ştie ce surpriză neplăcută ne mai pregăteşte.

   Cu multă băgare de seamă George urca scara. În praful gros de pe trepte văzu lămurit întipăriturile labelor tigrului şi după mărimea lor recunoscu că e vorba de un exemplar uriaş.

   Scara ducea într-o cabină a punţii de mijloc, care se afla în imediata apropiere a scării spre puntea principală. George crezu la început că tigrul fugise pe acolo, dar uşă spre gang a micii încăperi era închisă. Apoi mai văzu că nu era o cabină de dormit, ci una care servea pentru păstrarea uneltelor de tot soiul, iar scăriţa îngustă care ducea în sus din cală, pornea mai departe spre punte, fund aşezată foarte strâmb.

   Afară de urmele tigrului se mai vedeau şi întipărituri de panteră neagră. Acum îşi lămuri George pe ce drum ajunsese pe punte pantera neagă şi se grăbi să-i întrebe pe Uriaş:

   — Unde v-a atacat pe covertă pantera neagră?

   — A venit din cabina de la cârmă, a cărei uşă era deschisă.

   — Ah, atunci ar fi trebuit să lăsăm o santinelă sus! zise căpitanul. Ne-am luat toţi după tigru şi în vremea asta el s-a urcat frumuşel pe punte. Când ne vom duce acum sus, situaţia va fi foarte primejdioasă pentru noi.

   — O vom scoate noi la capăt, zise George, plin de încredere. Sus, la lumina zilei, lucrul nu-mi apare atât de primejdios ca aici jos, în duhoare şi întuneric.

   Se apropia de scăriţă şi privind în sus zise:

   — Aha, văd lumina zilei. Aşadar, pot stinge lampa.

   O dădu înapoi tatălui său şi-şi scoase al doilea revolver, apoi urcă încet scara. Aceasta sfârşea în cabina de cârmă, pe care însă tigrul o şi părăsise prin uşa deschisa.

   George privi afară cu băgare de seamă. Căpitanul avusese dreptate, căci erau multe unghere pe punte, unde tigrul s-ar fi putut pitula, pentru că apoi să se repeadă cu iuţeala fulgerului, dacă cineva s-ar fi apropiat.

   Deodată, însă, George auzi un zgomot ciudat, un pufăit mulţumit de data asta şi atunci ştiu ei că tigrul - care trebuia să fi fost flămând - dăduse poate hoitul rinocerului şi se ospătase dintr- însul.

   Tânărul făcu un semn tovarăşilor săi, apoi se strecură afară din cabina de la cârmă. Când privi după colt, zări partea dindărăt a trupului tigrului, care era atât de ocupat cu ospăţul său, încât uitase cu totul de duşmanii lui omeneşti.

   Ca să-l împuşte din spate n-ar fi avut nici un rost, căci nu l-ar fi rănit de moarte. George trebuia, deci să ocolească în aşa fel, încât să-l nimerească din faţa.

   Fireşte că în vremea ăsta fiara şi-ar fi putut schimba poziţia, de aceea zise în şoaptă tatălui sau:

   — Câţiva camarazi trebuie să rămână aici, iar noi ceilalţi vom încerca să tragem în el din faţă, Deocamdată e ocupat cu mâncarea, altfel că nu vom întâmpina greutăţi prea mari.

   Petre, Kard, doctorul şi un marinar urmau sa rămână pe loc, ca să-l observe pe tigru dinspre partea asta. George se furişă repede în jurul cabinei de la cârmă, apoi se-ndrepta, dar se ţinu la oarecare depărtare, căci ştia ca tigrul, după întâia împuşcătură, se va năpusti asupra potrivnicului.

   Trecu pe la vreo opt metri de coşul corăbiei şi se auzi lămurit cum tigrul spărgea între fălci oasele şi rupea carnea ce mai rămăsese pe hoit. Zgomotul acesta îi îngădui lui George să se apropie atât de mult de atât în cele din urmă putu zări scheletul rinocerului. Din tigru nu văzu acum decât o parte din spate şi coada Fiara înfometată îşi vârâse nasul în prada sa. George îşi spuse că trebuie s-o îndemne să-şi ridice capul. Căută în juru-l un obiect de azvârlit, dar nu găsi. Atunci îi veni gândul să lovească cu piciorul pe scândurile punţii. Aşa şi făcu şi, în aceeaşi clipă, fiara îşi ridică repede căpăţâna.

   Avea o înfăţişare înfiorătoare, aşa cum era mânjit de resturile ospăţului. George nu se înspăimântă însă şi ridicând amândouă revolverele, trase.

   Trupul vărgat al fiarei făcu o săritură spre neaşteptatul său duşman, dar la doi metri de acesta se prăbuşi pe scândurile punţii. Se zvârcoli de câteva ori apoi se întinse cât era de lung şi rămase nemişcat.

   IV.

   TAINA INSULEI.

   — BRAVO BĂIATULE! striga căpitanul. Astea au fost împuşcături, nu gluma. Acum ia să ne grăbim cu jupuitul pieilor! Mă bucur şi eu că am venit pe bordul acestei epave, căci am trăit o aventură frumoasă şi ne-am ales şi cu trofee.

   Trecu un ceas pană jupuiră blănurile pe care le aruncară apoi în bărcile lor şi coborâră şi ei în graba, căci în ultima jumătate de ceas se stârnise un vânt puternic care legăna epava în chip ameninţător..

   Brun şi Hagen, cari stăteau în turn, răsuflară uşuraţi când îi văzură pe camarazi. Auziseră împuşcăturile şi îşi dădură seamă că se petrecuse ceva deosebit. Blănurile minunate fură admirate de toţi, apoi le transportară în cabina doctorului, cari vroia să le prepare, cum trebuie pentru tăbăcit.

   Căpitanul tocmai se pregătea să dea comanda de plecare, când George, care rămase în turn lângă el, striga:

   — Tată, de pe insula de colo se înalţă o trâmbă de fum. Trebuie să fie oameni pe ea, poate marinari din echipajul corăbiei. N-ar fi bine să vedem cine e acolo!

   — Hm, prea plăcut nu-mi este să fac asta, răspunse Farrow. Ar însemna să pierdem vremea în zadar şi să dăm iar de vreo primejdie nouă. Dacă ar fi naufragiaţii, ar fi trebuit s-audă împuşcăturile şi ar fi venit repede la ţărm.

   — Sahib căpitan - zise deodată, Doga, Shing - fratele meu trebuie sa fie pe aproape. Simt bine asta. Aş îndrăzni să vă rog să debarcăm.

   — Lucrul ar putea deveni foarte primejdios în cazul acesta - răspunsa Farrow - căci e de presupus că am găsit ascunzătoarea vasului misterios. Eu aş propune să aşteptăm până se va întuneca. Pe partea asta nici n-am putea debarca acum căci marea e agitată; ar însemna să încercăm pe coasta răsăriteană.

   — Peste două ceasuri se înnoptează, zise George. În vremea asta am putea ocoli insula pe sub apă. Nu e exclus să se afle pe altă parte un port bun în care să putem intra.

   — Asta putem încerca - încuviinţă Farrow - dar ne vom ţine la depărtare, ca să nu ne primejduim din pricina vreunui banc de stânci.

   Submarinul porni îndărăt, la vreo câteva sute de metri făcu un viraj spre Sud şi înfundându-se repede înainta paralel cu coasta. Căpitanul observă insula cu atenţiune, dar nicăieri nu putu descoperi un golf, până ajunse în cele din armă, în faţa coastei de răsărit. Un loc al vegetaţiei bogate, care se întindea până la mare, i se păru suspect. Pe alocuri frunzişul avea altă culoare şi îşi aduse aminte că la asemenea insule descoperise el golfuri mari, a căror intrare era ascunsa de crengi ce atârnau în jos.

   Căpitanul opri vasul şi lăsă pe George, Rindow şi Brun să privească prin periscop. Cerându-le apoi părerea, toţi trei încuviinţară că trebuie să fie vorba de un golf mascat.

   — Fireşte că acum nu putem întreprinde nimic - zise căpitanul - căci cu siguranţă va fi stând un om de pază. Să mai ocolim o dată insula, poate mai descoperim ceva pe coasta de Nord. Apoi ne vom opri aici, până se va întuneca. Fireşte că vom pleca într- acolo cu bărci de aluminiu, căci n-aş vrea să expun „Dox"-ul primejdiei de a fi distrus printr-o mină.

   Într-un ceas insula fu ocolită în întregime, dar nu descoperiră nimic suspect. Numai epava corăbiei - pe coasta de Apus - fusese distrusă cu totul de valuri între timp.

   Pe coasta de răsărit Farrow, se aşeză la pândă în faţa golfului mascat. În curând se lasă întunericul şi tancurile de balast fură golite. Câţiva marinari aduseră iar pe punte două bărci, care urmau să fie ocupate de aceleaşi persoane cunoscute, cu prilejul vizitării epavei. De data asta fu luat şi Doga, care se urcă în barca lui Farrow, căci ea pleca întâi.

   Petre, cu priceperea lui la vâslit, aduse curând barca la locul care li se păruse tuturor atât de suspect. Şi când George desfăcu cu băgare de seamă frunzişul tufei apropiate, văzu înaintea sa un golf larg, care sclipea în lumina lunii.

   Aşteptară până se apropia a doua barcă vâslită de Kard, apoi amândouă cotiră ceva mai spre sud şi se opriră sub un palmier gros, care se afla pe ţărm.

   George cercetă locul cu lampa de buzunar înainte de a coborî pe uscat. Merse apoi înainte şi la lumina lămpii zări o poteca destul de largă şi bine bătătorită, ceea ce însemna că era folosită adesea.

   Spuse tatălui său, care venea în urmă, descoperirea pe care o făcuse şi în curând toţi nouă camarazi se aflau pe potecă. Bărcile fuseseră priponite de mal.

   — Să vezi, căpitane - zise doctorul, în şoaptă - că am descoperit aici ascunzătoare vreunei bande căreia îi aparţine

„vaporul celor pierduţi". Sunt curios să văd ce vom găsi.

   George se aşezase, ca de obicei, în fruntea micului convoi. Aventura aceasta era pe gustul său. Ce putea fi mai frumos decât să umbli după descoperirea unei taine, într-o pădure necunoscută, în bezna nopţii?

   Căpitanul păşea iarăşi în urma lui, apoi venea - Doga Shing şi doctorul. În coadă era Petre.

   Numai din când în când cuteza George sa aprindă lampa de buzunar, altminteri dibuia drumul cu mâinile. Nici nu băga de seama că de câte ori făcea lumină mergea ceva mai repede, în vreme ce camarazii săi îl urmau pe dibuite.

   Astfel se întâmplă că le-o luă cu mult înainte ca să bage de seamă ceilalţi. Poteca făcu deodată o cotitură, George o luă cu băgare de seamă pe după colt, apoi i se păru ca pământul îi fuge de sub picioare şi îndărătul său auzi un foşnet de frunziş.

   Se-ntoarse repede şi vru s-o ia înapoi, dar se izbi de o tufa oare se ivise deodată în mijlocul potecii. În primul moment nu ştia ce sa creadă. Erau doar câteva clipe de când trecuse pe aici fără nici o piedică şi acum poteca era închisa de o tufa ţepoasă.

   Se cam speria tânărul nostru erou, dar se sili din toate puterile sa gândească limpede. Şi atunci îşi aduse aminte ca pământul îi fugise parca de sub picioare cu câteva clipe înainte.

   De sigur că pusese în mişcare vreo instalaţie care închidea poteca prin tufa aceea ivita atât de misterios. Nu putea sa ghicească scopul acestui lucru, ştia numai ca acum era despărţit de tovarăşii săi.

   Trebuia să-ncerce neapărat să înlăture piedeca. Se aplecă şi cuprinse crengile groase ale tufei, vrând sa se apese în jos. În aceeaşi clipa se iviră lumini puternice pe cealaltă poteca, apoi urma o larma de lupta înverşunată. Înainte sa poată lua vreo hotărâre, George auzi un glas triumfător, rostind în englezeşte:

   — Am pus mana pe străini. Acum poate ca „El" ne va da drumul, când va veni în noaptea asta, cum era vorba, i-am făcut un mare serviciu.

   — Gould - zise alt glas - n-ar fi fost mai bine să fi încercat să, fugim cu ajutorul străinilor..

   — N-am fi fost la adăpost de el - zise cel dintâi - şi pedeapsa ce ne-ar fi dat-o ar fi grozavă. Ascultă-mă pe mine, e mai bine să-i ducem în lagăr.

   — Gould, pe cealaltă potecă trebuie să mai fie cineva, care a pus în funcţiune capcana. N-avea cum să se fi întors.

   — Mai întâi să-i ducem la loc sigur pe ăştia de aici, apoi vom vedea ce e cu celălalt, răspunse Gould. Pot fi chiar mai mulţi, cari au trecut înainte ca tufa să se ridice şi să se audă la noi clopotul de alarmă. Dar nu ne pot scăpa dumnealor, căci daca pornesc mai departe dau în mlaştina crocodililor.

   — Şi pe de lături?

   — Totul e închis ca sârmă ghimpată. „El" a făcut treaba de minune. Aş vrea să ştiu însă cum au găsit străinii poteca pe întunerec.

   Pe potecă trebuie să fi fost un număr mare de oameni, după cum auzi George din nenumăratele şoşoteli. Camarazii săi erau târâţi, aşadar, în lagăr, în vreme ce dânsul se afla într-o capcană, de unde se părea că nu există scăpare.

   Acest misterios „El", de care vorbiseră ceilalţi cu atâta frică părea să fie un om genial, dacă izbutise să pună aici capcana asta drăcească.

   George începu să chibzuiască eu înfrigurare cum s-ar putea libera. Fără sa vrea, îşi vârî braţele mai adânc în tufă şi în cele din urmă dădu de sârma ghimpată cu care erau împletite crengile. Tufa părea să fie adânca de vreun metru şi jumătate, iar sârma ghimpată se afla la vreun metru depărtare de curajosul tânăr. Atunci îi veni o idee bună: Dacă misterioşii indivizi - cari erau şi ei prizonieri, după cum singuri mărturisiseră - vor vrea să-l scoate de pe potecă, trebuiau să deschidă tufa ca o uşă.. Şi dacă se strecura acum în tufă, cât putea mai adânc şi se ţinea acolo strâns, atunci aluneca şi el odată cu „uşa".

   Se puse imediat pe lucru. La început vru să se strecoare printre crengile ţepoase, dar îşi dădu seama că îi va veni greu să se libereze apoi. De aceea tăia cu cuţitul o gaură mare în tufă şi se vârî într-însa, punând la loc crenguţele, ca să nu se bage de seamă şmecheria.

   Aşteptă cu încordare întoarcerea misterioşilor indivizi; într-un târziu auzi glasuri apropiindu-se şi printre crengi zări lumini de făclii. Glasul răguşit al lui Gould răsuni iar:

   — Aşa, camarazi, acum să-i aducem şi pe ceilalţi. Luaţi aminte: cu cât prindem mai mulţi, cu atât mai curând ne liberează „El". Şi ştiţi prea bine ca numai el ne poate reda libertatea. Gaston, deschide poteca!

   George nu mai avu timp să se mire de nimic, căci fu învârtit odată cu tufa, aşa cum presupusese ei că se va întâmpla.

   Trecură câteva clipe de groază pentru George. Oamenii păşiră pe-o poteca lăturalnică, ce ducea la ţărm. Vor descoperi ei oare acum gaura ce şi-o tăiase el în tufă? Fusese el bine la loc, pe întunerec, crenguţele pe care le tăiase?

   Cu o smucitură tufa se opri în loc. George privi printre crengi şi văzu opt bărbaţi intrând pe poteca lăturalnică. Acum însă tufa nu se mai mişca de loc, capcana fusese îndepărtată.

   Pară să stea la gânduri, George ieşi de acolo îndată ce ultimul bărbat dispăruse. Acum se folosi de lampa lui de buzunar, acoperindu-şi însă lumina cu degetele răsfirate. Potrivi în aşa fel rămurelele tăiate în gaura ce o făcuse, încât nu s-ar mai fi putut cunoaşte nimic; apoi făcu vreo câţiva paşi pe poteca ce ducea înapoi spre coastă şi se furişă într-o tufă deasă unde nu-l putea vedea nimeni de afară.

   Se scurse cam vreo jumătate de ceas, pe urmă îi auzi pe cel de adineauri, întorcându-se. Ca să poată învârti înapoi tufa, ei înaintară atât de mult pe potecă încât cel din urmă rămase aproape de tot de George.

   — Aş dori să ştiu cum Dumnezeu au făcut, zise Gould. Poate că cel dintâi a sărit repede înapoi când s-a mişcat tufa. Altminteri nu e cu putinţă. Dar lasă că tot avem în mână opt din ei şi asta e destul. Numai de-ar, veni mai curând „El" şi, cred că va fi mulţumit de noi.

   George presupuse că oamenii vor închide din nou poteca cu tufa, după ce vor trece de capcana asta afurisită. Cum va ajunge el apoi în lagăr, la tovarăşii săi, nu ştia. - Dar aici nu era timp de stat mult Ia gânduri. Trebuia să se furişeze atât de aproape încât să poată vedea, cum funcţionează tufa capcană.

   Îşi părăsi ascunzătoarea cât putu mai încet şi ajunse la doi paşi numai de ultimul individ, care, din fericire, nu avea făclie. Acum se puseră în mişcare, mergând drept înainte; aşadar tufa fusese iar învârtită.

   George nu rămase mult în urmă, se lipi însă de tufele de pe margine şi se ţinea aplecat. În felul aceste putea nădăjdui să nu fie descoperit în lumina slabă a torţelor. În cele din urmă omul dinaintea sa trecu prin spărtură şi George se ghemui la pământ cât putu. Văzu pe unul din ei care stătea lângă un palmier gros, trăgând de o liană ce atârna în jos şi tufa se învârti.

   Când luminile făcliilor dispărură, George se furişă mai departe. Ajunse la tufa-capcană şi aprinse lampa de buzunar. Pe partea: aceasta trebuia să fie deasemenea o instalaţie pentru deschiderea capcanei.

   Era aici un palmier, de care atârna în jos tot o liană. George puse mâna pe ea şi trase cu băgare de seamă. Simţi cum liana ceda şi apoi văzu cu bucurie că tufa se învârteşte. Se furişă repede în deschizătură şi când ajunse de partea cealaltă de liana care se afla acolo, deschizătura se închise imediat în urma lui.

   Tânărul se afla iar pe o potecă bine întreţinută, care ducea drept înainte.

   V.

   EL.

   DUPĂ CE MERSE CÂTEVA MINUTE PE POTECA ACEASTA,

George văzu deasupra tufelor lumini roşietice de foc şi auzi râsete. Se apropia, deci, de lagărul ca pricina.

   Izbuti sa ajungă până aproape de el şi văzu un teren întins, de jur-împrejur cu colibe.

   Lângă un foc mare stăteau doisprezece bărbaţi cu îmbrăcămintea zdrenţuită, cu bărbi încâlcite şi părul ciufulit. După cum îşi dădu seama George, ei făceau parte din popoare diferite, dar vorbeau cu toţii englezeşte.

   Nu departe de foc zăceau, legaţi, camarazii săi şi când tânărul se obişnui cu întunerecul dindărătul lor, recunoscu o făptură în veştminte albe. Acesta trebuia să fie indianul, care fusese pus să păzească pe noii prizonieri.

   Deşi lucrul părea aproape cu neputinţă, George hotărî să, se furişeze până la tovarăşii săi, ca să-i elibereze. De la marginea desişului unde se afla el mai erau cel mult zece metri până la foc. Era deci o mare îndrăzneală să pornească într-acolo, dar n-avea încotro.

   George se târî cu băgare de seamă pe brânci, cu privirea mereu aţintită spre focul de lagăr.

   În cele din urmă izbuti să treacă de acesta şi ajungând aproape de cea dintâi colibă văzu că aceasta n-avea nici un fel de fereastră. Asta însemnă că era folosită drept magazie şi George îşi zise atunci că omul acela misterios, pe care prizonierii îl numeau „El", era probabil un pirat sau contrabandist de mâna întâia.

   Stând aproape de prima colibă, tânărul simţi un miros ciudat, care în primele clipe îi făcu impresia că ar ascunde o primejdie; dar apoi îşi spuse că mirosul era răspânditele trunchiurile de copaci din care era construită coliba.

   Acum i se păru că aude un zgomot slab dinăuntru. Se apropia de uşă şi-şi lipi urechea de ea. Deodată tresări speriat, căci auzi zgâriindu-se lemnul şi atât de tare încât se uita repede la foc, ca să vadă de nu cumva auzise şi altcineva.

   Din fericire, însă, Gould şi însoţitorii săi erau atât de adânciţi în vorbă, încât nu auziseră zgomotul. Atunci George îşi lipi gura de crăpătura dintre două trunchiuri şi şopti:

   — Tăcere, am venit, să vă dau ajutor, voi deschide uşa. Câţi oameni se află înăuntru?

   Nu primi însă nici un răspuns, ci auzi doar un sunet pe care nu şi-l putu lămuri. Deodată, însă, îl cuprinse o bănuială grozavă. Nu era oare de presupus că Gould îi torturase şi le luase graiul bieţilor prizonieri, pe cari îi închisese în coliba asta, din pricină că încercaseră să fugă?

   O furie grozavă îi cuprinse pe George la gândul acesta şi, plin de milă, şopti iarăşi prin crăpătura dintre bârne:

   — Fiţi liniştiţi, vă voi ajuta! O vom scoate noi la capăt cu omul acela oare v-a luat prizonieri. Ca să va daţi seama însă că nu e vorba de vreo cursă pe care vreau să v-a întind, aflaţi că eu sunt fiul căpitanului Farrow. De sigur că sunteţi marinari, astfel că veţi fi auzit de numele acesta.

   Aşteptă iar un răspuns, dar nu auzi decât acelaşi sunet nearticulat ca şi întâia oară, care părea un căscat, pe urmă alte zgârieturi.

   — Da, da, mă grăbesc, dar trebuie să fim prevăzător, şopti George. Aveţi răbdare încă puţin timp.

   După ce mai aruncă o privire cercetătoare spre foc, tânărul se ridică încet în picioare. La, o mică înălţime de la pământ descoperi un zăvor, pe care-l trase cu băgare de seamă. După ce făcu treaba asta, se lăsă iarăşi lai pământ, căci privind din nou spre foc văzu ca Gould se ridicase şi se îndrepta spre camarazii „Dox"-ului. George se lipi cât putu de bârnele colibei, căci acum era mare primejdie să fie descoperit.

   Gould - un munte de om - cercetă cu atenţiune legăturile prizonierilor, apoi privi câteva clipe spre coliba lângă care se pitulase George.

   Tânărul duse mâna Ia revolver. Dacă nu se putea altfel, îl va scoate pe Gould din luptă, fără să-l rănească grav. Şi până să se poată dezmetici oamenii de lângă foc, el va trebui să se repeadă la camarazii săi şi să-i libereze cu iuţeala fulgerului.

   Gould păru însă că se răzgândise, căci înălţă din umeri, făcu o mişcare dispreţuitoare spre colibă şi se-ndreaptă iarăşi spre foc.

   — Totul e în regulă, băieţii îi auzi George glasul. Legăturile ţin bine şi cât priveşte pe prizonierii din coliba de colo, nici nu mă sinchisesc. Afară nu pot ieşi!

   George răsuflă uşurat. Trecuse şi primejdia aceasta. Pe de altă parte, aflase că erau într-adevăr prizonieri în coliba fără ferestre.

   Se ridică iarăşi încet de tot, cu ochii ţintă pe foc, unde Gould se aşezase din nou şi vorbea cu ceilalţi. Acum tânărul dădu de al doilea zăvor, care se afla ceva mai sus. Cu multă sforţare îl trase şi pe acesta. Uşa nu avea însă nici o clanţă sau broasca. În schimb se lăsa împinsă în afară, după cum constata George.

   Repede, dar eu băgare de seamă se lăsă la pământ şi se întinse pe burtă, apoi întredeschise uşa şi şopti:

   — Acum uşa e deschisă, dar rămâneţi înăuntru până vine „El". Aţi putea strica totul dacă vă grăbiţi. Aşa dar, rămâneţi liniştiţi. Aţi priceput?

   Deodată simţi că uşa e apăsată dinăuntru, încercă s-o reţie şi şopti iar:

   — Pentru Dumnezeu, rămâneţi pe loc! Vreţi să stricaţi totul?

   Dar apăsarea devenind din ce în ce mai puternică, George nu i

se mai putu împotrivi.

   Şi în aceeaşi clipă simţi şi mai puternic mirosul acela ciudat care atrăsese luarea-aminte când se apropiase de coliba. îl cuprinse o frică grozavă, căci mirosul acesta era de tigru şi-l cunoştea el foarte bine. Ce făcuse?

   Şi din nou nuzi sunatul acela, care-l făcuse, la început să-şi închipuie ca presupuşii prizonieri ar fi murit. Acum însă îşi dădu seamă lămurit ce era: mârâitul întărâtat al unui tigru.

   Se-ntinse repede la pământ şi rămase complet nemişcat. Cu capul şi umerii stătea dea dreptul sub pragul colibei şi dacă se aflau într-adevăr fiare înăuntru, atunci trebuiau să treacă peste el. Pentru cazul acesta era bine dacă se prefăcea mort.

   Faţa şi-o întorsese însă în aşa fel încât să poată privi pe sub gene pragul colibei. Deodată uşa se deschise cu putere şi se izbi de perete. George auzi câteva ţipete de groază dinspre foc, apoi pe Gould răcnind:

   — Dumnezeule mare, au scăpat panterele negre!

   Tânărul înlemni de spaimă, căci acum văzu, deasupra sa - luminate slab de lumina focului - capetele a două pantere negre, cele mai primejdioase şi setoase de sânge din neamul felinele.

   Din fericire, ele nu-l observară, căci nu făcea nici o mişcare. Priveau ţintă spre foc unde agitaţia devenea tot mai mare, apoi trecură peste George şi urlând fioros se îndreptară spre Gould şi tovarăşii săi.

   George văzu acum că ticălosul avea un curaj şi sânge rece de necrezut. Smulse din foc o creangă aprinsă şi sări în întâmpinarea celor două fiare, strigând oamenilor săi:

   — Luaţi şi voi câte o creangă aprinsă şi aşezaţi-vă în semicerc, ca să putem alungi, înapoi fiarele! Repede, nu staţi la gânduri, căci nu trebuie să dispară în pădure. Altminteri, gândiţi-vă ce ne va face „El"!

   Aceste din urmă vorbe - îi readuseră în fire şi pe ceilalţi, cari până atunci stătuseră înlemniţi de groază. Săriră în picioare şi smulseră şi ei crăci aprinse din foc. Se aşezară la repezeală un semicerc şi agitând făcliile improvizate porniră înaintea panterelor.

   Cele două fiare se opriseră când Gould se repezi la ele. Întoarseră capetele uriaşe pe când oamenii se apropiară de ele din lături. Răcneau ameninţător, dar George, care cunoştea obiceiurile acestor feline, ştia că deveniseră foarte neliniştite. Se vor retrage, deci, din faţa tortelor şi vor intra înapoi în colibă. La gândul acesta tânărul răsuflă uşurat, dar apoi îi cuprinse o spaimă nebună, spunându-şi că Gould şi ceilalţi indivizi vor închide uşa, cu care prilej îl vor descoperi şi pe el.

   Unde sa fugă? Dacă s-ar târî dea lungul colibei, nu numai oamenii l-ar descoperi, ci şi cele două fiare. Cu siguranţă că se vor năpusti asupra lui, înainta de a se retrage în colibă.

   Trebuia să ia repede o hotărâre, căci fiecare clipă îl putea pierde. Acum nu mai era vorba de libertate, ci chiar de viaţa lui.

   Fără să stea prea mult în cumpănă, George recurse la singurul mijloc de salvare, cu toate că era din cale afară de primejdios. Cu mişcări de şarpe se furişă în coliba care servea de cuşcă panterelor.

   Îndată ce fu înăuntrul acesteia se ridică în picioare şi dibui drumul până în mijlocul ei. Găsi în curând un stâlp susţinător şi începu să se caţere pe el. Prin uşa deschisă pătrundea lumina făcliilor lui Gould şi tovarăşilor săi, cari se apropiau mereu, împingând panterele îndărăt.

   George văzu din ce în ce mai lămurit interiorul colibei şi văzu cât mulţumire că la vreo patru metri de pământ erau nişte căpriori cari sprijineau acoperişul. Găsi un punct de sprijin, dar în acelaşi timp căpriorii aceştia ar fi putut înlesni panterelor să-l ajungă dintr-o săritură. S-ar fi putut apăra însă cu pumnalul. Căci hainele erau subţiri şi fiarelor le-ar fi venit greu să se ţie de ele.

   Cu cat ajungea mai sus, cu atât se făcea mai întuneric în jurul lui. Reuşi să ajungă la căpriori şi începu să se caţere spre acoperiş. Privind în jos spre uşă, se simţi străbătut de un fior de spaimă, căci tocmai atunci trecuseră pragul cele două fiare, iar în clipa următoare uşă fu trântită cu putere şi zăvoarele trase.

   — Să ştiţi - se auzi glasul lui Gould de afara - că lucrul ar fi putut lua un sfârşit cam neplăcut. Acum aş vrea sa ştiu cine a tras zăvoarele. Oare să mai fi fost totuşi un străin pe aici, care nu ştiuse că în colibă se aflau primejdioasele fiare? Ia să cercetăm la lumina făcliilor printre şoproane!

   George era mulţumit acum că alesese acest mijloc de scăpare, căci dacă rămânea afară, cu siguranţă căi Gould şi oamenii săi ar fi dat peste el. Auzi cum ei se împrăştiau care încotro şi atunci

începu să se caţere din nou.

   În clipa următoare răsună dedesubtul lui un pufăit furios, apoi o izbitură puternică de pe urma căreia se cutremură stâlpul susţinător. George auzi zgârieturi repezi pe lemnul neted şi rotund, apoi căderea unui trup greu.

   Aşa dar panterele îl descoperiseră şi încercau să aducă jos prada. Asta îl făcuse pe tânăr să se salte repede mai sus şi se izbi cu capul de tavan. Mai sus nu se putea, dar cu prilejul izbiturii înţelese cu mulţumire că pentru acoperiş fuseseră folosite scânduri subţiri.

   Îşi scoase îndată pumnalul şi începu să taie scândurile. Asta nu putea fi prea greu şi odată sus pe acoperiş, era la adăpost de panterele negre şi-l putea ţie sub observaţie şi pe Gould.

   Se auziră pârâituri din nou dedesubtul lui, de data asta foarte aproape. Una din fiare părea să-şi fi înfipt ghearele în lemn numai la câţiva centimetri sub dânsul. George trase repede picioarele mai sus şi începu să-i des zor cu lucrul.

   Alunecând iarăşi, pantera scoase un răget înfiorător. Asta îi dădu prilej lui George să facă vreo câteva tăieturi mai repezi, fără să se teamă că Gould sau oamenii săi ar putea auzi zgomotul.

   Gould era totuşi aproape, căci când răgetul fiarei încetă, zise râzând:

   — Aha, sau înfuriat văzându-se iar în cuşcă! Haideţi înapoi, băieţi, căci aici nu se vede nimic. Cine ştie care din noi, din nebăgare de seamă sau prostie, a lăsat zăvoarele retrase.

   George rase în sinea lui şi începu să taie şi mai vârtos ca pana atunci. In cele din urmă izbuti sa facă un pătrat în scândurile ce formau acoperişul şi împingându-l încetişor afară văzu cerul deasupra lui.

   Se strecură repede prin deschizătură şi ajungând pe acoperiş se întinse pe pântece. Se târî pe urmă până ajunse la marginea el şi privind în jos văzu focul, în jurul căruia se aşezaseră iar Gould cu ai săi. În vreme ce jos în colibă cele două pantere făceau un zgomot asurzitor, George îşi dădu drumul pe partea cealaltă a acoperişului şi când ajunse la capăt, sări jos. Căzu pe pământ moale, astfel că nu făcu zgomot.

   Se târa iarăşi spre locul unde stătuse întâia oara, ramase cu ochii aţintiţi spre foc şi îşi urma drumul cât putu mal încet. Vroia acum să-i libereze cat mai curând pe camarazi şi aceasta îi dădea puteri noi. Se saturase până-n gât de aventura cu panterele şi nu mai dorea altele.

   Oare Gould se va arăta tot atât de viteaz şi cutezător când prizonierii eliberaţi vor sări în sus deodată vor ataca pe

misteriosul stăpânitor al insulei?

   Asta se va vedea. - În primul rând era vorba de liberarea camarazilor.

   Cu băgare de seamă tânărul erou se târî de - a lungul colibelor, până ce ajunse în dreptul camarazilor. Cei de la foc stăteau de vorba păreau atât de cufundaţi în discuţia lor, încât nici nu se sinchiseau de prizonieri.

   George merse mai departe. Făptura îmbrăcată în alb stătea liniştită şi nemişcată şi când tânărul ajunse numai la cinci metri, văzu ca era într-adevăr un indian şi se miră ca nu-i liberase încă pe camarazi. Deodată, însă, auzi o şoaptă:

   — Sahib George!

   Era Doga Shing. Stătea aproape de tot de fratele său şi când tânărul se târî repede lângă el, îl auzi şoptind mai departe:

   — Fratele meu a făgăduit să nu-i elibereze pe prizonieri şi îşi ţine cuvântul, deşi mă aflu şi eu printre ei. Ştiam însă că vei veni d-ta. Liberează-ne repede, căci avem cu toţii arme şi putem întâmpina cum se cuvine pe omul acela misterios care îi ţine în puterea lui pe prizonieri.

   George îşi trecu repede cuţitul peste funiile cu care erau legaţi camarazii săi. Toţi rămaseră însă nemişcaţi pe loc şi chiar el, George, se întinse alături de tatăl său, doctor şi Doga.

   — George, ai făcut o treaba buna, zise căpitanul, mulţumit. Era o capcană drăcească, aceea care ţi-au pus-o colo pe potecă. Mai târziu ne vei istorisi cum ai izbutit să scapi. Să nu ne clintim până ce va veni „El". De la prizonieri am aflat că cel mai mulţi din echipajul corăbiei sale sunt tot captivi. Aşa dar vom avea de furcă numai cu „El" şi cu garda lui personală, adică şase malaiezi şi tot atâţia chinezi, adevăraţi diavoli cu chip de om. Va trebui să fim fără cruţare, altminteri suntem noi înşine pierduţi.

   — Numai de nu s-ar amesteca domnul Brun al nostru, când va vedea corabia, răspunse George, îngrijorat. Asta ar putea să strice toată treaba.

   — Lasă că ştie Brun cura să procedeze, răspunse căpitanul. Ne putem încrede într-unsul. Principalul o să-l vedem odată venind pe individul acela misterios, căci am început să-mi cam pierd răbdarea.

   Dar vremea trecea şi nimeni nu se arăta. George tocmai se gândea dacă n-ar fi mai bine să plece cu toţii, când se auzi deodată un sunet ciudat din spre marginea desişului.

   Imediat glasurile celor din jurul focului amuţiră şi oamenii săriră în picioare, după cum fac copiii la şcoală, când intră profesorul în clasă.

   Acest misterios „El" trebuia să-i ţie bine în frâu căci unii prizonieri, printre cari şi Gould, erau adevăraţi uriaşi.

   — Ce însemnează asta? Se auzi un glas aspru, metalic. De ce nu v-aţi culcat încă?

   — Stăpâne - se grăbi să răspundă Gould - am prins nişte străini cari au venit pe insula pe întunerec. Au căzut în cursa întinsă pe potecă. Sunt opt bărbaţi, stăpâne.

   În lumina focului se ivi o făptură înaltă. George văzu o pereche de ochi plini de văpaie cari alunecară cercetător de la un camarad la altul, apoi omul dădu din cap şi zise scurt:

   — Povesteşte!

   Gould începu să istorisească, silindu-se să arate meritele sale şi ale camarazilor săi.

   George privise câtva timp pe omul ciudat, al căruia chip dovedea o mare energie.

   La spatele lui stăteau nemişcate făpturi întunecate, în care George recunoscu malaiezi şi chinezi. Ăştia formau, aşa dar, primejdioasa garda personală.

   Când Gould sfârşi, misteriosul individ izbucni într-un râs batjocoritor.

   — Şi acum credeţi poate că pentru treaba asta vă voia dărui libertatea!

   — Noi... noi... aşa am nădăjduit, zise Gould, cu umilinţă.

   — Ei, atunci v-aţi înşelat. Deocamdată nici nu poate fi vorba de asta, căci mai am câteva chestiuni însemnate de adus la îndeplinire. Dar eu îmi spun mereu că numai morţii nu vorbesc. De prizonierii de colo n-am nevoie, aşa că voi pune să fie ucişi, afara de unul singur - care-o fi - şi care înainte de a muri şi dânsul va trebui să povestească ce i-a adus încoace. Dacă nu va vroi să mărturisească, atunci Chinezii mei se vor pricepe să-i dezlege limba Gould, spuseseşi parcă de opt prizonieri, dar eu văd nouă! Şi ăsta al nouălea e altfel aşezat ca ceilalţi. Drace, te pomeneşti că o fi vreo trădare ia mijloc!

   Spunând acestea „El" ridică braţul şi în mâna sa sclipi, gata de zvârlit, un obiect mic; dar înainte de a-şi putea repezi, braţul, se auzi o împuşcătură. Fusese trasă de Doga Shing, care probabil îşi dăduse seamă de primejdie, înaintea celorlalţi.

   Braţul ridicat se lăsă în jos, focul din ochii ticălosului se stinse brusc, apoi trupul lui se prăbuşi la pământ.

   Scoţând zbierete turbate, chinezii şi malaiezii ne repeziră înainte, dar atunci presupuşii prizonieri ridicară cu toţii armele şi până ce galbenii să-şi poată da seamă de ceva, mai mult de jumătate dintr-înşii zăceau scăldaţi în sânge.

   Ceilalţi vrură s-o ia la fugă. În clipa aceea urmă însă ceva cu totul neaşteptat. Ca şi cum prin moartea şefului s-ar fi ridicat un blestem de pe capul lui Gould şi al tovarăşilor săi, aceştia se năpustiră după fugari, urmă o încăierare şi în câteva minute restul „gărzii" fu curăţat.

   După aceea Gould se apropia de căpitanul Farrow. Devenise ca prin farmec alt om. Îşi exprimă cu sinceritate părerea de rău despre felul cum se purtase el şi tovarăşii săi şi se declară gata să dea lămuririle cuvenite.

   Începu sa povestească isprăvi de ale omului misterios, cari făcură să îngheţe sângele în vine ascultătorilor. Cu o cruzime de fiară pedepsise toate încercările de fugă ale prizonierilor, iar Chinezii Şi Malaiezii săi fuseseră cei mai fioroşi călăi.

   Naufragiaţi şi marinari cari ajungeau stingheri în vreun port, erau jefuiţi fără milă de „El". Cu corabia sa făcuse cele mai de necrezut piraterii, omorând echipajul şi lăsând în viaţă doar atâţia de câţi avea nevoie ca să-i înlocuiască pe cei căzuţi din rânduri. Pe urmă îi avea în puterea lui.

   Cu Ranga Shing părea sa fi avut de gând altceva. Trebuie să fi aflat că acesta era vărul prinţului Ghasna şi nădăjduise, probabil, să obţină o mare suma de răscumpărare pentru el. Nu se gândise însă la tainele Indiei şi nu bănuise ca fraţii îşi puteau da de veste unul altuia pe o cale misterioasă.

   Nici de căpitanul Farrow şi submarinul lui nu visase, probabil. Astfel că puterea lui se irosi în câteva minute, atunci când se aştepta mai puţin.

   În colibele-magazii se aflau adunate mărfurile jefuite. Foştii prizonieri sa declarară dispuşi să rămână pe insulă, până va veni vreun vas de război, anunţat prin radio de căpitanul Farrow. Numai Ranga plecă odată cu camarazii, căci Farrow se hotărâse în cele din urmă să pornească spre India.

   După un rămas bun călduros de la cei eliberaţi, Dox-ul plecă a doua zi mai departe. Când ajunse în larg, întinse antena şi transmise o radiogramă amănunţiră în lumea largă.

   Mai târziu află eu mare bucurie că un vas englez îi luase pe bord pe bieţii oameni, aducându-i în patriile lor.

SFÂRŞIT

Volumul 85

PĂIANJENUL DE MARE

   O LUPTĂ GROZAVĂ

   — DOMNULE CĂPITAN, cred că se aţine vreo spurcăciune pe „Insula odihnei" a noastră - zise bătrânul marinar Granskon, care avea slujba de intendent pe insula unde era locul de refugiu al vitejilor camarazi ai „Dox"-ului. Eu unul... sunt de părere că nu e lucru curat la mijloc.

   — Fireşte - făcu Farrow, furios - mereu cu superstiţiile voastre blestemate, altfel nu merge. Ei şi cum s-a arătat spurcăciunea aceea de care vorbeşti?

   — De, domnule căpitan - răspunse bătrânul, încurcat - de curând am prins un biban de mare şi l-am pus la uscat pe ţărm. Dar peste noapte a dispărut şi urmele pe care le-am descoperit arătau... ei, da... ca să zic... Se părea că nişte picioare de schelet umblaseră prin nisip.

   — Ha-ha, minunat! râse căpitanul şi tovarăşii săi de masă, George, doctorul, Rindow, Brun şi Hagen, râseră şi ei. Glume dintr- astea rar am auzit.

   — Gratiskon, cum ţi se deschide gura sa spui aşa ceva?

   — Dar daca a fost chiar aşa, domnule căpitan? se apăra omul. Şi nu e încă totul! Acum trei zile, puiul de malaiez Oro se scalda aici, lângă ţărm. Deodată începu să strige că-l înhăţase o mâna. Noi am dat fuga la el, l-am tras pe uscat şi băgarăm de seamă că ceva îl trăgea mereu în adânc. Deodată puterea aceea slabi, dar pe piciorul lui Oro văzurăm nişte răni de parca l-ar fi înhăţat nişte degete osoase. Erau nişte răni lungi şi înguste. Domnul doctor va putea să-şi dea seama, tocmai s-au închis.

   — Hm, asta suna cu totul altfel - zise căpitanul - dar poate să fi fost un animal de apă care găsise că picioarele lui Oro sunt o delicatesă. Un stacoj, de pildă, e în stare sa înhaţe şi bibani de mare puşi la uscat. Sau aţi mai băgat de seamă şi altele, din care aţi tras încheierea că fusese vreun duh?

   — Da, domnule căpitan. Lorenz susţine că alaltăieri seară, pe când se plimba pe aproape de ţărm, văzuse ivindu-se încetişor din apa un braţ osos nesfârşit de lung. Lorenz s-a întors repede şi a luat-o la picior. Abia ieri la prânz ne-a povestit despre asta şi atunci am descoperit locul pe care ni-l arătase, iarăşi nişte urme ciudate, la fel ca acelea de pe locul unde pusesem bibanul la uscat. Poate se mai vad şi acum.

   — Mâi Granskon, asta-i puteai să ne-o spui mai din timp. Suntem de o zi întreagă pe insula şi abia acum te-ai gândit să vorbeşti, când dintr-o clipă în clipă se poate lăsa întunericul?

   — Domnule căpitan, nu prea îndrăzneam căci ştiam că mă veţi lua în râs. Dar acu vino iar noaptea şi se poate ca spurcăciunea sa se arate din nou.

   — Atunci am sosit tocmai la timp, zise căpitanul. George, asta poate fi ceva pentru tine. Un duh cu braţe ciolănoase nu se găseşte doar în fiecare zi.

   Tânărul se şi ridicase de la locul său. În tot drumul spre insulă nu se întâmplase nimic deosebit şi se plictisise de moarte. Acum avea prilejul să se despăgubească, încredinţându-se dacă e numai o poveste izvorâtă din superstiţia marinărească, sau într-adevăr era vorba de o primejdie ascunsă.

   — Granskon, cheamă-l, te rog, pe Lorenz, ca să-mi arate locul cu pricina, zise el. Poate sunt în măsură să descopăr chiar ceva. În orice caz, e o mică distracţie pentru mine.

   Farrow îl privi şi râse, apoi se-ntoarse spre Petre, care tocmai ieşea din casă:

   — I-ascultă. Petre, nu vrei să-i ajuţi lui George să prindă duhuri? Granskon şi Lorenz au descoperit pe insulă unul dintr-aceştia, care fură carne uscată şi muşcă de picior pui de malaiezi.

   Uriaşul privi îngrijorat la odorul său, apoi zise:

   Dacă domnul căpitan îngăduie, l-oi ajuta cu dragă inimă pe domnul George. Poate căi tot e ceva adevărat din toată povestea asta.

   Doctorul se ridică şi el brusc şi spuse:

   — Ma duc să cercetez rănile micului Oro, căci nu se poate şti despre ce e vorba. Vreun animal nu cred să fie, căci cum să răzbească el prin tunelul nostru? Vă spun; eu curând cum stau lucrurile, domnule căpitan.

   — Vad eu ca te-ai molipsit şi d-ta, doctore, zise Farrow, dar acesta nu-l mai auzi, căci şi plecase - Cea mai rea molima e superstiţia. Ei draga Rindow - şi d-ta, Brun, ce părere aveţi?

   — Granskon e cam aiurit şi Lorenz la fel, răspunse prinţul ofiţer. Dar cu toate astea nu strica sa vedem despre ce e vorba. Dar chestia nu e chiar atât de grabnică încât să lăsăm în părăsire vinul ăsta minunat din faţa noastră.

   — Sunt de aceeaşi părere - încuviinţa Brun. Cine ştia când ne mai adunăm cu toţii pe frumoasa noastră insulă. În sănătatea dumitale, căpitane.

   Cei trei bărbaţi ciocniră şi la urmă Farrow zise:

   — Dar văd că doctorul întârzie cam multişor. Să fi găsit într- adevăr răni atât de interesante pe piciorul lui Oro? Mă tem că mă molipsesc şi eu de chestia asta, căci nici George şi Petre nu se mai întorc.

   — Chiar atât de repede nu se prinde o fantomă, zise Rindow râzând. A! Uite că doctorul se înapoiază. Ei, doctore, ce s-aude cu rănile duhului?

   Bertram bau mai întâi un pahar cu vin, apoi zise:

   — N-am văzut în viaţa mea răni dintr-astea. As spune că arata de parc-ar fi făcute de un cleşte sau mai bine zis de un foarfece de tăiat tabla. Bietul Oro a căpătat o rană mai uşoară şi una mai gravă la piciorul drept şi nu lipsea mult să-i rupă tot muşchiul. Nu pot spune de la ce fel de unealtă sau animal provin rănile.

   — Poate că tot aveam dreptate când am spus c-o fi vorba de un stacoj mare - zise căpitanul. Foarfecele acestuia taie la fel ca unul de tăiat tablă.

   — Foarte adevărat, domnule căpitan - încuviinţă doctorul - dar vezi că părţile dinăuntru ale foarfecelui stacojului au ghimpi şi sunt neregulate. Pe câtă vreme rănile prezintă tăieturi netede. Mai c-aş spune c-a fost sub apă un om care l-a înhăţat pe Oro cu o foarfecă mare.

   — Atunci trebuie să fie duşmani foarte primejdioşi pe insulă, zise căpitanul, neliniştit. Duşmani cari posedă probabil costume de scafandru şi caută să strice submarinul nostru pe sub apă.

   — Asta înseamnă că George şi Petre s-ar afla în primejdie - îşi dădu cu părerea Rindow. Ce-ar fi să vedem ce fac?

   — Da, ai dreptate, încuviinţă Farrow. Haideţi repede, domnilor!

   Dar abia se depărtară câţiva paşi de pe veranda unde

stătuseră, că de pe ţărm se auziră strigăte puternice, apoi Petre urlă cu un ton în care era amestecată furie şi spaimă. În clipa următoare îşi descarcă toate gloanţele din pistol.

   Căpitanul şi tovarăşii săi se năpustiră înainte. În fugă îşi scoaseră şi ei pistoalele, îl mai auziră pe Uriaş strigând numele lui George şi în glasul său era spaimă nespusa.

   Cu sărituri mari, trecând peste tufe şi culcând totul la pământ, goniră spre ţărm. Petre îşi descarcă din nou pistolul, apoi auziră un ţipăt şi recunoscură glasul maşinistului Lorenz, care veghea asupra uzinei electrice de pe insulă.

   — Uite braţele osoase! Oh, bietul George... trage odată, Petre!

   Şi iarăşi detuna pistolul credinciosului Uriaş, apoi strigă:

   — George, George, încoace! Ah, uite-l iar! Lorenz, repede pistoalele tale!

   Căpitanul şi însoţitorii săi ajunseră în sfârşit la ţărm. Lămpile de buzunar ale lui Petre şi Lorenz îşi aruncară lumina asupra apei întunecate care era acum foarte turburată. Şi atunci văzură, la vreo zece metri depărtare, pe George care îşi încordase toate puterile ca să ajungă la ţărm. Chipul său era schimonosit de spaima şi avea şi motiv pentru asta, căci pentru prima oară în viaţa-i aventuroasă fusese într-o situaţie care întrece orice închipuire omeneasca.

   Un braţ osos, lung şi uscat, îl înhăţase de soldul stâng şi pe când Farrow şi ofiţerii priveau înmărmuriţi de groază la această privelişte, se ivi de pe partea cealaltă a lui George - care cu toate sforţările sale abia izbutea sa se mişte din loc - un al doilea braţ tot atât de fioros care înhăţă fulgerător braţul drept al tânărului.

   Acesta scoase un ţipăt de durere şi faţa i se strâmba de suferinţă. Iar Petre răcni de furie şi slobozi în braţul monstruos toate gloanţele unuia din pistoalele luate de Ia Lorenz. Căpitanul, cei doi ofiţeri şi doctorul îşi reveniră repede din înmărmurire şi aprinzându-şi lămpile de buzunar, începură şi el sa tragă glonţ după glonţ în braţele fioroase.

   Nimeriră bine, căci auziră izbiturile gloanţelor de oase. Spurcăciunea ale căreia erau aceste braţe păru să-şi dea seamă în cele din urmă că focurile de armă i-ar putea fi dăunătoare, aşa că îşi desprinse braţul din şoldul lui George. Imediat camarazii îşi îndreptară focul spre celălalt braţ şi după câtva timp dispăru şi acesta în apă.

   Tânărul începu să înoate cu toată puterea spre ţărm, ocrotit de lumina lămpilor de buzunar şi camarazii văzură cu groază că o vietate grozavii, uriaşă, cu două braţe nemăsurat de lungi şi câteva altele mai scurte, înota în urma lui şi dispăru apoi în stânca de coral a insulei.

   — Un păianjen de mare! Exclamă doctorul Bertram cu un glas care trăda o uimire nespusă. E un exemplar nemaivăzut. Fireşte ca foarfecii enormelor lui picioare dinainte pot produce răni dintr- acelea cum le-am văzut la Oro. Oh şi George e rănit! Repede la mine acasă!

   Petre îl trase afară din apa pe tânărul aproape leşinat, apoi îl luă pe braţe şi începui s-alerge cu el spre locuinţa doctorului urmat de ceilalţi.

   În cabinetul încăpător, Uriaşul îl aşeză pe odorul său pe masa de operaţie, deasupra căreia; ardea o lampă puternică. ÎI dezbrăca repede, dar cu băgare de seamă! Şi George încercând să zâmbească:

   — Sărmane Petre, te-oi fi speriat rău când m-au înhăţat braţele spurcăciunii. Dar lasă-că şi eu m-am cam înspăimântat. În primele clipe ma credeam pierdut. A mers însă mai bine decât ma aşteptam!

   Era acum dezbrăcat până la brâu. Braţu-i drept era albastru şi roşu şi când îl mişca avea dureri grozave. Din fericire, foarfecii păianjenului nu putuse tăia stofa hainei sale şi asta îl salvase pe tânăr.

   — Peste opt zile nici nu se mai cunoaşte, zise doctorul, după ce-l examina. Îi voi aplica un bandaj răcoritor şi mâine se va simţi mai bine. Dar şoldul îmi face mai mare grijă. Numai de nu i-o fi zdrobit ceva înăuntru, spurcăciunea!

   Dar îngrijorarea doctorului se dovedi neîntemeiata. E drept că plesnise o vinişoară la sold, dar medicul constată cu bucurie că nici un organ dinăuntru nu fusese atins.

   — Ei, draga George - spuse el când sfârşi examenul - încăodată ai scăpat cu bine. Un altul în locul tău s-ar fi dus pe copcă, zău aşa. Acum ia sa facem pansamentul şi în vremea asta Să ne povesteşti cum ai căzut în braţele spurcăciunii.

   — Păi, aşa a fost: mergeam eu Petre şi Lorenz de-a lungul ţărmului; Granskon o şi luase înainte, vrând să ia seamă la uscătoria lui de peşti. Deodată, pe când îndreptasem în apă lumina lămpii mele de buzunar, văzui ceva lungăreţ, albicios, ţâşnind din stânca de coral, dar dispărând înapoi fulgerător, înainte să-mi pot da seamă ce fusese. Ma aplecai puţin înainte şi lăsai lumina lămpii sa cada vertical în apă. Atunci văzui iarăşi ceva albicios; mă aplecai şi mai mult şi-mi pierdui cumpăna. Căzând în apa fui înhăţat de cleştele acela. După două sau trei secunde. Tocmai când începusem să simt mai cu putere strânsoarea - un glonţ al lui Petre nimeri probabil braţul dihăniei, care-mi dădu drumul. Mă ridicai repede la suprafaţa, crezându-mă salvat, dar atunci mă simţii iarăşi înhăţat. Sfârşitul luptei l-aţi văzut şi dv. Şi zici că era un păianjen de mare, doctore? Nu mi-aş fi închipuit că ăştia pot fi atât de mari.

   II.

   LUPTA SUB APA.

   — ÎN MĂRILE JAPONEZE - lamuri doctorul - păianjenii aceştia sunt atât de mari încât picioarele lor dinainte ating doi metri uneori. Exemplarul acesta de aici, însa, e de o mărime neobişnuită şi cred că fiecare braţ are doi metri lungime. Îmi pot şi explica în ce fel a ajuns încoace: vreo furtună sau un curent submarin a zdrobit de zidul de coral vreo epavă în care sălăşluie spurcăciunea şi atunci ea s-a căţărat pe zid şi a venit încoace. Drept să spun, aş vrea să am exemplarul acesta colosal.

   — Fireşte - zise George cu însufleţire - îl vom ademeni noi afară cu vreo momeală şi-l vom împuşca cu gloanţe de armă.

   — Mai întâi caută să te vezi pe picioare! zise căpitanul mai cu necaz, mai cu veselie. Cred că ţi-a fost de ajuns cunoştinţa pe care ai făcut-o cu spurcăciunea.

   — Ba abia acum am căpătat pofta să-i fac de petrecanie dihaniei, răspunse George, râzând. Doctore, nu-i aşa că n-am nici un organ rănit?

   — Hm... daca pană mâine vei scăpa de dureri, atunci totul e în regulă. Dar mă cam îndoiesc, răspunse Bertram.

   — Dar alifia minunată a lui Doga Singli nu m-ar putea ajuta? întrebă tânărul.

   Doctorul, care tocmai bandaja braţul lui George, se opri din lucru şi zise:

   — Uite că nu m-am gândit la asta. ÎI voi chema îndată încoace. Petre, fii te rog atât bun!

   Uriaşul dădu buzna afară ca să-l aducă pe indian şi doctorul desfăcu înapoi bandajul pe care şi începuse să-l înfăşoare în jurul şoldului lui George.

   După câteva minute se ivi în cabinet indianul, căruia Petre îi spusese despre ce este vorba, căci avea în mână borcănaşul cu alifia minunată.

   — Da, Sahib doctor - zise el după o examinare în grabă - Sahib George va fi mâine iar pe picioare, chiar dacă va durea tare tot corpul.

   începu să frece părţile rănite şi doctorul le bandaja repede. George se frământă imediat şi zise vesel:

   — Cred ca ma pot ridica chiar acum, alifia asta lucrează foarte repede.

   — Ba nici sa nu te gândeşti! răspunse doctorul cu oarecare asprime. Acum să te întinzi în pat şi până mâine să dormi. Petre, ia-l şi du-l la el în odaie!

   Uriaşul îl ridică pe braţe şi îl duse la casa căpitanului, unde George avea o odaie foarte frumoasă. ÎI aşeză pe pat cu adevărată dragoste de mamă, îl înveli bine şi tânărul adormi curând. Când Petre păşi pe verandă, ceilalţi şedeau iar în jurul mesei şi discutau întâmplarea. Uriaşul spuse ca George şi adormise şi atunci căpitanul întrebă:

   — Petre, tu ai nimerit doar în câteva rânduri dihania. Crezi că gloanţele i-au găurit platoşa?

   — De, ştiu eu ce să zic! făcu Uriaşul. Mai c-aş zice c-au alunecat, deşi am nimerit de câteva ori. Am chibzuit eu între timp la chestia aia şi am ajuns la încheierea că dihania trebuie să fie bătrână cât lumea şi c-a trăit mereu pe nămolul din fundul mării. Astfel că platoşa o fi căptuşită cu o pătură întărită de nămol şi gloanţele au alunecat înainte de a o putea găuri.

   — Bravo, Petre, s-ar putea să ai dreptate - zise doctorul. Cred că nu ne va fi munca uşoară cu spurcăciunea aceea. Şi n-aş vrea să mă folosesc de explozibile prea puternice, căci ar fi păcat ca exemplarul acesta unic să fie ciopârţită prea grav.

   — Vom vedea noi cum stau lucrurile, dragă doctore - zise Farrow. Lucrul cel mai de seamă e să răpunem musafirul acesta nepoftit, altminteri va fi mereu o primejdie pentru noi, căci tot astfel cum l-a atacat pe George, li s-ar putea întâmpla şi altor camarazi. Cred însă că dacă am lăsa în apă o momeală, se va agăţa de dânsa, încât să o putem trage în sus pentru ca apoi s-o ucidem cu gloanţe.

   Gloanţele nichelate pe care le avem la puştile „Mauser" au o mare putere de pătrundere şi cred ca vor găuri platoşa dihaniei.

   — Asta ar fi minunat, căci găurile alea mici se pot astupa uşor, se bucură doctorul. Voi avea atunci un exemplar cum nu-l are încă nici un muzeu din lume.

   Camarazii se despărţiră; şi se duseră fiecare pe la casele lor. Curând toţi dormeau pe „Insula odihnei", numai sentinelele făceau rondul în noaptea minunată, ferindu-se însă să se apropie prea mult de ţărm, căci povestirile lui Lorenz îi făcuse pe toţi să creadă că diavolul în carne şi oase înhăţase pe fiul căpitanului.

   A doua zi dimineaţă George sosi la dejun cu o întârziere foarte mică. Zâmbetul lui era cam silit, e drept, dar altminteri era atât de bine dispus, încât căpitanul zise, după ce-i strânse mâna:

   — Daca n-aş fi văzut cu ochii mei aseară cum te-a înhăţat dihania, n-aş fi crezut-o. Ai dreptate, doctore, alifia indianului face minuni. Dar acum, după ce vom fi mâncat, ne vom sfătui cum să-i venim mai bine de hac spurcăciunii.

   Dejunul fu luat cu grabă mai mare ca de obicei şi după ce fură gata, căpitanul se adresa doctorului:

   — Te-ai gândit d-ta ce fel de momeală putem folosi pentru dihania aceea?

   — Cred ca cel mai nimerit ar fi un peşte mare, viu. Poate ca s-a prins unul de unditele stabile. Am văzut, în cazul lui George, ca dihania, atacă îndată prada vie, aşa că va cădea în cursă când vom mişca momeala încolo şi-ncoace.

   — Bun, atunci cei mai buni ţintaşi ai noştri vor trebui să se aşeze în apropiere cu puşti „Mauser" şi să deschidă un foc repede îndată ce păianjenul de mare va oferi o ţintă bună, zise Farrow. Ei, Granskon - se întrerupse el - ce veşti mai aduci?

   — Domnule căpitan, bibanul pe care l-am pus la uscat, a dispărut peste noapte, zise bătrânul marinar. Iar am găsit în nisip urmele acestui diavol.

   — Păcat! făcu doctorul. Asta înseamnă că dihania s-a săturat şi nu va mai muşca din momeală. După cât s-arată, pe întunerec se simte mai bine. În cel mai rău caz vă trebui să încercăm astă seară, chiar dacă izbânda nu e atât de sigură.

   — Ah, o ademenim noi afară! zise George cu însufleţire. Ce-ar fi să încercăm chiar acum?

   — Bine, băiatule! zise Farrow, zâmbind.

   Petre să cerceteze undiţele stabile, iar noi ceilalţi ne vom lua puştile. Cred că şase ţintaşi buni sunt de ajuns.

   O activitate însufleţită se stârni în micuţa colonie. Din magazie fu scoasă o funie trainică, de care se fixă un lanţ lung cu un cârlig mare.

   Căpitanul, George, Rindow, Brun, Hagen şi doctorul îşi luară puştile şi deoarece şi ceilalţi camarazi, cari se adunară la depărtare mică de locul primejdios al ţărmului, erau înarmaţi cu pistoalele lor grele, se putea spune că soarta uriaşului păianjen de mare era pecetluita.

   Curând sosi şi Petre cu un biban cât toate zilele în greutate de vreo douăzeci şi cinci de kilograme. El şi Kard - cei mai vânjoşi marinari - luară pe seama lor funia, dar în spatele lor mai stăteau şase camarazi, gata sa le vie în ajutor.

   Uriaşul fixa bibanul de cârlig, apoi îi dădu drumul în apă pe lângă ţărm. Kard puse şi el mâna pe funie, lăsară momeala să se afunde, pentru ca apoi s-o tragă înapoi cu smucituri scurte.

   În felul acesta se scurseră vreo cinci minute. George se apropiase de ţărm şi privea încordat în apa. Căpitanul scoase un strigăt de prevenire, dar în aceeaşi clipă tânărul ridică repede braţul în sus şi ţipă agitat:

   — Atenţiune, a înhăţat momeala, atenţiune!

   Făcuse bine că-i prevenise în felul acesta pe cei doi uriaşi, căci deşi dânşii se proptiră acum cu toată puterea în pământ, din pricina smuciturii neaşteptate a funiei erau cât p-aci sa vie peste cap în apă.

   Dar cei şase camarazi săriră repede în ajutor şi ţinură piept monstrului apelor.

   Braţul al doilea a ţâşnit afară.

   — Dihania s-o fi aflând într-o crăpătură de stâncă dedesubtul nostru, strigă din nou George - trageţi încet acum, poate tot vine afara! Tânărul vesti apoi iarăşi că braţele spurcăciunii ieşeau tot mai mult la iveală, în cele din urmă îi văzură tot trupul, după care sări repede îndărăt, căci grozavele braţe ajunseseră la oglinda apei.

   Foarfeci enorme, cari semănau într-adevăr cu foarfeci de tăiat tabla, ieşiră pa marginea ţărmului. George se dăduse ceva mai înlături şi văzu trupul uriaş, în formă de păianjen, al dihaniei.

   Aceasta îşi încleştase strâns celelalte opt picioare ale ei de stâncii şi era de temut că prada se va rupe în bucăţi dacă cei opt oameni ar trage prea tare. De aceea George strigă:

   — Petre, daţi drumul o clipă, ca să-şi piardă sprijinul! Apoi trageţi repede, din nou, poate c-o scoateţi iarăşi din apă.

   — Da, camarazi, aşa să facem! strigă Uriaşul. Atenţiune! Când oi număra până la trei dăm drumul. La patru tragem din nou!

   Aşa şi făcură şi viclenia reuşi. Păianjenul, care se încleştase cu toată puterea de stâncă, se afundă într-o clipă înapoi în apă, apoi, nemai având nici un sprijin, fu trasă afară până ce trupu-i triunghiular - de mărimea unui copil de doisprezece ani - se izbi de marginea ţărmului.

   În aceeaşi clipă puştile detunară. Se traseră vreo douăzeci de gloanţe şi păianjenul fioros dădu drumul bibanului, după care se făcu iar nevăzut în mare.

   George, care mai stătea pe ţărm, trase încă vreo câteva gloanţe după dânsul, apoi zise cu părere de rău:

   — A mai avut destulă putere să se retragă în crăpătura de stâncă. Păcat, acum va muri acolo şi noi nu-l vom putea avea.

   — Şi eu cred c-a fost ciuruit de gloanţe - încuviinţă doctorul - a dispărut cu totul, George?

   — Da, nu mai văd nimic dintr-însul.

   — La ce adâncime e ascunzătoarea lui de sub apa?

   — La vreo trei metri.

   — Ar fi prea greu sa deschidem stânca în locul acesta, zise doctorul, îngândurat. Hm, cea mai buna soluţie ar fi ca un scafandru să se lase afund şi sa încerce să scoată dihania din bârlogul ei.

   — Fireşte, zise George cu însufleţire. Aşa vom face. Petre, vii şi tu! Vom lua cu noi funii cu care vom lega păianjenul, apoi camarazii noştri îl vor trage ei în sus - cel mai bon lucru dintr-o barcă, pentru ca să-l aducem în larg din crăpătura de stâncă unde presupun că şi-a făcut sălaşul.

   — Cum, George, vrei să te scufunzi când nici nu le-ai vindecat bine de pe urma rănilor de ieri? făcu căpitanul, înmărmurit.

   — Pe alea le-am şi uitat, răspunse tânărul, râzând.

   Farrow nu mai găsi ce să spună şi privi cam îngândurat după băiatul său, care şi pornise în goană spre magazie. Apoi se adresa doctorului:

   — Crezi că dihania e într-adevăr moartă? Ar fi grozav să-l mai înhaţe odată pe George.

   — Cu gloanţele primite nu mai poate trăi, sau cel puţin a fost rănită atât de grav încât nu mai e primejdioasă, răspunse Bertram.

   George şi Petre se înapoiară cu costumele de scafandru, pe care şi le îmbrăcară cu ajutorul camarazilor. Prin felul cum erau construite erau independente de pompele de aer, dar de data asta fură legate cu funii, căci altminteri nu s-ar fi putut ţine de stâncile drepte şi cu atât mai puţin să lucreze. Afara de asta fiecare mai luă cu sine o funie, pe care şi-o petrecu deocamdată, în jurul trupului, ca mai apoi să poată, lega păianjenul.

   George se lăsă cel dintâi în mare. Avea cu el o lampă care lumina şi sub apă, iar cai armă îşi luase un cuţit lung, lat şi ascuţit.., Petre era echipat la fel.

   Când tânărul ajunse la crăpătura care părea: să se adâncească mult înăuntrul stâncii de coral, aprinse lampa şi îndreptă lumina înăuntru. Atunci văzu dihania zăcând la doi metri înaintea lui. În locul acesta se afla în stâncă o peşteră mare despre care nimeni nu ştiuse până atunci..

   George intră în crăpătură şi se apropii de păianjen. Prin înaintarea lui apa se tulbură şi i se păru că braţele lungi ale dihăniei se mişcau necontenit.

   Tânărul rămase o clipă locului şi privi cu atenţiune monstrul, apoi, socotind că îl înşelase văzul, păşi mai departe. Intrarea strâmtă în peştera destul de mare să fi avut o adâncime de vreo doi metri. Curajosul băiat ajunse aproape de. Tot de trupul nemişcat al păianjenului şi începu să-şi desprindă funia din jurul mijlocului. Petre se apropie şi el, de cealaltă parte însă. Şi dădu să facă la fel ca odorul lui.

   Dar în aceeaşi, clipă braţele lungi care până atunci stătuseră înfăşurate, se întinseră brusc şi cate unul din grozavele foarfeci înhăţară câte un picior al lui George şi Petre.

   Prea mare durere nu simţi tânărul, căci foarfecele se încleştase de pânza groasă a costumului. Dar se sperie grozav, gândindu-se că, lipsiţi de orice ajutor, numai ei doi cu greu se vor putea apăra de dihania fioroasă. Camarazii n-ar fi putut, nici măcar încerca să-i tragă în sus, căci funia s-ar fi rupt frecându-se de colturile stâncii.

   Trase repede cuţitul din teacă, se aplecă şi încerca sa desprindă foarfeca cu tăişul ascuţit. Dar toate sforţările sale rămaseră zadarnice.

   Atunci aruncă o privire imploratoare spre Petre. Dar Uriaşul era ocupat şi el să desprindă încleştarea din jurul piciorului său. Cu rezultat îndoielnic, după cât se vedea.

   Văzând cum stau lucrurile, George trase de funie. Acum camarazii de sus ştiau că cei doi scafandri erau în mare primejdie, dar mai ştiau ca nu-i puteau trage de-a dreptul la suprafaţă, căci căpitanul şi doctorul văzuseră că au dispărut în crăpătura din stâncă.

   Într-adevăr, nu fură traşi în sus şi păianjen trase tot mai mult spre el cele două prazi. George începu să deznădăjduiască. Îşi îndrepta însă lumina lămpii pe trupul hidos al dihaniei şi văzu că gloanţele puştilor găuriseră în multe locuri platoşa.

   George dădu atunci din nou semnalul de alarmă şi simţi o mica smucitură. Acum ştia ca tovarăşii de sus s-au urcat într-o barcă pentru a putea trage afară din peşteră pe camarazii lor şi într- adevăr, după câteva minute funia începu să se întindă şi George se simţi tras afara din peşteră. În acelaşi timp se mişca şi Petre după el. Cei doi camarazi loviră în cele din urmă unul de altul şi atunci foarfecii păianjenului se întinseră încetişor. Tânărul simţi o durere apăsătoare şi se gândi cu groază că dihania ar putea să-i smulgă piciorul.

   Dar, iată că trupul acesteia se desprinse din nămol şi fu tras încetişor împreună eu cei doi camarazi. Aceştia se ţineau îmbrăţişaţi unul pe altul, însă îşi îndreptaseră lumina lămpilor, spre spurcăciune, care părea că-şi pierde puterile dintr-odată.

   Din fericire crăpătura de stâncă era destul de largă pentru ca George şi Petre să poată fi traşi afară împreună. Pe de altă parte, tovarăşii de sus erau cu mare băgare de seamă şi nu vâsleau prea tare.

   Foarfecii dinainte ai păianjenului erau acum întinşi de tot şi trupul hidos era tras mereu mai aproape de ieşire. George şi Petre se şi aflau afară, în apa limpede a mării şi privind în sus, tânărul putu zări umbrele camarazilor, săi cari se aplecaseră peste marginea ţărmului.

   Tot mai mult fură traşi cei doi scafandri în bazinul larg care înconjura insula. În cele din urmă observară că şi păianjenul fusese tras afară din peştera lui şi acum se afla cu totul în apă liberă. El se afundă încetişor, trăgând cu sine pe cei doi. Dar tovarăşii de sus erau cu ochii în patru şi traseră mai repede funiile. George şi Petre ajungeau mereu mai aproape de suprafaţă, cu dihania la picioarele lor.

   Acum văzură şi bărcuţa care întorsese şi, pornise spre ţărm. La câţiva metri de aceasta ieşiră şi ei la suprafaţă lingă barcă şi camarazii se aplecară imediat ca, să-i tragă în sus. Dar George refuză ajutorul şi cu o mana se prinse de marginea bărcii, iar cu cealaltă începu sa desfacă şuruburile care ţineau costumul de scafandru de haine. Camarazii începură îndată ce vroia şi desprinseră repede casca sa şi a lui Petre.

   — Sa mergem întâi la ţărm! zise George. Nu trebuie să riscăm ca păianjenul sa ne scape şi să se afunde.

   Barca străbătu mica distanţă până la ţărm şi acolo George şi Petre fură traşi cu băgare fura traşi cu băgare de seama afară numai atât cât să fie cu partea superioară a trupului pe stâncă.

   De picioarele lor atârna încă dihania.

   — Repede funii cu cârlige! strigă tânărul. Trupul nu trebuie să se afunde, dacă spurcăciunea îşi va desprinde, eventual, foarfecii.

   Nemaivăzut de repede câţiva marinari aduseră funii trainice, cu cârlige prinse de lanţuri şi cari serveau de obicei la prinderea peştilor mari.

   Cârligele fură lăsate în jos, în aşa fel ca la tragerea funiilor să se înfigă sub trupul dihăniei. Frânghiile fură strânse cu băgare de seama şi în aceiaşi timp George şi Petre se târâră mai departe pe ţă rm.

   Deodată scoaseră amândoi câte un strigăt, căci atunci când foarfecii monstrului se iviră din mare, se încleştară şi mai tare. Asta ţinu însă numai o clipă, apoi se desfăcură cu totul, după cum se temuse George.

   Cu ultima rămăşiţă de putere, dihania încerca să se retragă în elementul ei. Dar acum era fără putinţă de scăpare. George şi Petre fura înhăţaţi repede de camarazi şi traşi pe ţărm. Acolo se aşezară jos şi începură sa se frece unde-i durea. Când doctorul veni la ei, George zise îndată:

   — Nu, nu; domnule doctor, întâi supraveghează debarcarea păianjenului! Ar fi păcat sa ne scape în ultimul moment.

   După câteva minute dihania zăcea întinsă pe ţărm. Numai fălcile, care se mişcau încetişor, trădau că viaţa mai dăinuia în această fiinţă ciudată.

   Doctorul o cerceta pe toate părţile şi zise în cele din urmă:

   — Trebuie să fie foarte bătrân şi cred că face parte din familia crabilor japonezi uriaşi, denumită Macrocheira Caempferi. Un exemplar nespus de interesant, pe legea mea! A! Să ştiţi că-şi dă sfârşitul!

   Picioarele dinainte, nemăsurat de lungi, se zbătură câtva timp încoace şi încolo, foarfecii se deschiseră şi se închiseră, apoi rămaseră nemişcaţi. Fălcile de asemeni nu se mai clintiră şi acum doctorul se întoarse la George şi Petre, cari în vremea asta îşi lepădaseră costumele de scafandru.

   Gleznele lor erau foarte umflate şi nişte senine roşii şi adânci dovedeau puterea cu care strânseseră foarfecii mari. Dar Doga, care observase lupta din apă, veni repede eu alifia sa şi după ce gleznele fură frecate bine şi bandajate de doctor, cei doi camarazi fură iu stare să meargă fără sprijinul nimănui.

   III.

   O TAINA.

   CU AJUTORUL CÂTORVA MARINARI PRICEPUŢI doctorul se puse pe lucru să prepare după toate regulile ştiinţifice uriaşul păianjen. Carnea trebuia sa fie îndepărtată cât mai repede pentru ca sa nu intre în putrefacţie din pricina soarelui tropical. Apoi platoşa trebuie curăţată de pătura de nămol care se depusese pe ea. George privi cu interes la operaţia aceasta şi ajuta cat îi stătu în puteri.

   Deodată, unul din marinari, care vroia tocmai sa desprindă foarfecele stâng de pe platoşa pieptului, ca să poată curăţa interiorul, scoase exclamaţie de uimire.

   — Ce s-a întâmplat? întrebă doctorul.

   — Sub pătura de nămol întărit pare să fie un inel lat - răspunse marinarul. M-am lovit cu vârful cuţitului de el şi sclipeşte ca aurul sau arama.

   — Într-adevăr zise doctorul - asta e. Nespus de interesant. Dihania trebuie să fi fost în prizonierat, aşa dar. Poate că vreun cercetător a însemnat-o, ca să afle, întâmplător, pe unde a mai pribegit.

   George începu îndată să cureţe locul cu pricina cu peria sa de sârmă. Şi într-adevăr, ieşi la iveala un inel lat de vreo zece centimetri, a cărui culoare verzuie dovedea că era din bronz sau arama, înverzită de vremi.

   — Inelul acesta a stat multa vreme în mare - zise doctorul. Nădăjduiesc ca scrisul pe care-l cred gravat pe dânsul, n-o fi fost distrus de apa sărată a mării. Aşteaptă, dragă George, trebuie să-l desprindem cu mare băgare de seamă.

   După o scurtă cercetare doctorul zise:

   — Pare să fie lipit aici, aşa că nu va fi prea greu să-l dezlipim. Poate că suntem în măsură să facem asta cu ajutorul unui cleştişor.

   Unul din marinari aduse în grabă din magazie unealta cerută şi o pilă mica, ascuţită. Deoarece treaba trebuie făcută cu mare băgare de seamă, ea fu îndeplinită de cel măi dibaci mecanic al submarinului, care izbutita câteva minute, să desprindă inelul fără să-l strice câtuşi de puţin.

   Doctorul cercetă cu luare-aminte bucata lată de aramă pe care o desfăşurase mecanicul, apoi ceru de la George peria de sârmă şi curăţi un colţ de cocleală.

   — Păcat! făcu el. Apa sărată a distrus metalul în mare parte şi mă tem că scrierea nu se va mai putea recunoaşte. Ia te uită şi d- ta, dragă George!

   Tânărul luă bucata de aramă şi curăţi altă parte de cocleala verde. Dar suprafaţa acelei părţi era plină cu găuri mai mari şi mai mici făcute de apa sărată.

   — Într-adevăr, e păcat - zise şi el - ar fi fost nespus de interesant să cunoaştem originea acestui obiect, deşi omul care a fixat-o de trupul păianjenului o fi murit de mult.

   Zicând acestea tânărul răsuci pe toate părţile bucata de aramă şi deodată scoase o exclamaţie de uimire şi zise:

   — Ah, doctore, omul care a fixat inelul de trupul dihaniei a fost foarte şiret. S-a gândit el la efectul distrugător al apei şi a scris cea avut de scris aici înăuntru. Şi această scriere s-a păstrat foarte bine. Ia te uită, pare să fie olandeza!

   — Într-adevăr! făcu Bertram, înveselit. Asta e minunat. Acum însă n-am vreme să descifrez ce e aici, căci prepararea dihăniei e mai importantă. Nu e nici o grabă.

   George lua cu sine bucata de aramă şi se retrase în odaia lui. Vroia să încerce să descifreze singur scrierea, căci cunoştea perfect olandeză. Era bine şi pentru piciorul sau, dacă se odihnea câteva ceasuri.

   Ceva, apă de mare pătrunsese şi înăuntrul inelului, astfel că marginile literelor erau puţin şterse. Asta îngreuia descifrarea, dar George reproduse fiecare literă în parte pe o bucată de hârtie şi, după ce le avu pe toate la un loc. Putu citi un text, pe care, când îl tălmaci, făcu ochi mari de mirare:

   „Pe bordul lui Drontje. Iulie 1826.

   Eu, Jaap Geldern cu doamna Antje şi lacob van Kampen şi soţia lui Dorte am fost prinşi de Brinken. El vrea să ne debarce pe o insula din apropiere de Borneo. Acolo cică se afla un trib sălbatec, care se ospătează cu oameni. Voi încerca să păstrez pentru urmaşi această placă de cupru."

   „Pe insula, după o lună,

   Am fost debarcaţi, dar băştinaşii ne-au primit bine. Inelul acesta vreau să-l fixez de piciorul unui rac de mare, căci vieţuitoarele acestea se abat adesea pe aici şi datorita mărimii lor oamenii se dau în vânt să-i prindă. Se mai spune despre ei ca ajung prin ape depărtate şi poate că dihania ne va aduce noroc şi salvare, noua sau urmaşilor noştri. Borneo e la nord-vest de noi, nu poate fi departe."

   George citi de câteva ori solia asta ciudata. După mai mult de o suta de ani un om găsise, aşadar, solia, care, dac-ar fi fost descoperită atunci, ar fi adus salvarea unor nenorociţi şi pedeapsa meritata unui criminal.

   — Sa fie cu putinţa să mai existe pe insula urmaşi ai acestor oameni? Ea se afla la nord-vest de Borneo. O indicaţie exactă nu exista, din păcate. Dar submarinul trecea oricum prin apropiere, în drum spre India.

   George mai privi odată placa de cupru şi acum i se păru că la marginea de jos observă litere foarte mici, cari până atunci nu-i bătuseră la ochi. Luă o lupă puternică şi cu ajutorul ei descoperi că erau numai părţile superioare ale unor litere, pe câtă vreme cele de jos fuseseră mâncate de apă.

   Fireştii ca descifrarea era acum foarte grea şi când Petre veni să-l cheme la masa pe George, acesta îşi dădu seamă cu uimire că trecuseră câteva ceasuri de când îşi frământa capul.

   În schimb, mulţumită acestei odihne forţate, piciorul său rănit se resimţise în bine şi Petre de asemeni umbla acum mai repede şi mai sigur. Tânărul se duse pe terasă, unde se servi masa de prânz.

   Doctorul nu se afla de faţa, căci mai avea de lucru un ceas, după cum spunea căpitanul. Când George îi arată biletul cu traducerea, tatăl său zise îngândurat:

   — E nespus de curios că tocmai noua ne cade în mâna dovada asta a unei tragedii care a avut loc acum o sută şi mai bine de ani.

   — Păcat ca nu ni se indică mai lămurit unde se afla insula, căci atunci am fi putut constata daca se mai găsesc acolo urmaşi ai celor două perechi căsătorite. Lucrul e cu putinţă - dar în cazul acesta vor fi făcut ei deja cunoştinţă cu civilizaţia.

   — Tata - zise George - pe marginea bucăţii de cupru mai e ceva scris, dar literele au fost mâncate pe jumătate de apa mării. După masă însă mă voi aşeza din nou pe lucru şi poate izbutesc să dau de rostul lucrului.

   Tânărul abia mai avu răbdare să aştepte sfârşitul mesei, după care alergă înapoi în odaia sa şi începu să se îndeletnicească iar cu descifrarea literelor pe jumătate şterse. Şi în cele din urmă izbândi - deşi cu multă greutate, să reconstituie fraza cu pricina. Atunci scoase o exclamaţie de bucurie, căci aflase locul unde era aşezată insula:

   „La răsărit este insula cu două piscuri de munţi alăturate".

   O insula atât de bătătoare la ochi trebuia sa se regăsească imediat. Poate că o cunoştea chiar vreunul din camarazii mai bătrâni, cari înainte de război colindaseră prin toate marile.

   George dădu buzna afară din casa. Presupunea pe buna dreptate că tatăl sau şi ofiţerii se aflau pe plaja, unde doctorul tot se mai îndeletnicea cu prepararea păianjenului de mare.

   Când George citi fraza descifrată, Petre zise imediat:

   — Cunosc insula aceasta, e nelocuită. La apus de ea se află o insulă mai mare, pe care încă n-am călcat. Amândouă insulele se găsesc la vreo două sute de kilometri la sud-est de Borneo, departe de drumul obişnuit al vapoarelor, însă, o furtună grozavă ne-a mânat într-acolo.

   — Atunci dihania aceea ne-a adus poate ceva foarte interesant, zise căpitanul. Ei, George, tu ai noroc şi în nenorocire. Doctore, băiatul te-a scutit de-o treabă grea. Dar ţii d-ta ai noroc, căci un exemplar ca ăsta nu cred să existe în nici un muzeu din lume.

   — Aşa e - încuviinţă Bertram - dar tot meritul revine, de fapt, tot lui George. Ei, băieţi, acum duceţi-mi părţile una câte una în laboratorul meu, unde le voi împreuna la loc cu sârmă. Domnule căpitan, când pornim la drum?

   — Cred că peste trei sau patru zile, căci cam de atâta timp are nevoie Hagen ca să cerceteze submarinul cu amănunţime.

   — Minunat, până atunci sunt şi eu gata cu treaba.

   — Doctore, trebuie însă să examinezi şi d-ta. Descifrarea şi tălmăcirea făcute de mine, căci se poate să-mi fi scăpat greşeli de mare însemnătate, zise George.

   — Fireşte că voi face asta, dar cred dinainte ca se afla acolo doua insule, dintre care una poarta pe dansa doua piscuri de munte.

   Bertram se îndeletnici totuşi cu descifrarea şi la cina zise:

   — George a făcut treaba cat se poate de bine, De altfel pe insula aceea părăsită vom face, probabil, cunoştinţa unui popor interesant. Jaap Geldern acela scrie c-ar fi mâncători oameni şi poate găsim rubedenii d-ale Dajakilor din Borneo, cari şi azi încă mai practică, antropofagia şi vânătoarea de capete.

   — Sa sperăm că nu vom face cunoştinţa lor prea de aproape, zise Farrow. Sunt satul până-n gât de vânătorii de capete de pe insulele Salomon, de cari cred că v-aduceţi aminte şi voi.

   IV.

   CĂPETENIA ALBĂ.

   PESTE OPT ZILE, în zori, se zări insula pe care se ridicau cele două piscuri înalte. Căutarea fu cam grea, căci nici Petre nu-şi prea aducea bine aminte de locul cu pricina.

   Călătoria în sine fu minunată şi vremea de asemenea se menţinuse bună.

   — Petre, se adresa căpitanul către Uriaş care stătea în turnul îndărătul sau - la ce depărtare se afla cealaltă insula fata de cea de aici?

   Submarinul se apropia de insula dinspre răsărit, astfel ca cealaltă, pe care fuseseră părăsiţi cu vreo suta şi ceva de ani în urma olandezii, nu se putea vedea

   — Dacă înconjurăm insula aceasta, o putem vedea lămurit pe a doua, domnule căpitan, răspunse Petre. După, socoteala mea depărtarea nu e mai mare de patru kilometri, din câte îmi aduc aminte.

   — Atunci aş fi de părere să nu mai înconjurăm insula aceasta, ci să debarcăm pe cea dintâi insulă şi să privim în jos de pe piscurile munţilor. N-are nici un rost să ne lăsăm văzuţi, căci dacă nu mai există albi pe insula aceea, atunci băştinaşii ne-ar putea face o primire foarte puţin plăcuta. Poate că de pe prima insulă zărim un loc prielnic unde să putem debarca pe întunerec.

   — Asta e o idee bună, încuviinţă doctorul.

   Submarinul se apropia încetişor de insulă.

   Ochii ageri de marinari ai camarazilor din turn iscodiră cu băgare de seamă, ca să descopere la vreme recifuri şi alte piedici, după culoarea schimbată a apei.

   Dar constatară că se puteau apropia cu vasul până aproape de ţărm, căci malurile drepte de coral cădeau aproape vertical în adâncime.

   Plaja avea o lăţime de vreo zece metri, apoi începea o pădure deasă de palmieri ale căror trunchiuri erau împletite prin crengile altor copăcei.

   — Vom cam avea de furcă până s-ajungem pe munte, zis o căpitanul, când submarinul fu ancorat la ţărm şi echipajul liber coborâse.

   — Dar suntem destui oameni, aşa că trebuie să meargă repede.

   Marinarii, în frunte, cu Petre şi Kard, începură imediat sa croiască o poteca prin desiş, cu ajutorul cuţitelor lor ascuţite şi a securilor. Apoi se arata ca terenul cam urca şi era stâncos şi copăceii începură sa dispară cu încetul pana ce camarazii putură merge lesne de tot printre trunchiurile palmierilor, cari şi ei deveniră mai rari şi nu mai aveau grosimea celor de jos.

   În cele din urmii ajunseră pe stânca golaşa, care era atât de sfârtecată încât căţărarea fu foarte lesnicioasă. Căpitanul alesese drumul spre piscul de miazăzi, care era mai aproape de insula căutată. Cu puţin înainte de pisc se opri şi îi preveni pe camarazi să nu stea cu tot trupul ridicat pe platou. Ceea ce aveau de făcut era numai să privească peste marginea platoului, sau să-şi caute puncte de observaţie unde, ocrotiţi de vederea altora, sa poată cerceta insula cealaltă.

   Ca întotdeauna şi de data aceasta George fu cel dintâi care ajunse sus şi aruncă o privire pe cealaltă insulă. Şi cât p-aci să scoată o exclamaţie de uimire, căci văzu doua kanu-uri de construcţie ciudată, ca e pluteau încetişor de-a lungul ţărmului insulei de peste drum. Cei dinăuntru erau băştinaşi ale căror trupuri goale purtau zugrăveli albastre şi albe.

   În cel dintâi kanu, însă, stătea în partea dindărăt un... european. Purta un veştmânt larg, braţele-i erau goale şi pârlite de soarele tropical. Pe cap avea păr lung şi alb iar barba deasemenea albă.

   Cele doua kanu-uri se îndreptau spre o plaja lunga de vreo cincizeci de metri şi larga de zece. Celalalt ţărm era acoperit de verdeaţa până la apa. Ajuns la plaja, kanu-ul în care se afla Albul se răsuci şi se lovi cu pupa de ţărm, aşa că europeanul putu să debarce. Abia după aceea coborâră şi băştinaşii din bărci, pe care le traseră afară din apă şi le pitiră între tufe. Apoi dispărură în desiş îndărătul albului.

   — Drace, ce-o mai fi şi asta? făcu doctorul. Căpitane, omul acela trebuie să fie un nepot al olandezilor acelora, cu atât mai mult cu cât pare să fie în vârstă de vreo şaptezeci de ani. Una din perechi va fi avut un băiat, cealaltă o fată, din unirea cărora s-o fi trăgând bătrânul acesta. Fireşte că se poate ca familiile Geldern şi Kampen să fi avut şi alţi copii de sexe diferite, ale căror progenituri s-ar fi putut căsători între dânşii. Te pomeneşti că găsim o întreagă colonie de olandezi pe insulă!

   — Tot ce se poate - încuviinţă Farrow - dar nu e exclus să fim întâmpinaţi ca musafiri nepoftiţi, căci după cât s-arată, bătrânul cu barba albă are un rang înalt - poate cel mai înalt chiar - printre băştinaşi şi nimeni nu vede cu ochi buni când un altul vine să-i încalce moşia.

   — Cam aşa e, zise doctorul. Dar îl vom convinge noi că nici prin minte nu ne trece să-l detronăm şi atunci cred că se va linişti. Ce- ar fi să mergem chiar acum într-acolo?

   — Sunt de aceeaşi părere, dar gândesc ca e mai bine sa ne folosim pentru aceasta de două bărci de aluminiu. Când o vedea submarinul nostru acostând acolo, cu drept cuvânt s-ar putea teme, de vreo primejdie. După un ceas cele doua bărci porniră pe apa. În cea dintâi se aflau: căpitanul, George, doctorul, Petre şi doi marinari vânjoşi, cari erau şi buni puşcaşii; în a doua: Brun, Kard şi încă patru camarazi de ispravă. Fiecare luase cu sine şi câte doua granate cu gaze, căci se putea sa aibă nevoie să se apere.

   Camarazii erau încordaţi la culme pe când se apropiau repede cu bărcuţele de insulă.

   Bărcuţa căpitanului ajunse la vreo douăzeci de metri de ţărm, când deodată se produseră foşnete în tufiş şi ca din pământ se iviră vreo douăzeci de băştinaşi, purtând doar câte un şorţuleţ în jurul şoldului, iar partea de sus a trupului zugrăvită barbar. Stăteau nemişcaţi pe nisipul albicios, holbându-se la bărci, fiecare ţinând în mâna dreaptă o nuia lungă de un metru.

   — Atenţiune! strigă doctorul. Acestea sunt tuburi de suflat cu care trimit săgeţi care desigur ca sunt otrăvite. Să văd dacă le cunosc limba.

   Încerca îndată cu cel mai cunoscut dialect malaiez şi băgă de seamă că la unele cuvinte băştinaşii făceau semne că pricepeau; probă apoi cu alte dialecte, până ce se făcu înţeles bine. Ceilalţi camarazi nu înţelegeau însă nici o iota, astfel că doctorul trebui s- o facă pe tălmaciul.

   După un schimb de cuvinte cu cel mai înalt dintre băştinaşi, care însă era mai scund ca un european mijlociu, Bertram zise:

   — Nu e voie sa debarcăm aici căpetenia alba a oprit ca vreun străin să păşească, pe insula.

   — Atunci spune-i ăluia ca vrem sa vorbim numai cu albul şi îl rugăm sa vie pe plajă, zise căpitanul.

   Dar doctorul afla de la băştinaş că europeanul, căpetenia, nici de văzut nu vroia sa vadă vreun alb. Îi sfătuia să plece imediat, altminteri vor veni şi alţi războinici, cari îi vor urmări cu kanu-urile.

   — Ar trebui să-i lăsam să facă asta - zise Farrow, râzând - poale că aşa căpetenia tot va veni pe plaja, când îi vor povesti despre submarin. Ce părere ai, doctore, să-i comunicam că suntem în stăpânirea unui document de la bunicii săi!

   — Cred că n-are nici un rost. Poate că atunci abia se-nfurie de- a-binelea şi crede ca suntem urmaşi ai lui Brinkon acela. Cel mai nimerit lucru e să ne-ntoarcem şi sa iscodim un mijloc mai bun cum ne-am putea apropia de el.

   — O fi ştiind să scrie şi sa citească? întrebă George. Să-i trimitem o scrisoare prin băştinaşi.

   — Dacă te apropii de plajă să le înmânezi scrisoarea, mi-e teamă că te-or întâmpina cu săgeţile lor otrăvite.

   — Atunci singurul lucru ce ne rămâne de făcut e să ne furişăm pe insulă când s-o lăsa întunerecul şi să-l căutăm pe alb, propuse George. Când om sta de vorbă cu el, se vor schimba lucrurile cred.

   — Poate să ai dreptate - zise căpitanul - să chibzuim însă daca e bine sa facem aşa - dar ce au păţit băştinaşii, doctore?

   Discuţia noastră li s-o fi părut prea lunga şi acum or fi vrând sa ne atace din kanu-urile lor.

   — Sa n-o păţească cu noi! făcu George. Oho, asta e prea de tot.

   Plaja începu deodată săi mişune de băştinaşi care pana atunci stătuseră pitiţi în tufişuri. Cu o repeziciune uimitoare fură scoase la iveală din frunziş câteva kanu-uri şi cât ai clipi din ochi luară loc în fiecare câte zece băştinaşi.

   — Înapoi! ordonă căpitanul imediat. Să nu lăsam lucrurile s- ajungă la o luptă. Dacă s-or apropia prea mult, vom slobozi câteva gloanţe în apă, lângă Kanu-uri şi asta îi va face să se-ntoarcă.

   — În cel mai rău caz ne putem folosi de grenadele noastre cu gaze, zise George.

   Cele două bărci de aluminiu întoarseră şi spintecară valurile îndreptându-se spre cealaltă insulă. Dar Kanu-urile urmăritoare ale sălbatecilor erau mai repezi, se apropiau tot mai mult şi-n cele din urmă căpitanul se văzu nevoit sa ordone:

   — Foc! Numai câteva gloanţe în faţa celui dintâi Kanu!

   Pistoalele răpăiră şi ca prin farmec băştinaşii încetară să

vâslească. Ba, sălbatecii din primul Kanu săriră în sus îngroziţi şi prin asta erau cât p-aci să se răstoarne în apa cu barca lor cu tot.

   — Acum cred ca le-am tăiat pofta să ne mai urmărească, zise căpitanul.

   Dar în aceeaşi clipă sălbatecii din primul Kanu izbucniră într-un ras dispreţuitor se chirciră din nou şi începură sa vâslească cu putere îndoita. Celelalte bărci îi urmară imediat astfel că situaţia devenea serioasă.

   — Petre, azvârle tu o granată cu gaze asupra celor două Kanu- uri din faţă! ordonă căpitanul. Uriaşul, lăsă în jos vâslele, se ridică în picioare şi desprinse de la brâu granata. Apoi, cu zvârlitura sigură, o repezi tocmai la prora primului Kanu.

   Efectul fu miraculos - cei dinăuntru căzură în cap şi vâslele le scăpăra din mâini. Cu câteva clipe mai târziu norul de gaze se întinse şi asupra celui de al doilea Kanu şi imediat se-ntâmplă şi acolo acelaşi lucru ca în primul. Sălbatecii din celelalte Kanu-uri scoaseră strigăte de groaza şi îşi opriră brusc bărcile lor.

   — Doctore - zise căpitanul - spune-le că oamenii se vor trezi mâine din leşinul lor, altminteri te pomeneşti că-i îngroapă de vii.

   Bertram se ridică şi strigă câteva cuvinte spre celelalte Kanu- uri. Un bătrân se sculă în picioare, cu teamă şi răspunse. Când doctorul mai spuse apoi câteva cuvinte spre celelalte kanu-uri, pe chipul celuilalt se zugrăvi o mirare adâncă. Bertram urmă să vorbească şi la urmă bătrânul din cap cu însufleţire.

   — Era grozav de mirat când i-am spus că tovarăşii săi de trib mai sunt în viaţă, raportă doctorul. I-am cerut să-i mai spuie odată căpeteniei albe ca vrem să-i vorbim şi dacă nu încuviinţează vom veni cu de-a sila. Şi cât despre armele noastre, au făcut cunoştinţă cu ele.

   — Foarte bine ai făcut! zise Farrow. Acum cred ca va primi sa stea de vorba cu noi. Mai spune-i bătrânului ca aşteptam pe partea cealaltă a insulei. Sau vom veni tot aici după-amiaza ca sa luăm răspunsul.

   Bertram tâlmaci bătrânului aceste cuvinte şi făgădui sa le comunice mai departe. Apoi sălbatecii traseră după ei Kanu-urile cu tovarăşii lor în nesimţire, iar cele doua bărci ale camarazilor porniră înapoi spre submarin, unde echipajul întâmpini cu bucurie pe tovarăşi pe care-i crezuseră în primejdie.

   V.

   AVENTURA LUI GEORGE.

   ZADARNIC AŞTEPTARĂ CAMARAZII vizita căpeteniei albe. Se făcu după amiaza şi atunci Farrow zise:

   — N-avem încotro, trebuie să mai mergem odată la insulă, căci cred ca suntem aşteptaţi. Sunt curios să aud ce hotărâre a luat bătrânul.

   Când cele două bărci de aluminiu se apropiară iarăşi de plajă, nu se văzu nici un băştinaş. Când ajunseră la vreo douăzeci de metri, căpitanul ordonă să se înceteze cu vâslitul şi zise:

   — Se vor fi ascuns printre tufe. Dacă debarcam de a dreptul pe ţărm, ne putem aştepta sa fim întâmpinaţi cu niscaiva săgeţi otrăvite. Zău nu ştiu cum am putea ajunge pe insula.

   — Dac-am zvârli câteva granate cu gaze în tufişuri, după o jumătate de ceas am putea păşi în voie pe insulă, fu de părere George. Aici gazele nu se vor împrăştia atât de repede ca azi dimineaţă pe mare.

   — Atunci însă cu cine să stăm de vorbă, dacă toţi ar fi în nesimţire, râse Farrow. Căci şi înaintarea noastră până la sălaşul căpeteniei albe ar trebui să se producă în acelaşi fel.

   — Aşa e - încuviinţă doctorul - dar nici eu nu ştiu cum am putea face.

   — Totuşi - interveni George, repede - am mai propus eu doar să debarcăm pe întunerec. Sălbatecii vor crede că o vorba de duhuri sau alte alea, cari dau târcoale în timpul nopţii, astfel că întreprinderea noastră nu va fi legată de prea mari primejdii.

   — E frumos ce zi şi tu - răspunse căpitanul dar nu ştiu dacă propunerea ta e întemeiată în cazul de faţă. Ce părere ai d-ta, doctore?

   — Cam are dreptate George al nostru; aici trăieşte o căpetenie albă care de sigur că va fi făcut tot ce i-a stat în putinţă ca să distrugă superstiţia aceasta, în primul rând pentru propria sa

siguranţă.

   — Aşa e, încuviinţă căpitanul. Deci îndeplinirea planului tău nu va fi lesnicioasă, dragă George. Trebuie să găseşti ceva mai potrivit.

   — Atunci să debarc singur de tot pe întuneric - spuse tânărul. Asta nu bate la ochi atât de mult. Poţi avea încredere că nu mi se va întâmpla nimic.

   — Şi dacă, albul nu cunoaşte decât limba băştinaşilor? Doctore, întreba George - otrăvurile acestor sălbatici au efect mortal imediat?

   — Nu, numai la animale mici şi nici atunci chiar atât de repede.

   — Care va să zică un om ar putea fi salvat?

   Fireşte, căci ei se folosesc numai de otrăvuri scoase din plante, împotriva cărora am la bord toate mijloacele de combatere.

   — Bine, atunci mă voi duce singur, zise George, cu hotărâre. Sălbatecii nu mă vor ucide, ci ma vor lua doar prizonier şi mă vor duce în fata căpeteniei albe, cărora voi şti eu să-i lămuresc totul.

   Doctorului căpitanul se priviră câteva clipe apoi cel dintâi zise:

   — Mai mult ca sigur că lucrurile se vor petrece chiar aşa cum presupune George, mai ales dacă se va îndrepta spre desiş cu braţele ridicate. Semnul acesta de supunere îl pricep toate popoarele de pe lume. Primejdioasă, însă, tot rămâne întreprinderea şi mă-ntreb dacă merită osteneală. Dacă bătrânul nu vrea să ştie nimic de lumea civilizată de ce să ne viram în sufletul lui, numai pentru a-i vorbi despre solia bunicului său.

   — Asta nu e atât de important - zise George - ceea ce vreau eu e să-i vorbesc, tocmai pentru că el nu vrea să vadă nici un alt european. M-aş duce la dânsul chiar dac-ar fi sa dau numai bună- ziua.

   — Ha-ha-ha! râse căpitanul. Bine, George, facă-se voia fa! Dar cum te gândeşti s-ajungi pe uscat? Na ne putem apropia prea mult cu bărcile, căci ar însemna sa ne trezim cu câteva săgeţi otrăvite.

   — Voi înota într-acolo, răspunse George, cu hotărâre. Armelor mele nu le va strica scurta şedere în apă.

   — Bine. Caută însă să fii îndărăt într-un ceas, altminteri vom porni şi noi după tine, cu ajutorul granatelor cu gaze.

   Tânărul mulţumi tatălui său pentru încuviinţarea dată, apoi se lăsă încetişor în apă şi începu să înoate spre ţărm. Camarazii săi trăseseră pistoalele iar Petre ţinea pregătită o granată cu gaze.

   Dar nimic nu se clinti în desiş, nici chiar atunci când George păşii pe uscat şi se îndreptă spre tufişuri, cu braţele ridicate.

   După câtva timp, George ajunse la o pădure de palmieri, unde

dădu în curând de poteca largă.

   Porni repede de-a lungul ei, nădăjduind s-ajungă curând în satul băştinaşilor, unde se afla şi căpetenia albă. E drept că atunci. Începea şi adevărata primejdie.

   Deodată auzi în apropiere un zgomot: un trosnet slab în desiş. Tânărul se opri îndată şi cercetă tufa de unde se auzise zgomotul, dar frunzişul era prea des şi trebuia să pătrundă înăuntru dacă ţinea să găsească pricina zgomotului.

   Ca să nu se expună primejdiei unei săgeţi otrăvite, George se aplecă brusc şi pătrunse lepede în tufiş. Auzi înaintea lui un foşnet puternic şi-şi dădu seama îndată că omul ascuns o luase la goană.

   Fără să şovăie o clipă, tânărul erou înaintă grăbit, căci trebuia să-ncerce să-l ajungă pe fugar înainte ca acesta sa dea de veste altora.

   În curând văzu chiar înaintea sa un om mic, dar lat în spate. Se făcu nevăzut îndărătul unui palmier puternic şi când George se luă după el, se ciocni deodată cu dânsul.

   Sălbatecul îşi deduse seamă se vede ca nu va putea scăpa de urmăritorul său, astfel ca se ascunsese îndărătul palmierului. În clipa următoare il şi înşfăcase pe George şi acum se luară la trântă. Din fericire, sălbatecul era neînarmat şi poate din pricina asta o luase la fuga.

   George văzu îndată, ca potrivnicul său era tare puternic şi dibaci. EI îl apucă de gâtlej şi îl strânse atât de tare încât tânărul îşi pierdu aproape răsuflarea.

   Scântei începură să-i joace pe dinainte ochilor, sângele îi zvâcnea în cap - şi atunci, cu puterea disperării, George izbi cu toată forţa în stomacul potrivnicului său.

   Şi nimeri bine, căci mâna duşmanului se desprinse îndată de pe gâtlejul său, sălbatecul se clătină pe picioare şi începu să se răsucească, cu chipul schimonosit de durere.

   George socoti partida câştigată şi sări repede asupra sălbatecului, dar piciorul i se prinse într-o rădăcină încâlcită şi căzu în genunchi.

   În clipa următoare, celălalt se azvârlise iar asupra lui, căci îşi revenise puţin din lovitura ameţitoare şi furia îi sporise acum puterile.

   Încleştă acum gatul lui George, de data aceasta cu amândouă mâinile începu să strângă fără mila.

   Cu iuţeala fulgerului, George se aruncă deodată pe spate şi mişcarea aceasta îl făcu pe sălbatec să-şi piardă echilibrul. Căzu deasupra lui George şi fără voie îşi desprinse mâinile de gâtlejul acestuia.

   George repezi imediat pumnul în pieptul băştinaşului, aruncându-l cu totul în lături. Dar când tânărul vru apoi să se ridice, duşmanul său îl prinse din nou şi începu să strângă ca un nebun gâtlejul lui George, care, însă, nu se socoti pierdut.

   Brusc îşi trase genunchiul stâng, care se afla sub trupul celuilalt şi cu prilejul acesta nimeri - precum socotise - în golul stomacului sălbatecului.

   De astădată lovitura nimerise cât se poate de bine. Omul se schimonosi de durere şi căută aer. Mâinile sale se desprinseră din nou şi George se folosi fără zăbavă de asta.

   Repezi iar o lovitură puternică în bărbia duşmanului, care căzu mototol la pământ, iar dânsul se ridică pe picioare. Se clătină şi trase repede aer în piept ca să-şi alunge ameţeala cel cuprinsese. Sălbatecul începu să se mişte iar, dar George nu-i mai dădu răgaz. Îi smulse şorţul pe. Care-l purta, îi aduse braţele la spate şi vru să-l lege.

   Ca un turbat se smuci sălbatecul, ca să se libereze din mâinile tânărului, dar acesta îl ţinea strâns şi chibzui cu înfrigurare ce să facă.

   Deodată auzi îndărătul lui un zgomot - trosnete de crengi. Întoarse repede capul şi văzu îndărătul său un alt sălbatic, care se pregătea tocmai să-l lovească cu o măciucă. George sari în laturi cu iuţeala fulgerului, trăgând în acelaşi timp după el pe sălbatecul ce-l ţinea în braţe. Şi mişcarea aceasta fusese bine făcută.

   Lovitura de măciucă pe care noul duşman se pregătise s-o dea lui, nimeri cu putere în capul primului sălbatec, care se rostogoli în data la pământ.

   Al doilea sălbatec, un tânăr zvelt, ce părea sa fie de aceeaşi vârsta cu George, privi cu ochi holbaţi la tovarăşul său, pe care el însuşi il doborâse.

   George, însă, nu pierdu nici o clipă, ci se repezi îndată la noul duşman şi căută să-i smulgă din mână măciuca; dar omul se dădu repede cu un pas înapoi şi ridică arma, gata sa dea o lovitură cu ea.

   Dar şi George se dădu în lături, lovitura şuieră pe lângă capul său şi celălalt îşi pierdu echilibrul din pricină că dăduse greş.

   În clipa următoare, o lovitură de box a tânărului nostru erou nimeri bărbia potrivnicului. Şi acesta, fiind mai puţin rezistent decât celalalt, nu mai avu nici măcar timpul să scoată un geamăt, ci se prăbuşi Ia pământ.

   George luă acum măciuca groasă şi se-ndreaptă spre cel dintâi potrivnic; dar tânărul tovarăş de trib lovise cu prea multă furie şi omul nu mai mişca.

   Văzând cum stau lucrurile, George îşi îndrepta iar atenţia spre al doilea sălbatec, care încerca din toate puterile să se ridice. Tânărul îl înhaţă cu ambele mâini şi-l trase afară din tufiş. Aci îl legă repede cu fâşii rupte chiar din şorţul lui, apoi făcu acelaşi lucru şi cu primul sălbatec căruia îi lega braţele la spate.

   Când fu gata, cu treaba asta, George scoase din buzunar un ghem de sfoara trainică şi-l legă pe cei doi învinşi de câte un copac, Ia depărtare destul de mare unul de altul. Nu vroia, să le dea putinţa să se libereze reciproc.

   După asta tânărul se-ntoarse şi se strecură, cu băgare de seamă prin frunziş, până ajunse la potecă, pe care porni mai departe. În curând trebuia s-ajungă la satul băştinaşilor şi atunci va vedea ce primire îi va face căpetenia albă.

   În vreme ce mergea, chibzuia necontenit de ce l-or fi atacat cei doi sălbateci. Probabil că fusese lăsat să treacă prin şiruri de sentinele, fără ca cineva să se arate.

   Sau să se fi retras de pe plajă toţi locuitorii satului? Atunci sălbatecul cu care dăduse ochi mai întâi şi cu care se luptase, o fi fost singurul om rămas de pază în pădure.

   Sau fusese o întâlnire cu totul întâmplătoare. Căci sălbatecul era fără de armă şi fugise chiar dinaintea lui.

   George avusese prilejul să-şi dea seamă ca băştinaşii aceştia erau luptători dibaci, aşa că trebuia să fie cu ochii-n patru, până v- ajunge înaintea căpeteniei.

   Tânărul se oprea acum adesea şi asculta cu încordare, dar nu putu auzi nimic suspect.

   Deodată se trezi în faţa unui luminiş întins, pe care se aflau colibe curate şi trainice. George se opri la marginea pădurii, în unul palmier şi privi spre sat. Locuitorii păreau liniştiţi de tot şi-şi vedeau de treburi. Tânărul observa cu încordare în nădejdea să-l zărească pe bătrânul european şi nici nu auzi paşii celor doi sălbateci cari se apropiau de dansul pe Ia spate.

   Cu toată statura lor mică, sălbatecii erau foarte puternici şi-l înhăţară pe George cu atâta vigoare, încât tânărul se văzu silit să renunţe la orice împotrivire. Nici nu vroia sa se apere, de altfel, căci îşi spuse numaidecât ca prin asta mai mult şi-a înrăutăţit situaţia.

   Cat ai clipi din ochi fu legat, după care cei doi sălbateci scoaseră strigăte de alarmă şi-l împinseră înaintea lor spre sat.

   Bietul George nu se gândise de fel la o astfel de primire. Mai plăcut i-ar fi fost dacă paznicii de pe ţărm l-ar fi legat, aducându-l astfel în sat. Acum, dacă ar fi fost nevoit să-şi apere viaţa, n-ar fi putut să se folosească nici de arme. Se bizuia însă pe faptul ca

Europeanul va sta de vorbă cu el şi atunci lucrurile se vor lămuri.

   Dar în curând începu să se simtă neliniştit. Deşi tot satul vuia acum, bătrânul Alb nu se arăta. Să nu fi fost acolo şi sălbatecii vor proceda în felul lor cu prizonierul?

   Tânărul fu legat de trunchiul unui copac gros, din mijlocul satului, apoi se postară la vreo douăzeci de paşi de el zece ţineri, ale căror trupuri nu erau încă zugrăvite. Aveau în mana arcuri în care puseră acum săgeţi.

   — Unde este căpetenia voastră? întrebă George în limba olandeză. Trebuie sa stau de vorbă cu dânsul.

   Sălbatecii se uitară nedumeriţi unul la altul, dădură din cap, iar tinerii îşi încordară arcurile.

   George li se mai adresă încă odată, în limba malaieză şi acum se părea că pricepuseră cel puţin cuvântul „căpetenie", căci câţiva sălbateci mai în vârstă, care stătuseră mai la o parte liniştiţi, îşi şoptiră ceva, apropiindu-şi capetele, apoi unul din ei spuse câteva cuvinte arcaşilor, cari lăsară mediat armele în jos.

   George răsuflă uşurat. Pentru moment trecuse primejdia şi când va veni bătrânul va izbuti el să se înţeleagă cu dânsul. Privi după sălbatecul col mai în vârstă, care păşi spre o colibă mai mare.

   Se scurseră câteva minute, apoi se ivi pe terasa colibei făptura înaltă a europeanului. Privi încordat spre copacul de care era legat George, după aceea făcu un gest de împotrivire cu mâna şi imediat tinerii iarăşi îşi ridicară iar armele.

   George se simţi străbătut de fiori. Putea îngădui bătrânul ca un om din rasa lui sa fie măcelărit aci? Aşa se părea, căci se întoarse şi dădu să intre îndărăt, în colibă, când George strigă cât putu de tare:

   — Domnule Geldern sau domnule van Kampen. Trebuie să asculţi întâi ce am să-ţi spun.

   Bătrânul se-ntoarse brusc, făcu iar o mişcare cu mâna. Şi arcurile ameninţătoare se lăsară din nou în jos. Apoi europeanul păşii spre George, apoi se opri aproape de tot de el.

   Îl măsură cu asprime din cap până-n picioare şi întreba cu asprime.

   — De unde cunoşti numele meu? Nu vreau sa am de a face cu nici un alt european, căci ei sunt mai vicleni şi mai cruzi decât ar putea fi sălbatecii mei.

   — Eu vin cu gândurile cele mai bune la d-ta - zise George - am găsit o solie scrisă acum mai bine de o sută de ani, pe o bucata de arama, de bunicul d-tale Geldern. (vezi ilustraţia de pe copertă).

   — Ce? strigă bătrânul, uimit pesta măsură. Ai prins d-ta păianjenul de mare? Mi-au vorbit despre asta părinţii mei şi chiar, bunicul, pe care l-am cunoscut când eram copil.

   La un semn al său câţiva. Sălbateci se repeziră şi tăiară funiile cu care era legat George. Apoi bătrânul îl luă de mână şi-l dusa în coliba sa.

   Eu sunt van Kampen - zise el - şi te rog să-mi povesteşti totul. Ai venit singur?

   — Da, singur am venit, dar camarazii mei vor da năvală peste un ceas, dacă până atunci nu mă înapoiez şi în cazul acesta toţi băştinaşii, precum şi noi, vom cădea în nesimţire din pricina gazelor pe care le vor împrăştia.

   — Voi trimite îndată un sol la ţărm, ca să-i aducă şi pe ei. Văd că eşti băiat de treaba şi asta mă face să cred că şi camarazii dumitale sunt la fel.

   În Coliba bine aranjată bătrânul ascultă cu multă luare-aminte povestirea lui George şi când acesta sfârşi, zise:

   — Asta e într-adevăr o minune şi un semn al sorţii. Uite că şi vin tovarăşii d-tale.

   Europeanul salută cu bucurie pe camarad şi zise:

   — Pentru întâia oară în viaţa mea stau de vorbă cu oameni din vechiul continent. Nu-i vorbă, am mai văzut eu câţiva cari au venit pe insulă şi după ce l-au ucis pe băştinaşi au vrut să se dedea la jaf. De aceea, orice străin care vino aici e omorât îndată. Nu e nevoie să vă istorisesc povestea mea, căci o bănuiţi, de sigur. Eu sunt nepotul celor două familii care au fost părăsite aici de Brinken. Toată viaţa mi-am petrecut-o printre sălbatecii aceştia cari mă venerează şi aici vreau să şi mor. Va rog să păstraţi ca amintire bucata de cupru şi să nu spuneţi nimănui că, aţi dat de mine aici. Dv., însă, veţi fi bineveniţi de câte ori veţi trece pe lângă insula mea.

   Camarazii rămaseră acolo până noaptea târziu şi istorisiră bătrânului despre tot ce s-a petrecut mai de seamă pe pământ de o sută de ani încoace.

   Farrow îi propuse să meargă cu ei şi să întreprindă ceva împotriva moştenitorilor lui Brinken - dacă existau - căci pricina faptei ticăloase fusese o bogată mina de aramă din Sumatra. Van Kampen refuză propunerea, însă şi zise:

   — Nu. Domnule căpitan, eu rămân aici. Lăsă în plata Domnului chestia aceea, căci nu vreau sa mai ştiu nimic însă daca aţi mai da de mine.

   — Bine, domnule van Kampen, lucrul se poate îndrepta. Noi suntem mereu încolţiţi ca fiarele sălbatice - după cum vă spuneam - aşa ca s-ar putea sa avem nevoie cândva nevoie de un loc de refugiu şi un prieten sincer va fi binevenit. După un rămas bun călduros, camarazii vâsliră înapoi spre submarin şi când soarele se lăsă în mare, ei erau departe de insula bătrânului European.

SFÂRŞIT

Volumul 86

ÎNTÂMPLĂRI MISTERIOASE

   ÎNTOARCEREA DIN ALASKA.

   SUBMARINUL SE ÎNAPOIE SPRE „Insula odihnei" după aventura cu păianjenul de mare. George şi doctorul Bertram erau iarăşi împreuna şi tânărul îl ruga pe învăţatul medic sa istorisească o nouă păţanie din tinereţea sa. Fără nici un fel de altă introducere, doctorul începu:

   — Perkins, eşti nebun se vede! răcni căpitanul micii baleniere, când bubui tunul de zvârlit cangea. Dar nenorocirea se şi întâmplase. Sub presiunea puternică a încărcăturii explosive cangea grea zbucni şuierând din tunul de formă ciudată şi se sfredeli adânc în trupul uriaşei balene care aluneca prin apa rece ca gheaţa, la vreo doua sute de metri de noi. Era o lovitura de maestru data de tânărul marinar Perkins, care acum privea cu mirare la căpitanul furios şi îngrozit.

   Pe acest Perkins l-am luat cu noi în Andreieffski, portul de pe fluviul Yukon, pentru că acolo un alt marinar căzuse în frigurile aurului şi dispăruse.

   Deşi baleniera era un vas foarte vechi, construit ca vai de lume, din lemn, cu un motor care părea sa sufere de toate bolile bătrâneţii, totuşi am hotărât să pornim cu ea pentru ca altminteri ar fi trebuit să aşteptam mult şi bine pană sa găsim vreun alt prilej de a pleca din plicticosul port.

   „Drontje" se numea rabla aceea şi aparţinea unui Norvegian cu numele de Sundgreen, un bătrân lup de mare care se simţea ca acasă pe vasul sau. Nu cred să-l fi schimbat cu o baleniera moderna, din otel, chiar dacă i s-ar fi plătit ceva pe deasupra. Călătorea de aproape treizeci de ani cu „Drontje" a lui, trăise pe dansa şi vroia să moară odată cu ea.

   Luasem totuşi vasul acesta, deşi mergea încet, căci Sundgreen avea de gând să se îndrepte întâi spre insula canadiană Queen Charlote, înainte de a porni la vânătoare de balene. După cum spunea el, acolo aveam prilejul sa găsim un vas ca lumea cu care să ne urmam călătoria spre Sud.

   De la Vancouver aveam de gând să luăm un vas direct care sa ne duca la Hong Kong şi se acolo ne întoarcem în India cu un vas de coasta. Dar cangea aceea slobozită de Perkins - care prin fapta lui se gândea, probabil, să dobândească favoarea căpitanului sau - ne arunca într-un sir de întâmplări nebănuite şi schimba drumul nostru spre celălalt capăt al pământului. Şi desigur ca Sundgreen s-ar fi bucurat mult dac-ar fi fost vorba de vreo balena cocoşata sau de una de Nord, căci în felul acesta ar fi câştigat parale

bunicele în drumul său spre Insula Queen Charlote.

   Dar bietul Perkins trăsese asupra unui caşalot, cel mai mare specimen din neamul balenelor, care se deosebeşte de ceilalţi reprezentanţi ai acestei familii prin aceea că în loc de aşa-zisele oase de balene au dinţi în toată regula.

   Fireşte că se harponeaza adesea caşaloţi, căci pe lângă preţiosul spermanţet care se scoate din capul lor, mai furnizează şi chihlimbarul. Dar atunci baleniera trebuie să fie mai mare şi mai trainică decât era „Drontje" a noastră.

   Căci, spre deosebire de balena de Nord, caşalotul nu se lasă prins atât de lesne. Multe vapoare dispărute pot fi puse în sarcina acestor monştri marini.

   Dihania uriaşă, lungă de vreo treizeci şi cinci de metri, care fusese nimerită de cangea slobozită de Perkins, rămase câteva minute nemişcată. Acum ar fi fost prilejul cel mai bun să fie răpusă cu desăvârşire, dar din pricina spaimei de care fusese cuprins, Sundgreen întârzia să dea comenzile trebuitoare pentru lansarea unei ghiulele.

   Şi asta a fost pierzania noastră.

   Deodată apa începu să spumege sub loviturile cozii lungi de vreo cinci metri a dihăniei şi cu o furie năpraznică ea ţâşni de-a dreptul asupra vasului nostru.

   Acum Sundgreen îşi redobândi stăpânirea de sine. Câteva clipe privi liniştit la monstrul care dădea năvală, apoi dădu o comanda scurta.

   Vasul coti scurt şi caşalotul trecu pe lângă noi atingând prora cu coada. Zguduitura fu atât de puternică încât abia ne puturăm tine pe picioare şi după câteva clipe ni se aduse vestea că din pricina izbiturii sa produsese o spărtură.

   Speriat, privi după balena care ţâşnea ca o săgeată în larg. Sundgreen puse sa se taie îndată funia căngii, căci nu vroia să întărite şi mai mult dihania. Pe de altă parte nu era timpul acum de continuat vânătoarea, căci mai întâi trebuia astupată gaura.

   Dar lucrurile se petrecură altfel. La vreo sută de metri depărtare, furiosul caşalot se opri brusc, se întoarse şi se îndreptă din nou spre „Drontje"

   Şi acum nu îi mai fu cu putinţă căpitanului să întoarcă vasul, altfel că dihania se izbi cu putere de perete rablei noastre.

   Scândurile trosniră şi zburară în ţăndări, noi furam zvârliţi cu fata în jos, apoi „Drontje" începu sa se scufunde încetişor. Era cu neputinţa sa se astupe aceasta a doua gaură, mai mare ca cea dintâi şi Sundgreen trebui să se hotărască sa dea comanda pentru lăsarea bărcilor de salvare.

   Erau patru dintr-acestea, dar noi n-aveam nevoie decât de trei, deoarece cu echipaj cu tot eram doisprezece oameni. Cu toate acestea fu lăsată pe apă şi a patra barcă, goală, dintr-o prevedere a căpitanului, care se dovedi mai târziu de mare folos.

   Căci „Drontje" singura, care începu să se scufunde repede, nu fu de ajuns pentru răzbunarea monstrului.

   Abia ne depărtaserăm vreo suta de metri de vas, cu barca goală remorcată de o frânghie, că deodată se ivi lângă noi căpăţâna monstruoasă.

   În barca noastră se afla şi căpitanul care luase cârma. Eu cu Marian stăteam pe banca din mijloc, fiecare cu câte o vâslă, în vreme ce Pongo, în faţa noastră, mânuia două vâsle.

   Sundgreen smuci repede barca, dar în aceeaşi clipă capul mătăhălos, aproape tot atât de mare cât şi barca noastră, izbi scândurile. Barca fu zvârlită ca o minge de fotbal şi noi zburarăm în apa rece ca gheaţa.

   Îmi vedeam sfârşitul cu ochii, căci credeam cu siguranţă că dihania furioasă ne va rupe în bucăţi - dar din fericire nu fu aşa. Balena mai dădu câtva timp târcoale locului catastrofei, apoi porni spre larg. Cangea stătea înfiptă în trupul ei şi trăgea după sine vreo două sute de metri de funie.

   Înotarăm cu greu spre barca goală şi ne săltarăm înăuntru. Îmbrăcămintea grea de piele era să ne coste viaţa, în apă şi numai împrejurarea că barca goală era atât de aproape de noi, fu salvarea noastră, căci celelalte două bărci porniseră repede înainte când ne atacase balena.

   Acum se întorceau în grabă şi Perkins - care purta vina întregii nenorociri - se dovedi acum ca salvatorul nostru, cari în veştmintele pline de apă ne-am fi găsit moartea, dacă Perkins - e drept, asta numai din pricina zăpăcelii - n-ar fi luat cu dânsul un sac întreg cu îmbrăcăminte de rezervă.

   Ne primenirăm repede şi începurăm apoi să vâslim ca turbat, ca sa ne mai dezmorţim mădularele îngheţate, celelalte doua bărci ne urmau mai cu încetul, căci vâslaşii ştiau bine ca şi noi ne vom micşora iuţeală în curând şi atunci ne vor putea ajunge.

   În vreme ce alunecam asupra apei uşor ondulate, chibzui la situaţia noastră. Eram la vreo doua sute de kilometri de coastă, astfel că puteam socoti ca va trebui să vâslim vreo doua zile. Lucrul acesta era cu neputinţă, căci aveam nevoie de odihnă. Aşadar urma sa avem nevoie de două ori mai mult timp şi merinde n-aveam de fel. În graba cu care părăsiserăm baleniera nici nu ne-am gândit, nici n-avusesem putinţa să coborâm în magazie.

   Pierduserăm şi armele, afară de cuţite pe care din obişnuinţă, le purtam întotdeauna la brâu. Armele însa se puteau înlocui, dar ce te făceai fără merinde?

   Mai important încă era apa proaspătă, căci de foame mai rabdă omul, dar setea îl răpune repede.

   Tovarăşii mei vor fi gândind la fel, căci deodată îl auzi pe Sundgreen spunând:

   — Stăm bine, domnilor! Dacă nu vine întâmplător vreun vas, apoi să ştiţi că suntem pierduţi, căci cu greu vom ajunge la coastă. Şi daca cumva se mai stârneşte vreun vânt de la Răsărit, apoi cel mai bun lucru e să ne facem testamentul.

   — Eu nu ma pierd cu firea aşa cu una cu doua, zise Marian, calm. Va trebui sa rezistam câteva zile şi atâta tot. Şi uite colo, norii aceia par să aducă ploaie şi în acelaşi timp ceea ce ne lipseşte mai mult, adică apă de băut. Se va strânge destulă în bărci pentru ca să putem duce câteva zile.

   — Vad eu ca te pricepi dumneata sa ne încurajezi, zise Sundgreen. Şi ai dreptate. Numai cine se pierde cu firea e pierdut. Cred că acum ne-am putea îngădui să vâslim mai încetişor, căci ne am încălzit de ajuns.

   — Da - încuviinţă Marian - să ne cruţăm puterile pe cât se poate. Afară de asta trebuie să aşteptăm şi celelalte bărci.

   Căpitanul, care vâslise până atunci alături de Pongo, se aşeză din nou la cârmă.

   — E mai bine să ne odihnim cu schimbul - zise el - ajungem mai repede înainte, decât dacă ne obosim cu toţii împreună. D-ta ce crezi, domnule Farrow?

   — Că părerea d-tale e dreaptă - încuviinţă Marian. — Acum trebuie să păstrăm măsură în toate.

   Lăsarăm mai încetişor cu vâslitul şi după vreo jumătate de ceas se iviră îndărătul nostru celelalte două bărci.

   — Foarte bine? zise căpitanul văzând că bărcile se apropiau încet. Oamenii mei îşi împart şi dânşii cu socoteală forţele. Acum am toată nădejdea că tot vom atinge coasta.

   — Ne apropiam tot mai mult de norii aceia din faţă - zise Marian, care se întorsese spre proră. Poate că peste câteva ceasuri avem ploaie în lege - şi asta nu ne-ar strica de loc.

   Cam indispuşi vâslirăm mai departe şi în curând ne ajunseră celelalte bărci, iar Sundgreen îşi sfătui oamenii ca, în caz de ploaie, să nu scoată apa din bărcile lor, ci s-o păstreze pentru băut.

   Ne continuarăm drumul la distanţa de douăzeci de metri unii de alţii. Deodată Perkins, care se afla în barca ce venea îndată

după noi, sari în sus şi striga:

   — Ura, suntem salvaţi!

   Rostind acestea arata spre Sud-Vest şi, într-adevăr, acolo se înaltă la orizont o trâmbă de fum, care nu putea fi decât de la un vapor.

   Ne oprirăm din vâslit şi căutarăm sa vedem daca vaporul cu pricina venea spre noi.

   Tromba de fum devenea şi mai groasa şi în cele din urma puturăm recunoaşte conturul unui vapor. Şi spre marea noastră bucurie ţinea drept spre noi, aşa ca n-aveam nevoie sa vâslim iar în larg.

   La comanda căpitanului toate bărcile înfipseră câte o vâsla în gaura pentru catarg şi în vârf fu legata cate o fâşie de pânza alba, rupta în grabă din cămăşile noastre.

   Şi inimile noastre bătură din ce în ce mai repede de bucurie, când observarăm ca vaporul nu se abătea de loc din drum spre noi. Cu ochiul liber puteam observa acum ca era vorba de un mare vas de pasageri, căci deosebirăm la dânsul trei coşuri. Deodată Perkins scoase iar o exclamaţie, acum însă de spaima şi noi ne simţirăm străbătuţi de fiori, căci vasul îşi schimbase brusc direcţia. Coti spre Apus şi se făcea din ce în ce mai mic.

   Imediat Marian strigă lui Pongo, care stătea aproape de proră:

   — Ridică repede vâsla şi fă semne disperate!

   Uriaşul sări repede în faţă, smulse vâsla de unde era înfiptă, se cocoţă pe scândura de la proră şi începu să agite drapelul acesta improvizat.

   Privirăm cu încordare spre vapor, în vreme ce în celelalte două bărci marinarii ne urmară îndată pilda. Trecură iar clipe chinuitoare şi deodată Perkins scoase din nou o exclamaţie, de bucurie de data asta.

   Trebuie să fi fost observaţi de pe vas, căci făcu iarăşi un viraj şi veni de-a dreptul spre noi. Continuarăm să fluturăm drapelele şi curând auzirăm sirena şuierând de trei ori.

   Acum era şi sarcina noastră sa mergem în întâmpinarea, salvatorului. Întoarserăm repede bărcile şi începurăm să vâslim din răsputeri spre larg.

   — Ah, se. Pare că e un vas de război canadian! strigă căpitanul. Mă mirasem eu ce caută pe aici un vapor de pasageri. În cazul acesta salvarea noastră, e şi mai sigură.

   Deodată, însă, Sundgreen deveni foarte serios, îşi trecu mâna peste ochi, privi cu încordare înaintea sa, apoi zise, zâmbind din nou:

   — Am avut ceea ce se numeşte o halucinaţie. Mi se păruse că crucişătorul canadian dispăruse brusc. Bine am sta dac-ar fi fost numai o fata morgana şi ne-am fi îndepărtat pe degeaba de coastă.

   — Bine n-ar fi de loc - zise Marian - dar nici atunci nu mi aş pierde eu curajul.

   — Nu ştiu zău dacă atunci nu mi-aş slobozi un glonţ îţi cap - spuse căpitanul. În felul acesta merge mai repede decât să te prăpădeşti cu încetul.

   — Ai dreptate - încuviinţă Marian - dar acum. Slavă Domnului! Nu mai o nevoie. A! Vântul de Apus pare să se fi stârnit! adăugă el, când o răbufneală ne izbi barca.

   — Ciudat! făcu Sundgreen, clătinând capul.

   — E un vânt parţial, care s-a îndrăgostit numai de barca noastră. Celelalte două, care sunt cu vreo cincizeci de metri la dreapta noastră, îşi păstrează iuţeala şi pe de altă parte apa nu e încreţită acolo.

   — Asta se vede doar şi pe lacuri interioare - zise Marian - trebuie să vâslim mai cu inimă atâta tot.

   Făcurăm întocmai, dar primei răbufneli de vânt îi urmară altele şi de fiecare dată mai puternică.

   — Drace, acum celelalte bărci ne-au luat-o înainte cu cel puţin o sută cincizeci de metri! făcu căpitanul. — A! Slavă Domnului ca s-a potolit vântul. Dar... Dumnezeule mare, iar nu mai văd nimici exclamă deodată şi începu să se frece iar la ochi.

   II.

   SPERANŢE SPULBERATE.

   UIMIŢI, NE ÎNTOARSERĂM şi noi privirile şi văzurăm că avusese dreptate căpitanul: vaporul dispăruse. În faţa noastră se ridicase un zid cenuşiu şi nici măcar celelalte bărci nu le mai puteam vedea.

   — Ceaţă - zise Marian, calm - asta nu face nimic. Vâslim mereu înainte în aceeaşi direcţie şi vom da noi de crucişător. E ciudat ca nu ne dă nici un semnal.

   Ne încordarăm auzul, dar de jur-împrejur domnea tăcere de moarte. Cunoşteam însă direcţia din care venise salvatorul, care, după spusele lui Sundgreen, putea sa fie încă la cel mult trei kilometri.

   Vâslirăm aşa dar mai departe, în mijlocul unui perete de ceaţă, din ce în ce mai deasă şi care nu ne îngăduia să vedem la mai mult de opt până la zece metri.

   Afară de primejdia de a ne rătăci, mai exista şi aceea, eu mult mai mare, ca să no ciocnim de crucişător. Chiar dacă acesta ar sta pe loc, ne ar fi zdrobit într-o singură clipă. Şi în ceaţa deasa de pe mare, marinarii de la parapet nici nu ne-ar fi putut vedea.

   — N-ar fi mai bine să încetăm cu vâslitul? întrebai deodată. Poate că în curând se împrăştie ceaţa şi atunci suntem oricum salvaţi, oricât s-ar depărta crucişătorul în vremea asta.

   — Ceaţa nu se va împrăştia atât de repede - răspunse Sundgreen - cunosc eu soiul acesta de ceaţă. Uneori ţine câteva zile, apoi dispare tot atât de brusc precum s-a ivit. Şi acum, domnilor, ştiu de ce n-auzim semnale de pe crucişător: am nimerit într-o aşa-numită „zonă moartă,". Vaporul ar putea trage şi cu tunul şi tot n-am auzi nimic, chiar de ne-am afla numai la un kilometru depărtare.

   — Adevărat - încuviinţă Marian - am citit şi eu cândva despre asemenea lucruri. Multe ciocniri s-au produs din pricina aceasta. Îmi amintesc chiar de un caz în oare doi căpitani au fost achitaţi de tribunalul maritim după o ciocnire gravă, pentru că se găseau amândoi într-o astfel de „zonă moartă" şi nu auziseră semnalele ce şi le dăduseră totuşi.

   — Acelaşi lucru se întâmplă uneori şi la avioane - zisei eu - se crede adesea că pilotul a oprit motorul; atât de brusc încetează vâjâitul elicei pentru ca după scurt timp să se audă din nou.

   — Foarte adevărat - încuviinţă căpitanul - şi acolo e vorba de o „zonă moartă". Dar toate explicaţiile astea nu ne folosesc la nimic, din păcate. Cel mai nimerit lucru ar fi sa vâslim mai departe, poate ieşim din zonă şi sa auzim semnalele vaporului.

   — E singura soluţie - zise şi Marian - deşi nu mă încântă de fel să plutim aici ca orbeţii. Lesne s-ar putea, în felul acesta, să ne depărtarăm cu totul de vaporul de la care aşteptam salvarea.

   — E drept ce spui dumneata - răspunse Sundgreen - dar în zona şi ceaţa asta ne-am putea roti zile de-a rândul până să dispară ciudatul fenomen natural. Fireşte, situaţia noastră e din cele mai proaste - după ce ne-am văzut salvarea atât de aproape - dar nu trebuie sa ne dăm bătuţi cu una, cu două. Sa vâslim, sa vâslim până ce vom vedea iarăşi cerul cel puţin.

   — Într-o anumită privinţă ai dreptate, încuviinţă Marian - dar pe de alta parte nu trebuie sa nesocotim primejdiile care se nasc în cazul acesta. Nu ştim cât de departe se întinde ceata cu zona ei moartă... Am putea trece pe lângă crucişător fără să ne dăm seama şi ne-am pomeni în largul mării, unde să ne prindă vreo furtună puternică. Spuneai chiar dumneata că ceaţa asta ar putea ţine câteva zile. Atâta timp vrei dumneata să rătăcim pe mare?

   — Obiecţiunile d-tale sunt şi ele drepte, domnule Farrow, dar

te-aş ruga să vii cu alt sfat dacă eşti în măsură.

   — Mă gândeam tocmai, zise Marian, şovăitor - dacă n-ar fi mai bine să vâslim încet într-un cerc mare. Poate că astfel întâlnim crucişătorul sau ieşim afară din zona moartă.

   — Hm... propunerea nu e rea, deşi are şi părţile ei proaste, zise căpitanul. Putem încerca şi eu mă voi sili să ţin cârma cât mai egal, aşa fel ca să ne întoarcem în locul acesta.

   Cârmi puţin spre dreapta şi cu speranţe noul începurăm iar să vâslim.

   Tăcerea înfiorătoare din jurul nostru ne apăsa nervii. Aproape de un ceas pluteam în cazanul acesta afurisit, fără să vedem şi să auzim nimic.

   Deodată tresărirăm şi ne oprirăm din vâslit. Din spre stânga se auzi sirena crucişătorului, dar de la mare depărtare, după cât se părea.

   — Ah, am dat de el! exclamă Sundgreen, înveselit. Repede, să nu-l pierdem iarăşi?

   Cârmi mult spre dreapta, ceea ce ma făcu sa strig la ei:

   — Dar bine căpitane, e fals ceea ce faci. De la stânga se auzise doar sirena!

   — Ba de la dreapta - răspunse Sundgreen, cu hotărâre.

   Dar după o clipa adăugă, necăjit:

   — Ai dreptate, totuşi, vine de la stânga.

   Când cârmi însă invers, Marian şi eu strigarăm în acelaşi timp:

   — Nu, căpitane, aveai dumneata dreptate, Crucişătorul trebuie să fie aici la dreapta.

   Într-adevăr, ecoul se auzea acum dintr-acolo.

   Norvegianul se uită atunci la noi cu ochi mari şi zise aproape cu disperare:

   — Atâta vreme cât suntem înconjuraţi de ceaţa, nu vom da niciodată de crucişător, domnilor. Ecoul pare sa vie din toate părţile şi probabil ca noi ne depărtăm tot mai mult, crezând ca ne apropiam de salvator.

   Eu ma ridicasem în picioare şi ciulii urechea. Dar căpitanul avea dreptate. Aş fi putut jura ca sirena se auzea acum de la dreapta şi după câteva clipe de la stânga apoi deodată din faţă şi mai târziu din spate.

   Încetaserăm cu totul să vâslim, căci în sinea noastră ne temeam să nu nimerim iarăşi în zona moarta.

   Stăteam tăcuţi, ne uitam din când în când cu tristeţe unul la altul şi ascultam mugetele sirenei care veneau din toate părţile. Foamea setea ne chinuiau tot mai mult, pe lângă toate astea.

   — Cel puţin s-or fi salvat oamenii mei? întreba deodată căpitanul. Erau cu o bucată bună înaintea noastră şi nu se aflau în bătaia vântului, care a adus peste noi blestemata asta de ceaţă.

   — Dar erau şi ei la vreo trei kilometri depărtare de crucişător - zisei eu - şi pe de altă parte ceaţa s-a împrăştiat foarte repede.

   — Cu toate astea se poate să fi izbutit dânşii să se salveze, răspunse Sundgreen. Acum aş propune să ne culcăm, făcând de pază doar câte unul, cu schimbul. În somn uiţi de foame şi de sete.

   Din pricina căderii în apa îngheţată, ceasornicele noastre se opriseră, dar după socoteala mea era abia cam pe la prânz. Cu toate acestea, simţii deodată o mare oboseala şi la fel părea să fie şi cu Marian, căci îl văzui înăbuşindu-şi un căscat.

   Fără să mai tragem la sorţi, cum făceam de obicei, orânduirăm veghea în felul următor: Pongo, Sundgreen, Marian şi eu. Căpitanul se întinse pe scândurile bărcii şi noi îi urmarăm pilda, după ce-l rugasem pe Pongo să-l trezească pe căpitan după un ceas. Ştiam bine ca credinciosul negru nu va greşi timpul, deşi n- avea ceas, căci el era înzestrat de la natură cu acest simţ.

   Împotriva aşteptărilor mele, adormii îndată. Şi când mă trezi Marian, mi se păru că tocmai mă culcasem. Era întunerec şi nu mai auzeam sirena crucişătorului. Dar prietenul meu mă lămuri:

   — Acum nu mai da semnale decât din cinci în cinci minute. Când va fi dat douăsprezece semnale, îl poţi trezi pe Pongo. Vezi să nu te plictiseşti prea mult!

   Era frumoasa urarea lui, n-am ce zice, dar trebuie sa mărturisesc că niciodată în viaţă n-am trecut prin clipe mai grozave ca atunci.

   Singura variaţie era mugetul slab al sirenei, dar cele cinci minute care treceau de la o data la alta erau nesfârşit de lungi. Setea mă chinuia îngrozitor şi gândurile mi se încâlceau în minte. Din pricina asta, nici nu mai ţinui seamă de câte ori mugise sirena, aşa că pierdusem socoteala cu totul.

   Dar deodată unul din tovarăşii mei din barcă se ridica şi auzii glasul lui Pongo:

   — Masser culcă, trecut timp. Pongo păzeşte. Mă furişai la locul meu şi adormii imediat. De data asta somnul meu nu mai era liniştit, ci fu chinuit de cele mai grozave visuri. Aproape toate aventurile prin care trecusem până atunci se iviră fulgerător în mintea mea, până mă simţi iar zgâlţâit şi auzii glasul lui Marian:

   — E rondul tău, Robert. Sărmane prieten, te-aş mai fi lăsat să dormi, dar crede-mă că şi eu sunt mai mult mort decât viu. Aşa dar, douăsprezece semnale de sirenă, ai înţeles?

   Din nou ma aşezai pe bancheta de la cârmă. Nu-mi putui explica de ce mi se părea că stăm nemişcaţi pe acelaşi loc. Oare marea nu era la fel de agitată?

   Fără sa ştiu cum, vârâi mâna în apa rece, dar o trasei speriat înapoi. Mă îmbolnăvisem oare atât de grav, încât simţeam totul anapoda? Apa trebuia doar să fie rece, dar eu o simţeam calda, aproape fierbinte.

   Nedumerit, încercai încăodată - cu acelaşi rezultat. Sa fi ţâşnit de aici vreun izvor cald de pe fundul mării? Atunci, însă, ar fi trebuit s-avem curenţi.

   Statui în cumpănă, dacă descoperirea mea era destul de însemnată ca să îndreptăţească să-i trezesc pe camarazi. La început alungai gândul acesta, spunându-mi că n-are nici o însemnătate faptul dacă apa e rece sau caldă. Apoi, însă, cu toate că mintea nu-mi era tocmai limpede, avui simţimântul că această ciudată căldură ascunde vreo primejdie.

   Il trezii pe Marian, deci şi abia putând vorbi, îi comunicai descoperirea făcută. Prietenul meu se uită la mine ca la un nebun, se ridică apoi repede şi virând mâna în apă, zise năucit:

   — Într-adevăr, aici nu e lucru curat. Să-l întrebăm pe căpitan, ce poate însemna asta.

   Sundgreen se ridică şi el repede, când Marian îi spuse că apa mării e caldă... O încercă cu mâna, apoi strigă:

   — Trebuie să ne cărăbănim repede de aici, domnilor Prin mările acestea binecuvântate se produc adesea cutremure marine şi alte asemenea drăcii. Uneori se ivesc insule ca din senin şi dispar iarăşi. Să vâslim repede înainte, până dăm iar de apă rece, unde n-avem de ce ne mai teme.

   Îl trezirăm şi pe Pongo, care luă tacticos lopata în mână. De data asta vâsli şi căpitanul, căci cârma nu ne putea folosi în cazul de faţă. În primele minute auzirăm încăodată sirena crucişătorului, apoi ne înghiţi iarăşi „zona moartă".

   — Acum îmi explic bine şi ceaţa care s-a lăsat atât de brusc, zise Sundgreen. Marea trebuie sa scoată aburi, când e atât de încălzita. Rău e numai că n-a venit la timp potrivit.

   — Da, ar fi fost mai bine să se producă cu o jumătate de ceas mai târziu - zise Marian.

   — Dar vom scapă noi odată şi odată. Vrei să mai încerci apa, căpitane?

   — Tot fierbinte, răspunse Sundgreen, după ce vâri mina într- însa. Ba mi se pare c-a devenit şi mai fierbinte.

   — Atunci ne apropiam, probabil, de centrul catastrofei ce urmează să se producă - zise Marian - să mergem deci mereu înainte.

   Vâslirăm fără întrerupere din toate puterile, deşi eram sfâşiaţi de sete, de foame şi de oboseala.

   Din când în când, căpitanul încerca temperatura apei şi de fiecare dată ne lămurea că e tot mai fierbinte. În cele din urmă însă - după ce plutirăm vreo trei sferturi de ceas - o găsi mai rece.

   Încercarăm şi noi şi constatarăm că avea dreptate. O lăsarăm mai încet cu vâslitul, apa devenea tot mai rece, până când îşi recăpătă temperatura îngheţată de mai înainte.

   — De fapt, n-ar mai trebui să fie ceaţă aici, îşi dădu cu părerea Marian.

   — Ba da - zise căpitanul - ceaţa se împrăştie foarte mult, chiar dacă focarul ei nu e atât de mare. Aşa! Acum cred că suntem în siguranţă şi putem înceta cu vâslitul. De-aş şti numai unde ne aflam!

   — Nici eu nu va pot spune, răspunse Marian. Nici n-am putea şti, dacă cumva în timpul nopţii valurile au împins barca în alta direcţie, sau am înaintat în ocean, sau ne apropiem de coastă, la care, de altfel, nu vom ajunge decât peste vreo două zile. În orice caz, eu sunt de părere că e mai bine să vâslim mai departe. Fie că ne apropiem de largul mării sau de coastă, trebuie oricum să ieşim din ceaţa asta afurisită.

   — Bine, domnilor, încuviinţă căpitanul. Dar n-are nici un rost să vâslim cu toţii, S-o facem doi câte doi şi în felul acesta ne cruţăm puterile.

   — Ne-am înţeles - zise Marian - culcă-te dumneata şi cu Pongo, iar eu cu Robert voi vâsli până vom obosi, apoi veniţi d-voastră la rând.

   Pongo şi Sundgreen se întinseră pe scânduri şi noi vâslirăm încetişor, luptând cu somnul şi mai ales cu setea şi foamea. Gândurile mi se încâlceau tot mai mult, nu mai ştiam unde sunt, când deodată simţii o smucitura.

   — Acum mergem să dormim! zise Marian, cu glas aspru şi obosit. Ai aţipit cu mâna pe vâslă.

   Îi trezirăm cu greu pe camarazii noştri, ne întinserăm repede pe fundul bărcii şi adormirăm tun.

   III.

   ALTE CHINURI.

   FURAM TREZIŢI CAM BRUSC, de legănările foarte puternice ale bărcii noastre şi când ne ridicarăm repede, băgarăm de seama că ne aflam în mijlocul unei furtuni care ridica valuri înalte de câţiva metri.

   Barca se clătina îngrijorător uneori, dar cel puţin eram mânaţi cu mare repeziciune, aşa ca puteam nădăjdui s-ajungem curând pe uscat, sau sa întâlnim un vapor.

   Se putea presupune că eram împinşi spre coasta, căci furtunile vin numai arareori din tot ne mai învăluia, pluteam cu repeziciune, fără să mai vâslim, în schimb luaserăm hotărârea să stăm cu schimbul la cârmă. Tocmai era rândul meu şi îndeplinisem munca aceasta în mod automat, cufundat în gânduri, când deodată mă simţii smucit din toropeală şi tovarăşii care dormeau se treziră şi ei brusc. Îndărătul nostru se auzea bubuit înăbuşit, şuierături, vâjâit şi cu toată ceata deasa observarăm la vreo mie de metri depărtare o lumină puternică, roşie ca sângele.

   Trebuie sa se fi produs vreo erupţie pe fundul marii şi ne puteam socoti fericiţi că vântul ne purta înainte atât de repede. Altminteri, cu siguranţa c-am fi fost pierduţi.

   — Trebuie sa se fi ridicat un crater nou pana la suprafaţa, mării, zise Sundgreen. Acum e foarte trist ca cei de pe vasul canadian nu vor mai crede că ne pot salva.

   — Vor presupune ca erupţia ne-a prăpădit. Dar trebuie să fi observat şi ei furtuna; şi şi-or fi zicând ca ne-a mânat departe - fu de părere Marian - cu siguranţă că ne vor căuta, bineînţeles dacă nu cumva însuşi crucişătorul a fost distrus de catastrofă.

   — Ia mai taci!exclamă Sundgreen. Căpitanul canadian trebuie el să cunoască bine cât sunt de nesigure coastele de pe aici. Fără îndoială că a prevăzut erupţia şi va fi adus crucişătorul la adăpost la depărtare destul de mare.

   — Ar, fi de dorit, zise Marian. Dacă ajungem teferi la coastă; tot ne mai surâde speranţa să fim salvaţi. Asta ar trebui să se- ntâmple repede, însă, căci cred că ceaţa aia de colo ne usucă gâtlejul şi plămânii.

   — Aşa mi-am spus şi eu - zisei - desigur că e amestecată cu vapori de pucioasă. Dumnezeule, a început!

   Ultimele cuvinte le rostii speriat, căci... începuse într-adevăr. Îndărătul nostru se produseseră şuierături şi vâjâituri fioroase, apoi se ridică o lucire albă, fantomatică. Şi deodată ne trezirăm cocoţaţi pe creasta unui val uriaş, care alerga cu viteza unui tren expres, mânaţi din urma de furtună.

   Din fericire, barca noastră era destul de trainică, altminteri s-ar fi sfărâmat în urma izbiturii năprasnice.

   Dar unde ne mâna acum valul aceasta gigantic? În asta era primejdia cea mare, deşi pentru moment ne venea la socoteală de minune ca eram duşi cu repeziciune mai mare ca a unei bărci cu motor, de valul care luase probabil, de pe urma vulcanului

submarin.

   Dar nici furtuna, nici talazul uriaş nu se potoliră - după cum nădăjduiam - şi ceaţa se lipi de noi de parc-ar fi fost clei.

   Ceasuri de-a rândul ţinu aceasta călătorie fantastica pe creasta valului, dar acum nimeni nu se gândea la somn, căci eram încordat la culme sa vedem ce se va alege de noi. Ne putem aşteptă din clipă în clipă, să fim zvârliţii pe o insulă sau o stâncă şi dacă această catastrofă. S-ar fi produs pe când dormeam, atunci eram pierduţi.

   Nici de vorbă nu puteam sta, căci mugetul vântului ne-ar fi silit să răcnim ca să fim auziţi şi pentru gâtlejurile noastre uscate asta era un adevărat chin.

   Stăteam tăcuţi şi priveam ţinta înaintea noastră. Sundgreen îşi încleştase mâinile pe cârmă şi ţinea barca mereu în aceeaşi direcţie, ca sa nu ne răsturnăm.

   După socoteala mea să tot fi trecut vreo opt ceasuri în felul acesta, căci începu sa se întunece din nou. Ne era hărăzit să mai petrecem o noapte de groază pe mare, mereu în primejdie sa ne zdrobim de vreo stâncă sau sa ne răsturnăm în apă?

   Deodată, însă, căpitanul scoase, un strigăt şi arata cu mâna înainte. Întoarserăm repede privirile şi de spaimă sărirăm în sus de la locurile noastre. În faţa noastră ceaţa se întinsese ca o perdea şi în semi-întunericul înserării văzurăm o coasta stâncoasă, spre care ne îndreptam cu o viteza fantastica.

   Acum eram pierduţi cu siguranţa, căci dacă ne izbeam de stâncile acestea, barca noastră se sfărâma ca o coajă de ou.

   Ne strânserăm repede mâinile în semn de adio, apoi privirăm liniştiţi spre zidul de stanca, unde urma să ne găsim moartea. Se cam întunecase bine, aşa că nu puteam recunoaşte lămurit dacă stânca avea crăpături. Vedeam însă spuma valurilor stropind în sus şi ne gândeam cât şi pe noi ne aşteaptă soarta să fim zdrobiţi şi fărâmaţi.

   Încă cincizeci de metri... încă treizeci... încă zece... şi deodată Sundgreen strigă ceva şi smulse de cârmă cu putere. Barca se aplecă pe o parte, fără să se răstoarne, apoi însă bravul căpitan smuci cârma iar de partea cealaltă şi ne recăpătarăm poziţia dreaptă. Prin această manevră. Sundgreen abătuse barca cu vreo doi metri de ţinta ei de până atunci şi asta pentru că ochiul său ager observase în peretele întunecat o dungă îngustă şi neagra, unde valurile nu stropeau în sus.

   Şi îndată bănuise că trebuie să fie vorba de o trecătoare şi - c-o fi lungă sau scurtă - socoti nimerit să îndrumeze barca în crăpătura aceasta.

   Pereţii de stâncă erau depărtaţi cu cel mult patru metri unul de altul şi cu o viteză, fantastică intrarăm în trecătoare călărind pe o lăture a valului.

   Coborârăm vertiginos în adâncime, deoarece înălţimea valului se rupse. Nu mă aşteptam să scăpăm teferi, căci acum nu se putea sa nu ne răsturnam sau să fim zvârliţi undeva pe plaja, ceea ce la viteza aceasta însemna pieirea.

   Dar se întâmpla altfel. După alunecarea de pe înălţimea valului la nivelul mării, barca noastră începu să alunece mai liniştit. Şi trecătoare era neobişnuit de lungă, apoi începu sa se lărgească din ce în ce şi în cele din urmă văzurăm deodată, în faţa noastră, în ultimele raze ale înserării, un cazan rotund cu un diametru de cincizeci de metri, care avea de jur împrejur o plajă neteda de nisip alb.

   Valurile slabe ne zvârliră deasupra cazanului şi ajunserăm nevătămaţi pe plajă, de partea cealaltă. Ridicându-ne de jos, ne uitarăm buimăciţi unul la altul, apoi privirăm în jurul nostru, deşi nu mai puteam recunoaşte nimic din pricina întunericului.

   — Păcat ca s-a făcut noapte - zise Sundgreen - aş pune rămăşag că pe pământul acesta de aici s-ar găsi ceva de mâncare şi de băut.

   — Ia mai las-o încolo de mâncare şi de băutură, ca iar începe sa ne chinuiască foamea şi setea, se răsti Marian.

   — Massers fie liniştiţi, zise Pongo şi sari din barca pe plaja - Pongo găseşte şi noaptea. Massers vine cu mine!

   Sărirăm şi noi afara şi ne luarăm după negrul nostru, care privea liniştit la stanca înaltă.

   Apoi se-ndrepte spre un loc anumit şi cu tot întunericul descoperi o crăpătură îngustă, în care o potecă acoperită cu pietriş urca în pantă dulce.

   Ne prinserăm de brâu unul de altul şi dibuirăm drumul îndărătul lui Pongo, care ne duse atât de repede de parc-ar fi fost zi.

   După zece minute eram sus pe stâncile înalte, Furtuna ne întâmpină din nou, dar Pongo, după ce privi câtva timp în jos, ne duse mai departe drept înainte şi deodată ne trezirăm în faţa unei păduri de brazi.

   Printre trunchiurile înalte Pongo îşi făcu drum înainte. Cu instinctul său aproape supraomenesc mirosise probabil pe undeva prin apropiere apă.

   Şi deodată ne oprirăm în mijlocul pădurii, într-un luminiş acoperit cu blocuri mari de piatră. Terenul era şi aici stâncos, numai pe alocuri era muşchi, după cum constatarăm din

repetatele alunecări.

   În mijlocul platoului stâncos luci în întunerec o întindere de apă destul de mărişoară. Şi un murmur slab ne vesti că trebuia să fie vorba de un izvor care ţâşnea din stâncă şi care formase aici un pârâiaş. Iar pădurea crescuse de sigur de pe urma umezelii pe care pârâiaşul o răspândea în jurul său.

   Alergarăm spre apă, ne culcarăm pe burtă şi băurăm... Niciodată n-am simţit o plăcere mai mare în viaţa mea ca în clipele acelea de adevărată voluptate. La fiecare înghiţitură simţeam cum trupul îmi renaşte, cum puterile îmi revin.

   După ce ne potolirăm setea, nu mai ştiam cum să ne mărturisim mulţumirea şi admiraţia faţă de Pongo.

   Dar uriaşul nu era încă mulţumit cu ceea ce făcuse.

   — Massers aşteaptă, zise el şi dispăru în pădure.

   Îl auzirăm rupând crengi uscate, de parc-ar fi vrut să aprindă foc. Încercarăm îndată să aprindem un chibrit sau brichetele, dar constatarăm că apa le stricase cu totul.

   Ne bizuirăm însă pe Pongo, care trebuia să ştie el sa aprindă focul în chip primitiv. EI se înapoia curând, ţinând sub braţ o legătură maro cu ramuri uscate şi răşinoase.

   Îşi puse jos sarcina, se aşeză lângă ea şi începu sa cureţe cu cuţitul o creangă, după cum ne dădurăm seama după zgomot. În felul acesta vroia sa facă aşchii, care vor lua foc repede, când vor întâlni o scânteie.

   Şi scântei produceau brichetele noastre, căci numai benzina, se stricase din pricina apei.

   — Massers brichete! ceru Pongo şi Marian i-o dădu îndată pe a sa.

   Negrul se aplecă peste grămăjoara de aşchii şi lasă sa cada o ploaie de scântei peste ele.

   Şi într-adevăr, izbuti în curând sa producă o flăcăruie, în care suflă cu băgare de seamă. Şi o făcu din ce în ce mai mare. Apoi puse deasupra crengi mai mici şi peste puţin timp aveam un foc în toată regula.

   Pongo se duse iar în pădure şi aduse vreascuri mai mari, cari sa poată întreţine focul. Într-o jumătate de ceas aduse atâtea că ar fi putut ajunge pentru toată noaptea.

   Odată cu căldura care ne dezmorţii mădularele îşi arătă colţii şi foamea, pe care o mai înşelasem cu apa rece. Pongo părea că se gândeşte şi ei la asta căci după ce stătu câtva timp pe gânduri se făcu nevăzut în pădure.

   — Pongo al dv. e un om minunat - zise Sundgreen - a făcut el lucruri cari păreau cu neputinţă, dar daca va aduce acum ceva de

mâncare, să ştiţi ca încep să cred în vrăjitorie.

   — O scoate la capăt Pongo şi cu asta, zise Marian, calm. El e înzestrat cu simţuri cari ne lipsesc nouă, celorlalţi oameni. Sunt încredinţat că se va înapoia curând cu niscaiva păsări de mare. Printre crăpăturile stâncilor de pe aici şi-or fi făcut de sigur cuib corle, pe care le va prinde lesne.

   — Mamifere nu cred să fie pe aici - zisei şi eu - căci am impresia c-am fi pe o insulă. Prea puţin timp am fost mânaţi pe apă ca sa fi putut atinge uscatul.

   — Dac-am fost împinşi de-a dreptul spre Răsărit, de la locul unde caşalotul a zdrobiţi vasul meu, atunci ar trebui să ne aflăm acum în labirintul insulelor Prince of Wales, din arhipelagul Alexandru, zise Sundgreen. Dar se şi poate să ne fi abătut cu totul din direcţia aceea.

   În aceeaşi clipă se auziră trosnete de crengi uscate în pădure, apoi se ivi în lumina focului făptura înaltă a lui Pongo, care, zâmbind triumfător, aduce patru corle.

   — Drace! făcu norvegianul. La asta nu m-aş fi aşteptat.

   — Ţi-am spus-o eu că Pongo ştie el ce face! râse Marian. E drept că ne aflăm pe o insulă, Pongo?

   — Colo este şi apă, răspunse uriaşul şi arătă spre partea opusă aceleia de unde venisem. Acolo nu vânt, acolo păsări.

   — Hm, atunci într-adevăr se pare că e o insula, zise Sundgreen, îngândurat - sau poate chiar vreo peninsulă. În sfârşit, până una alta sa ne înfruptăm din păsările astea de pe aci, deşi trebuie să mărturisesc că până acum n-am mâncat încă friptură de corlă.

   — Nici eu - râse Marian - dar foamea pe cum o avem va face sa ne placă.

   Jumulirăm păsările de pene şi după ce le spălarăm bine le fripserăm în frigare la foc. După o jumătate de ceas erau gata şi pot spune că niciodată în viaţa mea n-am mâncat cu atâta poftă. Şi nici camarazii nu s-au lăsat mai prejos.

   Cu asta, însă, Pongo tot nu-şi sfârşise opera. Spuse din nou cunoscutul lui „Massers aşteaptă" îşi scoase cuţitul şi se făcu nevăzut în pădure. Dură cam multişor până se înapoie gâfâind, cu o sarcina mare de ramuri verzi, pline cu ace moi.

   Le aşternu cu dibăcie pe pământul tare, dispăru iar şi se întoarse cu un nou braţ. În felul acesta ne pregăti lângă foc un culcuş, pe care ne întinseserăm în voie. Trebuia să stăm de straja ca să întreţinem focul. Era atât de cald acum, încât ne văzurăm nevoiţi şi sa dezbrăcăm hainele de piele şi vestele. Acestea din urma le înfăşurarăm şi le folosirăm ca perniţele, iar cu mantalele ne acoperirăm.

   Noaptea trecu în linişte şi când se iviră zorile, Pongo, care dispăruse iarăşi cu puţin înainte, ne aduse plocon alte patru corle, în loc de cafeaua de dimineaţă. Mâncarăm şi dădurăm pe gât câteva înghiţituri de apă proaspătă, după care ne simţirăm ca nou născuţi.

   Hotărârăm acum sa întreprindem o cercetare a terenului. Părăsirăm pădurea, deci şi după vreo douăzeci de minute ajunserăm la marginea podişului, pe pârtea unde îşi aveau cuibul corlele. Când văzui cârdurile lor vânând peşti, mă simţii liniştit, spunându-mi că numai de hrană nu vom duce lipsă. Pornirăm repede pe marginea podişului care se ridica la vreo zece metri deasupra nivelului apei. Vreo trei ceasuri ţinu plimbarea prin întreaga insulă. Platoul de stâncă lăsa liber pretutindeni un brâu lat de vreo sută de metri, după care începea pădurea; care acoperea tot mijlocul insulei. Zadarnic căutarăm să descoperim alte insule - eram singuri de tot în mijlocul mării nesfârşite, a cărei suprafaţă, era tot mai agitată de furtună.

   În cele din urmă ne înapoiarăm în lagărul nostru, ca să chibzuim ce e de făcut.

   IV.

   CA ROBINSON CRUSOE.

   DE HRANĂ ŞI DE FOC NE ÎNGRIJISERĂM, acum era vorba să ne aranjăm pentru o şedere mai lungă, căci putea trece mult timp până sa se ivească un vapor prin locurile acestea. Tot Pongo fu acela care se puse pe lucru fără multă vorbă. Se făcu nevăzut în pădure şi când îl urmarăm, îl găsirăm îndeletnicindu-se cu tăierea unor copăcei tineri. Îi ajutarăm îndată, căci ştiam că vroia să construiască cu ele o colibă, în care să ne putem adăposti cel puţin de ploaie şi zăpadă. Toată ziua muncirăm şi lăsarăm lucrul abia pe înserat. Mai strânseserăm şi vreascuri din belşug, pe care le îngrămădirăm în apropierea focului.

   Încă o noapte trecu în linişte. A doua zi reîncepurăm lucrul la colibă şi spre seară eram aproape gata. Ca unelte nu aveam decât cuţitele noastre, pe care Pongo le ascuţea în fiecare zi de nişte pietre de pe ţărm.

   Când coliba fu cu totul gata, ne luarăm răgazul să chibzuim cum să ne orânduim viaţa pentru viitor. Deocamdată nu ne prea plângeam de plictiseală, căci acum trebuia să „mobilăm" coliba, adică să facem culcuşuri, scaune şi o masă.

   Grijă mare ne făcea chestia hranei, căci nu prea era mare plăcere să mănânci în fiecare zi carne de corle şi asta cine ştie cât timp, poate chiar luni şi unde mai pui că s-ar putea ca bietele pasări să intre la bănuială Şi sa se ascundă, lăsându-ne şi fără hrana asta! Pongo salvă situaţia, începu să cerceteze balta din mijlocul podişului şi găsi peşti cu duiumul. Vestea ne bucura, fireşte, dar cum Dumnezeu sa prinzi înotătoarele astea sprintene?

   Credinciosul nostru negru găsi o soluţie genială: curaţi coaja unor crengi subţirele şi împleti dintr-însa nişte frânghioare destul de trainice. Legă cuţitul de frânghie, apoi acesta de o nuia lungă şi undiţa era gata. Peştii de acolo nu mai văzuseră, de sigur, oameni, astfel că râmaseră liniştiţi când păşirăm pe marginea bălţii.

   Eram încredinţaţi că cu sistemul său, Pongo va izbuti să „înţepe" destui peşti, dar acum se punea întrebarea cum îi vom prepara pentru mâncare? Fu primita propunerea mea, de a-i frige deasupra focului, cum fac pe alocuri pescarii.

   Cam pe la amiaza acelei zile, Pongo îşi puse la încercare „undiţa" şi nu trecu nici un sfert de ceas şi aveam înainte-ne patru peşti de toată frumuseţea, fiecare de câte doua kilograme.

   Fripţi în frigare căpătară un gust minunat şi mâncarăm cu atâta poftă că era cât p-aci să ni se aplece... Seara făcurăm puţina schimbare, adică mâncarăm iar corle.

   Pongo, însă, nu era mulţumit. Căută câtăva vreme pe podiş, până dădu peste o adâncitură mică, în formă de albie şi se apucă s-o umple cu apă din balta, adusă cu răbdare cu paharul său de aluminiu, pe care întâmplarea făcuse să-l păstreze la brâu, spre deosebire de noi cari le lăsasem în raniţele rămase pe balenieră.

   Nu prea ghiceam ce-avea de gând să facă, dar îl lăsarăm să-şi vadă de treabă.

   A doua zi dimineaţă li văzurăm zvârlind pietre mari în vâlvătaia focului nostru de tabără. Apoi se duse iarăşi la pescuit şi nici de data asta nu se-ntoarse cu mâna goală.

   Curăţi de solzi peştii, îi spălă apoi la baltă şi-i aşeză lângă albia cu apă. După aceea se făcu nevăzut în pădure, de unde se înapoia peste câteva, minute cu nişte fructe, frunze şi buruieni, pe cari le zvârli în albie.

   Pricepurăm ce vrea să facă, abia când îi văzurăm scoţând din foc - cu ajutorul a două bete - pietrele înroşite şi zvârlindu-le în albie. Îi dădurăm concursul cu multă însufleţire.

   Zvârlind mereu pietre fierbinţi în apă, aceasta începu curând să fiarbă şi atunci băgarăm peştii într-însa. Apa mirosea a mirodenii, cum ne plac nouă europenilor.

   Tot Pongo fabricase nişte talgere din crengi împletite, precum şi furculiţe mai mult sau mai puţin desăvârşite, aşa că întinserăm

masă mare, care ne prii de minune..

   Dar omul e veşnic nemulţumit şi o dorinţa se naşte o alta. Tot numai cu peşte şi corle nu prea ne venea la socoteală. Duceam dorul după o bucată de carne hrănitoare. Ceea ce nu ne puteau da, nici peştii, nici corlele.

   Până atunci nu prea avusesem răgaz să cercetăm pădurea, care era foarte întinsă. — Dar după ce coliba şi „mobilierul" fură gata, luarăm hotărârea să pornim în căutare de ceva vânat. Apucarăm fiecare în alta direcţie şi abia făcurăm vreo sută de metri că un strigăt al lui Pongo ne strânse pe toţi în jurul lui.

   Arata cu degetul spre pământ şi atunci văzurăm în pământul moale întipărituri cari nu puteau proveni decât de la porci.

   Lucrul părea ciudat. De unde şi până unde animale dintr- acestea pe o insulă pustie, care n-avea nici o legătură directă cu uscatul populat? Oare în cursul veacurilor să fi dispărut porţiuni atât de mari de pământ, încât acum nu se vedea decât marea de jur împrejur?

   Nu prea ne băturăm capul cu asta, căci pentru moment mai important era pentru noi o fripturică bună. În primul rând aveam nevoie de arme ca să putem ucide eventualii porci.

   Şi tot Pongo fu acela care fabrică un soi de suliţă, din cuţitele noastre fixate de nişte nuiele. Dacă porcii nu erau prea mari, îi puteam răpune cu arma aceasta.

   Pongo nu ne dădu timp de gândire. Arăta lui Pongo vânătoarea. El se depărta de noi pe nesimţite şi oricât ne căzneam să-l urmăm fără să facem zgomot, nu furăm în stare, mai ales căpitanul, care din când în când frângea câte o creangă, fără voie.

   Deodată Pongo se opri şi ridică mâna în semn de prevenire. Ne apropiarăm de el în vârful picioarelor şi urmărind direcţia braţului său întins, văzurăm doi brazi înalţi lângă cari roiau porci cu duiumul. Şi... erau porci domestici, de soi american.

   Pongo nu ne dădu timp de gândire. Arătă câţiva porci, cari scormoneau pământul ceva mai de o parte şi ne şopti:

   — Massers rămâne aici! Apoi se furişă ca un şarpe printre copaci, se culcă pe burtă după câţiva paşi şi se târî spre un porc pe care îşi pusese ochii.

   Noi stăteam ca la vreo sută de metri de porcul mare cât toate zilele şi priveam cu încordare la agilul Negru, care ajunsese doar la cincizeci de metri de vânatul său şi rămase câtva timp îndărătul unei tufe, ţinând sub observaţie animalul. Şi deodată văzurăm un spectacol, cum nu mai întimpinasem în viaţă.

   Pongo tăiase fără zgomot câteva rămurele de brad şi le ţinu în faţa obrazului, ca un fel de mască. Astfel se târî înainte spre porc, care nu se nelinişti de loc, căci i s-o fi părând că se mişcă tufişul. Credinciosul meu prieten ajunse la treizeci de metri, apoi la douăzeci, de râmătorul care tot scormonea pământul. Venise clipa hotărâtoare şi atunci îl văzurăm pe uriaş lăsându-se în genunchi îndărătul unei tufe. Ca un fulger zbura cuţitul legat de băţul lung şi se înfipse în trupul animalului. Un grohăit asurzitor, câteva zvârcoleli. Apoi trupul se întinse şi rămase nemişcat.

   Pongo nu se clinti şi privi la restul cârdului. Porcii încetară să râcâie pământul, se uitară cu mirare la consângeanul lor, dar curând continuară să-şi vadă de treabă.

   Pongo se târî mai departe, până ajunse la porcul ucis. Cu o smucitură scoase arma din trup, apuca apoi unul din picioarele dindărăt ale masculului şi trase după sine hoitul, tot ascunzându- se pe după tufe.

   Ceilalţi porci priveau din când în când după camaradul lor, care se îndepărta în chip atât de ciudat, dar nu dădură prea multă atenţie faptului şi-şi văzură înainte de râcâitul lor.

   — Drace, te pomeneşti ca sunt trufe acolo! Exclama căpitanul agitat - Trebuie să cercetăm neapărat. Corle cu trufe e ceva pe cinste. Le putem şi prăji, căci căpătăm untură de porc.

   — Dar oală ai? întrebai eu.

   — Hm... cam aşa e, n-avem oală, făcu Sundgreen, necăjit. Trebuie sa renunţăm, deci.

   Dar carnea de porc cu trufe o prăjesc în frigare.

   — Să aşteptăm însă. Cu căutarea până or fi plecat porcii - zise Marian - altminteri îi alungăm din locul acesta.

   Pongo se apropia tot mai mult cu prada sa. Când stătu în aşa fel încât turma de porci nu-l putea vedea, ne târârăm la el şi îl ajutarăm la transport. Ajunşi pe podiş începurăm să preparăm vânatul. Am mai făcut noi treburi dintr-astea, însă nu chiar aşa de amănunţit cum s-ar fi cerut. De data asta căpitanul se dovedi a fi un adevărat geniu, căci se pricepea la toate, chiar la fabricarea cârnaţilor. Cel puţin aşa ne încredinţă, că vom căpăta nişte cârnaţi pe cinste. Şi izbuti într-adevăr, căci cu ajutorul lui Pongo adună crengi şi fructe, care prin ardere împrăştiară un miros foarte aromatic. Fumul se dovedi a fi şi un minunat mijloc de conservare pentru şunca porcului.

   Acum eram asiguraţi pentru câteva săptămâni, căci daca ni se făcea poftă de carne proaspătă, Pongo răpunea un alt porc din cârd, căci aceştia tot nu băgaseră de seamă apropierea grozavului lor duşman: omul.

   Într-una din zilele următoare Marian plecă de lângă noi şi după câtva timp se înapoia cu nişte scoici foarte mari, al căror fund zgrunţuros începu să-l poleiască cu o piatră aspră. Privii cam cu îndoială la „cratiţele" acestea, căci eram aproape sigur că vor crăpa deasupra focului, dar Marian mă încredinţa că asta nu se va întâmpla.

   Toarte n-aveau aceste crătiţi, ci trebuiau ţinute cu nişte beţişoare, dar rezistară la foc şi cu ajutorul unturii de porc - pe care o păstrarăm în beşica şi în maţele râmătorului - furăm în măsură să ne preparăm câte o fripturica fiecare pentru sine.

   Viaţa noastră primitiva ţinu astfel vreo două săptămâni, când cartea noastră de bucate se îmbogăţi. În primul rând găsirăm pe coasta de Răsărit, lângă ţărm, un banc de stridii, pe care nu fu greu să punem mâna.

   Pongo făcuse un sac din pielea unui porc şi înfigându-l în vârful unui băţ, întocmi un soi de plasă, cu ajutorul căreia ne aducea în fiecare dimineaţă stridii proaspete pentru dejun.

   Afară, de asta, Pongo mai descoperi în pădure ciuperci foarte gustoase, cari ne priiră, de minune. Şi tot el mai găsi nişte copăcei ciudaţi, încărcaţi eu fructe mici, de forma merelor.

   Poamele acestea aveau un gust acrişor, însă foarte bun, ceva între portocale şi lămâi şi ne dădurăm seamă că erau hrănitoare.

   Aveam acum mai mult răgaz, ne puturăm îndeletnici cu îmbunătăţirea colibei noastre pe dinafară ai pe dinăuntru, iar în partea de Răsărit instalarăm un semnal luminos, care în timpul zilei îşi trimitea fumul spre tăriile cerului; pe de alta parte afumam mereu carne de porc, căci nu ştiam cât de aspră va fi iarna şi daca vom fi în măsură să mergem la vânătoare.

   Acum aveam prilejul să cercetăm mai amănunţit pădurea. Asta însă fu spre paguba noastră, căci într-o zi, când părăsiserăm cu toţii podişul ca să scotocim insula fiecare în altă parte, se stârni un vânt slab dinspre Miazăzi, care însă deveni tot mai tare, fără ca noi să fi băgat de seamă ceva.

   Şi astfel se făcu că din focul pe care-l întreţineam mereu pe marginea bălţii, zburară scântei, pe colibă şi după puţin timp aceasta era cuprinsa de flăcări.

   Când ne înapoiarăm din cercetare, ramaserăm încremeniţi în faţa mormanului de cenuşă şi de nimic nu ne păru mai rău decât de bietele noastre şunci, care căzuseră şi ele pradă focului necruţător.

   Cu prilejul acesta ne dădurăm seamă şi de primejdia ce prezenta locul acesta.. Dacă vreodată sufla vântul din spre Miazăzi, atunci nu puteam întreţine un foc pe podiş, căci era pericol ca pădurea să fie cuprinsă de flăcări.

   — N-avem încotro! zise Marian într-un târziu. Trebuie să ne căutăm alt loc, unde sa facem totul de la început.

   — În felul acesta scăpăm şi de plictiseală, râse Sundgreen. Dar de grăbit tot trebuie să ne grăbim, ca să nu intrăm în iarnă!

   — Plecăm în căutare tot despărţiţi?

   — Da, însă acum să căutăm ceva spre Miazăzi. Dintr-acolo nu prea bate vântul. Cu alte cuvinte trebuie să găsim un loc unde să fim la adăpost şi de vântul de Miazăzi.

   — Massers, vine cu mine! zise Pongo în aceeaşi clipa.

   Căutasem şi el în felul lui practic cum era îşi spusese pe bună

dreptate că şi în noua noastră tabără trebuia sa avem pe aproape apă, aşa că urmase pârâiaşul.

   Se opri pe povârnişul platoului şi aplecat cercetă pământul. Când ajunserăm lângă el, arătă în jos şi zise liniştit:

   — Oameni.

   Avea dreptate, erau acolo urme de ghete cusute.

   Marian se apleca şi el, apoi spuse:

   — Întipăriturile acestea sunt foarte vechi, o dovada ca pe aici plouă rar, altminteri le-ar şters apa. Ba nu... dimpotrivă... ăsta e pământ clisos, care se întăreşte după ploaie.. De aceea, s-au şi păstrat atât de bine urmele. Ia să coborâm, se pare că fusese pe aici un soi de potecă.

   Pongo şi dispăruse, iar noi coborârăm repede după el şi ne trezirăm pe o stâncă, îndărătul căreia se vedea o crăpătură îngusta.

   V.

   DESCOPERIRI CIUDATE.

   DIN DESCHIZĂTURA ACEASTA se auzi glasul înăbuşit al lui Pongo:

   — Massers, vino repede!

   Dibuirăm drumul pe întuneric, dar din ce în ce se lumina mai mult, pe măsură ce pătrundeam înăuntrul stâncii. Şi deodată ne trezirăm într-o peşterii mare, rotundă, care îşi primea lumina dintr- o crăpătură a tavanului.

   Peşteră era plină cu lăzi, dintre care cela mai multe erau deschise. Şi în ele văzurăm lucruri care ne umplură de uimire şi bucurie în acelaşi timp. Conserve de tot soiul, carne şi legume, vinuri, compoturi, făină, zahăr, ceai, cafea şi tutun.

   În clipa aceea ne simţeam ca nişte copii nevinovaţi, cărora Moş Crăciun le-a făcut o surpriză cu totul neaşteptată. Cu câteva minute înainte, plângeam pe cenuşă colibei noastre - şi acum eram într-un adăpost cu merinde pentru ani de zile!

   — Hm... foarte bine! făcu căpitanul, cu chipul strălucitor de bucurie şi scoase o sticlă dintr-o lada - Asta e rom vechi. Hm. şi mai vad colo vesela de aluminiu, destula pentru un mare restaurant. Nu mai avem nevoie acum de tigăi din scoici.

   Dar în clipa următoare scoase o înjurătură şi o exclamaţie de spaimă. Descoperise „chelnerul". Adică un schelet, care zăcea la pământ îndărătul uneia din lăzi.

   Din partea cealaltă a peşterii Marian strigă:

   — Aici sunt paturi în toată regula şi într-unul din ele se află un schelet.

   — Şi aici în dosul acestei lăzi e unul, răspunsei eu.

   Apoi mă aplecai şi adăugai speriat:

   — A căpătat un glonţ în cap.

   — Hm. poate suntem în măsură să aflăm ce fel de tragedie sa desfăşurat aici - zise Marian - mortul mea are un jurnal cu însemnări zilnice lângă el. Îl vom citi mai târziu, căci deocamdată trebuie să cercetăm peştera cu amănunţime.

   Mai găsirăm o încăpere mică, servind drept bucătărie. Din pietre de formă aproape egală fusese făcută o vatră, tencuită cu pământ lutos. Şi încăperea asta avea un ventilator, sub forma unei crăpături în tavan şi acum ne lămuream şi aerul bun din peştera.

   Aveam aşa dar un adăpost ideal. Apăraţi de furtună, ploaie şi zăpadă, puteam trăi chiar şi principalul erau însă lăzile cu preţiosul lor conţinut. Tot căutând găsii pe un capac un bilet lipit de gara din San Francisco, purtând o data cu treisprezece luni în urmă. Dacă ţineam seama de drumul făcut până la insula asta, puteam presupune că peştera devenise locuibilă cam de un an de zile.

   Luarăm hotărârea să îngropăm întâi scheletele. Într-o foaie de cort găsită în peşteră, duserăm afară osemintele, apoi le transportarăm sus în pădure şi le îngroparăm într-o groapă săpată cu cuţitele. Rostirăm o scurtă rugăciune pentru odihna sufletelor necunoscuţilor - şi trista ceremonie luase sfârşit.

   Morţii cu morţii, viii cu viii, cum zice proverbul. Ne înapoiarăm deci liniştiţi în peştera noastră, luarăm în stăpânire toate lăzile şi orânduirăm comoara.

   Găsirăm în lăzile acelea tot ce ne-ar fi trebuit ca sa trăim ani de-a rândul. Carne, legume, pesmeţi, făină, ceai, cafea, zahăr şi afară de merinde, unelte de tot felul, arme cu muniţii din belşug, îmbrăcăminte, paturi şi chiar lămpi cu spirt, cu combustibil de rezervă în cantitate îndestulătoare.

   — De unde vin toate astea nu ştim - zise Sundgreen după câtva timp - dar putem fi recunoscători Destinului că ne-a îngăduit să descoperim peştera asta. Propun să ne pregătim acum o masă pe cinste şi-mi voi îngădui să prepar un lichior ca la noi acasă.

   — Aşa să facem! încuviinţă Marian. Şi după masă vom începe să citim jurnalul mortului, poate aflăm dintr-însul cum au ajuns cei doi oameni cu toate lucrurile acestea.

   — E probabil c-au fost contrabandişti de alcool, îşi dădu cu părerea Sundgreen. Oameni dintr-aceştia au fost întotdeauna bine înarmaţi şi aveau pretutindeni depozitele lor. Da, domnilor, poate nu e de loc exclus sa primim o vizita nedorită. Poate ca era vorba de o ascunzătoare a unei bande, care, în lupta cu poliţia prohibiţionista, a fost în parte răpusa. Într-acestea, paznicii de aici s-au prăpădit, într-un fel pe care-l vom afla, poate, din însemnările acelea. Dar se poate şi ca restul membrilor bandei să vie peste noi şi să ne atace.

   — Bravo! strigă Marian. E cam multă fantezie în susţinerile d- tale, căpitane, dar nu se ştie dacă nu te apropii de adevăr. În orice caz trebuie să supraveghem acum mereu marea, ca să nu ne trezim luaţi prin surprindere. Şi acum mai avem o treabă urgentă de făcut: trebuie să adunăm o provizie cât mai mare de lemne în peşteră, ca să fim la adăpost de intemperii.

   În vreme ce ne îndeletniceam cu această muncă grea, Sundgreen gătea mâncarea. Şi trebuie să mărturisim că nici în cel mai bun restaurant din marile metropole, nu mi-a priit atât de bine o masă ca în ziua aceea, deşi era numai carne conservată şi legume.

   Foştii locuitori ai grotei, canalizaseră pârâiaşul să intre în peşteră şi în felul acesta aveam mereu apă proaspătă.

   Mare fu bucuria noastră, când găsirăm într-o lădiţă obiecte de toaletă, cum ar fi săpun, perii de dinţi, pastă, etc. După atâta; vreme de lipsuri, simţirăm o adevărată plăcere să ne folosim de lucrurile acestea.

   Ca sa nu ne plictisim, luarăm hotărârea sa facem o uşa la intrare, cu atât mai mult cu cât se putea să fie tigri sau alte sălbăticiuni.

   Asta ne dădu de lucru două zile, aşa că tot nu avurăm timpul să cercetam jurnalul cu însemnările mortului. Marian spuse că asta o vom face când vremea proastă ne va sili să rămânem în peşteră.

   Amenajarăm şi culcuşuri din nuiele, căci nici unul din noi nu vroia să se folosească de paturile în care zăcuseră şi muriseră locuitorii peşterii, înaintea noastră.

   Din pături făcurăm saltele cari ne ţineau de cald şi adesea mă gândeam că viaţa noastră de acum îşi avea şi ea farmecele ei. De ce nu ne-am îngădui şi noi un răgaz de odihnă, în loc de a ne expune mereu primejdiilor?

   De carne proaspătă se-ngrijea Pongo odată pe săptămână, deasemenea aveam iarăşi o provizie îndestulătoare de şuncă afumată şi cârnaţi, fabricate de Sundgreen.

   Printre obiectele celor doi morţi găsirăm şi două ocheane bune, astfel ca puteam cerceta marea în fiecare zi, până la mari depărtări. Dar vremea era prea rea şi nu puturăm descoperi nici o trâmbă de fum care să trădeze apropierea vreunui vapor.

   Trebuia să ne împăcăm deci cu soarta de a petrece, iarna pe insulă. N-aveam de ce să ne îngrijoram din pricina aceasta, căci din toate privinţele eram la adăpost, atât în privinţa vremii rele cât şi a duşmanilor, oameni sau animale.

   După vreo trei săptămâni de la instalarea în peşteră şi în urmă stăruinţelor repetate ale lui Sundgreen, Marian se hotărî într-o seară să deschidă jurnalul mortului, la lumina unei lămpi cu spirt.

   Omul se numea Jonny Lincoln şi fusese marinar pe yachtul de lux al unui milionar american. Cu prilejul unei furtuni grozave yachtul naufragiase lângă insula, iar proprietarul, familia sa şi echipajul - afara de Lincoln şi stewardul Leslie Milion - fuseseră maturaţi peste bord sau se prăpădiseră din pricina frigului.

   Cei doi supravieţuitori descărcară repede lăzile de pe vas, ştiind ca ele conţineau lucruri trebuincioase pentru viaţa în singurătate. Căci îşi dădură seamă îndată că cu greu vor izbuti să se salveze de pe insula aceasta, care era la mare depărtare de marile căi navigabile.

   Lincoln nu cunoştea numele insulei, dar aflase de la căpitanul yachtului poziţia ei aproximativă.

   În însemnările cu pricina se mai arăta cum descoperiseră grota şi cum o amenajaseră. De pe vapor luaseră şi trei porci vii şi abia acum se lămurirăm existenţa râmătorilor acolo.

   Cei doi naufragiaţi ţineau să aibă mereu carne proaspătă aşa că în primele săptămâni cruţaseră porcii. Apoi însă nu mai avură nevoie, căci dintr-un lucru de nimic se luaseră la ceartă, de la ceartă la bătaie şi în cele din urmă puseră mâna pe arme. Milton trase un glonţ care se înfipse în trupul tovarăşului său, iar Lincoln ţinti mai bine şi găuri scăfârlia celuilalt.

   Din descrierea aceasta, căpătarăm explicaţia amănunţită a dramei petrecută pe insula. Dar în jurnalul aceia mai exista un pasagiu care ne interesa din cale afară. Probabil într-o pornire de părere de rău, Lincoln scrisese:

   „Sunt mulţumit ca am ajuns pe yachtul acesta. În San Francisco n-aş fi fost sigur cu viaţa, căci Jim Town asmuţise asupra mea oamenii săi. Chiar dacă e foarte bogat şi bine văzut pretutindeni, ştiam totuşi că e şeful unei bande mici, dar temute, care nu se dă în lături de la nimic. Crimă, jaf, furt, astea sunt pentru aceştia lucruri de fiecare zi. Şi Jim Town e stăpânul lor, de care ascultă orbeşte.

   El mai e şi un ţintaş cum n-am întâlnit altul mai bun şi aste impune oamenilor mai mult decât orice. Apoi vine faptul că frecventează cercurile cele mai bune, mulţumită milioanelor sale.. Banda lui nu ştie, dar eu am izbutit să aflu în ce fel a dobândit această avere. Înainte vremii se numea James Dawson şi era contabil la notarul Frederich Fields. În această calitate a falsificat un testament făcut în favoarea, unei anume Richardson, s-a priceput să-l vâre pe notar într-o casa de nebuni şi îşi însuşi milioanele care aparţineau micii Evelyne.

   Tânăra fată este acum stenotipista la doctorul Woold; am văzut-o adesea şi regret din adâncul sufletului că am trecut sub tăcere mârşăvia. Dar Jim Town ţinteşte bine cu revolverul şi pe de altă parte nici n-aş fi putut dovedi susţinerile mele, căci am aflai de chestie numai din auzite, într-un rând pe când Town se îmbătase şi îndrugând vrute şi nevrute se fălea cu isprava aceasta.

   Când mă voi înapoia, însă, tot mă voi duce la poliţie ca sa fac mărturisiri, fie ce-o fi. Acum desigur trebuie sa fug, căci desigur că Town mă văzuse atunci prin oglinda şi se teme fireşte de unul care-i cunoaşte taina.

   Lesne nu va fi să-l înfund pe el. Dimpotrivă, risc sa fiu ucis... Dar îmi pare rău de mica Evelyne. Milioanele sunt ale ei şi biata fată e nevoită să se chinuiască pentru a-şi agonisi pâinea zilnică. Trebuie să-i vin în ajutor".

   Marian închise caietul şi ne privi întrebător.

   — Drace! scrâşni Sundgreen. Dacă izbutesc să plec cândva de pe afurisita asta de insulă, mă duc la San Francisco şi ma ţin capul ticălosului acela de Town. O scot eu la capăt cu el, să n-aveţi grijă!

   — Dragă căpitane - zise Marian - cum scrie şi Lincoln, lucrul nu e atât de lesne de făcut. Gândeşte-te numai ce fel de potrivnici îţi stau înainte! S-au prăpădit ei mulţi alţii, înainte de a fi putut face cât de cât.

   — Eu nu-s dintre-ăia, răspunse Sundgreen. Dreptatea e de partea mea şi cu dânsa nu mă tem de revolverul lui Town, oricât ar fi de vrăjit.

   — Toate bune - zise Marian, râzând - dar eu tot cred că iei

lucrurile prea uşor.

   — Aşa! Şi eu care socoteam că-mi vei da chiar o mână de ajutor! Sau te temi cumva de ticălosul acela?

   — De loc - zâmbi prietenul meu - numai c-aş proceda cu băgare de seamă. De altminteri, din prima clipă m-am gândite sa viu în ajutorul fetei.

   — Atunci mă ai şi pe mine alături de d-ta, zise Sundgreen, înveselit. Când e vorba de dreptate, trebuie să ne facem luntre şi punte ca să învingem.

   — Eu unul mai curând aş lupta singur împotriva unui întreg trib sălbatec, decât contra uneia din bandele de criminali din America - mai spuse Marian - oamenii aceştia poseda cele mai moderne arme, cu cari nu e de glumit.

   — Ei, da - încuviinţă căpitanul - aşa scrie în gazete şi prin cărţi, c-ar avea dumnealor parcuri întregi de automobile blindate, apoi tunuri cu tir repede, mitraliere şi alte frumuseţi de soiul acesta. Dar eu socot că se cam exagerează. Fireşte, or fi bine el înarmaţi ticăloşii, dar lupte dintr-alea de stradă cum istorisesc gazetele ca s-ar da în binecuvântata Lume Nouă, cred că sunt cam rare.

   — Ba de loc - replica Marian. În privinţa asta tocmai americanii sunt foarte riguroşi şi nu se dau în lături de la nici un mijloc ca să- şi răpună duşmanul. Dar toate astea le-om vedea noi când vom izbuti să plecăm de pe insula, pe care ne aflăm. Cine ştie când se va întâmpla asta, căci nici Jonny Lincoln cu tovarăşul său n-ar fi stat de plăcere aici.

   — Ba poate c-au avut un motiv deosebit - mă amestecai şi eu în vorbă - Lincoln acela se temea doar sa se arate prin San Francisco. Aici era cel puţin la adăpost de urmărirea bandei lui Town. Poate că din pricina asta s-a luat la cearta cu tovarăşul său.

   — Mai mult ca sigur ca aşa stau lucrurile - zise Sundgreen - Steward Milton o fi zărit vreun vapor pe care a vrut să-l aducă încoace prin semne, ceea ce Lincoln ţinea sa împiedice şi atunci sa iscat cearta care s-a sfârşit cu moartea amândoura.

   — Se poate sa fie cum spui dumneata, încuviinţa Marian.

   A doua zi cercetarăm ca de obicei marea cu ocheanele şi deodată Marian striga:

   — Veniţi repede încoace, căci vad o trombă de fum care pare să se apropie de noi.

   Al doilea ochean îl avea Sundgreen. Privi imediat în direcţia arătată şi după câtva timp lasă ocheanul jos şi zise:

   — Într-adevăr, aşa e. Trebuie sa fie vorba de un vas mic şi foarte rapid care vine de a dreptul spre insulă.

   Privirăm şi noi prin ocheane şi observarăm vasul în vremea asta Pongo adese crengi verzi şi umede, muşchi şi fructe, cari atunci când ard produc fum mult şi gros.

   Deoarece se putea să fie vreun vas de piraţi, aduserăm din peşteră puşti şi revolvere, dar deodată Sundgreen exclamă:

   — E un bric poliţienesc canadian. Minunat, domnilor, acum suntem salvaţi!

   Vaporaşul trebuie să fi zărit fumul nostru, căci venea de-a dreptul spre insulă. Înaintarăm pana ajunserăm pe marginea scobiturii şi în curând vasul de culoare neagră fu atât de aproape ca puturăm face semne spre el.

   Peste puţin timp frâna şi fu lăsata pe apa o barcă în care luară loc un ofiţer şi marinari. Când ajunseră la noi, ofiţerul întreba cine suntem. Îi dădurăm lămuririle cuvenite, apoi coborî pe uscat, mai asculta odată povestea noastră şi la urma spuse:

   — Mulţumesc, ştiu destul. Crucişătorul nostru „Eagle", a salvat marinarii de pe „Drontje". Poftiţi în barcă, domnilor. Sunt bucuros că am dat peste dv.

   Pe bordul vasului istorisirăm şi căpitanului păţaniile noastre. Apoi fură scoase din peşteră toate lăzile pentru a fi predate moştenitorilor milionarului.

   Căpitanul ne făgădui să ne ducă la Vancouver, de unde aveam legătură spre San Francisco. Se bucură că eram gata să venim în ajutorul tinerei Evelyne Richardson, dar ne proveni şi el de primejdiile unei astfel de întreprinderi.

   Cată dreptate avea ne fu dat să vedem când ajunserăm în capitala Californiei şi pornirăm la lucru. Aventurile de necrezut aproape întâmplate cu acest prilej ţi le voi povesti altă data, draga George - încheia doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 87

PRIN SUBTERANELE DIN SAN FRANCISCO

   O ÎNTREPRINDERE PRIMEJDIOASĂ.

   DOCTORUL BERTRAM urmă să povestească lui George:

   — Prin „Poarta de aur", intrarea lungă de opt kilometri şi largă de doi, vaporul nostru alunecă în golful din San Francisco. Veneam din Vancouver, importantul oraş de coastă al Canadei, ca să pornim aici în Frisco lupta, împotriva unei bande de criminali.

   De fapt, era iarăşi o chestiune care nu ne privea personal, dar ne propuseserăm să limpezim faptele, căci se putea să salvăm prin asta o tânără fată.

   După îndeplinirea, formalităţilor vamale, ne luarăm camere într-un hotel mic, îmbucarăm ceva, apoi ne duserăm la poliţie.

   Comisarul Perkins, la care furăm trimişi, citi cu băgare de seamă caietul ca însemnări al marinarului mort, pe care-l găsiserăm pe insulă, pe urmă zise:

   — Se poate să fie adevărat, domnilor, ce-a scris aici Lincoln acela, dar eu unul vă mărturisesc deschis ca n-aş vrea sa ma ocup cu chestia aceasta, căci atunci n-aş mai fi sigur cu viaţa mea. Trebuie sa ţineţi seamă de faptul ca Jim Town, împotriva căruia vreţi să porniţi lupta, este unul din cei mai bogaţi oameni din oraşul nostru. Şi dacă - precum susţine Lincoln în însemnările sale - omul acesta e într-adevăr şeful unei bande de criminali, atunci o fi dispunând de mijloace cu care noi, poliţia, nu ne-am putea măsura. Fireşte ca voi întocmi un proces verbal de plângerea dv. şi voi supune şi colonelului Preston, prefectul, dar nu cred ca pe temeiul unor simple bănuieli să putem întreprinde ceva împotriva lui Jim Town.

   — Nu s-ar putea să vorbim chiar noi cu colonelul? întrebă Marian. După părerea mea trebuie încercat totul ca dreptatea să învingă.

   Perkins învălui pe prietenul meu într-o privire aproape compătimitoare:

   — Dumneata şi tovarăşii d-tale nu-mi sunteţi necunoscuţi, domnule Farrow - zise el apoi - aventurile pe rari le aţi întâmpinat în India au fost descrise şi în gazetele locale, de aceea ştiu ca va îndeletniciţi bucuroşi cu astfel de afaceri. Totuşi, eu v-aş sfătui să plecaţi de aici primul vapor, altfel nu sunteţi siguri de viaţa dumneavoastră.

   — Lasă ca am fost noi de atâtea ori în primejdie de moarte, încât nu ne mai temem de nimic - răspunse Marian, zâmbind - şi trebuie să-ţi spun ca ţin cu tot dinadinsul să sa vin în ajutorul tinerei fete şi la fel gândesc.

   — Şi tovarăşii mei.

   — Da - se grăbi să întărească Sundgreen - numai de asta am venit încoace. Nu pot eu îngădui ca un ticălos ca ăla să trăiască în huzur cu averea unei biete fete, care luptă din greu să-şi agonisească o pâine.

   — Intenţia dv. e vrednică de admirat - zise Perkins, zâmbind - sunteţi dv. însă siguri că însemnările marinarului Lincoln se sprijină pe adevăr? Nu trebuie să uitaţi că Jim Town - după cum v- am mai spus - este astăzi unul din cei mai bogaţi oameni din Frisco. E foarte greu - dacă nu chiar cu neputinţă - să se întreprindă ceva împotriva lui.

   — În orice caz - stărui Marian - susţinerile lui Lincoln trebuiesc verificate, chiar, dacă credeţi că sunt neadevăruri, ceea ce nu vad întrucât ar fi întemeiat. Jurnalul acesta a fost scris de un om care nu se mai simţea nici el sigur de viaţa lui - socot deci că a spus numai adevărul.

   — Nu zic, domnule Farrow - răspunse comisarul - se poate să fie aşa cum susţii d-ta, dar dacă - precum scrie Lincoln - Jim Town e într-adevăr şeful unei bande, atunci întreprinderea e foarte grea. De sigur că aţi auzit, sau aţi citit numai, cât de bine organizate sunt, din nenorocire, aceste bande în ţara noastră.

   — Fireşte - încuviinţă Marian - exercită o adevărată teroare. De aceea nici nu doresc ca poliţia să ia parte la lupta împotriva lui Jim Town, ci ăsta o vom face noi singuri. Aş vrea numai ca să fim oarecum acoperiţi din spate, cum s-ar spune.

   — Daca e vorba numai de atâta, atunci colonelul v-ar putea da o legitimaţie cum că sunteţi în slujba noastră ca detectivi. Pe temeiul acestui document veţi avea dreptul să cereţi ajutor şi sprijin de la oricare poliţist.

   — Nici nu cerem mai mult, răspunse Marian. Vrei sa ne prezinţi colonelului?

   — O clipa, domnule Farrow, trebuie să-l pregătesc întâi. Ţin, însă, să vă atrag luarea aminte ca Preston e un om cam ciudat şi să nu va prindă mirarea dacă vă va trata ceva mai altfel de cum se obişnuieşte.

   — De atâta lucru nu ne speriam noi - răspunse Marian zâmbind.

   — Atunci aşteptaţi niţel, vă rog - zise Perkins şi părăsi încăperea, luând cu el caietul cu însemnările lui Lincoln.

   — Hm, ciudat! făcu Marian. Socot că mai mult avea de furcă cu poliţia decât cu Jim Town şi oamenii lui. Astfel de bande par sa aibă într-adevăr o mare putere... Nimeni nu prea cutează să se apropie de ele, pentru ca atunci nu mai e sigur de viaţă. Dar eu unul nu renunţ la ceea ce mi-am propus, fie ce-o fi. A! Uite că se- ntoarce sergentul.

   Perkins intră în încăpere. Pe chipul său plutea un zâmbet cam stingherit când zise:

   — Colonelul vă aşteaptă, domnilor. Poate ca veţi rămâne cam dezamăgiţi, dar trebuie sa va spun ca n-am nici o vină în hotărârea prefectului. Poftim, intraţi!

   Deschise uşa prin care tocmai intrase şi ne făcu loc sa păşim într-o cameră mare, simplu mobilata. La biroul imens stătea un bărbat care nici nu se clinti la vederea noastră.

   Avurăm răgaz câteva clipe să-i privim capul puternic, eu părul cărunt, tuns scurt. Comisarul tuşi şi anunţă:

   — Aceştia sunt domnii de care v-am vorbit, domnule colonel.

   Abia acum îşi ridică ochii prefectul poliţiei spre noi. Mă speriai

aproape la vederea chipului său, care avea o asemănare ciudată cu aceea a unui câine mops. Bărbia aspră şi ieşită în afară, buzele groase şi ochii lui mici, îi dădeau o înfăţişare de-a dreptul animalică.

   Să lucrezi sub poruncile omului acesta numi părea de fel lucru plăcut. Ochii lui cenuşii ne măsurară fugar şi la vederea lui Pongo, zâmbi dispreţuitor, pentru ca în cele din urmă să mormăie cu glas răguşit:

   — Aşa dar dv. sunteţi domnii găsiţi de bricul poliţiei canadiene pe o insulă din grupul Cherikoff. Hm... am şi primit un raport în privinţa asta. Şi Negrul ăla e prietenul dv.? Ciudate gusturi. hm. nu mă priveşte. Aţi găsit caietul ăsta cu însemnări şi pe temeiul lui vreţi să vă agăţaţi de onorabilul nostru concetăţean Jim Town? Asta nu se poate şi resping orice cerere. Ba mai mult: voi şti chiar să vă împiedec dacă cumva veţi porni totuşi ceva pe socoteală proprie. Asta e treaba noastră - aţi înţeles? Voi face personal cercetări discrete, deşi socot drept prostii zmângălelile ăluia. Am terminat! Vreţi să rămâneţi mai multă vreme în oraşul nostru?

   — Fireşte, domnule colonel - răspunse Marian, foarte politicos - după ultimele încurcături prin care am trecut, avem nevoie de odihnă. Pe de altă parte îmi face o deosebită plăcere sa cunosc oraşe străine, când sunt atât de interesante ca San Francisco.

   — N-am nimic împotriva daca mai rămâneţi câteva zile pe aici - răspunse Preston, scurt - dar sa nu va legaţi de Jim Town, căci altminteri mă voi vedea silit sa vă expulzez! Buna ziua!

   Spunând aceasta se-ntoarse iar şi începu sa răsfoiască hârtiile de pe masă.

   Băgai de seamă că Sundgreen era gata să izbucnească aşa că îl pişcai de braţ şi-l trăsei afara din odaie, după Marian şi comisar.

   — Aţi văzut? făcu Perkins, după ce închiserăm uşa în urma noastră. Cu asta v-aţi ales în urma călătoriei dv. aici. Fireşte ca vom cerceta cu atenţiune susţinerile din jurnalul lui Lincoln şi voi fi bucuros dacă voi putea veni în ajutorul Evelynei Richardson.

   — Perkins era într-adevăr un om de treabă? Care s-ar fi potrivit mai curând în locul colonelului şi părea să fie sincer mişcat de soarta tinerei fete.

   Marian îi strânse mâna cu căldură şi întrebă deodată:

   — Cine e mai mare peste colonel?

   — Asta e colonelul Rory şi primarul general Patterson - răspunse comisarul - dar ce aveţi de gând?

   — Nimic, am vrut doar să mă informez. Şi mai am o întrebare la care te rog să-mi răspunzi: unde locuieşte acest Jim Town?

   Perkins înclina capul, râzând:

   — Zău, nu va lăsaţi! Parca văd cum vă expulzează colonelul. Hai să vă spun: Jim Town locuieşte lângă „Cityball", în Yerba Buena Park.

   — A! Chiar lângă Primărie. Foarte bine - zise Marian - aşa dar, la revedere pe curând, domnule comisar.

   Ne strânserăm mâinile şi plecarăm.

   — Şi ce ai de gând sa faci acum, draga Farrow? întrebă căpitanul.

   — Să vizităm iute oraşul, răspunse Marian. Să luăm o maşină şi să pornim încetişor spre Yerba Buena Park. Dacă avem noroc, putem vorbi cu primarul general.

   — Minunat! strigă Sundgreen. Să crape de necaz colonelul acela. Îi voi povesti eu primarului cum ne-a tratat!

   — Las-o mai domol, nenişorule! râse Marian. Înainte de toate să vedem ce fel de om e şi domnul primar acela. Poate că e la fel ca şi colonelul şi atunci trebuie să ne adresăm celuilalt colonel, care e mal mare decât Preston.

   — Aşa e, aşa el încuviinţă Sundgreen. Hai să luăm maşina aia de colo.

   Ne urcarăm într-un automobil foarte elegant, cu care prilej băgai de seamă că şoferul se cam strâmbă la vederea lui Pongo. De aceea mă răstii la el:

   — Dacă n-ai poftă să mergi cu noi, renunţam cu dragă inimă. Să ştii însă că voi raporta purtarea d-tale primului poliţist pe care-l întâlnesc.

   Şoferul se grăbi să-şi ceară scuze, dar numai prietenoasă nu era mutra lui. Pornirăm încet prin oraş şi după câtva timp ajunserăm la Yerba Buena Park. Numele acesta (Yerba Buna însemnează: „buruiană bună ") îl purtau încă în anul 1776 puţinele case clădite pe atunci odată cu instalarea unui post militar. Din aceste începuturi primitive a luat naştere marele oraş San Francisco de azi. În apropierea Primăriei Centrale oprirăm şi plătirăm şoferului; cu prilejul acesta observai însă, întâmplător, ca puţin în urma noastră oprise o a doua maşină, al cam muşteriu îl cam ţinu de vorba pe şofer la plata. O bănuială îmi fulgera prin minte şi atrasei imediat atenţia lui Marian.

   Automobilul nostru porni mai departe şi noi ramaserăm liniştiţi pe marginea trotuarului. Individul suspect nu se grăbi însă de loc cu plata, dar în cele din urma maşina plecă şi muşteriul coborât din ea începu să privească cu luare-aminte casa înaintea căreia stătea. Clătina apoi capul, scoase un carneţel şi începu sa frunzărească într-unsul.

   Poate că mă cam grăbisem cu suspectarea, căci era cu putinţa să fie vreun om de afaceri, care nu găsea adresa căutată. Deodată îmi dădu ceva în gând şi-i şoptii lui Marian:

   — Mi se pare că l-am văzut pe omul acesta pe coridorul poliţiei.

   — Tot ce poate - răspunse prietenul meu..

   — Atunci ştii că e o mica atenţiune din partea colonelului, care vrea să se încredinţeze daca ascultăm de porunca lui să nu ne legam de Jim Town. Hm... în cazul acesta trebuie să-l păcălim pe dumnealui de colo, ca sa ne piardă urma.

   — Sa mergem la Primărie, să ne prezentăm primarului şi, dacă e un om drept şi de treabă îi vom expune toată chestia, cerându-i sprijinul - propusei eu - cu siguranţă că va fi în măsura sa ne dea drumul afara fără să fim zăriţi.

   — Propunere ta e bună - încuviinţă Marian - hai să o luăm la picior şi să intrăm repede în clădirea Primăriei. Fireşte că portarului nu trebuie să-i spunem ca ne ducem la primar, căci urmăritorul nostru cu siguranţă că-l va iscodi. Mă voi interesa de bibliotecă şi numai după ce vom fi înăuntru, voi căuta să aflu unde e cabinetul lui Patterson. Haideţi!

   Iuţirăm paşii, ajunserăm curând la Primărie şi ne furişarăm înăuntru. Mai băgai de seamă ca şi urmăritorul iuţise pasul.

   La întrebarea lui Marian unde se află biblioteca, portarul ne îndrumă la etajul al doilea. Intrarăm repede în ascensor şi pe când urcam, zărirăm că urmăritorul nostru tocmai intrase în sala cea mare şi se repezise la portar.

   — Acum să coborâm la primul etaj şi să ne furişăm repede în vreun coridor lateral! propuse Marian. Să poftească apoi dumnealui să ne caute în bibliotecă!

   La primul etaj sărirăm din ascensor, aleserăm un coridor la întâmplare şi pornirăm în grabă într-acolo. Nimeni nu băgă de

seamă graba noastră suspectă.

   Ascultarăm cu atenţie şi constatarăm cu mulţumire ca urmăritorul nostru coborâse înapoi la parter, negăsindu-ne în bibliotecă. Acum trebuia să dăm cât mai repede pe primar.

   Norocul ne veni în ajutor. Lângă noi se deschise o uşă şi un tânăr păşi pragul; ne privi mirat, apoi ne întrebă ce dorim. Când Marian se prezintă, păru foarte bucuros.

   — Ah, domnul Farrow! făcu el - am auzit multe despre dumneavoastră - nu numai de ultima aventura din Alaska şi de pe insula pustie, ci şi despre păţaniile d-voastră din India. Îmi pare bine ca am prilejul să vă fac cunoştinţa. Cu ce va pot fi de folos? Sunt slujbaş aici, la Primărie.

   — Hm! - făcu Marian, codindu-se niţel - ne-am dori să-l cunoaştem pe primarul general, domnul Patterson.

   — Cu plăcere - răspunse tânărul - el e unchiul meu. Dar de ce vă exprimaţi dorinţa aceasta cu atâta şovăială? Ah...

   Se întrerupse şi după câteva clipe urmă, roşind:

   — Pricep, domnule Farrow. Aveţi de sigur, vreun păs, dar vreţi să-l cunoaşteţi mai întâi pe unchiul meu. Nu vă pot lua în nume de râu asta, ţiu însă să vă spun că unchiul meu e un om al datoriei şi nu se lasă abătut de la ţinta sa. Nu ştiu dacă măi înţelegeţi.

   Fireşte că-l înţelegeam. Tânărul vroia să spună ca unchiul său nu s-ar lăsa mituit, deşi corupţia, din păcate, era în floare pe acolo. Îl crezurăm, dar eram bucuroşi că-l puteam cunoaşte pe primar fără multe formalităţi.

   Nepotul, care ni se prezintă sub numele de James Ellerson, ne conduse până la o uşă, ne ruga sa aşteptăm puţin, apoi ne deschise uşa spre cabinetul primarului general.

   II.

   JIM TOWN.

   DE LA CEA DINTÂI PRIVIRE AM BĂGAT DE seamă că primarul Patterson ora un ora sincer şi drept.

   Om înalt, cap mare, inteligent, păr alb, lung şi ochi negri pătrunzători. Asta fu prima impresie pe care o căpătai despre dânsul.

   — Mă bucur să va cunosc, domnilor - zise el, cu glas adânc - am auzit multe despre d-voastră. Chiar şi ultima aventură cu balena - caşalotul acela - a ajuns la noi prin ziarele canadiene. Aţi venit cu un scop anumit în oraşul nostru?

   — Da, domnule Patterson - răspunse Marian, râzând - am venit aici cu un scop anumit, precum foarte bine spuneaţi. Şi-mi pare nespus de rău că n-am venit din primul moment la d-voastră. Am fost întâi la colonelul Preston; dar nu-s de fel mulţumit de vizita aceasta.

   —  Asta, ţi-aş fi putut-o spune imediat - zise primarul, cu seriozitate - Preston e un om ciudat, ba, poate e chiar... dar despre asta putem sta de vorbă mai târziu.

   — Cred ca ştiu ce-aţi vrut să spuneţi domnule primar. E mai bine să vorbim deschis de la început. Aveţi tot atât de puţină încredere în colonelul Preston, ca şi noi.

   Patterson tresari şi-l privi pe Marian cu ochi mari.

   — Ai putea sa dovedeşti susţinerea d-tale? întreba el apoi.

   Se vedea ca avea aceeaşi bănuială ca şi noi, însă nu vroia sa îngăduie unor străini să spună aşa ceva despre un înalt demnitar al oraşului.

   — Fireşte ca pot, răspunse Marian, calm. Adică va pot povesti ce ne-a făcut să credem asta.

   Istorisi primarului chestia cu caietul de însemnări găsit asupra mortului şi încheia:

   — Lincoln acela a scris aşa dar negru pe alb ca Jim Town se numeşte de fapt James Dawson, că fusese mai înainte în slujba notarului Frederic Fields şi în această calitate a falsificat testamentul prin care milioanele de care se bucură el acum - erau destinate tinerei Evelyn Richardson, actualmente stenodactilografă la doctorul Woold. Colonelul Preston a căutat însă să ne abată de la planul nostru, ne-a interzis chiar unele cercetări şi ne-a ameninţat cu expulzarea dacă vom încerca, totuşi, să lucrăm pe socoteală proprie. Atunci mi-am spus îndată că e înţeles cu Jim Town şi acelaşi lucru şi l-au spus şi camarazii mei.

   — Hm. n-a prea procedat corect - zise primarul - totuşi, nu putem spune încă făţiş ca n-a procedat aşa cum trebuie. În orice caz voi avea o mică dovadă împotriva lui, daca nu va da curs plângerii d-voastră, ci va lăsa chestia moartă. De drept, ar trebui raporteze despre aceasta colonelului Rory.

   — Rory e un om în care se poate avea deplina încredere şi el mă ajută din toate puterile în lupta, ce o duc împotriva criminalităţii din oraşul nostru. În primul rând el e duşmanul cel mai aprig al corupţiei printre slujbaşi şi procedează fără milă în astfel de cazuri. Mie personal, domnilor, mi-ar fi foarte plăcut dacă aţi vrea să-mi daţi o mână de ajutor în cazul de faţă.

   — De aceea am şi venit la Frisco - râse Marian - acum situaţia noastră s-a îngreuiat însă prin ciudata purtare a colonelului Preston. În chip oficial nu putem întreprinde nimic.

   — Atunci trebuie să lucrăm în mod neoficial, zise Patterson, hotărât. Cred, domnilor, că d-voastră sunteţi oamenii cărora greutăţile le fac plăcere. Vă rog sa chibzuiţi în linişte asupra chestiei şi să-mi comunicaţi apoi ce hotărâre aţi luat.

   — În primul rând trebuie să-l inducem în eroare pe omul pe care colonelul l-a pus pe urmele noastre, spuse Marian. Asta nu va fi prea greu. După aceea va trebui să ne ascundem undeva în, oraş şi să lucrăm în taină, poate chiar travestiţi. Acum ar mai fi să discutăm cum să ne punem în legătură cu d-voastră, domnule primar, fără să fim observaţi. Aveţi vreo soluţie?

   — Aici fireşte că nu trebuie să veniţi - răspunse Patterson - căci colonelul va mai pune şi alţi oameni pe urmele d-voastră. Dar ne putem întâlni la prânz în restaurantul francez de la începutul acestei străzi, unde obişnuiesc să iau masa. Localul are două intrări, aşa că aţi putea scăpa de iscoade - dac-ar fi.

   — Bine, domnule Patterson, aţi putea să ne recomandaţi vreun adăpost unde să fim în siguranţă?

   — Fireşte. Proprietarul restaurantului francez are şi câteva odăi de închiriat. E un om de treaba şi vă puteţi încrede într-unsul. Numele lui e Alfred Voigt.

   — Minunat! făcu Marian. Atunci la revedere, domnule primar!

   — La revedere, domnilor.

   Marian privi cu băgare de seamă pe coridor înainte de a ieşi, apoi ne făcu semn să-l urmam. Ne urcarăm în ascensor şi coborâm la etajul al doilea, de unde pornirăm spre bibliotecă.

   Când intrarăm în sala mare, descoperiră îndată urmăritorul nostru, care se plimba neliniştit, printre mesele lungi. Ne făcurăm ca nu-l băgăm în seamă, privirăm la dulapurile mari încărcate cu cărţi şi când furăm în apropierea lui, Marian zise, în englezeşte:

   — Vezi tu, am spus de îndată că trebuie să urcăm la etajul al doilea. Dar tu ţineai morţiş sa mergem la al treilea, unde ne-am pierdut timpul degeaba căutând biblioteca. Dar nu este nimic, căci tot am dat de ea. A! Ce ediţie frumoasa e asta!

   Prefăcându-ne grozav de interesaţi privirăm la o carte veche, în vreme ce Pongo şi Sundgreen stăteau îndărătul nostru şi se uitau la cărţi ca pisica în calendar.

   Ramaserăm vreo jumătate de ceas în biblioteca, apoi Marian zise tare: („umbra" se afla lângă noi).

   — Acum să mergem să mâncăm ceva. Vom găsi noi un restaurant mai ca lumea. După aceea ne ducem în port să ne interesăm când pleacă primul vapor, căci n-am nici un chef să-mi pierd vremea, pe aici. În India e mai călduros.

   Urmăriţi de „celălalt", ieşirăm din primăria merserăm la

restaurantul unde ne îndrumase Patterson.

   După ce ne aşezarăm la o masă, se ivi şi patronul în persoană, care făcea o impresie destul de buna.

   Luă comanda, însărcina un chelner cu executarea ei şi când îi spuserăm că ne recomandase Patterson, omul deveni foarte vesel. Făcu semn unei femeiuşti grăsune - soţia lui - şi amândoi luară loc la masa noastră, de parc-am fi fost prieteni de când lumea.

   Începurăm să vorbim de toate. Urmăritorul nostru se aşezase lângă noi, astfel că nu puturăm vorbi cu birtaşul despre odăile de care aveam nevoie. Băgai de seamă, însă, că în cursul convorbirii, Marian scrise pe neobservate ceva pe o foaie a carnetului său de notiţe, pe care o împinse lui Voigt, folosindu-se de o clipă când „umbra" stătea de vorbă cu chelnerul.

   Birtaşul făcu treaba de minune. Pară să arate vreo surprindere, luă foaia şi o ascunse în palmă. Apoi îşi sfârşi fraza începută, se ridică şi spuse că se duce să vadă ce e cu mâncarea noastră. Nu trecu mult şi se înapoie urmat de chelner cu ceea ce comandaserăm. Voigt făcu un semn neobservat din cap - aşa dar se aranjaseră. Lucrurile. În vreme ce mâneam, Marian îl rugă pe simpaticul francez să povestească ceva despre oraş şi locuitorii săi, căci aveam de gând să părăsim peste puţin timp localitatea. Şi - spre marea mea spaima - îi ceru deschis sa ne vorbească despre Jim Town.

   — A, ăsta ar fi, zice-se, cel mai bogat om din San Francisco - răspunse birtaşul - de unde-l cunoaşteţi?

   — Am auzit de el - zise Marian - fireşte că un astfel de personaj mă interesează. Averea pe care o are a moştenit-o?

   — Nu, se pare că a dobândit-o prin nişte speculaţii norocoase, acum câţiva ani. Locuieşte într-o vilă minunată, aproape de aici, în Yerba Buena Park. După câte ştiu, a venit din Chicago. Se zice că e greu să te apropii de el, cum se întâmplă de obicei cu mai toţi milionarii.

   — Ei, da! râse Marian - s-or fi temând sa nu li se fure banii. E lesne de înţeles. O fi având dumnealui şi o gardă personală care veghează asupra vieţii sale?

   — Fireşte, răspunse Voigt. Servitorii lui sunt oameni unul şi unul, cam de statura lui Pongo al d-voastră. Afară de asta, vila e păzită de câini dresaţi. N-aveţi nici o grijă, Jim Town s-a asigurat bine împotriva unor atacuri. Şi e şi foarte firesc.

   — Desigur, desigur - încuviinţă Marian - astfel de oameni sunt veşnic ameninţaţi. Dar acum trebuie să ne despărţim, domnule Voigt. Ne ducem în port să ne interesăm de primul vapor care

pleacă, spre India. Poate ne mai vedem diseară.

   Ne luarăm un călduros rămas-bun de la cei doi soţi, părăsirăm restaurantul şi ieşirăm în strada. După câteva clipe se ivi, fireşte şi „umbra".

   Luarăm o maşina şi pornirăm spre port. Într-una din numeroasele agenţii de vapoare ne interesarăm de un vas care trece prin Honolulu. De acolo aveam de gând sa ne îndreptăm spre Yokohama, unde sa ne îmbarcam pentru India.

   Aflarăm că abia peste opt zile pleacă un astfel de vapor - luarăm totuşi patru bilete şi ne înapoiarăm la hotelul nostru, pana unde ne urmă „celălalt". De la ferestrele noastre observarăm că dânsul vorbi cu un alt bărbat, care apoi începu să dea târcoale localului.

   Eram, aşa dar, sub supraveghere poliţienească, Fireşte ca primul urmăritor va lua acum informaţiuni la agenţia de vapoare şi poate că vom fi lăsaţi în pace când Preston va afla că am şi luat bilete de drum.

   — Acum ne aflăm iar într-o situaţie neplăcută - zise Marian - cele opt zile pana la plecarea vaporului. Trebuie să rămânem în hotelul acesta, căci prea ar bate la ochi daca ne-am face nevăzuţi deodată.

   — Dar am băgat de seamă, ca ai luat înţelegere cu privire la ceva, cu Voigt, căruia i-ai strecurat un bileţel, zisei eu.

   — M-am înţeles cu el sa ne dea patru camere, Acum, însă, nu mai poate, cel puţin astea opt zile. Trebuie sa găsim alta cale.

   — Ia stai, cred că am găsit eu ceva. Ce-ar fi dacă vreunul din noi s-ar îmbolnăvi? Va trebui sa stea aici în pat, noi îl vom îngriji, în realitate el va fi Voigt şi va putea vorbi cu primarul.

   — O idee minunata, făcu Marian. Poate e şi mai bine daca ne îmbolnăvim noi amândoi de gripă sau aşa ceva... În felul acesta putem porni cercetările în toată liniştea şi neobservaţi.

   — Şi mai bine - răspunsei - altminteri te-ai fi dus singur să te distrezi, iar eu ar fi trebuit sa fac pe bolnavul aici. Ce zici, ne întindem pe pat chiar de pe acum?

   — Da si-l vom ruga pe patron să cheme un medic. Nădăjduiesc că acesta nu se va da de partea criminalilor când îi vom mărturisi ce avem de gând. Atunci îi va spune probabil spionului de jos - care desigur că-l va întreba - că suntem într-adevăr atât de rău bolnavi încât trebuie să rămânem în pat cel puţin opt zile.

   Zis şi făcut. Ne dezbrăcarăm repede - eu şi Marian - şi ne întinserăm în paturile noastre. După câteva clipe Sundgreen alergă jos, ca sa vorbească cu hotelierul şi se înapoie curând cu două limonade, ca să-i facă pe cei din hotel să creadă că suntem

bolnavi într-adevăr.

   Apoi căpitanul se duse la fereastră şi începu să-l observe pe spionul din stradă.

   — Aha, a ieşit servitorul din hotel! - zise el - a luat-o pe dreapta, iar spionul se uita după el cu ochii cât cepele. Probabil că e foarte bănuitor.

   După câteva clipe urmă:

   — Servitorul se înapoiază însoţit de un bărbat mai în vârstă. Oho, spionul îi face semn servitorului, îi arată o insignă şi-l întreabă ceva. Medicul a şi intrat în hotel...

   Servitorul arata spre ferestrele noastre.

   În aceeaşi clipa se auziră bătăi în uşa - (eu cu Marian luaserăm împreună o odaie cu doua paturi) - şi Sundgreen o deschise.

   — Doctorul Latour - se prezenta medicul intrând - hotelierul mi-a spus ca sunt doi bolnavi aici.

   — Da, domnule doctor, gemu Marian, căci îndărătul medicului îl zărirăm pe hotelier, pe care însă Sundgreen îl împinse repede afară. Şi închise uşa.

   Doctorul Latour se apropia de patul lui Marian şi-i luă pulsul. Clătină capul şi făcu o, mutră mirată, căci îl găsi normal.

   Atunci prietenul meu îi şopti:

   — Domnule doctor, poate ca ai auzit despre noi. Eu sunt Marian Farrow şi în patul de alături e camaradul meu Robert Bertram. Suntem pe urmele unei crime şi trebuie să fim cu mare băgare de seamă, astfel că ne-am prefăcut bolnavi. Vreţi să ne daţi o mână de ajutor ca să redăm unei fete sărmane averea de care a fost jefuită?

   Medicul ne privi câteva clipe bănuitor, apoi însă, păru că-şi da seamă că suntem sinceri şi răspunse:

   — Atât cât va sta în puterile mele vă voi ajuta.

   Marian îi povesti atunci, în şoaptă, despre caietul descoperit pe insulă şi despre convorbirea cu colonelul Preston. Când sfârşi, doctorul Latour zise:

   — Nu mă mira ca aţi prins oarecare bănuiala faţă de colonel, domnule Farrow. În privinţa asta se cam şoptesc multe pe aici. Şi daca nu ma înşel colonelul Preston are raporturi foarte prieteneşte cu Jim Town.

   — Bine, domnule doctor - zise Marian, bucuros - daca vreţi sa ne ajutaţi o puteţi face răspândind veste ca suntem nevoiţi să rămânem în pat opt zile. Spionul de jos va afla asta de la servitor. Ar fi bine să pomeniţi şi ca boala noastră e foarte molipsitoare şi ca numai camarazii noştri ne pot îngriji.

   — S-a făcut, domnilor. Îmi voi îngădui sa vă vizitez zilnic.

Probabil că nu vă voi găsi, căci desigur că vreţi sa plecaţi din hotel pe furiş.

   — Fără îndoială - încuviinţa Marian, râzând - dar daca îmi e îngăduit sa abuzez şi mai mult de amabilitatea dv., atunci v-aş ruga să fii persoana de legătură între noi şi camarazii noştrii care rămân aici. Voi putea sta în comunicaţie telefonică cu dv.

   — Cu plăcere. Cu plăcere. Şi acum vă voi scrie o reţetă şi îl voi trimite pe servitor la o farmacie din apropiere.

   După vreun sfert de ceas, doctorul Latour pleca. Mai trecu, însă câtva timp pană părăsi hotelul, căci, conform făgăduielii, îl puse la curent pe patron despre îmbolnăvirea noastră, după cum ne povestii apoi Sundgreen, servitorul care ieşise în stradă la câteva minute după plecarea medicului, fu oprit de spionul lui Preston şi descusut câtva timp, cu care prilej îi arata şi o hârtie - probabil reţeta.

   Lăsându-l să-şi vadă de drum, spionul intra în hotel. Sundgreen coborî şi el repede, ca sa ne mai aducă doua limonade. Se înapoia râzând şi zise:

   — Individul l-a descusut pe hotelier, apoi a telefonat. Acum a plecat şi l-am văzut urcându-se într-un autobuz. Probabil că Preston a socotit ca nu mai e nevoie sa fim spionaţi.

   — Atunci putem părăsi hotelul chiar la noapte - zise Marian - ca sa ne mutam la Voigt. D-ta, dragă căpitane, mai trebuie să rămâi aici cu Pongo cel puţin deocamdată. Daca se întâmplă, ceva de seamă, telefonează la Voigt! Eu îţi voi da de veste prin doctorul Latour. Tăcere, bate cineva!

   Căpitanul, deschise şi dădu drumul servitorului, care aducea medicamentul. După ce omul plecă, Sundgreen ascultă câtva timp la uşă, pe urmă. Se apropia de paturile noastre şi zise, râzând:

   — Tânărul privea cam speriat. Probabil că după ce spionul aceia l-a descusut, atât de amănunţit, o fi crezând că suntem nişte criminali dintre-ăia fioroşi.

   — Asta nu prea e plăcut pentru noi - zise Marian - căci se poate să ne ia la ochi şi astfel se îngreuiază mult dispariţia noastră.

   — Drace, la asta nu m-am gândit! mormăi căpitanul. Ce facem acum?

   — Am eu o idee! zise Marian. Nu cred să fie nevoie să plecăm în timpul nopţii. Diseară, când va fi lume multă în restaurant, vom izbuti, poate, să ne facem nevăzuţi. D-ta, căpitane, va trebui să abaţi atenţia patronului şi servitorului său. Acum du-te şi adu ne repede încă două limonade!

   ATACURI MISTERIOASE.

   PÂNĂ LA CINĂ mai erau vreo trei ceasuri. N-aveam de fel poftă să rămânem în pat, cu atât mai mult cu cât primejdia unei descoperiri întâmplătoare era oarecum înlăturată.

   Ne îmbrăcarăm şi luarăm loc la masa din mijlocul odăii.

   Tocmai discutam în şoaptă ce aveam de făcut când deodată se stârni jos în restaurant o cearta în lege. Casa era probabil construită din material uşor, căci puturăm lesne deosebi glasurile înfuriate ale câtorva bărbaţi.

   Apoi răsunară împuşcături şi, spre mirarea noastră, gloanţele pătrunseră prin podeaua odăii în care ne aflam şi anume tocmai sub paturile noastre. Ba, cartuşele, care aveau o mare putere de pătrundere, răzbătură prin paturi şi se înfipseră în tavanul camerei.

   Daca nu ne-ar fi dat în gând să părăsim culcuşurile cu siguranţă că am fi fost ciuruiţi de gloanţe. Împuşcăturile ţinură doar vreo câteva clipe, dar asta fu de ajuns ca fiecare pat să fie găurit de cinci gloanţe.

   Sundgreen alergă la fereastră şi privi afară.

   — Doi inşi au fugit din hotel, zise dânsul, agitat. Nu-i mai vad... s-au pierdut în mulţimea de pe stradă.

   Marian sări brusc în sus şi ne şopti:

   — Puneţi mâna repede, trebuie să aşezăm paturile în cealaltă parte a camerei. Dulapul de colo îl mutam. Repede!

   Ascultarăm porunca şi în câteva minute treaba era făcută.

   — Acum ne culcăm repede! ne zori el şi, îmbrăcat cum era, se întinse în pat. Sundgreen, spune-i hotelierului ca lumina de colo ne-a stingherit. Acelea, n-au fost împuşcături întâmplătoare, ci vroiau sa ne cureţe pe noi. Haide, grăbeşte-te, Robert! Vei avea timp să te cruceşti în pat. Patronul va veni îndată sa vadă ce e cu noi.

   Într-adevăr, de-abia ma strecurasem sub pătura, că se auziră bătăi în uşă. Sundgreen deschise şi hotelierul întrebă cu glas speriat:

   — Iertaţi. vă rog. li s-a întâmplat ceva bolnavilor? Jos s-au luat la ceartă nişte oameni şi gloanţele pe care le-au tras au nimerii în tavan, tocmai sub paturile din odaia asta. Privi în coltul cu pricina şi făcu o mutră foarte mirata.

   — Da, cât p-aci să se-ntâmple o nenorocire - bodogăni Sundgreen, înfuriat - daca prietenii mei bolnavi n-ar fi fost stingheriţi de lumina ceea de colo. Atunci am mutat paturile.

Dar ce s-a întâmplat jos, la d-ta?

   — Au venit doi domni străini care s-au luat deodată la ceartă pe chestia cum sunt aşezate paturile în odaia asta. Unul susţinea într-un fel, altul într-altul. Ziceau amândoi c-au locuit cândva aici, deşi eu nu-i cunosc. Când le spusei apoi cum sunt aşezate paturile, unul din cei doi deveni atât de furios, încât scoase revolverul. La fel făcu şi potrivnicul sau şi s-ar fi ucis unul pe altul, dacă n-ar fi intrat atunci alţi doi bărbaţi, care le îndreptară braţele în sus. În felul acesta gloanţele au lovit în tavan.

   — Mare noroc au avut prietenii mei - zise Sundgreen - cel puţin au fost arestaţi cei doi străini?

   — Nu, eram prea năuciţi ca să punem mâna pe dânşii şi după ce au tras câteva gloanţe, au zbughit-o pe uşă şi s-au pierdut în vălmăşagul străzii.

   După câtva timp hotelierul plecă şi când îi auzirăm paşii pe scară, ne dădurăm iarăşi jos din pat.

   — Interesante lucruri se petrec pe aici! scrâşni Sundgreen. Crezi într-adevăr, domnule Farrow, că totul a fost pus la cale?

   — Nu mai încape îndoială. Atât cei doi care s-au luat la ceartă, cât şi ceilalţi care le-au îndreptat braţele în sus, sunt cu siguranţa duşmani de-ai noştri.

   — Drace, atunci vom mai avea de furcă! - zise căpitanul - căci indivizii vor afla că aţi scăpat cu viaţa.

   — Fireşte ca vor mai face încercări să ne expedieze pe lumea cealaltă - răspunse Marian, nepăsător - dar ştiam noi de la început că sarcina pe care ne-am luat-o nu e uşoară.

   Se auziră, paşi pe coridor şi la un semn al lui Marian ne strecurarăm iarăşi în pat. Răsunară bătăi în uşii şi când Sundgreen deschise văzurăm doi indivizi care se legitimară ca agenţi secreţi.

   Spuneau ca vor să se informeze numai dacă nu se întâmplase ceva; apoi cercetară găurile făcute de gloanţe în podea, mormăiră o înjurătură la adresa ticăloşilor şi plecară.

   — Acum vor afla, potrivnicii noştri că n-am murit, zise Marian. Sistemul acesta de informare e foarte iscusit.

   — As pune rămăşag ca în curând se va produce un al doilea atentat, adăugă căpitanul.

   — Tot ce se poate - încuviinţă, Marian - de aceea ar fi mai bine ne mutam în odaia lui Pongo. Camera asta o vom încuia pe din afara. Dacă va bate cineva, atunci, ei da, draga căpitane, vei ieşi afară din încăperea negrului şi vei spune că dormim şi avem neapărată nevoie de odihna.

   Repede ne dădurăm jos din pat, Sundgreen iscodi întâi afară pe gang, apoi ne furişarăm în camera lui Pongo. Credinciosul nostru camarad ne aduse tot bagajul şi luarăm hotărârea să rămânem aici, iar seara să părăsim hotelul luându-ne şi lucrurile.

   Tot echipamentul nostru îl pierduserăm pe mare când fuseserăm nevoiţi să părăsim baleniera, dar odată ajunşi în San Francisco ne îngrijiserăm de altul, astfel că acum aveam iarăşi tot ce ne trebuia.

   Stăteam de vorbă în şoaptă de vreo jumătate de ceas, când deodată o detunătură puternică cutremură toată casa.

   — Al doilea atentat! zise Marian. Sundgreen, du-te şi vezi ce sa întâmplat!

   Căpitanul deschise uşa şi văzurăm prin crăpătură că din odaia unde stătusem până atunci năvăleau nori groşi de fum.

   — Aha, granate de mână prin fereastră! mormăi Marian. Afară, Sundgreen şi tu, Pongo! Vom părăsi odaia prin fereastră. Am băgat de seamă că de aici putem da în curte. Sa ieşim repede, Robert!

   În hotel se iscă mare zarvă. Câţiva, oameni dădură buzna pe scări în sus, răcnind şi urlând. Marian şi deschisese fereastra, privi în curte şi-mi zise:

   — Repede, repede, Robert! Coboară, nu se vede nimeni jos!

   Încăleca fereastra şi îşi dădu drumul pe acoperişul clădirii

alăturate. Îl urmai îndată şi nici nu ştiu cum ne trezirăm amândoi în curte, o străbăturăm în fugă, ajunserăm la ieşirea din dos, apoi într-o stradă paralelă cu cea din fata hotelului..

   Cu o maşină pornirăm la restaurantul lui Voigt unde ajunserăm cu bine după câteva minute. Nu intrarăm însă în sala de mâncare, ci ne folosirăm de scara care ducea la etaj. Acolo dădurăm peste dolofana doamnă Voigt, care ne întâmpină cu bucurie şi ne dădu îndată doua odăiţe frumoase, cu o uşă între ele.

   După ce privirăm în stradă şi ne încredinţarăm că nu se zăreşte nici o mutră suspecta, o rugarăm pe simpatica gazdă să-l cheme pe soţul ei.

   Voigt veni numaidecât şi ne vesti că primarul Patterson fusese în restaurant împreuna cu un alt domn şi se interesase de noi. Lăsaseră vorba că se vor întoarce diseară.

   Marian îi rugă să-i conducă la noi când vor veni şi sa ne servească cina în cameră. După ce birtaşul plecă, prietenul meu îmi zise:

   — Robert, la, noapte ieşim. Vom cere lui Patterson ca sa ne indice localurile frecventate de lumea criminalilor din Frisco şi vom spiona niţeluş pe acolo. E cam primejdios, dar se poate întâmpla sa ne folosească la ceva. Până la cina sa dormim, căci vom avea nevoie de forţe la noapte.

   Deşi eram încă foarte turbura de cele întâmplate, adormi îndată şi nu ma trezi decât când chelnerul aduse cina.

   Puţin după ce acesta părăsi odaia se auziră iarăşi bătăi în uşă şi, la invitaţia noastră, intra Sundgreen şi Pongo. Îmbrăcămintea lor lasă se înţeleagă că avuseseră de dus o luptă crâncenă.

   Căpitanul nu ne dădu timp să ne mirăm, ci ne lămuri îndată:

   — Domnule Farrow, Dumnezeu ţi-a dat gândul să vă mutaţi în odaia lui Pongo în hotelul unde am locuit. Dacă nu o făceaţi, n-aţi fi scăpat cu viaţă. Ticăloşii ăia - probabil din goană vreunui autocamion - au zvârlit un mănunchi de granate de mână în cameră, spărgând geamurile. Nici un lucruşor n-a rămas întreg, paturile au fost prefăcute în ţăndări şi incendiate. Pompierii au sosit curând şi au împiedecat lăţirea focului. Apoi... a venit însuşi colonelul Preston. Noi ne-am prefăcut foarte miraţi văzând că n-a rămas urmă de dv. în odaie. I-am spus că, probabil într-un acces de friguri aţi părăsit hotelul pe furiş şi că acum rătăciţi pe străzi. Colonelul, însă, nu vroia să creadă cu nici un chip. Partea, interesantă vine abia acum. Deodată îi auzirăm spunând cu glas aspru, că el nu poate răspunde de atentatele ce se făptuiesc împotriva unor străini care vin ca vizitatori la San Francisco. De aceea ne cerea, să ne punem sub ocrotirea sa, până la plecarea vaporului nostru. Cu alte cuvinte să ne aresteze. Împotrivindu-ne din răsputeri, a pus doi poliţişti sa ne duca pe sus şi ne duseră cu o maşină la cea mai apropiată secţie. Ce să va spun, două ceasuri am răbdat noi acolo într-o celulă, dar când veni un paznic sa ne aducă cina, Pongo îl înhaţă şi-l culcă la pământ, în felul lui, lăsându-l leşinat. Ne furişarăm afară, din nebăgare de seamă însă nimerirăm în camera de gardă şi acolo avurăm de furcă pe urmă cu cei şase poliţişti peste care dădurăm şi ne aleserăm cu hainele în halul în care le vedeţi. Când ajunserăm în stradă schimbarăm câteva automobile, până ce am izbutit să ajungem aici.

   — Grozav! făcu Marian, după ce rămase câtva timp pe gânduri. Care vă să zică vor sa ne împiedece cu forţa să facem lumina în afacerea Jim Town!

   — Ia spune, dragă căpitane - intervenit eu - nu mai vorbea nimic despre noi colonelul, când v-a arestat?

   — Ba spunea că va depune toate sforţările sa va găsească, ca să vă pună şi pe dv. sub ocrotire poliţieneasca. L-am sfătuit, însă, să întrebe pe la spitale. Poate că tot crede că sunteţi bolnavi.

   — Numai de nu s-or fi priceput, prin ameninţări să stoarcă taina de la doctorul Latour, îmi dădui eu cu părerea. În definitiv, de ce să-şi atragă bietul doctor ura acestei bande.

   — Asta aşa o fi, dar îşi va spune el că, oricum şi-a atras ura ticăloşilor şi va prefera sa rămână în cea dintâi mărturisire, zise Marian - în orice caz, îl voi sfătui prin primar sa părăsească, oraşul câtva timp, până va afla ca s-au potolit lucrurile.

   — Asta e o idee buna, încuviinţa căpitanul. Dar să ne întoarcem la noi, dragă Farrow. Acum, fireşte, că rămânem aici, dar ce ne facem cu îmbrăcămintea asta sfâşiată? Cum sa ne arătam pe stradă în halul acesta? Cuferele am fost nevoiţi să le lăsăm la secţie.

   — Voigt vă va face rost de alte haine, răspunse Marian. Îi voi da de veste îndată şi îi voi cere să aducă şi cina pentru voi.

   Sună chelnerul, căruia îi comandă ceva de mâncare, rugându-l în acelaşi timp să-l trimită sus pe birtaş. Acesta sosi îndată şi se declară dispus să îngrijească de haine.

   Chelnerul aduse curând cina pentru tovarăşii noştri, care înfulecară cu mare poftă. După ce fu strânsă vesela şi ne aprinserăm ţigările, se auziră bătăi în uşă. Chelnerul introduse în cameră pe primarul Patterson şi încă un bărbat, mai în vârstă.

   — Colonelul Rory, ni-l prezintă Patterson.

   Colonelul făcea şi el o impresie foarte bună şi se vedea îndată că e un om pe care te poţi bizui.

   Cei doi vizitatori priviră uimiţi la îmbrăcămintea lui Sundgreen şi Pongo, ceea ce-l hotărî pe căpitan să istorisească păţania, prin care trecuseră.

   Ascultătorii rămaseră aproape încremeniţi, Patterson zise enervat:

   — Asta e de necrezut şi nici eu nu m-aş fi aşteptat să poată fi cu putinţă în oraşul nostru. Cine altul poate avea interes să vă înlăture pe dv. decât Jim Town acela, pe care vreţi să-l demascaţi? Şi, deşi Preston a raportat chestia colonelului Rory - cam târziu, e drept - complicitatea lui cu Town o îndoielnică pentru mine. De unde altfel să cunoască duşmanii dv. planul ce l-aţi făurit? Şi chiar daca n-ar fi asta, vinovăţia lui Preston se vede şi din faptul ca el a raportat colonelului Rory că acuzaţiunile aduse de Lincoln în manuscrisele sale sunt cu totul neîntemeiate. S-ar fi informat telegrafic şi ar fi aflat că Jim Town şi-a dobândit averea în Chicago, de pe urma unor speculaţiuni. Afară de asta susţine că-l cunoaşte personal pe milionar şi ar putea chezăşui pentru el în toate privinţele.

   — Toate astea ar arunca o lumină proastă asupra lui - încuviinţa Marian - îngăduiţi-mi acum o întrebare, domnule primar: în ce localuri obişnuieşte să-şi dea întâlnire lumea criminala din Chicago?

   — Dar ce, ai cum va de gând sa le vizitezi? întrebă Patterson,

uimit. Acolo nu sunteţi siguri de viaţa dv., nici o clipa.

   — Dar nici în hotel nu suntem siguri, râse Marian. Am eu o presimţire că în locurile acelea voi descoperi ceea ce-mi trebuie. Va rog, deci sa mi le spuneţi, domnule primar.

   Patterson se mai împotrivi puţin, dar în cele din urma indica vreo câteva localuri dintre care cele mai multe erau în cartierul chinezesc din Frisco. Marian şi le însemna şi când fu gata colonelul Rory zise:

   — Am mai aflat lucruri interesante de la Preston. În primul rând notarul Frederic Fields pe care Preston zicea ca vrea să-l descoase a dispărut fără urma azi la amiaza. Ca de obicei se dusese la masa, dar nu s-a mai întors. Apoi, a mai dispărut încă o persoana astăzi - anume Evelyn Richardson despre care se spune că ar fi moştenitoarea uriaşei averi. Ce spuneţi de toate astea, domnilor?

   Ramaserăm năuciţi. Îi omorâseră oare bandiţii pe cei doi nevinovaţi?

   Marian îşi exprimă această bănuială, dar colonelul zise:

   — E exclus, domnilor, căci bandiţii nu lucrează chiar aşa. Cei doi vor fi ţinuţi ascunşi atâta vreme până se va uita de această afacere.

   Asta înseamnă până vom fi ucişi noi sau vom părăsi ţara, spuse Marian. Dar aş putea şti unde se află biroul notarului şi acela; unde lucra tânăra fată?

   — În apropierea cartierului chinezesc, răspunse Rory.

   Marian îşi notă adresele exacte şi zise:

   — Mi-am închipuit. Cu atât mai mult trebuie sa vizitez acum localurile acelea.

   IV.

   ÎN SUBTERANELE DIN SAN FRANCISCO.

   ÎN TOIUL DISCUŢIEI se auziră iar bătăi în uşa şi Voigt intra aducând haine pentru Sundgreen şi Pongo. Aceştia doi intrară în odaie alăturata şi după câtva timp se înapoiară îmbrăcaţi în noile veştminte.

   Colonelul şi primarul mai încercară să abată pe Marian de la planul său, dar totul fu însă totul fu în zadar. Prietenul meu îl rugă pe Rory să-i arate exact drumul ca s-ajungă la localurile cu pricina şi scoase un plan al oraşului, de care îşi făcuse rost.

   — Ai dreptate, încuviinţă colonelul. Aşadar, fii atent!

   Însemna străzile şi punctele unde se aflau localurile cu pricina

şi când Marian vru sa împătureze planul, Rory zise deodată:

   — Stai, domnule Farrow, mai e un local, foarte suspect, e drept, dar în care n-am întâlnit încă criminali cunoscuţi. Aparţine unuia cu numele James Oulton şi e în apropierea portului. Sa vi-l însemnez şi pe ăsta, poate să găsiţi ceva acolo.

   Patterson şi colonelul se despărţiră în chip foarte călduros de noi. Îmi făcea impresia ca nu credeau sa ne mai revadă...

   Mai stăturăm de vorbă noi între noi, până când Sundgreen zise:

   — Acum sa mergem! Cred că va fi foarte interesant!

   Ca mare băgare de seamă, părăsirăm odaia, coborârăm scara şi ieşirăm în stradă. Iscodirăm cu atenţiune în jurul nostru, nu descoperirăm nici mutră suspectă.

   Străzile erau însufleţite, căci la ora unsprezece noaptea nu o încă târziu pentru un oraş mare. Ne convenea de minune, totuşi la propunerea lui Marian, ne despărţirăm; şi o luă înainte, eu după dânsul, apoi Sundgreen şi Pongo la mică distanţă în urma noastră.

   După vreo douăzeci de minute ajunserăm la cel dintâi din restaurantele indicate de Rory şi care pe din afara nu făcea nici o impresie suspecta. Dar când intrarăm înăuntru, ne dădurăm seama îndată ca o mare parte din numeroşii clienţi aflaţi acolo nu prea umblau pe căi cinstite în viaţa.

   Intrarea noastră nu stârni interes, după cum mă temusem, dar Pongo era învrednicit cu o privire mirată.

   Patronul, care stătea îndărătul tejghelei, era un individ care se potrivea cu lumea ce frecventa localul său. Un adevărat tip de criminal.

   Cerurăm limonada, deşi eram încredinţaţi că ceilalţi clienţi aveau băuturi alcoolice în paharele lor, cu toată prohibiţia. Dar noi nu cunoşteam semnele cu care trebuiai să-ţi însoţeşti comanda, ca să ţi se dea în loc de limonada whisky sau alt rachiu.

   Ne aşezarăm la tejgheaua barului în aşa fel încât să fim în apropierea patronului, pentru că acesta să poată auzi convorbirea noastră.

   Şi când Marian începu sa cârtească împotriva băuturii fără gust, birtaşul se uita întâi chiorâş, apoi la noi, apoi întrebă cu glas aspru:

   — Se vede ca sunteţi străini pe aici?

   — Da, venim de departe, răspunse Marian scurt.

   — Aha! Şi de mult sunteţi în oraş?

   — Nu.

   Tactica lui Marian, de a da numai răspunsuri scurte, părea să fie bună, căci patronul ne mai privi cu atenţiune, apoi râse şi zise:

   — Vărsaţi paharele! Aşa. şi acum comandaţi încă odată limonada, dar închideţi ochiul stâng şi încruntaţi fruntea! Aşa. Bine! Acu va voi da ce trebuie!

   Umplu paharele cu o băutură ce semăna întocmai cu limonada, dar când o gustarăm, găsirăm ca era un whisky foarte bun.

   Marian mulţumi birtaşului, care părea să fie foarte curios din fire, căci nu se lăsă până nu întreba:

   — Căutaţi de lucru, sau aţi şi căpătat ceva?

   — Hm... făcu Marian. De lucru am avea noi, dar nu ştiu unde să-i găsesc pe meşter.

   Celalalt făcu eu o mutră veselă.

   — Aha! zise el, aţi fost recomandaţi se vede? Ei şi cum se numeşte meşterul? Eu îl cunosc pe toţi, să n-aveţi teamă!

   Marian, însă, urmă să se arate bănuitor şi tactica acestuia nu dădu greş. Patronul rase dulceag când băgă de seamă şovăiala prietenului meu, apoi zise deodată:

   — Ei, văd cu că sunteţi cu băgare de seamă. Şi asta e cea mai bună recomandaţie. Vă voi numi câţiva „meşteri", poate e printre dânşii cel pe care-l căutaţi.

   Rosti câteva nume: Biliy, Jack, Eddy, etc. Când spuse „Jim", Marian se prefăcu că tresare, în vreme ce eu îi dădui un ghiont pe sub masă, ceea ce nu-i scăpă birtaşului.

   Individul se încruntă şi scoase o şuierătură.

   — Mâi, ai naibii sunteţi! exprimă el apoi.

   — Tocmai pe meşterul ăsta îl vreţi? Eee... atunci trebuie sa aveţi recomandaţii, nu glumă. Nu orice terchea-berchea poate intra la dânsul. Hm, ce-i de făcut? Nu vă pot duce acolo, nu trebuie. Dar mai aşteptaţi niţeluş şi în vremea asta mai daţi o duşcă de limonada.

   Ne umplu păhăruţele apoi se făcu nevăzut. După vreo zece minute se înapoie şi zise:

   — Ia duceţi-vă în fund - în fund de tot, la ultima masa. Acolo stă Jonny, pe care noi îl numim „Scheletul". Dar nu cumva sa rostiţi numele acesta căci face moarte de om. Stai de vorbă cu Jonny şi el vă va îndruma.

   Marian îi mulţumi şi puse o monedă mai mare pe tejghea.

   — Mulţumesc, mulţumesc, văd cu că sunteţi băieţi de treabă, mormăi patronul. Dacă nu faceţi nimic cu Jim, veniţi iar aici şi vă duc la concurenţă, unde e tot atât de bine.

   — Asta e o idee bună! îmi şopti Marian, pe când ne îndreptam spre fundul sălii - dacă nu ne putem apropia de Jim, o vom face prin concurenţă. Va merge poate mai bine cu ajutorul poliţiei.

   Înainte de a putea răspunde eu ceva, ne şi aflam înaintea unei mese la care stătea o singură persoană.

   Patronul avusese dreptate: omului acesta i se potrivea numele de „Scheletul". Mă îngrozii văzând capul acela pleşuv pe care pielea parca părea sa stea dea dreptul pe oase. Şi ochii erau atât de adânciţi în orbite încât păreau că lipsesc cu totul.

   Când individul îşi ridică privirea spre noi, îşi deschise buzele subţiri şi fără sânge lăsând sa se vadă nişte dinţi mari şi galbeni. Probabil ca omul ajunsese în halul acesta din pricina opiului sau a bolilor tropicale.

   Marian nu stătu sa piardă vremea, ci întreba îndată.

   — Ah, Jonny, ai stat se vede mult pe la tropice? Poate şi pe Insula Dracului?

   Prin asta înţelegea grozava colonie de pedeapsa a francezilor, din Guyana, unde ne petrecuserăm şi noi câtva timp.

   Jonny se încruntă. Probabil că tovarăşii săi - mai ales cei noi - se purtau cu mai mult respect cu dânsul.

   Când văzu însă mutra hotărâtă a lui Marian şi statura de uriaş a lui Pongo, socoti mai nimerit sa fie prietenos cu noi. Făcu doar un gest de împotrivire cu mâna şi spuse cu glas răguşit:

   — Asta nu interesează - mai bine să vorbim despre afaceri. De unde cunoaşteţi numele meu?

   — Îmi dai voie? zise Marian, calm, ne făcu un semn şi se aşeză la masă, în faţa „Scheletului".

   Luarăm loc şi noi, iar Sundgreen mormăi:

   — Ce dracu', limonada nu se găseşte la masa asta?

   O clipă se păru că Jonny vrea să sară în sus, apoi se stăpâni, dar după tremurul mâinilor sale osoase, văzui că fierbea de mânie. După aceea, însă, făcu semn unui chelner şi, folosindu-se de semnul secret, comandă patru limonade pentru noi.

   Când avurăm paharele în faţă, Sundgreen dădu pe gat o înghiţitură şi zise:

   — Ei, acum dă-i drumul, Jonny! Cum e pe la voi?

   — Nu mi-ai răspuns încă la întrebare, se adresa „Scheletului" , fără să-l ia în seama pe căpitan. De unde ai auzit numele Jim? Trebuie sa ştiu asta neapărat! Şi daca nu răspundeţi sunteţi în mare primejdie. Ia aminte!

   — De primejdii nu ne temem, zâmbi Marian. Nu ne poţi speria cu astfel de ameninţări. Cu toate acestea îţi voi spune ca ştiu numele de la un mort. Cum stau lucrurile, o voi spune însă numai lui Jim. Vrei să ne duci la el?

   Câteva clipe Jonny privi ţinta la prietenul meu, apoi se ridică şi zise:

   — Aşteptaţi aici.

   Se făcu nevăzut printr-o uşa dosnică a localului. Imediat veni patronul la masa noastră, întrebă tare dacă mai dorim limonada şi adăugă încet:

   — Fiţi cu băgare de seamă! Am observat eu bine că „Scheletul" e pornit rău împotriva voastră. Prea aţi vorbit cu el ca şi când ar fi unul de-ai voştri, pe când dânsul nădăjduieşte să capete o slujbă însemnată la Jim. Mai aveţi vreme să vă răzgândiţi. Colo în faţă e Jack, cel mai aprig concurent al lui Jim.

   — Atunci spune-i salutări din partea noastră şi după ce voi sfârşi cu ăsta, mă voi pune în legătură cu el, răspunse Marian.

   Patronul se depărtă, întorcându-se după câteva minute cu alta limonada.

   — Jack e bucuros să va cunoască, şopti el, aşezând paharele pe masă. Să fiii însă băgare de seamă când „Scheletul" vă va duce în subteranele din San Francisco. Mulţumi pentru moneda pe care i-o dădu Marian, ne clipi din ochiu plin de înţeles şi se depărta.

   Acum se-ntoarce şi Jonny şi zise scurt:

   — Goliţi paharele şi veniţi cu mine. Meşterul vrea să vă vadă.

   Nu ne grăbirăm, ci golirăm paharele în linişte. Apoi ne

ridicarăm, făcurăm un salut patronului şi pornirăm după Jonny prin uşa de care se folosise mai înainte.

   Ajunserăm într-o curte mică şi Scheletul ne duse de-a dreptul spre un şopron, deschise uşa şi intră. ÎI urmarăm şi Pongo închise uşa.

   Jonny aprinse o lampă de buzunar, se apleca într-un ungher al şopronului şi ridică un chepeng foarte bine ascuns.

   Pe o scară dreaptă cu trepte înguste coborâm pana într-un gang îngust şi scund cu tavanul boltit. De amândouă părţile gangului erau ţevi de canalizare şi cabluri electrice. Gangul acesta mi se păru nespus de lung. În cele din urmă ajunserăm la un loc de unde porneau alte trei ganguri în diferite direcţii.

   Şi aici ne ieşi înainte un om care avea în mâini nişte pistoale cât toate zilele. Îi strigă ceva lui Jonny, căpătă un răspuns tot atât de scurt şi se retrase într-o firidă unde rămase ascuns.

   Pornirăm acum pe gangul din stânga şi după câteva minute auzirăm glasuri nelămurite. Ajunserăm, probabil, în cartierul general al lui Jim.

   V.

   LUPTA ÎNTRE BANDE.

   JONNY SE OPRI DEODATĂ, pipai peretele din stânga şi spre mirarea noastră se deschise o uşă mica foarte iscusit ascunsa. Trecurăm iar pe lunga o santinela, un gang scurt ducea puţin în jos, apoi ajunserăm la o uşa de fier, în care Jonny bătu într-un

anumit fel.

   Când canatul se dădu în lături, ne izbi în faţă o lumină orbitoare. Văzurăm o sala mare, în care se aflau vreo douăzeci de oameni, care se deosebeau atât de mult unul de altul ca înfăţişare, cum n-am mai întâlnit în viaţa mea.

   De la gentlemanul elegant până la cerşetorul zdrenţăros, erau adunate aici toate tipurile ce se pot întâlni într-un oraş mare.

   La intrarea noastră, glasurile amuţiră şi toţi ochii se îndreptară spre noi, bănuitori. La porunca lui Jonny trebuirăm sa rămânem la uşa, iar el străbătu sala şi dispăru pe o uşiţă de partea cealaltă.. Nu prea mă simţeam ia largul meu în mijlocul acestor oameni care ne măsurau din cap picioare gata parcă să ne înghită. Marian făcea şi el o mutră serioasă, dar mi se păru că observ că atenţia lui nu era atât îndreptată spre adunarea aceea suspectă, cât spre dindărătul nostru.

   Ma prinse mirarea, căci nici o clipă n-aş fi crezut că ne-am putea întoarce singuri din capcana asta.

   Şi căpitanul răsufla din greu îşi trecea mana peste frunte din când în când. În schimb, Pongo era liniştit ca o statuie. El nu se temea de moarte şi primejdiile îi făceau chiar plăcere.

   Timpul se scurgea nespus de greu...

   Într-un târziu, uşiţa din faţa noastră se deschise încetişor. Acum era acum şi cu multa băgare de seamă dusei mâna la buzunarul în care aveam revolverul încărcat.

   Îndărătul nostru, la uşa de fier, mi se păru ca aud o bătaie slabă. Marian întoarse capul şi o clipă observai un zâmbet pe chipul lui.

   N-avui răgazul să mă mir de asta, căci prin uşiţă din faţa noastră intră un bărbat uriaş, care ne măsură în tăcere. Avea o mutră care se putea numi simpatica, numai că ochii săi se puteau asemăna, cu cei ai unui tigru gata să se zvârle asupra pradei.

   Izbucni într-un ras puternic, batjocoritor şi cei douăzeci de oameni se-ntoarseră speriaţi spre el. În aceeaşi clipă băgai de seamă că Marian trase zăvorul uşii dindărătul nostru.

   Individul uriaş răcni:

   — Haha, v-am prins eu în capcană, ticăloşilor! Da, eu sunt Jim pe care-l căutaţi. Ar fi fost mai bine de voi dacă n-aţi fi găsit caietul cu însemnările blestematului aceluia. Băieţi, uitaţi-vă la ei - dumnealor vroiau să ne distrugă!

   Cei douăzeci de oameni ne priviră cu o mânie sălbatică şi toţi îşi duseră mâinile la buzunare. Credeam că ne sunase ceasul din urma, dar Marian întinse mâna, poruncitor spre uriaşul Jim şi strigă cu glas tăios:

   — Mai bine priviţi-l pe dansul, băieţi, căci v-a înşelat cu neruşinare. Asta o voi dovedi, căci sunt în măsura sa o fac. V-a înşelat cu milioane!

   Cuvintele aceste avură un efect neaşteptat, căci criminalii deveniră îndată bănuitori şi îşi întoarseră capetele spre seful lor. Acesta spumega de furie, scoase revolverul si-l îndrepta spre noi.

   — Jos! ne strigă Marian întinzându-se la pământ, iar noi îi urmarăm pilda.

   Dar, în ultima clipă prietenul meu împinsese usa dindărătul nostru şi glonţul din arma lui Jim zbura pe gang.

   Nu ştiam ce să cred despre procedarea lui Marian, cu toate acestea scosei repede revolverul şi trăsei spre Jim.

   Cât despre cei douăzeci de criminali, se părea că sunt în mare încurcătura. Acuzaţiile prietenului meu treziseră în ei o bănuială puternica şi pe care purtarea nestăpânită a şefului lor nu făcu decât s-o întărească. Afară de asta evenimentele se desfăşurară acum în chip atât de fulgerător încât îi zăpăci de tot.

   Din gangul dindărătul nostru ţâşni deodată un mănunchi de gloanţe dintr-o mitralieră uşoară. Cartuşele şuierară deasupra noastră şi făcurăm un adevărat prăpăd în rândurile bandiţilor.

   Îl văzui pe uriaşul Jim dispărând pe o uşiţă, dar părea sa fi fost grav rănit, căci se clătina pe picioare. Ticăloşii care nu fuseseră nimeriţi de gloanţe o luară şi ei la fuga. Mai erau câteva uşiţe pe acolo, foarte dibaci ascunse şi dânşii dădură buzna prin ele.

   Din gangul pe care veniserăm se iviră acum făpturi omeneşti.

   — Uite-i aici! strigă un glas şi când ridicat capul recunoscui un tânăr pe care-l văzusem sus în local.

   — Ura, Jack, se pare că mai sunt în viaţa! urma el şi imediat se apleca asupra noastră un bărbat înalt al cărui chip nu arăta de fel sa fie al unui şef de bandă.

   Sărirăm în picioare, Marian zâmbi cu recunoştinţă salvatorului şi zise:

   — Jim a ieşit pe colo, trebuie neapărat să punem mâna pe el. Jack, puteţi câştiga mulţi bani daca vă daţi de partea noastră.

   — S-a făcu! răspunse şeful bandei.

   Străbăturăm îndată sala, care se umpluse acum cu alţi oameni. Şi ne repezirăm la uşiţa de fier. Ciudat lucru că aceasta era deschisa, pe câtă vreme eu văzusem bine că Jim o trăsese după el. Mai văzui însă că şi Pongo se făcuse nevăzut.

   Credinciosul uriaş lucrase mai repede ca noi. Probabil că se folosise de primul prilej, când mitraliera încetase să ţăcăne şi se luase după Jim Town.

   Ma aşteptasem să dau de un labirint de ganguri, dar îndărătul uşii nu era decât o scară care ducea în sus. La lumina lămpilor de buzunar mai văzurăm pete mari de sânge pe treptele prăfuite.

   După câtva timp ajunserăm în pivniţa unei case. N-aveam nevoie decât să urmam petele care ne arătau drumul pe care-l luase fugarul.

   — Încetişor, spuse Marian către Jack şi cei patru oameni ai bandei sale, care veniseră cu noi - trebuie să-l luăm prin surprindere. Ma aştept sa mai dăm fi de un altul, în faţa căruia veţi rămâne năuciţi.

   Urcarăm cu băgare de seama scările şi când ajunserăm la primul etaj, auzirăm gemete îndărătul unei uşi. Marian o deschise şi în lumina lămpilor noastre avurăm o privelişte interesanta. În faţa ferestrei acoperite stăteau două făpturi. Pongo al nostru, care tocmai se pregătea sa dea o lovitură cu pumnul drept - iar înaintea lui, aplecat, dar tot gata de lupta, un individ lat în spate şi înalt. (Vezi ilustraţia de pe copertă.).

   Înainte de a putea spune sau face ceva, pumnul negrului izbi în faţă pe potrivnicul său, care se prăbuşi, scoţând un ţipăt.

   Dădurăm buzna în odaie şi plimbarăm în toate părţile lumina lămpilor. Pe un pat din dreapta zăcea un bărbat, care îşi ridică încet braţul în care ţinea un revolver. Dar Pongo făcu o săritura de panteră, îi prinse mâna şi arma se rostogoli pe podea, iar omul căzu pe spate, gemând. Era Jim, milionarul bandit, care fusese rănit de moarte.

   Ne îndreptarăm apoi spre omul pe care-l doborâse Pongo. Când îl întoarserăm cu fata în sus, Jack, care stătea lângă, noi, scoase o exclamaţie de uimire:

   — Drace, ăsta e colonelul Preston! strigă el.

   — Cum Dumnezeu a ajuns aici?

   — Acela e omul pe care l-am aşteptat, rase Marian. Era tovarăş cu Jim.

   — Ah, de aceea a ajuns Jim mare şi tare! zise Jack cu admiraţie. Eh, acum îi fac eu de petrecanie daca nu se dă de partea mea.

   — Asta nu merge, Jack, zise Marian, ajungându-i lui Pongo să-l lege pe colonelul leşinat.

   — Aduceţi câteva scaune din odaia cealaltă şi aşezaţi-vă în jurul patului de colo. Vă voi istorisi de ce am venit la San Francisco. Oamenii bandei se supuseră şi în curând stăteam cu toţii în faţa patului în care trăgea să moară milionarul criminal.

   — Ştiţi cine o acesta? întreba Marian, arătând spre rănit. E Jim Town, milionarul.

   Apoi povesti bandiţilor aventura noastră cu balena, viaţa pe insula pustie şi găsirea caietului cu însemnări. Când spuse că Jim

Town jefuise o tânără fata de averea ei, oamenii începură să înjure. Oricât erau ei de fără milă faţă de potrivnicii lor, oricât le venea de lesne să omoare un om, se revoltau totuşi când era vorba de jefuirea unei fete sărmane. Şi când Marian mai spuse ca veniserăm la San Francisco numai ca să-i redăm Evelynei Richardson dreptul ei, toţi încuviinţară cu însufleţire.

   Nu lipsise mult să-l ucidă pe colonel, când prietenul meu aminti de purtarea aceluia şi rolul pe care-l juca.

   Şi când Marian mai spuse ca atât notarul cat şi tânăra Evelyn dispăruseră, trei bandiţi săriră de pe locurile lor şi cerură cu hotărâre ca muribundul Jim să fie silit prin torturi să spună unde îi ascunsese.

   Nu mai fu însă nevoie de asta, deoarece Jim Town ridică încet mâna şi murmură cu glas stins:

   — Fiţi liniştiţi, căci voi spune totul. Da, domnul are dreptate, mi-am însuşit averea fetei falsificând testamentul. Cel adevărat se află într-un sertar al biroului meu, printre scrisori vechi. Evelyn şi notarul se afla într-una din pivniţele acestei case, în capătul gangului din dreapta. Aduceţi-i sus, poate mai sunt în stare să repet mărturisirea în prezenta lui Fields.

   Toţi bandiţii, afară de Jack alergară îndată afară şi se înapoiară după câteva minute cu un bătrân şi o fata fermecătoare; notarul Fredric Fields şi Evelyin Richardson.

   Jim Town îşi repeta acum mărturisirea şi notarul redacta îndată un proces verbal pe care-l iscălirăm cu toţii. Îl semna şi Jim Town, cu mană tremurătoare, apoi căzu pe perne şi îşi dădu sufletul. Îi închiserăm ochii, îl luarăm pe colonelul legat şi părăsirăm odaia.

   Afară pe gang, Jack ne trase deoparte pe Marian şi pe mine şi şopti:

   — Domnule Farrow, acum ştiu că d-ta eşti altfel de om decât noi. N-aş vrea sa fiu prea stăruitor, dar îmi îngădui să-ţi amintesc că spuseseşi înainte, în prezenţa oamenilor mei, că am putea câştiga mulţi bani. Vrei sa ma justifici în fata oamenilor mei, care n-au fost sus în odaie? Voi convoca o adunare şi te voi ruga să iei pa rte!

   — Nu e nevoie - zâmbi Marian - căci cred că veţi căpăta chiar mulţi bani.

   O chema pe tânăra fată, care tot timpul nu se arătase de fel înspăimântata şi-i spusese că numai mulţumită ajutorului lui Jack izbutise s-o elibereze şi anume - chiar fără să bag eu de seamă - spusese birtaşului cum stau lucrurile şi-l rugase să-l trimită pe Jack cu oamenii săi după noi, în subterane. Şi Jack ne urmase atât de aproape încât izbutise să răpună santinelele din gangul subteran, îndată ce trecuserăm noi de ele. Evelyn Richardson pricepu cum stau lucrurile; întinse şefului bandei mâna şi zise:

   — Îţi mulţumesc din toată inima. Şi, drept recunoştinţă faţă de oamenii d-tale, îţi făgăduiesc că atunci când voi intra în stăpânirea averii mele, vă voi pune la dispoziţie o sumă. Pe care o veţi putea ridica oricând. Voi da în gazete un anunţ în sensul acesta.

   Jack nu mai ştia cum să mulţumească. Poate că în clipele acelea îşi zicea ca banii câştigaţi cu cinste fac mai multă bucurie decât cei furaţi.

   Bandiţii ne conduseră până la uşa, aduseră chiar o maşină şi pe ajutară să-l vâram înăuntru pe colonelul leşinat.

   În vreme ce notarul şi Evelyn se duseră la casele lor, noi ne îndreptarăm - cu toată ora târzie - spre locuinţa colonelului Rory. Marian îi spuse în câteva cuvinte cum au decurs lucrurile şi colonelul se declară dispus sa meargă îndată cu noi, ca să-l închidă pe Preston într-o celulă sigură.

   Îl luarăm şi pe primar de acasă, apoi plecarăm cu toţii la prefectura poliţiei, unde medicul de serviciu constată că lovitura dală de Pongo pricinuise un leşin prelung şi rupsese câteva coaste colonelului, dar viaţa nu-i era în primejdie. După aceea Rory îngriji personal ca ticălosul să fie dus într-o celulă, la uşă căreia puse un paznic de încredere.

   Luarăm loc apoi în cabinetul de lucru al fostului prefect şi Marian povesti şi pentru Patterson cum decursese aventura.

   A doua zi după amiaza, când ne duserăm să ne luam rămas bun de la primar, întrucât ne pregăteam de plecare, îl găsirăm în dispoziţie foarte proasta.

   — Da, da - făcu el - dv. vreţi sa va înapoiaţi acum în India, domnilor. Şi eu aş vrea, va rog frumos sa ma credeţi! Cel puţin să scap pentru câtva timp de grijile ce ma apasă acum. Ce va pasa, dv. o duceţi bine!

   — Dar ce s-a întâmplat, domnule primar? întrebă Marian. V-am putea fi de vreun ajutor?

   — Daca aţi vrea, v-aş fi recunoscător toată viaţa! striga aproape Patterson - tocmai am primit o telegrama din partea guvernului, că singurul meu fiu, James, care e ataşat de legaţia din Mexic, a fost luat prizonier, împreuna cu soţia şi fetiţa lor - de către răsculaţii mexicani şi duşi cine ştie unde. Ministrul plenipotenţiar a izbutit sa se pună la adăpost. Domnule Farrow, ştii şi d-ta ca în Mexic revoluţiile izbucnesc aproape în fiecare zi. Şi notele guvernului nostru nu ajuta la nimic, căci acolo se schimba guvernul în fiecare ceas. Ajută-mă, domnule Farrow! Du-te acolo şi încearcă să salvezi singurul meu copil! Te rog din suflet! Fireşte că voi îngriji imediat de hârtiile de care ai nevoie.

   Nu puteam bănui ca tocmai aceste hârtii ne vor face greutăţile cele mai mari, căci altfel nici nu le mai luam.

   A doua zi dimineaţa, ne îmbarcarăm pe vaporul „Otranto" şi eram bine dispuşi, căci ne aşteptam la aventuri frumoase într-o ţară pe care n-o cunoşteam încă. Şi aventurile au fost într-adevăr frumoase, dar pline de primejdii, ţi le voi istorisi cu alt prilej, dragă George, încheia doctorul Bertram şi amândoi se duseră la, culcare în cabinele lor.

SFÂRŞIT

Volumul 88

ÎN MEXICUL SĂLBATIC

   ÎN PLINĂ REVOLUŢIE.

   DOCTORUL BERTRAM urmă să povestească lui George:

   — După o călătorie lungă pe o mare furtunoasă, ajunserăm la Acapulco - cunoscutul port de pe coasta apuseană a Mexicului - unde ne cumpărarăm vestminte noii. Sosiserăm tocmai în anotimpul uscat, care domneşte din octombrie până în mai. Ştiam noi bine că în interiorul ţării, pe podişul înalt, nu era temperatura tropicală de pe coastă, dar chiar şi la clima aceea se cerea îmbrăcăminte uşoară.

   Fireşte că Pongo atrase şi de astă-dată luarea-aminte, deşi mulţimea din port era foarte împestriţată. Erau acolo indieni, metişi, mulatri, creoli, albi, etc. - şi toţi se îmbulzeau pe chei şi în străzi, făcând negoţ, strigând şi dând cu coatele.

   Am fost bucuroşi când ne am văzut în trenul care urma să ne ducă de la Anahuac spre capitala Mexicului.

   Şi noi albii băteam la ochi şi încă în chip neplăcut. Izbucnise iarăşi una din acele revoluţii care în ţara aceasta sunt atât de obişnuite şi guvernul actual părea sa nu prea vadă cu ochi buni pe străini. Şi noi veniserăm de la San Francisco cu un vapor american ceea ce nu era tocmai în favoarea noastră. Cei dintâi o suta de kilometrii cu trenul îi străbăturăm în chip monoton. Ne distram cumpărând în staţii banane, portocale şi lămâi dulci, căci costau mai nimic. În cele din urmă ajunserăm la Cipancingo şi aici avea să înceapă noua noastră aventura.

   După o oprire mai lunga, trenul tocmai se puse în mişcare, când se stârni o gălăgie pe peron. Noi stăteam pe platforma ultimului vagon şi văzurăm un tânăr alb, elegant îmbrăcat, care vroia sa ajungă trenul în vreme ce câţiva metişi zdrenţuroşi vroiau să-l oprească, făcând o larma asurzitoare.

   Dar tânărul zvârli în lături pe indivizi, începu să alerge cat îl ţineau picioarele după tren şi izbuti să ajungă ultimul vagon. ÎI părăsiră, însă puterile şi nu mai putu să se caţere sus, astfel că Marian se aplecă spre el şi îl trase pe platformă.

   Faptul acesta stârni o adevărată furtună de urlete din partea mulţimii înfuriate care se întărâtă şi mai mult când câţiva metişi izbuti sa ajungă şi ei vagonul nostru. Dar Pongo îi zvârli jos ca nişte otrepe.

   Fui bucuros că trenul îşi spori viteza, căci lesne s-ar fi putut să cădem victimele furiei poporului.

   După ce trecu primejdia, ne întoarserăm spre tânăr. Acesta era desigur, un spaniol, un aşa-zis „Chpeton", adică un imigrat, spre deosebire de creoli, născuţi în ţară.

   Avea o faţă deschisă, simpatică şi când reculese puţin, începu

să râdă, scoţând la iveală două şiraguri de dinţi minunaţi.

   — Vă mulţumesc, Senores, zise el cu glas blajin. M-aţi scăpat dintr-o situaţie foarte neplăcută. Metişii aceea nu mă aveau la inimă pentru că la ultimele alegeri, am adus pagube mari partidului lor. Îmi daţi voie să mă prezint: Juan de Lorencez.

   Ne spuserăm şi noi numele, îl recomandarăm şi pe Pongo şi băgai de seamă, spre bucuria mea, ca spaniolul nu fu de fel mirat când Marian îl arătă pe credinciosul nostru camarad. Dimpotrivă, strânse cu căldură mâna Negrului.

   — Porţi un nume vestit, domnule, zise Marian, zâmbind. Dacă nu mă înşel, un general de Lorencez a comandat cândva un corp de armată franceză aici în Mexic?

   — Întocmai, domnule Farrow. Acela a fost bunicul meu. A dobândit aici moşii întinse. S-a căsătorit cu o spaniolă imigrată şi astfel a devenit şeful spiţei noastre din Mexic. În chipul acesta eu am devenit, jumătate francez, jumătate spaniol, dar mă simt mexican întreg.

   — E trist că ţara asta bogată nu se mai linişteşte - îşi dădu cu părerea Marian - mereu răscoale pretutindeni şi chiar în clipa de faţă...

   — Aşa e, domnule. Frumoasa mea patrie va suferi mereu de pe urma aceasta. Vă admir, însă că d-voastră, ca străini, cutezaţi să călătoriţi pe aici pe vremurile astea turburi. E foarte primejdios. dar mi se pare că vă cunosc eu. Da, da, am citit doar despre aventurile d-voastră în India. Aşi s-o şi explică faptul că nu vă e teamă de revoluţionari.

   — Dimpotrivă - râse Marian - tocmai la dânşii vreau să mă duc. Sa le smulg câţiva prizonieri.

   — De aşa ceva. Numai d-voastră sunteţi în stare - zise Lorencez, cu admiraţie - tocmai pe vremea asta. Când toţi străinii sunt în primejdie în ţara, vreţi întreprindeţi aşa ceva! Mi-am închipui eu pe cine vreţi să eliberaţi: desigur pe americanii care au fost luaţi prizonieri de rebeli în capitala Mexic.

   — Aşa e, domnule Lorencez, încuviinţă Marian. La San Francisco am fost rugat de tatăl ataşatului de legaţie să-l caut pe fiul lui şi să-l eliberez, daca se poate.

   — Hm. va fi foarte greu, căci puterea o deţine acum unul anume Marquaz Zacatecas. Şi eu, ca partizan cunoscut al partidului potrivnic, abia am izbutit să scap din mâinile oamenilor săi, după cum aţi văzut. Şi cu prilejul acesta trebuie să vă spun ca prin binevoitorul ajutor ce mi l-aţi dat v-aţi vârât într-o situaţie neplăcută, căci de sigur că această întâmplare va fi comunicată la Mexic din gara Chilpancingo. Şi să nu vă prindă mirarea dacă

atunci când veţi ajunge la ţintă veţi fi luaţi în primire.

   — Cu asemenea piedici neînsemnate suntem noi obişnuiţi - zâmbi Marian - şi cu toate acestea mă bucur că ţi-am putut face serviciul de adineauri. Dar am şi eu o rugăminte: ai putea să ne dai instrucţiuni cum trebuie să ne purtăm când vom ajunge în Mexic?

   — După părerea mea, cel mai bun lucru ar fi să vă prezentaţi imediat la generalul Zacatecas şi să-i spuneţi pe faţa ca aţi venit pentru eliberarea prizonierului. Fără îndoială că generalul va căuta sa facă o afacere din asta, dar cred că americanii ar da bucuros o sumă mare în schimbul punerii în libertate a compatrioţilor lor.

   — Cum adică, afară de ataşatul de care-ţi vorbeam şi de familia sa au mai fost luaţi prizonieri şi alţi americani? întreba Marian.

   — Am auzit că au mai fost luaţi ca ostateci doi comercianţi tineri şi o familie alcătuită din cei doi soţi, mai în vârsta şi nepoata lor. Despre asta veţi căpăta lămuriri mai amănunţite în cartierul generalului.

   — Şi cine e în fruntea partidului advers? întrebă Marian.

   — Generalul Ortega, care e şi el purtătorul unui nume vestit. Eu aparţin trup şi suflet partidului său şi vreau să-ncerc acum s- ajung la armata lui. Din păcate, pentru acest motiv nu vă pot însoţi în Mexic, care trebuie să cobor pe podişul din Anahuac, în apropierea vulcanului din Orizaba. Se spune că acolo s-au retras trupele învinse.

   — Care va să zică războiul civil nu s-a sfârşit încă?

   Tânărul se codi câteva clipe cu răspunsul, apoi zise:

   — Cred că pot vorbi deschis cu d-voastră, domnule Farrow. D- voastră n-aveţi doar nici un fel de interes în luptele de la noi şi puţin va pasă cine deţine puterea în Mexic. Pregătim un atac înverşunat împotriva lui Zacateras şi poate ca prin aceasta vor fi eliberaţi şi ostatecii. Dar tot o mai bine să încercaţi d-voastră înainte să-i răscumpăraţi, căci dacă trupele potrivnicului vor fi bătute, se prea poate să-i ucidă pe nenorociţii prizonieri.

   — Aşa e - încuviinţa Marian - acuma trebuie sa mă grăbesc să- mi aduc sarcina la îndeplinire, căci desigur ca partidul d-voastră are de gând sa pornească în curând la contraatac?

   Tânărul încuviinţa din cap.

   — Trenul mai opreşte la staţii mari? întreba Marian. Întreb asta în interesul d-tale căci se poate sa se fi vestit telegrafic fuga d- tale.

   — Fără îndoiala ca că aşa s-a întâmplat - zâmbi spaniolul, dar în vremurile astea eşti pregătit pentru toate. Compartimentul

acesta închis de aici e la dispoziţia d-voastră, domnule Farrow?

   — Da şi ţi-l pun cu plăcere la dispoziţie dacă vrei să-ţi schimbi puţin înfăţişarea.

   — Aţi ghicit - râse Lorencez - deci, cu îngăduinţa d-voastră, mă voi retrage pentru câteva clipe.

   Intra în compartiment şi închise uşa după ei.

   — Sarcina noastră nu se arată să fie atât de uşoară - îi spusei lui Marian - şi prin ajutorul pe care l-am dat tânărului ne-am luat beleaua.

   — Tot ce se poate - râse prietenul meu - socot însă că o vom scoate noi la capăt. Dl. de Lorencez are dreptate cu sfatul său; când voi ajunge în Mexic, mă voi prezenta îndată generalului Zacatecas şi voi trata cu el pe faţă. Se poate totuşi să nu meargă atât de uşor precum îmi închipui, căci în ţara asta revoluţionară toate sunt de-a-ndoaselea.

   — Mariane, mi-a venit o idee, zisei eu. Ce-ar fi să coborî tu cu Lorencez şi sa te duci la armata lui Ortega, că sa încerci să capeţi ajutorul lui? Pe de altă parte eu voi începe tratative cu Zacateras, iar Pongo ar putea fi omul nostru de legătură.

   — Ideea în sine nu e rea - răspunse Marian, după ce chibzui câtva timp - iar nu se poate aduce la îndeplinire, trebuie neapărat să rămânem împreuna, căci - după cum foarte bine spunea Lorencez - s-o fi dat de veste în Mexic de prezenţa noastră. Deoarece vrem să încercăm - dacă nu s-o putea altfel - să-i eliberăm pe prizonieri prin vreun vicleşug, trebuie să ne sprijinim unul pe altul.

   — Ai dreptate - încuviinţai eu - păcat, ce-aş fi râs de mutra generalului rebelilor, când te-ai fi ivit tu cu trupele potrivnice.

   — Ei, chiar atât de repede n-ar fi mers - zâmbi Marian - Dumnezeule! făcu el deodată - frumos ţinut trebuie să fie asta.

   Trenul intra printr-o trecătoare în lanţul de munţi. Masele stâncoase de ambele părţi ne arătau ca aici se găseau zăcăminte bogate de minereuri de fier şi ne dădeau o mica dovada de vestitele bogaţii minerale ale Mexicului.

   Şi de undeva din pereţii aceştia de stâncă furam întâmpinaţi deodată cu focuri. Gloanţele şuierară deasupra capelelor noastre şi era lucru sigur ca puşcaşii ascunşi, pe noi ne ţintiseră. Căci în Acapulco ne cumpăraserăm haine americane, aşa că vedea că eram străini.

   — Repede în vagon! strigă Marian. Culcaţi-vă şi târâţi-vă înăuntru!

   Îi urmarăm sfatul, căci focurile se înteţeau.

   Şi când ajunserăm la uşa compartimentului, aceasta fu

deschisă pe dinăuntru, iar tânărul Lorencez zise râzând:

   — După cum se vede vă şi întâmpină cu salutări, domnilor? Veniţi repede înăuntru! Dar să nu vă ridicaţi, căci gloanţele pătrund şi prin ferestre.

   Ne grăbirăm sa intram în vagon, unde eram mai la adăpost. Într-un ungher al compartimentului stătea ghemuită o făptură pe care n-o recunoscui la început. Era un individ murdar şi zdrenţăros şi abia când râse îmi dădui seama că era Juan de Lorencez.

   — Da, domnilor - urmă el - mi-am aruncat haina şi am rupt fireturile pantalonilor. Apoi m-am rostogolit pe podeaua vagonului şi mi-am sfâşiat în câteva locuri îmbrăcămintea. Acum nu ma vor recunoaşte atât de lesne potrivnicii. După ce vom străbate văgăuna aceasta, voi fi nevoit să vă părăsesc. Mă voi târî spre partea dinainte a trenului, pe scările vagoanelor.

   — Foarte bine - încuviinţă Marian - nici eu nu cred să te recunoască cineva. Dar nu va bate la ochi când te vei urca într-un vagon, din mersul trenului?

   — Nu, căci voi spune că am sărit în drum, într-un loc unde trenul mergea încet. Fireşte că. Vă voi da de veste dacă voi auzi ceva important în tren.

   — Ceva important? întrebă Marian. Crezi cumva că s-ar putea să existe vreo primejdie pentru noi chiar aici în tren? Ei, da se prea poate, căci mulţi călători au văzut că ţi-am dat o mâna de ajutor.

   — Tocmai de asta ma şi tem - zise de Lorencez - de aceea trebuie sa iscodesc cum se prezintă situaţia cu privire la d- voastră, în clasele celelalte. Poate va fi nevoie sa coborâţi din tren încă înainte de a ajunge la destinaţie?

   — Vom vedea, răspunse Marian. Acum cred c-am lăsat în urmă trecătoare, căci nu mai aud împuşcături.

   Lorencez ridică cu băgare de seama capul apoi sări în picioare şi zise:

   — Da, zona primejdioasă a trecut. Va sfătui însă, domnilor, să nu vă arătaţi deocamdată pe platformă, căci se pare că rebeli au aşezat posturi puternice în ţinutul acesta. Se tem probabil de o intervenţie a Puterilor străine dinspre Oceanul Pacific.

   — Nici asta n-ar fi de mirare - răspunse Marian - căci americanii n-ar lasă sa fie luaţi prizonieri compatrioţi de ai lor.

   Ne ridicaserăm de jos şi admiram minunare privelişte care se desfăşură înaintea noastră. Şirul munţilor înalţi îl aveam în faţa şi în depărtare luceau crestele lui „Popocatopl", „Citlaltepetl" şi, Ixtaccihuatl"

   Tânărul spaniol se duse la uşa.

   — La revedere, domnilor, zise el.

   — Mă înapoiez neapărat încă odată ca să-mi iau rămas-bun de la d-voastră. Şi poate ne mai întâlnim când voi intra în Mexic cu trupele generalului meu.

   De la fereastră puturăm vedea cum îşi dădu drumul pe scara vagonului şi începu să alerge înainte. La al doilea vagon sări pe platforma şi dispăru înăuntru.

   Luaserăm bilete de clasa întâia şi în tot vagonul nu eram decât noi. Platformele fiecărui vagon nu erau în legătură, ca la trenurile europene, ci trebuia sa faci o săritură îndrăzneaţă, de la o scării la alta, ca să ajungi în vagonul alăturat.

   La viteza cu care mergea acum trenul, care cobora tocmai o pantă, lucru nu era de fel uşor şi admirarăm iscusinţa cu care tânărul spaniol, făcuse săritura.

   II.

   FACEM CUNOŞTINŢĂ CU REBELI!

   DUPĂ CE DISPĂRUSE LORENCEZ, Marian începu să desfacă micul sau sac de voiaj, care conţinea unelte trebuincioase. Văzând privirea mea mirată, zise:

   — La vreo jumătate de ceas înaintea noastră pare să fie o staţie, astfel că e mai bine sa fim pregătiţi de apărare, poate chiar de fugă. Fiţi gata şi încărcaţi-vă armele! Dar de tras nu vom trage decât, când va fi absoluta nevoie şi chiar atunci la început numai în aer. Nu vreau să ajungă veşti proaste despre noi la generalul Zacatecas, înainte de sosirea noastră acolo.

   Îi ascultarăm sfatul, desfăcurăm săculeţele şi încercarăm armele. Îmi părea rău că viteazul căpitan Sundgreen - tovarăşul nostru în ultimele aventuri - nu era cu noi. Ar fi vrut el să vina, dar nişte friguri puternice şi simptomele unei pneumonii îl siliră să intre într-un spital din Frisco, cu puţin înainte de plecarea noastră. Îl ştiam însă acolo sub bună îngrijire, deoarece primarul Patterson ne făgăduise că se va interesa de el.

   Pongo regreta şi mai mult ca nu mai avea arma sa obişnuită, adică suliţa aceea cu care făcea minuni. Nu era însă cu putinţă sa călătoreşti cu ea în ţările civilizate, căci era o armă pentru pădurile virgine. Se obişnuise şi el cu puşca şi revolverul şi chiar foarte bine, dar pentru luptă şi vânătoare îi lipsea arma preferată.

   În schimb nu se despărţea de cuţitul de rechini, care în mâna sa era o unealta de mare preţ.

   Tocmai sfârşiserăm cu pregătirile, când capul lui Lorencez se ivi la fereastra deschisa a compartimentului.

   După câteva clipe el se furişa înlăuntru, prin uşă. După mutra lui grava ne dădurăm seamă îndată ca n-aducea veşti bune şi Marian se grăbi să întrebe:

   — Se pare ca avem duşmani în tren.

   — Din nenorocire aşa e! răspunse mexicanul. Şi sunt aproape toţi călători care se şi sfătuiesc daca sa va ucidă pur şi simplu sau să vă ia prizonieri. Trebuie sa va aşteptaţi, domnilor, ca la prima staţie sa fiţi atacaţi de forţe superioare.

   Marian începu sa chibzuiască cu încordare, apoi un zâmbet se ivi pe chipul său şi zise:

   — După cum vezi, domnule Lorencez, ne ne-am şi pregătit de fuga şi de apărare, căci le-am lamuri camarazilor mei că trebuie să ne înfăţişăm înaintea lui Zacateras ca bărbaţi liberi, dacă vrem să ne atingem ţinta. Dar ca să şi părăsim trenul nu mi convine, de aceea socot să călătorim înainte fără teamă.

   — Păi bine, domnule Farrow - zise Lorencez, mirat - ai auzit că viaţa sau libertatea d-voastră e serios primejduită. Trebuie să fugiţi, altminteri cu siguranţă că veţi fi luaţi prizonieri. Şi asta ar fi încă un noroc pentru d-voastră căci din câte am auzit, cei mai mulţi rebeli sunt pentru uciderea d-voastră.

   — N-au decât, rase Marian - dar eu tot socot că îi voi putea trage pe sfoară. Cu puţin înainte de a ajunge la staţia apropiată, ne vom strecura sub vagon, unde vom rămâne pana vom porni iarăşi, pe urmă vom ieşi iar la iveală. Cred ca în felul acesta vom ajunge cu bine în Mexic.

   Tânărul se uită cu ochi mari la prietenul meu, apoi izbucni în râs şi zise:

   — Zău aşa, domnule Farrow, d-ta eşti un om cum rar întâlneşti. Păcat că nu poţi intra în armata noastră, unde ţi-aş face rost de un post de comandant. Planul d-tale e cât se poate de bun şi nu cred ca indivizilor să le dea în gând să va caute sub vagoane.

   — Dar nu se vor mira când, or vedea că am dispărut? întrebai eu.

   — Nu - râse Lorencez - vor crede că aţi fugit cu mine, căci mă cred la d-voastră şi au hotărât uciderea mea imediată. Peste puţin trecem printr-un tunel scurt, în care trenul îşi încetineşte viteza. Acolo am putea sări afară lesne şi aşa vor crede chiar rebeli. Şi acum nu mă mai întorc dincolo, ci rămân la dv. şi mă voi ascunde deasemenea sub vagon, apoi în staţie mă voi strecura afară. În felul vă voi putea preveni dacă situaţia ar deveni gravă pentru dv.

   — Minunat! făcu Marian. Atunci vom putea continua împreună călătoria.

   — Da, asta o fac dintr-un motiv cu totul anumit. E foarte cu putinţă ca şeful trenului să controleze vagonul acesta după ce vom porni din staţie. Dv. vă veţi retrage în compartimentul din faţă şi eu îl iau în primire aici, unde îl voi lega şi-i voi pune căluş, fără ca dv. să băgaţi de seamă. Când voi coborî îl iau pe individ cu mine şi-i voi da drumul abia când trenul va fi destul de departe.

   — Asta e o idee foarte bună - zise Marian - în felul acesta putem susţine oricând că suntem cu totul nevinovaţi. Chiar dacă şeful de tren va telegrafia de la staţia următoare - unde va ajunge pe jos - nu va putea spune altceva decât că a fost atacat de un călător care a sărit jos din tren.

   — Tot aşa mi-am spus şi eu - zise tânărul Mexican - şi dacă generalul Zacateras vă va imputa că mi-aţi venit mie în ajutor, vă veţi putea scuza spunând că n-aţi cunoscut starea de lucruri actuala din Mexic.

   — Da, îi voi povesti eu, datorită vesmintelor d-tale bogate, am crezut ca aparţii partidului de la putere, zise Marian.

   — Minunat! exclama Lorencez, râzând. Asta îl va măguli mult. Vad eu ca sunteţi oameni dibaci.

   — Ce să-i faci nevoia te învaţă.

   — Aha, se pare ca vine tunelul, căci trenul îşi încetineşte viteza.

   — Ba nu! făcu Lorencez, agitat. Tunelul e încă foarte departe. Asta trebuie să fie vreo uneltire. Repede afară şi sub vagon, domnilor! Prevederea e mama înţelepciunii.

   Ne târârăm peste platformă, căci nu ţineam sa fim văzuţi. Nu era deloc uşor să ne lăsam cu capul în jos. Şi să ne prindem de drugii de fier de sub vagoanele ce se loveau cu putere între ele. Izbutirăm, totuşi şi ne târam pana la mijlocul vagonului, unde zdruncinăturile erau mai slabe.

   Abia ne aleseserăm locurile şi ne aşezarăm într-o poziţie prielnica şi auzirăm frânele strângându-se iar trenul se opri brusc. Glasuri strigară porunci şi Lorencez şopti:

   — E un detaşament din trupele noului preşedinte Zacateras. Va sa zică tot a izbutit el sa dobândească demnitatea aceasta. Şi, domnilor, cei căutaţi suntem noi... Trupele au primit vestea din Chilpaneingo. Aha, acum se urca în vagoane.

   Deasupra noastră se stârni mare tămbălău. Paşi grei urcau scările, apoi duduiră scândurile podelelor. Nu trecu însă mult şi se auziră înjurături.

   Lorencez rase:

   — Acum sunt încredinţaţi că am şters putina când trenul şi-a încetinit viteza. Suntem în siguranţa, căci în staţia următoare nu ne vor căuta. Călătorii trenului sunt tot atât de furioşi ca şi soldaţii

rebeli.

   — N-am ce zice, triumfală e intrarea noastră în Mexic - zise Marian, râzând pe înfundate - zău nu m-am gândit că misiunea noastră va fi legată chiar de la început de asemenea greutăţi!

   În aceeaşi clipă trenul se puse în mişcare şi din pricina zgomotului nu mai puturăm vorbi. Acum trebuirăm să ne ţinem bine, căci la cea mai mică scăpare din vedere puteam să cădem între şine şi să ne vedem neamurile de pe lumea cealaltă.

   Îmi amorţiseră aproape braţele când trenul îşi încetinii iar viteza şi după câteva smucituri de ne ieşi aproape sufletul, se opri. Ajunseserăm în staţie.

   Lorencez se lăsă încetişor la pământ, privi printre roţi în partea opusă peronului, apoi se furişă de sub vagon.

   Trecură câteva minute care ni se părură ceasuri şi răsuflarăm uşuraţi văzându-l pe tânărul revoluţionar strecurându-se înapoi.

   — Totul e în regulă - şopti el - oamenii s-au încredinţat şi aici în staţie că am şters putina. Fireşte că patrulele vor cerceta acum tot ţinutul din urma noastră, dar de asta puţin ne pasă. Peste câteva minute plecăm şi când trenul se va fi îndepărtat de ajuns, ne putem urca iarăşi în vagon.

   Într-adevăr, nu trecu mult şi trenul se puse în mişcare, sporindu-şi viteza din ce în ce mai mult. De la „locurile" noastre vedeam staţia micşorându-se şi când o pierdurăm cu totul din vedere, ne târârăm iar pe platformă. Gimnastica asta ne-ar fi putut costa viaţa, iar pe de altă parte ne puteam aştepta să dăm în vagon peste câţiva rebeli. Lorencez deschise uşa cu băgare de seamă, privi înăuntru, apoi intra.

   Norocul fu de partea noastră, căci vagonul era gol. Ne simţeam iar în largul nostru în compartimentul din faţa, dar ascultând de sfatul mexicanului ne întinserăm pe canapele, ca sa nu fim zăriţi de afară, de şeful trenului.

   Cat de bun era sfatul acesta avurăm prilejul sa ne încredinţăm după câteva minute chiar.

   Uşa din afară compartimentului din fund, care ducea pe platformă, fu deschisă cu violentă. Auzirăm doi paşi, apoi un horcăit şi zgomotul unei lupte, care încetă curând.

   După scurt timp Lorencez intră la noi, râzând şi ne lamuri:

   — S-a făcut şi asta. Omul acela n-o să ne mai stingherească. Prima staţie unde are oprire trenul e abia peste trei ceasuri şi atunci ca trebui sa va pitiţii iar sub vagoane. Mai rămân pe urma patru ceasuri de drum şi ajungeţi în Mexic. Eu, însă, va trebui să cobor cam peste vreun ceas.

   — Dar nu se va observa lipsa şefului trenului la staţia

următoare, dacă-l iei cu dumneata? întreba Marian.

   — Nu face nimic; se va crede că a scăpat trenul în staţia din urmă. Se-ntâmplă de alde-astea uneori pe la noi, fie din pricina vreunei certe, fie a alcoolului. Nu prea se face caz de aşa ceva.

   — Straşnică administraţie! râse Marian. Dar pentru noi lucrul e foarte plăcut. Păcat ca trebuie sa ne părăseşti, domnule Lorencez, căci ne-ai fi fost un sprijin de preţ dacă ai fi rămas cu noi.

   — Se poate - râse Mexicanul - dar pană la urma v-aş fi pus în mare primejdie. Aş fi pus prinsoare că Zacatecas a şi pus un premiu mare pe capul meu.

   — Poate că ne surâde şi nouă aceeaşi soartă - spuse Marian - mie însă, puţin îmi pasă de asta. O voi scoate eu la capăt cu generalul Zacatecas, într-un fel sau altul.

   — Nu ţi-aş dori să te iei rău cu el, căci nici nu bănuieşti cât de grozav poate deveni omul acesta în furia sa. Cruzimii sale sângeroase datoreşte el în mare parte faptul că a pus mâna pe putere şi şi-a câştigat atâţia partizani.

   — Găsesc eu ac şi de cojocul lui - râse Marian iarăşi - am avut noi de-a face cu oameni şi mai primejdioşi ca dumnealui.

   — Ce să zic, domnule Farrow, eu cred că îl sub preţuieşti pe Zacatecas. Nu pot decât să repet ca e un om din cale afară de primejdios. Eu n-aş mai da nici un gologan pe viaţa mea dacă aş cădea în mâna lui.

   — Să nu zici una ca asta. Omul trebuie să lupte până la capăt şi să nu piardă nădejdea niciodată - răspunse Marian - când ai voinţă izbuteşti în toate.

   — Păcat că nu poţi veni cu mine - mai zise Lorencez odată - de oameni ca d-ta am avea nevoie. Dar poate că tot ne mai vedem. Aşa şi acum trebuie să mă echipez, domnilor, căci în curând ajungem la locul unde trenul îşi încetineşte viteza şi atunci va trebui să sar împreună cu prizonierul meu. Vă rog însă, să nu care cumva să priviţi prin fereastră, ca să nu fiţi văzuţi.

   — Bine, zise Marian. Îţi doresc, aşadar, noroc domnule Lorencez şi-ţi spun „la revedere" căci m-aş bucura din inimă să ne mai întâlnim.

   Ne luarăm şi noi rămas bun de la simpaticul mexican, care părăsi apoi compartimentul nostru. După câteva minute trenul îşi încetini simţitor viteza, urcând o pantă; ştiam acum ca tânărul trebuie să fi sărit cu prizonierul lui.

   În cele din urmă panta se sfârşi şi trenul îşi relua viteza, gonind spre staţia apropiata. Puteam cuteza, acum să privim cu băgare de seama pe fereastră, deoarece trebuia sa ne reluam la vreme locurile noastre sub vagon.

   După câtva timp, începură să se vadă în zare căsuţe albe. Acolo era localitatea unde trenul avea oprire. Începurăm din nou acrobaţia, care de data aceasta era şi mai primejdioasă, căci viteza era ameţitoare. Dar cu o voinţă de fier, ajunserăm totuşi cu bine sub vagon, unde ne încleştarăm de drugi.

   După vreo douăzeci de minute frânele începură să scârţâie şi peste puţin trenul se opri. Larma din staţie ne ajunse la urechi şi deasupra, noastră se auziră, iar paşi grei spre spaima noastră, indivizii nu se depărtară ca prima dată, ci rămaseră în vagon, după cum înţeleserăm din scârţâitul canapelelor şi din gălăgia ce o făceau, vorbind şi râzând. Părea sa fie vreo cincisprezece oameni care puseseră stăpânire pe vagonul nostru.

   În vremurile acestea tulburi, în clasa întâia nu puteau călători decât persoane care aveau trecere în rândurile rebelilor aşadar aceştia erau probabil ofiţeri ai noului regim. Gândul acesta îi veni şi lui Marian, care-mi şopti:

   — Dacă aş şti bine că sunt ofiţeri ai generalului Zacatecas, m- aş strecura în vagon, când se va pune trenul în mişcare şi m-aş prezenta lor. N-am de fel poftă să mai stau încleştat patru ceasuri sub osii.

   — Nici mie nu mi-ar face plăcere, zisei. Dar după părerea mea, e cam îndrăzneţ lucru să te arăţi deodată în faţa acestor oameni. Cu siguranţă ca au aflat şi ei despre ivirea noastră şi despre ajutorul dat ofiţerului din partidul celălalt, aşa că se prea poate sa zugrăvească intenţionat altminteri felul cum am apărut, susţinând că ne-au luat prizonieri în drum. Şi cum vrei să te aperi faţa de atâţia martori?

   — Ai dreptate, răspunse Marian, după câteva clipe de gândire. Trebuie neapărat să ne înfăţişăm, de bunăvoie în lagărul generalului rebelilor, altfel se poate să vedem pe dracu'! Aşa dar, n-avem încotro, trebuie săi îndurăm călătoria sub vagon. Am putea încerca, însă, să ne aşezam mai bine.

   Cu băgare de seamă ne lăsarăm la pământ şi privirăm cu atenţie complicaţia de fiare de sub vagon. În cele din urmă ne dădurăm cu socoteala că ne am putea aşeza pe doi drugi de legătură; ştiam că nu ne va fi prea moale, dar cel puţin nu eram nevoiţi sa ne ţinem încleştaţi.

   Ne instalarăm repede pe locurile acestea noii şi găsirăm destul de plăcută poziţia. Dar asta numai până când trenul se puse în mişcare şi începură scuturăturile. Vai de tinereţile noastre ce-am pătimit. Drugii ăia de fier ni se încingeau în carne şi aveam impresia ca pana la urma ne vom trezi cu trupurile tăiate în două.

   Strângeam dinţii şi căutam să ne gândim numai la ţinta noastră. Câte zile oi avea nu vom uita, însă acele patru ceasuri petrecute sub vagon.

   Mai oprirăm odată puţin timp într-o staţie mica, apoi începu iar până ce ajunserăm în cele din urma în oraşul Mexic.

   III.

   ÎNTRE RĂSCULAŢI.

   NU TREBUIA SĂ NE PĂRĂSIM îndată locurile. Aşteptarăm până se potoli larma din gară şi abia atunci ne lăsarăm binişor pe traverse.

   După aceea privirăm mai întâi printre roţi şi când văzurăm că nu o nici o primejdie, ne strecurarăm afară pe partea opusă peronului. Ere şi acolo un peron pentru trenurile ce veneau din Mexic, dar spre norocul nostru era gol.

   Ne târârăm apoi pe platforma unui vagon, ne scuturarăm de praf şi de murdărie, apoi coborârăm pe peronul principal. De acolo ieşirăm din gara, într-o piaţă mare.

   Trecătorii se cam uitară chiondorâş la noi, căci după îmbrăcăminte eram americani, adică străini şi asta era rău. Nu trecu mult şi auzirăm exclamaţii de ameninţare, văzurăm pumni ridicaţi spre noi - ceea ce îl făcu pe Marian sa se îndrepte în grabă spre cel mai apropiat hotel, făcându-ne semn să-l urmam.

   O rupeam noi puţin pe spanioleşte, dar Marian preferă să se adreseze în limba franceza portarului, care ne privi şi el bănuitor.

   Portarul făcu semn să se apropie unui domn elegant cu barbă neagră, căruia Marian îi dorinţa noastră de a căpăta camere, adăugând îndată că trebuia, să vorbim cu generalul Zacatecas într-o chestiune foarte importantă.

   Rostirea acestui nume făcu minuni. Îmbrăcămintea noastră americană fu uitată, imediat, apoi împrejurarea că Marian vorbea franţuzeşte părea să fie în favoarea noastră. Ca prin farmec, atât directorul, cât şi portarul de veniră deodată foarte politicoşi, ba cel dintâi ne conduse chiar în persoană la etajul întâi, undo ne arătară trei odăi frumos mobilate şi dând una în alta. Politeţea lui merse chiar atât de departe încât părea să nici nu fie mirat la vederea lui Pongo, pe care-l trată cu aceeaşi amabilitate ca şi pe noi.

   Marian comandă o masă îmbelşugată, care sa ne fie servită în odaie, căci în tot cursul drumului sub vagon nu îmbucaserăm nimic.

   Ne spălarăm şi ne scoaserăm mantalele. Ramaserăm în pantaloni de călărie, cămaşă alba şi ghete cu „moletiere".

Îmbrăcămintea potrivită pentru anotimpul uscat.

   Oprirăm însă chimirele cu pistoale şi cuţite, căci n-aveam de loc poftă să pătrundem neînarmaţi în bârlogul leului. Eu, cel puţin, eram hotărât să-l culc la pământ pe general daca ar fi luat o atitudine duşmănoasă faţă de noi.

   Directorul veni însoţit de chelner care ne aduse mâncarea, înfulecarăm cu pofta şi când sunarăm chelnerul să strângă de pe masă, veni iarăşi directorul, care aduse şi socoteala.

   — Va rog sa scuzaţi, domnilor - zise el cu părere de rău, în vreme ce aşeza nota înaintea lui Marian, dar vremurile sunt acum atât de nesigure.... Şi dv. vă duceţi la generalul Zacateras... de aceea îmi îngădui să cer plata odăilor pe o zi şi pentru mâncare.

   Marian izbucni în râs şi puse pe masă o bancnota mai mare.

   — Cu toată plăcerea - zise el, prietenos - pricep bine cum stau lucrurile. Se vede că ţi s-a mai întâmplat ca persoane care s-au dus la general să nu se mai întoarcă?

   — Hm, da, cam aşa - răspunse directorul şovăind - generalul e foarte bănuitor şi în fiecare străin vede un spion.

   — Noi îl vom încredinţa de contrariul - zise Marian - dar unde l- am putea găsi?

   — Şi-a instalat sediul în palatul guvernamental, din „Plaza Major". Locuinţa particulara se afla în fostul palat al familiei Cortez, în apropierea aceleiaşi pieţe.

   — La ora asta unde i-am putea vorbi? întreba Marian.

   — Acum cu siguranţă că e în palatul guvernamental. Numai că va fi foarte greu să vorbiţi astăzi cu el, pentru că de curând - probabil cu acelaşi tren de care v-aţi folosit dv. - au sosit un mare număr de ofiţeri pentru a primi ordinele lui şi în asemenea împrejurări nu-i prea place generalului să fie stânjenit de străini. De aceea mi-aş îngădui să vă sfătuiesc sa amânaţii pe mâine dimineaţă întrevederea cu el. E şi târziu acum.

   — Ai dreptate - încuviinţă Marian, după câteva clipe de chibzuire - vom aştepta deci până mâine. Peste patru ceasuri te rog să spui să mi se aducă cina şi până atunci voi întocmi un raport scris pe care trebuie neapărat să-l fac.

   Cu plecăciuni nenumărate directorul părăsi încăperea şi eu zisei lui Marian:

   —  Vezi că lucrurile pe aici nu stau atât de prost cum ne-am închipuit. Aş fi avut poftă sa mă duc puţin la plimbare să văd oraşul.

   — N-ai decât sa încerci, dar nu cred s-ajungi departe, râse Marian. Mâine vom cere o maşină închisă care să ne ducă la general pe drumul cel mai scurt. N-aş vrea să întărât fără nici un

folos poporul prin îmbrăcămintea noastră americănească.

   — Dar cum ne omorâm timpul până mâine?

   — Foarte simplu: dormim. Şi avem chiar nevoie de odihnă după călătoria sub roţile vagonului, crede-mă! Mâine trebuie să fim în puteri, căci sunt sigur că vom avea de furcă pană să izbutim să-i scoatem pe ostateci din mâinile generalului.

   În aceeaşi clipă se auziră bătăi puternice în uşă şi la invitaţia noastră intrară... doi soldaţi mexicani, urmaţi de directorul hotelului, care holbase ochii de spaimă.

   Unul din militari întrebă cu asprime cine suntem şi ce căutăm aici, Marian se propti în faţa lui şi se răsti la ei în franţuzeşte. Cerându-i sa fie cuviincios.

   Cei doi soldaţi parură foarte miraţi şi întrebară pe director, în limba lor, ce anume spusese Marian. Dar atitudinea prietenului meu păru să fi avut efect, căci se îmblânziră ca prin farmec.

   Directorul fu nevoit să facă tălmaciul. Din fericire pricepeam atâta spanioleşte ca să ne putem da strania ca tălmaci aproape cuvânt cu cuvânt, răspunsul lui Marian.

   Cerură foarte cuviincios directorului să ne roage să arătăm paşapoartele şi le comunicăm scopul venirii noastre în Mexic. Li se răspunse că a doua zi dimineaţă ne vom duce la general, ca să stăm de vorbă cu el. Faţă de nişte simpli soldaţi nu catadicseam să ne legitimăm.

   Felul acesta de a vorbi îşi făcu efectul, căci după ce bodogăniră niţel, cei doi militari plecară, însoţiţi de director.

   — Foarte bine, dragă Mariane, zisei râzând. Cred că acum vom fi scutiţi de asemenea vizite. Nu eşti de aceeaşi părere?

   — Să sperăm, răspunse prietenul meu. Drept să-ţi spun, nu mi- am închipuit să existe un control atât de sever pe aici.

   Abia rostise cuvintele acestea că se auziră iar bătăi în uşă. Şi de data asta intră un ofiţer, urmat de cei doi soldaţi de mai înainte şi de încă patru. Directorul nu se mai arătă, ştiind probabil ce însemna vizita, aceasta. Ofiţerul nu prea făcea impresie bună, părând cam din topor.

   — Sunteţi francezi? ni se adresă el într-o franţuzească stâlcită.

   — Îmi daţi voie, cu cine am onoarea? întrebă Marian, politicos.

   Ofiţerul îi îşi muşcă buzele şi mormăi:

   — Numele meu e Cordova, ofiţer al generalului Zacateras. Repet întrebarea sunteţi francezi?

   — Nu, germani - zisa Marian, prietenos.

   — Mă numesc Farrow şi aceştia sunt prietenii mei Bertram şi Pongo.

   Cordova făcu o mutră dispreţuitoare când Marian recomandă drept prietenul nostru pe credinciosul Pongo. Apoi zise cu glas aspru:

   — Atunci de ce vorbiţi franţuzeşte?

   — Pentru că nu cunoaştem spaniola, răspunse Marian, tot prietenos.

   — Aha, bine! făcu Cordova. Acum trebuie să vă rog să-mi arătaţi paşapoartele şi sa vă întreb ce căutaţi aici.

   — Vrem să vorbim mâine dimineaţă cu generalul Zacatecas - răspunse Marian, ceva mai aspru - şi dacă d-ta, domnule Cordova, eşti ofiţerul lui, te rog să-i raportezi dorinţă aceasta. La ce oră obişnuieşte să vie la palatul guvernamental?

   Dar Cordova nu ţinu în seamă întrebarea prietenului meu, ci făcu un pas înainte şi scrâşni cu furie:

   — Vreau să văd paşapoartele voastre!

   — Le vom arăta generalului. Dar în nici un caz unui inferior - răspunse Marian, calm. Aşa dar, raportează-i generalului ca vom veni mâine la dânsul. Şi acum te rog să-i îndepărtezi pe dumnealor.

   Zicând aceasta, arătă spre cei şase soldaţi care stăteau în uşă şi se holbau la noi. Probabil că nimeni nu vorbise încă în felul acesta ofiţerului lor.

   Dar felul de a se purta al lui Marian era nimerit, căci nu trebuia să ne lăsăm călcaţi în picioare, sau sa ne arătăm fricoşi faţă de un ofiţer oarecare.

   Cordova spumega de furie, dar deoarece prietenul meu se juca, aşa ca din întâmplare, cu revolverul sau, socoti mai bine s-o ia altminteri.

   — Vă rog, domnilor - zise el - datoria mea e sa cercetez paşapoartele străinilor care intră în oraş. Încă odată vă rog să mi le arătaţi pe ale dv.

   — Aşa mai zic şi eu - zâmbi Marian - poftim paşaportul meu, domnule Cordova.

   Arătai şi eu paşaportul, de asemeni şi Pongo, iar ofiţerul le răsfoi. Probabil că rămase cam dezamăgit, căci la început nu văzu decât vizele germane, olandeze şi engleze, din India. Când ajunse însă la, ultima foaie, un zâmbet de triumf i se ivi pe faţă.

   — Ah, veniţi din Statele Unite? întrebă el... - şi unde e, mă rog, viza actualului nostru guvern?

   — Habar n-am - răspunse Marian, scurt.

   — N-am întrebat pe nimeni dacă e nevoie de ea. Şi când am debarcat în ţara dv. am fost lăsaţi să trecem.

   — Şi daca îmi e îngăduit să întreb, cum aţi venit încoace?

   — Cu trenul de la Acapulca - răspunsei Marian, râzând.

   Deodată, însă, deveni serios şi zise cu hotărâre:

   — M-am săturat de întrebări, domnule... Nu pot decât să repet rugămintea de a mă anunţa generalului pentru mâine dimineaţă. Dă-mi înapoi paşaportul.

   Ofiţerul râse batjocoritor:

   — Nici să nu te gândeşti la asta, paşaportul dumitale e pentru mine un document prea important, căci - cel puţin după părerea mea - reiese dintr-însul în chip limpede că te afli aici în ţară fără încuviinţarea guvernului nostru şi din însărcinarea Statelor Unite. Nu numai paşaportul, dar şi pe d-ta te voi.

   Vroia de sigur să spună ca ne va aresta, dar vorba îi muri pe buze, căci se holbă deodată la ţeava revolverului lui Marian şi când văzui că lucrul devine serios, scosei şi eu revolverele mele, în vreme ce Pongo trase de la brâu cuţitul său de spintecat rechini.

   Uriaşul negru ghicise probabil toată convorbirea din jocul chipurilor noastre, căci se apropia încetişor de soldaţi, care aşteptau de sigur o poruncă a ofiţerului lor, dar nu cutezau să ia, cu de la sine putere, o atitudine duşmănoasă faţă de noi.

   Când Pongo ajunse lângă ei cu arma lui grozavă, se cam înspăimântară şi îndreptară priviri rugătoare spre ofiţer, care, însă, nu se simţea de fel la largul lui.

   Ca toţi oamenii buni de gură, se temea pentru scumpa lui viaţă, căci se făcuse alb ca varul şi începu să bâlbâie:

   — Ce însemnează glumele astea, domnilor?

   — Nu-s de fel glume - răspunse Marian apăsat - dacă nu ne înapoiezi paşapoartele, te ucidem pe loc, ai înţeles? Şi nici de oamenii d-tale nu se va alege nimic, dacă prietenul meu negru se va da la ei.

   Ofiţerul privi cu coada ochiului la Pongo, care, cu enormul cuţit sclipitor în mână, făcea o impresie sinistra. Apoi întinse lui Marian paşapoartele noastre şi zise:

   — Poftim, domnule. Dar trebuie să va spun, totuşi, ca lipseşte viza guvernului nostru, ceea ce ne va aduce neplăceri.

   — Viza mi-o va da mâine generalul Zacateras - răspunse Marian, scurt - şi te rog încăodată să mă anunţi pentru mâine, cât mai de dimineaţă. Afacerea pe care vreau s-o închei cu generalul nu suferă întârziere.

   — La ora şapte vine la birou generalul şi vă voi anunţa pentru ceasul acesta, zise ofiţerul.

   — Bine, domnule Cordova - zâmbi Marian - îmi pare rău ea nu ne am înţeles de la început, dar nădăjduiesc că vom rămâne buni prieteni după ce mă voi fi înţeles cu generalul.

   Cordova făcu o plecăciune; probabil că nu-şi dădea seamă dacă Marian vorbise serios sau în bătaie de joc, apoi zise:

   — Nădăjduiesc şi eu, domnule. Îmi daţi voie să mă retrag cu oamenii mei?

   — Cu toată plăcerea, domnule Cordova şi dacă mă vei mai vizita, vreodată, poţi renunţa la însoţitorii aceştia. Eu nu pun nici un preţ pe asemenea onoruri.

   Ofiţerul avu o sclipire de furie, dar tăcu. Spuse ceva oamenilor săi, care se repeziră pe uşă afară.

   Cordova mai făcu o plecăciune, privi cu coada ochiului la revolverele noastre şi se retrase cu spatele spre uşă. După ce dispăruse, Marian făcu o mutră, serioasă şi zise:

   — Am început bine, căci Cordova acesta, fireşte ca va zugrăvi generalului lucrurile cum îi va conveni lui, astfel că mâine vom cam avea de furcă.

   — Mariane, eu unul tot cred că e mai bine sa ne ducem mâine singuri la general. Pe Pongo îl lăsăm aici, căci ne-ar putea ajuta dacă ni se-ntâmplă ceva acolo.

   — M-am gândit şi eu la asta - răspunse prietenul meu. Dar pentru cazul acesta ar mai trebui să-i dăm unele instrucţiuni.

   Prietenul nostru, Pongo, se grăbi să spună:

   — Massers nu zice nimic, Pongo ştie. Când Massers arestat, Pongo liberează.

   Atâta spuse numai, era însă de ajuns, ştiam ne putem bizui pe el. Totuşi Marian mai zise:

   — Bine, Pongo, ne încredem în tine. Dar nu uita că la caz de mare nevoie ai putea găsi ajutor la tânărul de Lorencez, care a călătorit, cu noi sub vagon.

   — Pongo ştie - zise Negrul, oarecum înţepat.

   Acum eram mai liniştit cu privire la evenimentele zilei următoare.

   Se auziră bătăi în uşă. Apoi se ivi directorul; părea foarte înspăimântat.

   — Domnilor - şopti el - va rog sa nu măi trădaţi... Dar aţi fost atât de cumsecade încât vreau să vă previn. Domnul Cordova, care e un fel de aghiotant al generalului Zacatecas, pare să aibă o ură neîmpăcată împotriva dv., căci a rostit ameninţări grozave când a părăsit hotelul.

   — Îţi mulţumesc, domnule - zise Marian prietenos - dar mi-am închipuit eu, căci l-am cam repezit noi. Şi asta nu ne-o va uita atât de lesne.

   — Nu e numai atât, domnilor - urmă directorul - ci plănuieşte, cred şi un atac de noapte împotriva dv. L-am auzit sfătuindu-se cu soldaţii lui. Plutonierul care era cu el urmează să, pătrundă în hotel la miezul nopţii şi sa vă ia pe sus cum s-ar zice. Dacă vă veţi împotrivi, se vor folosi de granate de mâna. Am socotit de datoria mea să vă, previn, domnilor.

   Marian râse şi răspunse:

   — Şi ţi-ar plăcea, de sigur, să plecăm din hotel cât, mai în grabă. Nu? Căci nu e de fel agreabil să se producă o încăierare aici în timpul nopţii. Fireşte că aşa vom şi face, căci n-avem chef să ni se turbure somnul. Aşa dar, după cină când, se va întuneca, vom părăsi casa. Ştiu eu unde să mă duc.

   — Va fi însă foarte greu pentru dv. să părăsiţi hotelul neobservaţi - zise directorul - căci Cordova a aşezat santinelele de jur-împrejur.

   — Atunci vom trece peste acoperiş - zise Marian - spune-mi te rog, unde e „Plaza Major"?

   — Păi „Plaza Major" e tocmai îndărătul nostru, domnule. De la ferestrele odăilor din spate puteţi vedea palatul guvernului, unde şi-a instalat acum generalul Zacatecas cartierul său general.

   — Foarte bine - râse Marian - atât vroiam să ştiu. Cu asta e înlăturată din cale singura piedecă de care mă mai temeam. Mai am încă o rugăminte, domnule: ai putea să ne faci rost de două lasouri lungi şi trainice?

   — Fireşte o că se poate. În cel mai scurt timp voi fi aici cu ele.

   — Nimeni nu trebuie să ştie că lasourile sunt pentru noi, adăugă Marian. Altminteri s-ar putea să întâmpinăm greutăţi.

   — Ştiu eu asta - zise directorul - mă pricep să fiu tăcut şi prevăzător când e nevoie.

   După ce ieşi, Marian îmi zise, râzând:

   — Cred ca i se va lua o piatră de pe inimă când ne va vedea plecaţi de aici. Nu i-o pot lua în nume de rău, dar mă bucur de pe acum de renghiul pe care i-l vom juca lui Cordova ăla.

   — Care va să zică vrei să treci peste câteva acoperişuri, apoi să te laşi la pământ de-a lungul lasoului? întrebai eu.

   — Cam aşa ceva. Mai întâi însă trebuie să văd cum e situaţia sus. Când va veni directorul cu lasourile îl vom ruga să ne ducă pe acoperiş, înainte de a se întuneca.

   — Şi Pongo unde să rămână?

   — Asta vom vedea. Deocamdată rămânem împreună până mâine.

   După vreo zece minute directorul veni cu un pachet în care se aflau cele două lasouri.

   — Îţi mulţumesc - zise Marian şi-i dădu o bancnotă - acum mai am o rugăminte: ai putea să ne duci pe acoperiş? As vrea să văd

la lumina zilei pe unde să ştergem putina.

   — Cu plăcere, domnilor. Vă rog urmaţi-mă!

   Pornirăm cu toţii şi urcarăm scările spre pod, apoi ieşirăm pe acoperiş.

   IV.

   ÎN BÂRLOGUL URSULUI.

   PĂŞIRĂM CU BĂGARE DE SEAMĂ pe acoperişul neted, dar temerea noastră că am putea fi văzuţi de jos se dovedi neîntemeiată. Hotelul era cea mal înaltă clădire de prin partea locului şi acoperişul era atât de neted, încât puteam merge pe el în picioare, fără grijă.

   Marian privi cu băgare de seamă în juru-i, apoi arătă spre o clădire mare, la vreo şaizeci de metri în faţa noastră.

   — Acela trebuie să fie palatul guvernului, zise el.

   — Chiar aşa e, răspunse directorul. Acolo e cartierul general al lui Zacatecas.

   Marian porni spre stânga, aproape până la marginea acoperişului şi cercetă cu privirea casele învecinate. Păru să fie mulţumit de rezultat, căci clătină capul, veni înapoi şi zise:

   — Aşa, acum ştiu cum stau lucrurile. Avem mare noroc şi ne vom putea face nevăzuţi fără să fim observaţi.

   Întorşi în odăile noastre, ne împachetarăm lucrurile îndată după ce se va înnopta trebuia să pornim. Ce avea de gând Marian, nu ştiam încă, dar îl vedeam zâmbind uneori, ceea ce îmi dădea de înţeles că ticluise ceva cu totul deosebit.

   Directorul veni iarăşi, împreună cu chelnerul care aducea cina, încasă nota şi ne şopti:

   — Domnilor, santinelele din jurul hotelului au fost întărite. Şi tocmai mă întrebase inferiorul lui Cordova dacă odăile dv. sunt legate între ele prin uşi; i-am spus că da, fireşte. Asta părea să nu- i prea fie pe plac, căci s-o fi gândind sa va atace cate unul. A mai întrebat apoi daca sunteţi sus şi eu i-am răspuns că aţi şi comandat mâncarea. Aşa dar, la miezul nopţii au de gând să vă facă o vizită.

   — Pana atunci vom fi în siguranţa - râse Marian - mă tem numai să n-ai d-ta neplăceri.

   — Cu neputinţă - răspunse directorul - căci în noaptea asta nu sunt de serviciu şi plec acasă. Plec îndată şi predau totul colegului meu, care nu ştie nimic şi în orice caz nu poate fi bănuit.

   — Cu atât mai bine, zise Marian. Atunci să ne despărţim. Îţi mulţumesc pentru tot ajutorul pe care ni l-ai dat.

   — N-a veţi de ce. Vă las cu bine, domnilor.

   Raserăm cu poftă după ce plecă directorul.

   Începuse să se-ntunece. Ne legarăm bine şi puştile în spinare, ca să nu ne împiedice la gimnastica pe care ne pregăteam s-o facem, apoi ne furişarăm pe coridor, ascultam cu încordare câteva clipe, pe urmă pornirăm repede în sus pe scări.

   Ajunserăm cu bine pe acoperiş, Marian nu se gândi însă să plece, ci se aşeză lângă capacul pe care-l deschisese şi şopti:

   — Trebuie să mai aşteptăm. Staţi jos şi voi! Va trebui să fim odihniţi pentru mai târziu.

   Privii în juru-mi şi văzui aprinzându-se lumina în casele din faţa noastră. Şi în palatul guvernamental se luminară multe ferestre.

   Stăturăm vreun ceas la postul nostru de observaţie, pană când luminile din palat se stingeau una după alta. În liniştea nopţii ajungeau până la noi zgomote, frânturi de convorbiri şi râsete, porunci, apoi duduitul câtorva motoare de automobil.

   Asta însemna că generalul părăsea palatul cu statul sau major.

   — Haideţi! zise Marian, ridicându-se. Pornirăm spre stânga, la marginea acoperitului hotelului. Acoperişul clădirii învecinate se afla cu cinci metri mai jos şi n-aveam încă nevoie de lasourile pe care Marian şi eu ni le petrecuserăm în jurul pieptului. Cel dintâi coborî Pongo, pe care îi ţinurăm de braţe, până putu face săritura. Apoi eu, cu sprijinul lui Marian şi Pongo mă prinse ca pe un copil, când sării. Pe Marian îl prinserăm noi.

   Din fericire toate acoperişurile erau netede şi puturăm merge până la capătul străzii. Aici se împreunau casele străzii transversale, pe acoperişurile cărora alergarăm mai departe, până ajunserăm la parcul unde se alfa palatul guvernamental.

   Ultima casă, pe al cărei acoperiş stăteam acum, era cu mult mai joasă ca celelalte, astfel că ramurile cedrilor de lângă ea o întreceau în înălţime. Câteva crengi foarte trainice ajungeau cu vârfurile lor până la un metru de marginea acoperişului.

   — Trebuie să trecem dincolo - îmi zise Marian - căci nu putem cuteza să pătrundem în casă. Eu sar întâi! Apoi tu îmi vei arunca lasoul tău. Sau, mai bine să facem altminteri. Legăm împreună cele două lasouri, le petrecem pe după coşul acesta de aici şi tu îmi arunci cele două capete. Apoi vă lăsaţi voi în jos pe ele şi după aceea putem trage lasourile în jos de un capăt.

   — E bine şi aşa - zisei eu - numai ca mă tem că săritura ţi-ar putea fi primejdioasă. Creanga asta de aici o trainică, într-adevăr, dar ştiu cu daca te va tine? Cred ca eu aş face treaba mai bine, căci sunt mai uşurel.

   — Massers rămâne aici, Pongo face! zise negrul scurt şi în clipa următoare îşi dădu drumul şi căzu exact pe creangă, care cam pârâi puţin, dar nu se rupse..

   — Massers aruncă lasou! striga Pongo.

   Legarăm împreună amândouă lasourile şi le petrecurăm în jurul coşului. Aruncarăm pe urmă cele două capete lui Pongo, care se târî cu ele până la trunchi şi le legă acolo.

   Ne dădurăm drumul în jos dea lungul acestei curele şi ajunserăm cu bine pe craca. Pongo desfăcu de copac cele două capete ale lasourilor şi noi traserăm în jos de un capăt al curelei acelea lungi. Marian o înfăşură şi-o aşeză pe sub subţiori. După aceea coborârăm la pământ de-a lungul trunchiului cedrului.

   Ajunserăm cu bine şi furişându-ne printre copaci ne îndreptarăm spre palat. La vreo douăzeci de metri depărtare de acesta ne oprirăm, căci văzurăm acolo doua santinele care ocoleau clădirea cu paşi de paradă.

   După ce cei doi soldaţi dispărură după coltul palatului, Marian arătă spre un cedru, cel mai apropiat de clădire.

   — Într-acela trebuie sa ne cocoţam, şopti ei.

   La lumina lunii ne căţărarăm în copac şi în curând ajunserăm la înălţimea acoperişului palatului.

   — Dar unde ai de gând să te duci? întrebai pe prietenul meu.

   — Vreau să pătrund în palat prin deschizătura din acoperiş - râse el - acolo nu ne vor bănui în nici un caz; iar mâine dimineaţa ma duc jos frumuşel şi-l căutăm pe domnul general Zacatecas.

   Trebuia să rămânem liniştiţi până vor fi trecut din nou soldaţii prin partea aceasta a palatului. Peste puţin timp îi văzurăm chiar trecând morocănoşi.

   Marian luă acum lasoul desfăşurat, puse piciorul pe creanga trainică pe care ne aflam, şopti lui Pongo să-l ţină, apoi roti în aer laţul. În clipa următoare îl zvârli şi aproape să tip de bucurie când văzui că prietenul meu nimerise copacul cel mai apropiat.

   Strânse bine laţul, Pongo legă capătul lasoului în jurul trunchiului şi unul după altul trecurăm de partea cealaltă, ca echilibriştii de circ. Desprinserăm apoi lasoul din jurul coşului şi-l zvârlirăm îndărăt în coroana cedrului, căci nu mai aveam nevoie de el, fiindcă ajunseserăm la ţintă.

   Păşirăm cu băgare de seamă pe acoperiş şi în curând găsirăm capacul de intrare. ÎI deschiserăm încetişor şi după ce ne încredinţarăm că nu e nici o primejdie, Marian îşi îndreptă lumina lămpii în juru-i. Găsirăm repede scara şi coborârăm.

   Odăile de sus ale palatului erau nelocuite, după cum băgarăm de seamă din stratul gros de praf de pe mobile. Asta nu ne stânjenea pe noi, aşa că ne culcarăm în voie pe trei divane şi

adormirăm.

   A doua zi dimineaţă cel dintâi care se trezi fu Pongo. Când ne deşteptă şi pe noi, el şi făcuse o recunoaştere prin tot etajul.

   — Poarte bine, Massers, raportă el. Pongo poate sare.

   Simţii o uşurare auzind asta, căci mă gândisem mereu cum va ieşi de acolo prietenul nostru. Dacă noi vom cădea în mâinile rebelilor.

   Şi Marian era mulţumit şi-l bătu pe negru pe umăr. Apoi, privind la ceas, zise:

   — Acum e ora şase. Peste un ceas îşi va face apariţia generalul. Dacă aşteptăm până atunci, înseamnă să nu putem pătrunde în biroul său, căci fără îndoială că ne vor opri ofiţerii şi ordonanţele. Prin urmare, socot că cei mai bun lucru e să intrăm acum în biroul lui şi să ne ascundem acolo. Când va veni îi vom ieşi înainte şi-i vom putea vorbi fără martori.

   Asta era, într-adevăr, calea cea mai bună. Ne despărţirăm de Pongo a noi coborârăm scara monumentală de marmoră.

   În toată clădirea domnea o linişte de mormânt. La primul etaj, Marian dădu în laturi o draperie grea şi văzurăm o sală mare cu scaune înşirate de-a lungul pereţilor. În fund se vedea o uşă înaltă sculptată.

   — Îndărătul acelei uşi să ştii că o cabinetul lui Zacatecas - zise Marian - haide repede!

   Străbăturăm sala, traserăm cu urechea la uşă, apoi o deschiserăm. Ne dădurăm seamă îndată ca nu greşiserăm. Luxul din încăpere se potrivea cu demnitatea de preşedinte de republică şi teancurile de hârtii de pe biroul enorm din lemn de mahon dovedeau că aici se lucra de zor.

   Căutarăm o ascunzătoare şi o găsirăm îndată îndărătul unei perdele de mătase care acoperea căminul. Marian aduse doua scaune şi zise mulţumit:

   — De ce am sta în picioare atâta timp?

   Aşa, acum să vedem. Sunt curios numai cum va decurge convorbirea noastră cu generalul.

   Vroiam să răspund ceva, dar tocmai atunci se auziră paşi în sala cea mare. Probabil căi şi veneau oamenii care trebuiau să vegheze asupra siguranţei generalului. Şi desluşii glasul lui Cordova, care părea să fie prost dispus, căci răcnea la bieţii soldaţi fără nici o pricină.

   — S-o fi supărat c-am şters putina peste noapte, şopti Marian, râzând. Aha, se pare că vine generalul. Dar de ce oare atât de dimineaţă? Sa ştii că s-a întâmplat ceva.

   Auzirăm o comandă tunătoare a lui Cordova, apoi un glas tăios, care strigă, câteva, cuvinte cu glas aspru. După aceea uşa fu deschisă cu putere şi paşi grei răsunară pe covorul moale.

   — Domnule - zbieră glasul tăios - cum e cu putinţă să fi dispărut străinii? Şi mai ales cum au putut s-ajungă în Capitala noastră? Cheamă-l pe căpitanul Porfi! E nemaiauzit!

   — Am înţeles, domnule general! răspunse Cordova.

   Deschise uşa, apoi nu se mai auziră; în odaie decât paşii grei ai

lui Zacatecas.

Marian mă ghionti, trase revolverul şi se ridică. Făcui la fel, trebuie însă să mărturisesc că inima începuse să-mi bată mai tare.

   Privirăm pe după perdea şi văzurăm pe general mergând agitat pe dinaintea biroului enorm. Era un om scurt şi-ndesat, cu faţa roşie şi cărnoasă şi mustaţă uriaşă. Nu arăta de fel simpatic şi părea să fie foarte violent din fire. Privindu-l pe prietenul meu, îl văzui făcând o mutră cam neliniştită. Apoi, însă, îmi făcu un somn cu capul şi ieşirăm de după perdea.

   Când generalul dădu ochi cu noi rămase locului şi deschise gura. Era ca împietrit. Marian, se folosi de împrejurarea aceasta, spunând cu glas apăsat:

   — Nici o vorbă, domnule general, altminteri vorbeşte dumnealui de aici!

   Spunând asta ridică revolverul. Zacatecas închise imediat gura şi păli. După o clipă, însă, se făcu roşu-vânăt la faţă, dovadă că fierbea de mâine. Prietenul meu însă urmă calm:

   — Vroiam să stăm de vorbă cu dv., domnule general, ca să vă propunem o afacere, dar oamenii dv. ne-au împiedecat, astfel că ne am văzut nevoiţi să pătrundem la dv. pe căi neobişnuite. L-am rugat pe domnul Cordova să ne anunţe pentru azi dimineaţă, dar am aflat mai târziu că dumnealui avea de gând să pună să ne aresteze.

   Generalul îşi venise în fire. Părea să aibă mult sânge rece, căci dădu din cap şi zise calm:

   — Asta trebuia s-o facă din ordinul meu. N-am nevoie de străini în ţară. Dar puteţi vorbi franţuzeşte, căci văd că nu prea vă aveţi bine cu spanioleasca noastră. Aşa dar, ce doriţi?

   — Vroiam să tratez cu dv. răscumpărarea americanilor luaţi prizonieri - răspunse Marian - îmi daţi voie să stărui de la început asupra faptului ca noua puţin ne pasă de politeţea acestei ţari şi am venit încoace numai în urma rugăminţii unui tata îngrijorat, al cărui fiu, cu nevasta şi copil, se află în puterea dv.

   — Aha, Patterson! zise Zacatecas. Spuneaţi că vreţi să trataţi? Ce-nţelegeţi prin asta?

   — Că vom acoperi toate cheltuielile pe care le-aţi avut până

acum cu prizonierii, răspunse Marian, prevăzător.

   — Cu alte cuvinte, oferiţi o sumă de răscumpărase, zise generalul. Bine, în privinţa asta putem sta de vorbă. De bani am mereu nevoie pentru întreţinerea trupelor mele. Cam cât v-aţi gândit să daţi?

   — O sută de mii de dolari, răspunse Marian.

   — Glumiţi se vede, râse generalul, dispreţuitor. O viaţă de om preţuieşte doar mult mai mult. Ia mai spune o sumă!

   Tocmeala începu. Suma ajunse în cele din urmă la un milion de dolari.

   — Bine - zise generalul - pentru suma asta dau drumul ostatecilor. Dar aveţi vreo dovadă scrisă că sunteţi îndreptăţiţi să trataţi afacerea asta?

   Marian se apropia de birou şi puse pe el documentele date de Patterson. Zacatecas le cercetă cu luare-aminte, o clipă avu o schimonositură de furie, apoi însă zise amabil:

   — Bine, sunt mulţumit. Dispune să se trimită banii de răscumpărare, apoi veţi putea pleca cu prizonierii. Primeşti?

   — Cuvântul dv. e de ajuns, domnule general - răspunse Marian, prevăzător - fireşte că până va veni suma, ne putem socoti drept oaspeţii dv.?

   — De la sine înţeles zâmbi generalul. Voi da ordin îndată să vi s-o pună la dispoziţie odăi. N-aţi luat încă dejunul? Atunci vă invit eu. Peste o jumătate de ceas se va servi masa. A! Vine probabil căpitanul Porfi.

   Dar la al său „Intră!" păşi în cameră Cordova. Se opri ca încremenit când ne văzu şi Zacatecas îi strigă batjocoritor:

   — Ei, locotenente, uitei pe domnii pe care trebuia să-i arestezi. Acum eram eu în puterea lor. Straşnic ofiţer mai eşti, n-am ce zice! Unde e Porfi?

   — Căpitanul nu s-a înapoiat dintr-o patrulare de noapte, îngână Cordova.

   Zacatecas izbi cu pumnul în masă şi tună:

   — Mii de draci! Atât de aproape au ajuns duşmanii? De asta sunt vinovaţi numai spionii care stau în solda americanilor.

   Auzind vorbele acestea, nu prea mă simţii la largul meu, dar generalul răsuflă din adânc, îşi redobândi liniştea şi zise către Cordova.

   — M-am înţeles cu domnii. Sunt, oaspeţii mei. Îngrijeşte să li se dea odăi şi să nu le lipsească NIMIC. Ai priceput?

   — Da, domnule general, răspunse Cordova.

   Mi se păru însă ca văd în ochii lui o sclipire de triumf şi afară de asta, generalul prea apăsase pe cuvântul, „Nimic".

   Se vede că şi Marian mirosise ceva, căci se-ntoarse spre general, care se aşezase liniştit la birou, ca şi cum nimic nu l-ar mai fi interesat:

   — O sa scriem rudelor prizonierilor, domnule general? Şi cum vor fi trimise scrisorile acestea?

   — Despre asta vom putea sta de vorba, mai târziu - răspunse Zacatecas, nerăbdător, începând să frunzărească printre hârtii - acum v-am dat în paza locotenentului, care chezăşuieşte cu capul lui pentru dv. Dar parca eraţi trei? Unde e Negrul?

   — Vreţi să spuneţi prietenul nostru? făcu Marian, calm. A socotit mai nimerit să nu vie aici.

   — Nu face nimic, mormăi Zacatecas. Acum puteţi pleca.

   Ne înclinarăm şi urmarăm pe locotenent, care o luase înainte şi ne deschise uşa. Ne conduse prin sala cea mare, care acum era plină cu ofiţeri şi soldaţi.

   Deschise apoi o uşă ce da într-o cameră mare şi care era amenajată cu mobile americane. Din această odaie ducea o uşă într-o încăpere la fel mobilată.

   — Aici sunt odăile pentru oaspeţii de seamă - zise Cordova, înclinându-se - voi porunci să vi se aducă apă pentru spălat. Peste douăzeci de minute e gata masa de dimineaţa.

   Plecă.

   — Aş vrea să ştiu ce se pune la cale împotriva noastră, mormăi Marian. Sau te pomeneşti că Zacatecas ia lucrul în serios! Un milion de dolari nu e de lepădat.

   — Aşa e şi sunt încredinţat că rubedeniile ostatecilor vor trimite suma fără zăbavă.

   — Voi împiedeca eu asta - râse Marian - trebuie să aflu numai unde sunt prizonierii. Apoi vom încerca să-i liberăm şi fără bani.

   Înainte de a putea răspunde, intra Cordova. Însoţit de doi soldaţi, care duceau căni mari cu apă.

   V.

   ÎN FAŢA MORŢII.

   CORDOVA NE MĂSURĂ cu o privire ciudată, apoi dădu soldaţilor porunca să toarne apa în lighenele de pământ.

   — Aşa dar, peste un sfert de ceas, domnilor, zise el, înainte de a ieşi.

   Ne spălarăm repede cu apa rece, căci simţeam nevoie de aşa ceva.

   Deodată, însă, mă simţii ciudat de indispus. Aveam ameţeli, mi se-ntunecă înaintea ochilor. Senzaţie pe care n-aş putea-o descrie.

Vrui să spun ceva lui Marian, dar nu izbutii decât să scot un geamăt nearticulat. Mă ţinui din toate puterile câteva clipe de lavoar, apoi căzui la pământ, leşinat.

   Când mă trezii în cele din urmă, nu-mi simţii deloc trupul la început. Încetul cu încetul însă îmi venii în fire şi începui să-mi aduc aminte cum se-ntâmpla seră lucrurile.

   Mă ridicai repede şi deşi mă durea capul grozav, putui totuşi vedea limpede. Mă aflam într-o încăpere strâmtă, ai cărei pereţi erau din lespezi mari de piatră. Vrui să-mi duc palma la frunte, dar atunci băgai de seamă că atât mâinile cât şi picioarele îmi erau legate.

   Mintea mi se lumină dintr-odată. Mexicanii aceia nu avuseră curajul sa ne atace făţiş, ştiindu-ne înarmaţi, în schimb puseseră, desigur în apa de spălat vreo otravă care ameţea repede.

   N-avui timp să chinuiesc mult asupra situaţiei, căci deodată auzii trăgându-se nişte zăvoare, apoi pătrunse înăuntru lumina puternica a zilei, prin uşa larg deschisă. Doi soldaţi intrară, se rânjiră lat mine şi ridicându-mă pe braţe mă duseră afară şi mă aşezară pe o bancă de piatră de lângă clădirea construită ca un şopron lung şi îngust.

   După câteva minute alţi doi soldaţi îl scoaseră afară pe Marian din încăperea alăturată şi-l aşezară lângă mine.

   Ne salutarăm numai din cap, căci de-a curmezişul terenului întins pe care ne aflam venea Zacatecas cu mai mulţi ofiţeri şi un şir de soldaţi.

   Generalul se opri în faţa noastră, ne măsură cu o privire rece, apoi dădu ordin să ni se dezlege picioarele.

   — Ridicaţi-vă! porunci el. Aşa sunt eu obişnuit când stau de vorba cu cineva.

   — Aşezaţi-vă dv. - răspunse Marian, glumeţ - deocamdată nu pot sta pe picioarele mele înţepenite. Şi nici nu ştiu dacă o voi face mai târziu, când voi putea.

   — Ce-nseamnă asta? răcni Zacatecas, roşu de mânie.

   — Ce să-nsemne! Pe oamenii care îşi calcă cuvântul nu obişnuiesc să-i respect într-atât încât să stau în picioare în faţa lor.

   — Oameni care îşi calcă cuvântul? răcni generalul. — N-ai devenit d-ta mai curând unul dintr-aceştia? Eu mi-aş fi ţinut făgăduiala - deşi tocmai pentru faptul că, aveţi legitimaţii americane va socot drept spioni, care vreţi să iscodiţi ce se petrece pe aici. Altminteri ar fi trebuii să va prezentaţi imediat în Acapulca ofiţerului comandant, care v-ar fi trimis la mine sub paza. În loc, de asta aţi ajutat la fuga unui ofiţer de al lui Oriega şi aţi pătruns pe cai ascunse în odaia mea. Cu toate astea v-am crezut ca aţi fi rămas oaspeţii mei, dacă, n-ai fi spus acolo în odaie, domnule Farrow, ca vei încerca sa liberezi prin vicleşug prizonierii care se află în aceasta casa. Cu asta, ţi-ai călcat cuvântul şi acum veţi avea parte de soarta tuturor spionilor. Când Cordova a auzit cuvintele d-tale a vărsat îndată în apa de spălat otrava aceea care ameţeşte.

   Zacatecas tăcu şi-l privi pe Marian cu ochi fioroşi. Eram năucit. Fireşte, astfel privită chestia, avea dreptate generalul. Mă uitai îngrijorat la prietenul meu, care zise:

   — Da, domnule general, aveţi dreptate vorbind astfel. Dar pe de altă parte aţi făptuit o mare nedreptate că i-aţi luat pe americani ca ostateci, ca să faceţi o afacere din asta, ceea ce nu şade frumos preşedintelui unei republici ca Mexic. Şi de aceea vroiam să-i liberez prin vicleşug pe bieţii oameni. Spioni n-am fost niciodată şi puţin ne pasă cine ai o puterea în ţara asta: dv. sau generalul Oriega.

   — Să lăsăm vorba? V-am spus că veţi fi trataţi ca spioni, adică veţi fi împuşcaţi.

   La o poruncă a lui se apropiară patru soldaţi. Doi îl înhăţară pe Marian, doi pe mine şi ne aşezară la zid.

   La un alt ordin al lui Cordova, îşi încărcară puştile, apoi le duseră la ochi. (Vezi ilustraţia de pe coperta).

   Cordova ridicase tocmai sabia, gata să dea comanda, când...

   Un fulger sclipi prin aer şi se pierdu în gâtlejul lui Cordova, care se prăbuşi, horcăind. Cuţitul de rechin al lui Pongo îi pusese capăt zilelor.

   Cei trei soldaţi lăsară puştile în jos şi se holbară la locotenentul lor care-şi dădea sufletul.

   În clipa următoare se iviră capete pe creasta zidului din faţa noastră şi o salvă răpăi prin aer. Cei trei călăi se prăbuşiră, odată cu cei doi oameni care mă ţineau pe mine.

   Mă aruncai la pământ ca să nu fia atins de vreun glonţ; şi acelaşi lucru îl făcu şi Marian. Acum auzirăm un răcnet şi ne dădurăm seamă îndată că Pongo pornise la atac. Făptura-i uriaşă se avântă peste zid, urmată de tot mai mulţi soldaţi. Credinciosul negru ţinea în mâna stângă revolverul cu care trăgea mereu, iar cu dreapta rotea o sabie cât toate zilele.

   Ridicai puţin capul şi-i văzui pe soldaţii lui Zacatecas rupând-o de fugă ca iepurii; dar câţiva ofiţeri se adunaseră în jurul generalului, care rămăsese la locul său.

   Îşi trăsese sabia şi-şi aşteptă duşmanul care dădea năvală. Dar în clipa următoare se prăbuşi la pământ, ca un copac retezat de la rădăcină. Pongo îl doborâse.

   Soldaţii trecură în goană pe lângă mine, luându-se după rebelii ce fugeau. Acum se-ntoarse şi Pongo, smulse cuţitul din gâtlejul cadavrului lui Cordova, se aplecă peste mine şi-mi tăia legăturile de la mâini. Acelaşi lucru îl făcu şi cu Marian.

   Strânserăm mâna viteazului Negru, apoi străbăturăm terenul acoperit cu morţi şi răniţi.

   — Pongo, tu ai adus trupele? Întrebă Marian.

   — Pongo văzut ca Massers prinşi, Pongo furişat - povesti uriaşul. Pongo vrut libereze, dar prea mulţi duşmani, Pongo plecat din oraş, găsit îndată soldaţi, conduşi de tânărul domn din tren. Pongo la el povesteşte, vine repede şi împuşca.

   Ne-ndreptarăm acum spre clădirea cea lunga şi deschiserăm uşile, prevăzute pe dinafară cu zăvoare trainice. Şi atunci se ivirii, şchiopătând, bieţii prizonieri, care înduraseră chinuri grozave, neştiind ce soartă îi aşteaptă.

   Bucuria lor fu nespusă. Cu deosebire, tânărul Patterson aproape să ne înăbuşe îmbrăţişându-se, când îi predaserăm salutări din partea tatălui său.

   Merserăm cu toţii în oraş, unde războiul civil era în toi. În cele din urmă însă trupele lui Ortega ieşiră învingătoare.

   A doua zi la amiază, pe când mâncăm, veni la hotel un bătrân mărunţel şi se aşeză la masa noastră. Fusese şi el prizonier la rebeli şi acum ni se prezintă drept profesorul Elias Thomson, adăugând:

   — Domnule Farrow, am auzit multe despre dumneata şi cei ce te întovărăşesc, de aceea aş dori să-ţi fac o propunere: haideţi cu mine în Peru! Acolo am dat de urmele unui străvechi oraş al Incaşilor, o descoperire de mare însemnătate pentru ştiinţă. E în apropierea cunoscutului şi tot atât de străvechiului oraş Matchu Pitchu. Am mai fost odată prin ţinutul acela, dar a trebuii sa fug din pricina băştinaşilor misterioşi. Cred că sunt coborâtori direcţi ai stăpânitorilor de odinioară. Haideţi, zău şi sunt sigur că nu veţi regreta. Ţara e interesantă, primejdii se-ntâlnesc la tot pasul şi prin descoperirea acelui oraş puteţi deveni celebri odată cu mine.

   Fireşte că ne-am dus - dragă George - şi cu alt prilej îţi voi istorisi ce-am pătimit acolo, încheia doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 89

O LUPTĂ ÎN PĂDURILE SECULARE

   O TRAGEDIE

   — UITE, ACOLO SE ZĂREŞTE CAPĂTUL DE SUD al insulei Borneo, zise Petre lui George. Am trecut acum vreo douăzeci de ani prin partea locului pe un bric şi am văzut o ceată de Dajaki care pescuiau. Hm... oameni fioroşi.

   — După cum mi s-a părut mie - şi cred că e mai bine să n-ai de-a face cu ei.

   — Am citit şi eu multe despre aceste popoare vechi, răspunse George. Crezi că mai dăinuiesc în vremurile noastre sau i-a stârpit civilizaţia? Un răstimp de douăzeci de ani e ceva, mai ales că în vremea asta Tropicele s-au populat foarte mult cu europeni.

   — În desişurile codrilor vor mai fi rămas câteva triburi şi n-aş cuteza să cobor singur pe mal, de frică să nu-mi stea capul într-un par în faţa colibei vreunei căpetenii, râse Uriaşul.

   — Oare s-or mai fi dedând la canibalism?

   — Ştiu eu! Aşa am auzit. Nu e însă atât de sigur ca la locuitorii de pe insulele Salomon. Şi-apoi, se cunosc prea puţin obiceiurile acestor Dajaki.

   — Te înşeli, Petre, se auzi în clipa aceea glasul doctorului Bertram care tocmai urca scăriţa turnului. Ţi-aş putea spune chiar foarte multe despre acest popor. De pildă: toată îmbrăcămintea lor e un şorţuleţ dinainte numit „savat", iar drept armă, în afară de ţeava de suflat otravă - „sumpit" - au un cuţit în forma de pumnal, căruia îi spun „parâng" sau „mandan". Ţi-aş mai putea povesti câte ceva despre locuinţele lor, nişte colibe ca şoproanele, lungi de 60-70 metri, aşezate pe stâlpi înalţi uneori de 6-7 metri. Încăperea e despărţită la mijloc, în lung. Cea din fund e împărţită în altele mai mici, câte familii numără tribul. Fiecare din odăi are o uşă şi o scară care se ridică şi se lasă după trebuinţă. Cei necăsătoriţi locuiesc în încăperea din faţă, oaspeţii deasemenea. Ţi-aş mai putea spune câte ceva şi despre mâncărurile lor care.

   Doctorul îşi întrerupse vorba auzind pe George scoţând o exclamaţie de mirare. Îl văzu arătând cu mâna spre coastă şi ducând repede ocheanul la ochi.

   — Ia uitaţi-vă... băştinaşii fugăresc o femeie albă. strigă tânărul. Tată, trebuie să-i venim în ajutor. nu se poate s-o lăsăm prada acestor vânători de capete.

   Era într-adevăr înfiorător ceea ce vedeau. Vreo zece băştinaşi goneau după o femeie îmbrăcată într-o rochie albă, murdară şi ferfeniţită. Ca un iepure fugărit, biata fată fugea cât o ţineau picioarele în lungul malului, dar se vedea bine că în curând va fi

ajunsă de urmăritorii ei.

   George îşi smulse revolverul de la brâu şi-l îndreptă spre ei, lăsă însă în jos arma, ştiind bine că de la o astfel de depărtare nu-i va putea nimeri. Nici măcar detunătura nu va ajunge până la ei.

   Văzură pe fată căzând, încercând să se scoale, dar era prea târziu. În clipa următoare fu înhăţată de sălbateci, luată pe sus şi târâtă în pădure, apoi totul pieri ca o nălucire.

   — Toată viteza la maşini! strigă căpitanul Farrow. Trebuie să salvăm pe nenorocita aceea din mâinile lor. George, spune lui Brun să aleagă douăzeci de oameni sau să-i tragă la sorţi. Toţi să se înarmeze cu revolvere şi granate de mână.

   În timp ce submarinul se îndrepta în grabă către ţărm, George coborî înlăuntrul vasului să transmită ofiţerului ordinul tatălui său.

   După o jumătate de ceas trupa debarca din patru bărci de aluminiu pe coasta din Borneo. Împreună cu cei douăzeci de marinari se mai aflau căpitanul Farrow, George, Brun, doctorul Bertram şi Petre Uriaşul.

   George era mai nerăbdător ca toţi şi încă înainte de a apuca sa coboare toţi ceilalţi intrase în desiş, cercetând cu luare-aminte locul pe unde dispăruseră sălbatecii cu fata albă.

   Găsi numaidecât urmele şi după ce dădu în lături tufele, văzu o potecă îngustă care nu apărea să fi fost folosită prea des, deoarece crescuseră bălăriile în voie. Totuşi, se vedea ca trecuse cu puţin înainte cineva pe acolo, căci de crengi atârnau fâşii din rochia albă a fetei.

   George nu cuteză să înainteze prea mult. Probabil că sălbatecii zăriseră submarinul şi îşi vor fi închipuit că au fost şi ei văzuţi. Erau deci siguri că vor fi urmăriţi şi puseseră fără îndoială santinele care sa le dea de veste.

   Aşteptă să vină şi camarazii. Căpitanul dăduse ordin să rămână câte un marinar de pază la fiecare barcă, iar, submarinul să se aţie aproape de coastă. Nu putea să ştie dacă urmărirea nu va ţine zile întregi, sălbatecii aceia fiind foarte şireţi şi iuţi de picior. Totuşi era posibil să i ajungă în curând din pricina zăbavei pe care o vor avea băştinaşii ca să înlăture din cale piedicile.

   Poteca ducea drept înainte spre nord-vest, dar, deodată făcu un cot brusc. George îşi încetini mersul; dacă pândea de undeva vreo primejdie, numai de aici putea să vină. Se temea s-o ia pe după cotitură, ca să nu dea de o santinelă.

   Se opri la un metru de ea şi făcu semn cu mâna. Camarazii se opriră şi ei şi-şi încordară auzul. Nu se auzea însă nimic suspect, totuşi tânărul nu se lăsa înşelat. Îşi scoase şapca din cap, o puse în vârful unei crăci şi o ridică binişor la înălţimea unui stat de om.

   Deodată fulgeră în aer un pumnal şi se înfipse în şapcă, George se repezi ca o vijelie şi până s-aibă vreme băştinaşul să facă o mişcare, patul revolverului tânărului îl izbi în pântece.

   Tăvălindu-se de durere, sălbatecul scăpă pumnalul din mână. George îl ridică repede. Smuci apoi de la brâul băştinaşului ţeava şi un vas mic de lemn în care se aflau probabil săgeţile otrăvite.

   Sălbatecul îşi veni însă repede în fire şi sări în picioare cu mâinile întinse. Plănuia se vede vreun vicleşug. Tânărul sări în lături. Petre, care o luase înaintea celorlalţi şi era acum lângă George, apucă pe băştinaş de încheietura mâinii şi i-o răsuci cu atâta putere încât acesta căzu în genunchi. Băştinaşul lăsă capul în piept şi-şi aştepta cu resemnare soarta, nimeni n-avea însă de gând să-l omoare Doctorul Bertram se apropia de sălbatec şi începu să-i puie întrebări pe limba lui, limbă pe care dânsul o cunoştea foarte bine. Dar omul nu vru să răspundă.

   La un semn al doctorului, Petre strânse ceva mai tare încheietura sălbatecului. Mijlocul folosi, căci băştinaşul îşi deschise pliscul şi spuse tot ce ştia.

   — Fireşte că şi aici e o ticăloşie la mijloc, zise indignat doctorul, după ce ascultă câtva timp pe băştinaş. Fata a fost dată pentru totdeauna, vândută sau dăruită tribului de un negustor alb. Azi noapte nenorocita a încercat să fugă; rezultatul l-am văzut şi noi adineaori. E de o săptămână aici şi mâine trebuie să se mărite cu fiul căpeteniei.

   — Nu se poate s-o lăsăm pradă acestor sălbateci! strigă cu însufleţire George. După ce o vom salva, să facem tot ce ne va sta în putinţă ca ticălosul acela de negustor să-şi primească pedeapsa. Probabil ca a vândut-o pentru bani. Dragă doctore, întreabă te rog pe Dajak unde e satul sălbatecilor sau dacă avem de-a face cu vreun trib nomad, unul din acelea care cutreieră pădurile.

   Iarăşi mai schimbă Bertram câteva cuvinte cu băştinaşul, apoi zise:

   — E vorba de un trib statornic, care numără vreo două sute de capete. Satul e la o jumătate de zi de drum, pe malul unui râu lat. Tribul are optzeci de războinici, aşa că vom avea de dus o luptă destul de grea.

   — Avem noi arme mai bune ca ei. În orice caz, cred că vom întâlni şi alte santinele în drum, fiindcă nu se poate să nu ne fi văzut.

   — Aşa şi e. După spusele băştinaşului, sunt într-adevăr încă santinele până în sat.

   — Nu ţi-a spus unde sunt, celelalte santinele?

   — Nu ştie nici el.

   — Ştiţi ce zic eu? Să-i legăm mâinile şi să-l lăsam să alerge înaintea noastră. Dacă va fi ucis, putem şti unde pândeşte cellalt tovarăş al lui şi vom face cu el ce am făcut cu ăsta.

   — Ideea nu e rea, încuviinţă căpitanul. Hai să-l legăm. Pune mâna, Petre!

   Uriaşul legă zdravăn băştinaşului mâinile la spate.

   — Doctore, adăugă Farrow, spune-i ca dacă îndrăzneşte să dea de veste prin vreun ţipăt tovarăşilor săi, îi înfig pumnalul în spate.

   La prevenirea lui Bertram sălbatecul dădu numai din cap în semn că a înţeles. Vederea albilor şi mai ales a lui Petre, îi insufla o frică grozavă.

   După ce convoiul se pusa în mişcare, George spuse tatălui său:

   — Nu e drept ceea ce facem. Cu siguranţă ca omul acesta va fi ucis de tovarăşii săi şi mi-ar părea rău, deşi a vrut să mă omoare. Părerea mea e să-l lăsăm mai bine să le dea de veste sosirea noastră, poate că aşa i-am birui mai lesne.

   — Ai dreptate, răspunse căpitanul. Nici eu nu sunt bucuros să se facă moarte de om. Doctore, spune-i că îi cruţăm viaţa dacă ne ajută să punem mâna fără luptă pe întâia santinelă pe care o vom întâlni în cale.

   Şi cu asta se învoi Dajakul numaidecât dar George, care îi privea cu coada ochiului, băgă de seamă că abia îşi stăpânea un zâmbet batjocoritor pe când vorbea cu doctorul.

   — Ia seama, doctore, pune ceva la cale, ticălosul, zise el lui Bertram.

   Acesta, care văzuse şi el zâmbetul, îndreptă pumnalul spre sălbatec şi-i spuse ceva cu glas răstit. Băştinaşul bâlbâi câteva cuvinte tremurând de spaimă.

   — Până în sat n-avem de ce ne teme, zisei apoi doctorul. În sat însă vom avea de furcă, de aceea râdea.

   — O să vadă că s-a înşelat, mormăi căpitanul. De s-ar împotrivi întregul trib, cu femei şi copii la un loc, trebuie să scăpăm pe fata albă din ghearele lor.

   Merseră în tăcere vreo jumătate de ceas când se auziră deodată din pădure nişte bătăi de tobă, care răsunau însă ca nişte lovituri în lemn. Dajakul se opri ascultând, pe când doctorul şopti celorlalţi:

   — Interesant... foarte interesant... Sălbatecii par să aibă aceleaşi mijloace de semnalizare ca popoarele africane.

   — Vrei să spui un lokoli? întrebă căpitanul. Seamănă într- adevăr. Ai zice că izbeşte cineva cu un băţ într-un trunchi de copac găunos. Păcat că nu pricep ce vor să spună! Nu cred că prizonierul nostru s-ar învoi săi ne tălmăcească.

   — Pot să încerc în orice caz, zise doctorul.

   Se uită pe sub gene la sălbatec şi-l văzu zâmbind.

   — Ce spuneau fraţii tăi? îl întrebă el cu glas ameninţător.

   Dajakul tresări speriat, nebănuind că un străin le-ar putea

cunoaşte acest mijloc de a se înţelege între ei. De frică bolborosi câteva cuvinte pe care doctorul le tălmăci:

   — Băştinaşii aveau o iscoadă pe mal care ne-a văzut debarcând şi le-a dat de veste prin semnalizare cu toba. Acum a venit răspuns din sat că ni s-a întins o cursă în care am fi căzut cu siguranţă. La vreo două ceasuri de sat, poteca duce printr-o vale pietroasa. În deal stau sălbatecii şi ne pândesc ca să ne omoare, cu săgeţi otrăvite şi cu o ploaie de bolovani.

   — Bine că ştim, zise căpitanul. Mai întreabă-l te rog, dacă mai e vreun drum în afară de strâmtoare, pe care putem ajunge în locul unde ne pândesc sălbatecii. Bănuiesc că nu vor fi adunaţi toţi acolo. În orice caz, putem micşora numărul vrăjmaşilor dacă atacăm detaşamentul acela.

   Iarăşi vorbi doctorul cu băştinaşul care şovăia acum să răspundă. Când îl văzu însă pe doctor ridicând pumnalul, mormăi repede câteva cuvinte.

   — Am aflat ce vroiam să ştim, zise cu bucurie Bertram. Cu puţin înainte de a pătrunde în strâmtoare sunt două poteci tăinuite care duc, una pe dreapta, alta pe stânga în deal. Din spusele Dajakului deduc că strâmtoarea nu e mai adânca de vreo opt - zece metri.

   — Minunaţi exclamă căpitanul. Ne despărţim în două grupuri şi atacăm amândouă cetele în acelaşi timp. Trebuie să fim însă fără milă, căci avem de-a face cu duşmani primejdioşi care nu ne-ar cruţa de fel. Chiar dacă n-am reuşi să-i biruim pe toţi, ne putem lua după fugari ca să pătrundem odată cu ei în sat. Deocamdată, trebuie cu orice chip să înlăturăm fără zgomot santinelele care pândesc probabil în lungul drumului.

   — Dacă am înţeles eu bine ce spunea, prizonierul nostru, semnalizarea de adineaori era ca să se retragă santinelele, deoarece nu mai aveau nici un rost odată ce eram aşteptaţi în strâmtoare.

   — Tot ce se poate, îşi dădu cu părerea căpitanul Farrow. Să luăm atunci pe Dajak între noi ca să-l avem mai bine sub ochi.

   — Nu, tată, zise George. Lasă-l să meargă înainte. Eu sunt încredinţat că omul acesta ne-a minţit. Să vedem ce o să se întâmple când s-o întâlni cu vreo santinelă - dacă va mai fi rămas vreuna.

   — Hm... îl cred în stare, nu e vorbă, de o trădare. Pare viclean, deşi se vede bine că i-a intrat frica în oase.

   După un sfert de ceas se văzu că George avusese dreptate. La o cotitură a potecii sălbatecul se codi să mai meargă dar George, care venea în urma lui, îl împinse de la spate.

   În clipa următoare sclipi iar un fulger. De astădată însă cuţitul nu se mai înfipse în şapca tânărului, ci reteză dintr-odată capul prizonierului care se prăbuşi cu un horcăit la pământ. George izbi cu patul revolverului pe cealaltă santinelă în pântece. Băştinaşul se uită uluit la el, apoi la tovarăşul ucis fără voie. Fu legat întocmai ca şi celălalt.

   — N-avem încotro, zise cu mâhnire căpitanul, o victimă a trebuit să fie. Cel dintâi Dajak ne-a minţit când a spus că santinelele au fost retrase. Acesta de aici va plăti pentru ticăloşia tovarăşului său. Mână-l înainte, Petre!

   II.

   LUPTA ÎN STRÂMTOARE.

   DAR BĂŞTINAŞUL ACESTA nu se predase de bunăvoie după cum o făcuse celălalt. Se zbătea din răsputeri; nu vroia să se urnească din loc şi începu să ţipe. Într-o clipa însă Petre îl apucă de ceafă şi-l strânse ca într-un cleşte cu degetele lui noduroase; omului i se opriră ţipetele în gâtlej şi rămase cu gura căscata de groază.

   George îi smuci şorţul de dinainte, îl făcu ghemotoc, apoi îi vârî un colţ în gură, în vreme ce Petre îi acoperea faţa cu el. Îl legară pe urmă de un palmier unde avea să rămână până ce se vor întoarce ei - daca nu va fi găsit cumva din întâmplare de vreunul din tovarăşii săi.

   Totul se petrecuse cu iuţeala fulgerului, căci camarazii nu aveau vreme de pierdut, trebuiau sa ajungă cât mai repede în sat şi sa elibereze pe fată, altminteri băştinaşii ar fi avut timp să le pună alte piedeci pe care ei nu le-ar putea înlătura, probabil, din cale.

   George o luă iar înainte, dar de data asta Petre îl urma de aproape, ceea ce bucură pe căpitan, deoarece ştia că uriaşul îl va apăra până în cea din urmă clipă cu propria lui viaţă.

   Primejdia era destul de mare căci era neîndoielnic că băştinaşii vor mai fi pus şi alte santinele.

   Vreme de două ceasuri nu mai întâlniră nici o santinelă. Camarazii trebuie să se fi apropiat acum simţitor de strâmtoare. Dădură iar de un cot ascuţit şi George făcu acelaşi lucru ca la început, adică îşi puse şapca în vârful unei crengi şi o ridică binişor în sus. Două tăişuri de cuţit sclipiră şi se înfipseră în acelaşi timp în postavul moale. Într-o clipă George şi Petre se repeziră înainte şi se pomeniră în faţa a doi băştinaşi care îi priveau încremeniţi. Până să se dezmeticească ei, fură doborâţi la pământ. Îi legară zdravăn pe amândoi - după ce le puseră câte un căluş în gură - de câte un copac la distanţă unul de altul. O luară iar pe potecă. Aceasta se îngusta din ce în ce, semn că ajungeau la strâmtoare. Acum se cerea să fie cu mare băgare de seamă, ca să nu greşească potecile care duceau în deal.

   Dădură iar, de o cotitură şi George se opri în loc să chibzuiască. Avea impresia că daca va trece, dincolo de cot ar putea fi zăriţi de băştinaşii care stăteau la pândă. De aceea ţinea să se sfătuiască mai întâi cu tatăl său ce e de făcut. Tocmai vroia să înceapă vorba când i se păru că aude de dincolo un foşnet. Probabil că era iar o santinelă care vroia să dea de veste celor din deal de sosirea lor. Dar cum să-l ademenească încoace? Nu trebuiau să vadă cei de sus când băştinaşul va fi doborât la pământ.

   George făcu un semn camarazilor, sa stea pe loc. În liniştea care se făcu, auziră cu toţii zgomotul, foşnetul uşor al frunzelor. Tânărul se lipi cât putu mai bine de tufele care mărgineau poteca. Era sigur că santinela venea să arunce o privire după cotitură.

   Deodată crăcile se dădură în lături. Băştinaşul venea târându- se pe pământ. Trebuia să-l lase însă să se mai apropie. George se aşeză şi el pe vine şi aşteptă. Nici un zgomot, toţi îşi ţineau răsuflarea.

   Brusc, tufele din faţa lui George se dădură la o parte şi printre frunze se ivi capul sălbatecului. Tânărul îl apucă de păr şi cu o mişcare repede îl trase spre sine. Într-o clipă, lovit cu patul revolverului în tâmplă, băştinaşul rămase ca mort. George îl trase mai adânc în tufiş, îi puse un căluş în gură şi-l legă de trunchiul unui copac.

   — Tată, şopti el apoi căpitanului, cred că de aci începe strâmtoarea şi am putea fi zăriţi din deal dacă am înainta. Sunt de părere să căutăm potecile despre care spunea băştinaşul ucis - dacă nu ne-o fi minţit, fireşte.

   — Probabil că nu, zise doctorul. Era prea înspăimântat şi de frică a spus adevărul. Cred că potecile pornesc chiar de aici de undeva, s-ar putea însă să fie şi acolo santinele, aşa că trebuie să fim cu mare băgare de seamă.

   — Înainte! porunci căpitanul. Despărţiţi-vă şi înaintaţi cu băgare de seamă prin desiş. Brun, dumneata iei detaşamentul stâng. Pe urmă ne vom aduna iarăşi.

   Farrow cu parte din oameni şi George porniră pe dreapta. În curând dădură de poteca pe care o căutau. Deodată, George, care vroia sa pătrundă într-un tufiş mai mare, se pomeni faţă în fată cu un băştinaş venind în fugă pe potecă. Era desigur o santinelă care îi văzuse venind. Până să se dezmeticească băştinaşul ca sa dea alarma, George îi şi pusese mână în beregată. ÎI izbi cu patul revolverului în tâmplă dar sălbatecul, om voinic, mai avu putere să se zbată. Smuci pumnalul de la brâu şi vru să-l înfigă în pieptul tânărului; în clipa aceea se ivi însă Petre şi pumnul său uriaş culcă la pământ pe băştinaş pe care îl legă apoi la repezeală.

   În vremea asta sosiră şi ceilalţi camarazi. Cu George în fruntea lor, înaintară cu mare băgare de seamă. Tăcerea care domnea în pădure te înfiora. După vreo zece minute de mers se auziră deodată împuşcături; semn că Brun şi venise în atingere cu sălbatecii, o luară acum la fugă. George, mai iute de picior, porni înainte. Graba era cât p-aci să fie pierzania lui, căci după o cotitură a potecii se pomeni pe neaşteptate într-un grup de băştinaşi care cum îi văzură începură să fluture în aer cuţitele. Dându-şi seama că e vorba de viaţa lui, tânărul scoase şi celălalt revolver din buzunar şi începu să tragă.

   Fiecare glonţ nimerea în plin. În clipa când Petre îi sărea în ajutor, şase băştinaşi se şi tăvăleau gemând în ţărână, iar alţi câţiva se îndepărtau clătinându-se pe picioare. Dar patru vlăjgani voinici se înghesuiau să-l ajungă. Cel din faţă apucase să ridice pumnalul ca să-l împlânte în inimă, când fu culcat la pământ de un glonţ al Uriaşului care trăsese din fugă. George mai descarcă odată revolverul şi alţi doi se prăbuşiră, scăpând cuţitele din mână. Se ridicară însă repede şi o luară la fugă, urlând de durere.

   Dintr-o aruncătură de ochi tânărul se uita de partea cealaltă a strâmtoarei şi văzu pe sălbatecii care se ciocniseră cu oamenii lui Brun, gonind cât puteau.

   Strâmtoarea nu era mai lungă de treizeci de metri şi lată de vreo opt, dar din tufişurile care o mărgineau zburau acum săgeţi otrăvite cari, din fericire, fuseseră slobozite prea de aproape.

   Camarazii trăgeau salvă după salvă în desişul în care se ascunseseră sălbatecii şi de unde se auzeau răcnete şi urlete de durere, dovadă că parte din ei fuseseră nimeriţi, pe când ceilalţi o luară la fugă.

   Se cerea acum să nu le dea acestora răgaz să ajungă în sat înaintea camarazilor ca să dea alarma. Din cei treizeci de băştinaşi care pândiseră la strâmtoare, zece zăceau ia pământ, pe când alţii vor fi fiind împrăştiaţi răniţi prin tufiş.

   Camarazii porniră cu George în frunte cerceteze desişul.

Deodată tânărul se izbi piept în piept cu un Dajak. Crezând că nu mai avea nevoie de revolvere, le băgase în buzunar, mal ales că-l împiedecau să dea crengile la o parte. Dajakul avea însă cuţitul în mână. Dar n-apucă să se slujească de el, căci George îi puse o mână în beregată şi cu cealaltă îl pocni sub bărbie.

   Sălbatecul fiind om voinic se e prăbuşi cum se aştepta George, ci îşi încleşta amândouă mâinile în jurul gâtului său. George simţi ca se înăbuşe. Totuşi începu sa izbească în dreapta şi-n stânga cu pumnii. Dajakul nu se sinchisea de lovituri ci strângea tot mai tare. Tânărul îşi dădu seama că are de-a face cu un potrivnic mai tare ca el şi e pierdut. În ultima clipă a deznădejdii îşi adus însă aminte de pumnalul Sanjei. Cu cea din urmă putere care îi mai rămăsese îl smuci de la brâu şi-l, împlântă de două ori în pieptul duşmanului. Strânsoarea slăbi, George răsuflă, dar văzu cu groază noua primejdie în care plutea. Dajakul, lovit mai jos de inimă, se poticni într-adevăr, dar cu o energie neînchipuită reuşi să se menţie pe picioare. Ochii lui zvârleau fulgere de ură şi mânie; ştia că fusese lovit de moarte şi vroia să se răzbune trăgând după sine şi pe cellalt în împărăţia de veci. Ridică cuţitul şi se pregăti să lovească. Tânărul înţelese că viaţa lui atârnă de un fir de păr. Sări în picioare, apucă braţul băştinaşului cu o mână iar cu cealaltă îi înfipse încă odată pumnalul în piept. De astădată nimeri drept în inimă. Dajakul se cutremură, privirea de ură din ochii săi se stinse şi trupul greu se prăbuşi cu o bufnitură la pământ.

   George se uită în juru-i. Camarazii trecuseră în goană pe lângă tufiş, fără să vadă lupta pe viaţă şi pe moarte care se dăduse aici.

   O luă drept înainte, ameţit şi cu respiraţia întretăiată. Era cu desăvârşire istovit. Deodată se împiedecă de un trunchi retezat, se poticni şi se lovi cu capul de un bolovan. Leşină - să învingă, ori sa moara!

   Când îşi veni în simţiri, în jurul său domnea o tăcere adâncă. Probabil că, tovarăşii fugăreau pe băştinaşi. Iuţi pasul şi în curând băgă de seamă că desişul se rărea. Presupunea că se află - după socoteala lui - la vreo jumătate de ceas de sat. Deodată auzi din depărtare împuşcături dese una după alta, pe urmă altele răzleţe, apoi după câteva momente urlete sălbatece de bucurie. George ştia acum că tovarăşii săi căzuseră într-o cursă şi fuseseră biruiţi de băştinaşi. Chibzui o clipă, apoi o luă la fugă spre locul unde îşi ştia camarazii în primejdie.

   III.

   O LUPTA ÎNDRĂZNEAŢĂ.

   ÎŞI DĂDEA SEAMA că deocamdată nu le putea veni în ajutor, vroia însă sa afle ce li se întâmplase şi dacă mai erau în viaţa Nădăjduia totuşi că sălbatecii nu îi vor fi ucis îndată, ci o vor face cu oarecare solemnitate - cum le e obiceiul.

   Mai vroia să se încredinţeze în acelaşi timp dacă există vreun mijloc de salvare, ceea ce nu era cu putinţă decât după ce va vedea dacă locuinţele băştinaşilor sunt într-adevăr întocmite astfel după cum i le descrisese doctorul Bertram.

   Îşi încetini mersul ascultând cu încordare. Presupunea - pe drept cuvânt - ca sălbatecii vor fi lăsat în urmă iscoade sau vor fi trimis oameni de-ai lor ca s-adune morţii şi răniţii.

   Abia îi trecu prin minte gândul şi George auzi paşi apropiindu- se. Se vârî repede între nişte tufe şi se aciui acolo. În curând văzu printr-o mică deschizătură a frunzişului ivindu-se şase băştinaşi care veneau în fugă.

   Aşteptă până ce trecură ei, îi lăsă, să se îndepărteze, pe urmă se furişă pe potecă şi o luă spre sat. Ştia de la santinelă însă că satul se afla în apropierea unui râu. În curând auzi un murmur de apă. Fără să stea mult cumpănă, tânărul intră iar în tufiş şi-şi croi drum cu cuţitul printre crengile aplecate până la pământ.

   Se gândi că nu trebuie să se apropie prea mult de sat, căci l-ar simţi câinii şi l-ar da de gol. Daca o va lua însă pe malul râului, ar fi scutit de asta şi ar putea avea în acelaşi timp o vedere asupra satului. Rămânea totuşi primejdia de a fi mâncat de crocodili dacă ar încerca să treacă râul înot. Dar poate că-şi va putea întocmi o plută din vreascuri şi crocodilii nu vor cuteza să se apropie de el. Auzi deodată din vreo trei, patru locuri plescăit de apă. După zgomotul pe care-l făceau trebuie să fi fost nişte crocodili enormi care se repeziseră în râu. Deci, erau aici mult mai multe târâtoare de acestea grozave decât şi-ar fi putut închipui el, aşa că iar fi fost greu să se slujească de o pluta, după cum plănuia.

   Din vâjâitul apei înţelese că se află în apropierea unei vâltori sau cascade. Întreg terenul era probabil foarte bolovănos din pricina erupţiunilor vulcanice din trecut - după cum se încredinţase încă de când pătrunseseră în strâmtoare.

   Păşea acum mai lesne printre tufele rărite fără să fie nevoie să se slujească atât de des de cuţit. Şi, ca să nu sperie crocodilii, căută să nu facă zgomot aproape de fel.

   George păşea cu băgare de seamă pe malul acoperit cu o făşie de bambuşi. Zări deodată peste fluviul lat de vreo trei sute de metri un zăgaz nu mai înalt de o jumătate de metru, peste care apa se revărsa vâjâind înspre mare.

   Se gândi că poate ar fi chip să-şi salveze camarazii pe calea aceasta. Dacă iar putea încărca în luntri, s-ar sluji pe urma da granatele cu gaze pentru a ameţi tot satul.

   Trebuia deci să iscodească unde ar fi locul cel mai potrivit pentru o astfel de încercare. Fâşia de bambuşi se sfârşea aici, dar, desişul de copaci bătrâni se întindea mai departe. Crengile se aplecau până ce atingeau apa.

   Vrând, nevrând, George se hotărî să intre în apă deoarece prin desiş nu şi-ar fi putut croi drum; ar fi zăbovit prea mult şi i-ar fi trebuit o muncă istovitoare de care nu se simţea în stare. Spre norocul lui, apa nu îi venea decât până la genunchi, dar primejdia îl pândea de pe mal, căci crocodilii au obiceiul să se ascundă în tufişurile malurilor şi când aud zgomot să ţâşnească de acolo şi să sară în apă.

   Trebuia să se ferească, mai ales, de primejdia aceasta. Căci altminteri n-ar mai fi scăpare pentru el. Ar fi imediat înhăţat de dihanie şi târât în adânc.

   Se mai cerea deasemenea să nu se îndepărteze de mal pentru, a nu fi văzut de vreun băştinaş care ar fi pornit la pescuit.

   Simţi deodată o duhoare grea care devenea tot mai puternică. Ştia acum că înaintea lui se afla un crocodil uriaş, judecând după mirosul pe care-l răspândea.

   George se opri în loc şi chibzui. Se aplecă apoi şi ridică de jos un bolovan care i se păru mai mare. Trebuia neapărat să gonească târâtoarea, chiar dacă plescăitul apei, când vai arunca bolovanul sau va intra crocodilul în fluviu, va fi auzit din sat.

   Ascultă niţel dacă nu se simte cineva, apoi zvârli cu putere bolovanul în tufe. Se cutremură însă de groază când văzu aproape de el un crocodil uriaş care sări în apă, împroşcând în juru-i stropii până departe.

   Un pas să mai fi făcut şi s-ar fi şi poticnit de dihanie care l-ar fi târât după sine în adânc.

   Porni mai departe, uitându-se mereu înapoi de frică să nu iasă crocodilul iar deasupra apei şi să se ia după el. Dar reptila nu se mai ivi; în schimb altele, pe care le goni tot cu bolovani.

   Nu i se întâmplă însă nimic şi ajunse în apropierea satului, după cum înţelese din glasurile omeneşti şi lătrăturile câinilor, care ajungeau până la el. Auzi strigăte de triumf, dovadă că sărmanii lui camarazi fuseseră târâţi în sat şi băştinaşii care nu luaseră parte la luptă îi întâmpinau cu bucurie.

   Aşadar, trăiau. Poate că sălbatecii aveau de gând să-i ucidă abia după ce va avea loc căsătoria fiului căpeteniei lor cu fata albă care trebuia salvată cu orice preţ. George chibzui bine şi-şi dădu seama că nu rămânea ca să-şi scape camarazii, decât calea pe apă. Se va duce să-şi aducă tovarăşi rămaşi pe submarin, care cu bărcile puteau fi în curând aici.

   Desişul se rărea mereu şi se puteau zări printre copaci ogoare întinse de orez. Era tot mai greu să se apropie de sat. Îşi spunea însă căi locuitorii trebuie să fie toţi adunaţi în jurul prizonierilor şi numai printr-o întâmplare l-ar putea vedea cineva. Ar fi atunci pierdut fiindcă l-ar urmări prin pădure şi chiar pe apă cu luntrile Aşa că n-ar mai fi chip s-ajungă la submarin.

   În sfârşit putu zări acoperişurile clădirilor ridicate pe stâlpi înalţi de vreo cinci metri. Se furişă cu băgare de seamă după o tufă printre crăcile căreia văzu patru clădiri care mărgineau un loc liber. Una din clădiri era nouă, probabil în locul alteia vechi şi dărăpănate părăsite de curând. În faţa acesteia - ceva mai departe decât celelalte - se îngrămădeau acum băştinaşii care înconjurau pe prizonieri. Îi numără din ochi şi văzu că nu lipseşte nici unul din ei, deşi unii erau plini de sânge. Camarazii păreau însă neînfricoşaţi.

   Dintr-o aruncătură de ochi George zări la vreo opt metri de unde se afla el kanu-urile - luntrile acelea uşoare ale sălbatecilor - înşirate pe mal. Se încredinţa că nu se uita nimeni într-acolo, apoi se strecurau binişor până la ele şi se ghemui la pământ. Văzu cum prizonierii, cu mâinile legate la spate, sunt ridicaţi pe scări în clădirea cea părăsită şi duşi fiecare într-o alta încăpere ca să nu se poată dezlega unul pe altul.

   Cum băştinaşii erau cu ochii aţintiţi la prizonieri, tânărul înţelese că acum e momentul începu să împingă una din luntri spre apă. Izbuti s-o lase pe unde, dar nu se urcă în ea ci, tot aplecat, cu apa până la mijloc, mai merse o bucată de drum. Abia când înţelese că n-a fost văzut de nimeni sari în luntre, apucă lopeţile şi începu să vâslească în lungul malului Se lăsă apoi dus de curent până la mijlocul fluviului unde era zăgazul; vultoarea îl trecu dincolo.

   Deocamdată încercarea lui îndrăzneaţă izbuti; neplăcut i-ar fi fost totuşi să fie zărit de vreo iscoadă. Dar în luntre era în mai mare siguranţă şi dacă se ţinea tot pe la mijlocul apei, nu l-ar nimeri nici chiar săgeţile otrăvite ale băştinaşilor.

   George vâslea din răsputeri.

   Odată i se păru că aude pe mal un ţipăt slab. Întoarse capul şi văzu tufele mişcându-se, apoi capul unui băştinaş care se uita uluit după el. Îşi încorda toate puterile şi vâsli mai departe.

   Cu o jumătate de ceas înainte de a apune soarele ajunse la coastă şi după încă vreo zece minute zări submarinul legănându- se pe unde.

   Când îl văzură camarazii, alergară toţi pe punte. George povesti în grabă cele întâmplate şi cinci bărci fură montate la repezeală. In afară de Rindow, care predase comanda vasului inginerului Hagen şi George, mai porniră cu bărcile încă optsprezece marinari. Tocmai începuse să se întunece când bărcile porniră, vâslite cu putere de cei mai voinici dintre marinarii „Dox"-ului.

   IV.

   O SALVARE CU MULTE PRIMEJDII.

   FLUVIUL ERA DESTUL DE LAT ca bărcile să-şi poată urma drumul, la lumina stelelor. După două ceasuri răsări şi luna. George cârmi spre malul drept ca să fie mai la urmă.

   Deşi nu le cunoştea obiceiurile, tânărul îşi spuse că băştinaşii, ca toate popoarele primitive, se vor fi temând de întunerec şi marinarii vor putea intra lesne în sat ca să-şi elibereze camarazii.

   După cum socotea el, nu mai aveau decât vreo două ceasuri de drum până acolo. Deodată se auzi pe malul stâng un ţipăt ciudat, ca o tânguire. Părea să fie al unei pasări de noapte. Trecură câteva clipe şi ţipătul se auzi iar la oarecare depărtare, apoi altul şi mai departe şi iar altul.

   — Aoleu, astea sunt semnalele santinelelor, de pe un mal la altul, şopti George lui Rindow. Acum o să fie greu să atacăm satul, sau nu mi-aş fi închipuit că sălbatecii ăştia sunt atât de deştepţi şi curajoşi.

   — Să ştii că te-au văzut când ai fugit, îşi dădu cu părerea Rindow.

   — Aşa cred şi eu. Făceam bine dacă slobozeam un glonţ în desiş când mi s-a părut ca zăresc un cap de sălbatec. Poate că-l nimeream.

   — Tot n-ar fi folosit Ia nimic, căci santinela ar fi venit să-l schimbe l-ar fi găsit mort sau rănit şi ar fi dat alarma. Cine ştie ce li s-ar fi întâmplat atunci bieţilor noştri camarazi.

   — Ai dreptate. Să chibzuim bine ce avem de făcut. Dacă satul ştie de sosirea noastră, trebuie să ne slujim de granatele cu gaze.

   — Să sperăm că băştinaşii aceştia nu cunosc încă întrebuinţarea lor, altminteri ne-ar fi întâmpinat cu propriile noastre arme, râse Rindow. Cu putinţă e. Războiul a învăţat pe mulţi ce prin gând nu le-ar fi trecut. Sunt curios să văd cum au să ne primească. Numai de n-ar face ceva prizonierilor, ştiind că le venim în ajutor.

   — Vai de mine! Vezi, la asta nu m-am gândit, zise George

înspăimântat. Să ne grăbim ca să n-ajungem prea târziu!

   Strigă cu glas înăbuşit celor din barca următoare să gonească. Ordinul fu transmis mai departe şi în clipa următoare bărcile alergau ca nişte năluci împotriva curentului.

   În sfârşit ajunseră la zăgazul din apropierea satului. Marinarii săriră peste el şi traseră bărcile după ei, apoi se urcară iar în ele. Goana pe apă urmă. Deodată se opriră însă în loc, căci din depărtare se auzea o gălăgie grozavă şi în aceeaşi clipă zăriră o lumini slabă răsfrângându-se peste râu. Nu era semn bun pentru prizonieri. La comanda lui George vâslaşii căutau să nu facă zgomot.

   Din ce se apropiau se desluşeau mai bine glasurile. Parc-ar fi cântat. Când şi când străbate printre glasurile care cântau, ţipete sfâşietoare. Camarazii se înfiorară. Oare ce se va fi petrecând? Nu cumva tovarăşii lor erau puşi la chinuri cu prilejul căsătoriei fiului căpeteniei cu fata albă?

   — Mai repede, mai repede! zorea George.

   Dar oricât se străduiau tovarăşii, distanţa dintre prima barcă şi ale lor creştea din ce în ce.

   Barca în care se afla George se apropia tot mai mult de sat şi gălăgia se auzea şi mai desluşit. La lumina pe care focurile o răspândeau pe apă, George zări umbre întunecate care se mişcau uşor. Erau luntri încărcate cu băştinaşi care străjuiau malul ca să nu se poată apropia nimeni de el.

   George opri barca să aştepte şi pe ceilalţi ca să atace toţi odată kanu-urile sălbatecilor.

   — Domnule Rindow, şopti el primului ofiţer, avem vânt prielnic şi sunt de părere să ameţim santinelele cu vreo câteva granate cu gaze, ca să nu ne împroaşte cu săgeţi otrăvite. Pe urmă să dăm năvală în sat până apuca băştinaşii să se atingă de camarazi.

   — Ideea e bună, încuviinţă Rindow. Cred că gazele se vor împrăştia destul de repede ca nici un Dajak să n-aibă timp. S- ajungă la prizonieri. Din cele ce mi-ai spus, colibele sunt la cinci metri de pământ şi nu pot ajunge sus decât cu scara.

   — Aşa e. Atunci trebuie să facem altfel. S-ar putea ca până a nu se împrăştia gazele, vreo câţiva băştinaşi s-apuce să urce la prizonieri şi să-i măcelărească. Cred că e mai nimerit să intrăm în sat pe uscat şi să înconjurăm coliba unde sunt închişi camarazii noştri. Băştinaşii ne aşteaptă să venim pe apă şi n-are să le dea în gând să pună acolo santinele.

   — Atunci trebuie să ne întoarcem şi s-o luăm mai pe departe, căci de-aici ne vor putea vedea.

   — Bine. Trecem dincolo de zăgaz şi traversăm acolo râul. Vom găsi noi vreo potecă prin desiş care duce în sat, întoarseră barca aţinându-se tot pe sub crengi şi o luară îndărăt pe unde veniseră. Bărcile celelalte făcură acelaşi lucru.

   Ajunşi la zăgaz, străbătură râul, coborâră la mal şi găsiră îndată poteca. Fiecare camarad avea lampa de buzunar la el. Le aprinseră şi acoperiră cu mâna dreaptă lumina, ea să străbată numai câte o dâra subţire printre degetele răsfirate.

   Înaintau cu mare băgare se seamă, ferindu-se sa facă zgomot. George s-aştepta să fie santinele şi pe poteca pe care trebuiau să intre în sat şi cum nu era încă în putere să doboare un sălbatec care l-ar ataca, rugă pe Rindow să lase pe uriaşul Kard să meargă în urma lui.

   După vreun sfert de ceas de drum dădură de potecă. Tânărul dădu ordin camarazilor sa stingă lămpile de buzunar. Era atât de întunerec sub bolta; palmierilor, ca orice licărire de lumină ar fi fost zărită imediat.

   George se opri în loc şi ascultă cu încordare. Principalul era acum să descopere la timp santinela care nu se putea să nu fie pe aproape - şi s-o împiedece să dea alarma. Se temea însă că aceasta, cu auzul ei fin.

   — Ca al tuturor sălbatecilor - le va simţi îndată apropierea. După ce chibzui niţel, dădu ordin prin Kard ca cei din urmă să se oprească după câţiva paşi şi s-asculte. Aceste pauze să nu fie mai lungi de cinci secunde.

   Aşa şi făcură. Nu se auzea însă nimic. Totuşi se cerea să fie cu mare băgare de seamă, chiar de-ar ţine oricât de mult drumul spre sat, căci de aceasta atârna viaţa prizonierilor.

   După a cincea pauză, lui George i se păru că aude într-adevăr un zgomot, uşor ca o adiere, înaintea lui. Cumpăni o clipă, pe urmă scoase revolverul din buzunar, îl apucă de ţeava, aprinse lampa electrică şi lăsă lumina să cadă în faţă.

   La doi paşi de el văzu doi băştinaşi cu cuţitele în mâna dreaptă. Lumina îi orbi şi-şi acoperiră ochii cu mâna stângă. Până a nu apuca ei să se dezmeticească, George izbi cu patul armei pe unul în tâmpla. Când voi însă să facă acelaşi lucru cu celalalt, văzu că uriaşul Kard i-o luase înainte. Sălbatecii se prăbuşiră gemând la pământ. Repede ca fulgerul fură amândoi înhăţaţi şi li se astupa gura cu câte un căluş, îi legară zdravăn de câte un copac şi camarazii porniră mai departe.

   Gălăgia din sat s-o auzea acum desluşit şi în curând George zări printre crengi lumina unui foc. Santinele nu se mai vedeau.

   O luă mai repede la picior şi era cât p-aci s-o pălească. Se înşelase când îşi închipuise ca nu va mai da de vreo santinelă.

Crezându-se sigur în privinţa asta, nu lua seama în jurul său, toată atenţia lui fiind îndreptată locul unde se înghesuiau băştinaşii. Privi prin frunziş căutând să afle ce se petrece.

   Probabil că executau vreun dans pe care îl conducea un băştinaş voinic, mai înalt decât toţi ceilalţi. Pe camarazi nu-i văzu, erau deci tot în coliba părăsită.

   George trecu pe lângă un palmier cu trunchiul gros, apoi se opri după o tufă deasă care îi mai despărţea de locul unde erau adunaţi băştinaşii. Pe dreapta, ceva mai departe de potecă, se aflau lanurile de orez. Desişul se interpunea ca o perdea în faţa satului.

   Tânărul îşi pregăti revolverele şi granatele. În clipa următoare se va hotărî soarta camarazilor. Poate că băştinaşii bărbaţi erau putini, cea mai mare parte fiind duşi la mal şi vor lua-o la fugă când vor fi atacaţi.

   Abia trecuse George de palmier şi auzi un foşnet uşor lângă el. Instinctiv, fără să mai chibzuiască, se arunca înainte pe stânga. Totuşi simţi o durere violentă la frunte şi simţi sângele cald năpădindu-i faţa. Vroi şi se scoale, dar un trup greu se lăsă asupra lui. Începu să se zbată din răsputeri, dar zadarnic. Aştepta cu resemnare lovitura de moarte, când băştinaşul scoase un răcnet grozav, mâna care ţinea încleştat gâtul tânărului slăbi strânsoarea şi trupul de deasupra lui fu aruncat cu putere la o parte şi zvârlit în tufiş.

   — Înainte, domnule George, n-am putut să-l dobor altminteri, îi strigă Kard. Acum e acum.

   Băştinaşii încremeniră când auziră răcnetul. Aceste câteva clipe de înmărmurire a lor fura de ajuns pentru camarazi să străbată tufişul şi sa înainteze. O salva detună deasupra capetelor sălbatecilor. Toţi o luară la fugă care încotro nimerea.

   — Alergaţi o parte din voi la mal, ceilalţi după mine! strigă George şi porni în goană! Spre coliba părăsită.

   Aprinse iar lampa de buzunar. La lumina ei văzu vreo trei, patru băştinaşi urcând sprinteni ca pisicile scara. Cuţitele lor sclipeau prin noapte. George descărca revolverul după dânşii. Camarazii văzură şi ei primejdia. Urmă o salvă, se auziră două ţipete, iar toţi patru băştinaşi se rostogoliră la pământ.

   Tânărul începu sa urce în fugă scara. De la mal se auzeau împuşcături. Acolo era Rindow. Cu opt marinari; trebuia să-i vină în ajutor căci grosul duşmanului părea să se afle pe apă.

   George ştia în care încăpere fusese dus tatăl său. Îl găsi chiar lângă uşă şi i tăia la repezeală legăturile. Din fericire sălbatecii nu se gândiseră să ia prizonierilor armele, fie că nu cunoşteam

puterea lor, fie că se temeau să le atingă.

   Ceilalţi camarazi nu stătuseră nici ei ca mâinile în sân. Eliberaseră pe ceilalţi prizonieri care coborau acum în fugă scara.

   — Ştii unde se află fata? întrebă George pe căpitan.

   — Da. În coliba căpeteniei - uite aceea mare de lângă râu. Trebuie s-o salvăm cu orice preţ.

   Focul de pe mal se înteţise, probabil că lupta era dârză. Rindow cu ai săi se luptară însă ca nişte lei. Dar în curând le sosiră întăriri, căci camarazii alergară toţi într-acolo.

   George, căpitanul, Petre şi încă şase marinari se repeziră în coliba căpeteniei în care se afla fata albă.

   V.

   ISPĂŞIREA.

   ÎN AFARA DE CÂŢIVA care încercau să se împotrivească, toţi ceilalţi băştinaşi se adăpostiseră în colibele lor. Căpitanul văzuse că fata albă fusese târâtă în coliba căpeteniei, dar nu ştia în care din încăperi. Trebuia deci să le cerceteze pe toate, ceea ce cerea, fireşte, mult timp.

   Camarazii puseră repede scările; George însă rămase jos şi se uită cu luare aminte la întreaga faţadă. Îşi spunea că nu se putea ca locuinţa căpeteniei să nu aibă vreun semn deosebit.

   Doctorul, care se înapoiase de la mal, se alătură de el.

   — Dragă George, tot dumitale îţi datorăm şi de data asta salvarea noastră, începu el.

   — Lasă, domnule doctor, nu e acum timp pentru fleacuri de astea. Trebuie neapărat sa scăpăm pe fată din mâinile sălbatecilor. Tata apunea că ea se afla la căpetenie, ştii dumneata daca locuinţa acestui băştinaş se deosebeşte prin ceva de celelalte?

   — Cel mult dacă, va fi împodobită cu mai multe capete de-ale duşmanilor ucişi, răspunse Bertram, A, uite colo, văd o mulţime din aceste trofee glorioase.

   În clipa aceea izbucni o flacără puternică a focului şi George văzu într-adevăr. Atârnate de peretele colibei sumedenie de tigve uscate. Alergă într-acolo urmat de doctor. Camarazii şi pătrunseseră în casă. Se auzeau ţipete de femei şi scâncete de copii, din când în când chiar şi câte o împuşcătură. Trebuie să se fi petrecut lucruri grozave înăuntru.

   Lupta de pe mal părea sa fie sfârşită şi camarazii ieşiră biruitori. Veneau acum să dea ajutor acestorlalţi.

   Când George fu numai la vreo zece metri de scara de la capătul colibei căpeteniei, uşa se deschise şi în dreptul ei se iviră doi băştinaşi care târau cu sila o făptură albă. Era probabil căpetenia, fiul său şi fata, pe care vroiau s-o ascundă undeva.

   George o luă la fugă într-acolo dar băştinaşii erau mai sprinteni ca el. Se lăsară s-alunece pe scară trăgând după ei pe biata fată, care plângea în hohote şi într-o clipă se făcură nevăzuţi în desiş.

   Cu cel mult şase paşi în urmă tânărul nu-i slăbea din ochi. Nu vroia să tragă ca să nu nimerească: fata; aşa: că nu-i rămânea altceva de făcut decât să se ia la luptă cu cei doi sălbateci. Îl ştia pe doctor pe aproape si-l auzi chiar strigând lui Petre să vie îndată. Bertram îşi dăduse seama că George e în primejdie şi nu se bizuia îndeajuns pe puterile lui, îl chema pe uriaş în ajutor.

   Strigătele lui păreau că erau un îndemn pentru cei doi sălbateci ca să iuţească pasul şi George trebuia să-şi încordeze toate puterile ca să nu rămână în urmă. Sforţările îi fură însă zadarnice, căci cei doi cu fata pieriră în curând în pădure. Nădăjduia totuşi că nu vor, putea să i-o ia cu mult înainte, deoarece poteca era foarte îngustă şi trebuiau să alerge unul în urma celuilalt Dacă, în afară de asta, fata va mai avea putere să se zbată, era sigur ca îi va ajunge în curând.

   Nenorocita trebuie să fi fost însă istovită şi se lăsa dusă fără împotrivire. George auzea totuşi plânsetele ei şi din când în când un ţipăt uşor de femeie. Cu o energie într-adevăr uimitoare porni în goană, luându-se după glasul ei şi mai curând decât s-ar fi aşteptat, se pomeni deodată în spatele băştinaşilor. Ciocnirea fu atât de violentă, încât cel care mergea în urmă se prăbuşi la pământ trântind în acelaşi timp pe fată, care scoase un ţipăt deznădăjduit. George ştia că acum va urma o lupta pe viaţă şi pe moarte.

   Sări repede înapoi, lumina lămpii lui ţâşni şi ridică mâna dreaptă care ţinea revolverul. Odată cu detunătura, cuţitul pe care sălbaticul din faţă îi îndreptase spre el zbură cat colo şi băştinaşul căzu grămadă pe poteca. În clipa următoare însă, George se simţi trântit la pământ. Ce se întâmplase?

   Celălalt băştinaş se dezmeticise în vremea asta, se târâse binişor până la el şi îl dăduse jos. De revolver nu se mai putu sluji George, căci băştinaşul pe care îl împuşcase în mână sări la el şi cu stânga se încleştă de braţul lui.

   Totuşi tânărul nu se dădu bătut. Ştia că înfierbântaţi cum erau, cei doi sălbateci în râvna lor ca să-i biruie întâi, se vor împiedeca unul pe altul, de aceea începu sa lovească în dreapta şi în stânga cu picioarele. Avu norocul să nimerească pe cel rănit în pântece.

   Cu un urlet de durere, acesta îi dădu drumul, dar simţi în acelaşi timp vârful cuţitului celuilalt lipit de coastă. Cu puterea pe care ţi-o dă disperarea, apăsă pe trăgaciul revolverului. Primejdiosul potrivnic răcni odată, apoi începu să horcăie. George îl împinse în lături şi se ridică în picioare. Zadarnic însă, cât şi cellalt îl izbi odată cu pumnul sănătos în beregată şi-l aruncă iar la pământ. Iarăşi sclipi cuţitul în lumina lămpii care ardea încă, dar George avu prezenţa de spirit să o strângă repede şi sa se rostogolească în lături. Vârful ascuţit al pumnalului se înfipse adânc în pământ la câţiva centimetri de el. Dar, tânărul se simţi înhăţat iarăşi de celălalt băştinaş pe care îl împuşcase adineaori şi care nu murise, după cum credea el. Descărca din nou revolverul fără însă să-şi nimerească duşmanul. În clipa urcătoare băştinaşul îi apucă mâna şi i-o răsuci de la încheietură. Revolverul se rostogoli la pământ. Încercă să se apere cu pumnii. Degeaba. Simţi iar o apăsare pe beregată care îi taie răsuflarea şi trupurile celor doi sălbateci încălecaţi pe el îi zdrobeau pieptul.

   Cu o sforţare supraomenească reuşi să-şi elibereze picioarele. Dajakul pe care îl împuşcase în mână izbi iarăşi cu pumnalul, dar nimeri pământul.

   George îşi dădu însă seama că a doua lovitură nu va mai da greş. Era neputincios în faţa celor doi sălbateci pe care furia şi durerea rănilor îi făcea să turbeze.

   Cu o smucitură putu să desprindă mâna încleştată de gâtul lui şi strigă cât putu mai tare: „Petre!" Camarazii trebuiau să fie pe aproape şi îl vor auzi - îşi zicea el.

   Şi într-adevăr, după câteva clipe poteca se lumină brusc, cei doi băştinaşi fură aruncaţi în lături, apoi Uriaşul îi apucă de gât şi le izbi scăfârliile una de alta ca nişte mingi. Se auzi o trosnitură scurtă, pe urmă Petre se aplecă peste tânărul său stăpân şi-l întrebă îngrijorat:

   — Eşti rănit, domnule George?

   Acesta se ridică încet de jos şi răspunse, strângând mâna Uriaşului:

   — Mulţumesc, Petre, mi-e mai bine.

   Rana pe care o căpătase în lupta de la marginea satului se deschisese şi sângera, dar acum nu era timp să se gândească la ea. Găsi lampa lui de buzunar lângă el, o aprinse şi lumină în lungul potecii. Se mira că pe când războia el cu cei doi băştinaşi, fata nu dăduse nici un semn de viaţă. Se uită în juru-i, dar nu o văzu.

   Se gândi la început că o fi fugit de frică şi porni în goană pe potecă. După câţiva paşi zări fâşii din rochia ei aibă agăţate de crăcile de la marginea potecii. Nenorocita căutase scăparea în pădure, neştiind că salvatorul ei era acela care se lupta cu răpitorii ei.

   George era singur cu Petre şi doctorul Bertram şi se putea ca sa se întâlnească iar cu băştinaşii fugari, ceea ce ar fi fost o mare primejdie pentru ei. Nesocoti însă pericolul. Fata, care va fi rătăcind deznădăjduită prin codrul secular, trebuia salvata cu orice preţ.

   Departe nu putea să fie căci lupta, deşi înverşunată, nu ţinuse mai mult ca patru, cinci minute. Ar fi putut s-o strige, se temea însă să nu fie auzit de sălbateci şi să se pomenească în curând cu ei buluc peste ei.

   Urmele bietei fete se cunoşteau lămurit. Tânărul se mira de îndemânarea cu care ea ştiuse sa se strecoare prin desimea copacilor. Sau frica îi împrumutase instinctiv siguranţa aceasta, sau era deprinsa să cutreiere noaptea pădurea. Nu se explica altfel cum putuse ajunge până la malul râului.

   Şi iarăşi dădură cei trei camarazi de urmele ei în jurul unui tufiş mai mare. George nu se gândi în clipa aceea că l-ar putea pândi vreo primejdie. Şi-apoi se îndepărtase simţitor de sat şi nu se aştepta să mai dea de vreun băştinaş. Chiar dacă fugiseră câţiva din ei, vor fi luat-o pe drumuri umblate, nu priit desişul acesta aproape de nepătruns.

   Cum coti după tufiş, George simţi deodată o durere violentă în braţul drept. Scoase un ţipăt şi scăpă revolverul din mână. Încleştarea era atât de gravă, încât se părea că degetele acelea de fier îi vor pătrunde prin carne ca să-i sfărâme osul.

   Îi veni să leşine. Avu totuşi puterea ca să îndrepte lampa spre locul de unde simţise prinsoarea. Spaima îl dezmetici numaidecât căci... lângă el se rânjea un... diavol.

   Chipul acesta păros cu fălcile scoase în afară, buzele subţiri care lăsau să se vadă nişte colţi grozavi şi ochii aceia fioroşi afundaţi în orbitele lor, nu putea să vie decât din iad.

   Înlemnit de groază, George auzi deodată glasul doctorului strigând cu spaimă:

   — Dumnezeule, un majas! Un urangutan uriaş, acest locuitor obişnuit în insulele Sunda, mai ales în Borneo, era arătarea aceea înspăimântătoare. Părea să fi pandit în tufiş, poate chiar că îi zărise mai de mult venind.

   Era într-adevăr de mirare că ghearele acelea grozave nu-l sfâşiaseră încă pe George, ba acesta simţi chiar că strânsoarea a mai slăbit niţel.

   În acelaşi timp diavolul pădurii seculare scoase un şuierat, semn că era el însuşi speriat Ochii lui vicleni clipiră bănuitori când se uitară la lumina vie a lămpii şi George înţelese ca de aici îi va veni salvarea.

   Strânse dinţii şi-şi dădu toată osteneala să leşine. Prea puţini oameni ar fi fost în stare îndure durerile şi spaima prin care trecea, dar George era o fire tare, care nu cunoşteam slăbiciunile acestea. Deviza lui era: Ori să învingă, ori să moară!

   Să mai fi avut revolverul, ar fi reuşit poate să-l descarce în monstrul de lângă el. Singura armă care îi mai rămăsese era lampa. O apropia de faţa urangutanului şi începu s-o plimbe în cerc pe dinaintea ochilor lui. Un sforăit fu răspunsul maimuţei uriaşe şi strânsoarea slăbi şi mai mult.

   — Trage, domnule doctor! auzi George pe Petre strigând.

   Dar, deşi aceasta ar fi fost salvarea, tânărul clătină energic capul şi zi. Se gâfâind:

   — Nu, nu, pentru Dumnezeu! Nu trageţi împuşcăturile ar putea fi auzite de sălbateci. Maimuţei îi e frică de lumină... îmi dă drumul braţului.

   Poate că glasurile omeneşti înspăimântaseră şi mai mult ca luminai aceea orbitoare pe urangutan, căci îşi descleştă ghearele din jurul braţului lui George. Totuşi nu se dădu îndărăt. Şi iarăşi scoase maimuţa - majas cum i se spune în Borneo - sforăitul acela şuierător, urmat apoi de un fel de lătrat furios şi braţele ei lungi începură să se agite ca şi când ar fi vrut să „înhame" o nouă victimă.

   George avusese până acum intenţia să nu tragă, de teamă ca împuşcăturile lui nu sperie fata şi s-o facă s-o ia la fugă în neştire sau să atragă pe băştinaşi.

   Probabil însă că monstrul pădurilor nu se va lăsa gonit, numai de lumina şi cu alta urmă decât de gloanţe bine ţintite nu se va da învins.

   Deodată tânărul îşi aduse aminte de pumnalul Sanjei Valoarea lui nu consta numai în plăselele de preţ bătute în pietre scumpe şi faptul că era o amintire de la „ea", ci şi tăişul a scutit de oţel care nu se putea frânge nici dacă ai fi izbit în fier. Era mlădios ca o pană şi totuşi de o tărie neobişnuită. Mânuit de un om dibaci, lovitura lui aducea moartea.

   Or, George se pricepea la asta ca nimeni altul şi muşchii lui, în urma luptelor pe care le dusese de când se afla pe submarin, aveau puterea oţelului.

   Făcu o încercare să mişte mâna dreaptă. Nu, nu mergea, durerile de la braţ erau încă prea mari şi nu se putea gândi deocamdată la o luptă pe viaţă şi pe moarte. Lampa o putea însă ţine bine. O vârî repede sub ochii maimuţei şi scoase cu stânga

pumnalul de la brâu.

   Trebuia că încerce, chiar dacă ar fi să fie pierzania lui. Era vorba de salvarea unei fete.

   Examina cu luare-aminte trupul uriaş al urangutanului care se agita neliniştit în fata lui. Întâia lovitură trebuia săi nimerească inima, altminteri era pierdut. O încleştare a ghearelor acelea grozave i-ar fi zdrobit beregata, o lovitură a pumnalului puternic iar fi sfărâmat ţeasta sau coşul pieptului. Se ştie că o maimuţă chiar mai mică îşi poate înfige unghiile în carnea unui om şi s- ajungă până la os.

   Toate aceste gânduri se încrucişau fulgerător, fireşte, în creierul lui George şi când crezu că a ochit locul, împlânta cu toată puterea pumnalul în pieptul monstrului. Imediat însă sări înapoi. Se izbi de doctor care vroia să-i vie în ajutor. Acesta ţipă de durere căci se ciocnise cap în cap cu George. Totuşi se dădu şi el înapoi, trăgând pe tânăr după, el, ştiind ce o sa se întâmple.

   Maimuţa rămase o clipă ca împietrită, pe urmă începu să se agite ca turbată.

   Părea că simţind moartea apropiată, vroia să-şi sfâşie mai înainte duşmanul. Cu un horcăit grozav făcu un pas spre el şi întinse braţele. Biruise frica de lumină şi acum o cuprinsese teama de moarte.

   O clipă să mai fi zăbovit doctorul şi ghearele monstrului s-ar fi înfipt adânc în obrajii lui George.

   Urangutanul se poticni şi căzu cu braţele întinse înainte. De data asta Petre fu acela care trăsese iuţeala fulgerului pe doctor şi pe George îndărăt. Degetele maimuţei ajungeau până aproape de picioarele tânărului şi cu siguranţă că urangutanul ar mai fi avut încă odată puterea ca să-l înhaţe dacă Uriaşul n-ar fi sărit în ajutorul celor doi camarazi.

   Pumnalul Sanjei îşi făcuse datoria şi monstrul se zbătea acum în ghearele morţii. Lupta ţinu numai câteva minute. Camarazii priveau mişcaţi la agonia aceasta scurta, dar grozava. Le părea rău de acest rege al codrilor, gândindu-se că nu va trece mult şi neamul urangutanilor va dispare cu totul. Arareori se va mai vedea unul împăiat prin muzee...

   Dar aşa e lupta pentru viaţă. Daca nu-l ucidea George pe el, l- ar fi ucis el pe George şi viaţa unui om preţuieşte mai mult ca a unei fiare a pădurilor.

   În cele din urmă uriaşa maimuţă îşi dădu sufletul.

   — Petre, zise George, să-l târâm mai adânc în tufiş ca să nu se sperie fata când vom trece iar pe aici - dacă o vom găsi, fireşte.

   — Dragul meu, te admir, făcu doctorul râzând. În toate împrejurările te gândeşti mai mult la alţii decât la dumneata. Altuia numai de asta nu i-ar fi ars după ce a trecut prin ce ai trecut dumneata. Dar ia spune: Nu te doare braţul unde te-a strâns urangutanul?

   — Ba mă doare al dracului la fiece mişcare, sper însă că o să treacă repede. Zău că mă mir cum de nu mi l-a zdrobit. Probabil că dacă nu era lampa mea de buzunar, nu scăpăm eu teafăr.

   — Cred, încuviinţă doctorul. L-a zăpăcit lumina. Ai avut mare noroc. Ea aşa îmi închipui că s-au petrecut lucrurile: maimuţa s-a speriat văzând pe fata trecând în goană nebună şi s-a ascuns în tufişul ăsta ca să se urce pe urmă în palmierul de colo. Am venit însă noi şi n-a mai avut când. În sfârşit, bine că a dat Dumnezeu şi a trecut primejdia; Acum să ascundem urangutanul în tufiş după cum spui dumneata, ca să nu-i vadă fata. A pătimit, sărmana, atâtea că e bine să o scutim de, spaima pe care ar simţi-o când ar da cu ochii stârvul lui.

   Era o muncă grea pe care o aveau de făcut, mai ales că George nu se putea sluji de mâna lui dreaptă şi doctorul era cam puţintel la trup. Noroc că îl aveau pe Petre cu puterea lui de uriaş.

   George tăia cu stânga crăcile, iar Petre cu doctorul împingeau înainte stârvul. Îl duseră mai afund în desiş şi-l acoperiră cu crengi ca să nu se mai vadă.

   — Păcat că nu-i pot lua pielea, zise doctorul cu părere de rău. Tare mi-ar fi plăcut s-o am. N-avem însă ce face, nu ne putem pierde vremea cu de-alde astea, până ce nu vom găsi fata. Dar păcat, mare păcat...

   — Îmi pare şi mie rău, adăugă George. L-am redat însă pământului, ceea ce s-ar fi întâmplat chiar dacă nu-l omoram eu, ci murea de moarte bună. A trebuit s-o fac, altminteri nu scăpăm cu viaţă. Îmi pare eu atât mai rău ca nu s-a putut altfel, cu cât ştiu ca aceste maimuţe uriaşe sunt foarte rare.

   — Şi cine ştie cât vor mai dăinui exemplare de acestea uriaşe de-ale codrilor seculari, oftă doctorul. În curând nu le vom mai găsi decât prin grădinile zoologice. E o adevărată jale că progresul civilizaţiei care dă omenirii atâtea binefaceri, distruge lumea animală.

   — Ce vrei, dragă doctore, nu putem schimba noi mersul lumii. Cred însă că acum ar fi mai bine să ne vedem de ale noastre decât să filosofăm. Hai să căutăm fata!

   — Bine zici. A, uite că urmele nu i se mai văd. Probabil că le-a şters urangutanul.

   Presupunerile doctorului erau îndreptăţite, chiar şi aceea că maimuţa se speriase de fată şi înfuriată vroi sa se ia după ea, pe când fugara habar n-avea că există pe aici un duşman atât de primejdios. Pe urma, când a văzut că nu o poate ajunge, maimuţa, de ciudă, a rupt crăcile şi mlădiţele, ba în furia ei a jupuit cu ghearele bucăţi din scoarţa copacului. Poate că potolindu-şi astfel necazul, a fost atât de „blândă" cu George.

   Cei trei camarazi trebuiau să pornească iar în căutarea fetei. Oare unde o fi fugit? S-o fi luat, îngrozită la vederea Urangutanului, într-o altă direcţie?

   — Domnule doctor, zise George, eu cred că a căutat s-o ia dincotro venea monstrul, adică între cei doi palmieri. Să pornim într-acolo şi încă fără zăbavă.

   — Bine zici, George, poate să ai dreptare. Eu, drept să-ţi spun, nu ştiu ce să mai cred. Încep să-mi pierd nădejdea. Parcă toate ne sunt împotrivă. Mai întâi fuga fetei pe caro vrem s-o salvăm, pe urmă lupta cu urangutanul ăsta care ne-a ţinut şi ea în loc. Totuşi trebuie să încercăm s-o găsim, cu orice preţ prea ar fi de tot să ne fi străduit atâta degeaba.

   — Nu poate să ne fie degeaba, o s-o găsim chiar dacă s-ar fi ascuns în gură de şarpe, adaugă Petre necăjit.

   În vreme ce-şi vorbeau, pe şoptite fireşte, George răscolea locul unde maimuţa părea să-şi fi vărsat năduful pe copaci şi tufe.

   Se vâra printre crengile rupte sau îndoite târându-se cu băgare de seamă în toate părţile. Deodată văzu iarăşi o făşie din rochia fetei atârnând de o cracă. Bietul tovarăş suferea, cumplit, căci braţul îl durea grozav şi-i venea uneori să urle, nu altceva.

   Îşi mişca buzele şi încercai să se stăpânească, era doar viaţa unui semen de al său în joc.

   Ce va fi pe urmă, nu se îngrijea el. Poate ca durerile vor trece de la sine, poate că va fi nevoit să îndure cine ştie cât chinurile acestea.

   Acum, pe când căuta cu înfrigurare urmele fugarei, mişca dinadins mereu braţul ca să-i poată da elasticitatea dinainte. În nici un caz însă nu putea să ţie revolverul în mâna dreaptă.

   Dădea mereu în lături crăcile dese şi încâlcite sau iedera care se încolăcea în jurul lor.

   Din fericire desişul era mai rar decât e de obicei în pădurile tropicale, altminteri fugara nu şi-ar fi putut croi calea prin el fără cuţit. Totuşi bucăţi din rochia ei albă rămăseseră agăţate ici colo de crengi, ceea ce înlesnea lui George să nu-i piardă urma.

   Spre bucuria lui băgă în curând de seamă că durerile de la braţ slăbesc şi-l poate mişca mult mai lesne. Ba văzu căi poate ţine chiar şi revolverul în mână ca să se slujească la trebuinţă de el.

   Era şi nevoie căci băştinaşii s-ar putea afla prin apropiere, deşii se părea cu neputinţă; acest lucru. În timpul de când George trăia însă la un loc cu tatăl său, întâmpinase atâtea lucruri care surveneau pe neaşteptate şi ţi s-ar fi părut cu totul imposibile, încât nu se mai mira de nimic şi credea totul cu putinţă.

   Pe urmă doctorul zise:

   — Ce-ar fi, George, să o strigăm? Nu cred ca să se fi rătăcit pană aici vreunul din sălbateci. Prea ne depărtăm de ai noştri care nu vor sa mai şti unde să ne găsească. Să nu-şi închipuie ca ni s-a întâmplat ce...

   — Ah! făcu doctorul. Văd lumină înaintea noastră.

   Într-adevăr, o licărire slabă de lumină tremura deasupra

tufelor; venea probabil de la un foc de lagăr. Nu cumva băştinaşii fugiţi de la lupta din sat se aciuiseră aici? Sau vreun trib duşman se afla pornit împotriva cestuilalt şi poposise în pădure?

   Se îndreptară cu mare băgare de seamă spre locul de unde se zărea focul şi rămaseră încremeniţi auzind vorbă şi râsete. Erau europeni. Ce căutau aceştia aici în inima codrului secular, în apropierea sălbatecilor acelora primejdioşi?

   George, care prinse câteva cuvinte spuse în englezeşte, şopti lui Bertram:

   — Să nu fie negustorul care a vândut pe fata băştinaşilor? Un altul nici n-ar cuteza se apropie atât de satul lor.

   — Tot ce se poate, răspunse doctorul. Să ne furişăm până la ei; te pomeneşti că biata fata le cade iar în gheare.

   Pornirăm mai departe printre copaci căutând să nu facă zgomot. Deodată, când fură la vreo opt metri de foc, se auzi glasul unei femei strigând plin de bucurie:

   — Austin! Dragul meu Austin!

   Urmă o exclamaţie a unui glas bărbătesc foarte simpatic, apoi altul aspru şi răguşit, răcni înfuriat:

   — Duceţi-vă amândoi dracului!

   George nu se mai putu stăpâni. Urmat de doctor şi Petre îşi făcu loc printre tufe până la un mic luminiş, unde văzu la lumina focului o pereche de oameni tineri ţinându-se îmbrăţişaţi şi ceva mai încolo un om mai în vârstă, cu chipul aspru şi privirea încruntata.

   Bătrânul avea un revolver în mână şi se părea că e gata să tragă.

   — Dar bine, unchiule, strigă fata speriată, ce ai? N-am făcut doar nimic rău!

   — Vreau banii mei! Duceţi-vă dracului!

   Ridică apoi încet revolverul dar în aceeaşi clipă, înainte de a apuca George să tragă, detună o împuşcătură în spatele său.

Glonţul lui Petre nimeri pe bătrân drept în osul încheieturii de la mână şi-l făcu să dea drumul revolverului.

   — Mâinile sus! îi striga George indignat.

   Dar nemernicul scoase cu stânga alt revolver din buzunar. Petre trase a doua oară, căci văzuse primejdia care îi ameninţa din partea acestui turbat. Nu-şi puteau pierde vremea cu el ca să-l lege şi să-l târască după ei. Şi-apoi, împuşcăturile puteau atrage pe sălbateci, al căror prieten părea; să fie bătrânul care le vânduse fără îndoială fata.

   Glonţul uriaşului îl nimeri de astădată drept în frunte şi-l culcă la pământ.

   — Unchiule, unchiule! ţipă fata şi vru s-alerge la el.

   Tânărul însă o opri şi-i zise cu hotărâre:

   — Lasă-l în plata Domnului, Flory. Unchiul tău a fost un mare ticălos.

   — Să plecam repede de aici la tovarăşii noştri care se lupta acum pentru eliberarea domnişoarei.

   Câteva secunde tânăra pereche şovăi, dar, Petre îi împinse pe amândoi în desiş, mormăind:

   — De povestit e vreme şi mai târziu. Acum sa vedem cum ne strecurăm pe lângă, băştinaşi fără să ne simtă.

   George, care mergea în frunte, ţinea lumina lămpii îndreptata mereu spre pământ îşi spunea că sălbatecii nu vor putea vedea prin întunerec urmele lăsate de fată şi până la poteca unde avusese loc lupta între el şi căpeteniile, n-avea de ce să se păzească.

   Totuşi se cerea să fie cu mare băgare de seamă. Chiar şi cei doi tineri, dându-şi seama de primejdia care îi ameninţa, tăceau şi se fereau să facă zgomot.

   Când ajunseră la potecă, ascultară câteva momente cu încordare, pe urmă ieşiră din tufiş. Din sat se auzeau împuşcături răzleţe. George stinse lampa, strigă însă doctorului sa aprindă pe a lui şi sa lase lumina să cadă pe pământ. Putea vedea astfel bine poteca, pe când dacă le-ar ieşi în cale vreun băştinaş, acestuia i ar fi greu să-i desluşească chipul.

   De astădată tânărul era hotărât să nu se mai ia la luptă piept la piept, ci să-l împuşte.

   Ajunseră însă nestingheriţi în sat. Camarazii, care scotociseră coliba căpeteniei, stăteau acum în poziţie de apărare cu arma în mâini. Aprinseseră toate lămpile ca să lumineze bine locul. Cum se mişca sus cineva, slobozeau un glonţ în aer ca să-i sperie pe cei din colibele învecinate.

   Celălalt detaşament se afla la mal. La lumina lămpilor de buzunar ale camarazilor, se desluşeau bine băştinaşii înghesuiţi în kanu-uri. Stăteau cu capetele plecate neîndrăznind sa facă vreo mişcare. Îşi dădeau seama ca orice împotrivire le-ar fi zadarnică. Cu duşmani atât de bine înarmaţi nu se puteau lua la luptă.

   — Tată, uite, am adus pe domnişoara, strigă George tatălui său. Unchiul ei era un nemernic, a vândut-o sălbaticilor! Petre l-a împuşcat fiindcă nu se putea altfel.

   — Atunci ne putem întoarce pe submarin, răspunse căpitanul. Unde va sunt bărcile? Sau aţi venit pe uscat?

   — Nu, bărcile sunt pe aproape, sunt de părere însă sa luam şi luntrile băştinaşilor ca sa nu ne poată urmări şi ataca prin vreun vicleşug.

   — Ideea nu e rea, încuviinţa căpitanul Farrow. Rindow, vezi ca sălbaticii sa coboare câte unul şi sa vie încoace. Pe urma sa se urce în colibele lor.

   Li se luară armele şi li se puseră acum ca să intre fiecare în locuinţa lui. Camarazii alergară în goană la mal şi se urcară în kanu-uri; până să-şi dea băştinaşii seamă ca fuseseră traşi pe sfoară, ei erau departe.

   Îşi strânseră repede bărcile de aluminiu din păpuriş şi în curând ajunaseră la coasta.

   În drum, tânăra, fată le povesti ca era moştenitoarea unei mari întreprinderi comerciale rămasă după moartea tatălui el. Fratele lui, în care avea o încredere oarba, o ademenise sa facă o plimbare în pădurile seculare unde căzuse în mâinile sălbatecilor.

   Nici ea nici logodnicul el - care luase parte la expediţie - nu bănuiau bătrânul făcuse într-adins aşa ca să rămână stăpân pe averea fetei. Tânărul Austin Bold, logodnicul, urma să fie ucis şi el - după înţelegere pe care o avusese unchiul fetei cu sălbatecii.

   Submarinul duse pe tinerii logodnici până la cel mai apropiat port şi îi debarca noaptea într-ascuns. Apoi „Dox"-ul porni mai departe, îndreptându-se spre minunatele meleaguri ale Indiei.

SFÂRŞIT

Volumul 90

OMUL CU UN SINGUR OCHI

   LUNTREA MISTERIOASĂ.

   — M-AŞ MIRA SĂ NU ÎNTÂMPINAM iar vreo aventură, zise căpitanul Farrow, primului său ofiţer. Omul vâsleşte ca şi când l-ar fugări diavolul. Ia să-i tăiem calea; suntem oricând gata să ocrotim pe cine are nevoie de ajutorul nostru - dacă îl merită, fireşte.

   „Dox"-ul aluneca încet pe unde ţinând coasta de Nord a Sumatrei. Cât cuprindeai cu ochiul nu se zărea nici un alt vas, de aceea căpitanul, socotise că nu e nici o primejdie să plutească şi peste zi la suprafaţa. Şi apoi, ştia că cel puţin o sută de kilometri coasta e nelocuită.

   Totuşi zări un kanu, una din acele luntre uşoare de-ale sălbatecilor - ieşind dintr-un golf îngust, ţărmurit fie tufe. În luntre se afla un băştinaş care vâslea cu o grabă nemaipomenită.

   Se uita din când în când înapoi, deci era urmărit. Camarazii erau însă deprinşi cu de-alde astea şi ştiau că toţi fugarii cu care avuseseră de-a face până acum, erau urmăriţi pe nedrept aşa că nu se îndoiră că tot astfel va fi şi în cazul de fată. Băştinaşul zări submarinul şi înceta cu vâslitul. Se zgâi câteva momente la vasul acesta ciudat, întoarse capul spre ţărm şi puse iar mâna pe lopeţi.

   — Săracul! murmură căpitanul. Grozav trebuie să-i fie frică de urmăritorii săi că, prefera s-o ia spre noi decât înapoi.

   Făcu un semn de îmbărbătare băştinaşului şi cârmi submarinul în direcţia lui. Pe urma dădu ordin prin portavoce să poftească doctorul sus.

   — Prieteni! strigă Farrow băştinaşului, în limba malaieza, vino încoace, băiete, ca nu-ţi facem nimic.

   Văzuse dintr-o aruncătură de ochi că băştinaşul era foarte tânăr. Se mira de trăsăturile chipului său care arătau o obârşie nobilă, dovadă că. Se trăgea dintr-un vechi neam de stăpânitori.

   Tânărul zorea spre submarin în vreme ce Farrow cerceta din depărtare coasta, apropiată. Nu zări însă nimic suspect. Dar George, care venise şi el cu doctorul în turn, strigă, deodată:

   — Uite colo, în tufişul de lângă palmierul acela înalt, un alb. Vai, ce chip fioros! A, a pierit iar...

   Totuşi căpitanul apucase să zărească o clipă pe alb. Deşi nu-l văzuse bine, necunoscutul i se păru într-adevăr fioros.

   — A, ce kanu ciudat, exclamă în acelaşi moment doctorul. N- am mai văzut încă până acum unul la fel. Mai că-ţi vine să crezi că a fost fabricant într-un şantier european.

   Luntrea trase lângă submarin şi tânărul băştinaş sări sprinten

pe punte, în vreme ce doctorul coborî din turn urmat de George.

   Băştinaşul stătea semeţ şi-i aştepta. Bertram îl privi o clipă cu atenţie şi i se adresă, în dialectul Bataşilor, tribul acela al Sumatrei care mai dăinuieşte încă în pădurile şi mlaştinile insulelor şi se împotriveşte cu dârzenie stăpânirii din ce în ce mai mari a albilor.

   Tânărul răspunse cam uluit doctorului care strigă în spre căpitan:

   — E fiul unei căpetenii şi a fost prins de nişte aventurieri albi aproape de satul său, apoi târât cu ei. Conducătorul acestora - care caută probabil comori îngropate în pământ - pare să fie un adevărat monstru, căci băştinaşul îl numeşte „Omul cu un singur ochi". Tânărul a reuşit în sfârşit să fugă. Ce facem cu el?

   — Îl putem debarca undeva aproape de satul lui, răspunse Farrow. Întreabă-l dacă ne poate indica un punct undeva pe coastă.

   Doctorul vorbi iar ceva cu băştinaşul, pe urmă zise:

   — După descrierea lui, s-ar afla un mic golf la vreo douăzeci de kilometri de aici, de unde poate ajunge repede în sat. Atât de departe l-au târât aventurierii prin pădure pe bietul băiat!

   — Bine, bine, dar cu ce scop?

   — Sunt opt inşi sub conducerea chiorului, spuse doctorul după o convorbire mai lungă cu băştinaşul. Au mai luat cu ei şi alţi băştinaşi de-ai diferitelor triburi de prin partea locului, pe care îi pun la munci grele, adică să deschidă cărări prin desiş, să ridice colibe şi să facă pe alocurea chiar săpături. Asta vrea să zică - după cum îmi dau eu cu părerea - ca sunt în căutarea unor vine de aur sau mine de pietre preţioase. Unii din băştinaşi au şi reuşit sa fuga.

   — De unde are băiatul luntrea?

   —  Albii şi-au aşezat aci un lagăr statornic de unde fac expediţiuni prin pădure. Cu ajutorul a doi băştinaşi destoinici chiorul a întocmit kanu-ul de care s-a folosit apoi tânărul. Îi e însă o frică grozavii de şeful albilor, care a ameninţat cu moartea pe cine ar îndrăzni să se urce în el. Să poftească s-o mai facă şi acum dacă îi dă mâna.

   Submarinul se depărtase în vremea asta de golful cel îngust de unde fugise Tola - aşa-l chema pe tânărul băştinaş. Luntrea fusese legată cu un odgon de parapet.

   Doctorul o putu examina acum mai de aproape.

   — E lucrată cu multă îngrijire luntrişoara asta, zise el cu admiraţie. Păcat că nu o putem lua cu noi, aş păstra-o ca o raritate.

   — Pentru ce? Nu are nici o valoare, fiindcă a fost făcută de un alb cu uneltele de trebuinţă. Şi-apoi, e primejdie de moarte pentru cine s-ar folosi de ea, adăugă căpitanul râzând.

   Râsul însă i se opri în gâtlej căci din toate încheieturile kanu- ului porni a ieşi un fum gălbui care se îngroşa din ce în ce până izbucniră nişte flăcări care îl cuprinseră cu totul.

   George tăia repede odgonul şi luntrea ramase în urmă arzând cu o lumină viorie.

   Camarazii se uitau uluiţi după ea.

   — Chiorul acela trebuie să fie un adevărat monstru cu chip de om, strigă doctorul indignat. A pus pesemne nişte preparate chimice în luntre, preparate care se aprind când vin în atingere cu apa. De aceea proorocea că oricine se va sui în luntre va muri de o moarte cumplită. Va fi avut el însă grijă ca lui să nu i se întâmple nimic dacă ar face-o.

   — Ai dreptate când spui că ăsta, e diavolul cu chip de om, adăugă căpitanul. Aş susţine chiar că a făcut într-adins kanu-ul acesta ca să ispitească pe vreunul din prizonieri la fugă. Când s-ar fi văzut acesta cuprins de flăcări, ar fi sărit în apă şi l-ar fi sfâşiat rechinii.

   — Tată, zise deodată George care. Privea kanu-ul aprins ce se scufunda încet în apă, mi-e milă de bieţii băştinaşi pe care ticălosul acela i-a luat de pe la vetrele lor. N-ai vrea să încercăm să-i salvăm? Ce pot opt inşi împotriva noastră?

   — Hm... m-am gândit şi eu la asta, răspunse Farrow îngândurat. Cu prilejul acesta am putea cerceta ce e cu ei. Sunt sigur că e o taină la mijloc. Dealtminteri n-avem nici o grabă; chiar dacă mai zăbovim câteva ceasuri nu e cine ştie ce pagubă.

   La un ordin al căpitanului, submarinul cârmi mai spre coastă şi porni încet îndărăt pe unde venise. Farrow socotea că chiorul se va fi îndepărtat de ţărm, fiind sigur că fugarul a şi căzut pradă flăcărilor sau rechinilor. Deşi i se putea să nu fi auzit şi el de submarinul „Dox", îşi va fi spus că Farrow nu-şi va pierde vremea să cerceteze mai de aproape ce fusese cu luntrea aceea.

   Era încă devreme şi soarele de abia răsărise. Căpitanul se hotărî să debarce împreună cu vreo zece marinari şi să cutreiere pădurea.

   Ştia că George, Petre şi doctorul Bertram vor stărui să-l însoţească.

   Puse pe doctor să-ntrebe pe Bataş daca vrea să-i conducă în lagărul albilor. Tola se codi niţel, se uita apoi cu luare aminte la chipurile dârze ale camarazilor şi primi. Mai aflară de la el că prin desişul sălbatic e o potecă îngusta care duce la lagărul Albilor.

Poteca fusese făcută după porunca chiorului ca să se transporte luntrea pe ea până la ţărm. Vreun fluviu pe care camarazii să poată ajunge cu bărcile lor de aluminiu la insulă nu văzură. Dar George, care îşi dădu îndată seama că primejdia pe uscat ar fi cu mult, mai mare, ruga pe doctor să întrebe pe băştinaş dacă nu curge vreun râu prin apropierea lagărului, căci î se păruse că a zărit, pe când înainta în lungul coastei îndată după răsăritul soarelui, îmbucătura unui râu.

   Tola se gândi multă vreme, pe urmă vorbi ceva cu doctorul care tălmăci apoi camarazilor următoarele:

   — Sigur nu ştie, dar când chiorul se duce cu doi băştinaşi, care îi sunt devotaţi, s-aducă apă de băut, se întoarce numaidecât, ceea, ce dovedeşte că trebuie să fie pe-aproape de lagăr vreun rău sau izvor.

   — Va fi fost apa a cărei îmbucătură am văzut-o eu azi dimineaţă, strigă cu însufleţire George. Chiar am băgat de scamă că venea şerpuind dinspre pădure. Părerea mea e să înaintăm cu bărcile pe râul acela, decât s-o luăm pe uscat. În orice caz, e mai sigur.

   — Ai dreptate, încuviinţă căpitanul. Vom lua cinci bărci fiindcă, dacă izbutim să eliberam pe băştinaşi, îi încărcăm şi pe ei în bărci. Dragă, Rindow, du-te şi pune să tragă la sorţi marinarii care ne vor însoţi.

   „Dox"-ul înainta acum ceva mai repede. În turn, Tola fu aşezat astfel ca să nu fie văzut de pe uscat Poate că pe mal chiorul mai pândea încă să se încredinţeze că submarinul şi-a văzut de drum fără să se sinchisească de el.

   Când trecură pe lângă mal, nu zăriră însă nimic, nici măcar tufele mişcându-se.

   — Nădăjduiesc că vom reuşi să i luăm prin surprindere pe chior şi pe tovarăşii săi, zise căpitanul. Totuşi trebuie să fim cu băgare de seamă, deoarece de la indivizi ca ticălosul acela te poţi aştepta la orice. Am văzut doar de ce mijloace se foloseşte omul acela fioros. Pare să fie un chimist foarte iscusit şi când un om de geniu îşi pune talentul în slujba răului, e mai primejdios decât un altul.

   —  Atunci să luăm cu noi granatele cu gaze şi să nu şovăim o clipă să ne servim de ele, zise cu hotărâre doctorul Bertram. Mărturisesc că m-am speriat grozav când am văzut kanu-ul cuprins, aşa deodată, de flăcări. Ce imaginaţie se cere ca să întruchipezi aşa ceva. Nici n-aş fi crezut ci e cu putinţă dacă n-aş fi văzut cu ochii mei.

   — Mie mi se pare că e o nălucire, adăugă George. Părea într- adevăr ceva drăcesc. De aceea mă voi bucura cu atât mai mult dacă vom reuşi să scăpăm pe bieţii băştinaşi din ghearele acestor nemernici.

   — În afară de asta, pe mine mă interesează să aflu ce moşmonesc ei în pădure. Cu siguranţă ca se găsesc în pământul insulei comori ascunse, numai ca să dai de ele, e chestie de noroc, zise doctorul. Sau poate că chiorul are anumite mijloace sau însuşiri.

   — Mijloace care nesocotesc omenia, dovada răpirea băştinaşilor, mormăi indignat căpitanul. Şi că o viaţă omenească nu preţuieşte nimic în ochii lui, am văzut ce-a fost cu luntrea.

   — Aşa dar, nu trebuie să şovăim. O clipă să-l întâmpinăm cu mijloace asemănătoare, zise George. Mai întâi însă trebuie să aflăm ce caută ei în pădure. Dacă am putea scoate pe băştinaşi fără luptă din ghearele lor, ar fi şi mai bine. I-am putea sili atunci pe aventurieri să părăsească insula, căci singuri nu pot face săpăturile.

   —  Ar fi într-adevăr să le jucăm un renghi, zise doctorul zâmbind. Chibzuieşte bine planul, dragă George, ştiu că te pricepi la de-alde astea.

   — O să mă silesc. A, uite că am ajuns la rău. E destul de lat după cum văd, ca să-l putem trece cu bărcile.

   La o comandă a căpitanului, submarinul se opri. Camarazii examinau cu atenţie îmbucătura, în timp ce marinarii montau bărcile de aluminiu.

   Deodată, doctorul, care tocmai se uita la mal, strigă înspăimântat:

   — Aoleu! Mi se pare că o să avem de furcă până ce ne vom vedea pe uscat. Văd colo nişte crocodili enormi şi ăştia nu se sfiiesc să atace kanu-uri şi bărci, sfărâmându-le cu cozile lor uriaşe ca să-şi înhaţe pe urmă prada.

   — Ai dreptate, doctore, răspunse căpitanul. De astădată însăşi natura ne a pus o piedecă primejdioasa în cale şi nu ştiu zău cum o vom putea înlătura!

   — De tras nu putem trage în nici un caz în ei căci am atrage atenţia albilor de pe insulă. Nu ne rămâne decât să pătrundem în pădure pe uscat.

   George se uita cu ciudă la crocodilii aceia grozavi ale căror trupuri uriaşe păreau nişte trunchiuri de copaci.

   — Dacă ne aţinem cu bărcile pe lângă mal, poate ca nu se ating crocodilii de noi, îşi dădu cu părerea doctorul, deşi se întâmplă adeseori să înhaţe pe băştinaşi, când vin să ia apă şi să-i tragă după ei. Cu noi însă nu cred că o să le meargă.

   — Tufele sunt atât de dese pe mal încât cu greu am putea trece prin ele, zise căpitanul. Cred că lucrul cel mai bun ar fi să o luăm cu submarinul înapoi până la locul pe unde a fugit Tola şi să coborâm pe acolo în insulă. Fără îndoială că încercarea e destul da primejdioasă, n-avem însă altă cale de ales.

   — Atunci încercarea noastră ar da greş, fu părerea lui George. Chiorul i-ar sili pe băştinaşi să se ascundă îndată ce ne-ar vedea venind. Pe urmă va susţine că povestea lui Tola e o simplă născocire. Sau, poate că lagărul e prevăzut cu cine ştie ce drăcie pe care băiatul nu o cunoaşte şi cădem în vreo cursă. A, staţi că am găsit! Legăm şase bărci doua cate două ca să nu le poată răsturna, dacă s-ar apropia într-adevăr vreun crocodil. Ca mijloc de apărare ne mai putem servi şi de suliţele acelea lungi din colecţia doctorului.

   — Ai dreptate, încuviinţă acesta.

   — Hm... făcu Farrow îngrijorat, primejdios tot e. Târâtoarele acestea au o putere extraordinară în coadă şi pot răsturna o barcă într-o clipită. N-aş dori nici duşmanului meu o moarte atât de grozavă.

   — N-avea grija, căpitane, dacă suntem cu băgare de seamă nu se poate apropia nici un crocodil de noi. Fireşte cu va trebui sa ne ţinem foarte aproape unii de alţii, ca să ne putem ajuta la nevoie, zise doctorul.

   — Adevărat că râul e destul de lat ca să poată merge două bărci una lângă alta. Fie, deci! Cu Dumnezeu înainte! încheie căpitanul.

   II.

   O ÎNCERCARE PRIMEJDIOASA.

   LEGARĂ ŞASE BĂRCI, doua câte doua. Căpitanul dădu ordin ca să se întrebuinţeze numai o vâslă la fiecare barcă. Fireşte că nu puteau înainta decât foarte încet din pricina asta. Trebuia însă ca vâslaşul celălalt să poată apăra barca la nevoie cu suliţa dacă ar fi avut de gând vreun crocodil să se apropie de ea.

   Farrow, George, doctorul, Tola, Petre uriaşul şi un marinar care vâslea se aflau în barca dintâi de pe dreapta. În celelalte erau câte patru marinari din cei ieşiţi la sorti, iar în cea din urma numai trei şi Rindow care întregea numărul.

   Cele dintâi fiind mai în primejdie, Petre şi Kard, tot aşa de voinic ca şi cel dintâi, apărau bărcile din fruntea convoiului. Cele dintâi bărci intrară în rău. Marinarii înarmaţi cu suliţi stăteau în picioare şi se uitau ca atenţie la crocodilii întinşi la soare în noroiul malului.

   Doctorul nu se înşelase când prevăzuse pericolul, căci cum văzură bărcile, crocodilii începură sa se târască spre ele. Ochii lor mititei licăreau vicleni şi daca n-ar fi fost atât de oţeliţi din multele primejdii prin care trecuseră până acum, camarazii ar fi avut într- adevăr motiv să le îngheţe sângele în vine de frica.

   Aceştia îi aşteptau însă fără teamă şi îndată ce se apropiară repeziră suliţele în ei. Apa începu să ţâşnească în jurul bărcilor. Unele din grozavele târâtoare fuseseră nimerite în ochi, altele în boturile căscate înfiorător. Înnebuniţi de durere, crocodilii se dădură înapoi, biciuind apa cu cozile lor enorme, pe când ceilalţi cuprinşi de spaimă o luară la fugă. Mirosind însă sânge, se întoarseră şi se năpustiră lacomi asupra celor răniţi. Apa ridica valuri înalte în jurul bărcilor.

   — Vâsliţi mai repede! Puneţi mâna şi pe celelalte lopeţi! strigă căpitanul.

   Ordinul fu executat la iuţeală şi bărcile putură trece nevătămate printre crocodilii care se mâncau între ei ca fiarele sălbatece.

   — În sfârşii! răsuflă uşurat căpitanul. Să sperăm că am scăpat de crocodili. Par însă tulburaţi rău de tot.

   — Pesemne că sunt grozav de flămânzi - zise doctorul. Şi nu e de mirare. De unde să ia hrană pentru aţâţi câţi sunt? La coasta găsesc destule stârvuri pe care le aruncă marea pe ţărm. Cred ca la înapoiere ne vor lasă în pace, căci vor fi sătui după ce se vor fi mâncat între ei.

   După ce se îndepărtară o bună bucată, de drum, băştinaşul făcu deodată un semn cu mâna şi şopti ceva doctorului care spuse cu glas coborât celorlalţi:

   — Sa fim cu mare băgare de seamă, Tola zice că lagărul albilor e pe aproape.

   Începură să vâslească încet ca să nu s-audă plescăitul apei şi bărcile fură îndreptate spre malul drept al râului. Căutară din ochi un loc potrivit pentru debarcare, dar pretutindeni desişul se întindea până la rău, pe alocurea crengile se lăsau chiar peste apă. În cele din urmă, George ridica mâna şi arătă o deschizătură îngustă între tufe, care părea să fie o potecă.

   Cele două bărci dinainte fură mănate într-acolo; George coborî cel dintâi pe uscat şi făcu semn celorlalţi să-l urmeze. Era într- adevăr o potecă bine bătătorită, probabil că pe aici venea Chiorul să ia apă de băut.

   Doi marinari rămăseseră să împingă bărcile în tufiş şi să le priponească de copaci, apoi porniră şi ei după ceilalţi pe potecă. Aceasta era atât de îngustă încât de abia puteau păşi doi inşi

alături, ba pe alocurea numai unul singur.

   Fireşte că George mergea în frunte cu Petre după el, căci uriaşul nu vroia să-l lase singur. Tânărul îşi dădea bine seama că primejdiile îl pândesc la tot nasul. De ce e în stare chiorul, văzuseră când luntrea luase foc în chip atât de misterios. Probabil ca ştiuse el cum să-şi ferească lagărul de vizitele unor musafiri nepoftiţi şi dacă nu vor şti să se păzească la timp, puteau cădea lesne într-o cursă.

   Nu se putea ca omul acela fioros sa nu fi văzut pe Tola ajungând la submarin şi chiar dacă n-ar fi sigur că acesta se va întoarce din drum, îşi va fi luat el totuşi măsurile ca să se păzească de un atac neaşteptat Era însă sigur că pe apă nu s-ar putea apropia nimeni din pricina crocodililor.

   Toate aceste gânduri i se încrucişau lui George în minte în vreme ce înainta în vârful picioarelor cu atenţie încordată şi ochii aţintiţi înaintea lui.

   Deodată se opri brusc şi se lăsă pe spate. Zărise aproape de obrazul lui un fir negru de care era cât p-aci să se izbească. Camarazii se loviră unul de altul şi ar fi căzut daca Petre nu s-ar fi înţepenit bine în picioare făcând un zid înaintea lor. Credinciosul uriaş înţelesese imediat că George nu trebuia să mai înainteze nici măcar cu un centimetru.

   Tânărul se dădu cu un pas îndărăt şi şopti:

   — Petre, trebuie să aflăm ce rost are firul ăsta aici. Spune camarazilor ca să păşească de-acum încolo numai aplecaţi din mijloc. Tu cercetează stânca potecii, dar cu mare băgare de seamă şi nu cumva să te atingi de fir. Probabil că e în legătură cu vreo instalaţie afurisită şi primejdioasa.

   Tânărul se întoarse spre dreapta, dădu binişor crengile la o parte şi văzu o ţeava lungă sclipitoare din care pornea firul. Trebuie să fi fost o mină care culca fulgerător la pământ pe oricine s-ar fi atins de fir. În acelaşi timp Petre şopti ca a descoperit şi ei ceva, probabil o bombă. Aşa dar chiorul aşezase instalaţia pe amândouă marginile potecii.

   George răsuflă uşurat. Abia acum îşi dădea seama din ce primejdie scăpase el şi camarazii săi.

   Se aplecă atât cât îi fu cu putinţa când trecu pe sub fir, ceilalţi deasemenea. De fir nu voia să se atingă fiindcă se temea că instalaţia era astfel făcută ca bombele sa explodeze îndată ce ar fi tăiate firele.

   Înainta cu mare băgare de seamă pe potecă. Nu zări însă nimic ce i-ar fi putut da de bănuit. În sfârşit, după zgomotele pe care le auzea, înţelese că s-au apropiat de lagăr.

   Tânărul se opri iar şi ridică mâna. Ceilalţi se opriră şi ei. Clipa hotărâtoare nu va întârzia. George chibzui mereu cum ar putea salva pe băştinaşi fără să simtă chiorul şi tovarăşii săi ceva. Nu îi veni însă nimic în gând. Şopti doctorului să întrebe pe Tola, care se afla mai la coada convoiului, dacă ar fi chip ca acesta să se pună în legătura cu băştinaşii. La afirmaţia lui, George îl chemă lângă el. Poate că s-ar întâlni din întâmplare cu vreunul din ei şi băiatul ar avea astfel prilej să-i spună că străinii cu care era, au venit să-i salveze.

   Merseră mai departe. Zgomotul se auzea tot mai desluşit. Erau lovituri de topoare şi târnăcoape care izbeau în pământul pietros. Aşadar săpau, căutând aur şi pietre preţioase. Pentru acest scop nu era însă nevoie ca aventurierii să ia cu dea sila pe băştinaşi în slujba lor. N-aveau decât să ceară de la guvern voie sa facă săpături pe insulă şi braţe de muncă s-ar fi găsit destule care sa vină de bunăvoie.

   Era deci o taina la mijloc. George se gândi cum ar putea libera pe băştinaşi, păcălind în acelaşi timp pe aventurieri.

   Tresări deodată speriat, simţindu-se tras îndărăt de Petre. Uriaşul zărise un lujer de mărăcini dea curmezişul potecii de care era cât p-aci să se poticnească tânărul său stăpân.

   Acesta păli căci îşi dădu îndată seama ca e o nouă capcana. Cercetă iarăşi împreună cu Petre desişul de la marginea potecii şi văzu că lujerul acela lung se sfârşea într-o ţeava ca şi firul.

   Păşiră toţi cu mare băgare de seamă peste lujerul cu pricina şi după câteva momente auziră desluşit zgomotele obişnuite ale unui lagăr de care îi despărţea numai câteva tufe.

   Convoiul se opri iar. George spuse că trebuie să se ducă singur să iscodească niţel cum stau lucrurile şi dădu ordin ca nimeni să nu se mişte din loc până la întoarcerea lui. Numai Petre avea dreptul să-l însoţească. Ştia că uriaşul ar fi în stare să ţie singur piept chiorului şi tovarăşilor lui când şi ar vedea stăpânul în primejdie.

   Cât mai încet şi ferindu-se să facă zgomot, înaintau pe poteca îngustă, aplecaţi din mijloc: Deodată, la o cotitură, se lăsară la pământ, ştiind că de aci putea veni primejdia.

   George scoase mai întâi binişor capul şi privi pe după cotitură. Văzu că după vreo doi metri, poteca mai făcea un cot. Nu zări nimic care să i dea de bănuit, totuşi se întreba de ce chiorul nu făcuse poteca dreaptă înainte, ci după cotitură.

   Se uită cu luare-aminte la bucăţica aceea de pământ şi băgă de seamă că buruienele erau aci uscate şi poteca era toată acoperită cu un covor de frunze.

   Înţelese îndată ca trebuie să fie o groapă dedesubt şi ori cine ar cădea în ea e pierdut.

   Se târî la o parte şi făcu semn lui Petre sa şi arunce şi el ochii la bucăţica aceea de pământ. După câteva clipe uriaşul îi şopti indignat:

   — Fac prinsoare pe ce vrei, că e vreo capcană drăcească de-a chiorului. Pesemne că groapa e plină cu pari ascuţiţi. S-o ocolim şi să ne facem loc prin desiş.

   — Mai întâi sa dăm de veste camarazilor, căci dacă vor vedea că nu ne mai întoarcem, vor porni după noi şi dau de capcană.

   George rupse o foaie din carnet şi scrise câteva rânduri pe ea, apoi o înfipse la vedere, de trunchiul cel mai apropiat.

   — Nu pricep, zise el, cum pot trece băştinaşii cu hârdaiele ori cu găleţile cu apă peste groapă. Cu o povară atât de grea nu se pot strecura printre tufele astea dese.

   Petre însă, care cerceta cu luare aminte pământul răspunse:

   — Uite ici, vezi urma asta? Pun o scândură deasupra de la un cap la altul şi se slujesc de ea ca de o punte - asta e tot secretul.

   III.

   CHIORUL.

   PĂŞEAU ÎNCET şi cu mare băgare de seama de teama capcanelor. Uriaşul îşi croia drum cu cuţitul lui ascuţit şi George îl urma. Tânărul se uita cu multa atenţie dacă nu se vedea iar vreun fir ascuns prin desiş sau vreo crenguţa uscată care la atingere să dea loc la explozia unei bombe.

   Se înţelege ea din pricina asta înaintau foarte încet, mai ales că nu trebuiau sa facă nici cel mai mic zgomot ca să nu prindă de veste chiorul sau tovarăşii săi.

   În sfârşit putu zări printre crengi şi fu cat p-aci să scape un ţipăt de uimire, atât de neaşteptată şi ciudată era priveliştea pe care o avea înaintea ochilor.

   Din vremuri străvechi trebuie şi fi izbucnit aici un vulcan, căci gura lui se cunoştea încă desluşit. Avea un diametru de vreo sută de metri. Nu fusese prea adânc, aşa ca lava căzuse îndărăt şi astupase groapa aproape în întregime. Pe urmă, tufişul şi ploile săpaseră în jurul craterului pământul şi-l adânciseră cu vreo doi metri.

   Pe marginea din stânga George zări câteva colibe în care locuitorii lor erau la adăpost de ploile repezi ale ţinuturilor tropicale. În imediata lui apropiere văzu un individ care privea la şase băştinaşi care săpau de zor; patru albi răvăşeau pământul

dat la o parte.

   George înţelese numaidecât că aventurierii bănuiau că în fostul vulcan s-ar afla diamante. Pe alocurea zărea chiar straturi de pământ albăstrui de pe timpurile aluvionare în care se ştie că se găsesc astfel de pietre preţioase.

   Omul din faţa lui era lat în spate şi avea nişte braţe vânjoase şi puternice.

   Tânărul îşi zise numaidecât că acesta trebuie să fie chiorul şi fu cuprins de un simţimânt de îngrijorare. Ceva îi spunea că o mare primejdie îl ameninţa. Privi cu luare aminte la trupul acela voinic care parcă stătea la pânda. Oare să fi prins de veste ca e cineva în spatele lui? Sau se bizuia pe capcanele sale grozave din care nimeni nu putea scăpa?

   Pentru moment George nu ştia ce să facă. Să dea buzna cu Petre şi să-i ţie la respect sub ameninţarea revolverelor pană ce vor sosi camarazii? Dar unde erau albii ceilalţi? Tola spusese doar că în afara de chior, mai sunt încă opt.

   Sau se schimbau cu rândul la lucru sau erau duşi la vânătoare - daca nu după braţe de muncă. Cu cât vor avea mai mulţi băştinaşi, cu atât ar sfârşi mai repede.

   Până nu va şti unde se afla cei patra albi care lipseau, nu trebuia să încerce un atac. Poate ca chiorul avea mijloace ca ţie piept numai el cu ceştilalţi tovarăşi ai săi chiar şi unui număr mai mare de oameni.

   Probabil ca cei lipsă vor fi fiind prin colibe. E mai bine totuşi să se încredinţeze, în vreme ce chibzuia astfel, cerceta cu privirea în juru-i şi-şi întipărea în minte cel mai mic lucru.

   Şi iarăşi ochii lui se aţintiră asupra omului aceluia care stătea nemişcat cu spatele la el. Deodată zări o haină de pânză albă, aruncată jos. Din buzunarul hainei, se vedea o gazetă împăturită, aproape ieşita toată afara. Parcă-l îndemna ceva să întindă mâna şi sa tragă gazeta înspre el. Îşi zicea ca în ea trebuie să fie ceva important, altminteri ce zor ai fi avut chiorul s-o ia cu el în pustietăţile astea.

   Încet şi cu mare băgare de seama se târî apoi înapoi în tufiş, fără să-l fi simţit cineva. Despături binişor. Era din Padan ziarul. Văzu scris cu litere groase următorul titlu:

   „RĂSPLATA ÎNSEMNATA PENTRU PRINDEREA CHIORULUI"

   Apoi cu litere mai mărunte:

   „Dick Snider, cunoscut sub porecla Chiorul, a evadat din închisoare, după ce a sugrumat, pe paznicul celulei şi a înjunghiat cu propriul ei cuţit pe santinela de la poarta închisorii. Cel ce va preda autorităţilor pe Dick Snider, mort sau viu, va primi un

premiu de o mie de coroane.

   Dick Snider e, după cum se ştie, un chimist genial, dar a căzut victima alcoolului. În afară de asta e stăpânit de gândul că va descoperi în pădurile seculare aur şi pietre scumpe. Organizase chiar o expediţie, dar în ajunul plecării s-a luat la cearta într-o cârciumă cu un individ pe care l-a ucis numai prin lovituri de pumn. A fost imediat arestat şi dus la închisoare de unde a evadat în aceeaşi noapte, după ce a sugrumat pe paznic şi a înjunghiat santinela. Deoarece a dispărut împreună cu un tovarăş de-ai său, se presupune ca s-ar fi refugiat prin păduri.

   Guvernul va împrăştia prin avioane ziarul nostru pretutindeni unde se află colonii, ceea ce va înlesni prinderea chiorului"

   „Înainte de-a încheia ziarul, primim o ştire din Singapore: Fiind beat, Dick Snider a ucis şi acolo prin sugrumare pe un adversar, care îi scosese ochiul. Crima aceasta a fost făptuită cu mulţi ani în urmă, dar autorităţile engleze au dat-o abia acum la iveală deoarece există bănuiala că Snider şi-a aţâţat intenţionat adversarul ca să-l omoare.

   Acesta, un olandez, anume Beer, a trăit multă vreme prin pădurile seculare ale Sumatrei, în căutare de plante şi animale necunoscute de noi. Se presupune însă că a descoperit cu acest prilej mine de aur şi pietre preţioase a căror exploatare a propus-o englezului la beţie, ceea ce a dat loc la asasinarea olandezului.

   E de regretat că un chimist genial ca Snider a alunecat pe panta crimei şi va trebui să sfârşească pe eşafod."

   George împături gazeta şi şopti Uriaşului:

   — Petre, omul acesta e un mare criminal.

   Du ziarul ăsta tatii şi spune-i să vie încoa cu toţi camarazii. Bănuiesc că Albii care însoţesc pe individul de colo habar n-au cine e conducătorul lor. Trebuie să întrebuinţăm forţa.. Vezi de nu zăboviţi. Până veniţi voi eu voi ţine sub ochi pe individ şi vom da pe urmă năvală prin desiş.

   Cu paşi mari, dar uşori ca să nu facă zgomot, Uriaşul o luă la picior în vreme ce George se furişă iar în tufiş. Snider stătea în acelaş loc dar din mişcarea corpului său, tânărul înţelese că supraveghea cu atenţie pe cei ce lucrau în crater. George îl privea eu groaza şi admiraţie în acelaş timp. Cât trebuie să-l fi stăpânit lăcomia după avere ca să se dedea la fapte criminale! Şi totuşi, poate că prin marele său talent de chimist s-ar fi îmbogăţit tot atât de repede şi mult mai lesne.

   Tânărul nici nu se gândise să ţie revolverul pregătit Mai avea vreme când vor sosi camarazii. Şi-apoi trebuia să iasă din tufiş, ceea ce nu vroia.

   Îşi mai spunea că un om ca Snider va fi având el arme împotriva cărora un glonţ de revolver nu însemna nimic.

   Întoarse binişor capul să vadă dacă nu vin camarazii. Când se uita însă iar spre Snider, se cutremură. Acesta îl privea drept în faţa. Ochiul său de o mărime neobişnuită lucea sinistru şi un rânjet batjocoritor scotea la iveală nişte dinţi sclipitori care îi dădeau înfăţişarea unei fiare de pradă.

   George rămase câteva momente ca paralizat, dar se dezmetici repede şi puse mâna pe revolver.

   În clipa următoare, însă, degetele grozave ale chiorului îl cuprinseră de braţ ca într-un cleşte, îl traseră afară din tufiş şi-i smuciră arma din mână.

   — Aşa, băiatule. Ştiu că au să vină după tine camarazii, dar se vor întoarce mofluzi.

   Scoase un fluierat şi munca încetă imediat.

   — Ne vin musafiri, strigă el tovarăşilor săi. Aduceţi ţevile! Dacă n-or vrea să se întoarcă de bună voie, îi frigem în frigare.

   Cu mâna pe care o avea liberă, chiorul scoase din buzunar o ţeava lucitoare ca acelea pe care le văzuse George în tufele de la marginea potecii.

   — Vezi tu, băiatule, adăugă chiorul chicotind, dacă tovarăşii tăi nu se astâmpără, o păţesc rău de tot. Până, a avea ei timp să se slujească de arme, îi fac cenuşe. A, uite ca au venit şi oamenii mei. Au să se înşire în lungul cărării şi la un semn al meu, vor arunca foc în rândurile nepoftiţilor. Sunteţi oameni viteji şi vă admir că aţi putut ocoli capcanele, de aceea o să vă cruţ. O pedeapsă însă tot meritaţi. Şi fiindcă tu ai fost cel mai îndrăzneţ, o să ispăşeşti şi pentru ceilalţi. Vei lucra câtva timp pentru noi. După ce vom fi adunat destule diamante, te las să pleci. Îmi închipui cine sunteţi, am auzit doar destule despre căpitanul Farrow şi submarinul său. M-aşteptam să veniţi după ce am văzut pe Tola că a ajuns până la vasul vostru. Hi,hi, crezi că n-am băgat de seamă când mi-ai şterpelit ziarul? Dar te-am lăsat în pace într- adins ca să fac haz. A! Bună ziua, domnule căpitan, nu te apropia, rogu-te şi lasă revolverele.

   Glasul chiorului suna acum cu totul altfel şi George nu se miră când văzu pe tatăl său punând la loc armele. Căpitanul citise ziarul şi ştia deci că are de-a ce cu un om cat se poate de primejdios.

   Îşi vedea băiatul în puterea lui, cu faţa schimonosită de durere, căci Snider îşi încleştase degetele în ceafa lui George şi-l strângea cât putea. Şi-apoi, ţeava aceea grozavă era mai tare ca toate armele lor.

   — Mă bucur că eşti om de înţeles, urmă chiorul îmblânzit. Vei fi citit gazeta, aşa că nu mai e nevoie să mă prezint. Da, înapoia mea se află mina de diamante pe care a descoperit-o Beer. Dracu' l-a pus să flecărească? Îmi trebuie bani, mulţi bani pentru planurile mele. Nu mă las turburat de la lucru, nici chiar de căpitanul Farrow.

   Făcu iar o pauză şi chicoti pe înfundate, George se cutremură. Înţelese că Snider nu era în toate minţile. Altfel nici nu se explică de ce un om genial ca el putuse făptui astfel de crime înfiorătoare. Probabil că tot aşa gândea şi căpitanul Farrow căci aruncă o privire de îmbărbătare fiului său şi răspunse:

   — Nici n-am venit să te tulbur, domnule Snider, vezi-ţi liniştit de treabă. Eram numai curios să aflu ce cauţi aici în codrii ăştia bătrâni şi în afară de asta mă interesează soarta băştinaşilor pe care i-ai luat cu dea sila de la vetrele lor.

   — Hi, hi, hi. Ştiu, căpitane Farrow ca vrei s-ajuţi pe toată lumea, chicoti iar chiorul. Dar fi fără grijă, îndată ce vor sfârşi treaba îi las să se întoarcă la vetrele lor - cum spui dumneata. Ba, dacă vom aduna destule diamante, le mai dau şi o răsplată destul bună. Nu le strică să-şi mai dezmorţească niţel oasele lor trândave. Acu, duceţi-vă frumuşel de unde aţi venit ca săi nu vi se întâmple ceva. Tovarăşii mei şi-au şi pregătit ţevile în tufele de la marginea potecii. O moarte năpraznică e ascunsă în ele. Ardeţi ca lumânarea încă înainte de-a putea să vă slujiţi de vreo armă oarecare. Luaţi seama la mărăcinii ceia uscaţi şi la firele întinse, altminteri nu răspund de viaţa voastră.

   — Şi ce se va întâmpla cu fiul meu? întrebă îngrijat Farrow.

   — Nimic. O să muncească şi el pentru mine drept pedeapsă că a fost prea îndrăzneţ. Când vom sfârşi cu săpăturile, îl las liber. Îţi atrag numai atenţia asupra unui lucru, căpitane: Nu încerca să treci iar râul. Mă mir chiar că v-au lăsat crocodilii în pace. Sunteţi într-adevăr oameni foarte curajoşi. Acum voi pune însă în apă o piedecă pe care nu o puteţi înlătura: Păziţi-vă de foc!

   — Pleacă, tata, se rugă George văzând că tatăl său şovăie. Voi munci cu râvnă, ca robia mea să se sfârşească mai curând. Şi nu încercaţi să mă salvaţi primejduindu-vă în zadar viaţa.

   — Da, da, băiatul are dreptate. Îţi făgăduiesc, căpitane, că mă voi purta foarte bine cu el. Numai nu mă aţâţaţi şi nu-mi turburaţi liniştea. Aşa. Acu aruncă gazeta, s-o păstrez ca amintire. Mare dobitoc a fost şi ăsta care a crezut că mă prinde după ce i-au căzut în mână prostiile astea.

   Râse cu atâta cruzime încât George se înfieră, căci râsul acesta dedea de înţeles că acela care găsise gazeta trebuie sa fi murit de

o moarte cumplită.

   Farrow zvârli ziarul la pământ, apoi zise grav:

   — Bine, domnule Snider. Plecăm. Vezi de te poartă bine eu fiul meu, altminteri toate focurile şi capcanele dumitale nu-ţi vor folosi la nimic dacă te vei atinge de un singur fir de păr din capul, lui. Am şi eu arme care poate ca le întrec pe ale dumitale.

   Asprimea cuvintelor şi poate încă mai mult privirea ameninţătoare din ochii căpitanului impresionară pe chior, căci mormăi cu glasul domolit:

   — Bine, bine, ce ţi-am făgăduit e bun făgăduit. Am însă nevoie de braţe de muncă să sfârşesc mai repede. Îmi trebuie bani, mulţi bani şi când voi avea destui, o să împiedec războaiele pe pământ. N-are să mai cuteze nici un stat să se ridice împotriva altui stat ca să ia taţilor feciorii.

   Căpitanul se uită uimit la el. Aceste cuvinte cuprindeau întreaga tragedie a genialului bătrân. Desigur ca îşi pierduse unicul copil în război. Durerea îi rătăcise minţile şi avea ideea fixa, că având bani mulţi, va împiedeca certurile dintre state ca nici unul din ele săi nu mai cuteze să se ridice împotriva celuilalt. Şi presupunerile sale păreau să fie adevărate căci bătrânul urmă:

   — Fiul meu a căzut la Verdun. Nu, nu, nici un părinte să nu-şi mai piardă copilul. Voi întocmi arme şi voi aduna în juru-mi părinţi - bărbaţi şi femei - care au îndurat aceleaşi suferinţe ca şi mine, iar când vreo ţară va porni iar cu război, o vom nimici repede, fiindcă nu e vrednică să mai trăiască. Acum, căpitane, poţi să pleci, n-am vreme de pierdut cu palavre.

   — Bine, plec, domnule Snider, răspunse cu seriozitate Farrow. Gândeşte-te însă că George e singurul meu copil. Ce e, Tola?

   Tânărul băştinaş ieşi din rând şi vorbea cu însufleţire chimistului care cunoştea foarte bine limba lui. Doctorul înţelese, căci strigă cu entuziasm:

   — Băiatul vrea să rămână aici cu George. Nu vrea să se despartă de el. Foarte frumos din partea lui, nu e aşa?

   — Cu atât mai bine, braţe de muncă ne trebuie cât de multe, zise Snider cu bucurie. Şi nu o să-i pară rău. Cred că nu o să mai încerce să fugă fiindcă n-are alt submarin la îndemână când o începe luntrea să ardă.

   — Înapoi, camarazii strigă Farrow. Vom aştepta la ţărm întoarcerea lui George.

   Tânărul văzu cum camarazii se retrăgeau pas cu pas. Situaţia lui nu era chiar atât de rea pe cât îşi închipuia el la început, când chiorul îl trăsese afară din tufiş. Ba simţea acum o milă adâncă pentru omul pe care durerea şi pierderea grozavă pe care o suferise îl abătuse de pe calea dreaptă şi făcuse din el un criminal.

   După ce tufele se închiseră în urma camarazilor, Snider zise lui George:

   — Aşa, băiatule. Du-te acum la băştinaşi să-ţi arate cum să sapi şi să vânzoleşti pământul cu băgare de seamă. Nu o sa te las să te oboseşti prea mult ca să nu te îmbolnăveşti. Hai, pleacă!

   Ideea aceasta fixă cuprinsese iarăşi spiritul acesta genial. George coborî cu supunere în crater, luă un târnăcop şi se apucă să sape alături de Tola, pământul acela albăstrui, în timp ce George săpa în pâlnia craterului, chibzuia fireşte cum ar putea să fugă, probabil numai că peste noapte. Lesne nu va fi căci Snider îşi încuia fireşte prizonierii în coteţe şi în afară de asta avea destule mijloace să-i împiedece.

   Se hotărî să întrebuinţeze şiretenia. Poate ca va avea prilej să stea de vorbă cu bătrânul chimist şi să afle cum ar fi chip să scape de capcanele acelea grozave.

   În frământarea acestor gânduri lucra cu înfrigurare fără să-şi dea seama. Snider însă îl observă căci strigă deodată:

   — Mai încet, George! Prea te oboseşti. Şi apoi s-ar putea să sfărâmi vreun diamant mai mare izbind cu atâta putere în bulgării de pământ. Trebuie să fi cu mare băgare de seamă.

   Pe George începu să-l intereseze de la un timp munca pe care o făcea. Probabil că aşa se întâmplă şi căutătorilor de aur care nădăjduiesc cu fiecare lovitură de târnăcop că vor descoperi o avere care îl va îmbogăţi dintr-odată. Nici nu se gândea că el însuşi va avea prea puţin dintr-asta; îl cuprinsese dintr-odată - într-o mică măsură, fireşte - înfrigurarea aceea a tuturor exploratorilor şi căutătorilor de bogăţii.

   Nici nu băga de seamă cum trece timpul, nu simţea oboseala căci trupul său era deprins cu toate sporturile. De aceea muncea mai bine şi cu mai multă râvnă decât băştinaşii... deodată se auzi un fluierat.

   — Amiaza! Două ceasuri odihnă, zise bătrânul. Soarele dogoreşte prea tare.

   Abia acum se uită George la albii, tovarăşii săi de muncă. Unul din ei, om mai în vârstă, întinse pe jos un sac mare de piele în care ceilalţi deşertau alţi saci mai mici.

   — Alea sunt diamante, băiatule, îl lămuri Snider văzând că tânărul privea cu interes. Am adunat o grămadă până acum aşa că o să sfârşim repede, cred. Tovarăşii mei fac şi ei parte din viitoarea armată care va împiedeca războaiele dintre popoare. Sunt tot nişte nenorociţi ca mine care şi-au pierdut feciorii în

luptă.

   George îşi dădu seama că fuga îi va fi şi mai grea. Nădăjduise până acum că albii sunt numai nişte Europeni, căutători de diamante, dar înţelese din vorbele băştinaşului chimist că erau şi ei stăpâniţi de aceeaşi idee fixe, deşi poate nu chiar într-o măsură atât de mare ca Snider. Vor căuta deci să împiedece cu orice preţ fuga lui. Erau însă foarte prietenoşi cu el.

   — Hai, băiatule, îi zise cu blândeţe cel mai în vârstă, avem azi friptură de căprioara. Vânătorii noştri au avut noroc la vânat.

   Îl duseră în coliba cea mare. Masa era pusă. Vasele erau toate de aluminiu şi foarte curate. Spre bucuria lui, George văzu că îl aşează între ei şi nu-l trimit să mănânce cu băştinaşii. Snider se sculă în picioare şi spuse cu evlavie adâncă „Tatăl nostru", pe care ceilalţi îl încheiară tot aşa de cucernic cu un „Amin" scos din adâncul sufletului.

   Tânărul nu ştia ce să mai creadă despre bătrânul chimist. În omul acesta trebuie sa fi sălăşluit două suflete, altminteri nu-şi putea lămuri cum putuse omorî cu atâta sânge rece, când vedea acum cu câtă evlavie se ruga.

   După masă chiorul îl duse în coliba lui şi-i zise:

   — Întinde-te niţel în patul meu şi dormi un ceas, două ca să te odihneşti. Te scol eu când o fi să înceapă iarăşi munca.

   Lui George îi era nu ştiu cum. Iar fi plăcut mai bine să se poarte altfel cu el căci fuga i se părea acum o trădare faţă de grija pe care i-o arătase mângâia însă cu gândul că puţinul timp pe care îl petrecuse printre ci le adusese poate niţică bucurie în viaţa, lor monotonă şi plină de jale; şi-apoi, trăiseră şi înainte fără el, aşa că-l vor uita lesne.

   N-au decât să sape mai departe după plecarea lui şi a băştinaşilor, dacă ăsta, le era acum singurul ţel pe care îl mai aveau în închipuirea minţii lor rătăcite.

   Se zvârcoli niţel în pat, apoi adormi. Se deşteptă după câtva timp auzind glasuri şoptind lângă patul său. Nu deschise însă ochii şi ascultă:

   — Snider, n-aş vrea, zicea bătrânul care îi vorbise atât de blajin, ca băiatul să încerce la noapte să fugă şi să cadă în vreo capcană din acelea grozave. Spune-i mai bine ce-l aşteaptă dacă îi dă în gând s-o facă. Opera noastră ar fi blestemată de Dumnezeu dacă ar pieri din pricina ei o viaţă de om tânăr.

   — Se înţelege că o să-i spun, mormăi Snider. Nici n-aş fi bucuros să plece fiindcă mi-e drag. Ce flăcău viteaz şi deştept! Aşa era şi Bill al meu...

   — Ca şi Johny, dragul tatii. ofta bătrânul. Ei, ce să-i faci! Acu să vedem să împiedecăm şi alte războaie. Trezeşte-l, trebuie să ne apucăm de lucru.

   George simţi cum îl atinge cineva, cu blândeţe pe umăr.

   — Scoală, băiatule, zise Snider cu glas blajin. Datoria ne cheamă. Poate ai noroc şi dai repede de o mină bogată. Atunci eşti liber şi poţi să te întorci la tatăl tău.

   Munca ţinu încă patru ceasuri şi găsiră într-adevăr bulgări mari de diamante - mai ales George, care ştia acum unde să caute şi cum să le aleagă.

   Înainte de-a intra în colibe, Snider îi arătă desişul din jurul lor şi zise grav:

   — Tinere, te sfătuiesc părinteşte să laşi orice gând de fugă. Cred că ai vrea sa te întorci printre ai tăi, dar avem încă nevoie de tine. Pare că ne-ai adus noroc. Să şti că pretutindeni în juru-ţi pândeşte moartea, o moarte îngrozitoare. E întunerec şi nai putea vedea firele şi ai arde de viu dacă te-ai atinge de vreuna din ele. Fi deci cuminte şi ascultă de sfatul meu.

   — Aşa o să şi fac, domnule Snider, nu sunt nebun să mă expun primejdiei. Frică de moarte nu mi-e, dar nici nu o caut - mai ales o moarte atât de cumplită. Şi-apoi, sunt grozav de obosit şi nici n-aş putea să încerc o fugă prin tufişul acesta încâlcit.

   — Bravo, băiatule, aşa-mi placi! Hai acum la masă, ne aşteaptă cina.

   Aveau la masă friptură de cerb şi pâine proaspăta. Snider râse când văzu mirarea care se citea pe chipul lui George.

   — Da, da, băiatule, suntem bine aprovizionaţi cu de ale mâncării, îi zise el. Avem pâine caldă în fiecare zi şi vânat cât pofteşti. Cred ca o să-ţi placă aici la noi şi o să te deprinzi repede. Părăseşte, deci, orice gând de fugă, poate că mai curând decât te aştepţi vei fi iar, la ai tăi.

   După cină, tovarăşii lui statură niţel la taifas. Tânărul îi compătimea din inimă căci nu vorbeau decât despre feciorii lor căzuţi în război. Mai că le înţelegea acum ideea fixă care-l stăpânea, în urma celor suferite şi dorinţa lor de-a feri şi pe alţi părinţi de o astfel de durere. Că aleseseră o cale greşită şi cu neputinţa de străbătut, bieţii oameni nici nu-şi dădeau seama.

   Întocmiseră peste zi un pat pentru el şi-l aşezaseră în coliba unde dormeau ei, albii. Drept e că patul fusese aşezat tocmai în fund, ceea ce îngreuia mult fuga, căci bătrânii dorm de obicei foarte uşor, dar George n-avea de gând să fugă chiar în noaptea aceea. Trebuia mai întâi să afle unde sunt puse capcanele ca să le poată ocoli.

   Asculta cu măre luare-aminte la cele ce-şi spuneau ei - acum pe şoptite - şi îi auzi pe toţi exprimându-şi teama că tânărul va încerca să fugă şi îşi va găsi astfel o moarte cumplită. Dar Snider îi asigură, că avusese el grijă să-l previe şi îl credea pe băiat destul de deştept ca să nu se expuie unei primejdii în care şi-ar pierde viaţa.

   Lui George i se făcu somn şi era cât p-aci să aţipească. Auzi deodată glasul bătrânului Prank.

   — Snider, zise dânsul, ştii cum sunt tinerii. Tocmai ce li se pare mai greu îi ispiteşte. Să vezi că bietul băiat o să cadă în vreuna din afurisitele alea de capcane ale tale.

   IV.

   O ÎNCERCARE DE FUGĂ CARE DA GREŞ.

   — NU CRED, FRANK. E destul de inteligent ca să nu se lase ispitit, răspunse chimistul. E şi tare ostenit după atâta muncă încordata. Fireşte că îi e dor de tatăl său şi ar vrea să se întoarcă la ai săi, totuşi va înţelege că e mai bine să rămână unde e. Să-l lăsăm sa doarmă şi să ne culcăm şi noi. De abia mă mai ţin picioarele.

   — Tot aşa şi eu. A fost o zi foarte obositoare, sunt grozav de istovit. Noapte bună, Snider. Să sperăm că în curând vom fi adunat destule diamante ca să ne înfăptuim opera. Piară războiul!

   Lui George îi pieri dintr-odată somnul. Ştia însă că trebuie s- aştepte câteva ceasuri până va fi sigur că dorm destul de adânc ca planul lui fugă să reuşească chiar în noaptea aceasta. Primejdia pândea de pretutindeni. Cea mai uşoară atingere a unuia din firele întinse prin tufiş l-ar face scrum şi prin întunerec era greu să le vadă. Mai era însă o cale. Zărise într-un ungher al colibei nişte cazmale scurte. Îi trebuia neapărat una din ele şi un cuţit. Pe acesta şi-l putea însă lua lesne de la chior.

   Amândoi bătrânii dormeau adânc. Trecuseră vreo două ceasuri de când aştepta. Se ridică binişor din aşternut şi stătu s-asculte. Nici o mişcare. Îşi încălţă pantofii de pânză care nu făceau zgomot.

   Greu era până va lua cuţitul din chimirul lat de piele care atârna deasupra capului lin Snider. Se întâmplă adesea să te trezeşti instinctiv simţind pe cineva lângă tine. Iată de ce se temea George.

   Se lăsă în genunchi şi începu să se târască dea buşilea printre culcuşurile celorlalţi.

   Când fu la vreo doi metri de Snider, acesta făcu deodată o mişcare. George se opri şi-şi ţinu răsuflarea. Razele lunii

pătrundeau prin fereastră şi putea desluşi fiecare lucru din colibă.

   Să fi simţit oare chiorul apropierea lui? Îl auzi murmurând câteva cuvinte neînţelese, Nu-şi putea vedea bine faţa; totuşi băgă de seamă că ţine ochii închişi. După câtva timp se întoarse pe partea cealaltă şi începu să sforăie.

   Tânărul porni iar să se târască spre culcuşul lui. Îi trebuiau cu orice preţ cheile care erau sub căpătâiul chiorului. Încercare primejdioase din cale-afară. Renunţă însă. Poate că peste zi va reuşi să ameţească pe albi şi pe băştinaşi cu granate de gaze şi va veni să ia chimirul cu arme din colibă.

   Se îndreptă binişor spre fereastră şi o deschise. În loc de geam, avea o reţea subţire de sârmă ca să nu poată pătrunde ţânţarii în casă. Se întoarse apoi în vârful picioarelor să ia cazmaua. După câteva momente era afară. Ţinându-se tot pe lângă peretele colibei, porni să dea de locul pe unde fugise Tola. La capătul ei se afla ţărmul unde aştepta submarinul. Ştia că aci nu va da de nici o piedecă, totuşi era o muncă destul de grea căci trebuia să-şi croiască drum pe sub tufe.

   Începu să sape. Mai întâi făcu o groapă în pământ ca de acolo să pornească un fel de tunel. Abia acum venea ce era mai greu, căci rădăcinile tufelor erau adânci şi încâlcite şi trebuia să le reteze cu cuţitul. Deşi obosit de munca de peste zi, reuşi să facă un tunel lung de vreo trei metri şi destul de larg ca să se poată vârî dea buşilea prin el. Socotea că va fi trecut acum de zona primejdioasă şi dacă va săpa pieziş în sus, îşi va deschide drum în poteca pe care fugise Tola.

   Deşi era. Obosit de munca de peste zi, săpa acum de zor cu o râvnă de neînchipuit. Trebuia cu orice preţ s-ajungă la ţărm să regăsească pe tatăl său şi pe camarazi.

   Reuşi în sfârşit să sape un tunel deştul de larg prin care sa se poată târî dea buşilea.

   După o munca destul de grea, simţi aerul răcoros al nopţii. Luna îşi revărsa lumina peste tufele de palmieri şi putu urma drumul cu uşurinţă, fără să trebuiască să dibuie prin întuneric.

   Instinctiv nimeri poteca. Se cerea acum să fie cu mare băgare de seamă deoarece era de aşteptat ca 8nider să fi pus şi aci capcane după fuga băştinaşului.

   George pe opri în loc să dibuiască. N-ar fi mai bine sa o ia, prin tufăriş decât pe potecă?

   Deodată auzi pe-aproape un foşnet uşor. Nu mai încape îndoială că e o făptură omenească sau vreo fiară de-a pădurii. Sau poate vreunul din camarazi, dacă nu chiar Petre care venea să-şi salveze stăpânul.

   Da, era într-adevăr un om care se furişa printre tufe. Un tigru sau o panteră n-ar fi făcut de fel zgomot.

   Să-l strige? Nu. În nici un caz nu putea fi unul din camarazi. Aceştia ştiau că nu se pot apropia de lagărul chiorului fără să-şi pună în primejdie viaţa, atât a lor cât şi pe a lui.

   Foşnetul se auzea tot mai aproape. Deodată răsună un ţipăt ca al unei păsări de noapte, la care răspunseră alte asemenea ţipete. Acum George ştia ce însemnau aceste ţipete. Erau băştinaşii care porniseră la vânătoare sau să şi elibereze tovarăşii.

   Tânărul se pitulă în grabă sub o tufă deasă. Primejdia era mare căci băştinaşii au săgeţi otrăvite care nu dau greş. Până să prindă de veste, putea fi ciuruit de zeci de astfel de săgeţi.

   Şi iarăşi sfâşiară tăcerea semnalele. Băştinaşii se apropiau în semicerc. Pentru nimic în lume nu trebuia să-i găsească aici şi nici gaura tunelului pe unde ar pătrunde apoi lesne În lagăr.

   Fireşte, era păcat că se trudise degeaba şi tocmai când se credea aproape scăpat s-o ia de la început. Pe de alta parte, gândul că din pricina lui băştinaşii vor măcelări pe bieţii albi, l-ar fi chinuit toată viaţa şi ar fi suferit cumplit.

   Căuta în grabă gaura tunelului, se vâri înăuntru, pe urmă o astupă la loc. Era o muncă foarte grea să îngrămădească la loc crengile pe care le dăduse la o parte la ieşire.

   Izbuti totuşi şi numai printr-o întâmplare sălbatecii ar putea găsi deschizătura în tunel. Când ajunse în lagăr, auzi din desiş răcnete de groază. Câteva clipe zări fulgerând o lumină; ştia că unul din sălbateci căzuse în capcana întinsă. Iarăşi răsunară semnalele de alarma, apoi urmă o tăcere adâncă şi i se păru că ţipetele se îndepărtează.

   Oare să încerce din nou s-ajungă la ţărm?

   Ar fi prea primejdios. Probabil ca băştinaşii se aţin pe aproape şi ar cădea cu siguranţă în mâinile lor.

   Se strecură binişor pe fereastră în colibă, toţi dormeau adânc. Pusei pervazul şi cazmaua la loc, se apropia în vârful picioarelor de Snider şi vârî cuţitul în cingătoare. Istovit se lăsă pe pat şi cum era foarte obosit adormi numaidecât. În curând, George începu să se plictisească. Farmecul noutăţii se irosise. Şi apoi, îl muncea iar gândul fugii.

   Printre băştinaşi se aflau şi câţiva indivizi a căror limbă o cunoştea el destul de bine. Era unul mai tânăr care părea foarte inteligent. În timpul lucrului, George se dădu aproape de el şi-i şopti:

   — Ascultă, băiatule, n-aţi vrea să scăpaţi de aici?

   — Ba am vrea, Tuan1, dar în desiş pândeşte moartea şi nu putem pleca.

   — Vă încuie peste noapte?

   — Da. „Omul cu un singur ochi" ţine cheia colibei la el.

   George băgase de seamă că uşile erau prevăzute cu broaşte

de siguranţă, semn că Snider se gândise şi la asta. Văzuse chiar aseară cum vârâse o cheie sub pernă. Trebuia să fure cheia căci nu voia să-şi lase tovarăşii de captivitate în puterea chiorului.

   — Cum te cheamă? întrebă el mai departe pe malaiez.

   — Kombo. Tuan.

   — Bine, Kombo, spune tovarăşilor tăi să fie gata să fugă. Voi iscodi unde se află focul, pe urmă vă voi deschide într-una din nopţi uşa colibei. La ţărm mă aşteaptă tata şi camarazii; dacă reuşim s-ajungem la coastă, suntem salvaţi.

   — Voi vorbi cu ei, Tuan. Scapă-ne şi-ţi vom fi recunoscători toată viaţa.

   În timp ce săpa de zor, creierul lui George lucra cu înfrigurare. Făcea mereu planuri de fugii deşi îşi dădea seama că va întâmpina mari greutăţi. Snider îi spusese că peste zi submarinul e ţinut sub observaţie. Ştia deci ca tatăl său şi camarazii nu se pot apropia nevăzuţi de lagăr, aşa că nu-i rămânea decât fuga prin în întunericul nopţii unde moartea pândea la fiece pas.

   V.

   O CATASTROFA.

   GĂSIRĂ ÎN ZIUA ACEEA, o mină bogată de diamante şi bătrânul Frank spuse cu bucurie lui George că în curând vor avea destule ca să-şi înfăptuiască visul lor de pace între popoare, îşi vor face avioane şi vapoare ca să intervină îndată ce vreun stat s-ar ridica împotriva altuia. Acesta ar fi prevenit şi dacă nu s-ar astâmpăra, focul născocit de Snider l-ar nimici într-o clipită.

   După masa de prânz George rugă pe Snider să-i îngăduie o plimbare în jurul craterului.

   — Bine, du-te, îi răspunse chiorul după ce se codi niţel, dar nu te apropia de tufişuri ca să nu ţi se întâmple ceva.

   Bătrânul Frank se împotrivi însă din răsputeri zicând că primejdia, e prea mare. In cele din urmă, văzând că tânărul stăruie cu îndărătnicie, se învoi dar cu condiţia să meargă şi el. Asta urmărea şi George, dar dinadins nu vru să primească de la început, ca să nu deştepte bănuieli.

   Bătrânul mergea agale vorbind despre toate şi nimic, apoi

George începu să povestească] despre frumuseţile firii şi cum va fi fost aici cu mii de ani în urmii, înainte ca erupţii grozave sa fi creat lanţul insulelor vulcanica Sunda. Atât de frumos ştiu sa povestească, George încât bătrânul Frank îl asculta vrăjit.

   Pe nesimţite se dădea tot mai aproape de desiş. Şi planul său izbuti, căci la anumite locuri Frank părea înspăimântat şi-l trăgea repede înapoi.

   Astfel afla George unde sunt aşezate capcanele ca să ştie cum să se ferească de ele. Seara, înainte de a se duce la culcare, bătrânul îl rugă să mai facă o plimbare împreună în jurul craterului ca să-i mai povestească atât de frumos cum ştia el.

   După ce ocoliră odată craterul, George auzi deodată un zbârnâit ciudat şi cu un ţipăt înăbuşit, Frank se poticni.

   Tânărul ştia ce înseamnă zbârnâitul acela. Apucă repede pe bătrân de braţ şi o luă la goană spre colibe, trăgându-l după sine.

   — Ia seama, Frank, băştinaşii! strigă el din fugă.

   Zbârnâitul venea de la o săgeată în zbor. Probabil ca un trib din apropiere descoperise lagărul albilor şi spionase mai de mult. Râvniseră pesemne la uneltele aflate acolo şi atacau acum lagărul, cu gând să-i ia pe neaşteptate. În nici un caz nu puteau fi tovarăşi de-ai băştinaşilor răpiţi căci aceştia fuseseră aduşi de foarte departe.

   George se afla acum în aceiaşi primejdie ca şi căutătorii de diamante şi trebuia să-şi apere propria lui viaţă. Singurul adăpost era în colibe, de aceea zorea într-acolo.

   Dar bătrânul Frank se poticnea mereu şi cu mare greutate se putea ţine pe picioare. În cele din urmă murmură:

   — Săgeata a fost otrăvită... Lasă, nu te mai trudi degeaba, băiatule... Cu mine s-a isprăvit. Mi-ai bucurat ultimele zile ale vieţii. parcă îl vedeam pe Johny al meu. Fugi, scapă-te pe tine. Nu pot trece dincoace din pricina focului. a, m-a nimerit iar o săgeată. fugi. fugi cât poţi! Ba nu, rămân lângă tine să te apăr.

   Cu o energie de neînchipuit, bătrânul îşi îndreptă trupul şi alerga lipit de George. Din desiş săgeţile curgeau mereu, dar se înfigeau în carnea bătrânului pe când George rămânea neatins. Mai avea vreo treizeci de metri până la colibă, când auzi pe Snider răcnind:

   — Veniţi repede! Cum vor ajunge la marginea potecii, băştinaşii sunt pierduţi. sari în crater, George şi eşti salvat!.

   — Nu-l las pe Frank, răspunse inimosul tânăr. M-a apărat cu trupul său şi-i datorez viaţa.

   Oricât de mică era distanţa până la colibă, George credea că nu va mai ajunge, dar înaintea lui se ivi Snider, în faţă cu o pavăză de înălţimea unui om, apucă pe tovarăşul său cu o mână şi-l ridică în sus ca pe un fulg, în vreme ce săgeţile plouau în jurul lor.

   — Fugi repede în colibă, băiete, strigă el, eu îţi slujesc de scut. Grăbeşte pe cât poţi, băştinaşii vor fi îndată la loc.

   În sfârşit ajunseră la colibă. George se repezi înăuntru urmat de Snider care trânti cu putere uşa după el. În clipa următoare focul izbucni în desiş dogorind până departe.

   Nu se auzi nici un ţipăt. Lumina ţinu numai câteva secunde apoi se făcu iar o beznă adâncă.

   — Dumnezeu să-l ierte, murmură Snider, mişcat. Ce să le fac... aşa a fost să fie!

   — Ce. ce-a fost asta? bolborosi George.

   — Focul, George, focul care va împiedica pe viitor războiul. N-ai auzit nici un ţipăt, dar băştinaşii au fost toţi prefăcuţi în cenuşe. Vezi tu, de asta am vroit să te feresc. Pe oriunde ai fi încercat să fugi prin desiş, o astfel de soarta te aştepta. Tu îngrijeşte-l pe Frank, ca eu mă duc să pun alte capcane. Poate mai sunt şi alţi băştinaşi în urmă care vor încerca un nou atac după ce le va trece spaima. Bietul Frank! Nu e scăpare pentru el. Otrava sălbatecilor acestora o grozavă. Va muri însă uşor şi fără dureri. Rămâi lângă el să-i închizi ochii, băiatule.

   George îşi spunea că acum ar avea cel mai bun prilej să fugă, dar privirile rugătoare ale muribundului cane îşi sacrificase viaţa pentru el îl opreau în loc.

   Mângâia cu dragoste capul cărunt al bătrânului. Muribundul, care închisese o clipa ochii, îi deschise iar şi murmură cu o licărire de bucurie în privire:

   — Jonny, băiatul tatii, ai venit? Da, da, tu eşti. Atunci totul n-a fost decât un vis urât. Acum pot dormi liniştit căci te voi revedea la deşteptare.

   Şi bătrânul adormi de veci, cu un zâmbet de fericire pe buzele lui ofilite.

   George rămase să vegheze mortul. Fuga i s-ar fi părut un sacrilegiu. ÎI durea sufletul şi-l mustra conştiinţa că din pricina lui murise bătrânul. Dacă nu l-ar fi ispitit el cu plimbarea în jurul craterului, ar, mai fi trăit poate încă multa vreme. Dar cina ştie dacă moartea nu-l scutise de alte suferinţe când Snider şi-ar fi înfăptuit planul său grozav.

   După o jumătate de ceas albii se întoarseră.

   — Sărmane Benjamin Frank, oftă chimistul, acum nu mai poţi lua parte la măreaţa noastră operă, Dar te vei întâlni în cer cu dragul tău Jonny de care ţi-era atâta dor. Dormi în pace, vechiul meu camarad!... Acum haideţi să-l înmormântăm ai cinstea cuvenită, încheia Snider. Mâine avem de lucru.

   Săpară o groapă lângă potecă, îşi lăsară trupul înăuntru. Snider spuse o scurtă rugăciune pornită din adâncul sufletului, pe urmă astupară groapa.

   Nimănui nu-i mai era somn. Moartea lui Frank îi îndurerase pe toţi. Poate chiar că-i pândea iarăşi o nouă primejdie din partea băştinaşilor. Totuşi Snider sili pe George să se odihnească niţel.

   A doua zi îşi văzură de treabă. George muncea acum fără tragere de inimă. Nici ceilalţi şi nici băştinaşii nu mai săpau cu atâta râvna. Ziua trecu fără ca să se fi întâmplat ceva deosebit. George se temea ca tatăl său şi camarazii, care vor fi văzut poate lumina de peste noapte, să nu încerce să se apropie de lagăr. Căpitanul ei a însă om chibzuit şi nu vroia să pună în primejdie viaţa copilului său şi a camarazilor.

   Cele patru ceasuri de lucru de după-amiază erau pe sfârşite când George izbi cu târnăcopul într-un bulgăre de pământ ciudat care avea forma unei bile. Îşi stăpâni cu greu un ţipăt de uimire. Când bulgărele se sfărâmă văzu trei diamante de o mărime neînchipuită. Scoase repede batista din buzunar ca să-şi şteargă fruntea, apoi o lăsă să cadă la pământ. Când se aplecă să o ridice, înfăşură repede unul din diamante în ea şi-l strecură în buzunar. Pe urmă se ridică şi strigă:

   — Domnule Snider, vino încoace să vezi ce am găsit.

   VI.

   NOROCUL LUI GEORGE.

   ALERGARĂ TOŢI ÎNTR-ACOLO şi exclamaţiile de bucurie nu mai conteneau. Diamantele aveau fiecare mărimea unui ou da găină.

   — Dragul meu, zise Snider, tu ne-ai adus într-adevăr noroc. Încă trei zile şi vom fi adunat destul pentru ce-mi trebuie. Peste o săptămână vei fi liber. Eu cred că sufletul lui Frank te-a ajutat să găseşti diamantele astea.

   George se posomori. Nădăjduise ca prin găsirea acestor două pietre de mare preţ îşi câştigase libertatea. O clipă se gândi să-i dea lui Snider şi pe a treia, dar nu o făcu de ciudă.

   La cină chimistul hotărî să cinstească amintirea lui Frank printr- un pahar de şampanie pe care o răci pe cale chimică, parcă ar fi fost ceasuri întregi la gheaţă.

   Căutătorii de diamante erau foarte agitaţi. Bucuria de a fi găsit cele două pietre care preţuiau o avere şi alcoolul cu care nu mai erau deprinşi îi ameţi. George se gândi că ar avea cel mai bun prilej de fugă după ce vor adormi ei. Se prefăcu obosit şi spuse lui Snider - care se cherchelise şi el binişor - ca se duce în colibă să se culce. Acesta vru să-l însoţească, pe urmă, când văzu că nu-l prea ţin picioarele, adăugă râzând că vine mai târziu. Nu uită însă să-l previe că a pus iar capcane pretutindeni.

   Efectul acestora îl văzuse George cu groaza în ziua aceea. Oamenii din lagăr adunaseră în tăcere mormane de oase arse pe care le aruncaseră într-o singură groapă. Luminişul se mărise cu aproape şase metri din pricina focului.

   George se întinse în pat şi aşteptă. Răbdarea îi era pusă la grea încercare şi numai încordarea îl ţinea treaz. În sfârşit albii veniră să se culce şi văzu spre bucuria lui că toţi erau beţi.

   Rămase nemişcat încă un ceas până îi auzi sforăind, apoi se sculă şi păşi cu băgare de seamă spre patul lui Snider. Drept e că în clipa când vârî mâna sub căpătâiul bătrânului, simţi un fior prin tot trupul. Aci îşi ţinea Snider cheia de la coliba băştinaşilor. Mai era încă una, aceea de la un dulap mare din fundul încăperii unde încuiase bătrânul chimirul cu arme al tânărului, pe care trebuia să şi-l ia cu orice preţ. De câteva ori chiorul mişcă neliniştit capul, probabil că simţea prin somn apropierea cuiva. Totuşi George reuşi sa tragă cheile de sub pernă.

   Răsuflă uşurat. Ce era mai greu se făcuse Merse în vârful picioarelor la dulap, îl descuia cu mare băgare de seamă şi-şi luă chimirul. Când îşi simţi armele lipite de trup, i se păru că e alt om. Acum nu-l mai putea opri nimeni.

   Ieşi încetişor din colibei şi se duse să descuia pe a băştinaşilor. Auzi îndată pe Tolo şoptindu-i:

   — Tuan, suntem gata. Nu putem însă trece prin foc.

   — Ba o să trecem, răspunse cu încredere George. E careva printre voi care ştie să arunce cu îndemânare o suliţă?

   După ce şuşuiră câtva timp, Tola împinse înainte un băştinaş voinic.

   — Tuan, Kula se pricepe bine la aruncatul suliţei.

   — Bine. Lângă coliba voastră e o legătură de nuiele de bambu. Kula să ia una mai groasă din ele şi s-o arunce în tufiş, aşa ca nuiaua să cadă de sus în jos între cele dintâi tufe care mărginesc poteca. Pe urmă să vie repede îndărăt în colibă ca să nu-l ajungă focul. După ce se va stinge, putem fugi spre ţărm. Ba nu, stai! Poate că mai sunt şi alte capcane în drum, de aceea trebuie să luăm mai multe beţe de acestea cu noi pe care să le aruncam din când în când în tufiş. Vom nimici astfel capcanele fără să păţim

ceva.

   — O, ce înţelept e Tuan, murmură Tola cu admiraţie. Aşa cred că o să meargă.

   Făcură întocmai. În câteva clipe în jurul luminişului izbucniră flăcări care se stinseră însă repede.

   George smuci uşa colibei şi o luă la fugă urmat de băştinaşi. Ajunseră repede la poteca pe care Tola o cunoştea foarte bine şi care ducea la coastă.

   În lagăr nu se mişcase nimic. Snider şi tovarăşii săi nu văzuseră lumina focului sau dacă o văzuseră, îşi vor, fi închipuit ca visează. Drumul până la ţărm li se păru nesfârşit. Ajunşi aci, George aprinse lampa de buzunar şi dădu semnale spre submarin. Bărcile fură lăsate repede pe apă şi după zece minute tânărul era în braţele tatălui său. De prisos să spuneai bucuria camarazilor când îl văzură.

   Doctorul Bertram examină diamantul şi spuse că preţuieşte o întreagă avere. Când întrebă pe George ce are de gând să facă mai târziu cu el, acesta răspunse că-l va duce în dar Sanjei.

   Băştinaşii fură debarcaţi unde cerură ei, apoi submarinul îşi urmă calea îndreptându-se spre Malakka.

   Planul lui Snider n-a fost se vede înfăptuit, căci niciodată camarazii n-au mai auzit vorbindu-se despre genialul chimist.

1 Tuan - stăpâne.

SFÂRŞIT

Volumul 91

ORAŞUL MINUNILOR

   ÎN MATCHU PITCHU.

   AVÂND CÂTVA TIMP LIBER, doctorul Bertram povesti mai departe lui George, din aventurile sale:

   — Priveam nedumeriţi la zidul uriaş din lespezi mari de piatră. Nu puteam pricepe cum vechii Incaşi lucraseră pietrele tari în felul acesta, căci blocurile erau astfel cioplite şi aşezate unele peste altele încât se potriveau la milimetru.

   Şi pietrele acestea nu-s cioplite dreptunghiular, ci prezintă formele cele mai minunate, au uneori şase sau chiar mai multe laturi cu muchii ascuţite şi sunt atât de bine împreunate, încât nai putea vârî nici un ac în crăpăturile dintre ele.

   — Nici nu-ţi vine să crezi, zise Marian către noul nostru tovarăş, profesorul Elias Thomson, care ne adusese din Mexico în Peru, în acest oraş de ruine de pe vremea incaşilor - nu-mi pot închipui cum vechii locuitori ăi acestei ţări au putut netezi în felul acesta piatra asta tare.

   — Ei vezi - făcu bătrânul profesor - îţi spuneam eu încă din Mexic că vă voi arăta lucruri interesante. Tocmai în privinţa cioplirii acestor pietre umblă printre Indieni o legendă, care cred că lămureşte chestia. Există anume aici o pasăre numită „Pito" - („fluierător") - care îşi clădeşte cuibul în stânca tare, pilind cu ciocul într-însa.

   — Dar asta e cu neputinţă - îl întrerupsei eu pe profesor - nici cu cel mai ascuţit cuţit n-aş putea face măcar o zgârietură în stâncă. Ar trebui ca pasărea aceea să aibă un cioc din cel mai tare oţet şi o putere uriaşă.

   — Da, da, acum vine ce e mai interesant - urmă Thomson - căci această zburătoare s-ar folosi de o buruiană al cărei suc are dărui să moaie piatra, aşa încât poate fi scobită. Mai târziu se întăreşte la loc. „Pito" a fost văzut adesea cu buruiana asta în gură, dar nici un om nu cunoaşte planta cu pricina şi nici nu ştie de unde o ia. Numai vechii incaşi o vor fi cunoscut şi astfel erau în măsură să dea pietrelor aceste forme minunate. Eu bănuiesc că ei puteau plămădi piatra ca un aluat, atât de moale se făcea cu ajutorul sucului acestei buruieni.

   Rămaserăm înmărmuriţi de cele auzite şi ne zgâiam la zidul uriaş din faţa noastră. Soarele care apunea arunca umbrele noastre pe suprafaţa cafenie.

   Deodată tresărirăm, căci o altă umbră alunecă fulgerător deasupra zidului.

   — Vedeţi - şopti profesorul - răspundeam eu că acum doi ani am fost nevoit să fug din celălalt oraş în ruine, pe care l-am descoperit, din pricina locuitorilor, pe care nu i-am văzut însă la faţă. Şi acum pare să se întâmple şi aici acelaşi lucru.

   — Poate că a fost indianul care locuieşte aici ca paznic al ruinelor - îşi dădu cu părerea Marian - sau unul din spionii săi.

   — Cu neputinţă - răspunse Thomson - nu s-ar fi îndepărtat atât de repede, căci am câştigat încrederea lor prin conservele ce i le- am dat, ieri. Paznicului bătrân i-ar face chiar plăcere dacă am locui mai mult timp în vechiul templu unde stă şi dânsul, căci astfel i-ar pica şi lui ceva. Dacă ar fi fost ei, s-ar fi arătat. Nu, domnule Farrow, e aşa cum spun eu, adică aici şi-au vârât codiţa iarăşi indivizii aceia misterioşi care m-au alungat pe mine odinioară.

   — Dar nu ne pot face nimic - zise Marian căci acest oraş vechi cu numele Matchu Pitchu, e vizitat adesea de exploratori. Se poate însă să-ntâmpinăm greutăţi când vom vizita oraşul în ruine descoperit de d-ta. Te pomeneşti că sunt acolo taine pe care urmaşii vechilor incaşi se vor împotrivi din toate puterile să lase a fi scoase la lumină. Acum chestia a început să mă intereseze de-a binelea.

   — Asta mă bucură foarte mult - zise Thomson, frecându-şi mâinile - atunci pornim mâine, cum s-o lumina de ziuă. N-avem nevoie de călăuză căci cunosc eu bine drumul. Într-o zi putem ajunge în oraşul meu.

   — Atunci să ştii că vom avea nevoie de două zile - zâmbi Marian - căci în cei doi ani de când lipseşti de aici, vegetaţia tropicală va fi crescut atât de mult încât ne va trebui de două ori atâta timp ca să ne croim drum.

   — Se poate să ai dreptate, zise profesorul. Acum să ne ducem la adăpostul nostru din templu. Bătrânul paznic va fi aşteptând conservele.

   Pornirăm spre templul în care locuia indianul şi unde găsisem şi noi un adăpost. Tot drumul nu mă mai săturam privind mărturiile unei superioare culturi străvechi, uriaşele turnuri rotunde, minunatele băi, care sunt poate de trei ori atât de vechi cat cele mai vechi temple ale Egiptului.

   În vestibulul templului, unde locuia indianul cu familia sa, ardea pe vatră un foc de lemne. Pongo aprinse îndată o cracă uscata şi făcu un foc în încăperea alăturată, unde locuiam noi. Era nevoie de foc, căci nopţile sunt foarte răcoroase la înălţimea asta - Matchu Pitchu fiind aşezat pe un munte stâncos, la vreo trei mii de metri deasupra mării.

   Ne pregătirăm masa de seară şi dădurăm indianului ceva conserve de carne, pe care le înfulecă cu lăcomie, împreună cu familia sa. Thomson vorbea bine limba băştinaşilor şi ne şopti că vroia să dăruiască bătrânului paznic şi o sticlă cu rom, nădăjduind să afle de la el ceva important dacă se va ameţi.

   După câtva timp se duse în încăperea din faţa şi se ghemui lângă foc, alături de bătrân, în vreme ce familia acestuia se şi întinsese pe culcuşul larg din fundul încăperii.

   Şi în încăperea noastră se aflau mai multe paturi făcute din crengi acoperite cu piei de lama. Dormeam bine pe ele şi păturile Se lână pe care le aveam noi ne ţineau de cald în timpul nopţilor friguroase.

   Pongo se şi întinsese în culcuşul său, iar eu îi urmai pilda, în vreme ce Marian mai rămase lângă foc, fumându-şi pipa. Nu puteam să adorm, chibzuind mereu la umbra misterioasă, care alunecase deasupra zidului cenuşiu. Apoi mă întorsei cu gândurile la Mexic, unde trăisem o aventură atât de primejdioasă.

   De fapt ne propusesem să ne înapoiam în India, dar profesorul Thomson, pe care-l liberasem din mâinile rebelilor, ne vorbise cu atâta însufleţire despre vechiul oraş, încât în cele din urmă luarăm hotărârea să-i primim invitaţia.

   De la Lima plecarăm mai întâi spre Cuzco, care e, desigur, cel mai vechi oraş din lume. Şi vizita aceasta era nespus de interesantă, căci Cuzco are multe, lucruri vrednice de văzut de omul care ştie să privească şi care e însetat de ştiinţă.

   Cuzco este acum un neînsemnat orăşel de provincie, dar înainte vreme fusese capitala ţării şi înrâurirea lui trecea cu mult peste hotarele Perului. Pe ruinele templelor sale - fără îndoială cele mai vechi din lume - se înalţă astăzi catedralele cuceritorilor spanioli şi clopotele cheamă la rugăciune pe indienii catolici.

   După o primejdioasă călătorie cu trenul peste o coamă de munte, înaltă de patru mii de metri, am coborât apoi cu o viteză ameţitoare spre staţia Matchu Pitchu, pentru ca de acolo să urcăm spre colina stâncoasă aşezată la şapte sute de metri înălţime, unde se află oraşul în ruine.

   Gândurile mi se-ntoarseră iarăşi la umbra misterioasă. Deşi alunecase fulgerător de repede, observarăm totuşi că era a unui om înalt şi subţire. Şi bătrânul paznic, ca şi fiii săi, erau mici la stat şi îndesaţi.

   De ce se ascunsese de noi? Oare să fi având, totuşi, dreptate profesorul? Mai trăiesc prin ţinutul acesta urmaşi direcţi ai vechilor incaşi care au sarcina să păzească vreo taină a poporului lor?

   Îmi adusei aminte de vechile legende privitoare la uriaşele comori dispărute ale Incaşilor. Câţi oameni nu-şi găsiseră pana acum moartea pe aci, fie din pricina climei ucigătoare a ţării, fie din aceea a insectelor veninoase sau şerpilor, ori de pe urma armelor otrăvite ale locuitorilor.

   Tresări când îl văzui pe profesor intrând.

   — Haide la focul nostru, domnule Bertram - îmi spuse el în şoaptă - am aflat lucruri foarte interesante de la bătrânul paznic. Nu trebuie să vorbim însă prea tare căci mi s-a părut că am auzit pe afară paşi furişaţi.

   Sării repede jos şi alergai la focul pe care Marian îl întreţinea mereu, zvârlind într-însul vreascuri. În timpul zilei Pongo adusese câţiva bolovani, care acum ne serveau drept scaune.

   Ne îndoparăm pipele şi când începurăm să pufăim din ele, profesorul se aplecă înainte, ne privi cu ochi mari şi, în vreme ce chipu-i brăzdat lucea de bucurie, şopti:

   — Domnilor, se prea poate să dăm de vechea comoară a incaşilor, care a fost ascunsă de conchistadorii spanioli. Ia gândiţi- vă ce ar însemna asta pentru ştiinţă! Căci fără îndoială se vor găsi acolo şi vechile scrieri ale Incaşilor.

   — Asta ar fi o descoperire de cea mai mare însemnătate - zise Marian, serios - printr-însa, oamenii de ştiinţă din întreaga lume vor căpăta lămuriri asupra străvechii culturi a Incaşilor şi strămoşilor lor. Bătrânul paznic ţi-a povestit despre asta?

   — Da - răspunse Thomson - romul i-a dezlegat limba. E drept că a vorbit? Numai despre o legendă, pe care, la rândul lui, a auzit-o de la tatăl său. Slujba de paznic în aceste ruine se moşteneşte, din generaţie în generaţie, de fiul cel mai mare şi numai acesta află taina. Dacă aş tălmăci cuvintele din bătrâni, pe care tot el mi le-a spus, ele ar suna cam astfel:

   „Mergi o zi întreagă în direcţia soarelui şi acolo vei da de puterea poporului nostru."

   Şi, domnilor, exact spre răsărit, la o zi de mers, se află vechiul oraş descoperit de mine. Nu credeţi şi dv. Că prin cuvintele „puterea poporului nostru" se crede comoară?

   — Tot ce se poate, răspunse Marian, îngândurat. Numai că, deocamdată, mă cam îngrijorează paşii pe care susţii că i-ai auzit d-ta, domnule profesor, afară, în faţa templului. Dacă aţi fost cumva spionaţi, de sigur că vom întâmpina greutăţi şi primejdii în drumul nostru.

   — Tocmai ce căutaţi dv. - râse Thomson - cât mă priveşte, nici eu nu mă las împiedecat de aşa ceva. Trebuie să descopăr taina vechiului oraş, fie ce-o fi.

   — Am auzit de mult ceva despre Curare - zise Marian - şi că moartea dă această săgeată otrăvită n-ar fi prea plăcută, căci te înăbuşi cu încetul prin amorţirea nervilor motrici, în vreme ce nervii simţurilor urmează să funcţioneze. Cu alte cuvinte, nu te poţi mişca şi mori treptat, având conştiinţa trează.

   — Dar există un remediu destul de simplu şi împotriva acestei otrăvi - răspunse Thomson - trebuie să faci respiraţie artificială celui atins. Mai sunt însă şi alte primejdii şi...

   Profesorul nu-şi sfârşi vorba, căci din încăperea din faţă se auzi deodată un strigăt ascuţit, apoi un geamăt înfiorător, urmat îndată de ţipete de spaimă scoase de mai multe glasuri.

   Sărirăm repede de la locurile noastre şi alergarăm în încăperea din faţa.

   Pongo se dădu şi el jos din culcuşul său - trezit de ţipete - şi intră după noi.

   O privelişte înfiorătoare ni se înfăţişă. Lângă foc zăcea bătrânul paznic, zvârcolindu-se în spasmurile morţii. În gâtlejul său era înfipt un cuţit cu mânerul sclipitor, iar bucata de oţel care se vedea avea o formă ciudată.

   În culcuşul larg pe cărei dormea de obicei întreaga familie, zăceau ghemuiţi soţia şi cei şase copii ai bătrânului, dintre care fiul cel mai mare, să fi avut vreo treizeci de ani.

   Erau tăcuţi acum şi se holbau la tatăl lor, pe care noi îl ridicarăm de jos. Ochii bătrânului se aţintiră pe chipul profesorului, apoi deschise gura, ca şi cum ar fi vrut să spună ceva, dar un şuvoi de sânge ţâşni pe buzele sale şi după ce se mai zvârcoli câteva clipe, capul îi căzu greoi pe spate.

   Cuţitul îi curmase firul vieţii.

   Îl întinserăm încetişor pe pământ şi profesorul păşi spre culcuşul familiei.

   Vorbi mult cu fiul cel mai mare, care la început nu răspunse decât în silă, apoi însă începu să facă aspre imputări lui Thomson. Dar acesta nu-i rămase dator cu răspunsul şi în cele din urmă se păru că cei doi s-au înţeles, căci profesorul întinsei indianului o bancnotă pe care omul o vârî repede în buzunarul vestmântului său larg.

   Thomson se înapoia la foc, în vreme ce cei patru fii ai mortului se ridicară din culcuş. Profesorul se aplecă deasupra cadavrului şi trase binişor cuţitul din rană.

   Văzurăm acum că mânerul era din aur curat şi cizelat cu figuri simbolice. Tăişul lung - de vreo douăzeci şi cinci de centimetri - era încolăcit şerpuitor şi ascuţit ca un brici pe amândouă muchiile.

   — Produs al culturii preincaşe - murmură Thomson.

   Porni apoi spre încăperea noastră şi zise:

   — Haideţi, domnilor, vă voi povesti totul. Copiii celui ucis vor să-l aşeze acum pe părintele lor alături de osemintele strămoşilor. Fiul cel mai în vârsta ia slujba de paznic, până îi va lovi şi pe el, poate, aceeaşi soartă. Cred însă că va fi cu mai multă băgare de seamă.

   În încăperea noastră luarăm loc iarăşi în jurul focului. Profesorul privi îngândurat cuţitul plin de sânge, curaţi tăişul înfingându-l de câteva ori în cenuşa caldă, apoi zise:

   — Adevărat ca am şi eu a parte de vina în moartea bătrânului, căci i-am dat să bea rom ca să-i dezleg limba. Mi-a trădat taina şi din pricina asta trebuia să moară. Fiul cel mai măre mi-a povestit că deodată s-a ivit la intrarea templului un indian înalt şi subţire care avea drept îmbrăcăminte numai un şorţ alb dinainte, i-a strigat bătrânului cuvântul „trădător", apoi zbură prin aer cuţitul strălucitor, care se înfipse în gâtlejul bătrânului. Ucigaşul dispăru după aceea fără urmă.

   — Care va să zică, aventura noastră a început să-şi arate părţile serioase - murmură Marian - fireşte, ai şi d-ta o parte de vină în moartea bătrânului, domnule profesor, dar nu trebuie, totuşi, să-ţi faci mustrări, căci ai lucrat numai în interesul ştiinţei. Se impune, însă, să fim cu mai mare băgare de seama ca până acum, căci planurile noastre sunt cunoscute şi am văzut cu câtă străşnicie păzesc ei vechea taină.

   — Da, da - murmură Thomson - nu trebuie să-mi fac imputări prea aspre. Piui cel mai mare a recunoscut, de altfel, că tatăl sau poartă însuşi vina morţii sale. Dar ia priviţi cuţitul acesta, domnilor! E într-adevăr un produs minunat ai vechii culturi.

   II.

   UN DUŞMAN NEVĂZUT.

   PRIVEAM ÎNDELUNG ARMA UCIGĂTOARE şi în cele din urmă Marian propuse să ne culcăm, căci aveam de făcut un drum lung a doua zi.

   Ascultarăm sfatul prietenului meu şi cu toate ca eram agitat peste măsura din pricina celor întâmplate, adormii îndată.

   În dimineaţa următoare avurăm o surpriză neplăcută, căci profesorul caută zadarnic cuţitul pe care-l ascunsese sub păturile culcuşului său.

   În cele din urmă - deoarece fiii şi soţia celui ucis, precum şi cele două fete ale sale, făceau, o impresie cu totul nevinovată - ajunserăm la încredinţarea că misteriosul ucigaş trebuie să fi spionat prin crăpăturile zidului şi o fi văzut unde ascunsese Thomson cuţitul. Făcuse ce făcuse apoi şi se strecurase înăuntru, luându-şi înapoi arma. Cum de nu trezise pe nimeni cu prilejul acesta şi mai cu seamă pe Pongo, care dormea uşor ca un iepure - iată ce nu puteam pricepe. Dar cuţitul dispăruse şi în cele din urmă Marian găsi şi explicaţia dispariţiei. Lângă foc găsi o plantă pe care noi n-o adusesem în nici un caz. Ne era cu desăvârşire necunoscută şi nici profesorul n-o mai văzuse până atunci.

   Fiul cel mai mare ăl paznicului privi însă cu teamă când îi arătară buruiana, dar spuse şi el că n-o cunoaşte. Totuşi, întreaga lui înfăţişare, mutra lui încurcată, ne spunea că şi aici se ascunde o taina pe oare n-avea voie s-o trădeze.

   Înapoindu-ne în încăperea cealaltă, Marian privi îngândurat la crăpăturile din zidurile groase, privi la foc şi zise de-odată:

   — Cred ca am găsit lămurirea. Să facem imediat proba.

   Rupse o frunzuliţă din planta şi o zvârli în flăcările deasupra

cărora Pongo tocmai fiersese ceaiul. Pe dată se împrăştie un fum alburiu şi când îl traserăm în piept ne cuprinse o ameţeală puternică, de care scăpărăm abia când ieşirăm afară la aer curat.

   — Mi-am închipuit eu - zise Marian - ucigaşul paznicului a zvârlit buruiana asta atât în focul din încăperea din faţă, cât şi aici la noi, prin deschizăturile din zid. Fumul ne-a ameţit şi astfel a avut putinţa să-şi ia înapoi cuţitul fără să trezească pe cineva. Dragă domnule profesor, aventura începe să mă intereseze tot mai mult, căci avem un duşman cu care face să lupţi.

   — Bravo! exclamă Thomson, frecându-şi mâinile - mă bucur că vorbeşti astfel.

   Marian ascunsa planta în sacul său şi adăugă:

   — În drum vom încerca să găsim plante dintr-astea. Poate că vom avea nevoie vreodată de ele. Hai să bem repede ceaiul şi să pornim la drum.

   Dădurăm pe gât băutura caldă, ne strânserăm apoi lucrurile şi când furăm gata de plecare, Marian vârî şi el în mâna noului paznic o bancnotă După aceea plecarăm şi străbătând vechiul oraş în ruine, îl lăsarăm în curând în urma noastră.

   Vreo jumătate de ceas drumul duse peste stânci şi sfărâmături de piatră, apoi intrarăm într-o pădure deasă, prin care era croit însă un drum până la staţia Matchu Pitchu.

   Când ajunserăm în sfârşit la mica staţie, nu ne oprirăm acolo, ci ne urmarăm calea printre colibele de lemn şi intrarăm în pădurea de la răsărit.

   Ne aflam acum în valea uriaşului fluviu al Amazoanelor. De fapt, aveam lângă noi numai un pârâiaş, care însă îşi vărsa şi el

apa în giganticul fluviu al Americii de Sud.

   Şase ceasuri merserăm neîntrerupt, străbătând vreo douăzeci de kilometri. Ajunserăm apoi într-un loc tunde pârâiaşul cotea spre Nord.

   — Acum trebuie să ne urmăm drumul prin pădure - zise profesorul - căci abia după cinci kilometri apa coteşte iar spre răsărit şi trece la aceeaşi depărtare pe dinaintea oraşului descoperit de mine. Propun să facem acum popas de prânz. Aici lângă râu e locul potrivit pentru lagăr, lemne avem de-ajuns pe aproape, vânat se va găsi de asemeni şi apa râului e limpede şi curată. Ce-am putea cere mai mult?

   — Aşa e, zise Marian, îşi smulse puşca de pe umăr şi slobozi trei gloanţe în frunzişul unui palmier din apropiere.

   Se stârni o larmă grozavă, câteva păsări îşi luară zborul din coroana copacului, dar trei căzură la pământ.

   Pongo se repezi şi se-ntoarse cu vânatul. Erau trei găini Hokko şi nici nu neam fi putut dori un prânz mai bun.

   Pe când stăteam la masă bine dispuşi, Pongo ridică deodată capul şi îşi ciuli urechile spre poteca pe care venisem încoace. Ne dădurăm seamă că auzul său ascuţit trebuie să fi descoperit ceva şi ramaserăm liniştiţi.

   Şi iată că auzirăm şi noi în apropiere pârâitul slab al unei crengi. Ca o panteră sări în sus Pongo şi dispăru cu iuţeala fulgerului în pădure.

   După câteva clipe auzirăm un ţipăt uşor de femeie, apoi credinciosul nostru prieten se înapoie. Râdea din toată inima şi purta pe braţe o tânără Indiană.

   Ajuns la foc, o lăsă jos şi zise:

   — Pongo auzit paşi. Femeie vrut fuge, Pongo prins repede.

   O privirăm pe indiană. Chipul ei avea trăsăturile pronunţate şi fine ale incaşilor. Profesorul îi vorbi şi ea răspunse scurt, supărată.

   — Am întrebat-o ce caută aici - ne zise Thomson - şi mi-a spus că asta o priveşte. Mai mult drept ar avea ea să ne-ntrebe pe noi ce căutam aici.

   — Eu unul socot că nu greşeşte - zise Marian - căci ţara aceasta va fi aparţinut strămoşilor ei, până au năvălit cuceritorii albi. S-o lăsăm să-şi vadă de drum, căci nu ne-a făcut nimic şi la drept vorbind nu putem împiedeca pe nimeni să umble prin pădure.

   — Şi eu aş pune rămăşag - zise Thomson - că ea face parte din locuitorii oraşului misterios pe care l-am descoperit.

   — Chiar aşa să fie - spuse Marian - şi tot n-avem dreptul s-o oprim. Spune-i, te rog, că tovarăşul nostru Pongo, credea că are de-a face cu un duşman şi că se poate duce unde pofteşte. N-ar strica să-i adresezi câteva cuvinte de scuză.

   — Ei da, se poate să ai dreptate - încuviinţă profesorul.

   Se-ntoarse spre fată şi vorbi cu ea prietenos. Frumuseţea

arămie - căci era într-adevăr foarte frumoasă - zâmbi la urmă şi îndreptă o privire de admiraţie spre Pongo. Apoi ne salută scurt şi se făcu nevăzută în pădure.

   — Pongo, după ea! şopti Marian. Merge de-a dreptul spre Răsărit, adică spre Oraşul misterios. Venim şi noi cât mai repede cu putinţă.

   Negrul se ridică îndată, îşi aruncă sacul şi puşca în spinare şi pieri în pădure prin acelaşi loc pe unde se făcuse nevăzută indiana.

   După câteva minute eram şi noi în pădure. De vreo potecă nu mai putea fi vorba acum, ci trebuia să ne croim drumul cu greu, printre copacii acoperiţi cu plante agăţătoare. Cu toate astea găsirăm repede drumul pe care apucase Pongo şi deodată, după ce ne strecuraserăm printre trunchiurile a doi palmieri înalţi, ne izbirăm de credinciosul nostru camarad, care ridică mâna în semn de prevenire, când ne zări.

   Stătea îndărătul unei tufe şi privea cu luare aminte printre frunze. Cu băgare de seamă ne apropiarăm de el şi văzurăm acum pe tânăra indiană, care aduna de zor buruieni. În faţa noastră se afla un luminiş mic, acoperit cu buruieni din belşug.

   Deodată, Pongo ridică iar mâna şi cu capul arătă spre stânga luminişului din spatele indienei care se lăsase în genunchi. Acolo se vedea o mişcare slabă în tufiş şi brusc se ivi dintre ramurile înfrunzite capul unui puma1 uriaş.

   Văzui lămurit că ochii fiarei se aţintiră miraţi pe făptura fetei, apoi însă luci în ei o expresie de ură sălbatecă şi încetişor, fără zgomot, dihania îşi strecură tot trupul în luminiş.

   De obicei puma nu prea ataca, mai mult caută să se apere când e la ananghie, dar fiara aceasta părea să fie lihnita de foame.

   Deodată îşi strânse labele dindărăt şi se pregăti să se arunce asupra bietei fete. Dar aproape în aceeaşi clipă ne smucirăm puştile de pe umăr, capul dihaniei se-ntoarse spre noi, atras de zgomotul pe care-l făcusem şi... patru gloanţe şuierară deasupra luminişului.

   Scoţând un pufăit ca de locomotivă fiara se ridica în două picioare, apoi se prăbuşi la pământ şi în zvârcolelile-i de moarte făcu ţăndări crengile şi frunzişul din cale, până ce, în cele din

urmă, rămase nemişcată.

   Indiana sărise în sus şi se-ntoarse cu iuţeala fulgerului. Câteva clipe îşi aţinti privirea asupra leului, apoi şi-o îndreptă spre tufa noastră. Ieşirăm repede la iveală şi profesorul vorbi cu ea.

   Fata răspunse scurt, dădu din cap prietenos şi recunoscător, apoi dispăru iarăşi de partea cealaltă a luminişului.

   — Salvarea aceasta ne poate fi de mare folos - zise Marian, după câteva clipe - căci dacă indiana locuieşte într-adevăr în oraşul pe care avem de gând să-l vizităm, atunci se poate să ne salveze şi ea dacă va fi să cădem în puterea poporului ei. Ce părere ai, domnule profesor?

   — De, eu am observat că era cam mirată văzându-ne pe neaşteptate aici - răspunse Thomson - şi de aceea i-am spus că ne am rătăcit, luându-ne după urmele ei. Socoteam că în felul acesta vom da iar de pârâul pe care l-am părăsit la cotitură. Ea mi-a răspuns că acum trebuia să cotim spre Nord, mulţumi pentru că o salvasem şi se făcu nevăzuta.

   — Asta înseamnă că trebuie săi fim cu băgare de seamă şi să n-o urmărim de-a dreptul, zise Marian. De aceea propun să pornim într-adevăr spre Nord, iar după ce vom fi făcut vreun kilometru să cotim iar spre Răsărit, apoi să ne îndreptăm către oraşul cu pricina.

   — Şi aşa e? Bine - încuviinţă profesorul - căci acum locuitorii vor sta de strajă poate spre Apus, deoarece ar fi bănuind venirea noastră. Cu siguranţă că fata va povesti de întâlnirea noastră.

   — Tot ce se poate - răspunse Marian - dar cred că am dat aici de planta aia care produce ameţeală când o arzi. De aceea o fi cules-o şi fata cu atâta zor. Poate că ne-o folosi şi noua, aşa că propun să adunam câteva.

   Zis şi făcut. După ce treaba fu gata, pătrunserăm în pădure prin, acelaşi loc pe unde ieşire leul argintiu.

   Străbăturăm vreo cinci sute de metri spre Nord şi după ce mai trecurăm un pârâiaş, cotirăm iar spre Răsărit. După propunerea lui Marian.

   Acum mergeam cu anevoie, căci pădurea eră deasă şi plină de piedeci. Când se înnoptă, hotărârăm să facem popas şi pentru ca nu găsirăm nici un luminiş potrivit pentru tabără, furăm nevoiţi s- o ridicăm la rădăcina unui copac uriaş.

   III.

   DUŞMANUL S-ARATĂ.

   NE PUSERĂM PE LUCRU şi tăiarăm mărăcinişul din jurul copacului. Făcurăm astfel un loc liber de vreo cinci metri lărgime. Dar dincolo de aceasta începea iar zidul gros al codrilor seculari, la adăpostul căruia lesne s-ar fi putut furişa un duşman.

   — Nu prea e potrivit locul acesta pentru lagăr - zise Marian - privind în juru-i. Dar n-avem încotro, trebuie să ne mulţumim şi cu el. Vom face un foc şi îndărătul trunchiului, ca să fim acoperiţi şi din partea aceea, în oarecare măsură. Să strângem repede vreascuri.

   Uşor de zis, greu de făcut, căci lemne uscate nu se prea găseau, din pricina aerului umed, care pătrundea Ei în crengile căzute. Pongo se caţără, însă într-un copac şi rupse de acolo ramuri care se uscaseră.

   În cele din urmă ne aflam cu toţii adunaţi în jurul focului. După ce mâncarăm din conservele ce le aveam, traserăm la sorţi ordinea. În care urma să vegheam. Profesorul avea cea dintâi veghe, care trebuia să înceapă peste vreo două ceasuri, căci eram încă prea enervaţi ca să putem adormi îndată.

   După Thomson urma să stau eu de strajă, apoi Pongo şi la sfârşit Marian. Fiecare trebuia să vegheze două ceasuri.

   Ca să ne trecem timpul stăturăm de vorbă cu privire la ceea ce urma să întreprindem şi dacă vom face într-adevăr descoperiri însemnate în oraşul misterios.

   — Fireşte că nu vom putea lua cu noi decât puţine obiecte uşoare - zise profesorul - atâtea cu cât să pot încredinţa guvernul din Peru despre descoperire, căci trebuie doar să-i dau de ştire. Atunci se va organiza, de sigur, o expediţie mai mare, sub ocrotire militară şi prevăzută cu destui lucrători. Conducerea o vom lua, fireşte, noi. După legile în vigoare, din tot ce se va descoperi, jumătate e al nostru.

   — Deci, ne vom putea întoarce îndată, daca avem noroc - zise Marian - e drept că nu va fi prea uşor să găsim vechea comoară a Incaşilor, dacă e ascunsă într-adevăr acolo.

   — Aşa e, domnule Farrow - încuviinţă Thomson - când am fost întâia oară acolo, trei zile în şir am cercetat peste tot, fără să găsesc ceva. Nu-i vorbă, prea eram atunci turburat de descoperirea oraşului, ca să mă mai gândesc la comori ascunse. Apoi am observat prezenţa unor fiinţe omeneşti, fără să văd însă altceva decât umbrele lor fugare când îmi încrucişau drumul. În cele din urmă văzui că şederea mea acolo îmi primejduieşte viaţa, căci în seara zilei a treia era cât p-aci să fiu ucis de nişte bolovani cât toate zilele, care s-au rostogolit brusc în focul meu de tabără, căzând de pe acoperişul unei case. Am strigat cu glas tare în limba locului că voi pleca a doua zi, dacă sunt lăsat în viaţă. Făcui aşa fel ca şi cum aş fi strigat la cer, deşi mă adresam duşmanilor ascunşi. Şi, într-adevăr, ploaia de pietre încetă.

   A doua zi plecai chiar în grabă şi tot drumul băgai de seamă că eram înconjurat de însoţitori nevăzuţi. Crengi trosneau, pietre se rostogoleau, dar nu puteam vedea altceva decât umbre care dispăreau fulgerător. Răsuflai uşurat când ajunsei, în sfârşit, la staţia Matchu Pitchu. Părăsii Peru, căci o însărcinare a guvernului meu mă trimitea în Egipt. Şi astfel s-a făcut că am uitat aproape de vechiul oraş în ruine. Până când am dat de dv. în Mexic. Atunci m-a cuprins un adevărat dor şi o putere nevăzută mă atrăgea încoace.

   — Acum am devenit şi mai curios - zise Marian - dacă spui că ploaia de pietre cădea de pe acoperişul unei case, înseamnă ca clădirile sunt încă în bună stare acolo.

   — Veţi vedea cu ochii dv. - răspunse profesorul - nu vreau să vă trădez prea mult Atâta vă spun doar că veţi rămâne înmărmuriţi.

   — Păcat că n-avem un aparat fotografic, ca să putem aduna dovezi, zise Marian. Dar cred, totuşi, că va fi de-ajuns dacă vom întă...

   Prietenul meu îşi rupse vorba şi-şi duse mâna la brâu, unde avea revolverele şi cuţitul. Lua apoi o creangă aprinsă din foc şi lumină pământul în fata lui.

   — Aha! făcu el apoi în şoapta şi ridică un obiect micuţ, de culoare cafenie - devine cam nesigur locul acesta. Asta e, daca nu mă înşel, o săgeată otrăvită, zvârlită dintr-un tub de suflat.

   — Da, da, ia arată-mi-o şi mie! zise profesorul, cu însufleţire. E foarte interesant, zău aşa! Şi otrava pare să fie curara. Interesant de tot.

   — Asta-i acum! făcu Marian. Eu n-aş fi găsit lucrul de loc interesant dacă mă nimerea săgeata. Şi afară de asta socot că nu suntem în siguranţă aici, căci duşmanul ascuns va mai fi având el şi alte săgeţi în tolba sa.

   — Drace, ai dreptate! exclamă Thomson şi sări în sus. Atunci e mai bine să stingem focul.

   — Pe mine mă miră că n-au urmat şi alte săgeţi după aceasta. Îi lămuresc faptul prin aceea că cea de aici a fost un fel de prevenire. Arcaşul nevăzut vrea să ne oprească să mergem mai departe.

   — Tot ce se poate - zise profesorul, uşurat - putem fi deci liniştiţi când vom face de veghe.

   — Însă în cazul acesta va trebui să ne dăm toată silinţa să ajungem în oraşul cu pricina mâine cu mult înainte de a se înnopta - zise Marian - căci înainte de orice va trebui să ne căutăm un adăpost foarte sigur.

   — Vom ajunge negreşit pe la prânz - spuse profesorul - cred că săgeata aceea o vei păstra ca amintire, domnule Farrow.

   — Nu?

   — Fireşte - răspunse Marian - e o amintire frumoasă din prima noapte petrecută în pădurea seculară a Americii de Sud.

   Spunând aceasta luă săgeata şi, învelind-o într-o bucată de hârtie, o puse în portofoliu.

   — Aşa - zise apoi - acum sunt curios dacă duşmanul ascuns ne va lăsa în pace în noaptea asta. Ia să ne culcăm, căci mâine vom avea nevoie de noii puteri.

   — Bine, voi lua eu acum prima veghe - spuse profesorul, resemnat.

   — N-ai încotro - râse Marian, desfăşurându-şi pătura de lână.

   Eu şi Pongo ne culcarăm de asemeni, dar trebuie să

mărturisesc că nu prea eram liniştit. Totuşi, natura îşi cerea drepturile ei şi obosit, cum eram, adormii tun.

   Când Marian mă trezi pentru veghe, îmi spuse că nu se petrecuse nimic în vremea asta, aşa că nu trebuia să-mi fie teamă.

   Deodată simţii o lovitură uşoară în chimirul meu de piele. Bănuii îndată ce poate fi şi mă cuprinse o spaimă de moarte. Să fi fost oare o nouă prevenire a indianului, sau de data asta o lua în serios?

   Îmi încordai atenţiunea spre tufişul din faţă, nu observai însă nici o mişcare suspectă. Apoi, întocmai ca şi Marian mai înainte, luai o aşchie aprinsă şi luminai pământul la picioarele mele.

   Într-adevăr, găsii acolo săgeata. O ridicai cu vârful degetelor, ca s-o privesc şi atunci văzui că era făcută de curând. Pe de alta, parte vârful nu era de fel colorat, cum ar fi trebuit să fie dacă ar fi fost muiat în otrava.

   Asta însemna că indianul nu mai avusese la el săgeţi de astea şi trebuise să caute pe întunerec copacul cu lemnul acela tare de care avea nevoie. De asemeni trebuise să ascută tot pe întunerec săgeata, ceea ce era o treabă care cerea mult timp.

   Dobândii astfel încredinţarea că şi această a doua săgeată era o prevenire. O pusei şi eu tine, ca amintire, în portofoliu.

   Când mi se împlini timpul, îl trezii pe Pongo şi-i spusei în şoaptă ce se întâmplase.

   — Bine, Masser - răspunse el, calm - Pongo bagă de seamă.

   Ştiam cu şi aşa ca dânsul va fi cu ochii în patru, astfel ca mă

întinsei mai liniştit pe pătura mea şi adormii îndată.

   Restul nopţii trecu în linişte şi când Pongo ne trezi în zori, îmi spuse că nimic nu se clintise. În vreme ce el se îndeletnicea eu încălzitul conservelor, noi ne duserăm să cercetăm tufişul de unde presupuneam ca porniseră cele două săgeţi. Găsirăm într-adevăr îndărătul unei tufe înalte semne neîndoielnice căi un om stătuse acolo vreme mai îndelungată. Ba, erau chiar şi aşchii de lemn împrăştiate pe jos, dovadă că indianul îşi ascuţise o săgeată.

   Ne grăbirăm cu mâncarea, împachetarăm lucrurile şi pornirăm la drum prin pădure.

   Cam pe la prânz poposirăm lângă un pârâiaş cu apă limpede şi mâncarăm în tihnă.

   — Domnule Farrow - zise Thomson deodată - cred că acum trebuie să cotim spre miazăzi, urmând cursul acesta de apă care sunt sigur că trece pe lângă oraş.

   Marian încuviinţă şi ridicându-ne, pornirăm iarăşi.

   Drumul pe malul apei era mult mai uşor şi după vreo patru ceasuri de mers profesorul ne lămuri că ne aflam la o înălţime cu oraşul căutat, care s-ar fi aflând la o sută de metri de noi, spre Răsărit, la stânga.

   Şi mergând câţiva paşi spre Sud, ca să găsim un loc pe unde să putem trece apa, văzurăm urmele proaspete ale unui picior gol în pământul moale al ţărmului. Pe aici trecuse aşa dar indianul şi tot aici trebuiai să fie - pe malul celălalt - vreo potecă spre oraşul ruinelor.

   IV.

   ORAŞUL MINUNILOR.

   APA NU ERA ADÂNCĂ în locul acesta şi când ajunserăm pe malul celălalt, găsirăm într-adevăr o potecă îngustă, care se- ntindea dreaptă spre Răsărit.

   — Eu n-am trecut pe aici când am fost întâia oară - zise Thomson - ci cu vreo sută de metri mai spre miazăzi. Drumul acesta pare să ducă de-a dreptul la poarta oraşului, căci atunci eu am dat de zid şi am fost nevoit să mai merg o bucată până la poartă.

   — Vom fi zăriţi destul de devreme de locuitorii oraşului şi vom avea prilejul să vedem îndată cum ne vor întâmpina - zise Marian. Să sperăm că nu cu săgeţi otrăvite.

   — Ia nu mai cobi şi d-ta acum! se răsti Thomson.

— Nu cobesc de fel, ci spun înainte ceea ce se poate întâmpla. După vreo zece minute de drum pădurea se sfârşi. Ramaserăm

locului ca înlemniţi şi ne uitarăm la priveliştea din faţa noastră. La

o înălţime de vreo sută de metri se înălţa un con de stâncă, ai cărui vârf avea însă un diametru de cel puţin doi kilometri. Şi de jur-împrejurul acestui vârf se ridica un zid înalt din blocuri uriaşe de piatră.

   — Vă prinde mirarea, aşa e? râse Thomson. La fel mi s-a întâmplat şi mie când am fost pe aici. Şi acum mă vrăjeşte iarăşi priveliştea aceasta. Dar să vedeţi oraşul sus, s-a păstrat bine aproape în întregime. Din păcate casele sunt goale.

   — Dar unde or fi stând locuitorii oraşului? întrebă Marian. De sigur că nu între cei patru pereţi goi.

   — În privinţa, asta am eu părerea mea - răspunde profesorul - vezi d-ta deschizăturile acelea mici în conul din stâncă, la vreo zece metri dedesubtul zidului? Nu arată ele ca nişte ferestre? Eu cred că urmaşii vechilor ziditori ai acestui oraş trebuie să locuiască! Înlăuntrul stâncii. Şi acolo ar fi ascuns şi comoara, asupra căreia veghează cu străşnicie.

   — Atunci luarea în posesie a obiectelor preţioase nu va fi cu putinţă nici pentru guvern - zise Marian, serios - căci comoara îşi are proprietarii ei.

   — Care însă trebuie abia să-şi dovedească dreptul - zise Thomson - nu cred ca în această privinţă guvernul să-şi facă prea multe scrupule. Cel mult le va da oamenilor o despăgubire corespunzătoare.

   — De, asta cam miroase a nedreptate - spuse Marian - şi în ce mă priveşte, îmi pot scuza participarea mea la căutarea comorii numai prin aceea că astfel se va da, probabil la o parte vălul care acopere străvechea cultură incaşă. Cel puţin voi renunţa la partea ce mi se cuvine ca găsitor.

   — La fel voi face şi eu, nu mai încape vorbă - zise Thomson - am de-ajuns cu ce trăi şi n-am nevoie să iau de la un biet indian.

   — Acum să lăsăm însă vorba şi să căutăm s-ajungem în oraş.

   În vremea asta Marian privise cu atenţiune zidul. Dădu din cap zise:

   — Bine, ca urcăm. N-am observat nici un om acolo sus, cu toate astea trebuie să fim foarte prevăzători.

   O potecă în piatră urca spre creştetul stâncii. După un drum anevoios ajunserăm în sfârşit la zid şi ne oprirăm în faţa unei porţi mari. Înainte vreme ar fi fost aici canaturi de aur, acum, însă, nu se mai vedea decât bolta artistic sculptată, din pietre bine împreunate.

   — Ia priviţi, domnilor, aceste minunate turnuri rotunde, care străjuiesc templul în faţa noastră, de ambele părţi, zise profesorul. Aici la dreapta, acest bloc de stâncă, atât de artistic cioplit, trebuie să fi fost una din pietrele de jertfă, pe care se sacrificau şi oameni, după cum se spune. Vedeţi şănţuleţul acesta săpat în piatră? Pe el trebuie să se fi scurs până în templu sângele victimelor.

   Haideţi mai departe, colo se află mormintele. Când am fost pe aici am izbutit să ridic o lespede, dar n-am văzut decât un schelet, de unde mă aşteptam să găsesc şi odoare preţioase.

   În Thomson se trezise exploratorul şi era atât de entuziasmat încât uitase de toate celelalte.

   — Oraşul îl vom cerceta mai târziu - zise Marian - deocamdată să ne căutăm un adăpost sigur. Va trebui să n-aibă ferestre şi intrarea s-o acoperim în aşa fel încât să nu putem fi nimeriţi de vreo săgeată slobozită, pe furiş.

   — Atunci haideţi cu mine! zise profesorul cu însufleţire - în partea dărâmată a oraşului se află o peşteră săpată în stâncă, spre miazăzi. Vom fi în deplină siguranţă acolo în acelaşi timp sunt şi lucruri interesante de văzut.

   Pornirăm agale pe străzile oraşului mort. Vârful stâncii era de o rotunzime aproape perfectă şi străzile mergeau paralel spre zidul tot rotund.

   Thomson ne călăuzi într-o stradă care părea să ducă de-a dreptul spre centrul misteriosului oraş.

   — Asta trebuie s-o vedeţi chiar acum - zise el - dăm de aici dea dreptul la Templul Soarelui.

   Dar Marian se împotrivi:

   — Nu, domnule profesor, înainte de toate să ne căutăm un adăpost. Să iuţim pasul! Pe urmă vom da o raită prin oraş, vom lăsa însă pe cineva de pază în peştera unde ne vom depune bagajele.

   Pongo se oferi să rămână el de veghe.

   Profesorul coti acum într-altă stradă şi după un sfert de ceas de mers ajunserăm în partea ruinată.

   Era foarte interesant acolo. Câteva din clădirile uriaşe se prăbuşiseră, probabil din pricina unei explozii puternice, căci unele blocuri uriaşe de piatră erau despicate în doua. În mijlocul acestui câmp de ruine cât un diametru de vreo două sute de metri, se înălţa, o stâncă rotundă, înaltă de zece metri. Când ne apropiarăm şi o privirăm mai bine, socotii că avea un diametru de cel puţin treizeci de metri. Părea un gazometru uriaş, numai că pereţii erau sfârticaţi pe dinafară.

   Sub conducerea profesorului făcurăm ocolul acestei stânci şi în partea de miazăzi văzurăm o deschizătura îngusta de înălţimea unui om.

   — Asta e o intrarea în peştera - ne lamuri Thomson - doi paşi numai, merge drept înainte, apoi vine o cotitură în unghi drept. Prin asta suntem la adăpost de săgeţi. Nici ferestre nu sunt. Dacă facem foc, fumul trebuie să iasă prin crăpătura asta.

   — Minunat! zise Marian. Acum să-l luăm în stăpânire cu băgare de seamă, căci se poate să fi fost ocupat de alţii.

   Aprinserăm lămpile de buzunar, apoi Marian intră cel dintâi prin deschizătura îngustă. Cu multă atenţiune privi pe după cotitură, după ce întinsese lampa.

   — Peştera e goală, veniţi înăuntru! strigă apoi peste umăr.

   Intrarăm repede în grota încăpătoare, luminată de lampa

prietenului meu. Era complet goală, dar pereţii de stâncă fără nici o crăpătură erau de natură să ne liniştească. Cu greu s-ar fi putut arunca aici înăuntru o săgeată otrăvită sau o buruiană ameţitoare. Acum trebuia să ne procurăm lemne de foc şi în scopul acesta era nevoie să ne întoarcem în pădure.

   — Înainte de a porni să, vizităm oraşul, domnule profesor - zise Marian - trebuie să ne îngrijim de lemne. Pongo rămâne aici de pază, iar noi vom coborî în pădure. Puştile ni le lăsăm tot aici, căci e de ajuns dacă luăm revolverele cu noi.

   — În primul rând domnul profesor trebuie să ne arate izvorul - zisei eu - apa de băut e pentru noi lucrul de căpetenie căci se poate ca locuitorii ascunşi să ne încercuiască şi fără apă suntem pierduţi, în cazul acesta.

   — Izvorul se află la câţiva paşi de intrarea în peştera, pe partea de Răsărit a stâncii, răspunse Thomson. Chiar daca vom fi asediaţi de indieni, îi vom putea respinge, cu armele noastre, până ce unul din noi se va duce să aducă apă.

   — Cu atât mai bine - zise Marian - acum să pornim după lemne.

   Nu era prea plăcut lucru să ieşim acum din peşteră, căci s-ar fi putut ca între timp urmăritorul nostru să se fi aşezat afara la pândă, înarmat, poate, cu alte săgeţi otrăvite.

   Marian ieşi cel dintâi. Din prevedere, însă, împinse înainte pălăria, cu mâna dreaptă în care ţinea şi pistolul. Apoi se furişă încetişor afară.

   Mă aşteptam ca în clipa următoare să văd înfigându-se o săgeată otrăvită în pălăria lui sau ca vreun cuţit din acelea grozave să i găurească mâna.

   Dar nu se întâmplă nimic şi în cele din urmă Marian ne făcu semn să ieşim şi noi, după ce iscodi cu băgare de seamă în juru-i.

   Ieşirăm cu toţii din peşteră şi Pongo zise că mai curând vrea să stea de pază afară. Era chiar mai bine aşa, căci înăuntru ar fi fost

ca un prizonier dac-ar fi pândit duşmanul în faţa peşterii.

   Pornirăm repede pe strada pe care venisem, ajunserăm la poarta de ieşire şi coborârăm în grabă poteca.

   În pădurea apropiata găsirăm vreascuri destule. Strânserăm cât puturăm, făcurăm legături din ele şi ni le încărcarăm în spinare.

   O luarăm înapoi în deal. Cu băgarea de seamă cuvenită trecurăm prin poarta largă, apoi pe strada dea lungul zidului şi în curând zărirăm stânca în care se afla peştera noastră.

   Dar când furăm în fata deschizăturii de intrare, Pongo nicăieri. Ne privirăm muţi unul pe altul, intrarăm apoi în peşteră, dar nici acolo nu era nimeni.

   — Lăsaţi repede lemnele jos şi să ieşim afară! zise Marian, cu glas înăbuşit.

   Zvârli la pământ vreascurile şi o zbughi prin deschizătură. Îl urmarăm fără zăbavă.

   Afară ne rotirăm privirea de jur-împrejur, apoi prietenul meu şopti:

   — Poate că s-a dus la izvor s-aducă apă. Repede, domnule profesor, călăuzeşte-ne într-acolo!

   — Pe aici la stânga! zise Thomson.

   Vorbise şi el în şoaptă, pentru ca, probabil, ca şi mine, avea presimţirea unei nenorociri ce ne ameninţa. Şi nici Marian nu porni grăbit cum făcea de obicei, ci se furişă pe după colţul conului de stâncă.

   Mergeam în urma lui şi văzui îndată priveliştea grozavă ce ni se înfăţişă. Pongo era ocupat de zor să rostogolească în lături o lespede de stâncă în greutate de câteva sute de kilograme. O treabă care chiar pentru puterea lui era prea grea.

   Dar îndărătul lui, la vreo şase metri depărtare numai, stătea un indian înalt, cu şorţ alb, ţinând în mâna dreaptă ridicată grozavul cuţit încolăcit, care adusese moartea bătrânului, adică paznicul din Matchu Pitchu.

   Din moment în moment putea să zboare în aer şi să străpungă inima lui Pongo ai nostru. Stăteam împietrit, dar Marian se dezmetici repede din spaima ce-l cuprinsese pe el. Cât ai clipi îşi trase revolverul de la brâu şi două împuşcături detunară.

   Ochitor bun cum era, cuţitul primejdios zbură din mâna indianului. Acesta se holbă la noi o clipă, apoi se făcu nevăzut, de parcă l-ar fi înghiţit pământul.

   În momentul următor Pongo - care îşi dăduse seamă de situaţie - se repezi spre locul unde dispăruse vicleanul său duşman. Se făcu şi el nevăzut dintr-odată şi noi o zbughirăm

înăuntru, căci bănuiam că se va întâmpla o nenorocire.

   În câteva clipe ajunserăm la locul cu pricina şi văzurăm acolo nişte trepte care duceau înlăuntrul stâncii; erau netede şi curate de parca ar fi fost cioplite în lemn.

   Din gaura întunecoasă ne izbea în faţă aer rece şi proaspăt. Marian îşi aprinse îndată lampa şi începu să coboare treptele, ţinând în mâna dreaptă revolverul.

   Eu veneam în urma lui, apoi Thomson. Dar abia coborâsem zece trepte, că auzirăm aproape de noi un ţipăt şi un horcăit, care încetă repede. Ne oprirăm în loc şi simţii un fior prin trup, căci mă gândii îndată la Pongo.

   Îi auzii însă glasul şi o piatră mi se luă parcă de pe inimă:

   — Massers merge sus, Pongo vine.

   Ne înapoiarăm imediat, urcând repede scara de piatră şi ieşirăm afară.

   După câteva clipe se ivi Pongo, târând după sine trupul neînsufleţit al indianului cu şorţul alb. Îl duse până. La deschizătura pe care o făcuse în conul de stâncă prin rostogolirea bolovanului uriaş, îl lăsă la pământ şi zise:

   — Pongo aude aici bătaie, piatră rostogoleşte. Apoi glasuri, care tace îndată. Mai bine pleacă de aici, nu va fi bine.

   Sa fi bănuit oare credinciosul nostru camarad, care nu se temea de nici o primejdie, că ne pândea o nenorocire? Nu se mai, întâmplase până atunci ca el să ne îndemne să plecăm dintr-un loc, fără ca să se arate lămurit o primejdie.

   — Nu - zise Marian cu hotărâre - acum putem rămâne, căci avem un ostatec de preţ. Haideţi repede în peştera noastră că să-l legăm pe indian! Sau nu - adăugă el apoi şi scoase din buzunar un ghem cu sfoară groasă - rămânem mai bine aici. E mai nimerit lucru să nu pierdem din ochi aceste două deschizături, care duc înlăuntrul stâncii. Altminteri ne putem aştepta la cine ştie ce surpriză neplăcută.

   Îl legă cu multa dibăcie pe indian care îşi pierduse cunoştinţa de pe urma pumnului pe care i-l dăduse Pongo. Apoi privi îngândurat la deschizătura înaltă de vreun metru şi jumătate şi tot atât de largă, pe care o făcuse negrul, prin îndepărtarea bolovanului.

   — Nu se vede nici o urmă că această deschizătură ar fi folosita ca ieşire - murmură el - şi degeaba n-o fi fost ea închisă cu lespedea asta grea de piatră. Aş vrea să ştiu cărui scop servise.

   — În orice caz, duce şi ea în lăuntrul stâncii - îmi dădui eu cu părerea - altminteri n-ar fi auzit glasuri Pongo. N-ar fi mai bine să pătrundem pe aici, decât să coborâm treptele alea acolo, la

capătul cărora ne aşteaptă poate duşmanii?

   — Ai dreptate - încuviinţă Marian - oricum trebuie să pătrundem în lăuntrul stâncii, ca să lămurim situaţia noastră de aici. Şi, dacă, profesorul ţine să descopere comoara, apoi numai acolo poate da de ea.

   — Atunci repede jos! zise Thomson.

   — Chiar atât de repede nu merge - râse Marian - mai întâi trebuie să stăm niţeluş de vorbă cu prizonierul, care nădăjduiesc că-şi va veni curând în fire. A! Uite-l că a şi început să mişte pleoapele.

   Ne aplecarăm deasupra indianului, care tocmai deschisese ochii. Nici un muşchi de pe chipul său de bronz nu tresări când ne zări. Încercă să-şi mişte mădularele, dar renunţă repede, dându-şi seama că e legat.

   — Întreabă-l de ce a vrut să-l ucidă pe Pongo! ceru Marian profesorului.

   Thomson se adresă prizonierului care, cu ochii scânteietori, răspunse răstit.

   — Se plânge că am pătruns în oraş - tălmăci profesorul - şi spune că n-avem ce căuta aici. Şi lespedea aceea pe care a dat-o la o parte Pongo ascunde o taină veche a poporului său, despre care, nici un om nu trebuie să afle. Mai zice că-l putem omorî, dar vom fi şi noi pierduţi, căci ai lui îl vor răzbuna.

   — Atunci spune-i că n-avem de gând să-l ucidem, ci că vrem să vizităm oraşul numai din interes - zise Marian - îi voi da drumul chiar, dacă ne făgăduieşte să nu ne mai duşmănească.

   Thomson tălmăci indianului cuvintele lui Marian. Individul îl privi lung pe prietenul meu, înainte de a răspunde.

   — Acum crede că ne interesăm numai de oraş - spuse apoi profesorul - dar bănuieşte că s-a trădat taina poporului său. E prea târziu pentru noi să fugim, căci drumul ne este închis de un trib de indieni prieten. Chiar dacă locuitorii oraşului ne-ar lăsa să ne retragem, vom cădea în mâinile celor din pădure.

   — Dar n-ar fi nevoie decât să le dea un contra-ordin - zise Marian.

   — Asta nu se mai poate - tălmăci profesorul - căci prima poruncă - locuitorii din pădure continuă să vadă în indienii; de aici pe stăpânitorii lor - e dată cu atâta hotărâre, încât nu mai poate fi retrasă cu nici un chip. Afară de asta nici cei din interiorul stâncii nu vor cunoaşte cruţare faţă de noi, dacă e vorba să-şi păstreze taina.

   — Hm... stăm prost, precum văd - zise Marian - părerea mea este, deci, că cel mai nimerit lucru e să ne punem în legătură chiar cu locuitorii oraşului. Poate că izbutim să-i încredinţăm de nevinovăţia noastră.

   Thomson vorbi iarăşi câtva timp cu indianul, apoi zise, resemnat:

   — Degeaba, nu crede că tovarăşii săi ne vor cruţa. El e un subşef. Adevăratul stăpânitor e un altul. N-avem încotro, domnilor, trebuie, să ne pregătim pentru o luptă disperată.

   — Atunci să pătrundem prin deschizătura asta şi să ne înfăţişăm locuitorilor! hotărî Marian.

   — Nu mai e nevoie de asta - zise profesorul, liniştit - căci se şi află îndărătul nostru.

   V.

   „PUTEREA INCAŞILOR".

   LA CUVINTELE ACESTEA ne-ntoarserăm speriaţi şi ne dădurăm seamă îndată că orice împotrivire ar fi fost zadarnică. Căci în spatele nostru stăteau cel puţin cincisprezece indieni, unii cu cuţitele ridicate, alţii cu ţevi de suflat la gură, care cu siguranţă că erau încărcate cu săgeţi otrăvite.

   — Vorbeşte cu ei! zise Marian, profesorului.

   Thomson ţinu arămiilor o cuvântare mai lungă, iar prizonierul nostru arunca şi ei din când în când câte o vorbă. Apoi unul din indieni care stătea cu cuţitul ridicat, răspunse prin câteva fraze.

   — Deocamdată suntem prizonieri, domnilor! tălmăci Thomson. Asupra celor ce urmează să se întâmple cu noi va hotărî căpetenia, jos, în stâncă. Orice împotrivire e zadarnică.

   — Asta aşa e - încuviinţă Marian - trebuie să ne supunem. E nevoie să predam armele?

   — Despre asta n-au zis nimic - probabil că se simt în siguranţă - şi pe de altă parte n-ar avea nici un rost dacă am căuta să punem mâna pe revolver, căci ne-am trezi îndată cu un cuţit sau o săgeată în trup. Ne cer să-i urmăm pe trepte în jos.

   In vreme ce ne vorbea Thomson, unul din indienii care ne împresurau se apropiase de noi, tăiase legăturile prizonierului şi-i vârâse în mână un alt cuţit.

   Indianul sări îndată în picioare şi râmase lângă noi. Thomson îi spuse câteva cuvinte, la care el încuviinţă din cap. Apoi profesorul mi se adresă:

   — Haideţi, domnilor, trebuie să apărem în faţa judecăţii.

   Păşirăm spre indienii care ne făcură loc şi împreună pornirăm

spre scara care ducea înlăuntrul stâncii.

   La lumina lămpilor noastre de buzunar numărarăm cincisprezece trepte, apoi veni o cotitură la stânga, încă şase trepte şi ne trezirăm într-o încăpere de vreo zece metri lungime şi cinci lăţime, ai cărei pereţi erau acoperiţi cu blănuri de lama.

   De jur-împrejurul pereţilor erau bănci de piatră, care şi ele erau acoperite cu blănuri. Noi trebuirăm să ne oprimi în mijlocul încăperii, în vreme ce indienii se aşezară pe băncile de piatră. Numai fostul nostru prizonier rămase lângă noi.

   Drept în faţa noastră se mişcă deodată o blană de lama, care fu apoi dată în lături şi dintr-o deschizături îngustă în stâncă, ieşi un indian bătrân, care avea trăsături de incaş.

   Ochii-i negri se aţintiră tăioşi asupră-ne, apoi, cu glas poruncitor puse câteva întrebări fostului nostru prizonier, care răspunse îndată plin de respect.

   Bătrânul se-ntoarse apoi spre profesor şi-i grăi ceva. Thomson ţinu o întreaga cuvântare, pe care celălalt o asculta în tăcere. Îi spuse câteva cuvinte şi părăsi încăperea.

   —  Hm... nu ştiu cum se vor sfârşi lucrurile cu noi! Zise Thomson - mi-am dat toată osteneala să-l încredinţez că n-am venit în ţara lor cu gânduri rele, dar am impresia că bătrânul numi prea dă crezare. Acum s-a dus să hotărască asupra sorţii noastre şi până atunci trebuie să aşteptăm aici.

   — Nu e de loc plăcut - îşi dădu cu părerea Marian - căci dacă ne condamnă la moarte, Indienii ne vor înjunghia îndată cu cuţitele lor. Eu unul mi-aş pregăti pistoalele de pe acum, căci nu prea am poftă să mă las ciopârţit fără să mă apăr.

   — Nu te-aş sfătui să faci una ca asta - zise Thomson - căci paznicii noştri au ochi ageri. Cea mai mică mişcare suspectă ne poate aduce o săgeată otrăvită.

   — Fie şi cum spui d-ta - încuviinţă Marian - dar să ştii că dacă bătrânul rosteşte o sentinţă de moarte, trag fără să stau la cumpănă.

   — Fireşte, fireşte! - mormăi Thomson - când lucrurile or ajunge acolo, mă voi apăra şi eu până la ultima suflare. Să nădăjduim însă ca nu se va întâmpla asta.

   — Depinde de ce i-ai povestit bătrânului - spuse Marian - drept e că împrejurarea în care l-ai iscodit pe paznicul templului e împotriva noastră. În schimb salvarea tinerei indiene şi cruţarea prizonierului, sunt în favoarea noastră.

   — Tii, asta am uitat să i-o spun! făcu profesorul. Şi ar fi trebuit s-o fac neapărat. Dar lasă că i-oi spune-o eu când va veni cu sentinţa.

   — Da, căci îmi pare că indienii de aici au legi care nu pot fi călcate. Am auzit doar deja de la fostul nostru prizonier, că cei din pădure trebuie neapărat să aducă la îndeplinire o poruncă ce a fost dată.

   — Atunci trebuie să vorbesc numaidecât cu el, când se va înapoia - zise Thomson - poate că şi-o schimba sentinţa atunci. De altminteri, s-ar putea hotărî de pe acum: sau ne omoară, sau ne lasă în plata Domnului. Numai că şi într-un caz şi în altul, nu vom vedea comoara. Păcat, mare păcat!

   Râsei fără să vreau, căci în clipa aceasta profesorul făcea o impresie comică. Era aproape sigur că-l aşteaptă moartea şi, cu toate astea se gândea la comoară - în vreme ce, cu puţin înainte, spusese bătrânului incaş că vizita noastră în oraş era cu totul dezinteresată.

   Abia sfârşi de vorbit profesorul că blana din perete se mişcă iarăşi. Bătrânul indian intră înăuntru şi Thomson se repezi să vorbească.

   Dar celălalt făcu cu mâna un gest atât de poruncitor, încât profesorul ramase uluit şi tăcu mai ales că şi indienii de po băncile de piatră se ridicaseră, apropiindu-se de noi.

   Bătrânul făcu un semn şi zise doar un singur cuvânt; în clipa următoare se şi făcuse nevăzut după „perdea".

   — A zis numai: „Veniţi!", tălmăci profesorul mirat. Ştie Dumnezeu ce-o fi însemnând asta...

   — Păi să mergem după el - hotărî Marian, calm şi se şi puse în mişcare - vom vedea noi ce pofteşte.

   Intrarăm prin deschizătura îngustă dindărătul blănii de lama şi ne trezirăm iarăşi între două şiruri de indieni, care se postaseră acolo. Acum erau douăzeci de oameni, care ne lăsară să trecem în tăcere.

   Ţineau şi ei în mâini cuţite de zvârlit şi ţevi de suflat şi prin tăcerea lor făceau o impresie îngrijitoare.

   Bătrânul ne aştepta de partea cealaltă a micii încăperi. Când ne apropiarăm de el, dădu iar în lături o blană de lama şi atunci ieşi la iveală o scară ce părea să duca în adâncul conului de stâncă De data asta n-aveam nevoie de lămpile de buzunar, căci scara ducea pe lângă partea din afară a stâncii şi avea diferite deschizături, prin care pătrundea lumina zilei care se sfârşea. Mai era cel mult un ceas până să se-ntunece.

   După socoteala mea, trebuie să fi şi ajuns la piciorul stâncii, atât de mult coborâserăm; deodată dădurăm de o uşă împodobită cu plăci de aur masiv.

   Bătrânul se oprise şi îşi aţinti privirile asupra noastră. Thomson îl întrebă ceva, la care el dădu un răspuns mai lung, pe care profesorul ni-l tălmăci:

   — Domnilor, o mare bucuriei Ne duce să vedem „Puterea incaşilor", apoi ne va rosti sentinţa. Vroiam să-i povestesc de salvarea tinerei indiene, dar el spunea că asta o pot face şi mai târziu. Tare sunt curios să văd ce ne-o arăta!

   Indianul apăsă pe un bulon ascuns şi cu un scârţâit slab uşa de aur se dădu în lături, îndărătul ei se ivi un gang îngust, care primea puţină lumină printr-o deschizătură din zid.

   După zece paşi ne trezirăm în faţa altei uşi de aur, pe care bătrânul o deschise tot prin apăsarea unui buton. Şi acum făcui o sforţare uriaşă ca să-mi înăbuş o exclamaţie de uimire, căci din încăperea ce se afla îndărătul acestei uşi ne izbi o strălucire atât de orbitoare, încât fui nevoit să închid ochii câteva clipe.

   Apoi, împins din spate de Thomson, intrai în încăpere şi începui să-mi rotesc privirea uluit. Drept în faţa uşii se afla un soare uriaş din aur curat. Prin nişte deschizături din zid soarele de pe cer lăsa razele-i să cadă pe această surată artificială a lui, ceea ce producea strălucirea aceea orbitoare.

   Pe peretele în care se afla uşa pe care intrasem şi tocmai în faţa soarelui, se afla o lună din argint curat. Apoi încăperea spaţioasă era plină cu odoare scumpe, a căror valoare nu eram în stare s-o preţuim.

   În coşuri împletite, străluceau lucruri casnice din aur, care prin ele înşi-le puteau să aibă o valoare imensă, fără să mai ţinem socoteală de aceea pe care le-o dădea vechimea.

   Erau talgere, vase, câni, animale şi idoli. Şi atât de multe, că rămâneai înmărmurit. Câteva coşuri erau pline; cu grozavele cuţite de aruncat, iar altele cu giuvaeruri care împodobiseră, de sigur, pe femeile incaşe de odinioară.

   O sumedenie de bogăţii ne orbeau; acum pricepui şi eu cum poale lăcomia de aur să aprindă creierul unui om. Puţini oameni ar fi rămas reci la vederea acestor comori.

   Bătrânul incaş întrebă ceva pe profesor, care dădu un răspuns mai lung, apoi se adresă nouă:

   — Indianului îi place că nu ne prea emoţionăm la vederea acestor minunăţii, care formează într-adevăr o mare putere. La asta i-am răspuns că pe noi ne interesează numai vechimea obiectelor, pe câtă vreme valoarea metalului ne lasă nepăsători. Am vrut să-i istorisesc apoi chestia cu fata, dar mi-a tăiat iar vorba. Pare să fie un stăpânitor cam despotic. Acum cred că şi va îmblânzi puţintel sentinţa.

   — Să nădăjduim - zise Marian cu seriozitate - căci dacă i-o da în gând să ne trimită la moarte, deschid focul chiar aici. Cei mai mulţi indieni sunt afară, pe gang şi cu cei şase care au intrat,

sfârşim noi repede. Aha, îmi pare că vrea să-şi dea drumul!

   Cu chipul ca cioplit în piatră bătrânul se-ntoarse spre Thomson şi-i vorbi. Faţa profesorului devenea tot mai gravă şi bănuiam eu că ne puteam aştepta la ce e mai rău.

   Într-adevăr, când bătrânul făcu o pauză, Thomson se grăbi să ne spună:

   — Mi-a spus că nici un ochiu străin nu trebuie să vadă aceste comori. Hotărâse dinainte moartea noastră, dar a vrut să ne- ncerce dacă cu adevărat n-am venit încoace să jefuim aurul. Acum a rămas încredinţat de gândurile noastre bune, dar nu mai poate face nimic pentru noi, căci legea străveche cere ca străinul care vede comorile să fie ucis.

   — Ei drace, stăm prost de tot! zise Marian. Căci nu va putea călca legea, deşi e cel mai bătrân locuitor al acestui oraş şi prin asta căpetenia ţinutului.

   — Atunci să ne pregătim de luptă, zisei şi-mi îndreptai privirea spre un coş plin cu ghioage de aur, care mi se păreau arme minunate pentru o luptă de aproape. Pentru moment numai cei şase oameni ne pot deveni primejdioşi şi pe ăştia îi răpunem repede, căci n-au decât cuţite. Altceva ar fi cu afurisitele alea de săgeţi otrăvite. Ce părere ai tu. Mariane? Pongo l-ar putea ţine pe bătrân ca scut împotriva săgeţilor.

   — Nu e rău sfatul tău - răspunse prietenul meu - să aşteptăm s-auzim întâi sentinţa bătrânului, apoi dăm atacul. Eu îl voi înhaţă pe el, iar voi - şi în primul rând Pongo - va trebui să-i răpuneţi pe cei şase oameni de colo. Pe cât se poate, însă, să nu-i ucideţi!

   — Pongo face! rânji negrul.

   — Aha, uite că începe! şopti Thomson.

   Bătrânul indian îi grăi mult şi stăruitor. Pe chipul profesorului se oglindea seriozitate, mirare, apoi uimire fără margini. În cele din urmă ne spuse:

   — Totul e în zadar, trebuie să fim omorâţi. Dar bătrânul caută să lămurească lucrurile în aşa fel de parcă ar fi cine ştie ce cinste pentru noi. Nu mai staţi în cumpănă, domnilor, altminteri îi cheamă şi pe ceilalţi indieni.

   Fără să mai zăbovim, ne repezirăm la cei şase indieni care se aflau în peştera comorilor. Deoarece Marian ne ceruse să nu facem moarte de om - pe cât se putea, fireşte - înhăţai o ghioaga de aur şi o zvârlii cu atâta putere în capul celui mai apropiat, încât acesta se prăbuşi la pământ, înainte de a-şi da seama bine ce se petrece cu el. Apoi dădui buzna înainte, apucai de braţ pe un altul şi cu mâna dreaptă liberă, îi dădui câţiva pumni zdraveni sub bărbie. Omul se clătină pe picioare şi căzu alături de tovarăşul său. Când vrui să iau în primire pe un al treilea, nu mai aveam pe cine... Profesorul doborâse pe un indian cu patul revolverului său, iar Pongo îi aranjase pe ceilalţi trei care mai rămăseseră.

   Nici Marian nu-şi pierdu vremea, degeaba. ÎI înhăţase pe bătrânul indian, îl ţinea acum ca pavăză înaintea să şi cu revolverul ameninţa spre intrare.

   Totul se petrecuse atât de repede şi pe neaşteptate, încât indienii din gang nici nu-şi dăduseră seama încă ce se petrecuse, când tovarăşii lor erau învinşi şi bătrânul se afla în puterea noastră.

   Dar Pongo nu se mulţumi cu ceea ce făcuse. Înţelegând că cei şase Indieni din încăpere nu ar putea deveni primejdioşi când s-ar trezi, apucă pe unul după altul şi-i zvârli în gang la tovarăşii lor.

   Atunci se iscă afară o mare gălăgie, dar nici unul nu cuteză nici măcar să vâre capul înăuntru, căci îl văzură pe bătrân în puterea noastră şi cunoşteau, de sigur şi efectul armelor de foc moderne.

   — Minunat! chicoti Thomson. Acum suntem noi învingătorii. Apoi se întoarse spre bătrân, dar se dădu mai de o parte de lângă uşă, ca să nu fie văzut de indienii de pe gang. Vorbi mult căpeteniei şi devenea tot mai furios, căci individul răspundea cu glas monstru, mereu aceleaşi cuvinte.

   — E aiurit rău! ne zise Thomson, în cele din urmă, aproape disperat. Mereu repetă că după lege trebuie să fim ucişi.

   — Atunci trebuie să-i înlăturăm şi să tratăm cu ajutorul lui, adică fostul nostru prizonier - zise Thomson - un om tânăr ţine la viaţă şi dacă va vedea că datorită ajutorului nostru, îi surâde perspectiva să devină căpetenie, nu va şovăi să treacă de partea noastră.

   — Deocamdată trebuie să vedem ca bătrânul să se liniştească. Oho, ce l-a apucat aşa deodată? exclamă Marian uimit.

   Mirarea lui era îndreptăţită, căci bătrânul începu să strige mereu aceleaşi cuvinte.

   Thomson ne tălmăci:

   — Strigă necontenit ca oamenii săi să aprindă „focul sacru". Aş vrea să ştiu ce urmăreşte cu asta. Poate că. - dar nu, vechii incaşi nu cunoşteau alţi zei decât soarele şi luna, Te pomeneşti că de acest „foc sacru" se leagă vreo superstiţie care ne mai poate fi de folos! Aha, s-a liniştit precum văd. Domnule profesor, îi poţi istorisi chestia cu salvarea fetei.

   În vreme ce Thomson vorbea cu bătrânul indian, eu îmi rotii din nou privirea, cercetător, prin întreaga încăpere. Şi atunci mi se păru că în ungherul stâng din fund se mişcă o blană de lama. Cu puţin deasupra podelei. Să fi fost vreo intrare tăinuită?

   Îi atrasei în şoaptă atenţia lui Marian, care privi într-acolo, apoi răspunse cu glas scăzut:

   — Se poate să ai dreptate, Robert, cu presupunerea, ta. Asta ar însemna că avem pe unde ieşi la caz de nevoie. Aha, se pare că Thomson are succes, căci bătrânul stă de vorbă cu el.

   Incaşul privea mirat la profesor. Probabil că nici nu auzise că Marian - care continua să-l ţină încleştat - vorbise în vremea asta cu mine. El punea acum întrebări lui Thomson. Şi părea tot mai mirat. Repeta chiar întrebările şi devenea din ce în ce mai iritat după răspunsul celuilalt.

   Şi deodată strigă cu voce tunătoare spre gang două cuvinte - probabil nume - apoi lăsă capul în jos şi tăcu.

   — A avut efect - şopti Thomson triumfător - la început n-a vrut să creadă, dar când i am descris în amănunţime fata, a devenit deodată foarte agitat. Acum a chemat probabil pe ajutorul său şi pe fată.

   Într-adevăr, aceştia doi intrară înăuntru, dar rămaseră lângă uşă. Bătrânul întrebă ceva, cu glas aspru, pe fostul nostru prizonier, tresări la auzul răspunsului acestuia, apoi îi făcu semn să se depărteze. După aceea se-ntoarse spre fată şi i puse şi ei o întrebare.

   Tânăra indiană se uită la noi, ne zâmbi prietenos, apoi răspunse scurt bătrânului, dând din cap cu însufleţire.

   Incaşul tresari iar şi strigă câteva cuvinte profesorului, părând îngrozit. Iar Thomson se înspăimântă şi el şi ne striga:

   — Domnilor, suntem totuşi pierduţi. Acel „foc sacru" pe care Indienii l-au aprins la porunca şefului lor, a fost un mijloc grozav al strămoşilor lor, când vroiau să-şi salveze comorile din mâinile duşmanilor.

   El nu poate fi stins şi în cele din urmă explodează cu o forţă uriaşă.

   — Dumnezeule mare, atunci trebuie să părăsim oraşul cât mai în grabă! strigă Marian.

   — E prea târziu - răspunse profesorul - focul arde sub noi şi va şi fi pătruns în încăperea de deasupra, prin care trebuie să trecem. Dă-i drumul bătrânului, să-ncerce să se salveze cum o putea.

   Clătinându-se pe picioare, indianul se-ndreptă spre uşă, îndată ce Marian îşi descleştă mâinile de pe braţul lui. Cât ai clipi din ochi se făcu nevăzut. Tânăra fată strigă profesorului câteva cuvinte şi se luă după căpetenie.

   — Repede în urma lor! exclamă Thomson. Fata mi-a spus că mai e cu putinţă o salvare.

   — E îndoielnic - spuse Marian - ia să vedem mai întâi ce se ascunde sub blana aia de lama de colo. Poate e vreo ieşire secretă.

   — Dac-ar fi fost aşa s-ar fi folosit şi bătrânul de ea - răspunse el, enervat - haideţi repede afară! Ah, e prea târziu...

   Din gang ţâşni o lumină orbitoare de culoare verzuie. Creştea ameninţător şi de afară se auzeau şuierături şi un clocot de parcă stătea să crape un vulcan.

   — Urmează-ne! răcni Marian către profesor şi se năpusti spre blana de lama, pe care o văzusem mişcându-se adineauri. O smulse de pe perete şi atunci văzurăm o crăpătură îngusta întunecoasă, care duceai pieziş în sus.

   — Urcaţi! răcni iar Marian. Trebuie să răspundă sus, lângă peşteră.

   În aceeaşi clipă se şi făcu nevăzut şi noi îl urmarăm în grabă.

   După cum bănuise prietenul meu, galeria aceasta răspundea într-adevăr în apropierea peşterii unde ne duserăm lucrurile. Era deschizătura pe care o scosese la iveală Pongo prin îndepărtarea lespedei.

   N-aveam de pierdut nici o clipă, căci explozia „focului sacru" se putea produce din clipă în clipă. Marian şi sărise în peşteră şi ne zvârli afară puştile şi sacii de călătorie. În toată graba ne încărcarăm bagajele, apoi o luarăm la goană pe străzile pustii şi ajunserăm în curând la poarta care ducea afară.

   Pe când coboram scările, văzurăm o ceată de bărbaţi şi femei fugind în pădurea din vale. Spre bucuria mea recunoscui şi pe bătrânul incaş cu tânăra fată printre ei.

   Nu puteam cuteza să pătrundem în pădure, căci acolo, spre Apus, ne pândeau indienii codrilor. Trebuia, deci, să facem un ocol mare.

   Străbăturăm numai vreo cincizeci de metri, când se produse un cutremur de pământ. Ne întoarserăm privirile şi văzurăm întregul con de stâncă - în creştetul căruia se afla misteriosul oraş - înconjurat de flăcări. Apoi urmară una după alta explozii înfundate şi după câteva minute din munte şi oraş nu mai rămase decât un morman de dărâmături. Comoara incaşilor rămânea îngropată pe vecie.

   Înmărmuriţi priveam spectacolul nemaivăzut, când deodată se lăsă întunericul nopţi. În acelaşi timp răsunară din pădure strigăte ciudate, care păreau să fie omeneşti însă.

   — Repede spre Răsărit! ne strigă Thomson, înspăimântat. Astea sunt ţipetele de război ale indienilor codrilor. Trebuie să ne fi văzut şi s-au luat după noi. Să fugim repede de aici!

   — Dar bine, domnule profesor, atunci ajungem în Brazilia? strigă Marian.

   — Tot e mai bine decât să cădem în mâinile acestora! răspunse Thomson.

   Şi astfel nu ne rămase altceva de făcut decât să pătrundem în pădurea seculară şi să pornim spre Răsărit, către Brazilia îndepărtată - încheia doctorul Bertram.

1 Leul argintiu din America de Sud şi simbol al religiei incaşilor.

SFÂRŞIT

Volumul 92

LA FLUVIUL AMAZOANELOR

   FUGA

   DOCTORUL BERTRAM îşi continuă povestirea întreruptă:

   — Profesorul Thompson gemu deodată şi se lăsă atât de repede la pământ încât mă poticnii de el şi era cat p-aci să cad.

   — Dumnezeule sfinte, ce ţi s-a întâmplat? întrebai, îngrijorat.

   — Am alunecat pe o cracă şi mi se pare că mi-am scrântit piciorul - se văietă viteazul profesor - lăsaţi-mă aici în plata Domnului, căci indienii codrilor dindărătul nostru vor da în curând peste mine şi mă vor mântui printr-o săgeată otrăvită.

   — Ce s-a întâmplat? întrebă acum şi Marian, care se afla puţin mai înaintea noastră.

   — Profesorul şi a scrântit piciorul, mi se pare şi va trebui să-l purtăm pe braţe, îi răspunsei.

   — Vin îndată, strigă prietenul meu şi-i auzii paşii care se apropiau.

   — Puneţi-vă dv. la adăpost, domnilor - şopti profesorul - eu sunt om bătrân şi nu-mi mai pasă. De ce s-o întâmpla cu mine. Nu vreau să-mi încarc cugetul cu vina de a vă lăsa, să cădeţi în mâinile indienilor.

   — Nu se poate, domnule profesori zise Marian. Cred că ne cunoşti îndeajuns ca să-ţi dai seamă că nu te vom părăsi la nevoie. Robert, apucă-l tu de mâini şi cu îl voi, apuca de picioare. Apoi pornim repede înainte, iar Pongo s-o ia înaintea noastră.

   Profesorul îşi înăbuşi durerea când îl ridicarăm şi doar un geamăt slab îi ieşi de pe buze.

   Ne puserăm în mişcare, deşi nu era deloc lesne să găsim în bezna pădurii tropicale poteca croită de Pongo în vegetaţia aceea deasă.

   În cele din urmă, după vreo zece minute, dădurăm de credinciosul negru, a cărui prezenţă o băgarăm în seamă numai prin zgomotul slab pe care-l făcea cuţitul său tăind lianele şi mărăcinii.

   Marian îi comunică în şoaptă cele întâmplate şi uriaşul răspunse imediat:

   — Pongo face mai repede. Masser Farrow rămâne în urma lui.

   Apoi auzirăm cum îşi urmă îndeletnicirea cu puteri îndoite. Şi

lucru astfel de vreo patru ceasuri, când se lăsase noaptea.

   Străbaterea codrilor sud-americani e grozav de grea chiar în timpul zilei - darmite noaptea şi urmărit de duşmani primejdioşi.

   Cu toată gălăgia stârnită de animalele care ieşiseră la pradă, trebuia să ne mişcăm cu băgare de seamă, căci urmăritorii noştri

erau crescuţi în pădure şi se pricepeau de sigur tot atât de bine ca şi Pongo să deosebească zgomotele.

   Şi că erau îndărătul nostru, o dovedeau strigătele lor, care se amestecau uneori cu ţipetele animalelor.

   După părerea profesorului, care cunoştea ţinutul de mai înainte, mai eram la vreo patru sute de kilometri de hotarul Braziliei. Acolo urma să dăm de una din apele care alcătuiesc împreună fluviul Amazonului şi care prin varietatea lor formează cea mai minunată reţea fluviala din întreaga lume.

   Încă patru sute de kilometri cu duşmanii neîmblânziţi pe urmele noastre, căci abia la graniţa Braziliei urma să scăpăm de ei - după cum ne încredinţase profesorul.

   Bietul nostru Pongo lucra neobosit croind drum prin desişul încâlcit şi noi mergeam fără răgaz, poticnindu-ne şi alunecând la fiece pas, ducând ca povară pe tovarăşul nostru.

   Deodată Pongo se opri şi zise în şoaptă:

   — Massers, apa înaintea noastră.

   Auzirăm lămurit plescăit de valuri, dar fluviul părea să fie îngust, căci deasupra lui se atingeau coroanele uriaşilor copaci ai pădurii seculare şi nu lăsau lumina lunii să străbată.

   — Minunat! şopti profesorul, care se ţinuse bine până atunci - poate că izbutim acum să-i abatem pe indieni de pe urma noastră. Dacă fluviul nu-i prea adânc şi repede, am putea străbate câteva sute de metri prin apă, spre Nord şi astfel indienii nu vor şti încotro ne am îndreptat. Până să găsească ei locul pe unde am pătruns înapoi în pădure, noi le-o vom fi luat cu mult înainte.

   — Bine zici - încuviinţă Marian - să încercăm îndată adâncimea apei. Acum va trebui să te las jos, domnule profesor. Pune la pământ piciorul sănătos şi Robert va urma să te ţină de subţiori.

   —  Pongo cercetează apa! zise negrul şi în aceeaşi clipă auzirăm cum se lăsa în fluviu, cu băgare de seamă.

   Apoi adăugă după puţin timp:

   — Massers vine. Apă nu adânc.

   Asta era o veste bună şi fără să stăm o clipă pe gânduri, ne dădurăm drumul în apă. Era rece ca gheaţa, dovadă ca venea din platoul peruvian. Din fericire, la mal nu era adâncă - cel mult treizeci de centimetri - şi fundul era vârtos, acoperit probabil cu pietriş.

   După ce străbăturăm vreo sută de metri spre nord, răsună deodată strigătul unui indian, la stânga noastră, cel mult la douăzeci de metri în pădure.

   Ne oprirăm pe data, căci zgomotul ce-l făceam mergând prin apă ne-ar fi putut da de gol.

   Auzirăm apoi cum strigătul trecea din om în om, dar - spre bucuria noastră - mergea în jos spre Sud. Aşa dar, se părea că ieşisem din împresurarea urmăritorilor noştri.

   Cu toate astea trebuia să ne scăpăm într-un fel oarecare de acest duşman apropiat, căci dacă mergea înainte nu se putea să nu se ciocnească de noi.

   Şi în vreme ce-mi băteam capul zadarnic să găsesc o ieşire, Pongo şi luase ofensiva. Trecu pe dinaintea noastră ca o umbră, apoi îl înghiţi întunerecul pădurii.

   Ascultai cu încordare spre codrul secular, dar nu putui deosebi nici un zgomot străin printre cele ale animalelor. Şi cu toate astea cei doi vrăjmaşi trebuie să se fi întâlnit până acum, căci fără doar şi poate că indianul ieşise în întâmpinarea negrului nostru.

   Deodată tresării speriat, căci o umbră uriaşă aluneca pe dinaintea noastră în apă, dar auzii glasul înăbuşit al lui Pongo:

   — Massers vine, duşman va fi liniştit mult timp.

   Care va să zică nu-l omorâse pe indian, ci-l ameţise numai.

   Acum puteam merge mai repede, căci n-aveam să ne mai temem de vreun vrăjmaş. Aceştia se aflau îndărătul nostru, spre Sud - dar era lesne cu putinţă ca atunci când vor ajunge la fluviu să se despartă şi ei şi să trimită echipe în apa de amândouă părţile fluviului şi ar fi trebuit să bage de seamă lipsa aceluia pe care Pongo îl doborâse.

   Dacă-l găseau - ceea ce era de presupus, ţinând seamă de mirosul lor fin - atunci cunoşteau şi drumul nostru.

   La sfatul lui Marian mai străbăturăm vreo cinci sute de metri spre Nord, trecurăm apoi apa - care nu, era prea adâncă nici la mijloc - pe urmă mai merserăm pe malul răsăritean câteva sute de metri în apă, spre Nord.

   După aceea Pongo începu să cerceteze marginea pădurii, spre dreapta noastră. Pentru el lucrul nu era prea greu, căci vedea şi pe întunerec, astfel că găsi un loc pe unde puteam pătrunde lesne şi fără să lăsăm urme prea vădite.

   În cele din urmă se opri şi şopti:

   — Massers, aici înăuntru, Pongo merge înainte.

   Ieşi cu băgare de seamă din apă şi noi îl urmarăm la pas, căci ne cam venea greu cu profesorul în braţe. Dar peste puţin timp ieşirăm şi noi cu bine pe mal.

   Pongo găsise un loc în pădure unde se afla un luminiş îngust, astfel că abia după vreo optzeci de metri fu nevoit să se folosească iarăşi de cuţitul sau pentru înlăturarea bălăriilor.

   Înaintam acum destul de repede, dar braţele aproape că nu mi le mai simţeam din pricina poverii ce o duceam.

   Nu ştiu zău am răbdat până s-a luminat de ziuă. Atunci căpătarăm parcă puteri noi, căci nădăjduiam să dam în curând de o apă unde să ne odihnim câtva timp.

   Într-adevăr, după vreo jumătate de ceas de mers pe lumină, auzirăm susurul unei ape. Ca o izbăvire cereasca ne apăru albia largă şi sclipitoare în soare.

   Nu venise însă vremea să ne căutăm un loc de odihnă, căci mai întâi trebuia să ne punem la adăpost de duşmani. Chibzuirăm numai câteva clipe dacă să cotim spre Miazăzi, sau să mergem mai departe spre Nord, profesorul ne spuse însă că pe la Nord mai curând ajungem la graniţa braziliană. Chiar dacă drumul era ceva mai lung, cel puţin n-aveam să ne temem de urmăritori.

   Şi apa în care intrarăm acum nu era prea adâncă, iar fundul pietros, ceea re ne îngăduia să mergem mai repede.

   În cele din urmă descoperirăm un loc care ne oferea un minunat teren de tabără. Pe un colt al malului care înainta în apă se aflau câţiva copaci cu frunza lată, îndărătul cărora se înălţau palmieri uriaşi. Între copaci era un luminiş mic, cât se poate de potrivit pentru scopul nostru, căci de acolo puteam cuprinde cu privirea tot fluviul şi să observăm imediat duşmanii ce se apropiau.

   Îl lăsarăm pe, profesor binişor jos, în iarba înaltă şi Marian începu îndată să-i examineze piciorul. În vremea asta eu săpai gropi pentru foc şi Pongo veni curând cu vreascuri.

   Un ţipăt al lui Thompson; mă făcu să mă apropii de el şi de Marian.

   — S-a făcut! zise prietenul meu. I-am aşezat la loc osul domnului profesor. Din fericire n-a fost rupt, ci numai scrântit. Acum îi vom răcori umflătura, cu schimbul, apoi îi vom face un pansament şi în câteva zile va fi iar pe picioare.

   — E grozav pentru mine gândul că trebuie să mă purtaţi! se tângui bietul învăţat. Dac-aş avea nişte cârje, aş umbla mai repede.

   — O idee bună - zise Marian - mai încolo vom căuta doi copăcei sau nişte crengi potrivite pentru scopul acesta.

   Prepararăm ceai proaspăt şi încălzirăm conserve, ca să ne potolim foamea.

   — În curând va trebui săi mergem iar la vânătoare - zise Marian - chiar daca împuşcăturile vor atrage pe indieni pe urmele noastre. N-avem însă încotro.

   — Ei vor găsi în orice caz petecă pe care va trebui s-o croim prin pădure - zisei eu - aşa că împuşcăturile n-au ce să ne mai strice. Dar nu ştiu însă. Cum vom izbuti să scăpăm de ei Doar nu putem alerga neîncetat până la graniţa Braziliei.

   — Fireşte că nu, de aceea vom face un popas la noapte, răspunse Marian. Poate că în cursul zilei trecem pe lângă câteva cursuri de apă şi astfel le vom putea îngreuia găsirea urmei noastre.

   Furăm repede gata cu mâncarea, apoi mă apucai să răcoresc cu apa rece piciorul umflat al profesorului, în vreme ce Pongo şi Marian se puseră în pădure ca să facă rost de nişte cârje. După câtva timp se înapoiară cu două crăci trainice, care se potriveau de minune pentru asta. Fură tăiate pe măsura bietului profesor şi furcile în care trebuia să-şi sprijine subţiorile fură căptuşite cu ierburi. Nu ne croirăm încă poteca prin pădure, ci ne strecurarăm cu băgare de seamă printre tufe, iar Pongo acoperi în vremea asta urmele lagărului nostru, astupând gropile de foc şi ridicând iarba călcată, pe care o stropi cu apă.

   Îl mai purtarăm pe profesor cale de o sută de metri în pădure, căci îi venea greu să se strecoare printre bălării. Apoi ne apucarăm să ne croim o potecă şi dânsul izbuti să meargă după noi, fără să mai aibă nevoie de ajutor.

   II.

   ÎN PRIMEJDIE.

   ÎNAINTAM DESTUL DE REPEDE şi după vreo patru ceasuri de mers dădurăm de o mlaştină întinsă. Vreun pârâiaş de munte trebuia să fi întâlnit în cale o piedecă de netrecut, apa lui acoperise o bucată mare de teren, a distrus plante, ierburi şi în cele din urmă şi copacii.

   Ne era cu neputinţă să trecem de partea cealaltă, căci atunci când profesorul sondă, cu cârja sa, fundul mocirlei, bastonul său dispăru aproape în întregime. Pornirăm îndată pe marginea mlaştinii spre Nord, ca s-o înconjurăm.

   După vreo jumătate de ceas de mers, mlaştina făcu deodată - spre spaima noastră - o cotitură bruscă spre Apus. Dacă am fi mers înainte pe marginea ei, nu se putea să nu ne ciocnim cu indienii care ne urmăreau.

   — Repede îndărăt! strigă Marian. Mlaştina se întinde cel puţin câţiva kilometri spre Apus.

   Fără să mai stăm la gânduri pornirăm cât mai grabnic înapoi ciulind mereu urechile spre pădure, de unde ne aşteptam să auzim strigătele Indienilor.

   Până atunci auziserăm în câteva rânduri acele chemări prin care duşmanii noştri îşi dădeau de veste între ei şi puturăm astfel stabili că numărul urmăritorilor era de vreo douăzeci. Prea primejdioasă n-ar fi putut fi pentru noi o întâlnire cu dânşii, căci ne urmăreau, împrăştiaţi şi i-am fi putut, deci, răpune unul câte unul. Dar vroiam să-i cruţăm pe aceşti oameni, care nu făceau decât să asculte orbeşte de o poruncă primită. Iar pe de altă parte trebuia să ne ferim de săgeţile lor otrăvite, pe care le puteau slobozi fără să vedem măcar primejdia.

   După douăzeci de minute numai ajunserăm la punctul unde ieşiserăm din pădure şi dăduserăm de mlaştină; ascultarăm cu încordare câtva timp, dar neauzind nici un zgomot suspect - pornirăm repede înainte spre: Miazăzi.

   Drumul acesta era lipsit de piedici, în schimb pământul era foarte alunecos şi moale. Mergeam cât puteam de repede şi profesorul se silea din toate puterile să ţie pas cu noi, dar, după alta jumătate de ceas ne oprirăm iarăşi, încremeniţi, căci şi aici mlaştina făcea o cotitură spre Apus. Mlaştina se întindea spre Apus în formă de semilună... Dacă indienii cunoşteau terenul, n- aveau nevoie decât să ocupe linia dintre cele două capete şi atunci ne prindeau ca într-o capcană.

   — N-avem încotro, trebuie să ieşim de aici! făcu Marian. Înainte. Vom înconjura braţul acesta de mlaştină. Poate că găsim vreun loc pe unde putem trece. Dumnezeule, se întinde cale de câţiva kilometri!

   Puteam cuprinde cu ochii o întindere mare, care dogorea până departe. Mlaştina zăcea ca o vale lungă şi largă lai mijlocul pădurii seculare.

   — N-ar fi mai bine să-ncercăm, totuşi s-o străbatem? îşi dădu cu părerea profesorul. Am putea face asta cu ajutorul unei plute construită în grabă.

   — Cu neputinţă, răspunse Marian. Sunt câteva ochiuri de apă, dar restul terenului n-ar putea duce nici măcar o bucată de lemn, astfel că pluta ar fi înghiţita de nămol. Altfel trebuie să facem, adică să pornim înainte, în întâmpinarea urmăritorilor. Poate avem noroc şi scăpăm din capcană până a nu da ochi cu ei.

   — Dânşii vin însă de la Miazăzi - spusei eu - şi se poate să ne întâlnim cu toţii deodată. N-ar fi mai bine să mergem timp de un ceas spre Nord, de-a lungul mlaştinei, apoi să înconjuram vârful de colo? În vremea asta ei se vor fi împrăştiat şi cel mult dacă ne vom întâlni cu o santinela de-a lor. Pe aceasta o vom putea răpune şi dacă va striga pentru a da de veste tovarăşilor, va trece mult până să poată veni ei.

   — Ai dreptate - încuviinţă Marian după ce chibzui niţel - hai să ne-ntoarcem, deci şi să înconjurăm încă odată braţul de Nord al mlaştinei.

   Profesorul încuviinţă şi el propunerea mea, în vreme ce Pongo, tăcut şi pornise înapoi. Ne încordarăm puterile şi, după trei sferturi de ceas, ajunserăm la braţul nordic al mlaştinii, de unde o luarăm îndată spre Apus.

   Merserăm astfel vreun ceas şi oboseala ne prididi. Căldura umedă, duhoarea mlaştinii, mersul anevoios pe pământul mocirlos, ne paralizau trupul şi spiritul. Numai Pongo se mai ţinea bine, căci el făcea cât doi oameni ca noi.

   Cel mai prost o ducea profesorul, deoarece avea de luptat cu cârjele sale, care uneori se afundau până la capăt în pământul moale.

   Eram pe drum de şapte ceasuri, în care timp nici nu ne gândirăm la mâncare, iar acum ar fi fost prea primejdios să împuşcăm ceva vânat, căci ne-ar fi putut auzi Indienii. Conserve nu mai aveam deloc - doar puţin ceai. În sticlele noastre, din care trăgeam din când în când câte o înghiţitură, ca să ne potolim setea grozavă.

   Situaţia noastră părea deznădăjduită. De-am fi străbătut odată cel puţin braţul acesta de mlaştini, dar deocamdată nici capătul nu i-l puteam zări. Astfel că înaintam tot mai încet, mai obosiţi, mai înfometaţi.

   Mai trecu un ceas, când... deodată îl auzirăm pe Pongo:

   — Massers, colo pădure, mlaştină, sfârşeşte. Arătă cu mâna înainte şi cuvintele sale făcură să treacă prin trupurile noastre ca un curent electric. Da, colo în fund se zărea o dungă negricioasă, care închidea suprafaţa libera a mlaştinii. Trebuia să fie pădurea, prin care puteam coti iarăşi spre Răsărit, către hotarul Braziliei.

   Perspectiva de a scăpa din capcană mocirloasă ne însufleţi. Pornirăm. Mai repede, învingându-ne oboseala cu o energie de fier.

   După socoteala noastră mai aveam de străbătut un drum de o jumătate de kilometru, când Pongo se opri brusc şi ridică braţul. Asta era pentru noi un semn că trebuie să ne oprim deasemenea şi să rămânem liniştiţi.

   Uriaşul nostru camarad porni înainte cu mişcări mlădioase de pantera, ridică încetişor braţul drept în care ţinea cuţitul de spintecat rechini, apoi arma grozavă sclipi ca un fulger prin aer.

   Se auzi un grohăit slab, Pongo făcu o săritură înainte, se aplecă şi, în clipa următoare, ne arătă, triumfător, un purceluş de apă, pe care-l răpusese.

   Iată, deci că norocul ne venise în ajutor, căci acum nu mai aveam nevoie să împuşcăm şi prin asta să atragem atenţia duşmanilor asupra noastră. Nu ne puteam gândi încă la mâncare, pentru că mai întâi trebuia să ne vedem scăpaţi de braţul mlaştinii.

   Pongo încărcase purceluşul în spinare şi păşea înaintea noastră, spre pădurea salvatoare. Mai aveam vreo sută de metri până acolo - dar deodată se auziră din depărtare strigătele acelea prin care indienii îşi dădeau de veste unul altuia.

   Depărtarea de unde se auzise primul strigăt putea să fi fost de vreo două sute de metri. De văzut nu ne puteai vedea indianul acesta, căci era în inima pădurii, dar din răspunsurile celorlalţi tovarăşi ai săi, ne dădurăm seama că împresuraseră sistematic partea aceasta de pădure care se afla între cele două braţe ale mlaştinii.

   Acum trebuia să ne grăbim cât mai mult cu putinţă, căci indianul era aproape tot atât de departe ca şi noi de capătul mlaştinii şi trebuia să ne ferim neapărat de o ciocnire cu el.

   Iuţirăm paşii cât ne stătu în puteri, dar nu ne puteam măsura cu Pongo, care pornise aproape în galop.

   Astfel se făcu că el şi dispăruse îndărătul celor dintâi copaci ai pădurii, când noi mai aveam vreo treizeci de metri până acolo.

   În cele din urmă atinserăm şi noi codrul secular şi văzurăm că braţul mlăştinos devenea tot mai îngust, ceea ce ne dădea nădejdea că mai încolo îl vom putea străbate cu piciorul.

   Deodată dădurăm de bagajele lui Pongo, pe care el le lăsase jos la rădăcina. Unui palmier uriaş. Camaradul nostru nu se zarea nicăieri, ceea ce-l făcu pe Marian săi spună:

   — Să aşteptăm aici. Cu siguranţă că Pongo s-a dus în întâmpinarea indianului duşman, ca să-l înlăture din cale. Să rămânem liniştiţi pe loc.

   Câteva clipe stăturăm nemişcaţi - o odihnă binefăcătoare pentru noi.

   Deodată uriaşul Negru se ivi pe nesimţite dintre tufele apropiate, râse când ne zări şi şopti:

   — Totul bine, Massers, duşman rămâne liniştit mult timp. Mergem repede înainte.

   Îşi zvârli bagajul în spinare şi porni înaintea noastră în pădure, urmat de noi.

   Vreo jumătate de ceas merserăm astfel, până dădurăm de un loc al mlaştinii, pe unde puteam trece lesne pe partea cealaltă. Un cedru uriaş căzuse probabil de curând - dea curmezişul braţului îngust al mlaştinii, acoperind aproape trei sferturi dintr-însul. De acolo mai erau vreo patru metri pană la malul celălalt.

   Pongo se puse imediat pe lucru să taie nişte copăcei groşi cat braţul, dar înalţi de vreo cinci metri. După ce retezase vreo şase, cu ajutorul cuţitului sau de rechini. Făcu din ei o legătura, pe care şi o încărca pe umăr. Apoi păşi pe cedrul doborât dea curmezişul mlaştinii şi când ajunse la capăt aşeză, cei şase copăcei de la coroana cedrului până pe ţărmul celălalt.

   Păşi apoi liniştit pe podul acela plutitor, puse jos bagajul dincolo şi se-ntoarse la noi.

   — Massers vine, zise el şi îl luă pe profesor pe braţe, ca pe un copil.

   Pornirăm şi noi îndată şi când ajunserăm de partea cealaltă, Pongo trase spre el cei şase copăcei, ca să n-aibă indienii muncă prea uşoară când vor vrea să treacă şi dânşii.

   Acum puteam merge liniştiţi pe marginea mlaştini, căci acesta se lărgea tot mai mult, deoarece mergeam iarăşi spre Răsărit. Înainte cu indienii să fi înaintat atât de mult ca să ajungă la ţărmul de Nord, depărtarea dintre cele, două maluri va fi atât de mare încât ei nu ne vor mai putea vedea..

   Dar ne făceam iluzii... Abia merseserăm zece minute de-a lungul malului, că auzirăm în pădurea de, partea cealaltă a mlaştinii iarăşi chemările indienilor.

   Acum, însă, nu mai erau atât de depărtaţi unii de alţii, căci auzeam lămurit că urmăritorii formaseră un semicerc strâns, al cărui început era în spatele nostru, cam în locul unde trecusem mlaştina, iar capătul celalalt era la dreapta, noastră.

   Îşi spuseseră, de sigur, că scăpasem pe aici, în jurul capătului nordic al mlaştinii. Şi explicaţia asta era la mintea omului, deoarece la capătul de Miazăzi n-ar fi putut descoperi nici o urmă de-a noastră.

   Pongo, îşi încorda privirea spre pădure, la stânga noastră, apoi zise deodată:

   — Massers vine, aici bun.

   Spunând aceasta pătrunse într-o spărtură îngustă dintre doi copaci. Cu vederea lui ageră descoperise îndărătul acestei spărturi un luminiş mărişor; în mijlocul căruia se înălţa un cedru uriaş.

   Negrul arătă spre copac şi zise numai atât:

   — Acolo tabără.

   Pricepurăm îndată care era planul său. Trebuia neapărat să ne luăm acum un răgaz mai lung de odihnă, căci ajunsesem la capătul puterilor. Înainte de toate trebuia să mâncăm însă, căci nu luasem nimic în gură de opt ceasuri, de când eram pe drum neîntrerupt.

   Pongo vroia să ne facă un adăpost în frunzişul copacului, unde am fi fost oarecum în siguranţă faţă de indieni. E drept că ne vor încercui dar nu s-ar fi putut apropia prea uşor, căci luminişul împiedeca nu se furişeze neobservaţi.

   Trebuia doar ea noi să aprindem câte un foc în două părţi ale copacului şi pulsam chiar întreţine aceste focuri aruncând de sus crengi uscate în vălvătaie.

   Era nevoie să ne grăbim acum, căci urmăritorii se puteau ivi din clipă în clipă. În vreme ce noi căutam de zor vreascuri, Pongo reteza copăcei tineri şi crengi, care trebuiau să formeze podeaua lagărului nostru. De patru ori la rând se caţără în cedru aducând câte o legătură de crengi, apoi strânse buruieni care creşteau pe malul mlaştinii şi Ie căra tot acolo.

   În vremea asta. Noi făcusem focul şi jupuisem porcul. Marian veni cu două crengi în formă de furcă, pe care le înfipserăm în pământ de amândouă părţile focului. Porcul fu înfipt într-o frigare şi astfel îl fripserăm deasupra flăcărilor, până se rumeni.

   Pongo dădu din cap mulţumii, văzându-ne la treabă, luă apoi sticlele noastre goale şi se duse s-aducă apa.

   Se înapoia la mlaştină şi eu mă gândii îndată că vroia să pătrundă mai departe spre Apus, deoarece acolo trebuia să fie apă mai limpede în râul care formase mlaştina. La fel se gândea şi Marian, căci zise deodată:

   — Numai de nu s-ar lovi de indieni, căci se poate ca aceştia să şi fi dat de copacul prăbuşit pe care am trecut noi mlaştina.

   — Tot ce se poate, îi răspunsei. Dar ia spune, Mariane, n-ar fi mai bine dacă. L-am şi urca în copac pe profesor? Daca urmăritorii s-ar ivi de-odată, e bine ca el cel puţin să fie la adăpost.

   — Ai dreptate - încuviinţă, prietenul meu şi nici Thompson nu se împotrivi.

   Marian se puse imediat pe lucru, îl luă de umeri pe profesor, acesta se încleştă cu mâinile de trunchi, apoi să căţăra în sus, din craca în cracă.

   Prietenul meu se urcă şi el, uşor ca o pisică. Era o întreprindere primejdioasă, căci dacă s-ar fi rupt o creangă, s-ar fi rostogolit amândoi la pământ. Dar nu se-ntâmplă nimic şi în cele din urmă cei doi ajunseră în frunzişul des al copacului, unde nu-l mai văzui.

   După câteva minute Marian veni înapoi şi zise.

   — Pongo a făcut treabă bună. Avem un adăpost minunat colo sus. La noapte va trebui să ne odihnim neapărat, iar mâine vom avea timp de ajuns să chibzuim cum să ştergem putina. Aha; mi se pare ca e gata friptura noastră.

   Luarăm porcul de pe jar şi aşteptarăm să se răcească puţin. După câteva minute Marian tăia o bucată mare, o înfipse în furculiţa profesorului, pe care o aşeză între dinţi şi se caţără repede în copac.

   Când se înapoia, zise zâmbind:

   — Profesorul nostru nu şi-a pierdut deloc pofta de mâncare. Nici n-a aşteptat să se răcească bine carnea şi a şi început să înfulece dintr-însa. Ia hai să-ncepem şi noi.

   Tăiarăm o bucata respectabilă de friptură şi pe când ne pregăteam s-o mâncăm, tresărirăm speriaţi, căci Pongo se ivise în faţa noastră, râzând mulţumit. Se apropiase cu totul pe nesimţite, deşi după atâtea aventuri prin câte trecusem, noi aveam simţurile destul de ascuţite.

   — Apa buna, Massers, rase el şi goli conţinutul sticlelor în ibricele noastre de ceai, pe care le atârnă apoi de o creangă, deasupra focului.

   După aceea îşi tăia şi el o bucata de friptură şi zise:

   — Duşmani tot în pădure, n-au trecut încă peste mlaştină. Îndată vino noapte, atunci stingem foc.

   Avea dreptate. Daca indienii nu ne descopereau până se înnopta, ne-ar fi putut da de gol lumina focului. Şi dacă până atunci nu dădeau de ascunzătoarea noastră, ar fi fost cu putinţă să ne facem nevăzuţi în zorii zilei.

   Ne grăbirăm cu mâncarea, turnarăm ceaiul în sticle şi ne căţărarăm în copac cu bagajele şi cu ceea ce mai rămăsese din friptura de porc.

   Pongo ne făcuse un culcuş cum nici nu s-ar fi putut mai bun. Şi cu păturile noastre pe deasupra am fi putut petrece şi o săptămână acolo.

   Camaradul nostru negru se urcă cel din urmă, căci îndepărtase urmele focului, apoi se mai duse până la mlaştină ca să iscodească dacă nu se zăreau Indienii.

   Întunericul se putea lăsa din clipă în clipă şi atunci ne-am fi putut socoti la adăpost pentru toată noaptea. Cu toate astea ne sfătuirăm dacă n-ar fi bine să stăm de veghe cu schimbul, Pongo însă puse capăt discuţiei, spunând:

   — Pongo aude şi în somn dacă vine duşman.

   E drept, uitasem de asta. Apoi, duşmanul nu ne putea vătăma decât dacă ar fi izbutit să se caţere în copac - şi până să se urce sus, ne-ar fi trezit clătinarea arborelui.

   După câteva minute se întunecă şi noi ne întinserăm în culcuşuri, învelindu-ne cu păturile. Oboseala ne făcu să cădem îndată într-un somn adânc.

   Fui deşteptat de Marian, care mă scutură de braţ şi-mi şopti:

   — Pongo m-a trezit, spunând că indienii ar fi pe aproape. A! I- ascultă... are dreptate.

   De jur-împrejurul luminişului răsunară deodată strigătele ciudate ale duşmanilor, acoperind concertul pasărilor şi animalelor pădurii.

   — Ce ne facem acum? întrebai pe Marian, în şoaptă.

   — Dormim înainte - răspunse el, calm - vom vedea mâine ce e de făcut. Pongo susţine că va observa dacă se apropie indienii şi deoarece avem lună plină, ne vom putea apăra bine.

   Avea dreptate prietenul meu. Mai ascultai câtva timp strigătele duşmanilor, apoi oboseala îmi închise pleoapele.

   III.

   LA UN PAS DE MOARTE.

   CÂND MĂ TREZII SE LUMINASE dea binelea. Profesorul mai dormea încă alături de mine, căci umbletul pe cârje îl obosise foarte mult.

   Ridicându-mă îi văzui pe Marian şi Pongo şezând pe platforma acoperită cu iarbă de pe crengile dedesubtul nostru. Priveau cu încordare în jos prin frunzişul des; Pongo auzise îndată zgomotul ce-l făcusem când mă ridicaseră din culcuş, îşi întoarse privirea şi duse degetul la buze.

   Asta însemna să rămân liniştit. Statui locului deci şi încercai de asemeni să privesc în jos, dar frunzişul mă împiedeca să vad ceva.

   Statui astfel zece minute. Apoi Marian se caţără la mine.

   — Indienii ne-au împresurat din toate părţile - zise el - tocmai a fost sub copac o iscoadă de-a lor. A cercetat pământul cu băgare de seamă şi cu siguranţă ca a observat ceam aprins acolo un foc, deşi Pongo a înlăturat urmele cât a putut mai bine. Apoi a privit în sus câteva; clipe şi fără îndoială că a zărit platforma asta de crengi, ba poate şi pe noi, căci s-a retras repede, a străbătut luminişul şi s-a făcut nevăzut în pădure. Acum trebuie să chibzuim ce e de făcut.

   — Să mâncam - propusei eu - mai avem ceai cald şi fripturică rece de porc. Astea trebuie să ne ajungă peste zi, căci dacă e vorba de fugă. Numai noaptea putem încerca.

   — Ai dreptate - încuviinţă, Marian - dar nu-mi place de fel chestia asta. Carnea ajunge doar pentru o singură data, apoi trebuie să răbdăm până mâine. Aceiaşi lucru cu ceaiul.

   — Dacă la asta se reduce tot necazul, n-ar fi nimic - răspunsei eu - suntem doar obişnuiţi să răbdăm. Principalul lucru este cum să trecem prin rândurile indienilor, căci mai ales noaptea vom fi cu ochii în patru.

   — E drept, de aceea trebuie să şi coborâm din copac îndată ce se va întuneca, aşa dar înainte ca luna să lumineze rariştea. O zi de odihnă va face bine şi profesorului.

   În aceeaşi clipă se trezi Thompson, roti privirea în juru-i, mirat, apoi zise:

   — De sigur că nu putem pleca de aici - nu e aşa?

   — Ba chiar e - răspunse Marian - suntem încercuiţi de indieni. Trebuie să aşteptăm până se înnoptează, pe urmă să încercam să fugim.

   — Într-o anumită privinţă, asta mă bucura - zise profesorul - piciorul nu mă mai doare şi până diseară cred că mă voi simţi destul de bine ca să pot merge fără cârje.

   — Să nădăjduim că aşa va fi - răspunse Marian - acum să îmbucăm ceva, dar socot c-ar fi bine să înjumătăţim porţiile, ca să ne rămâie ceva şi pentru mai târziu. La fel să facem şi cu ceaiul.

   — Bine - încuviinţă profesorul - dacă vrei să fii atât de bun, adu-mi jumătatea mea de porţie. Nu vreau să mă mişc din loc, ca să las piciorul să se odihnească în voie.

   — Cu dragă inima, domnule profesor.

   Ne dădurăm jos amândoi pe platforma dedesubt, unde Pongo stătea încă la pândă. Când ne apropiarăm, ne spuse, însă, că n-a mai zărit nici un duşman.

   — Propun să ne culcăm iar şi să încercam să dormim - zise Marian - putem să şi veghem cu rândul, deşi nu socot că ar fi nevoie. Odihnindu-ne acum, vom avea puteri pentru marşul de noapte.

   — Eu unul am şi primit propunerea, râse profesorul şi se întinse în culcuşul său.

   Luarăm înţelegere ca deocamdată să rămână Pongo două ceasuri pe platforma de jos, apoi să-l înlocuiască Marian şi eu să iau a treia veghe. Prietenul meu dete instrucţiunile trebuincioase Negrului, apoi se întinse în culcuş, alături de mine şi cu toate că dormisem toată noaptea, mă cufundai îndată din nou în împărăţia visurilor.

   Cu puţin înainte de amiază mă trezi Marian ca să-mi iau veghea în primire. Mă ridicai, îmi dădui drumul în jos pe platforma cealaltă şi mă aşezai pe crengi cat putui mai bine.

   Tot timpul cât ţinu veghea mea, nu se întâmplă nimic şi-l deşteptai pe Pongo care îmi luă locul.

   Dormii iarăşi patru ceasuri, până mă zgâlţâi Marian; mâncai bucata de carne ce mi se cuvenea şi sorbii câteva înghiţituri de ceai, apoi îmi luai iarăşi slujba în primire, după ce prietenul meu îmi dădu în grijă să-l trezesc peste un ceas şi jumătate. De-atunci încolo mai aveam numai o jumătate de ceas lumina de zi şi în vremea asta trebuia să ne pregătim bagajele, deoarece îndată după ce se lăsa întunericul aveam de gând să părăsim copacul înainte ca Indienii să ajungă la vreo hotărâre.

   Ne propusesem să pornim pe lângă mlaştina de la Răsărit, chiar daca vom da acolo peste câţiva Indieni de pază, pe care Pongo se va pricepe să-i pună cu botul pe labe.

   În cursul zilei profesorul îşi mişcase piciorul în câteva rânduri şi susţinea că nu mai simte nici o durere. Umflătura dăduse înapoi şi ea, aşa ca nădăjduiam să-l putem încălţa pana diseară.

   Când se împlini vremea, îi trezii pe tovarăşii mei şi începurăm să ne grăbim cu pregătirile. Marian încălţă profesorului cizma şi Thompson zise - spre bucuria noastră - că nu mai simţea nici un fel de durere. Se ridică chiar pe picioare şi încercă să facă vreo câţiva paşi, ceea ce izbuti de minune.

   Ne strânserăm bagajele şi când mai erau doar vreo zece minute până la apusul soarelui, stăteam cu toţii pe platforma de jos, gata de drum.

   Erau clipe de supremă încordare. Ne vor zări oare indienii? Nu cumva aşezaseră iscoade pe cei mai înalţi copaci ai pădurii înconjurătoare, ca să ne supravegheze pe noi?

   În cele din urmă se întunecă dea binelea; animalele pădurii începură să dea semne de viaţa şi Pongo se lăsă cel dintâi la pământ. Marian îl urma apoi profesorul şi eu după ei.

   Când ajunsei jos, camarazii mei o şi luaseră înainte. Străbătui în grabă luminişul, mă strecurai printre cei doi copaci înalţi şi ajunsei pe fâşia îngustă pe care mlaştina o smulsese pădurii.

   Pornii repede spre Răsărit şi dădui îndată de profesor, care nu putea merge atât de iute ca ceilalţi. La câţiva metri înaintea noastră se auzi deodată un foşnet destul de tare, apoi o lovitură înăbuşită.

   Când ajunserăm la locul cu pricina, dădurăm de Marian şi Pongo, care stăteau aplecaţi deasupra a două trupuri omeneşti. Potrivnicul lui Marian se mai zvârcolea încă şi prietenul meu ridicase tocmai pumnul ca să izbească. Dar Pongo îi veni în ajutor şi-l ameţi pe individ.

   Puteam vedea lămurit ce se petrece, căci numeroasele ochiuri de apă ale mlaştinii aruncau pe poteca noastră lumina, lunii ce se răsfrângea în ele.

   Cei doi camarazi ai noştri se ridicară şi Pongo târî în tufiş indienii doborâţi, apoi porni în goana de-a lungul potecii înguste ce ducea spre Răsărit..

   Îl urmarăm cât mai repede cu putinţă, dar cu toată bunăvoinţa ce o avea, profesorul nu putea alerga ca noi, astfel că eu şi el ramaserăm în urmă.

   Marian băgă de seamă asta, în cele din urmă şi-i dădu de ştire lui Pongo, astfel că ne aşteptară şi când furăm împreună, pornirăm cu toţii mai încet.

   Deodată totul rămase liniştit în jurul nostru şi în ceasul următor străbăturăm o bucata buna de drum. În curând ajunserăm la capătul mlaştini unde trebuia să croim din nou o poteca. Pongo munci nebuneşte, cu toate acestea înaintam foarte greu. Pe de altă parte, oricât se silea nu, nu putea să înlăture cu totul zgomotul, căci atunci ar fi însemnat să înaintăm şi mai încet.

   Norocul nostru era că ne odihnisem o noapte şi o zi, deoarece acum trebuia să mergem iarăşi pana dimineaţa. Aveam de suferit iar de pe urma căldurii umede care se simte şi noaptea sub acoperământul de frunziş al pădurii. Eram leoarcă de sudoare, inima îmi bătea cu putere şi plămânii primeau cu greu aerul îmbâcsit.

   Dar n-aveam încotro, trebuia să mergem înainte, mereu înainte.

   După câteva ceasuri de drum, se părea că suntem salvaţi! Văzurăm deodată în faţa noastră un fluviu foarte lat, care avea numai un curent slab spre Miazăzi.

   Apa era luminată de lună şi astfel puturăm zări în mijlocul ei o insulă destul de întinsă, care ne oferea un minunat loc de popas. Acolo nu ne putea vedea nici un duşman..

   — Foarte bine - zise Marian - trebuie să ajungem pe insulă. E destul de depărtată de mal ca să n-avem a ne teme de vreo săgeata otrăvită sau de vreun cuţit aruncat din zbor. Hai să înotăm repede într-acolo!

   Un plescăit uşor lângă mal îl făcu pe profesor să izbucnească în râs..

   — Nu-s de părere să înotăm - zise el - ala de colo a fost un crocodil. Sunt cam mulţi pe aici. Trebuie să întocmim o plută.

   — Atunci repede la treaba! ne îndemnă Marian. Pongo, caută copaci subţirei şi liane! Robert, da-i ajutor. Iar d-ta, domnule profesor, va trebui să stai de strajă la poteca pe care am croit-o. Trage fără şovăiala dacă se arată ceva suspect!

   Ne apucarăm de lucru imediat şi nu ne mai feream să facem zgomot, căci trebuia să dăm gata pluta cât mai repede.

   După o munca încordată izbutirăm, dar când o lăsarăm pe apa se dovedi că nu putea duce decât două persoane. Marian hotărî imediat:

   — Pongo, îl vei duce întâi pe domnul profesor, apoi pe Robert şi la urmă pe mine. Tine, domnule profesor - la capătul acestui ghem de sfoară... va ajunge până, la insulă! Robert, dă-i şi ghemul tău, pentru ca Pongo la întoarcere, să poală trage iarăşi încoace capătul. În felul acesta nu mai e nevoie să vâslim, ci vom trage pluta încolo şi încoace.

   Ideea era cât se poate de bună. În loc de vâslă, Pongo se folosi de o creangă înfrunzită şi mâna pluta cam pieziş în direcţia nordică, pentru ca să nu fie abătută prea mult din cale de curentul slab. După vreun sfert de ceas ajunse cu bine la insulă şi profesorul coborî.

   Traserăm pluta îndărăt spre noi şi de astă dată drumul nu ţinu decât cinci minute. În vremea asta mă împotrivisem cu hotărâre ca Marian să străbată cel din urma fluviul pana la insula; cu greu prietenul meu primi să fie cel de-al doilea. Acum trebuia să tragă profesorul de dincolo şi Pongo îi sprijini cu vâsla lui, pana când pluta ajunse cu bine a doua oara.

   Când trasei îndărăt spre mine, răsună deodată - la cel mult treizeci metri depărtare - unul din strigătele acelea ale indienilor, căruia îi răspunseră îndată altele la fel din diferite părţi. Trasei din toate puterile de sfoară şi Pongo mă sprijini cu vâsla lui. În clipa când pluta atinse malul, sării repede pe ea, apoi Marian şi profesorul traseră cu putere, iar negrul biciui apa cu creanga sa.

   Când furăm la vreo treizeci de metri de mal, mi se păru că văd în umbra pădurii o mişcare slabă şi câteva trupuri negricioase. Indienii care-ar fi putut ajunge şi acum cu săgeţile lor otrăvite - dar depărtarea creştea pe fiecare clipă şi licărirea luminii de lună pe apa îngreuia mult ochirea.

   După câteva minute ajunserăm cu bine la insulă, unde cei doi camarazi ne întâmpinară cu bucurie.

   — Slavă Domnului! exclamă profesorul. mă treceau fiori când am auzit iarăşi ţipetele alea ciudate ale indienilor. Bine că a trecut primejdia! Mâine vom construi o plută ca să pornim spre Sud. În câteva zile vom ajunge astfel pe coasta braziliană, la fluviul

Madeira, care se varsă în Amazon, după vreo mie cinci sute de kilometri. Nu va fi însă nevoie să facem o călătorie atât de lungă, căci ne putem folosi de calea ferată, daca ajungem în vreun oraş - sau poate găsim un vas oare să ne ia pe bord - ei, domnule Bertram, ce ai?

   Probabil că mă clătinasem pe picioare şi asta îl făcuse pe Thompson să-mi pună întrebarea. E drept ca deodată nu mă simţii deloc în apele mele, ca şi cum n-aş mai fi avut trup. Şi vrând să-i răspund profesorului, limba mi se împletici în gură.

   O spaimă de moarte mă cuprinse, căci mai avui puterea să mi spun că mă, nimerise probabil una din săgeţile otrăvite ale urmăritorilor.

   Mă prăbuşii la pământ, simţii lămurit lovitura, dar nu putui mişca nici un mădular. Nici de vorbit nu puteam - în schimb auzeam exclamaţiile camarazilor mei, simţii mâna profesorului pipăindu-mi pulsul, privii apoi în lumina orbitoare a unei lămpi de buzunar, dar nu putui să închid pleoapele.

   După aceea îl auzii pe Thompson rostind grozavele cuvinte:

   — Dumnezeule mare, asta pare să fie otrăvite cu curara!...

   Şi imediat pe Marian adăugând:

   — Domnule profesor, săgeata asta era înfiptă în ceafa lui.

   — Haideţi, domnilor - strigă Thompson - repede trebuie să-l salvăm pe camaradul Bertram. Să-l ducem în inima insulei. Deşi ar fi mai bine ca Pongo să vegheze asupra indienilor. Mai întâi să alegem un loc bun pentru tabăra, apoi să facem un focşor şi după aceea voi purta de grija să-l salvez, pe tovarăşul nostru. Trebuie să fie îngrozitoare starea lui, căci aude tot ce vorbim, simte totul, dar nu se poate mişca. Din fericire trece vreo jumătate de ceas pana să se îngreuieze respiraţia - iar în vremea asta voi face eu ce trebuie.

   Cuvintele acestea ale profesorului erau o mângâiere pentru mine - totuşi mă îngrozea gândul ce se putea întâmpla să nu fiu salvat, mă ridică şi-mi şopti:

   — Fii liniştit, Robert, căci te salvăm noi! Mă duse apoi printre tufe în mijlocul insulei. Profesorul mergea înainte, iar Pongo ramase pe loc, ca să supravegheze pe indieni.

   Thompson găsi curând un luminiş mic, unde fie puteam aşeza tabăra, apoi Marian mă lăsa jos şi amândoi camarazii se îndepărtară, spunând ca se duc după lemne.

   Poate să fi fost numai închipuire - dar deodată nu mai putui respira în voie. Plămânii nu mai vroiau să funcţioneze şi zadarnic încercam să trag aer în piept Cred că aş fi înnebunit dacă în clipa aceea nu i-aş fi văzut pe camarazi înapoindu-se. Un foc vesel fu aprins lângă mine, profesorul se lăsa în genunchi şi spuse lui Marian să mă ridice puţintel şi să lumineze cu lampa de buzunar.

   În clipa următoare simţii o durere puternica la gat, apoi văzui că un obiect de metal îmi este vărat de-a dreptul în gâtlej, pe dinafară, ceea ce-mi produse dureri grozave.

   Şi deodată fui în stare să respir iarăşi. Asta înseamnă, că Thompson îmi trimitea aer proaspăt în plămâni, cu ajutorul unei pompe mici, pe care avusese prevederea s-o ia cu sine când pornise în aventura aceasta.

   Bietul profesor lucra fără răgaz. Căci trebuia să pompeze aer până dispărea efectul otrăvii. Se scurse vreun ceas până începui să simt ceva cald străbătându-mi prin trup.

   Fără voie îmi umflai pieptul şi în aceeaşi clipă profesorul exclamă plin de bucurie:

   — Slavă Domnului, e salvat!

   Urmă să mai pompeze câteva minute, după care putui respira normal şi simţii o căldură binefăcătoare în mădulare.

   Thompson scoase tubul pompei din gâtlejul meu şi durerea, pricinuită de această operaţia mă făcu să gem - dar asta mă bucură, calci îmi auzeam iar glasul. Mai avui de îndurat o durere grozavă, când Thompson îmi cusu rana pe rare o făcuse la gât ca să-mi poată vârî pompa direct în trahee. După ce mă bandajă mă simţii iarăşi cât se poate de bine.

   Trecură vreo zece minute şi putui ridica partea superioară a trupului, rostii câteva cuvinte de mulţumire - şi după trei ceasuri de la accidentul acela, eram iar sănătos tun.

   IV.

   ÎN BRAZILIA.

   PONGO SE APROPIA DE FOC şi se bucură din suflet văzându- mă teafăr. Ne prinse apoi un peste cât toate zilele, pe care-l prinsese cu mana pe marginea insulei.

   Era un dar preţios, căci de opt ceasuri nu mai mâncaserăm nimic. Marian se duse să-l schimbe pe credinciosul negru şi acesta să prepare peştele.

   După ce îi scoase măruntaiele, îl curăţi de solzi şi îl spală bine, îl înfipse într-un băţ şi-l roti deasupra focului, ca să-l frigă.

   Când fu gata, mă dusei să-l aduc pe Marian. Câteva minute puteam lăsa fluviul fără pază, căci indienii îşi vor fi închipuind că-i vom întâmpina cu gloanţe dacă vor încerca să treacă la noi.

   Pestele era foarte gustos şi ne săturarăm de-a binelea. Făcurăm şi ceai, care întregi masa.

   Pongo adună buruieni şi iarbă, făcându-ne culcuşuri. Eu eram scutit să fac de paza, apoi aveam nevoie de odihna după cele ce pătimisem.

   A doua zi dimineaţă mă trezii târziu şi-i găsi camarazii mei îndeletnicindu-se să întărească cu crengi groase, pluta care ne adusese pe insula.

   După ce-i salutai pe tovarăşi mă apropiai de foc unde făcui o descoperire plăcută: un sfert de cocoş sălbatec, fript şi cald mă aşteptă. Tot Pongo făcuse şi treaba asta. Mai găsi şi ceai proaspăt, astfel ca mă întării cum trebuie. După aceea mă dusei să dau o mână de ajutor camarazilor.

   Pe la amiaza pluta fu gata. O lăsarăm pe apă şi o puserăm la încercare. Destul de bună, ba ar mai fi putut tine pe ea încă două persoane.

   Pongo începu apoi să caute pe insulă până găsi un fel de pământ lutos, pe care-l umezi şi-l plămădi la unul din capetele plutei, între trunchiurile din care era făcută aceasta. Apoi mai puse deasupra un strat gros, pe care-l împrejmui cu o margine înaltă.

   — Pentru foc, zise el, când îl privirăm întrebător.

   Şi începu să adune şi vreascuri, pe care le aşeză lângă, vatra aceea primitivă. Îi ajutarăm şi noi, căci ne dădurăm seamă cât de multa nevoie vom avea de foc în cursul călătoriei. După ce adunarăm lemne îndeajuns, ne transportarăm bagajele pe plută. În vremea asta eu priveam adesea spre malul fluviului, de unde mă lovise săgeata otrăvită.

   Deodată văzui un indian care privi câteva clipe spre noi, pentru ca apoi să dispară repede în pădure, înainte ca să pot atrage atenţia camarazilor mei asupra lui.

   — Şi-or da ei seamă îndată că n-are nici un rost să ne mai urmărească - zise Marian, când îi povesti ceea ce observasem - cu ajutorul curentului apei înaintăm mai repede ca dânşii prin pădure. Fără îndoială că vor retrage acum..

   — Să tragem nădejde - zisei eu - dar, unde o fi Pongo? Am putea pleca doar.

   Negrul se ivi abia peste un sfert de ceas, într-o mana cu patru cocoşi sălbateci, în alta cu un peste şi mai mare decât acela pe care-l prinsese înainte. Aveam aşa dar merinde pentru toată ziua şi asta era lucru foarte însemnat.

   Pongo se îngriji şi de un culcuş moale din iarba, apoi de beţe lungi şi groase pentru vâslit. Puteam porni deci şi răsuflai uşurat când pluta, împinsă de Pongo în apă, fu luata de curent şi mânată spre Miazăzi.

   Curentul părea să devie tot mai puternic, căci viteza plutei sporea văzând cu ochii şi nici vorba nu mai putea fi ca să ne ajungă indienii.

   Cu puţin înainte de a se întuneca, ajunserăm într-un loc unde fluviul cotea spre Răsărit. Şi în această direcţie curgea mereu înainte, de-a dreptul spre hotarul Braziliei.

   A doua zi ajunseserăm atât de departe, încât puteam poposi fără grijă un ceas pe mal ca să căutăm ceva vânat. Avurăm noroc, căci Marian împuşcă un soi de gâscă sălbatecă, iar eu un porc de apă.

   Nu mai zăbovirăm, ci ne urmarăm călătoria, căci - după cum spunea profesorul - mai avem încă vreo trei sute de kilometri până la frontiera.

   Fluviul se lărgea tot mai mult, dar curentul rămânea la fel. După socoteala mea, făceam vreo cinci kilometri pe ceas, astfel că, dacă nu întâmpinăm piedici, puteam nădăjdui să ajungem la graniţă peste patru zile.

   Călătoria decurse netulburată. Întrerupta doar de opririle pe care le făceam zilnic ca să vânăm câte ceva. Pongo mai prindea din când în când câte, un peşte, cu o undiţă fabricata de el. Nici fructele nu ne lipseau banane şi altele, pe care le culegeam când făceam popas. Am fi putut urma călătoria în felul acosta până la punctul unde se varsă Amazonul în oceanul Atlantic.

   După patru zile şi jumătate de drum, profesorul ne spuse ca lăsasem în urmă hotarul Braziliei şi că eram în deplină siguranţă.

   Ne sfătuirăm ce să facem, căci am fi pierdut prea multă vreme urmându-ne drumul pe apă, cu pluta aceea primitiva. Trebuia s- ajungem în apropierea unui oraş mare, pentru ca de acolo să luam trenul.

   După socoteala profesorului, ne găseam în apropierea oraşului Guajara Mixim - dar nu credea ca localitatea aceea să aibă cale ferată.

   Hotărârăm deci să mergem mai departe pe fluviu, până vom ajunge, într-un port, sau vom găsi un vapor comercial.

   Profesorul se înşelase totuşi. Spre seară, când debarcarăm pe malul drept, ca să vânăm ceva, auzirăm deodată la vreun kilometru depărtare - şuieratul ascuţit al unei locomotive.

   Ne privirăm miraţi, apoi Marian izbucni în râs:

   — Care va să zică Guajara tot are cale ferată! Dar unde o duce oare?

   — Fără îndoială înlăuntrul ţării, spre Balsamoa şi mai departe spre San Antonio - răspunse Thompson - de la oraşul acesta din urmă, fluviul nostru se numeşte Madeira. Până la al Amazoanelor mai sunt apoi vreo şapte sute de kilometri.

   — Aşa dar, acum trebuie să luăm o hotărâre, zise Marian. Sau mergem mai departe cu pluta noastră, sau străbatem pădurea de aici şi ajungem în oraş de unde luăm trenul.

   — Eu sunt pentru soluţia din urmă - răspunse profesorul, imediat - căci pe fluviile din Brazilia - care sunt navigabile chiar pentru vase mai mari până în inima ţării - o mulţime de bărci şi - vapoare, astfel ca vom cam bate la ochi cu pluta noastră. Fireşte că am putea povesti ce ni s-a întâmplat dar nu ştiţi cum sunt oamenii. Nu vor da crezare. E mult mai bine să mergem pe jos până la oraş. Eu mă voi da drept profesor care umbla după animale rare, iar voi sunteţi însoţitorii mei.

   — Găsesc propunerea nimerită - îi răspunsei - căci prin asta câştigăm timp.

   — Bine, primesc şi eu - încuviinţă Marian - aşa dar străbatem pădurea asta de aici şi ne urcăm apoi în tren. Să ne grăbim însa, căci se înnoptează în curând. Pluta o vom lega aici undeva, fiindcă nu se poate şti încă daca nu vom mai avea nevoie de ea.

   Ne strânserăm repede lucrurile şi încărcarăm sacii în spinare. Intrarăm apoi în pădure şi luarăm direcţia dincotro auzisem fluieratul locomotivei.

   Pongo mergea iarăşi în frunte şi croi repede o potecă. Din fericire aveam încă vreo cinci sute de metri de pădure seculară, apoi începeau câmpuri semănate cu tutun, cafea şi ceai şi în depărtare se şi iveau casele albe cu acoperişurile drepte ale unui oraş, unde ajunserăm cu o jumătate de ceas înainte de apusul soarelui.

   Ivirea noastră stârni oarecare curiozitate, dar ne prefăcurăm nepăsători şi străbăturăm singura stradă a localităţii, ajungând îndată, la gară. Profesorul stătu de vorbă cu un slujbaş, apoi ne spuse:

   — Peste o jumătate de ceas pleacă trenul spre San Antonio. Mâine în cursul dimineţii suntem acolo şi putem lua alt tren, care merge de-a lungul Madeirei, până la Tupicambas, pe fluviul Amazoanelor. Toată călătoria asta durează două, zile. Eu voi lua bilete şi dv. îngrijiţi de merinde. La cârciuma de colo se găseşte pâine, găini fripte şi ceai.

   În vreme ce Thompson scotea bilete, noi cumpătarăm merinde îndeajuns ca s-avem până a doua zi la prânz. La timpul hotărât ne urcarăm într-un compartiment gol de clasa întâia şi pornirăm spre San Antonio.

   Ajunserăm într-adevăr a doua zi - dar cu trei ceasuri întârziere - şi aflarăm că trenul pentru Tupicambas pleca peste un ceas. Ne folosirăm de răgazul acesta ca să cumpărăm merinde pentru două zile; ne urcarăm apoi în tren şi pornirăm de-a lungul Madeirei.

   Cu totul altfel ne simţeam acum pe canapelele moi, în siguranţa deplină, admirând priveliştea din goana trenului. „Cariboca" - corcitura care făcea pe mecanicul locomotivei, părea să considere drept o deosebita onoare ca avea patru călători de clasa întâia în trenul sau; locomotiva să făcea sforţări uriaşe să meargă repede, deşi nu mai era atât de tânără.

   Sinele ar fi avut şi ele nevoie de puţine reparaţie, căci vagonul nostru, care se afla în coada trenului, ne hurduca de ne scotea sufletul.

   În cele din urma bietul mecanic trebui totuşi să reducă viteza, deoarece a doua zi aveam de urcat o panta nesfârşită. Când o trecu, în sfârşit, trenul o luă la vale nebuneşte şi ar fi mers chiar fără mecanic şi fără locomotivă...

   — Cred că în curând ajungem în Tupicambas - zise profesorul - mecanicul ăla pare ca vrea să bată vreun record cu maşinuţa lui. Ia te uita cum mai goneşte - rupe pământul, nu alta.

   Aşa şi era. Vagonul nostru se clătina îngrozitor, deşi frânele erau strânse, zburam de-a dreptul pe după nişte curbe pronunţate. Trecurăm câteva fluvii pe nişte poduri fără parapet aveam impresia că ne prăbuşim în apă.

   Valea în care intrasem devenea tot mai înguste şi mai adâncă şi din nou începea pădurea seculară cu farmecul podoabei de orhidee.

   Cu viteză vertiginoasă străbăturăm valea aceasta. Credeam că zona primejdioasă pentru tren trecuse, că nu mai erau curbe pronunţate alături de prăpăstii adânci - şi ne bucuram ca, eu o astfel de viteză, vom ajunge în Tupicambas peste vreun ceas.

   Dar să nu zici hop până n-ai sărit groapa. Cu viteză ameţitoare trenul ieşi din vale şi la stânga noastră sclipea iar oglinda larga a Madeirei care nu mai avea mult până să se verse în fluviul Amazoanelor.

   Şi atunci mai veni o curbă a dracului de tot, pe care mecanicul ori n-o cunoştea, ori vroia s-o sfideze. Trenuleţul era de altă părere, însă. Se produse o smucitură puternică, o săritură de pe şine, apoi o clătinare şi înainte de a ne da seamă ce se întâmplase, trenul se, prăvăli de pe povârniş în apă.

   Mare noroc pentru călători că alături de linie se afla o fâşie lată de mâl depus de fluviu. Prin asta fu înlăturată o nenorocire mai mare, căci izbitura nu fu atât de puternică şi masa aceea moale înfrână şi viteza trenului, aşa că el se opri aproape de mal, aplecat pe o parte.

   — Repede afară! striga Marian, după ce ne venisem în fire şi ne ridicarăm din apa ce ne ajunsese până la genunchi. Repede, căci se poate întâmpla ca locomotiva să explodeze.

   Ne căutarăm în graba bagajele căzute în apă şi ieşirăm repede pe ferestre. Ne aflam la vreo şase metri de mal, ne dădurăm jos de pe acoperişul vagonului şi ieşirăm pe uscat.

   Prin ferestre ieşeau călătorii speriaţi şi fără să vreau mă pufni râsul văzând graba lor caraghioasă; căci nu auzeam nici un ţipăt sau geamăt, ceea ce însemna că nu fusese nimeni rănit.

   Numai soarta mecanicului mă îngrijora, deşi toată vina catastrofei era a lui. De sigur că îl opăriseră aburii, îmi spuneam. Dar când privii înainte, mă pufni din nou râsul, căci văzui acolo pe mulatru stând liniştit pe mal, cu hainele compleţii uscate, fumând tacticos o ţigară şi privind nepăsător la trenul său care stătea îngropat în apă.

   După câtva timp toţi pasagerii părăsiseră trenul. Conductorul mai făcu o plimbare deasupra vagoanelor şi privi pe ferestre, apoi veni şi el pe uscat şi ne vesti mulţumit că nimeni nu fusese ucis sau rănit.

   Profesorul îl întrebă ce ne facem acum, dar când vrednicul slujbaş răspunse tacticos că vom aştepta cu toţii acolo până va veni trenul următor, adică peste opt ceasuri...

   Şi într-adevăr, călătorii - în mare parte corcituri, indieni şi negri - se şi aşezaseră tacticoşi pe pământ, ca să aştepte cele opt ceasuri. După cât se părea, pe aici se rostogoleau adesea trenurile în apă.

   Mecanicul şi conducătorul lăsară totul în plata Domnului şi se aşezară la unul din focurile aprinse de un grup de călători.

   — Tii, că bine o duc oamenii prin ţara asta! râse Marian. Trenul se răstoarnă şi lor nici nu le pasa. Dar ce ne facem noi? Aşteptăm aici cele opt ceasuri?

   — Eu aş propune să ne uscăm întâi hainele la foc şi să îmbucăm ceva, zise profesorul.

   După aceea pornim de-a lungul malului şi în vreo cinci ceasuri suntem în Tupicambas.

   — S-a făcut! încuviinţă Marian.

   Strânserăm la repezeală vreascuri şi făcurăm un focşor la care hainele noastre se uscară curând. În vremea asta mâncarăm ce mai aveam, ne făcurăm ceai şi după un ceas de ia catastrofă eram gata de drum.

   Când conductorul ne văzu încărcându-ne raniţele se apropiă de noi şi se adresă profesorului:

   — Domnii au de gând să meargă pe jos până la Tupicambas? Atunci voi purta eu de grija bagajelor, ca să nu vă împiedece la drum.

   Thompson, care ne tălmăci oferta aceasta, adăugă ca puteam avea încredere în conductor, astfel să-i lăsam în păstrare raniţele şi pornirăm la drum numai cu puştile pe umăr.

   După ce străbăturăm vreo doi kilometri, linia ferată coti deodată la dreapta, în pădure. Noi hotărârăm, totuşi, să rămânem totuşi de-a lungul malului, căci era mai răcoare acolo.

   V.

   O NOUA TAINA.

   DRUMUL NI SA PĂRUT FOARTE PLĂCUT, căci nu mai aveam de-a face cu duşmani ce zvârleau săgeţi otrăvite, nu mai erau fiare primejdioase prin apropiere şi nici de foame sau sete nu mai sufeream.

   Dar în curând urma să ne dam seama că pădurea aceasta nu era chiar lipsită de primejdii Tocmai trecusem - Marian înainte, eu după el - de o limbă de pământ ieşită din apă, împodobită cu un copac uriaş. Când văzurăm un obiect pestriţ pe un bolovan din apropierea malului.

   Priveam amândoi cu încordare într-acolo, în vreme pe ne croiam drum printr-o tufă deasa. Deodată obiectul acela căpătă viaţă, cu o repeziciune la care nu ne am fi aşteptat.

   În clipa următoare o anaconda1 uriaşa ridică repede capul său enorm, şuierând fioros, la câţiva centimetri doar de Marian. Târâtoarea putea să aibă vreo doisprezece metri şi trupul era de grosimea unui om.

   Într-o singură clipă prietenul meu putea fi strivit de aceasta dihanie, căci îl luase cu totul pe neaşteptate. Dar îndărătul meu detuna o împuşcătură şi în momentul următor, ne împroşcă un adevărat nor de apa şi nămol, încât nu mai puteam vedea nimic. Câteva clipe dură zvârcoleala furioasă în faţa noastră, apoi totul se linişti deodată şi când ne şterserăm doar de murdărie şarpele dispăruse.

   — Asta a făcut-o Pongo! exclamă Thompson cu însufleţire. A slobozit un glonţ în ceafa şarpelui, tăindu-i pofta să măi rămână aici. Păcat că n-am putut prinde exemplarul acela!

   Râserăm cu poftă, căci era comic să-ţi închipui că omuleţul acesta vroia să prindă o dihanie ca aceea şi chiar el însuşi recunoscu în cele din urmă, spunând:

   — Desigur că nu l-aş fi apucat de coadă, ci aş fi construit o cuşcă în care l-aş fi momit.

   Marian îi mulţumi lui Pongo, apoi ne urmarăm drumul şi după vreo patru ceasuri de mers voinicesc ajunserăm în orăşelul Tupicambas, unde ne instalarăm în hanul cel mai mare, ţinut de un francez. Patronul se bucură vădit că vedea albi, căci locuitorii oraşului erau numai corcituri, indieni şi negri.

   A doua zi spre seară ne duserăm la gară, unde ne luarăm în primire bagajele pe care conductorul tronului ni le aduse cu trenul următor. Ne informarăm la amabilul nostru hotelier cum puteam ajunge mai bine la Macapa, oraşul de la gura Amazoanelor şi el ne sfătui să no folosim de un vapor. În felul acesta ajungeam în două zile. Pe când cu trenul făceam mai mult. Deoarece în zorii zilei pleca un vas, ne cumpărarăm îndată bilete şi dormirăm încă o noapte la hotel. A doua zi dimineaţa ne îmbarcarăm. Vaporul era destul de mare şi aparţinea unei societăţi de navigaţie sud- americane. Era cam vechi, dar foarte bine amenajat. Căpitanul şi marinarii erau metişi, iar la maşini slujeau negri. Drumul fu foarte interesant. Pe fluviu domnea o circulaţie destul de mare. Ne întâlneam adesea cu vase de pasageri şi comerciale şi în urma noastră mai veneau alte vapoare, cu aceeaşi destinaţie.

   Începurăm să ne sfătuim ce aveam de făcut. Profesorul se hotărâse să ia primul vapor pentru New-York, iar noi ne gândeam să luăm drumul cel mai scurt spre India. Eram aproape hotărâţi să facem călătoria în jurul Africii, când se întâmplă, ceva care ne zădărnici planul.

   Spuneam mai sus că la maşinile vaporului slujeau negri. Nenorociţi care munceau în căldura grozavă din pântecul vaporului, aveau voie doar seara să vie sus şi puteau sta numai pe puntea inferioară.

   În prima seară, de călătorie ne plimbam pe covertă, când Pongo scoase deodată un ţipăt şi se holbă la unul din fochiştii negri.

   Acesta părea să se fi speriat când îl zări pe credinciosul nostru camarad. Sări repede de la locul său şi se făcu nevăzut în pântecul vasului.

   Pongo vru să se ia după el. Marian însă îl opri şi zise:

   — Pongo, astâmpără-te! Cine a fost omul acela?

   — Fost Kubang, fiu de la sora mea! scrâşni Uriaşul.

   Era aşa de înfuriat cum nu-l mai văzusem până atunci şi tremura din tot trupul.

   Ne era dat, oare, să descoperim taina care învăluia viaţa lui de odinioară? Până acum el tăcuse mereu şi noi ne ferisem să-l descoasem. Poate ne destăinuia acum singur taina care-l mânase în lumea largă.

   — Aşadar nepotul tău, cum s-ar zice spuse Marian, calm. Şi de ce a fugit? De ce te-ai speriat atât de tare când l-ai văzut?

   — Pongo mai târziu povesteşte - răspunse Uriaşul, ceva mai liniştit - mai întâi vreau vorbeşte, cu Kubang. Nu bine că el e aici.

   Se-ntoarse şi se făcu şi el nevăzut prin deschizătura din punte pe unde dispăruse nepotul său.

   — Socot că acum vom face un drum spre Africa - zise Marian, liniştit - trebuie să se fi întâmplat ceva în patria lui Pongo şi dacă el ţine să se ducă într-acolo fireşte că va trebui să-l însoţim. Până acum ne-a ajutat atât de mult, ca, suntem şi noi îndatoraţi faţă de el.

   — Negreşit - încuviinţai eu - putem doar străbate Africa şi apoi să ne întoarcem în India prin Zanzibar. Poate ne mai aşteaptă aventuri frumoase în drum, căci până acum am cunoscut prea puţin continentul negru.

   — Ai şi tu dreptate - rase Marian - ei, dar ce s-a întâmplat acolo?

   Prin chepengul care se afla doar la câţiva metri de noi ţâşni deodată afară un trup negru, goni peste punte şi, încălecând parapetul, se aruncă în apă.

   În clipa următoare se ivi şi Pongo, care, fără să ne ţie în seamă, se luă după fugar. Pe când sărea şi el în apă, noi alergarăm spre puntea de comandă, unde se afla căpitanul metis.

   — Opreşte vaporul! îi strigă Marian. Doi oameni au sărit peste bord.

   — Vrei săi spui de cei doi Negri, care tocmai şi-au dat drumul în jos? făcu omul liniştit. Pentru atâta lucru nu mi-oi opri eu vaporul. Treaba lor cum or ajunge pe uscat!

   Câteva clipe rămaserăm înmărmuriţi, apoi Marian îşi smuci revolverul de la brâu, îl puse în pieptul căpitanului rosti cu glas aspru:

   — Unul din cei doi negri e prietenul nostru, pentru care am plătit bilet la clasa întâia. Voi număra până la trei şi dacă în durata asta nu vei da comanda de stopare şi de lansarea unei bărci de salvare, te împuşc. unu... doi...

   Căpitanul, palid, răcni în aceeaşi clipa în portavoce comanda de stopare şi elicea începu să se învârtească îndărăt. Strigă apoi o poruncă, unui marinar din apropiere şi imediat; câţiva mulatri dădură fuga la barca de salvare agăţată la babord.

   — Vă... vă rog să mă scuzaţi - bâlbâi apoi căpitanul. — nu ştiam ca e şi prietenul dv....

   Nu-i mai răspunserăm, ci alergarăm repede la pupă şi privirăm în larg. La vreo cincizeci de metri depărtare văzurăm capetele celor doi înotători.

   Pongo îl ajunsese pe fugar care se împotrivea însă cu disperare, dar în cele din urma uriaşul îl înhaţă repede pe nepotul sau şi-l ţinu bine.

   Apoi se întoarse şi înota spre vapor, târând pe celalalt după el. În vremea asta fusese lăsată pe apă barca încărcată cu patru marinari.

   Când ajunseră în apropierea înotătorilor, văzură că aveau de salvat doi negri. Probabil că se socoteau prea nobili pentru a face asta, căci încetară cu vâslitul şi începură să se sfătuiască.

   Asta a fost însă nenorocirea lor, căci după câteva clipe Pongo ajunsese barca, îl zvârli pe nepotu-său înăuntru şi îşi făcu şi el vânt. Atunci, cei patru metişi săriră în sus şi reveniră la uriaş. Ba unul îi dădu chiar un ghiont în piept.

   În clipa următoare patru trupuri zburară în apă şi Pongo se aşeză liniştit pe banca, la vâslă.

   Cei patru metişi mai ieşiră la suprafaţă o dată după câtva timp şi strigară după ajutor. Probabil ca nu se pricepeau să înoate bine, de aceea Pongo opri barca, până ajunseră la ea.

   Când se pregătiră, însă, să urce înăuntru, el ridică lopata şi imediat capetele dispărură iar.

   Cei patru trebuiră bă se mulţumească a fi remorcaţi de Pongo pană la vapor.

   Când ajunseră la scăriţă, el îl înhăţă pe nepotu-său, îl zvârli pe umăr şi urca scăriţa. De barcă şi de marinari nici nu se mai sinchisi. Se ocupară alţii de ei.

   Apoi credinciosul nostru prieten îl duse pe rubedenia să în cabină. Nu vroiam să-l turburăm, astfel că ramaserăm sus pe punte. Ştiam că ne va spune el singur totul.

   Peste vreun ceas abia veni la noi.

   — Massers, nu bine - zise el, mâhnit - Pongo trebuie întoarce la satul lui. Pongo foarte greu vine părăseşte pe Massers.

   — Dar bine, Pongo - răspunse Marian - bănuiam noi că se petrece ceva acasă la tine. Fireşte că trebuie să te duci acolo, dar te vom însoţi şi noi. Sau poate ai ceva împotrivă?

   Uriaşul ne privi neîncrezător, dar când încuviinţai şi eu din cap, zâmbind, chipul său se lumină dintr-odată. Ne strânse mâinile cu atâta putere încât ne venea să ţipam şi zise:

   — Oh, atunci totul bun, Massers cu Pongo vine. Pongo povesteşte acum.

   — Să mergem în cabinele noastre şi să comandăm şi cina - hotărî Marian - nepotul tău nu mai trebuie să facă pe fochistul, voi cumpăra bilet şi pentru el.

   După câteva minute stăteam în cabina noastră şi după ce ne fu servită masa, pe care o consumarăm în linişte, Pongo începu să povestească.

   Ar dura prea mult dacă aş reda aici istoria vieţii sale - lucru ce-l voii face, totuşi, cu alt prilej - dar pentru moment prezenţa lui în patrie era necesară, deoarece o rudă a căpeteniei tribului său luase pe nedrept titlul de şef, care se cuvenea fratelui mai tânăr al lui Pongo. Această căpetenie nouă era un văr îndepărtat al prietenului nostru şi semăna atât de bine cu ei, încât Kubang crezuse la început că-l are chiar pe dânsul înaintea lui - de aceea şi fugise.

   Căpetenia actuală, Kanda, luase prizonieri toate rubedeniile lui Pongo, printre care şi pe mama şi fratele său - numai Kubang izbutise să fugă.

   Întâmplările acestea se petrecuseră cu doua luni în urmă. Kubang fugise pe coastă şi se angajase ca fochist pe un vapor care pleca spre America de Sud.

   Şi, ca să poată trăi, fu nevoit să continue a sluji pe vaporul pe care ne aflam noi.

   Pongo vroia să se-ntoarcă în patrie ca să pornească lupta împotriva vărului său. Noi îl însoţirăm cu plăcere, căci nădăjduiam să întâmpinăm aventuri frumoase şi să vedem lucruri noul.

   Despre toate astea; îţi voi vorbi cu alt prilej, dragă George - îşi încheia povestirea doctorul Bertram.

1 Cea mai uriaşă specie de şerpi din lume.

SFÂRŞIT

Volumul 93

ÎN ŢARA GORILEI

   SPRE O NOUĂ AVENTURA.

   LOCOTENENTUL PORTUGHEZ se uită mirat la Marian - continuă să povestească doctorul Bertram - Apoi zise, cu vădit dispreţ:

   — Cum, negrul acesta e prietenul dv.? Zău ca aşa ceva n-am m-ai auzit până acum!

   — Cred şi eu - răspunse Marian cu asprime - nici nu se putea s- auzi din partea unor oameni care se simt mândri pentru că au pielea albă şi de aceea privesc cu îngâmfare la orice negru. Dar mie Pongo mi-e mai drag decât o mie de aşa-zişi „oameni-culţi" şi cer, deci, cu toată energia, să fie pus în libertate imediat.

   Locotenentul se holbă întâi la prietenul meu, apoi se făcu roşu ca sfecla şi răcni:

   — Ce-ai spus? Ceri „cu toată energia"? Cum îţi îngădui un astfel de limbaj? Eu îmi cunosc datoria foarte bine, domnule! Fiecare negru Massai care soseşte aici, în Loanda, e ţinut arestat până când se încep cercetările, adică peste o săptămână. Cei doi Negri pe care i-ai adus d-ta sunt Massai. Devii foarte suspect, domnule, luând apărarea „prietenului" d-tale.

   — Aşa, făcu Marian, calm. Atunci voi căuta sa stau de vorba cu superiorul d-tale. În orice caz, însa cer să-mi dai lămuriri de ce i-ai arestat pe însoţitorii mei.

   — Pentru ca în ultimele săptămâni au venit încoace, din Congo belgian, numeroşi negri răsculaţi, care plănuiesc vreo răscoală, după cât se pare. Asta o spun deoarece guvernul belgian ne-a sfătuit sa fim cu mare băgare de seamă. Cum ziceam, deci, cei doi negri rămân închişi până săptămâna viitoare, când vine guvernatorul.

   — Care va sa zică se afla arestaţi şi alţi negri? întrebă Marian.

   — Văd că le porţi de grijă atât de mult negrilor, de aceea ţi-o pot spune - răspunse locotenentul, ironic - afară de prietenul d- tale am mai pus mâna pe zece oameni, care vor trebui să lămurească venirea lor în ţară, altminteri îi vom preda Belgienilor.

   — Bine, ştiu deci cum stau lucrurile, zise Marian. Acum te rog să mă anunţi comandantului.

   — Din păcate, domnul comandant a plecat într-o călătorie prin ţară, aşa că eu sunt acum comandant - râse ofiţerul - şi îţi repet că te faci foarte suspect prin „prietenia" ce o arăţi acestui Negru uriaş.

   — Bine, domnule locotenent, bănuieşte-mă d-ta cât pofteşti,

răspunse Marian, calm.

   — În orice caz, voi comunica superiorului d-tale cum înţelegi să te porţi. Hai sa mergem, Robert.

   Fără să-l salutam, părăsirăm clădirea primitivă din piatră, în care era instalat postul de grăniceri din Loanda. Afară, Marian îmi zise:

   — Fireşte că nu-l putem lăsa în mâinile portughezilor pe Pongo al nostru şi pe nepotul său Kubang. Bănuiesc că şi ceilalţi zece negri care sunt arestaţi fac parte din tribul credinciosului nostru camarad. Poate că au fugit şi ei din pricină că vărul lui Pongo, Kanda, a luat puterea asupra lui.

   — Ce facem, îi liberăm, sau aşteptăm până vine guvernatorul ca să vorbim cu el?

   — Îl întrebai.

   — N-aş vrea să-mi pierd vremea o săptămână, răspunse Marian. Să mergem sa vedem închisoarea şi după aceea vom hotărî ce e de făcut.

   Pornirăm pe strada principală spre partea de sus a oraşului, unde se aflau clădirile diferitelor autorităţi şi închisoarea. Într-un rând întorsei privirea întâmplător şi văzui la vreo douăzeci de metri îndărătul nostru un soldat, care se uită repede într-o vitrină când simţi privirea mea aţintită asupră-i.

   Asta mă făcu să bănuiesc îndată că militarul fusese trimis de locotenent să ne urmărească pas cu pas.

   Atrasei atenţia lui Marian, care spuse, după ce chibzui puţin:

   — Trebuie să ne scăpăm de el. Dacă se duce şi raportează locotenentului că ne interesăm de închisoare, atunci acesta din urma îşi va zice că ne purtam cu gândul să-i liberăm pe prizonieri.

   — Atunci să luăm o trăsura şi sa ne plimbăm prin oraş - propusei eu - de altminteri prea uşor nu va fi să liberăm pe cei arestaţi.

   — Cât despre asta vom vedea noi. Ideea ta cu trăsura nu e rea, dar mă tem ca soldatul va fi atât de deştept să ne urmărească cu alta trăsură. Mai bine să intrăm în dugheana aia din colţ, să cumpărăm repede câteva ţigări, apoi să trecem strada. Acolo intrăm în altă dugheană - şi soldatul n-are decât să ne caute pe urmă cât o pofti.

   Zis şi făcut. Negustorul părea foarte mirat văzând graba noastră la târguit şi ieşirăm din prăvălie prin a doua uşă care răspundea într-o stradă ce făcea un unghi drept cu strada principală.

   Soldatul care ne urmărea trebuia să cotească după colţ şi înainte de a se ivi, noi intrarăm repede într-un magazin de haine,

îndreptându-ne spre fundul acestuia, ca să nu fim zăriţi de afară.

   Purtam încă haine dintr-acelea care se obişnuiesc în America de Sud şi aveam acum prilejul să ne schimbăm înfăţişarea, scăpând, pe de o parte, de urmăritor, iar pe de alta să ne cumpărăm vestminte tropicale, de care aveam nevoie în Africa.

   După o jumătate de ceas, când părăsirăm prăvălia îmbrăcaţi în haine kaki, nu mai zorirăm nici urmă de iscoadă.

   Pornirăm mai departe în susul oraşului şi după câtva timp ne aflam în faţa zidului înalt ai închisorii.

   Închisoarea propriu-zisă era la vreo cinci metri de zidul acesta şi acum se punea problema pentru noi cum să ajungem înăuntru. Deodată îl auzii pe Marian izbucnind în râs şi mă trase spre intrarea mohorâtei clădiri.

   — Pentru numele, lui Dumnezeu! exclamai, speriat, văzând că trage de clopotul de la poarta mare de fier. Ce vrei să faci, Mariane?

   — Să vorbesc cu Pongo, râse el.

   O ferestruică se deschise în poartă, un cap bărbos se ivi şi un glas aspru ne întrebă ce dorim.

   Ştiam noi puţin limba portugheză, dar furăm mai mulţumiţi când portarul răspunse - la întrebarea lui Marian - că vorbeşte englezeşte.

   Prietenul meu îi vârî în mână omului o bancnotă americană, ceea ce avu drept urmare că chipul întunecat se mai lumină.

   — Aş dori să vorbesc cu directorul - zisei apoi Marian - se poate?

   — Hm... şi ce doriţi dv.? întrebă portarul, şovăind.

   — Din însărcinarea guvernului nostru am pornit într-o expediţie - răspunse tovarăşul meu - şi pentru asta avem nevoie de braţe de muncă ieftine, ca să îmbunătăţim drumurile pe care va umbla caravana noastră. Secretarul guvernatorului ne-a îndrumat încoace.

   — A, domnul Miguel v-a trimis! Atunci se schimbă lucrurile. Intraţi vă rog, domnilor!

   Deschise o portiţă din poarta mare şi intrarăm înăuntru; portarul ne dădu în primire unui soldat, care urma să ne conducă la director.

   Ne duse într-un birou în care se aflau trei slujbaşi. Unuia dintre aceştia îi raportă despre ce este vorba şi auzirăm iarăşi numele meu. Omul - un tânăr - se ridică repede de pe scaun şi trecu în încăperea alăturată. Se-ntoarse după câteva minute şi, înclinându-se, ne invită să intrăm.

   Când păşirăm pragul odăii, un bărbat înalt şi slăbănog se ridică

de la birou.

   — Gouvio! - se prezentă el - cu ce vă pot fi de folos, domnilor?

   Vorbise englezeşte şi răspunsul pe care i-i dădu Marian mă făcu

să mă înspăimânt:

   — Domnul Miguel ne-a recomandat să vă supunem dv., domnule Gouvio, rugămintea noastră. Pentru o expediţie întreprinsă din însărcinarea „Societăţii geografice" din New York, avem nevoie de muncitori obişnuiţi cu clima ţării. Domnul Miguel mi-a spus că în închisoarea dv. se află Negri care s-au făcut vinovaţi de trecerea clandestină a frontierei, pentru care urmează să fie pedepsiţi cu asprime. Sub o pază severă, indivizii aceştia ar putea lua parte la expediţie, ca să croiască drumuri sau să ajute la-naintarea căruţelor noastre. Până se înapoiază domnul guvernator, oamenii ar avea o ocupaţie.

   — Asta e o idee foarte bună - încuviinţă, spre bucuria mea - directorul, căruia părea să-i inspire respect faptul că noi lucram din însărcinarea vestitei „Societăţi geografice" din New-York. Până acum aveam zece negri, dar au mai venit doi, din care unul e un uriaş, care v-ar putea fi de mare folos. Na ştiam nici eu ce să fac cu indivizii aceia. Vreţi să-i vedeţi? Fireşte că domnul Miguel va trebui să trimită soldaţi pentru paza negrilor în drum.

   — Asta o va face fără doar şi poate - răspunse Marian - în orice caz, vă mulţumesc, domnule Gouvio. Îmi voi îngădui săi pomenesc cu recunoştinţă de numele dv. în raportul meu... Fireşte că aş vrei să-i văd pe oameni.

   — Îmi pare rău că nu vă pot însoţi chiar eu, domnilor - zise directorul, politicos - dar vă voi da un gardian.

   Sună şi dădu ordinul cuvenit funcţionarului care se ivi. După câteva minute veni un gardian în uniformă, care ne însoţi afară, după ce primi instrucţiuni din partea lui Gouvio.

   Ne venea bine la socoteală că nu ne însoţea însuşi directorul şi când păşeam tacticos alături de gardian, prietenul meu i se adresă, deodată, în nemţeşte Dar omul înălţă din umeri, în semn ca nu pricepe.

   Din asta văzui că Marian avusese acelaşi gând ca şi mine. Când ne întâlniserăm cu Pongo în pădurile seculare ale Sumatrei. Constataserăm că el pricepea nemţeşte şi că vorbea chiar puţintel această limbă. Ceea ce dovedea că trăise şi prin fostele colonii germane din Africa.

   Gardianul deschise o uşă grea, ducă ce îşi scosese mai înainte revolverul de la brâu. Văzurăm o încăpere mare cu patru ferestre, în care se aflau Pongo, nepotul său Kubang şi alţi zece negri vânjoşi.

   Intrând înăuntru şi Marian duse pe furiş degetul la buze. Pongo făcu ochi mari când ne zări, dar lăsă repede capul în jos, prefăcându-se că nu ne dă nici o atenţie.

   Marian se-ntoarse spre mine, arătă spre Pongo şi zise în nemţeşte:

   — Pongo, te vom elibera. Poate chiar mâine.

   — Vă vom duce în pădure sub paza unor Soldaţi - adăugai eu, ca şi cum aş fi răspuns prietenului meu - acolo va trebui sa ştergeţi putina.

   Atunci inteligentul negru se ridică îşi încrucişa braţele pe piept şi făcu o plecăciune.

   — Massers fie fără grijă! zise el. Pongo fuge de aici cu toţi prieteni, când vine noapte. Zăbrele scoate uşor. Massers aşteaptă la pădure.

   — Bine - răspunse Marian, liniştit - vom aştepta acolo.

   Făcu o mişcare fugară spre nord vest şi Pongo se înclină încăodată, dându-ne de înţeles că ne va găsi.

   Ne întoarserăm ca să ieşim. Gardianul făcu o mutra cam mirată că stătusem de vorbă cu Pongo, dar n-avea ce să spună, căci primise ordin să ne ducă aici. Încuia la loc celula mare şi se întoarse cu noi la director. Îi dădu acestuia raportul şi Gouvio întreba îndată:

   — Cunoaşteţi limba negrilor, domnilor?

   — Fireşte - răspunse Marian - altminteri societatea geografică din New-York nu ne-ar fi însărcinat cu conducerea expediţiei. Şi acum trebuie să vă spun, domnule Gouvio, ca sunt foarte mulţumit cu negrii aceia. Mai cu seamă uriaşul ne va fi de mare folos.

   — Sunt încântat - răspunse Gouvio - când doriţi să vi se pună la dispoziţie oamenii?

   — Mâine dimineaţă, domnule director - zise Marian - vă voi aduce o autorizaţiei de la domnul Miguel.

   — Tocmai ce vroiam să va rog, domnule Richards - ne schimbaserăm numele, căci se putea ca aventurile noastre să fi fost aflate, din ziare şi aici în Loanda şi atunci directorul ar fi ştiut cândva ca Pongo era camaradul nostru. În cazul acesta planul lui Marian ar fi dat greş - aşa dar, la revedere pe mâine!

   Când ieşirăm din închisoare răsuflai uşurat. În drum spre hotel, Marian zise, glumeţ cum era:

   — Bănuiesc că nu-l vom vedea de loc mâine pe bunul domn Gouvio. În noaptea asta va trebui să umblam vârtos, căci până la graniţa Congo-ului avem vreo cinci sute de kilometri. Ajungem apoi la fluviul Kuango, pe care va trebui să-l străbatem.

   — Dar trebuie să ne îngrijim de haine pentru Pongo - zisei eu - căci i se vor fi luat pistoalele în închisoare.

   — Şi un cuţit de rechini - adăugă Marian - de care va avea nevoie ca să croiască drum prin pădure.

   — Ce zici, să procurăm şi arme pentru ceilalţi negri? întrebai eu.

   — Ar cam bate la ochi - răspunse prietenul meu. Afara de asta nu ştiu dacă se pricep sa mânuiască revolvere.

   — Păi tocmai negrii din ţinutul Congo-ului au fost aceia care au învăţat cei dintâi cum se mânuiesc armele de foc - îi răspunsă. Şi dacă vom cumpăra câte un revolver în fiecare magazin, nu va bate la ochi de fel.

   — Ai dreptate - încuviinţă Marian - vom cumpăra douăsprezece revolvere şi tot atâtea cuţite. Uite colo o armurărie. Intră tu întâi! Poţi cumpăra câte patru arme, spunând că iei şi pentru un prieten. După aceea intru şi eu.

   Făcui repede cumpărătura, alegând pentru Pongo un cuţit aproape tot atât de mare ca un iatagan.

   Marian intră după mine şi cumpăra un număr egal de arme. Curând găsirăm altă armurărie şi îngrijirăm de rest.

   Când ajunserăm la hotel, portarul ne spuse ca un ofiţer vroise să ne vorbească.

   Nu lăsase vorbă daca se va înapoia. Asta era, oricum, suspect.

   Deoarece mai erau numai vreo trei ceasuri până să se întunece, luarăm hotărârea sa nu mâncăm la hotel, ci să căutăm vreun birt de pe la marginea oraşului. Marian plăti repede socoteala, ne împachetarăm bagajele şi plecarăm.

   Cat de bine procedaserăm băgai de seamă când - ajunşi la vreo cincizeci de metri de hotel - mă-ntorsei brusc. Văzui atunci îndreptându-se spre han pe locotenentul de la postul de grăniceri din port, însoţit de patru soldaţi. Cu siguranţă că născociseră vreun motiv ca să ne aresteze - şi când împărtăşii lui Marian ceea ce văzusem, el iuţi pasul.

   Ne simţirăm la adăpost abia când cotirăm într-o stradă lăturalnică şi ne amestecarăm în mulţime. Fără îndoială că portarul hotelului comunicase locotenentului că plecasem şi ne schimbasem îmbrăcămintea.

   În nord-vestul oraşului, la cel mult o jumătate ceas de drum de marginea pădurii, găsirăm un birt unde luarăm cina. Acolo trebuia să aşteptăm până se va înnopta.

   Când apuse soarele plătirăm repede şi pornirăm pe drumul ce ducea în pădure.

   FURTUNĂ ÎN PĂDUREA SECULARA.

   DUPĂ TREI SFERTURI DE CEAS ajunserăm la marginea pădurii, ne aşezarăm la rădăcina unui copac uriaş şi aşteptarăm...

   Stăturăm aşa ca la vreun ceas, ascultând cu încordare să auzim paşi, care să ne dea de veste că Pongo izbutise să fugi din temniţă. Dar tresărirăm speriaţi când vreo câteva făpturi negre se iviră în faţa noastră. Se apropiaseră pe nesimţite şi fără voie dusei mâna la revolver - recunoscui, însă, glasul lui Pongo.

   — Massers, totul bine. Pongo cu prieteni liberi. Repede mergem înainte, paznici vina îndată!

   Într-adevăr, din depărtare se auzeau fluierături stridente, care de sigur ca dădeau de veste tuturor poliţiştilor şi patrulelor militare despre fuga arestaţilor.

   Desfăcurăm la repezeala cele două pachete cu arme şi le împărţirăm negrilor, care nu mai puteau de bucurie. Pongo pătrunse îndată în pădurea seculară şi curând auzirăm hârşiitul cuţitului său enorm.

   Cu toate pădurile seculare şi aceasta de aici avea viaţa ei de noapte. Maimuţele sperau, pasările scoteau ţipete asurzitoare, reptilele mici şuierau. Dar concertul milioanelor de insecte acoperea aproape toate celelalte zgomote. Larma era atât de mare încât loviturile ce le dădea Pongo cu cuţitul cu greu s-ar fi putut auzi.

   În depărtare răsuna uneori pufăitul scurt al unui leopard. O dovadă că în pădurea aceasta se mai adăposteau încă primejdioasele fiare cu blana vărgată.

   Marian mergea îndărătul lui Pongo, eu veneam după el şi în urma mea păşeau cei unsprezece negri.

   Ajunserăm într-un luminiş mare şi tocmai când Pongo, se pregătea să-l străbată răsună de odată prin aer un urlet grozav. Speriaţi, ne oprirăm în loc, căci în prima clipă nu ştiam de ce e vorba.

   Dar lămurirea veni îndată, când o răbufneala furioasă, de vânt trecu prin frunzişul des al copacilor. Apoi se făcu o tăcere apăsătoare. Până şi animalele amuţiră, ca în aşteptarea unei catastrofe.

   Aceasta nu întârzia prea mult. Vâjâituri şi bubuituri se stârniră dintr-odată, măturând pădurea bătrână de sute de ani. Apoi se auzi o trosnitură care făcu sa se cutremure pământul şi un fulger cum nu mai văzusem, până atunci lumină orbitor rariştea câteva clipe.

   Iarăşi ţâşni un fulger, tunetul bubui înfiorător şi copacul uriaş de care mă sprijinisem se cutremură până la rădăcină. Şi ca şi cum lumina aceea tăioasă ar fi spintecat cerul, începu deodată să plouă. Dar nu aşa cum cunoaştem noi ploua în Europa, ci un adevărat şuvoi cădea din cer cu zgomot asurzitor.

   Fulgerele şi tunetele începură să se contopească în văzduh, îmbăind rariştea într-o mare de lumină. Şerpi de foc se încolăceau în aer, bubuituri grozave ne asurzeau şi potopul care se stârnise ne făcea să credem că venise sfârşitul lumii.

   Patru ceasuri ţinu furtuna cu o furie înspăimântătoare, apoi începu să se potolească cu încetul, fulgerele se răreau, apa cădea mai puţină şi după o ultimă bubuitură de tunet ploaia încetă tot atât de brusc cum începuse.

   Pentru întâia oară de atâtea ceasuri puturăm schimba un cuvânt. Marian, care era lângă mine, zise:

   — Dacă ne-au urmărit soldaţii, au fost nevoiţi să aştepte şi ei. Şi acum nu se vor mai putea folosi de făcliile lor şi nici poteca croită de Pongo nu se mai recunoaşte, căci furtuna va fi făcut prăpăd şi în inima pădurii.

   Aşa şi era. Se dovedea şi de astădată ca fiecare rău îşi are partea lui bună, căci ploaia grozavă ne şterse urmele cu desăvârşire. Luna îşi revarsă acum lumina ei palida peste pajişte. Şi animalele de noapte începură, încetul cu încetul, să-şi înalte iar glasurile.

   Pongo se pregătea tocmai sa pună piciorul în luminiş, dar se opri deodată, cu o exclamaţie înăbuşită. De partea cealaltă a rariştei largi de vreo treizeci de. Metri, se tara fără zgomot pe pământ o făptură negricioasă. Era înaltă cât un om când se târăşte în patru labe.

   Stelele sclipeau viu pe cer, luna îşi împrăştia razele pe pământ, plăsmuind umbre fantomatice. Făptura, misterioasă de dincolo se mişca fără zgomot. Aproape fui ispitit cred că era vorba de o vedenie, când băgai de seamă că pierise deodată, de parcă ar fi înghiţit-o pământul.

   Rămasei cu privirea aţintită pe locul acela. Se scurseră astfel vreo douăzeci de minute şi acum aş fi putut jura că mi se năzărise numai.

   Dar la asta se împotrivea purtarea lui Pongo, care stătea în faţa mea, în bătaia lunii, nemişcat ca o stană de piatră. Câteva clipe privii trupul de uriaş, apoi mă uitai iară spre locul cu pricina.

   Deodată auzii un foşnet slab, apoi văzui din nou umbra misterioasă. Fiară nu putea sa fie, căci prea era înaltă - şi nici om, fiindcă nu semăna de fel a trup omenesc.

   Umbra se furişă spre stânga. Apoi se întoarse iarăşi, alunecând ca o stafie, se ridica brusc şi... văzurăm o făptură omenească, dar care nu era din lumea noastră, îi întrecea cu mult chiar pe Pongo.

   Făptura neagră alergă iar spre stânga luminişului, de astă data în picioare, ca un om, dar cu mişcări ciudat de pripite. Apoi se lăsă iar în patru labe şi se târî pană la cel mai apropiat copac.

   În aceeaşi clipă, un braţ de o lungime enormă şi vânjos înhaţă o cracă la vreo trei metri de pământ, apoi făptura ciudată se săltă în sus, făcându-se nevăzută în frunzişul arborelui.

   Trebuie să mărturisesc ca o sudoare rece îmi broboni fruntea, atât de misterioasa fusese arătarea aceea. Marian şi Negrul rămăseseră şi ei liniştiţi şi cel dintâi care rupse tăcerea fu Pongo:

   — Massers, asta fost Pongo, stăpân de la aceste păduri.

   Aşadar o gorilă, care în graiul băştinaşilor poartă numele pe

care-l avea şi prietenul nostru negru.

   Pongo - al nostru - se codi acum sa păşească în luminiş, dovadă că se temea de gorila, care pe drept cuvânt era poreclită „stăpânul pădurilor". Faptul acesta însemna mult, căci Pongo al nostru nu se dădea înapoi nici când era vorba să atace un rechin, cu un simplu cuţit.

   Deodată, însă, se trezi ca dintr-un vis şi exclamă:

   — Massers vine!

   Puse piciorul în luminiş şi noi îl urmarăm, cu hotărâre.

   Ca vechi naturalist presupusei ca monstrul pe care-l văzuserăm fusese o maimuţă de parte femeiască, deoarece bătrânului sef al unei familii de gorile nu-i place să-şi petreacă noaptea într-un copac. El preferă sa doarmă jos, cu spatele rezemat de trunchiul copacului.

   Dacă era însă o gorilă cu pui, atunci trebuia să ne aşteptăm la primejdii, căci toate fiarele pădurilor obişnuiesc să atace orice fiinţă străină, când crede că odraslele ei sunt în pericol.

   Probabil că şi Pongo gândea la fel, căci porni pieziş, spre dreapta, de partea cealaltă, pe unde dispăruse făptura fioroasă.

   Când intrai iarăşi în pădurea întunecoasă răsuflai uşurat. Băgai de seama, însă, că Pongo apucase mai mult spre nord-est. Vroia aşadar, să taie dea curmezişul ţinutul portughez, ca s-ajungă cât mai curând în cel belgian.

   Urmăritorii noştri nu dădeau nici un semn de viaţă. Probabil că nici nu găsiseră încă jocul pe unde pătrunseserăm în pădure, sau furtuna grozavă le-o fi tăiat oarecum avântul.

   Mersul devenea tot mai anevoios şi hainei umede încă ne împiedecau să ne mişcam în voie. Din fericire, sub copacii, deşi domnea căldura înăbuşitoare a Tropicelor, totuşi chiar dacă hainele noastre se uscau în felul acesta, zăpuşeala ne tăia răsuflarea, făcându-ne să înotăm în sudoare.

   Dar n-aveam încotro, trebuia să ne încordam puterile şi să mergem înainte.

   În cele din urma se lumini, de ziua. Ne aflam în inimă pădurii seculare şi abia aci ne puteam da bine seama de prăpădul care-i făcuse furtuna din cursul nopţii.

   Merserăm înainte fără oprire şi într-un târziu, Pongo ne spuse, după ce stătu puţin de vorbă cu unul din tovarăşii săi de trib:

   — Îndată vine fluviu, Massers. Acolo ascunde urme.

   Aşa dar, vroia sa facă la fel cum procedasem în pădurile fluviului Amazoanelor, când eram urmăriţi de incaşi. Şi acum, faţă de soldaţi, şiretenia asta avea să prindă şi mai bine, căci aceştia nu se pricepeau să citească urmele ca indienii, care trăiau în pădure, în veşnică luptă cu natura.

   În vreme ce-mi târâm paşii îndărătul lui Marian şi Pongo, îmi reveniră în minte întâmplările petrecute de curând. Camaradul nostru negru întâlnise pe un vapor în America de Sud pe nepotul său Kubang, care-i povestise că vărul lui Pongo, Kanda, se înscăunase căpetenie a tribului, luând prizonieri pe mama şi pe fratele camaradului nostru. Şi tocmai acesta din urmă - fratele lui Pongo, Utaro - trebuia să devie căpetenie, când va fi atins vârsta care se cerea. Până atunci mama lui Pongo, Aika, stăpânise peste trib. Dar într-o bună zi Kanda o alungase, instalându-se în locul ei. Cei zece negri, care se refugiaseră pe pământ portughez, erau credincioşi lui Pongo şi mare le fu mirarea când îl văzură pe uriaş în temniţă. Acum se înapoiau veseli în patrie, căci aveau deplină încredere în Pongo.

   Camaradul nostru negru ne povestise toate acestea pe scurt, înainte de a porni la drum prin pădure. Ne aşteptau deci lupte crâncene satul sau, căci Kanda se pricepuse sa atragă de partea sa pe cei mai mulţi tovarăşi de trib.

   După vreo doua ceasuri de mers ajunserăm la un fluviu lat de vreo zece metri.

   Curgea de la Răsărit la Apus, spre coasta şi Pongo intră fără şovăire în apă. Luarăm direcţia spre Răsărit; merserăm ca la vreo. Două ceasuri prin apa şi după ce o străbăturăm de a latul, ieşirăm dintr-însa pe ţărmul de Nord.

   Intrarăm iar în pădure. Pe aci nu bântuire furtuna şi Pongo avu iar o muncă destul de grea, ca să croiască o potecă.

   Trebuia să ne gândim la ceva vânat, căci din cele câteva cutii cu conserve pe ca le aveam nu se puteau hrăni atâţia oameni.

   Pongo ne scoase şi din această încurcătură. Ne apropiam încetişor de un luminiş întins, când el ridică deodată braţul şi se opri. Asta era un semn să păstrăm linişte.

   Printre crengi puteam cuprinde cu privirea luminişul şi văzui o ceată întreagă de antilope „Palles", un soi de animale foarte fricoase şi prevăzătoare.

   Mi se părea cu neputinţă să răpunem una din ele fără arma de foc - şi la împuşcături nu ne puteam gândi, ca să nu atragem atenţia urmăritorilor noştri.

   Dar iată ca Pongo se lăsă la pământ şi începu se târască încet, ca un şarpe, spre luminiş.

   Nici un zgomot nu ne ajunse la urechi, nici măcar foşnetul frunzelor. Totuşi, după ce se scurseră vreo zece minute şi uriaşul dispăruse din faţa ochilor noştri, trebuie ca unul din animale să fi prins un zgomot suspect.

   Auzirăm un fel de ţipăt de prevenire - ceva ca o şuierătură - şi îndată se stârni nelinişte în ceata de antilope. Vroiam să-mi smulg puşca de pe umăr ca să răpun câteva, când Pongo se ivi deodată în luminiş, la cel mult zece metri de animale.

   Acestea se împrăştiară speriate şi începură, să alerge spre pădurea ocrotitoare. Dar Pongo şi zvârlise cuţitul în cel mai apropiat.

   Antilopa sări în sus, căzu înapoi şi se prăbuşi. Pongo zvârlise cuţitul cu adevărată măiestrie.

   Ceilalţi negri ieşiră atunci în luminiş şi în vreme ce câţiva începură să adune vreascuri, alţii târâră vânatul la marginea rărişi ei, peste drum de noi.

   Străbăturăm şi noi luminişul, căci din partea cealaltă puteam observa mai lesne dacă se apropiau urmăritorii. Negrii sărară o groapă în care aprinseră un foc şi antilopa fu fripta. Mâncarăm cu poftă şi ne săturarăm.

   După un ceas de odihnă am pornit iar la drum şi după alt ceas ajunserăm la alt fluviu, unde hotărârăm să ne facem lagărul.

   Din pricina crocodililor care roiau pe acolo ar fi fost cu neputinţă să trecem apa înot, pe ţărmul celălalt, astfel că negrii începură sa taie copăcei, din care întocmiră o plută, cu care trecurăm fluviul.

   Aleserăm acolo un loc bun de popas şi după ce prepararăm ceai proaspăt, negrii traseră la sorţi ordinea în care să stea de veghe. Noi însă ne culcarăm în nisipul cald de pe ţărm şi adormirăm repede.

   III.

   UN DUŞMAN GROZAV.

   DEŞI MARŞURILE DE NOAPTE sunt nespus de primejdioase în pădurea tropicală, n-aveam încotro şi trebuia să pornim la drum chiar în seara aceea, căci abia când vom fi lăsat în urmă pământul portughez, puteam cuteza să poposim noaptea şi să aprindem un foc.

   De aceea Pongo ne trezi spre seară. Tovarăşii săi izbutiseră să prindă câţiva peşti mari, pe care îi fripserăm la foc şi îi mâncarăm cu poftă. Acoperirăm urmele lăsate de trecerea noastră pe acolo şi cu puţin înainte de apusul soarelui Pongo începu să croiască iar o potecă în inima pădurii.

   Două ceasuri după ce se întunecase, unul din negrii ce veneau în urma mea strigă câteva cuvinte lui Pongo. Acesta schimbă îndată direcţia mai mult spre Răsărit şi în curând dădurăm de o potecă bine bătătorită croită de vreun pachiderm.

   Acum mergeam în joacă aproape - deşi primejdia să ne lovim nas în nas cu vreun elefant sau rinocer.

   Noaptea trecu în linişte însă şi când se lumina de ziua, ne aleserăm un loc de popas pe malul unui râu, din care negrii îndemânateci prinseră iarăşi câţiva peşti.

   Înainte de a ne lăsa odihnei, mă sfătui cu Marian şi Pongo, ce e de făcut în privinţa merindelor - lucru destul de important, de altfel. Nu trebuia să ne pierdem prea multă vreme cu vânatul - aşa că luarăm hotărârea ca la amiază să împuşcăm mai multe animale de-odată, iar carnea s-o uscam şi s-o luăm cu noi.

   Împuşcăturile n-aveau ce să ne mai primejduiască acum, căci nu era de presupus să fi fost urmăriţi cale atât de lungă.

   În vreme ce noi ne culcarăm, Pongo se duse să iscodească prin împrejurimi şi cu puţin înainte de amiază ne trezi, spunându-ne:

   — Massers vine, Pongo găsit vânat.

   Ne călăuzi de-a lungul malului şi după un sfert de ceas ne făcu semn să stăm liniştiţi, apoi privi cu băgare de seamă pe după o tufă. După aceea se-ntoarse, râse şi se dădu încetişor de o parte.

   Ne pregătirăm puştile, apoi Marian se furişă spre dreapta, iar cu iscodii cu privirea la stânga, pe după tufă. În faţa noastră se afla o adăpătoare, unde păreau să vie multe animale, căci se vedeau acolo nenumărate urme.

   Acum se aflau câteva maimuţe, găini de pădure şi şase antilope „Pallas", care-şi potoleau setea, aruncând din când în când priviri temătoare în jurul lor.

   Eu luai la ochi animalul cel mai din spate şi trasei în aceeaşi clipa cu Marian. După aceea trăsei odată în altă antilopă şi prietenul meu făcu la fel. Patru animale căzură la pământ, într-un

lac de sânge.

   Mal rămaserăm vrea cinci minute la locurile noastre, apoi ne apropiarăm de adăpătoare, de unde fugiseră toate celelalte animale după împuşcăturile noastre.

   Curând se iviră şi câţiva din oamenii lui Pongo, care târâră vânatul la locul unde ne aşezaserăm tabăra. O antilopă o mâncarăm imediat, iar din carnea celorlalte făcurăm pastrama. În vremea asta negrii se culcară cu schimbul, căci trebuiau să fie odihniţi pentru la noapte.

   Cu un ceas înainte de a se întuneca, pornirăm iar la drum prin pădurea tropicală.

   Şi aşa merserăm zi de zi, numai noaptea, până când, după zece marşuri din acestea, trecurăm un fluviu lat şi Pongo ne lămuri căi lăsasem graniţa în urmă şi ne aflam pe pământul patriei sale.

   Făşia aceasta de pământ, era, cu numele, sub stăpânire belgiană, dar puteam fi încredinţaţi ca în pădurile astea grozave ale Congo-ului nu se arăta niciodată picior de soldat sau slujbaş. Cel mult cercetători îndrăzneţi sau negustori de fildeş.

   Luarăm hotărârea să mergem iar în timpul zilei, aşa că până dimineaţa urma să poposim.

   În cele zece zile de mers mai vânarăm în trei rânduri şi câte trei zile în şir ne hrănirăm cu pastramă. Acum însă ni se făcuse pofta de ceva carne proaspătă.

   Pongo avu o scurtă convorbire cu cel mai în vârstă dintre tovărăşii săi, apoi se apropiă de noi şi zise:

   — Massers, nu împuşcă aci! Bandu (arată spre acela cu care vorbise) spune că aici este Askari. Ei urmărit pe prietenii mei.

   Prin Askari înţelegea soldaţii, adică legionarii belgieni. Poate că guvernul aflase că se iscaseră turburări înlăuntrul ţării şi trimisese un detaşament de soldaţi ca săi facă linişte.

   Prin asta se ivise pentru noi o nouă primejdie poate când nici nu scăpasem bine de cealaltă. Marian făcu o mutră gravă şi-mi spuse:

   — Atât ne-ar mai lipsi! Dacă se amestecă şi belgienii, ne poate merge rău. Îţi aduci aminte, cred, ce-am păţit noi cu francezii în Cochinchina! Şi dacă ăştia de aici ar da peste noi în inima pădurii, amestecaţi în certurile negrilor, ne putem pomeni cu vreun proces de spionaj pe cap.

   — Ai dreptate - încuviinţai eu - ar fi trebuit să ne oprim ia Boma, la gura Congo-ului şi să cerem o viză de intrare. Cu siguranţă că nu ne-ar fi refuzat-o.

   — Acum e prea târziu, răspunse Marian. Nu ne rămâne decât

să fim cu băgare de seamă.

   Pământul pădurii era cam mocirlos, fiind străbătut de nenumărate cursuri de apă. Ca loc de tabără pentru douăzeci şi patru de ceasuri ne aleserăm un luminiş mărişor, pe marginea unei ape limpezi. Doi negri aruncară lemne şi săpară o groapă, iar ceilalţi, împreuna cu Pongo, se făcură nevăzuţi în pădure.

   Eu şi Marian rămaserăm pe loc, băurăm ceai, apoi ne culcarăm. După câteva ceasuri m-a trezi mirosul plăcut de friptură.

   Pe când dormeam, Pongo se întorsese cu oamenii săi, aducând patru antilope şi doi porci mistreţi, pe care îi doborâse cu cuţitul, ajutat de oamenii săi care făcuseră pe gonacii.

   Aveam iarăşi provizii pentru câteva zile.

   În tabăra noastră domnea acum o mare însufleţire; mai întâi fu fript un porc pe care îl mâncarăm imediat, apoi carnea cealaltă fu transformată în pastramă.

   Treaba asta fu lăsată în seama oamenilor lui Pongo, care puseră şi paznici, în vreme ce noi ne bucuram de niţică odihnă. După cum ne spusese camaradul nostru negru, mai aveam de şi răzbătut un drum de cinci zile, ca s-ajungem în satul lui; adică vreo 200-250 kilometri.

   Pe un şes întins, înconjurat de păduri seculare, între cele două fluvii mari Wambo-Lua şi Sai, s-ar fi aflând satul cu pricina.

   Ziua şi noaptea trecură în linişte deplină şi a doua zi dimineaţă eram odihniţi şi bine dispuşi. Îmbucarăm ceva, apoi pornirăm spre Răsărit, pe o potecă bătătorită.

   Temperatura era grozavă. Nenumăratele fluvii în loc să dăruiască răcoare, nu făceau decât să dea umiditate aerului, ceea ce ne în greu ia peste măsură respiraţia.

   Două zile merserăm astfel, fără să dăm de urme de-ale soldaţilor. A treia zi ajunserăm într-o pădure cu totul sălbătăcită, în care căutarăm zadarnic poteci. Probabil că şi pahidermii uriaşi nu cutezau să intre în vegetaţia asta de nepătruns.

   Totuşi Pongo dădu de nişte potecuţe ce păreau să fi fost folosite adesea, dar prea strâmte pentru vreun elefant sau rinocer.

   — Potecile acestea fac impresia că ar fi croite de oameni - zise Marian - ar corespunde şi cu înălţimea, căci sunt tocmai pe măsura unui om foarte înalt.

   — Atunci ar trebui să roiască de uriaşi pădurile acestea - râsei eu - altminteri nu se putea ca potecile astea să fie atât de bine bătătorite. Pe de altă parte trebuie să fi fost folosite de curând, altfel ar fi acoperite iarăşi de vegetaţie.

   — Nu se poate şti daca nu se află vreo trupă de soldaţi în pădure, răspunse Marian, îngândurat. Dar atunci ar fi crengi rupte sau îndoite...

   — Ia să-l întrebăm pe Pongo ce-i cu potecile astea - propusei eu - el trebuie sa ştie. Ia te uită cu câtă băgare de seamă iscodeşte pe după fiecare cotitură a potecii, de parca ar aştepta vreun duşman.

   La chemarea lui Marian uriaşul întoarse capul, apoi răspunse la întrebarea ce i-o puserăm cu privire la rostul potecilor.

   — Ifi făcut, locuieşte adânc în pădure. Massers fie cu mare băgare de seamă!

   Tresării speriat când auzii numele acesta. Puţini ştiu că Ifi este numele poporului de pitici care locuieşte prin pădurile încâlcite întunecoase ale Congo-ului.

   Aceşti pigmei locuiesc în nişte sate aproape tăinuite, în inima pădurii seculare. Sunt înalţi de cel mult un metru şi patruzeci, drept arme au numai arcul şi săgeata, dar răpun cu ele chiar elefantul, căci săgeţile lor sunt muiate într-o otravă grozavă şi un pahiderm care a fost rănit numai uşor de o astfel de săgeată, moare după două sau trei zile. Vânătorii se iau apoi după el şi îşi împart trupul.

   Mi-ar fi plăcut să fac o vizită acestui popor, interesant, dar, din păcate, nu era acum timpul pentru aceasta.

   Dădui mai multă atenţiune potecilor, care uneori se încrucişau şi băgai de seamă că Pongo nu apuca niciodată pe un drum care ducea spre Nord-Est, ci se ţinea mereu pe potecile ce mergeau direct spre Răsărit. Probabil că acestea ocoleau satul Negrilor pita, aşezat în mijlocul pădurii.

   O zi întreagă ne folosirăm de aceste potecuţe ciudate. Cu puţin înainte de a se înnopta, Pongo alese pentru tabără un mic luminiş înconjurat de tufe. Focul îl aprinseră într-o groapă foarte adâncă, ca săi nu împrăştie prea multă lumină împrejur. În aceiaşi timp camaradul nostru negru puse doi oameni de pază, căci poteca pe care ajunserăm în luminiş se continua de cealaltă parte şi la ambele ei capete trebuia săi stea câte o strajă.

   Toate acestea nu erau deloc liniştitoare şi gândindu-mă la ele, nu putui adormi.

   Într-un târziu, însă, izbutii să aţipesc, dar fui trezit brusc de un sunet apropiat, cum nu mai auzisem decât o singură dată în viaţa, tot prin codrii Congo-ului.

   Atunci auzisem sunetul acela venind din depărtare şi mă speriasem grozav. Cu atât mai mult acum, când îl auzeam la nici douăzeci de metri. La început părea lătratul de furie al unui câine uriaş, dar apoi aducea cu bubuitul unui tunet. Era ţipătul de luptă

al unei gorile.

   Ne ridicarăm repede şi puserăm mâna pe puşti. Cu siguranţă că monstrul ne mirosise, îşi avea, poate, familia prin apropiere şi vroia sa alunge acum pe oaspeţii nepoftiţi.

   În curând auzirăm şi bătăile de tobă pe care le fac aceste animale lovindu-se cu labele în piept. Apoi răsună iarăşi sunetul acela grozav al pădurilor africane.

   — Ia-o tu pe poteca din dreapta, eu o iau pe cealaltă! îmi şopti Marian.

   Nu puteam vedea decât la câţiva paşi depărtare, aşa că ne furişarăm prin luminiş şi privii încordat spre punctul unde spărtura neagră din frunziş îmi arăta intrarea potecii.

   Îndărătul meu auzii o comandă înceată a lui Marian şi după câteva clipe se mai lumină. Pongo zgândărise focul, căci acum nu mai trebuia sa ţinem seamă de primejdia piticilor său a soldaţilor, fiindcă aveam în apropiere un duşman şi mai periculos.

   Deodată putui cuprinde cu privirea câţiva metri din potecă. Pongo se apropiase de mine cu o creangă aprinsă şi lumină întunerecul.

   — Masser împuşcă numai când vine Pongo - îmi şopti el - duşman este aproape.

   Nu era nevoie să-mi mai spună asta, căci de la început eram hotărât sa trag numai daca gorila ne-ar fi atacat. Făcui semn C-am priceput şi continuai sa ţin sub observaţie poteca.

   IV.

   O LUPTA PE VIAŢĂ Şi PE MOARTE.

   CÂTEVA MINUTE DOMNI LINIŞTE. Mă-ntorsei repede şi privii spre Marian. Îndărătul lui stătea Kubang, nepotul lui Pongo, ţinând o făclie în mâna ridicată.

   Când îmi îndreptai din nou privirea spre potecă, mă cutremurai, căci pe pământ se mişca o făptură, negricioasă, apropiindu-se încetişor. Lumina făcliei lui Pongo se răsfrânse în nişte ochi ce scânteiau ciudat şi în clipa următoare făptura se ridică brusc.

   La câţiva metri numai de mine stătea „stăpânul pădurilor africane", cum e numit pe bună dreptate. Era înalt de peste doi metri, stătea drept ca o lumânare, scoţându-şi la iveală dinţii grozavi. Smocul de păr de pe cap i se mişca încolo şi încoace, începu deodată să bată toba în piept cu labele-i enorme şi iarăşi scoase răcnetul acela de luptă care-ţi îngheţa sângele în vine.

   Ridicasem puşca şi ţintii spre pieptul dihaniei ştiind că o astfel de împuşcătură vine de hac mai lesne gorilei. Dar ea părea ca se teme mai mult de lumina făcliei căci se legăna nehotărâtă la dreapta şi la stânga, scrâşni cu furie din dinţi, dar nu se încumeta sa se apropie.

   Rămaserăm nemişcaţi ca nişte statui de piatra. Chiar numai o şoapta ar fi fost de ajuns, poate, să îndemne dihania la atac. Mâinile mi se înţepeniră aproape pe arma, dar nu îndrăzneam să le mişc, temându-mă sa nu întărât animalul.

   În cele din urma gorila se lăsa în patru labe, mai văzui odată scânteierea fioroasă a ochilor ei, apoi dispăru tot atât de pe nesimţite cum venise.

   — Massers fie liniştit! şopti Pongo. Nu mai vine. Doarme fără grija Massers.

   Îl chemai pe Marian care veni îndată la noi şi-i împărtăşii ce-mi spusese Pongo. Prietenul meu spuse ca ne puteam bizui pe camaradul nostru negru şi că sfatul său era cel mai bun.

   Ne înapoiarăm deci la foc şi ne culcarăm din nou. Şi poate din pricina încordării din clipele acelea grozave, adormii numaidecât.

   A doua zi dimineaţă Pongo ne vesti, vesel, că gorila nu se mai arătase. Ne grăbirăm totuşi să pornim la drum, căci camaradul nostru negru ne mai zise că se putea sa ieşim chiar în seara aceea din pădurea asta grozavă. Pe urma mai aveam doar o zi de mers prin stepa ca s-ajungem în satul său.

   Îmbucarăm ceva la repezeală. Negrii şterseră urmele popasului nostru, apoi pornirăm pe poteca pe care venise monstrul în noaptea trecută.

   În pământul moale văzurăm urmele sale, întipărituri uriaşe şi adânci, care dovedeau greutatea sa enormă. Oamenii lui Pongo făcură mutre cam speriate când văzură aceste urme, căci ei n- aveau decât revolvere şi cuţite, cu care n-ar îi putut ţine piept unei dihănii ca aceea.

   Gorila o luase la stânga printre tufe, după cum observarăm lesne. Trebuie să mărturisesc că am răsuflat uşurat când am trecut de locul acela, căci îmi spuneam că namila se mai putea aţine pe aproape.

   — Slava Domnului! şopti Marian, după vreun sfert de ceas de mers pe potera îngusta. Acum cred că vom avea linişte din partea neplăcutului nostru oaspe.

   — Tăcere, Massers! făcu Pongo, întorcându-se fulgerător. Acolo Askari.

   Arătă spre dreapta şi prin câteva spărturi din tufişuri puturăm vedea un luminiş mărişor la vreo treizeci de metri depărtare, unde soldaţii coloniali îşi întocmiseră tabăra.

   Erau vreo patruzeci de oameni, care aşteptau în jurul focurilor îşi fierbeau mâncarea. În faţa unui cort stătea un ofiţer, european, ocupat şi el cu mâncarea şi bău tura.

   Sub nici un cuvânt nu trebuia sa fim văzuţi de ei, de aceea Pongo dădu oamenilor săi o poruncă, apoi se-ntoarse spre noi şi şopti:

   — Massers târăşte!

   Avea dreptate, numai în felul acesta puteam nădăjdui sa trecem neobservaţi pe lângă tabără. După cum vedeam noi soldaţii - care erau negrii - prin frunzişul desişului, ne puteau zări şi ei. Dar dacă ne târâm o mica distanta, lucrul era aproape cu neputinţă.

   Străbăturăm dea buşilea vreo cincizeci de metri, apoi intrarăm iarăşi într-un desiş de nepătruns şi puteam merge din nou în două picioare, ca oamenii.

   — Slavă Domnului - zise Marian, râzând - târâtul pe zăpuşeala asta n-a prea plă...

   Fu întrerupt în mijlocul frazei şi într-un chip cum nici n-am fi visat vreodată. La stânga noastră, lângă un palmier uriaş, înlături de care tocmai trecusem, era un loc liber printre tufe. Şi acolo se ivise o dihanie, pe nesimţite şi fulgerător de repede. Era o gorila uriaşa - poate aceeaşi din noaptea trecuta - şi cu o creangă ridicata ameninţător se năpusti asupra lui Marian, care-i venea mai aproape.

   Prietenul meu îşi smulse îndată puşca, dar în aceeaşi clipă căzu peste mine atât de vijelios, încât zburarăm amândoi câţiva paşi îndărăt. Aceasta o făcuse Pongo, care se întorsese repede şi-şi dăduse seama de situaţie.

   — Nu împuşcaţi. Askari! striga el, apoi creanga groasa din ghearele gorilei se şi lăsa în jos. Marian ar fi fost cu siguranţa pierdut, chiar daca ar fi tras un glonţ.

   Acum am fi avut prilejul să răpunem dihania prin câteva gloanţe trase la repezeală, dar cuvintele lui Pongo ne opriră - nu trebuia să se audă vreo detunătură, ca să nu atragem luarea- aminte a soldaţilor.

   În faţa noastră se desfăşură acum o privelişte cum rar se poate vedea.

   Pongo al nostru, înarmat doar cu cuţitul de spintecat rechini, provocase la luptă pe „stăpânul codrilor". În clipa când gorila era să cadă în cap din pricina loviturii ce dăduse greş, camaradul nostru se şi repezise ca o panteră, tăişul ascuţit sclipi în aer şi în clipa următoare se înfipse adânc în spatele maimuţei uriaşe.

   Pongo smuci repede cuţitul din trupul ei şi sări în lături. În urma loviturii primite, namila căzu pe labe şi deoarece se afla numai la vreun metru şi jumătate de noi, putui vedea lămurit rana adâncă pe care i-o pricinuise cuţitul lui Pongo.

   Prietenul nostru negru nimerise bine altminteri s-ar fi isprăvit cu el, chiar dacă interveneam noi cu puştile.

   Rana era tocmai deasupra inimii, între coaste şi ţinând seamă de puterea uriaşă a lui Pongo, de sigur că tăişul ascuţit, atinsese inima.

   Dihania mai încercă să se ridice, dar zadarnic. Se zvârcoli câteva minute, apoi căzu greoaie cu faţa în jos, scormonind ţărâna în lupta cu moartea. Şi când rămase nemişcată pentru veşnicie, Pongo ni se adresa calm:

   — Massers, haideţi!

   Timp de vreo doua ceasuri merse Pongo cu noi prin noapte, apoi încetini pasul. Deodată trecu o apa puţin adâncă şi ne zise:

   — Veniţi, Massers!

   Nu mai fusese de mulţi ani în patria sa, cu toate acestea găsise pe întunericul acela, prin care păşeam dibuind, o spărtură în desiş, pe malul răsăritean, îndărătul căreia începea o poteca.

   — Massers ţine unul de altul, zise el cu glas înăbuşit, după ce ieşirăm din apa.

   Sfatul acesta era la locul lui, căci sub copaci domnea acum o beznă atât de adâncă, încât nu puteam vedea mâna înaintea ochilor. Marian se apuca de brâul lui Pongo, eu de acela al prietenului meu şi aşa mergeam prin întunerecul acela înfiorător. Din zgomotele slabe dindărătul meu îmi dădui seama că şi oamenii lui Pongo ne urmau.

   Socoteam că acum ne aflam în siguranţa, căci era cu neputinţă ca soldaţii fi dat de drumul pe care fugisem. Împărtăşi asta lui Marian, dar Pongo, care prinsese cuvintele, răspunse îndată:

   — Nu va fi bine, Massers. La Askari este Kambu, om rău din libaţia lui Pongo.

   „Libata" înseamnă „sat" la negrii din Congo şi ceea ce ne spuse Pongo nu era de fel o veste buna. Dacă era vreun trădător din satul său în rândurile soldaţilor, atunci cu siguranţă că şi el cunoştea poteca asta şi-şi va călăuzi trupa pe drumul cel bun.

   La gândul acesta iuţii paşii şi-l împinsei şi pe Marian ceva mai înainte.

   Mişcarea asta îmi salvă viaţa, căci deodată se auzi în frunzişul dindărătul meu un foşnet puternic, urmat de un mârâit întărâtat, apoi mă pomenii cu o lovitură atât de năpraznică în ceafă şi pe umeri, încât mă prăbuşii la picioarele lui Marian.

   Kubang, care venea în urma mea, scoase un strigăt:

   — Pongo!

   După aceea, pe când mă părăsea cunoştinţa, văzui ţâşnind o lumina, auzii împuşcăturile lui Marian, o greutate enormă îmi căzu pe picioarele întinse - şi... leşinai.

   Trebuie să fi gemut din adânc, căci deodată răsună glasul lui Marian:

   — Slava Domnului, se trezeşte!

   Când deschisei pleoapele grele ca plumbul, mă văzui silit să le închid repede lai loc, căci lumina mă orbea. La a doua încercare merse mai lesne şi de data aceasta îmi dădui seamă că era ziuă.

   Marian şi Pongo se aplecară asupra mea, când încercai însă să mă ridic, prietenul meu îmi şopti:

   — Rămâi liniştit ne aflam într-un copac.

   Resemnat închisei iar ochii. Dar senzaţia unui suc de fructe ce- mi picură pe buze ma readuse în simţiri şi la asta contribuiră mult şi cuvintele lui Marian, care mi şopti stăruitor:

   — Robert, trebuie să-ţi revii! Belgienii sunt pe aproape şi ne caută. Bea asta!

   Îmi lipi de buze un pahar şi sorbii cu lăcomie licoarea acrişoară de fructe. Apoi deşchisei iar ochii şi întrebai cu glas slab:

   — Mariane, ce s-a întâmplat? Ah, Ştiu, am fost doborât! Apoi ai tras tu! Cum a fost?

   — Mare noroc ai avut, Robert, răspunse prietenul meu - a fost mai mult decât o simpla întâmplare faptul ca ţi-ai iuţit deodată paşii. La dreapta ta, în tufiş era o gorila uriaşă, care ţi-ar fi zdrobit capul daca ai îi trecut cu o clipa mai târziu pe dinaintea ei. Kubang, nepotul camaradului nostru negru, a mai strigat: „Pongo", ceea ce cred c-ai auzit. Am ştiut atunci că e vorba de o gorilă, am aprins lampa de buzunar şi am izbutit să răpun namila cu şase gloanţe trase în piept. Ţi-a căzut pe picioare, dar din pricina pământului moale ai scăpat fără să-ţi zdrobească ciolanele. Ştiam bine că împuşcăturile vor aduce soldaţii pe urmele noastre, de aceea te-am scos repede de sub trupul monstrului şi te-am luat de acolo. Pongo s-a căţărat apoi cu tine într-un copac, eu l-am urmat şi si acelaşi lucru l-au făcut negrii, care cunoşteau în parte drumul acela ciudat, căci ciudat e drumul pe care l-am făcut. Copacul în care ne-am urcat se afla de-a dreptul în apa unui mic râu şi aşa s-a făcut că n-am lăsat nici un fel de urma. În frunzişul arborelui uriaş se afla un drum minunat, pe care l-a făcut Pongo cu ani în urma. El a împletit în aşa fel unele de altele, plantele agăţătoare şi unele crengi ale copacului, încât alcătuiesc un covor trainic care în acelaşi timp pune la adăpost de privirile celor de jos. Drumul acesta lung de vreo două sute de metri l-a făcut odinioară Pongo al nostru, cu scopul de-a se putea ascunde în vremuri de primejdie şi în acelaşi timp să aibă şi o anumită libertate în mişcări. Taina aceasta a încredinţat- o numai câtorva tovarăşi de trib mai bătrâni, care sunt cu toţii de partea sa, afara de unul singur. Se prea poate ca acesta unul să trădeze taina - şi atunci ne putem aştepta ca soldaţii să ne descopere ascunzătoarea. Din fericire, Pongo, care începuse încă de pe atunci să-l bănuiască pe bătrânul trădător, nu i-a arătat fiecare copac în parte, prin care se poate ajunge la poteca asta unică, în felul ei. I-a făcut numai o descriere, astfel că putem nădăjdui să rămânem nedescoperiţi aici, până te vei însănătoşi pe deplin.

   Marian tăcu şi eu chibzuii la cele auzite. Era uimitor ceea ce crease Pongo în frunzişul acestor copaci.

   Pongo, pe atunci un om cu totul primitiv: încă, făurise minunăţia aceasta îndemnat de o prevedere înţeleaptă.

   Ridicai binişor capul şi privii în juru-mi. Da, mă aflam sub o boltă verde, înalta de vreo trei sferturi de metru. Dedesubtul meu era un covor des de verdeaţă. Deasupra mea, ramurile împletite ale copacului uriaş.

   V.

   DIN PRIMEJDIE ÎN PRIMEJDIE.

   — EI, VĂD CA LUCRURILE ÎNCEP să meargă mai bine, zise Marian vesel - multa grija mi-ai făcut zise Marian vesel.

   Îi strânsei mâna, zâmbindu-i recunoscător. Mă scăpase doar de la o moarte grozava.

   Deodată se ivi Kubang şi-i şopti ceva lui Pongo. Acesta încruntă sprâncenele, apoi se-ntoarse spre Marian şi zise:

   — Massers Farrow, repede ajuta ducem mai departe Masser Bertram. Vine Askari.

   Mă ridică de subţiori cu băgare de seama, în vreme ce Marian mă apucă de picioare. Mă duseră astfel dea lungul gangului de verdeaţă, până ce Pongo mă lăsă jos, în sfârşit şi zise:

   — Massers, colo stepă.

   Întorsei capul cu greu şi văzui la vreo cincisprezece metri îndărătul meu iarba înaltă a unei stepe nesfârşite, din care înălţau pe alocuri grupuri mici de şi movile înalte de termite.

   Aşadar colo, în fund, unde valul de căldura întuneca zarea, trebuia sa fie satul lui Pongo, de dragul căruia veneam noi din îndepărtata America de Sud.

   Hăt, departe, unde iarba părea mai măruntă, văzui un cârd de

antilope dintre care unele păreau foarte mari.

   Deodată, Pongo ma ghionti, duse apoi degetul la buze şi arata în jos. Întinsei capul şi fără voie tresării. Alături de copacul în ai cărui frunziş ne ascunsesem noi, stătea, un negru în uniforma armatei belgiene. Privea lung în stepă, se-ntoarse apoi şi făcu un semn spre pădure.

   Nu trecu mult şi se iviră camarazii săi, patruzeci de oameni, cum socotisem încă atunci când îi zărisem în tabăra lor.

   Patru din ei duceau blănurile celor două gorile pe care le împuşcasem noi.

   Aproape la capătul convoiului venea ofiţerul alb, care vorbea cu însufleţire cu un soldat înalt ce mergea alături de el. Când Pongo zări pe soldatul acesta, scrâşni cu chipul schimonosit de furie:

   — Kambu.

   Acesta era aşa dar trădătorul, care vroia acum să dea propriul său sat în stăpânirea albilor. Chiar la popoarele acestea primitiva există câte odată un Iuda Iscariotul.

   Cei doi se opriseră, aproape chiar sub copacul nostru şi vorbeau destul de tare, în dialectul băştinaşilor.

   După aceea ofiţerul se luă cu paşi repezi după soldaţii săi, care în vremea asta înaintaseră o bucată bună în iarba înaltă.

   Mă mirai că trădătorul, Kambu, rămăsese pe loc, dar Pongo mă lămuri:

   — Kambu trebuie caute drumul lui Pongo, aici sus. Nu mai întoarce el la Askari. Pongo plan bun are, Askari nu mai ajunge la libatta de la Pongo.

   Nu-şi dezlipi ochii de la trădător, aruncă doar o privire cercetătoare spre stepă, unde. Tocmai dispăruseră soldaţii în iarba înaltă, apoi şopti:

   — Massers fie liniştiţi! Pongo pedepseşte Kambu!

   Pe nesimţite, ca o pisica, dispăru în clipa următoare printre crengi. Noi priveam liniştiţi spre trădătorul de jos, care îşi aprinsese o ţigară şi se părea ca chibzuieşte ce sa facă. Eram foarte mirat de faptul ca locotenentul îl lăsase singur - dar îmi spusei apoi că o făcuse într-adins. Dacă s-ar fi ivit în sat cu trădătorul acesta printre soldaţii săi, s-ar fi putut întâmpla ca locuitorii înfuriaţi să se răzvrătească. De aceea îl lăsase aici şi pornise singur cu oamenii săi.

   La fel părea, să gândească şi Marian, căci îmi şopti:

   — Locotenentul e şiret nevoie mare şi nici nu se va sinchisi daca trădătorul nu se va mai întoarce. El îşi va fi îndeplinit însărcinarea vizitând satul şi găsind totul în ordine. Va zice

Doamne ajută când va părăsi pădurile acestea care mişună de gorile. Ah...

   Tresărirăm amândoi, îngroziţi. Un braţ lung se încolăci în jurul trunchiului copacului, o mână uriaşă încleştase gâtul trăitorului şi în clipa următoare acesta fu tras înapoi cu putere.

   Ne privirăm în tăcere când văzurăm ca dispăruse atât de repede şi ascultarăm cu încordare în jos. Dar nu se auzea nimic.

   Tresărirăm speriaţi când după câteva minute se ivi Pongo înaintea noastră.

   — Kambu bine - zise el calm - acum Pongo duce Askarii drum greşit.

   „Kambu bine" însemna că trădătorul îşi găsise moartea în pumnii lui Pongo şi asta atât de repede încât nu putuse scoate nici un geamăt.

   — Pongo - zise Marian - cred că ghicesc planul tău. Vrei sau săi duci pe un drum greşit pe soldaţi, cu ajutorul unuia din oamenii tai - sau să faci asta singur, arătându-te lor. După părerea mea însă, nu e bine ce vrei să faci, căci pe urmă vor încerca tot ce le va sta în putinţă să găsească satul tău, chiar dacă şi-ar pierde săptămâni întregi. În schimb, dacă ajung acum acolo şi găsesc totul în regula, vor pleca repede şi tu vei putea să liberezi în deplina linişte pe mama şi pe fratele tău.

   Câteva clipe Pongo îl privi surprins pe prietenul meu, apoi chipul său se lumină pa parca şi răspunse:

   — Ah, Masser Farrow, asta foarte bine e, foarte bine. Pongo aşa face cum spune Masser. Noi rămânem liniştit aici până vine înapoi Askari.

   — Aşa ziceam şi eu - spuse Marian - căci prietenul nostru Robert trebuie să se întremeze mai întâi şi abia după aceea ne vom putea gândi să pornim mai departe. Nu e atât de simplu lucru să faci cunoştinţă cu o gorilă.

   — Pongo caută buruiană bună - făgădui credinciosul nostru uriaş - vânează apoi ca Masser Bertram mănâncă bine.

   Se ridică şi dispăru iarăşi peste marginea potecii de crengi. După câteva clipe îl văzurăm intrând în stepa însoţit de nepotul sau şi alţi trei negrii. Iarba înaltă îi înghiţi în curând şi la sfatul lui Marian ma culcai iarăşi, ca să găsesc vindecarea în somn.

   Deşteptarea fu foarte plăcuţii. Pongo îmi aduse bucata cea mai bună dintr-o antilopa de curând vânată şi fripta la un foc pe care-l făcuseră într-un luminiş din apropierea ascunzătorii noastre.

   Mai căpătai şi un pahar cu sucul acela de fructe, apoi Marian luă o făşie de pansament din farmacia noastră portativa, în timp ce Pongo zdrobi între pumni o plantă mică şi cărnoasă.

   Cataplasma asta verde şi cu miros iute îmi fu pusă pe ceafă şi legată cu fâşie. Simţii imediat o răcoreală plăcută, apoi căzui iarăşi într-un somn adânc.

   Două zile petrecui colo sus şi în seara celei de-a doua încercai să cobor din copac să-mi pun la încercare picioarele, căci se putea să fi avut şi ele de suferit de pe urma greutăţii enormei gorile, deşi le puteam mişca fără să simt dureri.

   Cu ajutorul lui Pongo, care mă sprijinea, atinsei pământul şi încercai să fac primii paşi. Mergea greu. Dar încetul cu încetul simţeam că picioarele mele s-au înzdrăvenit iar. În cele din urmă izbutii să merg fără sprijin şi eram mândru peste măsura de asta.

   Pongo şi Marian se aţineau mereu pe aproape, ca să-mi poată sări în ajutor daca s-ar fi întâmplat să ma poticnesc. Asta era cât p-aci să ne aducă pierzania, dacă tânărul Kubang n-ar fi fost la postul său.

   Fără să bănuim, noi, el veghea. Deodată strigă în jos câteva cuvinte.

   Atunci Pongo sări spre mine ca o panteră, mă luă în braţe ca pe un copil şi începu s-alerge spre pădure.

   — Repede vine, Masser! strigă el peste umăr, lui Marian. Vine, Askari.

   Prietenul meu o luă şi el la picior şi intră în pădure după noi. Uriaşul goni pe poteca îngustă şi în cele din urmă se opri la un copac enorm. După câteva clipe fu şi Marian acolo şi Pongo zise doar atât:

   — Aici sus!

   Apoi începu să se caţere pe crengile care atârnau în jos şi eu îl ajutam din răsputeri, căci ma puteam folosi bine de braţe. Deodată mă săltă încetişor şi mă trezii pe poteca de crengi, la adăpost de privirile celor de jos.

   Pongo fu îndată lângă mine şi mă duse; câţiva metri mai departe, în vreme ce Marian se ivi şi el pe poteca de crengi. Nu cutezam să ne târâm înainte, în schimb ne apropiarăm de marginea covorului de verdeaţă şi privirăm în jos pe potecă.

   Nu trecu mult şi dedesubtul nostru se iviră cei dintâi Askari. Mergeau aplecaţi şi priveau ţintă în pământ.

   Mă cutremurai de spaimă. Trebuiau să fi descoperit urmele lui Marian şi Pongo, care încetau brusc aici.

   — Massers pleacă repede în stepă! şopti Pongo în aceeaşi clipă.

   Avea dreptate, căci soldaţii negrii vor descoperi îndată ca că urmele ducem spre copacul uriaş şi cu siguranţă ca se voi căţăra într-însul. Astfel stand lucrurile eram mai la adăpost în stepa, deşi

din clipa în clipa se puteri lăsa noaptea.

   Şi atunci trebuia să rătăcim în bezna prin şesul nesfârşit, pe unde se aţineau, desigur, sute de lei. Puţini oameni îşi dau seamă cate asemenea animale şi altele mai trăiesc în stepele întinse ale Africii. Multe ar putea spune vânătorii în privinţa asta.

   Prea plăcută nu era, deci, perspectiva unui astfel de marş de noapte, dar îmi spusei ca toată vina o purtam eu. Dacă n-aş fi stăruit să mă dau jos din copac ca să-mi pun la încercare puterile, n-am fi fost descoperiţi. Askarii ar fi trecut pe lângă noi, întorcându-se la tabăra lor de la coastă şi noi am fi putut porni liniştiţi la drum spre satul lui Pongo. Acum, însă, se schimbase situaţia şi se cerea să lucrăm repede. În grabă, dar cu mare băgare de seamă, ma târâi spre marginea pădurii, urmat de Marian. Aruncând o ultimă privire în jos, mă speriai, căci soldaţii se pregăteau să se caţere în copac. Trebuia să ne pregătim pentru o luptă aprigă, sau să ne predam Nu mă gândisem însă la şiretenia lui Pongo care, acum, când se vedea atât de aproape de ţintă, nu mai vroia să se lase opărit în drum.

   El se folosi de un vicleşug, care se dovedi foarte bun. Ne târârăm vreo douăzeci de metri, când auzirăm îndărătul nostru răcnetul de atac al unei gorile înfuriate. Îngroziţi, întoarserăm privirile - dar văzurăm că Pongo al nostru scosese răcnetul acela şi în acelaşi timp. Rupsese, o creangă mare, pe care o zvârli în jos asupra soldaţilor.

   Răspunsul fu un urlet de groază scos de zeci de glasuri. Cei doi Askari care se căţăraseră până la jumătatea copacului se rostogoliră înapoi atât de repede încât fără voie mă pufni râsul, când mă uitai pestei marginea potecii de crengi, ca să văd efectul vicleşugului lui Pongo.

   Soldaţii se dădură înapoi în grabă şi priviră cu spaimă spre copac în sus. Apoi se ivi repede ofiţerul alb şi după, cat se părea ceru negrilor să-l lămurească ce se întâmplase.

   În acelaşi timp auzii dedesubtul nostru ţipătul ciudat al unei păsări, repetat la intervale egale. Nu trecu mult şi-mi dădui seamă că el era scos tot de Pongo, care dădea de veste în felul acesta tovarăşilor săi de trib.

   Uriaşul negru se târî spre noi şi şopti:

   — Massers pleacă repede, nu aşteaptă! Pongo cu oameni vine îndată!

   Mă pusei iarăşi în mişcare. Pongo avea dreptate. Askarii nu se vor lăsa înşelaţi multă vreme de răcnetul gorilei. Judecând după urme, trebuiau să se fi căţărat doi oameni în copac şi asta nu de mult.

   Buni cititori de urme cum sunt negrii, ei nu se vor lăsa până nu se vor încredinţa unde se aflau aceşti oameni. Fireşte, vicleşugul lui Pongo câştigasem timp, căci va dura mult timp până ce un Askari va cuteza să se urce iarăşi în copacul unde ştia ca se afla „stăpânul codrilor".

   Dar poate ca va încerca şi locotenentul să alunge dihania printr-o salvă de puşcă şi atunci eram în cea mai mare primejdie daca mai rămânem mult în locul acela.

   Ma întorsei într-un rând şi văzui că îndărătul lui Marian şi Pongo veneau în şir oamenii camaradului nostru negru.

   Întâmplător privii şi peste marginea gangului de crengi, în jos, căci lanţul celor patruzeci de Askari pe poteca îngustă era destul de lung. În cele din urmă trecurăm însă de ultimii şi ne mai rămase acum de străbătut până la marginea pădurii un drum de vreo treizeci de metri.

   Noaptea se putea lăsa din clipă în clipă şi trebuia să lucrăm repede. Soldaţii nu vor porni înainte în nici un caz, fără să fi urmărit mai departe urmele. Poate că ieşeau în stepa, ca să înnopteze acolo la focuri de tabără.

   Tocmai când mă gândeam la asta, Pongo se furişă, lângă mine şi şuşoti:

   — Repede jos, Masser Bertram, Pongo ajuta!

   În clipa următoare alunecase peste marginea potecuţei de crengi, eu mă lăsai de asemeni în jos, binişor şi uriaşul ma lua luă pe umeri, ca pe un copil, apoi coborî repede cu mine.

   Când ajunse la pământ nu mai zăbovi nici o clipa, ci porni în goana spre stepă, folosindu-se de poteca îngusta pe care o croiseră soldaţii prin iarba înaltă.

   Alerga cu mine în braţe şi privind înapoi văzui cu bucurie ca eram urmaţi şi de Marian, Kubang şi ceilalţi Negri.

   Pongo alergă neobosit înainte, până când întunericul se lăsă brusc. Atunci se opri şi-mi dădu drumul jos.

   Peste câteva clipe ne ajunseră şi ceilalţi.

   — Drace! făcu Marian gâfâind Nădăjduiam că voi dormi frumuşel colo sus în copac şi când colo trebuie să gonesc prin zăpuşeala asta!

   — De vina sunt numai eu - îi spusei - şi mi fac imputări grozave. De ce n-am aşteptat până dimineaţa cu „probele" mele.

   — De buna seama c-ar fi fost mai bine - încuviinţă Marian - căci chiar daca vom reuşi să scăpam de urmărirea soldaţilor, aceştia se vor întoarce totuşi mâine şi vor vizita încă odată satul lui Pongo. Nu vor avea linişte până nu vor afla unde au rămas cei doi oameni ale căror urme le-au găsit până la copac.

   — Massers aşteaptă - zise Pongo, în şoaptă - Bandu încă nu e aici.

   Asta îmi ieşise cu totul din minte. Bandu era tovarăşul de trib al lui Pongo, care încă de la începutul marşului nostru prin pădure îl vestise ca trebuie să fie Askari prin apropierea noastră.

   Desigur ca omul acosta viteaz ascultase, de ordinul lui Pongo şi rămăsese în urmă, ca să iscodească pe soldaţi. Era de mare însemnătate să vedem ce-o face el.

   Aşteptarăm vreo jumătate de ceas, apoi Pongo zise:

   — Bandu vine.

   N-auzeam nimic şi nici Marian, după cum îmi spuse mai târziu. Totuşi, făptura negrului se ivi de-odată înaintea noastră şi făcu lui Pongo o scurtă comunicare.

   — Askari rămân stepă - ne tâlmaci credinciosul camarad - colo, Massers poate vede la ei. Vrea mâine cercetează copaci.

   — Atunci le-o luam şi mai mult înainte - zise Marian - căci asta nu va merge atât de repede. Dar unde vom rămâne tot timpul, până când vor cerceta încă o data satul tău, Pongo?

   — Rămânem în spate la Askari - răspunse uriaşul, liniştit - haideţi, Massers!

   Ne duse în jurul unei movile de termite, dădu la o parte iarba înaltă şi ne strecurarăm după el.

   Pongo ne călăuzi neobosit şi din când în rând se-ntorcea spre mine şi mă întreba dacă nu-mi vine greu să umblu. Îi răspundeam, fără să mint. Că mă simţeam bine.

   Deodată iarba înaltă se sfârşi - după ce merserăm vreo trei ceasuri spre nord-est - şi Pongo zise:

   — Aici facem tabără, aprindem foc. Askari nu vede la noi.

   Eram într-adevăr atât de departe de ei, încât nici noi nu mai

vedeam lumina focurilor lor. Oamenii lui Pongo săpară în graba o groapă cu cuţitele lor, în care aprinseră iarbă uscată.

   După ce îmbucarăm ceva ne culcarăm, în vreme ce negrii ramaseră de paza.

   A doua zi dimineaţa Pongo ne duse înapoi pe acelaşi drum, care ţinu vreo două ceasuri. Se opri pe un teren nisipos pe care se aflau patru movile de termite. Se urca pe una din ele şi privi spre sud-vest.

   După aceea se dădu jos şi zise:

   — Totul bine acum, Askari merg la libaţia lui Pongo. Noi aşteaptă până ei întoarce. Pongo aduce Massers la loc bun.

   Coti pe după movila de termite şi se făcu lat nevăzut în iarba înaltă - de data asta în direcţie spre răsărit.

   Africa ne rezervi încă aventuri ciudate şi primejdioase. Şi Pongo al nostru avea să afle ca redobândirea unei stăpâniri pierdute nu era lucru atât de simplu, mai ales atunci când se amestecă albii, din motive politice - cu alt prilej, dragă George, îţi voi povesti şi ţie ce ni s-a întâmplat acolo - îşi sfârşi istorisirea doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 94

CĂPITANUL MORS

   EPAVA MISTERIOASĂ

   UN POCNET PUTERNIC, cu sunet ciudat, se auzi dinspre ţărmul apropiat. Camarazii adunaţi în turnul submarinului întoarseră repede capetele şi toate privirile se aţintiră asupra coastei Sumatrei, care se ivea din negura ce dăinuia încă asupra mării.

   — Parc-ar fi fost o explozie - zise căpitanul - sau mai bine zis o izbucnire pornită din măruntaiele adâncului. Să pornim spre larg, căci poate acolo pe ţărm face exerciţii un detaşament al legiunii străine olandeze, care n-ar trebui să ne vadă.

   Dar înainte ca Plundow, care stătea la cârmă, să poată întoarce vasul, negura care învăluise până atunci coasta se risipi dintr-o data.

   — Doamne Dumnezeule! - strigă George, în aceeaşi clipă - dacă ne-am fi aflat mai aproape de coastă, am fi sărit în aer. Uite, colo în fund pare să fie vaporul care a provocat explozia.

   La câteva sute de metri de submarin trebuie fi sărit în aer un bric, căci mai cădeau încă în mare bucăţi de lemn care fuseseră aruncate în sus de explozie. Pe o suprafaţă întinsă apa era acoperită de rămăşiţe de ale bricului.

   — Mă tem că e vorba de o ticăloşie - zise primul ofiţer Rindow - trebuie să plecăm într-acolo şi să vedem dacă nu cumva mai putem salva vreun supravieţuitor al vasului.

   Căpitanul alesese ocheanul la ochi şi privea cu atenţie la locul tragediei, apoi zise cu obidă:

   — Nu mai poate fi nici un supravieţuitor, căci prin puterea exploziei bricul a fost prefăcut în bucăţi. Ah şi celălalt vas a şters- o repede. Probabil că a pornit spre Kota-Radja. Îl vom ajunge însă. Dar mai întâi să vedem dacă putem stabili cumva ce fel de vas a fost distrus. Căpitanul vaporului care a şters-o şi-a ales cat se poate de bine locul pentru nelegiuirea sa.

   Spunând aceasta, Farrow privi cu luare aminte coasta care era cu desăvârşire pustie. Se vedea doar o plajă îngustă, apoi venea pădurea seculară, cu copaci ce atingeau înălţimi uriaşe.

   Locul catastrofei era cam la două sute de metri depărtare de coastă. Probabil că vasul distrus ancorase acolo şi fusese aruncat în aer la ivirea zorilor.

   „Dox"-ul îşi făcu loc cu băgare de seamă printre rămăşiţele care acopereau o mare întindere a mării. Apoi camarazii se iviră uimiţi şi George spuse:

   — Oh, se poate să fi fost numai o epavă! Căci toate rămăşiţele sunt acoperite cu scoici şi alge. Da, trebuie să fi fost unul din acei

hoinari ai mărilor, care constituie cea mai mare primejdie pentru toate celelalte vapoare - încuviinţă căpitanul - astfel ca de fapt, i- am putea fi recunoscători vasului acela străin, care s-a îndepărtat atât de repede, căci lesne s-ar fi putut să ne ciocnim noi de epavă pe întuneric şi am fi păţit-o rău de tot. Ne putem, deci, urma călătoria în linişte.

   Dar înainte ca Farrow să poată da comanda, George strigă cu însufleţire:

   — Tată, colo aproape de plajă pluteşte o bucată măi mare de sfărâmătură, în care mi se pare că recunosc chiar o figură de galion. Ce-ar fi s-o pescuim? Poate putem stabili ce fel de vas a fost acela.

   — Vaporul e vechi şi asta se vede din formele diferitelor sfărâmături - zise căpitanul - n-ar fi rău sa putem pescui bucata aceea, dar vezi că prea pluteşte aproape de coastă şi acolo pare să fie un recif primejdios, aşa că nu cutez să măi apropii prea mult.

   — Oh, tată, atunci mă duc eu cu Petre acolo cu o barca de aluminiu - propuse George. Nu durează mult.

   — N-aş vrea să pierd timp - răspunse căpitanul - ne aflăm în apropierea drumului care duce de la Singapore la Kota-Radja. Poate că explozia a fost auzită undeva pe uscat şi s-ar putea să ne pomenim cu vizita neplăcută a unor vase de poliţie. Totuşi, vă dau voie să plecaţi, dar grăbiţi-vă!

   Când barca uşoară fu lăsată pe apă, George şi Petre coborâră repede într-însa, Uriaşul puse mâna pe vâsle şi se strecură cu îndemânare printre sfărâmăturile epavei. George îşi încorda privirea şi recunoscu îndată că bucata aceea mare era într-adevăr, o figură de galion. Tot vârful prorei, pe care de obicei vasele vechi au fixată această figură, părea să fie rupt şi George începu să se îndoiască dacă va izbuti săi transporte până ia submarin bucata aceasta grea.

   Se apropiau mereu de vechea figură de lemn, care zăcuse patru sute de ani pe fundul mării împreună cu apa, până să fie zvârlită la suprafaţă de puterea oceanului.

   După cum era cazul întotdeauna în vremurile acelea vechi, meşterul care cioplise chipul acesta îi dăduse înfăţişarea unui înger sau a vreunui sfânt. Dar când bucata aceea se ivi pentru câteva clipe din apă cu vârful în sus, George se speria văzând-o.

   Efectul distrugător al apei de mare, precum şi viermii şi alte vietăţi mici, schimbaseră cu desăvârşire înfăţişarea chipului de înger. Peste braţele întinse spre binecuvântare ale statuii de lemn, rânjea un cap de mort. După ce trecură însă primele clipe de

spaimă, George izbucni în ras.

   El nu era doar Jean Brike sau Gerard Plundow, cei mai superstiţioşi din echipajul submarinului. Oricare din aceşti doi marinari bătrâni ar fi putut pune mâna în foc că diavolul Ie rânjise ca să-i ia în împărăţia lui..

   Dar priveliştea era într-adevăr surprinzătoare şi ar fi speriat chiar pe un om cu nervii mai tari. Petre băgase de seamă tresărirea puternică a odorului său şi întrebă:

   — Ce e, domnule George? Ai descoperit ceva misterios?

   — Nu, nu, a fost numai capul acela - răspunse George cam încurcat - ţi se pare nu ştiu cum să vezi un cap de mort pe un trup de înger.

   Petre rămase cam năucit câteva clipe, dar se reculese repede şi zise vesel:

   — Tot ce se poate, domnule George, dar asta n-are ce să ne mire pe noi. Ce ne pasă nouă ce-a făcut meşterul ăla acum atâtea sute de ani!

   — Ai dreptate - încuviinţă George - numai că eu cred că această preschimbare a fost făcută de apa mării şi de animale. Ia te uită ce grozav arată!

   Vârful bucăţii de epavă se ridicase iar şi de data asta scoase şi Petre o exclamaţie de spaimă, căci se părea într-adevăr că grozavul cap de mort le rânjea batjocoritor.

   — Ştie Dumnezeu - strigă Petre şi se scărpină la ceafă - n-ar fi mai bine să lăsăm pocitania asta în apă? Mai că-mi vine să cred că o fi vreo piază-rea.

   — Vorbeşti prostii - zise George, necăjit - să ne speriem de o bucată de lemn? E prea grea ca s-o luăm în barcă, dar o voi ţine eu şi o voia trage după noi. Vezi însă de vâsleşte încet şi cu băgare de seamă.

   George întinse mâna şi apucă bucata de lemn, iar Petre începu să vâslească încetişor îndărăt. Tânărul îşi dădu, seamă îndată ca nu va putea trage multă vreme după el povara aceea grea şi strigă lui Petre să înceteze cu vâslitul şi să-i dea ghemul de sfoară pe care Uriaşul îl purta întotdeauna la el.

   În vreme ce se aplecă cât mai mult peste margine, ca să lege bucata de epavă de pupa bărcii de aluminiu, amândouă fură împinse mai aproape de ţărm de valurile puternice. Asta n-avea ce să strice însă şi de aceea Petre nici nu vâsli, căci ar fi îngreunat munca lui George.

   — Aşa! exclamă, tânărul în cele din urmă şi se ridică - acum poţi vâsli cum ştii tu, Petre - ei, dar ce-a fost asta?

   Se-ntoarse repede şi îşi aţinti ochii spre, marginea pădurii, de

unde răsunase mârâitul întărâtat al unul tigru.

   În George se trezi imediat pofta de vânătoare dar în acelaşi timp îşi dădu seamă că era înarmat numai cu revolverele sale şi astfel ar fi fost prea cutezător lucru să meargă pe uscat şi să se ia la lupta cu fiara. Îi strigă totuşi Uriaşului:

   — Nu vâsli, Petre! Poate că vine pe plajă şi atunci voi încerca să-l răpun cu revolverul.

   Uriaşul nu se împotrivi deloc. Privi şi el cu băgare de seamă într-acolo, fără să se sinchisească de faptul că barca lor, împreuna cu partea. De epavă ce-o trăgea după sine, era mânată tot mai mult spre ţărm.

   — Petre, numai de-ar ieşi afară! şopti George şi trase revolverul. Ce bine-ar fi să ne alegem cu blana lui! După sunetul glasului său întărâtat, trebuie să fie de o mărime neobişnuită.

   — Aşa cred şi eu - încuviinţă Uriaşul - ah, ia te uită, domnule George, colo la stânga copacului aceluia uriaş s-a mişcat tufa aia deasă. Dintr-acolo s-a auzit şi mârâitul fiarei, sunt sigur de asta.

   George privi cu încordare tufa, care se găsea la vreo douăzeci şi cinci de metri de barca lor.

   Aceasta se apropia tot mai mult de plajă şi în cele din urmă se izbi de nisipul alb, iar în urma bărcii venea partea aceea de epavă. George mai privi o dată îndărăt şi se speria iarăşi, căci acum se uita drept în chipul diavolesc al făpturii de înger, care se ridicase deasupra valurilor.

   Dar când îşi întoarse ochii şi privi spre pădure, se speria şi mai tare; din tufa deasă asupra căreia îi atrăsese luarea-aminte Petre, se strecurase afară capul uriaş şi partea de sus a trupului unui tigru.

   Fiara trebuia să facă parte din clasa „man-eater", cum numesc englezii pe aceşti mâncători de oameni. În deobşte aceştia sunt tigrii mai în vârstă, care nu prea mai sunt buni de vânătoare, sau din aceia care omorâseră cândva un om. Prin asta au învăţat ce pradă uşoară e pentru ei omul, căci, într-adevăr, băştinaşul neînarmat e cu desăvârşire neputincios faţa de atacul acestui „stăpân ai junglei". Şi aceşti „man-eater" obişnuiesc să atace oamenii fără multă şovăială, de îndată ce se află în apropierea lor - nu ca alţi tigri care se dau la om numai atunci când sunt răniţi de acesta, sau când sunt foarte întărâtaţi.

   Înainte ca George să poată ridica bine revolverul, tigrul se şi repezise înainte. Când făcu a doua săritură, atât arma lui George cât şi cea a lui Petre detunară în aceeaşi clipă, dar din pricina grabei nu ţintiseră destul de bine. Fiara răgi, dar mai mult de furie.

   Petre lăsă repede jos revolverul, puse mâna pe vâsle şi împinse barca de la ţărm. Din pricina „remorcei" ce o tara după ea înainta însă foarte încet.

   În schimb tigrul ajunse cu a treia săritură până la marginea plajei. George trase iar, dar dădu greş. În clipa următoare fiara sări în apă şi începu să înoate voiniceşte spre barcă.

   Din pricina vâslitului încordat, se întinse prea tare sfoara care ţinea legată de barcă bucata de epavă şi la un moment dat se rupse. Smucitura îl făcu pe George să-şi piardă echilibrul şi era cât p-aci să cadă în apă.

   Barca luase vânt şi străbătu câţiva metri ca o săgeată prin apă. Dar Uriaşul îşi pierduse şi el echilibrul şi căzu pe spate.

   Înainte ca George să se poala ridica de jos, tigrul întărâtat străbătuse înot distanţa dintre ei. Cu o ultimă săritura îşi înfipse labele pe pupa bărcii şi George, care se arunca repede îndărăt, îşi pierdu din nou cumpăna. Totuşi, pe când cădea izbuti să mai sloboadă un glonţ şi de data asta nu-şi greşi ţinta, căci cartuşul se-nfipse în căpăţâna fiarei, deasupra ochiului stâng.

   În aceeaşi clipă barca se răsturnă şi cei doi camarazi căzură în apă.

   Îşi dădeau prea bine seama acum că pluteau în mare primejdie, căci chiar dacă fiara fusese atinsă de moarte, tot mai avea destulă putere ca în furia ultimelor clipe să-i sfâşie. De aceea camarazii se afundară cât mai mult şi înotară sub apă cât le îngădui răsuflarea.

   Când fură nevoiţi să iasă în cele din urmă la suprafaţă, văzură tigrul la vreo doisprezece metri îndărătul lor. Lovea apa cu furie, dar când îi zări pe cei doi duşmani, mai avu destulă putere să înoate spre ei, cu toate că era grav rănit.

   Înota atât de repede, încât camarazii se pregăteau să se lase iar la fund. Mai înainte, însă, George mai aruncă o privire spre submarin şi se miră că acesta nu se apropia deloc. Apoi auzi o detunătură de puşcă, dar nu dinspre submarin, ci din lături. Când privi repede într-acolo, tânărul văzu misteriosul vas care dispăruse cu repeziciune cu puţin înainte de explozia epavei.

   Era o corabie cu pânze de culoare închisă, care trebuia să aibă o maşină foarte puternică, deoarece se apropia, cu o viteză extraordinară. George mai putu vedea un bărbat uriaş, care stătea la proră şi tocmai îşi lăsa în jos puşca. Deoarece în aceeaşi clipă auzi îndărătul lui horcăitul tigrului, îşi dădu seamă că nu mai avea să se teamă de el.

   În loc să se afunde se-ntoarse repede şi văzu la doi metri îndărătul său tigrul, cărei îşi trăia ultimele clipe.

   George ridică braţul drept şi făcu semne de mulţumire omului de pe corabie. Apoi privi iarăşi spre submarin, care stătea tot nemişcat printre rămăşiţele epavei. Trebuiau deci să înoate într- acolo şi să-şi croiască drum printre sfărâmăturile acestea.

   O exclamaţie de mirare scoasă de Petre îl făcu pe George să se-ntoarcă. La foarte mică distanţa de ei trecu corabia, care îşi încetinise viteza. Elicea începu să se învârtească înapoi, ridicând talazuri înalte.

   Marinarii alergară spre proră, ţinând în mână căngi lungi şi cu uimire George văzu că apucară şi traseră în sus bucata aceea de epavă, care se rupsese de sfoara cu care o legase Uriaşul.

   După aceea elicea începu să se învârtească iarăşi înainte, corabia făcu un viraj şi trecu printre cei doi înotători şi resturile epavei. Deodată omul de la proră strigă o poruncă:

   — Scoateţi-i afară!

   În clipa următoare George se simţi apucat de o cange sub umărul stâng şi târât prin apa. Apoi o altă cange îl apucă sub umărul drept, fu tras până la corabie şi ridicat sus.

   La fel se petrecu şi cu Petre, iar peste câteva clipe erau amândoi pe puntea ciudatului vas unde mâini dibace le desprinseră brâurile în care îşi aveau armele.

   Petre răcni furios şi vru să se năpustească asupra marinarilor, dar aceştia îl întâmpinară cu revolvere şi mutrele lor erau atât de dârze, încât îţi dădeai seamă lesne că nu era de glumit cu ei.

   Înfuriat, George se-ntoarse şi se uită la uriaş, care venea de la proră spre micul, grup. Apoi îndreptă iarăşi o privire rugătoare spre submarin, dar văzu că „Dox"-ul lor stătea tot înţepenit în mijlocul dărâmăturilor. Îşi spuse că trebuie să se fi întâmplat ceva.

   În schimb, corabia gonea acum cu o viteză care-l înmărmuri pe George. Submarinul n-ar fi putut s-o ajungă decât punând în funcţiune compresoarele.

   Uriaşul acela străin stătea în fata lui şi-l măsura din cap până-n picioare. Faţa lui rasă şi arsă de soare s-ar fi putut numi frumoasă, dar ochii-i negri scânteiau ciudat şi expresia lor era aceea a unui om care nu cunoştea cruţare când i se punea ceva în cale.

   — De ce ne-ai luat prizonieri? izbucni George - cine eşti d-ta?

   — Eu sunt căpitanul Mors - răspunse uriaşul, calm - şi am dat ordin să fiţi pescuiţi spre a mă încredinţa dacă nu cumva aţi şi descoperit taina, acestui chip cioplit de galion. Dacă nu va fi aşa, atunci vă voit debarca în cel mai apropiat port.

   II.

   LA CĂPITANUL MORS.

   GEORGE PRIVI CU UIMIRE LA CĂPITAN.

   Îşi spuse îndată că numele lui era predestinat, adică ales într- adins, căci „Mors" înseamnă pe latineşte „moarte".

   — Hm... după mutra d-tale mirată bag de seamă că nu ştii încă nimic despre taina aceasta - zise uriaşul, cu glasu-i adânc.

   — Dac-aş fi ştiut asta vă lăsam să vă vedeţi de treabă, înotând spre submarinul vostru. Ştiu că e vasul căpitanului Farrow, despre care am auzit multe.

   — N-avea grijă, tata te va ajunge în curând şi te va trage la răspundere, răspunse George, înfuriat. Te-aş sfătui să stopezi mai bine imediat şi sa mă duci înapoi la ai mei.

   Căpitanul Mors ridică la ochi ocheanul, privi câtva timp şi zise:

   — Submarinul mai stă printre rămăşiţele epavei. Probabil că i sa defectat elicea. Aşa dar, nu trebuie sa mă tem de vreo urmărire şi pe de altă parte, e îndoielnic dacă vasul vostru poate alerga atât de repede încât să mă ajungă. Va voi debarca deci în cel mai apropiat port şi până acolo veţi servi pe corabia mea, ca să vă câştigaţi mâncarea. Dar înainte de toate sa cercetăm figura de galion, căci sunt curios să aflu dacă documentele vechi pe care le- am găsit într-o cutie de bronz în epava ieşită la suprafaţa spun adevărul. Mare noroc am avut că prin explozia ce am provocat-o în interesul navigaţiunii, în general, n-a fost distrusă figura.

   — Ah, ai fost jos în epavă? făcu George, cu interes.

   — Să nu-ţi închipui însă că a fost frumos, tinere - râse uriaşul - am fost bucuros când m-am văzut iar afară. În schimb ceea ce am găsit e foarte interesant. Dă-ţi seamă şi d-ta dacă nu e aşa! În unul din documente stă scris că în capul figurii galionului se află ascunsă o nestemată de mare preţ, pe care căpitanul a furat-o dintr-un templu indian, acum vreo două sute de ani.

   — Ce, o nestemată? făcu George. Atunci ea mi se cuvine mie, căci eu am legat figura de barca noastră, ca s-o aduc pe submarin. Mi-a bătut mie la ochi capul acela, care nu se potrivea cu figura de înger.

   — Dar piatra preţioasă tot n-ai fi găsit-o râse uriaşul. Deci, o voi lua eu şi nu-mi pasă câtuşi de puţin că d-ta te împotriveşti.

   George îşi dădu seamă că n-avea încotro, căci ei erau doi şi fără arme, pe când ceilalţi erau atâţia. Totuşi, răspunse cu demnitate:

   — Bine, domnule căpitan, caută d-ta piatra preţioasă şi păstreaz-o deocamdată. Voi veni eu s-o iau, să n-ai grijă de asta!

   Uriaşul căpitan se uita mirat la băietanul aceia care-i vorbea cu atâtea îndrăzneală, apoi râse iar şi zise:

   — Foarte interesant! Nu cred însă să fie aşa cum spui. Îţi voi arăta chiar locul unde voi păstra piatra şi vreau să văd cum vei face să te apropii de ea.

   Zâmbind, căpitanul Mors porni înainte spre prora corăbiei, urmat de George şi ceilalţi. Pe punte stătea bucata grea de epavă, pe care căpitanul o examină cu privirea, apoi se-ntoarse spre George şi zise:

   — Se pare că te interesezi de lucruri din vechime. Asta de aici e o piesă foarte frumoasă, de cel puţin două sute de ani. O voi adăuga la colecţia mea. Ia să vedem acum unde se află piatra.

   Începu sa cerceteze cu băgare de seamă capul acela grozav, îşi scoase briceagul şi-l introduse într-o crăpătură ce abia se vedea îndărătul capului. Apoi desprinse faţa de ceafă şi din locul gol dinăuntru scoase la iveală un obiect rotund, pe care-l ridică triumfător.

   — Ia te uita, domnule Farrow, documentul acela vechi n-a minţit. Căpitanul nădăjduise că piatra furata îi va aduce noroc dacă o va ascunde în figura galionului, dar eu aş pune rămăşag ca s-a scufundat îndată după asta.

   Îndepărtă cu cuţitul învelişul micului obiect, care era format din pânză ceruită. Şi atunci ieşi la iveală un diamant de o frumuseţe nemaivăzută, de o mărime neobişnuita.

   — Vino cu mine! zise Mors către George.

   — Vreau să mă ţin de cuvânt şi să-ţi arăt unde voi ascunde piatra. Dar îţi repet că voi fi neîndurător faţă de d-ta, dacă te voi prinde că umbli s-o furi.

   — Părerea mea este că nu poate fi vorba de furt, dacă voi încerca să-mi iau înapoi diamantul - răspunse George, cu hotărâre - eu am pus stăpânire mai întâi pe figură şi odată cu ea şi pe piatră. Aşa dar, mie îmi aparţine şi d-ta o iei numai în păstrare. Când voi părăsi corabia o voi lua cu mine.

   Căpitanul Mors se uită câteva clipe ţintă la George şi privirea lui avea o expresie ameninţătoare. În cele din urmă scrâşni furios:

   — Sunt curios să văd cum vei face. Ia seama, domnule Farrow, unui altuia nu i-aş fi îngăduit să-mi spună astfel de cuvinte, căci d- ta mă insulţi, făcându-mă hoţ. L-am stimat întotdeauna pe tatăl d- tale, de aceea te iert pentru aceste vorbe. Să te fereşti însă de aţi pune în aplicare planul!

   George înţelese că nu se cuvenea să-l mai întărâte pe căpitan, astfel că tăcu şi-l urmă în deschizătură ce ducea în lăuntrul vasului.

   Mors îl duse într-o cabină aranjată cu mobile scumpe de mahon. Cu ajutorul unei cheiţe deschise o firidă din perete, îndărătul căreia se ivi o uşă de oţel. Era tezaurul ascuns al căpitanului, în care închise acum diamantul preţios.

   — Cele două chei stau noaptea sub perna pe care dorm - zise el către George - şi îţi spun dinainte că am un somn foarte uşor. Ar fi neplăcut pentru dumneata dacă mi-ai turbura somnul. Aşa dar, părăseşte gândul de a fura diamantul.

   — Oh - făcu George, râzând - îţi pot spune că abia acum ţin mai mult ca oricând la planul meu.

   — Vom vedea noi - spuse Mors - acum să mergem sus pe punte, unde şeful echipajului îţi va spune ce ai de făcut.

   George mai aruncă o privire cercetătoare prin cabină. Zadarnic căută însă culcuşul căpitanului şi ca şi când Mors i-ar fi ghicit gândurile, arăta spre o uşiţă foarte bine ascunsă în tapetele de lemn.

   — Nu încui uşa niciodată, pentru ca plantonul să mă poată trezi imediat, dacă se întâmplă ceva deosebit - urmă căpitanul.

   Când fură iarăşi pe punte, George fu dat în grija şefului de echipaj, Johnston, un englez slăbănog. Nu putuse recunoaşte încă naţionalitatea căpitanului, care deşi vorbea foarte curgător englezeşte, avea totuşi un accent străin.

   — Johnston - zise Mors împingându-l pe George înainte - tânărului acestuia trebuie să-i se dea o ocupaţie, până vom ajunge în portul următor. Acolo îl vom debarca.

   Johnston îl măsură pe tânăr cu o privire atât de fioroasă, încât George se simţi străbătut de groază. Apoi Englezul zise cu glas tăios:

   — De ce să-l debarcăm, domnule căpitan? Să-i dăm drumul peste bord împreună cu tovarăşul său, ca să ne economisim astfel muncă şi timp.

   Spuse cuvintele acestea cu glas atât de nepăsător, încât George se-nfioră iarăşi.

   — Prostii! - strigă căpitanul, cu asprime - ştii prea bine că sunt împotriva omorurilor zadarnice. Aşa dar, îndeplineşte poruncile mele şi să nu cumva să te atingi de un fir de păr de al domnului Farrow, sau al însoţitorului său.

   — Atunci să-i băgăm în sala maşinilor - zise Johnston - tot se plânge maşinistul Berry că lucrează prea mult. Tânărul Farrow şi însoţitorul său sunt de pe un submarin, aşa că se vor pricepe să umble cu motoarele Diesel.

   — S-o fi plângând Berry, pentru că e leneş - zise căpitanul - în sfârşit, dă-i la maşini! Or şti ei să se apere împotriva lui, dacă va fi nevoie. Diseară vom ajunge la Segli, unde îi vom putea debarca. Aşa, dragă domnule Farrow - se adresă el, zâmbind, lui George - până acolo nu cred să ai prilejul să scoţi diamantul din tezaurul meu.

   — Voi încerca totuşi - răspunse George, liniştit - acum însă îmi voi îndeplini serviciul la maşini, căci motoarele mă interesează mult şi astea de pe corabia d-tale par să fie foarte puternice.

   — Are să se bucure Berry dacă te interesează atât de mult motoarele, zise Mors râzând. Numai să nu-ţi arăţi prea mult interesul faţă de el.

   Johnston făcu semn lui Petre, care stătea rezemat de parapet, apoi îi duse pe cei doi camarazi în sala maşinilor. Cu prilejul acesta George făcu constatarea că pe puntea mijlocie nu există nici o legătură între partea dinainte şi cea dinapoi a vasului. În schimb dedesubt era cala, care se întindea cât ţinea vaporul.

   Johnston deschise o uşiţă de fier, care ducea în sala maşinilor şi răcni, ca să întreacă zgomotul motoarelor:

   — Berry, vino afară, îţi aduc ajutoare!

   După câteva clipe se ivi în uşă o făptură, care nu-i plăcu lui George de la întâia vedere. Era un bărbat mai în vârstă, mic la trup, cocoşat şi pipernicit, care privi cu răutate la cei doi camarazi. Închise la loc uşiţa de fier îndărătul său şi întreba, cu glas piţigăiat:

   — Ce, îmi aduci ajutor? Şi-a schimbat căpitanul părerile, aşa dintr-odată? Şi încă nu unul? Johnston, asta nu miroase a bine.

   — Poţi fi liniştit, e totul în regulă. Ăştia doi vor fi debarcaţi la Segli şi i-am pescuit în mare când tocmai îi şterpeliseră căpitanului de sub nas un obiect de mare preţ.

   — Şi cu toate astea îi lasă liberi? întrebă cocoşatul, mirat.

   — Păi vezi că e vorbă de fiul căpitanului Farrow şi de un marinar de pe submarinul acestuia - răspunse Johnston.

   Berry se dădu cu un pas îndărăt şi se holba la George câteva clipe. Apoi sclipi o scânteie de furie în ochii săi, gura i se schimonosi şi scrâşni:

   — Care va să zică dumnealui e fiul căpitanului Farrow! Asta mă bucură, mă bucura foarte mult... Ei, Johnston, atunci trebuie să-mi iau pistoalele, căci neînarmat n-aş vrea să rămân singur cu ăştia doi în sala maşinilor; s-ar putea întâmpla o nenorocire.

   Dispăru repede iarăşi pe uşa pe care ieşise, iar Johnston, care se făcea că se joacă cu patul revolverului ce-l purta la brâu, zise batjocoritor:

   — Berry are dreptate, în dv. nu se poate avea încredere. Dealtminteri vă pot spună că iubeşte mult numele Farrow. Dar las că veţi vedea singur domnilor.

   Berry se ivi iarăşi şi făcea o impresie comică cu brâul lui lat, de

care atârnau două pistoale cât toate zilele.

   — Hai, intraţi înăuntru la maşini! porunci el cu voce aspră - conductele de aburi trebuiesc îmbrăcate cu asbest - asta e o muncă tocmai ce se potriveşte pentru voi.

   George îşi dădu seama acum că omul acesta eră într-adevăr o primejdie mare pentru ei, căci lucrul cu care îi însărcinase era aproape cu neputinţă de îndeplinit. Cum puteau ei, în vreme ce maşinile funcţionau, să înfăşoare cu asbest ţevile fierbinţi?

   Nu spuse însă nimic, ci intră liniştit în sala maşinilor. Interesul îi fu atras imediat de cele două motoare uriaşe, pe care nimeni nu le-ar fi bănuit pe corabia aceasta.

   Deodată se pomeni cu o lovitură în coaste, se întoarse fulgerător şi-l văzu pe maşinist care-l privea plin de ură, ţinând mâna dreaptă încleştată pe patul revolverului.

   — Ia-o înainte! răcni Berry - uite colo făşia de asbest. În partea aia de jos s-a desprins învelitoarea de pe ţevi, Daţi-i drumul repede, căci mai am şi altă treabă pentru voi.

   George se uită cercetător la Petre. Îl întreba din ochi dacă să îndeplinească treaba asta, riscând să se aleagă cu mâinile arse. Uriaşul privi tubul gros, apoi se-ndrepta spre maşinist şi-l întrebă, răstit:

   — Vrei într-adevăr să facem ce spui?

   Berry trase imediat pistoalele de la brâu, se dădu înapoi cu un pas şi răcni:

   — La lucru şi nu cumva să cutezi să te apropii de mine!

   — Ei bine, atunci vom opri motorul, strigă Petre şi, înainte ca maşinistul să-l poată împiedeca, se apropia de tabloul de distribuţie şi trase în jos manivela care oprea maşina. Se opri liniştit în loc şi-l privi pătrunzător pe Berry.

   Cocoşatul rămase ca încremenit. Putea bănui lesne ce se va întâmpla acum, căci corabia îşi micşorase pe dată viteza la jumătate. Şi glasul tunător al căpitanului se şi auzi în porta-voce:

   — Berry, ce s-a întâmplat?

   Înainte ca maşinistul să poată răspunde, George strigă în tub:

   — Ne-a dat ordin să lucrăm în conducta de aburi, în timp ce funcţionează motorul, dar noi l-am oprit.

   Abia acum îşi recăpăta glasul Berry.

   — Lasă că v-arăt eu! răcni el şi începu să rotească pistoalele în aer. Înainte, puneţi imediat motorul în funcţiune!

   — Stai, Berry! tună glasul căpitanului. Viu jos.

   Peste câteva clipe uşa de fier se deschise cu putere şi căpitanul Mors dădu buzna în sala maşinilor.

   GEORGE IA DIAMANTUL?

   TÂNĂRUL NICI NU BĂGĂ ÎN SEAMĂ aproape potopul de înjurături cu care uriaşul îl copleşi pe maşinist. El chibzuia cu înfrigurare cum îi fusese cu putinţă căpitanului să ajungă, atât de repede de pe puntea de comandă în sala maşinilor.

   În nici un caz nu se putuse folosi de scara care ducea de pe punte; trebuia, aşadar, să existe, o legătură tăinuită între puntea de mijloc şi cală. Şi această trecere nu se putea să fie decât aici, la pupa corăbiei.

   Faptul acesta era de mare însemnătate pentru planul său de a lua piatra din cabina căpitanului.

   Cu bucurie mai băgă de seamă că Mors nici nu se preocupa de oprirea motorului şi de micşorarea vitezei corăbiei, provocată de asta. Aşa că nu va putea ajunge la Segli înainte de a se însera şi George nu-şi: putea aduce la îndeplinire planul decât pe-ntuneric.

   Căpitanul se-ntoarse acum spre dânsul şi zise:

   — Bine aţi făcut, domnule Farrow. Haide, Berry, fă tu singur treaba. Înfăşură la loc făşia cea veche.

   Maşinistul tremura de furie, dar n-a cutezat sa se împotrivească ordinului căpitanului.

   Cei doi camarazi observată cu atenţie cum maşinistul trebăluia la conducta fierbinte, scoţând câte un geamăt din când în când sau o înjurătură. Lucrul nu dură mult şi când Berry sfârşi, Mors îi zise:

   — Domnule Farrow, dumneata şi tovarăşul d-tale desigur că va pricepeţi la motoare, în orice caz mai mult decât Berry. Examinaţi, vă rog, maşinile şi dacă descoperiţi ceva care nu e în regula, spuneţi-i lui Berry ce are de făcut. Haide, ce mai stai! Să-ţi arate dumnealor ce e de făcut şi pune-te pe lucru cu sârguinţa! Ştii tu bine ea te-am luat la ochi de mult, căci prea mi te-ai lenevit de la un timp încoace.

   Maşinistul tremură iar de o furie stăpânită, dar căpitanul râse, se-ntoarse spre cei doi camarazi şi pe când se-ndrepta spre uşă, le zise:

   — Acum puneţi din nou în funcţiune al doilea motor, căci vrem s-ajungem încă din astă-seară la Segli, unde vă veţi recapătă libertatea.

   După ce Mors părăsi sala maşinilor, George şi Petre se priviră o clipă în tăcere, apoi izbucniră în râs. Dar tânărul deveni repede serios şi zise Uriaşului:

   — Petre, asta e o dovadă ca de sigur se simte omul acesta misterios. Ne lasă aici jos să facem ce vrem...

   Fără să-l ia în seamă pe cocoşatul care tremura. Se furie, ei începură să examineze cu atenţie cele două motoare. Puseră din nou în funcţiune pe cel oprit şi corabia începu iar s-alerge cu viteza dinainte.

   Berry se aţinea mereu prin apropierea celor doi camarazi şi se vede că vroia să-i împiedece cu orice preţ să stea de vorba. Dar George izbuti, totuşi, să-i spună Uriaşului:

   — Petre, trebuie să oprim un motor pentru mai multă vreme.

   Arătă repede spre unul din ventilurile enorme şi strigă tare, ca,

să audă Berry:

   — Cred că ventilul acela nu e bine înşurubat. Da, da, ies aburi, la dă-ncoace nişte ulei, Berry!

   George turnă puţin la îmbucătura ventilului şi când se iviră băşici, strigă:

   — Aşa e, răsuflă. Trebuie să oprim motorul şi Berry va face reparaţia cuvenită.

   Înainte ca maşinistul să se poată împotrivi, George se repezi la porta-voce şi strigă:

   — Domnule căpitan, trebuie să opresc din nou motorul, căci răsuflă un ventil şi l-am pus pe Berry să-l repare.

   — Cât va dura reparaţia?

   — Ca la vreun ceas, poate şi mai puţin. Se poate să mai răsufle şi alte ventiluri. Văd că motoarele au cam fost neglijate.

   — Bănuiam eu asta, Berry ăla e un leneş fără pereche. Hm. un ceas.. Asta înseamnă că micşorând viteza nu vom ajunge la Segli înainte de a se întuneca. Oho, văd eu acum la ce te gândeşti d-ta, şmechere! Vrei să iei diamantul pe-ntuneric. Bine, tinere, n- am nimic împotrivă, pune-l pe Berry să repare toate ventilurile, nu mi-e teamă că vă veţi aduce la îndeplinire planul.

   — Nici nu mă mai gândeam la asta.

   Zâmbind se duse de opri un motor şi ordonă lui Berry să deşurubeze ventilul. Scrâşnind de furie, maşinistul se puse pe lucru.

   — Petre, bagă de seamă să iasă treaba cum trebuie - zise tânărul - în vremea asta eu voi cerceta ventilurile celuilalt motor.

   Se-ndreptă spre cealaltă maşină fără să fie observat de Berry, aşteptă acolo câteva clipe, apoi se furişă cu băgare de seamă spre uşa şi se strecură afară.

   Acum era vorba, în primul rând, să dea de o uşa tăinuită a cărei existentă o bănuia.

   Din fericire, marinarii nu-i luaseră ceea ce avea prin buzunare, aşa că după ce închise încetişor uşa în urma lui, scoase lampa de buzunar şi o aprinse. Gangul din cala nu ducea prin mijloc, ci spre babord. Se îndreptă, deci, spre dreapta şi privi cu băgare de seamă la lăzile şi butoaiele ce erau acolo.

   Deodată îi atrase luarea-aminte un butoi care se afla în apropierea uşii ce ducea în sala maşinilor.

   Aproape fără sa vrea, George bătu cu degetul în capacul butoiului şi văzu cu uimire că suna a gol.

   Se aplecă repede peste dânsul, îşi scoase briceagul său mare şi încercă să ridice capacul.

   Surprinzător de repede şi uşor izbuti să facă treaba aceasta, apoi intră înăuntru în vas şi trase capacul după el. La lumina lămpii de buzunar văzu că partea de jos a butoiului n-avea fund, în schimb era acolo o încăpere liberă, în ai cărei perete se afla o uşiţă.

   Câteva clipe George stătu pe gânduri, apoi deschise cu hotărâre uşiţa şi dădu de un gang îngust, care ducea vertical în sus. O scară de fier, fixată în peretele din faţa uşii, servea la urcat şi coborât.

   Tânărul urcă imediat scara şi la lumina lămpii pe care o ţinea în mâna stângă, descoperi pervazul unei uşi tăinuite la capătul scării. Cu experienţa lui în asemenea lucruri, găsi repede mecanismul uşii, pe care izbuti s-o ridice în sus.

   După cum bănuise, se afla în cabina căpitanului. Îşi încordă auzul şi de sus ajunse pană la el vocea acestuia. Liniştit oarecum se apropia de tezaur, dar văzu îndată că n-ar fi putut deschide nici măcar uşiţa de lemn din perete fără cheia potrivită. Apoi venea uşiţa de oţel dinăuntru...

   George închise la loc uşa tăinuită pe unde intrase, spunându-şi că dacă Mors ar intra deodată în cabină, nu trebuia cu nici un chip să vadă deschizătura aceea căscată. Cât despre el, George, va găsi o ascunzătoare unde să se poată pitula repede.

   Tocmai privea în jurul său ca să găsească o astfel de ascunzătoare, când auzi paşi greoi care coborau scara care ducea de pe punte. Venea căpitanul Mors.

   Văzând că nu găseşte un ungher unde să se pitească, George sări repede spre uşa care ducea în micul dormitor şi intrăm înăuntru.

   Mors păşi în cabină - George băgă de seama cu bucurie că îşi scoate legătura de chei şi deschide tezaurul. Din dulăpiorul de oţel scoase un teanc de hârtii şi se duse cu ele la masa de scris lipită de peretele unde era ferestruica.

   Tânărul ascultă cu încordare şi auzi fâşâitul de hârtie, apoi

zgârieturi repezi - ceea ce însemna că Mors scria.

   Un gând îi fulgeră prin minte şi, fără să stea mult la cumpănă, deschise uşiţa prin care intrase în dormitor. Aceasta era atât de bine unsă că nu făcu nici cel mai mic zgomot. Căpitanul stătea cu spatele la el, scriind de zor.

   Din doi paşi uşori George fu lângă tezaur şi, în clipa următoare, ţinea în mână piatra preţioasă asupra căreia socotea că are drept. Apoi cu aceeaşi băgare de seamă, se strecură înapoi în dormitor şi închise uşiţa în urma lui.

   Aici se ascunse repede sub pat şi rămase în aşteptare. După câtva timp auzi paşii căpitanului îndreptându-se spre tezaur şi, cu mare uşurare constată că acesta închise repede întâi uşiţă de oţel, apoi pe cea de lemn.

   Dar deodată inima începu să i bată cu putere lui George, căci uşa dormitorului se deschise şi Mors intră înăuntru.

   Tânărul se lipi cât putu de perete, abia cutezând să respire. Mors se opri în faţa patului, îşi scoase: tunica pe care o aruncă pe culcuşul sau, apoi îşi îmbrăcă o altă haina, probabil, după cum ghici George din mişcările lui.

   În cele din urmă, căpitanul părăsi dormitorul, străbătu cabina cealaltă şi închise uşa cu zgomot.

   Fără să stea o clipă la gânduri, George ieşi repede din ascunzătoare, trecu în încăperea cealaltă şi ridică repede uşa tăinuită.

   Când se strecură iarăşi în sala maşinilor, tocmai auzi vocea tunătoare a căpitanului în porta-voce:

   — Domnule Farrow, grăbeşte-te cu motorul! Peste un sfert de ceas vom avea un taifun grozav, astfel că avem nevoie de amândouă maşinile. Mai durează mult?

   Petre observase, fireşte, că George dispăruse de câtva timp din sala maşinilor. Sări repede îndărătul motorului, râse când îl văzu pe George şi-i zise:

   — Peste zece minute ventilul e în ordine.

   Tânărul se apropia de porta-voce şi răspunse căpitanului că peste zece minute vai funcţiona şi al doilea motor.

   — Bine - răspunse Mors - dacă îţi face plăcere veţi veni apoi pe punte. Când bântuie taifunul e mai bine aici decât colo jos în sala maşinilor. Dar tovarăşul d-tale trebuie să rămână jos, căci n-am încredere în Berry în astfel de situaţiuni primejdioase.

   Dar tânărul nici nu se gândea să se despartă de Petre. Îl luă de o parte şi-i şopti în ureche:

   — Petre, am pus mâna pe piatra preţioasă şi trebuie să vedem să părăsim vasul cât mai curând. Taifunul ne va întârzia mult, astfel că vom ajunge la Seglia abia în toiul nopţii şi atunci cu siguranţă că Mors nu ne va lăsa să debarcăm. Cât priveşte piatra, o va căuta el înainte, n-avea grijă. Probabil că va trebui să ne ascundem în aşa fel încât să nu ne găsească nimeni.

   Petre râse, apoi se duse iar la motor şi ajuta maşinistului să aşeze la loc ventilul. După cinci minute treaba era gata şi George puse în funcţiune motorul.

   Viteza corăbiei spori imediat, dar numai după câteva minute începu să se simtă apropierea taifunului, căci vasul se clătină deodată sub o răbufneală de vânt. George se uita tocmai la Berry şi văzu că chipul căruia se îngălbenise de moarte.

   Probabil că maşinistul suferea de răul de mare, de care nu sunt feriţi uneori atici chiar cei mai bătrâni marinari, în timpul furtunilor mari. Sau să fie altceva?...

   George se duse la al doilea motor şi-l mai cercetă odată din fugă. Petre îl urmase şi când furtuna făcu sa se zguduie vaporul pentru a doua oară, George îi spuse:

   — Petre, am impresia că Berry ăsta se teme grozav. Să vezi că va deveni o cârpă când vasul va începe să joace pe valuri. Atunci va trebui să încercăm săi punem mâna pe armele sale.

   Uriaşul nu mai avu răgaz să răspundă căci o nouă răbufneală de vânt aplecase corabia pe o parte. De data asta înclinaţia era atât de mare, încât George se temea ca vasul să nu se răstoarne. Ţinându-se îmbrăţişat cu Petre se încleştară amândoi de un drug şi când vasul îşi reluă iar poziţia dreaptă, băgară în seamă că făcea un viraj spre tribord. Căpitanul Mors cârmea aşa dar de-a dreptul în centrul taifunului, în acelaşi timp se auzi glasul său în porta-voce:

   — Domnule Farrow, ţine maşinile sub toată presiunea, căci vine taifunul.

   Tânărul se repezi la porta-voce şi răspunse:

   — Bine, căpitane Mors, vom face tot ce ne va sta în putinţa.

   George şi Petre se-ndreptară apoi spre maşini şi deschiseră şi

mai mult supapele. Motoarele începură imediat să se învârtească cu mai multă repeziciune.

   IV.

   AVENTURI PRIMEJDIOASE.

   NU TRECU MULT şi taifunul se abătu cu toată furia asupra corăbiei.

   În sala maşinilor era un adevărat iad de zgomote. George îl căută din ochi pe Berry şi-l descoperi zăcând într-un ungher. Din pricina vreunei scuturături mai puternice fusese zvârlit acolo probabil. Tânărul atrase atenţia lui Petre asupra lui şi amândoi şi se îndreptară, clătinându-se, spre el şi-l ridicară de jos.

   Dar soarta lui Berry se şi împlinise: în cădere se izbise cu tâmpla de un fier şi-şi sfărâmase ţeasta. George îi desprinse imediat brâul cu arme.

   — Ţine şi tu un pistol de al lui, Petre! Cred că e mai bine să ieşim din sala maşinilor, căci cilindrul nu va mai ţine mult. Berry pare să fi neglijat foarte mult lagărele şi noi nu mai putem ajuta acum. Haide, să ne luăm armele, căci nu vreau să pierd cu nici un preţ pumnalul Sanjei. Am văzut bine că Johnston a luat brâul meu şi l-a dus în cabina lui. Brâul tău îl are un marinar gras.

   — Ştiu, scrâşni Petre. L-am luat eu la ochi pe individ, cabina lui e aproape de aceea a lui Johnston. Hai să mergem, domnule George, situaţia devine primejdioasă aici jos şi tot nu putem face nimic dacă se opreşte un motor.

   Mugetul înfiorător al furtunii se auzea lămurit prin porta-voce. Dar glasul căpitanului întrecu până şi aceasta larma grozava:

   — E totul în regula, domnule Farrow?

   — Motoarele funcţionează bine, dar Berry s-a izbit cu capul de un fier şi a fost omorât.

   — Veniţi sus, răcni Mors pe care moartea maşinistului sau nu părea să-l îndurereze deloc. Nu izbutim sa ne îndepărtăm de uscat şi ma tem ca se rupe elicea. Ah! Colo e salvarea! se întrerupse el deodată.

   — Haideţi sus, trebuie sa întorc, corabia.

   George şi Petre se priviră îngroziţi. Înnebunise oare subit căpitanul? În toiul taifunului vroia să-ntoarcă vasul? Asta însemna pieirea.

   În vreme ce se îndrepta spre uşă, corabia se aplecă mult pe o parte. Aşadar căpitanul îndeplinea într-adevăr manevra aceea nebuneasca de a întoarce vasul în toiul furtunii dezlănţuite.

   George deschise repede uşa spre cală.

   Era bucuros acum că descoperise gangul secret care ducea spre cabina căpitanului, căci prin cală n-ar fi putut trece fără să fie zdrobiţi de lăzile şi butoaiele care se rostogoleau.

   Când George intră în cală auzi un sunet care-l făcu să se oprească în loc. Era un şuierat de o tărie extraordinară şi care răsunase din apropiere. Tânărul cunoştea sunetul acesta, căci îl auzise cândva în pădurile Sumatrei.

   Era ţipătul pe care-l scot urangutanii când sunt întărâtaţi.

   — Petre, un „Majas"! strigă George, folosindu-se de numirea pe care o dau băştinaşii din Borneo maimuţei antropoide. Haide

repede, cunosc eu ieşirea secretă din cală.

   În aceeaşi clipă se auzi un răget ca acela al unui taur întărâtat. Era al doilea răget pe care obişnuieşte să-l scoată urangutanul când e mai înfuriat.

   George aprinse repede, lampa de buzunar şi atunci văzu, la vreo zece metri depărtare, în faţa unei cuşti distruse, făptură grozavă a unui urangutan uriaş.

   — Petre, repede în butoiul acela din dreapta! Strigă tânărul. Nu te codi, capacul se ridică lesne!

   — Domnule George, repede, eu voi acoperi retragerea! strigă Petre. Haide, ia-o d-ta înainte!

   — Nu, Petre, am luat la ochi monstrul, ia-o tu repede înainte, nu poţi greşi drumul. Grăbeşte-te însă, căci mă tem ca vrea să atace.

   Uriaşul nu se mai împotrivi şi intră repede în butoi. Când George îi auzi glasul înăbuşit, spunând că totul e în regulă, intră şi el în butoi.

   Nu-şi mai luă timp să pună la loc capacul, temându-se să nu fie înhăţat de dihanie. Cu chiu cu vai, avându-l pe Uriaş înaintea sa, străbătură drumul până în cabina căpitanului, de unde se puteau urca sus.

   Când George sări pe punte, fu zvârlit într-o parte de o răbufneală puternică de vânt şi se izbi de un om. Auzi o înjurătură şi când întoarse privirea îl văzu pe Johnston. Curagiosul tânăr îşi dădu seamă îndată că ivirea lui bruscă prin deschizătura aceasta îl va trăda că găsise ieşirea tăinuită.

   Englezul trebuia redus la tăcere neapărat, de aceea George nu şovăi mult şi izbi cu patul revolverului în tâmpla şefului de echipaj. Acesta se prăbuşi pe punte, iar tânărul porni repede înainte, căci furtuna tocmai slăbise câteva clipe.

   La cârmă văzu făptura uriaşă a căpitanului Mors. Taifunul îngrămădise nori atât de negri pe cer, încât s-ar fi putut credea ca e noapte, deşi cu puţin înainte soarele de dimineaţă strălucea pe cer.

   George examina situaţia şi îşi dădu, seama de planul îndrăzneţ al căpitanului, care într-adevăr era singurul ce putea aduce salvarea. Mors descoperise îmbucătura unui fluviu lat şi cutezase sa întoarcă vasul în toiul taifunului, îndreptându-l spre fluviul acela.

   George se apropia de căpitan şi privi cu încordare spre gura fluviului, de care se apropiau vertiginos. Deodată se simţi apucat de braţ şi Petre îi răcni în urechi:

   — Domnule George, urangutanul!

   Tânărul uitase cu totul de uriaşa maimuţă. Se-ntoarse fulgerător şi o văzu apropiindu-se. Dihania scoase iar un răcnet de furie, ceea ce-l făcu şi pe căpitan să se-ntoarcă repede.

   Primejdia pentru dânsul era mai mare şi dându-şi seamă de asta scoase în grabă revolverul, trase două gloanţe, urangutanul scoase iarăşi un răcnet înfiorător şi în clipa următoare se repezi înainte şi-l înhăţă pe Mors.

   Arma acestuia, detună iarăşi, apoi căpitanul se rostogoli spre bord, împreună cu dihania muribundă, care se încleştase de dansul. Petre se repezi ca să-l scoată pe căpitan din ghearele fiarei, în vreme ce George trecu la cârmă, căci corabia ameninţa să se răsucească în loc.

   Tânărul ţinu direcţia de-a dreptul spre gura fluviului. Cei câţiva metri care mai despărţeau corabia de ţărm fură străbătuţi la repezeală, când se aştepta că vasul să între în fluviu, se iscă o smucitură groaznică, urmată de pârâitul lemnăriei vaporului. După cum se temuse George, acesta se împotmolise deci într-un banc de nămol sau nisip.

   Deodată tânărul simţi că-i zboară cârma din mână şi-şi dădu seama că valurile o rupseseră. Acum vasul era în voia furtunii dezlănţuite.

   George se repezi spre parapet, unde căpitanul tocmai se ridica cu greu, sprijinit de Petre. Îl cotonogise rău urangutanul, dar, voinic cum era, învinse repede durerile şi după câteva clipe stătea iar liniştit şi hotărât, privind în jurul său.

   Dar încă o făptură se mai ridicase în apropiere. Era Johnston, care îşi venea în fire cu încetul de pe urma loviturii date de George.

   Englezul scoase un răcnet de furie, smulse revolverul de la brâu şi se năpusti asupra tânărului.

   Făcând aceasta, trecu însă pe, lângă trupul nemişcat al urangutanului, în care viaţa nu se mai stinsese cu totul. Laba enormă a dihăniei se deschise şi înhăţă piciorul englezului, care căzu în nas, scoţând un ţipăt de durere. Capul i se izbi de scândurile punţii şi după ce se zvârcoli puţin, rămase nemişcat.

   Petre şi George alergară îndată într-acolo şi încercară sa desprindă, piciorul şefului de echipaj din strânsoarea uriaşei maimuţe. Aceasta era acum moartă de-a binelea, dar îşi încleştase ghearele atât de tare încât nici puterea uriaşă a lui Petre nu fu în stare să le desprindă.

   Văzând cum stau lucrurile, George tăia, cu cuţitul vinele labei urangutanului şi astfel izbuti să elibereze piciorul englezului. Căpitanul Mors, care se apropiase, răcni:

   — Dar ce a avut? De ce vroia să se repeadă la d-ta?

   George înălţă din umeri. Privi din nou spre malul fluviului, căci valurile năprasnice zgâlţâiau cu atâta putere scheletul corăbiei, încât acesta n-o mai putea duce mult. Deodată, însă, simţi o zdruncinătură, puternici şi în clipa următoare Petre răcni:

   — Ne-am liberat!

   Într-adevăr, forţa elicei şi izbiturile valurilor, unite cu furia taifunului, împinseră corabia de pe banc. Ea începu să gogească şi căpitanul se repezi la cârmă, deşi era rănit pretutindeni. George, însă, îi strigă lui Petre:

   — Cârma e ruptă şi ne vom izbi de cel dintâi cot al fluviului. Fii pregătit să putem sări imediat de pe vas.

   Cu viteza ameţitoare corabia porni în cotituri pe fluviu, de-a dreptul spre. Malul care se arăta la un cot apropiat. George şi Petre se ţineau din toate puterile de parapet şi în curând se produse, ciocnirea ce era de prevăzut şi care-i smulse de la locul lor, zvârlindu-i tocmai la proră.

   Asta se potrivea de minune. Fără să ţie seamă de strigătele marinarilor, ci se săltară peste parapet şi săriră jos.

   Înainte de a fi putut ajunge în desişul apropiat detunară de pe corabie câteva împuşcături de revolver şi gloanţele trecură pe lângă capelele lor. Apoi se auzi glasul tunător al căpitanului:

   — Nu trageţi, căci domnul Farrow va veni singur înapoi să-şi ia diamantul! Nu-i aşa, domnule Farrow?

   Ajuns în faţa unei tufe, George, se-ntoarse, privi rânjind spre căpitan, care stătea la proră şi clatină capul.

   Tânărul intră apoi în fugă în desiş, urmat de Petre şi amândoi îşi urmară drumul, înlăturând piedicile din cale.

   V.

   FUGA.

   — PETRE, trebuie sa încercăm neapărat să ajungem la coasta! zise George, în vreme ce reteza de zor nişte mărăcini. Mă tem numai că Mors ne va tăia calea.

   — Ar fi mai bine să pătrundem adânc în pădure - propuse Uriaşul - căci cu siguranţă că asta nu va bănui el. Va trebui să căutăm însă să nu lăsăm urme, dar în desişul ăsta e aproape cu neputinţă.

   — Da, croim un drum pentru urmăritorii noştri, încuviinţă George. Am făcut o mare prostie, Petre, zău aşa! Ar fi trebuit să-l las pe căpitan să creadă că n-am luat încă piatra preţioasă şi prin asta i-am fi lăsat cu mult în urmă. Acum însă nu se mai poate îndrepta greşeala. Trebuie să-ncercăm sa ajungem pe malul fluviului, unde vom putea înainta mai bine şi pe de altă parte nu vom lăsa urme.

   — O bucată am putea merge şi prin apă propuse Uriaşul. În felul acesta ştergem urmele cu totul.

   — Minunat, aşa vom face! exclama George. Mi-a venit acum o idee care ne va duce la izbândii fără doar şi poate. Hai înainte, putem duce urma fără teama până la fluviu - apoi sa ne-ntoarcem prin apă, în aşa fel ca sa fim în apropierea corăbiei. Acolo cu siguranţă că nu ne va bănui căpitanul, pe când îl vom ţine sub observaţie pe el şi oamenii săi.

   Porniră apoi spre dreapta, către mal, dar desişul devenea aici tot mai încâlcit.

   Deodată ajunseră pe o potecă de animale. Trebuia să fi fost croită de un rinocer, atât de înfundate în pământ erau tufe întregi.

   Cei doi camarazi nu stă tură mult la gânduri. Cu revolverele în mână păşiră înainte pe potecă, spre fluviu.

   George mergea în frunte. De-odată auzi un zgomot slab de tot în desişul care se înălţa ca un zid de amândouă părţile potecii.

   Camarazii se opriră îndată şi ridicară revolverele. Un foşnet uşor în faţa lor, apoi se rostogoli pe potecă - venind dinspre partea stângii a desişului un trup negru. Era un animal de mărimea unui căţel... Dar George şi Petre păliră văzându-l, căci era un pui de panteră neagră, în fiecare clipă se putea ivi mama şi ea va porni imediat la atac ca să-şi ocrotească odrasla.

   Camarazii rămaseră locului, tăcuţi, plimbându-şi privirile de jur- împrejur. Dacă puiul de panteră ar fi strigat, atunci mama s-ar fi ivit cu iuţeala fulgerului.

   Zgomote slabe ajungeau până la urechile lor. Alţii nici nu le-ar fi auzit, dar George şi Petre, cu auzul lor ascuţit, îşi dădură seamă îndată că venea căpitanul Mors cu oamenii săi.

   — Cred că cel mai bun lucru e să ne furişăm îndărăt! şopti George tovarăşului său.

   — Dacă ne întâlnim cu căpitanul, nu vom avea încotro şi va trebui să luptăm. Duşmanul din faţa noastră e mai primejdios decât celălalt.

   — Devine neliniştit puiul - zise Petre - cred că e prea târziu. A! Uite-o pe maică-sa!

   Un mârâit aspru se auzi din desiş, la cei mult douăzeci de metri de potecă. Dar, era prea târziu pentru a se reîntoarce! Vor trebui deci să se ia la luptă cu fiara.

   Puiul de panteră se nelinişti şi mai mult când auzi mârâitul maică-si. Întorcea capul când la dreapta, când la stânga, ca şi cum ar fi chibzuit încotro să fugă. Dar când auzi încăodată glasul acela care îi era cunoscut, se strecură prin frunziş şi se făcu nevăzut.

   Cei doi camarazi răsuflăm uşuraţii. Scăpaseră de o primejdie grozavă. Daca puiul n-ar fi ascultat de chemarea mamei sale, aceasta ar fi venit sa vadă ce e cu el şi atunci nenorocirea ar fi fost inevitabilă.

   Pentru moment primejdia era deci înlăturată, deşi, totuşi, foarte aproape. Pantera mamă îşi avea probabil vizuina acolo şi va băga de seamă când un om sau un animal Va trece pe potecă. Dar George, deşi cunoştea primejdia aceasta, nu şovăi o clipă să meargă mai departe.

   Cei doi camarazi ajunseră la fluviu, a cărui suprafaţă era acoperită de spumă din pricina taifunului. George intră cu băgare de seamă în apă, care-i ajungea până la genunchi şi porni pe calea întoarsă, spre corabia care stătea la cotitura fluviului.

   Taifunul nu-şi putea desfăşura aici toată puterea, căci copacii îi slăbeau furia. Totuşi, George avu mult de luptat ca să înainteze.

   În cele din urmă camarazii ajunseră la cotitura fluviului. Dacă străbăteau desişul, trebuiau să ajungă la corabia care se împotmolise acolo.

   George descoperi o spărtura îngustă între doua tufe mari şi se strecură printr-însa.

   Desişul acesta nu era atât de încâlcit. Se mira tocmai de asta, când Petre îi şopti:

   — Parcă s-ar mâi fi strecurat oameni pe aici.

   Poate niscai vânători, dar de asta nu ne pasă nouă. Hai să mergem înainte, trebuie s-o ţinem acum ceva mai pe dreapta, ca să trecem, pe lângă corabie.

   Despre căpitan şi oamenii săi, cei doi camarazi nu mai ştiau acum nimic. Se sărea deci că le pierduseră într-adevăr urma. Nici marinarii care rămăseseră pe corabie nu dădeau vreun semn de viaţă.

   Drumul prin desiş era bun, dar când ajunseră cam prin dreptul locului unde se află corabia, la vreo două zeci de metri de ea, deveni dintr-odată mai încâlcit.

   — Aş pune rămăşag că prin partea pe unde tocmai am trecut se aflaseră oameni, sau mai sunt chiar şi acum, zise Petre, în şoaptă. Poate că Mors a debarcat adesea pe aici, din vreun motiv oarecare şi atunci o fi cunoscând ţinutul şi ne-ar putea ajunge din urmă.

   — Nu ne vom da noi bătuţi atât de uşor, zise George, cu hotărâre. Dar ia ascultă, zgomotele astea îmi dau de bănuit. Să fie

oare animale?

   — Or fi sălbateci, răspunse Petre, după ce ascultase cu încordare.

   — Cu ăştia sfârşim noi repede - zise tânărul - hai să mergem mai departe, trebuie s-ajungem cat mai repede la coastă.

   Zgomotele ciudate se auziră iar şi George zise:

   — Da, Petre, cred că ai dreptate, or fi sălbateci care probabil vânează, pe aici. Săi nădăjduim că ne-or lăsa în pace. Ia o înainte, dar cât mai încet şi cu băgare de seama.

   Cu cât înaintau, cu atât deveneau însăşi mai neliniştiţi, căci zgomotele suspecte se înmulţeau. În cele din urmă George se opri iar şi şopti:

   — Petre, suntem încercuiţi. I-ascultă! Acum ne-au tăiat şi drumul spre coasta. Tare mă tem că am dat de dracu!

   — Aşa mi se pare şi mie, făcu Uriaşul, îngrijorat. Poate tot e mai bine să ne întoarcem la corabie. Dacă fi dai înapoi căpitanului diamantul, va fi mulţumit şi pe bordul vasului ne putem apăra mai bine împotriva sălbatecilor.

   — Ai dreptate, zise George, şovăind. Totuşi, nu-mi place calea asta, căci ma tem ca nu voi mai avea după aceea vreun prilej să capăt piatra preţioasă. Hai să-ncercăm totuşi să răzbim până la coastă.

   Uriaşul se scărpina după ureche şi, aruncă o privire în juru-l, apoi încuviinţă cu şovăială:

   — De-ncercat putem încerca, domnule George. Dar mă tem că nu va fi atât de lesne. Ia ascultă, se pare că au întins cercul în jurul nostru.

   Din partea stângă răsunau acum şi mai tare ciudatele zgomote. Nu se mai auzea numai foşnetul, ci şi chemări, care nu puteau fi decât semnale, căci erau repetate din toate părţile.

   — Trebuie să trecem, fie ce-o fi - zise George cu hotărâre - pe corabie nu trebuie să ne mai arătam, aşa dar înainte. Ai auzit? Căpitanul cu oamenii săi e iarăşi în urma noastră.

   Strigăte sălbatece răsunau îndărătul lor. Deosebeau lămurit glasul tunător al lui Mors care dădea porunci. În curând larma deveni asurzitoare. Se auziră strigăte de furie şi durere, apoi salve neregulate.

   — Aha, echipajul corăbiei a şi fost atacat de sălbateci - zise Petre - asta înseamnă ca nici noi nu vom, mai avea mult de aşteptat până să ne ia în primire.

   Şi ca un răspuns la cuvintele sale, în clipa următoare zbură o săgeată pe deasupra capului lui George. Uriaşul se răsuci îndată în loc şi ridică revolverul.

   Atunci se auzi dintr-un tufiş din apropiere o exclamaţie veselă. George îşi lăsă revolverul în jos şi se adresă Uriaşului:

   — Să vezi, Petre, că de aici ne vine salvarea. Cunosc glasul acesta. L-am auzit cu prilejul ultimei mele aventuri din mina de diamante, când i-am liberat pe băştinaşi.

   Petre, bătu din palme bucuros, apoi însă spuse îngrijorat:

   — Domnule George, până să vie cunoscutul dumitale, ne pot omorî ăilalţi cu săgeţile lor otrăvite. Cred că cel mai nimerit lucru e să ne ghemuim aici şi să aşteptăm în linişte să vedem ce-o mai fi.

   Propunerea aceasta era într-adevăr cea mai buna în situaţia de faţă, dar George nu vroia să-şi piardă vremea aşteptând, astfel că zise cu hotărâre:

   — Nu, Petre, vrem doar să încercăm s-ajungem la coastă. Ai dreptate, am recunoscut eu glasul, ce-i drept, dar până să ne punem în legătură cu băştinaşul acesta, putem fi de mult pe lumea cealaltă. Hai mai bine sa intrăm în desişul din stânga!

   Cei doi camarazi străbătură câţiva metri, dar vegetaţia era aici atât de încâlcită, încât nu putură înainta decât foarte anevoie. George muncea din răsputeri şi Petre se lupta alături de el ca să înlăture piedicile, dar cu toate astea abia dacă izbuteau să facă vreo câţiva paşi.

   — Petre, văd că trebuie să ne căutăm vreo ascunzătoare până la noapte - zise tânărul în cele din urmă - n-are nici un rost să ne strecurăm aşa prin desiş. Ia te uita la copacul acela uriaş! Ne putem căţăra pe el şi sa ne pitim în frunzişul său.

   În chip cu totul neaşteptat cei doi camarazi ajunseră într-un mic luminiş pe a cărui margine de nord-est se înălţa un rozmarin uriaş. Ramurile sale cele mai de jos se aflau la cel mult doi metri deasupra pământului, apoi începea coroana copacului.

   Petre şi George străbătură repede luminişul. Dar când tânărul ridică braţele ca sa apuce una din crengi, simţi iarăşi şuieratul unei săgeţi lângă ureche.

   În clipa următoare se auziră foşnete pretutindeni în tufişuri şi înainte ca cel doi camarazi să-şi dea seama ce s-a întâmplat, se văzură înconjuraţi de făpturi pe jumătate goale. Sălbatecii ţineau îndreptate asupra lor ţevi de suflat şi arcuri încordate. O împotrivire n-ar fi avut nici un rost, căci până să descarce ei armele, ar fi fost ciuruiţi de săgeţile otrăvite.

   Petre se uită la George, apoi zise necăjit:

   — De, n-avem încotro, trebuie să ne predam. Păcat! Ar fi fost poate mai bine sa ne fi întors la corabie. În sfârşit acum să stăm liniştiţi.

   George era în prada unei furii nemărginite. Prin încăpăţânarea lui îl adusese pe credinciosul tovarăş în situaţia asta, căci acum înţelegea el că propunerea Uriaşului fusese cea mai nimerita.

   — Petre, îmi pare rău - zise tânărul - mai bine făceam cum spuneai tu. Dar poate ca tot izbutim să scăpăm de sălbateci, deşi pentru moment nu văd cum. Cât despre mine să nu-ţi faci inima rea, domnule George - răspunse Uriaşul, cu voie bună - sunt încredinţat ca o vom scoate noi la capăt, într-un fel sau altul. Dar orice s-ar întâmpla, să nu arăţi diamantul.

   Acest schimb de cuvinte avu loc foarte repede şi în vremea asta sălbatici ramaseră liniştiţi în faţa lor, însă doar privindu-i ameninţător. Se vedea că aşteaptă vreo căpetenie şi George, care îşi dădu seamă îndată de asta, şopti Uriaşului:

   — Încă nu e totul pierdut, Petre. Oamenii ăştia nu ştiu ce să facă. Şi când va veni căpetenia lor, ne vom înţelege noi cu ea. La urma urmei îi putem dovedi ca n-avem nici în clin, nici în mânecă cu echipajul corăbiei.

   — Domnule George, auzi doar şi d-ta împuşcăturile de pe malul fluviului. Echipajul vasului se apără din răsputeri şi noi vom avea de suferit de pe urma asta, căci sălbatecii vor îndura pierderi şi oalele sparte le vom plăti noi.

   — Cunoşti tu vreo cale de scăpare, Petre? întrebă tânărul. Deocamdată nu putem face nimic. Nădejdea mea e în acela al cărui glas l-am auzit adineauri.

   — Să sperăm că o să fie bine, răspunse Uriaşul.

   Cei doi tovarăşi începură să examineze mutrele: băştinaşilor, care îi încercuiau, privindu-i ameninţător. Prea duşmănoase nu erau aceste chipuri - erau numai încordate şi pline de energie.

   Lupta de la fluviu era tot mai înverşunată, judecând după salvele de împuşcături şi se părea ca în cele din urma căpitanul Mors va respinge atacul.

   Dintre tufe se iviră băştinaşi grav răniţi. Strigară câteva cuvinte paznicilor lui George şi Petre şi aceştia părură foarte neliniştiţi.

   — Petre, situaţia devine primejdioasă acum - zise tânărul - cred că trebuie totuşi sa încercam să răzbatem cu forţa.

   — N-are nici un rost - se împotrivi Uriaşul - sunt încredinţat că vom găsi o altă cale. Ah! Uite colo pare să vie vreun şef al sălbatecilor - să nădăjduim că e omul al cărui glas ţi se păruse că l-ai mai auzit.

   George privi cu încordare spre desiş şi văzu ivindu-se un bărbat care i se păru foarte cunoscut. Şi în clipa următoare răsuflă uşurat, căci era Tolo, unul din băştinaşii pe care îi liberase din mâinile „omului cu un singur ochiu".

   Şi Tolo tresări când îl zări pe tânăr, apoi se întipări pe chipul sau o expresie de bucurie şi strigă vesel:

   — Tuan, sunt fericit că te revăd. Tuan poţi dispune de mine şi de oamenii mei.

   — Îmi pare foarte bine, Tolo - răspunse George, cu bucurie - spune oamenilor tăi sa lase în pace corabia, căci tot nu pot dobândi nimic. Căpitanul este prea primejdios şi veţi jertfi zadarnic oamenii. Tolo, trebuie neapărat să ajung cu tovarăşul meu la coasta. Vasul nostru, pe care ai călătorit şi tu, a avut un accident şi a rămas în urmă. Trebuie să-l căutăm:

   — Tuan, vom face tot ce ne ceri - răspunse malaiezul - urmează-mă, te voi duce la coastă!

   — Tolo, oamenii de pe corabie ne vor urmări - zise George - căpitanul e om hotărât şi nemilos când şi-a vârât ceva în cap. Oamenii tăi trebuie să ne ocrotească până vom ajunge la mare şi nu vom mai avea sit ne mai temem de căpitan.

   — Tuan, îi vom ucide imediat pe duşmanii tai, zise Malaiezul, calm.

   — Nu, Tolo, asta nu vreau. Căpitanul a fost bun cu mine şi se crede în drept să ma urmărească. Vreau numai să-l împiedec de la asta, dar nu doresc să-i fac vreun rău.

   — Tuan, se va întâmpla precum doreşti - răspunse Tolo, îl vom reţine pe căpitan şi pe oamenii săi până vei ajunge tu la submarin şi nu-i vom căşuna nici o pagubă. Haide acum, îţi vom arăta o potecă bună.

   George auzi de foarte aproape împuşcăturile şi răcnetele căpitanului Mors şi a oamenilor săi. Care va să zică debarcaseră totuşi, deşi erau ameninţaţi de sălbateci. Şi ieşiseră, biruitori, după cum dovedea faptul că se apropiau.

   Tolo se strecură în desiş pe lângă trunchiul unui rasamal uriaş şi George, care-l urma, văzu cu mirare că păşise pe o potecă destul de largă şi bine întreţinută.

   — Aici e poteca pe care mergem spre mare la pescuit - zise Tolo, văzând privirea mirată a tânărului - peste puţin timp ajungem la mare, la un golf unde poate a costa foarte bine şi vasul tău.

   — Dar furtuna îl va zdrobi de ţărm - răspunse George - va trebui sau să aşteptăm foarte mult timp pe mal, până se va linişti marea, sau sa mergem cu kanu-urile, de îndată ce vom zări submarinul.

   — Vasul poate sta în golf, chiar când bântuie furtuna - zise Malaiezul, liniştit. Acolo se află la adăpost sigur.

   George îl urmă pe Tolo, în tăcere. Mergeau atât de repede încât larma războinică se pierdu curând îndărătul lor. Tufele dese înăbuşeau orice zgomot chiar de la mică depărtare.

   Merseră pe poteca vreun sfert de ceas, apoi se opriră de odată pe marginea unul golf larg, a cărui apă era foarte puţin turburată. George îşi dădu seamă că intrarea unui vas în golful acesta era cu putinţă chiar şi pe vremea cea mai rea, căci la vreo doi kilometri de coastă stătea dea curmezişul lui o stâncă lată de mărgean, care oprea şi slăbea puterea valurilor furioase ale mării. Dincolo, marea mugea sălbatec - dar înăuntrul golfului nu se simţea furtuna.

   Cum să dea însă de veste tatălui său că se afla aici? Nici nu ştia măcar dacă submarinul fusese reparat între timp.

   — Tolo, trebuie să pornesc cu un kanu în larg - zise el după câteva clipe de gândire - tata nu ştie că ma aflu aici.

   Malaiezul nu răspunse. Privea încordat spre bancul de mărgean din faţa Lor, pe care se ivise brusc făptura unui băştinaş, care agita de zor braţele spre ţărm. După câteva minute, Tolo zise vesel:

   — Iscoada mea îmi dă de veste că vine vasul tău, Tuan. El îl va călăuzi în golf.

   După zece minute George văzu submarinul alunecând în golf printr-o crăpătură îngustă şi ascunsă. Malurile cădeau aici atât de drept, încât „Dox"-ul putea acosta lesne.

   — Băiatule, mi-a fost inima grea de grija ta! strică căpitanul din turn. Căpitanul Mors, acela a cărei corabie a recunoscut-o Rindow, o un pirat primejdios. Haide repede, vreau sa te văd lângă mine.

   Dar George îşi luă mâi întâi rămas bun de la Tolo, apoi sări pe bordul submarinului urmat de Petre.

   Trebui sa povestească tot ce i se întâmplat, apoi arata spre minunatul diamant căpitanului, care zise cu admiraţie:

   — Când s-a rupt una din aripile elicei noastre mi-am blestemat zilele ca nu pot porni în ajutorul vostru. Dar acum văd că primejdiile prin care aţi trecut au fost răsplătite din belşug. Principalul însă este că te văd iar sănătos alături de noi, dragul meu.

SFÂRŞIT

Volumul 95

SPAIMA PENANG-ULUI

   O VÂNĂTOARE CU PERIPEŢII

   SUBMARINUL ALUNECA LIN în lungul coastei Penang-ului. În curând trebuia să răsară soarele. Valuri uşoare se izbeau aproape fără zgomot de flancurile vasului şi duduitul motoarelor abia se auzea.

   Linia celorlalte vapoare care făceau drumul între Singapore şi India se afla la vreo mie de metri depărtare de coastă. Dar căpitanul Farrow cunoştea bine calea spre Malakka şi trebuia să fie cu mare băgare de seamă, mai ales aici, în apropiere de Singapore, pe unde trecuse seara trecută. Adâncimea era prin părţile acelea destul de mare ca să nu se teamă că vasul său ar avea de întâmpinat vreo greutate.

   George, care stătea cu tatăl său în turn, privea cu atenţie în direcţia coastei. Era nerăbdător să vadă mâi curând priveliştea care se va desfăşura sub ochii lui la răsăritul soarelui.

   Deodată se auzi dinspre ţărm un zgomot care îl făcu să tresară. Era răgetul unui tigru care îşi căuta pesemne prada. Tânărul simţi trezindu-se în el patima vânătoarei şi şopti agitat căpitanului:

   — Hai să ne oprim aici, tata. De altminteri în curând se va lumina de ziua. Tare-aş vrea să ucid fiara asta, care, pare fie un tigru neobişnuit de mare.

   — Bine, George, du-te de adu puşca, dar grăbeşte-te, încuviinţa Farrow.

   În acelaşi timp dădu ordin să oprească motorul. Cu o smucitura uşoara vasul alunecă încet îndărăt. Trebuie şi se fi aflat acum cam în dreptul locului de unde se auzise răgetul.

   George alergase să-şi ia puşca. Era o arma care nu dădea greş, şi deşi de calibru mic, era astfel construita ca glonţul trecea chiar prin pielea cea mai groasa de elefant, rinocer şi chiar crocodil.

   După ce se întoarse în turn, George căuta să facă cât mai puţin zgomot. Din legăturile vasului, înţelegea ca se afla chiar în faţa locului unde s-ar fi oprit tigrul.

   Ascultă, împreună cu Farrow. Nu se auzea nimic altceva decât vâjâitul uşor, aproape ca un murmur, al apei izbindu-se de ţărm. Se petrecea însă o dramă care deşi nevăzută de ei, o înţeleseră destul de bine.

   Se auzi un răget scurt, apoi un guiţat ascuţit care amuţi îndată. Fiara înhăţase un mistreţ şi scoţând răgete se apucase să-l sfâşie, căci pârâitul oaselor ajungea până la ei.

   De obicei fiarele sălbateca sfâşie întâi burta pradei pentru că în ea se găseşte un fel de borhot, un amestec de ierburi nemistuit

încă bine, de cate au nevoie pentru hrană. Carnea singură le-ar fi dăunătoare - ca şi omului - căci dă loc la bolile numite scorbut şi beri-beri.

   George aştepta cu înfrigurare să se lumineze de ziuă. Ţinea puşca pregătită ca în clipa când va răsări soarele să poată trage. Auzeau cu groaza plescăitul pe care-l făcea tigrul înfulecând lacom din pradă. Un răget al fiarei îi făcu să se-nfioare; tigrul simţise oameni prin apropiere.

   — Doamne, de s-ar face odată ziuă, se tânguia George. De n-ar pleca până atunci, căci ar fi păcat să-i pierdem. Blana lui trebuie să fie foarte mare şi frumoasă.

   — Sst! făcu tatăl său, să nu te-audă...

   Răgetul care urmă, dovedea că tigrul le auzise într-adevăr glasurile, deşi vorbiseră în şoaptă. Se prea putea să devină bănuitor şi să piară în desiş încă înainta de a se lumina.

   Lui George îi era necaz să-i fi fost aşteptarea zadarnică şi zice cu ciudă:

   — Dacă pleacă, mă iau după el.

   — Ba să faci bunătatea şi să te astâmperi, răspunse căpitanul. Fiarele astea sunt grozave când le tulburi de la masă.

   — A, mi se pare că s-a îndepărtat, adăugă George auzind iarăşi răgetul tigrului.

   De data asta părea într-adevăr mai înfundat, semn că fiara îşi căuta adăpost în desiş.

   Deodată soarele apăru strălucitor la orizont. Tânărul ridică, fulgerător arma. În faţa lui, dincoace de fâşia de tufe, pe plaja lata de vreo cincisprezece metri, se ivise tigrul. Întorsese puţin capul şi se uita ameninţător la cutia aceea lungăreaţă care se legăna uşor pe valuri.

   Vru s-o ia apoi spre tufiş dar în clipa aceea detună împuşcătura. Deşi era greu de ţintit, totuşi vânătorul nu dădu greş căci cu un răcnet înfiorător, fiara sări în lături şi se rostogoli la pământ. George crezu că i-a venit de hac, dar se înşelase. Nu o nimerise de moarte căci tigrul sărise iar în picioare şi porni în hăţiş.

   — Păcat, făcu cu părere de rău căpitanul. Credeam ca l-ai dat gata, în orice caz rana trebuie să fie destul de gravă şi nu cred să scape cu viaţa. Totuşi ar fi prea primejdios să te iei după el, deşi tare ma tem ca că o te încăpăţânezi şi cu greu te-aş putea împiedica.

   — Nu, tata sunt sigur ca l-am nimerit bine şi mă prind pe ce vrei ca n-a putut ajunge departe. Pune, te rog, ne monteze o barcă de aluminium, vreau să ma duc să vad ce s-a întâmplat, dar

îl iau şi pe Petre cu mine.

   — Mai întâi să beau cafeaua, hotărî căpitanul. Pe urmă voi veni şi eu cu voi ca să nu faci vreo nesocotinţa. În vremea asta marinarii pot monta barca. Haidem jos. Petre, strigă el Uriaşului care urca scara, vezi să se monteze barca. George a împuşcat un tigru şi vrem să ne ducem pe uscat să-i căutăm leşul.

   Tânărului nu-i tihnea de fel dejunul, gândul îi era mereu la tigru. Căpitanul însă îşi sorbea tacticos cafeaua şi la privirile rugătoare ale fiului său, răspunse zâmbind:

   — Degeaba te uiţi aşa la mine, băiatule. Sunt de părere că dacă vom zăbovi mai mult, va fi cu atât mai bine pentru noi. N-ar strica chiar să aşteptăm încă vreo câteva ceasuri, dar nu vreau să-ţi pun răbdarea la prea mare încercare. Aşa, acum putem pleca. Să-mi iau numai puşca. Spune-i lui Petre să şi-o ia şi el pe a lui.

   — Căpitane, fii cu mare băgare de seamă, zise cu seriozitate doctorul Bertram. Mai ales dumneata, George. Un tigru şi încă unul atât de bătrân, judecând după mărimea lui, e tot ce poate fi mai primejdios. Părerea mea ar fi să mai luaţi câţiva camarazi care să urnească fiara cu pietre sau arme de foc din bârlogul ei căci s-ar putea să stea undeva la pândă şi să vă sară-n spate, aşa rănită de moarte cum spui că e.

   — Ai dreptate, doctore, sunt însă încredinţat că tigrul a şi murit în vremea asta. George a ţintit bine. Totuşi vom fi, fireşte, cu mare băgare de seamă. Şi-apoi, mă bizui pe Petre care va avea grijă de George.

   — De. Atât de lesne n-o să meargă, zise doctorul. Eu în locul dv. aş mai aştepta cel puţin un ceas.

   — Nu, nu, n-are nici un rost să mai zăbovim. Te pomeneşti că în vremea asta se: iveşte vreun vapor străin şi suntem nevoiţi să ne lăsăm afund sau s-o luăm la sănătoasa şi nu mai dăm de tigru, pe când acum ştiu bine locul unde a dispărut în tufiş.

   — Eu mi-am spus părerea, faceţi ce ştiţi, bodogăni doctorul. Dar parcă aş avea şi eu poftă să vă însoţesc.

   — Bravo, doctore! exclamă Farrow râzând. Mă aşteptam, ba mă miram chiar că te-ai codit atâta. Ia-ţi puşca şi haidem!

   — Nu, eu socot că pistoalele sunt mai nimerite, căci ar fi greu să tragem cu puşca, printre tufele alea încâlcite, Te-aş sfătui şi pe dumneata, draga George, să te slujeşti mai bine de ele, mai ales ca eşti un minunat ţintaş.

   — Ai dreptate şi o să-ţi urmez sfatul, încuviinţă tânărul. Glonţul iese mai repede din ţeava unui revolver decât a puştii, ceea ce, e de mare însemnătate daca ar fi să ne atace fiara.

   — Şi fii sigur că o s-o facă, râse doctorul. Nu cred că a murit de când l-ai împuşcat până acum, dovadă că e voinic şi a mai avut putere să se târască în tufiş.

   Pe când vorbeau, ajunseră pe punte. Petre îşi ţinea puşca sub braţ şi când văzu ca George nu şi-o ia pe a să zise:

   — Aha, domnule George, ţi-ai dat şi dumneata seama că e mai bine fără puşti? Ne-ar împiedeca să străbatem tufişul şi nici, n-am putea să ne slujim de ele cum ar trebui.

   — M-am gândit că s-ar putea să ai dreptate, răspunse George. Las-o şi tu pe-a ta.

   Pistoalele noastre vor fi, cred, de ajuns să-l dăm gata pe stimabilul „stăpân al junglei" sau „stăpânul cu căpăţâna mare" - cum îi spun Indienii - dacă n-o fi murit până acum. M-aş mira însă să-l mai găsim în viaţă, căci glonţul meu l-a străbătut trupul în toată lungimea lui.

   — Lighioanele astea afurisite au nouă suflete, mormăi Petre şi nu ştiu, zău, dacă o să scăpăm teferi din luptă. Vezi de nu te înfige înainte cum ai obiceiul, domnule George. Dumneata habar n-ai de ce e în stare o fiară rănită.

   — Chiar aşa de ageamiu nu sunt, zise tânărul râzând. O să-l dau eu şi pe ăsta gata, n-avea tu grijă. Tata şi doctorul ne însoţesc, aşa că aş fi de părere să-i ferim mai bine pe ei.

   Petre clătină capul şi se hotărî în gândul lui să ia seama la fiul căpitanului său pe care-l ştia cam prea îndrăzneţ în faţa primejdiei.

   Coborâră toţi patru în barcă şi Uriaşul vâsli cu băgare de seamă spre ţărmul apropiat. Nimeni nu vorbea, ca fiara să nu-i simtă venind. Îşi mai spuneau că s-ar putea să audă vreun zgomot pe care l-ar fi făcut tigrul.

   George coborî cel dintâi pe uscat şi pătrunse îndată în tufiş, urmat de ceilalţi. Nu se auzea însă nimic. Ori tigrul murise, ori stătea la pândă ca să se năpustească asupra lor. Tânărul dădu cu băgare de seamă crăcile în lături dar nu văzu decât vegetaţia bogată din care cu greu s-ar fi deosebit blana tărcată a tigrului.

   — Nu se vede, şopti el tatălui său. Eu tot aş vrea însă, să pătrund mai adânc în tufiş ca să dau de fiară. S-adune Petre câţiva bolovani şi să-i arunce în desiş, ca s-o aţâţe dacă o mai fi în viaţă.

   — Hm, cam primejdios lucru, mormăi căpitanul îngândurat, nu ştiu însă alt mijloc. Noi o să te urmăm, iar Petre să rămână afară ca să bombardeze, mereu tufele.

   Pătrunseră în tufiş şi Petre, care găsise câteva pietroaie la îndemână, aruncă unul din ele. Într-adevăr, se auzi la o depărtare de vreo douăzeci de metri un pufăit ameninţător, dar de altminteri destul de slab.

   — Minunat! făcu George. Pare să nu mai aibă destulă putere să atace. Dă-i înainte, Petre, eu mă strecor în tufiş.

   După fiecare aruncătură de piatră, pufăitul întărâtat al tigrului se repeta. În cele din urmă, George se opri înaintea unei tufe mari care îi dădea de bănuit. Căpitanul îl urmase pas cu pas. Deodată, la a şasea piatră se auzi iarăşi pufăitul fiarei; venea chiar din mijlocul tufei.

   În cele din urmă căpăţâna tigrului se ivi din frunziş. Era la cel mult cinci metri de George. Acesta însă nu pregeta un moment şi descărca amândouă pistoalele în acelaşi timp. Un răcnet înfiorător fu răspunsul şi trupul fiarei începu să se zbată îngrozitor. Nu mai avu însa putere să se arunce asupra vânătorului. Agonia nu ţinu mai mult de două minute. Într-un horcăit grozav; tigrul îşi dădu sufletul.

   II.

   O AVENTURA IM DESIŞ.

   — BRAVO, GEORGE! exclamă, căpitanul. Straşnic vânător! Lai nimerit drept în ochi. Dar te-ai şi ales cu o blană minunată.

   — Ce te miri? făcu şi doctorul cu admiraţie. Nu-l cunoşti pe George? Nici un vânător bătrân, cu experienţă, nu-l întrece în alde astea. Vorba e cum târâm acum fiara la ţărm, căci aici nu o putem jupui.

   — Cu ajutorul lui Petre o, să meargă, răspunse căpitanul.

   Uriaşul veni îndată la chemarea căpitanului şi se apucă să

croiască drum printre crengi. În vremea asta George alergă la submarin şi luă două frânghii subţiri dar trainice ca să lege fiara răpusă şi s-o poată târî astfel, la ţărm.

   Se înapoia la tufiş şi aşteptă să isprăvească Petre poteca. Deodată zări la câţiva paşi de el ceva sclipind. Alergă într-acolo şi văzu o bucată rotundă de un metal asemănător bronzului, pe care erau nişte însemnări ciudate. Crezu mai întâi că e vreo monedă străină, dar ştia bine că nu există astfel de monede nicăieri.

   O vâri în buzunar cu gând s-o arate mai târziu doctorului, după ce vor fi târât leşul fiarei la ţărm.

   În timp ce Petre se apucase să jupoaie tigrul, George scoase bucata de metal din buzunar şi o întinse doctorului.

   — Foarte ciudat... murmură Bertram examinând-o cu luare- aminte. Slovele sunt malaieze, cam şterse, ce-i drept, dar tot pot deduci că e un fel de. cum să spun. înţelegere a unei bande,

mai bine zis a unei asociaţii secrete. Cuvântul acesta, uite, de aci, vasăzică „moarte" - deci e vorba de o crimă plănuită de asociaţie.

   — Poate că se află, prin împrejurimi plantaţii sau vreo întreprindere comercială şi muncitorii vor să se răscoale, zise George Poate că...

   Îşi curmă vorba. Undeva, departe în dosul tufelor, detună o împuşcătură. Camarazii se priviră uluiţi. Le veni amândurora acelaşi gând: o crimă se făptuia, o crimă, în legătură cu bucată, de metal pe care o găsise George.

   — Vreau să mă duc să văd ce se petrece, zise George. S-ar putea să fie numai împuşcătura unui vânător, dar ceva lăuntric îmi spune că se făptuieşte, sau s-a şi făptuit, o crimă.

   — Crezi că poţi străbate prin desiş până acolo? întrebă căpitanul zâmbind.

   — Bănuiesc că e vreo potecă pe undeva altminteri cum ar fi ajuns până aici acela care a pierdut bucata de metal? Sau poate na venit pe apă. Nici eu nu ştiu ce să spun.

   — Te poţi încredinţa lesne, dragai George, interveni doctorul. Ştii locul unde ai găsit moneda, poate că e prin preajma lui vreo potecă.

   Tânărul se repezi în fugă unde spusese doctorul, dădu tufele la o parte şi striga bucurie:

   — Am găsit o potecă. E chiar bine bătătorită, semn că e folosită adesea. Mă duc să văd ce a fost cu împuşcătura aceea.

   — Stai că merg şi eu, zise căpitanul. Singur nu te las pentru nimic în lume. Dacă într-adevăr băştinaşii s-au răsculat, e foarte primejdios pentru un alb să se arate singur prin meleagurile astea. Dragă doctore, ajută-i, te rog, lui Petre să jupoaie tigrul ca să putem pleca îndată după înapoierea noastră. Deasemenea spune-i lui Rindow să se lase afund dacă, zăreşte vreun străin.

   George i-o şi luase înainte în desiş. Poteca era bine bătătorită şi puteau înainta fără nici o greutate. Şi iarăşi se auzi o împuşcătură tot din direcţia de adineauri.

   Tânărul iuţi pasul. Un vânător nu putea să fie, căci ar fi urmărit vânatul şi împuşcătura s-ar fi auzit din altă parte. Cu siguranţă ca vreun alb se afla în primejdie, poate încolţit de băştinaşii răzvrătiţi.

   Se îndepărtase mult de căpitan care nu avea sprinteneala lui. Îşi vârâse pistoalele în brâu, socotind că deocamdată nu e nici o primejdie. Nesocotinţa asta era aproape să-i fie pierzania, după cum vom vedea îndată:

Luând-o brusc după un cot al potecii se pomeni deodată cu o matahală negricioasă în faţa lui, cu chipul schimonosit de furie,

care se repezi la el cu sabia pe care o ţinea în mână. Se trânti fulgerător la pământ şi scăpă astfel de o moarte şi gură.

   O clipită să mai fi zăbovit şi sabia i-ar fi tăiat capul.

   Se-ntoarse pe spate şi-şi privi adversarul. Acesta era un malaiez voinic, a cărui îmbrăcăminte era numai un şorţuleţ prins dinainte şi un turban alb înfăşurat în jurul capului.

   George se gândi un moment la boala amok care bântuie printre malaiezi. Într-adevăr, malaiezul părea cuprins de aceasta boala asemănătoare nebuniei, căci se năpusti cu chipul schimonosit de furie.

   Acesta n-avusese timp să-şi tragă pistoalele de la brâu şi se simţea pierdut.

   Malacul ridica iarăşi sabia şi vru s-o repeadă în George, spre norocul lui însă sabia nimeri într-o tufa de mărăcini. Smucitura fu atât de puternica încât malaiezului îi zbură arma din mana. Se apleca s-o ridice, dar George avu timp să sară în picioare şi să se năpustească asupra malaiezului care se poticni şi fu cat p-aci să se prăbuşească la pământ. Nu căzu însă căci tufa de mărăcini îi opri. În clipa următoare împinse pe George cu atâta putere încât tânărul zbură până-n mijlocul tufişului.

   Mărăcinii i se agăţau de haină şi-l împiedicau să scoată pistolul pe când malaiezul venea spre el cu sabia ridicată. Dar nu se grăbea. Era sigur de victima să care nu se putea apăra. George se căznea să-şi libereze braţul drept deşi spinii i se înfigeau adânc în carne. Nu simţea însă aproape de fel durerea, vedea moartea cu ochii şi trebuia să se apere. Spinii tari ca oţelul îl ţinea însă încleştat.

   Malaiezul îi vedea cum se trudeşte zadarnic şi nu se grăbea. Un zâmbet de cruzime îi flutura pe buze. Se juca de-a şoarecele cu pisica. În sfârşit se opri la un pas de el şi se desfăta la priveliştea pe care o avea înaintea ochilor.

   Aceasta fu salvarea lui George care uitase cu desăvârşire că tatăl său îl urma. Glonţul slobozit de căpitan găuri turbanul malaiezului şi-i zgâria numai pielea capului căci turbanul se înroşi îndată de sânge. Ca o pisică sălbatecul sări în lături şi până a apuca Farrow să tragă a doua oară, malaiezul pieri în tufiş.

   Cu mare greutate reuşi căpitanul să-şi scoată feciorul din tufa de mărăcini. Durerile pe care le simţi George erau atât de grozave încât îi veniră lacrimile în ochi. Nici un geamăt nu-i ieşi însă de pe buze şi când tatăl său îi propuse să se întoarcă şi să-i panseze doctorul rănile, tânărul se împotrivi din răsputeri:

   — Nu, nu, trebuie să ne luăm după malaiez şi să vedem ce e cu împuşcăturile acelea, zise el.

   Porniră amândoi înainte pe potecă. Deodată se opriră în loc căci se auzi iar o detunătură de armă, de astădată însă pe stânga, unde. Nu se vedea nici o potecă.

   — Să ne întoarcem, strigă George. S-o luăm pe unde am venit, pe aici drumul ne e închis. Eu cred că acela care a tras e în mare primejdie dar nu din partea malaiezului de adineauri.

   — Uite colo, îl întrerupse căpitanul. Poteca face un cot spre stânga. După cum mi se pare mie, s-ar zice că merge paralel cu cealaltă potecă.

   Aşa şi era. Mergeau acum cu mare băgare de seamă de teamă ca malaiezul să nu se fi ascuns pe undeva şi să-i pândească.

   Iarăşi se auzi o împuşcătură urmată însă de un ţipăt ce te înflora. Ţipătul părea să fie scos de un malaiez.

   George iuţi pasul, urmat de tatăl său. Păşeau însă amândoi în vârful picioarelor. Dădură iar de un cot; nu puteau fi departe de locul de unde se auzise împuşcăturile. Deodată George tresări, se dădu cu un pas îndărăt şi-şi smulse revolverul de la brâu. De după cotitură venea un malaiez împleticindu-se. O dâra de sânge i se prelingea pe piept, Avea o rană la umăr care trebuie să-i fi pricinuit dureri mari căci faţa îi era schimonosită grozav.

   Când îi zări, sălbatecul se opri uluit. Până a nu apuca însă George să ridice arma, omul se întoarse brusc şi pieri în desiş zbierând în limba lui pe care George şi căpitanul o cunoşteau foarte bine:

   — Vin doi străini... doi tirani... fugiţi repede!

   — Înainte! zori căpitanul. Probabil că acela care a tras e încercuit de tribul din care face parte rănitul. Poate că văzându-se încolţit, sălbatecii vor căuta să-l omoare înainte de-a fugi.

   Se auziră într-adevăr două trei împuşcături de pistol automat pe când cele de până acum fuseseră descărcături de puşcă. După împuşcături urmară două urlete de durere şi furie şi un ţipăt înfiorător. George se repezi înainte răcnind:

   — Apără-te, îţi venim în ajutor!

   În acelaşi timp descarcă două gloanţe în aer, ca să sperie pe sălbateci.

   După ce alergă vreo cinci metri se făcu iar o cotitură apoi un luminiş în mijlocul căreia se afla un copac uriaş pe care băştinaşii îi numesc „rasamal".

   Două trupuri negricioase zăceau în apropiere, dar altcineva nu se vedea.

   — Ei, unde e asediatul? Oare l-or fi ucis şi l-or fi târât după ei? făcu mirat căpitanul.

   — Bună ziua, domnilor, se auzi atunci un glas limpede de femeie în limba engleză, de pe o cracă a copacului. Vă mulţumesc din suflet că mi-aţi venit în ajutor. Mult nu mă mai putem împotrivi ş îmi pierdusem aproape nădejdea. Gata, gata să mă biruie.

   Tânăra fată sări sprintenă de pe cracă. Era îmbrăcată într-o rochie sfâşiată toată şi murdară de noroi.

   — Mă numesc Dorothy Bogers, adăugă ea. Încă odată, vă rog să primiţi mulţumirile mele!

   Strânse zâmbind mâinile salvatorilor ei, dar ochii îi erau plini de lacrimi.

   — Pari chinuită de o durere adâncă, zise Farrow după ce îşi spuseră şi ei numele.

   — Da, domnule căpitan, răspunse ea cu glas înăbuşit, o mare durere şi remuşcări. Pentru ce-am fugit şi mi-am apărat cu atâta îndârjire viaţa? Cât voi trăi nu voi mai putea fi fericită. Nemernicii îl vor fi ucis pe bietul tata...

   — E într-adevăr foarte trist ceea ce spui dumneata, zise cu compătimire Farrow, dar nu trebuie să-ţi pierzi nădejdea, domnişoară. Dacă nu l-au ucis numaidecât, s-ar putea poate să-l mai salvăm. Unde s-a petrecut nenorocirea? Spune-ne repede şi vom alerga în ajutorul lui.

   — Sunt prea mulţi, suspină tânăra fată. Peste o sută de malaiezi. Pe mine m-au încercuit aici numai şase. Doi din ei sunt morţi împuşcaţi de mine - zise ea cutremurându-se - pe alţi doi i- am rănit numai şi au fugit împreuna cu ceilalţi doi rămaşi teferi, când aţi venit dumneavoastră.

   — Hm, peste o suta de inşi. cam mult, făcu Farrow clătinând îngândurat capul. Atunci trebuie să luăm întăriri. Eraţi la vânătoare şi aţi nimerit din întâmplare în satul vreunui trib de băştinaşi?

   — Nu, tata are aici aproape mari plantaţii de copra şi cafea. De mai multă vreme mocneşte printre muncitori răscoala şi acum a izbucnit. Astăzi, pe când mă duceam la vânătoare, căci de aceea eram înarmată şi abia apucasem s-ajung în marginea pădurii, văzui cum târăsc pe bietul tata din casă. Şase malaiezi se luară după mine şi de frică m-am cocoţat în copacul acesta. Auzeam împuşcături, dar nu cutezam să răspund nădăjduind că urmăritorii îmi vor pierde urma. Malaiezii ăştia afurisiţi au însă miros de copoi şi adulmecă prada. Când i-am văzut jucând ca nebuni în jurul copacului şi pregătindu-se să mă împroaşte cu săgeţile lor otrăvite, am început să trag. Din cel dintâi glonţ am ucis pe unul, ceilalţi s-au retras în desiş, pe urmă au ieşit iar, cântând să se apropie. Eu trăgeam mereu. Am scăpat cu viaţa, dar mai bine rămâneam lângă tata.

   — Nu-ţi pierde nădejdea, domnişoară, poate că mai e chip să-l salvăm. Ne ducem s-aducem încă - treizeci de camarazi de-ai noştri de pe submarinul nostru care nu e departe de-a ici.

   — Ah, dumneavoastră sunteţi căpitanul Farrow, comandantul „Dox"-ului! strigă cu bucurie fata. Atunci nădăjduiesc că-l veţi salva pe bietul tata.

   George o luase înaintea celorlalţi, dar auzea ce vorbea tatăl său cu ea.

   — Ştii din ce pricină a izbucnit răscoala? o întrebă el. N-aţi putut-o potoli pe când mocnea? Băştinaşii vor fi fost nemulţumiţi de ceva şi dacă li s-ar fi făcut pe voie.

   — Nu, nu, protestă fata. Tata se purta foarte bine cu ei. Au fost însă aţâţaţi de un malaiez care a mai făcut şi la alte plantaţii astfel de isprăvi. Guvernul a pus chiar un preţ mare pe capul lui, dar a fost cu neputinţă să fie prins. Acum l-am văzut şi noi la faţă. El conducea pe răsculaţi. E un om voinic cât un uriaş şi pare să nu fie în toate minţile, căci e stăpânit de o furie grozavă care nu se poate explica de fel. A fost chiar poreclit „Spaima Penang-ului".

   III.

   ÎN URMĂRIREA MALAEZULUI.

   — SĂ VEDEŢI CA E MALAEZUL care era cât p-aci să mă omoare, zise George peste umăr. Părea într-adevăr nebun, sau mai bine zis cuprins de boala care se numeşte amok. Păcat, tata ca glonţul tău nu l-a nimerit. Ne-ar fi mai lesne atunci să-l eliberăm atunci pe tatăl domnişoarei Bogers.

   —  Vai de mine! Omul acesta grozav a atacat pe fiul dumneavoastră, domnule căpitan? exclama cu groaza Dorothy. Mare noroc ai avut ca ai scăpat.

   — Într-adevăr, George a fost în mare primejdie. Din fericire am sosit la timp. Bine era daca glonţul meu n-ar fi dat greş, dar în graba şi spaima mea n-am ochit bine.

   —  A, l-ai rănit? O să fie şi mai îndârjit împotriva dumneavoastră. Cu siguranţă că o să caute să se răzbune. Fiţi cu mare băgare de seamă.

   — Şi suntem, domnişoară, zise căpitanul foarte serios. Cred ca şi dumneata că stă undeva pe-aproape la pândă. De astă dată însă nădăjduiesc că voi ţinti mai bine.

   Farrow povesti în drum fetei, pe scurt, ce i se întâmplase lui George. Dorothy se cutremura.

   — Trebuie să fi fost ceva grozav. Eu, aş fi înnebunit de spaimă, murmură ea.

   — Nu cred, răspunse Farrow. Că nu eşti atât de slabă de înger ai dovedit-o mai adineauri, când te-ai văzui încercuită de răzvrătiţi.

   — Pai eu am fost crescută de mic copil în locurile astea sălbatece şi am luat parte cu tata la multe vânători de tigri şi pantere. Cu timpul te deprinzi cu primejdia.

   — Cred şi eu. Vezi însă să nu te sperii când vei da acum, la ţărm, cu ochii de tigrul pe care l-a împuşcat fiu-meu.

   — Nu mi-e frică, domnule căpitan. Sunt obişnuită şi cu asta. Tata era mare vânător. Eşti de părere că treizeci de camarazi împreună cu dv. vor fi de ajuns să biruie pe malaiezii? Ei sunt peste o sută, toţi oameni voinici, îndrăzneţi, care nu se tem de moarte.

   — Nu face nimic. Marinarii mei sunt foarte bine înarmaţi şi unul din ei se poate lua la luptă cu patru sau cinci de-ai lor, răspunse Farrow cu mândrie. Au şi malaiezii arme de foc?

   — Nu ştiu, dar nu cred. N-am văzut în afară de ţevile de suflat, decât krişuri şi klevanguri, săbiile acelea cu vârful adus într-o parte.

   — Atunci le suntem superiori, căci armele noastre sunt cu totul altfel.

   — Pot deci nădăjdui că tata va fi salvat, strigă fata cu bucurie. A, uite submarinul. Ce minunat el

   Marinarii adunaţi în grabă de George se aşezaseră pe punte pe două rânduri.

   — Dragă Rindow, zise căpitanul pune să tragă la sorţi treizeci de camarazi. Vom face o mică expediţie în lăuntrul insulei. Arme: pistoale, revolvere şi granate de mână. De puşti tot nu ne putem servi în desiş.

   George o luase înainte şi-i aştepta la marginea pădurii. Doctorul şi Petre isprăviseră de jupuit tigrul şi însoţeau, fireşte trupa. Brun, al doilea ofiţer, căzuse la sorţi şi mergea cu ei. El încheia convoiul. Postul sau era cel mai primejdios, căci putea fi ucis în orice clipa de malaiezii care ar fi stat la pândă şi ar fi atacat convoiul.

   Căpitanul dădu ordin de plecare. George apuca imediat pe poteca unde se întâlnise cu malaiezul, imediat după el venea Petre, apoi Dorothy Bogers şi în urma ei căpitanul:

   Mergeau repede, căci fiecare clipa era preţioasă dacă vroiau să ajungă la timp pentru a salva pe plantator. Bungalow-ul - casa - în care locuia se afla la o depărtare de o jumătate de ceas de mers.

   În sfârşit ajunseră în luminişul de unde se întindea plantaţia. Clădirea proprietarului, frumoasă şi luminoasă, se afla chiar la începutul ei. O cercetară cu deamănuntul, dar o găsiră pustie. Nici ţipenie de om.

   — Domnule căpitan, zise Dorothy, care părea doborâtă de durere, bănuiesc eu unde l-au dus pe bietul tata. În adâncul pădurii e un templu vechi, căzut în ruine, unde jertfeau odinioară oameni. Malaiezii îl consideră loc sfânt şi sunt sigură că se aduna uneori noaptea în templu pentru a se închina zeilor lor păgâni. Mă tem că acolo l-au târât pe tata ca să-l ucidă.

   — Tot ce se poate, se amestecă doctorul Bertram în vorba. Bucata de metal găsită de George e o dovadă că se formase aici o asociaţie secretă cu scopuri ascunse.

   Dorothy le arătă drumul şi după o jumătate de ceas se aflau în inima codrului secular. George dădu de o potecă îngustă care părea să fie proaspătă de tot, după cum se cunoştea din crăcile rupte şi frunzele risipite pe jos. Pe o tufă de mărăcini găsiră o bucată de pânză albă, sfâşiată din haina plantatorului. Aşadar, Dorothy nu se înşelase. Malaiezii vroiau să-l jertfească pe Bogers, vreunei zeităţi păgâne de-a lor.

   George iuţea din ce în ce mai mult pasul. Petre îl urma. De aproape pe când ceilalţi rămăseseră mai îndărăt, abia putându-se ţine după ei. Tânărul era însă cu băgare de seamă. Ştia ca avea în malaiezul acela, care-l atacase, un duşman înverşunat care îl pândea negreşit ca să-l omoare la cel dintâi prilej. Fără îndoială că va fi şi el de faţă la uciderea plantatorului. Era doar capul răscoalei.

   Deodată George auzi un zgomot uşor pe care nu şi-l putu lămuri la-nceput. In curând a înţelese însă că erau bătăi de tobă. Aşa dar până la templu nu mai era mult. Malaiezii se pregăteau de ceremonia lor.

   George o luă la fugă pe potecă, urmat de-aproape de Petre, pe când distanţa între el şi camarazi se mărise simţitor. Dacă se vor ciocni de malaiezii răzvrătiţii, primejdia va fi foarte mare pentru ei, dar nici unul nu se gândea la ce s-ar putea întâmpla, căci era în joc viaţa unui semen de-al lor.

   Bătăile de tobe se auzeau acum din ce în ce în ce mai desluşit, amestecate cu glasuri omeneşti. Totuşi George nădăjduia că va sosi la timp, deoarece pregătirile pentru jertfirea victimei nu se sfârşiseră încă.

   Ca fulgerul îi trecu prin minte gândul că malaiezul care atacaseră pe Dorothy şi fugiseră la apropierea camarazilor vor fi dat de veste tribului care va porni înaintea lor.

   Mai era şi Kombang-ul - nebunul - capul răscoalei, de a cărei ura înverşunată aveau motiv să se teama. Acesta va căuta să se

răzbune pe el şi pe tatăl sau.

   Nici n-apuca George să-şi sfârşească gândurile căci în juru-i începu să plouă cu săgeţi. Trupuri negricioase se şi iviră din desiş şi până apuca el şi Petre să se slujească de arme, braţe puternice îi înhăţară la repezeala.

   Se împotriviră, fireşte, din răsputeri. Mai ales Uriaşul izbea cu sete în juru-i, doborând pe cine nimerea.

   George, mai puţin voinic, se bizuia pe cunoştinţele lui de jiu- jitsu. Reuşise astfel nu se lase trântit la pământ şi să se poată feri de pumnii care se abăteau asupra lui, dar nimereau în gol. Îşi dădea însă că în cele din urmă va fi biruit.

   Deodată toţi se dădură în lături şi George văzu ivindu-se pe poteca „Spaima Penang-ului" care venea în goană cu chipul schimonosit de furie şi ura. N-avu vreme să-şi smucească revolverul de la brâu căci trebuia să se ferească de sabia pe care „turbatul" o învârtea deasupra capului. Înapoi nu putea să sară din pricina zidului de oameni din spatele lui.

   Fulgerător, George se repezi înainte şi până a apuca malaiezul să izbească, George îl şi trântise un pumn în golul stomacului.

   Malaiezul, care nu se aşteptase la una ca asta, se poticni, ceea ce îi dădu răgaz tânărului să-i dea o „directă" sub bărbie care îl făcu pe nebun să se prăbuşească la pământ, unde rămase nemişcat. În clipa următoare însă, ceilalţi malaiezi se năpustiră ca turbaţi la el şi unul din ei, un adevărat uriaş, îl pocni cu atâta putere în moalele capului încât îşi pierdu cunoştinţa.

   Lupta nu ţinuse decât câteva momente şi camarazii rămaşi în urmă n-avuseseră încă timp să-i ajungă.

   Când George îşi veni în simţiri se văzu, legat burduf. Sforile subţiri dar trainice, de fibre de cocos, îi intrau în carne şi-l făceau să sufere cumplit.

   Fu luat pe sus de malaiezi, care zăriseră pe camarazi venind şi o luară la fugă cât îi ţineau picioarele. Tânărul putu întoarce canid şi văzu pe Petre, legat şi el, târât de doi malaiezi uriaşi.

   Pe nebun nu-l zări, dar când se gândea la el, simţea că-i trec fiori de groază prin trup.

   Vreo zece minute alergară malaiezii pe poteca îngustă, pe urmă se ivi un luminiş care gemea de lume. Se făcu la mijloc o cărare prin care fură trecuţi cei doi prizonieri. Aceştia văzură, un templu din lespezi de piatră pe jumătate năruit şi mâncat de vreme. Doi malaiezi voinici ridicară o lespede de piatră dintr-un colţ al templului, un altul aprinse o făclie şi coborâră pe prizonieri pe trepte care duceau în adânc.

   Dedesubtul templului se afla o încăpere mare cu pereţi din

piatra. Aerul era rece şi mirosea a mucigai.

   În lumina nestatornica a făcliei George văzu un idol aşezat pe un soclu înalt. Ochii de rubine ale idolului lucea parcă batjocoritor şi chipul rânjit al statuii părea că rade de jertfele care i se aduceau.

   Jos, la picioarele soclului zăcea un om legat fedeleş cu un calus în gură. Era un european şi George înţelese îndată că nu putea fi altcineva decât plantatorul Bogers. Fură aşezaţi şi ei alături de el şi li se puseseră şi lor căluşuri ca să nu fie auziţi de camarazii care trebuiau să sosească.. Aceştia nu vor bănui nimic şi nu puteau aduce vreo vină malaiezilor că s-au aduna în lăcaşul lor de rugăciune.

   Tânărul înţelese numaidecât planul ticăloşilor şi chibzuia cam ce ar avea de făcut.

   În vremea asta malaiezii care îi târâseră aici le încercară legăturile, apoi plecară lăsând de pază numai pe cel care purtase făclia.

   Era un bărbat încă tânăr, căruia părea să nu-i placă de fel însărcinarea care i se dăduse căci se uita mereu cu teamă la idol, al cărui rânjet vara groaza în suflet.

   Zadarnic se trudea George să-şi elibereze mâinile legate la spate. Sforile se înfigeau tot mai adânc în carne şi-i venea să ţipe de durere. Dacă s-ar fi putut rostogoli până la Petre, le-ar fi fost lesne să se dezlege unul pe altul. Dar paznicul veghea cu străşnicie. Păru că băgase de seamă străduinţele lui George, căci veni spre el şi-l ameninţă cu sabia.

   Se apropiase astfel de Petre, care stătea liniştit, cu picioarele cam chircite spre genunchi. În clipa când paznicul nu se uita la Uriaş, acesta repezi odată picioarele în burta malaiezului care zbură cât colo şi cu un ţipăt de durere se prăbuşi la pământ. Făclia îi căzu din mână, dar nu se stinse.

   Petre şi George începură să se rostogolească unul spre altul şi Uriaşul trase de la brâul lui George pumnalul - căci malaiezii uitaseră să le ia armele. Se întoarseră apoi spate la spate şi în curând Petre izbuti să tăie sforile cu care erau legate mâinile tânărului, acesta. Îşi tăia apoi repede legăturile de la picioare, apoi pe ale Uriaşului şi pe urmă eliberă la repezeală şi pe plantator, care îi privea năucit.

   — D-ta eşti domnul Bogers? îl întrebă George.

   — Da, domnule, dar de unde ştii cum mă cheamă?

   — De la fiica dumitale Dorothy care ne-a chemat în ajutor. Îţi voi povesti mai târziu totul. Numele meu e George Farrow; despre tata, comandantul submarinului „Dox", cred cât vei fi auzit. Acum trebuie să vedem cum să ieşim de aici. Bănuiesc ca malaiezii vor să ne jertfească idolului asta grozav.

   Paznicul începuse să se dezmeticească şi se uita acum speriat la George şi Petre, care se apropiase de el.

   — Mai e vreo ieşire de aici în afară de aceea prin templu? îl întrebă tânărul în graiul malaiez.

   — Nu, Tuan, alta nu mai e, răspunse el.

   — Atunci stam prost, se adresă George în englezeşte tovarăşilor săi. Trebuie s-aşteptam până când vor ajunge ai noştri la templu. Ma mir chiar ca n-au sosit încă.

   — N-au avut când fiindcă Malaiezii care ne-au adus fugeau de zvântau pământul, zise Petre. În orice caz, eu o să-l leg pe paznic ca să nu ne dea de gol.

   În vremea asta George urcase treptele şi asculta cu încordare ce se petrece în templu.

   După câteva minute tânărul desluşi glasul tatălui său care întreba cu glas aspru şi răstit unde e George, Petre şi Bogers. Un malaiez răspunse că nici nu i-a văzut.

   În templu răsunară deodată paşi şi tânărul socoti ca a venit momentul să dea semne de viaţă. Încerca să ridice lespedea dar nu putu clinti nici cu un milimetru. Petre se opinti şi el cât putu, zadarnic însă. Probabil că lespedea se închidea cu vreun mecanism oarecare pe care ei nu-l cunoşteau.

   IV.

   ÎN PRIMEJDIE DE MOARTE.

   GEORGE TRASE REPEDE REVOLVERUL de la brâu şi începu să izbească din răsputeri în lespede. În clipa următoare auzi pe tatăl său întrebând:

   — Tu eşti, George?

   — Da, eu sunt. Ridicaţi lespedea. Trebuie să aibă o încuietoare secretă, căutaţi-o! strigă el.

   — Aha, am înţeles. Kard, ia vino-ncoace, ia pe Nagler şi pe Conrad cu dumneata. Voi trei veţi reuşi să-i veniţi de hac.

   În afară, de Petre, aceştia trei erau cei mai voinici oameni din echipaj. George îi auzi opintindu-se din toate puterile, dar degeaba, lespedea nu se clintea.

   — Să-l luăm la cercetări pe paznic, propuse George. El trebuie să ştie.

   Omul părea însă că nu ştie nimic.

   — Atunci trebuie s-aşteptăm până ce vor aduce uneltele trebuincioase camarazii noştri, zise George. Primejdia e însă mare, căci s-ar putea să se ivească vreo ciocnire întru ei şi malaiezi. Nădăjduise totuşi ca doctorul va izbuti să hotărască pe vreun băştinaş să le trădeze secretul.

   — Nu o să reuşească, răspunse plantatorul. Kombang-ul îi stăpâneşte cu desăvârşire şi i se supun lui orbeşte. Grozav om!

   — Atât de grozav nu e, altminteri nu l-aş fi biruit eu mai adineauri. Prin asta şi-a mai pierdut din aureola lui faţă de băştinaşi. De altfel nici nu i-am mai zărit printre ei când am fost aduşi încoace.

   — S-ar putea să ai dreptate, încuviinţă Bogers, cu atât mai mult cu cât oamenii ăştia se lasă lesne influenţaţi. Un lucru însă e sigur. Kombang-ul nu o să se dea bătut până ce nu se va răzbuna împotriva dv. domnule Farrow!

   — M-a atacat de două ori şi nu mi-a putut face nimic. Să sperăm că o să-i fie şi a treia încercare degeaba. Sst! Ce-o fi zgomotul acesta?

   Ascultară cu încordare. Se auzea un vâjâit şi plescăit ciudat care venea din fundul încăperii.

   Petre luă făclia şi alergă într-acolo. După câţiva paşi se opri şi strigă îngrozit:

   — Domnule George, au deschis o uşă prin care năvăleşte apa.

   Tânărul cu Bogers dădură şi ei fuga să vadă ce e într-adevăr,

printr-o uşă din lespezi împreunate, lată şi înaltă de vreun metru şi jumătate, năvăleau, pe măsură ce uşa se deschidea, şuvoaie de apă. George îngălbeni. Auzise şi citise multe despre templele acestea vechi, ca să ştie ce primejdie îi pândea.

   — În spatele templului trebuie să fie un lac, strigă el şi au dat drumul apei înăuntru. Dacă nu izbutesc ai noştri să ridice măi repede lespedea, suntem pierduţi.

   Apa năvălea cu o iuţeală înspăimântătoare. Paznicul, căruia nu i se mai pusese căluşul la loc răcni cuprins de o groază nebună:

   — Tuan, crocodilii, crocodilii!

   Spre mirarea tânărului, Bogers rămasa foarte liniştit şi zise:

   — La o moarte uşoară nu m-aşteptam în nici un caz. Cu siguranţă că un crocodil ucide mai repede decât sălbatecii aceia de malaiezi. Ce-ar fi să încercăm să punem uşa la loc? Poate că din pricina vechimii s-a mai slăbit mecanismul ei.

   — De încercat putem încerca, deşi mă cam îndoiesc căi ar ajuta la ceva. Petre, în sarcina ta cade mai ales munca asta grea.

   Se opintiră toţi trei din răsputeri şi se păru că ar putea-o ţine niţei în loc, văzură însă în curând că le era truda degeaba. Crăpătura se lărgea din ce în ce. Apa năvălea tot mai cu furie şi în curând le ajunse până la glezne.

   — N-are nici un rost ceea ce facem noi, zise George. Să ne refugiem pe scară. Poate că reuşesc camarazii să ridice lespedea la timp.

   Petre tăie legăturile paznicului şi-i strigă:

   — Vino şi tu, băiete! Eşti tânăr şi mi-e milă de tinereţile tale.

   Băştinaşul îl privi recunoscător.

   Ajunşi în vârful scării George începu să izbească iar cu patul revolverului în lespede şi răcni:

   — Tovarăşi, grăbiţi-vă, din ce în ce în încăperea în care suntem închişi şi un băştinaş care e cu noi zice că îndată ce zăgazul va fi mai bine deschis, vor năvăli şi crocodili.

   — Ce grozăvie! strigă căpitanul. Din nenorocire n-avem unelte cu noi ca să înlăturam lespedea şi trebuie să fim şi aici cu băgare de seamă, căci malaiezii au luat o atitudine ameninţătoare.

   — Pe Kombang l-aţi mai văzut?

   — Nu, a dispărut parcă l-ar fi înghiţit pământul. Trebuie să fie însă prin apropiere fiindcă nimeni altul decât el n-a dat ordin să se dea drumul apei în subterana templului. E vreun lac îndărătul ruinei?

   — Mă duc să văd. Nu-ţi pierde nădejdea, dragul meu, vom face tot ce stă în puterea omenească să vă salvăm.

   După câteva minute căpitanul se întoarse şi strigă turburat:

   — Da, George, la vreo cincisprezece metri în spatele templului e un iaz care mişună de crocodili. Vom încerca să năruim tunelul care duce la templu. Cat de sus a ajuns apa?

   — Până la vreo trei sferturi de metru, dar creşte cu o repeziciune fulgerătoare pe măsură ce se deschide uşa.

   — De înecat nu vă puteţi îneca fiindcă eleşteul e mai jos de nivelul încăperii în care va aflaţi voi, dar vă pot sfâşia crocodilii. Nu disperaţi însă, căci vom găsi noi un mijloc să vă salvăm la vreme.

   Fierbând şi spumegând, apa năvălea cu tot mai multă furie. Uşa trebuie să se deschis în întregime.

   Deodată, George ridică revolverul, ochi şi trase în mijlocul clocotului de apă înota un crocodil uriaş. La lumina făcliei tânărul văzuse ochii dihaniei lucind şi glonţul său îşi nimerise ţinta.

   — Ceilalţi crocodili îşi sfâşie semenul, zise George şi au să ne lase câtă va vreme în pace. Prin asta câştigăm timp.

   — A, lighioană afurisită! strigă acum Petre. Na şi du-te dracului!

   Uriaşul zărise o altă târâtoare din acestea grozave care venise

pe sub apă tocmai la cea din urma treaptă de jos şi-i expediase un glonţ drept în frunte.

   Crocodilii îl traseră spre ei şi se apucară să-l sfâşie cu lăcomie.

   Se auzea cum trosnea în fălcile lor enorme capul tovarăşului lor rănit de moarte.

   — Aoleu! făcu Bogers cutremurându-se. Tocmai plăcut nu poate să fie să-ţi pârâie astfel oasele în boturile astea grozave.

   — Îmi închipui, zise George. După cum am auzit, crocodilii îşi înfig mai întâi colţii în carnea pradei; pe urma o smulg fâşii-fâşii din trup.

   Din pricina îngustimii scării trebuiau să stea fiecare pe o treaptă, Petre şi malaiezul care se aflau mai jos de George şi plantator, simţiră că apă le-a ajuns până la şolduri!

   — Să ne înghesuim unul în altul ca să aibă loc şi ei, zise George lui Bogers. Aha, mi se pare că apa s-a oprit şi pesemne că nu a mai rămas în lac. S-aşteptăm până ce se va fi potolit şi vom putea desluşi mai bine crocodilii. Slava Domnului că am lampa mea de buznar, fiindcă făclia e pe sfârşite.

   Într-adevăr clocotul apei încetă. Malaiezul întinse mâna în care ţinea făclia şi la lumina ei văzură trupurile: târâtoarelor înaintând agale spre ei. Nu puteau însă să-i lase să se apropie prea mult, de aceea George şi Petre îi luară la ochi când fură la câţiva metri de ei. După întâia împuşcătură, se stârni un vâjâit şi un plescăit de apă, apoi îngrămădirea multor trupuri care se năpustiseră asupra tovarăşului rănit.

   — Ce grozăvie! făcu Bogers ghemuindu-se ca un arici. Aveţi cel puţin destule gloanţe? Dihăniile par să fie sumedenie.

   — Avem şi rezerve, îl linişti George. Şi apoi nădăjduiesc că se vor sătura în curând şi ne vor lăsa în pace...

   Descărca iar arma care nimeri un crocodil enorm ce se apropiase pe furiş de scară. De astădată ceilalţi nu se mai năpustiră cu atâta lăcomie, asupra lui. Deci tânărul avea dreptate, târâtoarele erau sătule.

   — Malaiezul arunca în apă făclia care arsese aproape de tot şi cei doi camarazi îşi scoaseră lămpile de buzunar.

   Puteau acum vedea şi mai bine, aşa că uciseră încă un crocodil din care abia se atinseră câţiva.

   — Cred că pericolul a trecut, zise plantatorul răsuflând uşurat. Drept să-ţi spun ca nu mi-aş fi închipuit aşa ceva.

   — Asta a fost un fleac, răspunse cu modestie tânărul. Dacă eşti bun ochitor, nu e cine ştie ce lucru mare. Mult aş da, să ştiu ce meşteşug întrebuinţează malaiezii ca apa să se retragă.

   — Va fi având vreun canal prin care se scurge undeva în vreun eleşteu mai adânc. Cu ploile dese de pe aici, lacul se umple repede. Crocodilii ies probabil îndărăt prin deschizătura pe unde au intrat.

   — Aşa trebuie să fie. Dar cruzimea asta e într-adevăr de neînchipuit. Să pun eu numai mâna pe nebunul ăla de malaiez şi las că-l învăţ minte...

   — Sunt sigur că o să caute să se răzbune, de aceea te-aş sfătui să fii cu băgare de seamă.

   — Bine-ar fi să mai dau odată ochi eu el. Ar fi, de altfel, spre norocul dv., al plantatorilor din ţinutul acesta, căci aţi avea pe urmă linişte. A, să nu uit! Ai vrea să iei pe malaiezii răzvrătiţi înapoi?

   — Fireşte. Sunt ca nişte copii. Acum au fost aţâţaţi de Kombang-ul ăla afurisit, dar cred ca s-au potolit după ce au văzut ca nebunul a fost înfrânt de dumneata. Îi voi mustra mai întâi cu asprime, apoi o să-i iert şi sunt sigur vor fi iar muncitori harnici cum au mai fost care sunt în stare să sară în foc pentru mine şi fiica mea.

   — Hm. mă cam îndoiesc. Cel puţin daca fi mai mulţi europeni pe plantaţie ar mai merge, dar aşa numai dumneata şi fata.

   — Fiica mea se mărită luna viitoare şi ginerele meu va locui cu noi. În afara de asta am şi doi supraveghetori albi, oameni energici şi devotaţi care nu se tem nici de dracul. Întâmplarea a fost să fie duşi azi de pe plantaţie şi la un ceas după plecarea lor a izbucnit răscoală.

   — Din asta poţi să-ţi dai seama sema cu cât vicleşug a lucrat nebunul A aşteptat momentul prielnic ca să-şi aducă la îndeplinire nelegiuirea.

   Şi atâta vreme cât nu va fi înlăturat va încerca mereu.

   — Nu plec de aici până nu-i vom veni de hac, zise cu hotărâre tânărul. Cred că şi tata va fi de părerea mea. A, mi se pare ca ai avut dreptate, domnule Bogers. Uite, apa se retrage.

   În colţul stâng al încăperii se stârni un vârtej şi cu o repeziciune uimitoare apa se scurse în câteva momente.

   De sus se auzi glasul căpitanului:

   — George, ce e liniştea asta acolo la voi? Sunteţi încă în viaţă?

   — Da, tată, nu ni s-a întâmplat nimic. Apa se scurge dar nu ştiu dacă nu ne pregătesc afurisiţii ăştia de malaiezi altă drăcovenie. Probabil că ne supraveghează.

   — Am trimis cinci camarazi s-aducă nişte drugi de fier şi trebuie să sosească din moment în moment. Răsculaţii s-au potolit întrucâtva. Doctorul le-a vorbit multă vreme cu blândeţe şi l-am ascultat cu luare-aminte. Principalul l-ai făcut însă tu, George înfrângerea Kombang-ului i-a scăzut autoritatea faţă de ei.

   — Îţi mulţumesc din suflet, domnule căpitan, strigă plantatorul. Eu sunt Jim Bogers. Nădăjduiesc să-ţi pot strânge mana în curând.

Ce face fata mea?

   — Bine, tată, dar mi-e mereu frică să nu vi se întâmple vouă ceva, răspunse Dorothy în locul căpitanului. Malaiezii par într- adevăr să nu ştie cum se deschide lespedea. Mă tem că nemernicul acela de Kombang pândeşte prin apropiere.

   — Lasă că are cine să-i vie de hac, o mângâia tânărul. Tânărul George Farrow, care e cu mine şi camarazii lui nu se sperie de unul ca el.

   V.

   CEA DIN URMA LUPTA.

   ÎN VREME CE VORBEAU EI, George coborâse scara şi cerceta cu luare-aminte încăperea. Malaiezul plimba mereu lumina celor două lămpi de buzunar de colo până colo. Apa scăzuse la cel mult un metru. Abia. Acum putură vedea mulţimea crocodililor care se aflau acolo, înghesuiţi unul într-altul înotau spre uşa din fund şi ochii lor luceau sinistru şi lacomi spre scara.

   — Uşa e închisa şi nu pot ieşi, mormăi necăjit Petre, Degeaba n-au dat drumul apei afurisiţii ăştia de malaiezi.

   — Negreşit că pun la cale alta drăcovenie, zise George calm. Noi să ţinem pistoalele pregătite.

   Îşi încărcară armele şi aşteptară ce avea să vină.

   Deodată se auzi în încăpere un scrâşnet metalic şi pârâituri parcă s-ar fi deschis o uşă ale cărei balamale erau mâncate de rugină. De văzut însă nu se vedea nimic.

   — Zgomotul vine de la idol! strigă George. Fac prinsoare ca în dosul lui e o uşă.

   După ce o scădea apa de tot, ma duc să vad ce e acolo.

   — Nu, nu, domnule Farrow, să nu faci una ca asta! exclamă cu spaima Bogers.

   Aici pe scara suntem cei puţin în siguranţă. Cine ştie ce primejdie ascunde idolul ăla? Stai, te rog, pe loc.

   Până apuca George să-i răspundă se auzi deodată un pufăit pe care tânărul îl cunoştea foarte bine şi care în încăperea aceea întunecoasa părea şi mai înfiorător. Era pufăitul unui tigru.

   Crocodilii dăduseră greş, venea acum regele junglei să desăvârşească nelegiuirea. George bătu iar cu patul revolverului în lespede şi strigă:

   — Au dat drumul unui tigru, grăbiţi-vă pe cât vă e cu putinţă.

   — Da, da, George, vin oamenii cu drugii, răspunse cu tărie căpitanul. În curând vor fi liberi. Cu tigrul veţi fi voi repede gata, despre asta n-am nici o grijă.

   Cuvintele tatălui său îi făceau plăcere.

   Un altul în locul lui s-ar fi înspăimânt auzind că e vorba de un tigru, dar căpitanul nu-şi pierduse cumpătul. Îşi cunoştea feciorul şi-l ştia bun ochitor.

   — Îndreaptă una din lămpi la dreapta şi cealaltă la stânga idolului, zise George malaiezului. Pe una din părţi trebuie să treacă fiara. Tu, Petre, adaugi el adresându-se Uriaşului, ia la ochi dreapta.

   Se scurseră clipe care le păreau o veşnicie. Apa se retrăsese de tot şi în fund. Crocodilii rămaşi pe uscat se agitau neliniştiţi. Duhoarea lor era înăbuşitoare.

   Se auzi iarăşi pufăitul acela înfiorător, acum mai întărâtat. Pesemne că tigrul n-avea poftă să iasă din cuşcă şi să intre în încăperea în care simţea crocodilii. Pe urmai scoase un răget care zgudui încăperea şi uşa scârţâi iar din balamale în urma lui.

   — Curaj! strigă de sus căpitanul. Începem.

   Drugii fură vârâţi în crăpăturile lespezii, se auziră apoi exclamaţii de uimire şi înjurături şi la o comandă a căpitanului drugii fură împinşi mai adânc. Camarazii scoteau molozul împietrit din jurul lespezii ca să meargă lucrul mai repede.

   Zgomotul păru să întărâte şi mai mult fiara, căci răgi odată cu furie şi în clipa următoare trupul ei enorm apăru de după idol, pe partea din stânga. În lumina care îl orbea, tigrul clipi de câteva ori, căscă botul şi răgi ameninţător. George îşi îndreptă arma şi ţinti ochiul stâng al fiarei.

   Încet, tigrul se lăsa la pământ pregătindu-se să sară asupra făpturilor pe care le ghicea în spatele luminii, dar în aceeaşi clipă glonţul lui George porni aproape odată cu al lui Petre care ochise şi el fiara. Tigrul făcu o săritură în aer, apoi se prăbuşi pe pardoseala de piatră a încăperii. Mai încercă odată să se ridice, dar nu putu, gloanţele îşi nimeriseră bine ţinta. Din gâtlej îi ieşi un horcăit, se zvârcoli de câteva ori, apoi se întinse cât era de lung şi ramase nemişcat.

   — Ne-am mai ales cu o blana, zise George vesel. Petre, a ta să fie.

   — Nu, domniile George, răspunse Uriaşul, dumneata ai tras întâi şi l-ai ucis. Glonţul meu a fost de prisos şi nici nu l-a nimerit de moarte. Ai dracului crocodili, uite-i ca vin iar. Ce dracu', nu s-au săturat cât crăpat!

   Într-adevăr, doi crocodili enormi se târau incert spre tigru, pregătindu-se să sfâşie stârvul fiarei, dar două gloanţe bine ţintite de George şi Petre îi făcură să se zvârcolească în sânge pe când celelalte târâtoare alergau repede să le sfâşie trupurile rănite de

moarte.

   — Ce privelişte grozavă! murmură, înfiorându-se Bogers. Abia acum îmi dau seama ce moarte cumplită ne aştepta dacă ar fi izbutit dihăniile să ne înhaţe. Ah, ce m-aş mai răfui eu cu nemernicul ăla de Malaiez care a pus totul la cale! Numai de aş pune mâna pe el.

   — Asta las-o în seama mea, zise calm George. Nu o să-mi scape, fii pe pace. Probabil că va încerca să puie el mâna De mine şi vom vedea noi care pe care. Milă şi cruţare ar fi un păcat faţă de un astfel de ticălos, căci o făptură ca asta e o primejdie pentru mulţi şi trebuie stârpită de pe fata pământului.

   — Ce dracu' e cu lespedea aia că nu o pot ridica? făcu Petre cu ciudă. Te pomeneşti ca nebunul ala pune iar la cale vreo drăcovenie în vremea asta.

   — Tata, striga George în sus, încercaţi-o altă lespede, poate o ridicaţi mai lesne.

   — Văd că începe să se clintească din loc, răspunse căpitanul. Cred că peste câteva minute veţi putea ieşi. Aţi ucis tigrul?

   — Da. E o minune, nu altceva. De-abia aştept să-l jupuim. A, ce ticăloşie!

   Malaiezul tocmai plimba lumina lămpii asupra idolului şi George văzu cum nişte şerpi încolăciţi în jurul statuii se desprind deodată şi cad cu zgomot pe lespezile de piatră. Erau nişte cobra negri uriaşi care înaintau târâş şi zvârcolindu-se.

   — Îndreaptă amândouă lămpile în josul scării! porunci el Malaiezului. Trebuie să-i împuşcăm când vor încerca să urce treptele. Al dracului Kombang, are pe semne la îndemână fel de fel de surprize.

   — Ce s-a mai întâmplat? întrebă îngrijorat căpitanul de sus.

   — Duşmanul nostru din umbră ne-a trimis acum pe cap vreo zece şerpi cobra, dar ne descotorosim noi de ei înainte de-a ajunge până la piciorul scării, răspunse tânărul calm.

   În clipa următoare, arma lui Petre detună şi un şarpe enorm care îşi ridicase trupul şi se pregătea să vie spre ei se rostogoli cu capul zdrobit îndărăt şi după câteva zvârcoliri ramase nemişcat.

   — Nu ştiu zău cum să-ţi mulţumesc, zise cu glas sugrumat plantatorul. De grozavă moarte aş fi murit dacă nu erai dumneata... Mare noroc am avut că malaiezii nu v-au luat armele.

   — Cred că erau atât des zăpăcit când l-au văzut învins pe Kombang, pe care îl ţineau drept o făptură supranaturală, încât le- a ieşit din minte să ni le ia. Dacă n-aveam arme, acum am fi fost morţi - răspunse George. Aha, iar o lighioană de asta!

   Glonţul lui sfărâmă iarăşi capul unui şarpe care se furişase pe

întâia treaptă fără să fie simţit.

   În aceeaşi clipă se auzi de sus iar o comandă a căpitanului, apoi un pârâit prelung şi lespedea care închidea subterana templului zbură cu zgomot în lături.

   Prizonierii sorbiră cu nesaţ aerul proaspăt. George sări cel dintâi afară şi îmbrăţişă pe tatăl său.

   — Te rog, să nu mă, cerţi că, am luat-o iar înaintea, lui Petre, zise el râzând. Dacă nu ne închideau în subterana nu l-am fi putut salva pe domnul Bogers.

   — A fost pesemne un îndemn al sorţii, răspunse grav căpitanul. Acum să plecam în grabă, fiindcă tare mă tem ca Kombang-ul să nu pună iar ceva la cale.

   — Lasă-mă numai să iau blana tigrului, se rugă tânărul. De şerpi nu mi-e mie frică, îi dau eu repede gata, iar crocodilii au săi ne lase în pace fiindcă sunt sătui.

   Petre, care rămăsese pe scară şi păzea leşul tigrului slobozi deodată un glonţ şi strigă vesel:

   — Am ucis un şarpe, domnule George. Ceilalţi s-au ascuns în vreun ungher şi nu-i mai vad. Nu vii să jupuim tigrul?

   — Iaca vin îndată, fireşte că nu te las să munceşti singur, răspunse tânărul.

   Bogers înainta acum cu mâna întinsă spre Farrow.. De-abia se putuse dezlipi de Dorothy care îl cuprinsese eu amândouă mâinile de gât să-l sărute, plângând şi râzând de bucurie.

   — Domnule căpitan, începu el, nu sunt în stare să vă mulţumesc, dv. şi vitejilor dv. camarazi. Fără dv. eu şi Dorothy am fi murit de o moarte cumplită.

   — Dar bine, domnule Bogers, râse căpitanul, nu ne-am făcut decât datoria. Cat despre fiul meu, pentru el a fost o adevărată petrecere. Cu cat o primejdie e mai mare, cu atât se simte mai în largul lui.

   — Halal de aşa fecior! făcu plantatorul cu admiraţie. Puteţi fi mândru de el. A, uite-l că coboară într-adevăr în subterana aceea grozava.

   Într-adevăr, George cobora în grabă treptele împreuna cu trei marinari cu drugi de fier în mana ca s-aibă cu ce goni şerpii şi crocodilii dacă s-ar apropia prea mult de leşul tigrului.

   Doctorul Bertram îi urma, ca s-ajute la jupuirea fiarei, Cu sprijinul lui Petre - care luase parte întotdeauna la jupuitul fiarelor doborâte, căpătând îndemânare în această treabă - lucrul merse repede. După o jumătate de ceas erau gata.

   În vremea asta plantatorul le ţinu o întreagă cuvântare muncitorilor care lăsaseră nasul în jos şi-l ascultau ruşinaţi. Când

George se apropii de tatăl său, acesta îi şopti:

   — Malaiezii s-au învoit să lucreze mai departe pe plantaţiile lui Bogers, dar par să se teama de Kombang.. Din câte spun el, turbatul ăla a dispărut după ce l-ai biruit tu. Numai de nu ne-ar întinde o cursa.

   — Cine să fi fost acela care a dat drumul şi şerpilor în subterană? întrebă cu interes George.

   — Nu ştiu nici ei şi văd ca nu mint, răspunse plantatorul. Sunt adunaţi toţi aici, în afara de cei doi pe care din nenorocire fata a mea a fost nevoită să-i împuşte. Nu ne pare însă rău de ei, căci nu-i putea suferi nimeni şi nici n-au neamuri sau prieteni printre ei. Cred că moartea lor nu va atrage după sine ura malaiezilor împotriva fiicei mele.

   — Atunci Kombang-ul trebuie să fi fost ascuns undeva în templu sau în subterana, zise îngândurat George. Va fi cunoscând el toate tainele astea grozave despre care ceilalţi habar n-au. N- aţi putea afla de la malaiezi dacă a locuit vreodată un preot în templul acesta?

   — O să-i întreb eu, spuse doctorul care ascultase convorbirea dintre George şi Bogers. M-ar interesa şi pe mine să ştiu.

   Se apropia de un Malaiez mai în vârstă şi vorbi ceva cu el. Apoi se întoarse şi zise înălţând din umeri:

   — Bătrânul spune că nu ştie să fi locuit cineva în templu. Nici ei n-au fost în el până ce n-a venit Kombang-ul şi i-a adus încoace. Deci, nimeni altul decât el nu cunoaşte tainele templului, aşa ca trebuie să fie ascuns acum în vreo încăpere a subteranei.

   — În cazul acesta să cercetăm cu deamănuntul, poate că putem pătrunde în încăperea aceea tăinuită prin idol, îşi dădu cu părerea George. Uşa pe care am auzit-o noi scârţâind din balamale când a fost deschisă o vom sparge lesne cu drugii noştri de fier.

   — Ideea e bună, încuviinţă căpitanul. Cel puţin să ştim că n-am făcut treaba pe jumătate. Nu putem pleca până ce nu vom pune mâna pe nebunul acela, altminteri face iar cine ştie ce boroboaţă. Să mergem. Vom lua cu noi şase oameni care să ne apere cu drugi de crocodili şi să ucidă şerpii dacă se vor da prea aproape.

   Fireşte că amândoi uriaşii; Petre şi Kard, nu puteau să lipsească. La rugămintea căpitanului, doctorul rămase sus, căci se pricepea mai mult ca oricine să îl potolească tot mai mult pe malaiezi.

   Cel dintâi care cobora se scara fu bineînţeles, George. Luase de la unul din băştinaşi o sabie ca să aibă cu ce se apăra de şerpi. Chiar la capătul de jos al scării fu nevoit să se folosească de arma, căci o cobra uriaşă se furişase acolo şi căuta să se caţere sus. Cu o lovitura puternica George îi reteză capul şi-l zvârli cat colo peste crocodili. Unul din aceştia ne repezi şi începu să se ospăteze dintr- însul. Tânărul care eră încălţat cu pantofi subţiri, trebui să fie cu mare băgare de seamă când se apropie de idol ca să nu calce vreun şarpe care s-ar întoarce apoi să-l muşte îndată ce trecu în spatele statuii, doi cobra uriaşi se descolăciră şi întinseră capetele spre el. Din două lovituri de sabie, ei le reteză însă trupurile, aştepta pană ce se potoliră zvârcolelile târâtoarelor apoi se urcă pe piedestalul pe care era aşezat idolul. Găsi îndată uşa. Petre şi Kard vârâră doi drugi dedesubtul ei şi o scoaseră din balamale. Se dădură însă cu grijă îndărăt când văzură gaura neagră care se căsca înaintea lor. Nu puteau şti dacă Kombang-ul nu pusese şi aci o cursă. Dar fiindcă nimic nu se mişca, băgară capul înăuntru şi cercetară cu atenţie interiorul idolului. Spre marea lor mirare văzură că şi de aci porneau nişte trepte care duceau în adânc. Probabil ca se aflau şi acolo subterane.

   George trase cu urechea câtva timp, pe urmă începu să coboare scara îngustă. Se aştepta din clipă în clipă la vreun atac din partea malaiezului acela viclean, de aceea vârâse sabia în brâu şi trăsese revolverul. Era hotărât să-l împuşte fără milă, nu ca să-l ucidă, ci să-l scoată numai din lupta.

   În urma lui George venea Petre şi Kard şi după ei căpitanul şi încă un marinar. Pe alţi trei îi lăsase Farrow în încăperea de jos ca să pândească daca nu cumva Kombang-ul se iveşte prin vreo altă uşă secreta ca să închidă la loc idolul sau să se dedea la altă faptă nelegiuită.

   După ce scoborâră. Vreo trei trepte dădură de pământ bine bătătorit. George lumină în juru-i şi văzu că se află într-o încăpere mai mică decât cea de deasupra. Zidurile erau şi aci tot din lespezi de piatră dar în pereţi erau nişte uşi mici de metal cari, păreau să fie foarte vechi.

   La un semn al lui, Petre deschise uşa din stânga şi se dădură îndărăt aşteptând. Dar nici aici nu se mişcă nimic. George vârî cu băgare de seamă capul înăuntru. Aci fusese cuşca tigrului. Unul din pereţii încăperii ducea pieziş în sus şi tânărul îşi dădu seama că era o ieşire în aer liber. Îi rămânea acum să cerceteze ce e în dosul celeilalte uşi. Cum o deschise înţelese îndată că nimerise vizuina Kombang-ului. Văzu pe jos un culcuş de blănuri şi câteva lucruri de gospodărie. Încăperea n-avea nici o alta ieşire, pereţii erau netezi şi fără goluri între ei, după cum se încredinţă Petre care izbi în câteva locuri cu drugul.

   — Să ne căutăm prin cuşca tigrului afara, propuse George. A, uite nişte manivele vechi care slujesc probabil la ridicarea stăvilarului eleşteului.

   — Şi dedesubt, adăugă căpitanul, trebuie să fie o camera unde se scurge apa ca să se reverse iar în eleşteu. Când vom ieşi de aici, să dam drumul crocodililor în apa ca să nu moara de foame acolo unde sunt. Mai întâi să cercetam ieşirea din cuşca tigrului care duce în afară. Tânărul, urcă cu destulă uşurinţă tunelul acela pieziş. Era acum sigur ca pe aci fugise Kombang-ul după ce încercase toate vicleşugurile lui. Sus deschise o uşa de metal şi se pomeni într-un tufiş. Zvon de glasuri care ajungeau desluşit până la el îl făcură, să-nţeleagă că se află foarte aproape de templu. Ticălosul putea deci intra şi ieşi în voie din subterana şi cu siguranţă că acum stătea ascuns undeva prin pădure. Trebuia neapărat să-i dea de urmă.

   După ce veni şi căpitanul după el, George îi zise:

   — Tată, trebuie să pornesc imediat după Kombang. Urmele lui îmi vor arăta calea. O, pare să fi dispărut prin desişul de colo. Deocamdată n-aveţi nevoie de mine; îl iau pe Petre şi poate că-l ajung.

   — Să vă însoţească şi Kard, hotărî căpitanul, spre marea bucurie a uriaşului. Până te întorci tu, noi vom împinge crocodilii afara din subterană şi ne vom pregăti de plecare. Bagă de seamă, dragul meu, ai văzut ce primejdios e malaiezul acela. Dacă vezi că nu se poate altfel, nu pregeta o clipă şi împuşcă-l ca pe un câine.

   — Fii sigur că n-o să-l cruţ. Haidem, băieţi, nu e timp de pierdut.

   Porniră în goană pe potecă şi după douăzeci de minute ajunseră la plantaţie. Pământul era jilav şi se cunoşteau bine urmele malaiezului. Care fugise spre ţărm. Cu siguranţă că se ascunsese pe undeva pe-aproape şi pândea. Ştia el bine că dacă izbutea să-l ucidă pe tânărul alb, prestigiul lui va fi crescut iar în ochii tovarăşilor săi de trib.

   George cercetă mai întâi încăperile clădirii în care locuia plantatorul, căci se putea ca ticălosul să se fi pitulat aici. Toate încăperile erau însă pustii, tot aşa şi şoproanele. Ieşi iar pe poteca de dincolo de casă şi văzu din nou urmele şi mai desluşite încă. Aşa dar malaiezul se dusese într-adevăr spre coastă..

   De astădată George fu cu şi mai mare băgare de seamă şi păşea urmat de-aproape de cei doi camarazi. Păşeau toţi trei în vârful picioarelor şi cu auzul încordat, căci s-ar fi putut ca malaiezul să stea la pândă în tufişul care mărginea poteca.

   Ajunseră însă cu bine la ţărm. Submarinul se legăna uşor pe unde. Brun îi zări şi le strigă întrebându-i dacă e ceva nou. Tânărul îi răspunse că totul e în regulă dar că sunt în urmărirea capului răscoalei. Pe urmă o luă îndărăt pe potecă. Trebuia să pătrundă în desiş ca să dea de el cu orice preţ.

   Abia apuca să facă vreo câţiva paşi şi auzi un foşnet pe stânga. Petre şi Kard erau ceva mai în urma lui, căci Brun striga ceva după el şi statura în loc ca s-audă ce le spune.

   Din tufiş se ivi deodată malaiezul şi se repezi cu sabia ridicata la George. Ochii îi luceau ca doi cărbuni aprinşi şi se citea în ei setea de sânge.

   George i-o luă însă înainte. Smuci revolverul de la brâu şi fără să ochească, trase la întâmplare Uriaşul malaiez ramase o clipă nemişcat, braţul care ţinea sabia în aer îi căzu în lungul trupului, ochii îi devenită sticloşi, apoi se răsuci în loc şi căzu grămadă la pământ. Glonţul î se înfipsese drept în inimă.

   Când malaiezii văzură pe capul răscoalei mort, se liniştiră şi făgăduiră să se apuce de lucru. Bogers şi fiică-sa nu mai ştiau cum să mulţumească salvatorilor lor care le răspundeau râzând că a fost o adevărată plăcere pentru ei să le vie în ajutor. Plantatorul veni şi el cu Dorothy la ţărm şi în fluturări de batiste „Dox"-ul se pierdu în larg, în căutare de noi aventuri.

SFÂRŞIT

Volumul 96

PONGO

   ÎN STEPA LEILOR.

   DOCTORUL BERTRAM îşi reluă, povestirea întreruptă, (Vezi vol. 93 „Aventurile submarinului Dox").

   — Nu era de mirare că rămăsei înmărmurit de spaimă. Cel mai curajos şi îndrăzneţ vânător n-ar fi ştiut în clipa aceea ce să facă - şi afară de asta mai aveam şi nişte friguri puternice. Lovitura grozavă pe care mi-o dăduse în ceafă gorila în urma cu trei zile, o simţeam şi mai mult acum din pricina marşului pe care- l făcuserăm prin iarba înaltă a stepei în dimineaţa acestei zile.

   Altminteri nu mi s-ar fi întâmplat să mă ridic de la locul meu, din tabăra pe care ne o alesese Pongo pe malul unui mic fluviu şi să pornesc în stepa.

   Spre nenorocul, meu Marian şi Pongo dormeau tot atât de adânc ca şi Kubang, nepotul lui Pongo şi ceilalţi semeni ai săi, pe care îi găsiserăm în închisoarea din Loanda, portul din Africa portugheză.

   Sentinela nu mă pricepu, fireşte, când îi spusei că voiam să mă duc niţel la plimbare. Ştia, însă, că noi eram cu Pongo, pe care-l recunoştea drept stăpânitor de fapt şi de aceea nu cuteza să mă oprească.

   Cu greu îmi croisem un drum prin iarba înaltă, fără să ţin o linie dreaptă, ci mergând în zigzag; ajunsei astfel la un teren nisipos, unde se afla o construcţie înaltă de termite, pe care o înconjurai.

   Deodată mă oprii înmărmurit în loc; inima îmi zvâcnea cu putere şi sângele îmi îngheţa în vine, căci numai la trei metri depărtare văzui o leoaică uriaşă, aplecată deasupra rămăşiţelor unui enorm porc mistreţ.

   Recunoscui asta după capul care mai rămăsese întreg, apoi îmi îndreptai privirea spre fiară şi rămăsei cu ochii pironiţi la ea.

   Leoaica păru şi ea speriată de ivirea mea neaşteptată; ridicase repede capul şi mă fulgera cu privirea.

   Eram înlemnit, nu alta şi chiar dacă aşi fi vrut să fug n-aş fi fost în stare.

   Statui astfel vreo cinci minute în faţa fiarei, cu ochii pironiţi într- ai ei, apoi văzui că începe să-şi tragă încetişor labele dindărăt, centimetru cu centimetru.

   Un tremur îmi zgudui tot trupul, ceea ce păru să întărâte dihania. Se ridică mârâind înfuriată şi se holbă la mine, mirată parcă, cu gura deschisă pe jumătate.

   Erau adevărate clipe de groază pentru mine, cum nu mai

simţisem până atunci. Nici nu mă mai gândeam la pistolul greu pe care-l aveam la brâu, cu care aş putut poate nimeri fiara.

   Deodată, leoaica scoase un pufăit scurt şi ciuli urechile. Groaza morţii mă cuprinse şi nefiind în stare să îndur priveliştea aceasta închisei ochii...

   Fiara scoase acum de câteva ori la rând un pufăit întărâtat. Poate că trupul meu să clătinase, poate că - şi asta mi se păru mai probabil - nu mai o oprea de la săritură privirea mea.

   E fapt cunoscut şi adesea, dovedit că oameni care se întâlnesc pe neaşteptate cu lei, îi ţin pe aceştia la respect prin privirea ochilor lor, ba uneori îi silesc chiar să fugă. În împrejurări de acestea contribuie mult şi statura înaltă a omului pe care îl au în faţă, precum şi atitudinea lui neînfricoşată.

   Cât despre atitudinea mea nu putea fi vorba în clipele acelea, căci păream destul de înfricoşat, dar cu toată starea în care mă aflam, mai avui destulă energie să deschid iar ochii.

   Şi atunci văzui că leoaica se mai apropiase cu un pas şi se pregătea de săritură. Când întâlni privirea mea aţintită asupra ei, deveni iar neliniştită şi începu să mişte capul încolo şi încoace, ca şi cum nu i-ar fi plăcut ochii mei.

   Îşi ridică din nou capul şi ciuli urechile, înălţându-şi trupul în acelaşi timp. O fi auzit ceva? Poate că venea leul, care mă va înhăţa din partea cealaltă.

   Dar întărit oarecum de clipele de primejdie, nici nu tresări când auzi furişându-se un trup alături de mine. Încetişor, mai mult din curiozitate, de a cunoaşte noua primejdie, întorsei capul şi-l văzui. pe Pongo.

   Ţinea ridicat braţul drept cu enormul său cuţit de spintecat rechini şi stătea nemişcat cu privirea aţintita asupra leoaicei. Spre norocul meu mai avui destulă putere de stăpânire ca să rămân liniştit. Privii iar la leoaică şi băgai de seamă că fiara nu se simţea de fel la largul ei.

   Întorcea capul când la dreapta, când la stânga, se răsucea în loc, apoi se-ntoarse de-odată şi se-ndreaptă spre iarba înaltă care mărginea terenul acela, pentru ca să se facă nevăzută dintr-o săritură.

   Mai privii câteva clipe spre punctul unde dispăruse, pe urmă mă cuprinse o ameţeală grozava, bătui aerul cu braţele şi m-a simţii prins de nişte mâini vânjoase. În vreme ce glasul lui Pongo rostea liniştitor:

   — Masser, totul bine.

   Apoi mă pomenii ridicat şi purtat în goana prin iarba înaltă şi foşnitoare. Senzaţia aceasta dură scurt timp, căci îmi pierdui

deodată cunoştinţa.

   Când mă trezii, era întuneric. Un foc mocnit ardea într-o groapă, aruncând lumină asupra lui Marian şi Pongo, care stăteau liniştiţi lângă groapă şi mă priveau.

   — Ce... ce s-a întâmplat? bolborosii cu greu. Unde suntem?

   — Slavă Domnului că te-ai trezit! făcu Marian. Eram foarte îngrijoraţi de tine. Îţi mai poţi aduce aminte ce s-a întâmplat în vremea din urmă?

   Întrebarea lui suna atât de plină de îngrijorare încât râsei încetişor. Nu prea era râs, doar un sunet slab, pe care prietenul meu îl înţelese însă căci râse şi el, uşurat şi zise:

   — După cum vad, situaţia s-a îmbunătăţit, căci ai chef de râs. Dar ia spune, Robert, îţi mai poţi aminti ce s-a petrecut în zilele din urmă?

   Fui nevoit să-mi concentrez toată voinţa ca să pot lega un gând, dar pe urmă începui să-mi reamintesc încetul cu încetul de debarcarea noastră la Loanda, vizita la închisoarea unde zăcuse Pongo şi tovarăşi săi, fuga prin pădure, urmărirea celor patruzeci de Askari, după aceea cele două gorile, dintre care una mă lovise în ceafă. Şi iarăşi şederea noastră în poteca de crengi pe care o făcuse Pongo cu ani în urmă, fuga în stepă când urmele noastre fură descoperite de Askarii care se întorceau din satul lui Pongo.

   Şi ultima imagine. aceea a leoaicei care se ivise la trei metri de mine.

   Amintirea aceasta mă trezi dea binelea. Ma ridicai şi sprijinit în cot, privii în juru-mi.

   — Unde e leoaica? întrebai. L-am văzut doar pe Pongo ivindu- se în ultima clipă!

   — Acum sunt liniştit! făcu Marian, uşurat - până acum credeam mereu că te-ai ales cu o puternică zguduire a creierului de pe urma loviturii ce ţi-a dat-o gorila - dar după cum văd, nu e cazul. Care va să zică îţi mai aminteşti? Şi doar erai în prada frigurilor când ai părăsit tabăra acum cinci zile.

   — Ce? făcui eu, ridicându-mă cu totul şi holbând ochii la Marian. Ce-ai spus? Cinci zile au trecut de atunci?

   — Da, draga Robert, cinci zile - răspunse prietenul meu - când Pongo te-a adus înapoi în tabără, erai în prada unor friguri grozave, care au dat înapoi abia când credinciosul nostru camarad ţi-a dat să bei sucul unor buruieni pe care le-a cules din pădure. Cinci zile ai stat leşinat - mai bine zis cinci zile şi jumătate, căci te-ai trezit abia acum, la două ceasuri după apusul soarelui.

   — Dumnezeule, atunci trebuie să fi fost foarte bolnav! exclamai eu. Şi mie mi se pare că abia acum câteva ceasuri s-a

întâmplat.

   — Ţi se pare numai. În realitate sunt cinci zile şi jumătate de atunci. Dar ia spune, îţi poţi aminti ce s-a petrecut înainte?

   — De sigur, Mariane, acum sunt iarăşi limpede la minte. Unde au rămas soldaţii belgieni cu ofiţerul lor alb?

   — Astăzi la amiaza erau în retragere la vreo cinci kilometri spre Nord de noi, răspunse Marian. Mă bucură că-ţi reaminteşti de toate. Şi cum îţi spuneam, belgienii s-au retras, aşa că mâine vom porni spre satul lui Pongo şi vom face ordine acolo. Dacă nu te simţi destul în putere ca să ţii la drum o zi întreagă, cât va dura marşul acesta, atunci va trebui să rămâi aici cu câţiva oameni ai lui Pongo.

   — Ce, să rămân aici! făcui eu. Nu, Mariane, asta cu nici un preţ. Sunt flămând ca un lup, ai cumva ai ceva carne la îndemână?

   — Aşa îmi placi, ăsta e cel mai bun semn ca te-ai însănătoşit - râse prietenul meu - na, ţine, Pongo s-a îngrijit de vânat.

   Înhăţai cu lăcomie bucata de carne pe, care mi-o pusese Marian pe farfuria de aluminiu şi mâncai cu multă poftă ceea ce era o dovadă că mă însănătoşisem pe deplin.

   După ce mai bău câteva pahare de ceai fierbinte, mă întinsei iar în culcuş şi întrebai:

   — la-ţi observat cu luare-aminte pe soldaţii belgieni? Au fost într-adevăr toţi, ori au mai rămas câţiva în satul lui Pongo?

   — Bravo! exclamă vesel Marian. Întrebarea asta mă bucură din inimă, căci îmi dovedeşte că te-ai vindecat cu totul. Da, Robert, în afara de ofiţer erau toţi cei treizeci şi nouă de soldaţi căci Kambu, trădătorul satului, a fast pedepsit de Pongo.

   — Atunci pornim la drum mâine dimineaţă? Cred că voi putea merge fără greutate, căci mă simt bine din toate punctele de vedere. Încă o întrebare: leoaica a fugit în adevăr când Pongo al nostru a fulgerat-o cu privirea?

   — Da, căci nu i-a prea venit la socoteală. Spre norocul, nostru, a luat-o la sănătoasa - altminteri Pongo ar fi avut de dus o luptă înverşunată. Mă tem însă că în stepele acestea ne vom mai întâlni cu lei, dar cel puţin acum ne vom putea folosi de puşti, fiindcă nu mai avem să temem că vom fi auziţi de soldaţi. Ai auzit?

   Nu prea departe de noi se auzi deodată răgetul unui leu, ca un tunet îndepărtat.

   — Drace! făcui eu - fiara pare să nu fie departe. E vreun loc de adăpat prin preajma noastră?

   — Da, Robert - răspunse Marian - ne aflăm aici lângă un pârâu căci trebuia să avem mereu apă proaspătă pentru tine. La patruzeci de metri depărtare numai, este o adăpătoare de animale, de unde Pongo îşi alegea vânatul. Răgete ca cel de adineauri am auzit adesea în nopţile din urmă.

   — Plăcută vecinătate! zisei - dar tresări când auzii iar răgetul acela grozav, de astă-dată şi mai aproape.

   — Aha, se pare că vrea să ne facă o vizită astăzi - spuse Marian, calm - slavă Domnului că acum îl putem întâmpina cum trebuie.

   Pongo zvârlise o grămadă de vreascuri uscate în foc. Şi acesta pâlpâi cu putere. Marian se ridicase şi îşi despiedecă puşca, întorcându-se în aceiaşi timp în direcţia de unde se auzise răgetul.

   Băga de seamă apoi că cei zece tovarăşi ai lui Pongo, împreună cu Kubang, se ridicară şi-şi scoaseră pistoalele pe care li le cumpăraserăm în Loanda.

   Camaradul nostru Negru se apropiă de Marian, ţinând în dreapta cuţitul de spintecat rechini.

   Nici eu nu vroiam să rămân cu mâinile în sân lângă, foc, îmi descoperii puşca ce se afla lângă mine şi o despiedecai. Micul luminiş nisipos pe care ne aflam avea un diametru de vreo douăzeci de metri. Focul ardea aproape în mijloc, astfel că depărtarea până la iarba înaltă unde se găsea leul, era de vreo zece metri.

   Faptul acesta era oarecum în avantajul nostru, întrucât leul, dacă s-ar fi gândit la un atac, nu ne-ar fi putut ajunge dintr-o singură săritură. Trebuia întâi să iasă din iarbă, pentru ca apoi să se pregătească de săritură. Şi ca să ajungă la noi avea nevoie de două, ba poate chiar de trei sărituri.

   La fel ca tovarăşii mei privii şi eu cu încordare spre marginea desişului de ierburi. Din mişcarea firelor înalte trebuia să ne dam seama pe unde va ieşi oaspetele nedorit.

   Judecând după ultimul său răcnet, era la cel mult douăzeci de metri de luminişul nostru, aşa că se putea ivi dintr-o clipă într-alta. Dar aşteptarăm zadarnic.

   Focul începea să se potolească. Mă întorsei spre stânga, unde se afla mormanul de vreascuri şi după ce zvârlii în foc un braţ din ele, îndreptai privirea fără voie, spre partea stângă a luminişului.

   Tresări brusc, căci din iarba deasă scânteia o pereche de ochi, care îşi schimbau mereu culoarea din verde în roşu. Erau ochii mari şi misterioşi ai unui leu.

   Pusei mâna pe puşcă şi ţintii. Camarazii mei nu băgară de seamă, căci erau ocupaţi să pândească de partea cealaltă a luminişului.

   Fulgerător şi fără zgomot trupul galben al unui leu uriaş se furişă dintre ierburi.

   Se opri locului, părând că vrea să judece situaţia şi să găsească, prada care-i convenea. O găsi repede în persoana lui Bandu, însoţitorul mai în vârsta a lui Pongo care îi venea mai aproape.

   Din pricina mişcărilor repezi ale fiarei îmi pierdui ţinta. Acum luai iar la ochi căpăţâna uriaşă, dintr-o parte şi tocmai când leul se pregătea de săritură, puşca mea detuna de două ori în şir.

   Trupul galben se repezi înainte, dar îmi dădui seama că nimerisem bine. La doi metri numai de Bandu, fiara se prăbuşi la pământ şi începu îndată să se zvârcolească de moarte.

   Auzind detunăturile, camarazii mei se întoarseră repede, dar nu mai avură nevoie să intervină, căci după câteva clipe fiara gemu odată din rărunchi şi rămase înţepenită pentru vecie.

   II.

   O ZI PLINA DE PRIMEJDII.

   BANDU SE APROPIA DE MINE, se înclină adânc şi rosti câteva cuvinte pe care, însă, nu le pricepui. Pongo mi le tălmăci însă îndată:

   — El spune că poartă mare recunoştinţă lui Masser Bertram şi ei dă viaţa pentru Masser Bertram, care salvat la dânsul.

   Nu mai avui răgaz să-i răspund, căci deodată se auzi un alt răget şi o leoaică, desigur tovarăşa celui ucis de mine - se ivi dintre ierburi în luminiş, privi câteva clipe în juru-i, apoi se pregăti să sară... asupra mea.

   Se părea într-adevăr că bănuieşte cum că eu îi ucisesem tovarăşul, pe care vroia acum să-l răzbune. Din fericire aveam încă pe genunchi puşca despiedecată. O ridicai şi când trupul galben se repezi, trăsei repede trei gloanţe într-unsul.

   Aproape în acelaşi timp detună de două ori şi arma lui Marian şi în clipa următoare leoaica se prăbuşi. în groapa de foc de lângă mine, astfel că fui împroşcat de o ploaie de aşchii aprinse.

   Cu iuţeala fulgerului mă dădui înapoi şi singur nu ştiu cum ajunsei la un metru depărtare de groapă. Dusei iar puşca la ochi, dar acum nu mai era nevoie să trag. Fiara se zvârcoli nebuneşte câteva clipe în văpaia ce împroşca scântei, apoi scoase un răget înfiorător şi asta-i fu sfârşitul. Pongo şi câţiva tovarăşi săriră îndată şi traseră din foc trupul greu.

   După ce aţâţarăm din nou focul ce se stinsese aproape, Marian se apropiă de mine şi zise zâmbind:

   — Dragă Robert. Acum m-am încredinţat cu adevărat că picioarele îţi sunt iar zdravene. Ai făcut o săritură ca cel mai bun echilibrist Putem fi mulţumiţi însă că aventura s-a sfârşit atât de bine. Nu mi-aş fi închipuit că perechea asta de lei să fi dat târcoale cu atâta dibăcie taberei noastre. Cum de ţi-a dat în gând să iei la ochi partea stângă a luminişului?

   — A fost o simplă întâmplare - răspunsei - aşa a vrut soarta, pesemne.

   Tăcurăm şi privirăm spre negrii care jupuiau cei doi lei, curăţau piesele pe dinăuntru de resturile de carne şi le ungeau cu creieri amestecaţi cu cenuşă. Târâră apoi leşurile în tufele de iarbă, lăsându-le pradă hienelor şi şacalilor.

   Trecură vreo trei sferturi de ceas, de la atacul primejdioaselor fiare şi nervii noştri biciuiţi se liniştiseră cu încetul.

   Mă aşezai iarăşi lângă foc, căci aveam toate motivele să mă cruţ. Marian se lăsă jos lângă mine. În vreme ce Pongo se întinse de cealaltă parte a groapei. Oamenii lui se aşezară de jur- împrejur, numai unul rămase în picioare, stând de pază şi îngrijind de foc.

   Când răsări soarele eram gata de drum. La început merserăm încet, deoarece iarba înaltă ne împiedeca, dar după vreo patru kilometri, iarba deveni mai măruntă şi în curând puturăm cuprinde cu privirea stepa, până departe în zare, unde o dungă întunecată dovedea că iar începe pădurea. Nenumărate haite de animale se arătară şi abia acum îmi putui da seamă câţi lei ascundea stepa.

   Tufe mici de mimoze şi acacia se vedeau pe alocuri. Făcurăm un mare ocol în jurul acestor insuliţe în oceanul de iarbă, căci ştiam că acolo se adăpostesc mai ales animale de pradă.

   Şi noi n-aveam vreme de pierdut luptându-ne cu ele, gândindu- ne că chiar dacă belgienii se revoltaseră, se apropia în schimb satul lui Pongo şi nici acolo nu trebuia să fie cunoscută prea de timpuriu sosirea noastră.

   În drum vorbii cu Marian despre asta şi spusei:

   — De sigur că ofiţerul belgian i-o fi comunicat lui Kanda, vărul lui Pongo, care a pus mâna pe putere - că adepţii lui Pongo, care au fugit, s-au întors în ţară şi sunt în drum spre sat, iar fuga noastră din Loanda i-o fi fost vestita telegrafic. Nu cumva Kanda o şi fi trimis iscoade?

   — Tot ce se poate - încuviinţă Marian - şi am vorbit chiar cu Pongo despre asta, în timpul cât tu zăceai leşinat. De aceea camaradul nostru vrea s-ajungă abia pe înnoptate în sat, ca să intre pe nesimţite. Nădăjduieşte că mai are acolo şi alţi partizani

ascunşi, care se vor alătura îndată de el când se va ivi...

   — E pentru prima oară - rasei eu - că ne amestecăm în lupta pentru stăpânirea unui trib negru. Să nădăjduim că, totul va decurge fără vărsare de sânge, căci n-aş vrea să lupt împotriva unor oameni care nu mi-au făcut nimic, chiar dacă vreau să-i fiu de ajutor lui Pongo al nostru.

   — Fireşte că şi eu voi lupta numai când voi fi atacat - răspunse Marian - asta i-am şi spus-o lui Pongo. Sper însă că lucrurile se vor aranja în chip paşnic. În primul rând sarcina noastră cea mai de seamă e să apărăm pe mama şi fratele lui Pongo care sunt ameninţaţi să fie ucişi.

   — Nu mai încape îndoială, încuviinţai eu. Dar mai întâi ar trebui să stabilim în ce loc al satului se găsesc ei.

   — I-a spus Bandu lui Pongo. E o colibă la marginea de miază zi a satului. Până una-alta mai avem zece ceasuri de mers şi în aceste zece ceasuri multe se pot întâmpla. Drace! - se întrerupse el, speriat - vorbeşti de lup şi lupul la uşă.

   În vreme ce vorbeam, dădurăm iarăşi de iarbă înaltă. Fusese însă numai un brâu îngust şi acum, când ieşirăm din nou în stepă, se ivi la stânga noastră, la vreo treizeci de metri depărtare, o pădurice de mimoze, pe care dacă am fi văzut-o înainte, am fi ocolit-o.

   Şi măsura aceasta de prevedere, pe care, din păcate, n-am putut-o păstra acum, era foarte la locul ei, după cum se dovedi îndată, căci abia făcurăm câţiva paşi în stepă, că din umbra pe care o aruncau mimozele se desprinse un trup mare şi negricios, care se năpusti spre noi.

   În clipa următoare ne împrăştiarăm care încotro, căci recunoscurăm în dihania care dădea năvală un rinocer enorm. Înainte de a trage, trebuia să ştim spre cine se va năpusti fiara. În primele clipe se părea că pe mine mă luase la ochi, apoi băgai de seamă, că se îndrepta mai mult spre stânga.

   Mă opri imediat - puşca o luasem de umăr încă pe când alergam mă întorsei şi despiedecai arma.

   Uriaşul rinocer părea să-şi fi pus ochii pe Pongo căci se luase după el, deşi camaradul nostru făcea nişte sărituri cum nu mai văzusem în viaţa mea.

   Ridicai puşca şi în aceeaşi clipă văzui că şi Marian, cam se afla la dreapta mea, îşi ridicase arma - dar atunci se petrecu ceva care în primul moment mă uimi atât de mult încât uitai să mai apăs pe cocoş. Se părea că la fel se petreceau lucrurile şi cu Marian, fiindcă şi dânsul lăsă puşca în jos şi privi înmărmurit spre mine.

   Uriaşul pachiderm renunţase la Pongo, se roti o clipă nebuneşte în jurul lui însuşi, apoi se năpusti într-o direcţie care trebuia să treacă pe lângă noi.

   Găsirăm îndată explicaţia acestei purtări neaşteptate, văzând ţâşnind brusc în faţa monstrului o făptură micuţă şi neagră, care alerga ca un viezure de-a dreptul spre Marian.

   Rinocerul făcu imediat un ocol scurt şi urmă la mică distanţă făptura aceasta, care zbura aproape deasupra ierburilor.

   De sigur că i-ar fi sunat ceasul din urmă fugarului - era un negru mic după cum putui recunoaşte în grabă - căci Marian nu putea trage acum, fără să-l primejduiască. În schimb eu putui lua la ochi dihania şi trăsei de două ori în şir.

   Puştile noastre de calibru mic, de care ne foloseam întotdeauna, aveau o mare putere de pătrundere şi afară de asta gloanţele de oţel nichelat aveau o viteză enormă. Astfel că nu era de mirare că în clipa când gloanţele mele îi pătrunseră în trup, rinocerul căzu grămadă. Probabil că nimerisem în plămânul drept şi cartuşele îşi croiseră drum dea curmezişul prin trup.

   Dar acest monstru al pădurilor avea şapte vieţi într-unsul. După câteva clipe se ridică iarăşi şi se repezi cu furie în direcţia mea.

   Colosul întărâtat la culme era la cel mult douăzeci de metri de mine şi oferea o privelişte de neuitat în furia lui nimicitoare.

   Pe când chibzuiam dacă să mă dau în lături sau să-i mai trimit un glonţ în cap, auzii detunând puşca lui Marian de două ori şi colosul se prăbuşi cu zgomot, stârnind un nor de praf. Gloanţele prietenului meu trebuie să-i fi găurit inima.

   Ne apropiarăm cu băgare de seamă de cadavru. Făptura micuţă, neagră, care până mai adineauri se afla lângă monstru, dispăruse ca prin farmec, de parcă ar fi înghiţit-o pământul.

   Dar în clipele acelea mă gândii prea puţin la asta, căci rămăsesem încremenit văzând mărimea uriaşă a rinocerului. Pongo şi oamenii săi se apropiară şi ei şi nu mai conteneau cu exclamaţiile de mirare.

   III.

   PRIMEJDIILE STEPEI.

   DEODATĂ PONGO arătă spre ceafa pachidermului şi şopti:

   — Massers veniţi, repede mâi departe! Nu va fie bine, asta făcut Ifi.

   Abia acum văzui o săgeată înfiptă în pielea groasă şi care trebuie să fi fost zvârlită cu mare putere, căci pătrunsese foarte adânc în carne.

   Un Ifi fusese deci, unul din acei misterioşi pitici negri, care dăduse târcoale, probabil, rinocerului cufundat în somn, ca să-i sloboadă o săgeată în trup. Dar pe care ivirea noastră îl adusese în mare primejdie.

   Constatarea aceasta era îndeajuns să ne îndemne să ne vedem de drum cât mai repede. Dar trebuie să mărturisesc că în jumătatea de ceas următoare întorceam adesea capul şi tresăream mereu când auzeam iarbă foşnind în apropiere.

   În cele din urmă spusei încet lui Marian:

   — Micul vânător se va fi necăjit că l-am adus într-o astfel de primejdie prin ivirea noastră neaşteptată.

   — Ba eu cred că dânsul ne-a adus pe noi în primejdie. Nu cumva îţi închipui că a slobozit săgeata otrăvită cu atâta îndemânare asupra rinocerului care gonea, încât - cu toate mişcările repezi ale acestuia - să nimerească exact cuta aceea a pielii, singură în care putea pătrunde săgeata? Nu, Robert, cu siguranţă că a slobozit-o încă pe când fiara dormea, cu puţin înainte de ivirea noastră. Rinocerul s-o fi trezit atunci, dar piticul se şi ascunsese în iarbă şi se retrăsese. Putea să aştepte în linişte, până ce veninul îşi va fi făcut efectul, ceea ce la rinoceri durează uneori şi două zile.

   — De sigur că ai dreptate, Mariane. Şi noi ne-am ivit taman când pahidermul îşi căuta duşmanul! Nenorocul piticului a fost că se afla în apropierea direcţiei în care fugea Pongo, astfel că s-a văzut silit s-o ia şi el la sănătoasa.

   — Da, să ştii că chiar aşa a fost - răspunse Marian - şi nu ne poate purta pică acum, ci cel mult ne poate fi recunoscător, căci gloanţele noastre i-au salvat viaţa.

   — Ai dreptate. Dar ia te uită - zisei arătând spre dreapta - colo în faţă pare să zacă un stârv. Vulturii se ceartă pentru pradă.

   La vreo cincizeci de metri de noi se roteau uricioşii scormonitori de cadavre ai ţinuturilor sălbatece, fâlfâiau din aripi şi cârâiau sinistru.

   — Cu siguranţă rămăşiţele vreunui ospăţ de leu - zise Marian - o zebră sau un kudu.

   — Îmi pare ca Pongo vrea să cerceteze ce e pe acolo - zisei eu, văzându-l pe uriaş îndreptându-se spre locul cu pricina.

   — Şi bine face, căci prin stepe dintr-astea primejdioase trebuie să fii cu băgare de seamă la toate.

   — Cu atât mai mult când ştii că sunt pe aproape duşmani omeneşti - spuse Marian. Acum îi aveam în spate pe belgieni, pe piticii aceia şi pe vărul lui Pongo cu partizanii săi. Dacă mai punem la socoteală lei, rinoceri şi alte fiare primejdioase, atunci trebuie să recunoaştem că aţinerea noastră pe aici nu prea e plăcută.

   — Aşa e - încuviinţai eu - şi cred că vom mai întâmpina multe până să ducem la bun sfârşit afacerea lui Pongo. Dar nu strică, fără aventuri ar fi cam plictisitor.

   — Aha, vulturii se cară - zise Marian - rămân totuşi în apropierea pradei lor ca şi cum ar şti că pe noi nu ne interesează asta.

   — Şi probabil că mai ştiu că nu vom cheltui gloanţele pentru ei

- râsei eu - ei, dar ce a păţit Pongo?

   Înaintasem până la vreo patru metri de locul unde vulturii se ospătaseră până atunci. Pongo însă ajunsese chiar la faţa locului şi se dăduse speriat înapoi. Acum însă se aplecă şi observă cu interes hoitul.

   Ne apropiarăm repede şi trebuie să mărturisesc că şi noi tresărirăm speriaţi în prima clipă, căci în faţa noastră zăcea trupul pe jumătate sfârtecat al unui negru.

   Era o privelişte grozavă; nu numai regele animalelor, ci şi vulturii îşi îndepliniseră opera distrugătoare. Şi că un leu sfâşiase ne nenorocit, o dovedeau rănile grozave de la ceafa şi de la umerii cadavrului.

   Negrul zăcea cu faţa la pământ. Pongo se aplecă şi-l răsuci încetişor. Chipul mortului era schimonosit şi grozav la privit.

   Credinciosul nostru camarad dădu din cap şi zise:

   — Ndengo!

   Apoi se întoarse spre noi şi adăugă:

   — Om de aici Ndengo, prieten de la Kanda. Trebuia stă de pază aici şi Simba înhăţat la el. Bine aşa. Care va să zică, vărul lui Pongo tot pusese oameni de strajă, care să-i dea de veste venirea noastră şi soarta făcuse ca omul acesta ca fie sfâşiat de un Simba

- adică leu.

   Dând nepăsător din umeri, Pongo vru să pornească mai departe, Marian însă îl opri:

   — Pongo, a fost duşmanul tău, dar acum şi-a primit pedeapsa. Vrei cu tot dinadinsul să-l mănânce vulturii?

   Camaradul nostru şovăi câteva clipe, apoi dădu din cap şi spuse câteva cuvinte oamenilor săi, care începură imediat să sape o groapă. Nu trecu mult şi rămăşiţele pământeşti ale nenorocitului fură îngropate, iar noi ne urmarăm drumul.

   — Dacă lucrurile au să meargă tot aşa mai departe - zisei către Marian - atunci cred că abia în totul nopţii vom ajunge în satul lui Pongo. Dar poate că atunci îi putem lua mai uşor prin surprindere.

   — Asta trebuie să ştie şi să hotărască Pongo - răspunse prietenul meu - noi putem cel mult să-ţi dăm un sfat.

Dealtminteri, eu socot că vom fi în pădure peste vreo cinci ceasuri. Acum cred că a venit vremea, să ne îngrijim de masa de prânz. Să vorbim cu Pongo.

   La întrebarea lui Marian, prietenul nostru negru întinse mâna înainte şi zise:

   — Curând vine apă, acolo facem lagăr. Massers nu împuşcă, duşmani prea aproape.

   Arătă apoi îndărăt, înţelegând prin asta pe Ndengo cel mort. Şi nu greşea, căci dacă iscoada asta înaintase atât de departe în stepă însemna că mai erau şi alte străji la marginea pădurii.

   Făcui planul că vom mânca la prânz carne uscată, din cate mai aveam o mică provizie, soarta ne fu însă mai prielnică de astădată, căci la doi paşi de Pongo sări deodată o antilopa şi îşi căută salvarea în fugă.

   Dar negrul nostru fu mai repede ca ea. Avea cuţitul pregătit şi cât ai clipi din ochi cuţitul zbură în urma vânatului, înfigându-se în trupul lui.

   Biata antilopă mai putu face doar câteva sărituri, apoi se prăbuşi la pământ.

   Nepăsător, ca şt cum nimic nu s-ar fi întâmplat, Pongo se apropia de cadavru, îi scoase cuţitul din trup şi făcu un semn oamenilor săi, în, urma căruia doi din ei ridicară vânatul şi-l luară pe umeri.

   După o jumătate de ceas ajunserăm la un fluviu potrivit de lat, dar care părea să fie cam adânc, după cum arăta apa întunecată. În asemenea împrejurări era greu să-l străbatem cu piciorul, de înotat nu prea era plăcut, iar cât priveşte de construit o plută era cu neputinţă, din pricina lipsei de copaci.

   Dar când Marian se plânse lui Pongo de lucrul acesta, Negrul nostru spuse că la o mică depărtare spre nord e un vad pe unde se putea trece lesne. Aici unde ne aflam însă era locui cel mai bun de popas, deoarece se afla un mic luminiş. Negrii lui Pongo adunară lemne în vremea asta şi curând se încinse un foc, deasupra căruia fu friptă antilopa, jupuită de piele.

   Ne întinserăm la marginea unei tufe dese, unde aveam cel puţin un pic de umbră. După sforţările din timpul nopţii şi lupta cu rinocerul, această destindere ne făcu bine şi pentru moment eram mulţumit cu situaţia noastră.

   Africa ascunde însă primejdii acolo unde te aştepţi mai puţin. Şi de asta aveam săi ne încredinţăm îndată.

   Mâncaserăm bine, băuserăm ceai şi ne pregăteam să ne facem provizii. Unul din oamenii lui Pongo luă ibricele, ca să le umple cu apă la fluviu.

   Malul era la vreo şase metri de noi şi eu priveam într-o doară la omul care se întinsese în nisip, ca să ajungă cu braţul întins la apa care era cu vreun metru mai jos.

   Deodată el scoase un ţipăt puternic şi în acelaşi timp picioarele i se chirciră ca de o durere grozavă. Tot trupul i se zgârci, dar, după cum se vedea, din pricina unei forţe din afară şi cu smucituri fu târât spre apă.

   Cu iuţeala fulgerului sărirăm repede în picioare şi dădurăm buzna spre mal. Acolo ni se înfăţişă o privelişte grozavă. Braţul Negrului fusese înhăţat de un crocodil uriaş care îşi trăgea acum prada în apă, când: de jur-împrejurul târâtoarei se iviră capetele scârboase ale altor crocodili.

   În graba noastră ne lăsaserăm puştile în lagăr; în lipsa lor smulserăm repede pistoalele de la brâu şi descinserăm un foc viu spre capul dihaniei. Eu golisem încărcătorul repede de tot, dar Marian trăgea glonţ după glonţ, liniştit şi dat fiind că trăgea cu socoteală, al patrulea şi al cincilea glonţ trase de el nimeriră ochiul stâng al reptilei.

   Abia în urma acestui fapt monstrul dădu drumul Negrului, se săltă cu jumătatea trupului din apă, pentru ca apoi să cadă greoi îndărăt. Biciui cu putere undele întunecate cu coada lui uriaşă, dar înainte de a fi sfârşit lupta cu moartea, ceilalţi crocodili se năpustiră asupra lui şi-l sfâşiară cu lăcomie.

   Era o privelişte înfiorătoare, dar eu izbutii să mă sustrag groazei ce mă cuprinsese, căci acum era vorba să venim în ajutorul rănitului. Avea câteva răni adânci la braţ - adevărate găuri în carne - totuşi, cu toată spaima prin care trecuse şi durerea pe care o simţea, viteazul negru nu dăduse drumul din mână vaselor noastre.

   În vreme ce un alt negru lua acum apă, Marian pansă braţul rănitului deasupra cotului. Ca să oprească hemoragia.

   Bietul om, care nu scotea nici măcar un geamăt, trebuia să aştepte până vom fi fiert apa, căci cu aceea din fluviu nu vroiam să-i spălam rana, deoarece ne temeam că din pricina microbilor i s-ar putea infecta sângele.

   Când apa fiartă se răci îndeajuns, spălarăm găurile adânci şi le pansarăm, după ce presărarăm deasupra iodoform din mica noastră farmacie de campanie.

   Când treaba fu gata şi Marian îl bătu pe negru pe umăr, ca să-l îmbărbăteze, acesta sări îndată în picioare, mişcă de câteva ori braţul, se înclină apoi în faţa noastră şi ne mulţumi călduros, după cum ne tălmăci Pongo cuvintele sale.

   Peste o jumătate de ceas de la întâmplarea aceasta, eram gata să ne urmăm drumul. Pongo făcu o mutră cam îngrijorată şi la întrebarea lui Marian asupra motivului, răspunse:

   — Nu e bine împuşcă, oameni a lui Kanda aude.

   Avea dreptate, nu ne rămăsese însă altceva de făcut pentru a-l scăpa pe bietul negru din gura crocodilului.

   — Fireşte, Pongo - zise Marian - poate că prin asta ne-am înrăutăţit situaţia, dar vezi că n-am avut încotro. Ce zici, nu s-ar putea să facem un ocol spre Nord. Pentru ca sub ocrotirea întunerecului să ne apropiem apoi de satul tău?

   — Bine, Massers, aşa facem - răspunse Uriaşul după o scurtă chibzuială.

   Pornirăm de-a lungul malului râului. Iarba era destul de măruntă aici, astfel că puteam cuprinde cu privirea stepa. Atâta vreme cat numeroasele cârduri de antilope păşteau în linişte, n- aveam să ne temem de nici o primejdie şi înaintam fără grijă.

   În cele din urmă ajunserăm la un vad al râului care ne îngăduia trecerea lui, fără să ne expunem primejdiei de a fi înhăţaţi de un crocodil.

   Fundul prunduit al fluviului se vedea lămurit prin apă, astfel că nu ne udarăm decât până la genunchi. Când furăm pe malul celălalt, Pongo iscodi atent în jurul său, apoi pornirăm înspre Nord.

   Dar se părea că nenorocirea se ţine scai de noi. Străbătuserăm abia vreo jumătate de kilometru, când auzii îndărătul meu un ţipăt.

   Negrul care venea în urma mea rămase locului şi cu o expresie de groază privi la iarba din dreapta lui. Chipul i se făcuse cenuşiu, ceea ce dovedea că văzuse sau i se întâmplase ceva îngrozitor.

   Pongo se apropie îndată de el şi-l întrebă ceva, dar omul nu răspunse decât cu un cuvânt şi arătă spre o tufă la vreo doi metri depărtare.

   Camaradul nostru privi eu încordare într-acolo şi urmarea fu că şi pe chipul său se întipări o spaimă grozavă, în clipa următoare ridică braţul cu cuţitul de spintecat rechini şi arma sclipitoare şuieră prin aer.

   Imediat se făcu o mişcare în frunzişul tufei şi în primul moment nu-mi puteam da seamă ce se petrecea acolo. Pongo însă nu mai dădu atenţie tufei, ci vorbi mai departe cu consângeanul său.

   Tânărul negru arătă acum spre genunchiul drept; Pongo, privi în treacăt, apoi se-ntoarse spre noi:

   — Massers, repede ajutor, Naja! De data aceasta ne cutremurarăm şi noi de groază: un şarpe veninos îi muşcase pe bietul negru. Alergarăm repede la el şi Marian îl împinse jos la pământ.

   Văzurăm acum că deasupra genunchiului erau două găurele, ale căror margini se şi învineţiseră. Marian înfăşură îndată piciorul, deasupra acestor găurele, cu o sfoară groasă şi o răsuci bine cu ajutorul briceagului său.

   În vremea asta eu scosesem din farmacia noastră portativă serul acela pe care-l duceam întotdeauna cu noi în călătoriile la Tropice. Era din cunoscutul Institut de seruri din America de Sud şi făcea minuni în combaterea muşcăturilor de şerpi.

   Pe când eu făceam o injecţie rănitului, Marian crestă pielea în formă de cruce deasupra celor două găurele şi începu să stoarcă sângele, frecând piciorul de la genunchi în jos.

   După câtva timp dădu din cap mulţumit şi zise:

   — Cred că am stors toată otrava şi acum putem spăla şi pansa rănile.

   Spălarăm rănile cu alcool curat, fără să ţinem seamă că bietul negru se cam strâmba de durere. Apoi înfăşurarăm locul cu tifon şi Marian zise lui Pongo:

   — Se va vindeca, dar deocamdată n-are voie să meargă. Va trebui să-l ducem.

   Şarpele din tufa, pe care uriaşul nostru camarad îl omorâse cu cuţitul său, nu mai dădea semne de viaţă. Cu toate acestea ne apropiarăm cu băgare de seamă, până văzurăm trupul lucios zăcând nemişcat.

   Era un aşa-numit Urăus, lung de vreun metru şi jumătate şi tânărul Negru muşcat se putea socoti om norocos că-i veniserăm în ajutor atât de repede.

   Pongo luă de jos cuţitul care spintecase ceafa reptilei, îl curăţi cu băgare de seamă înfigându-l de câteva ori în pământ, apoi zvârli cu piciorul trupul târâtoarei în stepă.

   Făcurăm cale întoarsă şi la îndemnul lui Pongo doi din oamenii săi ridicară pe bolnav şi-l purtară pe braţe ca pe targă.

   Adesea îmi îndreptam privirile, îngrijorat, peste stepă, spre dreapta, unde socoteam că se ascund taine şi primejdii. Şi îndărătul dungii întunecate de la orizont, care însemna pădurea, pândeau cu siguranţă duşmani omeneşti, mai fioroşi ca fiarele.

   Abia aşteptam ca soarele să apună cât mai curând, căci deşi pe întunerec primejdia animalelor sălbatece era mai mare, duşmanii ceilalţi erau mai puţin de temut.

   La fel părea să gândească şi Marian; îl vedeam privind adesea spre soare, care îşi arunca încă razele-i fierbinţi vertical deasupra noastră. Mai erau vreo cinci ceasuri până să apună...

   În schimb Pongo părea să-şi fi regăsit liniştea. Mergea neobosit alături de fluviu, până ce, după vreun ceas, se opri şi zise:

   — Acum va fi bine, Massers, acum intrăm în pădure.

   Marian socoti depărtarea până la dunga întunecată, apoi răspunse:

   — Vom ajunge acolo cam peste trei ceasuri, aşa că vom mai avea două ceasuri lumină. Vom fi în măsură poate să punem mâna pe vreo iscoadă - dacă e - pe câtă vreme pe întuneric am trece pe lângă ea fără s-o vedem. La drum!

   Schimbarăm direcţia şi pornirăm spre pădure prin iarba măruntă.

   Deodată Pongo se opri şi cercetă pământul cu luare-aminte. Ne apropiarăm de el şi văzurăm un teren lungăreţ pe care iarba era călcată. Din locul acesta pornea o fâşie îngustă de iarbă bătătorită drept spre pădure.

   — Duşman văzut la noi! zise camaradul nostru negru.

   IV.

   AVENTURILE DIN PĂDURE.

   NE PRIVIRĂM ÎNMĂRMURIŢI. Cele spuse de Pongo nu puteau fi puse la îndoială căci urmele erau o dovadă destul de lămurită şi iscoada trebuia să fi fost pe aici abia de scurt timp, deoarece iarba nu se ridicase încă la loc.

   Aşadar, Kanda, stăpânitorul actual al satului, nu era un duşman de nesocotit. Se părea că belgienii l-au prevenit, îndemnându-l să pună străji din loc în loc. Cu siguranţă că iscoada era acum în drum spre sat, ca să-l vestească de venirea noastră.

   Prin asta mama şi fratele lui Pongo erau în mare primejdie, căci Kanda îi va ascunde undeva sau îi va ucide chiar, când va afla de sosirea uriaşului. Ţinând seamă de aceasta, îmi trecu prin minte gândul dacă n-ar fi bine să năvălim în grabă asupra satului, ca să-l ajungem din urmă pe spion. Sau dacă asta nu era cu putinţă, cel puţin ajungeam la timp ca să salvăm pe cei doi primejduiţi.

   Mă uitai la Pongo şi vroiam tocmai să-i fac propunerea aceasta când el mi-o luă înainte:

   — Massers urmează, Pongo trebuie ajunge repede. Kubang conduce Massers.

   Şi fără să mai aştepte răspunsul nostru, spuse câteva cuvinte oamenilor săi, se-ntoarse şi porni în goană spre pădure. Ma miram ca nici unul din consângenii lui nu-l urmează, dar îmi dădui seamă apoi că nimeni n-ar îi putut ţine pas cu el, atât de repede alerga prin stepă.

   Kubang se puse acum în fruntea micului convoi. O rupea puţin pe englezeşte şi Marian îl îndemnă să meargă repede.

   Astfel ajunserăm în curând la pădure şi găsirăm locul unde pătrunsese Pongo după spion. Dădurăm de o potecuţă, care mergea de-a lungul marginii codrului secular.

   Se părea că poteca aceasta era croită de mână omenească - dovadă că era umblată. Pentru noi împrejurarea asta era bine venită, căci puteam înainta repede. Fireşte însă că cei doi care îl purtau pe Negrul muşcat de şarpe rămâneau tot mai în urmă. Dar nu puteam face altfel, trebuia să-i venim în ajutor lui Pongo.

   Din fericire nu rămăseseră prea înapoi, altminteri n-am fi putut auzi deodată chemările lor, care ne dovedeau că se petrecuse ceva deosebit.

   Şi Kubang ne strigă îndată:

   — Repede înapoi, duşmani.

   Cuvintele acestea ne făcură să ne grăbim: şi mai mult decât ne îndemnau strigatele. Din fericire purtătorii omului muşcat de şarpe se aflau numai la cincizeci de metri înapoi şi după ce trecurăm în goană de trei cotituri ale potecii, văzurăm la vreo treizeci de metri înaintea noastră o masă neagră, în luptă, aprigă.

   Nu ne puteam folosi de pistoale, căci nu ştiam câne e duşman şi cine e prieten. Pe de altă parte, detunăturile ne-ar fi dat de gol.

   Aşa dar, ne puteam folosi numai de cuţite, dar pentru mine şi Marian era greu să intervenim, căci ar fi trebuit întâi să observăm bine pe cine atacăm, ca să nu lovim în negrii noştri.

   Din această încurcătură ne scoase Kubang şi tovarăşii săi, care trecură ca nişte timbre pe lângă noi şi se năpustiră asupra luptătorilor, cu cuţitele ridicate.

   Lupta ţinu doar câteva minute, apoi se auziră câteva răcnete de moarte şi şase făpturi se prăbuşiră la pământ.

   Repede ne apropiarăm de grup şi văzurăm zăcând cinci negri străini, iar al şaselea era unul din aceia care purtaseră pe rănit; bietul om avea inima străpunsă de un cuţit.

   — Prieteni de la Kanda, zise Kubang, scurt şi arătă leşurile.

   Ne-am fi pierdut prea mult timp, ca să-i înmormântăm, aşa că

negrii duseră morţii, în desiş, apoi ne urmarăm drumul în grabă.

   Dacă aici şi era o strajă atât de puternică, apoi mai aproape de sat trebuiau săi fie şi mai multe santinele. Şi cât de lesne le-ar fi putut cădea Pongo în vreo cursă vicleană, deoarece iscoada care fugise le-o fi dat de veste de venirea lui.

   Cu toată graba cu care mergeam, cercetam cu băgare de seamă din ochi împrejurimile, ca să descoperim vreun duşman la pândă; acum trebuia să ne gândim iarăşi la cei rămaşi în urmă cu negrul muşcat de şarpe.

   Din fericire, neliniştea noastră pentru Pongo avea să ia sfârşit îndată, căci când trecurăm iarăşi de o cotitură a potecii... ne ieşi înainte o făptură înaltă. Un rânjet de bucurie îi lumina faţa şi zise liniştit:

   — Pongo ajuns iscoadă.

   Asta însemna că spionul trecuse din lumea celor vii - altminteri tovarăşul nostru negru nu s-ar fi înapoiat. Când îi povestirăm despre atacul celor cinci negri ascunşi în pădure, el dădu din cap şi zise:

   — Pongo văzut pe ei dar nu putut opri, căci iscoada luat înainte. Pongo ştiut ca Massers va scoate la capăt cu duşmani. Pongo vrut întoarce acum, ca să ajute, bine că nu mai este nevoie.

   Luarăm hotărârea să aşteptăm până vor veni cei cu omul muşcat de şarpe, apoi aveam de gând să ne urmăm drumul încet şi cu băgare de seamă. Până să se întunece mai putea fi un ceas şi jumătate, după aceea - cum spunea Pongo - mai aveam de mers, noaptea, vreo trei ceasuri ca să ajungem în satul lui.

   — Vom mai da oare de multe străji? îl întrebai pe credinciosul nostru camarad.

   — Pongo nu ştie, răspunse ei. Kanda n-are acum oameni mulţi, de zece ori zece. Ceilalţi pentru Pongo, cum zis la mine Bandu. Şi ăştia este de zece ori zece.

   Aşa dar partizanii ambelor tabere erau egali, numai că Kanda era favorizat, deocamdată prin aceea că avea puterea în mâini. Şi poate că te timpul stăpânirii sale purtase de grijă ca numărul adversarilor săi să se micşoreze.

   Cu puţin înainte de a se lăsa întunericul, ne mai ocuparăm puţin de negrul care fusese muşcat de şarpe şi constatarăm cu bucurie că intervenţia noastră venise la timp, căci nu se declaraseră friguri, piciorul cu pricina arăta normal şi el însuşi îşi exprimă dorinţa să meargă nesprijinit.

   Deoarece prin asta câştigam timp, încuviinţarăm în cele din urmă. Dar omul trebuia să mai poarte bandajul. Marian slăbi puţin, ca să îngăduie sângelui o circulaţie înceată, iar Pongo îi spusese bolnavului să dea imediat de veste dacă simţea vreo tulburare în trupul său.

   Deasemenea şi celălalt negru, muşcat de crocodil, se simţea bine. E drept că rănile îl dureau, se părea însă că osul nu fusese atins, deoarece îşi putea mişca braţul şi era hotărât să ia parte o luptă, dacă s-ar fi iscat vreuna.

   În curând se lăsă şi noaptea. Pongo şi oamenii săi cunoşteau bine poteca pe care ne aflam şi credinciosul camarad întări presupunerea noastră că ea ducea de-a lungul întregii păduri şi

era folosită ca drum de legătură între diferitele triburi de negri.

   Înaintam repede şi asta nu numai pentru că drumul era bun şi nu prezenta piedici, ci şi pentru că ne îndemna la mers grija; de soarta fratelui şi mamei lui Pongo.

   După o jumătate de ceas luna îşi împrăştia razele asupra stepei şi poteca din Pădure ducea atât de aproape de marginea acesteia, încât se strecura destulă lumină printre copacii uriaşi, ca să ne putem îndoi iuţeala cu care mergeam.

   Deodată se auzi în apropierea noastră un sunet ciudat. Pongo se opri şi ne şopti:

   — Iscoade îşi dau semnale, Massers.

   Asta însemna că nemernicul de Kanda îşi instruise foarte bine oamenii. Oricine nu le cunoştea obiceiurile, ar fi luat acest sunet drept ţipătul vreunui animal, cu atât mai mult cu cât după câteva clipe se auzi unul asemănător la oarecare depărtare. Aşa dar se părea că se află un şir întreg de santinele de-a lungul acestei poteci, până la sat.

   — Massers, merge încet! ne sfătui camaradul nostru. Pongo prinde iscoade, vede dacă este prieteni.

   În primele clipe mă înfiorai când Pongo zise că va „prinde" iscoade, căci îmi ziceam că asta însemna moartea lor. Îmi dădui însă repede seamă cât de prevăzător era el.

   Se prea putea ca noua căpetenie, Kanda, să fi pus ca santinele şi câţiva oameni care să nu fie dintre partizanii săi. Dacă aceştia ar fi fost ucişi de Pongo, însemna că se va face vărsare de sânge şi printre ceilalţi partizani ai prietenului nostru. Pe de altă parte însă, prin asta Kanda avea şi o dovadă în mână cine era împotriva lui.

   Adresând doar un cuvânt oamenilor săi, Pongo se făcu nevăzut, pierind ca o umbră. După câteva clipe nepotul său, Kubang, alunecă pe lângă noi şi se aşeză în fruntea convoiului. Pongo orânduise astfel, fireşte numai din motivul ca la o eventuală întâlnire cu un duşman să nu fim cei dintâi primejduiţi.

   N-aveam cum să ne împotrivim acestei orânduieli, căci Kubang porni atât de repede, încât cu greu ne puteam ţine după el.

   După vreo cinci minute ajunserăm la locul de unde trebuie să fi pornit primul semnal de înţelegere între iscoade. De trunchiul unui copac uriaş se sprijinea o făptură, care la apropierea noastră păşi în lumina de lună ce pătrundea printre doi arbori.

   Spuse ceva lui Kubang, apoi acesta ne lămuri:

   — Un prieten de la Pongo, el cu noi vine.

   Deci, principiul lui Pongo de a cerceta întâi cine sunt iscoadele, era foarte îndreptăţit, deoarece acum aveam două braţe mal mult. Chemările santinelelor răsunaseră de câteva ori, tot mai slabe, dovadă că întregul drum până la sat era ocupat de ele.

   A doua santinelă, a cărei chemare o mai auzisem încă foarte lămurit, nu se vedea.

   Asta însemna că fusese un duşman şi de sigur că zăcea acum undeva în desiş.

   Mergeam mereu înainte şi peste un ceas convoiul nostru spori cu încă trei oameni; tot atâţia oameni trebuie să fi recunoscut Pongo şi ca duşmani şi i-o fi pus cu botul pe labe.

   În cele din urmă dădurăm chiar de camaradul nostru, care se apropiă de noi din umbra unui copac uriaş.

   — Massers fie liniştit - şopti el - colo libatta de la Pongo.

   Cu băgare de seamă ne duse câţiva paşi mai departe şi atunci văzurăm înainte-ne un luminiş, în mijlocul căruia se afla un sat mare, împrejmuită de un gard de mărăcini.

   Pentru noi ar fi fost foarte greu, dacă nu chiar cu neputinţă, să trecem prin acest gard împletit, dar după câtva timp Pongo ne conduse de-a lungul luminişului spre celălalt capăt al satului, unde ne arătă un anumit loc al îngrăditurii şi şopti:

   — Colo colibă cu mama şi frate de la Pongo. Pongo duce Massers prin Borna. Massers ocroteşte apoi mama şi frate lui Pongo.

   — Aşa vom face, Pongo, răspunse Marian. Dar cum vrei să pătrunzi în sat?

   — Prieten de la Pongo, iscoadă, deschide poarta - zise uriaşul - Pongo apoi pătrunde repede şi cheamă prieteni ai lui.

   El privi multă vreme peste luminiş, până zise deodată:

   — Veniţi, Massers!

   Spunând asta trecu repede locul luminat de lună, îndreptându- se spre gardul înalt. Noi îl urmarăm şi ajunserăm în curând la îngrăditură. Pongo îşi scosese cuţitul şi tăia fără zgomot o spărtură în gardul împletit.

   Când deschizătura aceasta de vreo jumătate de metru fu gata, văzurăm înaintea noastră primele colibe de lut, de formă conica. Ca o umbră se strecură Pongo prin spărtură şi porni spre cea mai mică din aceste colibe.

   Îl urmarăm fără zăbavă. Intrarea colibei era de partea opusă nouă şi uriaşul se furişă în jurul construcţiei de lut. Apoi făcu o săritură uriaşă în lături şi dispăru vederii noastre..

   Marian îmi puse mâna pe braţ şi-mi şopti:

   — Să aşteptăm câteva clipe. Cu siguranţa că Pongo l-a doborât pe paznic.

   Când după câtva timp, ne furişarăm în jurul colibei, găsirăm, într-adevăr, gol locul din faţa ei. Dar aproape în acelaşi timp se apropia de noi Pongo din partea cealaltă şi ne spuse în şoaptă:

   — Pongo dus de aici paznic. Massers aşteaptă.

   După aceea dădu la o parte blana care acoperea intrarea colibei şi se făcu nevăzut înăuntru. Auzirăm o exclamaţie de bucurie şi uimire, apoi murmure şi deodată Pongo ieşi repede afară. Era urmat de o femeie înaltă şi în lumina lunii văzurăm o negresă care se putea numi frumoasă chiar după părerile europenilor. Îndărătul ei venea un negru tânăr, înalt şi vânjos, care semăna leit cu ea.

   — Massers, aici mama şi frate de la mine, îi prezenta Pongo pe cei doi. Repede plecam, libatta primejdios! Kanda trimis de aici toţi prieteni de la Pongo.

   Părăsirăm repede satul prin deschizătura din gard şi alergarăm spre pădurea ocrotitoare. Acolo Marian îl întrebă pe camaradul nostru:

   — Pongo, nu ştiau asta iscoadele care îţi sunt prieteni?

   — Nu, Masser, iscoade stă de strajă încă! De la amiază. Kanda trimis mai târziu toţi prieten! De la mine, ca să facă vizită la trib vecin.

   — Numai de nu i-ar aştepta o primire proastă acolo - zise Marian, îngândurat.

   — Sau a dat vreun motiv deosebit.

   — Mtoro, fratele meu, a auzit că el spus că ajute la vânătoare în Simbas pe căpetenie trib vecin, răspunse Pongo.

   — Ăsta e prilejul cel mai bun să-i facă să dispară unul după altul - mormăi Marian - tribul vecin locuieşte departe?

   — Şase ceasuri - răspunse uriaşul, care se obişnuise cu măsurătoarea modernă a timpului.

   — Atunci te-aş sfătui să porneşti îndată într-acolo şi să-ncerci să-i aduci înapoi pe oamenii tăi. Când te vei ivi cu dânşii în fata satului tău, aproape sigur că oamenii lui Kanda vor trece mai toţi de partea ta.

   — Oh. Masser dat sfat bun? exclamă uriaşul, cu însufleţire. Massers vine cu Pongo?

   — Fireşte - răspunse Marian - numai că va trebui să lăsăm aici câţiva din prietenii tăi, ca să ne poată da de veste dacă se va- ntâmpla ceva deosebit în vremea asta.

   — Pongo face cum spune Masser - încuviinţă Negrul - oh, auziţi, Massers? Fugă descoperit.

   Din sat se auziră strigăte, apoi o gălăgie asurzitoare. Pongo ascultă cu încordare câteva clipe, pe urmă ne şopti:

   — Să plecăm repede, Massers, oameni de la Kanda vine îndată!

   Ocolirăm în grabă luminişul, îndreptându-ne spre locul unde rămăseseră oamenii lui Pongo. Mare le fu bucuria când văzură pe mama şi fratele camaradului nostru.

   Pongo le dădu în grabă instrucţiunile cuvenite, alese cinci oameni - printre care pe cei doi răniţi - ce urmau să rămână pe loc şi după câtva timp uriaşul porni cu noi după el spre Răsărit, pe o potecă îngustă şi întortocheată.

   V.

   DISPARIŢIA LUI PONGO.

   DUPĂ VREUN CEAS ŞI CEVA ajunserăm într-un luminiş îngust, care însă părea să se întindă foarte departe, l-a cincizeci, şaizeci de metri depărtare se vedea pădurea întunecată, dar stepa de lângă ea, acoperită cu iarbă măruntă, era luminată ca ziua de razele lunii.

   În mijlocul ei se zărea un punct mare şi negricios, în jurul căruia era o agitaţie sălbatecă. Ne dădurăm seamă îndată ce însemna asta, căci sunetele ce ajungeau pană la noi ne erau foarte cunoscute.

   Probabil că vreun Kudu enorm fusese tarat acolo de un leu şi acum întreaga familie a acestuia era ocupată cu praznicul. Mârâind şi pufăind, fiarele sfâşiau victimă în bucăţi.

   Atâta timp cât nu erau încă sătui, nu trebuia să trecem pe aproape de ei. Şi asta era o piedecă mare pentru noi. Căci cum puteam ajunge de partea cealaltă? La dreapta şi la stânga pădurea era atât de deasă încât n-am fi putut răzbate prin ea fără să ne folosim de cuţite. Aşa că, pentru a ocoli grupul leilor, ar fi trebuit neapărat să ieşim în luminiş.

   Ne aflam în mare încurcătură. Orice întârziere în continuarea drumului era o primejdie atât pentru ceea ce ne pusesem în gând să facem, cât şi pentru tovarăşii lui Pongo, care erau hărăziţi cine ştie cărei mirţi cumplite, din porunca lui Kanda.

   Camaradul nostru negru puse capăt nehotărârii. Şopti câteva cuvinte oamenilor săi, apoi către noi:

   — Massers, urmaţi Pongo, faceţi totul la Pongo?

   În clipa următoare se lăsă în genunchi şi se tara dea buşilea în luminiş, de unde coti spre stânga.

   Atunci ne dădurăm seamă de planul său: leii trebuiau să ne ia drept animale, poate chiar din neamul lor. Aşa fiind, ei nu-şi vor întrerupe ospăţul, ba poate vor înfuleca cu şi mai multă lăcomie, de teamă să nu le ia şi alţii din pradă.

   Întreprinderea era, totuşi, foarte primejdioasă, căci se putea prea bine ca, împotriva tuturor aşteptărilor, toată haita să se năpustească cu furie asupra noastră.

   N-aveam însă timp de stat la gânduri, aşa că Marian porni imediat, târâş, după Pongo şi eu îl urmai.

   Inima începu să-mi zvâcnească puternic când ne aflarăm aproape de tot de fiare. Acestea se opriră din înfulecat şi întoarseră capetele spre noi.

   Şarpele lung şi întunecat care se ivise brusc din pădure trebuie să le fi atras luarea aminte. După ce străbăturăm astfel vreo douăzeci de metri, mă întorsei şi privii îndărăt. Răsuflai uşurat văzându-i că-şi văd de mâncarea lor şi peste puţin, Pongo - care se afla în fruntea noastră - coti spre pădurea ocrotitoare.

   Dar tocmai când credeam că nu mai aveam să ne aşteptăm la nici o primejdie, se-ntâmplă ceva surprinzător. La vreo zece metri pe dreapta noastră ţâşni de-odată în sus un trup negru şi cu sărituri uriaşe se repezi spre pădure.

   După cum ne dădurăm seamă îndată era un negru şi nu putea fi vorba decât de un duşman, altminteri n-ar fi fugit de nou. Aşadar Kanda aşezase iscoade şi aici. O clipă mă gândii să mă folosesc de pistol, îmi dădui însă seamă îndată că detunătura ne- ar da de gol. Văzui apoi că Pongo şi ridicase braţu-i drept în care sclipea cuţitul. În acelaşi timp mai strigă fugarului câteva cuvinte care-l făcu pe acesta să o ia şi mai de zor la goană.

   Aşa dar era într-adevăr un duşman şi acum mă aşteptam ca în clipa următoare arma lui Pongo să fulgere prin aer... Dar sorta hărăzise altă moarte iscoadei.

   Un răget scurt, un pufăit, răsunară înaintea noastră. Pongo îşi lăsă braţul în jos şi în momentul următor un trup enorm, culoare deschisă, o zbughi cam la cinci metri de Pongo şi se repezi după fugar.

   Aresta se-ntoarse brusc, văzu leul şi, scoţând un ţipăt, coti spre dreapta. Nu trebui însă să facă mai mult de zece metri şi fiara galbenă se şi năpusti asupra lui.

   Un răcnet înfiorător, un mârâit furios al leului, câteva zvârcoli în iarbă - apoi regele stepei rămase c-o labă înfiptă în trupul nemişcat al negrului şi privi liniştit în juru-i.

   Înlemniţi de groază urmărisem priveliştea aceasta. După aceea, însă, răsuflarăm uşuraţi. Se părea că însăşi soarta ne ocroti, căci dacă iscoada n-ar fi rupt-o de fugă la vederea noastră, Pongo ar fi căzut a dreptul în labele dihăniei, care l-ar fi culcat la pământ dintr-o singură lovitura. Pe de altă parte şi noi am fi fost în mare primejdie, deoarece înainte de a ne fi putut folosi de arme, am fi căzut în ghearele dihăniei.

   Pongo îşi recapătă cel dintâi liniştea şi se târî mai departe, iar noi îl urmarăm. Uşurat nu mă simţii decât atunci când ajunserăm în umbra pădurii, unde puteam cuteza să ne ridicam în picioare.

   În vreme ce pornirăm îndărăt pe marginea pădurii, ca să ajungem la continuarea potecii, îmi aruncai privirea fără voie spre luminiş şi mă cutremurai de groază văzând leul ospătându-se.

   Ajunserăm curând la potecă şi ne urmarăm drumul în tăcere. Merserăm astfel câteva ceasuri. În care timp nu se întâmplă nimic deosebit.

   În cele din urmă Pongo se opri, arătă spre luminişul care se întindea în fata celor din urmă copaci ai pădurii şi şopti:

   — Acolo libatta de la trib celălalt.

   Ca şi în satul camaradului nostru şi aici colibele de lut se aflau dincolo de un gard înalt, dar în faţa acestuia ardeau câte văl focuri lângă care stăteau ghemuiţi negri.

   Pongo îi măsură, cu privirea pe aceşti semeni ai săi, apoi scoase de-odată un strigăt ciudat, ca ţipătul bufnitei, însă mult mai pătrunzător. În aceeaşi clipa făpturile negre de la foc săriră în picioare şi se holbară spre marginea pădurii.

   Pongo mai scoase odată ţipatul acela apoi încă odată. Atunci un negru înalt se desprinse de lângă foc şi porni spre locul unde ne aflam noi. Când fu la cinci metrii văzurăm ca avea în mână o suliţă lungă, gata s-o zvârle.

   Pongo însă îi strigă câteva cuvinte, în urma cărora sări spre noi cu o exclamaţie de bucurie.

   Acum începu o convorbire însufleţită între el şi Pongo, după care uriaşul ne spuse:

   — Massers, va fi foarte bine. Colo prieteni de la mine, care vine cu noi. Kanda în pădure, plecat acum un ceas. Pongo merge caută pe el. Massers aşteaptă aici.

   — Stai! îl opri Marian, când uriaşul era gata să se facă nevăzut în pădure. Pongo, mai întâi de toate trebuie să le spui prietenilor tăi de la focurile de colo ca să vină aici în pădure, unde sunt la adăpost. Daca vărul tău Kanda e prin pădure, atunci cu siguranţă ca a şi aflat de venirea noastră şi va putea lesne să-l convingă pe prietenul său, căpetenia acestui sat, să-i atace pe neaşteptate pe prietenii tăi.

   — Massers are dreptate, răspunse uriaşul. Ugo - (arătă spre negrul înalt care venise de la foc) - v-a adus prieteni de la mine. Pongo pleacă repede.

   În clipa următoare pieri ca o pisică în pădure.

   Ugo se-ntoarse la ai săi, cu care vorbi ceva şi toţi porniră, unul după altul, spre pădure.

   După aceea Ugo veni la noi, care stăteam împreuna cu mama, fratele şi nepotul lui Pongo şi vorbi cu Kubang. Tânărul negru se- ntoarse brusc spre noi şi întrebă:

   — Massers rămâne aici? Pongo spus Ugo ducă înapoi cu oameni în sat, aştepte acolo. Ne aflam într-o mică încurcătură. Singuri nu puteam rămâne aici, în faţa satului duşman, iar pe de alta parte nu-l puteam lăsa singur pe Pongo. Poate avea nevoie de ajutorul nostru.

   — Despre noi n-a spus nimic Pongo? întrebă Marian pe Negru.

   — Pongo spus, Massers vine cu noi, răspunse Kubang.

   Dacă prietenul nostru dorea el însuşi asta, nu ne puteam împotrivi, astfel că încuviinţarăm să însoţim lungul convoi al negrilor spre satul lor. Conducerea o luă Ugo, apoi venea Marian, după dânsul eu, iar în urma mea mama lui Pongo, fratele său şi Kubane; urmaţi de şirul lung al negrilor. Aceştia din urmă aveau suliţi lungi şi ascuţite.

   Eram acum peste o sută de oameni şi nu mai furăm nevoiţi să ocolim luminişul unde sălăşluiau leii.

   Pe când mergeam liniştiţi pe potecă, nu ştiu cum se făcu de mă cuprinse brusc o mare îngrijorare pentru Pongo al nostru. Şi în frământarea mea nu mă putui opri să-i împărtăşesc şi prietenului meu temerile pe care le aveam.

   — Mariane, mereu mi se duc gândurile la Pongo. N-a fost o nesocotinţă din partea lui să pornească singur să caute duşmanul, noaptea, prin pădurea seculară?

   — Da, Robert - încuviinţă Marian - nici pe mine nu ma slăbeşte îngrijorarea; ar fi trebuit să ne ia pe noi doi. Kanda acela pare să fie un om foarte inteligent, dar şi foarte primejdios. Asta se poate vedea din felul cum i-a îndepărtat din sat pe prietenii lui Pongo, după ce belgienii l-au vestit de sosirea noastră. Poate că vreo iscoadă, care ne-a scăpat noua, l-a înştiinţat de apropierea noastră de satul duşman şi te pomeneşti ca o fi întins vreo cursă lui Pongo.

   — Ai dreptate, altminteri prietenii lui Pongo, care îşi făcuseră lagărul în faţa colibelor, n-ar fi ştiut îndată că el s-a dus în pădure. Asta le-a spus-o cu gândul ca să-l îndemne pe Pongo să-l urmărească.

   — Zău aşa, mai bine ne-am întoarce, zise Marian. Dar la urma urmei n-are nici un rost s-o facem, căci nu ştim unde să-l căutăm. Dacă scapă cu bine şi se-ntoarce, atunci mai repede îl găsim în satul său.

   — Nu ştiu de unde mi-a venit deodată grija asta pentru el - zisei eu - de obicei nu mă temeam niciodată că i s-ar putea întâmpla ceva. Nu te gândeşti şi tu cine s-ar putea măsura cu el? Dar acum... am o presimţire rea.

   — Vom aştepta în apropierea satului său până la vreo două ceasuri după ce se va lumina de ziuă - propuse Marian - apoi îl vom lua pe Kubang şi alţi câţiva negri şi pornim în căutarea lui Pongo.

   — Asta o cel mai bun lucru - încuviinţai - căci nu trebuie să procedăm prea în pripă. Din faptul ca Pongo şi-a exprimat dorinţa ca noi să ne înapoiam în sat împreună cu oamenii săi, se poate deduce că şi el va veni acolo.

   — Sau se şi află acolo! zise Marian, deodată. - nu se ştie daca şi Kanda nu s-a înapoiat şi el, după ce i-a ştiut pe prietenii lui Pongo la vecinul lui. O fi bănuit şi Pongo asta şi s-a luat repede după ei.

   — Se poate să ai dreptate. Atunci e foarte cu putinţă să-l şi găsim când vom ajunge în sat.

   Tot chibzuind în fel şi chip ne văzurăm de drum şi timpul trecu fără să ne dăm seamă. Rămasei uimit când zorile se iviră brusc. Mă întorsei spre Marian şi-i şoptii:

   — Acum să fim cu băgare de seamă căci ne ştiam în apropierea satului. Ah, Pongo pare să-i fi spus lui Ugo ce are de gând. ia te uită cum se împrăştie negrii.

   Ugo oprise şi rosti câteva cuvinte oamenilor săi. Şirul lung se risipii imediat de ambele părţi, în pădure. Cu siguranţă că Pongo orânduise ca satul să fie încercuit, înainte de a se porni vreun atac sau a se începe tratative.

   Noi rămăseserăm locului cu Ugo, Aika, Mtoro şi Kubang; acesta ne împărtăşi planul său:

   — Pongo spus, toţi oameni aşează în jur de la sat. El apoi vine. Massers rămâne la noi.

   — Bine - răspunse Marian - dau eu socot că locul acesta de aici nu e potrivit pentru asta. Mai bine să intrăm în pădure, căci s-ar putea ca vreun om al lui Kanda să treacă pe aici.

   — Massers are dreptate - răspunse Kubang şi vorbi îndată cu Ugo, care încuviinţă şi el.

   Marian păşi imediat spre un tufiş apropiat şi se strecură printre mlădiţe. Eu îl urmai şi ajunserăm într-un mic luminiş.

   Rămaserăm înlemniţi de spaimă, însă, când, la vreo zece metri depărtare văzurăm, la rădăcina unui copac mare, o făptură neagră şi uriaşă, pe jumătate acoperită cu iarbă.

   Şi făptura aceea semăna aidoma cu a lui Pongo!

   Care va să zică presimţirea mea se adeverise? Să-şi fi găsit sfârşitul aici credinciosul nostru prieten?

   Privii la Marian şi văzui că pălise. Pe urmă îmi zise, cu glas schimbat:

   — Haide să mergem într-acolo!

   Uriaşul trup negru zăcea cu faţa în jos.

   Ne apropiarăm cu încetul şi când furăm la câţiva paşi ne oprirăm înlemniţi, căci din umărul drept ieşea afară mânerul unui cuţit.

   Şovăitor, făcurăm încă un pas, apoi ne oprirăm iarăşi şi ascultarăm cu încordare. Departe în pădure, de partea cealaltă a satului din faţa noastră, răsunase un strigăt. Un strigăt cum auzisem odinioară în pădurile seculare ale Sumatrei, când am făcut cunoştinţă cu Pongo.

   Era strigătul lui de atac, de care se dezobişnuise aproape cu totul de când era împreună cu noi.

   Sau să fi fost ţipătul unei gorile, de ca e mişunau pădurile acestea?

   — Massers vine repede! - strigă Kubang de pe marginea luminişului - luptă începe.

   Nu mai avurăm răgazul să cercetăm cine e mortul - mai bine- zis să ne încredinţam dacă era într-adevăr Pongo - căci de-odată se auziră pretutindeni foşnete în tufişuri, făpturi întunecate se apropiata şi suliţi lungi scânteiară prin aer.

   Oamenii lui Kanda porniseră la atac şi noi furăm nevoiţi să ne retragem repede, ca să nu fim nimeriţi de suliţele lor.

   Aruncând o ultimă privire asupra tronului neînsufleţit al negrului, ne retraserăm în desiş.

   — Ce s-a întâmplat pe urmă, îţi voi istorisi cu alt prilej, dragă George - încheia doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 97

LUPTA PENTRU PUTERE

   LUPTELE DIN PĂDURE

   FOLOSINDU-SE DE CÂTEVA CLIPE DE RĂGAZ pe care le aveau, doctorul Bertram urmă să povestească lui George cum au decurs întâmplările din patria lui Pongo. (Vezi vol. 96 „Aventurile echipajului Dox").

   — Am mai putut sări la timp în lături ca să mă feresc de o suliţă care zbură şuierând pe lângă ceafa mea şi se înfipse adânc în trunchiul unul palmier enorm.

   Uriaşul negru care-o zvârlise, se năpusti spre mine, cu cuţitul ridicat şi răcnind de furie. Atunci detună pistolul lui Marian, negrul făcu o săritură în aer, apoi se prăbuşi la pământ.

   Îi mulţumii cu un gest prietenului meu, după aceea furăm nevoiţi să ne croim drum printre tufişurile apropiate, căci din ce în ce mai multe făpturi negre se iveau din desişul de pe marginea micului luminiş.

   Kubang, nepotul lui Pongo veni cu noi prin tufele dese. Aici ne eră însă cu totul cu neputinţă să ne apăram, trebuia să pornim mai departe, ca s-ajungem la un loc liber.

   În vreme ce cu stăteam de pază cu arma în mâini ca să nu ne urmărească vreun duşman negru, Marian şi Kubang tăiau de zor, cu cuţitele lor, crengile tufişurilor. În felul acesta izbutirăm să înaintăm, de bine de rău şi adesea mă repezeam cu pistolul gata să trag, când auzeam vreun pârâit de crengi, dar negrii păreau că nici nu se gândesc să ne urmărească.

   Ei se aflau acum în luminişul, pe marginea căruia zăcea mortul cu cuţitul înfipt în spate. Atacul părţii duşmane din populaţia satului lui Pongo fusese atât de repede, încât nu avurăm răgazul să ne încredinţăm daca cel ucis era într-adevăr credinciosul nostru camarad.

   Mereu mi duceau gândurile la asta, în vreme ce eram nevoit să fiu cu ochii în patru, ca să-mi apăr propria viaţă. O larmă sălbatecă izbucni deodată din spre luminiş şi îmi spusei că vor fi descoperit cadavrul prietenului nostru şi-şi manifestau bucuria pentru moartea lui.

   Marian se opri de odată din lucrul său şi făcu semn lui Kubang să facă la fel, apoi ciuliră amândoi urechile câtva timp; în cele din urmă prietenul meu zise:

   — Robert, astea nu par de fel strigăte de bucurie. Şi ar fi de aşteptat aşa ceva, dacă mortul din luminiş ar fi într-adevăr Pongo al nostru. Pe de altă parte, strigătul asta din urmă, îmi dă de gândit daca nu cumva Pongo să mai fie în viaţă şi mortul acela din

luminiş semăna numai cu el?

   — Mariane - strigai de-odată - poate că negrii duşmani credeau că Pongo e cel ucis. De acolo spaima lor când a răsunat ţipătul şi fuga lor oarecum misterioasă în pădurea de aici. Acum au descoperit, probabil, că un altul a căzut jertfă oţelului ucigător.

   — Tot ce se poate - încuviinţă prietenul meu - haide să ne furişăm mai încolo ca să privim în luminiş. Poate vom putea recunoaşte cine e mortul, când îl vor duce de acolo.

   Cu băgare de scamă ne furişarăm înainte şi iscodirăm printre frunze. Din păcate veneam prea târziu, căci tocmai dispăreau negrii cu mortul, care era purtat de doi oameni.

   — Păcat! făcu Marian. Ar fi trebuit să ne întoarcem ceva mai curând - dar să rămânem pe urmele lor, căci după cât se pare, se retrag înapoi în sat. Haidem repede!

   Dar graba strică treaba şi ne dădurăm seamă de asta îndată ce ieşirăm afară dintre tufele ocrotitoare, căci deodată, trosniră crengile de partea cealaltă în diferite locuri şi cinci săgeţi zburară la câţiva centimetri de noi.

   Slobozirăm îndată armele spre locuri! E unde se mişcaseră crengile şi două ţipete ne dovediră că nu greşiserăm ţinta. Nu puteam cuteza însă să pătrundem în desiş, căci se putea să mai fie ascunşi duşmani acolo.

   Marian sari îndată la dreapta prin luminiş şi se făcu nevăzut în fâşia îngustă de tufe, care despărţea rariştea de poteca ce ducea la satul lui Pongo.

   Ne luarăm în grabă după el - când deodată o săgeată trecu deasupra capului meu. Mă-ntorsei fulgerător şi mai putui zări pe negrul care o zvârlise. Slobozii un glonţ şi-l văzui dispărând iarăşi printre crengi, scoţând un ţipăt.

   Îmi croii pe urmă drum printre tufe şi dădui de Marian, care mă aştepta pe potecă. Ugo se afla lângă el. Kubang cu care ne înţelegeam bine pe englezeşti, vorbi cu dânsul apoi ne zise:

   — Massers, Ugo nu ştie ce întâmplat. Nu ştie cine ţipat, nu ştie unde Aika şi Mtora. Întreabă Massers dacă vrea merge la libatta.

   Aika era mama, Mtora fratele lui Pongo. Acum ne cerea să hotărâm dacă vroiam să mergem la „libatta", după cum numesc Negrii din Congo satele lor.

   Pe prietenii lui Pongo, pe care Kanda fi trimisese din sat la un trib vecin - de sigur cu gândul ca să fie omorâţi acolo - i-am adus înapoi în noaptea trecută. Acum se împrăştiaseră în jurul satului lui Pongo şi se putea să avem o izbândă hotărâtoare daca încercam un atac general.

   Marian chibzui câtva timp, apoi zise:

   — Să ne furişăm înainte pană vom putea vedea satul. Abia atunci vom fi în măsură să luăm hotărârea dacă putem da un atac sau nu.

   Pornirăm pe poteca îngustă, mereu cu ochii în patru, de teama vreunui atac viclean. Şi într-adevăr, de-odată se mişcară cu putere crengile din faţa noastră; eu cu Marian ridicarăm pistoalele, iar Kubang şi Ugo suliţele.

   Două făpturi se strecurară din desiş şi, spre bucuria noastră, recunoscurăm pe Aika Şi Mtoro, cei doi dispăruţi, pe care Pongo mi-aduse în seamă.

   Vorbiră cu însufleţire lui Kubang şi tânărul Negru se-ntoarse apoi spre noi, cu fata strălucitoare.

   — Aika spune că Pongo făcut ţipăt de atac - zise el. Pongo aproape.

   Ni se luă ca o povară grea de pe umeri, căci nu se putea ca mama să se fi înşela în privinţa glasului fiului ei. Dar atunci de ce nu se arăta prietenul nostru?

   E drept că lucrurile se petrecuseră cu repeziciune. Atacul duşmanilor se dăduse tocmai când noi găsiserăm cadavrul pe care-l credeam al lui Pongo. Ceva neînţeles pentru noi, până în clipa de faţă, trebuie să se fi întâmplat.

   Începurăm să alergăm mai repede pe poteca îngustă, căci nădăjduiam să dăm în curând de camaradul nostru. Deodată însă poteca se sfârşi şi ne pomenirăm la marginea luminişului în mijlocul căruia se, afla satul lui Pongo. Văzurăm îndată că acum nu era cu putinţă un atac, căci deasupra îngrăditurii înalte a satului, de jur împrejurul ei, ieşeau la iveală capetele apărătorilor. Un atac ar fi fost cu putinţă numai noaptea, deoarece acum am fi avut prea multe pierderi.

   Abia ne arătaserăm, că şi începură să zboare săgeţi spre noi. Fireşte că răspunserăm îndată cu gloanţe de ale noastre care nu întârziară să-şi facă efectul, căci se auziră ţipete şi îndată dispărură capetele de pe partea dinspre noi a îngrăditurii.

   — Nu crezi - îl întrebai pe Marian - că dacă am ţine sub foc partea aceea a gardului unde e poarta de intrare, prietenii lui Pongo ar putea da năvală?

   — Eu unul n-aş vrea să mă amestec în treaba asta - răspunse prietenul meu - căci am da de bucluc cu autorităţile belgiene. Ce fac băştinaşii între dânşii nu ne interesează, noi dăm o mână de ajutor lui Pongo al nostru personal şi ne apărăm; când suntem atacaţi. Acesta e cel mai bun principiu pe care-l putem urma.

   — Aşa e - încuviinţai eu - în această privinţă ai toată dreptatea. Nici n-am putea lua comanda asupra noastră, căci Aika susţine doar Pongo mai e în viaţă. Aş vrea să ştiu, însă, cine e mortul din luminiş.

   — Bănuiesc că s-a întâmplat o greşeală gravă acolo. Cu siguranţă că lovitura aceea de pumnal era hărăzită lui Pongo, ucigaşul s-a lăsat înşelat de o asemănare. Poate că atacul brusc al negrilor a fost dat numai cu scopul de a lua cadavrul de acolo.

   — Atunci trebuie să fi avut un rang important în sat - îmi dădui eu cu părerea - poate a fost însuşi Kanda, care a căzut victima propriului său partizan?

   — Deci, toată chestia de aici ar fi oarecum rezolvată - zise Marian - odată cu moartea lui, partizanii săi sunt pierduţi. Na cred să se mai împotrivească a recunoaşte puterea lui Pongo.

   — Numai de s-ar arăta odată Pongo, zisei eu. Trebuie să ştie doar că ne şi aflăm aici, fiindcă nu se poate să nu fi auzit larma luptei.

   — Dar nu ştim cum e situaţia de partea cealaltă a luminişului - răspunse Marian.

   — Nici nu ştim dacă devotaţii lui Pongo au luat în primire posturile lor. Ia să-l întreb pe Kubang.

   La întrebarea prietenului meu, tânărul negru stătu de vorbă cu Ugo, care, în urma acesteia, scoase câteva strigăte ciudate, cărora li se răspunse îndată. De la dreapta şi stânga se auziră întâi două, apoi patru glasuri, pe urmă chemările se repetară de jur-împrejur în pădure, până când răsunară în faţa noastră, din partea opusă a luminişului, ceea ce dovedea că oamenii lui Pongo încercuiseră satul.

   Şi prin asta se adeverea şi bănuiala lui Marian că atacul brusc al duşmanilor se produsese numai cu scopul de a se transporta cadavrul negrului uriaş.

   În aceeaşi clipă foşni tufişul lângă noi un trup uriaş se strecură prin frunziş şi înaintea noastră se ivi... Pongo.

   Câteva clipe ne privirăm înmărmuriţi, apoi îi strânserăm mâinile plini de bucurie. Credinciosul nostru camarad făcu o mutră atât de încurcată, încât Marian zise în cele din urmă:

   — Pongo, am văzut într-unul din luminişurile de aici un mort care semăna la trup aidoma cu tine. Înainte, însă, de a-l putea vedea la faţă, am fost daţi înapoi de duşmani. Am crezut că ai căzut jertfă vreunul ucigaş.

   O licărire de emoţie lumină chipul uriaşului, apoi răspunse:

   — Pongo recunoscător Massers. Massers spune că mort avut trupul meu? Atunci numai Kanda poate fi, Kanda atât de mare ca Pongo. Prieten de la Kanda omorât pe el, crezut este Pongo. Va fi foarte bine, Massers.

   Aşa dar, avusesem dreptate cu bănuiala mea. Era lesne de- nţeles groaza duşmanilor, când îşi dădură seama de greşeală.

   — Şi, acum vrei să ataci satul. Pongo? întrebă Marian. Sau crezi că duşmanii tăi vor încheia pace cu tine, de vreme ce Kanda e mort?

   — Pongo nu ştie - răspunse uriaşul - Pongo vorbeşte cu ei.

   Avea acum la mâna o suliţa pe care o luase de sigur, de la

vreun mort. Merse vreo doi paşi spre luminiş şi strigă câteva cuvinte spre sat.

   Cu băgare de seamă se înălţară câteva capete deasupra gardului, dar la vederea lui Pongo se făcură nevăzute fulgerător.

   Uriaşul strigă din nou şi în cele din urmă se ivi capul unui Negru bătrân, care răspunse cu glas tremurător.

   Convorbirea dintre Pongo şi bătrân nu ţinu mult. Deodată apăru alături de bătrân jumătate din trupul unui negru înalt şi vânjos, care zvârli fulgerător şi cu toată puterea o suliţă asupra lui Pongo.

   Mulţumită numai săriturii de panteră pe care o făcu, prietenul nostru scăpă să fie atins, dar încă pe când sărea zvârli suliţa să în duşmanul viclean. Fierul greu şuieră prin aer şi se înfipse adânc în trupul negrului, care se rostogoli, scoţând un răcnet asurzitor.

   Pongo, însă, puse mâna pe suliţă care se înfipsese în pământ lângă el şi se dădu repede înapoi. În sat se stârni acum o larmă sălbatecă. Ochii lui Pongo fulgerară de mânie şi, întorcându-se spre noi, scrâşni:

   — Oameni proşti, nu vor pace. Maku, frate de la Kanda, făcut căpetenie. Om rău şi prost.

   — Atunci va trebui să dăm lupta - zise Marian - ce plan ţi-ai făcut, Pongo? Vrei să ataci direct? Sau poate ai de gând săi dai foc gardului?

   — Foc nu bun răspunse uriaşul. Mărăcini prea ud. Pongo atacă noaptea, acum va fi prea mulţi morţi. Massers vine cu mine, arăt loc de tabără. Oameni de la Pongo veghează bine, duşman nu poate face nimic.

   Avea dreptate, căci dacă urma şa dea atacul abia la noapte, n- avea nici un rost sa ne pierdem vremea pe aici. Pe de altă parte, puţină odihnă nu putea să ne strice.

   Pongo ne călăuzi spre un tufiş încărcat cu flori mari, roşii ca focul. Dădu la o parte crengile şi ne făcu semn să trecem. Spre mirarea noastră ajunserăm pe o potecă îngustă şi curată, care mergea şerpuind din desiş. îndărătul nostru veneau Aika, Mtoro, Kubang şi Ugo. Pongo se strecură pe dinaintea noastră şi o luă înainte.

   Merserăm vreo jumătate de ceas spre inima pădurii. Linişte desăvârşită domnea aici şi nici măcar un ţipăt de animal nu se auzea.

   Cufundat în gânduri fui întrerupt de-odată ide o privelişte neaşteptată. Ne pomenirăm brusc într-un luminiş, la care nici nu m-aş fi gândit că ar putea exista aici, în mijlocul pădurii seculare.

   Locul era încântător, cu iarba-i înaltă şi verde, cu forma-i rotundă, împrejmuit de copaci înalţi şi negri. Dar frumuseţea locului era un râuleţ ce străbătea luminişul, cu o apă limpede ca cristalul.

   Peşti mari se zbenguiau într-însa şi ne-am fi putut hrăni din ei multă vreme. În mijlocul luminişului, alături de pârâu, un tamarind uriaş îşi întindea ramurile mari şi stufoase.

   Luminişul acesta era un loc minunat de tabără, căci copacul din mijloc arunca destulă umbră ca să dea răcoare la cel puţin treizeci de oameni. Distanţa de la el până la marginea pădurii era de vreo patruzeci de metri în toate direcţiile, astfel că duşmanii noştri nu s-ar fi putut apropia neobservaţi.

   Pongo privi mult timp la copac apoi ne zise, văzând căutăturile noastre uimite:

   — Pongo trebuie vede dacă Simba acolo. Place la el mănâncă sub copac.

   Simba - adică leu. Încăodată aveam prilejul să ne dăm seamă că frumuseţile Africii îşi au şi neplăcerile lor. Nu era de fel plăcut să-ţi alegi un loc de odihnă unde veneau leii să se adăpostească.

   În vreme ce mă gândeam la asta, Pongo sfârşise cu examinarea în care se adâncise, dădu din cap şi zise doar:

   — Totul bine, veniţi, Massers!

   Dacă ar fi cercetat cu băgare de seama şi crengile copacului, ar fi fost cruţat de o luptă grea şi primejdioasă.

   II.

   UN DUŞMAN PRIMEJDIOS.

   MĂ UITAI CU ADMIRAŢIE DUPĂ PONGO, care se-ndreaptă spre copac, înaintea noastră.

   Când fu aproape de tot, rămase de-odată locului şi adulmecă aerul, ca un câine de vânătoare. În acelaşi timp făcu un gest poruncitor spre noi, dându-ne de înţeles să ne oprim.

   Ne-am supus îndată, dar avurăm prevederea să ne scoatem şi pistoalele, iar negrii ridicară suliţele. Purtarea lui Pongo dovedea că e vorba de primejdie, aşa că trebuia să fim cu băgare de seamă.

   Uriaşul negru părea să fi mirosit ceva. Clatină apoi capul cu ciudă, făcu un pas, dar îndată se opri iarăşi, ca să examineze iarba de jur-împrejur. În acelaşi timp. Ridicase suliţa pe care o avea în mână.

   Fără îndoială că pe aproape se afla un leu, al cărui miros pătrunzător Pongo îl simţise. Iscodirăm şi soi cu privirea în juru-ne, nu zărirăm însă nimic.

   Marian îmi făcu un semn şi se apropia În vârful picioarelor de Pongo. Vroia să-l ocrotească, dacă va fi să se ia la luptă cu primejdioasa fiară.

   Făcui şi eu un pas, dar Pongo auzise şi făcu iar un gest atât de poruncitor încât ne oprirăm aproape fără voie.

   Vârâi pistoalele înapoi la brâu şi luai puşca de pe umăr. Marian, însă, îşi păstră pistoalele lui.

   Uriaşul continuă să stea neclintit, iscodind în jurul său, cu suliţa grea în dreapta ridicată şi adulmecând mereu aerul.

   Clătină iar capul, pe urmă făcu încă un pas şi cercetă cu încordare terenul dinaintea sa. Eram agitat la culme şi aproape fără voie exclamai:

   — Dar unde s-o fi ascuns duşmanul ăla? Pongo întoarse capul, enervat şi mişcarea aceasta - poate şi cuvintele mele rostite în şoaptă - provocară catastrofa - căci o catastrofă părea să fie în primele clipe. Kubang, care se afla îndărătul strigă deodată:

   — Schita!

   În aceeaşi clipă una din crengile tamarindului se mişcă şi trupul bălţat al unui leopard uriaş zbughi în jos, spre Pongo al nostru.

   În momentul când răsunase ţipătul lui Kubang, Pongo ridică în sus capul şi văzu deasupra-i fiara; făcu singurul lucru ce-l putea face în situaţia de faţă: se aplecă fulgerător şi se aruncă în lături.

   Fiara căzuse lângă el, pentru a se năpusti îndată asupră-i. Dar îi fu dat să afle că avea de-a face cu un potrivnic, pe care nu-l putea răpune atât de lesne.

   Îndată ce atinse pământul, Pongo se rostogolise repede spre stânga, astfel încât laba uriaşă a leopardului nu-i făcu nici un rău, scormonind doar iarba şi pământul. Uriaşul se ridică fulgerător, dar şi fiara - care în sălbăticia şi setea ei de sânge, e, poate, mai primejdioasă decât un leu sau un tigru - se năpusti asupra lui.

   Nu puteam interveni cu armele noastre, căci mişcările celor doi luptători erau de o repeziciune uimitoare. Şi-apoi, Pongo ştia el singur cum să se apere de acest duşman primejdios. Cu mâna stângă îşi smulse cuţitul de la brâu, în vreme ce cu dreapta zvârli suliţa în botul deschis al leopardului.

   Fiara turbată sfărâmă în bucăţi, cu o lovitură de labă, lemnul tare, apoi se ridică în picioarele dinapoi şi căută să-şi doboare

duşmanul.

   Pongo se folosi acum de suliţa înjumătăţită ca de o sabie şi lovitura pe care o dădu cu partea ascuţită, nimeri gâtul leopardului şi zvârli în lături trupul greu.

   Răgind înfiorător fiara sări iarăşi în sus şi se năpusti spre uriaş, dar Pongo se feri cu dibăcie. O nouă lovitură cu vârful suliţei nimeri în ceafa leopardului şi în aceeaşi clipă camaradul nostru se aplecă şi izbi şi cu enormu-i cuţit de spintecat rechini. Câştigase pe jumătate lupta, deoarece fiara scoase un horcăit, dovadă că era grav rănită. Asta n-o împiedecă, însă, să se năpustească iarăşi, ca să-şi sfâşie duşmanul.

   Pongo era în mare primejdie, căci nu mai avea timp să se ferească. Rămase liniştit locului, pentru ca apoi să înfigă vârful suliţii în botul deschis al leopardului.

   Lovitura fu atât de puternică încât animalul se poticni pe spate şi încă înainte de a cădea, Pongo se şi repezise spre el şi lovi iar cu cuţitul său.

   Pe urmă se întoarse liniştit la noi, se aplecă şi-şi curăţi în iarbă cuţitul. Ştia că „diavolul" - „schiţa" cum numeau băştinaşii leopardul - nu-i mai putea deveni primejdios. Cuţitul său găurise inima fiarei, care se mai zvârcoli câteva clipe, apoi rămase întinsă pentru vecie.

   Lupta aceasta unică în felul ci, nu durase, totuşi, decât puţine minute. Ar părea de necrezut că Pongo scăpase nevătămat din încăierare şi totuşi aşa era. Se apropii râzând de noi şi zise:

   — Massers, totul bine. Pongo bănuit Simba este aici, mirosit la el. Nu gândit la Schiţa. Schiţa nu bun, mai rău ca Simba. Dar blană de la el bun.

   Spuse apoi câteva cuvinte către Kubang, Mtoro şi Ugo, după care Negrii începură îndată să facă pregătirile pentru un lagăr, adunând lemne şi săpând o groapă pentru foc.

   Pongo se apropia de duşmanul răpus şi începu să-i jupoaie blana minunată. Îşi câştigase cu drept cuvânt trofeul, căci nimeni până la dânsul nu doborâse încă un leopard în acest chip.

   Eu şi Marian ne duserăm lângă el şi-i zisei, căutând să mă scuz:

   — Pongo, n-am făcut bine că am vorbit. Numai din pricina asta a sărit jos leopardul atât de repede.

   Pongo se ridică şi mă privi mirat:

   — Nu, Masser, bine aşa - zise el - altfel Schiţa ar fi sărit când Pongo ar fi venit mai aproape. Atunci Pongo nu fi putut învinge. Pongo mulţumeşte Massers.

   — Lasă că ştim noi, Pongo. Prietenul Robert a provocat saltul leopardului prin aceea că a început să vorbească; poate că altminteri tot l-ai fi descoperit ascuns în copac. Dar mă bucur că ai scăpat neatins. A fost o luptă grozavă.

   — N-a fost atât de rău, răspunse credinciosul nostru camarad. Schiţa nu atât de puternic.

   În privinţa aceasta noi eram de altă părere, căci tocmai leopardul este, în lupta de aproape, un potrivnic foarte primejdios, prin îndemânarea şi vigoarea sa.

   Pe drept cuvânt poate fi socotit drept animalul de pradă cel mai desăvârşit, căci ghearele lui se pot asemăna cu ale unui tigru - colţii lui sunt poate şi mai grozavi şi-apoi, el întruneşte în făptura lui, îndrăzneală, viclenie şi inteligenţă. E tot atât de frumos pe cât e de puternic, dibacii şi sprinten. Dar totul e întrecut la dânsul de setea-i nepotolită de sânge. Adesea un leopard ucide într-o singură noapte treizeci până la patruzeci de oi dintr-o turmă şi de aceea fermierii africani se tem de el mai mult decât de leu, care se mulţumeşte cu una singură.

   Ne privirăm cu înţeles, apoi ne uitarăm la uriaş care jupuia cu multa îndemânare blana fiarei.

   Pongo părea să fi întocmit aici totul pentru un adăpost de zi şi când mă uitai îndărăt văzui pe unul din oamenii săi venind cu raniţele noastre.

   Înainte de a ne culca trebuia s-avem grijă şi de ale gurii. Mă gândeam că va trebui să ne mulţumim şi de data asta cu came uscată, când se iviră alţi doi negri, ducând o antilopă.. Nu mă mirai prea mult, căci tovarăşii credincioşi ai lui Pongo, care împresuraseră acum satul, trebuiau doar să trimită la vânătoare un număr de oameni deoarece, erau de hrănit vreo sută de guri.

   Fratele şi nepotul lui Pongo, împreună cu Ugo, jupuiră antilopa, o spintecară, o spălară în râu, apoi începură s-o frigă încet deasupra focului cu doi negri, care ne aduseseră antilopa, târâră trupul fiarei în pădure, în vreme ce camaradul nostru începu să cureţe cu grijă partea dinăuntru a blănii.

   Curând ceaiul fu gata şi carnea friptă. După ce mâncarăm cu poftă, ne întinserăm în iarbă şi adormirăm.

   Mă trezii târziu după-amiază. Când mă ridicai, nu-l văzui nici pe Marian, nici pe Pongo. Aika, Mtoro şi Kubang dispăruseră şi ei - numai Ugo stătea la foc şi băga de seamă la cazanul cu apă.

   Când văzu că mă trezisem, îmi întinse îndată o aşchie de lemn în care era înfiptă o bucată de carne friptă de curând. Întrebându-l prin gesturi unde erau tovarăşii, Ugo arătă cu mâna spre sat. Atunci mă liniştii şi începui să mănânc în tihnă.

   După aceea nu ştiui însă ce să fac. Fără temei doar nu mă lăsaseră tovarăşii aici, cu Ugo de pază; aşa dar, se vede că aveau

de gând să se înapoieze repede.

   Dar peste puţin timp începui să mă plictisesc tot stând singur cu Ugo, cu care nu puteam schimba o vorbă.

   Mă ridicai, deci, cu gândul să pornesc şi eu spre sat, ca să-i caut pe tovarăşi. Făcui un semn lui Ugo să mă urmeze, el însă clătină capul cu hotărâre şi încercă să mă oprească prin gesturi.

   Înălţai din umeri, străbătui luminişul şi păşii pe poteca pe care ne condusese Pongo. Îndărătul meu auzii un strigăt speriat al lui Ugo, dar nici nu mă mai întorsei, ci porni mai departe, nepăsător.

   Din păcate, când merseserăm spre luminiş, n-avusei grijă să bag de seamă împrejurimile. Şi deodată poteca aceasta mi se păru cu totul necunoscută - dar îmi spusei că nu putea fi alta, căci pătrunsesem prin acelaşi loc în pădure, pe unde ieşiserăm.

   Eram pe drum de o jumătate de ceas, în vreme ce înainte toată calea nu durase mai mult decât atâta. Îmi spusei, însă, că poate atunci merseserăm ceva mai repede.

   Deodată auzii îndărătul meu un zgomot care mă făcu să mă- ntorc fulgerător şi să trag pistolul de la brâu. Şi atunci văzui un trup mare, negru, dispărând în tufiş, la vreo zece paşi îndărătul meu.

   „Ce să fi fost oare?" începui să mă întreb, îngrijorat. Negăsind însă un răspuns mulţumitor, pornii voiniceşte mai departe.

   După puţin timp mă oprii iarăşi, căci acum dobândit convingerea că apucasem într-adevăr pe o potecă greşită.

   Mă simţii străbătut de fiori. Fireşte, greşisem drumul! Buimăcit încă de somn, părăsisem luminişul mergând de-a lungul râuleţului, ci în unghi drept faţă de acesta.

   Lucrul mi-ar fi bătut la ochi îndată dacă n-aş fi găsit şi acolo o potecă, care arăta la fel ca cea dintâi, începui să chibzuiesc şi mă încredinţai că trebuie să fi trecut de mult de satul lui Pongo, căci poteca ducea de-a dreptul, spre Răsărit, pe câtă vreme eu trebuia să apuc pe aceea care mergea spre Miază-zi.

   N-aveam însă încotro - eram nevoit să mă întorc acum cât mai repede la luminiş. Poate ca în vremea asta tovarăşii mei se înapoiaseră. Făcui calea întoarsă şi începui să alerg îndărăt pe potecă.

   În agitaţia de care eram cuprins, nici nu mă mai gândii la trupul negru care se ascunsese atât de repede de mine. Dacă-i aş fi fost cu ceva mai multă băgare de seamă, de multe necazuri aş fi fost cruţat.

   Aşa, însă, trecui nepăsător pe dinaintea locului cam pe unde se făcuse nevăzută umbra aceea - şi asta fu nenorocirea mea. Abia făcui doi paşi de locul cu pricina, când auzii îndărătul meu un foşnet puternic. Mă-ntorsei repede şi instinctiv făcui un pas înainte - dar potrivnicul meu fusese mai iute de picior.

   E drept că izbuti să-mi duc mâna la revolver; văzui că mă aflam în faţa unui negru vânjos şi înalt - dar în aceeaşi clipă el zvârli cu mânerul suliţii în capul meu şi după o luptă scurtă, dar crâncenă căzui în nesimţire.

   Totuşi, înainte de a-mi pierde cunoştinţa mai auzii de departe un strigăt al lui Marian, la care, după cât îmi amintesc, răspunsei prin alt strigăt.

   III.

   PRIZONIER LA DUŞMANI.

   DEŞTEPTAREA NU FU PREA PLĂCUTĂ. Lovitura mă ameţise poate numai pentru câteva minute, dar cel ce mă atacase se folosise de vremea aceasta ca să mă lege cu brutalitate şi să-mi pună căluş cu propria mea batistă.

   Începui să-mi dau scamă de situaţie. Vânjosul negru mă aruncase pe umeri ca pe un pachet uşor şi începu să alerge pe poteca îngustă, prin desiş.

   Cu prilejul acesta faţa îmi fu biciuita de crengi şi zgâriată de scaieţi şi eu nu mă puteam apăra, deoarece mâinile îmi erau legate la spate.

   Durerile din ce în ce mai mari mă îndemnară la o fapta disperată. Cu şoldul drept stăteau pe umărul drept al negrului, cu faţa în afară. Mâinile îmi erau lipite de gâtul lui şi când din nou un scaiete îmi trecu peste faţă, pierdui orice chibzuială, pusei degetele în jurul gâtlejului duşmanului şi strânsei cu toată puterea.

   Dac-aş fi avut forţa lui Pongo, fără îndoială că l-aş fi lăsat în nesimţire pe negru. Aşa, însă, el râmase liniştit o clipă, apoi începu deodată să gonească înainte şi cu o furie grozavă mă izbi cu capul de un copac.

   Fireşte că în aceeaşi clipa fui nevoit să-mi desprind mâinile din jurul gâtului său, scântei şi cercuri de foc îmi jucau pe dinaintea ochilor şi cu toată puterea luptai împotriva leşinului ce stătea să mă cuprindă.

   Negrul, însă, porni liniştit mai departe.

   Îmi încordai auzul în nădejdea că voi auzi vreun semn de viaţă al prietenilor mei. Dacă Marian auzise strigătul pe care eu îmi închipuiam că-l scosesem, atunci cu siguranţă că îmi vor lua urma. Şi poate că izbuteau să-l ajungă curând pe negru care, cu povara lui, nu putea înainta prea repede.

   Deodată el desfăcu crengile unui tufiş des, apoi începu să alerge aproape printr-un luminiş.

   De jur-împrejur răsunau strigăte de prevenire şi de spaimă, văzui Negri făcându-şi loc printre tufişuri şi alergând în urma noastră, dar în acelaşi timp răsunară înainte-ne răcnete de triumf şi deodată începură să zboare pe lângă noi suliţi îndreptate spre negrii ce ne urmăreau.

   Văzui apoi fulgerător în faţa mea gardul de mărăcini al satului, prin a cărui poartă pătrunse în goană negrul meu, pentru ca să mă azvârle apoi ca un buştean la pământ.

   Pe jumătate ameţit de izbitură, mai auzi răcnete asurzitoare de triumf scoase din multe gâtlejuri. Aveau şi dreptul să triumfe, căci aveau în mine un ostatec de preţ.

   Nu trecu mult şi fui iarăşi ridicat pe sus şi mă pomenii înaintea unui negru spătos, al cărui chip dovedea neîndurare şi cruzime. Mi se adresă în dialectul englezesc numit Pidgin:

   — Masser prost, Masser va trebui moare dacă - Pongo atacă sat. Maku rămâne căpetenie.

   Acesta era aşadar Maku, fratele lui Kanda.

   EI strigă câteva cuvinte negrilor din jur şi imediat fui înhăţat şi dus în sat. În mijlocul satului se afla un teren mare - locul de adunare - pe care se înălţa obişnuitul „copac sfânt" din ţinutul Congo-ului. De trunchiul acestui arbore fui legat cu atâta brutalitate şi pricepere, încât nu vedeam cum aş fi izbutit să mă eliberez.

   Maku orândui doi negri care se proţăpiră înaintea mea, sprijiniţi în lăncile lor şi nu-şi luară privirea de la mine.

   Abia acum avui răgazul să chibzuiesc asupra situaţiei în care mă aflam. Făcusem o greşeală de neînchipuit părăsind aşa deodată luminişul din pădure şi această greşeală a mea se răsfrângea şi asupra lui Pongo, căci credinciosul uriaş nu va mai putea întreprinde nimic împotriva duşmanilor săi, deoarece mă ştia pe mine în puterea lor.

   Încetul cu încetul mă liniştii şi atunci încercai cu mare băgare de seamă să-mi slăbesc legăturile. Îmi răsucii braţele încoace şi încolo, căci înainte de toate, ţineam să am mâinile libere. Nu-i vorbă, negrii mă legaseră cu o frânghie groasă în jurul pieptului, pe care o petrecuseră pe după copac - dar dacă izbuteam să-mi liberez mâinile, aş fi putut să-mi scot cuţitul şi să-mi tai funiile!

   În beţia triumfului lor, negrii uitaseră să-mi ia armele - numai puşca şi-o însuşise Maku. Cu cele două pistoale ale mele puteam nădăjdui să-mi croiesc un drum prin rândurile duşmane.

   Mâinile îmi erau legate strâns de tot, dar, funiile - probabil împletite din fibre de cocos - se întinseră totuşi în urma neîncetatelor mele mişcări.

   Într-un târziu slăbisem într-atâta legăturile de ia braţe, încât îmi căzură de pe mâini; le apucai însă repede, căci altminteri le-ar fi văzut paznicii.

   Acum trebuia să fac o pauză până se va lăsa întunerecul; până atunci nu puteam scoate cuţitul de la brâu.

   Câţiva negri se apropiară şi îngrămădiră vreascuri în apropierea copacului, apoi le dădură foc. Asta era o dovadă că în curând avea să se înnopteze şi, într-adevăr, nu trecură nici cinci minute şi se lasă întunerecul.

   Rămăsei însă liniştit locului, căci se putea ca paznicii să-mi mai cerceteze odată legăturile; ci stăteau însă nemişcaţi şi mă priviră numai, lucru ce-l observai din scânteierea ochilor lor.

   Abia peste un ceas fură schimbaţi paznicii mei. Cât despre mine, nu se interesa nimeni.

   În clipa când negrii schimbară câteva cuvinte cu tovarăşii lor care veniseră să-i schimbe, dusei repede mâna la brâu, scosei cuţitul şi lipii tăişul de funia cu care eram legat în jurul pieptului. Începui să-l mişc foarte încet, milimetru cu milimetru şi simţii cu bucurie că funia ceda.

   La eliberarea definitivă nu mă puteam gândi decât atunci când vor fi schimbaţi aceşti paznici, fiindcă abia atunci puteam tăia cu totul frânghia care-mi strângea pieptul - abia atunci mă puteam apleca pentru a tăia legăturile de la picioare şi să dispar apoi repede printre colibele apropiate.

   Strigăte ce răsunară de la stânga mă făcură se-ntorc capul, acolo trebuia să fi poarta; de sigur că paznicii, pe care îi aşezase Maku în jurul gardului, descoperiseră ceva suspect.

   Cu bucurie băgai de seamă că şi paznicii mei se-ntoarseră spre stânga şi clipa aceasta de neatenţie din partea lor o folosii spre a tăia cu o mişcare puternică, ultimele fibre ale funiei trainice. Funia căzu la pământ cu un zgomot slab.

   Norocul meu fu că tocmai în momentul acela se iscă iarăşi gălăgie la poarta, astfel că paznicii nu auziră nimic.

   Ei urmau să privească spre stânga, unde deodată, răsună un răcnet de moarte şi cei trei negri se întoarseră şi mai mult şi ridicară suliţele.

   Mă aplecai şi-mi tăiai legăturile de la picioare. Apoi mă ridicai iar şi mă sprijinii de „copacul sfânt", ca şi cum aş fi fost legat încă.

   Tocmai la timp, căci unul din negri îmi aruncă o privire repede, înainte de a se întoarce iar. Acum era momentul prielnic... Alunecai încetişor în jurul copacului, pe urmă porni cu paşi mari şi

uşori prin uliţa dintre colibe.

   Abia dispărusem în întunerec, că se auzi dinspre copac un strigăt de furie, repetat de două ori. Aşa dar, paznicii descoperiseră fuga mea. Trebuia deci s-ajung cât mai repede dincolo de gardul de mărăcini.

   Nu era greu să-mi închipui ca de jur împrejur, pe locuri înălţate, erau paznici care urmau să dea de veste apropierea duşmanului. Deocamdată se mai auzea zarvă dinspre poarta mare, dar şi în mijlocul satului se stârnise acum însufleţire; acolo erau însă mai mult glasuri de femei.

   Nu trebuia să mă apropii prea mult de gard; cu siguranţă că paznicii de acolo prinseseră de veste de fuga mea şi nu se putea să nu mă recunoască, în îmbrăcămintea deschisă pe care o purtam.

   La gândul acesta îmi spusei că trebuia neapărat să-mi fac rost de vreo pânză de culoare închisă cu care să mă acopăr, făcându- mă de nerecunoscut.

   După cum am amintit mai sus, negrii nu-şi luaseră osteneala să mă scotocească prin buzunare. În mâna dreaptă ţineam pistolul, hotărât să-mi vând cât mai scumpă libertatea. Cu stânga scosei lampa de buzunar, paşi spre intrarea celei mai apropiate colibe, trăsei cu urechea câteva clipe, apoi mă furişai înăuntru.

   La lumina lanternei văzui coliba goală. Plimbând razele lămpii încolo şi încoace, descoperii ceea ce căutam: pe un culcuş de ramuri se aflau pături mari de culoare închisă.

   Luai repede una şi mi-o aruncai pe umeri. Era de-ajuns de lungă ca să-mi acopere pantalonii până la jambiere.

   Ieşit repede afară, dar în aceeaşi clipă ma lovi nas în nas cu o negresă. Ea scoasa câteva sunete nearticulate de mirare, întrebă ceva, după cât mi se păru, o împinsei însă repede în lături şi ma furişai în jurul colibei.

   Abia când ajunsei la coliba învecinată femeia îşi regăsi glasul şi începu să strige cât o ţinea gura.

   Acum trebuia să mă orientez repede, ca să-mi dau seamă unde mă aflu. Glasul puternic al negresei acoperi la început orice alte zgomote, dar când se văzu silită să facă o pauză scurtă, ca să mai răsufle, auzii iarăşi gălăgia de la poartă şi astfel îmi dădui seamă că mă aflam în partea stângă a satului, în apropierea gardului.

   Trebuia doar să alerg drept înainte ca să ajung la celălalt capăt al satului. Atunci îmi amintii de spărtura pe care o tăiase Pongo în gardul înalt, ca să-şi libereze mama şi fratele.

   De-odată zării la stânga mea o lumină de foc, care creştea repede. Curând recunoscui că mă găseam totuşi mai aproape de gard decât credeam - şi lumina focului venea din afară, dinspre luminiş.

   Maku îşi dăduse seamă că trebuia să lumineze rariştea, până ce va răsări luna. Negrii zvârliseră într-acolo vreascuri, pe care le aprinseră cu ajutorul unei făclii aruncate peste ele. Pretutindeni în jurul satului se înălţau acum aceste focuri, ceea ce nu-mi convenea de fel, deoarece, îmi îngreuia mult fuga.

   Păşii repede în umbra unei colibe, văzând doi negri care veneau. Spre nenorocul meu, cei doi dădură să intre în coliba lângă a cărei intrare stăteam eu.

   Fireşte că mă descoperiră imediat şi mi se adresară. Însă în loc de răspuns eu o zbughii repede pe după colibă. Eram pentru moment în umbră, dar lumina focului de dincolo de gard devenea tot mai mare şi în curând nu mai puteam cuteza să sar de la o colibă la alta, căci ar fi trebuit să trec prin lumină.

   Înainte de toate trebuia să mă car cât mai repede din locul unde eram, deoarece, cei doi negri care mă surprinseseră începuseră să alarmeze satul prin strigăte şi în acelaşi timp veneau unul de-o parte, altul de cealaltă parte a colibei. Sării repede spre coliba învecinată - dar văzui îndată că deocamdată nu puteam merge mai departe, căci îndărătul acelei colibe se afla un loc foarte puternic luminat, pe care observat câteva făpturi întunecate.

   De acum, însă tot trebuia să mă ascund undeva, aşa că ma hotărî-i repede şi mă furişai în coliba din faţa căreia mă aflam. Rămăsei lângă acoperitoarea de blana care ţinea loc de uşă şi cu pistolul în mână, stătui la pândă.

   Din fericire şi coliba aceasta părea să fie goală, fiindcă nu auzi nici un zgomot.

   Totuşi se părea că negrii de afară nu socoteau cu putinţă ca eu să fi intrat în coliba, căci glasurile lor se îndepărtară repede.

   În cele din urma se făcu linişte de tot afara şi atunci cutezai să- mi aprind lampa de buzunar. În aceeaşi clipă pricepui de ce negrii nu priviseră în această colibă şi nu le trecuse prin gând că aş putea fi acolo; intrasem în coliba „vraciului", a vrăjitorului satului.

   Schelete de animale, oase omeneşti, ţeste, zăceau şi atârnau pretutindeni. Aici eram la adăpost cel puţin până ce proprietarul colibei venea acasă.

   Abia mă gândii la asta, că şi auzii un zgomot ciudat care se apropia de colibă - ceea ce însemna că se înapoia vrăjitorul.

   Atunci îmi veni o idee îndrăzneaţă; păşii repede spre perdeaua care acoperea intrarea colibei, luai din perete o măciucă grea o aşa-numita kirrie - şi-l aşteptai pe vrăjitor.

   Lampa de buzunar o stinsesem fireşte şi îmi reţinui chiar şi răsuflarea, ca să nu mă dau de gol. Auzii cum perdeaua e dată la o parte şi zgomotele ciudate, provenite de la obiectele de tot soiul cu care obişnuiesc să se împopoţoneze vrăjitorii negri, răsunară în imediata mea apropiere. În clipa când perdeaua acoperi la loc intrarea colibei, aprinsei iarăşi lampa.

   În faţa mea stătea un negru vopsit şi sulemenit în chip hidos şi privea îngrozit, cu gura căscată, în lumina orbitoare. Nu trebuia să ţin seamă de nimic acum, căci era vorba de libertatea, ba poate chiar de viaţa mea, aşa că ridicai măciuca şi o lăsai să cadă cu putere în creştetul vrăjitorului.

   Un ţipat - şi individul se prăbuşi la pământ ca lovit de trăsnet. Îl târâi repede în mijlocul colibei şi începui să-l dezbrac căci îmi făcusem planul... să fug din sat luând, înfăţişarea lui. Din fericire vrăjitorul era ceva mai gras ca mine, astfel căi putui îmbrăca hainele lui peste ale mele. Prea bine nu mă simţeau în ele - dar ce era să fac?

   În fundul colibei descoperii nişte oale cu vopsea şi începui să- mi zugrăvesc faţa, după a victimei mele.

   După aceea luai câteva funii groase, din care se găseau în colibă şi-l legai vârtos pe vrăjitor. După ce-i mai vârâi şi o cârpă în gură, mă simţii cu totul liniştit.

   Acum trebuia să chibzuiesc cum să părăsesc satul. La poarta principală, nu mă puteam duce, deoarece, dintr-acolo se auzea, încă, din când în când gălăgie - dovadă că oamenii lui Pongo mai dădeau de lucru duşmanilor lor.

   Aşa dar, nu-mi rămânea decât să mă furişez prin spărtura făcută de Pongo în gard. Lipii urechea de perdeaua ce acoperea intrarea colibei, apoi o dădui la o parte şi ieşii afară.

   — Mai stătui în cumpănă câtva timp, pe urmă mă îndreptai spre partea dindărăt a satului şi păşii agale şi plin de demnitate printre colibe. Din când în când trecea câte o umbră pe lângă mine şi trebuie să mărturisesc deschis că atunci îmi simţeam inima zvâcnind şi duceam mâna la pistol.

   În, sfârşit ajunsei la partea din dos gardului dar şi aici venea lumină de dincolo şi văzui făpturi negre îndeletnicindu-se să zvârle vreascuri în flăcări.

   În asemenea împrejurări fuga mea nu la fel de uşoară şi începui să mă îndoiesc de reuşita planului meu. Mă gândi! Însă că peste puţin timp va răsări luna şi când razele ei vor scălda luminişul, focurile vor deveni de prisos, astfel că voi putea cuteza să fug.

   Şi deoarece mă expuneam aşteptând în locul acesta, mă hotărî

să mă înapoiez la coliba vrăjitorului.

   IV.

   GREUTĂŢI DIN CE ÎN CE MAI MARI.

   CÂND AJUNSEI ÎN APROPIEREA COLIBEI, zării deodată, lumină de foc, care apropia repede. Ar fi bătut la ochi dacă-mi iuţeam acum paşii, aşa că mersei liniştit şi plin de demnitate mai departe, deşi inima îmi bătea cu putere.

   La vreo zece metri înaintea mea se iviră de-odată, între două colibe, şase negri, dintre care trei purtau făclii aprinse, iar ceilalţi târau între dânşii un om.

   Cât p-aci să mă trădez printr-o exclamaţie, căci omul acesta, legat cu mâinile la spate şi care se zvârcolea din răsputeri, eră Kubang, nepotul lui Pongo al nostru.

   Rămasei pe loc şi privit drept în faţă pe negrii care la vederea mea deveniră mult mai liniştiţi şi încetară să trăncănească.

   Nu cutezau să-mi vorbească, ceea ce îmi era foarte plăcut. Ba nu îndrăzneau nici să mă privească! Trecută pe lângă mine cu prizonierul, care nici el nu mă învrednici cu o privire. Crezui la început că-l vor lega şi pe Kubang de copacul sfânt, dar se părea, că nu mai aveau încredere să facă asta, după ce eu le scăpasem de sub nas.

   Spre bucuria mea îi văzui oprindu-se în fata unei colibe, legară şi picioarele tânărului negru şi-l duseră înăuntru. Doi din ei rămaseră în faţa colibei, iar ceilalţi patru: plecară.

   Atunci născocii un plan îndrăzneţ: pe Kubang, care fusese luat prizonier numai pentru că ajutase la eliberarea mea, trebuia să-l scap. N-aş fi avut niciodată conştiinţa liniştită, dacă i s-ar fi întâmplat ceva tânărului negru.

   De-aş fi ştiut numai cum trebuie să se poarte vrăjitorul unui trib de negri. Şi de-aş fi priceput dialectul care se vorbei în ţinutul acesta!

   Ca să nu bată la ochi nu trebuia să rămân prea mult în locul unde mă oprisem şi pe de altă parte trebuia să întreprind ceva; de aceea porni încet spre cei doi paznici, care se holbau la mine speriaţi.

   Din păcate, în apropierea colibei ardea un foc, care fusese aprins, de sigur, ca să pot fi prins eu. Dar trebuia să îndrăznesc şi pace!

   Printre vopselele vrăjitorului găsisem şi vopsea neagră şi din prevedere îmi înnegrisem mâinile cu ea. Astfel că acum putui cuteza să fac cu stânca o mişcare poruncitoare - dând de înţeles paznicilor să lase liberă intrarea - iar cu dreapta ţineam strâns pistolul sub haină.

   Din fericire, însă, nu avui nevoie să măi folosesc de el, căci cei doi negri se dădură îndată în lături; iar eu intrai cu demnitate înăuntru.

   Ţinui perdeaua în lături, până când putui vedea - la lumina focului de afară unde zăcea Kubang. Apoi o lăsai în jos, pomii repede înainte şi mă oprii când lovii cu piciorul trupul tânărului negru. Atunci ma aplecai spre el şi şoptii:

   — Kubang, fii liniştit, sunt eu, Bertram. M-am eliberat şi mi-am pus vestmintele vrăjitorului. Îţi voi tăia legăturile şi va trebui să încercăm a fugi când se vor stinge focurile afară.

   Scosei cuţitul, dibui trupul tânărului şi tăiai funiile cu băgare de seamă. Până acum Kubang nu scosese o vorbă din pricina luminii şi abia când se simţi liber, izbuti să îngâne:

   — Oh, Masser, liber, foarte bine. Kubang fuge cu Masser. Masser repede taie coliba în dos, apoi cu Kubang merge în colibă la vrăjitor.

   Sfatul său era foarte bun; el se putea face nevăzut, în vreme ce eu puteam părăsi coliba trecând pe sub nasul paznicilor. Poate că negrii vor crede că-l făcusem să pară cine ştie cum pe Kubang, când nu-l vor mai găsi în colibă.

   Aceasta nu prea era bine construită. Se părea că e nelocuită, servind doar pentru prizonieri - un fel de închisoare, cum s-ar zice. Îmi fu deci uşor să fac o spărtură mare cu cuţitul în peretele din fund şi lucrai cu atâta băgare de seamă încât paznicii de afară nu puteau auzi nimic.

   Nu trebuia să rămân prea mult în colibă, de aceea vârâi în mâna lui Kubang cuţitul meu, ca să aibă o armă la el şi ieşi, după ce şoptii:

   — Vino repede la coliba vrăjitorului!

   Paznicii nu cutezară nici de astă dată să se uite la mine şi pornii înainte plin de demnitate, ca să dispar în umbra colibei vecine.

   Răsuflai oarecum uşurat când intrai în coliba vrăjitorului; după câteva clipe perdeaua fu dată la o parte şi Kubang şopti:

   — Masser aici este?

   — Da - răspunsei - vino repede înăuntru!

   După ce tânărul negru lăsă perdeaua în jos, îmi aprinsei iarăşi lampa de buzunar şi cercetai în primul rând legăturile vrăjitorului, care se trezise şi se holba la mine cu ochi ce zvârleau fulgere.

   Puteam să fiu liniştit, căci funiile ţineau, astfel că mă adresai lui Kubang şi-i zisei:

   — Vroiam să ies prin spărtura pe care a făcut-o Pongo în gard. Dar asta o vom putea face abia atunci când se va ridica luna pe cer şi focurile se vor stinge.

   — Masser are dreptate - încuviinţă Kubang - lună va fi îndată şi foc stinge. Masser păstrează haine vrăjitor?

   — Da, cred că e mai bine aşa, fiindcă s-ar putea să întâlnim în drum locuitori ai satului.

   — Da - răspunse tânărul - eu spune la Masser când duşmani vorbeşte la Masser.

   Atunci Masser face tot ce zice Kubang.

   — Bine - încuviinţai eu, uşurat - cred că, o vom scoate noi la capăt şi vom ieşi din sat. Pongo vrea să mai atace încă noaptea asta?

   — Când soarele răsare - răspunse Kubang - atunci duşmani obosiţi de noapte lungă.

   Nu era rău planul uriaşului negru.

   Petrecurăm un sfert de ceas cam neplăcut, căci atâta dură până ce Kubang, iscodind pe afară, îmi dădu de veste că luna împrăştie destulă lumină şi focurile din rarişte deveneau tot mai slabe.

   — Acum să pornim! hotărâi eu. Nu trebuie să pierdem nici o clipă. Ţine-te după mine; în felul acesta nădăjduiesc că negrii pe care îi vom întâlni se vor feri din calea mea şi te vor lăsa în pace. Haide!

   leşii din colibă şi Kubang ma urmă. Din fericire nu era ţipenie de om acolo. Zic din fericire, căci ar fi bătut la ochi dacă ne-ar fi văzut ieşind împreună din temuta colibă.

   Ne îndreptarăm spre partea din fund a satului, căutând să rămânem mereu în umbra colibelor.

   În cele din urmă ajunserăm la gard. Cocoţaţi pe locurile lor înălţate văzui câteva santinele care priveau cu încordare spre luminiş, deasupra gardului. Tocmai lângă deschizătura făcută de Pongo şi care era acum astupată cu ramuri şi mărăcini, stătea un paznic.

   Îmi dădui seamă că ne va fi cu neputinţă să îndepărtăm această piedică, de aceea rămăsei liniştit şi-i şoptii lui Kubang:

   — Trebuie să sărim gardul, altminteri nu putem trece. E nevoie să înlăturăm santinela de colo şi de pe locul înălţat pe care stă el să sărim peste gard.

   — Foarte bine, Masser - răspunse tânărul Negru - Kubang înlătură santinelă, mare duşman de la Pongo.

   — Bine - încuviinţai eu - voi arunca de pe mine veştmântul vrăjitorului, căci mă împiedecă la sărit şi la fugă. Hai să ne

apropiam!

   Ne îndreptarăm cu băgare de seamă spre santinelă. Acesta aruncă o privire asupra noastră, dar întoarse repede capul când îl zări pe... vrăjitor. Păreau şi se teamă grozav de omul ăsta!

   Stăteam acum îndărătul lui şi Kubang i se adresă cu glas slab.

   Cu oarecare şovăială omul coborî de la locul său, mereu cu spatele la noi, dar nici nu ajunse bine jos că tânărul Kubang se şi năpusti asupra lui, îi astupă gura cu mâna stângă şi ridică dreapta în care avea cuţitul meu.

   Eu mă îndepărtai puţin şi zvârlii de pe mine veştmântul vrăjitorului. În aceeaşi clipă auzii o căzătură înăbuşită şi pe Kubang şoptind:

   — Repede peste boma, Masser!

   La pământ zăcea trupul neînsufleţit al santinelei. Mă săltai în grabă pe platforma de crengi care îi servise de post de observaţie, mă prinsei de marginea gardului şi îmi făcui vânt. Gardul era înalt de vreo trei metri, dincolo era iarbă moale şi înălţa, astfel ca putui cuteza săritura.

   Când fui dincolo, se şi auziră de la dreaptă şi stânga mea strigăte. Ma ridicai repede - căzusem în genunchi din cauza săriturii şi începui s-alerg cât mă ţineau picioarele, spre pădure. Auzii îndărătul meu o bufnitură înăbuşită, apoi glasul lui Kubang:

   — Masser, repede de tot!

   N-ar fi fost nevoie să mă îndemne, căci făceam şi. fără asta nişte sărituri de m-aş fi putut lua la întrecere cu un cerb. Alergam în zig-zag, deoarece şi începuseră să şuiere suliţele îndărătul nostru.

   Când furăm la jumătatea drumului spre pădure, fulgerară împuşcături pe marginea acesteia, apoi urmară câteva răcnete pe gardul dindărătul nostru. Asta însemna că prietenii noştri descoperiseră fuga noastră şi ne veneau în ajutor.

   În cele din urmă ajunserăm la marginea pădurii şi ne făcurăm nevăzuţi printre trunchiurile copacilor.

   — Tu eşti, Robert? strigă Marian de la o mică depărtare. Care va să zică tot aţi izbutit să vă eliberaţi!

   Mă strecurai printr-un tufiş spre prietenul meu şi când furăm faţă-n faţă ne strânserăm mâinile.

   — Mare prostie am făcut - recunoscut făţiş - şi-mi pare nespus de rău că v-am căşunat atâta supărare - dar eram zăpăcit, crede- mă, atunci când am pornit spre răsărit, în loc s-o iau spre apus. De ce nu m-aţi trezit şi pe mine când aţi plecat?

   — Erai cufundat într-un somn greu - răspunse Marian - şi mă gândeam c-o fi încă efectul loviturii pe care ţi-a dat-o gorila. De aceea l-am lăsat cu tine pe Ugo, cu care, din păcate, nu te puteai înţelege prin vorbă şi pe de altă parte nu cutezase să te oprească cu sila. Când ne am înapoiat noi, tu plecaseşi numai de vreo cinci minute. Fireşte că ne-am luat îndată după tine, te-am strigat, am auzit chiar un răspuns slab, dar era prea târziu. Tot alergând înainte am găsit casca ta colonială, dar pe cel ce te atacase nu l- am mai putut ajunge.

   — Principalul e că suntem iarăşi liberi. Ah, Pongo, mă bucur din inimă că te revăd. Eşti supărat pe mine?

   — Pongo foarte recunoscător Masser Bertram - răspunse uriaşul. Masser liberat Kubang.

   — Păi asta a fost de datoria mea - răspunsei - căci din pricina mea a căzut el în mâinile duşmanilor.

   — Masser foarte bine făcut - urmă Pongo - vrăjitor acum nu mai are putere. Pongo bucuros mult.

   — Dar ce ai făcut? întrebă Marian, cu interes.

   Îi povestii pe scurt aventura mea din sat şt prietenul meu râse din inimă când o auzi.

   — Robert, ce-ai făcut tu e cum nu se putea mai bine - zise el apoi, cu admiraţie - în alt fel nici n-ai fi putut scăpa, sau să-l eliberezi pe Kubang. Şi are dreptate Pongo, acum vrăjitorul şi-a pierdut puterea dinainte, care a contribuit, de sigur, în mare măsura la aţâţarea tribului. Prin asta ni se uşurează şi nouă atacul, deoarece negrii au devenit acum cam şovăielnici.

   — Kubang îmi spunea că Pongo are de gând să atace cu puţin înainte de răsăritul soarelui - zisei eu - cum aţi rânduit lucrurile?

   — Pongo a învăţat pe vreo treizeci de oameni ai săi cum să folosească de arme de foc. Dintr-o ascunzătoare au pus mâna pe carabine militare minunate, precum şi muniţii din belşug. Aceşti treizeci de oameni au şi înconjurat satul şi ţin gardul sub foc, pentru ca nimeni să nu poată privi deasupra lui, sau să se folosească de arme. Noi, însă, ne vom apropia din toate părţile, în gard se vor face spărturi, poarta va fi deschisă, fireşte şi-apoi se va vedea dacă apărătorii au curajul să lupte până la capăt. Acum hai să dormim!

   Mă simţeam foarte obosit şi-l urmai cu plăcere pe prietenul meu, care o luase înainte. El mă duse într-un loc ascuns, la câţiva metri numai de luminiş, unde desişul era atât de încâlcit încât de afară nu se putea vedea nici măcar reflexul focului în jurul căruia se aşezaseră Aika, Mtora, Kubang, Ugo şi Pongo.

   După ce îmbucai ceva mă întinsei alături de Marian şi în curând adormii.

   V.

   ATACUL.

   FUI TREZIT DIN SOMNUL MEU ADÂNC. Focul ardea cu vâlvătăi, căzănelele cu ceai aburcau şi în aer se răspândea miros de came friptă.

   — Mănâncă şi bea! - îmi zise Marian - ne aşteaptă poate o zi grea şi pentru unii va fi probabil, cea din urmă.

   Zicând acestea privi îngrijorat la Pongo, care stătea liniştit la foc şi înfuleca dintr-o bucată de carne. Uriaşul îşi prinsese pe după, umeri blana leopardului şi făcea astfel o impresie sălbatecă. Când văzu privirile noastre aţintite asupra lui, râse şi clipi cu înţeles.

   — Massers sfârşeşte repede! zise el apoi. Acuş face ziuă.

   Aşa era, astfel că îmbucarăm repede carnea şi băurăm ceaiul fierbinte. După aceea Pongo se ridică şi noi îi urmarăm pilda. Mama uriaşului ne urmă şi ea, căci nu vrea să stea departe de lupta care se dădea pentru feciorul ei mai mic.

   Printr-o spărtură îngustă, ascunsă, Pongo ne duse în luminiş şi arătă cu mâna spre tufişul măre în jurul căruia merserăm.

   — Massers rămâne aici, zise el. Acum îndepărtează întâi santinelele de colo, apoi atacă.

   Văzurăm nelămurit două puncte negre deasupra gardului; punctele acestea se mişcau, se făceau mai mari şi în cele din urma recunoscurăm lămurit trupurile de la mijloc în sus a doi negri, care priveau cu luare-aminte spre noi.

   — Robert, trebuie să-i rănim, cu câte un glonţ în umărul drept! zise Marian.

   Ridicată pistoalele, luarăm la ochi fiecare câte unul, apoi prietenul meu dădu o comandă scurtă şi când detunară împuşcăturile, amândoi negrii dispărură, scoţând urlete de moarte.

   În aceeaşi clipă Pongo scoase răcnetul său de atac şi se năpusti prin luminiş spre poartă. Din toate părţile se iviră acum din desiş făpturi negre, care urmară pe conducătorul lor, fără a scoate, însă, vreun sunet.

   În sat se stârni zarvă mare. Se auzeau ţipete de spaimă scoase de femei, porunci tunătoare, lumină de foc izbucni. Iarăşi se iviră puncte negricioase deasupra gardului, dar fură doborâte de puşcaşii de lângă, noi. Deasemenea din celelalte părţi ale satului detunau carabinele.

   În vremea asta, Pongo ajunsese la poartă cu vreo douăzeci de oameni de-ai lui. Doi din aceştia târâseră după dânşii un trunchi de copac scurt, dar gros. Uriaşul înfipse suliţa să în pământ, înhaţă trunchiul, îi ridică deasupra capului, apoi îl zvârli cu furie grozava în poarta lata.

   În clipa când aceasta căzu la pământ, Pongo sări înapoi, smulse suliţa din pământ şi o ridică cu braţul drept.

   Negrii din sat se holbară ca încremeniţi la făptura lui Pongo, care cu blana-i de leopard, cu suliţa ridicata, făcea impresia unei fiinţe din alte lumi.

   Deodată sări printre ei un negru uriaş, cu puşca mea în mâna. Acesta trebuia să fie Maku, căpetenia celor ce luptau împotriva lui Pongo.

   Ridicai pistolul, dar Pongo mi-o luă înainte. Abia îşi zărise duşmanul, că scoase răcnetul său de atac, suliţa-i fulgeră în lumina soarelui, şuieră prin aer şi se înfipse în trupul lui Maku.

   Cu un horcăit de moarte negrul zbură cu câţiva paşi înapoi, apoi se prăbuşi la pământ, zvârcolindu-se ca un şarpe.

   Odată cu moartea şefului lor, ceilalţi negri păreau să-şi dea seamă ca totul e pierdut pentru ei. Nu cutezau să-şi ridice armele şi când Pongo, urmat de credincioşii lui, se năpusti spre ei cu cuţitul său enorm în mână, dânşii căzură în genunchi şi ridicară braţele.

   Negrii de lângă noi, care trăseseră atât de bine cu carabinele lor, îşi părăsiră posturile şi, străbătând luminişul, se-ndreptară spre sat. Când o văzurăm şi pe Aika ieşind din tufişul ocrotitor, nu ne mai rabdă nici pe noi locul şi pornirăm! Repede spre poarta dărâmata. Pongo ne zări şi zâmbi şi zise:

   — Totul va fi bine, Massers, Pongo stăpân acum.

   Domnea încă neorânduială în sat, dar în curând intrară pe poartă toţi devotaţii lui Pongo, se împrăştiaseră printre colibe, îşi îmbrăţişară nevestele, goniră pe apărătorii de pana atunci pana la „copacul sfânt" şi făcură iar ordine.

   Pongo se apropie de foştii săi duşmani şi le ţinu o cuvântare lunga şi înflăcărată. În cele din urma dobândirăm încredinţarea ca îi câştigase de partea lui. Când se împrăştiară ei, uriaşul ne întării părerea spunând:

   — Totul va fi bine, Massers. Duşmani, prieteni acum, au fost înşelaţi de Kanda şi Maku. Pongo iarăşi stăpân, după ei Mtoro, când Pongo pleacă de aici cu Massers.

   Devotamentul acesta al negrului ma mişcă adânc. Îşi redobândise puterea, se întorsese la ai săi - totuşi se simţea legat de noi.

   — Pongo - i se adresă Marian - atât de repede vrei să pleci de lângă ai tăi? Crezi că nu se vor ivi iar turburări când mama şi

fratele tău vor fi iarăşi singuri?

   — Acum va fi linişte, căci Kanda şi Maku sunt morţi, răspunse uriaşul. Kanda colo în colibă, omorât de Maku, care crezut că este Pongo.

   Avea dreptate camaradul nostru. Stăpânirea familiei sale nu mai era primejduită şi lui nu-i mai pria viaţa liniştită din satul său. Era obişnuit cu pericole, vroia să vadă alte ţări, alţi oameni.

   Ne conduse la o colibă mare şi trainică şi zise:

   — Casa lui Pongo, în care locuieşte acum Massers.

   Marian se aşeza, se uita lung la bunul nostru camarad şi întreba deodată:

   — Pongo, va să zică vrei într-adevăr să vii iarăşi cu noi? Nu vrei să rămâi la tribul tău, alături de mama şi rubedeniile taie?

   Uriaşul se uită lung la prietenul meu, apoi zise cu glas potolit:

   — Massers, Pongo nu rămână aici. Pongo urmărit mereu de fraţi, pentru că arată la chip ca Pongo (Gorila). Pongo merge cu Massers.

   Ne închipuisem, noi asta. Din pricina înfăţişării sale era mereu ţinta batjocurii tuturor şi trebuie să fi căpătat mutra aceea grozavă în împrejurări cu totul deosebite. Faptul acesta ne fu povestit chiar de dânsul:

   — Aika de la Pongo căzut când avut pe mine în pântece. Când eu născut, figură de Pongo. Toţi râde, dar Pongo devine stăpân totuşi. Alb rău duce apoi pe Pongo de acasă. Pongo trăit foarte prost, dar el se va răzbuna pe albi.

   EI mai amintise într-un rând de chestia asta, dar numai în treacăt. Nu avurăm răgazul să-i cerem lămuriri, căci Kubang dădu buzna în colibă şi exclamă:

   — Massers vine repede, Pongo, repede, în luminiş duşmani!

   Asta era o surpriză foarte neplăcută.

   În vreme ce ne năpustirăm afară, eu mai gândii îndată la soldaţii băştinaşi ai belgienilor, care mai fuseseră, odată în sat, ca să dea de noi.

   În vremea asta poarta fusese aşezată la loc şi încuiată şi aceasta fu un noroc pentru noi, căci când privirăm deasupra gardului văzurăm luminişul înţesat de negri, aproape toţi înarmaţi cu puşti.

   Câteva gloanţe şuierară, pe lângă capetele noastre şi Pongo ne lămuri îndată:

   — Duşman este Sankura, căpetenie de la trib vecin. Are mulţi războinici, toţi împuşcă bine.

   Nu prea era plăcută asta. Şi Pongo făcu o mutră serioasă, când urmă:

   — Nu va fi bine, Massers, Pongo nu ştie dacă toţi oamenii rămâne credincioşi.

   Da, aşa era, căci locuitorii satului, care fuseseră până atunci de partea lui Kanda şi a fratelui său Maku, vor pactiza, probabil, acum cu duşmanii.

   Un gând îmi fulgera prin minte şi ma adresai prietenului meu:

   — Mariane, s-ar putea ca „vraciul" să fie eliberat de un partizan al său şi săi aţâţe pe locuitorii satului împotriva noastră... Văd colo pe negrul aceia înalt care m-a atacat pe mine, apoi pe paznicii de sub nasul cărora am fugit împreună cu Kubang. Indivizii aceştia cu siguranţă că nu au gânduri bune faţă de noi.

   — Drace, să ştii că aşa este - încuviinţa Marian - i-auzi, Pongo, ce facem cu vrăjitorul vostru? O mai fi legat?

   — Pongo cercetează, răspunse uriaşul şi se pregăti să plece - dar nu mai fu nevoie, căci în aceeaşi clipă se şi ivi o trupă de vreo douăzeci de negri, în mijloc cu „vraciul" care îşi pusese iar veştmântul său fantastic şi-şi spoise faţa.

   Se apropiau pană la un pas de Pongo, îmi aruncă o privire plină de ură, apoi începu să răcnească la camaradul nostru negru. Acesta ascultă în linişte izbucnirea vrăjitorului - dar când negrii ceilalţi aprobară prin strigăte şi gesticulări, ei ridică poruncitor mâna şi se făcu tăcere.

   Spuse pe urmă numai câteva cuvinte, sari înainte, îl apucă de şolduri pe vrăjitor şi-l zvârli ca pe o minge peste gardul înalt care împrejmuia satul.

   Negrii înlemniseră de spaimă, dar când Pongo le spuse ceva cu glas poruncitor, însoţit de un gest cu mâna, ei plecară încet cu capetele în pământ. Din când în când priveau pe furiş peste umăr spre gard, aşteptându-se probabil să-l vadă pe vrăjitor întorcându- se, ca să se răzbune pe Pongo.

   După cât se părea, însă, „vraciul" se săturase de „zborul" acesta şi de afară auzeam exclamaţii de uimire din partea negrilor duşmani.

   Pongo porni înapoi în sat şi ne zise:

   — Massers vine cu mine, Pongo întreabă cine rămâne credincios la el.

   Pe locul întins din jurul copacului sfânt el adună bărbaţii din sat şi Ie puse câteva întrebări, la care mulţi Negri răspunseră cu mutre încurcate. Când însă Pongo vorbi mai departe şi arătă cu mâna spre gard, vreo optzeci de oameni făcură stânga-mprejur şi se-ndreptară spre poartă! Oamenii părăsesc satul lui Pongo - ne lămuri uriaşul - alţii ţin la Pongo.

   Celor optzeci de bărbaţi îi se alăturară şi nevestele lor. Apoi

Pongo se urcă pe una din movilele de lângă poartă şi se adresă duşmanilor. După oarecare ciorovăială strigă oamenilor săi o poruncă şi imediat poarta se deschise. Şirul lung al negrilor, cu soţiile lor, părăsiră satul într-o tăcere desăvârşită.

   Prin aceasta puterea noastră slăbea, fireşte, dar era totuşi mai bine aşa, căci rămăsesem numai cu oamenii credincioşi.

   După ce poarta fu închisă la loc, Pongo sări jos de pe movilă. La porunca lui, vreo treizeci de oameni înarmaţi cu puşti se împrăştiară în jurul gardului, urcară pe movile, unde se ghemuită şi doar din când în când priveau deasupra „homei".

   Duşmanii însă vegheau şi asta puteam vedea din faptul că ori de câte ori se arăta un cap deasupra gardului, cădeau câteva gloanţe. Ne găseam într-o situaţie foarte proastă, deoarece duşmanii ne erau superiori atât ca număr, cât şi ca armament.

   Marian îi spuse asta lui Pongo, apoi întrebă:

   — Or să ne atace la noapte, oare?

   Uriaşul răspunse, cu o linişte impresionantă:

   — Pongo crede mai bine Massers duce acum la duşmani, Pongo vorbeşte cu ei. Altfel Massers pierduţi.

   Marian râse doar şi răspunse:

   — Nu, Pongo, de noi nu scapi tu atât de uşor. Mai bine să chibzuim cum ne putem apăra.

   Dar evenimentele se desfăşurată mai repede decât ne aşteptasem. Se auziră deodată nişte sunete, care ne făcură, pe mine şi pe Marian, să ne privim speriaţi. Era ţăcănitul unei mitraliere.

   Gloanţele zburau deasupra părţii stânci a gardului, aşa fel că paznicii postaţi acolo nu puteau cuteza să ridice capul.

   — Fără îndoială că acum se vor apropia sub ocrotirea focului mitralierei - strigă Marian. Trebuie să-ncercăm însă să-i împiedecăm cu orice preţ.

   Ne repezirăm la gard şi Marian începu să taie o spărtură cu cuţitul său. Dar nu trecură nici două minute, că se auzi un zgomot şi mai grozav decât ţăcănitul mitralierei.

   Era vâjâitul unui foc mare. În clipa următoare limbi mari de flăcări se înălţat deasupra gardului. Duşmanii trebuie să fi îngrămădit mormane întregi de vreascuri lângă gard şi mărăcinii acestuia începuserăm să ardă cât ai clini din ochi.

   Afară de asta, duşmanii de afară porniră să azvârle în sat torţe aprinse, care cădeau în toate părţile.

   Marian lucra cu înfrigurare şi în cele din urmă izbutise să facă o deschizătură mică, dar îşi trase repede braţul înapoi, căci chiar prin această spărtură strâmtă răbufni îndată o flacără.

   — Pe partea cealaltă! strigă el. Se pare că au o singură mitralieră.

   În vremea asta câteva colibe fuseseră cuprinse de flăcări şi numai glasul puternic al lui Pongo izbuti să liniştească pe loc locuitorii satului.

   — Pe când străbăteam satul în goana. Mitraliera amuţi. Marian făcu o mutră foarte serioasă şi eu eram de asemenea îngrijorat. Într-adevăr, când ajunserăm la partea cealaltă a gardului, duşmanii. Începură să împroaşte şi aci cu gloanţe şi în curând se înălţară flăcări şi în partea asta.

   Pongo strigă atunci o poruncă, apoi ni se adresă:

   — Pongo pune să deschidă poarta. Trebuie fugim. Massers vine.

   Aceasta era singura scăpare, deşi foarte primejdioasă.

Pornirăm în urma uriaşului hotărâţi să ne vindem viaţa cât mai scump. Despre fuga noastră şi aventurile întâmpinate cu acest prilej, îţi voi povesti dată, dragă George - încheia doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 98

FORŢE MISTERIOASE

   PANICA

   DOCTORUL BERTRAM urmă să-i povestească lui George:

   — N-avem încotro - zise Marian - suntem nevoiţi să părăsim satul. Trebuie să încercăm să ne croim drum printre negrii duşmani, altminteri ne pârjolesc de vii.

   Prietenul meu avea dreptate, căci gardul care înconjura satul lui Pongo începuse să ardă cu vâlvătăi. De pretutindeni focul izbucnea mai cu furie, de câte ori o colibă era cuprinsă de flăcări. Pe lângă căldura soarelui tropical o mai aveam acum şi pe aceea a focului şi eram ameninţaţi să ne înăbuşim.

   Situata noastră devenise deznădăjduită. De jur-împrejur, la adăpostul pădurii, tribul duşman încercuise luminişul pe care se afla satul lui Pongo, cei mai mulţi inamici erau înarmaţi cu puşti şi afară de asta mai aveau şi o mitralieră, sub a cărei ploaie de gloanţe se putuseră apropia de gard ca să-i dea foc.

   Şi tocmai această mitralieră mă făcu să cred îndărătul acestui atac se ascundeau europeni; spusei această bănuială şi lui Marian.

   Pongo, care se apropiase de noi şi auzise vorbele mele, zise atunci:

   — Masser Bertram are dreptate. Belgienii vrut să facă Askari din oamenii lui Pongo, Pongo însă nu lăsat. E mult de-atunci, dar ura încă mare.

   Acum ni se lămurea faptul de ce ne urmăriseră soldaţii belgieni când am intrat în ţinutul Congo-ului, venind din Africa portugheză. Se temeau, desigur, că la întoarcerea lui Pongo oamenii săi vor pune la cale o răscoală împotriva stăpânitorilor de rasă albă.

   Şi iată că situaţia se prezenta în culori negre pentru noi. Eram închişi în satul în flăcări şi o încercare de fuga ne-ar fi dus sub ploaia de gloanţe a mitralierei duşmane. Trebuia totuşi să ieşim de aci cu orice chip.

   De-odată îmi veni în gând că cel mai bun lucru ar fi să ne predăm. Desigur ca negrii duşmani nu ştiau că se afla doi albi în satul asediat. Poate că ne-or da drumul să trecem - nouă, lui Pongo şi oamenilor săi - dacă vom şti să punem piciorul în prag.

   Îi împărtăşii lui Marian planul meu, dar Pongo strigă iarăşi:

   — Şankuri conduce duşmani. Şankuri rău faţă de duşmani străini, bun numai faţă de Belgieni. Şankuri omoară pe Massers când vede.

   Nu prea ne încânta perspectiva aceasta, astfel ca nu ne rămânea decât să încercăm să scăpăm cu fuga.

   De-odată Marian se-ntoarse spre Pongo şi zise:

   — Pongo, atunci e cu neputinţă să ieşim de aici. Trebuie să ne facem nevăzuţi. Şi asta va merge poate acum, deoarece din cauza focului s-a stârnit un vânt care bate în spre poartă. Pentru asta avem nevoie... - Dumnezeule, cheamă-i înapoi pe oamenii tăi! Se întrerupse el, agitat. Vor fi ciuruiţi de gloanţe.

   În timp ce vorbeam ne apropiaserăm de poartă şi văzurăm că vreo câţiva locuitori ai satului - care îşi pierduseră capul, probabil - deschiseseră poarta şi se pregăteau să dea buzna în luminiş.

   În aceeaşi clipă câteva gloanţe şuierară prin aer şi neprevăzătorii aceştia se prăbuşiră la pământ scoţând răcnete de moarte. Acum trebuia să alegem între a pieri în flăcări sau a ne lăsa ciuruiţi de gloanţele celor de afară.

   Nu mai era nevoie ca Pongo să-i reţină pe oamenii săi, căci prin pilda ce le-o dădeau morţii de dincolo, ceilalţi se retraseră speriaţi.

   Stăteau acum cu toţii în poartă, bărbaţi, femei şi copii, tremurând şi privind cu teamă spre Pongo. De la care aşteptau salvarea. Tot mai numeroşi se adunau la poartă, deşi o mare parte trebuie să-şi fi găsit moartea din pricina fumului şi focului.

   — Repede! strigă Marian. Trebuie să stropim cu apă colibele care n-au fost cuprinse de flăcări încă, pentru ca lemnul şi paiele să se umezească. Avem nevoie de fum gros pe care vântul să-l alunge în luminiş. Sub ocrotirea lui putem încerca s-ajungem în pădure. Dar repede, înainte ca să ia foc colibele!

   Planul era cat se poate de bun şi Pongo se grăbi să strige oamenilor săi o poruncă. Câţiva bărbaţi mai curajoşi plecară repede şi se întoarseră curând cu vase de pământ pline cu apă.

   Marian arătă care colibe trebuiau stropite. Era şi timpul, căci abia stropiseră negrii partea din faţă a colibelor, că cea din spate şi luase foc.

   Şi imediat se dovedi că ideea lui Marian era buna: nori groşi de fum se ridicară din paiele umede ale acoperişurilor şi fura mânaţi de vânt spre poarta, apoi mai departe în luminiş.

   — Repede afară! striga Marian şi imediat alergarăm spre rarişte, sub ocrotirea fumului.

   Tuşind, cu ochii plini de lacrimi, în neputinţă să vedem ceva, alergam orbeşte înainte.

   Se părea că duşmanii ghiciseră gândul nostru, căci începură să împuşte la nimereală în norul de fum şi din ţipetele ce auzirăm ne dădurăm seamă că nimeriseră pe vreunul.

   La dreapta şi la stânga mă izbeam de făpturi care goneau cu aceeaşi iuţeala ca şi mine. Marian, Pongo şi eu ne ţinurăm alături când începuse goana din sat. Eram cam cei din urma, căci primii locuitori ai satului o luaseră la picior în clipa când năvălise fumul. De odată mă izbii de un copac şi asta fu dovada că ajunsesem în pădure.

   Acum se ivea o noua primejdie: întâlnirea cu negrii duşmani, care ştiau că fugiserăm sub ocrotirea norului de fum. Cu siguranţă că se postaseră de amândouă părţile luminişului ca să-i ucidă îndată pe fugari. Dar puteau fi şi în faţa noastră, ţinându-se mereu înaintea noastră până ce acesta se va înălţa deasupra vârfurilor copacilor. Atunci ne puteau vedea şi trage asupra noastră.

   Aşadar, nu era atât de simplu să scăpăm nevătămaţi. De l-aş fi putut zări măcar pe Marian, sau pe Pongo! Se vede însă că alergasem prea repede, căci nici pe alţi negri nu-i putui descoperi. Pătrunsei mai adânc în pădure şi ajungând la desiş fui nevoit să- mi scot cuţitul ca să-mi croiesc un drum printre tufe.

   Pe potecile croite dinainte nu puteam cuteza să merg, căci tocmai acolo stăteau, de sigur, la pândă duşmanii, Abia îmi venise gândul acesta că se şi auzi o împuşcătură de carabină în apropierea mea. Un ţipăt puternic îi urmă...

   Simţii o uşurare văzând că norul de fum se subţiază mereu. Acum puteam zări în juru-mi şi mă pomenii într-o junglă deasă de bambuşi şi malve. Înaintai încă vreo douăzeci de metri, apoi mă oprii, căci norul de fum nu mai ajungea pană aici.

   Ascultai cu încordare în jurul meu, auzeam din când în când un trosnet uşor de crengi la dreapta sau la stânga - ca şi cum s-ar strecura un om prin desiş - dar nu cutezam să strig, căci nu ştiam de sunt prieteni sau duşmani.

   Cât despre Marian şi Pongo, nici urmă. Şi doar fuseserăm împreună la început! Pesemne că o luasem pe de lături, iar ei pătrunseseră în pădure prin alt loc.

   De-odată îmi dădu în gând luminişul, unde Pongo răpusese leopardul. Acolo se vor strânge probabil, fugarii salvaţi.

   Aika, mama lui Pongo, Mtoro, fratele său, Kubang, precum şi Ugo, erau înaintea noastră când părăsiserăm satul în flăcări, la adăpostul norului de fum.

   Poate că se şi aflau în drum spre luminiş, poate că erau îngrijoraţi de soarta mea - dacă nu cumva se aflau ei înşişi în cine ştie ce situaţie grea.

   Încercai să mă orientez după punctele cardinale. Luminişul cu pricina era la nord-vest de locul unde mă aflam şi, dacă acum coteam spre apus, trebuia să ies la poteca tăinuită care ducea acolo.

   Era foarte primejdios să pornesc pe drumul acesta, căci el trebuia să le fie cunoscut şi duşmanilor, care locuiau doar prin apropiere. O clipă mă gândii să atacăm cu supravieţuitorii, satul vecin, părăsit acum. Duşmanii nu vor da doar foc propriilor lor colibe şi aveam apoi ostateci de preţ în femeile şi copiii lor.

   Gândul acesta mă preocupa atât de mult, încât începui aproape să alerg, prin desiş, spre apus. Vroiam să ajung cat mai repede în luminiş, ca să-i împărtăşesc lui Marian planul meu. Spre marea mea bucurie, după vreo zece minute de mers dădui de cărarea cu pricina. Mă îndreptai repede spre nord şi pornii înainte. Trecând de o cotitură, auzii deodată un pârâit în tufişul dindărătul meu. Întorsei fulgerător capul şi mă pomeni în faţa unui negru înalt.

   Recunoscui într-însul pe uriaşul care, în seara trecută, mă înhăţase în pădure şi mă târâse în sat. Aşa dar, trecuse de partea duşmanilor, împreună cu ceilalţi locuitori, în care Pongo nu avusese încredere.

   Abia îl zării pe negru şi ei se năpusti spre mine, ca o panteră. N-avea arma, în schimb întinse mâinile, cu gândul să mă gâtuie, din fericire, eu ţineam încă în mană cuţitul cu care îmi croisem drum prin desiş. Astfel că, în loc să dau înapoi, cum se aşteptase, probabil, uriaşul, dădui buzna spre el. Nu puteam să-l cruţ, căci asta ar fi însemnat pieirea mea, astfel că îi împlântai lama tăioasă în subţioara stângă. În acelaşi timp mă folosii de mâna liberă pentru a-l strânge de gât.

   Trupul uriaş zbătu cu putere, braţele îi căzură moi, în lungul trupului, apoi genunchii i se muiară şi de odată matahala se rostogoli în tufiş. Îi ţineam încă încleştată beregata, dar cu toate astea un geamăt ieşi de pe buzele sale.

   Apoi însă se ridica în sus, mai lovi odată cu braţele în juru-i, pentru ca după aceea să cadă încetişor pe spate. Lovitura aceasta de cuţit fusese salvarea mea. Poate că altfel negrul ameţit de izbândă m-ar fi tăiat în bucăţi.

   Când văzui că nu mai mişca, mă ridicai, ca uşurat de o povară şi după ce ascultai câteva clipe dacă nu se aude vreun zgomot, târâi greoiul trup în desiş.

   Pornii apoi mai departe pe potecă, spre nord. Ştiam că peste vreo douăzeci de minute voi ajunge în luminiş.

   Nădăjduim că tovarăşii mei s-au retras într-adevăr pe dânsa, altminteri eram singur şi părăsit în mijlocul pădurii seculare, înconjurat de duşmani necruţători.

   Nu era deloc frumoasă perspectiva aceasta, de aceea iuţii pasul tot mai mult, ca să aflu odată cum stau. Şi însăşi făcui o mare nechibzuinţă care m-ar fi costat viaţa dacă m-aş fi lovit faţă

în faţă cu un duşman.

   De-odată se ivi dindărătul unui copac o făptură uriaşă, văzui o suliţă sclipind pe dinaintea ochilor mei şi, cuprins de groază, mă simţii pierdut.

   Dar vârful lat de fier se opri la câţiva centimetri de faţa mea, apoi se lăsă în jos şi auzii un glas foarte cunoscut:

   — Oh, Masser Bertram... Foarte bine.

   — Pongo! strigai şi, în prada unei bucurii fără margini, îi strânsei mana.

   După ce mă liniştii puţin îl întrebai:

   — Unde sunt tovarăşii tăi?

   — Toţi în luminiş, răspunse el. Pongo mers înapoi caute Masser Bertram.

   Privirea lui căzu pe cuţitul meu pe care-l mai strângeam încă în mâna dreaptă.

   — Oh, Masser Bertram ucis duşman? exclamă el.

   — Da, Pongo şi nu prea departe de aici. L-am înjunghiat şi l-am târât apoi în desiş. Era din satul tău.

   — Atunci va fi bine - mă încredinţă uriaşul. Altfel duşmani bagă de seamă că om al lor dispărut. Masser vine repede, trebuie sfătuim ce facem mai departe.

   Pornirăm în pas alergător şi după câteva minute ajunserăm la capătul potecii.

   Acolo ne ieşiră în întâmpinare, din tufişurile lăturalnice doi din oamenii lui Pongo şi mă simţii liniştit că luminişul era atât de bine păzit împotriva unei vizite neaşteptate.

   Exprimându-mi admiraţia faţă de Pongo, acesta spuse:

   — Oameni de la Pongo stau şi la alte poteci. Duşmani nu poate vine neobservaţi în luminiş.

   Marian sări în sus când mă zări şi la fel se ridicară şi ceilalţi negri, care se aşezaseră sub capacul din mijlocul luminişului.

   Prietenul meu îmi strânse mâna, mişcat şi zise:

   — Nici nu-ţi închipui cât de îngrijorat am fost de soarta ta. Mă temeam că ai căzut în mâinile duşmanilor.

   — Nu lipsea mult, îi răspunsei şi povestii aventura pe care o avusesem.

   Apoi urmai:

   — Nu ştiu dacă aţi luat vreo hotărâre cu privire la ceea ce avem de făcut. Ce-ar fi dacă am da acum repede năvală în satul tribului vecin? Nu vom întâmpina împotrivire şi-apoi avem ca ostateci femeile şi copiii.

   — Tii! făcu Marian, surprins.. — Asta e o idee minunată. Ce părere ai tu, Pongo?

   Camaradul nostru negru făcu o mutră îngândurată şi răspunse, şovăitor:

   — Nu va fi bine. Şankuri va da foc şi la sat al lor. El ştie că noi vom lăsa femei să plece. Femei nu face bani pentru dânsul. El atacă totuşi satul.

   — Dar copiii? întrebă Marian. Şankuri n-are nici un fiu?

   Ochii lui Pongo scânteiară şi strigă cu însufleţire:

   — Bun, Masser, foarte bun. Pongo prinde fiu de la Şankuri. Şankuri dă viaţa lui pentru fiu de la Londa.

   — Ei vezi? făcu Marian, mulţumit. Vom putea, deci, începe pe urmă tratativele cu el. Trebuie să ne grăbim însă, altminteri ne-o iau înainte.

   — Duşmani nu se-ntoarce îndată - ne linişti Pongo - întâi face dans de izbândă. Noi mănâncă acum, pe urmă merge repede.

   Arătă spre două antilope care fuseseră vânate cu suliţele. După cum îmi spuse Marian - şi care se frigeau deasupra focurilor. După o jumătate de ceas eram gata cu mâncarea. Într-acestea eu numărasem pe negrii aflători în luminiş şi constatai că erau puţini cei scăpaţi şi veniţi aici, dar trăgeam nădejde că vor mai veni alţii, care se rătăciseră poate în pădure.

   Ceata noastră era alcătuită din patruzeci de bărbaţi, douăzeci de femei şi tot atâţia copii. Puţin de tot, când te gândeai ca odinioară satul lui Pongo număra numai bărbaţi vreo două sute. E drept însă că cel puţin jumătate din locuitori trecuseră de partea duşmanului.

   Pongo făcu o mutră gravă privindu-şi mica ceată de partizani. Se-ntoarse în direcţia satului său şi ridică braţul ameninţător. Era ca un jurământ de răzbunare...

   Uriaşul îşi îndreptă iar privirea spre oamenii săi, le strigă o poruncă şi, apoi porni spre apus.

   Trebuia să fie şi acolo o potecă şi, într-adevăr cotind pe după un tufiş, dădurăm de o cărare îngusta şi oarecum bine întreţinuta.

   II.

   O TRAGEDIE ÎN PĂDURE.

   ŞTIAM CĂ PÂNĂ LA SATUL LUI ŞANKURI aveam nevoie de vreo şase ceasuri. Asta însemna să ajungem acolo cu puţin înainte de apusul soarelui şi un atac pe întuneric nu se putea să nu ne aducă izbândă, căci puţinii paznici pe care i-ar fi lăsat Şankuri erau uşor de înlăturat.

   În vreme ce mergeam repede înainte, mă gândeam că s-ar putea să ne găsim beleaua. Adicătelea, ce ne păsa nouă, europeni, de certurile negrilor? Nu era mare lucru ca belgienii să ne învinovăţească pe noi că am aţâţat tulburările, ba poate că le- am pus chiar la cale.

   Căci nu vor crede în ruptul capului că noi îl socoteam pe Pongo al nostru ca un adevărat prieten. Vedeau doar într-însul tot un negru, la fel cu ceilalţi şi nu-i cunoşteau de fel minunatele însuşiri cu care era înzestrat.

   Pe când mă gândeam astfel, îl priveam pe Pongo, care mergea în faţa noastră. Nu mai purta blana de leopard, căci aceasta arsese în sat. Avea acum un şorţ alb dinainte, după cum e portul în ţara aceasta caldă.

   Deodată uriaşul ridică braţul drept şi în clipa următoare suliţa să grea zbură în tufişul de la dreapta noastră.

   Auzirăm un ţipăt urmat de o zvârcoleală, apoi Pongo pătrunse printre tufe, se-ntoarse îndată cu suliţa lui şi zise liniştit:

   — Paznic duşman. Acum va fi bine. Pongo văzut ochi de la el.

   Asta era o nouă dovadă de minunata dezvoltare a simţurilor sale. Cine ar fi descoperit o pereche de ochi omeneşti în mijlocul unui tufiş din pădurea seculară? Şi cine ar fi putut zvârli atât de repede o suliţă care să ucidă duşmanul cât oi clipi din ochi?

   Oricât ne-ar fi liniştit aceste însuşiri ale lui Pongo, pe de altă parte nu se putea contesta faptul că era cu putinţă să fie ascunsă o iscoadă chiar şi aici. Şankuri trebuie s-o fi postat încă înainte de a fi pornit atacul asupra satului. Căci altminteri omul n-ar îi putut să fie aici.

   Dar era lesne posibil să fi luat aceste măsuri, dat fiind că-l cunoştea pe Pongo şi putea presupune că uriaşul va izbuti să fugă din satul asediat.

   Şi sentinela aceasta pe drumul spre satul vecin, ne putea îndemna să credem că Şankuri lăsase destui paznici acasă, ca să se poată împotrivi unui atac.

   Uriaşul negru merse mai departe, dar acum întorcea mereu capul de ambele părţi. De sigur că se temea, ca şi mine, că mai puteau fi şi alţi paznici împrăştiaţi pe drumul acesta. Şi dacă ne descoperea vreunul, atunci va da de veste prin strigăte, până ce va afla Şankuri, care va alerga imediat spre satul său. Pongo începu să meargă mai încet, de parcă ar fi fost cufundat în gânduri. Se opri de-odată şi privi spre un tufiş de pe stânga potecii. Auzii atunci îndărătul meu un strigăt slab, mă-ntorsei repede şi văzul că mama lui Pongo se holbă înspăimântată în tufişul acela.

   Pe când mă gândeam ce primejdii puteau fi ascunse acolo, uriaşul nostru camarad ne şopti:

   — Massers, aici începe poteca drept spre satul lui Şankuri. Dar foarte primejdios, aici mulţi Pongo. Drum mai scurt însă şi nici un paznic - nimeni n-are curaj să stea la pândă aici. Massers vrea să meargă în urmă?

   Ne aflam în încurcătură. Fireşte că pentru scopul nostru era mai bine să ne folosim de poteca aceasta, de vreme ce era mai scurtă şi nepăzită, pe de altă parte însă nu prea era plăcut că ducea printr-un ţinut unde se aflau multe gorile.

   Fără voie dusei mâna la ceafă unde abia cu câteva zile înainte mă lovise una din maimuţele acestea uriaşe.

   Şi era foarte neplăcut să închei un cortegiu lung, căci dacă o gorilă cu familia ei ar fi pe aproape, nu se putea să nu audă paşii atâtor oameni şi atunci... vorba Bibliei: „şi cei de pe urmă vor fi cei dintâi".

   Marian răspunse râzând:

   — Fireşte că vom apuca pe poteca asta. Doar n-or fi toate gorilele atât de războinice ca acele două pe care am fost nevoiţi să le ucidem. La drum, Pongo, noi vom încheia convoiul!

   Uriaşul dădu din cap şi se-ntoarse spre oamenii săi. Dar de la primele sale cuvinte bărbaţii făcură mutre îngrijorate, în vreme ce femeile şi copiii tresăriră speriaţi. Toţi ştiau, deci, că partea aceasta a pădurii era populată de primejdioasele lighioane.

   Pongo deveni însă foarte energic şi în urma acestui fapt bărbaţii se împărţirii în aşa fel între femei şi copii, încât să-i poată ocroti în cazul unui atac al grozavelor maimuţe.

   Pongo ridică braţul, mai dădu o comandă scurtă, apoi dispăru îndărătul tufişului. Oamenii săi îi urmară, dar eu citii pe faţa fiecăruia îngrijorare şi teamă.

   În cele din urmă Ugo intră ultimul înaintea noastră în desiş şi noi merserăm după el. În spatele tufişului se afla o potecă foarte îngustă, care părea să fie croită de vreo fiară sălbatecă.

   Şi nici nu putea fi multă vreme de când trecuse fiara pe acolo, căci crengile şi scaieţii care zăceau la pământ dovedeau că Pongo trebuise să înlăture din cale, cu cuţitul său aceste piedeci.

   Nu prea mă simţeam bine pe drumul acesta. Mereu mi se întorcea gândul la lovitura grozavă pe care o căpătasem nu de mult de la o gorilă.

   Marian mergea - în urma mea şi asta mă liniştea oarecum - în schimb eram îngrijorat de prietenul meu. Dacă l-ar fi atacat pe neaşteptate una din maimuţele acelea uriaşe, nu i-aş fi putut veni în ajutor destul de repede.

   Alergam aproape în trap pe poteca aceasta sinistră. Aerul era cald şi umed şi se aşeza greu pe plămâni, astfel că în curând înotam în sudoare.

   Pădurea devenea tot mai deasă şi mai de nepătruns. Fără poteca aceasta cu greu am îi putut înainta. Şi în curând avea să se erate că eram pe domeniul fioroşilor stăpâni lori ai pădurii.

   Din depărtare se auzi de-odată răgetul unei gorile. Apoi urmă un altul şi încă unul şi încă unul....

   Aceasta era un semn că gorila zărise vreun duşman şi se năpustea spre el. Brusc se amestecă răgetul unei a doua gorile, repetat şi el la intervale scurte. Să se fi luat la luptă cei doi uriaşi? Asta ar fi fost o privelişte cum nu mai văzuse nici un om până atunci.

   În mine se trezi naturalistul, uitai de primejdie, mă-ntorsei şi-i spusei lui Marian:

   — Ce-ar fi să alergăm repede într-acolo? Ţiu mult să văd lupta dintre aceste fiare.

   — Nu cred să se lupte între ele - răspunse prietenul meu — judecând după răgetele lor se află la oarecare depărtare una de alta. Şi mă tem că poteca pe care suntem duce cam într-acolo. Aşa fiind, ar trebui să ne aşteptăm la surprize cam neplăcute.

   — Prost ar fi - zisei eu - căci nu trebuie să ne folosim de armele noastre decât în caz de mare nevoie. Şi cu cuţitul n-aş vrea să mă iau la luptă cu o dihanie dintr-astea căci n-am iscusinţa lui Pongo.

   — Da încuviinţă Marian - ar îi trebuit să ne luăm şi noi suliţe din sat - Aha, cele două gorile par să se apropie una de alta. Ce-o fi acolo?

   Puteam deosebi lămurit răgetul fiecărei gorile, căci una - probabil mai bătrână - zbiera mai tare ca cealaltă. La început cele două glasuri răsunară la depărtare de cei puţin cincizeci de metri unul de altul, dar acum desluşeam lămurit că fiarele se apropiau repede.

   În vreme ce eu chibzuiam ce să fie ai cele două gorile, Marian urmă:

   — Mi se pare că într-adevăr fiecare din ele urmăreşte vreun vrăjmaş; poate că înaintea noastră se află iscoade duşmane care au avut nenorocul să aţâţe furia maimuţelor. Asta ar fi spre binele nostru.

   — O fi, dar se mai poate întâmpla ca iscoadele să fugă şi atunci s-avem noi plăcerea să ne-ntâlnim cu cele două gorile întărâtate.

   — Fireşte şi asta se poate - răspunse Marian - atunci nu vom avea încotro şi va trebui să le împuşcăm.

   — Ceea ce ne poate aduce neplăceri cu autorităţile belgiene, căci împuşcarea gorilelor e strict oprită şi, între noi fie vorba, e foarte îndreptăţit. Şi când te gândeşti că locotenentul ăla belgian a şi luat cu el două blănuri de gorilă. Eu am presimţirea că ne vom alege cu mari neplăceri din pricina împuşcării celor două maimuţe. Şi dacă mai adăugăm încă două la astea, atunci chestia devine şi mai încurcată.

   — Dar mai întâi ar trebui să dea de noi în pădurile astea de aici - râse Marian - eu unul cred că nu le va fi atât de uşor. Aha, se pare că iscoadele - căci presupun că iscoade au fost - au izbutit s- o şteargă din apropierea celor două gorile.

   Într-adevăr, monştrii pădurilor amuţiseră şi liniştea care se lăsase avea ceva misterios într-însa.

   Noi ne continuam marşul, deşi abia ne mai simţeam picioarele şi plămânii lucrau din greu.

   Şi la asta se adăuga încordarea grozavă dacă ne vom întâlni într-adevăr cu cele două fiare, care îşi vestiseră apropierea prin răgetul lor înfiorător.

   Când glasurile lor dătătoare de fiori răsunaseră pentru întâia oară, socotisem că se aflau la depărtare de vreo jumătate kilometru. Într-acestea se scursese ca la zece minute şi trebuia să ne aflăm acum pe aproape.

   Ugo, care mergea înaintea mea, se dădu deodată în lături şi făcu loc lui Kubang, care fusese în fruntea convoiului. În afară de Pongo, era singurul cu care ne puteam înţelege în dialectul acela englezesc numit „Pidjin".

   — Pongo spune Massers - începu el - îndată vine luminiş. Fiţi cu băgare de seamă, acolo mulţi Pongo.

   — Bine - răspunse Marian - vom îi cu băgare de seamă.

   Tânărul negru alergă din nou la locul lui din fruntea convoiului.

Mai merserăm iarăşi câteva minute, apoi Ugo se opri deodată în faţa noastră.

   Poteca ducea aici o bucată bună de drum drept înainte, astfel că puturăm vedea că şi ceilalţi negri se opriseră. De sigur că se ivise vreo piedecă şi Pongo nu putea merge înainte.

   În şirul lung al negrilor se stârni o mişcare. Pongo poruncise ceva şi ordinul lui era transmis din om în om. În cele din urmă Ugo se-ntoarse şi ne făcu - mie şi lui Marian - un semn lămurit ca să venim în faţă.

   Ne strecurarăm repede printre ceilalţi negri, care ne făcură loc. În cele din urmă trecurăm pe dinaintea lui Kubang, Aika şi Mtoro şi ajunserăm îndărătul lui Pongo, care se ghemuise lângă un tufiş şi iscodea cu încordare printre ramuri.

   Ei întoarse capul şi ne şopti:

   — Massers priveşte repede! În luminiş paznici duşmani. Vor pleca îndată. La dreapta şi la stânga pongos.

   Ne lăsarăm În genunchi lângă el şi printre ramurile de jos ale tufişului puturăm vedea un luminiş întins, cu diametru de vreo treizeci de metri.

   În mijlocul lui era o tufă de mimoze, în umbra cărora, la un focşor, şase negri stăteau la pândă cu suliţele în mână şi se uitau cu ochii căscaţi în toate părţile.

   Pongo spusese că la dreapta şi la stânga luminişului erau

gorile Privii cu încordare spre marginea dreaptă a luminişului,

dar neputând descoperi nimic, vroiam să-l întreb pe credinciosul nostru camarad, când îl auzii scoţând o exclamaţie uşoară de mulţumire.

   Şi în aceeaşi clipă văzui şi eu o privelişte care ar fi dat fiori de groază şi celui mai oţelit bărbat.

   De pe crengile de jos ale unui copac uriaş îşi făcu vânt o făptură grozavă. Era o gorilă de mărime neobişnuită, înaltă de peste doi metri şi grea de cel puţin şase sute de kilograme. Când atinse pământul se ridică repede în două picioare, privi înfuriată la grupul negrilor, scoase apoi un răget înfiorător şi în acelaşi timp se bătu în piept cu labele, scoţând sunete de tobă.

   Namila aceasta se pregătea de atac, înaintând spre cei şase negri_ După ce făcu câţiva metri se opri iarăşi, se bătu din nou cu pumnii în piept mai scoase un răget înfiorător. Apoi îşi urmă drumul, ca o dihanie apocaliptică.

   Cei şase negri rămaseră înlemniţi. De sigur că auziseră dinainte răgetul grozav în cele două părţi ale luminişului şi s-or fi hrănit cu nădejdea că vor fi cruţaţi de o soartă înfiorătoare... dar acum se vedeau faţă în faţă cu această plăsmuire a iadului care ameninţa să-i nimicească.

   Nenorociţii îşi veniră în fire abia când dihania se opri iarăşi şi scoase un al treilea răget. Săriră în picioare şi alergară spre partea stângă a luminişului.

   Dar, vorba ceea: nimeriră din lac în puţ. Când erau încă la trei sau patru metri depărtare de locul acesta, sări şi de acolo o făptură grozavă dintr-un copac.

   Era a doua gorilă pe care o auzisem şi aproape tot de aceeaşi mărime ca surata ei.

   O singură dată răgi numai, făcu apoi o săritură şi, cu o loviturii de labă, doborî la pământ pe cel dintâi negru.

   Nenorocitul nu scoase nici un geamăt, dar lovitura sună de parcă ar fi spart cineva în bucăţi o oală de lut. Şi în clipa următoare dihania se năpusti iar şi sfâşie pieptul unui al doilea

negru.

   Cu un ţipăt înfiorător negrul căzu la pământ şi abia acum ceilalţi patru negri îşi reveniră din doua spaimă. Scoţând urlete de groază se-ntoarseră, alergară îndărăt şi... se pomeniră faţă în faţă cu cealaltă gorilă, care în vremea asta străbătuse luminişul în toată graba.

   Fulgerător se ridică în două labe înaintea negrilor şi îi lovii cu labele. Doi negri căzură grămadă, pe când ceilalţi doi, înnebuniţi, de spaimă alergară de-a dreptul spre tufişul îndărătul căruia ne aflam noi. Îmi era milă de nenorociţii aceştia, pe de altă parte însă, nu trebuia să-i lăsăm să ne scape, căci atunci am fi fost trădaţi imediat. Şi Pongo se dădu ceva mai în lături chiar, pe locul unde cei doi trebuiau să pătrundă în desiş.

   Îşi lăsase suliţa lângă noi, În schimb luase în mâna dreaptă cuţitul de spintecat rechini. Gâfâind de groază cei doi negri ocoliră tufişul. Pongo sări în picioare. cuţitul lui fulgeră de două ori în aer şi duşmanii se prăbuşiră la pământ, fără suflare.

   III.

   RĂZBUNAREA LUI PONGO.

   ÎNCETUL CU ÎNCETUL îmi învinsei groaza care mă cuprinsese la moartea năpraznică a celor şase duşmani. Fireşte, fuseseră o piedică mare pentru noi, pe care cu greu am fi putut-o ocoli - şi cu siguranţă că ar fi adus pierzania noastră, dacă ar fi dat de ştire tovarăşilor lor că ne iviserăm acolo. Cu toate acestea oameni eram şi mie, cel puţin, mi se strânse inima de milă în faţa acelei privelişti înfiorătoare.

   Câteva clipe privii încă la cele două trupuri ale ultimilor negri, pe care loviturile puternice ale lui Pongo le zvârlise în tufiş. După câteva zvârcoleli rămaseră nemişcate.

   De odată îmi adusei aminte iarăşi de cele două namile din luminiş. Ele erau o primejdie şi mai mare decât iscoadele, de care am fi putut scăpa, poate, prin vreun vicleşug.

   Privii repede spre luminiş şi băgai de seamă ca temerile mele păreau să fie întemeiate, căci dihăniile alergau în toate patru labe, spre tufişul îndărătul căruia ne ghemuisem noi.

   Aruncai o privire spre Marian şi văzui că dânsul îşi smulse puşca de pe umăr. Făcui la fel, ştiind că acum, ne era viaţa în joc şi nu mai puteam şovăi să tragem, fie că prin asta atrăgeam luarea-aminte a duşmanilor.

   Probabil că gorilele îşi puseseră în gând să urmărească pe cei doi negri care fugiseră şi să-i omoare. Fireşte că vor da de noi şi-şi

vor vărsa necazul asupra noastră.

   Pongo îşi încleşta mâna pe suliţă, făcu un semn lui Kubang şi acesta se târî lângă uriaş, apoi şopti:

   — Massers împuşcă numai când Pongo şi Kubang în primejdie. Trebuie oprim pongos cu suliţi.

   Privii cam neîncrezător la tânărul Kubang, care nu-mi prea părea potrivit pentru o luptă cu un astfel de monstru al pădurilor. Dar chipul lui era atât de liniştit şi trăda o hotărâre atât de dârză, încât mă simţii cuprins de admiraţie pentru el. Eu unul aş fi stat mult la gânduri înainte de a ataca o gorila cu o simplă suliţa.

   E drept însă că nici nu eram obişnuit cu astfel de arme. Cu toate astea însemna adevărată sinucidere să porneşti cu dânsa la luptă împotriva unei gorile.

   Cele două maimuţe uriaşe erau acum la vreo douăzeci de metri depărtare. Socoteam că vor fi lângă noi peste o jumătate de minut, dar deodată se ivi o întorsătură pe care nici n-aş fi visat-o.

   În goana tor nebună dihăniile se întâlniră deodată, se opriră ca la o comandă, se ridicară în două picioare şi se holbară una la alta.

   Cea mai mere scoase atunci răgetul acela grozav, lăsă să-i cadă pe frunte moţul de pâr din creştet şi se bătu cu pumnii în piept. Dar cealaltă gorilă, care părea să fie ceva mai tânără, nu se înfricoşă. Primi provocarea adversarului, folosindu-se de aceleaşi mijloace.

   Atunci amândouă rămaseră liniştite şi se priviră sfredelitor. După câteva clipe, cea mai mare făcu un pas înainte, îşi înălţă şi mai mult trupul şi repetă răgetul precum şi bătaia de tobă în piept.

   Se scurseră încă vreo câteva clipe. Cea mai mică părea să-şi măsoare duşmana. Apoi, însă, făcu şi ea un pas înainte, scoase şi dânsa un răget şi bătu toba...

   Privirăm cu încordare supremă spre luminiş. Vom fi oare martorii unei lupte între două gorile uriaşe? Aşa ceva nu văzuse încă nimeni până atunci, deşi la unele exemplare răpuse s-au găsit colţi rupţi, care, după spusele negrilor, sunt mărturia unor asemenea lupte, care iau naştere, de regulă, numai de dragul unei femele.

   Acum se stârnise şi o concurenţă între aceste două fiare - amândouă erau însetate de sânge, vroiau să-şi descarce furia.

   Cei doi uriaşi mai erau la trei metri unul de altul. În clipa următoare se va hotărî dacă aveau de gând să se încaiere. Pentru noi asta ar fi fost o adevărată salvare, căci poate ar fi uitat atunci că porniseră în urmărirea celor doi negri.

   Gorila mai mică părea să fie mai războinică, deoarece pe câtă vreme surata ei începu din nou să se bată cu pumnii în piept, ea făcu deodată doi paşi înainte şi o pocni cu laba pe potrivnica ei.

   O astfel de lovitură ar fi făcut piftie pe un om, dar gorila atacată nici nu se clătină măcar, ci scoase un răget şi răspunse loviturii primite cu una la fel. Pumnul uriaş se lăsa cu putere pe capul duşmanului, care, însă, păru să nici nu-l fi simţit, căci mai făcu repede un pas înainte, îşi înhaţă vrăjmaşul, îi petrecu braţele în jurul trupului şi încercă să-şi înfigă colţii în gâtlejul lui.

   Bătrâna gorilă îşi dădu însă capul pe spate, îl încleştă gâtul şi căută să-l înăbuşe.

   Era o privelişte măreaţă şi înfiorătoare în aceiaşi timp. Trupurile lor uriaşe se bălăbăneau încoace şi încolo, scoteau mugete înăbuşite şi ar fi fost greu să prevezi cine va învinge.

   De-odată cea mai mică se desprinse cu o smucitură, izbi încăodată cu laba în vrăjmaş şi sări apoi spre el.

   Fulgerător îşi înfipse colţii în beregata lui şi de data aceasta gorila bătrână fu învinsă, alegându-se cu gâtul sfâşiat.

   Simţea probabil că fusese rănită de moarte, căci porni la atac cu atâta furie şi putere, încât cealaltă nici nu mai avu răgazul să se gândească la împotrivire. Rănita se aruncă peste ea şi-i înfipse şi ea colţii adânc în gâtlej.

   Cele două trupuri începură să se zvârcolească cu furie în ţărână, dar mişcările lor deveneau tot mai slabe. În cele din urmă rămaseră întinse alături şi-şi dădură sufletul.

   — Doamne Dumnezeule, o privelişte ca asta n-a văzut încă ochiul omenesc! zise Marian cu glas tremurător. Păcat că nu putem lua blănurile.

   — Poate că s-or fi aflând iarăşi în marş soldaţii belgieni şi atunci nu se prăpădesc ele, râsei eu.

   — Nu mai cobi! se răsti aproape prietenul meu la mine. Se prea poate să mai fie trimisa o expediţie încoace, ca să se încredinţeze de starea lucrurilor. Acum însă cred că putem porni mai departe - nu e aşa, Pongo?

   Uriaşul clătină capul şi după ce privi cu încordare spre partea dreaptă a luminişului, şopti:

   — Massers fie liniştit! Încă un pongo în pădure.

   Vestea aceasta nu era de loc îmbucurătoare. Când să zicem şi noi Doamne ajută, iată că trebuia să ne pregătim totuşi pentru o luptă cu gorila.

   Mă uitai şi eu spre marginea pădurii, dar nu putui zări nimic.

   Deodată, însă, Marian mă ghionti şi-mi şopti la ureche:

   — Uite-o colo la copac! Îi vezi capul?

   Da, acum îi vedeam capul ieşind la iveală deasupra unui tufiş înalt. Ochii-i adânciţi în orbite şi-i îndreptase de-a dreptul spre tufişul nostru, ceea ce însemna că ne văzuse. Şi de sigur că aştepta să ieşim în luminiş, ca să ne atace pe la spate.

   Treceam prin clipe de groază.

   Se scurseră vreo cinci minute şi dihania continua să privească ţintă spre noi.

   De-odată Pongo se întoarse spre Kubang şi vorbi cu el în şoaptă. Tânărul Negru dădu din cap, se ridică încetişor, iscodi cu privirea împrejur şi aduse cele doua suliţi pe care le scăpaseră din mână cei doi Negri duşmani, când îi doborâse Pongo. Uriaşul le luă pe amândouă în mâna stângă, după ce le examinase cu luare- aminte. Făcu apoi un semn lui Kubang şi tânărul părăsi liniştit ascunzătoarea, ieşind în luminiş. Era cât p-aci să strig ca să-l previn, căci apucase pe marginea pădurii şi trebuia să treacă pe lângă dihania ce stătea la pândă.

   Dar Pongo, căruia nu-i scăpase intenţia mea, îmi şopti îndată:

   — Masser fie liniştit, Kubang face bine, Pongo bagă de seamă.

   Abia acum pricepui că gândul lui era să îndemne gorila la atac pentru ca apoi să o poată ataca el. Era un plan nebunesc, îmi spuneam însă că uriaşul Negru ştia ce face. Nu de geaba pusese să-i se aducă cele două suliţi de rezervă.

   Îl văzui sculându-se pe jumătate şi ridicând braţul drept cu propria lui suliţă. În vremea asta, Kubang înaintase vreo cincisprezece metri în luminiş şi se afla acum drept în faţa gorilei pânditoare, la un metru şi jumătate de tufişul unde stătea ea.

   În clipa următoare capul uriaşei maimuţe dispăru - urmă un foşnet în tufiş şi de-odată dihania înaltă de peste doi metri se ivi în rarişte, scoase un răget înfiorător şi se năpusti asupra lui Kubang Tânărul Negru sări fulgerător din raza braţelor uriaşe care se întindeau spre dânsul. În aceeaşi clipă se ridică şi Pongo, ieşi în luminiş şi zvârli suliţa în duşmanul mătăhălos.

   Gorila făcu o mişcare repede şi datorită acestui fapt fierul ascuţit îi găuri numai braţul stâng. Cu o furie neînchipuită maimuţa se răsuci în călcâie, apucă suliţa cu dreapta şi o frânse în două, de parc-ar fi fost un pai.

   Îl zări apoi pe Pongo şi păşi la atac, răgind. Camaradul nostru o lăsă să se apropie până la vreo zece metri. În mâna dreaptă ridicase o nouă suliţă şi o zvârli cu toată puterea în dihania ce se repezise la el.

   Printr-o mişcare neprevăzută, uriaşa maimuţă scăpă doar cu o rană la umăr. Ea frânse din nou suliţa şi cu mai multă furie se aruncă asupra lui Pongo. Oricât o fi fost de grava rana ce o avea se părea ca nu se prea sinchiseşte de ea. Camaradul nostru se afla acum într-o situaţie ce dădea de gândit. Mai avea numai o suliţă şi dacă nu nimerea unde trebuie, era nevoit să recurgă la ajutorul cuţitului - în cazul când nu-i săream noi în ajutor.

   Dar tocmai când mă gândeam la asta, interveni Kubang, de care aproape că uitasem. Se repezi îndărătul gorilei - care ajunsese la cinci metri de Pongo - ridică suliţa şi o zvârli în spatele namilei.

   În clipa următoare se şi retrase în tufişul de la marginea pădurii, căci gorila se întorsese cu o repeziciune uimitoare.

   Fiara, cu suliţa înfiptă în trup, se aruncă acum asupra sărmanului Kubang, care se afla doar la trei metri de ea, în desişul pădurii.

   Părea pierdut - dar Pongo, din doi paşi, fu lângă maimuţa şi cu toată puterea disperării îi înfipse în spate ultima suliţă pe care o mai avea. De data aceasta fierul străpunse inima dihaniei, căci, scoţând un horcăit înfiorător, ea căzu cu faţa la pământ, se zvârcoli câteva clipe în ţărână, apoi rămase nemişcată.

   Kubang ieşi din tufiş şi trecu pe lângă leş, căruia îi aruncă priviri speriate. Puţin lipsise doar ca să fie zdrobit!

   Pongo ne făcu semn şi ieşirăm în luminiş.

   — Massers rămâne aici - zise el - primejdie trecut acum.

   Mie îmi convenea asta, căci în fruntea unui convoi poţi vedea imediat orice primejdie. Şi când Pongo porni de-a lungul marginii pădurii, îl urmai liniştit, încredinţat că nu mai aveam a ne teme de gorile.

   Într-adevăr, ne urmarăm drumul fără nici un incident şi cu vreun ceas înainte de a se înnopta Pongo ne ceru să fim eu băgare de seama şi să nu facem zgomot, căci ne apropiem de satul lui Şankuri.

   Nu trecu mult şi ajunserăm la marginea unui luminiş mărişor, în mijlocul căruia se afla satul. Mai fuseserăm odată aici când îi adusesem înapoi pe oamenii lui Pongo, trimişi încoace de căpetenia lor, care vroia să-i prăpădească. Acum, însă, veneam din altă direcţie şi la lumina zilei.

   Ne îndreptarăm atenţiunea spre gardul înalt ce împrejmuia satul. Acesta părea să fie mort şi, nici măcar capul vreunui paznic nu se arăta deasupra gardului. Pongo însă ne lămuri că sentinelele duşmane iscodeau, cu siguranţă, prin găuri făcute în împrejmuirea de nuiele.

   — Mulţi nu pot fi - zise Marian - vrei să pătrunzi acum în sat, sau să aştepţi până s-o întuneca?

   — Massers îndată vede - răspunse uriaşul - Massers aşteaptă

aici.

   Cu puţin înainte, bărbaţii salvaţi se îndepărtaseră, la o poruncă a lui Pongo. Eram încredinţat că ei se împărţiseră în jurul luminişului.

   Camaradul nostru negru dispăru şi el acum, strecurându-se în desiş. După câtva timp auzirăm un strigăt ciudat la dreapta noastră - ceva ca ţipătul unei pasări - pe care eu îl bănuii îndată că era semnalul dat de unul din oamenii tui Pongo.

   Şi de-odată, uriaşul se ivi pe marginea stângă a luminişului. Ţinea în mâini un trunchi scurt şi gros de copac şi, cu toată povara asta alerga repede spre poarta satului.

   Dinăuntrul îngrăditurii căzură câteva gloanţe, dar Pongo şi ajunsese la poartă şi zvârli copacul greu în toată puterea în ea, scoţând în acelaşi timp răcnetul lui de război, care semăna atât de bine cu cel al unei gorile.

   În clipa următoare partizanii săi dădură năvală din toate părţile asupra satului, alergând în zigzag, astfel că nimeni nu fu atins de gloanţele ce porneau din găurile făcute în gard şi îndărătul cărora stăteau paznicii duşmani.

   Pongo şi dispăruse în sat. Auzirăm iarăşi răcnetul său sălbatec, apoi două ţipete de moarte... încă unu! ... şi oamenii lui ajunseseră în sat. În vreme ce o mare parte din ei dispărură pe poarta deschisă, ceilalţi se căţărară ca pisicile pe gardul înalt şi săriră de partea cealaltă.

   Lupta fu scurtă. Auzirăm doar câteva strigăte, apoi, îl văzurăm pe Pongo ieşind pe poartă. Mâna stângă şi-o încleştase în ceafa unui tânăr negru şi eu bănui îndată că e Londa, fiul lui Şankuri.

   Aproape de noi răsuna de-odată un ţipăt puternic, care părea să fi fost scos de vreun paznic ascuns, căci ţipătul acesta se afunda tot mai mult în pădure, până se pierdu în cele din urmă. Aşa dar Şankuri va afla repede ce se petrecuse în sat.

   Marian sări îndată în cel mai apropiat tufiş, eu îl urmai, dar nu mai era nevoie de ajutorul meu. Cu paturile pistoalelor sale grele el şi doborâse santinela, un negru voinic, pe care îi târârăm în luminiş.

   Pongo ne ieşi îţi întâmpinare cu prizonierul său şi zise, cu un zâmbet triumfător:

   — Pongo acum stăpân pe sat al lui Şankuri. Massers vine cu noi în sat. Şankuri va fi aici peste cinci ceasuri.

   La asta ne puteam şi aştepta şi poate că ajungeam iarăşi la o luptă de noapte. Marea mea grijă era mitraliera, pe care Negrii duşmani o întrebuinţaseră cu atâta succes la atacul asupra satului lui Pongo.

   Îmi exprimai această temere, Pongo chibzui câteva clipe, apoi zise:

   — Şankuri nu atacă dacă Londa prizonier al meu. Dar Pongo ia de la duşmani mitralieră. Când întunerec, Pongo duce în pădure.

   Eram încredinţat că planul lui va izbuti, căci îl cunoşteam prea bine pe camaradul nostru.

   Merserăm în sat, care semăna aproape aidoma cu celălalt, distrus de foc. Pongo predase pe prizonier lui Ugo şi acesta îl legă îndată de trunchiul copacului sfânt din mijlocul satului şi puse doi oameni de pază lângă el.

   Toţi paznicii satului, doisprezece la număr, se împotriviseră şi fură omorâţi. Dar şi din oamenii lui Pongo căzuseră trei. În vreme ce leşurile duşmanilor fură duse în luminiş, oamenii lui Pongo îşi îngropară camarazii lângă copacul sfânt.

   Pongo dădu porunci şi războinici îşi aduseră din pădurea apropiată vreascuri, pe care le îngrămădiră de jur-împrejurul gardului. Şi în afara acestuia, la bună distantă de gard fură făcute mormane, care urmau să dea lumina în cazul unui atac al lui Şankuri. Ar fi fost de-ajuns să aruncăm dinăuntru făclii aprinse şi să întreţinem focul aruncând mereu vreascuri.

   Ar fi fost greu să se apropie vreun duşman pe neobservate, cu atât mai mult cu cât descoperirăm în gard găuri prin care se putea privi în afară. În sat era destulă carne uscată de antilopă, aşa că avurăm o cină îmbelşugată.

   În vremea asta se lăsase noaptea, dar mai aveam câteva ceasuri până să se ivească Şankuri. Locuitorii rămaşi în sat - bătrâni, femei şi copii - fură închişi în câteva colibe şi păziţi de femeile din satul lui Pongo. Ele se înarmaseră cu suliţi. În felul acesta bărbaţii puteau lua parte cu toţii la apărarea satului - în cazul când Şankuri ne-ar fi atacat.

   După masă, Pongo ne duse în coliba cea mare de care ne spuse că e a lui Şankuri, dar căi ne-o punea nouă la dispoziţie. Aveam timp de dormit câteva ceasuri. Şi-apoi noi nu trebuia să luăm parte la luptă.

   Intrarăm în coliba bogat împodobită cu blănuri. La lumina unei făclii adusă de Pongo, descoperirăm într-un ungher o ladă mare de lemn. Lucrul ne păru atât de ciudat, încât hotărârăm să vedem ce e înăuntru.

   Rămaserăm nespus de surprinşi, când, ridicând capacul, văzurăm carabine belgiene şi muniţie. E drept că şi unii din oamenii lui Pongo aveau pistoale sau arme, dar în cantitate neînsemnată faţă de războinicii tribului duşman.

   Pongo scoase o exclamaţie de bucurie şi zise:

   — Oh, foarte bine aşa! Acum împuşcă şi oameni de la Pongo.

   Făcu la repezeală din coliba aceea o magazie de arme şi fiecare

negru intră să-şi ia o carabină şi treizeci de gloanţe.

   Descoperirea aceasta era foarte îmbucurătoare pentru camaradul nostru negru, eu însă nu judecam lucrurile în acelaşi fel şi după ce Pongo părăsi coliba, zisei lui Marian:

   — Nu-mi place de fel că oamenii lui Pongo sunt înarmaţi acum cu puşti belgiene. Dacă s-ar întoarce într-adevăr soldaţii belgieni, atunci s-ar putea să ne meargă prost nouă, ca europeni.

   — E drept - încuviinţă Marian - ne aflăm într-o situaţie proastă. Dar acum n-ajută vorba, ci trebuie să ne bizuim pe norocul nostru. De fapt, nu prea e cu putinţă ca soldaţii belgieni să se şi întoarcă şi, la urma urmei, ne putem dovedi nevinovăţia. Acum să ascultăm de sfatul lui Pongo şi să ne odihnim câteva ceasuri.

   Recunoscui că prietenul meu avea dreptate şi mă întinsei pe unul din culcuşurile de blănuri, unde adormii repede.

   Fui trezit brusc. Perdeaua colibei noastre fu smulsă în lături, o lumină vie de foc năpădi încăperea şi când mă ridicai îl văzul pe Pongo care striga triumfător:

   — Massers, Şankuri aici. Pongo are mitralieră.

   Sării în sus şi împreună cu Marian ieşii afară.

   Afară de făclia pe care o ţinea în mână Pongo, satul era cufundat în întunerec. Dincolo însă, de cartea cealaltă a gardului, ardeau focuri vii, care îşi împrăştiau lumina În rarişte, zădărnicind astfel un atac neobservat al duşmanilor.

   Pongo ne zâmbi foarte mulţumit, porni înaintea noastră spre partea stângă a gardului şi în cele din urmă se opri lângă mitraliera uşoară pe care o luase de la oamenii lui Şankuri.

   Era o lovitură de măiestru, căci duşmanii erau deocamdată liniştiţi, ceea ce dovedea că nu aflaseră încă de pierderea suferita. Şi-apoi, s-o fi priceput Pongo să ameţească fără zgomot pe cei ce deserveau mitraliera.

   De-odată răsunară strigăte monotone de jur-împrejurul nostru, în pădure. Duşmanii îşi dădeau de veste unul altuia că încercuiseră satul cu desăvârşire. Şi în clipa următoare se stârni o larmă atât de sălbatecă de parcă ar fi fost iadul pe pământ, nu alta.

   Prin găurite din gard văzurăm un şir întreg de făpturi negre năpustindu-se. Probabil că se aşteptau să intervină acum mitraliera lor, care să facă cu neputinţă o apărare.

   Cu atât mai mare trebuie să fi fost spaima, groaza lor, când deodată mitraliera aceasta începu să ţăcăne şi să scuipe gloanţe spre ei printr-o deschizătură tăiată repede în nuielele gardului.

   Mulţi făcură o săritură în aer şi se prăbuşiră apoi la pământ - ceilalţi, însă, scoaseră răcnete de groază şi îşi căutară salvarea în fugă Cu toate astea mulţi fură nimeriţi şi căzură în iarba luminişului.

   De cealaltă parte a acestuia detunau salve regulate de armă. Aşa dar, oamenii lui Pongo se foloseau bine de carabinele cu care fuseseră înzestraţi, căci strigătul de atac al duşmanilor se schimbă repede într-un răcnet de spaimă, apoi amuţi.

   Pongo îmi făcu acum impresia unui bun comandant militar, căci în curând se iviră înaintea să câţiva negri, care îi raportară ceva în şoaptă. Uriaşul negru ne spuse apoi că atacul duşman fusese respins pe toată linia.

   Dar încă nu ne puteam socoti în siguranţă deplină, căci Şankuri va încerca să reintre în stăpânirea satului.

   Pongo însă dădu un ordin cu glas tare şi imediat se înfăţişară înaintea lui câţiva oameni de ai săi şi îngrămădiră lângă noi un morman de vreascuri, pe care le aprinseră.

   Când se înălţă flacăra, veniră cei doi paznici ai lui Londa, cu prizonierul lor. Pongo se urcă pe un morman de crengi groase, îl înşfăcă pe fiul lui Şankuri şi-l ridică sus de tot, strigând în aceiaşi timp câteva cuvinte spre pădure.

   Rezultatul se arătă imediat, căci după strigăte de spaimă izbucnite din câteva gâtlejuri, se auzi un glas iritat. Pongo discută mult cu interlocutorul sau - care nu era altul decât, Şankuri - şi în cele din urmă sări jos de pe crengi, râse din toată inima şi zise:

   — Totul va fi bine, Massers. Noi mâine părăsim satul, luăm prizonier cu noi şi nu dăm liber până nu ajungem în sat la frate de la Aika. Acolo în siguranţă.

   Asta era o veste plăcută pentru noi. Până acum Pongo nu ne spusese că are un unchi, avea însă dreptate ca acolo ne vom afla în siguranţă.

   Totul părea să fie în cea mai deplină ordine, când, deodată întreaga situaţie se schimbă fulgerător. Mitraliera de lângă noi începu să răpăie, oamenii care o deserveau strigară câteva cuvinte lui Pongo şi uriaşul exclamă cu mânie:

   — Şankuri falş, face nou atac.

   Ca o furtună sări pe movila de crengi, privi o clipă peste gard, apoi zvârli cu toată puterea suliţa în luminiş. Urmă un ţipăt de moarte, Pongo sări iar jos şi strigă triumfător:

   — Şankuri mort, Pongo pedepsit trădător.

   — Dar ce se va întâmpla acum? întrebă Marian. Cine va lua conducerea oamenilor săi?

   — Londa acum conducător răspunse Pongo scurt, el trebuie

poruncească să înceteze lupta.

   Se-ntoarse spre tânărul negru şi-i vorbi ameninţător. Prizonierul răspunse şovăind, dar înainte ca Pongo să ne poată tălmăci vorbele sale, se auzi din pădure ţăcănitul câtorva mitraliere.

   IV.

   INTERVIN BELGIENII.

   MITRALIERE!

   Ne privirăm aproape îngroziţi, apoi exclamai:

   — Belgienii!

   Marian dădu din cap şi zise, grav:

   — Da, mă tem şi eu că aşa e. Acum situaţia a devenit foarte primejdioasă pentru noi. Pongo, tânărul Londa nu-i poate opri pe oamenii săi de la năvală.

   Camaradul nostru negru clătină capul, striga prizonierului câteva cuvinte şi când focul mitralierelor încetă pentru câteva clipe, el îl ridică pa Londa pe mormanul de crengi şi tânărul strigă ceva spre pădure.

   Un glas gros răspunse după câtva timp, Londa strigă şi el iar înapoi şi după tratative duse în felul acesta, Pongo îl luă jos.

   — Duşman primeşte ca Pongo şi oameni ai lui părăseşte satul - ne lămuri el - Massers însă trebuie rămâne aici, aşa cere Belgieni. Dar Massers vine cu Pongo.

   Lucrul de care mă temeam se întâmplase fulgerător de repede. De sigur albilor le erau cunoscute şi aventurile noastre în lumea întreagă şi astfel belgienii îşi puteau lesne închipui că numai noi eram aceia care debarcaserăm în Loanda cu uriaşul nostru Pongo.

   Fără să mai stea la gânduri, Marian sări pe movilă şi strigă tare spre pădure, în limba franceză:

   — Ofiţerii belgieni sunt acolo?

   — Da - veni răspunsul după scurt timp - ce doreşti?

   — Am auzit că trebuie să rămânem pe loc - zise Marian - aş putea şti de ce anume?

   — D-ta eşti domnul Farrow? întreabă celălalt de dincolo.

   — Da şi sunt aici cu prietenul meu Bertram.

   — Foarte bine, domnilor! Aici vorbeşte locotenentul Voisin. Am însărcinarea să vă aduc în faţa colonelului Roule.

   — Şi nu cunoaşteţi motivul acestei dispoziţiuni? întrebă Marian. Dar chiar dacă l-aţi cunoaşte, nu vreau să-l aflu. Ţiu numai să vă spun că nu primesc ordine de la nimeni. Dacă domnul colonel al dv. doreşte să-mi vorbească, va trebui să se ostenească dumnealui încoace.

   — Dacă refuzaţi să vă supuneţi - veni răspunsul ofiţerului - mă voi vedea silit, să redeschid focul. Mi-ar părea rău dacă cu prilejul acesta ar cădea mulţi Negri nevinovaţi.

   — Atunci se schimbă chestia, domnule locotenent - răspunse Marian - şi pentru că nu doreşte să-mi iau răspunderea aceasta, voi veni la dv. ţin să precizez, însă, că nu mă consider prizonier. Sau poate aveţi ordinul strict să ne luaţi captivi?

   — Nu - răspunse ofiţerul, cu oarecare şovăială am primit doar însărcinarea să vă aduc în faţa colonelului. O împotrivire din partea dv., nici n-ar avea rost.

   — Bine, ne luăm numai bagajele şi venim, strigă Marian.

   Sări apoi jos de pe morman şi ne şopti:

   — Fireşte că asta e o cursă. Pongo, trebuie să ne ajuţi, căci dacă nu ne predăm pentru moment, mulţi oameni de-ai tăi ar trebui să plătească cu viaţa, pentru noi. Părăseşti imediat satul cu oamenii tăi şi prizonierii, du-i pe drumul spre satul unchiului tău, apoi întoarce-te singur îndărăt şi ia-te după noi pe furiş! Dacă bagi de seamă că belgienii se poartă cu noi ca şi când am fi prizonieri, va trebui să-ncerci să ne liberezi.

   — Pongo face! răspunse uriaşul, calm.

   Se duse în mijlocul satului, îşi adună oamenii şi părăsi cu ei satul prin poarta pe care o deschise repede.

   Aşteptarăm câtva timp după plecarea negrilor pentru că trebuia să-i îngăduim lui Pongo să-şi îndrepte oamenii pe drumul spre satul unchiului său, apoi să se înapoieze.

   Probabil însă că zăbava noastră nu era pe placul locotenentului, căci îi auzirăm glasul, care de data asta era foarte aspru:

   — Ei, domnilor, nu vreţi să veniţi? Cred că aţi avut timp de- ajuns să vă strângeţi lucrurile.

   — Dar de ce vă grăbiţi aşa? întrebă Marian la rândul său. Nu ştiam că vreţi să vă înapoiaţi noaptea la tabăra dv.

   — Nici n-am de gând să fac asta, vreau însă să vă am la noi. Am ordinul să vă aduc înaintea colonelului şi aşa voi şi face.

   — Vă spuneam mai adineauri că vom veni ca oameni liberi - răspunse Marian cu asprime de aceea nu îngădui să mi se vorbească pe tonul acesta. Nu suntem prizonierii dv.

   — Asta depinde de felul cum vă veţi purta - răspunse ofiţerul, batjocoritor.

   In acelaşi timp el se ivi în lumina focului pe care-l întreţinusem la marginea îngrăditurii îndărătul lui se apropiau, ca nişte umbre, făpturile câtorva negri uriaşi, ai căror dinţi sclipeau ciudat în lumina flăcărilor.

   Locotenentul Voisin făcea o impresie foarte antipatică - s-ar fi putui zise o fiară cu chip de om şi ne spuneam că de vreme ce colonelul trimitea un astfel de reprezentant, cu însărcinarea să ne aducă la dânsul atunci el-însuşi trebuia să fie şi mai fioros.

   Pe mine mă înfuriase tonul batjocoritor al ofiţerului şi întrebai cu asprime:

   — Domnule locotenent, ştii ce vrea să ne spună colonelul?

   — Oho, domnul Farrow nu s-a arătat atât de curios ca dumneata - răspunse el, râzând — dar poţi s-o afli, dacă ţii cu tot dinadinsul: autorităţile portugheze din Loanda ne-au cerut informaţii asupra dv. şi afară de asta locotenentul Ramin al nostru a adus blănurile a două gorile care par să fi fost ucise de dv. Trebuie să ne daţi lămuriri în această privinţă.

   — Vi le vom da - răspunse Marian în locul meu - lucrul e simplu de tot: am fost atacaţi de cele două dihănii. Şi vă mai spun că aproape de aici, într-un luminiş, mai puteţi găsi trei blănuri de gorilă, pe care v-aş sfătui să le luaţi, căci ar fi păcat să se piardă. Două din ele s-au omorât una pe alta luându-se la luptă, a treia au ucis-o camarazii mei, ca să-şi salveze viaţa. Asta o veţi putea recunoaşte după starea cadavrelor.

   — Ce? strigă locotenentul. Încă trei gorile? Se vede că d-ta nu ştii că vânătoarea acestor animale e oprită?

   — Ba ştiu foarte bine - răspunse Marian, fără să se turbure - dar nu ştiam până acum că trebuie să te laşi ucis de ele, fără să ai dreptul să te aperi. Şi cât priveşte uciderea reciprocă a două din acele fiare, cred că nu ne puteţi face o vină din asta.

   — Vom vedea cum stau lucrurile, răspunse Voisin - Mâine dimineaţă ne vom duce să cercetăm chestia la faţa locului. Acum veniţi încoace, căci negrii vor să intre înapoi în satul lor.

   Locotenentul veni însoţit de şase negri şi încadraţi de ei părăsirăm satul, îndreptându-ne spre pădure.

   Când intrarăm pe sub copaci şi ajunserăm într-un mic luminiş, ne şi dădurăm seamă cu ce gânduri se purtau belgienii faţă de noi.

   O trupă de soldaţi negri stăteau de jur-împrejur şi la ivirea locotenentului, ei se ridicară repede.

   — Ăştia sunt oamenii mei, care îndeplinesc îndată orice ordin de-al meu, ne lămuri Voisin, râzând batjocoritor. Dacă le-aş porunci să vă rupă în bucăţi, de pildă, ar face-o fără să şovăie o clipă. Cred însă că veţi preda armele fără împotrivire.

   — Foarte bine - răspunse Marian, tăios - acum ştiu cum stau lucrurile. Îmi pare rău de d-ta, domnule locotenent, că trebuie să joci un astfel de rol. Pentru un ofiţer nu poate fi de loc plăcut.

   Locotenentul Voisin spumega de furie şi duse mâna la revolver - dar Marian şi trăsese arma şi o îndreptă spre dânsul... aplecându-se puţin.

   — Poftim, domnule locotenent - zise el - doreai parcă armele noastre?

   Voisin căzuse în propria să cursă, căci dacă ar fi făcut o mişcare suspectă cu mâna, ar fi căzut ucis în aceeaşi clipă.

   Mutra hotărâtă a lui Marian şi ochii-i scânteietori lăsau să se întrevadă seriozitatea situaţiei. Palid la faţă, Voisin retrase mâna de la brâu, o întinse şi lua arma lui Marian.

   În aceeaşi clipă prietenul meu ţinu în mână cel de-al doilea pistol al său şi-l întinse ofiţerului. Acesta aruncă pe cel dintâi de o parte, lângă un foc, luă cealaltă armă şi făcu acelaşi lucru cu ea. Marian îşi scoase puşca şi după ce o puse de asemenea lângă foc, întreba oarecum batjocoritor:

   — Vrei şi cuţitul meu?

   Locotenentul făcu însă un gest de împotrivire şi se întoarse spre mine. Folosindu-mă de faptul că atenţiunea tuturor era îndreptată asupra lui Marian - eu strecurai unul din revolverele mele în buzunarul de la spate al pantalonilor. Făcui acum un pas înainte şi azvârlii pe celălalt şi puşca alături de armele lui Marian.

   Mă retrăsei apoi repede din bătaia focului şi, spre norocul meu, locotenentul nu băgă de seamă şiretenia mea. El dădu mulţumit din cap şi zisa:

   — Bine aţi făcut, domnilor că nu v-aţi împotrivit. Altminteri aş fi fost silit să pun oamenii să vă dezarmeze şi să vă lege. Vad, însă, că v-aţi cuminţit, după cât se pare. Vă puteţi culca lângă focul de colo, dar va atrag luarea-aminte că veţi fi supravegheaţi cu străşnicie. O încercare de fugă ar fi zadarnică, deoarece oamenii mei vă pot prinde şi prin întuneric. Dis de diminuata vom merge să luăm cele trei blănuri de gorila - dacă, bine înţeles, fiarele de pradă le-or mai fi lăsat întregi.

   Escortaţi de patru soldaţi merserăm lei focul care ni se arăta şi ne întinserăm la pământ. Nu ne puteam gândi la somn, ne prefăcurăm, totuşi, că am adormit. Printre pleoapele întredeschise priveam spre luminiş, aşteptând să-l văd pe Pongo ivindu-se.

   Îmi spusei însă că un act de violenţă din partea să n-ar avea rost, căci ar fi fost greu să-i înlăture fără zgomot pe cei patru negri care ne păzeau.

   Dar nu ţinusem seamă de şiretenia lui Pongo. să fi trecut vreo două ceasuri şi tocmai începusem să moţăi, când camaradul, nostru interveni.

   V.

   EVADAREA.

   STRIGATE PUTERNICE şi înjurături sălbatece ne făcură să ne ridicăm speriaţi. Când privirăm în jurul nostru văzurăm cortul locotenentului prăbuşit sub greutatea unei crengi cât toate zilele, ce fusese zvârlită din vreun copac din apropiere, probabil.

   Soldaţii săriră într-acolo ca să dea ajutor şefului lor. Se părea că e grav rănit, căci înjurăturile sale se preschimbară acum în ţipete şi gemete, paznicii noştri îşi îndreptară şi ei toată luarea-aminte spre cort, de pe care câţiva negri tocmai ridicau craca grea.

   În aceeaşi clipă auzirăm glasul lui Pongo din cealaltă parte a focului.

   — Massers vine repede!

   Aruncarăm o privire în jurul nostru şi văzurăm că nimeni nu ne ia în seama, ne ridicarăm în picioare, ocolirăm focul şi dădurăm de Pongo, care stătea la marginea pădurii.

   — Acum arme de la Massers, ne şopti el şi ne vârî în mână puştile şi pistoalele. Repede vine!

   Abia acum pricepui că creanga grea nu căzuse de la sine peste cortul locotenentului. Pongo trebuie să fi făcut isprava asta, în primul rând ca să abată de la noi atenţia soldaţilor, apoi ca să-l facă nevătămător pe ofiţer pentru câtva timp.

   Îmi aruncai repede puşca pe umăr şi varii pistolul în brâu.

   — Massers ţine de Pongo! se auzi iarăşi glasul uriaşului.

   Apucai repede braţul lui Marian şi în clipa următoare

dispărurăm în desişul pădurii.

   Nu era nici o potecă pe acolo şi fără ajutorul lui Pongo n-am fi putut trece peste piedecile ce ne stăteau în cale.

   Trebuia să fim cu mare băgare de seamă ca să nu facem zgomot, deşi larma în lagăr era asurzitoare. Apoi urmă însă o linişte de moarte, după care izbucni un strigat de alarmă scos din zeci de piepturi. Fuga noastră fusese descoperită, deci.

   Ajunseserăm la vreo sută de metri de tabăra soldaţilor, când, de-odată dădurăm de o potecă ce ducea de-a dreptul spre răsărit.

   — Unde sunt oamenii tăi, Pongo? întrebă Marian.

   — Aşteaptă pe Massers şi Pongo, întâlnim el peste un ceas. Ei în siguranţă.

   Pongo o luă la picior voiniceşte. Ne ţineam unul după albii, căci sub copaci era atât de întunerec încât nici mâna înaintea ochilor n-o puteam vedea.

   Gălăgia dindărătul nostru deveni tot mai slabă şi în cele din

urmă mă crezut îndreptăţit să spun:

   — Acum cred că am scăpat.

   Dar Pongo nu era de aceeaşi părere:

   — Askarii cunosc şi ei pădurea Ştiu drum acesta. Massers încă nu în siguranţă.

   Vestea asta nu mă bucură de fel. Îmi încordai auzul îndărătul nostru şi într-adevăr, mi se păru că aud un zgomot slab, în depărtare.

   — Askarii vine! zise Pongo în aceeaşi clipă. Aşteptăm aici, trebuie oprim pe ei.

   Stăturăm locului şi Marian şopti:

   — N-ar fi mai bine să mergem înainte? Nu cred să ne ajungă.

   — Massers stă pe loc! stărui însă uriaşul. Pongo va face el cum e mai bine.

   Îşi făcu loc pe dinaintea noastră şi în clipa următoare dispăruse.

   — Rămâi pe loc, Robert! îmi spuse Marian. Pongo va face el cum e bine.

   Aşteptarăm plini de încordare. Auzeam lămurit din când în când pârâind crengile şi zgomotele acestea se apropiau tot mai mult. Soldaţii înaintau deci repede şi Pongo avea dreptate că vroia să-i prindă aici. Altminteri s-ar fi putut să ne atace pe la spate.

   Deodată auzirăm zgomote înăbuşite la vreo patruzeci de metri de noi. Ne spuserăm îndată că Askarii dăduseră de Pongo al nostru.

   Tremurând, aşteptam clipă cu clipă s-auzim un ţipăt de moarte - dar totul rămase liniştit.

   Şi iarăşi tresării speriat, căci un om se izbi de mine. Când dusei însă mâna la revolver, auzii glasul cunoscut al camaradului nostru:

   — Totul bine. Trei Askari. Pongo luat puşti de la ei.

   Când se strecură pe lângă mine ca să ia din nou conducerea, simţii într-adevăr metalul rece ai carabinelor, pe care şi le aruncase pe umăr.

   N-am mai vrut să-l întreb dacă îi omorâse pe soldaţi, căci socoteam că e mai bine să nu ştiu. Marian părea să gândească la fel, căci nu rosti o vorbă şi cu toţii ne urmarăm drumul în grabă, de-odată Pongo scoase un ţipăt slab şi ciudat, căruia i se răspunse îndată de la mică depărtare şi după câţiva paşi ieşirăm într-o rarişte luminată de luna, în care se aflau oamenii lui Pongo şi prizonierii din satul lui Şankuri.

   Ugo ne ieşi în întâmpinare şi vorbi încetişor cu Pongo. Apoi acesta se întoarse spre noi şi zise:

   — Oameni de la Pongo se împarte aici. Pe trei drumuri se duc în sat de la frate a lui Aika. Massers merge cu Pongo. Askarii nu se ştie unde s-au dus Massers.

   Planul în sine era bun, totuşi Marian îi descoperi îndată partea slabă.

   — Pongo, dar ei se vor lua după urma lăsata de cizmele noastre şi atunci ne vor găsi - zise el.

   Negrul răspunse râzând:

   — Massers fie liniştiţi. Şi patru din oamenii de la Pongo poartă cizme. Askari nu vor şti care urme e de la Massers.

   Şiretenia lui Pongo era de admirat. Dacă cele trei trupe de Negri vor merge la început pe trei drumuri diferite, soldaţii locotenentului nu vor putea şti încotro ne-am îndreptat noi. Fireşte că în cele din urmă ne vor găsi, totuşi, dacă se luau după una din urme, dar prin asta noi câştigam timp, căci ei vor pierde vremea sfătuindu-se pe care drum să apuce. Şi Pongo ne mai lămuri:

   — Massers şi oameni de la mine cu cizme vor fi mai întâi purtaţi pe braţe câtva timp şi abia apoi vor lăsa urme. Askari nu ştie atunci ce este.

   — Pongo, eşti un om extraordinar! exclamă Marian. Acum sunt încredinţat că vom câştiga timp în felul acesta. Un lucru mă îngrijorează, totuşi... Soldaţii vor fi cunoscând şi ei satul unchiului tău şi vor fi ştiind că vă înrudiţi. Aşa dar, ei îşi vor spune ca tu cu oamenii tăi v-aţi dus într-acolo şi fireşte că şi noi. La ce depărtare e satul?

   — Când întunecă ajungem, răspunse Pongo. Masser Farrow are dreptate, dar Pongo cu Massers nu rămâne în sat. Merge îndată mai departe.

   — Da, aşa va trebui să facem, încuviinţă Marian. Şi când să plecăm, Pongo?

   — Acum îndată - răspunse uriaşul - Massers vor fi duşi pe sus.

   Dădu o poruncă scurtă şi îndată se iviră doi negri vânjoşi, care

ne luară în spinare. Alţi, doi oameni se încărcară cu raniţele noastre. Apoi Pongo vorbi ceva cu Ugo şi Kubang. Aceştia urmau să ia conducerea celorlalte două trupe.

   În rândurile negrilor se stârni însufleţire, în vreme ce purtătorul meu se şi îndrepta cu mine spre marginea de nord a luminişului, băgai de seamă că grupul lui Ugo, era cel mai mare. El îi avea în grijă şi pe prizonieri, care serveau încă de ostateci, până ce oamenii lui Pongo vor fi fost într-adevăr în siguranţă.

   Trebuii să mă aplec mult pe spatele negrului rând acesta pătrunse cu mine în pădure. Dădurăm iarăşi de o potecă, dar nu părea croită de un animal, căci frunzişul de deasupra era să mică

înălţime - aşa că purtătorul meu trebuia să meargă foarte aplecat.

   Poteca aceasta îmi dădu mult de gândit. Şi deodată îmi veni o idee care mă făcu să mă cutremur. Cunoşteam noi doar aceste poteci scunde, care întretăiau pădurile, într-o orânduire desăvârşită. În marşul nostru din Africa portugheză, le întâlnisem în câteva rânduri. Şi însuşi Pongo al nostru fusese atunci mai cu băgare de seamă, ba chiar se arăta speriat, ceea ce nu era cazul la el nici în faţa celor mai mari primejdii.

   El ne lămurise atunci că ar fi vorba de poteci croite de ciudaţii Pigmei, poporul de pitici din Congo - cum se numesc ei.

   Auzisem multe despre neamul acesta de oameni, a căror mare putere e în săgeţile otrăvite de care se folosesc cu o îndemânare ce-i face să nu dea greş aproape niciodată.

   Dar tocmai de săgeţi otrăvite aveam un respect deosebit, ceea ce nu-mi putea îi luat în nume de rău, de când cu aventura mea în pădurile seculare ale Americii de Sud. Mai văzui şi că toţi negrii mergeau cu mare băgare de seamă; ştiau ei ce primejdii îi ameninţa, daca stârneau luarea-aminte a acestor pitici.

   Avusesem de gând să-l strig pe Pongo şi să-l întreb când vom putea începe iar să mergem pe picioarele noastre - căci de vreo jumătate de cens eram purtaţi. Dar când mă gândii la Pigmei, preferai rămân tăcut.

   Cine putea şti duca iscoadele lor nu stăteau la pândă undeva! Poate că în clipa următoare vor porni pe poteci tăinuite spre satul lor, pentru ca să-i alarmeze pe locuitori, stârnindu-i la luptă împotriva intruşilor.

   Mă aplecai şi mai mult pe spatele negrului şi nu cutezai nici să respir aproape.

   Oricât era de întunecoasă poteca, negrii găseau totuşi drumul cu o siguranţă desăvârşita. Deodată, însă, se mai lumină înaintea noastră şi ajunserăm într-o mica rarişte - după ce Pongo - care mergea înaintea lui Marian şi a mea - stătuse câtva timp locului, ca să se încredinţeze că nu ne ameninţa vreo primejdie.

   În rariştea aceasta purtătorii noştri ne lăsară jos şi Pongo şopti:

   — Massers merg acum cu picioarele. Fi liniştit, Ifi este pe aproape.

   Care va să zică avusesem dreptate când mă gândisem la poporul acela de pitici. Fără voie îmi rotii privirea de jur-împrejur şi cercetai marginile luminişului.

   Dar Marian, care băgase în seamă mişcarea mea, zise cu glas coborât:

   — Pongo a cercetat totul, putem fi liniştiţi. Haidem, camaradul nostru negru ne-a şi luat-o înainte!

   Pongo străbătu luminişul cotind mai mult spre răsărit.

   Ajunserăm iarăşi pe una din potecile acelea de pitici şi deoarece se făcu din nou întunerec, mă ţinui de pulpana lui Marian. Negrii care veneau îndărătul nostru găseau ei drumul şi aşa. Eram încredinţat că şi prietenul meu se ţinea de Pongo, astfel ca înaintam fără teamă, zorind să ţiu pas cu cei dinaintea mea.

   De-odată convoiul nostru se opri brusc. Mă izbii de Marian, pe care probabil că Pongo îl ţinuse în loc. În jurul nostru se stârni un zgomot ciudat, un soi de ciripit ascuţit, ca al unor papagali mici.

   Negrul care mergea îndărătul meu se izbi de mine şi băgai de seamă că omul acela cât un uriaş tremura ca trestia bătută de vânt.

   Tocmai vroiam să-l întreb pe Marian ce vietăţi or fi acelea cate ciripeau atât de ciudat, când negrul care bâţâia îndărătul meu exclamă speriat:

   — Ifi.

   Fiori de gheaţă îmi străbătură trupul. Care va să zică poporul acela atât de primejdios ne descoperite totuşi, ba chiar ne şi împresurase? Acum îmi lămurii şi cum căpătaseră numele de „Ifi", căci în ciripitul lor se auzea mereu cuvântul acesta.

   — Repede înainte! mă îndemnă Marian în şoaptă. Pongo a şi pornit mai departe. Ţine-te de mine. Căci trebuie să alergăm.

   Cu paşi mari merserăm de-a lungul potecii.

   De-odată fui nevoit iarăşi să mă opresc brusc şi din nou mă lovii de Marian. Acesta rămase nemişcat câteva clipe, apoi şopti:

   — M-am izbit de un copac. Poteca face aici o cotitură. Aha! Duce la stânga. Înainte, trebuie să-l ajungem pe Pongo.

   Porni aproape în goană, deşi nu vedea nimic şi dibuia doar drumul cu mâna. Avu însă noroc, căci poteca mergea aproape drept - afară de câteva cotituri neînsemnate pe care aproape nici nu le băgarăm de seamă. Dar pe Pongo tot nu-l ajunserăm, deşi alergam de vreo zece minute.

   Pe cât îmi stătu în putinţă căutai să-mi dau seama dacă negrii dindărătul nostru ne urmau. Zgomotul pe care-l făceau cizmele noastre acoperea însă pe acela al picioarelor lor goale, desi pământul era foarte moale.

   Din nou se răreau copacii înaintea noastră. Ne apropiam aşa dar de alt luminiş şi acolo socoteam că ne aşteaptă Pongo. Marian iuţi paşii şi în curând ieşirăm din pădurea întunecată în luminişul scăldat în razele lunii.

   Dai nici urmă de Pongo. Rămaserăm locului şi prietenul meu şopti:

   — Ce să-nsemne asta? Oare Pongo să nu ne fi aşteptat de fel?

M-ar mira. Aşa ceva nu prea intră în obiceiul lui.

   — Marian - strigai eu - poate că a şi fost ucis şi tarat de către piticii aceia fioroşi.

   Spunând aceasta îmi rotii fără voie privirea împrejur, de parcă m-aş fi temut să nu se ivească pigmeii, ca să ne împroaşte cu săgeţile lor otrăvite. Marian însă zise:

   — Cu neputinţă! Nimeni nu-l poate învinge atât de uşor pe Pongo ai nostru. Cel mult e cu putinţă ca ei să fi pornit înainte ca să-şi dea seama dacă drumul din faţa noastră e lipsit de primejdii. Hai să străbatem luminişul, poate găsim singuri continuarea potecii.

   Propunerea lui Marian era cea mai nimerită, fără îndoială, astfel că-l urmai fără şovăială. Într-un rând, pe când ajunsesem aproape la marginea de dincolo a pădurii, tresări speriat, trăsei repede pistolul şi mă răsucii în călcâie. Mi se păruse că aud un zgomot în pădure, ceva ca trosnetul unei crengi. Dar Marian mă linişti:

   — Haide, Robert, trebuie să fie oamenii lui Pongo. Am găsit drumul şi vom merge pe el înainte. Mai mult ca sigur că ne vom lovi de Pongo care să înapoiază.

   Pornirăm pe întuneric, cu paşi măsuraţi. Nimic nu se mai clintea în jurui nostru şi probabil că vietăţile de noapte simţeau şi ele apropierea zilei şi se retrăseseră în ascunzătorile lor.

   Pătrunserăm din ce în ce mai adânc în pădure - dar camaradul nostru tot nu se arăta. Mă simţeam peste măsură de îngrijorat. Merserăm astfel timp de vreun ceas şi deodată se făcu lumină. Ne aflam în inima pădurii seculare - o pădure sălbatecă cum nu mai văzusem până atunci.

   Acum puteam deosebi lămurit că poteca pe care mergeam era croită de mână omenească - adică Ifi, piticii aceia misterioşi. Marian se opri, cercetă terenul şi de-odată exclamă:

   — Robert, Pongo al nostru n-a mers pe aici, căci altminteri s-ar fi întipărit urmele sale în pământul moale. Am apucat pe o potecă greşita când m-am izbit de copac. Doamne Dumnezeule, acum ne-am rătăcit!

   ÎI privii năucit, până când începui să-mi dau seamă de grozăvia situaţiei. În cele din urmă exclamai:

   — Atunci repede înapoi. Îl vom găsi noi în cele din urmă.

   — Bine - încuviinţă Marian - dar să ne luăm puştile în mână. Poate că-i speriem pe pigmei, dacă ne-om întâlni cu dânşii.

   Pornirăm în fugă îndărăt pe potecii, cu nădejdea că Pongo ai nostru se va ivi, din clipă în clipă.

   Dar speranţa noastră n-avea să se îndeplinească atât de cutând. Ne era dat să facem întâi cunoştinţă cu grozăviile pădurilor din Congo. Şi despre astea î-ţi voi povesti cu alt prilej dragă George - încheia doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 99

BRICUL FURAT

   O VÂNĂTOARE DE BIVOLI

   SUBMARINUL stătea ascuns într-un golf al peninsulei Malakka, aproape de ieşirea din Oceanul Indian. Un zgomot uşor, un fel de bătaie neregulată la maşini hotărâse pe prevăzătorul inginer Hagen să oprească din mers vasul ca să cerceteze cu băgare de seamă motorul, pentru a preîntâmpina vreo pagubă sau cine ştie ce primejdie în drum.

   Camarazii aveau deci câteva zile de odihnă, ceea ce nu le strica de fel după aventurile prin care trecuseră de curând. Numai George era cam nemulţumit. Pentru el odihna însemna plictiseală şi cum n-avea altceva mai bun ca să-şi mai omoare timpul, se îndeletnicea acum cu vânătoarea, îşi croise cu anevoie prin desişul încâlcit care se întindea până aproape de ţărm o potecă ce ducea la cel puţin o sută de metri în pădurea seculară.

   Aci copacii nu erau atât de deşi şi chiar din ziua întâi George dădu de urme care dovedească se afla aici chiar şi animale mari, de pilda bivoli sălbateci sau rinoceri.

   Cu astfel de vânat n-avusese încă prilej să se războiască, nu credea însă că va fi greu să doboare vreunul din ei.

   Inginerul spuse că reparaţia la maşini va dura cel mult doua trei zile, dar golful era atât de bine ascuns şi linia de navigaţie între Calcutta, Ceylon, Singapore şi insulele Sonda, la o depărtare destul de mare, aşa că n-aveau ce să se teamă de-a fi zăriţi de vreunul din vapoarele care circula pe acolo. În afară de asta, căpitanul pusese santinele care să dea de veste îndată ce s-ar ivi vreo primejdie.

   În dimineaţa aceea George vroia neapărat să vâneze ceva, adică un taur sălbatec deoarece nu numai că s-ar alegeau coarnele lui grozave ca trofeu, dar ar avea şi o carne gustoasă şi proaspătă pentru mâncare, ceea ce ar schimba niţel hrana obişnuită de până acum.

   Petre îl însoţea - ca întotdeauna de altfel. Uriaşul bănuia că vânătoarea unui astfel de animal poate fi primejdioasă. Le povestise doar doctorul ce fioroşi sunt bivolii sălbateci.

   Înarmaţi cu puştile lor Mauser de mic calibru, cei doi camarazi îşi croiră cu anevoie drum prin desiş şi ajunseră în pădurea seculară. Păşeau în tăcere şi cu băgare de seamă pe sub copacii uriaşi până ce dădură de urmele unui bivol. Se luară după ele, George cu puşca atârnată de braţul stâng. Dacă îi va ieşi în cale unul din aceste animale uriaşe, era pregătit pentru atac. Mergeau

de vreun ceas prin căldura umedă a codrului; ştiau că bivolii trebuie să se fi retras la umbră până ce va trece zăpuşeala. Nu se îndoiau o clipă că dacă vor da de cireadă, taurul conducător îl va ataca îndată, de ciudă că le turbură odihna. Se cerea să fie prevăzători.

   Petre îl urma pe tânărul său stăpân la doi paşi, gata să-l apere cu trupul său uriaş dacă ar fi atacat de bivoli. Îndemână nu îi era de fel când se gândea la ce povestise doctorul despre aceste dihănii grozave.

   Îl îngrijora mai ales faptul că poteca pe care păşeau era foarte îngustă. Dacă s-ar ivi într-adevăr unul din bivoli le-ar fi cu neputinţă să fugă. N-ar putea nici să se întoarcă, nici să se ascundă în desişul încâlcit, căci lianele şi mărăcinii se împletiseră cu crengile copacilor.

   Spre mulţumirea lui însă poteca se sfârşi într-un luminiş întins, în mijlocul căruia se afla o pădurice rotundă de copăcei tineri şi rari.

   George se opri la marginea desişului şi ridică mâna în semn de prevenire.

   Păduricea părea cel mai potrivit loc pentru odihna la răcoare a unei cirede mai mici de bivoli. Nu adia nici o boare de vânt şi nădăjduia că astfel nu va fi simţit de taur.

   Petre se apropiase de el şi privea încordat spre pădurice. Depărtarea până acolo era de vreo treizeci de metri, ceea ce pentru un taur înfuriat era un fleac; o putea străbate în câteva secunde.

   Deodată se auzi un zgomot uşor dinspre pădurice. Cei doi vânători se uitară unul la altul; ştiau că zgomotul acela nu era altceva decât monotona rumegare a unor fălci enorme.

   Aşadar bivolii se aflau în pădurice. Dar cum să ajungă pana acolo? S-aştepte până se va întuneca şi să se întoarcă atunci ca să împuşte taurul când va ieşi de acolo?

   Ca să se apropie acum de pădurice şi să ademenească taurul ar fi prea primejdios. S-ar repezi înfuriat spre ei şi n-ar mai avea timp să-l ochească, aşa că împuşcătura ar da greş.

   Chiar dacă unul din vânători ar rămâne la marginea pădurii pe când celălalt ar atrage taurul spre el, nici Petre, care era un ţintaş fără pereche, nu l-ar putea ucide dintr-un singur glonţ. Desigur că taurul va mai avea destulă putere să se repeadă la celălalt şi să-l ia în coarne.

   Tânărul se uita în luminiş şi zări câteva nuci de cocos căzute pe jos. Dacă ar arunca una din ele spre pădurice, oare ar ieşi taurul să vadă care e pricina zgomotului sau ar ieşi pe partea cealaltă şi

s-ar pierde în desişul de dincolo?

   Probabil că aşa se va întâmpla. O urmărire ar fi apoi cu neputinţă căci bivolii s-ar pierde. Pe George îl prinseră frigurile vânătorii. Avea sălbătăciunile colea la îndemână şi să trebuiască să renunţe la ele? Cea mai mică nechibzuinţă ar putea strica totul.

   Pe când se frământa astfel cu mintea, Petre îl împinse cu cotul şi-l arătă cu capul spre pădurice. Zări un turmac care nici nu lua în seamă pe cei doi vânători care stăteau nemişcaţi. Turmacul era destul de mărişor, aproape bivol în putere. Acesta păşi agale spre luminiş şi George abia se stăpânea să nu-i descarce un glonţ în cap. Ştia că e mult mai bună şi fragedă carnea lui decât a unui bivol bătrân, pe de altă parte însă se temea ca împuşcătura să nu mărească primejdia căci bivoliţa, înfuriată de uciderea copilului ei, va căuta să se răzbune pe ucigaş.

   Altfel ar sta lucrurile dacă s-ar ivi şi ea acum. Ar împuşca-o şi pe ea şi ar scăpa de bucluc. Se părea însă că bivoliţa habar n- avea că turmacul plecase singur la plimbare.

   Cei doi camarazi priveau cu mult interes la turmacul care se apropia din ce în ce de desiş. Când fu la vreo doi metri de ei animalul ridică deodată capul şi privi speriat în juru-i. Adulmecase primejdia. Mugi încetişor şi vru s-o ia la fugă îndărăt, dar era prea târziu. Din desiş ţâşni ca o săgeată un tigru uriaş, turmacul scoase un răget tânguitor care fu însă acoperit de un pufăit puternic şi în clipa următoare fiara se repezi în ceafa turmacului.

   Se auzi pârâit de oase, urmă o luptă scurtă, pe urmă... tăcere. Tigrul părea să fie grozav de flămând, căci sfâşia lacom burta turmacului şi vârî capul în ea.

   Neprevederea aceasta fu pierzania lui. Ca o umbră uriaşă se ivi din pădurice trupul unei bivoliţe şi se năpusti spre tigru. Abia când fu la doi metri de el, acesta auzi tropăitul înăbuşit al copitelor. Sări în sus ca un arc, cu capul plin de sânge, dar până să aibă el timp să se dea în lături, bivoliţa turbată de furie fu lângă fiară. Tigrul repezi laba lui enormă în capul bivoliţei dar degeaba. Ca fulgerul îl apucă ea în coarne si-l ridică la vreo trei metri în sus. De data asta tigrul reuşi să-şi înfigă gheara în ceafa bivoliţei. Cei doi camarazi care urmăreau uluiţi scena care se desfăşura sub ochii lor, văzură cum sângele ţâşnea cu furie din trupul victimei. Laba cu ghearele ascuţite a tigrului sfâşiase vinele de pe ceafă ale bivoliţei care fusese astfel lovită de moarte. Se clătina pe picioare şi viaţa se scurgea cu fiecare picătură din trupul ei uriaş. Totuşi, cu ultima putere care îi mai rămăsese se năpusti iar asupra tigrului care sărise cu un duduit din spinarea ei numai la câţiva paşi, îl luă în coarne.

   Tigrul era şi el rănit de moarte. Cornul ascuţit al bivoliţei se înfipsese de două ori în piept şi i-l străpunsese. Acum bivoliţa se poticni şi căzu în genunchi. încercă de câteva ori să se ridice, apoi se prăbuşi la pământ.

   La doi metri de ea zăcea tigrul. Se zvârcoli şi el niţel, pe urmă rămase nemişcat.

   — Sfinte Dumnezeule! zise George înfiorându-se, asta a fost într-adevăr o dramă din viaţa animalelor junglei! Ei, acu avem carne destulă fără să mai fie nevoie să ne ostenim. Aoleu! Încă un tigrul! Să ştii că e nevasta... Pesemne erau pereche.

   Din desiş se ivi iarăşi un trup vărgat. Câteva clipe privi tabloul sângeros dinaintea lui, apoi se apropie cu un răget scurt de tovarăşu-i mort.

   Nu era tigroaica, după cum bănuise George, ci tigrul, căci era cu mult mal mare decât celălalt. îşi mirosi tovarăşul, pe urmă scoase un răget tânguitor şi furios în acelaşi timp. Ridicase capul enorm şi ochii lui căutau în luminiş pe ucigaşul soţiei sale.

   Zări pe cei doi camarazi şi se pregăti să sară asupra lor. în aceeaşi clipă George ridică puşca dar n-apucă să tragă căci surveni un eveniment la care nu se aştepta. Din pădurice se auziră crengile pârâind şi taurul se ivi în luminiş.

   Cei doi camarazi nici nu mai cutezau să răsufle, atât de grozav li se păru taurul acela uriaş cu coarnele lui puternice.

   Tigrul rămase câteva clipe buimăcit. Vrusese să se repeadă la cei doi vrăjmaşi omeneşti şi acum se pomenea în faţa unui duşman deopotrivă cu el, ba chiar care îl întrecea. Această şovăială îi fu şi lui pierzania căci când vru să sară asupra taurului, cornul acestuia i se şi înfipse în trup.

   Răgind zbură prin aer, dar se părea că nu fusese rănit prea grav căci cum atinse iar pământul se feri cu dibăcie de taur şi-i sări în clipa următoare în spinare. Taurul mugi înfuriat şi îngrozit. Clătină cu furie capul, dar potrivnicul său ştia că e pierdut dacă îşi pierde echilibrul. Ghearele sale se înfipseră adânc în pielea groasă a taurului şi lăsară urme sângerânde în vreme ce botul uriaş căuta să sfărâme grumazul puternicului său duşman.

   Dar taurul se zbătea mereu şi tigrul aluneca tot mai mult din spinarea lui. Nu-i vorbă, colţii sfâşiau fâşii lungi de carne fără să-l rănească însă de moarte. Acum taurul se învârtea turbat în loc şi tigrul nu-şi mai putu păstra echilibrul. Fu aruncat cu putere până departe, tocmai în direcţia unde se aflau Petre şi George, noroc că amândoi potrivnicii erau prea îndârjiţi unul împotriva celuilalt ca să se sinchisească de trupurile acelea cere stăteau ca înlemnite.

   Tigrul se dăduse odată peste cap în cădere.

   A cum se ridicase iar, vrând să se repeadă la taur şi să sară peste coarnele lui. Dar taurul era bătrân şi nu era la întâia luptă, după cum dovedeau crestăturile din pielea-i neagră; se năpusti el întâi şi luă tigrul în coarne. În clipa următoare trupul vărgat zbură la cinci metri în aer şi din răgetul pe care-l scosese - mai mult un horcăit decât răget - se cunoştea că fusese rănit de moarte. Căzu lângă trupul tovarăşei sale. Rămase ameţit, ceea ce dădu răgaz taurului să-l apuce iar în coarne şi să-l arunce şi mai sus ca adineauri.

   Acesta fu sfârşitul căci George văzu că trupul tigrului era sfârtecat peste tot. Tânărul răsuflă uşurat şi se uită la Petre, care dădu din cap în semn că a înţeles.

   Văzu însă pe chipul uriaşului o expresie de spaimă. Întoarse repede capul spre luminiş. Se îngrozi. Taurul înfuriat îşi va fi dat seama că isprăvise cu duşmanul său şi zări acum alţi doi pe care trebuia neapărat să-i ia în coarne. Poate chiar că mai avusese în viaţa lui de-a face cu astfel de făpturi cu două picioare. Puştile celor doi camarazi detunară în acelaşi timp dar nu putură ochi bine şi taurul venea turbat cu capul în pământ.

   Totuşi îl nimeriseră, deşi nu de moarte şi animalului părea să nu-i pese de gloanţele care îi zgâriaseră numai pielea fără să-i pătrundă în ţeasta groasă. Şi iarăşi detunară puştile tot fără nici un rezultat Cei doi camarazi abia avură timp să sară în lături - unul într-o parte, celălalt în alta - şi fiara turbată trecu ca o săgeată printre ei şi dădu buzna în desiş. Pentru puterea ei uriaşă, tufe, liane şi mărăcini nu erau o piedecă. Alerga ca şi când ar fi fost pe câmp dar aceste câteva clipe de răgaz pe care le pierdu, fură de ajuns camarazilor. Când taurul se opri, puştile detunară din nou şi de data asta gloanţele îşi nimeriseră ţinta.

   Taurul căzu în genunchi, se ridică însă, se răsuci în loc şi ieşi iar din desişul în care îşi făcuse spărtura. Se clătină pe picioare, era totuşi destul de primejdios în furia lui turbată. George şi Petre ştiau însă că ei vor ieşi biruitori. Rămaseră liniştiţi unde se aflau dar când taurul ridică iar capul ca să-i ia în coarne săriră repede în lături.

   În furia lui nebună, animalul trecu de ei vreo câţiva metri, apoi se opri şi zvârli cu copitele în juru-i. Cu toate rănile mortale pe care le căpătase, puterea lui de viaţă mai dăinuia încă. Şi iarăşi se auziră două detunături.

   Animalul uriaş se opri, întoarse încet capul, se uită cu o furie neputincioasă la duşmanii săi, pe urmă picioarele începură să-i tremure, se lăsă în genunchi, scoase un horcăit şi căzu pe o parte. Încă o cutremurare, apoi uriaşul codrului secular rămase

nemişcat.

   Petre răsufla odată din adâncul rărunchilor apoi îşi şterse fruntea îmbrobonată de sudoare şi mormăi:

   — Domnule George, mai cumplit vrăjmaş n-am avut noi până acum. Al dracului, nu puteam defel să-i venim de hac! Dar lupta între bivoli şi tigru îţi plăcu? Aşa ceva n-am văzut în viaţa mea...

   — Şi nici nu cred că o să mai vedem vreodată, răspunse grav George. Îmi pare numai rău că n-a fost şi doctorul ca noi, l-ar fi interesat grozav. Acum haidem să aducem câţiva camarazi ce să ia trupurile de aici. O s-avem o masă să-ţi lingi degetele, nu altceva.

   II.

   GEORGE SE RĂTĂCEŞTE.

   DOCTORUL BERTRAM fu foarte nenorocit când tânărul îi povesti întâmplarea. Tocmai pentru el, un naturalist înfocat, lupta dintre fiarele junglei ar îi fost o privelişte cu adevărat interesantă.

   Căpitanului îi păru deasemenea rău că nu luase şi el parte la vânătoare. Însoţi însă pe cei douăzeci de marinari care se duceau să jupoaie bivoliţa, turmacul şi cei doi tigri ucişi. Treaba ţinu peste un ceas, pe urmă, se întoarseră încărcaţi la submarin. De la taur nu luară decât pielea capului cu coarnele, carnea fiind prea tare de mâncat, George era vesel; se alesese de la vânătoarea asta cu trofee pe care nici un vânător bătrân nu s-ar fi putut lăuda că le-a câştigat într-un timp atât de scurt. Nu-l răbda locul şi deşi după prânz căldura era înăbuşitoare, se grăbi să se ducă să prindă un peşte pentru cină.

   Petre era de serviciu, aşa că nu-l putea însoţi. Tânărul se urcă într-o barcă mică de aluminiu şi porni să iasă din golf. Fireşte că nu îi era îngăduit să se îndepărteze prea mult deoarece se putea ivi pe neaşteptate vreun vapor străin şi ar trebui să se întoarcă repede la submarin ca să dea de veste camarazilor. În cazul acesta „Dox"-ul va fi nevoit să se afunde îndată. Noroc că apa era destul de adâncă în golf - după cum se încredinţase căpitanul îndată ce acostase. Şi-apoi George socotea că aproape de coastă se aţin peştii cei mai mari.

   Luase ca momeală câteva bucăţi din carnea bivolilor. Nu se slujea de undiţă, ci atârnase cârligul cu momeala de o funie pe care o legase de barcă. Cum tăiase carnea în fâşii lungi, aproape în formă de peşte, asemănarea ar fi atras mai repede peştii.

   Barca plutea în voie la vreo cincizeci de metri de coastă. În vremea asta tânărul privea cu luare-aminte în toate părţile, ca să vadă dacă nu se iveşte vreun vas străin. Deşi adia vântul soarele ardea cu putere, George avea de furca să-şi şteargă mereu sudoarea de pe frunte şi lăsa din când în când lopeţile din mână. Căldura asta parcă era ceva nefiresc, cu toate că prin părţile acelea era întotdeauna foarte cald. Acum însă domnea o zăpuşeală apăsătoare şi George se uita îngrijorat la cer, să vadă daca nu se apropie vreo furtună. Nu văzu însă nimic care să-i dea de bănuit şi apa sclipea în bătaia soarelui.

   Cârmise spre direcţie oraşului Singapore când deodată, barca se smuci înapoi cu atâta putere încât tovarăşul se pomeni întins pe spate în fundul ei şi până a apuca ei să se ridice, uşorul vas porni ca o săgeată în larg. Trebuie să fi fost tras de vreun peşte mare de tot care nici nu simţea greutatea lui. George se bucură că funia nu se rupsese şi se ridică de jos cu anevoie, dar văzu cu spaimă că pierduse o vâslă. Se gândi dacă n-ar fi mai bine să taie funia, căci cu o singură vâslă nu ar fi putut ţine piept potrivnicului şi i-ar fi trebuit ceasuri până să-l biruie, iar în vremea asta s-ar fi depărtat prea mult de coastă. Totuşi încercă chiar ai o singură lopată să vâslească spre ţărm. Îşi dădu însă seama că îi va fi cu neputinţă. Uriaşul locuitor ai mării care înhăţase momeala păru că nici nu simte că trage ceva după ei.

   Coasta rămăsese acum în urmă căci barca era mânată cu o repeziciune uimitoare în larg spre Malakka. Oricât de râu îi părea tânărului să scape o pradă atât de bună trebuia însă să taie funia, altminteri i-ar fi trebuit cine ştie cât până s-ajungă cu o singură vâslă la submarin. Scoase repede briceagul din buzunar şi apucă funia. Vru să încerce mai întâi dacă nu îi va fi cu putinţă să tragă peştele spre sine.

   Şi într-adevăr reuşi, desi cu mari străduinţe. Briceagul îl puse jos pe banca din fund şi smucea ca amândouă mâinile de funie. O aşeza apoi, pe măsură ce trăgea, de teamă ca peştele uriaş dinaintea bărcii să nu se zbată şi să-i scape iar.

   Se părea însă că peştelui îi mai slăbiseră puterile, dar funia se scurta din ce în ce. Nu mai era acum decât de cel mult treizeci de metri. Deodată simţi că funia se lasă moale; înţelese că peştele se întorsese şi înota spre barcă. Trase repede de ea să nu se izbească prada de barcă şi s-o răstoarne. Dar iarăşi se încordă funia şi se desfăşura cu o repeziciune grozavă până ce smuci cu putere barca uşoară de aluminiu. Tânărul nu se mai putu împotrivi şi dădu drumul funiei care îi tăiase palmele. George văzu cu spaimă că din pricina puternicei smucituri briceagul căzuse în apă. Pumnalul dăruit de prinţesa indiană rămăsese în cabina submarinului de unde uitase să-l ia la plecare. Norocul lui ar fi acum ca funia să se rupă de la sine, dar nădejdea lui fu zadarnică. Barca se zgudui deodată şi, cu toate străduinţele lui, funia se întinse ca o coardă gata să plesnească, apoi barca porni ca o săgeată iarăşi în larg.

   George înţelese că altă scăpare nu e. Scoase revolverul din buzunar, se aplecă, potrivi ţeavă la funie şi trase. Odată cu detunătura funia se rupse şi tânărul răsuflă uşurat. Se aşeză pe bancă şi începu să vâslească spre coastă.

   Abia acum simţi iar arşiţa cea grozavă. Vântul uşor - briza mării - de adineauri se potolise şi razele soarelui ardeau ca nişte suliţi de foc. Se simţea istovit şi o toropeală i se lăsă în tot trupul. Îşi aruncă ochii spre coasta şi văzu că se depărtase mult de ea. Ce n- ar fi dat să fie în cabina lui răcoroasă, în loc să vâslească pe căldura asta de iad! Socoti că nu va ajunge la submarin decât peste un ceas şi perspectiva nu-l încânta de fel. N-avu însă ce face, îşi încordă toate puterile şi vâsli mai departe. Trebuia să se întoarcă la ai săi cu orice preţ. Nu vroia ca din neprevederea lui să-şi pună camarazii în primejdia de-a fi descoperiţi de vreun vas duşman. Şi căldura aste chinuitoare! Totuşi nu se lăsă.

   Deodată se opri înspăimântat, din vâslit. Văzu, colo, în zare un zid negru care creştea cu fiece clipă. Îşi dădu seamă că era un taifun, unul din acele uragane grozave care nimicesc totul în calea lor.

   Începu să vâslească din ce în ce mai tare, deşi ştia că nu mai e nici o nădejde s-ajungă la submarin înainte de a se dezlănţui furtuna. Inima îi bătea cu putere, urechile îi vâjâiau şi din când în când i se punea o ceaţă pe ochi; se temea să nu leşine, ceea ce ar fi însemnat că e cu desăvârşire pierdut.

   Tocmai când credea că toate străduinţele lui vor fi zadarnice simţi o adiere răcoroasă de vânt care îl mai învioră niţel, dar în clipa următoare o boare fierbinte îi luă aproape văzul. Şi iarăşi o răbufneală de vânt, dar atât de puternica, încât opri în loc barca.

   George încercă din nou să vâslească, izbi de câteva ori apa cu lopata, apoi văzu cu groaza zidul acela negru înaintând cu o repeziciune neînchipuită spre el. Îndată apa se încreţi ridicând clăbuci de spumă - taifunul era aproape.... Şi până la golf mai erau cel puţin doi kilometri. Cu neputinţă s-ajungă înainte de a izbucni furtuna care va face barca să salte pe valuri ca o coajă de nucă.

   George nu mai stătu pe gânduri şi întoarse uşorul vas cu prora spre miazănoapte. Numai astfel mai avea o slabă licărire de nădejde să scape cu viaţă din prăpădul care se apropia. Poate centrul taifunului era departe la răsărit spre Sumatra şi va trece

pe lângă el fără să-i atingă.

   Abia întoarse barca, că se şi auzi şuieratul prevestitor al furtunii. Vasul fu săltat de dinapoi şi George se aştepta să-l prăvale în fundul mării. Dar valurile îl îndreptară iar şi-l târâră cu ele mai departe.

   Tânărul privi înapoi. În urma lui talazurile se ridicau la mari înălţimi ca nişte munţi de sticlă. De acolo venea adevăratul taifun în toată grozăvia lui. George se bucura acum că barca e atât de uşoară şi putuse fi târâtă cu cele dintâi valuri, căci dacă l-ar fi ajuns talazurile acelea grozave, orice nădejde ar fi fost pierdută.

   Câteva secunde simţi că i se strânge inima gândindu-se la tatăl său şi la camarazii pe care îi lăsase în urmă. Îşi vor fi închipuit cu siguranţă că a pierit în valuri. Nu se îndoia că îndată ce va trece prăpădul vor porni să-l caute, dar să-l ajungă era aproape cu neputinţă. Ar fi însemnat să găseşti acul în carul cu fân.

   Nu, nu mai bine să nu se mai gândească la nimic ci să-şi încordeze toate puterile ca să se salveze. Se ridicase în picioare şi se înţepeni în călcâie. Trupul lui slujea de vintrea şi mana barca mai repede înainte pe când cu vâsla care se târa prin apă ţinea direcţia. Trebuia să se ţină cât mail departe de vijelia aceea năprasnică, orice apropiere ar fii răsturnat barca într-o clipită.

   În alte împrejurări, călătoria aceasta pe apa zbuciumată de valuri i-ar fi făcut poate plăcere, acum însă ştia că se depărta tot mai mult de tatăl său şi de camarazi fără nădejdea de a-i mai vedea vreodată.

   Trecuse vreo jumătate de ceas şi George de seamă că furtuna îşi schimbase direcţia şi se îndrepta ceva mai spre nord. Cunoştea după harta şi din propriile sale cunoştinţe ţinutul şi se gândea dacă nu li va fi cu putinţă să ajungă la insulele Andaman, din mijlocul Oceanului Indian. Mai era însă mult, foarte mult până acolo şi taifunul nu va dura atât şi nici el nu va putea îndura drumul acesta lung stând astfel înţepenit în picioare.

   Coasta din dreapta lui se mai zărea numai ca o fâşie îngustă; în curând pieri cu totul din raza vederii sale. Zadarnic se uita să vadă dacă nu se zăreşte vreun vapor, dar se afla prea departe de linia de navigaţie a vaselor mari şi cele de coasta zoriseră să se pună la adăpost când simţiseră apropierea taifunului şi tot înainte minau valurile barca în largul întinderii nesfârşite. George devenea tot mai nepăsător faţă de primejdie, trupul îl durea căci se ţinea drept şi ţeapăn în bătaia vântului năprasnic care îl biciuia cu putere.

   Nu mai gândea nici la tatăl său şi nici la camarazi, privea ţintă drept înainte, cârmind în neştire mereu barca după voia valurilor.

   Nici să se întoarcă nu mai cuteza. Vie şi taifunul de împotrivit tot nu i se putea împotrivi....

   Deodată îşi îndreptă mai bine trupul; energia îi reveni şi privi cu încordare înainte.

   Zărise la orizont un punct negru care se apropia încet, desi vântul îl împingea cu putere. Şi acest punct devenea tot mai mare - trebuia să fie vreun vas oarecare. Poate că tot mai era cu putinţă să scape, deşi cu talazurile acestea grozave va fi foarte primejdios să se urce pe puntea vaporului.

   Acesta trebuie să fi desfăşurat o viteză neînchipuită căci lui George i se părea uneori că stă pe loc. În sfârşit spre marea lui bucurie băgă de seamă că se apropie de el şi putea recunoaşte acum că e un bric. Nu mai erau decât la vreo doi kilometri de el şi ochiul ager al tânărului zări la proră un om voinic. Probabil că necunoscutul urmărea dezlănţuirea furtunii şi trebuia să zărească şi barca aceea mititică în care un singur om se lupta cu furia valurilor. Aşa şi era, căci bricul păru să-şi încetinească viteza.

   Lui George îi zvâcnea inima de bucurie. Aşa dar nu era cu desăvârşire pierdut şi se va mai putea întoarce la ai săi. Fireşte că trebuia şi ştie mai întâi cărei naţionalităţi aparţine vasul.

   Daca era franţuzesc, nu le va spune cine e, pe când unul englezesc n-avea nici un motiv să sechestrezi submarinul.

   Când fu numai la un kilometru de el văzu fluturând fanionul englezesc. Englezii sunt mai toţi marinari pricepuţi şi vor şti cum să-l tragă pe bord. Când fu la câţiva metri de babord, din cei doi inşi care se aflau acum pe punte unul ridică braţul, învârti deasupra capului o frânghie şt o aruncă atât de dibaci, încât frânghia căzu în barcă drept la picioarele lui George. Acesta o prinse din zbor şi începu să se caţere pe ea ca o pisică. În curând fu sus. Două braţe vânjoase îl apucară şi-l traseră peste parapet.

   — Uite, frate, un copilandru! râse bărbatul cel voinic pe care îl zărise întâi George. Pai nici nu e de mirare, un om în toată firea n- ar fi plecat la plimbare pe Oceanul Indian într-o coaja de nuca. Acum hai cu noi la căpitan, flăcăule, o să-ţi găsească el ceva de lucru, că la noi pe bord n-au ce căuta leneşii şi trântorii.

   III.

   GORDON BRAY.

   — MAI ÎNTÂI ÎNGĂDUIŢI-MI, vă rog, să vă mulţumesc că maţi salvat, zise George şi întinse mâna. Mă cheamă George Farrow şi sunt fiul comandantului submarinului „Dox".

   Celălalt îi apucă în grabă mâna şi o strânse cu atâta putere

încât tânărul îşi stăpâni cu greu un ţipăt de durere.

   — Bravo! Îmi pare bine, strigă uriaşul cu însufleţire. Eu sunt timonierul Dick Wilton, asta e Lacke, primul maşinist. Şi căpitanul nostru o să se bucure, am auzit noi multe despre comandantul „Dox"-ului şi fiul său. Haidem, domnule Farrow, poare că acum n-o să te mai punem la treabă, cum spuneam adineauri.

   Cârmaciul apucă pe George de braţ şi-l duse în cabina unde era cârma. Tânărul văzu aci un bărbat înalt şi subţirel şi un malaiez scurt şi îndesat care stăteau de vorbă.

   — Căpitane, striga Wilton încă din vârful scării. Îţi aduc pe George Farrow, fiul comandantului submarinului „Dox".

   Căpitanul întoarse capul şi George văzu un chip cu trăsături energice de o adevărată frumuseţe bărbătească. Ochii lui negri îl priviră iscoditor, apoi dădu din cap şi zise:

   — Aha, acum nu mă mai mir de barca aceea ciudată. Mă bucur, domnule Farrow, că te-am putut salva. Mă numesc Gordon Bray.

   — Îţi mulţumesc din suflet, că mi-ai scăpat viaţa, domnule căpitan, răspunse tânărul. Aş vrea să vă fiu şi eu de folos într-un fel oarecare. Cu taifunul ăsta afurisit care vine după noi, e nevoie de câţi mai mulţi oameni ca să-i ţie piept.

   — Bravo! Vezi, aşa îmi placi, tinerel exclamă căpitanul şi-i întinse mâna. Nu pot să sufăr pe trândavi. Wilton, adăugă el, du-l la Kai Sund să-i ajute să strângă antenele, altminteri ni le smulge vântul şi n-am putea cere ajutor dacă am avea nevoie de telegrafia fără fir.

   George coborî în grabă scara. Wilton scoase un fluierat ascuţit şi în clipa următoare se ivi din cabina de T.F.F. un tinerel cam de o vârstă cu George.

   — Minunat! făcu el cu însufleţire când află pentru ce-a venit. Mă cheamă Kai Sund. Vrei să fim prieteni? N-ai idee cum te-am admirat când te-am văzut luptându-te atât de voiniceşte cu valurile. Tu cine eşti?

   — Numele meu e George Farrow...

   — Cum ai spus? George Farrow? De când doream să te cunosc! Ce noroc pe mine! Hai, George, să-ţi arăt cum se strâng antenele.

   Se duse pe puntea de la proră unde era drugul subţire uneia din antene şi-i spuse:

   — Urcă-te sus, desprinde firul şi aruncă-l jos pe punte, pe urmă dai jos şi drugul şi-l legi ici de veriga asta. Eu o să fac acelaşi lucru la capătul celălalt şi o să depăn firul până s-o face ghem.

   George dădu numai din cap şi se căţără apoi sprinten pe catarg. Vroia s-arate că se pricepe şi el la aşa ceva şi nu se fereşte de muncă. În curând fu în vârful catargului şi desprinse

antena.

   Treaba nu era uşoară, căci vântul sufla cu furie şi cu greu se putea ţine de drugul subţire de fier. Totuşi izbuti. Coborî apoi pe punte şi se apuca să deşurubeze catargul. Auzi deodată un glas tunător în spatele lui:

   — Ce faci, măi tontule? Cum îndrăzneşti să pui mâna pe antenă? Cine eşti, secătură?

   Tânărul se uită peste umăr şi văzu un vlăjgan vreo douăzeci şi cinci de ani, cu părul roşu, privirea rea şi o faţă schimonosită. Nu răspunse nimic şi-şi văzu de treabă.

   — Ei, Snifton, lasă-l în pace! strigă cineva de pe puntea de comandă.

   Dar în aceeaşi clipă George simţi un pumn zdravăn în spate. Nu putea să treacă o astfel de insultă cu vederea şi să lase pedeapsa nemernicului în seama comandantului. Trebuia să se bizuie pe el însuşi.

   Se întoarse fulgerător şi pumnul său se abătu cu toată puterea peste bărbia agresorului. Snifton se poticni şi scoase un urlet de durere şi furie în vreme ce căpitanul Gordon Bray râse în hohote şi strigă cu admiraţie:

   — Bravo George! Aşa te vreau!

   George însă se apucase iar de lucru gândind că nemernicul acela îşi va fi dat seamă că el nu ştie de glumă. Dar se auzi strigătul de astă dată înspăimântat al căpitanului:

   — Ia seama, George, primejdie!

   Iarăşi se răsuci tânărul fulgerător în călcâie şi-l văzu pe Snifton năpustindu-se ca turbat asupra-i cu cuţitul ridicat. Sări repede în lături, încleştă pumnii şi repezi pe cel stâng în stomacul lui Snifton care căzu urlând în genunchi. începu apoi cu dreptul să-i care la pumni sub bărbie până ce îl lăsă lat.

   — Halal să-ţi fie, Farrow, bine l-ai mai bruftuluit, strigă căpitanul. A şi meritat-o, ticălosul Dară vezi că nu se astâmpără, dă-i brânci în apă.

   George ştia că deocamdată n-avea ce să se teamă de Snifton; zâmbi şi se apucă să înţepenească drugul de cârlig. Până să isprăvească, Snifton îşi veni în fire. Se ridică gemând, aruncă tânărului o privire plină de ură dar nu mai cuteză să se apropie de el ci se duse clătinându-se până la uşa pe care venise şi dispăru înăuntru.

   Kai Sund înfăşurase firul şi se apropiă de George.

   — Bine, băiatule, zise el râzând, tot n-ai mai isprăvit? La noi se cere să meargă treaba repede.

   — Lasă-l în pace, Kai, strigă căpitanul. Farrow a trebuit să-l pună cu botul pe labe pe Snifton în două rânduri, de aceea a întârziat.

   — Ce, a fost obraznic? Bine i-ai făcut, George. Să fii însă cu băgare de seamă, ticălosul ăsta e viclean ca o vulpe şi rău al dracului. Dar ce a avut cu tine?

   Tânărul îi povesti întâmplarea.

   — Fac prinsoare că o să mănânce o papară straşnică d-le la căpitan după ce o trece taifunul. Şi nu pe degeaba. E telegrafistul nostru pe care căpitanul l-a luat de mila, pe bord, acum o lună, la Brisbane. Murea de foame. Dealtminteri nimeni din echipaj nu poate să-l sufere.

   — O fi vreun nenorocit, să-l lăsăm în plata Domnului, zise George ca să curme vorba. Acum ce facem?

   — Kai, du-te de ajută lui Sam şi dumneata, Farrow, vino- ncoace, se auzi în acelaşi moment glasul comandantului.

   Kai plecă niţel cam bosumflat, pe când George urcă pe puntea de comandă.

   — Păzeşte-te de Snifton, îi zise căpitanul cu seriozitate, e viclean şi răzbunător. O să-l iau eu niţel la rost, totuşi te sfătuiesc să fii cu ochii în patru. Ne-am înţeles, nu? Acum treci niţel la cârmă, eu am putină treabă în cabină. Asta e Gonka, al doilea timonier al nostru.

   George schimbă câteva cuvinte cu malaiezul în limba lui şi acesta păru fericit că îi cunoaşte graiul, apoi tânărul se aşeză la cârmă şi abătu vasul din bătaia vântului.

   Lesne nu era, căci valurile scurte dar năvalnice care izbeau mânate de vânt în coastele vasului, îi smuceau cârma din mână. Mâinile îl dureau grozav, îşi muşca însă buzele şi răbda ca să nu se făcu de râs faţă de căpitan, care îl salvase de la moarte. Malaiezul stătea lângă ei cu mâinile încrucişate pe piept şi-l privea cu admiraţie. În clipa când George gândea că îl părăsesc puterile se ivi căpitanul pe punte.

   — Bravo, Farrow! strigă el vesel. Am vrut să văd de ce eşti în stare şi te-am pus la probă. Eşti într-adevăr vrednic de laudă. Aşa? Acum iau eu cârma, rămâi însă, te rog, aici poate va fi nevoie de dumneata când ne va ajunge taifunul.

   George aruncă o privire în urmă şi strigă cu bucurie:

   — Nu mai e nici o primejdie, adevăratul taifun se îndreaptă spre sud şi am scăpat de el.

   Bray se uită şi ei înapoi.

   — Cu atât mai bine, zise apoi. Mie nu mi-e frică nici de mama taifunului; Eagle (Vulturul) al meu îi poate ţine piept, dar trebuie să pui la socoteală şi unele întâmplări neprevăzute. Dacă s-ar opri maşinile am fi pierduţi. Aşa, Gonka, treci tu la cârmă, ţi-l trimit îndată şi pe Wilton. Dumneata, Farrow, vino jos cu mine să-ţi arăt cabina. Vei dormi la un loc cu tânărul Kai. Şi acum, povesteşte-mi cum ai ajuns cu barca aia uşoara în mijlocul Oceanului Indian.

   În timp ce mergeau spre pupă, George istorisi păţania lui. Căpitanul clătină capul şi zise după ce se gândi niţel:

   — Pari să fii om cu noroc; nu e vorbă, te ajută şi puterile şi prezenta de spirit. Că tocmai eu am fost acela care te-am pescuit, e poate ceva predestinat şi o să-ţi spun de ce după ce s-o potoli furtuna. Fireşte că te voi duce la tatăl dumitale, îndată ce va fi cu putinţă, bine înţeles. Acum n-aş vrea să întorc vasul ca să nu ne expunerii la cine ştie ce primejdie, dar când vom putea întinde iar antena, voi expedia o cablogramă ca să dau de veste submarinului că ai fost salvat.

   — Mai bine să mai aşteptăm, răspunse George. Nu cred că tata va pune în funcţiune T.T.F.-ul nostru imediat după trecerea uraganului şi în afară de asta telegrama ar putea fi interceptată de aste vase sau staţiuni poliţieneşti care ar afla astfel că „Dox"- ul se află pe aici.

   — Lasă că vom face aşa ca să nu înţeleagă alţii despre ce e vorba. Dacă crezi însă că e mai bine s-aşteptăm până ce se va înnopta, vom aştepta.

   — Da, căci numai atunci poate părăsi tata golful şi va porni în urma taifunului, cu un singur motor, fireşte.

   — Bine, vom telegrafia pe înnoptate. Aşa! Asta e cabina. Kai să-ţi întindă pe urmă un hamac. Acum l-am trimis să dea o mână de ajutor lui Sam, bucătarul nostru, să ne fiarbă cafea proaspătă. Ia să vedem ce fac.

   Căpitanul deschise o uşă îngustă şi George văzu o bucătărioară mică în care un negru uriaş stătea cu gura căscată şi ochii holbaţi bazaconiile pe care le povestea tânărul.

   — Ei, Kai, ce tot îndrugi acolo? întrebă căpitanul cu asprime, deşi abia îşi putea stăpâni râsul. Nu vezi ce speriat se uită Sam la tine? Şi cu cafeaua ce s-aude?

   Kai se roşi până la rădăcina părului şi se apucă să trebăluiască la măsuţa înţepenită de perete, pe când căpitanul făcu semn negrului să se apropie şi-i zise:

   — Sam, uite, dumnealui e George Farrow, feciorului omului despre care s-a vorbit atât pe bordul vasului nostru. Ai grijă să nu- i lipsească nimic cât timp va fi printre noi.

   George întinse negrului mâna şi din rânjetul de bucurie al acestuia înţelese că prin gestul său simplu îşi câştigase prietenia lui Sam. Dovada o şi dădu aproape îndată, aducând tânărului o

cafea tare cu caimac.

   După câteva ceasuri furtuna începu să se mai potolească. Căpitanul Bray stătu mult de vorbă cu George şi-l cercetă cu dibăcie despre numeroasele peripeţii prin care trecuse, căci tânărul nu era lăudăros din fire şi nu i le-ar fi povestit altminteri. Deodată zise:

   — Oare mi-ar face tatăl dumitale un bine, domnule Farrow? Aş avea nevoie de ajutorul lui.

   — Mai întrebi! făcu tânărul cu însufleţire. Şi eu şi camarazii mei suntem gata să te ajutăm. Despre ce e vorba, domnule căpitan?

   — Păi să vezi... între mine şi fostul meu cumnat dăinuieşte o veche duşmănie. Nemernicul a împins-o pe biata soră-mea la moarte şi i-am spus-o făţiş. Eu mai am un bric, „Săgeata", adică am avut căci timonierul Wills în grija căruia îi lăsasem a fugit cu el şi ştii unde? Chiar la cumnatul meu Jak Colny.

   — Aha şi noi să te ajutăm să-ţi iei înapoi vasul, nu-i aşa? Fireşte, domnule căpitan, chiar de-ar fi să înconjurăm pământul şi să cutreierăm lumea în lung şi în lat.

   — Îţi mulţumesc pentru bunăvoinţa dumitale, zise căpitanul zâmbind, dar nu va fi nevoie. Tocmai am aflat acum în urmă că nemernicul de cumnatu-meu s-ar afla în Adaman unde unelteşte iar vreo ticăloşie împotriva mea, căci sunt acolo tovarăş la o mică factorie1.

   — De unde ai aflat?

   — Pe bricul furat e un ucenic de marină, un drac de băiat foarte deştept care a prins dragoste de mine fiindcă îi luam întotdeauna apărarea. Băiatul reuşeşte uneori să se furişeze noaptea în cabina de telegrafie fără fir şi-mi dă din când în când de veste ce se petrece pe bord. Naiba ştie cum a învăţat şi asta!

   — Nu e mare lucru, mai ales că spui că e inteligent. Eu cred, domnule căpitan, că îţi vei recăpăta în curând vasul. Am izbutit noi în lucruri mai grele ca astea.

   — Ştiu, de aceea te-am şi întrebat dacă tatăl dumitale ar vrea să mă ajute. Trebuie să-ţi spun însă că Jak Colny e un om foarte viclean şi nu o poţi scoate lesne la capăt cu el. Şi cum e şi laş, e şi mai primejdios. Ţi se pare poate absurd, dat aşa e.

   — Într-adevăr, domnule căpitan, un laş e întotdeauna periculos, fiindcă se slujeşte de vicleşuguri şi te atacă pe la spate, încuviinţă George. Am avut noi de-a face cu fel de fel de oameni şi cunoaştem firile lor.

   — Atunci o să-i veniţi şi ăstuia de hac, râse Bray. Acum aş mai vrea să-ţi atrag atenţia asupra unui lucru. Păzeşte-te de Snifton.

Nemernicul asta e şi el foarte viclean şi răzbunător, ar fi în stare să-ţi înfigă cuţitul în spate când nici nu te gândeşti.

   — O să fiu cu băgare de seamă, răspunse cu nepăsare George. Mă mir numai de ce l-ai luat pe bord dacă nu-ţi place.

   — Vezi că am fost nevoit s-o fac. Telegrafistul meu s-a îmbolnăvit pe neaşteptate în Brisbane şi cârmaciul Wills de pe celălalt bric al meu care era ancorat lângă mine, mi l-a adus pe Snifton. Îmi trebuia neapărat un telegrafist.

   — Nu ţi-a trecut prin minte că ar fi ceva în legătură cu cumnatul dumitale? Faptul că ţi-a fost recomandat de Wills dă de bănuit.

   — Bine zici! strigă Bray bătându-se cu palma peste frunte. La asta nu m-am gândit. Hm, o să-l supraveghez mai de-aproape, poate îl prind cu mâţa-n sac.

   Căpitanul porni cu George să se plimbe pe punte. Când trecu pe lângă cabina de telegrafie deschise brusc uşa şi privi înăuntru. Snifton sări speriat de pe pătuceanul lui şi întrebă pe căpitan ce doreşte.

   Din păcate Gordon Bray era un om cinstit şi nu se putea preface. Zise cu glas ameninţător:

   — Snifton, domnul Farrow mi-a atras chiar acum luarea-aminte asupra unui lucru care pare să fie adevărat. Te voi supraveghea şi dacă te prind că eşti în legătură cu cumnatul meu, îl vezi pe dracu, eu nu ştiu de glumă, aşa să ştii!

   Snifton se îngălbeni, apoi se făcu roşu ca sfecla şi îngăimă ceva ca o protestare, dar căpitanul îi trânti uşa în nas. Nu văzu mutra schimonosită de furie a telegrafistului, care ridicase ameninţător pumnii.

   —  Hm... la drept vorbind n-ar fi trebuit să-i spun, mormăi căpitanul, dar n-am putut să mă stăpânesc. Cred că i-am băgat frica în oase şi o să se astâmpere. Te pomeneşti că de aceea ere atât de înfuriat când ai luat jos antena, fiindcă tocmai era în legătură cu cumnatu-meu. Te-aş ruga ceva, domnule Farrow: După ce vom pune iar antena, supraveghează-l, făcând cu schimbul cu Kay Sund. Dumneata te pricepi mai bine la alfabetul Morse. Nu te sfii să intri când vrei în cabină dacă ţi se pare că-şi înseamnă ceva pe hârtie. Ori mai bine o să adaug încă o cască şi să poţi auzi tot ce se comunică.

   — Aoleu, intră toţi dracii în el! râse George. Mie nu-mi pasă, nu ştiu însă cum va privi el lucrurile.

   — Din fericire furtuna slăbeşte, zise deodată căpitanul. Mai avem trei ceasuri până se va lăsa întunericul. Ai vrea să faci ceva până atunci, domnule Farrow? Aş avea, ceva de lucru pentru

dumneata.

   — Cum să nu, domnule căpitan! Nici nu-mi place să stau degeaba, răspunse George, repede.

   — Eu trebuie să mă duc acum să-l schimb pe Gonka la cârmă, aşa că te rog du-te singur în cabina mea - uite, coborî pe aici - şi fă niţică ordine. Am adunat de prin toate meleagurile care le-am cutreierat fel de fel de trofee şi arme, toţi pereţii cabinei mele sunt pline de astfel de lucruri. la-le jos şi şterge-le de praf, apoi atârnă-le la loc. la stai niţel, Snifton are o grămadă de cârpe pentru aparatele lui.

   Se duse iar la uşa cabinei de telegrafie, o deschise şi strigă înăuntru:

   — Snifton, dă-i domnului Farrow nişte cârpe. E atât de drăguţ şi vrea să-mi facă niţică ordine în cabină. Pe dumneata ştiu că nu mă pot bizui, îţi place mai bine să leneveşti decât să munceşti.

   George, care intrase să ia cârpele, văzu privirea de ură pe care i-o aruncă telegrafistul. Ridică însă din umeri şi râse cu poftă. Nu-i păsa lui de ura australianului.

   Când să deschidă apoi uşa care ducea jos la cabina căpitanului, acesta îi strigă:

   — A, era să uit tocmai ce e mal important, domnule Farrow! Peste drum de uşa cabinei mai e una îngustă. Să nu cumva s-o deschizi, o să-ţi spun eu pe urmă de ce.

   — Am înţeles, domnule căpitan.

   Tânărul coborî în fugă cele câteva trepte şi intră în cabina comandantului. Se opri însă uluit în prag. Încăperea era mare şi pereţii căptuşiţi cu tăblii de mahon erau încărcaţi cu fel de fel de trofee, arme şi alte lucruri ciudate şi rare că te-ai fi crezut într-un muzeu. Se apucă însă repede de treabă, voia s-arate căpitanului că nu se sperie el de muncă şi îl şi interesa ceea ce vedea. Admira fiecare lucru în parte - căci erau într-adevăr obiecte de preţ - îi ştergea cu băgare de seamă şi-l atârna la loc. Isprăvise un perete şi ajunse la uşa despre care îi vorbise căpitanul.

   IV.

   O TICĂLOŞIE FARA SEAMĂN.

   TOCMAI LUASE O PAVĂZĂ AFRICANĂ şi se apucase s-o şteargă aplecându-se, când uşa cabinei se deschise încet şi cu băgare de seamă şi Snifton băgă capul înăuntru. George era întors cu spatele şi nu-l văzu, mai ales că era vârât aproape tot sub pavăză. Roşcovanului îi venea la socoteală căci îşi putea înfăptui planul lui grozav. Rânji mulţumit şi întinse binişor o sârmă pe care o îndoise la vârf în cabină, spre uşa despre care vorbise căpitanul, vârî cârligul în toarta cheii şi o răsuci încet şi fără zgomot. Crăpă apoi uşa şi trase îndărăt sârma. De data asta însă fu mai neprevăzător căci izbi capătul firului de uşa cealaltă şi făcu zgomot.

   George ridică repede capul de sub pavăză. Se aşteptase să-l vadă pe căpitan şi se miră că uşa era deschisă şi nu intrase nimeni deoarece Snifton fugise repede când îşi dăduse seamă de neprevederea lui.

   Se sculă de la locul său şi vru să închidă uşa, dar văzu cu spaima că uşiţa cealaltă e crăpata. Oare să fi trecut căpitanul acolo fără să-l simtă el? Tocmai voia să întrebe, când văzu crăpătura lărgindu-se încet nu ca şi când ar fi un om care ar vrea să iasă. Se uită cu încordare într-acolo, tot în credinţa că e căpitanul. Nu-l văzu însă, desi acum uşa se deschisese dea binelea. Lăsă ochii niţel în jos căci simţea că-l pândeşte o primejdie. Încremeni. Doi ochi verzui şi lucitori îl priveau. Erau ai unei pantere negre, care înaintase cu partea dinaintea trupului în cabina căpitanului. Probabil că fiara nu ştia ce să facă deocamdată cu făptura ciudată din faţa lui.

   George căută în juru-i o armă - ale lui rămăseseră în cabina pe care i-o hotărâse căpitanul. Văzu atârnată în perete chiar lângă el o kirrie - o măciucă de luptă africană din lemn tare ca oţelul, de obicei cioplită cu artă. Smulse repede măciuca de la locui ei; în mâna unui om îndemânatec putea fi o armă foarte primejdioasă. În aceeaşi clipă pantera, care observase mişcarea, se repezi spre el. George se ascunse ca fulgerul după pavăză, cum fac războinicii Kassaik când vânează lei. Fiara se izbi de pavăză şi-l trânti la pământ. Norocul lui. Se afla acum sub pavăza care făcea deasupra lui o carapace ca a unei broaşte ţestoase. Se ţinea cu putere de curelele pavezei peste care se aşezase pantera. Aceasta zgâria cu furie pielea tare de sub ea, dar nu o putea sfâşia. George simţi deodată că pantera a sărit jos; ridică binişor pavăza într-o parte şi se uită în juru-i. Fiara plecase într-adevăr. Îşi aduse aminte că uşa care dă spre scară rămăsese deschisă. Sări îndată în picioare. Nu se gândea în clipa aceea la primejdia care-l ameninţa, ci la ce s-ar putea întâmpla dacă pantera ar ajunge pe punte. S-ar fi putut însă ca uşa din vârful scării să fie închisă. Atunci pantera era pe scară şi cu atât mai mare ar fi primejdia pentru el, căci dacă fiara s-ar repezi cu furie asupra lui, nici chiar pavăza nu l-ar mai putea apăra.

   Nu-i păsa însă acum de viaţa lui. Trebuia să dea de veste celor de pe punte că pantera a scăpat din cuşca ei. În timp ce înainta spre uşă, chibzui cam cine ar fi putut deschide uşa cuştii şi îi veni în gând Snifton.

   Acesta aflase de la căpitan că George se ducea să-i şteargă de praf armele şi trofeele. Să fi fost oare în stare australianul de o astfel de nelegiuire? Dar cine altul ar fi putut-o face? Mai târziu va lămuri el şi afacerea asta, acum era vorba să ucidă pantera sau s- o gonească iar în cuşca ei.

   George ajunse la uşă. Ţinea scutul în faţă, adăpostindu-se după bucata de piele tare ca fierul. Când fu lângă uşa care ducea la scară, o deschise mai bine. Văzu că într-adevăr chepengul dinspre punte era ridicat. Urcă în fugă treptele, trăgând pavăza cu el. În mâna dreaptă ţinea măciuca în sus, hotărât să se slujească de ea dacă va fi nevoie.

   După ce urcă jumătate din trepte, auzi un răcnet grozav de pe puntea de la proră. Sări ultimele trepte într-o goană nebună şi, deşi trebuia să tragă după el pavăza aceea grea nu o lăsa din mâna. Ajuns sus, văzu pe Snifton în ghearele panterei. Fiara trebuie să fi fost întărâtată rău, căci îl rostogolea de colo până colo, înainte de a-l sfâşia.

   — Ranga, aici, strigă căpitanul de pe puntea de comandă, dar fiara nici nu se sinchisea.

   Nemaigândindu-se că Snifton vrusese să-l înjunghie pe la spate, uitând că numai el era de vină de cele ce se întâmplau acum, dând drumul panterei, George se repezi spre fiară cu măciuca ridicată. Era în joc viaţa unui om, oricine ar fi el.

   Auzi ţipătul căpitanului care vroia astfel să-l oprească, dar nu vru să-i dea ascultare. Pantera simţise un nou duşman şi se întoarse fulgerător. Dar George nu-i dădu răgaz să se apropie şi-o pocni cu măciuca peste bot. Cu un răcnet grozav fiara se poticni. În clipa următoare fu însă iar în picioare şi se năpusti urlând spre George. Acesta pusese însă înainte-i pavăza ca şi adineauri în cabină. Izbitura fu totuşi atât de puternică, încât îl trânti jos sub pavăză. Degeaba zgâria fiara pielea tare, ghearele ei nu reuşeau s-o sfâşie.

   Înţelese pesemne că nu va putea face astfel nimic duşmanului şi se întoarse iar la Snifton. Poate că nenorocitul făcuse vreo mişcare sau încercase să se târască de acolo. George nu mai putu îndura. Se ridică de jos, dar în clipa următoare pantera neagră se răsuci în loc. Acum primejdia era într-adevăr de neînlăturat căci n- avusese timp să-şi aşeze pavăza înainte şi poate ar fi fost înhăţat de gheara grozavă, a fiarei, dacă nu-i sărea în faţă şi cu o lovitură puternica n-ar fi izbit iar pantera în bot. Aceasta sări urlând în lături, dând astfel răgaz curajosului tânăr să se ascundă iar sub scutul gros de plete. Auzi apoi gheara panterei zgârâind cu furie pavăza.

   Lupta aceasta de-a v-aţi ascunselea începu să-i placă. Aci nu mai era vorba de tras cu revolverul sau cu puşca; se cerea prezenţa de spirit, judecata unui creier omenesc care se slujea de mijloace primitive. Dar deodată îi trecu pofta de petrecere, căci pantera, care tropăise până atunci ca nebună pe pavăză, încercă acum s-ajungă pe altă cale la duşmanul ei.

   Se lăsă los lângă el şi căută să întoarcă pavăza cu laba. Poate că o mâna la asta şi instinctul, căci fraţii ei din Sumatra şi Java se vor fi slujit adesea de mijlocul acesta pentru a ajunge la burta broaştelor ţestoase.

   Pe George îl treceau sudorile, căci pavăza fu ridicată niţel şi fiara vârî laba dedesubt. Poate că ar fi izbutit chiar să răstoarne pavăza daca tânărul nu ar fi izbit-o cu putere cu măciuca peste labă.

   Pantera scoase un urlet de durere şi-şi trase repede laba înapoi. Pavăza se aşeză iar la loc. Fără să vrea, pe George îl pufni râsul.

   Şi iarăşi începură ghearele să zgârie cu furie pielea pavezei. Cu siguranţă că în cele din urmă fiara ar fi izbutit şi George ar fi fost pierdut dacă s-ar fi aflat singur cu pantera. Aşa însă se aştepta din moment în moment ca Gordon Bray, căpitanul vasului, să vie cu puşca şi să ucidă pantera, deşi, după strigătul lui de adineauri, se înţelegea că fiara era pe jumătate îmblânzită.

   Dar în clipa următoare tânărul rămase uluit, căci pantera se opri din râcâit şi auzi chiar lângă el glasul căpitanului zicând:

   — Ranga, animal afurisit, să-ţi fie ruşine! Nu vrei să te astâmperi?

   Drept răspuns urmă un mârâit, de astă dată mai puţin înfuriat. Şi iarăşi mustră căpitanul pantera care mârâia tot mai îmblânzită.

   — Scoală, dragă Farrow, Ranga nu-ţi va mai face nimic. Nu e răzbunătoare din fire şi va uita în curând loviturile pe care i le-ai dat peste labă.

   Totuşi George se ridică încet şi cu băgare de seama, ţinând mereu pavăza în faţă, ca să se poată apăra la nevoie. Căpitanul apucase însă pantera de ceafă şi o ţinea strâns.

   Când fiara îl văzu pe George vru să se repeadă la el, dar Bray îi dădu o palmă zdravănă peste cap - ceea ce se tem şi cei mai pricepuţi îmblânzitori s-o facă - şi strigă mânios:

   — Ţi-am spus să te astâmperi, Ranga! Dumnealui e un prieten de-al meu. Întinde-i frumuşel laba şi fii cuminte!

   George rămase încremenii văzând pantera apropiindu-se de el

şi întinzându-i laba, cum ar face un om când dă bună ziua.

   Se uită uluit la căpitan. Acesta zise râzând:

   — Ce te miri, dragă Farrow? Ranga e credincioasă ca un câine şi foarte bine crescută. Numai pe Snifton nu poate să-l sufere, probabil că a simţit cu instinctul ei simplu de animal, că omul acesta e rău şi prefăcut Scutură-i liniştit mâna, vreau să spun laba şi sunteţi prieteni până la moarte.

   George clătină capul, se aplecă, apucă laba pe care pantera o ţinea tot întinsă şi i-o scutură cu putere, zicând în limba malaieza în care îi vorbise şi căpitanul:

   — Ranga, eşti o fată de treabă. Vrei să fim prieteni?

   Pantera se lipi de el şi-şi frecă blând căpăţâna ei mare de genunchii tânărului. Acesta puse jos pavăza şi măciuca şi mângâia blana neagra a fiarei. Deodată privirea îi căzu asupra lui Snifton care zăcea nemişcat.

   — Domnule căpitan, spuse el cu blândeţe, mi se pare că bietul Snifton e grav rănit. Să încercăm, poate îl mai putem salva.

   Bray îl privi clătinând capul, apoi răspunse:

   — Te admir pentru inima dumitale bună, dragă Farrow, dar nemernicul ăsta nu e vrednic de milă. L-am văzut când a ieşit pe punte; avea în mână o sârmă lungă pe care a aruncat-o repede în mare. Acum înţeleg ce ticăloşie a făptuit. Cu sârma aceea a deschis cuşca panterei. Ştia că Ranga se dă la orice străin când nu-i spun eu că mi-e prieten. Ai avut într-adevăr un noroc orb, sau mai bine zis, ai o prezenţă de spirit şi un sânge rece, cum n-am mai întâlnit până acum. Ideea cu pavăza a fost ceva extraordinar.

   — O, mi-a insuflat-o însăşi pantera. A fost o simplă întâmplare că în momentul acela tocmai ştergeam pavăza pe dinăuntru de praf. Cred totuşi că nu-l puteam lăsa pe Snifton fără ajutor. Cine ştie ce suferinţe îl vor fi înrăit aşa!

   George se aplecă şi întoarse binişor pe telegrafist pe spate. Îşi dădu însă îndată seama că orice ajutor ar fi fost de prisos. Probabil că murise de la întâia lovitură pe care i-o dăduse pantera cu laba ei enormă. Îl ura grozav pe Snifton, deoarece acesta o necăjea şi o aţâţa de câte ori avea prilejul.

   — Sunt mulţumit ca am scăpat de el pe calea aceasta, spuse cu asprime Bray. A fost un om rău. Haidem, dragă Farrow, să-l aruncăm acum peste bord.

   — Nu, domnule căpitan, răspunse George. Nici dumneata nu crezi ce spui. Un duşman mort nu mai e duşman. Mi-a voit răul, dar eu îl iert. Trebuie să-i facem o înmormântare marinărească.

   Bray lăsă capul în piept câteva momente, pe urmă se uită cu drag la George şi-i zise grav:

   — M-ai ruşinat, Farrow. Aveam într-adevăr de gând să-l arunc dea dreptul în apă, dar îmi dau seama că ai dreptate: moartea spală pe om de păcate. Să-i facem o înmormântare cuviincioasă.

   Căpitanul duse pe Ranga în cuşca ei, apoi porunci lui Sam să coase un sac din pânză şi să bage cadavrul în ei. Bricul îşi încetini viteza, marinarii se adunară toţi pe punte şi după o scurtă ceremonie trupul neînsufleţit al lui Snifton fu dat pradă valurilor.

   V.

   JACK COLNY.

   DUPĂ CE TOTUL SE SFÂRŞI, căpitanul zise:

   — Farrow, Kai, întindeţi antena. Poate e chip să aflam îndată dacă Snifton a fost într-adevăr în înţelegere cu fostul meu cumnat. Probabil că Wills, fostul meu cârmaci, va căuta să se pună în legătura cu el.

   Cei doi tineri se apucară de treabă. Catargele de fier fură ridicate din nou şi întinseră antena. După aceea căpitanul duse pe George în cabina telegrafistului şi-i arătă toate aparatele. Nu era nevoie să-l înveţe cum trebuie să se slujească de ele, căci se îndeletnicise şi pe submarin cu telegrafia fără fir. Kai deasemenea cunoştea mânuirea aparatelor.

   — Aşa, zise Bray mulţumit. Văd că vă pricepeţi amândoi de minune. Faceţi cu schimbul. Farrow, după ce se va întuneca, să- ncercăm să ne punem în legătură cu tatăl dumitale.

   Cei doi tineri îşi puseră căştile la urechi şi ascultară cu încordare. Comunicările se încrucişau de la staţiuni la vapoare, de la vas la vas fără întrerupere.

   Deodată tinerii prinseră nişte semnale foarte desluşite. Silabisiră următoarele: „Snifton, unda 750, Snifton, unda 750".

   Fireşte că bricul, ca orice vas, n-avea decât un singur aparat de emisiune. George îl puse la unda 750 şi răspunse:

   — Wills, aici Snifton, Wills, aici Snifton.

   Întrebarea veni îndată:

   — Pentru ce prelungit tăcerea?

   — Dat jos antena, pricina taifunul.

   — Bine. Suntem în golful Tamarinilor. Vino îndată ce debarci. Afacere mare, vrem şi „Eagle" (Vulturul).

   — Vin, încheia George.

   Tinerii se priviră uluiţi după ce afla cuvintele transmise prin alfabetul Morse. George îşi luă apoi casca de la urechi, făcu un semn cu capul lui Kai şi se duse să-l caute pe căpitan, pe care îl zări pe puntea de comandă.

   După ce îi povesti tot, Bray zise:

   — Cunosc golful unde ţi-a dat întâlnire. Aşa dar, fostul meu cumnat a pus ochii şi pe bricul asta. Mă tem că o să le stricăm socotelile. Deocamdată îţi mulţumesc din suflet, dragă Farrow, pentru vestea adusă. Nădăjduiesc să putem vorbi şi cu tatăl dumitale cât mai curând.

   După cină, pe care cei doi tineri o luară în cabina telegrafică, se şi înnoptă, George se aşeză la aparat şi telegrafia:

   — Aici George, pe unda 400. Aici George, pe unda 400.

   Nu putea da de bănuit nimănui prin aceste cuvinte, chiar dacă ar fi fost interceptată de vreo altă staţiune. Telegrafistul ar putea crede că e vreo emisiune de probă. Ştia însă că telegrafistul „Dox"-ului se slujea adeseori de unda 400 prin care primea veşti de pe „Insula odihnei" locul lor de adăpost.

   Într-adevăr, nu trecu mult şi George primi răspunsul de pe insulă. Comunică acolo să închidă aparatul, deoarece el căuta vasul nu insula.

   Telegrafistul de pe insulă comunică îndată ca totul e în regulă, transmite salutările celor rămaşi acasă, pe urma închise aparatul.

   George căută să se pună în legătură cu submarinul, dar nu primi nici un răspuns. Inima i se strânse de îngrijorare la gândul ca „Dox"-ul lui drag va fi pierit în taifunul lui grozav. Dar tocmai când vru să-şi scoată descurajat casca, auzit semnale pe care le tălmăci îndată:

   — Aici vasul căutat. George, unde eşti?

   Răspunse:

   — Tată, sunt în afară de pericol, în drum spre Andaman. Vino repede după noi, trebuie să ajutăm pe salvatorul meu. Ne întâlnim lângă Marele Andaman.

   — Bine, băiatule, venim cât mai curând cu putinţă. Sunt fericit că eşti sănătos şi în siguranţă - răspunse căpitanul Farrow.

   — Mâine seară voi fi în faţa insulelor unde nădăjduiesc că vă vom găsi.

   — Vom încerca. Salutări salvatorului tău.

   George se duse să comunice lui Bray convorbirea avută cu tatăl său.

   — Minunat! făcu Bray cu bucurie. Acum sunt încredinţat că planurile ticălosului de Jack vor fi zădărnicite. A fost într-adevăr un noroc pentru mine că te-am putut salva, dragă Farrow. Se vede că a fost ceva predestinat de soartă.

   — Sau numai o întâmplare, domnule căpitan - răspunse George, zâmbind. Cred că ar trebui să micşorăm niţel viteza. Submarinul nu se poate sluji decât de un singur motor şi i-ar fi cu neputinţă să ne ajungă, aşa că ar trebui să-l aşteptăm prea mult la Andaman.

   — Bine zici, încuviinţă Bray şi dădu ordin prin tubul acustic să se micşoreze viteza. Apoi adresându-se lui George: Nu cred că mai e nevoie să stai toată noaptea la aparat, asta poate s-o facă şi Kai. Şi-apoi, avem un clopot deşteptător dacă va veni vreo comunicare. Părerea mea e că Wills nu mai are ce vorbi cu Snifton ştiind că acesta va veni la golful Tamarinilor. Du-te deci de te culcă şi dormi fără grijă.

   George n-aşteptă să-i spună de două ori. Era mort de oboseală după peripeţiile prin care trecuse în ziua aceea. Mulţumi căpitanului şi se duse în cabina arătată de el; cum se întinse în hamac şi cum puse capul jos, adormi.

   Se deşteptă auzind forfoteală pe punte. Se îmbrăcă în grabă şi ieşi din cabină.

   — Ei, te-ai odihnit dragă Farrow? îl întâmpină Bray, râzând. Aveai şi nevoie de somn, nu e vorba - uite colo un hârdău cu apă, ţi l-a pregătit Sam. Du-te de te spală, pe urmă vino să-ţi bei cafeaua pe care ţi-o va aduce el. Mi se pare că i-ai căzut cu tronc bucătarului nostru.

   După ce se spălă şi mâncă la repezeală, tânărul se duse în cabina telegrafica să-l schimbe pe Kai. De la Wills nu mai sosi nici o veste, în schimb căpitanul Farrow comunica fiului sau ca al doilea motor a fost reparat şi vor ajunge repede pe „Eagle".

   Bray dădu ordin ca viteza bricului şi fie mărită ca să poată fi la Andaman încă înainte de a se însera. Mai era un ceas până a se lăsa întunericul şi George aştepta cu nerăbdare să zărească prin ochean turnul submarinului. Deodată scoase un strigăt de bucurie şi zise căpitanului care venise lângă el:

   — Vine tata, domnule căpitan!

   — Mă bucur din inimă, dragi Farrow, dar să ne oprim ca să-l aşteptăm, căci trebuie să ne înţelegem cu el înainte de a ne urma călătoria.

   Alergă la puntea de comandă să dea ordin ca să se micşoreze viteza, în vreme ce George rămase la proră şi privea cum submarinul se apropia din ce în ce. În curând putu zări pe tatăl său în turn şi începu să-şi fluture şapca de bucurie.

   Nu trecură nici zece minute şi o barcă mica de aluminium, vâslită de Petre se alătura de bric. Căpitanul Farrow se caţără pe punte. George îi căzu în braţe şi stătură multă vreme îmbrăţişaţi. Na credeau că se vor mai revedea vreodată.

   Pe urmă, Farrow strânse cu căldură mâna lui Bray. Acesta povesti pe scurt căpitanului cum îl pescuise pe George, apoi rugă pe Farrow să-l ajute ca să-şi recapete vasul furat de fostul său cumnat.

   Fireşte că Farrow îi făgădui numaidecât. Se luă hotărârea ca George şi Petre să rămână deocamdată pe bordul lui „Eagle". Se puteau duce oricând pe submarin cu una din bărcile de salvare ale bricului.

   Plănuiau ca peste noapte să-l ţie sub observaţie şi să-l spioneze pe Jack Colnay. Cum era aproape sigur că ticălosul va ataca bricul spre ziuă, un număr mare de marinari vor fi ascunşi înlăuntrul vasului ca să-l întâmpine cu alai.

   Zoriră la drum. La două ceasuri după ce se lăsa întunericul, ajunseră la insulele Marele Andaman. Căpitanul Bray, care cunoştea bine locurile, coti într-un golf îngust şi întortocheat de unde nu puteau fi văzuţi din larg.

   Iarăşi veni căpitanul Farrow pe bordul bricului şi ascultă ce-i spunea Bray:

   — Golful despre care vorbea trădătorul de Wills, e la o depărtare de vreo jumătate ceas de aici. N-aş vrea să mă duc eu acolo căci s-ar putea să mă recunoască santinela şi să-i dea de veste lui Colnay. Acesta ar afla astfel că i-am descoperit planul şi ar pleca îndată ca să aştepte un alt prilej mai prielnic pentru a mă prinde.

   — Atunci mă duc eu cu Petre într-o barca, se oferi George. Vom încerca să ne furişăm până acolo ca să-i aflăm planurile. Tu ştii, tată ca ne pricepem noi la aşa ceva. Nu ni se poate întâmpla nimic.

   — Zău, ideea nu e rea, îşi dădu cu părerea Bray. La drept vorbind, nu e chiar un golf, ci o limbă de pădure care se întinde până în mare. Aci se află un luminiş destul de mare în mijlocul căruia e un tamarind uriaş. Nu trebuie să înaintaţi decât până la marginea luminişului, dar nu prea cred că acolo aţi putea spiona ceva.

   — Lasă ca vom vedea noi ce e de făcut, zise George, însufleţit, la ideea unor noi peripeţii. Petre, pune să se monteze repede o barcă de aluminiu ca să putem pleca imediat.

   După câteva minute, cei doi camarazi vâsleau cu repeziciune şi fără zgomot, în lungul coastei.

   Răsărise luna şi lumina ca ziua. Noroc ca pe ţărm se întindea o fâşie deasă de trestie de bambuşi, sub care se puteau adăposti şi vâsli fără teama de a fi văzuţi.

   După vreo jumătate de ceas de drum, George care privea tot înainte, zări o spărtura în tufişul de bambu. Făcu un semn lui Petre să lase lopeţile, cârmiră barca în tufiş şi tânărul şopti:

   — Petre, trebuie să trecem înot prin spărtură. Priponim barca, pe urmă ne apropiem pe nesimţite, poate aflăm ceva.

   Aşa şi făcură. George înotă înainte, urmat de Petre. Ajunseră la spărtură. Era destul loc de trecut printre tufe. Când ajunseră dincolo dădură de luminiş. Aci era un foc de lagăr, lângă care văzură doi europeni vorbind cu însufleţire. Erau atât de cufundaţi în vorbă, că nici nu se uitau spre mare.

   George trecu înot spărtura; se pricepea bine cum să se dosească pe după tufe. Ştia că Petre îl urmează. În sfârşit, simţi nisipul sub picioare.

   Ieşi din apă şi începu să se târască pe burtă. În curând auzi glasuri.

   — Cred că ne putem bizui pe Snifton, nu e aşa, Wills? Spunea unul din cel doi bărbaţi cu o voce răguşită.

   — Îl am în puterea mea - răspunse celălalt râzând. Dacă îl denunţ, înfundă puşcăria... E mulţumit să mă slujească şi să se mai aleagă şi cu o răsplată pe deasupra.

   —  O să i-o şi dăm - dar numai după ce. N-avem nevoie de părtaşi. Şi apoi e şi prea tânăr ca să poţi avea încredere în el.

   — Lasă că e bine şi în fundul apei - zise Wills cu o nepăsare care îl revolta pe George. O să ne dea de veste Jack când o sosi Bray în golful unde era vorba să pornim imediat cu ai noştri fără să-l mai aşteptăm pe Snifton.

   — Mare noroc am avut că am dat de puşcăriaşii aceia fugiţi de la ocnă - zise vesel Colnay. Îi trimitem întâi pe ei în foc, iar la urma, nouă ne rămâne ce e mai uşor. Îi venim noi de hac lui Bray, n-avea grijă.

   — Aşa cred şi eu. A, aud zgomot în tufiş - trebuie să fie Jack.

   După câteva momente un bărbat scurt şi îndesat, cu o barbă

deasa şi neagră, se ivi în luminiş. Venea în goană şi zise gâfâind:

   — A sosit bricul. Cum l-am văzut, am dat fuga încoace să vă spun, dar prin afurisitul ăsta de desiş încâlcit e greu de înaintat.

   — Atunci trebuie să pornim îndată - strigă Colnay şi sări în picioare - Jack, adună pe marinarii noştri şi pe puşcăriaşi. Peste un ceas putem fi la bric şi să dăm atacul.

   George auzise destul. Se întoarse şi văzu ca Petre, care avusese acelaşi gând, i-o luase înainte. Trebuiau să se grăbească să ajungă la timp pentru a da de veste camarazilor.

   Acum nu mai era însă nevoie să se grăbească atât, căci cei doi nemernici dispăruseră în desiş.

   Înotară în grabă spre locul unde îşi lăsaseră barca şi în curând vâsleau din răsputeri spre submarin. Când Bray află că atacul va avea loc mai repede decât se aşteptase, zise:

   — Mai avem răgaz o jumătate de ceas. Le trebuie cel puţin atât până să străbată desişul. Te-aş ruga, domnule Farrow, să-mi trimiţi câţiva oameni de-ai dumitale. Vreau să-l las pe Colnay să vie pe bord.

   — Ar fi mai bine aşa. N-ar mai putea tăgădui ce scop urmăreşte. Îţi ajung douăzeci de inşi?

   — O, e mai mult decât îmi trebuie. Pe cei mai viteji să-i rânduim pe puntea de la proră, vreau să-i prezint lui Ranga. S-ar putea întâmpla ca zgomotul luptei s-o înfurie şi să-şi spargă cuşca. Cunoscându-i dinainte, nu le va face nimic.

   Era o privelişte ciudată aceea care se desfăşură peste câteva minute pe puntea bricului. Cei douăzeci de marinari ai submarinului, fură prezentaţi unul câte unul panterei. Pe urmă. După ce dădu mâna cu fiecare în parte, Bray o duse îndărăt în cuşcă. În vremea asta, marinarii îşi căutară câte un ascunziş pe punte unde să nu fie văzuţi atât de lesne.

   Căpitanul Bray se urcă pe puntea de comandă. George vru să-l însoţească, dar el îi zise zâmbind:

   — Nu, tinere! Nemernicul acela de Wills are pistol cu aer comprimat cu care te ia la sigur. Mie nu-mi pasă, dar pe dumneata o să te nimerească negreşit.

   — Nu înţeleg - făcu George uluit - atunci o să te nimerească şi pe dumneata...

   — Da, dar nu poate să-mi facă nimic. Capul mi-e aparat de sticla asta groasă şi în corpul meu pot să tragă cât o pofti - încheia căpitanul Bray şi urcă liniştit scăriţa.

   Tânărul se uită nedumerit în urma lui, apoi caută şi el o ascunzătoare. Nu pricepea de fel ce vroise să spună căpitanul.

   Timpul trecea într-o încordare de neînchipuit. În sfârşit, lui George i se păru că aude dinspre pădure un foşnet uşor. Se uită în sus, la Bray care îşi îndreptase trupul şi părea ca ascultă deasemenea. Deodată răsună un bâzâit, ca şi când ar fi zburat peste punte un cărăbuş uriaş. Urmă o bufnitură înăbuşită şi Bray se rostogoli în jos, pe trepte. George fu cât p-aci să se repeadă în ajutorul lui, dar în aceeaşi clipă, văzu spre marea lui mirare pe Bray, pe care îl credea rănit de moarte, ridicându-se repede în patru labe, târându-se pe punte şi disperând. Abia acum înţelese că această cădere a căpitanului era numai o prefăcătorie şi că trebuie să poarte pe dedesubt o zală de metal. De aceea spusese că nu-i pasă de gloanţele lui Wills, trecură câteva momente, apoi nişte umbre începură să se caţere pe scara de frânghie a bricului şi săriră peste parapet.

   — Domnule Colnay, se auzi glasul lui Wills, l-am omorât pe

Bray. Ceilalţi or fi prin cabine.

   — Foarte bine. Eu cobor în cabina lui - răspunse Colnay, care sărise şi el pe punte. Am niţica treabă acolo. În vremea asta, cred că vei sfârşi repede cu puţinii oameni pe care îi are pe bord.

   Dispăru pe scăriţa care ducea înăuntrul vasului. După câteva clipe se auzi un răcnet înfiorător, urmat de pufăitul înfuriat al panterei. Era semnalul pentru marinarii „Dox"-ului ca să iasă din ascunzătorile lor. Lupta fu scurtă, dar îndârjită. Numai câţiva din ocnaşi scăpară cu fuga, fură însă urmăriţi şi luaţi prizonieri. Pe Colnay îl sfâşiase pantera, iar Wills căzuse răpus de un glonţ al căpitanului Bray. Aceşti doi înverşunaţi duşmani al săi, nu mai erau în viaţă. Bray îşi luă în primire bricul furat şi se bucură ca un copil. La despărţire, zise mişcat lui George:

   — Dumitale îţi datorez întregul meu avut dragă George şi nu voi uita niciodată ce ai făcut pentru mine. Dumnezeu să-ţi răsplătească şi să te ţie în viaţă ca să fii de folos şi altora ca şi până acum...

1 Depozit cu mărfuri pentru băştinaşi.

SFÂRŞIT

Volumul 100

SUBMARINUL FANTOMĂ

   O DESCOPERIRE CIUDATĂ.

   — CE S-A ÎNTÂMPLAT, dragă Rindow?

   În urma semnalului dat de primul său ofiţer, căpitanul Farrow venise în turn şi cercetând întinsul mării cu ocheanul, descoperi la mare depărtare catargele unui vas cu pânze.

   — Domnule căpitan, îţi voi arăta îndată ceva pentru moment a dispărut iarăşi. Nu-mi pot da seamă ce să-nsemneze obiectul acela. A! Uită-te, tocmai se iveşte iarăşi! Mă gândeam la început că ar fi un submarin de-al duşmanilor noştri, dar nu e aşa. D-ta ce crezi?

   Rindow arătă cu mâna în larg. Căpitanul duse iar ocheanul la ochi şi cercetă obiectul ce tocmai se ivise din mare, aflat la vreo două mii de metri de submarin şi care cu ochiul liber se vedea foarte nelămurit.

   Farrow privi multă vreme şi când lăsă ocheanul jos, dădu din cap, mirat.

   — De, dragă Rindow, nici eu nu ştiu ce săi cred. Îmi face impresia că s-ar fi ivit acolo o insuliţă plutitoare, căci zăresc lămurit câteva tufe! Dă ordin să se pună în funcţiune compresoarele, deoarece vreau să ne îndreptăm într-acolo să cercetez despre ce e vorba. A, uite că dispare iarăşi!

   — Peste cinci minute se va ivi din nou, domnule căpitan. De o jumătate de ceas de când o tot ţin sub observaţie. Ciudat e însă că, deşi am dat viteză submarinului, vad ca nu ne apropiem! După cât se pare, insula - cum o numeşti d-ta - călătoreşte şi ea pe sub apă.

   — Stabileşte d-ta poziţia vasului nostru, Rindow, iar eu voi chema repede pe doctorul Bertram, poate se pricepe el să lămurească acest fenomen. Daca e într-adevăr o insulă, mă mira că se scufunda mereu, pentru a ieşi iarăşi la suprafaţa după câtva timp. A! Buna dimineaţa, George, vii tocmai în timp. Să-ţi arate şi ţie domnule Rindow insula aceea din faţa noastră!

   Tânărul se uită întrebător la primul ofiţer, în vreme ce căpitanul Farrow dispăru înăuntru submarinului.

   — Da, domnule George, e ceva ciudat, zise Rindow - la vreo doi kilometri depărtare se iveşte în anumite intervale, o insulă, care după câteva minute dispare din nou. Tatăl d-tale nu-şi poate lămuri fenomenul şi s-a dus să-l cheme pe doctorul Bertram. Până să vie, te-aş ruga să-mi ajuţi să stabilim poziţia „Dox"-ului nostru.

   George încuviinţă imediat şi când fură gata cu treaba asta,

primul ofiţer strigă deodată:

   — Domnule George, uite-o că se iveşte iar!

   Tânărul duse îndată ocheanul la ochi, dar, deşi privi multa vreme, nici el nu putu lămuri fenomenul şi spuse de asemeni că trebuie să fie o insulă, cu atât mai mult cu cât descoperi chiar o colibă mică, îndărătul unei tufe.

   În clipa aceasta compresoarele începură să funcţioneze şi submarinul capătă o viteză atât de mare încât se putea socoti că în câteva minute vor fi la insulă. Dar de-odată, aceasta se lăsă iar afund.

   Căpitanul şi doctorul se iviră în turn. Bertram râse cu poftă şi întrebă unde e insula misterioasă.

   — Tocmai s-a afundat iarăşi, domnule doctor, răspunse Rindow. A văzut-o şi domnul George.

   — Ei şi ce părere ai d-ta despre comedia asta, George? întrebă medicul.

   — Trebuie să fie o insulă, răspunse tânărul, cu convingere. Am văzut lămurit o colibă îndărătul unei tufe.

   — De, ce să zici făcu doctorul. N-am auzit să existe pe aici insule plutitoare, care apar şi dispar ca în basme. Cine ştie ce-aţi fi văzut cu toţii!

   — Te vei încredinţa d-ta însuţi, dragă doctore - zise căpitanul - mergem acum cu cea mai mare viteză şi socot că vom ajunge la insulă tocmai când se va ivi iarăşi la suprafaţă.

   Toţi priveau cu încordare marea, ca să nu piardă clipa când se va ivi insula - dar submarinul spinteca undele cu o iuţeală ameţitoare şi trecuse de mult de locul unde misterioasa insulă se ivise de curând pentru ultima oară. Rindow încetini iarăşi viteza vasului şi văzând că insula nu se mai arată, dădu comanda de stopare. După câteva clipe vasul se înţepeni în loc.

   — Unde ne aflăm, dragă Rindow? întrebă căpitanul.

   — 89 grade longitudine răsăriteană şi 21 grade latitudine nordică, domnule căpitan - răspunse Rindow - suntem numai la optzeci kilometri de delta Gangelui.

   — Atunci mă miră că nu întâlnim vapoare pe aici, căci ţinutul acesta e străbătut de multe vase.

   — Îndărătul nostru se iveşte tocmai un vapor, domnule căpitan - zise primul ofiţer - pare să vie dinspre Singapore şi probabil ca se îndreaptă spre Calcutta. Mi-e teamă că va trebui să ne lăsăm afund.

   Toţi îşi îndreptară privirile spre locul arătat de Rindow şi în aceeaşi clipă apăru iarăşi din mare, îndărătul lor, insula misterioasă. Acum se vedea lămurit, căci plutea pe apă numai la

vreo mie de metri depărtare de submarin.

   — Drace, aşa el exclamă doctorul Bertram. Eu socoteam chestia drept o amăgire a ochilor, dar acum văd că aţi avut dreptate. E într-adevăr o insulă plutitoare.

   — Am trecut de ea - zise Rindow - să-ntorc vasul înapoi, domnule căpitan?

   — Da, lasă-l însă la fund, răspunse Farrow. Să ne apropiem de insulă pe sub apă.

   — Insuliţa e lungă de cel mult douăzeci de metri şi lată de zece - zise George, care privise cu luare-aminte într-acolo - pare să aibă pământ foarte roditor. Ah, uite că se afundă iarăşi!

   — Trebuie să fim cu mare băgare de seamă, dacă vrem să ne apropiam de ea pe sub apă - zise căpitanul - cel mai bun lucru ar fi să ne ducem în cabina de observaţie şi să îndreptăm mersul vasului prin geamurile de cristal. Să se pregătească totul pentru afundare!

   La comanda aceasta toţi părăsiră turnul şi capacul acestuia fu închis. Submarinul se lăsă încet la fund şi râmase la şase metri adâncime. Căpitanul înălţă îndată periscopul ca să mai cerceteze puţin suprafaţa apei îndată după asta.

   „Dox"-ul se puse iarăşi în mişcare, făcu un viraj, apoi luă direcţia spre insuliţa dispărută.

   În vremea asta se apropia de locul cu pricina şi vasul de călători, care mai era încă la câţiva kilometri de submarin.

   Căpitanul îşi întipărise bine locul unde dispăruse insula. Apropiindu-se de ea, comandă să se stopeze motoarele. George, doctorul şi Petre se duseră la proră şi traseră oblonul de la geamul de cristal.

   Mai trecu un sfert de ceas, în care timp căpitanul Farrow rămase cu ochiul la periscop. Deodată văzu ivindu-se iarăşi insula, la vreo sută de metri de submarin. O vedea acum lămurit de tot: era într-adevăr o insulă plutitoare, înconjurată de tufe dese. În mijloc creşteau plante şi de o parte se zărea o căscioară de lemn.

   Căpitanul se uită nedumerit la priveliştea din faţa lui. Se mira cum ajunsese casa aceasta pe insulă, căci arăta atât de nouă de parcă fusese construită de foarte curând.

   Farrow scoase o exclamaţie înăbuşită. Uşa casei se deschisese şi... un tânăr ieşise afară. Căpitanul văzu lămurit că respiră adânc şi-şi roteşte privirea în toate părţile. Când zări vaporul, care se apropiase foarte mult acum, tresări puternic, dispăru repede în casă, închise uşa după el şi. în clipa următoare insula se afundă iarăşi.

   — De necrezut! exclamă căpitanul. Ştii ce-am văzut, dragă

Rindow? Un om a ieşit din casă.

   — Trebuie să ne lăsăm afund, domnule căpitan - răspunse Rindow - poate că găsim insula sub apă. Dacă era într-adevăr un om ceea ce-ai văzut d-ta, atunci... nu e o insulă naturală, ci una artificială. Dar bine, dragă Rindow, cum poate trăi un om pe insulă? Doar n-o fi un submarin!

   — Poate că e întocmită ca un submarin - răspunse primul ofiţer. A! Domnul George ne dă de veste din cabina de observaţie! Stai să-ntreb ce s-a întâmplat. Alo. Domnule George - strigă el în porta-voce, spre cabina de observaţie - ai observat ceva?

   — Da, în faţa noastră se află o umbră întunecată. Dă ordin să mergem înainte cu viteză micşorată, ca să putem privi mai bine ce e. Îţi voi da semnalul de stopare când vom fi ajunşi destul de aproape.

   Căpitanul făcu un semn de încuviinţare către primul ofiţer, apoi ieşi din cabina de cârmă şi se duse la proră, ca să vadă şi el ce se petrecea în apă. Când intră în cabina de observaţie, George îl întâmpină cu vorbele:

   — Tată, insula trebuie să se afle în faţa noastră. A! Văd că se lasă încet şi mai adânc. Îi voi spune domnului Rindow să facem şi noi la fel.

   Căpitanul aruncă o privire prin geamurile groase de cristal şi văzu lămurit că într-adevăr insula plutea la oarecare depărtare de submarin, care avea o viteză foarte redusă. În câteva clipe trebuiau s-o ajungă.

   Insula se afunda încetişor tot mai adânc, dar George dăduse de veste lui Rindow şi submarinul rămânea la acelaşi nivel cu dânsa, apropiindu-se în acelaşi timp tot mai mult. În cele din urmă căpitanul fu în măsură să dea comanda de stopare, deoarece ajunseră chiar lângă insulă.

   La patruzeci de metri adâncime, aceasta se lovi de fundul mării. Dox-ul atinse şi el fundul şi abia acum Farrow istorisi fiului său ce observase pe insulă.

   — Ce tot vorbeşti, căpitane, ai văzut d-ta un om pe insulă? făcu doctorul Bertram. Chestia devine din ce în ce mai misterioasă. Vezi doar şi d-ta că insula se află în faţa noastră şi nu e nimeni pe ea! Nu se poate, trebuie să te fi înşelat.

   — Ştiam că ai să spui asta, dragă doctore, dar eu am văzut totuşi un om, acolo. Ei, George, ce s-a întâmplat? Ai descoperit iar ceva?

   — Da, tată, am văzut un chip de om la fereastra casei de pe insulă. Uite, a dispărut din nou!

   — Insula s-a pus în mişcare, strigă în aceeaşi clipă doctorul

Bertram. Repede.. Dă de veste lui Rindow, domnule căpitan... nu trebuie s-o pierdem din ochi, căci această descoperire e foarte interesantă.

   Dar insula urcă la suprafaţă mai repede decât submarinul, aşa că cei de la fereastră o pierdură din vedere. Când apoi, după vreo zece minute, submarinul se ridicase la vreo şase metri şi Rindow înălţă periscopul, putu vedea la oarecare depărtare vaporul observat mai înainte, dar insula plutitoare dispăruse.

   — De, ştiu eu ce să mai cred! făcu Farrow.

   — Lucrul e într-adevăr interesant. Dar nu cred, să mai regăsim insula.

   — Mă îndoiesc şi eu, căpitane - zise doctorul Bertram, necăjit.

   În vremea asta, vaporul de pasageri se îndepărtase. Când

Rindow înălţă iar periscopul, el se afla atât de departe, încât submarinul putea ieşi la suprafaţă fără teamă de a fi văzut.

   După se ridică deasupra apei, Rindow întrebă pe căpitan ce direcţie să ia. Farrow ar fi vrut să rămână în locul acela, dar fiindcă nu mai credea că insula se va ivi iarăşi, dădu ordin să urmeze direcţia dinainte.

   — Căpitane, eu am găsit o explicaţie pentru această insulă plutitoare - zise doctorul Bertram după câtva timp - poate că e vorba de un vicleşug al duşmanilor noştri şi insula nu e altceva decât un submarin mascat.

   — Dar bine, doctore dragă, atunci ne-ar fi atacat - răspunse căpitanul. Părerea dumitale nu e de neluat în seamă - şi e păcat că am pierdut din vedere insula.

   — Lasă, nu mai fii necăjit, tată, poate că o mai vedem mai târziu. Ştim doar unde s-a ivit, căci am notat poziţia exactă.

   — Cine ştie când vom mai trece prin locul acesta, dragă George! Ştii doar ca avem de făcut un drum lung.

   — Peste trei ceasuri ajungem în delta Gangelui, căpitane - zise Rindow - intrăm acolo sau luăm drumul prin Calcutta?

   — Trebuie să încercăm să trecem prin ţinutul deltei, dragă Rindow. A! Ce este? Te pomeneşti că s-a ivit iarăşi insula?

   Cuvintele acestea ale căpitanului îi făcură pe toţi să tresară. Rindow observase ceva pe apă la stânga submarinului, privi prin ochean într-acolo şi ceilalţi îi urmară imediat pilda. La vreo doi kilometri depărtare insula reapăruse într-adevăr dar nu mai plutea liniştit pe apă, ci părea că înaintează cu mare viteză.

   — Insula, tată! exclamă George, agitat. Dă ordin să se pună repede în funcţiune compresoarele, d-le Rindow! Trebuie să ajungem la insulă!

   Primul ofiţer dădu comanda cuvenită şi „Dox"-ul spintecă valurile cu repeziciune, părând că se apropie tot mai mult de insulă - dar deodată aceasta dispăru din nou şi dispărută râmase.

   — Atenţiune, insula e iarăşi în faţa noastră! exclamă Rindow pe neaşteptate.

   Ocheanele se îndreptară iar într-acolo, dar de data aceasta nu mai era insula plutitoare, ci o mică limbă de pământ, în faţa deltei Gangelui.

   Căpitanul Farrow dădu ordin să fie înconjurată.

   Afară de un brâu îngust de pădure, nu se vedeau pe insuliţa aceea decât stânci pleşuve. Rindow o înconjură la o depărtare de două sute de metri şi constată că avea un diametru de vreo trei kilometri. Pe ţărm nu se vedea nici o vieţuitoare şi nici măcar păsări nu păreau să trăiască în pădure.

   Când submarinul înconjură partea de miazănoapte, camarazii descoperiră un golf adânc, care avea însă numai o intrare îngustă. Căpitanul dădu comanda de intrare în acest golf, căci vroia să-l cerceteze mai de aproape.

   „Dox"-ul străbătu încetişor intrarea, mărginită de ambele părţi de pereţi înalţi de stâncă. Când submarinul atinse golful, George exclamă surprins:

   — Tată, e o epavă aici! Aş vrea să ştiu cum a ajuns în golful acesta.

   Submarinul intrase într-un lac de formă rotundă. Una din părţi era înconjurată de stânci înalte, pe când cealaltă era mărginită de pădurea care ducea spre mijlocul insulei. Pe ţărm se afla o corabie veche, o epavă, cu catargele rupte.

   La comanda căpitanului, submarinul opri în mijlocul lacului. Apoi fu montată repede şi lăsata pe apă o barcă de aluminiu, în care luară loc Farrow, George şi Petre. Înainte de a porni, căpitanul îl sfătui pe Rindow să pornească înapoi în larg şi să caute insula plutitoare. După o jumătate de ceas să se înapoieze şi să-i ia şi pe el. Primul ofiţer ieşi de-a-ndărătelea din golf, în vreme ce barca de aluminiu se apropiă de epavă. Aceasta era înaltă, astfel că cei trei camarazi nu puteau ajunge, din barcă, la puntea ei.

   Înconjurară încet epava, dar nu observară că sus, în peretele lateral, se deschisese un chepeng şi se ivi capul unui chinez hidos, care privi plin de ură la cei din barcă, apoi închise la loc chepengul. Petre vâsli mai departe, ca să ajungă la ţărm căci de acolo se puteau urca pe punte. Toţi credeau corabia părăsită şi nu bănuiau în ce primejdie se expun.

   Căpitanul sări cei dintâi pe uscat, urmat de George, în vreme ce Petre rămase să priponească barca de aluminiu. Se-ndreptară apoi spre corabie şi căutară un loc potrivit, de unde să poată ajunge pe punte. Găsiră o stâncă, pe care se căţărară şi peste câteva clipe păşiră pe corabie.

   Cei trei camarazi priviră miraţi în jurul lor. Locurile unde erau rupte catargele păreau atât de proaspete, ca şi cum corabia ar fi avut de luptat cu o furtună abia în urmă cu câteva ceasuri. Puntea era curată şi avariile la parapet şi la pupă arătau şi ele că vasul nu putea să fie acolo de multă vreme.

   Căpitanul şi Petre tocmai cercetau cabina de la pupă, când auziră un strigăt al lui George. Ieşiră repede afară pe punte şi-l chemară pe tânăr care şi răspunse. Băiatul se dusese la scara care ducea înăuntrul vasului şi susţinea acum că văzuse acolo un chinez, care strecurase capul cu băgare de seamă prin deschizătura de pe punte.

   Căpitanul măsură puntea cu privirea, dar nu-i venea să creadă că ar putea fi oameni pe corabia aceasta. Deodată, George strigă iarăşi:

   — Uite, tată, colo în faţă s-a ivit din nou capul unui chinez!

   — L-am zărit şi eu - spuse şi Petre - pe corabia asta trăiesc oameni, dar nu cred s-avem a ne teme de ei, domnule căpitan. Se ascund numai pentru că nu ştiu cine suntem.

   — Atunci înseamnă că au ceva pe cuget, răspunse Farrow. Oamenii care naufragiază îşi trădează îndată prezenta şi nu se pitesc când se ivesc salvatori. Petre, rămâi tu pe punte şi bagă de seamă, iar eu cu George vom coborî înlăuntrul vasului. Dacă vei fi în primejdie, nu şovăi să te foloseşti de armă.

   Căpitanul şi fiul său se-ndreptară spre scăriţa îngustă şi ascultară cu încordare câtva timp aplecaţi. Farrow strigă chiar câteva cuvinte în jos, dar nu căpătă nici un răspuns. Pas cu pas, coborî apoi scara, urmat de George, care ţinea revolverul în mână.

   Când ajunseră jos, văzură înaintea lor un gang întunecos, pe care dădeau câteva uşi. Farrow aprinse lampa de buzunar şi lumină cu ea în juru-i. Nevăzând nici o urmă omenească, se hotărî să deschidă uşa cea mai apropiată, care părea să fie aceea de la cabina căpitanului. Îndreptând lumina înăuntru, se miră de aranjamentul elegant, care nu se potrivea de fel cu vasul acesta vechi. După aceea intră în încăpere, după ce făcu un semn lui George să rămână la uşă.

   II.

   MISTERIOASA DISPARIŢIE A LUI GEORGE.

   CĂPITANUL FARROW privi întâi cercetător prin încăpere, înainte de a se îndrepta spre masa de scris care se afla într-un ungher. Era o mobilă de toată frumuseţea şi ar fi făcut cinste celei mai elegante locuinţe. Şi celelalte mobile erau de preţ, precum şi covorul persan ce acoperea aproape întreaga podea a cabinei.

   Căpitanul vroia să cerceteze în primul rând biroul, dar îi găsi încuiat, de aceea începu să caute mai departe prin cabină. Nu găsi, însă, nici un fel de hârtii din care să poată afla cine era proprietarul corăbiei.

   Biblioteca bogată conţinea multe cărţi de ştiinţă cu deosebire tehnice şi de navigaţie.

   Din cabina aceasta ducea o uşă într-o încăpere alăturată, pe care Farrow o deschise cu băgare de seamă. Era dormitorul căpitanului, mobilat de asemenea cu mult lux, dar nici aici nu găsi ceea ce căuta şi îşi spuse că toate hârtiile fuseseră îndepărtate, probabil.

   În cele din urmă ieşi iarăşi pe gang, cu gând să cerceteze celelalte încăperi. Spre mirarea lui, nu-l mai găsi însă pe George acolo unde-l lăsase. Îl strigă pe nume, dar nu căpătă nici un răspuns. Văzând aceasta, deschise repede, pe rând celelalte uşi şi lumină înăuntru, dar nu găsi nici aici nimic. Se înapoie pe punte ca să-l ia pe Petre, pentru ca să cerceteze împreună. Când Uriaşul auzi că George dispăruse, strigă înspăimântat:

   — Domnule căpitan, aici se mai află oameni pe bord, care se ţin ascunşi. Cu siguranţă că domnul George a căzut în mâinile lor. N-ar fi mai bine să chem înapoi submarinul, ca să putem cerceta corabia?

   — Să mai încercăm odată singuri, Petre. Dacă nu-l găsesc pe George al meu, atunci pun să se cerceteze tot vasul.

   Uriaşul urmă pe căpitan, dar deşi cercetară fiecare încăpere sub punte, nu-l putură găsi pe tânăr. Pătrunseră pretutindeni, dar se părea că nici o fiinţă omenească nu se află pe bord.

   — Nu e lucru curat la mijloc - zise căpitanul - hai să urcăm pe punte şi să chemăm încoace submarinul!

   Când fură iarăşi sus „Dox"-ul tocmai intrase în golf. Căpitanul dădu comanda să se apropie de corabie, apoi zece oameni să vie pe punte.

   După câteva minute marinării se aflau pe bordul corăbiei şi rămaseră îngroziţi când auziră de dispariţia lui George.

   — Trebuie să formăm trei echipe - propuse Rindow - doi marinari rămân de pază pe punte, iar d-ta şi cu mine, domnule căpitan, cu câte patru oameni de fiecare, vom cerceta corabia, îl vom descoperi noi pe domnul George în cele din urmă.

   Farrow îşi dădu încuviinţarea şi primul ofiţer dispăru cu oamenii săi în partea dinainte a vasului, iar căpitanul cercetă încă odată cealaltă parte a corăbiei. Nici de data aceasta nu obţinu însă vreun rezultat. Şi nici ceilalţi nu făcură treabă mai bună.

   Când Farrow intrase în cabina căpitanului, George rămăsese pe gang. Vroia să aştepte aici până ce tatăl său va sfârşi cu cercetările, dar un zgomot la capătul gangului îl făcu să ciulească urechea. Se mişcase ceva acolo! Se gândi o clipă să dea de veste părintelui său, apoi îşi zise că asta va dura prea mult şi aici se cerea să lucreze repede. De aceea porni încetişor pe gang în jos şi ajunse la o uşă pe care o deschise cu băgare de seamă. Văzu în faţa lui o încăpere întunecoasă, fără nici o fereastră. La lumina lămpii sale de buzunar, pe care o aprinse, observă că această încăpere era un fel de cămară de vechituri, în care zăceau îngrămădite, claie peste grămadă, fel de fel de lucruri.

   George ar fi putut jura că zgomotele veniseră din cămara aceasta - dar se întrebă unde se putea ascunde un om acolo.

   Mai făcu un pas, ca să lumineze şi celălalt ungher al încăperii. În clipa aceasta, căzu de sus asupra lui un corp greu care-l trânti îndată la pământ. Bietul tânăr nu putu nici să strige, căci două mâini îi încleştară gâtul. I se părea că se înăbuşă şi în disperarea să duse mâna la brâu ca să scoată arma, dar cineva îi apucă mâinile şi i le legă. Acum era lipsit de orice apărare şi afară de asta, gata să se înăbuşe. Deschise gura mare ca să tragă aer în piept, dar în aceeaşi clipă î se vâră un căluş gros şi imediat strânsoarea din jurul gâtului slăbi.

   Lampa de buzunar îi căzuse din mână şi se stinsese, altfel că nu-şi putu vedea potrivnicii; îşi dete însă seamă că erau oameni voinici şi foarte îndemânatici în acelaşi timp.

   Mâinile îi fură legate la spate şi nici picioarele nu scăpară de această soartă, apoi fu ridicai pe sus şi luat de acolo. Băgă de seamă că era dus mai jos încă, pe întunerec şi de-odată zări în mijlocul podelei o lumină vie. Era o deschizătura, prin care fu împins şi luat în primire de cineva. Acum recunoscu lămurit trei chinezi. Îl purtară printr-un gang lung, care-i se păru foarte cunoscut; aproape că-i venea să creadă că e pe un submarin...

   În cele din urmă fu aşezat jos într-o încăpere, apoi uşa se închise şi tânărul rămase pe întuneric. Nu putea striga şi tot ce putea face era să se gândească ce însemna atacul acesta. Erau oare oamenii aceştia tovărăşii aceluia care făcea să apară la suprafaţă insula plutitoare? Era într-adevăr aici într-un submarin?

   O spaima de moarte îi cuprinse. Nu cumva căzuse în mâinile francezilor sau englezilor? Atunci se isprăvise cu libertatea lui.

   O nelinişte mare îi cuprinse gândindu-se la tatăl sau. Dacă şi acesta fusese înhăţat atât de pe nesimţite, atunci Petre Uriaşul nu putuse observa nimic sus pe punte şi va aştepta mult şi bine înapoierea, căpitanului său.

   Aproape două ceasuri rămase George singur, frământându-şi mintea în fel şi chip. De-odată simţi o zguduitură uşoară şi auzi imediat duduitul slab al unor motoare. Acum nu mai încăpea îndoială pentru el ca se afla pe un submarin care tocmai se pusese în mişcare.

   După o trecere de încă un ceas, auzi o uşă deschizându-se şi se făcu lumină în încăpere. Un chinez înalt se ivi, îi scoase căluşul şi-i dezleagă şi picioarele, apoi, printr-un semn cu mâna, îi dădu de înţeles să-l urmeze.

   Lui George nu îi era frică; era numai curios să ştie unde va fi dus. Băgase de seamă ca se afla pe un submarin şi acum putea vedea ce se petrece în jurul său. Pe punte ardeau luminile obişnuite, ca şi pe vasul tatălui său şi simţea aceeaşi apăsare a aerului care se simte pe orice submarin când e sub apă.

   Călăuza să deschise în cele din urmă o uşă şi-l lăsă să intre. George râmase înmărmurit lângă uşă, când aceasta se închise în urma lui. Se afla într-un birou foarte elegant, iar într-un fotoliu stătea un tânăr, care-l privi zâmbind, apoi se ridică repede, luă un cuţit şi tăie legăturile de la mâinile lui George.

   — Mă bucur să te pot saluta pe vasul meu, domnule Farrow - zise tânărul şi-l invită pe George să ia loc - numele meu e James Wulkon. Mă vei scuza că i-am pus pe servitorii mei să te trateze aşa cum te-au tratat, dar am fost silit la asta, după cum vei recunoaşte îndată. Şezi te rog, ca să putem sta de vorbă în voie.

   George nu se dezmeticise încă şi privea ţintă la tânărul din faţa sa. Se aşeză în fotoliu şi rămase în aşteptare.

   — Vezi, domnule Farrow - urmă necunoscutul - că ţi-am lăsat armele şi acum îmi dai voie să-ţi spun că nu mai eşti prizonierul, ci oaspetele meu. Ca gazdă, n-am dreptul să-ţi iau lucrurile ce-ţi aparţin. Dar chiar ca oaspete tot nu mai poţi fugi, căci ne aflăm iarăşi în largul mări.

   — Îmi daţi voie să întreb de ce m-aţi luat prizonier, domnule Wulkon? întrebă George.

   — Nu trebuie să-ţi fie teamă, domnule Farrow, că lucrez în înţelegere cu duşmanii d-tale şi că te voi preda autorităţilor în primul port. Nu, cu totul altceva am de gând cu d-ta. Din păcate n-am izbutit să-l... „Invit" şi pe tatăl d-tale, aşa ci sunt nevoit să mă mulţumesc cu fiul său. Ştii d-ta unde te afli în clipa de faţă?

   — Undeva pe mare, domnule Wulkon, asta e foarte limpede - răspunse George.

   — Fireşte că pe mare. Dar altceva credeam eu: anume pe ce vas?

   Mintea lui George se lumină dintr-odată.

   — Nu cumva mă aflu pe... insula plutitoare, domnule Wulkon? exclamă el.

   — Ai ghicit, d-le Farrow, eşti pe insula plutitoare. Dar înainte de a ţi-o arăta, trebuie să-ţi lămuresc diferite chestiuni. Eu nu sunt duşmanul dumitale, ci aş fi, dimpotrivă, bucuros să te pot câştiga de prieten. Sunt de meserie inginer şi insula aceasta am construit- o după propriile mele planuri. Îţi voi lămuri mai târziu ce m-a îndemnat la asta, dar mai întâi trebuie să-mi făgăduieşti că te vei considera aici ca musafirul meu şi nu vai face nici un fel de încercare de a părăsi insula fără încuviinţarea mea. Mai târziu, după ce îmi voi sfârşi expediţia, te voi aduce îndărăt la tatăl d- tale, căruia - dacă îmi făgăduieşti ceea ce-ţi cer - îi voi transmite o radiogramă, înştiinţându-l că nu trebuie să fie îngrijorat de soarta d-tale.

   — Dar de ce nu ne-ai cerut pe faţă, tatălui meu şi mie, să te însoţim în expediţia d-tale, domnule Wulkon? Nu mai încape vorbă că am îi primit amândoi.

   — M-am gândit şi eu la asta întâi, domnule Farrow, trebuie însă să-mi păzesc taina şi chiar dacă oamenii dv. sunt discreţi, se poate totuşi să pătrundă în public ceva despre întreprinderea mea şi asta sau m-ar împiedeca să-mi duc planul la îndeplinire, sau se vor ivi concurenţi şi toată munca mea ar fi zădărnicită. Insula mea plutitoare a fost zărită adesea până acum şi marinarii îşi bat capul căutând să afle de unde se iveşte. Când v-am văzut pe dv., am făcut într-adins manevra cu ieşirea la suprafaţă şi afundarea, ca să vă atrag luarea-aminte. Trebuia să recurg la un şiretlic, ca să te aduc pe d-ta şi pe tatăl d-tale pe insula mea, domnule Farrow. Corabia aceea veche arată numai pe dinafară ca o epavă, în realitate însă, e un yacht foarte modern, care în două ceasuri poate fi readus în stare de plutire. În drum m-am folosit adesea de ea ca loc de refugiu, deoarece am posibilitatea să alipesc insula de ea şi să intru înăuntru. După cum vezi, totul e bine pus la punct pentru întreprinderea mea.

   — Şi de ce ţineai să ne iei tocmai pe mine şi pe tatăl meu în expediţia d-tale, domnule Wulkon?

   — Îţi voi spune şi asta, dar mai întâi să-ţi arăt insula mea plutitoare. Îmi făgăduieşti însă că n-o vei părăsi fără încuviinţarea mea?

   — Cu plăcere, domnule Wulkon, dacă îmi făgăduieşti şi d-ta să-i dai de veste tatălui meu ca mă aflu pe insula plutitoare şi că.

   — Nu, domnule Farrow, asta nu o voi face îl întrerupse Wulkon. Insula trebuie să rămână pentru toţi un fenomen misterios. Voi vesti printr-o radiogramă că te afli în siguranţă şi camarazii d-tale nu trebuie să fie îngrijoraţi.

   — Nu s-ar putea aranja lucrurile în aşa fel, domnule Wulkon, ca şi tatăl meu să ia parte, la expediţie? Dacă ai încredere în mine, aş face propunerea să mă trimiţi înapoi ca să-i pot vorbi tatei. Poţi fi încredinţat că va veni.

   Tânărul inginer chibzui câteva clipe şi în cele din urmă răspunse:

   — Ştiu că mă pot încrede în dumneata, domnule Farrow. Te voi duce înapoi pe insulă şi te vei putea întoarce pe submarin. Vorbeşte cu tatăl d-tale şi... adu-l şi pe el. Veţi avea parte de o aventură foarte interesantă şi sunt sigur că-mi veţi fi recunoscători mai târziu că v-am luat cu mine. Uite că şi dau ordinul de întoarcere la insulă.

   Wulkon luă receptorul telefonului de pe masa de scris, rosti câteva cuvinte chinezeşti într-însul, apoi se adresă iarăşi lui George:

   — Trebuie să ştii, domnule Farrow, că am luat pe bord numai chinezi, pe care i-am instruit singur. Mă pot bizui pe oamenii aceştia. Dânşii pricep numai chinezeşte, ceea ce îmi convine de minune într-o anumită privinţă. Înainte de a te debarca aş vrea să- ţi arăt insula mea plutitoare şi să-ţi comunic ţinta expediţiei mele. Haidem!

   — Aş mai avea o rugăminte, domnule Wulkon - zise George - ai avea ceva împotrivă! Dacă afară de tatăl meu ar mai veni cu noi încă doi oameni, de care aş putea garanta? E vorba de un naturalist, doctorul Bertram al nostru..

   — Ah, îl cunosc din radiogramele pe care le-am prins. Da, pe omul acesta îl primesc cu dragă inimă, îmi poate fi chiar de mare folos. Şi al doilea cine e?

   — Însoţitorul meu de fiece clipă, domnule Wulkon. E un simplu marinar, dar se bucură de deplina mea încredere. Nu va sufla un cuvânt camarazilor săi, dacă îi vom spune că nu trebuie să vorbească. Pe de altă parte e şi un scafandru desăvârşit.

   — Asta e cât se poate de bine, domnule Farrow! Fireşte că-l primesc şi pe el. Cred că şi d-ta te pricepi la scufundat? Vezi că se poate întâmpla să fim nevoiţi să cercetăm fundul marii în costume de scafandru. Dar acum haide să-ţi arăt insula mea plutitoare. Nu e altceva decât un submarin de construcţie originală, care poate suporta o presiune enormă a apei, astfel că mă pot afunda cu el cât mai adânc.

   Tânărul inginer porni înainte şi urcă scăriţa îngusta care ducea în turn. Prin chepeng ajunseră într-o încăpere ai cărei pereţi erau din plăci de oţel. Wulkon făcu haz de mutra mirată a lui George, deschise uşa încăperii şi ieşi afară. Când George îl urma, văzu că se afla pe insula plutitoare. Căsuţa din placi de otel era construită deasupra turnului.

   — Vezi, domnule Farrow, aşa arată insula mea de aproape - râse Inginerul - uite că misterul a dispărut.

   — Aşa e, domnule Wulkon, acum văd şi eu că tufele şi plantele nu fac decât să mascheze... Presupun că frunzele şi plantele sunt din aluminiu - nu e aşa?

   — Ai ghicit, domnule Farrow. Toată, insula poate fi despărţită de submarinul meu, aşa că pot pleca numai cu vasul singur. Acum să mergem înapoi jos ca să vezi cum e construit submarinul.

   Ajunşi din nou în încăperea inginerului, acesta întinse pe masă câteva planuri şi-i lămuri lui George construcţia vasului.

   — Vezi d-ta, submarinul meu se deosebeşte, prin forma lui, de toate celelalte submarine. E mai mult pătrat, iar cele două capete sunt rotunde. Am ales forma aceasta ca să pot construi insula mea plutitoare cât mai natural şi în acelaşi timp să am mai mult spaţiu în interior. Am instalat şi ferestre de observaţie şi o cabină care îngăduie - ca şi la submarinul dv. - să intru şi să ies când sunt sub apă. Dat fiind că l-am făcut cu pereţi dubli, submarinul meu suportă presiunea apei la peste cinci sute de metri adâncime.

   — Cinci sute de metri, domnule Wulkon? Asta e enorm! exclamă George. Ai putut observa acolo animalele din adâncul apei?

   — Fireşte şi asta e tocmai partea interesantă a călătoriilor mele. Acum vino, te rog, să-ţi arăt vasul!

   George uită de toate când văzu instalaţia interioară a submarinului. Inginerul părea să fie foarte bogat, căci pusese în aplicare tot soiul de invenţii făcute de el. Era acolo chiar şi un salon de muzică, cu un pian mare. Dar Wulkon arătă lui George şi o instalaţie cu ajutorul căreia avea putinţa să prindă sub apă radiograme şi posturile de radio din lumea întreagă.

   — Admir într-adevăr submarinul d-tale, domnule Wulkon - zise George - şi mă bucur de pe acum de călătoria ce-o vom face. Aş putea spune tatălui meu. Măcar pe departe, încotr-o vom merge? Trebuie doar să ştim şi noi cât timp vom rămâne pe drum, ca să putem spune oamenilor noştri.

   Wulkon îl duse pe George înapoi în cabinetul său şi luând loc, inginerul zise:

   — Acum să-ţi destăinuiesc şi ţinta călătoriei mele, domnule Farrow. Am făgăduiala dumitale şi sunt încredinţat că nu vei sufla nimănui o vorbi, afară de tatălui d-tale.

   Inginerul făcu o pauza, apoi urmă cu glas aproape solemn:

   — Află, aşa dar, că am izbutit să stabilesc poziţia şi, mai ales adâncimea... oraşului scufundat Atlantis.

   — Ce? făcu George. Oraşul Atlantis, l-ai descoperit d-ta? Asta sună a poveste!

   — Nu e nici un fel de poveste, domnule Farrow, ci curatul adevăr. Am pe bord un aparat care-mi arată exact unde se află metale preţioase. Cu ajutorul acestuia pot stabili dacă în pământ se găseşte aur, argint sau alte metale. In călătoriile mele pe mări, aparatul meu arătă deodată o deviere enormă. Îmi spusei atunci că în adâncime, sub vasul meu, trebuia să se afle o cantitate atât de mare de aur, cum numai în oraşul scufundat Atlantis putea să fie. Am făcut sondaţii acolo şi coborând până la o adâncime de cinci sute de metri, am pus iarăşi sonde şi am stabilit că adâncimea este de 2800 metri.

   Am lăsat atunci în jos o ancoră grea, care atinse, într-adevăr, fundul. Am târât-o o bucată, apoi am tras-o în sus şi, stai să vezi ce-am găsit prinsă de ea.

   Wulkon se ridicase şi trăsese o perdeluţă care acoperea o firidă. Pe un soclu era aşezată acolo o statuetă de aur, în întregime de aur. George o privi cu luare-aminte, apoi zise:

   — Se pare că ai dreptate, domnule Wulkon. Statuetă asta poate proveni din oraşul Atlantis, scufundat cu mii de ani în urmă şi despre care se spune că ar fi fost neînchipuit de bogat. Figura aceasta pare să înfăţişeze pe zeiţa soarelui.

   — La acelaşi lucru m-am gândit şi eu, domnule Farrow. Fireşte că am mai făcut încercări, dar s-a rupt funia ancorei şi alta nu mai aveam pe bord. Acum vreau să mă duc din nou acolo şi să încerc să mă afund cât mai adânc cu putinţă.

   În aceeaşi clipă se anunţă prin telefon că insula începuse să se zărească.

   — Acum se va aşeza deasupra noastră însă mascată, domnule Farrow, zise inginerul, căci nu te pot lua în golf prin intrarea lui strâmtă. Te voi debarca iarăşi acolo unde ai „dispărut". Alor d-tale le vei istorisi o poveste, de pildă că ai nimerit într-o încăpere secretă, cum am chiar una pe bord şi pe care camarazii d-tale cu siguranţă că n-au descoperit-o.

   — Şi unde ne întâlnim, domnule Wulkon?

   — Plecaţi cu submarinul dv. la insula vecină, unde va putea să te aştepte. D-ta, însă, vino îndărăt aici cu tovarăşii d-tale, într-o barcă. În vremea asta eu voi fi transformat corabia într-un yacht, cu care vom porni la drum. Submarinul va rămâne dedesubt.

   Când George se ivi pe puntea „Dox"-ului - după ce pătrunsese prin cămăruţa de scafandru, pe sub apă - toţi se uitară la el ca la o nălucă. Căpitanul, însă, se repezi la fiul său, pe care-l îmbrăţişa cu dragoste.

   George povesti ce-l învăţase inginerul şi deoarece căpitanul Farrow vroia să mai rămână cu submarinul în golf, tânărul îi invită pe el şi pe doctorul Bertram să facă împreună o plimbare pe insulă, unde să poată vorbi nestingheriţi ca privire la invitaţia inginerului Wulkon.

   Când intrară în pădure, George căută un loc potrivit unde să se aşeze, apoi începu să povestească.

   Tatăl său şi doctorul ascultau cu gura căscată şi când tânărul sfârşi, Bertram se ridică şi zise:

   — Fireşte că mergem şi noi, căpitane. Ceva mai interesant ca asta nici nu poate exista. Sunt de pe acum atât de curios să văd figura aceea de aur, încât m-aş duce imediat la inginer. Pare să fie om cu mare băgare de seamă, ceea ce nu-i pot lua în nume de râu.

   — Dar cum să facem? întrebă Farrow. Trebuie doar să găsim o scuză faţă de camarazii noştri, căci se vor lua la gânduri când vor vedea că am dispărut atât de misterios.

   — Tată, am o idee - zise George - plecăm la insula vecină şi într-un golf ascuns de acolo îl lăsam pe Rindow cu submarinul. Îi vom spune că am descoperit ceva nici pe insulă şi că ne-am dat cuvântul să cercetăm singuri. Să ne aştepte o săptămână şi dacă nu dăm nici un semn de viaţă până afund, să pornească să ne caute.

   — Ai dreptate, George, aşa se poate face. Voi vorbi cu Rindow în sensul acesta.

   Se întoarseră cu toţii pe bord şi după câteva minute „Dox"-ul părăsi golful, îndreptându-se spre insula vecină. În drum, Farrow avu o convorbire secretă cu primul său ofiţer. Când acesta se ivi iarăşi în turn n-avea mutra supărată, ci zâmbi prietenos lui George.

   Când tânărul intră în cabina tatălui său, acesta îi spuse că Rindow - ţinând seamă de făgăduiala pe care ei o dăduseră - nu era supărat de discreţia lui Farrow.

   Dar fiul şi tatăl nici nu bănuiau că primul ofiţer, fiind foarte neliniştit, aven cu totul alte planuri în cap, spre a putea fi în apropierea căpitanului său şi a-i veni în ajutor când se va afla în primejdie.

   Ajungând la insula vecină se lăsă pe apă o barcă de aluminiu, în care luară loc căpitanul, doctorul, George şi Petre. Peste două ceasuri fură la cealaltă insulă.

   — Ascunde bine barca, Petre, căci nu ne vom folosi de ea mai multă vreme! zise căpitanul către Uriaş.

   Când ajunseră în golf, văzură cu mirare ancorat acolo un yacht elegant. Cât despre epavă, nici urmă.

   — Această transformare e într-adevăr uimitoare. Tânărul inginer trebuie să fie om priceput.

   — Întâi să vizitezi submarinul şi pe urmă şi vorbeşti, dragă doctore - răspunse George - am văzut eu multe în viaţa mea, dar aşa ceva încă nu. Te crezi într-un hotel de rangul întâi şi nu pe un submarin.

   Pe puntea yachtului aşteptau doi chinezi, care aruncară priviri iscoditoare asupra străinilor. Unul din ei şopti ceva camaradului său şi căpitanul şi George băgară de seamă că numai prietenie nu era în purtarea lor.

   Inginerul Wulkon se ivi şi el pe punte şi întâmpină, zâmbitor pe străini. Nu trecu mult şi aceştia se aflau pe bord, unde fură întâmpinaţi prietenos de proprietarul vasului.

   — Îţi mulţumesc din inimă, domnule căpitan, că ai răspuns invitaţiei mele - zise el - cred că nu eşti supărat că l-am răpit pe fiul d-tale şi-ţi mărturisesc că aveam de gând să te răpesc şi pe d- ta odată cu el. Dar se pare că e mai bine aşa cum e acum.

   După ce se făcură prezentările inginerul îşi, conduse oaspeţii în biroul său. Numai Petre rămăsese pe punte ca să dea o mână de ajutor la plecare. E drept că nu se putea înţelege cu chinezii, dar ştia el să facă treabă şi fără să vorbească şi procedă în aşa fel ca şi cum ar fi fost în slujba tânărului inginer.

   În vremea asta, Wulkon servi băuturi răcoritoare musafirilor săi şi vorbi cu ei despre călătoria plănuită.

   — Unde e submarinul d-tale, domnule Wulkon? întrebă doctorul Bertram curios.

   — A luat-o înainte, domnilor - răspunse inginerul - Veţi mai vedea odată pe apă insula mea plutitoare. De pe yacht vom trece pe ea şi o tragem după noi. În călătoria asta doresc să fiu neatârnat de yacht şi să ma întorc la el numai în caz de nevoie, pentru aprovizionare.

   — Domnule Wulkon, cum ai făcut dumneata să te iveşti sub apă, în căsuţa de oţel? întrebi George. Doar nu poţi părăsi sub apă turnul submarinului d-tale!

   — Ba da, domnule Farrow. Casa de oţel este legată de submarinul meu, astfel că poate fi folosită şi ea ca un turn sub apă. Geamurile de la ferestre sunt atât de groase, încât rezistă la presiunea apei când nu ating adâncimi prea mari.

   III.

   TEMERILE LUI PETRE.

   ÎN VREMEA ASTA, elegantul yacht părăsise golful, pornind spre miazăzi. Deoarece tânărul inginer nu vorbise încă nimic despre ţinta călătoriei, căpitanul se hotărî şi el să aştepte cu întrebarea sa, dat îşi propuse ca, în caz ca până seara Wulkon tot nu va pomeni nimic, să-l întrebe totuşi. Trebuia să cunoască ţinta, căci deşi avea deplină încredere în tânărul inginer, călătoria ar putea totuşi să dureze mai mult decât spusese tânărul.

   După vreo două ceasuri de mers, Wulkon ceru oaspeţilor săi să vie pe punte, pentru că insula plutitoare trebuia să se ivească în curând.

   Petre uriaşul stătea rezemat de parapet şi privea în apă. Când îl văzu venind pe căpitanul său, răsuflă uşurat, ceea ce îi bătu la ochi lui Farrow şi fiului său. Cel dintâi tocmai vroia să întrebe care e pricina, dar îşi aduse aminte deodată de purtarea suspectă a chinezilor.

   George se apropii de Petre şi prefăcându-se că stă de vorbă despre lucruri indiferente, îl întrebă:

   — Ia spune, Petre, ce te apasă? Nu-ţi place pe bord?

   Uriaşul privi cu luare-aminte în juru-i, apoi şopti:

   — Domnule George, pe yachtul acesta nu e totul în regulă. Bănuiesc că chinezii şi-au pus ceva în gând. Din păcate nu le pricep graiul, dar sunt încredinţat că uneltesc ceva împotriva noastră.

   George făcu o mutră serioasă. Şi lui îi bătuse la ochi purtarea celor doi galbeni, când ajunseseră la yacht.

   — Vom urca îndată pe insula plutitoare - zise el - şi atunci scăpăm de chinezi, Petre. Să nădăjduim că nu vor veni şi ei.

   — Cine ştie, domnule George - răspunse uriaşul, îngândurat - pe yachtul acesta sunt opt chinezi. Cinci sunt de-ajuns să vadă de yacht. Deci cei trei, pe care îi bănuiesc eu, vin şi dânşii pe insula plutitoare, atunci aş socoti nimerit să-l prevenim pe domnul Wulkon.

   — Care va să zică nu-l bănuieşti pe dl. Wulkon ca ar fi înţeles cu ei?

   — Nu cred, domnule George, căci când se iveşte el pe punte, toţi galbenii devin al naibii de politicoşi faţă de dânsul.

   — Vom vedea! Acum hai cu mine, căci se iveşte insula şi

domnul Wulkon ne face semne.

   La mica depărtare de yacht se ivise tocmai insula plutitoare a inginerului. După câteva minute vasul ajunse la ea şi Wulkon trecu dincolo, împreună cu oaspeţii săi. Cu prilejul acesta George iscodi cu privirea pe chinezi şi văzu pe trei din ei. Stând de vorbă împreună. Apoi se despărţiră şi doi... trecură şi dânşii pe insulă.

   Petre îi privi cu înţeles pe tânărul său stăpân şi acesta avu şi el simţimântul că într-adevăr aceşti chinezi vicleni aveau de gând să întreprindă ceva. De aceea îşi propuse să vorbească cu tatăl său cât mai cutând.

   Când cei doi galbeni se făcură nevăzuţi înăuntrul submarinului, tânărul inginer arătă oaspeţilor săi insula, apoi intrară şi ei în submarin, care se afundă îndată şi-şi urmă drumul sub apă.

   Wulkon oferi musafirilor săi trei cabine confortabile, apoi se scuză că trebuie să se despartă de ei pentru câtva timp, căci avea să dea oamenilor săi unele instrucţiuni. George se folosi de răgazul acesta ca să împărtăşească tatălui său observaţiile lui Petre.

   — Am băgat şi eu de seamă, George, că nu e ceva în regulă pe aceste două vase - răspunse căpitanul. Cel mai bun lucru ar fi să vorbim făţiş despre aceasta cu domnul Wulkon. Desigur că el nu bănuieşte cu ce gânduri umblă chinezii lui.

   — Poate că vor să pună ei singuri mâna pe comorile pe care inginerul vrea să le scoată la suprafaţa, zise George.

   —  M-am gândit şi eu la asta. Îi voi cere lui Petre să bage bine de seamă la tot ce se petrece şi să ne dea de veste îndată ce observa ceva suspect. Hai să mergem în odaia domnului Wulkon, căci ne-o fi aşteptând.

   Când intrară în cabină, inginerul tocmai arăta doctorului statueta. Bertram o ţinu în mână vreme îndelungată, o întoarse pe toate feţele şi în cele din urmă zise:

   — Cunosc zeiţa aceasta, e Hekka, divinitatea soarelui din vechea India; cu multă părere de rău trebuie să-ţi spun că nu e cu putinţă să fie din legendarul oraş Atlantis.

   — Cum? Păi am găsit-o la 2800 metri adâncime! strigă Wulkon, agitat.

   — Vei fi găsit-o d-ta, dar ăsta nu e un motiv să susţii că acolo zace oraşul scufundat Atlantis, răspunse doctorul Bertram. Poţi să mă crezi că figura aceasta e zeiţa soarelui vechei Indii.

   — Şi cum de-a ajuns pe fundul mării? întrebă Wulkon, dezamăgit.

   — N-aş putea să-ţi spun, dar există multe posibilităţi - poate că, cu mult timp înainte s-a scufundat în locul acela un vapor,

care avea pe bord obiecte de aur.

   — Nu, su e adevărat, domnilor, eu am descoperit oraşul scufundat Atlantis şi nu-mi puteţi scoate din cap gândul acesta! Stărui Wulkon.

   Căpitanul, Farrow care ascultase în tăcere se amestecă şi el fel vorbă:

   — Nu ne-ai indicat încă locul unde ai găsit statueta. Poate că din cunoaşterea acestui amănunt, doctorul îţi va da dreptate în cele din urmă, domnule Wulkon. Ia povesteşte!

   Tânărul inginer chibzui câteva clipe, apoi se ridică, aduse o hartă şi arătă pe dânsa locul unde găsise statueta şi deci unde trebuia să se găsească oraşul scufundat Atlantis. Toţi priviră harta cu luare-aminte, apoi doctorul Bertram ridică iar capul şi zise:

   — Domnule Wulkon, greşeşti. Aici în Oceanul Indian, la insulele Sunda, nu se poate să fi fost oraşul Atlantis. Aparatul dumitale ţi-a indicat locul unui vapor scufundat, încărcat cu aur. Poate vei mai izbuti să scoţi la suprafaţă câteva obiecte de aur. Dar cum vrei să le ridici pe toate de la adâncimea aceea mare? Submarinul dumitale nu se poate afunda doar la mai mult de cinci sute de metri.

   Inginerul rămase privirea pierdută în gol. Nu-i venea să creadă ca toate nădejdile sale se spulberaseră..

   — Putem încerca să mai scoatem câteva obiecte, căută să-l mângâie căpitanul.

   — Ce rost are să ne muncim pentru a ridica nişte lucruri care sunt cunoscute! răspunse Wulkon. Eu sunt de-ajuns de bogat şi nu mă ispiteşte aurul care zace colo, pe fundul mării. Vroiam să uimesc lumea prin descoperirea oraşului Atlantis.

   — Îmi pare nespus de rău că a trebuit să-ţi risipesc această nădejde, zise Bertram..

   — Dar eu trebuie să-ţi fiu recunoscător, domnule doctor - răspunse Wulkon - căci mă scuteşti astfel de o muncă grea.

   — Aşa dar, renunţi la toată expediţia? întrebă căpitanul.

   — Da, căci n-ar mai avea nici un rost. Nu vreau însă ca d- voastră să va întoarceţi cu măna goală, cum s-ar zice, de aceea vă voi arăta pe aici pe aproape o comoară care e numai la trei sute de metri adâncime. E vorba de trei, vapoare mari, care trebuie să se îi scufundat cu multă vreme în urmă.

   Căpitanul Farrow primi propunerea. Acum putea vorbi deschis cu tânărul inginer şi-i povesti ce observase el şi mai târziu Petre. Wulkon însă râse şi zise că se înşelaseră, deoarece chinezii erau credincioşi şi nu vor întreprinde nimic împotriva lui.

   — Dar pe mine m-au tratat de parc-aş fi fost un criminal - replică George - am fost legat şi mi s-a pus căluş.

   — Ce? Asta ţi-au făcut oamenii mei? întrebă Wulkon, mirat. Le- am ordonat doar să se poarte cât mai frumos. Îmi pare râu ca aceşti doi chinezi de care e vorba, sunt pe yacht, dar îi voi lua la rost mai târziu.

   — Din ce ţi-am spus poţi să te convingi că oamenii ăia şi-au pus ceva în gând împotriva noastră. Ai prea multă încredere într- înşii şi ne vei da dreptate abia când va fi prea târziu.

   — Nu, nu, domnilor, greşiţii stărui Wulkon. Aici pe submarin sunteţi în deplină siguranţă şi nici un chinez nu va cuteza să întreprindă ceva împotriva dv. Nici nu ştiţi cât am avut de furcă să-i instruiesc pe oamenii aceştia, ca să ajungă în stare de-a conduce singuri submarinul meu.

   Căpitanul Farrow aruncă fiului său o privire plină de înţeles. Dacă ticăloşii aceia se pricepeau să conducă un submarin, atunci se mai puteau aştepta la multe.

   Wulkon părăsise încăperea ca să se dea alte ordine timonierului. Când se înapoie spuse că până se va întuneca vor ajunge la locul cu pricina.

   Înainte de cină, George se duse încăodată în cabina sa, spre a vorbi cu Petre. Acesta îi aştepta şi-i spuse că unul din chinezi încercase să tragă cu urechea la uşa camerei de lucru a inginerului, dar se cărase repede când se ivise dânsul, Petre.

   — Nu putem lua tânărului inginer încrederea pe care o are în chinezii aceştia - răspunse George - el jură că dânşii îi sunt credincioşi, Petre, dar eu cred cu hotărâre că vom mai întâmpina lucruri neplăcute pe submarinul acesta.

   — Voi ţine ochii deschişi - zise uriaşul - îi voi observa totul cu luare-aminte. De altfel, am uitat să-ţi spun, că, atunci când am coborât înăuntrul submarinului şi am mai aruncat o privire pe apă, mi s-a părut că văd periscopul altui submarin. Poate că ne-a urmat domnul Rindow.

   — Nu cred, Petre, căci nu i s-a spus să facă asta. Am fost nevoiţi să făgăduim că nu vom vorbi nimic despre expediţie şi nici n-am vorbit, aşa că nu se putea să fi fost Rindow. Te-ai înşelat, dragul meu.

   Petre credea şi el la fel, dar... în sinea lui nădăjduia, totuşi, că Rindow se afla prin apropiere.

   Cina trecu în linişte. Inginerul Wulkon se potolise, nu se mai schimba nici o vorbă asupra expediţiei şi figura de aur stătea învăluită într-un colţ.

   O jumătate de oră după cină i se raportă lui Wulkon că submarinul ajunsese la locul unde trebuia să rămână peste noapte. Pofti pe oaspeţii săi să vină cu el pe punte, deoarece submarinul, adică insula plutitoare, se ridicase la suprafaţă. Vroiau să mai stea în aer vreun ceas.

   Când ieşiră pe insulă, îl şi văzură pe Petre stând acolo şi privind cu luare-aminte spre apă. George ştiu îndată ce căuta Uriaşul şi râse în sinea lui.

   Noaptea era minunată şi toţi respirară cu nesaţ aerul răcoros. După un ceas inginerul dădu comanda de afundare şi toţi merseră să se culce.

   Petre stătu de pază toată noaptea dar nu se întâmplă nimic şi dimineaţa George se trezi vesel şi odihnit şi Intră cu zâmbetul pe buze în cabina tatălui său, care tocmai se sculase şi el.

   — Domnul Wulkon a fost la mine - zise căpitanul - şi ne-a propus să facem o plimbare pe sub apă cu el. Spunea că stăm aici sub apă pe un crater înalt, pe care ar vrea să ni-l arate. Vrei să vii şi tu, George?

   — Mai e vorbă, tată. Dar îl luăm şi pe Petre, nu?

   — Fireşte, căci fără el nu te duci tu niciodată. Vine şi doctorul Bertram.

   — Atunci rămân chinezii singuri pe submarin, tată? zise George. Nu este primejdios lucru?

   — Nu putem schimba lucrurile, băiete, Wulkon are o încredere nemărginită în oamenii săi. Până într-un sfert de ceas trebuie să-ţi fi luat dejunul, apoi îţi poţi schimba hainele. Viu şi eu numai decât.

   George aşteptă până se îmbrăcă tatăl său, apoi merseră împreună în cabina care servea de sufragerie. Wulkon şi doctorul îi aştepta şi inginerul zise imediat:

   — Am dat dispoziţiuni, domniilor, să vi se aducă costume de scafandru. Peste o jumătate de ceas pornim. Vom rămâne poate trei ceasuri sub apă.

   — Cât timp ţin rezervele de oxigen din costume, domnule Wulkon? întrebă căpitanul Farrow.

   — Şase până la opt ceasuri, domnilor. Nu trebuie să vă fie teamă deci, căci ne vom înapoia la vreme pe bordul submarinului. De două ori am fost în plimbare pe aici şi vă pot spune că merită să te osteneşti ca să vezi frumuseţile acelea de sub apă.

   — Aştept cu nerăbdare să le văd, domnule Wulkon, zise doctorul Bertram. Deşi nu-s bun scafandru, vă voi întovărăşi însă în plimbarea sub apă. Tocmai îmi amintesc că am mal vizitat cândva un oraş scufundat, invitaţi fiind de un domn profesor Holger, un cercetător al adâncurilor mării.

   — Şi aţi găsit într-adevăr oraşul cu pricina? întrebă Wulkon.

   — Fireşte, domnule inginer, dar nici atunci n-a fost oraşul scufundat Atlantis, ci o colonie de pe o insulă, care trebuie să se fi scufundat odinioară în urma unei erupţii vulcanice. Era cât p-aci să ne pierdem viaţa cu prilejul acela.

   — Va trebui să-mi povesteşti asta azi după-amiază, căci mă interesează mult - zise inginerul.

   Dar acum să ne îmbrăcăm şi peste un sfert de ceas ne întâlnim cu toţii în turn.

   Doctorul se duse cu căpitanul în cabina acestuia, ca să se ajute unul pe altul la îmbrăcatul costumelor. George plecă să-l caute pe Petre, care îşi şi pusese costumul şi-l ajută şi pe dânsul să şi-l pună. Peste puţin merseră în turn, unde aşteptau ceilalţi. Deoarece costumele şi fuseseră înşurubate nu mai puteau vorbi, ci văzură numai cum Wulkon dădu semnalul să fie lăsat, împreună cu căpitanul, în casa de oţel.

   După cinci minute, doctorul, George şi Petre putură şi ei ieşi în casa de oţel, care se umplu repede cu apă când capacul turnului se-nchise în urma lor.

   Păşiră apoi şi dânşii pe insulă, care sub apa avea cu totul altă înfăţişare, deoarece peştii roiau în jurul ei.

   IV.

   ÎN PRIMEJDIE DE MOARTE.

   INGINERUL WULKON cunoştea bine drumul ce aveau de urmat. De pe insulă ajunseră pe teren stâncos şi cu toată încălţămintea grea păşiră voiniceşte, îndepărtându-se tot mai mult de submarin.

   Creşteau aici alge înalte, apoi trecură pe lângă bancuri de stridii şi în cele din urmă ajunseră la nişte peşteri mari care se adânceau mult în terenul stâncos. Wulkon aprinse lampa lui electrică şi porni la drum.

   Se opri şi aşteptă în faţa unei peşteri, până veniră George şi Petre, apoi o luă agale înainte, luminând mereu pereţii peşterii. Pretutindeni sclipea auriu şi lui George îi părea rău că nu putea vorbi, ca să întrebe ceva.

   Într-o peşteră lăturalnică roiau caracatiţe, care îşi întindeau în toate părţile braţele lor lungi şi Wulkon se feri să se apropie de ele. Păşi apoi spre o treia peşteră, făcând semn căpitanului şi doctorului să fie cu luare-aminte.

   În fundul acestei peşteri se afla aşezat un idol pe un soclu neted.

   Doctorul Bertram examina cu atenţiune statuia. Uneori dădea din cap într-un fel, alteori într-altul, pentru ca apoi să râdă, de parcă ar fi descoperit ceva de seamă. În părul statuii George văzu şerpi şi i se păru că ar fi o zeiţă.

   Cum ajunsese idolul acesta în peşteră nu-şi putea explica nimeni din cei de faţă. Probabil că întreaga grotă se scufundase cu veacuri înainte şi trăsese după dânsa în apă zeitatea.

   Wulkon arătă şi alte minunaţii musafirilor săi - şi în cele din urmă dădu semnalul de întoarcere. Părea să fie foarte grăbit, ca şi cum i s-ar fi isprăvit oxigenul. Şi când începură să alerge îndărăt, camarazii observară că li se îngreuiase respiraţia.

   Căpitanul se îngrozi. Nu cumva chinezii, care puseseră la punct aparatele, lăsaseră într-adins numai puţin oxigen în ele? Da, aşa trebuia să fie.

   Atât cât le îngăduia împotrivirea apei alergară înapoi şi după un sfert de ceas, când oxigenul se sfârşise aproape cu totul, ajunseră la locul unde lăsaseră submarinul.

   Aici îi aştepta o nouă surpriză grozavă. Wulkon se oprise şi ridică mâna în sus, ca să arate însoţitorilor săi că submarinul se urcase la suprafaţă.

   Căpitanul Farrow încercă îndată să-şi desprindă tălpile grele de plumb, dar pentru asta ar fi trebuit să taie costumul la picioare, deoarece tălpile erau fixate pe dinăuntru. Din pricina aceasta apa ar fi intrat în costum şi l-ar fi înecat imediat.

   Disperat privi la George care făcuse şi el încercarea, dar se văzuse silit să renunţe. Astfel ca nu putea părăsi fundul mării ca să se ridice la suprafaţă, ceea ce ar fi fost singura salvare posibilă în momentul acesta.

   Se uitară îngroziţi unui la altul. Şi, colac peste pupăză, în clipa aceasta critică se iviră şi doi rechini... Scafandrii se zvârliră fulgerător la pământ, ca să nu fie încolţiţi de dihăniile acestea lacome şi astfel scăpară. Rechinii, văzând că nu pot înhăţa prada, înotară mai departe.

   Căpitanul se ridică cu greu, la fel şi Petre, doctorul, George şi Wulkon rămaseră însă fără vlagă la pământ, căci erau atât de sfârşiţi încât nu se mai putură împotrivi presiunii apei.

   Deodată Petre îşi smulse funia pe care şi-o petrecuse în jurul trupului ca să poată înfige un cuţit într-însa. O tăie şi desfăcu lui George costumul de scafandru, deasupra genunchiului. Apoi îl scutură pe tânărul care zăcea ca leşinat şi la lumina lămpii ce-i scăpase lui Wulkon, îi făcu semn ce avea de gând. Uriaşul vroia să-i taie lui George tălpile de plumb de la picioare, ca să înlesnească băiatului s-ajungă la suprafaţa apei. Acolo, cu ajutorul cuţitului, va putea sparge gemuleţul căştii şi poate va zări prin

apropiere un vapor care să-i salveze.

   George pricepu îndată. Deşt abia mai putea respira, îşi adună puterile şi, după ce Uriaşul îi îndepărtă tălpile de plumb, începu să facă mişcări cu braţele, iar în clipa următoare... ţâşni în sus.

   Când ajunse la suprafaţă, sparse îndată gemuleţul căştii şi trase cu nesaţ în piept aerul proaspăt. Privi apoi cercetător în juru- i, dar nu zări nici un vapor.

   Ameninţat să fie tras înapoi în apă de costumul său greu, George începu să se socotească pierdut, când, pe neaşteptate, se ivi în faţa lui. un submarin care ieşea foarte puţin din apă şi care se apropia atât de repede încât peste câteva minute tânărul se putu prinde cu mâinile de parapetul său.

   În situaţia în care se afla, lui George îi era tot una dacă vasul era duşman sau nu.

   Deodată, însă, el scoase o exclamaţie de bucurie, căci capacul submarinului se deschise şi deasupra lui se ivi chipul speriat al lui Rindow.

   — Repede, Rindow, trebuie să ne lăsăm la fund imediat! strigă tânărul. Tata şi camarazii sunt pe fundul mării şi vor muri asfixiaţi dacă nu li se vine grabnic în ajutor. Iute înăuntru în submarin şi să ne lăsăm la treizeci de metri adâncime!

   Rindow se căţărase pe punte şi George fu adus înăuntrul vasului, cu ajutorul a doi marinari. Îşi scoase repede costumul greu, apoi alergă în turn, ca să dea şi alte instrucţiuni primului ofiţer.

   După aceea îl chemă pe Kard şi amândoi merseră în magazie, unde îşi puseră costume de scafandru. Înainte de a-şi înşuruba casca, George îl lămuri pe camaradul său ce aveau de făcut.

   În clipa următoare „Dox"-ul se şi afundă. Se pompă imediat apă în cămăruţa blindată şi peste câteva minute George şi Kard putură părăsi submarinul.

   La patru metri depărtare văzu lumina lămpii lui Wulkon şi se- ndreaptă într-acolo. Îi găsi pe toţi zăcând în nesimţire la pământ şi repede îi aduse în submarin, cu ajutorul lui Kard.

   Când Rindow deschise uşa de legătură, nenumărate mâini se- atinseră în ajutorul celor pe jumătate asfixiaţi. Farrow fu liberat cel dintâi de casca grea şi George dispuse imediat să-i se facă respiraţie artificială. Acelaşi lucru şi pentru ceilalţi.

   Primul îşi reveni doctorul Bertram. Privi mirat în juru-i, sări în picioare şi, cu toate că era ameţit încă, luă parte imediat la opera de salvare şi izbuti în curând să-i readucă la viaţă pe toţi.

   Căpitanul îşi îmbrăţişă fiul şi după ce află cum se produsese miraculoasa salvare, se adresă primului ofiţer:

   — Dar bine, Rindow, cum de-ai venit încoace?

   — Asta ţi-o voi povesti mai târziu în cabina d-tale, căpitane - răspunse ofiţerul, zâmbind.

   — Da, haideţi în cabina mea unde ne vom sfătui în acelaşi timp şi ce avem de făcut - zise Farrow - ridică submarinul la suprafaţă, Rindow, dar în aşa fel ca să nu fie văzut.

   După ce îndeplini comanda, primul ofiţer se duse în cabina căpitanului ca să-şi dea raportul:

   — Când ai stat de vorbă cu mine în cabina d-tale, domnule căpitan şi n-ai vrut să-mi spui ce plănuiai, m-am simţit cuprins de o teamă nelămurită. Gândul mi se ducea mereu la insula plutitoare şi aveam ideile mele în privinţa aceasta. Mi-ai spus numai să vă aştept pe insulă, dar nu m-aţi oprit ca în răstimpul acesta să fac plimbări pe apă. Ei da, am pornit niţeluş la plimbare şi cu prilejul acesta am băgat de seamă că aţi trecut de pe yacht pe insula plutitoare. Stăteam pe aproape sub apă şi am văzut şi cum şuşoteau între dânşii chinezii, ceea ce m-a făcut să cred ca sunteţi ameninţaţi din partea acestor indivizi. De aceea am urmat acelaşi drum ca şi insula plutitoare, fără să pierd însă nici yachtul din vedere. El se apropia încetişor şi în timpul nopţi încrucişa în locul acesta. Deoarece teama puse tot mai mult stăpânire pe mine, luai hotărârea să pornesc în căutarea dv. în cursul după- amiezii. Când se lumină de ziuă, văzul yachtul de lângă coastă şi îl urmării. După vreo trei ceasuri observai apoi ieşirea la suprafaţă a insulei plutitoare, îi zării pe chinezi care strigară ceva consângenilor lor de pe yacht, apoi... aţi dispărut cu toţii spre nord. Mi-am spus că daca plecaţi într-acolo, trebuia să dau de dv. mai târziu. Nu ştiam dacă eraţi pe yacht sau nu, dar neliniştea de care eram cuprins mă îndemnă să rămân aici. Deodată, pe când tocmai mă afundasem văzui prin periscop pe domnul George ivindu-se pe apă şi-l scosei îndată afară.

   Căpitanul întinse mâna primului său ofiţer şi-i mulţumi în cuvinte călduroase.

   Inginerul Wulkon îşi revenise cu totul şi nu se putu opri de a-şi face imputări că nu ascultase! De prevenirile lui Farrow.

   — Ce să fac acum? - se căină el - ticăloşii aceia mi-au luat insula plutitoare şi sunt sigur că se vor folosi de ea ca să facă piraterie.

   — Tot ce se poate, domnule Wulkon - răspunse căpitanul - dar eu nădăjduiesc că tot vom pune mâna pe aceşti nemernici. Ei or fi încredinţaţi doar că ne-am dat sfârşitul pe fundul mării şi nu se vor mai gândi la urmărire. Cu submarinul meu îi pot ajunge îndată şi să-ţi ajut să capeţi înapoi ce-ai pierdut.

   — Să dea Dumnezeu să fie aşa! Ştiu eu o insulă spre care se vor fi îndreptat, de sigur şi acolo am putea da de ei!

   — Atunci să pornim fără zăbavă! Rindow, pune să se pregătească totul de plecare şi compresoarele să fie puse în funcţiune.

   Primul ofiţer se duse să îndeplinească ordinul. Doctorul Bertram se-ntoarse spre tânărul inginer şi-l întrebă:

   — Ne-ai arătat sub apă lucruri foarte interesante, domnule Wulkon. Cum le-ai descoperit şi ce fel de metal e acela din peştera aia?

   — Pereţii acelei peşteri sunt străbătuţi de vine de aur, dar idolul nu e de aur. Îmi daţi voie, domnule Farrow, să vă dăruiesc peştera aceea? Ştiu că nu vă veţi folosi personal de bogăţia de acolo, dar în drumurile dv. întâlniţi atâţia nenorociţi cărora le-aţi putea aduce alinare cu ajutorul ei.

   — În asemenea condiţiuni primesc cu plăcere darul, domnule Wulkon. În cinstea descoperitorului voi numi peştera aceea după numele d-tale. Îţi mulţumesc din suflet.

   — Şi, acum, domnule Farrow, v-aş ruga ca spre seară să-mi lăsaţi mie cârma submarinului dv., căci eu cunosc bine împrejurimile insulei cu pricina. Trebuie să intrăm în golf pe sub apă, altminteri nu-i putem surprinde pe ticăloşi.

   — Tocmai ce vroiam să te rog şi eu, domnule Wulkon - răspunse căpitanul - propun să dormim câteva ceasuri, căci suntem cam obosiţi.

   Tânărul inginer primi cu plăcere. George, însă, nu se gândea la odihnă, ci se duse în turn, ca să mai stea de vorbă cu Petre şi Rindow.

   V.

   VICLENIA CHINEZILOR.

   DUPĂ-AMIAZĂ, cam pe la ora cinci, Rindow zări la doi kilometri depărtare un vapor ce părea că stă liniştit pe apă. I se părea a fi yachtul inginerului. Dădu de veste căpitanului şi acesta se ivi îndată pe punte, împreună cu Wulkon, George şi doctorul Bertram.

   — Acesta nu e yachtul meu, domnilor, zise inginerul, după ce privise prin ochean. E tot un yacht, care pare să aibă un defect de motor.

   — Oricum, e mai bine să ne afundăm - îşi dădu cu părerea căpitanul. Ah, ce-o fi asta? îndărătul yachtului mai pluteşte ceva...

   Wulkon duse iar ocheanul la ochi şi de-odată exclamă agitat:

   — E insula mea plutitoare, domnule căpitan. Dacă ne grăbim, o mai putem ajunge.

   Farrow lăsă ocheanul jos şi dădu imediat comanda de afundare. Toţi se retraseră în turn, al cărui capac fu închis îndată.

   — Chinezii au atacat yachtul, domnule Wulkon, zise el apoi. Acum ştim de ca vroiau să aibă insula d-tale. Am zărit pe puntea yachtului doi chinezi care au dispărut repede înăuntru.

   Căpitanul luă el însuşi cârma şi după câtva timp strigă:

   — Au zărit periscopul nostru şi dispar pe insulă. Acum prepară totul pentru afundarea grabnică... nu mai ajungem la vreme. E vreun tun pe insula d-tale, domnule Wulkon?

   — Numai o mitralieră, căpitane. Dar de ce întrebi?

   Pentru că se pare că ameninţă yachtul. Trebuie să ma ridic la suprafaţă, poate mai izbutesc să salvez ceva.

   „Dox"-ul ieşi din apă şi toţi alergară pe punte. Se aflau la vreo cinci sute de metri de yacht, când insula plutitoare dispăru în adânc. După câteva minute submarinul se afla alături de yacht şi toţi camarazii, afară de Rindow, săriră pe puntea lui şi începură îndată cercetările.

   Căpitanul Farrow îşi roti privirile pe punte, când o exclamaţie a lui George îl făcu să tresară.

   Lângă catargul mic de la pupă zăcea întins un negru, cu o rană adâncă la cap.

   Doctorul Bertram îl examină imediat, apoi zise:

   — Nu mai e nimic de făcut. Se poate ca omul să-şi mai vină în fire odată, dar de salvat nu mai e nădejde. Fireşte că îi voi pansa rana şi voi încerca să-i opresc hemoragia.

   Un marinar aduse în grabă de pe submarin trusa medicală a doctorului. Farrow, Wulkon şi George se duseră înăuntrul yachtului şi scotociră prin toate încăperile. Vasul era foarte elegant mobilat şi părea să aparţină unei femei, după cum reieşea din documente. Unde rămăsese însă echipajul şi proprietara vasului?

   De-odată, căpitanul auzi nişte gemete în încăperea cea mai de jos. Se luă după gemetele acestea şi, împreună cu George şi Wulkon descoperi o uşiţă, care ducea într-o încăpere mică.

   Căpitanul bătu în uşă, dar în loc de răspuns gemetele încetară. Repetând bătăile şi neobţinând nici data aceasta vreun răspuns, puse să se spargă uşa. În clipa aceea izbucni dinăuntru un strigăt de spaimă scos de mai multe glasuri şi căpitanul văzu vreo şase negri care ridicară mâinile rugător.

   El îi lămuri repede că nu sunt piraţi, ci au venit cu gândul să-i ajute. Atunci negrii izbucniră în strigăte de bucurie şi Farrow îi scoase pe punte, unde le ceru să-i povestească cum stau

lucrurile.

   Află afla că yachtul aparţinea tinerel americane Ellen Mitschell, fiica unui bancher, bogat. Echipajul era alcătuit din şapte negri şi un căpitan alb. Acesta, ca şi domnişoara Mitschell, dispăruseră - răpit, de sigur, de chinezi.

   În vremea asta, negrul rănit îşi dădu sufletul şi fu înmormântat după obiceiul marinăresc. Căpitanul predase apoi lui Petre comanda yachtului şi se înapoie pe bordul submarinului său. Călătoria fu reluată.

   Când soarele se lăsă la apus, Wulkon luă în primire cârma, cercetă încăodată suprafaţa mării, apoi dădu comanda de afundare. Cu ochiul nedezlipit de la periscop el se îndreptă spre un grup de insuliţe, care stăteau părăsite la depărtare de mulţi kilometri de delta Gangelui.

   Toţi priveau în tăcere pe tânărul inginer, care conducea cu pricepere vasul, în cele din urmă el se adresă camarazilor:

   — Insula e în faţa noastră şi voi intra acum în golf. Deşi e întunerec, eu cunosc destul de bine locul, ca să cutez să fac drumul sub apă.

   Wulkon micşoră şi mai mult viteza submarinului. Înconjură încetişor insula sub apă, apoi îndreptă submarinul într-un golf. Nu trecu mult şi dădu comanda de stopare.

   — Ne aflăm acum în golf, domnilor - zise el - domnule căpitan, aruncă şi d-ta o privire prin periscop, te rog!

   Când Farrow făcu ce îi spuse inginerul, văzu un golfuleţ înconjurat din toate părţile de stânci înalte. La dreapta intrării, acoperit pe jumătate de o ieşitură din stâncă, zări în lumina lunii un vapor... epava vechei corăbii. Era yachtul transformat din nou al tânărului inginer.

   — Şi unde poate fi submarinul d-tale. Domnule Wulkon? întrebă ei pe acesta.

   Wulkon dădu din umeri:

   — Nici eu n-aş putea s-o ştiu. E cu putinţă să se afle aici pe fundul mării, dor se mai poate să plutească în larg. Dară chinezii mei vor să facă piraterie, atunci or fi acum în vreo expediţie dintr- astea. Cei mai bun lucru ar fi daca am putea ocupa epava - cred că sunt puţini oameni pe bord.

   — După cât se pare, nu e nici un om acolo, domnule Wulkon - zise Farrow - totuşi se poate ca submarinul d-tale să fie sub corabie.

   — Tot ce se poate, domnule căpitan. Dar să nu pierdem vremea şi să ocupăm corabia! Fundul mării se află aici numai la cincisprezece metri. Dacă ne vom apropia pe sub apă de corabie, ne vom putea încredinţa dacă submarinul meu se află dedesubtul ei. Vom ridica obloanele de la fereastra „Dox"-ului d-tale şi vom înainta cât mai încet.

   — Lucrul se poate face, domnule Wulkon, dar pentru asta trebuie să trec eu la cârmă. George, ia-l pe Kard şi du-te de trage obloanele de la fereastră. Îndată ce vei zări submarinul domnului Wulkon, dă comanda de stopare.

   Tânărul dispăru împreună cu Kard. După două minute submarinul se puse iar în mişcare sub apă.

   „Dox"-ul se apropia din ce în ce de corabie şi în cele din urmă George dădu comanda de stopare. Căpitanul dădu îndată înapoi submarinul şi îl aşteptă pe fiul său în turn. Tânărul nu întârzia să vie şi spuse că submarinul inginerului se afla într-adevăr sub corabie.

   — Atunci să ne ridicăm la suprafaţă de partea cealaltă a golfului şi să coborâm pe uscat - îi sfătui Wulkon. Vom înconjura golful şi ne vom urca pe corabie. Chinezii nu bănuiesc nimic şi vor fi uluiţi când ne vor vedea.

   Căpitanul se sfătui cu Rindow. Planul inginerului era bun şi fu pus în practică imediat.

   Căpitanul alese zece marinari şi porni cu ei la drum, împreună cu Wulkon, George şi doctorul Bertram. Ajunseră repede la corabie, pe al cărei bord nu se zărea nimeni şi astfel putură să urce neobservaţi pe punte.

   La capătul scării ce ducea înăuntrul epavei râmaseră să asculte şi auziră de jos râsete şi câteva cuvinte chinezeşti. Apoi cineva întrebă ceva în englezeşte, la care un glas de femeie răspunse foarte energic.

   Wulkon se uită la căpitan. Se gândea că oamenii săi spuseseră că nu ştiu boabă englezeşte şi acum se dovedea cu minţiseră.

   — Repede jos, trebuie să-i luăm prin surprindere! strigă inginerul.

   Înainte ca Farrow să-l poată opri, el porni în goană pe scară, se poticni însă şi se rostogoli ca o minge.

   De jos se auzi un strigăt de prevenire. Farrow şi George vrură şi ei să coboare, dar se împiedecară de trupul lui Wulkon. Ei văzură cum chinezii părăsiră cabina fugind, ca să dispară probabil în submarin. Asta trebuia împiedecat cu orice preţ!

   Inginerul zăcea în nesimţire, căci se izbise cu capul de scânduri. Căpitanul, George şi Kard trecură peste el şi porniră în urmărirea chinezilor. Se loviră însă pretutindeni de piedeci căci uşile şi chepengurile erau zăvorite de cealaltă parte.

   — Înapoi şi preveniţi pe Rindow! comandă căpitanul.

Submarinul lui Wulkon nu trebuie să părăsească golful!

   George şi Kard alergară înapoi şi strigară cât îi ţinea gura ca Rindow să închidă intrarea golfului, aşezându-se cu „Dox"-ul dea curmezişul lui.

   Abia acum porni căpitanul cu oamenii lui să cerceteze yachtul şi găsi legaţi de nişte scaune o tânără fată şi un bărbat alb, pe care îi liberă repede. În mijlocul mesei se afla zeiţa aceea a soarelui, pe care chinezii o aduseseră probabil aicea s-o cerceteze.

   Doctorul Bertram nu se sinchisi de cei doi prizonieri, ci-şi îndreptă toată atenţia asupra statuetei. Căpitanul, însă, se ocupă de tânăra femeie, care nu era alta decât proprietara yachtului.

   Îl prezentă pe bărbatul de lângă dânsa drept căpitanul ei şi spuse că pe când priveau cu mirare insula plutitoare, fuseseră atacaţi.

   În vremea asta Wulkon îşi revenise. Când auzi de fuga chinezilor nu spuse o vorbă, se duse pe punte şi cu ajutorul unei bărci de aluminiu se transportă pe bordul „Dox"-ului. Acesta se găsea la ieşirea golfului dar se punea întrebarea dacă chinezii nu izbutiseră totuşi să dispară şi poate că se şi aflau în largul mării.

   Abia împărtăşi inginerul lui Rindow temerea aceasta, că se şi auziră din larg împuşcături amestecate cu strigăte.

   — Yachtul e atacat! exclamă Wulkon. Repede în larg, trebuie să punem mâna pe ticăloşi!

   Se scurseră minute de îngrijorare - apoi ţâşni brusc! A oarecare depărtare o trâmbă înaltă de apă şi se auzi o pocnitură înăbuşită. Îndată după asta submarinul lui Wulkon dispăru sub apă.

   Rindow stătea ca înlemnit. În clipa aceasta se ivi Wulkon lângă el şi zise liniştit:

   — Să pornim înapoi, domnule Rindow. Mi-am distrus opera, căci nu vroiam s-o las în mâinile acestor criminali.

   Fără să spună un cuvânt, primul ofiţer făcu manevra de întoarcere. Când intrară iarăşi în golf, văzură acolo yachtul americanei, care ancorase lângă corabie. Căpitanul Farrow auzise pocnitura şi ghicise ce s-a întâmplat. Acum ştia de ce îi ceruse înainte Wulkon să viziteze încăperea unde erau torpilele. Trebuia să fie mare meşter în lansarea de torpile, căci se orientase numai cu privirea din turn şi socotise cu preciziune cum să lanseze torpila.

SFÂRŞIT

Volumul 101

UN POPOR GROZAV

   IFI

   DUPĂ AVENTURA CU INSULA PLUTITOARE camarazii de pe „Dox" avură iarăşi câteva clipe de răgaz pe care fiecare le folosi cum putu. Numai George şi doctorul Bertram îşi aveau rostul lor în asemenea momente de linişte, căci medicul povestea din trecutul lui aventuros şi George asculta cu lăcomie istorisirile sale.

   Iată-i din nou aşezaţi unul lângă altul şi Bertram începu să depene din caierul trecutului: (Vezi vol. 98 „Aventurile echipajului Dox").

   — Ne rătăciserăm. Fugind de soldaţii belgieni din captivitatea cărora scăpasem cu ajutorul lui Pongo, apucaserăm pe întunerec o cale greşită, una din acele poteci croite în desiş de către pigmei, negrii pitici ai Congo-ului. Chiar şi Pongo se speriase şi devenise cu băgare de seamă când ne pomenirăm pe potecile astea, căci negrii pitici au o armă grozavă şi anume săgeţile lor otrăvite, cu care ucid până şi elefanţi.

   Încă de cu noapte auziserăm în jurul nostru sunete misterioase - chemării prin care îşi dădeau de veste unul altuia aceşti pitici primejdioşi. Trebuie să fi observat ei în vreun fel oarecare pătrunderea noastră în pădure şi ţinând seamă de asta Pongo îşi iuţise simţitor paşii.

   Apoi Marian se izbise de un copac la o cotitură a potecii, pornise îndată iarăşi pe poteca dinspre stânga şi eu îl urmasem.

   Ne ţineam unul de altul, căci era întunerec beznă sub frunzişul copacilor. Dar când se izbise de trunchiul arborelui, Marian dăduse drumul lui Pongo şi astfel apucarăm pe o potecă greşită, care ne dusese tot mai adânc în pădure.

   După ce se lumină de ziuă făcurăm imediat cale întoarsă, nădăjduind în acelaşi timp că Pongo băgase de seamă dispariţia noastră şi că ne va ieşi înainte.

   Mergeam voiniceşte, cu puştile în mână, fiind cu mare luare- aminte ca să zărim la vreme ivirea vreunuia din piticii aceia primejdioşi.

   Tocmai alergam unul lângă altul printr-un mic luminiş, când ne dădurăm brusc înapoi ca împinşi de un arc. Ca ieşiţi din pământ se iviră în faţa noastră şase pitici negri şi pociţi, ţinând în mână arcuri întinse îndreptate spre noi.

   Situaţia era cât se poate de proastă. În orice clipă puteau zbura săgeţile aducătoare de moarte şi din câte auzisem, piticii aceştia erau ţintaşi desăvârşiţi.

   Pentru moment nu ştiau nici ei ce să facă. Stăteau tăcuţi şi nemişcaţi în faţa noastră, cu săgeţile îndreptate spre noi.

   Privii pe furiş la Marian, care nu făcu decât să dea din umeri. Apoi strigă către pitici, în englezeasca aceea numita „Pidjin".

   — Ce vreţi?

   Pocitania de pitic din faţa lui rosti câteva cuvinte într-o limbă necunoscută nouă şi văzând că înălţăm din umeri, făcu o mişcare poruncitoare cu mâna, dându-ne de înţeles să-l urmăm.

   În acelaşi timp se-ntoarse şi făcu încă un semn. Ceilalţi cinci pitici se aşezară pe de lături îndărătul nostru, ţinând mereu săgeţile pregătite.

   Nu ne rămânea alta de făcut decât să ne supunem şi în vreme ce pornirăm, Marian îmi şopti:

   — Cu siguranţă că vom fi duşi în satul acestor pigmei. Dacă situaţia n-ar fi atât de primejdioasă, m-aş bucura de vizita asta, căci trebuie să fie foarte interesant acolo. Poate că nici n-au mai fost alţi europeni înaintea noastră pe la dânşii.

   — O fi interesant, nu zic ba - încuviinţai eu - dar nu prea trag nădejde că vom scăpa teferi, dacă nu ne-o veni Pongo în ajutor.

   — În el îmi pun şi eu speranţa - răspunse Marian - de sigur că se va lua după urmele noastre când va băga de seamă că am dispărut. Şi poate că e chiar pe aproape.

   — Dar i se poate întâmpla şi lui să fie prins de pitici - îmi dădui eu cu părerea - şi împotriva săgeţilor lor otrăvite nici el nu poate face mare lucru, cu toată puterea să uriaşă.

   — Pongo va şti el să scape chiar din mâinile acestor pigmei vicleni - răspunse Marian.

   — Ciudate sunt potecile astea, schimbai eu vorba. Să pare că mergem acum pe o cărare dreaptă de tot care duce în inima pădurii şi de acolo în sat.

   — Da, am mai avut cândva prilejul să vedem aceste poteci - încuviinţă prietenul meu - se pare că din sat pornesc drumuri drepte ca razele unei stele, care sunt legate între ele printr-una singură care înconjoară satul. Aşa dar, cam la fel ca o pânză de păianjen. Dar uite că-mi dă tocmai ceva în gând: poate că nici n- aveam de ce să ne temem. Totuşi, asta ar fi un noroc prea mare.

   Vroiam să-l întreb pe Marian ce crede cu vorbele sale, când şeful cel mititel se întoarse fulgerător, ne privi furios şi făcu un gest care nu lăsa nici o îndoială că ne poruncea să tăcem. Piticul trebuie să fi băgat de seamă ceva, căci mişcările sale deveniră asemănătoare cu ale şarpelui. Merse înainte, privi de jur-împrejur şi adulmeca adesea aerul. Şi paznicii noştri, care veneau pe poteca îngustă îndărătul nostru, îşi schimbaseră atitudinea.

Mergeau acum cu atenţiunea încordată la culme, gata să sloboadă săgeţile, cu ochi pânditori, după cum mă putui încredinţa privind din când în când înapoi.

   De-odată pătrunse până la noi un sunet foarte cunoscut, pe care piticii, cu auzul lor fin, îl prinseseră de mult. S-auzea încă de foarte departe, dar deosebeam lămurii trosnete de crengi, umblet greu, foşnete. Zgomotele caracteristice ale unei cirezi de elefanţi când se ospătează.

   Cei şase pitici îşi îndreptau paşii de-a dreptul spre locul de unde venea zgomotul acesta. Vroiau oare să atace pachidermii cu săgeţile lor mititele? Uitai de situaţia primejdioasă în care ne aflam... O luptă între fiinţe atât de neegale trebuia să fie foarte interesantă.

   Înaintam cu tot mai mare băgare de scamă. Trei din piticii dindărătul nostru ne-o luară înainte şi se alăturară căpeteniei, Pentru paza noastră erau de-ajuns ceilalţi doi.

   Zgomotele făcute de elefanţi deveneau tot mai desluşite. Deodată pădurea se lumină şi după câteva minute ajunserăm într-o rarişte întinsă, acoperită cu iarbă înaltă şi tufe. La vreo sută de metri de noi se afla un crâng de mimoze şi printre trunchiuri văzurăm trupurile enorme ale elefanţilor.

   Căpetenia piticilor se-ntoarse şi făcu o mişcare prin care ne dădea de înţeles să rămânem unde eram. Privii repede înapoi şi văzui că cei doi pitici care ne păzeau nu ne slăbeau din ochi.

   Marian dădu din cap către piticul-şef şi rămase îndărătul unui copac mare. Îl urmai şi văzurăm de acolo pe cei patru pitici strecurându-se prin luminiş spre cireada de elefanţi.

   Căpetenia se opri şi umezindu-şi degetul arătător încercă direcţia vântului. Apoi făcu un semn tovarăşilor săi şi cu toţii apucară pe un drum ceva mai lăturalnic.

   Dar vântul era cu toane. După unduirea ierbii văzurăm curând că sufla dinspre pădurice spre noi şi imediat îşi schimbară şi piticii drumul; merseră de-a dreptul spre pădurice. Când ajunseră la vreo treizeci de metri se ghemuiră îndărătul unui tufiş des şi întins.

   După cum băgai de seamă din gesturile lor pline de însufleţire, păreau că se sfătuiesc pe care elefant să-l atace. Apoi se împărţiră, trei la dreapta şi trei la stânga tufişului, se ghemuiră cât putură mai bine şi rămaseră în aşteptare.

   Nu trecu mult şi dindărătul unui copac uriaş se ivi un elefant şi mai uriaş, ai cărui colţi luceau de-ţi luau vederea. Se părea că bănuieşte primejdia, căci mişca de zor urechile şi-şi învârtea trompa enormă.

   Clipa aceasta păreau s-o fi aşteptat piticii. Ca împinşi de un arc săriră în sus şi în momentul următor şase săgeţi zburară spre pachidermul cenuşiu. Piticii însă dispărură iarăşi fulgerător, în iarba înaltă.

   Elefantul atins scoase un sunet de trompetă, plin de furie. Cu o sprinteneală nebănuită el se năpusti din pădurice, se opri după câţiva metri şi căută să-şi descopere duşmanii.

   Zadarnic căută însă şi noi vedeam lămurit în gâtul său înfipte câteva săgeţi. Era hărăzit unei morţi încete şi chiar dacă pornea înainte cu turma, Pigmeii vor rămâne totuşi pe urma lui, până ce otrava îşi va fi făcut efectul.

   Tocmai se pregătea să se retragă în pădurice, când vântul îşi schimbă brusc direcţia. Sufla acum deasupra piticilor ascunşi de-a dreptul spre elefantul atins.

   Şi acesta, cu mirosul său fin, adulmecă îndată duşmanii. Îşi înfăşură trompa, scoase un răget de furie şi se năpusti spre tufişul unda stăteau ghemuiţi piticii.

   Aceştia îşi dădură seamă de primejdie şi cu o repeziciune uimitoare săriră în picioare, pentru a se împrăştia în cele patru vânturi.

   Dar elefantul întărâtat le-o luă înainte. Luase la ochi pe piticul- şef, care îi venea mai aproape şi se repezi după el.

   Piticul alergă de-a curmezişul luminişului, spre dreapta, unde ar fi putut găsi adăpost pe unul din copacii înalţi. Înainte de a ajunge însă acolo; duşmanul său însetat de răzbunare l-ar fi ajuns.

   Atunci Marian ridică puşca, trase de două ori la rând şi furiosul pachiderm se prăbuşi la pământ, căci gloanţele prietenului meu îl nimeriseră între ochi şi ureche.

   Totuşi monstrul uriaş nu-şi pierduse încă toate puterile. Pufăind înfiorător se ridică iar şi se năpusti de-a dreptul spre copacul îndărătul căruia ne adăpostiserăm noi.

   Acum ridicasem şi eu puşca şi aproape în acelaşi timp cu Marian slobozii trei gloanţe unul după altul.

   Gloanţele noastre nu dădură greş, căci pachidermul se poticni în toiul fugii şi căzu în cap.

   Dar împuşcăturile speriaseră restul turmei. Vreo douăzeci de elefanţi se iviră dintre copaci şi alergară de-a dreptul spre noi. Nu puteam face altceva decât să ne lipim cât mai bine de trunchiul copacului.

   Turma întărâtată veni ca o vijelie. Pământul se cutremură sub copitele ei, pretutindeni trosneai crengi, iarba şi frunzişul foşniră, apoi în goana lor sălbatecă elefanţii trecură ce lângă noi.

   Răsuflăm uşuraţi şi ieşirăm dindărătul copacului. Şi cei doi paznici ai noştri apărură din dosul altui arbore, dar acum nu păreau să mai fie atât de duşmănoşi, căci ţineau arcurile în jos şi ne priveau, aproape cu teamă. Doborârea elefantului cu ajutorul puştilor noastre părea să le fi insuflat respect faţă de noi.

   Ieşirăm în luminiş şi ne îndreptarăm spre hoitul pachidermului. Piticii se iviră ca prin farmec lângă noi, căpetenia ne privi lung şi în ochiii mari se aprinse o lucire ciudată. Râse apoi deodată, arătă spre păduricea de mimoze de unde ieşise turma de elefanţi şi se îndreptă într-acolo.

   Trei din tovarăşii săi îi urmară imediat, pe când cei doi paznici, care rămăseseră în urma noastră, îşi reluară slujba. Dar nu ne mai speriau cu arcurile şi făceau chiar mutre prietenoase.

   — Cred că acum nu ne mai ameninţă nici o primejdie - zise Marian - haide, vom vedea poate lucruri foarte interesante.

   Porni după cei patru pitici şi eu după el.

   Căpetenia grăbi pasul şi avui îndată simţământul că ne apropiem de sat. În curând auzirăm chiar zgomote ciudate, un fel de lovituri înăbuşite, în ritm regulat. Apoi chemări rostite cu glas limpede, de asemenea în tact.

   In cele din urmă zărirăm înaintea noastră un luminiş scăldat în soare. Pe dânsul se aflau nenumărate colibe de crengi, iar în locul liber din mijloc ni se oferi o privelişte ciudată.

   Acolo se aflau pe puţin, două sute de negri pitici, unul în spatele altuia şi dansau o horă bizară. Acompaniamentul de muzică era făcut de femei, cu nişte instrumente în formă de dovleac în care băteau scoţând tonuri înăbuşite.

   Un strigăt ascuţit al conducătorului nostru stârni oarecare turburare. La vederea noastră femeile alergară în colibe, trăgând copiii după ele. Bărbaţii, însă, puseră îndată săgeţi în arcurile lor.

   Dar şeful nostru le strigă câteva cuvinte şi cât ai clipi din ochi îşi lăsară în jos arcurile. Apoi piticul, căruia li salvasem viaţa prin împuşcarea elefantului, alergă spre o colibă mai mare, sub al cărui acoperiş de crengi văzurăm trei făpturi.

   Cel din faţă trebuia să fie căpetenia, iar îndărătul său se aflau două femei după cum băgai de seamă acum. Conducătorul nostru vorbi mult cu căpetenia, care strigă apoi o poruncă scurtă. Piticul salvat de noi scoase atunci un ţipăt ciudat şi după câteva clipe se ivi dintre colibe... un negru uriaş.

   Era mult mai mare ca noi amândoi la un loc şi alături de piticii, care îi făceau loc cu respect, părea chiar caraghios. Când ne zări pe noi ne aruncă o privire mirată apoi se îndreptă spre coliba căpeteniei şi vorbiră câtva timp între ei. După aceea se apropiă de noi şi ne întrebă în dialectul englezesc Pidgin:

   — Massers, ce caută aici? Ifi nu place străini.

   — Atunci n-aveau decât să nu ne aducă încoace - răspunse Marian, fără să se turbure - noi nu căutăm nimic aici.

   După ce se sfătui cu căpetenia, zise iar:

   — Massers poate rămâne. Ei salvat viaţa la Umpa - arătă spre piticul care, împreună cu tovarăşii săi, ne adusese aici - dacă Massers vrea pleacă, Umpa conduce.

   — Foarte frumos din partea voastră - răspunse Marian, vesel - am rămâne cu plăcere câteva ceasuri, ca să cunoaştem viaţa acestei trib. Se mai poate întâmpla să ne caute prietenii noştri, negrii din satul lui Pongo. Spune piticilor că oamenii aceia sunt de- ai mei.

   Tâlmaciul făcu o mutră, uimită când auzi numele lui Pongo şi zise:

   — Massers prieteni de la Pongo? Oh, atunci totul bine. Ifi se tem de Pongo.

   În rândurile piticilor se stârni o oarecare turburare când uriaşul le spuse acum ceva pe limba lor. Şi deodată se uitară la noi cu priviri sfioase, aproape înspăimântate.

   Un pitic din rândul celor din faţa noastră ieşi înainte, ne măsură din cap până-n picioare, apoi strigă câteva cuvinte. Imediat toţi pigmeii râseră şi dădură din cap cu însufleţire. Privii mirat la Marian şi în aceeaşi clipă negrul cel uriaş ni se adresă:

   — Massers salvat şi pe Waso care fost atacat de Tşal.

   — A, vezi! râse Marian - la asta m-am şi gândii când am fost duşi încoace. Asta e piticul care nu de mult a rănit rinocerul acela cu care am avut şi noi de furcă pe urmă.

   Acum îmi amintii şi eu de întâmplarea aceea când pigmeul fugise dinaintea rinocerului. Noi îl răpusesem apoi şi Pongo descoperi în gâtul lui o săgeată otrăvita.

   Aşa dar salvasem viaţa a doi membri ai tribului, ceea ce ne dădea dreptul să ne simţim în siguranţă. Marian dădu din cap şi se adresă negrului uriaş:

   — După cât se vede, eşti din ţinutul Sudanului, Cum ai ajuns aici, la piticii ăştia?

   — Sesso este Njam-Njam - răspunse uriaşul - Sesso cumpărat de Ifi, trebuie face otravă. Massers vede, dacă vrea, Ifi acum otrăveşte săgeţi.

   În cursul acestei convorbiri scurte, piticii se rânduiseră iarăşi într-un şir lung. Negrul Sesso ne zâmbi, apoi dispăru din nou între colibe. Se întoarse însă curând în mână cu o strachină mare de lut.

   Se aşeză la capătul şirului cu faţa spre pitici, ţinu strachina jos de tot şi lungul convoi al Ifilor se puse în mişcare. Fiecare avea în mână vreo şase săgeţi pe care le înmuia cu vârful în strachina de lut şi fierul săgeţilor căpăta îndată o culoare cafenie.

   Negrul uriaş fusese cumpărat, deci, ca specialist în otrăvuri!

   II.

   IARĂŞI PRIZONIERII.

   RAMASERĂM CÂTEVA CEASURI la ciudatul popor al pădurilor seculare. Văzurăm o scenă de probă şi ne puturăm încredinţa cât de bine se pricepeau să umble piticii cu armele lor grozave. Abia acum pricepui de ce se temeau atât de mult celelalte triburi de pigmeii aceştia.

   Sesso ne povesti unele lucruri interesante despre micul popor. Astfel aflarăm că acela în faţa căruia fuseserăm duşi nu era căpetenia, ci însuşi regele care domnea peste diferitele triburi răspândite pretutindeni. El era singurul care avea dreptul să aibă două femei, în vreme ce supuşii săi trebuiau să se mulţumească cu una singură.

   În schimb se cunoştea la ei un soi de „căsătorie de probă" pe termen de un an. Aşa dar, ceva modern de tot, căci la noi, în lumea civilizată, învăţaţii se străduiesc abia acum să introducă această inovaţie.

   De-odată gândul mi se duse la Pongo, pe care aproape că-l uitasem. Îl ghiontii pe Marian care era lângă mine şi-i şoptii:

   — Mariane, trebuie să pornim mai departe, altfel pun mâna pe noi belgienii. Colonelul Roule înaintea căruia urma să fim aduşi, nu va fi prea bucuros aflând că locotenentul său a fost rănit.

   — Ai dreptate, răspunse prietenul meu. Trebuie să ne întoarcem neapărat la Pongo. Întâi, însă, vom vorbi eu Sesso.

   — Merge îndată, Massers, spuse fabricantul da de otrăvuri.

   Vorbi apoi cu regele şi imediat ieşiră la iveală cei doi salvaţi de

noi şi încă patru pitici.

   — Massers - zise după aceea Sesso - Umpa şi Waso duce Massers la Pongo. Massers fie întotdeauna prieteni de la Ifi.

   Prin împuşcarea rinocerului şi a elefantului dobândiserăm un soi de cetăţenie de onoare la poporul acesta ciudat şi primejdios. Când ne pregătirăm de plecare, regele se ridică, ieşi din colibă şine întinse mâna. Şi tot poporul de Pigmei intona un rămas-bun pe limba lor.

   Le făcurăm „bezele" înapoi până ce dispărurăm în pădure.

   Ajunserăm din nou în luminişul pe care mai zăcea hoitul elefantului şi acolo avea să ne ajungă soarta... Nu departe de păduricea de mimoze piticii din faţa noastră dispărură pe nesimţite în iarba deasă. Când întoarserăm privirea, miraţi, văzurăm că şi cei dindărătul nostru se făcuseră nevăzuţi. Marian îmi şopti:

   — Se poate ca Pongo să fie pe aproape - dar tot atât de lesne e cu putinţa să ne soldaţii belgieni. Să, ne ascundem şi noi repede.

   Era însă prea târziu. Păduricea de mimoze era la vreo douăzeci de metri de noi. În clipa când voirăm să trântim în iarbă, se auzi dintre copaci un zgomot prea cunoscut nouă: tragerea cocosului unei arme, iar în acelaşi timp o voce aspră strigă în limba franceza:

   — Sus mâinile, domnilor! Sunteţi prizonierii mei!

   Ne dădurăm seamă că orice împotrivire ar fi fost zadarnică.

   — Cine e acolo? întrebă Marian. De unde şi până unde porunca asta?

   — Veţi afla îndată, ni se răspunse batjocoritor. Apropiaţi-vă, vă rog! Dar să nu care cumva să vă dea în gând să lăsaţi braţele în jos.

   Păşirăm încetişor înainte şi când intrarăm sub cei dintâi copaci, văzurăm îndreptate asupra noastră ţevi de armă, din toate părţile. Abia după aceea zărirăm chipurile soldaţilor negri, pe care belgienii îi luaseră în solda lor.

   Nu puteam recunoaşte îndată dacă erau aceiaşi de la care fugiserăm, cu ajutorul lui Pongo, în seara trecută, dar locotenentul Voisin nu putea fi cu nici un chip conducătorul lor, căci fusese prea grav rănit de creanga zvârlită de Pongo.

   În clipa următoare ne găseam în faţa ofiţerului belgian, care ne întâmpină cu un zâmbet batjocoritor:

   — Ah, domnilor, mă bucur peste măsură că vă întâlnesc, căci oamenii mei refuzau să meargă mai departe, din pricina acestor blestemaţi de negri care locuiesc pe aici. Îmi daţi voie să mă prezint: numele meu e Voisin. Fratele meu se va bucura foarte mult când vă voi aduce la el: E vina dv. că vă tratez aşa cum o cere situaţia. N-aş vrea să păţesc şi eu ce a păţit el. Allez!

   În clipa următoare braţele ne furii răsucite la spate şi înainte de a putea face vreo mişcare de împotrivire ne pomenirăm legaţi fedeleş.

   — Aşa! râse locotenentul. Acum sunteţi nevătămători. Prietenilor dv. negri le va merge la fel. Colonelul se va bucura şi ei când îi voi raporta că am prins nişte oameni care au contravenit la legea care opreşte împuşcarea elefanţilor.

   În vreme ce vorbea, oamenii lui ne dezarmară, Marian răspunse liniştit:

   — Nu ne poţi face o imputare din împuşcarea elefantului. Pentru asta ar trebui să-i faci răspunzători pe Ifi, negrii pitici. Cred că ai observat săgeţile otrăvite din gâtul elefantului?

   Locotenentul Voisin păli şi privi speriat în juru-i.

   — Cum, diavolii aceia mici sunt prin apropiere? exclamă el. V- aţi întâlnit cu dânşii?

   — Tocmai venim din satul lor - răspunse Marian, calm - putem merge oricând acolo, fără grijă, pentru că prin gloanţele noastre i- am salvat pe oamenii care atacaseră elefantul. De altfel, vă pot spune că piticii sunt pe aproape. Au venit cu noi şi au dispărut brusc, cu puţin înainte de a vă ivi dv. A, se pare că dau semne de viaţă!

   De la marginea păduricii de mimoze se auzi un ţipăt înfiorător, căruia îi urmară strigăte de spaimă. Apoi veni în goană un soldat negru şi cu glas tremurător raportă într-o franţuzească stricată:

   — Domnule locotenent. Bomba a văzut ceva sărind prin iarbă şi în aceeaşi clipă a primit o săgeată otrăvită în gât. Domnule locotenent, oamenii şi-au pierdut capul şi strigă mereu că piticii sunt aici.

   — Pornim imediat! porunci locotenentul. În pas alergător înapoi! D-ta iei ariergarda, sergent! Tragi fără cruţare dacă s-arată vreun diavol de pitic.

   Bietul sergent nu părea prea încântat de însărcinarea aceasta, dar era militar şi trebuia să se supună, astfel că în clipa următoare răcni câteva ordine.

   Păduricea de mimoze se însufleţi. Furăm împresuraţi de vreo douăzeci de soldaţi şi pornirăm imediat prin luminiş, trecând pe lângă hoitul elefantului.

   De-odată, locotenentul se adresă lui Marian:

   — Domnule Farrow, v-aţi putea îmbunătăţi situaţia daca i-aţi linişti pe drăcuşorii aceia în caz că ne-ar ataca.

   — Oh, domnule locotenent - răspunse prietenul meu - nu cred ca Ifi să vă atace fără temei. Şi motiv cred că au acum, văzând cum au fost luaţi în primire noii lor prieteni, adică noi. Poate că din recunoştinţă vor să ne libereze.

   — Atunci le poţi spune că capturarea dv. nu vă primejduieşte de fel, strigă Voisin, enervat. Îţi spun drept, domnule Farrow, te împuşc fără şovăială, dacă vom fi atacaţi.

   — Dacă vei mai avea răgaz - răspunse Marian, batjocoritor - părerea mea este, domnule locotenent, că d-ta vei fi prima ţintă a săgeţilor lor otrăvite. Dar puteţi fi liniştit, căci cu noi au fost numai şase pitici, care nu vă pot fi prea primejdioşi. Şi satul e departe.

   — Ah! făcu locotenentul, vădit uşurat - atunci se schimbă lucrurile şi nu mai e nevoie să alergăm aşa. Păcat de dv. domnilor, eram gata să pun să fiţi dezlegaţi. Şi, după cum vă spuneam, aţi fi avut o şansă. Acum i se va părea suspect colonelului că sunteţi prieteni cu piticii aceia.

   Strigă înapoi câteva cuvinte, în urma cărora soldaţii izbucniră într-un urlet de bucurie. Nu se mai temeau atât de mult acum, căci aflaseră că nu erau decât şase pitici pe aproape.

   Locotenentul Voisin o luă înainte, aşa încât rămaserăm oarecum izolaţi, ceea ce îmi îngădui să-i şoptesc lui Marian:

   — De ce le-ai spus că erau numai şase Ifi cu noi? Prin asta am pierdut prilejul să putem da bir cu fugiţii.

   — Am chibzuit bine înainte de a vorbi - răspunse prietenul meu, zâmbind - vei admite şi tu că acum mergem în mod normal, pe câtă vreme înainte goneam. În felul acesta doi sau trei pitici ne pot urma, iar ceilalţi vor alarma satul. Nu cred să rămânem mult în puterea belgienilor.

   — Ai dreptate - încuviinţai eu, umilit. Fireşte că soldaţii se vor vedea siliţi să ne dea drumul când se vor vedea împresuraţi de două sute de negri pitici.

   — Cam aşa mi-am spus şi eu - râse Marian - şi poate că se iveşte şi Pongo al nostru în vremea asta.

   Era cam pe la amiază şi căldura înăbuşitoare. Băgai de seamă că soldaţii schimbaseră direcţia. Mergeam acum spre sud-vest, ocolind pădurea pigmeilor, îndreptându-ne spre coasta Congo-ului belgian.

   După câteva ceasuri de marş ajunserăm într-un luminiş întins unde ardeau multe focuri de lagăr şi se aflau trei corturi mari.

   Sosirea noastră stârni însufleţire în rândurile celor vreo sută de soldaţi, câţi erau acolo. Şi larma făcută de ei aduse afară din cortul cel mai mare pe un european al cărui chip nu-l puteam recunoaşte, din pricină că soarele îmi stătea în faţă. Dispăru însă imediat îndărăt în cort, înaintea căruia furăm conduşi noi de către locotenentul Voisin.

   — Aşteptaţi aici! zise el, scurt - colonelul va veni îndată să vă ia interogatoriul!

   Făcu un semn câtorva soldaţi, care se postară lângă noi şi în spatele nostru.

   Nu trecu mult şi dintr-unul din cele trei corturi ieşiră doi soldaţi purtând o targă. Ajunşi lângă noi, o lăsară jos şi traseră la o parte acoperitoarea de ţânţari de la capătul ei.

   Trebuie să mărturisesc că mă cam speriai când zării întins pe largă pe celălalt locotenent Voisin, care fusese rănit de creanga zvârlită de Pongo.

   În ochii săi lucea o flacără de ură înverşunată şi cu o mânie abia stăpânită scrâşni:

   — Acum nu-mi veţi mai scăpa. Mă şi bucur de clipa când veţi fi spânzuraţi de copac.

   Marian râse şi zise foarte liniştit:

   — Pare că ai friguri şi aiurezi, domnule locotenent Voisin. Aş vrea să ştiu cu ce drept ne vorbeşti astfel şi pentru ce anume faptă urmează să fim spânzuraţi?

   — Aţi făcut o încercare de omor asupra mea şi pentru asta vi se cuvine ştreangul! spumegă rănitul. Nu căutaţi să vă apăraţi căci soldaţii mei au văzut că aţi zvârlit creanga pe cortul meu.

   — E lesne să-mi închipui că soldaţii vor mărturisi ce li se porunceşte, chiar dacă ar fi să jure strâmb - răspunse Marian - totuşi, am presimţirea, domnule locotenent că nu vom fi spânzuraţi. Dormi liniştit mai departe ca să te însănătoşeşti în curând.

   De furie locotenentul nu mai putu zice nimic. În aceeaşi clipă perdeaua cortului se dădu în lături şi fratele rănitului ieşi afară. Făcu un semn acestuia şi spuse:

   — Fratele meu e atât de grav rănit încât va rămâne schilod. Vă închipuiţi lesne că pedeapsa ce vă aşteaptă nu va fi prea uşoară.

   — Fireşte, ni s-a şi spus că vom fi spânzuraţi, râse Marian. Dar nu prea pun temei pe aiurelile unui om scuturat de friguri. N-aţi putea sfârşi cu comedia asta?

   Chipul locotenentului Voisin - cel teafăr - se schimonosi de furie.

   — N-o săi mai vorbim de „comedie" - scrâşni el - când veţi simţi funia în junii gâtului. Pentru ca să vă liberaţi aţi încercat să-l ucideţi pe bietul meu frate. După spusele soldaţilor, aţi zvârlit creanga aceea grea. Vă puteţi socoti condamnaţi la spânzurătoare, înainte chiar ca domnul colonel să rostească sentinţa.

   — Nu ne pasă nouă, chiar dacă colonelul dv. va hotărî condamnarea noastră - zâmbi Marian - căci zău nu cred că o veţi putea aduce la îndeplinire, oricât v-ar îndemna inima. Avem prieteni mai puternici decât bănuiţi poate.

   — Ah! Or fi faimoşii pitici? râse batjocoritor locotenentul Voisin cel teafăr. Cu prietenii ăştia nu mă poţi speria de fel. Dacă ar îndrăzni să vie încoace, îi spânzurăm alături de dv.

   — Zău? făcu Marian, batjocoritor. Atunci de ce bâţâiai de frică, colo, în luminiş, stimate domnule locotenent?

   Ofiţerul nu mai avu răgaz să-şi descarce mânia, căci în clipa aceea se auzi un glas aspru:

   — Domnii par să se bucure mult de apropiata lor moarte?

   La intrarea cortului stătea colonelul Roule. Era un bărbat înalt şi uscăţiv, numai os şi piele. Parca să fie un om fioros, care nu cunoştea mila.

   Marian îl privi câteva clipe în tăcere, apoi izbucni în râs şi zise:

   — Nu, domnule colonel, nici nu mă gândesc la moarte, căci socot că voi trăi încă multă vreme, împreună cu prietenul meu. Am râs numai de felul cum înţeleg, să se poarte ofiţerii dv. Dar vă, rog s-o scurtaţi, căci n-am chef să stau prea mult de vorbă cu dv. Din ce pricină aţi pus să fim urmăriţi şi prinşi ca nişte criminali?

   Glasul lui Marian era aspru şi tăios acum, astfel încât chiar colonelul îl privi o clipă înmărmurit. Pe urmă, însă, un rânjet încolţi pe buzele sale şi zise:

   — Aţi încălcat pe furiş teritoriul nostru. Aţi ucis două gorile, ceea ce este strict oprit. Apoi v-aţi făcut vinovaţi de evadare şi, cu prilejul acesta - vina dv. cea mai mare - aţi făcut o încercare de asasinat asupra locotenentului Voisin. Crimele acestea cer o ispăşire aspră. Nu e nevoie să vă enumăr pedepsele pentru fiecare vină în parte - e de-ajuns pedeapsa pentru tentativa de omor. E suficientă mărturia celor patru soldaţi care v-au păzit, astfel că n-am nevoie să vă ascult apărarea. Ultima crimă se pedepseşte cu moartea prin spânzurătoare. În pedeapsa aceasta intră şi pedepsele pentru celelalte crime ale dumneavoastră.

   Marian înălţă din umeri şi răspunse calm:

   — E drept că nu ne putem apăra, încercaţi vă rog, să ne spânzuraţi! Dar zău nu cred că veţi izbuti.

   Chipul colonelului se aprinse de mânie. Făcu un semn locotenentului Voisin care stătea lângă el şi zise cu glas coborât:

   — Aceşti doi oameni să fie spânzuraţi imediat de copacul de colo!

   III.

   CREDINCIOŞII IFI.

   SITUAŢIA NOASTRĂ DEVENEA NEPLĂCUTĂ. Nu credeam că belgienii ne vor judeca şi executa atât de repede.

   Şi Marian făcu o mutră serioasă, dar apoi râse şi zise:

   — Îmi pare rău, domnule colonel, că nu vă voi putea oferi plăcerea acestei privelişti. A! Aţi auzit? Locotenente Voisin, acum să-ţi văd curajul! Haha, e prea târziu, căci nu mai puteţi fugi!

   Sunetele care se auzeau jur-împrejur nu prea erau de natură să insufle teamă. Făcea impresia că nişte copii îşi strigau ceva între ei. Dar noi, precum şi ofiţerii şi soldaţii belgieni ştiam că aceste sunete erau scoase de negrii pitici, care îşi dădeau de veste unul altuia. Şi ele se auzeau atât de des şi aproape, încât ne dădurăm seamă că tot luminişul era împresurat.

   Colonelul pălise şi glasul său suna cam răguşit când zise:

   — Crezi, aşa dar, că ne temem de piticii aceştia? Nu, domnule Farrow, te înşeli. Şi să nu crezi că prin asta vi s-a îmbunătăţit soarta. Cel mult se poate întâmpla ca vreo câţiva din noii dv. prieteni, despre care îmi vorbea locotenentul Voisin, să vă împărtăşească soarta. Haide, spânzuraţi-i.

   Era vădit că nu prea îi era plăcut locotenentului să străbată cu noi luminişul, pentru a ne duce la copacul cu pricina, căci în felul acesta ne apropiam de pădurea unde se aflau piticii. Nu cuteza însă să se împotrivească ordinului şi pe de altă parte nu vroia, de sigur, să se arate fricos.

   Câte doi negri voinici ne înhăţară cu brutalitate de braţe şi ne târâră spre copac. Dar în ochii lor sclipea spaima de piticii primejdioşi.

   Nici eu nu mă simţeam prea liniştit. Alături de mine mergea locotenentul Voisin, cu chipul palid, dar hotărât. Ţinea în mâna dreaptă pistolul greu şi eram încredinţat că nu va sta la gânduri să ne culce la pământ, în clipa când piticii ar încerca să ne libereze.

   Îndărătul nostru colonelul răcnea nişte ordine. Întorsei capul şi văzui că soldaţi formaseră un careu în jurul celor trei corturi şi ţineau carabinele pe braţ. Colonelul Roule părea că vrea să-şi salveze cu orice chip preţioasa-i viaţă.

   Ajunseserăm la copacul care urma să ne servească de spânzurătoare. Era la vreo zece metri de marginea pădurii şi locotenentul privi atent spre copaci, în vreme ce ridică puţin pistolul.

   Strigă apoi o poruncă negrilor şi cei doi de rezervă zvârliră funii groase peste creanga cea mai de jos...

   Situaţia devenea foarte serioasă, căci cei doi călăi îşi înnodau laţurile în care aveam să ne dăm ultima suflare.

   Mă uitai neliniştit la Marian şi văzui că-şi ţinea privirea încordată spre pădurea din faţă. Îmi aruncai şi eu ochii într-acolo şi aproape să ţip de bucurie, căci zării îndărătul unei tufe făptura uriaşă a lui Pongo al nostru.

   Şi locotenentul Voisin îl văzuse şi în aceeaşi clipă ridică braţul cu pistolul. Glonţul porni dar se înfipse în trunchiul copacului în faţa căruia stătuse Pongo cu un moment înainte.

   Uriaşul negru se aruncase fulgerător în lături. Un fulger sclipitor ţâşni atunci din tufiş şi locotenentul scoase un răcnet de furie. Cuţitul lui Pongo îi retezase mâna dreaptă de la încheietură.

   Cei şase negri ridicară carabinele, dar făcură brusc stânga- mprejur şi scoţând ţipete de spaimă alergară spre careul format de camarazii lor. Căci îndată după ce Pongo zvârlise cuţitul se iviseră dintre tufe temuţii pitici, în mână cu arcurile lor cu săgeţi otrăvite.

   — Massers, repede vine! strigă Pongo.

   Nu aşteptarăm să ne spună a doua oară. Trecând pe dinaintea locotenentului Voisin, care gemea ţinându-se de ciotul rămas în loc de mână, alergarăm spre pădurea ocrotitoare.

   Ajunserăm nevătămaţi la marginea ei, ne strecurarăm printr-o spărtură dintre tufe, pe care ne-o arătă un pitic, cu un semn din cap şi în clipa următoare ne pomenirăm în faţa lui Pongo.

   — Foarte bine va fi, Massers! zise el, râzând din toată inima.

   Apoi luă cuţitul din mâna unui tovarăş de-al său şi ne tăie

legăturile cât ai clipi din ochi.

   — Veniţi repede, Massers! adăugă apoi. Askari nu vine după noi, frică de Ifi.

   Piticii se strecurări îndărătul nostru în pădurea ocrotitoare. Recunoscurăm pe Umpa şi Waso, cărora le strânserăm mâinile. Apoi veni şi Sesso, fabricantul de otrăvuri şi zise, plin de bucurie:

   — Ifi foarte mulţumiţi că salvat Massers. Massers poate fi liniştit de duşmani. Ifi acum prieteni de la Pongo, ei însoţeşte Massers.

   Vestea aceasta ne bucură. Sub ocrotirea lor n-aveam ce să ne mai temem de belgieni, căci soldaţilor negri părea să le fie frică de pitici ca de ciumă.

   Dar Marian zise deodată:

   — Ar trebui să-ncercăm să ne luăm înapoi armele. Ce să facem în pădurea seculară fără puşti şi pistoale? Sesso, ne-ar ajuta piticii la treaba aşa?

   Uriaşul vorbi cu Umpa, care părea să fi luat conducerea cetei de pitici. Umpa dădu din cap cu însufleţire, astfel că nici nu mai era nevoie de tălmăcirea lui Sesso, că pigmeii sunt gata să ne dea o mână de ajutor.

   Marian păşi spre marginea luminişului, temându-se mereu să nu fie văzut de Askari, îl urmai şi ne ghemuirăm îndărătul unei tufe dese, prin frunzişul căreia însă, puteam cuprinde cu privirea luminişul.

   Soldaţii stăteau tot în careu, privind cu teamă spre pădurea în care îi ştiau pe pitici. Colonelul şi locotenentul Voisin - cel care trebuia să ne spânzure - nu erau de văzut; cu siguranţă că Roule pansa mâna rănitului.

   Marian strigă cât îl ţinea gura:

   — Domnule colonel Roule, vreau să-ţi vorbesc.

   Rezultatul cererii sale fu că soldaţii care stăteau cu feţele la noi, îşi scoaseră îndată carabinele de pe umăr. Atunci, Pongo, care ne urmase pe nesimţite, le răcni câteva cuvinte şi îndată îşi lăsară armele în jos. În acelaşi timp se împrăştiară puţin, astfel că acum puteam vedea bine corturile.

   — Ce le-ai spus? întrebă Marian.

   — Pongo spus că Ifi vine dacă nu lasă puşti jos şi împrăştie - răspunse uriaşul - Masser strigă acum iar.

   Marian îl chemă din nou pe colonel şi atunci locotenentul Voisin cel rănit, care stătea încă pe targă în faţa cortului, se ridică în capul caselor şi strigă înciudat:

   — Colonelul trebuie să-l panseze pe fratele meu, căruia i-aţi retezat mâna dreaptă. Oh... ti...

   Trase o înjurătură şi se întinse la loc.

   N-aveam încotro şi trebuia să aşteptăm până ce colonelul va fi gata cu pansamentul. Marian făcu o mutră cam nemulţumită şi zise:

   — Nu ştiu de ce, dar am presimţirea că nu e bine pentru noi să aşteptăm prea mult. În definitiv ar putea şi locotenentul şi dea ordin soldaţilor să scoată afară armele noastre.

   Şi imediat strigă:

   — Domnule locotenent Voisin, porunceşte să ni se aducă încoace armele. Nu i va întâmpla nimic aducătorului. Dacă refuzi, însă, voi fi nevoit să-i pun pe pitici să ni le scoată. Dar repede te rog!

   Era vădit că Voisin se afla în încurcătură. Ridică iar capul şi răspunse:

   — În privinţa aceasta nu pot hotărî eu; trebuie să aştepţi până isprăveşte colonelul.

   — Atunci vorbeşte d-ta acum cu dânsul - zise Marian - te aude el din cort şi-şi poate da încuviinţarea. Dar spune-i, rogu-te, ca nu glumim. Piticii noştri sunt gata să ne aducă lucrurile şi soldaţii dv. nu vor cuteza să se împotrivească.

   — Bine, domnule Farrow, voi vorbi îndată cu colonelul, răspunse Voisin.

   Apoi auzirăm că strigă ceva spre intrarea cortului, dar nu înţeleserăm ce spunea.. Vorbi mai multă vreme, până ce Marian deveni nerăbdător şi interveni iar:

   — Domnule locotenent, dacă până-n trei minute n-aveam îndărăt armele, îi pun pe pitici să ni le aducă. Acesta e ultimul meu cuvânt.

   Marian vorbise cu atâta hotărâre, încât locotenentul strigă în cort câteva cuvinte pe un ton destul de energic şi imediat se ivi colonelul la intrare.

   Uniforma lui de culoare deschisă era pătată de sânge şi cu chipul său furios făcea o impresie fioroasă.

   — N-aveţi pic de omenie, după cum văd - strigă el Trebuia doar să opresc hemoragia locotenentului! Ce pofteşti?

   — Că nu trebuie s-avem omenie am învăţat de la dv. - răspunse Marian, cu asprime - dorim să ne recăpătăm armele, după cum ştiţi prea bine. Mai aveţi timp două minute! Dacă până atunci nu ne sunt aduse, voi pune pe Ifi să facă treaba asta.

   Colonelul îşi privi ceasornicul-brăţară. Apoi zise, spre mirarea mea:

   — Bine, voi pune să vi se aducă armele!

   Strigă o poruncă unui negru, dar acesta se codi s-o îndeplinească. Când însă colonelul îşi trase, furios, pistolul de la brâu, omul o rupse din loc, alerga îndărătul cortului şi după câteva minute se întoarse cu armele noastre.

   Apoi rămase iar locului în faţa colonelului, care începu să răcnească la el, arătând cu mâna spre pădurea unde ne aflam noi.

   — Pongo, spune negrului că n-are de ce să-i fie teamă - zise Marian.

   Dar camaradul nostru negru dispăruse.

   Ne privirăm miraţi câteva clipe, apoi, însă, ne întoarserăm iar ochii spre luminiş. O fi avut Pongo motivele sale să se facă nevăzut pe nesimţite.

   Atunci îl văzurăm pe soldat venind spre noi cu paşi şovăitori.

   — Păcat că nu-i Pongo aici, să-i spună că n-are de ce să se teamă. Acum pierdem timp pentru că omul merge atât de încet din pricina fricii.

   — Ei, câteva minute mai mult sau mai puţin n-au importantă - zisei eu.

   — Ba nu e aşa. Îţi spuneam că presimt că vom întâmpina ceva neplăcut dacă nu ne luăm tălpăşiţa cât mai repede de aici. Uite că omul s-a apropiat destul de mult, acum poate pune armele jos şi eu le voi lua.

   Vroiam să-l opresc pe Marian, căci cu toată teama pe care o arăta negrul, nu prea aveam încredere în el. Dar prietenul meu şi ocolise tufa şi ieşi înainte negrului, care se opri îndată când îl văzu.

   Marian se apropiă de soldat şi întinse mâna să ia armele noastre, pe care celălalt le avea în mâna stângă, în vreme ce pistoalele sale şi le înfipsese în brâul de piele.

   Când prietenul meu puse mana pe cele doua puşti, negrul le trase repede către sine, astfel ca Marian, care nu se aşteptase la asta fu cat pe aci să cadă în nas.

   În aceeaşi clipă vicleanul negru duse fulgerător mâna la spate pentru ca apoi să-l izbească pe Marian cu putere în tâmpla, cu o măciucă scurtă de lemn.

   Prietenul meu dădu să cadă, dar soldatul il înhăţă din zbor, îl ţinu ca un scut în faţa lui şi-l trase repede spre cortul, înaintea căruia stătea colonelul, rânjind.

   Şi de-odată, ceilalţi soldaţi păreau că nu se mai tem de săgeţile otrăvite ale piticilor căci închiseră iar careul şi ridicară carabinele.

   Câteva clipe stătui ca încremenit. Unde rămăseseră piticii - unde era Pongo? Cu siguranţă că el l-ar fi putut pune cu botul pe labe pe soldatul acela viclean.

   Tocmai mă gândeam să pătrund mai adânc în pădure ca să-l caut pe Pongo, când deodată se ivi lângă mine.

   — Masser Bertram, va fi rău - şopti el - Masser Farrow prizonier. Ifi nu ştie dacă trebuie lupte. Multe Askari vine.

   Asta era o veste cât se poate de rea. Ce ne făceam dacă cei o sută douăzeci de soldaţi din luminiş primeau întăriri?

   — Trebuie să-l eliberăm pe prietenul meu, apoi o luăm la fugă cu Ifi, zisei îngrijorat lui Pongo. Spune-le să nu pornească la atac, căci vom încerca să ne folosim de vicleşug. Să rămână însă aici; ca să ne acopere fuga.

   Pongo încuviinţă cu un gest şi dispăru în desiş. Când privii în luminiş, putui vedea cortul colonelului şi pe acesta uitându-se batjocoritor, spre pădure, iar la picioarele sale zăcea nemişcat Marian.

   Roule ridică mâna şi strigă:

   — Domnule Bertram, vrei să te predai de bună voie? Poate că în felul acesta ţi se uşurează soarta! Altminteri îţi vom spânzura prietenul în faţa ochilor d-tale. Nu ne mai temem acum de prietenii dv., piticii, căci uite că vin camarazi de-ai mei cu trupe noii.

   — Spunând acestea arătă spre partea stângă a luminişului şi văzui într-adevăr ivindu-se dintre tufe vreo zece negri vânjoşi, urmaţi de trei ofiţeri europeni.

   Veneau apoi în pas alergător alţi soldaţi din ce în ce mai mulţi, până când luminişul se umplu cu încă vreo două sute de Askari.

   Cei trei ofiţeri se apropiară de Roule, care-i salută cu însufleţire. Urmă o convorbire mai lungă, apoi unul din noii sosiţi se întoarse spre tufa îndărătul căreia stăteam eu şi răcni:

   — Vino repede încoace, altminteri viu să te iau!

   Îmi făcui îndată planul, care se întemeia pe şiretenie. De aceea nu răspunsei şi urmarea fu că individul veni cu paşi energiei spre locul unde eram.

   Omul era foarte viteaz, căci cu siguranţă că Roule îi povestise despre pitici. Părea însă că nici nu se gândeşte la săgeţile otrăvite, îşi scoase pistolul şi se apropia hotărât de tufa care mă adăpostea. Când ajunse la doi paşi strigă încăodată foarte energic:

   — Ieşi afară repede!

   Îi vedeam picioarele şi îmi veni o idee buna. Smulsei repede din pământ o tufa mare de iarba şi o luai în amândoi pumnii. Apoi încercai să vad pe care parte va înconjura el tufişul. Nu ma lăsa mult să aştept căci paşi spre stânga.

   Ma târâi îndată la dreapta, ferindu-mă să fac zgomot. Ajunsei astfel în luminiş, unde ma ridicai şi sării prin faţa tufişului spre spărtură din frunziş în care pătrunsese adversarul meu.

   Precum mă aşteptasem, ofiţerii belgieni, care fireşte că erau cu privirea încordată spre tufiş, răcniră cât îi ţinea gura la ivirea mea:

   — Gaston, înapoi, înapoi, vine!

   Dar în aceeaşi clipă eu mă şi aflam îndărătul ofiţerului, care se- ntoarse brusc şi ridică fulgerător revolverul. În aceeaşi clipă eu îi zvârlii în ochi bulgărele de pământ cu iarbă.

   O împuşcătură detună şi glonţul şuieră deasupra capului meu, dar eu şi sărisem înainte, îi prinsei cu stânga mâna la încheietură, cu dreapta îl strânsei de beregată şi-l trăsei în desiş.

   Din pricina surprizei sale izbutii să-l târăsc vreo opt paşi în pădure. Aci începu să se zbată şi băgai de seama că era foarte puternic.

   Luptam însă în furia disperării, îi ţineam încleştata mâna cu revolverul şi-i strânsei beregata, cât îmi îngăduiau puterile. Dar şi el începu să-mi dea la pumni cu stânga, pe care o avea liberă şi eram gata să cred că în cele din urmă ma va birui - când deodată mădularele i se moleşiră şi se prăbuşi la pământ...

   — Foarte bine, Masser Bertram - zise râzând, Pongo, care intervenise în luptă la momentul potrivit - acum fugim repede?

   Spunând acestea ridică pe umeri trupul voinic şi porni înaintea mea pe o potecă îngustă. După vreo câteva minute ajunserăm într-un mic luminiş, unde se aflau adunaţi vreo douăzeci de pitici. Printre ei erau şi Umpa, Waso şi negrul Sesso.

   Ofiţerul prizonier fu legat fedeleş şi eu îi luai revolverul.

   — Ce facem acum, Masser? întrebă Pongo.

   Ifi nu vrea intervine energic, căci atunci Masser Farrow va fi omorât. Ifi însă cu plăcere face tot ce spune Masser Bertram.

   — Trebuie să încercăm să-l liberăm prin vicleşug pe prietenul meu, zisei îndată. Sau să-l schimbăm cu prizonierul acesta de aici. Dar eu n-am încredere în belgieni şi cu siguranţă că vor încerca să ne înşele. Hai cu mine înapoi, Pongo, voi vorbi eu cu ofiţerii. Spune-le însă piticilor să încercuiască luminişul şi să nu lase nici un soldat să iasă. N-ar fi rău ca Ifii, prin strigătele lor, să dovedească soldaţilor noii-veniţi că sunt mereu la posturile lor.

   — Foarte bine, Masser - răspunse Pongo - eu spune îndată la Ifi.

   Vorbi cu fabricantul de otrăvuri Sesso, care tălmăci apoi dorinţa mea micului Umpa. Piticul încuviinţă imediat şi dădu o poruncă unuia din oamenii săi, care se făcu nevăzut ca un viezure între tufe.

   Eu mă dusei cu Pongo înapoi spre tufişul unde îi luasem prizonier pe ofiţerul belgian. Când ajunserăm în apropiere, auzirăm de-odată de jur-împrejurul luminişului ţipetele Ifilor, aşa cum cerusem eu.

   Mersei ceva mai repede şi curând fui iarăşi îndărătul tufişului. Soldaţii noii se alăturaseră de ceilalţi şi formaseră un cerc strâns. Văzul ieşind deasupra şirurilor lor casca tropicala a colonelului Roule şi strigai:

   — D-le colonel, l-am luat prizonier pe domnul Gaston. Vreţi să vi-l dau înapoi în schimbul prietenului meu? Altminteri pun pe Ifi să intervină. Vă dau cinci minute timp de gândire.

   Nici nu trecură bine trei minute şi colonelul Roule strigă peste capetele negrilor:

   — Bine, mă învoiesc! Aduceţi-l pe locotenentul Gaston la marginea luminişului, iar noi îl aducem pe dl. Farrow în faţa soldaţilor. Vom da o comandă şi ei vor porni în acelaşi timp. În felul acesta au amândoi aceleaşi şanse.

   — Şi Ifii se vor retrage când vom căpăta înapoi armele - strigai eu.

   — Bine - răspunse Roule - un om al meu va aşeza armele la pământ lângă tufişul de colo. Eşti înţeles?

   — Da, răspunsei şi-l rugai pe Pongo să-l aducă pe prizonierul belgian.

   IV.

   PRIZONIERA.

   RĂMĂSEI SINGUR ÎNDĂRĂTUL TUFIŞULUI. N-aveam de ce să mă tem, căci acum aveam o armă şi apoi erau în apropiere piticii cu săgeţile lor otrăvite.

   Totuşi, răsuflai uşuraţi când se ivi Pongo, cu ofiţerul belgian, care îşi recăpătase în vremea asta cunoştinţa. Locotenentul mi se

adresă îndată, foarte aspru:

   — Asta n-am să ţi-o uit. Vom mai avea noi prilejul să stăm de vorbă!

   — Fii liniştit! îl îndemnai, calm - nu uita că te afli în puterea mea. Şi pot să-ţi spun că am făcut experienţe atât de proaste cu camarazii d-tale, încât voi proceda acum fără pic de cruţare de îndată ce voi observa un cât de slab indiciu de trădare. După cum m-am înţeles cu colonelul Roule, vei fi schimbat acum cu prietenul meu, care e prizonier la dv. Hai în luminiş, dar îţi atrag luarea- aminte că rămân în spatele d-tale, cu revolverul întins. O singură mişcare suspectă şi eşti mort! Fireşte că mâinile vor urma să-ţi fie legate la spate şi vei porni spre lagărul d-tale, abia când se va da comanda: „înainte!".

   Locotenentul Gaston îmi aruncă o privire plină de furie, dar tăcu şi porni înaintea mea în jurul tufişului. Eu îl urmai, ţinând revolverul lipit de spatele lui.

   — Stai! poruncii, când ajunserăm în faţa tufişului.

   Apoi strigai spre luminiş:

   — Colonele Roule, sunt gata să-l las să pornească pe locotenentul d-tale. Adu-l pe prietenul meu!

   Spre bucuria mea, careul format de soldaţi se desfăcu şi Marian păşi înainte, urmat de colonel.

   — Armele săi fie aduse când prietenul meu va fi la mine, apoi ne vom retrag cu Ifii, adăogai eu.

   — Bine - răspunse Roule - te fac atent, însă, că vom încerca totuşi să punem iarăşi mâna pe voi. Şi chiar dacă vă veţi întoarce singuri în lagărul nostru, să nu vă aşteptaţi la cruţare.

   Dacă vom fi atât de proşti să ne întoarcem fireşte că-ţi vei putea pune la îndeplinire ameninţarea, rasei eu.

   — Bine, bine, vom vedea noi! Acum hai să facem schimbul de prizonierii Unu, doi, trei!

   Văzui lămurit că dăduse un ghiont lui Marian, care avea şi el mâinile legate la spate şi prietenul meu porni îndată spre mine.

   Imediat îl ghiontii şi eu pe locotenentul Gaston şi-l îndemnai:

   — Haide, porneşte!

   Dar ofiţerul se mai întoarse odată spre mine şi scrâşni:

   — Ne-om mai întâlni noi, domnule Bertram şi atunci nădăjduiesc să am eu puterea în mână.

   — Bine, bine, la revedere! Hai, cară-te!

   Gaston făcu paşi mari, căci Marian ajunsese aproape la mijlocul luminişului. Când se întâlniră amândoi, belgianul strigă ceva prietenului meu, care răspunse înălţând din umeri.

   Marian mai era la câţiva metri numai de mine, când se opri brusc. Şi eu mă înspăimântai şi făcui câţiva paşi înainte, căci din cortul colonelului răsună de-odată glasul ascuţit al unei femei, care strigă în limba engleză:

   — Ajutor, ajutor! Eliberaţi-mă, salvaţi-mă!

   Pe urmă glasul se frânse brusc cu un gâlgâit, ca şi cum i s-ar fi vârât femeii un căluş în gură.

   O clipa eu şi Marian ne privirăm ţintă, apoi îl auzi pe camaradul meu strigând:

   — Înapoi, Mariane, tot nu mai putem fi de vreun ajutor acum. Trebuie să fiu liber mai întâi şi să-mi recapăt armele. Repede în păduri!

   Îmi dădui îndată seamă că are dreptate şi mă întorsei. Când furăm amândoi îndărătul tufişului îl auzirăm pe colonelul Roule, care ne observase:

   — Voi da ordin să vi se dea armele, apoi plecaţi cu piticii voştri! Altminteri ştiţi ce v-aşteaptă! Dar revolverul locotenentului Gaston trebuie să-l înapoiaţi.

   Nici nu-l învrednicirăm cu vreun răspuns, căci eu eram preocupat de fata care strigase după ajutor, iar Marian il pusese pe Pongo să-i taie legăturile.

   Nu trecu mult şi un soldat purtând armele noastre se desprinse din rândul camarazilor săi şi porni spre tufiş. Nu părea de loc fricos, se apropia până la doi metri, puse armele jos, apoi se dădu înapoi câţiva paşi, cu braţele încrucişate pe piept.

   — Pongo aduce arme, se oferi credinciosul negru.

   Îmi luă din mână pistolul locotenentului Gaston şi înconjură tufişul.

   Fără să scape o clipă din ochi pe soldat el strânse armele noastre, merse apoi îndărăt până la tufiş, aruncă celuilalt revolverul lui Gaston şi veni îndărăt la noi.

   Ne echiparăm repede şi pornirăm mai adânc în pădure.

   Decodată Marian se opri şi se adresă camaradului nostru:

   — Pongo, ai auzit şi tu pe femeia care striga. E o englezoaică şi ne cerea s-o eliberăm. Trebui, s-o scoatem de la belgieni. Vrei să ne ajuţi? Şi crezi că Ifii vor primi să rămână aici până vom sfârşi treaba?

   — Pongo ajută Massers - răspunse uriaşul îndată - şi Ifii rămâne aici, e prieteni de la Massers şi Pongo...

   Merserăm la luminişul apropiat, unde se afla Umpa cu uriaşul Sesso şi câţiva tovarăşi de trib.

   Pongo vorbi cu fabricantul de otrăvuri şi când acesta tălmăci lui Umpa cuvintele, piticul dădu din cap.

   Ştiam acum că avem un ajutor preţios şi că puteam nădăjdui în

ce privea eliberarea fetei. li spusei lui Marian:

   — Cel mal bun lucru e s-o scoatem pe faţa după ce s-o lăsa întunerecul, ceea ce nu va mai dura mult. Atunci soldaţii vor fi ocupaţi să-şi fiarbă mâncarea şi ne va fi lesne să trecem neobservaţi printre ei.

   — Ei, chiar atât de uşor să nu ne închipuim ca va merge treaba - râse Marian - cred ca vor fi cu mare băgare de seamă chiar când s-or îndeletnici cu fiertura ler. Hainele noastre deschise ne vor da imediat de gol. Cel mai bun lucru ar fi să ne putem vopsi în vreun fel, ca să nu batem la ochii pe întunerec.

   — N-ar fi rău - încuviinţai eu - poate ştie Pongo vreun mijloc cu care să ne putem vopsi hainele.

   Marian îl întrebă pe uriaşul negru, care se grăbi să răspundă:

   — Pongo cunoaşte nuca, face lucruri negru de tot. După aceea, când Massers spală, iarăşi alb.

   — Asta e şi mai bine! zise Marian. Atunci caută-ne repede nucile alea, Pongo!

   Uriaşul dădu din cap, chemă pe doi din tovarăşii săi de trib şi dispăru cu el în pădure.

   După vreo zece minute se înapoiară, fiecare din ei având în mâini câteva nuci, pe jumătate atât de mari ca nucile de cocos.

   Pongo desprinse coaja groasa şi verzuie de pe ele şi începu să frece cu ea costumele noastre. Imediat stofa kaki se făcu neagră, de tot.

   Deoarece Pongo ne încredinţa că vopseaua se poate îndepărta lesne şi de pe piele, ne frecarăm şi mâinile şi obrajii. Acum puteam cuteza să păşim în luminiş, de îndată ce se va înnopta.

   După ce îmbucarăm ceva din merindele aduse de Pongo, se lăsă şi întunerecul.

   Marian orândui ca numai noi doi şi Pongo să ne furişăm în lagărul Belgienilor. Câţiva partizani de-ai lui Pongo urmau să rămână îndărătul tufişului, ca să poată interveni la caz de nevoie. Dar până la înapoierea noastră, Ifii urmau să împresoare luminişul şi să nu lase pe nimeni să treacă. Trebuiau să rămână liniştiţi, însă, pentru ca belgienii să creadă că ne retrăseserăm.

   Întovărăşiţi de Pongo şi oamenii săi, pornirăm repede spre tufişul de unde urma să întreprindem primejdioasa expediţie.

   Când ajunserăm şi privirăm în luminiş, văzurăm multe focuri mici, la care soldaţii negri se îndeletniceau cu prepararea mâncării. În faţa cortului colonelului ardea un foc mare, în jurul căruia zărirăm pe Roule, cei trei ofiţeri noii şi două tărgi - ale fraţilor Voisin.

   Belgienii stăteau de vorbă atât de nepăsători, încât lucrul îmi

bătu la ochi, ceea ce mă făcu să-i şoptesc lui Marian:

   — Nu cumva ne întinde o cursă cu nepăsarea lor? Nu se poate să nu presupună că vom face încercarea de-a elibera pe prizonieră.

   — Nici eu nu ştiu ce să cred - răspunse Marian - dar nu trebuie să ne lăsăm stingheriţi de la planul nostru. Cel mai bun lucru cred că e să ne strecurăm pe aici la stânga printre focurile alea mici, care sunt la cel puţin zece metri unul de altul, Apoi ajungem în spatele cortului colonelului, tăiem pânza şi scoatem afara pe prizoniera.

   — Aşa cum zici tu e simplu de tot - dar o fi şi în realitate la fel?

   — Asta om vedea. Haide, la drum!

   Se târa înainte, eu după el, apoi Pongo. Înaintam cu băgare de seamă în patru labe prin iarba înaltă a luminişului.

   În cele din urmă descoperirăm şi sentinelele, a căror lipsă până acum îmi bătuse la ochi. După, cat se părea erau numai patru, care păşeau în jurul lagărului, la distanţe mari. Dădeau însă mai multă atenţie focului, decât luminişului, de unde putea veni duşmanul.

   Izbutirăm să le înşelăm atenţiunea şi târându-ne repede mai departe ajunserăm în lagărul propriu-zis.

   Acum trebuia să ne furişăm printre focurile care, după cum spuneam mai sus, se aflau la zece metri unul de altul. Negrii erau atât de ocupaţi cu mâncarea lor că nici nu întorceau capul măcar. Vorbeau între ei şi într-un rând izbucniră în râs, în cuvintele unuia de-ai lor.

   În clipa aceasta Pongo îmi atinse piciorul şi deoarece când negrii izbucniseră în râs Marian se târâse repede înainte, socotii că era un semn să mă grăbesc şi eu. Aşa şi făcui şi fui foarte mulţumit când focul rămase în urma mea.

   Prietenul meu se târa acum mai repede. Terenul era şi el prielnic pentru aceasta, căci aici erau focuri puţine, pentru că ne apropiam de corturile ofiţerilor. Se ridicaseră trei corturi noii pentru ofiţerii sosiţi de curând şi la umbra celui mai din margine ne strecurarăm înainte, până puturăm auzi lămurit glasurile ofiţerilor. Vorbeau despre noi şi mă simţii uşurat când îl auzii pe locotenentul Gaston spunând:

   — Se vor feri să-şi rişte capul de dragul unei fete. Şi vor avea încă mult de furcă până să iasă din ţinutul nostru. Mâine dis de dimineaţă mă iau după dânşii cu oamenii mei. Pe Farrow ăla trebuie să pun mâne neapărat.

   — Atât de lesne nu va fi, dragă Gaston - zise colonelul - uiţi se vede că blestemaţii aceia Ifii pitici sunt de partea aventurierilor.

Cu toată vitejie d-tale recunoscută, eşti neputincios împotriva săgeţilor lor otrăvite.

   — Asta o ştiu, d-le colonel - răspunse locotenentul - dar mă voi feri să m-apropii prea mult de piticii ăia. Cu oamenii mei voi observa numai când cei doi aventurieri; cu uriaşul lor însoţitor, vor părăsi satul piticilor şi când se vor fi îndepărtat îndeajuns, voi pune mâna pe ei.

   — Dragă Gaston, nici cu asta nu vei izbuti - interveni unul din camarazii săi - cei doi indivizi îşi vor spune şi ei la fel şi nici nu se vor opri în lagărul piticilor, ci vor porni îndată mai departe. Şi avansul acesta nu-l vei putea câştiga în nici un caz.

   — Dar trebuie şi el să doarmă şi să se odihnească, altminteri cad şi mai uşor în mâinile mele. Domnule colonel, la drept vorbind ăia n-au făptuit nici o crimă. Fireşte, i-au denunţat portughezii, pentru că negrii congolezi au evadat din închisoare şi au fugit cu dânşii, dar ăsta nu e motiv pentru ca noi să intervenim. Şi pe cele două gorila le-au ucis în legitimă apărare. De ce atunci urmărirea asta înverşunată?

   — Pentru că negrii congolezi de pe teritoriul acesta au devenit foarte neliniştiţi - răspunse colonelul - şi prezenţa acestor doi aventurieri cunoscuţi ne sileşte să intervenim din motivul că ei sunt cu siguranţă de partea însoţitorului lor negru, în ai cărui sat au izbucnit întâi neînţelegerile. Păcat, m-aş fi aşteptat ca indivizii să se înapoieze în lagărul nostru, când au auzit-o ţipând pe englezoaica aia. Ai însă dreptate, Gaston, nu-şi riscă ei pielea pentru o fată pe care nici n-o cunosc. Ar fi şi fără folos pentru ei dacă ar încerca acum s-o elibereze.

   — N-ar strica de fel ca soldaţii să aprindă focuri mai mari - zise un altul - căci ăştia doi aventurieri sunt atât de îndrăzneţi încât ne-am putea aştepta la vizita lor.

   — Nu vor fi însă atât de proşti să şi vie, râse locotenentul Gaston. Dacă ar vrea într-adevăr să pornească la întreprinderea asta primejdioasă, vor veni abia peste câteva ceasuri, când vor socoti că lagărul doarme. Atunci însă posturile noastre vor fi întărite şi cu greu vor putea să se apropie neobservaţi.

   —  La fel gândesc şi eu - încuviinţă colonelul - şi vor mai fi ştiind ei că spre ziuă somnul omului e mai greu. E drept că s-ar putea să le facă de petrecanie sentinelelor, dar voi pune pază îndoită în jurul cortului meu.

   — Hm; nu ştiu dacă va folosi la ceva, căci tovarăşul lor Pongo are însuşiri neasemuite. Mă tem că ăla e în stare să doboare toate santinelele pe nesimţite.

   — La dracu, locotenente Gaston - zise colonelul - toate astea sunt exagerări. O fi Pongo al lor cum o fi, dar nici soldaţii noştri nu-s de lepădat. E drept însă că cei doi aventurieri au avut un noroc ciudat cu piticii. Alţii în locul lor n-ar fi scăpat teferi venind în atingere atât de apropiată cu primejdioşii Ifi. Ba ei s-au şi împrietenit cu dânşii.

   — Da, domnule colonel - încuviinţa Gaston - norocul lor e tot atât de mare ca şi îndrăzneala lor. Şi de aceea mă şi tem că vor izbuti s-o elibereze pe prizonieră. Nu m-aş mira de fel dacă ar şi fi în lagăr, în apropierea noastră.

   — Ei, Gaston, ai început să vezi stafii! râse colonelul. Or fi ei îndrăzneţi, nu zic, dar eu îi cred destul de deştepţi ca să chibzuiască bine înainte de a porni în o astfel de întreprindere. Cum să răzbată ei printre soldaţii noştri şi s-o elibereze pe prizonieră? Asta e cu desăvârşire exclus.

   — De, să nu ziceţi vorbă mare! stărui Gaston. Poate că şi-or fi spus că acum e prilejul cel mai nimerit, tocmai pentru că lucrul pare cu neputinţă. Şi s-or fi gândind ei că mai târziu vom întări posturile.

   — Eu fac prinsoare pe ce vrei, Gaston - zise iar colonelul - că vor veni abia spre dimineaţă, dacă nu şi-or da seama până atunci de imposibilitatea acestei întreprinderi îndrăzneţe. Cred că vor fi mulţumiţi dacă vor scăpa ei singuri teferi din Congo belgian.

   — Le-oi face eu cât mai grea scăparea - scrâşni Gaston - în primul rând îl voi prinde pe Bertram ăla care şi-a bătut joc de mine. Ca un copoi mă voi ţine pe urma lui.

   — Eu unul îţi doresc izbândă - zise colonelul.

   — Askarii vor mai pierde o jumătate de ceas cu mâncarea, urmă locotenentul Gaston. După aceea aş pune să se aprindă focuri mari şi să se întărească paza, dacă îngăduie domnul colonel.

   — Fireşte că îngădui - încuviinţă Roule - deşi socot că nu e încă nevoie.

   Asta era o indicaţie pentru noi să procedăm repede ia eliberarea prizonierei, altminteri ni se tăia retragerea mai târziu.

   Marian care se afla alături de mine, ma ghionti şi şopti:

   — Înainte!

   Apoi se târî spre stânga, înaintea mea, ca s-ajungă la cortul colonelului.

   Peste câteva minute ne şi aflam în spatele cortului.

   Marian se ridică, după cum băgai de seamă din mişcările sale, apoi auzii fâşâitul uşor făcut de cuţitul său care tăia pânza.

   Lucrul trebuia făcut cu mare băgare de seamă, căci se putea ca prizoniera să se sperie şi să scoată un ţipăt, ceea ce ne-ar fi adus

duşmanii pe cap.

   Încordat la culme mă lăsai în genunchi lângă. Marian şi după câteva minute îi auzii şoptind:

   — Am tăiat pânza cât trebuie. Bănuiesc că fata e legată, uşa că va fi nevoie s-o scoatem pe braţe afară şi deci va trebui să intri şi tu. Dar unde o fi rămas Pongo?

   — Când ne-am târât printre cele două focuri, am simţit pentru ultima oară mâna lui pe piciorul meu - răspunsei - crezusem că e un semn sa înaintez mai repede.

   — Aşa? făcu Marian. Chestia nu-mi place de fel, negrii râdeau doar atât de tare! Poate că el a băgat de seama ceva deosebit şi vroia numai să te prevină?

   — Păi... atunci e prea târziu acum - zisei eu - sau vrei poate să dăm înapoi când ne aflăm atât de aproape de ţintă?

   — Asta nu, trebuie însă să fim cu şi mai multă luare-aminte. Ia ţine tu jumătatea asta a pânzei! Voi striga încetişor înăuntru. Poate că nu i-au pus căluş prizonierei.

   — Dar dacă e vreo sentinelă lângă ea?

   — Atunci va trebui să lucram repede de tot. În primul rând vreau să mă încredinţez dacă faţa e în cort.

   — Ai dreptate - încuviinţai - dă încoace să ţiu pânza!

   Marian îmi dădu colţul pânzei de cort tăiată şi desfăcurăm deschizătura, apoi prietenul meu vârî capul înăuntru.

   — Fii liniştită, domnişoară! şopti el în întunerecul din cort. Am venit să te eliberăm.

   — Oh, Cerul vă trimite! Răspunse o voce slabă de fată - sunt legată. tăiaţi-mi repede funiile!

   Fără să mai stăm la gânduri ne târâirăm cu băgare de seamă înăuntru şi Marian întrebă în şoaptă:

   — Unde eşti?

   — Aici, veniţi repede!

   Ne luarăm după glas şi dădurăm curând de un culcuş, pe care dibuirăm o făptură omenească.

   — Taie tu legăturile de la picioare! îmi şopti Marian.

   În aceeaşi clipă ne dădurăm înapoi speriaţi. Dinspre culcuş ţâşni lumina puternică a unei lanterne, care ne orbi şi fără să ne dăm seamă ce şi cum ne simţirăm înhăţaţi pe la spate de nişte mâini vânjoase. După câteva momente zăceam la pământ legaţi fedeleş.

   V.

   UMPA, SALVATORUL.

   CÂTEVA CLIPE rămăsei cu desăvârşire buimăcit. Un hohot de râs batjocoritor mă trezi la realitate şi atunci începui să-mi rotesc privirea prin cort.

   Dinspre culcuşul pe care zăcea faţa legată ne orbea încă lumina lanternei. Pânza din dreptul uşii fu dată în lături şi intrară colonelul Roule, locotenentul Gaston şi încă unul din ofiţerii noii.

   — Bravo, Renard! izbucni Gaston, râzând. Ai jucat de minune rolul fetei prizoniere!

   — Chestia mi-a făcut mare bucurie, răspunse un glas bărbătesc dinspre culcuş. Dar tot meritul este al domnului colonel, care a avut o idee atât de bună.

   Cu aceste cuvinte sări jos din culcuş... al treilea din ofiţerii noii- sosiţi.

   Acum îmi dădui seama de viclenia belgienilor. Ei îşi spuseseră ca noi nu vom lăsa în mâinile lor o fată străină şi astfel tânărul ofiţer primise să joace rolul acela, cu deplin succes de altfel.

   Dar cum băgaseră de seamă apropierea noastră?

   Nu aşteptarăm mult ca să căpătăm lămuriri, căci locotenentul Gaston ni se adresă cu glas batjocoritor:

   — Care va să zică, domnilor, v-am prins în lagărul nostru. Şi aţi mai făcut prostia să vă spoiţi cu negru şi să tăiaţi pânza cortului! N-aţi observat la marginea luminişului sfoara pe care am întins-o în faţa tufişului? Ţineam capătul ei în mână aici lângă foc şi când am simţit o smucitură, ştiam că veniţi. Atunci camaradul meu Renard a intrat repede în cort ca să-şi joace rolul de prizonieră.

   — Domnule Bertram - zise colonelul cu asprime - d-ta singur ai încuviinţat să vă spânzurăm ca spioni, dacă vă vom mai prinde odată în lagărul nostru. Ei bine, lucrul s-a întâmplat şi cred că nu puteţi avea nimic împotrivă dacă ne vom ţine de cuvânt.

   — N-ar avea nici un rost să protestăm - zisei eu, furios - dar procedeul dv. constituie totuşi o ruşine, nevrednică de nişte ofiţeri.

   — La război, ca la război - răspunse Roule - şi eu consider chestia dintre noi ca stare de război.

   — Domnule colonel, soldaţii au aprins focurile - raportă în clipa aceea al treilea ofiţer, care scosese capul afară din cort - vreţi să-i spânzurăm imediat pe cei doi spioni?

   — Fireşte - se grăbi să răspundă Roule - pentru ca prietenii lor, Ifii, să-i vadă şi ei atârnaţi de copaci. Indivizii sunt prea primejdioşi ca să-i putem ţine prizonieri până mâine.

   Strigă o poruncă şi imediat şase negri uriaşi ne înhăţară şi ne duseră afară din cort. Tabăra era viu luminata căci se aprinseseră pretutindeni focuri mari.

   — Copacul de care vroiam să vă spânzur azi după-amiază e prea aproape de pădure - zise Roule - de aceea îl vom alege pe cel de colo, pe care focul îl luminează atât de frumos.

   Spunând acestea arătă spre un arbore apropiat, la depărtare de vreo douăzeci de metri de marginea pădurii. In faţă şi îndărătul uriaşului arbore tropical ardeau focuri muri, luminându-l din plin.

   Negrii ne târâră lângă copac. În vreme ce câte doi de fiecare ne ţineau, ceilalţi făcură laţuri la două funii groase.

   Unul din negri se căţără ca o pisică pe copac, ca să lege frânghiile de craca cea mai de jos.

   Dar se părea că individul nu prea ştie ce să facă. Atunci când pusese piciorul pe craca de jos, capul său se şi afundă în frunziş. De-odată ramase liniştit de tot, apoi se ridică încetişor şi dispăru în coroana copacului, trăgând funiile după el atât de sus încât nu mai puteau fi ajunse cu mâna de la pământ.

   Colonelul Roule răcni furios, dar omul nu se clinti. Singurul semn de viaţă pe care-l dădu, fu că trase funia cu totul în sus.

   Ceilalţi ofiţeri strigară şi ei spre copac, negrul însă nu se mişcă. La porunca colonelului se căţără atunci un al doilea negru.

   Acesta ajunse la craca cea mai de jos, se înălţă, tresări puternic şi... dispăru în frunziş. Şi de data asta văzui lămurit de tot că îl trăsese cineva în sus.

   Ofiţerii spumegau de furie. Negrii însă - de jur-împrejurul nostru se formase un semicerc deschis spre pădure - făcură ochi mari şi mutre speriate.

   Era şi misterioasă de tot dispariţia în frunziş a negrilor. Prin asta căpătăm un răgaz, dar nu mă dumiream cum îşi închipuia Pongo - căci nimeni altul nu putea îi autorul acestei drăcovenii - că ne va putea salva în felul acesta.

   Dar deodată se petrecu minunea. Se auziră glasuri ascuţite şi ca prin farmec se iviră vreo treizeci de făpturi mici, îndărătul şi lângă copac, ţipând şi frământându-se, începură să sloboadă o săgeată după alta asupra soldaţilor.

   După o clipă de tăcere mormântală se iscă o gălăgie de nedescris. Askarii nici nu se mai gândeau la împotrivire, ci-şi căutau salvarea în fugă.

   Cei patru Negri care ne mai ţineau braţele încleştate, se prăbuşiră de-odată la pământ, horcăind. Cu groază văzui în gâtlejurile lor săgeţile otrăvite.

   — La pământ! îmi strigă Marian şi dădu cel dintâi pilda, deoarece ne aflam şi noi în primejdie să fim atinşi de săgeţile piticilor.

   Mai avui însă timp să văd că soldaţii înnebuniţi alergară înapoi spre mijlocul lagărului. Ofiţerii nu se vedeau, căci fuseseră târâţi de mulţimea fugarilor. E drept că-l mai auzii răcnind pe locotenentul Gaston, dar panica nu mai putea fi oprită.

   Setea lui de răzbunare, însă, îl făcea să înfrunte orice primejdie. Ridicai puţin capul şi privind spre lagăr îl văzui făcându- şi loc printre negrii fugari şi alergând spre copac, cu revolverul în mână.

   Săgeţile roiau în jurul lui, dar el fugea în zig-zag şi scăpă astfel de a fi atins.

   Acum credeam că mi-a sunat într-adevăr ceasul din urmă, cu atât mai mult cu cât vreo zece negri - ruşinaţi, probabil, de purtarea şefului lor - se întoarseră şi-l urmară.

   Ofiţerul, turbat de mânie, mai era doar la vreo şase metri de noi - când din copac zbură în jos un trup mare, negru şi-l trânti la pământ din fugă. Imediat urmă al doilea trup, care-l împinse înapoi pe ofiţerul ce încerca să se ridice.

   În acelaşi timp răsună din copac strigătul de luptă al lui Pongo.

   Acum cei zece negri care îl urmaseră pe locotenent făcură stânga-mprejur şi începură s-alerge cât îi ţineau picioarele înapoi spre camarazii lor, care se strânseseră în mijlocul taberei.

   Pongo, însă, sări din copac, ne tăie repede legăturile, ne ridică de la pământ şi ne trase după el în pădure.

   În vremea asta piticii mai izbucniră odată în ţipete sălbatece şi când privii înapoi îi văzui dispărând în iarba înaltă a luminişului.

   Pongo ne trase în desiş până la un copac mare, unde se opri şi întrebă:

   — Masser Bertram nu observat că Pongo tras de picior, ca să oprească pe el?

   — Ce, ai vrut să mă opreşti? făcui eu, înmărmurit. Eu credeam, dimpotrivă, că mă îndemni să merg mai repede? Dar ce s-a întâmplat?

   — Askarii de la foc râs şi strigat că Massers va fi prinşi curând, căci nu este nici o domnişoară în lagăr. Arătat şi copac unde trebuia spânzuraţi Massers.

   — Şi tu te-ai urcat probabil în pom? făcu Marian cu admiraţie.

   — Pongo vorbit întâi cu Sesso, ca să dea de veste lui Umpa, apoi abia urcat copac. Umpa aşteptat până Pongo dat semn. Ştiut că sosit timpul, când Pongo tras Askarii în copac. Atunci Umpa venit şi el.

   — Minunat! exclamă Marian. Pongo, eşti un om cum nu sunt mulţi. Dar acum ce facem? N-ar fi bine să pornim la drum mai repede?

   — Mergem când Umpa va fi aici! Uite că şi venit.

   — Ah, Massers aici, foarte bine! Se auzi în aceeaşi clipă glasul lui Sesso, fabricantul de otrăvuri. Umpa roagă Massers vie în sat. Acolo la adăpost de Askari.

   — Bine, Sesso, venim! hotărî Marian.

   Sub conducerea lui Umpa pătrunserăm în pădurea întunecoasă, înapoi spre satul piticilor.

   Am mai avut însă mult de furcă până să ieşim din Congo belgian, dragă George - încheie doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 102

ÎN CONTINENTUL NEGRU

   SCRISOAREA GĂSITĂ ASUPRA MORTULUI.

   DOCTORUL BERTRAM îşi reluă povestirea şi George îl asculta cu încordare:

   — Luându-ne rămas bun, strânserăm mâna lui Umpa, care, împreună cu supuşii săi, ne eliberase din captivitatea Belgienilor. În satul Pigmeilor ne odihnirăm peste noapte, apoi pornirăm la drum dea curmezişul ţinutului mlăştinos din vecinătatea fluviului Congo.

   Zece zile merserăm astfel spre răsărit. Trecurăm pe lângă păduri nestrăbătute încă, apoi prin stepe întinse şi piticii care ne însoţiseră până aici se hotărâră să se întoarcă în satul lor.

   După ce se făcură nevăzuţi ca nişte umbre în desişul pădurii seculare, ne trezirăm iarăşi singuri, numai cu credinciosul nostru Pongo.

   După toate luptele cu partizanii răsculaţi ai vărului său, după întâmplările cu belgienii care tot ne mai căutau, câteva clipe de odihnă erau o adevărată binefacere.

   Pe rubedeniile lui Pongo şi supravieţuitorii satului său îi adăpostirăm la un trib prieten. Căpetenia acestui trib era, fratele mamei lui Pongo şi deoarece n-avea copii, era lesne cu putinţă ca Mtoro, fratele credinciosului nostru camarad să devină mai târziu căpetenie.

   Cu asta, se sfârşise misiunea lui Pongo, care-l aduse înapoi în patrie din America de Sud şi am fi putut părăsi continentul negru, ca să ne înapoiem în India.

   Dar acum eram siliţi să străbatem Africa până la Oceanul Indian, pentru ca să găsim acolo - un vapor care să ne ducă la Bombay.

   Din fericire Marian avea într-un buzunărel secret al cămăşii sale o scrisoare de credit la o bancă, peste care nu dăduseră soldaţii belgieni atunci când ne luaseră prizonieri.

   Motivele pentru care ne urmăreau belgienii erau copilăreşti: numai pentru că veniserăm din Africa portugheză şi răpusesem două gorile. Acum însă se adăugă în asta rănirea gravă a trei ofiţeri belgieni. Chiar daca fuseserăm în legitimă apărare, nu ne- ar fi ajutat în nici un fel scuza aceasta dacă am mai fi fost prinşi.

   Trebuia deci să părăsim cât mai curând primejdiosul ţinut, căci fiecare staţie, fiecare orăşel fără îndoială că şi fusese vestit telegrafic şi primise ordin să pornească vânătoarea împotriva noastră.

   Era pe la amiază când ne părăsiră piticii. Făcurăm popas la

marginea pădurii seculare şi în faţa noastră se întindea, cât cuprindeai cu ochii, o stepă acoperită cu iarbă înaltă, întreruptă din loc în loc de tufişuri dese şi pădurici de mimoze.

   Cu puţin înainte de a se fi despărţit de noi, Ifii izbutiseră să răpună cu săgeţile lor, o antilopă. Ne dăduseră şi nouă carne din belşug şi ne îndeletniceam cu pregătirea prânzului.

   — Robert, zise prietenul meu, ne aflăm la vreo şase kilometri spre miazănoapte de Lupungu, ceea ce înseamnă că tot mai avem vreo cinci sute de kilometri până la lacul Tanganica. Simt aproape sigur că în Lupungu se află o staţiune a belgienilor, astfel că trebuie să fim cu ochii-n patru de-acum încolo.

   — După cât mi-aduc aminte din hartă, nu vom da de vreo localitate mai mare până la lacul Tanganica - zisei eu - şi acum am putea ocoli puţin spre miazănoapte, ca să nu ne apropiem de Lupungu.

   — Aşa e - răspunse Marian şi arătă spre şesul dinaintea noastră - vezi tu pădurea aceea de mimoze de colo? Dacă o ocolim suntem feriţi de a fi văzuţi din direcţia oraşului, căci după cât se pare, terenul în partea aceea duce la vale.

   — Văd că acolo nu paste antilope - spusei eu - deşi iarba s- arată a fi destul de fragedă. N-o fi ăsta un semn de primejdie?

   — Întrucât? Vrei să spui că or fi ascunşi oameni pe acolo? Păi atunci animalele s-ar purta cu totul altfel. Nu, eu cred cel mult că o fi vreun leu pe-aproape, dar o fi vânat până acum destul şi e sătul, astfel că ne va lăsa în pace să ne vedem de drum.

   — Ai dreptate - încuviinţai - la lei mă şi gândeam. De oameni nu s-ar feri atât de mult antilopele. Ar fi neplăcut dacă ne-ar ataca silindu-ne să împuşcăm, căci detunăturile ar atrage luarea-aminte a oamenilor din apropierea oraşului.

   — Dar până să vie ei noi ne-am şi făcut nevăzuţi, râse Marian. Văd însă că ai avut dreptate cu observaţia ta. Ia te uita la cele trei antilope de Senegal de colo, cum nu făcut de-odată un ocol mare şi au luat-o la goana. Cam îndărătul tufişului ăla mic din faţa noastră trebuie să fie leul. Dacă ne aţinem însă pe lângă păduricea de mimoze, pe care am pomenit-o adineauri, rămâne la cel puţin treizeci de metri de noi.

   — Şi asta e de-ajuns, dacă o fi sătul - zisei eu - ce zici, pornim îndată după ce-om mânca?

   — Da, pentru ca până diseară să fim cât mai departe de Lupungu.

   — Uite că e gata şi friptura. Hai să ne grăbim, până să nu se trezească iar pofta leului pe lângă cară trebuie să trecem.

   Terminarăm repede masa, turnarăm ceaiul de prisos în sticlele „Thermos", ne încărcarăm raniţele în spinare, apoi pornirăm spre stepă.

   Pongo mergea înainte. N-avea decât un şorţ dinainte, ţinut de sortul de piele în care îşi înfipsese pistolul şi cuţitul de rechini. Renunţase la puşcă, în schimb avea o suliţă cat toate zilele.

   După o jumătate de ceas ne aflam în apropierea păduricii de mimoze de care se fereau cu atâta grijă antilopele. Peste vreo cinci minute urma s-ajungem lângă tufişul îndărătul căruia presupunea Marian că se aciuise leul.

   Prietenul meu spuse în şoaptă uriaşului negru:

   — Pongo, trebuie să fim cu băgare de seamă. Nu se văd antilope pe aici, ceea ce mă face să cred că o fi stând vreun leu la pândă.

   — Pongo va şti - răspunse uriaşul şi strânse mai tare suliţa în mână - Massers nu împuşcă atunci când vine Simba, Pongo răpune la el.

   Aşa dar, se temea şi el că prin gloanţele noastre am putea atrage atenţia locuitorilor din orăşelul apropiat, care din cine ştie ce motive ar străbate stepa.

   Pe de altă parte, trebuia să fi făcut înaintea noastră observaţia că vreo sălbăticiune se afla în păduricea de mimoze. Şi se părea că socotea şi dânsul că fiara se adăpostea în tufiş la treizeci de metri de pădurice, căci apuca de-a dreptul spre codru, ca să fie la cât mai mare distanţă de tufişul primejdios.

   După vreo cinci minute ne aflam la aceeaşi înălţime cu acest tufiş.

   Cum se şi cuvenea, ne îndreptarăm toată atenţiunea spre frunzişul verde pândind să vedem dacă nu se mişcă, lăsând trecerea fiarei.

   Şi asta era cât p-aci să fie pierzania noastră, căci nu ţinurăm scamă de o tufă joasă, care îşi înălţa crenguţele la câţiva metri numai spre stânga noastră.

   Când Pongo mai era numai la doi metri de tufa asta, răsună deodată un răget scurt şi furios şi în clipa următoare un leu cât toate zilele se repezi dintr-o săritură asupra camaradului nostru.

   Lucrul se petrecu atât de repede încât nici nu mai avurăm vreme să tragem pistoalele.

   Pongo părea pierdut - dar uriaşul acesta avea însuşiri atât de minunate, încât chiar în împrejurarea aceasta găsi mijlocul de salvare.

   Mai repede încă decât leul, el se lăsase pe genunchiul drept, întinse înainte piciorul stâng şi propti suliţa cu coada în pământ.

   În clipa următoare leul uriaş se şi aplecă - dar Pongo

îndreptase vârful ascuţit spre pieptul fiarei.

   Cu un răcnet înfiorător dihania se înfipse în fierul ucigător, dar în acelaşi moment Pongo dădu drumul armei şi se aruncă în lături.

   Şi făcu asta cu atâta repeziciune, încât ieşi imediat din raza labelor leului. Coada groasă a suliţei se cam îndoi sub greutatea uriaşă a trupului fiarei, dar vârful de fier şi dispăruse în coşul pieptului şi Pongo făcu în ultima clipă o mişcare atât de îndemânatecă încât nu se putea să nu fi găurit inima.

   Leul nu mai avu puterea să se ridice după ce se prăbuşi cu o bufnitură la pământ. Se zvârcoli câteva minute, scormoni ţărâna şi sfărâmă crengile şi frunzişul care-i căzură sub labe, apoi se întinse lat, dându-şi ultima suflare.

   — Simba şiret - zise Pongo şi se apropia de cadavru - el târât încoace când văzut pe noi vine. Pongo fost mai repede.

   Spunând acestea, Pongo smulse vârful de fier al suliţei din trupul cu blana gălbuie, apoi privi spre tufişul îndărătul căruia îl bănuisem noi pe leu. Tresări şi zise încet:

   — Simba omorât acolo oameni.

   Porni grabnic spre tufiş şi noi îl urmarăm imediat. Văzui şi eu acum după ce recunoscuse Pongo atât de repede tragedia care se petrecuse acolo, îndărătul tufişului era înfiptă oblic în pământ o suliţă, pe care nenorocita victimă de sigur că o zvârlise zadarnic asupra leului.

   Numai mulţumită nervilor noştri oţeliţi puturăm îndura priveliştea ce ni se oferi: un negru congolez fusese sfâşiat în bucăţi şi grozăvia trebuie să se fi întâmplat în ziua trecută, căci mai rămăsese doar foarte puţin din trupul nenorocitului.

   Pe când noi priveam zguduiţi, Pongo începu să sape o groapă, cu ajutorul cuţitului.

   Eu dădui o mână de ajutor camaradului nostru, în vreme ce Marian se uita cu luare-aminte la rămăşiţele pământeşti ale negrului. Deodată scoase o exclamaţie, se aplecă şi ridică şorţul zdrenţuit şi plin de sânge al celui sfâşiat.

   Şi atunci văzui şi eu o bucată galbenă de piele, cam de mărimea unui portofel de-al nostru. Mânat de curiozitate mă apropiai de prietenul meu şi văzui că era vorba, într-adevăr, de o punguliţă, strânsă cu un şiret. Marian deznodă şiretul năclăit de sângele închegat şi deschisă punga.

   — Ah, foarte bine! murmură el. Sângele n-a pătruns prin piele şi aici pare să fie o scrisoare pe care nenorocitul a vrut s-o expedieze în grabă. Poate că-l găsim pe trimiţător şi-i înapoiem scrisoarea, cu lămuririle trebuincioase.

   După o clipă, urmă:

   — Proastă afacere! Bietul negru o fi ştiut adresa unde să ducă scrisoarea. Ce zici, să desfacem plicul?

   — E drept că nu prea e cinstit să deschizi o scrisoare străină - răspunsei eu - dar împrejurările de faţă ar scuza fapta. Dacă conţinutul e important, putem chibzui ce e de făcut - altminteri o expediem adresantului - cu lămuririle trebuincioase - daci vom putea afla cine e din cuprinsul ei.

   Îngroparăm repede rămăşiţele pământeşti ale bietului Negru şi pe Când Pongo mai bătătorea pământul, eu şi cu Marian ne înapoiarăm la păduricea de mimoze.

   II.

   O CRIMA?

   DUPĂ CE NE MAI ÎNCREDINŢARĂM ODATĂ că nu ne ameninţă nici o primejdie, ne aşezarăm la marginea păduricii de mimoze şi Marian desfăcu plicul, scoţând din el o foaie de hârtie acoperită cu un scris mărunt şi citi:

   „Dragă frate!

   Ţi-l trimit pe Soko, un negru congolez, pe care l-am îngrijit în cursul bolii grave de care a suferit şi care-mi este foarte recunoscător din pricina aceasta. Nădăjduiesc că peste două zile va fi la tine în Gandu. Dragă Herbert, trebuie să mă eliberezi. Ştii prea bine că nu-s deloc fricoasă, lucru ce l-am dovedit adesea aici în Africa, dar acum mi-e teamă! M-ai prevenit tu să nu mă duc la Lupungu, pe baza anunţului, dar ca totdeauna, te-am luat în râs. Şi la început se părea că am dreptate, căci într-adevăr totul corespundea cu ceea ce-mi răspunsese Arabul Omar ibn Fara, la oferta mea. Am găsit acolo o casă mare şi curată, o gospodină cu spoială de cultură, dar altminteri foarte de treabă şi doi copii cărora urma să le dau lecţii de franceză. Eram foarte bucuroasă că găsisem o slujbă atât de bună şi bine plătită. Dar acum mi-am dat seamă câtă dreptate aveai cu temerile tale. Herbert, în casa asta se petrec lucruri foarte ciudate. Adesea vin în cursul nopţii grupuri mari de oameni, care dispar încet şi cu băgare de seamă în grajdurile din fund şi uneori am auzit ţipete înăbuşite de durere dintr-acolo. De fiecare dată când veneau aceşti vizitatori nocturni uşa mea era încuiată pe dinafară, dar dimineaţa o găseam deschisă. Nu i-am văzut niciodată pe oamenii care veneau în taină, căci fereastra odăii mele dă la grădină. Dar am auzit paşi pe pământul bătătorit ai curţii, uneori gemete. În afară de asta zgomote, ca nişte lovituri puternice. Lucrurile acestea sunt cam misterioase, dar îmi spuneam că nu mă privesc pe mine. Acum, însă, sunt eu-însumi ameninţată din pricina lui Omar ibn Fara. În ultimul timp se uita la mine cu priviri poftitoare şi de cinci nopţi încoace cineva - de sigur el - încearcă să pătrundă în odaia mea. Slavă Domnului că înşurubasem totdeauna încuietoarea aceea de siguranţă pe care mi-o dăduseşi tu, astfel că vizitatorul nocturn n- avea încotro şi trebuia să se îndepărteze. Am povestit lucrul doamnei Fara şi drept urmare s-a iscat o ceartă violentă între cei doi soţi. Şi acum ibn Fara mă priveşte cu ochi plini de ură. I-am spus deschis că vreau să plec, dar ei mi-a atras atenţia că există între noi un contract, datorită căruia sunt nevoită să rămân un an de zile în casa lui. Acum sunt ţinută ca o prizonieră. N-am voie să părăsesc locuinţa şi ori de câte ori mă plimb prin grădină, sunt însoţită de un servitor arab - Muluk - care mă păzeşte cu ochi de Argus. Pe doamna Fara n-am mai văzut-o de două zile şi mi-e teamă că soţul ei o ţine prizonieră. Şi încercările de pătrundere în camera mea, au devenit tot mai stăruitoare în ultimele nopţi. Herbert, vino-mi în ajutor şi liberează-mă! Mă tem grozav de arabul acesta. Aleargă cât mai repede la nefericita ta soră."

   Marian împături scrisoarea şi mă privi.

   — Atunci tot trebuie să mergem în noaptea asta la Lupungu - zisei eu - casa arabului o vom găsi lesne.

   — Numai că eliberarea tinerel fete nu va fi prea uşoară - zise Marian - căci se pare că arabul dispune de mulţi servitori. Aş vrea să ştiu ce să-nsemneze gloatele acelea de oameni, care sunt duşi noaptea în grajduri.

   În clipa aceea un gând îmi fulgeră prin minte:

   — Mariane, te pomeneşti că arabul ăla s-o fi îndeletnicind cu negoţul de sclavi?

   — Ai dreptate, Robert, se poate să fie aşa. Altminteri nu s-ar fi aşezat el în oraşul ăsta, în mijlocul uscatului. De obicei arabii locuiesc în oraşele de coastă, unde se îndeletnicesc cu negoţul.

   — Atunci nu ne va fi deloc uşor - zisei eu - căci la o astfel de afacere are nevoie de multe ajutoare, care trebuie să-i fie credincioase. Şi mai mult ca sigur că va fi mituit şi pe poliţiştii negri ai oraşului, aşa că nu ne putem aştepta la nici un ajutor din spre partea asta.

   — Da încuviinţă Marian şi cu poliţia aici nu trebuie să dăm ochi măcar, căci cu siguranţă că a şi fost înştiinţată cu privire la noi. Mă gândesc tocmai dacă să mergem întâi la Gandu, ca să-i dăm de veste lui Herbert acela, pe care cred că-l vom găsi lesne.

   — Atunci pierdem fără folos, patru zile şi în vremea asta arabul poate şi omoare pe biata fată. Trebuie să-ncercăm s-o eliberăm în cursul nopţii.

   — Uite că vine Pongo, să ne sfătuim cu el, căci se poate să cunoască oraşul.

   Uriaşul ascultă în linişte cele spuse de Marian şi răspunse:

   — Lupungu primejdios, poliţie rea. Nici pentru negri nu bun, Pongo merge cu Massers.

   Cele spuse de Pongo erau interesante. De vreme ce camaradul nostru ştia că poliţia din Lupungu e rea şi că negrii nu o duc bine acolo, bănuielile noastre erau deci întemeiate. Fără îndoială că arabul făcea negoţ cu sclavi şi poliţia era cumpărată de el.

   — Să ne retragem în păduricea de mimoze, propuse Marian. Mă tem să nu fim văzuţi, de locuitorii din orăşel care trec întâmplător pe aici.

   — Da, dar în primul rând trebuie să ne îngrijim de cină - zisei eu - cred că acum e cel mai bun prilej pentru aceasta.

   — De împuşcat n-avem voie - zise Marian. Trebuie să lăsăm pe seama lui Pongo să răpună vreo sălbătăciune cu suliţa negrului sfâşiat de leu.

   — Pongo face! zise uriaşul şi se ridică. Massers merge în pădure.

   Îşi însuşise suliţa mortului, deoarece a lui fusese frântă de leul doborât. Noi ne retraserăm în pădure, în vreme ce dânsul porni spre stepă.

   Merse cât merse până ce îl văzurăm apropiindu-se pe furiş de o turma de antilope. Animalele sperioase priveau în jurul lor, bănuind vreo primejdie. Mai cu seamă cea din frunte, care se îndepărtase puţin de turmă iscodea bănuitor în juru-i..

   De-odată Pongo dispăru. Se întinsese la pământ şi ascunzându- se în ierburile înalte, se târî spre sălbătăciune.

   Se apropia astfel până la douăzeci de metri şi atunci animalul, bănuind pe deplin primejdia, înălţă capul, adulmecând aerul, apoi paşi încet spre ceată.

   În clipa aceea Pongo se ridică brusc, făcu o mişcare fulgerătoare cu braţul şi suliţa grea nimeri antilopa, care se pregătea tocmai de fugă. Ea se prăbuşi grămadă, pe când celelalte o luară la goană.

   — Minunat! exclamă Marian, cu însufleţire. Dar ce are Pongo? Văd că s-a aplecat iarăşi.

   Pongo se întorsese şi privi îndărăt spre noi, ca să dispară apoi brusc în iarba înaltă. Trebuie să fi băgat de seamă ceva şi anume îndărătul nostru.

   Alergarăm repede înapoi prin pădure şi privind spre stepă, văzurăm punctuleţe cure se apropiau încet.

   — Oameni! zise Marian. Pongo e într-adevăr foarte băgător de

seamă. Numai de n-ar trece prin păduricea asta!

   — Sunt cei puţin treizeci de inşi - îmi dădui eu cu părerea după câtva timp, când puturăm deosebi mai bine făpturile. Par să aibă de gând să vină de-a dreptul încoace.

   — Drace! Chiar aşa e! exclamă prietenul meu. Atunci trebuie să ieşim în stepă.

   — Par să fie negri - zisei eu - numai să nu fie Askari dintre-ăia care ne caută. Asta ne-ar mai lipsi.

   — Nu ştiu ce mă face să bănuiesc că oamenii aceia vor rămâne aici până se va înnopta - zise Marian - vezi tu că doi dintr-înşii poartă veştminte albe? Te pomeneşti că or fi arabi care aduc marfă nouă - adică negri - lui ibn Fara acela.

   — Ah, tot ce se poate - încuviinţai eu - şi atunci fireşte că vor intra în oraş abia la noapte. Ar fi mai bine să ne retragem în stepă.

   — Să-i lăsăm să vină mai aproape, ca să ne putem folosi de pădure drept acoperire - îşi dădu cu părerea Marian - acum ne-ar putea vedea dacă am străbate stepa. Din acest motiv s-a ascuns şi Pongo.

   — Pongo aici - spuse uriaşul, care se apropiase pe nesimţite - Massers vine cu Pongo.

   Privi încordat spre cei ce se apropiau şi adăugă îndată:

   — Trebuie mai aşteptăm până oameni sunt mai aproape. Bărbaţi răi, prins sărmani negri.

   Cu privirea lui ageră, văzuse fără îndoială, că o parte din cei ce soseau erau legaţi. Presupunerea lui Marian că era vorba de nişte oameni de-ai arabului din Lupungu, era deci îndreptăţită.

   Privirăm şi noi convoiul ce se apropia şi în cele din urmă puturăm recunoaşte că vreo douăzeci de negri erau legaţi şi păziţi de opt consângeni de-ai lor, uriaşi şi de cei doi arabi.

   Deoarece veneau de-a dreptul spre pădurice, era vădită intenţia lor de a rămâne aici până se va înnopta. Atunci îmi veni în gând leul şi spusei speriat:

   — Mariane, dacă descoperă leul vor şti îndată că au fost oameni pe aici acum, de curând. Ce ne facem atunci?

   — Drace! Asta e chiar foarte neplăcut! zise prietenul meu. Acum fireşte că e prea târziu să-l ascundem.

   — Massers fie liniştiţi! interveni Pongo. Ascunzătoare bună în apropiere.

   — Minunat! exclamă Marian. Dacă e aşa, să plecăm numaidecât, păduricea ne oferă destulă acoperire ca să nu fim descoperiţi.

   După ce aruncarăm o ultimă privire asupra tristului convoi de sclavi, străbăturăm păduricea şi ieşirăm în stepă, pe partea cealaltă.

   Pongo ne îndrumă spre locul unde răpusese înainte antilopa şi atunci văzurăm îndată că el găsise o ascunzătoare foarte bună. Erau câteva gropi în formă de tunel, pe care şi le săpaseră nişte porci mistreţi.

   Intrarăm de-a-ndărătelea în trei din ele, în aşa fel că numai capetele ne rămâneau afară. Dacă ne ridicam puţin, puteam cuprinde cu privirea marginea păduricii de mimoze.

   De-odată Pongo ieşi repede din groapa sa, se apropiă de antilopa răpusă şi o trase şi pe ea într-o groapă.

   — Pongo frige când oameni răi pleacă - spuse el şi se strecură iar în ascunzătoare.

   După vreo jumătate de ceas, camaradul nostru, care tocmai privise spre pădure, zise:

   — Duşmani aici, caută pe noi, Massers.

   Ridicarăm puţintei capetele şi privirăm şi noi spre pădure. Într- adevăr, patru negri şi unul din arabi se iviră acolo şi priveau cu băgare de seamă în jur. Cadavrul leului trebuie să-l fi făcut să-şi spună că prin apropiere erau oameni, căci animalul răpus era aproape cald încă.

   În cele din urmă, însă, părură că au ajuns la încheierea că ucigaşii leului porniseră spre oraş, astfel că după câtva timp se făcură iar nevăzuţi în pădure.

   Răsuflând uşuraţi, ne făcurăm semne din care şi Marian zise râzând:

   — Cel mai nimerit lucru ar fi să dormim până diseară. Fireşte însă că unul din noi trebuie să stea de veghe, ca să nu fim luaţi prin surprindere.

   — Bine - încuviinţai eu - ăsta e lucrul cel mai înţelept, căci la noapte nu cred s-avem prilej de dormit. Începe tu cu veghea, apoi voi sta eu de pază şi la urmă Pongo.

   — Primesc - zise Marian - dar v-aş sfătui şi pe voi să ţineţi capul cât mai afund în groapă, căci se poate ca vreun leu să viziteze aceste ascunzători, căutând mistreţi.

   — Drace! Şi asta se poate! Îţi voi urma sfatul, Mariane, dar vezi de fii şi tu cu băgare de seamă!

   — Fireşte că vă voi păzi, dar să nădăjduim că vom fi cruţaţi de asemenea vizite neplăcute.

   Abia rostise prietenul meu aceste cuvinte, că şi simţirăm cum se cutremură pământul şi în clipa următoare trecu în goană pe lângă noi o ceată mare de antilope.

   — Atenţie, Massers! Ne preveni Pongo. Simba va veni.

   Se putea să aibă dreptate, căci cu siguranţă că animalele fuseseră puse pe goană de ivirea unui leu. Din fericire gropile noastre erau destul de adânci şi strâmte pentru ca un leu să nu se poată strecura în ele.

   Mă afundai cât mai adânc şi scosei pistolul, ceea ce nu-mi fu prea uşor, căci tunelul acela era atât de îngust încât nu-mi îngăduia să-mi mişc braţele în voie.

   Abia mă aşezai cum trebuie, că nepoftitul musafir şi apăru. Era o leoaică de mărime neobişnuită.

   Se opri locului la vreo cinci metri de noi şi se uită după antilopele ce-i scăpaseră. Apoi întoarse încet capul şi eu privii în ochii-i fioroşi.

   Cu o repeziciune pe care n-aş fi bănuit-o, în clipa următoare şi fu înaintea gropii în care mă aflam. Pufăind întinse înăuntru labele-i cu gheare ascuţite şi fără voie mă ghemuit şi mai adânc, deşi eram destul de departe ca să nu mă poată înhăţa.

   La un moment dat fiara îşi trase înapoi labele şi părea să chibzuiască ce are de făcut. Ţineam ţeava pistolului îndreptată spre ochiul el scânteietor, hotărât să trag, dacă va fi nevoie.

   Dar se părea că leoaica îşi dăduse seamă că nu e nimic de făcut, sau poate că Marian, din nebăgare de seamă, scosese prea mult capul afară - căci de-odată fiara sări de-o parte, spre groapa în care se afla Marian.

   Îngrijorat de soarta prietenului meu mă strecurai din bârlog mai în afară şi privii iscoditor în juru-mi. Îndrăzneala asta era cât p-aci s-o plătesc cu viaţa, căci dihania mă zări îndată şi pufăi spre mine atât de ameninţător încât îngheţai.

   Nici azi n-aş putea spune cât de repede mă ghemui înapoi în fund. Atâta ştiu doar că laba fiarei îmi mai atinse pălăria. O clipă de-aş mai fi şovăit, se isprăvea cu mine.

   Leoaica se lăsă jos în faţa bârlogului meu, în nădejdea, poate, că vom mai face vreo nechibzuinţă.

   „Proastă afacere!" îmi zisei. Şi mai exista primejdia ca purtarea ciudată a fiarei să-i îndemne pe arabi să cerceteze gropile, după ce vor fi alungat sau răpus animalul.

   La asta mă gândeam tocmai când duşmanul meu sări de-odată în sus, se-ntoarse, apoi porni în goană spre păduricea de mimoze.

   Scosei iarăşi capul afară şi privii spre pădure. Lângă mine se iviră în acelaşi timp capetele tovarăşilor mei şi Marian îmi zise, râzând:

   — Am avut noroc. Cu siguranţă că leoaica a ochit pe unul din negrii în pădure.

   Cu paşi mari fiara străbătu stepa, îndreptându-se spre desiş.

Gândul mi se duse îndată le negrii legaţi şi fără apărare, căci arabii şi paznicii lor cu siguranţă că-şi vor căuta salvarea căţărându-se în copaci.

   Mă înşelasem însă. Poate că nu curajul, ci grija să nu piardă vreun sclav preţios îi îndemnă pe cei doi arabi să se ia la luptă cu leoaica.

   Înainte ca aceasta să ajungă la pădure, amândoi se iviră dintre copaci şi traseră câteva gloanţe în trupul gălbui. Un răget grozav dovedi că nu-şi greşiseră ţinta, dar cu toate acestea fiara îşi urmă goana şi fără să se sinchisească de gloanţele ce plouau în juru-i, îi ajunse repede pe cei doi oameni şi aruncându-se asupra celui mai apropiat îl trânti la pământ.

   Celălalt arab ţinti liniştit în leoaică; aceasta stătea mârâind peste victima el. Dar odată cu glonţul ce porni, trupul uriaş se rostogoli în lături şi în luptă cu moartea râcâi pământul şi smulse smocuri de iarbă.

   Arabul alergă atunci în pădure, de unde ieşiră apoi câţiva negri. Arabul rănit fu ridicat cu băgare de seamă şi târât în desiş. Nu puteam şti dacă mai trăieşte, dar probabil că aşa era, căci altminteri negrii l-ar fi lăsat pe loc.

   — Asta e poate spre binele nostru - zise Marian - căci dacă va fi adus grav rănit, în casa lui ibn Fara, se va stârni oarecare agitaţie, care ne poate fi de folos în întreprinderea noastră de eliberare.

   — Ai dreptate - încuviinţai eu - să nădăjduim că nu e rănit de moarte. Cred că cel mai nimerit lucru e să ne retragem în bârlogurile noastre - propusei eu. N-am poftă să fiu surprins de alt leu. Aşa dar, mă trezeşti când va sosi vremea să stau eu de veghe.

   — Bine - râse Marian - vâră-te însă adânc în vizuină, altminteri te ia pe neaşteptate din somn.

   Făcui precum mă sfătuise, îmi aşezai capul pe braţele încrucişate şi adormii curând.

   După un ceas Marian mă trezi, strigându-mă. Mă târâi puţin înainte, dar mă ferii să scol prea mult capul afară. Îmi dădui însă seamă îndată că acum nu mai puteam fi luat pe la spate, deoarece soarele stătea în aşa fel pe cer încât să fi observat după umbră orice fiară s-ar fi apropiat îndărătul meu.

   Puteam cuteza deci să mă furişez încetişor înainte şi s-arunc o privire spre pădure. Dar nu văzui nici ţipenie de om.

   Mă cam plictiseam şi simţii o mare bucurie când îl putui trezi pe Pongo. După doua ceasuri, când Marian mă trezi iarăşi, nu mai era mult până să se lase întunericul. Totuşi ne puteam aştepta să mai treacă multa vreme până ce vânătorii de sclavi să pornească spre oraş cu prada lor.

   Peste o jumătate de ceas se întunecă dea binelea şi putui vedea lumină de foc dinspre pădure. Asta era o dovadă că nu ne înşelasem în presupunerea noastră că Arabii vor porni la drum abia târziu în noapte.

   Într-adevăr, tocmai după două ceasuri Marian, care era iar de veghe, spuse:

   — Atenţiune, mi se pare că vin! Mă târâi din nou spre ieşire şi ciulii urechile. Se auzeau lămurit gemete, care se tot apropiau. Asta însemna că arabul rănit de leu mai trăia şi era dus de tovarăşii săi.

   Ochii mi se obişnuiră cu întunerecul, aşa că în cele din urmă putui vedea lămurit făpturile negricioase ale convoiului care trecu pe dinaintea noastră.

   Mai aşteptarăm câteva minute, apoi ne părăsirăm ascunzătorile, Pongo luă antilopa şi repede ne îndreptarăm spre pădurea în care mai pâlpâia focul de lagăr, Pongo fripse la repezeală câteva bucăţi de carne. Îmbucarăm cu poftă, apoi înăbuşirăm focul şi o luarăm spre stepă.

   Pongo mergea în frunte, căci cunoştea bine ţinutul. Marian şi cu mine păşirăm alături de el, cu puştile pregătite dacă ar surveni ceva pe neaşteptate.

   Din fericire n-avurăm nevoie să ne folosim de ele şi după vreun ceas de mers văzurăm ivindu-se în zare oraşul Lupungu.

   III.

   AVENTURI PRIMEJDIOASE.

   ÎNAINTE VREME Lupungu era alcătuit din colibele de pământ şi crengi ale negrilor, acum însă sclipeau case albe în lumina lunii care răsărise şi-şi revărsa lumina palidă asupra oraşului.

   Într-o privinţă asta era plăcut pentru noi, pe de altă parte însă era primejdios, pentru ca puteam fi lesne descoperiţi. În schimb găseam măi uşor casa lui ibn Fara.

   Înainte de a ajunge în oraş, Marian zise:

   — Socot că n-ar strica să dăm întâi o raită în jurul oraşului, pe dinafară. E aproape cu neputinţă ca locuinţa lui Fara să fie în mijlocul Lupungu-ului, căci atunci n-ar putea face transporturile acelea primejdioase. Sunt încredinţat că îşi are casa la marginea oraşului şi poţi ajunge la ea de-a dreptul din stepă. Hai s-o luăm pe aici la stânga!

   — Masser Farrow are dreptate - zise Pongo şi arătă spre o

dungă negricioasă în iarbă. Oameni răi mers pe aici.

   Lucrurile se simplificau pentru noi, căci nu trebuia decât să ne luăm după urma aceea lămurită. Şi numai după când minute ea cotea brusc spre zidul înalt al unei aşezări gospodăreşti deştul de întinsă.

   Ne apropiarăm de zid şi lipiţi de el merserăm înainte, până ajunserăm în fata unei uşi înguste.

   Ascultarăm cu încordare şi auzirăm strigăte poruncitoare, apoi pocnete ca de bici şi gemete înăbuşite. Nenorociţii sclavi negri erau probabil închişi în celule.

   Marian şopti:

   — Mi-a venit o idee: dacă îi eliberăm pe negrii prizonieri, am avea tovarăşi preţioşi într-înşii. Ce părere ai tu, Pongo?

   — Pongo vorbeşte cu ei - răspunse uriaşul - Massers vrea sară zidul acum?

   — Voi arunca întâi o privire dincolo - zise Marian; saltă-mă tu, Pongo!

   Uriaşul se aplecă, apucă picioarele lui Marian şi-l ridică de parc- ar fi fost un copil.

   — Haideţi! spuse prietenul meu după scurt timp. Putem sări fără grijă de partea cealaltă.

   Sprijinit de Pongo se săltă pe zid, după aceea uriaşul mă ridică şi pe mine, iar la urmă îşi făcu vânt şi el, se prinse de coama zidului şi se săltă ca o pisică.

   De partea cealaltă erau nişte tufe dese, printre care ducea o cărare spre casa ce se afla la depărtare de vreo treizeci de metri. Când furăm jos nu ne folosirăm de poteca aceasta, ci ne croirăm drum prinţ tufe.

   Zgomotele pe care le auzisem înainte deveneau tot mai lămurite.

   De-odată tufele se sfârşiră şi în faţa noastră se ivi un loc liber, pe dreapta căruia se vedea o clădire lungă şi scundă, iar pe stânga casa cu două caturi a lui ibn Fara.

   Sub privigherea unui arab, vreo zece negri, în veştminte lungi şi albe, se îndeletniceau să dezlege pe nenorociţii prizonieri şi să-i împingă în clădire.

   Când vreunul din ei încerca să se împotrivească, un bici gros, mânuit cu dibăcie de arab cădea pe spatele-i gol.

   Îmi venea să mă reped la ticălos şi să-l culc la pământ cu un glonţ, dar mă gândeam că erau în număr mai mare şi înarmaţi cu pistoale şi cuţite.

   Lângă mine îl auzii pe Pongo scrâşnind din dinţi şi-i văzui ochii sclipind de furie aţintindu-se asupra arabului. În aceeaşi clipă avui simţimântul lămurit că omul acesta nu va scăpa de pedeapsa meritată.

   Trebuia s-aşteptăm până vor fi închişi toţi prizonierii, apoi urma să vedem câţi paznici vor rămâne în faţa şopronului.

   Stăpânul casei nu se vedea pe acolo, căci arabul cu biciuşca era acela care însoţise convoiul. Cu siguranţă că ibn Fara îngrijea pe rănit, deoarece din casă se auzeau până la noi gemete de durere.

   Cel din urmă negru, o matahală de om, fu şi el dezlegat. Fără împotrivire se-ndreptă spre uşa şopronului, dar cu puţin înainte de a ajunge sări repede în lături, se năpusti asupra arabului pe care-l culcă la pământ cu un pumn zdravăn, apoi sări... în tufele unde ne aflam noi.

   Mare rău ne făcuse cu asta viteazul negru, căci în clipa următoare cei zece paznici se şi luară după el. Dacă am fi rămas locului s-ar fi ciocnit de noi. Aşa că alergarăm înapoi spre zid îndată ce fugarul fu lângă noi.

   Din nenorocire nu măi fu chip să rămânem împreună, căci între tufe era întuneric adânc şi apoi răcnetele urmăritorilor acoperiră zgomotele paşilor noştri, astfel că nu ne mai puturăm călăuzi.

   Astfel se-ntâmplă că după puţin timp mă pomenii singur lângă zid, cu mult mai departe de locul unde sărisem în grădină.

   Cel puţin dacă aş fi ştiut pe aproape pe unul din camarazii mei! Dar eram singur cuc, trebuind să mă bizui numai pe mine însumi - iar urmăritorii se apropiau mereu.

   Trebuie să se fi împrăştiat în formă de semicerc, căci strigătele lor şi pârâitul crengilor se auzeau din toate părţile. În curând vor fi lângă zid şi mă vor găsi.

   Pe când chibzuiam ce să fac, detunară împuşcături la vreo douăzeci de metri spre stânga mea şi îndărătul meu alergau câţiva oameni într-acolo.

   Probabil că fusese descoperit sau sclavul fugar, sau unul din camarazii mei. La gândul acesta începui s-alerg şi eu spre stânga, aţinându-mă între zid şi tufe.

   De-odată auzii la vreo zece metri înaintea mea glasuri agitate. Îmi spusei că negrii ajunseseră din urmă pe fugar sau pe unul din tovarăşii mei şi în vreme ce alergam mereu, trăsei pistolul de la brâu.

   Mă simţii însă apucat de braţ şi în clipa următoare cineva mă trase cu putere în tufiş, înainte de a putea ridice pistolul, îl auzii pe Marian:

   — Încotro porniseşi, Robert? Rămâi liniştit aici căci avem o ascunzătoare minunată în tufişul acesta. Şi probabil că fugarul a sărit zidul, căci l-am văzut deschizând uşiţa şi zbughind-o afară, Aha, uite-i că vin înapoi! Fii liniştit, ca Pongo să poată auzi ce vorbesc!

   Uriaşul negru, care mă trăsese cu atâta putere în tufiş, îşi făcu loc înainte. Auzirăm glasuri agitate, apoi uşa fu trântită şi încuiată. În cele din urmă ceata se îndepărtă spre casa arabului.

   — Foarte bine, Massers - şopti Pongo. Negrul fugit. Oameni răi mânioşi acum ceartă între ei. Pentru noi bine, căci nu vor fi băgare de seamă.

   — Atunci repede după ei, ca să ne reluăm locul cel vechi, zise Marian.

   Când furăm iarăşi îndărătul celor din urmă tufe, îl văzurăm pe arabul care fusese doborât de fugar stând cu biciuşca ridicată în faţa celor zece negri care nu-l putuseră prinde pe cel scăpat.

   Din pricina furiei glasul îi era răguşit şi tremura din tot trupul. Apoi începu să lovească la întâmplare cu biciul în negrii care se aplecau umili sub loviturile grozave.

   Pongo scrâşni iarăşi din dinţi şi tocmai începui să mă tem să nu se repeadă la arab şi să-l culce la pământ, când răsună prin curte un glas puternic.

   Arabul lăsă îndată biciuşca în jos şi alergă spre un bărbat înalt, care ieşise din casă şi se apropie încet. Era şi el arab şi purta veştminte lungi şi albe, ca toţi din neamul său. Din toată atitudinea lui se vedea că trebuie să fie foarte puternic.

   Cel cu biciuşca începu să vorbească bâlbâindu-se, în vreme ce noul venit asculta în linişte. Apoi se întoarse şi fluieră scurt.

   Imediat ieşiră din casă cinci negri, aproape tot atât de uriaşi ca Pongo ai nostru. La vederea cei zece care se făcuseră vinovaţi de fuga sclavului, începură să tremure.

   Uriaşii negri se apropiară încet de nenorociţii lor consângeni, scoaseră repede de la brâu biciuşti groase şi începură să croiască fără milă în spinările goale.

   Loveau cu atâta putere încât pielea nenorociţilor crăpară şi în curând toţi zece zăceau întinşi la pământ, gemând. Uriaşii se- ntoarseră apoi iar în casă.

   Deodată Marian izbucni în râs ş zise:

   — Pongo, ăsta e foarte bine. Ăştia cinci uriaşi sunt aproape de mărimea ta, astfel că nu le va bate la ochii paznicilor - care cu siguranţă vor fi puşi în faţa închisorii sclavilor - când te vei apropia de ei. Şi când vei fi lângă dânşii, n-or să mai poată scoate nici un sunet.

   — Foarte bine, Massers - încuviinţă Negrul - Pongo face cum trebuie.

   În vremea asta, cei doi arabi se apropiară de negrii biciuiţi, care se ridicaseră anevoie de la pământ. Arabul cel înalt, care nu putea fi altul decât ibn Fara, le adresă câteva cuvinte aspre.

   Urmarea fu că ei începură să se mişte repede de tot deşi se vedea că asta îi face să sufere dureri mari. Trei dintr-înşii se postară în faţa uşii închisorii, iar ceilalţi intrară repede în casă.

   După ce cei doi arabi se încredinţară că uşa e zăvorită, se- ndreptară şi ei spre casă şi încuiară uşa în urma lor.

   — Haide, Mariane, îi şoptii eu, agitat - Pongo le vine el de hac paznicilor, iar noi dăm drumul prizonierilor. Intrăm pe urmă în casă şi liberăm fata.

   — Uşor de spus - râse prietenul meu - dar eu prefer să procedez altfel. Mai întâi ne vom furişa spre partea cealaltă a casei şi vom încerca să găsim fereastra de la odaia fetei. Să sperăm să a auzit gălăgia din curte şi priveşte afară. În primul rând trebuie s-o eliberăm pe ea şi-apoi pe prizonieri, căci ne va fi cu neputinţă să pătrundem în casă; de asta vor purta de grijă cei cinci negri şi ceilalţi paznici. Fata însă ar putea ieşi uşor pe fereastră acum, deoarece bănuiesc că ibn Fara cu celălalt Arab sunt lângă rănit.

   — Ai dreptate, Mariane - încuviinţai eu. Atunci să ocolim repede casa. Presupun că odaia ei se află pe partea stângă, căci în scrisoarea către fratele ei spune că fereastra dă în grădină.

   — Aşa trebuie să fie, deşi tot grădină e şi aici la dreapta. Dar acolo e la oarecare depărtare proprietatea vecină, aşa că nu poate fi vorba decât de partea stângă.

   Ne dădurăm puţin înapoi, înainte de a face un ocol mare spre stânga casei. Lumina lunii cădea de-a dreptul pe partea aceasta şi vedeam lămurit ferestrele. Camera fetei trebuia să fie la primul etaj, dar care din cele patru ferestre să fi fost?

   — Ce-ar fi să zvârlim în fiecare fereastră câte un bulgăraş de pământ? propusei eu. Dacă o fi altcineva în odaie şi va privi afară, va credea că a fost vreun liliac care s-a izbit de geam. Daca se uită însă fata, ştim cel puţin care e odaia ei şi mai târziu o putem chema iar şi-i spunem cine suntem.

   — Asta e o idee minunată - încuviinţă Marian.

   — A, aţi auzii? Asta a fost rănitul. Cu siguranţă ca ibn Fara se află la el. Luaţi repede câte un bulgăraş de pământ, dar nu prea mare!

   În vreme ce rănitul ţipa jos în casă, noi luarăm repede câte un bulgăraş de pământ şi-l zvârlirăm în geamul fiecărei ferestre de la primul cat, Apoi ne pitirăm cu grabă îndărătul tufelor şi aşteptarăm rezultatul.

   Nimic nu se clinti, însă nici rănitul nu mai ţipa şi în cele din urmă prietenul meu zise necăjit:

   — Fata pare să aibă un somn foarte greu. Ia să mai încercăm odată!

   Repetarăm „bombardamentul", dar şi de data asta zadarnic.

   — Ne-am obosit degeaba! zise Marian. Acu trebuie să-ncercăm de partea cealaltă a casei. Hai să mergem pe-aici prin dos, ca să nu trebuiască să trecem prin faţa paznicilor. Înainte, dar cu băgare de seamă!

   Aţinându-ne mereu în umbra copacilor şi a tufelor, merserăm înainte şi după ce străbăturăm o parte din grădină, rămaserăm brusc locului. În faţa noastră se întindea o cărare lată acoperită cu nisip albicios, care ducea de la casă în linie dreaptă, până la poarta de intrare. Era luminată de lună şi ne-ar fi fost cu neputinţă s-o străbatem, căci întâmplător cineva din casă ar fi putut privi de-a lungul ei.

   — Proastă afacere! mormăi Marian. Nu putem cuteza să trecem peste cărare. Mai bine ne întoarcem şi ne furişăm de partea cealaltă, pe dindărătul şopronului în care se află prizonierii.

   — Pierdem însă mult timp cu asta - zisei eu.

   — Mai bine să pierdem vreme decât să primejduim toată întreprinderea. Haideţi înapoi!

   Pongo nu se împotrivi de fel şi-l urmă pe Marian, în vreme ce eu mai rămăsei câteva clipe.

   Apoi mă-ntorsei şi eu şi-l urmai pe camarazi.

   Dar abia făcui câţiva metri, că auzii foşnind frunzişul dindărătul meu şi înainte de a putea face vreo mişcare fui trântii cu putere la pământ.

   Apoi auzii un sunet care-mi îngheţă sângele în vine; era mârâitul întărâtat al unei fiare.

   Numai la asta nu ne-am fi aşteptat, ca ibn Fara să pună de pază pentru noapte o fiară domesticită.

   Căci băgai îndată de seamă, după felul cum se purta, că era îmblânzită. Îşi aşezase labele pe umerii mei şi mă apăsa la pământ, dar nu se folosea de ghearele-i grozave. Şi din când în când pufăia - de sigur un semnal pentru stăpânul ei că înhăţase ceva suspect.

   Eram cu desăvârşire lipsit de apărare, căci nu ma puteam mişca şi orice nechibzuinţă m-ar fi putut pierde.

   Cutezai totuşi să-ntorc capul binişor şi văzui cu ce duşman grozav aveam de-a face. Era un leopard uriaş, ai cărui ochi scânteietori se aţinteau fioroşi asupra mea.

   Când pufăi a treia oară auzii trosnind uşor crengile din faţa

mea, apoi un strigăt scurt şi imediaţi se ivi Pongo lângă noi.

   Leopardul îmi dădu drumul îndată şi se năpusti asupra uriaşului. Mă ridicai repede, îmi scosei cuţitul şi mă azvârlii spre fiară, care stătea în două labe şi părea că vrea să-l sfâşie pe credinciosul nostru camarad.

   Întărâtat la culme, înfipsei cuţitul de două ori la rând în spatele leopardului şi văzui numaidecât că nimerisem bine, căci dihania începu să se zvârcolească, apoi căzu şi rămase nemişcată.

   Ma aşteptam acum să văd trupul sfârtecat al lui Pongo... uriaşul însă se făcuse nevăzut.

   Rămăsei năucit; nu-mi puteam lămuri ce se petrecuse. Văzusem doar că leopardul se năpustise asupra camaradului nostru, văzusem şi cum lovea cu labele şi când colo. nici urmă de Pongo.

   Începui să chibzuiesc cu înfrigurare şi mă pregăteam să pornesc în căutarea uriaşului, când deodată mă simţii iarăşi înhăţat. Erau pumni omeneşti; acum, însă strângeau atât de tare de parcă erau labe de gorilă. Lipsit cu totul de apărare cum eram, fui târât de acolo şi mă pomenii în mijlocul a cinci negri uriaşi, dintre care doi mă apucară de braţe.

   Mutrele lor, luminate de lună, nu prevesteau nimic bun. Deodată, însă, o expresia de uimire se întipări pe chipurile lor şi în vreme ce ăi doi de lângă mine mă strânseră şi mai tare, ceilalţi trei se apropiară de tufiş şi ridicară trupul leopardului mort.

   O luară înainte cu hoitul, dar pe când treceau pe lângă mine îmi aruncară priviri în care se putea citi teamă şi admiraţie. Mai ţineam în mână cuţitul înroşit de sânge şi asta îi făcea să creadă, de sigur, că răpusesem de unul singur fiara, cu împunsături de cuţit.

   Mă duseră pe poteca luminată de lună, dinaintea căreia ne întorseserăm cu puţin înainte, de teamă să nu fim văzuţi. Mergeau cu mine de-a dreptul spre casa Arabului la a cărei intrare ardeau lămpi cu petrol. Când furăm în faţa uşii deschise, ieşi afară Arabul cel mare, cu însoţitorul sau. Cu glas aspru puse o întrebare negrilor, care răspunseră cu însufleţire.

   Şi ei ma măsură cu o privire mirată, apoi se apropiă de hoitul leopardului. Se uită cu luare aminte la trupul uriaş, pe care negrii îl răsuciră, la porunca lui.

   Dădu pe urmă din cap, veni lângă mine şi întrebă într-o franţuzească fără cusur:

   — Ai omorât leopardul cu cuţitul, domnule?

   — Da, am fost nevoit s-o fac - răspunsei calm - căci fiara m-a atacat. Mi-ar părea rău; dacă a fost un leopard îmblânzit.

   Arabul mă privi mult timp stăruitor. La rându-mi îl privii şi eu. Avea o mutră posomorită şi mândră care dovedea asprime neînduplecată şi cruzime. Numai astfel de oameni pot avea inima să facă negoţ de sclavi.

   În cele din urmă strigă negrilor o poruncă scurtă şi oamenii mă duseră îndată, în casă.

   IV.

   LA OMAR IBN FARA.

   ERAM CURIOS să VAD CE-O URMA. Probabil că făcuse impresie faptul răpunerii leopardului cu ajutorul unui cuţit. Şi deoarece în costumul ce-l purtam atunci şi care avea pe el toate urmele ultimelor mele aventuri, nu prea trezeam încredere, se putea ca ibn Fara să mă ia drept un borfaş de rând.

   Arabul se opri în faţa unei perdele groase de mătase, cu broderii minunate, strigă negrilor câteva cuvinte, apoi dădu la o parte perdeaua şi intră în odaia dindărătul ei.

   Negrii îmi răsuciră braţele la spate, mi le legară cu îndemânare şi în acelaşi timp mâini meştere îmi scoaseră pistoalele de la brâu şi cuţitul din mână. Apoi unul din negri mă apucă în braţe şi mă împinse în odaia în care intrase arabul.

   Era o încăpere orientală, luminată de lămpi artistice străvechi. Se aflau acolo mobile de preţ, sculptate şi de jur-împrejurul pereţilor divanuri cu perne moi de mătase.

   Pe unul din ele stătea întins arabul şi fuma dintr-o narghilea. Negrul mă duse în faţa lui şi după ce stăpânul mă măsură încăodată din cap până în picioare, zise:

   — Eşti un om îndrăzneţ şi viteaz, de vreme ce-ai fost în stare să răpui un leopard cu cuţitul.

   — Asta nu mai are însemnătate pentru mine acum - răspunsei nepăsător - căci îmi dau seamă că era un leopard domesticit, a cărui înjunghiere nu e cine ştie ce mare lucru.

   — Şi nu te-ai teme să ataci cu cuţitul un leopard neîmblânzit? întrebă omul din faţa mea.

   — N-ar fi pentru întâia oară, răspunsei, liniştit.

   — Bine, bine! făcu Arabul. Ce căutai nici în grădină?

   Vrând să par cât mai nepăsător, zisei:

   — Păi am auzit gălăgie, gemete şi bocete şi asta m-a făcut curios. Dar nu ştiam că stau de pază aici leoparzi îmblânziţi şi negri uriaşi, căci altminteri n-aş fi sărit gardul.

   — Bănuieşti cumva ce însemna gălăgia aceea?

   — Nu e greu de ghicit, răspunsei, râzând. Or fi venit câţiva

sclavi noii cărora trebuia să li se vâre minţile în cap.

   Arabul se ridică pe jumătate şi se holba mine cu ochi ce scăpărau scântei.

   — De unde şi până unde ai ajuns la gândul acesta? izbucni el. Mă cunoşti?

   — De fel! răspunsei liniştit. Viu tocmai din pădurile seculare ale Congo-ului şi ma aflu pentru prima oară în Lupungu. Cum de mi-a venit ideea cu negoţul de sclavi? Păi, umblu cu ochii deschişi prin lume şi ştiu bine că cu toate asigurările contrare ale ţărilor civilizate, negoţul acesta se practică totuşi pe o scară întinsă. Şi ţipetele care m-au îndemnat să sar zidul erau destul de convingătoare.

   — Ciudat om! murmură Arabul.

   Apoi mă privi iarăşi cu asprime şi zise:

   — Mă numesc Omar ibn Fara, sunt cunoscut şi respectat în Lupungu ca negustor bogat, dar afacerea mea principală este negoţul de sclavi.

   — Încântat, domnule ibn Fara, zisei, înclinându-mă - numele meu e Fred Hasting. Cred şi cu că negoţul de sclavi vă aduce venitul cel mai mare.

   Privirea Arabului exprimă deodată bănuială.

   — Fred Hasting? făcu el, iscoditor. Eşti neamţ?

   — Neamţ american - răspunsei - de şase ani colind lumea şi sunt pretutindeni acasă - numai acasă nu - adăugai, ca pierdut în gânduri.

   Bănuiala nu dispăruse încă din toate gesturile Arabului, când întrebă de-odată:

   — Ai auzit vreodată de numele Marian Farrow şi Robert Bertram?

   — Fireşte, răspunsei. Acum un an gazetele din India erau pline de descrierea aventurilor lor. Oameni şi jumătate trebuie să fie ăia!

   — Cum vrei s-o iei! râse Fara, părând că se cam liniştise în privinţa persoanei mele. Cel puţin poliţia belgiană îi caută aici pentru tot telul de delicte. În sfârşit, asta nu ne priveşte, dar mă gândeam la început că d-ta ai fi unul din nemţii ăia. De ce-ai părăsit America? Spuneai înainte că pretutindeni eşti acasă, numai acolo nu.

   — Păi - zâmbii eu - dacă vă îndeletniciţi cu negoţul de sclavi, nu vă va prinde mirarea când vă voi spune că mânuiam mai bine pistolul decât poliţistul care a vrut să mă aresteze.

   — Hm! făcu ibn Fara, îngândurat. Pari să fii un om foarte destoinic şi cutezător. Cel mai bun ajutor al meu, arab şi el, a fost grav rănit de un leu şi nu cred să scape. Ai vrea să intri în slujba mea?

   — A sluji... nu prea e bine zis - zâmbii eu - nu m-aş da însă în lături să lucrez cu dv., dacă m-aţi lua părtaş. Dar înainte de a vorbi despre asta, aş vrea să văd pe rănit, căci mă pricep bine la de alde astea.

   Gândul acesta îmi venise brusc. Singura mea salvare era doar să pot dobândi încrederea neguţătorului de sclavi. Şi băgai de seamă îndată că propunerea mea îi plăcu, deoarece răspunse:

   — Ar fi foarte bine, domnule Hasting, dacă l-ai putea salva pe Abu. E de nepreţuit omul acesta în ce priveşte adulmecarea mărfii. Ţi-aş fi nespus de recunoscător dacă ai izbuti.

   — Bine, duceţi-mă la rănit! Vă voi spune îndată dacă mai poate fi salvat.

   Probabil că arabul era foarte mulţumit de propunerea mea, căci strigă câteva cuvinte negrului din spatele meu şi imediat mi se dezlegară mâinile.

   — Să nu-mi iei în nume de rău prevederea că pun unul din sclavii mei să te însoţească mereu - zâmbi ibn Fara - el are sarcina să intervină imediat ce vei face vreo mişcare suspectă.

   — Nădăjduiesc că nu-i voi da prilejul - zâmbii şi eu - aveţi doctorii şi instrumente în casă?

   — Da, am o întreagă farmacie tropicală, căci se întâmplă uneori să se strice marfa. Abu se pricepea de minune la tămăduirea rănilor şi tocmai pe el l-a stâlcit leul atât de rău.

   — Asta o Kismet1 - zisei eu - să sperăm că-l voi putea salva.

   În scurgerea anilor petrecuţi prin ţari străine, în mijlocul primejdiilor de tot soiul, avusesem prilejul să-mi exercit profesiunea de medic. Când rămâneam mai multă vreme în oraşe mari, vizitam chiar spitale şi săli de operaţie, ca să-mi însuşesc cât mai multe cunoştinţe pe tărâmul tămăduirii trupului. Şi în special la răni mă pricepeam foarte bine, căci cu acestea avusesem de-a face mai mult.

   La capătul vestibulului se afla altă perdea groasă, dindărătul căreia se auzeau gemete sfâşietoare. Probabil că Abu avea friguri puternice.

   Odaia asta era şi ea bine mobilată, deşi nu atât de luxos ca aceea a stăpânului. Rănitul zăcea pe un divan lat, între perne moi. Capul se pierdea aproape în bandaje, iar mâinile înfăşurate şi ele în pansamente, se mişcau cu neastâmpăr pe plapumă.

   Rănitul gemea înăbuşit, apoi scotea ţipete de durere sau aiura. În vreme ce îi luam pulsul, îl întreb pe ibn Fara ce fel de răni are

bolnavul.

   — Răni a adânci la cap, piept şi braţe, răspunse arabul, îndurerat. Afară de asta se pare că are şi câteva coaste rupte.

   — Sunt mari rănile? Şi cum le-aţi tratat până acum? întrebai.

   Ibn Fara îmi răspunse că rănile erau late ca de-un deget şi că

nu făcuse decât să le spele şi să le panseze.

   — Atunci trebuie să le cos. Daţi-mi farmacia d-voastră!

   — Uite-o colo! zise Arabul şi arătă spre o ladă mare.

   Găsii într-însa medicamente din belşug şi instrumente medicale. Dădui mai întâi rănitului nişte pilule pentru calmarea frigurilor, apoi îi făcui o injecţie cu un narcotic.

   Desfăcându-i pansamentele îmi dădui seama că erau slabe speranţe de scăpare, căci leoaica îl sfâşiase rău. Totuşi, îi cusui şi-i pansai rănile cât putui mai bine şi spusei arabului care-mi urmărea lucrul cu mult interes:

   — Am făcut tot ce mi-a stat în putinţă, domnule ibn Fara. Totul depinde acum de constituţia bolnavului. Dar trebuie să deschidem ferestrele ca să aibă aer proaspăt după narcoză. În cursul nopţii va trebui să-l vizitez adesea ca să-i potolesc frigurile. Pentru moment frigurile sunt primejdia cea mai mare.

   Pe când vorbeam, mă dusei la fereastra acoperită a încăperii, dădui perdeaua la o parte şi deschisei geamul.

   Fereastra asta ducea în partea aceea a grădinii unde vroiam noi să mergem, pentru că de partea cealaltă fata nu dăduse semne de viaţă când aruncasem cu bulgăraşe de pământ în geamuri.

   Nădăjduiam că Marian şi Pongo se şi furişaseră în jurul casei, astfel că mă vor zări la fereastră. De aceea rămăsei liniştit locului, trăsei în piept aerul proaspăt şi spusei:

   — Aveţi o locuinţă minunată, domnule ibn Fara. Sunt gata să vă fiu de ajutor şi mai departe, dacă ne vom putea înţelege. Şi ca dovadă a sincerităţii mele, îmi voi da toată silinţa să-l tămăduiesc pe Abu al dv., dar asta ar putea dura mult, căci rănile de la labele fiarelor de pradă se vindecă foarte greu. Aveţi o locuinţa frumoasă.

   Arabul veni lângă mine la fereastră, privi şi el în grădină şi zise:

   — Da, am o locuinţă frumoasă şi mă simt în deplină siguranţă într-însa. Am făcut şi o înţelegere cu poliţia belgiană de aici şi dacă, de pildă, ai încerca să susţii că eu fac negoţ cu sclavi, cu siguranţă că vei fi luat în râs mai întâi, apoi vei fi arestat chiar. Vezi d-ta, aşa trebuie să lucrezi!

   — Minunat! încuviinţai, cu sinceră admiraţie. Trebuie să vă spun, domnule ibn Fara, că nu vă voi lua în nume de rău dacă la început mă veţi bănui şi veţi pune să fiu păzit. Dar nădăjduiesc să vă pot da în curând o dovadă sigură de buna mea credinţă. Trebuie să spun că-mi place foarte mult casa dv. Cei cinci negri, uriaşi, leopardul - astea-s lucruri care îmi plac.

   — Tocmai uciderea leopardului m-a făcut să-mi spun că eşti un om destoinic, zâmbi Arabul. Şi celor cinci negri ai mei le-ai impus foarte mult şi presupun că n-ai sta la gânduri să te iei la lupta cu un astfel de uriaş, chiar neînarmat cum eşti.

   — Dacă aş fi silit, fireşte că aş face-o! răspunsei fără să mă tulbur. Ce-ar fi să discutăm acum relativ în colaborarea noastră? După cum vă spuneam înainte, va trebui să mă duc din când în când să văd ce face rănitul. Aşa dar, dacă socotiţi că e prea târziu, vom putea sta de vorbit mâine dimineaţă.

   —  Ba de loc - zise ibn Fara - putem discuta încă astăzi. Voi pune să ţi se pregătească un culcuş în odaia asta aşa că-l vei putea supraveghea mereu pe bolnav. Afară de asta, unul din uriaşii mei va sta mereu lângă perdea, ca să-ţi poată veni imediat în ajutor dacă vei avea nevoie de ceva - adăugă el zâmbind.

   — Şi în acelaşi timp voi fi sub pază necontenită - zâmbii şi eu - sper însă că vă veţi schimba părerea asupra mea când mă veţi cunoaşte mai de-aproape.

   — Să mergem în odaia mea - zise ibn Fara - voi pune să ni se servească nişte cafele. Afacerea noastră o putem aranja într-o jumătate de ceas şi în vremea asta va fi gata şi culcuşul d-tale.

   Ieşirăm în vestibul, ca să mergem în odaia arabului. Atunci auzii lămurit un glas femeiesc strigând „Ajutor" şi nişte bătăi înăbuşite într-o uşă.

   Îmi jucai rolul de minune. Îl privii pe furiş pe ibn Fara şi spusei zâmbind:

   — Aha, aveţi şi sclavi din aceştia? zâmbi şi Arabul, dar cam în silă.

   — Te înşeli - zise el - tânăra fată a fost angajată ca profesoară de franceză pentru copiii mei, dar a observat ceva cu privire la transporturile mele de sclavi, căci am auzit-o uneori făcând unele aluzii. Deoarece socoteam că ar putea fi o oarecare primejdie pentru mine, am închis-o în pivniţă deocamdată. Acum însă nu ştiu ce să fac cu dânsa, căci nevastă-mea nu îngăduie să i se căşuneze vreun rău.

   — Păcat că nu ne cunoaştem mai de mult, căci aş lua pe seama mea grija asta, zisei. Dar se poate face şi aşa, probabil. Mă voi da drept o rudă a fetei şi o voi duce de aici, ceea ce cred că va îngădui nevasta dv. Dacă în drum va încerca să fugă şi negrii dv., îi vor rupe coastele cu prilejul acesta, nu va fi nimeni vinovat. Ce

părere aveţi?

   Tot vorbind, ajunserăm în faţa odăii arabului şi acum băgai de seamă îndată că propunerea mea îi impusese, căci îmi lăsă întâietatea, politicos. În cameră trebui să iau loc alături de el, pe divanul moale.

   După câteva clipe veni un servitor uriaş aducând cafeaua, care avea o aromă minunată. Căpătai şi o narghilea cu tutun de prima calitate. Ibn Fara se întinse apoi puţintel în perne şi zise:

   — Propunerea d-tale nu e atât de rea, domnule Hasting, dar are un mare neajuns: tânăra fată nici nu te cunoaşte, astfel că tot planul nostru se va duce de râpă.

   — Hm, m-am gândit şi eu la asta. Dar rude nu are? Atunci m-aş putea da drept cunoştinţe ale acestora.

   — Ah, asta ar merge! exclamă Arabul. Are un frate la Gandu.

   — Poarte bine. Va să zică putem pune la cale şiretenia chiar mâine. Îmi veţi da câţiva din servitorii dv. uriaşi, cărora le veţi spune ce au de făcut şi veţi vedea că mă port cu gânduri cinstite. Fireşte că mă voi înapoia abia peste câteva zile şi voi povesti soţiei dv. că am predat-o pe fată fratelui său.

   — Hm, trebuie să mă mai gândesc - zise ibn Fara - căci, între noi fie vorba, nu pun prea mare preţ pe faptul ca tânăra să plece atât de repede din casa mea... Vreau să zic că n-aş vrea s-o îndepărtez pentru totdeauna.

   — Aha, pricepi zâmbii eu. Dar şi asta se poate face. Sunteţi bogat doar şi aţi putea să vă închiriaţi undeva o casă şi s-o vizitaţi câte odată cu prilejul „călătoriilor de afaceri".

   — Asta e o idee bună! zise Arabul cu însufleţire. Cum de nu m- am gândit eu singur! Fireşte, ceva mai la sud de aici am o staţie în care marfa rămâne adesea peste zi, uneori chiar vreme mai îndelungată, căci aici nu pot aduce prea multă. Acolo e o căsuţă frumuşică pe care şi-a clădit-o fostul proprietar. Domnule Hasting acolo trebuie s-o duci pe fată şi asta va fi proba la care te supun.

   — Bine, îi răspunsei, bucuros - vă voi dovedi că sunt om cinstit. Aşa dar prezentaţi-mă mâine soţiei dv. drept un prieten al fratelui fetei. A, dar trebuie să cunosc numele lor.

   — Fratele se numeşte Herbert Wessel, iar fata Gertrud. Altceva nu e nevoie să mai ştii.

   — Ba da: unde locuieşte fratele ăsta?

   — Îi spuneam doar că în Gandu. Indicaţia străzii nu se obişnuieşte pe aici.

   — Vroiam să ştiu asta pentru cazul că m-ar fi întrebat fata. Dar cred că va fi mulţumită că scapă de aici. Voi porni deci întâi spre Nord, apoi ocolesc Lupungu şi mă îndrept spre Sud.

   — Foarte bine. Negrii mei te vor călăuzi cum trebuie. Şi acum cred că ţi-e gata culcuşul s-a făcut miezul nopţii!

   Arabul mă conduse la odaia unde zăcea rănitul. La uşă stătea un negru uriaş, care însă nu mă privi de loc duşmănos, ci mai mult cu admiraţie. Culcuşul meu era pe un divan din faţa aceluia al rănitului, îl mai întrebai pe arab dacă puteam căpăta apă în cazul că va fi nevoie să pun comprese bolnavului şi aflai cu bucurie că toţi cinci negri, care formau un fel de gardă a neguţătorului de sclavi, vorbeau dialectul englezesc Pidjin. Asta era de mare însemnătate pentru planul meu.

   Arabul îmi dori noapte bună şi mă lăsă singur cu rănitul.

   V.

   ELIBERAREA.

   ERAM ÎNCREDINŢAT că şi sub fereastra deschisă se afla un paznic, de aceea nici nu mă apropiai de geam şi mă dusei întâi la bolnav, căruia îi mai dădui un praf, deoarece temperatura crescuse. Vroiam să-l împiedec astfel să geamă prea tare. Stinsei apoi lămpile, lăsând aprinsă numai una din apropierea perdelei care servea de uşă. Dacă negrul intra înăuntru, era orbit în prima clipă, în vreme ce odaia rămânea în întunerec.

   Eram încredinţat că Marian şi Pongo ştiau că voi înnopta acolo, altminteri ar fi făcut de mult încercarea să pătrundă în casă, dacă ar fi bănuit că mă aflu în primejdie.

   Mă întinsei pe divan şi căutai să prind toate zgomotele care veneau din grădină. Dar afară de zumzetul făcut de insecte şi de micile vietăţi nu putui deosebi nici un alt sunet care să-mi trădeze apropierea camarazilor mei.

   Se scurse vreo jumătate de ceas, când tresării deodată. Dedesubtul ferestrei răsunară două lovituri înăbuşite urmate de bufnituri. Trebuie să fi fost Pongo, care doborâse pe paznicul care stătea fie veghe acolo.

   În clipa aceasta rănitul gemu tare şi mă ridicai repede să-l liniştesc. Atunci se dădu în lături perdeaua, uriaşul paznic intră înăuntru şi întrebă în şoaptă:

   — Masser, Abu vrea apă?

   — Da, adu apă! zisei, crezând că astfel îl voi îndepărta. Dar individul se întoarse numai şi trase din vestibul o oală mare de lut, de vreo cinci litri.

   O luai din mâna uriaşului nădăjduind că va pleca din odaie, dar el rămase locului, aşteptând să ducă înapoi oala.

   N-aveam încotro! Apropiai vasul de buzele rănitului, care după ce sorbi câteva înghiţituri se linişti. Mă întorsei spre paznic vrând să-i dau înapoi vasul, când văzui că chipul său capătă brusc altă înfăţişare.

   Ochii îi deveniră aproape de două ori mai mari, culoarea feţei sale negre se făcu cenuşie şi deschise gura să dea un ţipăt.

   Îmi dădui seamă îndată că numai Pongo putea privi prin fereastră, dar recunoscui imediat primejdia dacă uriaşul ar apuca să scoată un ţipăt. Cu o hotărâre bruscă turnai atunci în faţa uriaşului tot conţinutul vasului de lut.

   Prin aceasta îi tăiasem orice putinţă de a ţipa şi-mi veni să râd de pufăiturile uriaşului - când mă simţi! Împins în lături şi Pongo se înfipse în faţa paznicului care era numai cu câţiva centimetri mai scund ca el.

   În clipa următoare pumnu-i grozav izbi cu putere în bărbia individului, apoi urmă o a doua lovitură în tâmpla stângă. Aceste lovituri fură atât de puternice, încât trupul uriaş se prăbuşi grămadă.

   Pongo îl ridică însă îndată pe braţe şi-l întinse pe divanul care urma să-mi servească mie de culcuş. Auzii atunci paşi uşori şi Marian se ivi înaintea mea, râzând:

   — Bună ispravă ai făcut, Robert - şopti el - eram foarte îngrijoraţi de soarta ta, până ai deschis fereastra aia. Care va să zică ibn Fara a căpătat deplină încredere în tine?

   — Da - răspunsei, râzând - ne-am înţeles chiar s-o transport mâine de aici pe fata prizonieră.

   — Tii! Atunci ne-am fi putut cruţa de primejdiile pătrunderii noastre aici. În sfârşit, n-avem încotro şi trebuie s-o eliberăm pe fată.

   — Ea e în pivniţă, dar cred că şi acolo o fi stând de pază un uriaş.

   — Massers repede leagă! şopti Pongo.

   — Ah, aşa e! zise Marian şi se îndreptă grabnic spre divan. Am luat cu noi frânghioare subţiri, dar trainice, pe care le-am găsit în curte. Pe paznicul din faţa acestei ferestre i-am şi pus cu botul pe labe.

   Scoase din buzunar câteva frânghioare şi Pongo îl legă atât de zdravăn pe paznicul ameţit, încât i-ar fi fost cu neputinţă să se libereze. Îi mai vârî şi un căluş în gură şi, pentru mai multă siguranţă, îl legă de divan.

   — Unde e pivniţa? se informă Marian.

   — Aici la stânga, la capătul vestibulului. Am auzit strigătul de ajutor al fetei când m-am dus cu ibn Fara în odaia lui.

   Marian porni spre perdea, dar se opri auzind afară în vestibul paşi uşori. Pongo însă se strecură pe dinaintea lui şi se postă în faţa perdelei.

   Paşii trecură mai departe, de-odată se opriră, însă apoi se întoarseră. Perdeaua fu dată în lături cu violenţă, un vestmânt alb şi lung se ivi - dar Pongo şi interveni la timp, trăgând în cameră pe ibn Fara, pe care-l apucare de gât.

   Arabul se zbătu, apoi după câteva clipe rămase moale în mâna lui Pongo. Şi după alte câteva clipe zăcea legat şi cu căluş în gură, alături de paznicul de pe divan.

   Pongo iscodi afară pe după perdea, ne făcu apoi semn şi când ieşirăm în vestibul îl şi văzurăm pe camaradul nostru făcându-se nevăzut în umbră.

   Alergarăm după dânsul şi ne pomenirăm îndată la capătul de sus al unei scări înguste - dar în acelaşi timp auzirăm de jos două bufnituri care ne dovediră că Pongo mai doborâse un paznic.

   Coborârăm în grabă scara. Marian îi dădu lui Pongo frânghioare şi camaradul nostru se puse pe treabă, legând şi pe acest potrivnic şi vârându-i căluş în gură.

   Gangul îngust în care ne aflam era luminat slab de o lampă. Văzurăm câteva uşi, dar constatarăm cu bucurie că se încuiau numai cu zăvoare pe dinafară.

   Şi cu toate aceste zăvoare erau trase, ca şi cum nu s-ar afla nimeni închis îndărătul lor. Pornirăm în jos pe gang, până ce, în cele din urmă auzirăm plânsetul slab al unei femei.

   Marian trase îndată zăvorul uşii dindărătul căreia venea plânsetul, deschise uşa şi şopti înăuntru:

   — Nu mai plânge, am venit să te salvăm!

   Îmi făcui şi eu loc şi adăugai:

   — Domnişoară Wessel, vrem să te ducem la fratele d-tale în Gandu. Hai repede!

   — Dumnezeule sfinte, e adevărat oare? făcu fata.

   — Da, însă vino repede şi fii liniştită! îi răspunse Marian.

   În clipa următoare o făptură înaltă se ivi în faţa noastră.

   — Repede, repede! stărui Marian şi porni îndărăt pe gang.

   — Doamne Dumnezeule, nici nu-mi vine să cred, şopti tânăra fată. Nu credeam să mai văd soarele vreodată.

   — Mâine ai să-l înjuri în lege când vom umbla sub dogoarea lui - râsei - ia-o d-ta după prietenul meu, iar eu voi încheia grupul. Şi să nu te sperii de camaradul nostru negru pe care îl vezi colo, în fată. E cel mai bun şi mai credincios om din câţi există pe pământ şi numai de dragul d-tale s-a expus acestor primejdii.

   Tânăra fată se apropiă de Pongo, îi strânse mâna şi zise cu călduri.

   — Îţi mulţumesc.

   Repede, dar cu băgare de seamă totuşi, urcarăm scara. Pongo tocmai se strecură prin perdea în odaia rănitului, când acesta - probabil într-un acces de friguri - scoase un ţipăt înfiorător, care trebuia să se fi auzit nu numai în casă, ci şi în închisoarea sclavilor.

   Na năpustirăm atunci spre odaia rănitului. Marian şi fata intrară repede înăuntru, dar eu îmi adusei aminte de pistoalele şi cuţitul pe care ie văzusem pe o măsuţa din camera lui ibn Fara. Luând o hotărâre bruscă alergai într-acolo, trăsei perdeaua în lături şi... mă pomenii în faţa unui Negru uriaş care se holba la mine.

   — Unde e ibn Fara? mă răstii la el.

   — Masser plecat, îngână uriaşul.

   — Atunci caută-l repede, îl aştept aici! îi strigai eu şi uriaşul plecă imediat.

   Fireşte că acum nu mai trebuia să mă arăt în vestibul, de aceea vârâi repede armele în buzunar, deschisei o fereastră şi sării jos.

   Camarazii mei dispăruseră în vremea asta, dar ştiam că vor porni spre Nord, aşa că alergai spre grajduri, făcând un ocol. Când putui privi spre locul liber din faţa acestora, văzui două făpturi zăcând la pământ. Pongo însă se îndeletnicea tocmai să deschidă uşa îndărătul căreia zăceau bieţii prizonieri.

   Alergai spre el şi îl ajutai să tragă zăvoarele grele. Când uşa groasă se deschise, Pongo strigă înăuntru câteva cuvinte şi imediat se auziră strigăte slabe de bucurie. Pongo rosti iar câteva cuvinte, apoi se întoarse spre mine şi-mi zise:

   — Repede vine, Masser Bertram!

   Sări spre tufele din apropiere şi eu îl urmai.

   Pe când fugeam mă întorsei odată şi văzui pe negri ieşind din închisoare. Ei goneau după noi şi când îi împărtăşii ştirea asta lui Pongo, ci îmi răspunse:

   — Pongo spus la ei să vie. Pentru noi va fi bine.

   Avea dreptate. În tovărăşia acestor negri care ne vor fi credincioşi, căci îi salvasem de la o soartă crudă, marşul nostru să uşura, deoarece aveam într-înşii un ajutor preţios.

   Pongo alerga acum spre poarta mică din zid, care ducea de-a dreptul în stepă. Ea era deschisă şi din asta îmi dădui seama că Marian scăpase, împreună cu tânăra fată.

   Ne grăbirăm şi noi acum, căci în casa lui ibn Fara se stârni însufleţire.. Auzirăm glasuri care tunau porunci şi privind înapoi îi văzui ne sclavi iuţindu-şi paşii.

   Alergarăm cât ne ţineau picioarele spre locul unde lăsaserăm jos înainte puştile şi raniţele. Acolo ne aştepta Marian cu tânăra

fată.

   — Domnişoare Wessel nu poate alerga atât de repede, zise prietenul meu. Trebuie s-o purtăm cu rândul.

   — Massers poartă mai târziu, acum plecăm repede de aici! zise Pongo.

   Şi fără să mai aştepte răspuns o ridică pe fată în braţele-i vânjoase şi începu să alerge cu ea spre stepă. În urma lui gonea unul din sclavi, căruia îi spusese câteva cuvinte. Negrul purta suliţa lui Pongo, căci uriaşul avea nevoie acum de ambele braţe ca s-o ducă pe fată.

   Goana prin stepă dură vreo trei ceasuri. Trecuserăm de mult de păduricea de mimoze unde avusesem aventura cu cei doi lei.

   În cele din urmă Pongo îşi încetini pasul şi când ajunserăm lângă el, zise:

   — Acum va fi bine, duşmani nu mai ajunge la noi. Putem merge liniştiţi mai departe. Îndată se face ziuă, atunci putem vedea când vine duşman.

   — În cazul acesta pot merge şi singură, bietul Pongo, nu mă mai poate duce, zise tânăra fată.

   Izbucnirăm în râs, în vreme ce credinciosul nostru camarad spuse:

   — Pongo încă multe zile poate duce.

   Cu toate acestea o lăsă jos pe fată şi abia acum ea ne strânse şi nouă mâinile şi ne mulţumi călduros. Când ne spuserăm numele, exclamă cu bucurie:

   — Oh, îmi este dat să vă cunosc şi eu! Am auzit şi am citit multe despre dv. Dar de unde şi până unde aţi ajuns să mă eliberaţi pe mine?

   Marian îi istorisi despre tragicul sfârşit al trimisului ei şi de hotărârea ce-o luasem atunci de a deschide scrisoarea.

   — Bietul Soko! rosti Gertrud, cu glas sugrumat de emoţie. Şi-a dat viaţa pentru mine. Şi dv., domnilor, v-aţi pus-o în joc. Asta va fi o lecţie pentru mine să nu mă las dusă de capul meu. Nici nu ştiu cum să vă mulţumesc.

   — Să-ţi spunem cum: urmând sfatul pe care ţi-l voi da, domnişoara Wessel, zise Marian. Salută-l pe fratele d-tale din partea mea - deşi nu ne cunoaştem - şi spune-i să părăsească această ţară cât mai repede, împreună cu d-ta. Căci aici nu mai eşti în siguranţă din pricina lui ibn Fara.

   — Ce... nu veniţi şi dv. la Gandu? întrebă fata, aproape îngrozită.

   — Nu, te ducem numai până într-un loc de unde să poţi ajunge în oraş fără grijă. Noi nu trebuie să ne arătăm, căci belgienii vor

să pună mâna pe noi, pentru că - zic ei - am fi făptuit nu ştiu ce nelegiuiri. Aşa dar, duduie, când vom socoti că eşti în siguranţă, vom coti spre răsărit, ca s-ajungem la lacul Tanganica.

   Pornirăm înapoi, dar nu văzurăm nici un urmăritor, astfel că pornirăm grăbiţi prin stepă. Drumul decurse în linişte şi peste două zile zărirăm ivindu-se în depărtare casele din Gândii. Ne luarăm rămas-bun de la tânăra fată şi avurăm impresia că inima o trăgea să rămână cu noi. Ultimele ei cuvinte, rostite printre lacrimi fură:

   — Trebuie să ne revedem.

   Privirăm lung după ea până se pierdu ca un punctuleţ în zarea învolburată. Apoi o luarăm către răsărit, spre lacul Tanganica.

   Cum am scăpat din Congo-ul belgian şi prin ce fel de aventuri am trecut, îţi voi istorisi cu un alt, prilej, dragă George, încheie doctorul Bertram.

1 Soartă.

SFÂRŞIT

Volumul 103

FUGĂRIŢI

   ÎN LUPTA CU DUŞMANUL.

   DOCTORUL BERTRAM urmă să povestească lui George:

   — Trebuie să mai umblăm vreo patru sute cincizeci de kilometri prin ţinuturile Congo-ului înainte de a ajunge la lacul Tanganica, pe care urmează să-l străbatem, ca să ajungem în ţinutul Africii germane de odinioară.

   Privirăm luna după Gertrud Wessel care pornise spre Gandu, unde locuia fratele ei.

   — Bine-ar face să părăsească amândoi cât mai curând Congo- ul! - zise Marian - Omar ibn Fara a mituit poliţia din Lupungu şi o poate lesne readuce pe tânăra fată în puterea lui. Căci, la drept vorbind, ea a rupt un contract.

   — Aşa e - încuviinţai eu - ar fi trebuit să mai rămână un an în casa lui, ca guvernantă a copiilor săi. Şi noi nu-i putem servi ca martori că era ameninţată acolo, căci şi noi suntem urmăriţi de poliţie. Ce s-a întâmplat, Pongo? întrebai pe credinciosul nostru camarad, care stătuse mult de vorbă cu sclavii eliberaţi.

   — Oameni vor înapoi la libatta - răspunse negrul - ei spun că pe urmă nu mai fi luaţi prizonieri.

   — Dacă cred ei aşa, n-au decât să plece! zise Marian. Poate ca şi pentru noi e mai bine să rămânem singuri, căci atragem mai puţin atenţia şi putem merge şi mai repede.

   Pongo vorbi iarăşi cu negrii, care îşi luară apoi rămas-bun de la noi, mulţumindu-ne călduros. După aceea porniră către apus, în vreme ce noi o luarăm spre răsărit.

   Din păcate, stepa era acoperită aici numai cu iarbă măruntă şi nici tufe sau crânguri de mimoze nu prea erau, astfel că puteam fi văzuţi de departe, iar la rândul nostru puteam zări de la o distantă mai mare turmele de antilope ce păşteau pe acolo.

   — Dacă Gaston cu oamenii săi ne-au urmărit într-adevăr, atunci trebuie şi ne fi văzut, zisei eu după o jumătate de ceas de marş, în care timp nu întâlnisem nici un tufiş care să ne ascundă cât de cât.

   — Da, drumul pe care mergem e foarte primejdios - încuviinţă Marian - dar nădăjduiesc că în curând vom da iar de pădure, căci cu fiecare pas ne apropiam de apa Luabalei. Cum se numeşte Congo-ul la confluenţa sa.

   — Or mai fi pe puţin treizeci de kilometri până să dăm de cel dintâi afluent - zisei eu - şi asta înseamnă o zi de mers - dacă nu şi mai mult - prin stepa grozavă. Şi arşiţa ne va sili în curând să ne încetinim paşii.

   — Din păcate, aşa e, zise Marian, dar ce să-i faci! Peste o jumătate de ceas vom vâna ceva ca s-avem ce mânca de prânz. Ceai mai e şi-o să ne-ajungă până vom da iar de-o apă. Dar, ce-o fi zgomotul ăsta ciudat?

   Ne oprirăm îndată s-ascultăm. Da, avea dreptate Marian, se auzea un bâzâit îndepărtat şi cu totul neobişnuit.

   — Nu cumva or fi lăcuste? întrebai eu. Atunci suntem pierduţi, căci insectele astea alunga toate animalele şi cale de vreo optzeci de kilometri nu vom mai întâlni nici urmă de vânat.

   — Uiţi că avem fluviul în care putem pescui ceva, răspunse Marian, liniştit. Şi deoarece bănuiala ta poate fi îndreptăţită, trebuie să ne îngrijim îndată de vânat, ca să ne poată ajunge până mâine după-amiază.

   Îşi luă puşca de pe umăr, privi în juru-i şi după o clipă descarcă două gloanţe peste stepa liniştită.

   Privii repede în direcţia în care trăsese prietenul meu şi văzui că nu greşise ţinta, căci turma de antilope pe care o ochise, se afla la cel puţin două sute de metri spre stânga noastră. Cu toată depărtarea simţitoare şi cu toate că animalele speriate de bâzâit, porniseră în galop, o antilopa mare sări în sus, apoi se prăbuşi la pământ, unde rămase nemişcată.

   — Bravo, Mariane! strigai, entuziasmat. Acum am scăpat de grijă. Dar ia ascultă, nu par să fie lăcuste, căci zgomotul e cam prea tare.

   Porniserăm spre locul unde căzuse antilopa împuşcată, când strigătul meu îi făcu pe camarazi să se oprească. Marian ascultă câteva clipe, apoi zise:

   — Robert, stăm prost de tot! Îţi mai aminteşti ce propusese unul din ofiţerii belgieni colonelului Roule? Astea-s avioane care ne caută pe noi şi aici n-avem unde ne ascunde.

   — Massers vine repede! strigă Pongo şi se repezi înainte cu paşi mari. Vânat este bun ca acoperire.

   Într-o privinţă, asta aşa era. Trupul mare al antilopei împuşcate ne putea ocroti într-o oarecare măsură de a fi văzuţi de sus, dacă ne lipeam strâns de el sau ne târâm chiar sub dânsul.

   Îl urmarăm deci pe Pongo, care alerga de îi sfârâiau călcâiele, nu altceva. Cunoştea primejdia ce se apropia de noi, căci zburaserăm cândva împreună în avion şi ne prăbuşisem.

   Uneori mă întorceam repede pe când fugeam, căutând să descopăr pe zburători - deoarece din zgomotul care devenea tot mai tare, puteam recunoaşte că e vorba de două avioane.

   Spre norocul nostru însă, erau încă prea departe - şi în cele din urmă ajunserăm, cu răsuflarea tăiată, lângă antilopa răpusă.

Pongo târî animalul alături de nişte tufe şi noi ne strecurarăm repede între sălbătăciune şi verdeaţă.

   Dacă în avioane erau observatori - ceea ce era de presupus - cu greu ne-am fi putut ascunde de ocheanele lor.

   Urmară clipe de mare încordare. Din zgomotul motoarelor puteam desluşi lămurit că zburătorii făceau viraje mari, ceea ce însemna că cercetau stepa sistematic.

   Bâzâitul ameninţător se apropia tot mai mult. Cutezai să ridic capul cu băgare de seamă şi văzui cele două avioane la vreo cinci kilometri depărtare. Unul venea de la dreapta, celălalt de la stânga. Când fură împreună, se-ntoarseră iar şi zburară din nou care într-o parte, care în alta.

   Era limpede că pe noi ne căutau. Înălţimea la care zburau să fi fost de vreo cinci sute metri.

   Îi împărtăşii lui Marian observaţiile mele şi el răspunse:

   — Să nădăjduim că nu ne vor descoperi aici lângă antilopă, dar mai bine ar fi să tragem; trupul şi mai mult peste noi.

   Făcurăm repede treaba asta. Era de aşteptat ca aviatorii să descopere trupul lung de doi metri al antilopei, totuşi puteam nădăjdui că ei vor presupune că animalul fusese răpus de un leu, care fugise apoi auzind zgomotul motorului.

   Căldura era înăbuşitoare şi trupul greu al antilopei ne tăia răsuflarea. La asta se mai adăuga încordarea în aşteptarea celor ce aveau să se petreacă.

   Scosei iarăşi capul şi văzui cele două avioane numai la vreun kilometru de noi, venind din doua părţi.

   Putui observa lămurit că aviatorii se aflau la trei sute de metri înălţime şi de la această depărtare cu siguranţă că puteau vedea antilopa cu ochiul liber, iar cu ocheanele ar fi putut zări partea de la mijloc în sus a trupurilor noastre; care nu era ascunsă de animal.

   De-odată Pongo începu să smulgă repede iarbă, atât cât îi îngăduia poziţia în care se afla şi presără firele deasupra capetelor şi piepturilor noastre. Asta era o pavăză, dar numai în oarecare măsură, căci trupurile noastre se ridicau prea mult deasupra stepei pustii.

   Bâzâitul aparatelor se apropia, devenea din ce în ce mai puternic, până ce se preschimbă într-un vâjâit asurzitor. Aviatorii veneau de-a dreptul sore noi. Cu siguranţă că zăriseră de departe antilopa şi vroiau să cerceteze acum ce era cu ea.

   Prin firele de iarbă ce-mi acopereau faţa puteam vedea cum se apropiau cele două avioane galbene. Ajungând deasupra noastră se despărţiră dar în cel din dreapta mea putui zări lămurit capetele a doi oameni, dintre care cel din spate - observatorul - se ridică acum şi privi spre noi.

   Câteva clipe doar şi cele două aparate trecuseră peste capetele noastre.

   Răsuflai uşurat. Prinsese oare şiretlicul nostru!

   — Mariane, cred că-şi iau tălpăşiţa, zisei eu, râzând. Dar în clipa următoare vâjâitul se apropiă iar.

   Unul din avioane trecu de-a dreptul deasupra noastră, de data asta la o înălţime de cel mult o sută de metri. Văzui lămurit scheletul lui şi mai văzui că observatorul se aplecă şi zvârli în jos ceva lucitor.

   O bombă îmi fulgeră prin, minte şi nu lipsise mult să sar în sus. Ar fi fost însă prea târziu; căci în clipa următoare obiectul căzu cu zgomot şuierător la numai cincisprezece metri de noi.

   O bubuitură - şi schijele bombei pătrunseră în trupul antilopei.

   — Drace! exclamă Marian. Numai de s-ar mulţumi cu atât! Trebuie să fi văzut ei acum că nu e nici o făptură omenească pe aci. Alţii în locul nostru ar fi luat-o la fugă.

   Abia îşi sfârşi vorba, că al doilea avion trecu deasupra capetelor noastre. Chestia dinainte se repetă, dar de data asta observatorul ochise mai bine.

   Mica granată de mâna căzu la cel mult cinci metri de antilopă, pe pământul ars de soare al stepei. Închisei ochii fără voie, căci credeam că ne bătuse ceasul din urmă.

   Dar auzii atunci schijele vâjâind deasupra capetelor noastre şi trupul antilopei ne apără de efectul deplasării aerului produs de explozie.

   — De ne-ar lăsa acum în pace! exclamai ei.

   — A, ce s-a întâmplat, văd că au oprit motorul!

   Într-adevăr, avionul din care fusese aruncată bomba zburase

înainte, dar celălalt se întorsese şi oprise brusc motorul.

   — Vor să aterizeze, zise Marian. Asta poate fi salvarea noastră. Rămâneţi liniştiţi locului până se vor apropia.

   Lucrul devenea interesant. Dacă duşmanii erau pe pământ, nu mai trebuia să ne temem atât de mult de ei, căci cu armele noastre ne puteam apăra, chiar dacă dânşii ar fi fost în număr mai mare.

   Dar, spre surprinderea mea, avionul nu părea să aterizeze, ci se rotea în cerc în jurul nostru. În schimb celălalt aparat făcu un viraj îndărătul nostru, veni în zbor planat deasupra-ne, făcu iar un viraj şi ateriză la vreo treizeci de metri de noi. Mai alunecă vreo zece metri şi se opri.

   Cei doi aviatori săriră jos şi se apropiară. Erau oameni înalţi şi bine făcuţi. Când îşi scoaseră bonetele de aviatori, le văzui chipurile îndrăzneţe pârlite de soare.

   — Mon Dieu! făcu unul din ei, râzând - de sigur că am ucis iar o biată antilopă. De unde şi până unde ţi-a dat în gând că cei trei aventurieri s-au ascuns aici?

   — Pentru că antilopa este singura acoperire în toată stepa - răspunse celălalt zburător. Să vezi că am dreptate.

   — Ei, atunci s-or fi curăţat şi ei - râse din nou cel dintâi - bombele au căzut aproape de tot.

   — Aşa e - încuviinţă camaradul său - de curăţat s-or fi curăţat, fără doar şi poate. Colonelul Roule va fi mulţumit că indivizii ăştia primejdioşi au fost puşi cu botul pe labe.

   — Dar locotenenţii Voisin şi Gaston şi mai mult. Drace! - se întrerupse cel dintâi, aproape speriat - uite-i că zac într-adevăr acolo.

   Cei doi ofiţeri se apropiaseră şi se aflau lângă noi. În clipa când ofiţerul ne descoperise, Pongo zvârli brusc antilopa de pe trupurile noastre, noi sărirăm în picioare cu iuţeala fulgerului şi înainte ca cei doi să se poată gândi măcar să-şi scoată revolverele, ţevile armelor noastre îi ţintuiră în loc.

   — Sus mâinile! strigă Marian atât de poruncitor, încât ofiţerii se supuseră fără să crâcnească.

   Iar Pongo nu mai aşteptă să-i se spună ceva, ci se repezi la ei şi le smulse revolverele de la brâu. După ce le mai pipăi îmbrăcămintea ca să se încredinţeze dacă nu mai au arme ascunse, zâmbi şi zise:

   — Massers, va fi bine.

   — Îndărăt la avion! porunci Marian.

   Cei doi ofiţeri se supuseră şi merseră spre aparatul lor. Noi ne ţineam după ei, ca să împiedecăm pe cei din avionul al doilea, care zbura acum deasupra noastră, să arunce vreo bombă.

   — Staţi! porunci Marian, când ajunserăm la aparat. Rămâneţi aici lângă avion! Robert, tu îi vei păzi pe dumnealor! Vreau să scot din funcţiune aeroplanul - apoi va trebui să-i facem să vină jos şi pe domnii ăia de sus.

   Nu puteam pricepe cum vroia Marian să facă treaba asta - mă supusei însă poruncii lui şi mă postai în faţa ofiţerilor belgieni, îndreptând arma spre dânşii.

   Prietenul meu se urcă în aparat şi trebălui ceva pe acolo. Auzii un pocnet şi imediat se răspândi miros pătrunzător de benzină. Dăduse drumul combustibilului, deci şi acesta era cel mai bun mijloc pentru a împiedeca zborul.

   După câtva timp sări jos şi zise râzând:

   — S-a făcut! Am stricat şi aparatul de T.F.F. Precum şi mitraliera. Acum trebuie să le cer camarazilor dv. să coboare şi dumnealor.

   Vârî în buzunar două accesorii de metal - cele mai importante piese ale aparatului de T.F.F. şi ale mitralierei, luă puşca de pe umăr şi se aşeză alături de noi.

   II.

   O ÎNTORSĂTURĂ NEAŞTEPTATĂ.

   CELALALT AVION trecuse de câteva ori deasupra noastră. Cu siguranţă că aviatorului îşi dăduseră seamă de situaţie şi văzuseră că tovărăşiilor erau cu totul în puterea noastră.

   Mi se părea că ghicesc planul lui Marian. Nu-i trebuia decât să nimerească cu un glonţ rezervorul de benzină şi aviatorii ar fi fost nevoiţi să aterizeze. E drept că prin asta nu-i aveam încă în mână. Dar oricum, era ceva.

   Aparatul veni iar ca o săgeată, de data asta numai la vreo zece metri deasupra noastră. Marian ridică puşca, glonţul porni, aeroplanul trecu peste noi, dar în aceeaşi clipă două obiecte lucitoare căzură la picioarele noastre.

   Se auzi o pocnitură, o coloană de fum se ridică - şi altceva nu mai putui vedea. Belgienii azvârliseră două bombe cu gaze lacrimogene. Fireşte că şi camarazilor avură de suferit de pe urma asta, dar principalul lucru era că noi eram scoşi din luptă.

   Nu mi-ar fi folosit la nimic dacă aş fi tras cu revolverul în cei doi ofiţeri care îmi fuseseră daţi în pază. Ochii-mi ardeau cumplit şi trebuii să-mi apăs palmele peste ei ca să-mi uşurez durerile.

   Eram încredinţat că cei doi belgieni se aruncaseră la pământ îndată ce se împrăştiase gazul cu pricina.

   — Dumnezeule, acum suntem într-adevăr pierduţi! izbucni Marian. Le va fi lesne să ne facă de petrecanie.

   În vreme ce mă frecam la ochi, auzii vâjâitul pe care-l făcea elicea avionului în coborâre.

   Aveam încă revolverul în mâna dreaptă şi cu dosul ei îmi frecam de zor ochiul. Eram hotărât să mă folosesc de armă în clipa când cei doi ofiţeri ar încerca să mă dezarmeze.

   Ochii-mi ardeau atât de grozav încât credeam că voi înnebuni de durere. Din răsuflarea grea şi gemetele din jurul meu înţelesei că şi tovarăşii mei, precum şi cei doi ofiţeri păţiseră la fel.

   Vâjâitul elicei încetase. Avionul trebuie să fi aterizat pe aproape, căci auzii deodată îndărătul meu un râs batjocoritor, apoi un glas spunând:

   — Am pus mâna pe ei! Îmi pare rău, camarazi, că trebuie să suferiţi şi voi, dar nu se putea altfel. Şi acum, să-i punem cu botul pe labe dea binelea!

   Strânsei revolverul mai tare, căci îmi spuneam că sosise clipa hotărâtoare. Îmi făcusem însă greşit socoteala, căci deodată mă pomenii cu o lovitură atât de puternică în braţ - probabil cu un baston de cauciuc - încât mâna îmi căzu în jos şi arma îmi scăpă dintre degete.

   Un zgomot slab şi înăbuşit îmi arătă că şi Marian avusese acelaşi gând ca şi mine, dar fusese şi el doborât de o lovitură la fel cu aceea de care avusesem parte eu.

   În clipa următoare mâinile îmi fură legate la spate. Băgai de seamă că aveam de-a face numai cu un singur potrivnic, dar braţul meu drept era încă aproape paralizat din pricina loviturii şi atacul fusese prea pe neaşteptate.

   Cu toate astea mă împotrivii pe cât putui. Mă, aplecai repede, îl trăsei spre mine pe potrivnic, apoi mă ridicai brusc şi dădui capul înapoi.

   Ceafa mi se izbi de alt cap, auzii un strigăt înăbuşit de durere şi-mi simţii mâinile libere.

   Uitai de durerea care-mi ardea ochii, mă-ntorsei repede în călcâie şi pornii înainte cu braţele întinse. Atinsei un om care ţinea mâinile la faţă; izbitura capului meu trebuia aşa dar, să-l fi lovit râu pe belgian în nas.

   ÎI înhăţai repede de beregată şi strânsei cu toată puterea. Din păcate, însă, nu mă gândisem la ceilalţi belgieni. Auzii deodată o exclamaţie înăbuşită, apoi paşi grăbiţi şi, înainte de a mă putea gândi la împotrivire, mă pomenii cu o lovitură puternică în tâmplă. Mai avui doar răgazul să-mi spun că era un baston de cauciuc şi căzui grămadă la pământ.

   Când mă trezii, ochii-mi ardeau încă, dar putui vedea că la foc şedeau patru ofiţeri belgieni care îşi frigeau nişte bucăţi de carne.

   Capul îmi vâjâia groaznic, totuşi îmi învinsei slăbiciunea şi mă ridicai.

   — Aha, turbatul de Bertram s-a trezit! râse unul din ofiţeri. Morin, acum îi poţi împărtăşi părerea ta.

   Ofiţerul, care stătuse până acum cu spatele la mine, se- ntoarse. Când îi văzui mutra, mă pufni râsul, căci nasul îi era umflat ca o pătlăgică şi sclipea în cele mai frumoase culori, ceea ce însemna că izbitura pe care i-o dădusem cu capul nu rămăsese fără folos.

   — Asta ţi-o voi plăti eu! scrâşni locotenentul Morin, furios şi se aplecă spre mine. Ţi-oi arăta eu cine sunt, încă înainte ca domnul

colonel Roule să pună să te spânzure.

   — Doare? îl întrebai eu, zâmbind.

   O clipă se păru că vrea să mă pălmuiască, dar unul din ofiţerii de lângă foc strigă cu asprime: „Morin!" şi cu o privire de ură sălbatecă locotenentul se înapoie la ai săi.

   — Ce te-a apucat să-l ameninţi pe dl. Bertram? făcu ofiţerul care-l împiedecase înainte să mă pălmuiască. E doar dreptul lui să se apere, chiar dacă o face numai prin cuvinte. Ţi-am spus atât d- tale, cât şi camarazilor, că nu voi admite sub nici un cuvânt să vă atingeţi de prizonieri. Ce se va întâmpla mai târziu cu ei, nu-mi pasă!

   Probabil că ofiţerul acesta - cel mai în vârstă dintre toţi - era şeful expediţiei. Se ridică, se apropia de mine şi, înclinându-se, zise:

   — Căpitan Frenchy. Te simţi mai bine, domnule Bertram? Am fost nevoit să mă folosesc de bastonul de cauciuc, ca să-l liberez pe camaradul meu Morin. Dacă ţi-e foame îţi voi da să mănânci. Ne-am îngăduit să luăm antilopa pe care aţi vânat-o.

   — Îţi mulţumesc, căpitane Frenchy, răspunsei. Mi-e foame într- adevăr şi ţi-aş fi recunoscător dacă mi-ai da o bucată de friptură.

   Frenchy chibzui câteva clipe, se uită când ia mine, când la Marian - care se afla alături de mine - apoi zise:

   — V-aş dezlega cu dragă inimă, domnilor, dacă mi-aţi da cuvântul că nu veţi fugi.

   — Nu, domnule căpitan, făgăduiala asta nu ţi-o putem da, răspunse Marian, îndată. Dimpotrivă, nu mă sfiiesc să spun că la cel dintâi prilej voi încerca să şterg putina.

   — Atunci n-am încotro şi trebuie să vă las legaţi, zise căpitanul, cu părere de rău. V-aş fi cruţat cu plăcere de aceasta, fiindcă vă ştiu oameni viteji. Dar, fie cum credeţi!

   Se-ntoarse la foc, tăia o bucată de carne din antilopă, o înfipse într-o creangă, se-ntoarse şi-mi ţinu carnea fierbinte la gură.

   Începui să mănânc cu poftă şi căpitanul îmi dădu din când în când să beau câte o înghiţitură de ceai din sticla mea de campanie.

   La sfârşit, zise:

   — Ai dat drumul benzinei din aparat, domnule Farrow. În avionul meu n-am destul combustibil ca să mai pot da şi celuilalt, astfel că trebuia sa plec la Lupungu ca să mă aprovizionez. Până atunci va trebui să rămâneţi aici - adică vreo două ceasuri, după socoteala mea. Dar ia spune, ce s-a întâmplat noaptea trecută cu Arabul ibn Fara? Am prins o radiogramă a politiei din Lupungu, în care se spune că aţi făptuit o spargere în casa lui.

   — Chiar aşa am făcut, răspunse Marian, liniştit şi d-tale îţi pot istorisi cum a fost, domnule căpitan.

   Şi Marian povesti despre eliberarea fetei şi a sclavilor.

   — Mare ticăloşie! exclamă căpitanul, furios, când prietenul meu sfârşi. Asta trebuie s-o raportez autorităţilor. Pentru moment nu pot întreprinde nimic, dar voi purta de grijă ca atât ibn Fara, cât şi poliţia, să-şi capete pedeapsa cuvenită. Aşa dar, domnilor, mă voi înapoia cât mai curând. Personal îmi pare rău că trebuie să îndeplinesc ordinul primit şi să vă duc la colonelul Roule. Nădăjduiesc, însă, că veţi putea spulbera toate acuzaţiile care vi se vor aduce.

   Simpaticul ofiţer - care era cu totul altfel decât camarazii lui - salută şi se întoarse la foc.

   — Morin - zise el, d-ta rămâi aici, ca să pot transporta cât mai multă benzină pentru avionul celălalt. Te opresc însă cu străşnicie să te atingi de prizonieri.

   Cei trei ofiţeri tineri se, ridicară şi salutară în tăcere.

   Frenchy se apropia de aparatul său, unul din ofiţeri învârti elicea, se dădu apoi îndărăt şi în clipa următoare motorul începu săi duduie. După ce alunecă puţin, aeroplanul se înaltă şi dispăru îl direcţia spre Lupungu.

   Prea multe speranţe nu ne puteam face acum. Dacă Frenchy se-ntorcea peste două ceasuri vom fi încărcaţi în celălalt avion şi aduşi plocon duşmanului nostru înverşunat, colonelului Roule.

   Dar nu mă gândisem căi prin viclenie şi chibzuială dobândeşti adesea, mai mult decât prin forţa brutală.

   Cei trei ofiţeri se aşezară iar lângă foc. De data asta numai locotenentul Morin stătea cu faţa spre noi şi privirea lui întunecată şi plină de ură era aţintită mai mult asupra mea.

   Să fi fost după el, m-ar fi gâtuit cu sânge rece. Dar căpitanul Frenchy părea să se bucure de atâta trecere pe lângă ofiţeri, încât nici în lipsa lui aceştia nu cutezau să-i calce poruncile.

   Tocmai când Morin îmi aruncase din nou o plivire de ură, întorcând apoi capul, Marian se ridică brusc şi, în clipa următoare, cei doi ofiţeri, care stăteau cu spatele la el, nimeriţi de doi pumni zdraveni zburară în lături. Marian sări atunci peste foc şi-l doborî la pământ pe locotenentul Morin, care rămăsese înmărmurit de spaimă.

   Se aplecă repede, îi smulse revolverul din brâu şi-i ţinu la respect pe cei trei ofiţeri care încercau să se ridice.

   —  Aşa, domnilor zise el, calm - acum s-a întors roata. Locotenente Morin, ia-o în jurul focului şi te aşează lângă camarazii d-tale! Cu faţa spre foc!

   Porunca aceasta era atât de hotărâtă, încât ofiţerul, gemând şi cu mare greu se târî pe genunchi în jurul focului. În vremea asta ceilalţi doi ofiţeri se ridicaseră anevoie, pentru ca să se opună imediat poruncii lui Marian:

   — Sus mâinile!

   Când îi văzu unul lângă altul cu braţele ridicate, prietenul meu luă şi celorlalţi doi ofiţeri revolverele.

   — Ce-a fost mai greu s-a făcut! râse el apoi. A! Văd la locotenentul Morin un lănţuleţ, de care cu siguranţă că atârnă cheia de la cătuşele camarazilor mei. Da, da, aşa este!

   Râzând mereu se apropiă de noi, neslăbindu-i din ochi pe cei trei ofiţeri. Mă-ntorsei repede - deoarece mâinile îmi erau legate la spate - şi Marian mă liberă din cătuşe.

   — Deschide şi cătuşele lui Pongo - îmi spusa el - eu voi veghea mai departe asupra dumnealor.

   După ce-i dădui drumul uriaşului. Îmi luai înapoi în primul rând armele, care împreună cu ale lui Marian şi Pongo se aflau lângă foc. Apoi îi ameninţai pe ofiţeri cu revolverul meu, în timp ce camarazii mei îşi luară şi ei îndărăt armele?

   — Aşa, domnilor - zise Marian, zâmbind - acum mă văd silit săi pun cătuşe locotenentului Morin, căci din pricina furiei sale împotriva prietenului meu Robert, el este cel mai primejdios.

   Se apropiase pe la spate de ofiţer şi cât ai clipi îi prinse mâinile în cătuşe. Pe urmă se întoarse spre ceilalţi doi şi zise prietenos, dar foarte hotărât:

   — Sculaţi-vă în picioare, domnilor!

   Începu să le pipăie uniformele şi după ce sfârşi cu treaba asta, zise:

   — Vroiam să mă încredinţez dacă nu cumva ascundeţi alte arme. Acum trebuie să vă rog să scoateţi uniformele. În schimb, vă voi da costumele noastre.

   Pricepui planul lui Marian. Vroia să-l poată induce în eroare pe căpitanul Frenchy şi să-l învingă mai uşor, căci de el trebuia să ne temem dacă i s-ar fi părut ceva suspect în tabără.

   — N-avem multă vreme! se răsti Marian, care şi începuse să se dezbrace.

   Cei doi ofiţeri, neavând încotro, se supuseră.

   Când fură gata, Marian dădu veştmintele lui aceluia care i se potrivea ca statură şi porunci:

   — Îmbracă-te repede!

   Apoi îşi puse şi el uniforma belgianului şi când isprăvi, îi ţinu pe ofiţeri la respect cu revolverul său, în vreme ce eu mă dezbrăcai în grabă şi pusei hainele celuilalt militar, care le îmbrăcă pe ale

mele.

   Acum pricepură şi cei doi ofiţeri ce avea de gând Marian cu schimbarea aceasta, căci îi văzui făcând mutre foarte întunecate. Prietenul meu nu se sinchisi însă, ci le legă mâinile la spate şi-i duse acolo unde stătusem noi până atunci.

   — Acum culcaţi-vă - zise el - şi când se va înapoia căpitanul Frenchy să nu vă văd că faceţi vreo mişcare suspectă. Luaţi aminte la ce vă spun, căci eu nu glumesc!

   Locotenentul Morin, turbând de furie, trebui să se aşeze cu spatele spre camarazii săi, în vreme ce noi luarăm loc de cealaltă parte a focului, de unde îi puteam supraveghea pe toţi.

   Pongo se aşeză lângă cei doi ofiţeri care luaseră acum locul nostru. Avea în felul acesta prilejul să vegheze asupra lor ca nu cumva să falcă vreun semn ascuns căpitanului Frenchy, când va zbura deasupra noastră.

   Când totul fu pus la punct, îl întrebai pe Marian:

   — Cum ai izbutit să-ţi scoţi cătuşele?

   — Foarte simplu, prietene. Când am fost luaţi în primire, ţineam în mână stângă o bucată e sârmă groasă pe care o găsisem la instalaţia de T. F. F., a avionului. Ştii bine că înainte vreme îmi plăcea să învăţ „trucurile" scamatorilor care se liberează din cele mai straşnice legături. Când le cunoşti pe astea nu e de fel greu să descui cu o sârmă lacătele unor cătuşe. Fireşte că e nevoie de puţină dibăcie, dar asta nu-mi lipseşte. Eu eram liber când tu te treziseşi din leşin.

   — Asta înseamnă că ai aşteptat prilejul cel mal bun, zisei eu, cu admiraţie. Cu toţi patru ofiţeri n-ai fi sfârşit atât de repede.

   — Aşa e - încuviinţă Marian - mai ales ca căpitanul, care, cu liniştea lui, e cel mai primejdios potrivnic. Fără schimbarea uniformelor nu cred să fi izbutit să punem mâna pe el. Pare să fie foarte inteligent.

   — Cu greu va bănui însă că ne-am şi eliberat, râsei eu. Păcat numai de benzina pe care o aduce, căci va trebui să i-o vărsăm iarăşi.

   — Mă gândesc dacă n-ar fi bine să luăm avionul lui şi să zburăm spre lacul Tanganica. De ce să facem pe jos atâta drum?

   — Bună idee! exclamai cu însufleţire. În felul acesta străbatem în câteva ore o distanţa pentru care am avea nevoie, altminteri, de cine ştie câte zile.

   — Da, da, sunt hotărât să mă folosesc de aparat zise Marian - altfel nu mai ieşim teferi din Congo. Dacă decolăm îndată după înapoierea căpitanului, ajungem la lac puţin după ce se înnoptează. Şi atunci va trebui să zburăm fără ţel toată noaptea, căci pe întunerec vom găsi cu greu un loc potrivit pentru aterizare, îmi dădui eu cu părerea. Mai nimerit ar fi să zburăm până pe înserat şi să aterizăm apoi ca să ne reluăm zborul a doua zi.

   — Fireşte că e mai bine aşa. Dacă vine căpitanul peste un ceas, mai putem străbate trei sute de kilometri în cursul zilei.

   III.

   SALVAŢI, APROAPE...

   STĂTURĂM LINIŞTIŢI în aşteptarea înapoierii căpitanului. În cele din urmă auzirăm un bâzâit îndepărtat, care se întărea tot mai mult, apoi zărirăm la orizont un punctuleţ negru care se apropia.

   Recunoscui îndată că era avionul căpitanului Frenchy, care peste puţin timp se târî la pământ, ia vreo treizeci de metri îndărătul nostru.

   Marian sări în picioare şi strigă:

   — Repede, trebuie să-l luăm prin surprindere când va coborî din avion!

   Îl urmai pe prietenul meu, care începu s-alerge sprinten spre avion. Căpitanul tocmai se dădea jos! Cu spatele spre noi şi când puse piciorul pe pământ şi se-ntoarse brusc, pentru că auzise probabil, paşii lui Marian - se pomeni în faţă cu ţeava revolverului prietenului meu.

   După câteva clipe eram şi eu acolo, cu arma întinsă; Frenchy înălţă resemnat din umeri şi zise:

   — Mai bine îl lăsam pe Morin să zboare, căci dacă aş fi fost aici cred că n-aţi fi izbutit să vă eliberaţi. Am cam bănuit eu ceva şi de aceea m-am şi grăbit.

   — Atunci ar fi trebuit să fii ceva mai cu băgare de seamă la aterizare, domnule căpitan - răspunse Marian - acum trebuie să te rog, cu multă părere de rău, să ridici braţele. N-avem încotro.

   — Nu e nevoie săi te scuzi, răspunse Frenchy şi ridică braţele. Mi-aţi spus doar că veţi încerca să vă eliberaţi. Trebuia să fiu cu mai multă luare aminte. Nu pot pricepe însă, cum ai izbutii să-ţi scoţi cătuşele.

   — Cu ajutorul unui meşteşug pe care l-am învăţat cândva şi care mi-a prins bine acum, răspunse prietenul meu. Vă rog, domnule căpitan, luaţi-o înaintea noastră spre foc.

   Când Frenchy trecu pe lângă el, îi scoase repede revolverul de la brâu. Ajungând la foc, Marian spuse iarăşi:

   — Cu toată părerea de rău trebuie să-ţi leg mâinile. Presupun

că mai aveţi cătuşe?

   — În buzunarul din dreapta al hainei mele, răspunse Frenchy, scurt.

   Marian scoase afară cătuşele, rugăm pe căpitan să ducă mâinile la spate şi i le prinse în cercurile de oţel. Îl strigă apoi pe Pongo, care veni îndată.

   După ce chibzui puţin, prietenul meu zise:

   —  Am hotărât să ne folosim de avionul d-tale. Domnule căpitan. Benzina pe care ai adus-o pentru al doilea aparat vom fi nevoiţi s-o vărsăm, căci nu trebuie să-ţi dăm prilejul să ne urmăreşti prea curând. Fireşte ca după plecarea noastră va trebui să vă puteţi elibera, ca să ajungeţi cât mai curând la oraşul cel mai apropiat, care e Gandu. De aceea vă voi lăsa revolverele - dar ca să nu vă eliberaţi prea repede, voi înveli şi lega cheia cătuşelor în bucata aia mare de piele de antilopă care se vede colo, iar pachetul acesta, pe care-l veţi putea găsi lesne, îl voi arunca la oarecare depărtare de aici, după ce mă voi înălţa văzduh.

   — Primesc condiţiile dumitale domnule Farrow - răspunse căpitanul - de altfel, nici nu-mi rămâne altceva de făcut.

   — Bine. Atunci să scot cheia de la cătuşe... Aşa! Şi acum vom vărsa repede bidonul cu benzină pe care l-ai adus. Instalaţia de T. F. F. şi mitraliera aparatului care rămâne aici va trebui să le scot deasemenea. Piesele respective le voi pune în aparatul meu, pe care-l veţi găsi pe malul lacului Tanganica.

   — Domnule Farrow, te admir pe dumneata şi pe tovarăşii d- tale. Şi, deşi e împotriva superiorilor mei, mă bucur din inimă că aţi izbutit săi văi eliberaţi. M-aş fi socotit drept călău dacă v-aş fi dat pe mâna colonelului. Mi-ar face multă plăcere să-mi daţi de veste la Boma că aţi scăpat cu bine din ţinutul Congo-ului. Adresa este: „Prima escadrilă de avioane, Boma".

   — Bine, domnule căpitan, voi face cu dragă inimă ce-mi ceri, răspunse Marian. Şi mă bucur că am cunoscut un ofiţer atât de cinstit ca d-ta. Ne vom grăbi cu plecarea, ca să fiţi cât mai curând liberi. Pongo al nostru va goli benzina, în vreme ce noi doi vom schimba iarăşi hainele cu domnii ofiţeri.

   Pongo se duse la avionul căpitanului să golească benzina; în vremea asta eu descuiai cătuşele ofiţerilor care purtau costumele noastre şi-i ţinui la respect cu arma, până se dezbrăcară şi unul din ei primi de la Marian uniforma sa, pe care şi-o puse. Acesta fu legat apoi şi prietenul meu veghea asupra celuilalt, în timp ce eu mă îmbrăcai cu lucrurile mele. Curând fu legat. Şi ofiţerul acesta şi atunci veni îndărăt şi Pongo, care vărsase benzina la oarecare depărtare de avion.

   Marian scoase apoi piesele principale de la instalaţia de T. F. F. Şi mitraliera aeroplanului care rămânea pe loc şi le puse în aparatul „nostru".

   — Aşa, acum suntem gata, domnule căpitan - zise prietenul meu - pachetul cu cheile cătuşelor îl voi zvârli îndată după ce ne vom înălţa, ca să n-aveţi mult de alergat. Voi mai face şi un nod la o frânghie pe care o voi arunca colo, spre Gandu, ca să vă arate drumul. Uite, revolverele vi le şi pun îndărăt la cingătoare aşa că puteţi porni cu toţii îndată, ca s-ajungeţi în oraş încă înainte de a se întuneca. Rămâi cu bine, domnule căpitan şi, în ce te priveşte pe d-ta, pot spune cu plăcere: la revedere!

   — Domnule Farrow, minunate sunt căile destinului şi-ţi răspund cu dragă inimă: la revedere.

   Strânserăm mâinile legate la spate ale căpitanului, apoi salutarăm din cap pe ceilalţi ofiţeri şi ne îndreptarăm spre avion.

   Învârti de câteva ori elicea, mă urcai apoi în aparat, unde Pongo se şi aşezase pe locul observatorului, iar Marian puse în funcţiune motorul şi după câteva clipe ne înălţăm în văzduh.

   Când furăm la vreo cinci sute de metri de ofiţeri, aruncai jos pachetul cu cheile cătuşelor. Marian făcu apoi un viraj, luând drumul înapoi spre cei patru ofiţeri.

   Deodată tresării speriat, căci la vreo trei sute de metri de militarii în neputinţă de a se apăra, se ridică din iarbă un trup mare, galben şi se repezi spre dânşii.

   Era un leu, pe care îl speriase, probabil, duduitul motorului.

   Trebuia lucrat repede, căci altfel nenorociţi erau pierduţi. Îl ghiontii pe Marian şi-i arătai fiara. Apoi ridicai puşca şi slobozii două gloanţe asupra trupului galben.

   Nimerisem, căci văzui leul sărind în sus, rotindu-se apoi de câteva ori în jurul său, pe urmă se repezi iar spre ofiţeri.

   În vremea asta noi trecusem înainte, dar acum Marian făcu din nou un viraj şi zbură spre fiară.

   Leul se opri brusc auzind vâjâitul motorului deasupra lui şi mă folosii de clipa aceasta ca să slobod într-unsul încă două gloanţe. Îl nimerii, dar nici de asta mortal, căci când trecurăm iar de el şi întorsei capul îl văzui alergând din nou spre belgieni, ceva mai încet însă.

   Strigai în urechea lui Marian şi dânsul îndrumi avionul zburând după leu. Şi acum băgai de seamă că pusese mâna pe mitralieră. Apoi aparatul se înclină şi în clipa următoare o ploaie de gloanţe ţâşni din maşină.

   Era cât p-aci să ţip de bucurie, căci văzui trupul fiarei rostogolindu-se la pământ unde rămase nemişcat. Marian înălţă iar aparatul şi când trecurăm deasupra ofiţerilor, le trimisei salutări.

   Din înălţime îi văzurăm pe cei patru luând-o la picior. Ajunşi la leu se opriră o clipă şi-l priviră, apoi merseră mai departe spre pachetul cu cheile cătuşelor.

   Marian începu să descrie curbe în aer până ce căpitanul se aşeză pe pământ şi desfăcu pachetul, cu mâinile legate la spate. Abia când Frenchy se ridică şi ne făcu semne, prietenul meu înălţă mai sus avionul şi curând îi văzurăm pe cei patru ofiţeri ca nişte puncte mici în stepa întinsă.

   Mulţumit, mă aşezai iar lângă Pongo. Ne tăcuserăm datoria de oameni şi asta era mult.

   Avionul zbura cu mare viteză - vreo sută optzeci de kilometri pe ceas, după socoteala mea. Puteam nădăjdui, deci, că în zorii zilei următoare vom ajunge la lacul Tanganica.

   Dar, vorba ceea: omul propune şi Dumnezeu dispune...

   După vreun ceas şi jumătate, un ghiont dat de Pongo mă trezi din piroteala în care căzusem. După cum văzui în grabă, zburăm deasupra ultimilor copaci ai unei păduri întinse.

   Înaintea noastră se afla stepa largă de vreo doi kilometri, apoi începea iar pădure deasă şi cu copaci înalţi. Marian opri motorul şi se lăsă la pământ în zbor planat.

   Mă ridicasem în picioare şi priveam stepa de care ne apropiam tot mai mult. Era acoperită cu iarbă măruntă, astfel că ne puteam bizui pe o aterizare lipsită de primejdie.

   Peste câteva clipe urma să atingem pământul şi ca să nu-mi pierd echilibrul din pricina izbiturii; mă aşezai iarăşi pe scaun.

   Şi asta fu norocul meu, căci când aparatul atinse pământul urmă mai întâi obişnuita izbitură apoi însă, roatele se împotmoliră în nişte gropi de mistreţi care se aflau acolo.

   În clipa următoare căzurăm în cap, avionul se dădu peste cap, în vreme ce elicea se sfărâmă din pricina izbiturii şi a atingerii cu pământul uscat.

   Ne aleserăm cu câte o lovitură puternică, deoarece căzuserăm cu trupul înainte. Dacă m-aş fi aflat în picioare, aş fi fost aruncat din aparat cine ştie unde.

   — Halal să-mi fie! bodogăni Marian, după câtva timp. Parcă aş fi fost elev şi nu zburător încercat. Acum nu mai avem încotro şi trebuie să facem pe jos restul drumului. E cam neplăcut, căci cu siguranţă că belgienii vor împresura lacul Tanganica. După socoteala mea, mai avem de străbătut vreo sută treizeci de kilometri şi asta ne va lua pe puţin trei zile, căci acum vom da de păduri dese. În vremea asta, duşmanii noştri pot întreprinde

multe.

   — E drept - încuviinţai eu, în vreme ce ieşeam din avion - să nădăjduim însă, că lucrurile vor sfârşi cu bine. Acum să ne căutăm un loc unde să poposim. Noroc că am luat cu noi puţină carne de antilopă, căci de vânat nu cred să fie rost pe aici.

   — Eu propun să ridicăm avionul. Poate că elicea nu e atât de stricată şi-l putem repara cu uneltele care se află pe bord.

   Ne puserăm pe lucru cu înfrigurare. Dar când izbutirăm să ridicăm aparatul, văzurăm că nu era cu putinţă nici o reparaţie căci elicea era cu totul sfărâmată.

   — N-avem încotro, trebuie să pornim apostoleşte - zise Marian. Am însă altă idee. Nu suntem prea departe de pădure, aşa că vom împinge aparatul înapoi, până în apropierea copacilor şi ne aciuim în el peste noapte. În felul acesta n-avem nevoie să facem foc şi nici să stăm de pază, căci în avion suntem la adăpost de vizita fiarelor.

   Propunerea era bună, astfel că ne apucarăm îndată de treabă.

   Motivul pentru care Marian vroia să ducă aparatul în apropierea pădurii, era bine întemeiat: în felul acesta am fi putut înşela ochii aviatorilor care ne-ar fi urmărit, căci pilotul şi observatorul vor cerceta stepa şi nu marginea pădurii.

   Şi mai bine ar fi fost dacă am fi putut ascunde aparatul cu totul, căci atunci belgienii ar fi presupus că zburasem deasupra lacului Tanganica. Tocmai vroiam să i-o spun lui Marian, când el mi-o luă înainte:

   — Mâine dimineaţă vom încerca să pitim aparatul în pădure. Sau dacă nu se va putea, va trebui să-l acoperim cu ramuri. Câştigăm un avans mai mare. Trebuie să ne aşteptăm ca Frenchy să-şi fi anunţat, din Gandu, superiorii şi se poate ca un aparat să şi fie în drum, în urmărirea noastră.

   — Mariane, am o idee! Mai avem un sfert de ceas lumină... şi cred că e mai bine săi împingem chiar de pe acum avionul cu coada în pădure, iar aripile să le acoperim cu crengi. E foarte cu putinţă ca zburători belgieni să se aprovizioneze cu benzină în Gandu şi-apoi să cerceteze cu rachete toate şesurile pe unde am trecut. Şi-or fi zicând şi ei că am aterizat înainte de a se înnopta.

   — Bravo, Robert! Ideea ta e cât se poate de bună. Hai să ne punem repede pe lucru ca să nu ne apuce noaptea.

   Iuţirăm pasul şi în curând ajunserăm în pădure. Pongo, care luase pe umăr coada avionului împins de noi, intră cu el între doi copaci depărtaţi unul de altul, până ce aripile se izbiră de trunchiuri.

   Uriaşul se afundă apoi în pădure şi începu să taie crengi, pe

care eu le transportai afară. Iar Marian acoperi cu ele avionul.

   Tocmai când se lăsă întunerecul, sfârşirăm treaba. Şi o făcusem atât de bine, încât cu greu ar fi putut descoperi cineva aparatul, mai ales dintr-un zbor repede.

   — Aşa, acum avem un adăpost cât se poate de bun, zise Marian.

   Ne căţărarăm iarăşi în carlingă şi de data aceasta Pongo ceru pentru el locul pilotului, în care se aşeză în voie. Eu cu Marian ne urcarăm în spate, ne lungirăm pe podea şi întinserăm picioarele.

   Deoarece înainte mai mâncasem, se scursese vreun ceas de când se întunecase. Eram obosit şi îndată ce mă învelii în pătura de lână, adormii.

   Mă trezii brusc, pe când visam că se apropie o furtună. Şi încă pe jumătate adormiţi auzii bubuitul tunetului în depărtare.

   IV.

   PRIN ŢINUTURI SĂLBATECE.

   RIDICÂNDU-MĂ în capul oaselor, îl auzii pe Marian şoptind:

   — Ei sunt aproape de tot de avion, dar nu cred să se poată căţăra înăuntru.

   — Cine? Fulgerele? mormăi eu, buimăcit da somn.

   — Se vede că ai visat vreo furtună - zisei Marian, râzând încetişor - nu, Robert, nu e vorba de fulgere şi tunet? A! Acum îţi dai seama?

   Într-adevăr, ştiam acum ce credea prietenul meu. Dedesubtul nostru răsunase mugetul unui leu şi în clipa asta mă dumirii de ce visasem o furtună.

   Mugetul acela fioros semăna aidoma cu bubuitul unui tunet. Şi abia amuţise, că auzii încă unul, din gâtlejul unui al doilea leu, atât de aproape de parcă s-ar fi aflat sub aripa aparatului.

   Probabil că ne mirosiseră, dar nu îndrăzneau să atace „dihania" ciudată care se ivise în pădure. Mârâind, răgind uneori, ne dădeau târcoale mereu.

   Deodată avionul se cutremură sub o izbitură puternică. Pânza aripei drepte fu sfâşiată sub apăsarea unui trup greu şi în clipa următoare răsună aproape de tot pufăitul unui leu flămând.

   Din fericire, Marian găsise în avion o lampă electrică de buzunar. Simţii că prietenul meu se ridică şi - eu după el smucind în acelaşi timp revolverul de la brâu.

   În picioare, puteam privi pe deasupra marginii avionului.

   — Ia seama! şopti Marian şi în aceeaşi clipa, ţâşni lumina lămpii de buzunar.

   Razele-i vii căzură asupra căpăţânii unui leu, care stătea pe aripă, la cel mult un metru de noi. Orbit de lumină, închise o clipă ochii şi atunci Marian îmi zise în şoaptă:

   — Ţinteşte tu ochiul drept, eu cel stâng.

   Ridicai arma şi ţintii spre partea dreaptă a capului uriaş. Fiara deschise iar ochii. Acesta era un semn că se pregăteşte de săritură, astfel că nu mai aveam timp de pierdut.

   Patru gloanţe detunară în noapte şi efectul lor fu fulgerător. Cu un răget scurt, animalul se ridică în două labe, pentru ca apoi să se rostogolească de pe aripa înclinată.

   De jos, auzirăm cum se zvârcoleşte şi râcâie pământul cu labele, apoi un ultim horcăit. Primejdiosul vizitator îşi dăduse sufletul.

   — N-a fost glumă! - murmură Marian - numai de ne-ar lăsa în pace celălalt.

   — Dacă e leoaică, va ţine să răzbune moartea bărbăţelului - zisei eu - mai înainte fusese pe partea cealaltă, aşa că e bine să ne întoarcem.

   Se părea însă că fiara se îndepărtase, căci nu mai dădea semn de viaţă. Numai dinspre stepă, la vreo cincizeci de metri depărtare, se auzi un fel de lătrat scurt, ciudat.

   — Interesant! zise Marian. Face impresia că cineva ar fi alungat animalul. Sau o fi din pricina gloanţelor noastre?

   — Nici eu nu-mi pot lămuri, dar ciudat e oricum - răspunsei - mă aşteptam să ne atace cu siguranţă.

   — Asta nu ne poate fi de...

   Marian îşi rupse vorba şi mă ghionti cu braţul.

   Avionul fu zgâlţâit ca şi cum cineva ar fi izbit în el sau s-ar fi săltat pe aripă şi acum aparatul începu să tremure, apoi să se legene uşurel.

   Nu se putea să fie leoaica, pentru că ea ar fi sărit brusc pe aripă şi ne-ar fi atacat îndată. Atunci ce putea fi?

   Privirăm cu încordare în beznă. Simţeam bine că trebuie să fie o povară grea pe aripa stângă şi era o vietate care-şi făcea de joaca legănând aparatul, deoarece zguduiturile se simţeau din ce în ce mai bine şi avionul trosnea din toate încheieturile.

   — Ce Dumnezeu o mai fi şi asta? murmurai în cele din urmă.

   Imediat ciudata mişcare încetă. Se scurseră câteva minute de

încordare chinuitoare, apoi se simţi iarăşi o smucitură şi din nou începu legănatul şi zguduiturile avionului.

   Tresării speriat la atingerea unei mâini, dar îmi dădui seamă îndată că era Pongo, care ne ghiontea încet de la locul său din fată. Ne aplecarăm înainte şi folosindu-ne de un moment când

aparatul se clătina mai tare, camaradul nostru Negru, şopti:

   — Massers fie liniştiţi! Pongo miroase, este Pongo.

   — O gorilă! Dumnezeule asta ne mai lipsea!

   Un astfel de potrivnic era poate mai primejdios decât un leu, căci chiar în luptă cu moartea se mai putea apropia şi să sfărâme în bucăţi aparatul, cu noi, cu tot.

   Namila codrilor auzise şi şoaptele lui Pongo, căci legănatul încetă iar şi dinspre marginea aripei răsună un mârâit furios.

   Probabil că-i făcea plăcere dihaniei să se legene, dar nu vroia să fie stingherită în joaca ei. Acum se părea că vrea să afle ce- nsemnau şoaptele pe care le auzise.

   După câteva minute aparatul se cutremură iar, însă de data asta nu mai era legănatul acela uniform, ci smucituri scurte, neregulate. Grozava maimuţă se apropia deci.

   Din mişcările încete ale lui Marian ghicii că îndrepta lampa spre partea cealaltă. Ridicai şi eu revolverul în direcţia aceea.

   Se scurseră iarăşi câteva minute şi smucituri la încetară din nou. Nu ştiam unde se afla fiara în clipa de faţă şi ce avea de gând.

   Deodată Pongo şopti, atât de încet că abia îl auzirăm:

   — Pongo aproape de tot, Pongo miroase la el.

   Şi în aceeaşi clipă mârâitul uriaşei maimuţe se auzi aproape de tot în faţa noastră. Marian aprinse îndată lampa şi lumina ei căzu pe monstrul care se afla la cel mult doi metri de noi.

   Surprins de lumina vie închise repede ochii mici şi părea gata să se retragă în bezna pădurii.

   Dar tocmai când vrui să răsuflu uşurat, namila înaltă de vreo doi metri deschise iar ochii; clipi furios în lumina orbitoare şi-şi arăta colţii grozavi. În acelaşi timp începu să se bată cu pumnii în piept, smocul de păr îi căzu pe frunte şi, clătinându-se făcu un pas înainte.

   Arăta ca un diavol.

   Ţintii asupra ochiului său stâng spre a trage imediat ce-ar mai fi făcut un pas înainte. Şi Marian ridicase arma.

   Fiorosul musafir mai făcu într-adevăr un pas înainte, dar tocmai când vrui să trag, el găuri, prin greutatea lui, aripa avionului.

   Răcnind de spaimă căută să se ţină, însă zadarnic, se zbătu cu labele, căci nu găsi nici un sprijin.

   Îmi venea să râd când trupul enorm se rostogoli în jos, în clipa următoare, de pe aripă - căci cu prilejul acesta gorila scotea răcnete grozave de spaimă.

   Apoi mă pândii că, odată ajuns pe pământ, va întreprinde un nou atac - dar deodată auzul îmi fu atins de un bâzâit îndepărtat, pe care nu-l băgasem în seamă până atunci, din pricina încordării în care mă aflasem.

   Era un avion, care se apropia cu mare viteză. Marian stinse îndată lampa, căci mai primejdioasă decât gorila ar fi fost în clipa aceea descoperirea noastră de către belgieni.

   Bâzâitul se transformă în vâjâit şi deodată avionul nostru se cutremură. Aşa dar gorila nu se dădea bătută, ci vroia să întreprindă un al doilea atac.

   Situaţia noastră devenea într-adevăr primejdioasă. Peste câteva minute avionul urma să fie deasupra noastră şi cei dinăuntru vor vedea cu siguranţă de sus lumina vie a lămpii.

   Pe întunerec, însă, eram expuşi, fără apărare, atacului gorilei înfuriate. Cu toate astea trebuia să ne apărăm de ea, dar prin asta puteam fi încredinţaţi că vom cădea iar în mâinile belgienilor.

   Aparatul se clătina tot mai tare. Probabil că uriaşa maimuţă se căţăra iarăşi pe aripă. Acum îi auzeam şi mârâitul furios.

   Deodată, însă, scuturăturile aparatului încetară. Duduitul avionului de sus deveni atât de tare într-acestea, încât trebuie să-l fi auzit şi gorila cu tot mârâitul ei furios.

   Cel puţin ea rămase brusc foarte liniştită, iar noi ne ferirăm să facem cel mai mic zgomot. Duduitul motorului se apropia tot mai mult şi în curând se auzea ca un tunet asurzitor.

   După câteva minute el trecu deasupra noastră. Avionul nostru se clătină sub nişte lovituri puternice, dar ne spuserăm îndată că gorila nu va ataca acum, ci-şi va căuta salvarea în fugă.

   Într-adevăr, aparatul încetă să se mai clatine şi eu răsuflând uşurat, îi şoptii lui Marian:

   — Am avut noroc. Mi-ar fi părut nespus de rău dacă aş fi fost nevoit să împuşc gorila. Ce-au sa se mire belgienii când îşi vor regăsi avionul! Labe de leu şi de gorilă lasă urme foarte lămurite.

   — Asta aşa e - râse prietenul meu - dar pentru noi e tot una. Ia te uită, aviatorul cercetează acum câmpia. Aşa dar, belgienii cunosc bine ţinutul, căci nu e atât de simplu să găseşti pe întunerec fâşia asta îngustă.

   Dincolo la marginea luminişului plutea un mare glob luminos al unei umbrele de mătase. Lumina se răsfrângea pe o treime a terenului! Dacă n-am fi împins aparatul în pădure, acoperindu-l cu crengi, cu siguranţă că am fi fost văzuţi.

   — Mariane - zisei deodată, speriat - cele două fiare or fi smuls ramurile de pe aripi. Poate că din pricina asta belgienii tot au să ne descopere.

   — Nu cred - răspunse prietenul meu - căci în faţa avionului am vârât în pământ crengi înalte, astfel că fac impresia unor copăcei.

Dar poate că tot e mai bine să ne strecurăm repede afară şi să aşezăm la loc crengile pe aripi.

   — Şi ce te faci cu gorila? întrebai eu.

   — Cu siguranţă că ea s-a ascuns sub copaci mai adânc în pădure, râse Marian. Hai repede să aşezăm la loc crengile!

   Ne strecurarăm afară, Marian la dreapta, eu la stânga. Dibuind cu băgare de seamă pusei la loc ramurile, care într-adevăr fuseseră răvăşite.

   După câteva minute eram iarăşi la locul meu din avion şi când veni şi Marian îmi zise:

   — Acum putem fi fără grijă. Pentru mai multă siguranţă am adus o creangă; care prisosea şi cu care ne vom acoperi noi.

   Treaba asta fu făcută repede şi acum privirăm prin frunziş, spre câmpie. După cum auzeam din bâzâitul îndepărtat al motorului, aviatorul cercetase pădurea spre stânga şi acum se apropia iar. Nu trecu mult şi o rachetă luminoasă se lăsă în jos cam pe la mijlocul stepei. Avionul dispăru spre dreapta şi abia peste zece minute se înapoie.

   Când lăsară din nou în jos o rachetă luminoasă, văzui întâmplător în faţa noastră, în stepă, la vreo cincizeci de metri depărtare, un leu gonind spre pădurea de peste drum.

   — Aha! făcu Marian, cu siguranţă că e leoaica. Acum putem îi siguri că ne va scuti de vizita ei şi deoarece şi aviatorul ne va lăsa în pace, ne putem urma somnul întrerupt.

   — Care va să zică, crezi că nici gorila nu se va înapoia?

   — Fără îndoială, căci prea s-a speriat dihania.

   Ne întinserăm în voie şi eu nu putui închide ochii multă vreme, în vreme ce Marian adormi îndată. În cele din urmă, însă, mă prididi oboseala şi somnul mă prinse în mrejele lui.

   A doua zi dimineaţă mă trezi Marian. Părea nedormit, aşa că-l întrebai de pricină.

   — Da, Robert - răspunse el - m-am trezit în toiul nopţii şi n-am mai putut închide ochii. Cu prilejul acesta am făcut constatarea că aviatorul belgian nu s-a mai înapoiat, astfel că presupun că a aterizat la lacul Tanganica. Şi asta ar fi rău pentru noi, deoarece se poate să le fi spus locuitorilor de acolo ce au de făcut.

   Afară de asta ne poate şi descoperi dacă drumul nostru va duce printr-o câmpie mai întinsă.

   — M-am gândit şi eu la asta şi de aceea ne vom lua crengi mari de îndată ce vom ieşi din pădure. Dacă vom auzi zgomotul avionului ne vom întinde la pământ şi ne vom acoperi cu ele.

   — Tiii, că bine zici! Atunci n-avem de ce săi ne mai temem în privinţa asta. Când pornim?

   — După ce vom fi mâncat, restul de carne ce-l mai avem.

   Îmbucarăm la repezeală, coborârăm apoi din avion şi după ce

ne încredinţarăm că nu era nici un avion deasupra, ieşirăm din pădure şi pornirăm spre cea din faţa noastră, care se găsea la vreo doi kilometri depărtare. Fiecare din noi luase câte o craca lungă şi stufoasă.

   Ajunseserăm cam pe la mijlocul câmpiei când, deodată, Marian se opri şi aruncând creanga deoparte, îşi smulse puşca de pe umăr. Pongo se oprise şi el din fugă şi ridică braţul cu suliţa.

   Prin faptul acesta o luai puţin înainte tovarăşilor mei, apoi însă, când mă oprii şi eu, mirat, văzui motivul care-i făcuse pe camarazii mei să stea locului.

   Dinspre dreapta noastră venea în goană un trup galben - leoaica, al cărei tovarăş îl răpusesem în timpul nopţii. Ea era încă la vreo treizeci de metri de mine, dar cu fiecare pas se apropia.

   Trăsei puşca în grabă - în aceeaşi clipă răsună însă împuşcătura lui Marian şi fiara se prăbuşi. Pentru un moment numai, căci imediat se ridică iar şi se năpusti asupra prietenului meu.

   Atunci trăsei şi eu şi animalul se prăbuşi din nou. Leoaica se ridica pentru a doua oară; plină de sânge şi se repezi spre mine.

   De data asta glonţul pe care-l trase Marian curmă viaţa fiarei.

   — Iarăşi o mică surpriză! zisei eu. Dacă merge aşa mai departe, vom mai avea nevoie de multă vreme până la Tanganica.

   — Ar fi trebuit să ne aşteptăm la asta - spuse Marian - căci ştim noi cât de răzbunătoare sunt uneori fiarele acestea. Acum trebuie să jertfim crengile noastre, ca s-o acoperim, altminteri, când s-o întoarce aviatorul va şti îndată că am fost aici în stepă.

   Acoperirăm trupul leoaicei şi pornirăm iar la drum, iuţind pasul. Mai aveam un kilometru până la marginea pădurii şi asta însemna o sforţare enormă în zăpuşeala aceea grozavă.

   Străbăturăm vreo trei sute de metri şi rămaserăm o clipă locului, pentru ca apoi, adunând puteri, să ne urmăm drumul spre pădure, cu paşi grăbiţi.

   Căci departe înaintea noastră se auzi bâzâitul unui motor, ceea ce însemna că aviatorul nostru se întorcea. Trebuia, deci, să ne- ncordăm puterile.

   Deodată privind în sus în toiul fugii văzui un punctuleţ deasupra pădurii. Era avionul şi ştiam noi bine cu ce iuţeală grozavă zboară avioanele. Şi noi ne mai aflam la cel puţin două sute de metri de pădure.

   — Cu siguranţă că am şi fost descoperiţi! gâfâii eu. Fără îndoială că au ocheane.

   — Cu neputinţă - răspunse Marian - căci nu pot vedea nimic împotriva soarelui. Şi-apoi, nu mai avem mult până la pădure.

   Cuvintele acestea îmi dădură puteri noii. Nu mă gândisem că aviatorii, zburând împotriva soarelui, erau cu desăvârşire orbiţi de acesta şi nu puteau vedea decât câmpia de sub dânşii sau îndărătul lor.

   Eram într-adevăr la capătul puterilor când ajunserăm, în sfârşit, la cei dintâi copaci şi ne strecurarăm în toată graba în desiş. Făcurăm vreo zece metri, apoi ne oprirăm într-un luminiş mic, ca săi mai răsuflăm puţin. Chiar în clipa aceea avionul trecu deasupra capetelor noastre, cu un zgomot asurzitor.

   Încă odată salvarea ne-a venit în ultima clipă! Când ne liniştirăm în cele din urmă, Marian zise:

   — Aşa, acum trebuie să ne croim iarăşi o cărare prin desiş. Să sperăm însă că vom avea noroc şi vom da curând de o potecă de pachidermi, altminteri vom avea nevoie, pentru restul drumului, de mai mult timp decât ne închipuim.

   — Ce-or fi crezând acum belgienii? întrebai eu - îşi închipuiesc oare că am străbătut în zbor Tanganica?

   — N-aş putea să-ţi spun, Robert. Mai mult ca sigur că aşa vor crede. Dar vor cerceta ei pe englezii de colo şi azi sau mâine vor afla că n-a aterizat nici un avion prin părţile acelea. Şi atunci fireşte că-şi vor continua cercetările cu şi mai multă îndârjire, ceea ce înseamnă că vom fi iarăşi în mare primejdie, căci avem nevoie de cel puţin trei zile până la Tanganica.

   V.

   PESTE LACUL TANGANICA.

   TREI ZILE LUPTARĂM ca să ne croim drum prin pădurea sălbatică sau goneam prin stepe arse de soare, ameninţaţi de fiare, veşnic cu grija de a nu fi descoperiţi de avioanele belgienilor.

   În seara zilei a treia ne aflam iarăşi în mijlocul pădurii. Cu puţin înainte Pongo vânase o antilopă cu suliţa lui. Aleseserăm un luminiş mic, pe care vroiam să poposim peste noapte.

   În vreme ce carnea se frigea deasupra focşorului ce-l aprinsesem, Marian zise:

   — Dacă pornim la drum mâine dimineaţă, în câteva ceasuri ajungem la lac. Am presimţirea că belgienii au aţâţat împotriva noastră pe locuitorii de pe malul lacului. De aceea e mai bine, poate, dacă ne vom petrece noaptea în copaci. Socot că e mai nimerit să ne ferim a face foc.

   — Masser are dreptate - zise Pongo - Massers aude?

   Un zgomot abia auzit, ajungea până la noi şi, cunoscând moravurile africane, ştiurăm îndată că e vorba de o tobă mare de lemn, cu ajutorul căreia se aduceau veştile la cunoştinţa oamenilor.

   Judecând după sunet, toba aceasta nu putea fi prea departe. Oricât de neplăcut ar fi fost trebuia totuşi să ne căţărăm în copaci şi să stăm acolo până la ziuă.

   După ce ne prepararăm ceaiul, Pongo stinse focul, apoi porni în cercetare în jurul luminişului; se opri într-un loc şi arătând cu mâna spre un copac mare, zise:

   — Aici va fi bine, Massers. Pongo face culcuş.

   În grabă, căci noaptea se apropia, tăia cu cuţitul de spintecat rechini, câţiva copăcei. După ce se căţăra în arborele ales, noi îi întinserăm crengile şi el le înţepeni pe trei crăci groase, la vreo trei metri deasupra pământului. Deoarece purtam totdeauna cu noi sfoară prin buzunare. Te puturăm lega destul de bine, astfel că n-aveam de ce ne teme chiar pe vreme de furtună. Pe această platformă el presără frunziş şi în chipul acesta ne pregăti un culcuş plăcut şi sigur în acelaşi timp. Abia ne urcarăm şi ne întinserăm că se şi înnoptă.

   Şi tot mai auzeam loviturile de tobă, iar de la mare depărtare venea înăbuşit răspunsul, din vreun sat oarecare.

   — Vom întâmpina mari greutăţi cu trecerea lacului - zise Marian - ba mă tem chiar că mai îndârjit duşman al nostru locotenentul Gaston, a venit cu un avion la lac ca să pună mâna pe noi în ultima clipă.

   — Atunci cel mai bun lucru ar fi să mergem la mal, abia când s- o întuneca propusei eu.

   — Dacă au fost postate santinele acolo, le putem ocoli lesne.

   — Fireşte că aşa va trebui să facem - încuviinţă Marian - dar îşi vor fi spus şi belgienii asta şi or fi luat ei măsurile cuvenite.

   — Ar fi prost să fie aşa, totuşi trebuie să găsim un loc pe unde să ne strecurăm.

   — De sigur şi am şi făurit un plan cum să îndeplinim mai bine lucrul acesta. Trebuie să facem tocmai dimpotrivă de ceea ce aşteaptă duşmanii de la noi. Acum, hai să încercăm sa dormim, căci ne aşteaptă o muncă grea.

   — Massers, linişte! şopti deodată, Pongo. Tembo vine.

   E o taină a lui cum băgase de seamă apropierea elefantului. La o asemenea vizită nu ne aşteptasem, altminteri ne-am fi aşezat culcuşul mai sus, în copac.

   La prevenirea lui Pongo tăcurăm îndată şi ne încordarăm auzul.

Dar afară de larma obişnuită a insectelor, păsărilor de noapte şi maimuţelor, nu puturăm auzi nici un alt sunet care să ne vestească apropierea unui pachiderm.

   Ne puteam însă încrede în auzul ascuţit ai lui Pongo.

   Deodată luna se ivi pe cer şi îşi aruncă lumina palidă asupra rariştei.

   Îmi aţintii privirea spre trunchiurile negre ale copacilor de la dreapta noastră. Cu siguranţă că elefantul venea dinăuntrul pădurii, din direcţia din care venisem şi noi.

   Tresării speriat, căci printre copacii uriaşi ai pădurii se strecură, aproape fără zgomot un trup enorm.

   Era un elefant cât toate zilele, ai cărui colţi sclipeau în lumina lunei.

   Se opri în mijlocul rariştei şi adulmecă în juru-i. Părea să fie înalt de vreo trei metri, aşa că ar fi fost în măsură să dărâme platforma noastră, chiar numai cu capul. Cu atât mai lesne cu trompa-i lungă de vreo doi metri.

   Porni domol prin luminiş, spre copacul la rădăcina căruia mâncaserăm în seara aceea. Suflă necăjit în cenuşa focului, apoi se-ntoarse brusc şi merse de-a lungul marginii luminişului, tot adulmecând cu trompa în sus la copaci. Era vădit lucru că ne mirosise urma şi ne căuta.

   — Massers caţără repede mai sus, ne şopti Pongo.

   Elefantul mai era doar la cincisprezece metri de noi, astfel că trebuia să ne grăbim cât se poate.

   Pongo se şi săltase pe creanga de mai sus şi-i ajută lui Marian. Când însă întinsei şi eu braţele, avui nenorocul să frâng o rămurică.

   Urmarea fu că primejdiosul pachiderm se năpusti îndată spre copacul nostru. Nici azi nu ştiu cât de repede am ajuns pe craca de deasupra. Abia mă ridicasem pe ea, că Pongo, de sus, îmi şi apucă braţul întins şi mă trase spre el.

   Era şi timpul, căci în aceeaşi clipă se nărui platforma pe care stătusem cu puţin înainte şi trompa izbi cu putere în trunchiul copacului chiar dedesubtul meu.

   Ne grăbirăm sa ne căţărăm şi mai sus, apoi ne lipirăm unul de altul şi ne ţinurăm strânşi, în timp ce Pongo, care era lângă trunchi, îl cuprinse pe acesta cu braţul.

   În clipa următoare, elefantul începu să izbească nebuneşte în copac, care se cutremură până în vârf.

   — Stăm bine! şopti Marian, glumeţ cum era el - s-a dus faimosul nostru culcuş!

   — Ne-om odihni noi mai târziu şi pentru acum - răspunsei eu - dar ia spune, crezi că matahala aia nu se va mişca de aici până mâine dimineaţă?

   — Cu siguranţă, dacă nu-i va atrage altceva atenţia. Dacă n-am fi atât de aproape de satele negrilor, l-aş împuşca, fiindcă se prea poate să nu se urnească de aici nici mâine toată ziua.

   — Hm... frumoasă perspectivă să fii nevoit să stai pe craca asta tare! Poate ar fi mai bine să urcăm şi mai sus; acolo crengile sunt mai dese şi ne-am putea întinde dea curmezişul lor.

   — Nu e rea ideea - încuviinţă Marian - şi poate că elefantul îşi va vedea de drum când nu ne-o mai zări. Pongo, ia-o tu înainte!

   — Massers ţine bine! ne preveni uriaşul.

   Apoi se sculă şi se săltă pe craca cea mai apropiată. Marian se căţără pe trunchi şi eu îl urmai, ţinându-mă de el.

   Urcarăm astfel patru crăci, apoi frunzişul începu să devină atât de des, încât asediatorul nostru nu se mai putea vedea.

   Îl mai auzirăm tropăind şi pufăind, furios, până când deodată răsuflă cu putere şi imediat se îndepărtă de luminiş. Se făcu tăcere desăvârşită, ceea ce însemna că inteligentul pachiderm se furişa iarăşi, dacă nu cumva se oprise în apropiere.

   — Sau a mirosit ceva ce l-a atras în altă parte - zise Marian - sau vrea să ne amăgească numai şi pândeşte pe aproape, socotind că vom fi neprevăzători şi vom coborî.

   — Tot ce se poate - încuviinţai eu - dar te pomeneşti că se plictiseşte până dimineaţă şi se cară de aici.

   — Să nădăjduim. Totuşi.

   Marian îşi rupse vorba, căci la vreo sută de metri de noi răsună răcnetul de atac al elefantului, căruia îi răspunseră ţipete de spaimă din gâtlejuri omeneşti.

   Şi după câteva clipe, auzirăm înfioraţi, două strigăte de moarte. Pahidermul îşi găsise victime noii, de sigur şi-şi potolise astfel setea de răzbunare.

   Tocmai când mă gândeam dacă nu cumva s-o întoarce acum, detunară împuşcături în pădure şi, după sunet, erau carabine militare.

   Imediat se auzi iarăşi răcnetul grozav al elefantului, un ţipăt de moarte, din nou detunăturile a două arme - după cum puturăm deosebi lămurit - un răget al pachidermului, al cărui ton horcăitor ne dovedea că fusese atins de moarte, după aceea încă patru împuşcături. şi la urmă tăcerea se întinse iar deasupra pădurii.

   — Repede jos din copac! strigă Marian. Cu siguranţă că elefantul a atacat o patrulă care ne căuta pe noi. Zăpăceala va fi acum atât de mare încât ne vom putea strecura neobservaţi şi nu se poate să nu dăm de vreo potecă bună, croită de ei, pe care să

ajungem repede la lac.

   — Foarte bine va fi, Masser Farrow! făcu Pongo.

   Trebuia să-i dau dreptate prietenului meu, căci ni se oferea un prilej minunat să scăpăm.

   Îi urmai deci repede pe tovarăşii mei, care şi începuseră să coboare. Când ajunserăm jos, Marian mai zise:

   — Dacă nu mă-nşel, la început au detunat trei carabine, iar după ultimul ţipăt de moarte, numai două. Se prea poate, deci, să fi fost ucis şi un ofiţer belgian şi atunci zăpăceala va fi şi mai mare şi fuga noastră mai lesnicioasă.

   Cu instinctul lui ce nu dădea greş, Pongo găsi poteca pe care şi-o croise elefantul. Puturăm astfel înainta repede, fără să facem zgomot.

   Pongo, care luase conducerea, se opri în cele din urmă. Când furăm lângă el, văzurăm printr-o spărtură a unui tufiş un luminiş întins, în care ardea un foc, la vreo treizeci de metri depărtare.

   Vreo douăzeci de negri stăteau în jurul lui, privind cu teamă trupul enorm al elefantului, care zăcea lângă foc, sau aplecându- se uneori spre două făpturi întunecate, care stăteau şi ele nemişcate în faţa focului.

   La dreapta acestuia, însă, erau doi ofiţeri belgieni în faţa unui camarad de-al lor întins la pământ. Îşi scoseseră chipiurile şi ştiurăm atunci că elefantul îşi alesese o victimă şi din rândurile lor.

   — Massers, acum mergem repede în jurul luminişului, şopti Pongo.

   Vorbele acestea mă readuseră la realitate, astfel că-l urmai îndată pe Marian care şi începuse să pătrundă în desiş, îndărătul uriaşului.

   Pongo îndeplini acum o muncă minunată. Prin desişul încâlcit el ne aduse acum în jurul luminişului, atât de aproape de acesta încât puteam zări lumina focului de tabără. Piedecile le înlătura din cale cu atâta îndemânare cu cuţitul său, încât nici eu, care veneam la urmă, nu băgai de seamă.

   Dădurăm apoi de o potecă bine bătătorită, pe care veniseră belgienii cu soldaţii lor. Trebuia sa ne aşteptăm că se vor întoarce şi ei acum repede, deoarece îşi puteau închipui că fuseserăm preveniţi dacă ne aflarăm pe aproape. Şi era îndoielnic dacă vor rămâne în luminiş până dimineaţă.

   De aceea iuţirăm pasul, căutând să nu facem zgomot.

   Neobosiţi străbăturăm kilometru după kilometru. Eram recunoscători patrulei că ne croise un drum atât de bun. Am socotit greşit depărtarea, căci era cel mult miezul nopţii, când

furăm nevoiţi să ne oprim, auzindu-l pe Pongo şoptind:

   — Massers, libatta înaintea noastră, Pongo miroase.

   „Libatta "se numeşte „sat" în limbajul negrilor din Congo. Dar nu mi-aş fi putut închipui ca Pongo al nostru era în stare să miroase şi un sat.

   Strecurându-ne cu băgare de seamă îndărătul lui, ieşirăm deodată într-un luminiş întins, pe care se afla, într-adevăr, un sat mare scăldat în lumina razelor de lumină.

   Mai descoperirăm însă şi altceva, care ne umplu de mare bucurie. De partea cealaltă a luminişului nu mai era pădure, ci... lacul Tanganica. Pongo stătea locului încă, privi însă de câteva ori spre cer, apoi zise încetişor:

   — Luna pleacă îndată, atunci mergem la lac.

   Avea dreptate. O perdea groasă de nori se ridicase şi luna trebuia să dispară curând îndărătul ei. Atunci puteam ocoli satul în linişte şi să-ncercăm a „confisca" un kanu de pe ţărm.

   Când luna dispăru în cele din urmă, după nori Pongo ne trase înainte. Ne ţineam iarăşi unul de altul, căci trecerea bruscă de la lumina vie la întunerecul adânc făcea să nu vedem aproape nimic.

   Pongo însă găsi drumul şi în curând auzirăm înaintea noastră plescăitul valurilor. Uriaşul negru găsi numaidecât şi o luntre în care se şi urcă. Vâsle erau destule pe fundul ei şi când ne urcarăm şi noi, Pongo mână barca încet spre larg.

   De vâsle ne folosirăm abia când furăm de-ajuns de departe de sat ca să nu fim auziţi.

   — Păcat! zisei. Ar îi trebuit să luăm şi celelalte kanu-uri sau să le fi scufundat. Prin asta i-am fi pus în neputinţă pe locuitorii satului să ne urmărească.

   — E greşită părerea ta - răspunse Marian - căci întâmplarea ar fi putut face ca dispariţia tuturor bărcilor să fie băgată în seamă imediat. Cred că atunci am îi avut îndată pe urmele noastre un avion al belgienilor. Dispariţia unei singure luntre, însă, va fi observată abia mâine şi atunci noi vom fi pe malul cellalt. După socoteala noastră aveam de străbătut vreo patruzeci de kilometri până la malul opus. Şi trebuia să vâslim din răsputeri ca să fim acolo până la ivirea zorilor.

   Pongo vâslea pe partea stângă, noi doi pe cea dreapta. Veni şi dimineaţa, eram acum la cel puţin patruzeci de kilometri depărtare de satul duşman, desi tot nu vedeam încă malul celălalt al lacului. Marian spuse că în partea cea mai largă Tanganica ar avea vreo şaptezeci de kilometri!

   După încă vreun ceas de vâslit, Pongo arătă cu mâna înainte şi zise:

   — Massers, pământ!

   Nelămurit zărirăm în depărtare o dungă negricioasă şi asta ne dădu noii puteri. Luntrea aluneca acum mai repede pe apă. După încă un ceas puturăm zări lămurit malul.

   Cât p-aci însă fuga noastră să aibă un sfârşit neplăcut. Nu prea dădeam atenţie împrejurimilor ci priveam mereu spre malul care însemna pentru noi salvarea după atâtea primejdii. Pongo, care stătea la capătul dinainte al luntrei, tresări deodată, apoi o îndrumă în altă direcţie şi strigai cât putu:

   — Atenţiune, Massers, Matomombo!

   Imediat lăsarăm vâslele pe fundul luntrei şi luarăm puştile în mâini. Era şi timpul căci dihania era la cel mult zece metri depărtare.

   Descărcai toate gloanţele din arma mea în capul animalului şi nimerii bine, după cum văzui din sângele care ţâşni imediat din numeroasele răni. Dar uriaşul acesta era de o putere de necrezut. Mişcările lui devenim mai molcome, totuşi se apropia, mereu, fără să se turbure.

   Iată-l lângă luntre, ridicându-se puţin din apă şi deschizând botul enorm. Se părea că clipa aceasta o aşteaptă Marian, care până atunci stătuse liniştit, cu puşca pregătită.

   Două gloanţe porniră fulgerător, hipopotamul scoase un horcăit şi Pongo îndepărtă luntrea din apropierea dihaniei primejdioase.

   Apa se înroşi de sânge, apoi monstrul începu să se afunde încetişor.

   — Vezi tu, Robert - îmi zise Marian, zâmbind - chiar atât de simplu nu ne era dat să trecem lacul. Să nădăjduim însă că de acum încolo nu vom mai fi turburaţi de nimic.

   În vreme ce-mi încărcai din nou puşca, camarazii vâsliră mai departe şi după o jumătate de ceas luntrea noastră se lovi de mal.

   Sărirăm pe uscat râzând. Acum eram salvaţi, căci ne aflam pe pământul Africii germane.

   Aventurile prin care am mai trecut ţi le voi povesti cu alt prilej, dragă George - îşi încheia doctorul Bertram povestirea.

SFÂRŞIT

Volumul 104

IDOLUL DE PE INSULĂ

   UN VAS SUSPECT.

   — TREBUIE SĂ STOPĂM, domnule George. Avem înaintea noastră Delta Gangelui şi prin ceaţa asta s-ar putea să ne împotmolim undeva. Peste două ceasuri ceaţa se va risipi şi ne putem vedea de drum.

   Spunând acestea, Rindow, primul ofiţer, dădu prin porta-voce ordinul de stopare. Îndată motoarele se opriră şi submarinul îşi micşora viteza şi în curând rămase nemişcat, legănat uşor pe unde.

   Era foarte devreme. Soarele răsărise abia acum un ceas dar George n-avu astâmpăr în cabină. Sticla cu scrisoarea, pe care o pescuise în ajun cu Petre, nu-i mai ieşea din gând şi aproape că nu închise ochii toată noaptea. Şi acum trebuia să-şi mai puie răbdarea la încercare, deşi ţinta călătoriei lor era aici, nu departe de ei.

   În ajun, cu puţin înainte de a se înnopta George văzuse plutind pe apă o sticlă pe care o pescui după câteva minute cu ajutorul lui Petre. Era o aşa-zisa sticlă poştală cum îşi închipuiseră ei. Conţinea o scurtă comunicare.

   Şi când expeditorul nu mai avusese timp sa spună atât cât ar fi vrut. Pe o bucăţică de hârtie fuseseră scrise în grabă următoarele cuvinte:

   „Sunt prizonier şi mă aflu pe insula Sanderbands... Veniţi-mi în ajutor. Intraţi pe linia de navigaţie, unde veţi vedea o stâncă mică albă.

Tobas"

   Atâta tot. Fusese însă de ajuns ca să hotărască pe căpitanul Farrow să se îndrepte spre Sanderbands, cu atât mai mult, cu cât ocolul pe care avea să-l facă, era neînsemnat.

   George ştia că submarinul va ajunge în zorii zilei la această insulă din delta Gangelui; de aceea el fusese cel dintâi în turn lângă Rindow care avea comanda vasului.

   Se uita înciudat la ceaţa asta groasă care îi oprea vederea. Trebuia să aştepte până ce se va risipi negura; vreo două ceasuri, după cum spunea Rindow.

   Necăjit, tânărul vru să coboare iar în cabina lui, dar se răzgândi văzând pe tatăl său ivindu-se în turn.

   — Bună dimineaţa, băiatule - bună dimineaţa Rindow, le strigă căpitanul pe când urca scăriţa. Ştiam că te voi găsi aici, George. Ai dormit ceva în noaptea asta?

   — Nu prea, tată. Mi se ducea mereu gândul la omul acela care îşi zice Tobas şi mă preocupa soarta lui. Deşi doctorul Bertram e de părere că prin ţinutul deltei Gangelui nu există aşezări de sălbatici, eu tot cred că vor fi fiind, sau poate se aţin pe undeva piraţi. Şi acum ne mai tine în lor şi afurisita asta de ceaţa.

   — O să se risipească în curând, dragul meu, răspunse căpitanul Farrow. Vântul suflă dinspre Sud şi o goneşte el îndată.

   — Nu ştiu nici eu ce să însemne neastâmpărul ăsta al meu, făcu după câtva timp George îngândurat. Bileţelul acela găsit în sticlă nu-mi mai dă pace. Aş fi bucuros să-i dau odată de rost.

   — Lasă, băiatule, nu te tulbura aşa, căci s-ar putea să fie degeaba. Nici nu ştim măcar dacă vom găsi pe aici o stâncă mică albă, despre care pomeneşte necunoscutul.

   — O s-o găsim, tată, exclamă cu însufleţire tânărul. A, ia te uită colo. Mi se pare că în apropierea noastră se află un vapor.

   Căpitanul şi Rindow întoarseră repede capul şi priviră în direcţia arătată de George. Se vedea desluşit umbra unui mare vapor care trecu ca o nălucă pe lângă submarin la o depărtare de vreo douăzeci de metri şi se pierdu în ceaţă.

   — Ce oameni neprevăzători, zise Rindow. Auzi, să nu dea ei semnale prin negura asta! Dacă nu cârmesc şi o ţin aşa, dea dreptul, se izbesc negreşit de insula Sanderbands şi s-a dus pe copcă vaporul.

   — S-ar zice că ei cunosc foarte bine locul, dragă Rindow, răspunse căpitanul. Şi-apoi, vasul nici nu era atât de mare pe cât părea, numai ceaţa îl făcea să ia proporţii uriaşe. Cred că dacă se pricep bine la cârmuit, vor ajunge nevătămaţi în vreun braţ al deltei.

   — Poate că te-ai gândit şi tu ca şi mine în clipa asta la acel Tobas, tată. Cu siguranţă că era un vas de piraţi, altminteri ar fi sunat din corn, semnalul obişnuit pe timp de ceaţă.

   — Tot ce se poate, dragul meu, dar să mai aşteptăm. Cred ca peste un ceas ceaţa se va risipi şi ne vom putea urma călătoria. Poate că vom aven norocul să găsim stanca albă care să ne arate intrarea.

   — Tata, uite că vaporul se întoarce, strigă deodată George. Să-l urmărim? Am putea afla atunci ce caută pe aici.

   — Cu toată viteza înapoi! comandă în aceeaşi clipă Rindow prin porta-voce.

   Îndată motoarele începură să duduie şi submarinul se dădu îndărăt cu iuţeala fulgerului. Primul ofiţer băgase de seamă la timp primejdia. Vasul suspect, care se zărea numai ca o umbră uriaşă, făcuse un viraj brusc şi se îndrepta ca o săgeată spre submarin, ca şi când ar fi vroit să-l ciocnească. Prin prezenta de spirit a lui Rindow, catastrofa fusese înlăturată la vreme. Cu toate că cheresteaua „Dox"-ului era de oţel, izbitura l-ar fi găurit negreşit.

   — Ne-au pus gând rău, mormăi primul ofiţer înfuriat. Tare aş avea poftă să le trimit o granată în coastă.

   — Par să aibă motoare foarte puternice, Rindow, zise căpitanul Farrow, care nu slăbea din ochi umbra vaporului. Face impresia că vor sa ne urmărească.

   — Ba îi vom urmări noi pe ei, răspunse primul ofiţer. Ne abatem mai întâi niţel din drum. Pe urmă, după ei! Cum se va lumina bine, îi învăţ eu minte.

   — Mi se pare că George avea dreptate când spunea că vaporul acesta are o legătură cu sticla poştală. Probabil că indivizii ne-au văzut când am pescuit-o şi erau ei înşişi în căutarea ei.

   — Dar n-am zărit aseară nici un vas în apropierea noastră şi eram şi foarte departe de aici, răspunse Rindow. Nu pricepi de fel de unde a răsărit matahala asta aşa pe neaşteptate.

   — S-aşteptăm până se va risipi ceaţa dragă Rindow, pe urmă îi dăm noi de rost, zise căpitanul Farrow.

   — Numai să mai dăm de el, domnule căpitan. S-ar crede că încearcă să dispară de pe acum.

   Rindow făcuse un ocol şi se luă după vaporul cel misterios. Nu se mai zărea însă. Parca îl înghiţise marea.

   După câteva minute Farrow dădu ordin ca submarinul să stopeze iar.

   — Nici măcar n-am auzit duduitul motoarelor, zise George. Vaporul ăsta parcă ar fi „Olandezul zburător".

   — Bine că nu era Brike ori vreun alt marinar pe punte, râse căpitanul. Te pomeneşti că născoceau iar vreo poveste cu stafii. Aha, ceaţa se risipeşte mai curând decât mă aşteptam şi începe să se zărească bine înaintea noastră, aşa că ne putem urma drumul.

   — Uite colo pământ! strigă deodată George. Trebuie să fie insulele Sanderbands. Poate că vom da de stânca albă şi să ajungem la timp pentru a-l salva pe Tobas.

   — Ce, am şi ajuns? întrebă un glas la spatele lor şi doctorul Bertram se ivi în turn. Ştiu că am făcut o bună bucată de drum în noaptea asta, căpitane. Acum putem porni în căutarea lui Tobas ăla.

   — Trebuie să fim cu mare băgare de seamă; dragă doctore, căci intrarea pare să fie bine păzită. Chiar adineauri ne-am întâlnit cu un vapor misterios, mai bine zis cu umbra lui - şi căpitanul

povesti în câteva cuvinte doctorului întâmplarea.

   — Cu siguranţă ca au fost piraţi care îşi au pe-aici pe undeva ascunzătoarea, răspunse Bertram. Poate Tobas a încăput în mâinile lor şi-l ţin prins.

   — La asta ne-am gândit şi noi, draga doctore. Uite ceaţa se împrăştie, dar de vaporul cel misterios nici urma. Se va fi făcut nevăzut prin deltă.

   Ceaţa se subţia din ce în ce până când, în cele din urmă pieri cu totul. Limpede şi scăldată în soare se întindea oglinda nesfârşită a apei. Căpitanul luă comanda submarinului şi trimise pe Rindow să se culce, fiindcă veghease toată noaptea şi părea obosit.

   — Îndată ce vom descoperi ceva, trimit să te scoale, îi zise căpitanul Farrow, văzând ca primul ofiţer nu se îndura să plece din turn.

   Submarinul înaintă încet până la micile insule ale braţelor deltei. Farrow chibzuise pe care din ele s-o fi aflând stânca albă, când George strigă deodată, foarte agitat:

   — Colo, pe stânga, tată, e intrarea. Văd desluşit un bolovan mare de piatră albă.

   Căpitanul duse îndată ocheanul la ochi, ceea ce făcu şi Bertram.

   — Într-adevăr, mi se pare că am avut noroc şi nu mai e nevoie să căutăm, răspunse Farrow. Intrarea e drept în faţa noastră.

   — Aşa cred şi eu, adăugă doctorul După cele ce mi-ai povestit, vaporul acela misterios trebuie să-şi aibă aici ascunzătoarea, altminteri n-ar fi pierit aşa de repede.

   Căpitanul îndrumă vasul într-acolo, dar în curând dădu ordin de stopare, căci apa era aici prea puţin adâncă şi mlăştinoasă aşa că submarinul s-ar fi putut împotmoli lesne.

   — Să stăm pe loc şi să ne urmăm drumul în bărci, îşi dădu el cu părerea. De altfel nici nu ştim cu siguranţă că pe aci e intrarea adevărată.

   Două bărci de aluminiu fură montate repede şi lăsate pe apă. În cea mai mică coborî George, în cealaltă căpitanul, doctorul şi inginerul Hagen, care lua parte la expediţie în locul lui Rindow. Plundow va lua în lipsa lor comanda submarinului, urmând ca să trezească pe primul ofiţer numai în cazul când s-ar ivi vreo primejdie.

   — Aş fi mai bucuros ca „Dox"-ul să nu se lase sub apa până la întoarcerea noastră, zise Farrow celorlalţi. Nu se ştie ce se poate întâmpla dar mă tem să nu se împotmolească.

   — Ai dreptate, căpitane. Aici, în delta Gangelui, terenul e foarte mlăştinos. Dacă s-o ivi ceva suspect, Rindow n-are decât să iasă în larg.

   Plundow, timonierul, făgădui că va trezi pe Rindow îndată ce ar vedea că e vorba de ceva suspect. Mai ales îmbucăturile braţelor deltei trebuiau ţinute sub neîncetată supraveghere, căci de aci se putea ivi pericolul.

   Barca în care se afla George cu Petre o luase înainte şi tânărul coti în canalul îngust, uitându-se la bolovanul acela uriaş de pe mal. Cum ajunsese el aici? Fusese adus de undeva şi aşezat pe mal ca un semn?

   Braţul era atât de îngust, încât părea cu neputinţă unui vas mare ca acela apărut în ceaţa să pătrundă în el. Tufe dese de bambu mărgineau malurile, aşa că o debarcare părea cu neputinţă şi nici nu era chip să se ascundă cineva în ele.

   Totuşi George cu Petre cercetară cu deamănuntul malurile, înaintând tot mai mult în canalul întortocheat şi pe alocuri atât de îngust încât un om mai sprinten ar fi putut sări lesne de pe un mal pe celălalt.

   Vâsliră aproape un ceas fără întrerupere şi drumul nu se schimba de fel. Pe George îl cuprinse îngrijorarea şi se uita mereu în urmă dacă nu se vede barca în care se afla tatăl său care trebuia să vina după ei. Dar căpitanul mai zăbovise niţel pe submarin şi cum Kard nu vâslea atât de repede ca Petre, distanţa dintre cele două bărci sporise.

   Deodată tânărul şi camaradul său băgară de seamă că din braţul pe care se aflau ei se despărţea încă un canal, parcă şi mai îngust.

   Fără să stea mult pe gânduri, George mână barca într-acolo şi făcu semn lui Petre să vâslească însă cât mai încet.

   Aproape ca o nălucă aluneca barca uşoară pe apă. Canalul era atât de îngust, încât puteau apuca de amândouă părţile tufele de bambu cu mâna. Erau şi foarte dese şi încâlcite, aşa că de aci nu se puteau aştepta la vreo primejdie.

   Pe negândite se pomeniră înaintea unei spărturi adânci în tufiş şi se opriră uluiţi. Văzură aici, în pustietatea asta, o statuie uriaşă a lui Budha, înconjurată de tufe dese de bambu. O linişte care te înfiora domnea în jurul ei şi camarazii avură impresia că statuia dăinuia în singurătatea aceea din negura timpurilor şi nimeni nu bănuia existenţa ei.

   După ce se mai dezmeticiră, George făcu semn lui Petre să tragă la mal, vrând să examineze mai de aproape statuia, apoi sări pe uscat, urmat de camaradul său. Nici unul din ei nu se gândea că i-ar putea ameninţa vreo primejdie.

   George înconjură statuia şi o privi din toate părţile, cercetă pe urmă brâul de tufe şi văzu că de pe uscat nu putea pătrunde nimeni până aici.

   „Ce rost avea statuia asta într-o astfel de pustietate?" se întreba el mereu.

   Abia într-un târziu îşi aduse aminte că venise aci să dea de urma unui necunoscut despre care nu ştia altceva decât că îl cheamă Tobas. Nu, nu, aici nu putea să fie. Desigur că, luând-o pe canalul acela lăturalnic, se abătuseră din calea dreaptă şi se rătăciseră. Cu statuia asta a lui Budha n-aveau ce face şi George făcu semn lui Petre să pornească mai departe. În această pace adâncă a singurătăţii, nici nu cutezau să vorbească.

   Se îndreptară spre barcă. Tocmai când Petre vroia să pună piciorul în ea, auzi în spatele lui paşi grăbiţi. Nu mai avu timp să se întoarcă. Simţi o lovitură puternică în cap şi se prăbuşi la pământ. Cel din urmă gând al său fu la George, dar acesta păţise la fel.

   După zece minute ajunse şi Farrow la canalul lăturalnic. Se uită în toate părţile, fără să zărească însă barca lui George. Mâini dibace astupaseră la loc spărtura cu tufe şi în loculei se ridica un zid de bambuşi.

   Căpitanul mai cercetă un ceas întreg canalul şi negăsind nimic se întoarse, socotind că fiul său o luase pe braţul principal al fluviului.

   Nici aici nu dădu de urma lui George. Se părea că pierise ca în pământ. Văzând că totul e zadarnic se înapoie la submarin, dar află aici că tânărul nu se întorsese încă.

   — Nu mai înţeleg nimic, doctore, zise el lui Bertram. Nu se poate ca George şi Petre să fi dispărut aşa, în văzduh. Ai văzut doar şi dumneata că vaporul misterios n-a putut pătrunde în braţul fluviului. Să ştii că aici e iar o taină la mijloc.

   — Poate că au pornit mai departe, domnule căpitan. Pesemne că George, negăsind nimic, n-a vrut să se întoarcă până ce nu va da de vreo urmă.

   — Tot ce se poate. Vom aştepta deci până după amiază şi dacă nu s-a întors nici până atunci, plecăm în căutarea lui. Nu ştiu de ce, dar parcă îmi spune inima că fiul meu e în mare primejdie.

   Doctorul şi Rindow încercară să-i scoată din cap ideea asta; zadarnic însă. Farrow o ţinea una că lui George i s-a întâmplat ceva. Cunoştea înflăcărarea tânărului când era vorba de o aventură primejdioasă şi se temea pentru viaţa lui. Numai gândul că Petre era cu el îl mai liniştea puţin, de aceea luă hotărârea să aştepte până după amiază.

   Când George se deşteptă din leşin, băgă de seamă că se află într-o încăpere mare, în care străbătea niţică lumină printr-o deschizătură cu gratii din tavan.

   Capul îl durea cumplit şi văzu cu spaimă că e legat burduf. Îşi aduse aminte de cele întâmplate şi căută cu ochii în juru-i. Petre era lângă el, de asemenea legat.

   — Ne-au doborât pe la spate nemernicii, domnule George, îi zise Uriaşul. Dar poate ca vine domnul căpitan sa ne scoată de aici.

   — Numai de ne-ar găsi, Petre. Tare aş vrea să ştiu de unde au răsărit ca din pământ, ticăloşii ăia. Am cercetat doar micul luminiş - daca i se poate spune aşa - şi prin tufişul de bambuşi nu s-au putut strecura.

   — Atunci să ştii că au venit din statuia lui Budha, altminteri nu pricep cum.

   — Probabil. Subterana asta trebuie să se afle dedesubtul ei.

   — Nu cred, fiindcă n-am văzut nici o fereastră la pământ, domnule George. Aş fi băgat eu de seamă numaidecât. Pesemne ca ne-au târât aici pe când eram leşinaţi.

   — Ia să încercăm, Petre. Poate izbutim să ne dezlegăm unul pe altul. Începe tu.

   — Nu merge, domnule George. Suntem legaţi de duşumea şi nu putem face o mişcare. Afurisiţii ăia au ştiut ei ce fac! Un lucru aş prea să ştiu: Ce au ei cu noi?

   — Bănuiesc că vrem să ne amestecăm în treburile lor. N-am pornit oare să-l căutăm pe Tobas?

   — Eu cred că o fi şi el pe-aproape. Mă tem că duşmanii noştri şi ai lui sunt aceeaşi.

   — Poate să ai dreptate, Petre, dar ce rost are Budha ăla pe insula asta?

   — Cine ştie de când o fi aici şi nemernicii ăia s-au slujit de ei pentru scopurile lor. Mi se pare că dau semne de viaţă.

   — Aşa e, vine cineva. Să ne prefacem ca suntem tot leşinaţi.

   George închise ochii.

   Auzi desluşit paşi apropiindu-se şi în curând se deschise o uşă prin care pătrunse o lumină vie. Cel care intrase ţinea un felinar mare în mână, pe care îl puse jos, lângă uşă. Se apropie apoi de prizonieri.

   George îl examina pe sub pleoapele lăsate.

   Era un indian. Se opri lângă ei şi se uită câtva timp cu luare aminte la aceşti doi străini. Dădu apoi din cap mulţumit şi vru să plece. George se prefăcu acum că se trezeşte din leşin, privi buimăcit în juru-i şi păru că vrea să se ridice de jos. Cum era însă legat, căzu îndărăt pe spate şi se uită uluit la Indian.

   Acesta nu făcu nici o mişcare şi privea ţintă la George.

   — Cer să mi se redea imediat libertatea! răcni tânărul cu o indignare prefăcută. Cine ţi-a dat dreptul să ne închizi aici?

   — Mi l-am luat singur, răspunse indianul cu trufie.

   — Ce v-am făcut ca să vă purtaţi cu mine ca şi când aş fi un criminal?

   — Cine se amestecă în treburile noastre trebuie să moară, răspunse indianul cu asprime, pe când ochii lui azvârleau fulgere de mânie.

   — Încă odată, cer să mi se dea drumul, repetă George. E oare o crimă să se plimbe cineva cu barca prin apele astea?

   — Asta nu, dar ca să cauţi ceva ce nu trebuie să găseşti e o crimă pe care noi o pedepsim.

   — Spune-mi cel puţin cu cine am de-a face, zise George fără să arate vreo urmă de teamă.

   — Cu secta... Sanderbands. Veţi muri chiar azi. Pregătiţi-vă de moarte, care va fi o mare cinste pentru voi, căci veţi fi jertfiţi zeului nostru.

   — Ce! Vreţi să mă jertfiţi lui Budha? Ar fi împotriva oricărei dogme religioase.

   — Budha a fost mare odinioară, dar zeul nostru e şi mai mare. Acela pe care l-aţi văzut voi nu e Dumnezeul nostru, ne slujim numai de încăperile, de dedesubtul lui pentru treburile noastre. Bag seama că nu vă temeţi de moarte, de aceea ne, vom purta cu voi cum se cuvine unor viteji. Veţi îndura chinuri grozave, ca să dovediţi cât de curajoşi sunteţi.

   — Foarte mulţumesc! râse George. Va fi o mare cinste pentru noi să ne lăsăm torturaţi de dumneata.

   Indianul nu ştia dacă tânărul vorbeşte serios sau în bătaie de joc. Nu îi răspunse însă nimic şi păşi spre uşă. Se opri însă la jumătatea drumului auzindu-l pe George întrebându-l:

   — Cunoşti dumneata pe unul Tobas?

   — Da, îl cunosc. Va muri şi el odată cu voi.

   — Bine, atât am vrut să ştiu, dacă îl cunoşti sau nu.

   Cum ieşi însă indianul pe uşă, George şopti lui Petre:

   — Acum suntem cel puţin siguri că Tobas se află aici prizonier ca şi noi. Trebuie neapărat să-l eliberăm.

   — Pentru asta ar trebui, să fim mai întâi noi liberi, domnule George şi nu prea văd cum, răspunse Petre. Drept să-ţi spun, nu cred că o să fie tocmai plăcut să fim supuşi la chinuri până ce neom da sufletul.

   — Uiţi, Petre, că în buzunarul ascuns al pantalonilor mai am încă briceagul aceia mititel care ne-a mai scăpat şi în alte dăţi din primejdii de astea. Trebuie să încerc să-l scot de unde e şi vom fi îndată liberi. Uite colo în colţ armele noastre - le-am zărit adineauri la lumina felinarului. Să mă văd eu iar cu ele în mână şi nu mai mi-e frică nici de dracul, dar încă de Sanderbanzii ăştia.

   — Poate că e şi domnul căpitan pe aproape, domnule George. Nu se poate să nu fi văzut spărtura şi statuia aia mare a lui Budha. Ne-o fi căutat dumnealui, dar nu ne-a putut găsi şi s-a întors pe submarin.

   — Pesemne că nu-l cunoşti bine pe tata, dragă Petre. Nu se lasă el până nu m-o găsi. Numai de n-ar cădea şi el în mâna Sanderbanzilor.

   — Atunci o să trebuiască să-l eliberăm şi pe el. Să ascultăm acum dacă nu vine cineva, pe urmă încearcă de scoate briceagul din buzunar.

   II.

   O SECTĂ GROZAVA.

   GEORGE LUCRA CU ÎNFRIGURARE. Era într-adevăr foarte greu să-şi scoată briceagul din buzunar, aşa legat cum era. În cele din urmă reuşi.

   Când îl avu în mână, fu o jucărie pentru el să-l deschidă. După câteva momente era liber şi tăie în grabă legăturile lui Petre.

   — Să ne luăm numaidecât armele şi să tragem fără milă dacă vom fi atacaţi, zise el lui Petre. Am fost ameninţaţi cu moartea şi nu avem de ce să-i cruţăm.

   Într-o clipă îşi încinseră chimirele şi cu revolverele întinse porniră să caute o ieşire din subterană.

   Uşa prin care intrase indianul nu era încuiata. Era din lemn gros, vechi şi se mişca lesne în balamale. Înaintea lor se făcea un gang întunecos de piatră.

   George lumină o clipă gangul cu lampa lui de buzunar. Văzu că n-are nici o uşa şi la o depărtare de câţiva metri făcea un cot. Trebuia să dibuie până acolo prin întuneric deoarece nu ştia ce e după cotul acela. Se temea că lumina lămpii l-ar putea da de gol.

   Înaintă cu mare băgare de seamă, pipăind zidul. Deodată se opri atât de brusc încât se ciocni de Petre, care venea în urma lui şi fu cat p-aci să-l dea jos.

   Ascultară cu încordare. Prin zidul gros ajungea până la ei zvon de glasuri omeneşti. Tânărul dădu un ghiont camaradului său să stea pe loc, vrând mai întâi să cerceteze ce e după cotitura gangului. Bănuia că se află acolo o uşă secretă, nu îndrăznea însă să facă lumină până ce nu se va încredinţa dacă nu pândeşte cineva în dosul cotului.

   Se furişă cu băgare de seamă înainte, ajunse la cotitură şi se opri iar să asculte. Nu se mai auzea nimic. Aprinse lampa şi se uită în lungul gangului. Tocmai la capătul lui zări o uşă, de care nu se sinchisi deocamdată. Trebuia mai întâi să descopere uşa secretă de unde venea adineauri murmurul acela de glasuri.

   Se întoarse la Petre, care nu se clintise din loc. Probabil că oamenii plecaseră căci în dosul peretelui domnea o tăcere adâncă.

   Dar deodată îi ajunse la urechi nişte gemete slabe.

   Făcu lumină şi se apucă să examineze zidul de piatră al gangului. Nu văzu însă nici urmă de uşă secreta şi tocmai vroia sa renunţe de a mai căuta, când Petre îi făcu semn că a găsit el ceva. Vârâse pumnalul într-o crăpătură şi dăduse de o piedică, care nu lăsa cuţitul să meargă înainte. George vârî şi el pumnalul în crăpătură şi păţi acelaşi lucru. Apăsă mai cu putere şi se auzi un sunet metalic. Două lespezi mari de piatră se mişcară din loc. Tânărul stinse lampa, încercă să scoată lespezile în afară şi izbuti, fără prea multă osteneală.

   Cei doi camarazi se opriră să asculte apoi George făcu iar lumină. Cât p-aci să-i scape lampa din mână când îşi aruncă ochii în dosul uşii de piatră.

   Pe un soclu aşezat într-un colţ al încăperii văzu un idol atât de înfiorător, încât se cutremură de groază. Chipul zeului arăta o cruzime cum nu mai întâlnise el până atunci la statui de soiul acesta. Ochii se căscau lacomi spre jertfa pe care o ţinea în mâinile lui puternice. Jertfa aceasta era un alb, legat fedeleş, cu un căluş în gură, nenorocitul nu putea nici să se mişte sau să ţipe. Stătea în picioare, între amândouă mâinile idolului uriaş, care îl apăsa cu una pe piept şi alta pe spate ca într-o menghina. Mâinile acestea grozave aveau să-l zdrobească încetul cu încetul în chinuri cumplite.

   Înăuntrul statuii se afla probabil un mecanism care înfăptuia grozăvia aceasta.

   Lui George i se făcu părul măciucă văzând cum ochii nenorocitului, aproape ieşiţi din orbite, îl priveau deznădăjduiţii. Cum însă lumina din faţa lui îl orbea, nenorocitul nu-şi putea da seamă dacă cel ce venise era un salvator sau unul din duşmanii săi care se întorsese să se desfete la vederea chinurilor neînchipuite pe care le îndura. Dintr-o aruncătură de ochi George cuprinse întreaga încăpere. Făcu semn lui Petre să ia seama ce se

va petrece acum şi să tragă fără milă în oricine s-ar ivi.

   Nu era nevoie să i-o spuie, căci uriaşul ar fi făcut-o şi fără asta. Cu revolverul într-o mână, cu lampa de buzunar în cealaltă, Petre se apucă sa caute cealaltă uşă care era ascunsă în perete.

   În vremea asta George şopti câteva cuvinte de îmbărbătare prizonierului şi examină cu amănuntul zeul misterios. Găsi în spatele lui o clapă pe care o deschise cu ajutorul briceagului. Înaintea lui apăru întregul mecanism al idolului. Opri îndată limba care se legăna ca la o pendulă şi dădu îndărăt roţile. Braţele zeului îşi slăbiră strânsoarea şi Petre scoase pe nenorocita victimă dintre mâinile lui. Bietul om leşinase.

   George însă strică maşinăria idolului, dar aşa ca să nu se cunoască numai decât, apoi închise clapa la loc şi se apucă să dezlege pe nenorocitul care zăcea în nesimţire la picioarele lui.

   Îi scoase apoi căluşul din gură şi omul îşi veni în fire după câteva momente.

   La întrebarea tânărului dacă ştie pe unde s-ar putea ieşi din subterană, răspunse că nu cunoaşte decât uşa prin care îl aduseseră pe el aici. Era greu de găsit, totuşi după câtva timp cei doi camarazi o descoperiră şi o deschiseră cu uşurinţă.

   Încăperea în care intrară acum era goală. Numai câteva saltele de paie pe jos arătau ca slujise cândva ca odaie de dormit. Tot aici îl aduseseră la început pe prizonier.

   — Te cheamă Tobas? îl întrebă acum George. Omul, care abia putea vorbi, dădu din cap.

   — Atunci dumneata ai scris biletul acela din sticla?

   Omul încuviinţă, dând iar din cap.

   Camarazii găsiră şi aci o uşă şi ieşiră într-un gang la capătul căruia se făcea o scară de piatră. George ştia că abia acum începea partea cea mai grea a întreprinderii lor. Dacă fanaticii aceia se aflau sus, va urma o luptă înverşunată. Cu revolverul întins porni cel dintâi să urce treptele.

   În vârful scării dădu de o uşă de lemn şi se opri s-asculte. Nu se auzea însă nimic. Deschise binişor şi privi în încăpere. Nimeni. Nu mai era nevoie să, aprindă lampa, căci lumina zilei pătrundea din belşug înăuntru.

   Se aflau într-o casă de bârne. Vru iasă pe uşa dar zări prin fereastră un indian uriaş care părea că vrea să intre în casă.

   Dar indianul se opri în dreptul ferestrei ca şi cum aştepta pe cineva. Tânărul nu-l slăbea din ochi şi îşi întipări bine în minte chipul lui. Trecură vreo zece minute fără ca indianul să se mişte din dreptul ferestrei. George vru să cerceteze repede casa, când, se ivi încă un indian şi îi văzu pe amândoi intrând în coliba.

Închise binişor uşa gangului, lăsând-o însă niţel crăpată, ca să vadă ce vor face ei.

   Aceştia păşiră până în mijlocul odăii şi se opriră lângă o masă. Cel sosit în urmă dădu uriaşului o scrisoare pe care el o aruncă pe masă cu nepăsare apoi începură să vorbească într-o limbă pe care George nu o pricepea.

   După câteva minute, cel de-al doilea indian plecă iar celalalt luă scrisoarea şi o puse într-o laviţă aşezată pe o bancă de lemn.

   Pe urmă se făcu şi el nevăzut.

   George mai aşteptă câteva momente, apoi trecu iar în odaie, făcând semn lui Petre să rămână deocamdată cu Tobas în gang.

   Coliba aceasta de bârne era ca toate aşa zisele bungalow-uri ale indienilor. Tânărul băgă de seamă ca aici trebuie să locuiască vreun alb şi după ce se asigură că indianul acela uriaş nu se mai află prin apropiere, se apucă să cerceteze încăperea cu deamănuntul. Nu găsi însă nimic deosebit care să-i dea lămuriri asupra aceluia care părea să fie stăpânul casei. Scrisoarea însă o băgă în buzunar.

   Se uită apoi pe fereastră şi încredinţându-se că nu se zăreşte nimeni, deschise cu băgare de seamă uşa şi ieşi afara.

   Coliba de bârne se afla într-un mic luminiş din mijlocul unui desiş asemenea unei jungle, căci copacii păreau atât de apropiaţi unul de altul încât nu te puteai strecura printre ei. Numai o potecă îngustă, făcută de mână omenească, pornea din luminiş înspre apus.

   George se întoarse repede în casă şi chemă pe tovarăşii săi.

   — Eu o voi lua pe poteca asta, Petre, zise el uriaşului. În vremea asta tu caută un bun ascunziş în desiş, pentru noi ca să avem unde ne pitula dacă se vor întoarce indienii. Trebuie sa văd încotro duce poteca.

   George porni pe cărare. Aceasta şerpuia printre copaci. De câte ori tânărul dădea de vreo cotitură se oprea cu revolverul întins şi asculta câteva clipe, pe urmă o lua iar înainte.

   Făcu astfel o bucată bună de drum şi începu sa creadă că indienii plecaseră într-adevăr când, deodată, se opri speriat la o cotitură. Auzise glasuri omeneşti, care însă nu păreau să se apropie. Se trânti la pământ şi se uită după cotitură.

   La vreo zece metri de acolo poteca se sfârşea într-un mic luminiş mărginit de o apă. La mal era ancorat un bric încărcat cu sumedenie de indieni care vorbeau cu însufleţire între ei.

   Trecu cam vreun sfert de ceas şi tânărul văzu sosind o barcă mare cu motor care acostă lângă bric. În barcă se aflau doi indieni şi un alb care dădu câteva porunci, apoi chemă pe indianul acela uriaş pe care George îl văzuse mai adineauri în coliba de bârne. Îi spuse ceva şi indianul dădu din cap în semn de încuviinţare.

   Văzând că albul vrea să coboare pe mal, George o luă la fugă îndărăt pe potecă spre luminiş. Nu mai găsi aici pe Petre şi pe Tobas, dar auzi un fluierat scurt din spre stânga şi înţelese că sunt ascunşi acolo. Încet, ca să nu facă zgomot, intra în desiş.

   — Domnule George, îl întâmpină uriaşul, am găsit o ascunzătoare cât se poate de buna unde nu ne pot găsi indienii.

   La o depărtare de vreo douăzeci de metri de luminiş, Petre dăduse peste o groapă pe care o acoperise repede cu crengi de bambus. Era destul de mare ca să încapă toţi trei în ea şi se afla înconjurată de tufe dese. Ca să fie mai siguri Petre acoperise groapa cu ferigi care creşteau aici din belşug aşa că, chiar de ar da cineva peste capac - cum spunea Petre - n-ar fi băgat atât de curând de seamă că astupă o groapă.

   Pe Tobas îl lăsase înăuntru şi bietul om adormise buştean.

   George făcu semn uriaşului să-l urmeze. Voia sa vadă ce va face albul când va descoperi lipsa scrisorii şi poate a prizonierilor.

   Abia trecură câteva minute şi albul veni într-adevăr, urmat de indianul uriaş şi străbătu luminişul. Numai el intră în casă, pe când celălalt rămase afară lângă uşă.

   George îl auzi pe alb scoţând o exclamaţie de mirare, ceea ce făcu pe indian să intre şi el înăuntru.

   Glasuri iritate veneau pană la cei doi camarazi şi fiindcă uşa rămăsese deschisă, George putu vedea cum indianul smuci uşa cealaltă care duce în subterană.

   Albul luă felinarul agăţat în cui şi urmă pe indian, lăsând uşa data de perete. După vreun sfert de ceas, apăru iar. Părea grozav de înfuriat şi ocăra cu glas tunător pe indian care îl urma şi pe care îl trimise undeva.

   În vremea asta albul se plimba prin odaie ca o fiară turbată. De două ori ieşi în luminiş şi se uită cercetător în toate părţile, apoi se întoarse iar în casă.

   În sfârşit indianul se înapoie însoţit de încă unul care păşi semeţ spre alb şi-l salută.

   Era acelaşi care intrase în subterană pe când George şi Petre se aflau încă închişi acolo.

   Albul îi vorbi cu însufleţire dar enervarea lui părea să nu impresioneze pe indian căci răspundea calm ceea ce îl înfuria şi mai mult pe alb.

   Din păcate George nu putea înţelege ce îşi spun. Îi văzu însă pe amândoi dispărând pe uşa care ducea în subterană, pe când celălalt. Indian - uriaşul - ieşi în luminiş şi se apucă să cerceteze

tufele din jurul lui.

   Acum sosise timpul ca fugarii să se ascundă în grabă căci dacă i-ar fi găsit, ar fi avut de dus o luptă grea şi detunăturile i-ar fi dat de gol.

   Încet cei doi camarazi se târâră printre tufe, cu auzul încordat ca să prindă de veste dacă nu se apropie urmăritorul lor.

   Deodată auziră crengile trosnind la o mică depărtare de ei. Găsise indianul urma lor? George se opri şi ascultă câteva clipe, apoi şopti lui Petre.

   — S-o ştergem repede, indianul a pătruns în tufiş şi ne-a dat de urmă.

   Trase pe Petre după sine şi în curând ajunseră la groapa unde Tobas tot mai dormea, istovit de chinurile pe care le îndurase.

   Se strecurară printr-o mică deschizătură înăuntru şi aşezară acoperişul de verdeaţă la loc. Puteau însă auzi de aici zgomotele pe care le făcea indianul şi băgară în curând de seamă că acesta se apropia din ce în ce mai mult de groapă.

   George făcuse o gaură în „capacul" de buruieni de unde putea zări ce se petrece afară. Văzu pe indian venind tiptil, cercetând mereu pământul de sub picioarele lui. Parcă se îndrepta chiar spre groapă; dar deodată se abătu din drum şi se pierdu în desiş. Petre văzuse şi el mişcarea. Şopti lui George:

   — Pe semne că a dat de urma lăsată de mine când am trecut întâia oară pe aici. Groapa am găsit-o abia mai târziu şi am depăşit-o iar. Cel mai bun lucru ar fi să ieşim acum din groapă şi să-l luăm pe indian pe la spate. Ce zici, domnule George?

   Acesta chibzui niţel. Mai aruncă o privire asupra lui Tobas, care dormea adânc, apoi dădu din cap, făcând semn lui Petre ca e de aceeaşi părere. Uriaşul dădu puţin la o parte buruienile şi sari afară, urmat de George.

   Se pitiră amândoi după o tufă deasă. Auzeau în depărtare cum indianul frângea crengile, apoi zgomotul păru să se apropie iar - duşmanul se înapoia deci.

   George îşi încleştă mâna pe revolver. Îl apucase: de ţeavă ca să poată pocni pe indian cu patul în cap dacă Petre nu-l va putea birui dintr-odată. Acesta îşi tăiase o bâtă groasă dintr-o creangă de copac, pe care o va folosi ca măciucă.

   Pârâiturile se auzeau tot mai aproape, apoi îl văzură pe indian venind. Mergea aplecat şi cerceta cu băgare de seamă pământul. Se opri la tufa care acoperea groapa şi rămase cu ochi aţintiţi în jos. Stătea cu spatele întors spre cei doi camarazi, aşa că se puteau apropia pe nesimţite ca să cuteze lovitura.

   Petre ţinea bâta ridicată. Înainta binişor dar fără să vrea călca

pe o creangă care trosni sub picioarele lui.

   Indianul tresari şi se întoarse brusc. Văzu duşmanul în faţa lui. Vru să se repeadă la ei răcnind dar Petre i-o luă înainte. Bâta şuieră prin aer şi până a nu apuca indianul să deschidă gura se abătu cu putere peste ţeasta lui.

   Uriaşul căzu grămadă la pământ.

   — Aşa curând nu se trezeşte el, domnule George, şopti Petre.

   Legară burduf pe indian, îi vârâră şi un căluş în gură şi-l târâri apoi, în groapă; unde îl aşezară într-un ungher. Petre puse pe urmă „capacul" la loc şi se furişă din nou cu George în luminiş.

   III.

   POVESTEA EXPLORATORULUI TOBAS.

   CÂND FURĂ IAR ÎN DOSUL TUFEI şi priviră spre coliba de bârne, văzură pe alb în uşă vorbind cu indianul celălalt. Nu băgaseră pesemne încă de seamă lipsa uriaşului sau poate credeau că s-a dus la vapor. Albului îi trecuse mânia căci părea vesel, ba uneori râdea chiar.

   Peste puţin timp indianul îşi luă rămas bun de la el şi porni pe potecă, în vreme ce albul intră în casă şi se aşeză pe scaun lângă masă. Scoase din buzunar o pungă şi George văzu cum examinează nişte pietre preţioase.

   Nu trecu mult şi se ivi încă un alb care venea dinspre apă. Cel dintâi îl întâmpină cu voie bună, îi întinse mâna, apoi îi arătă pietrele. Acesta părea mult mai tânăr şi semăna niţel cu celălalt, aşa că George bănui că ar fi fiul său.

   — Trebuie să-l spionăm. Petre, şopti el camaradului său. Dacă ocolim prin desiş, luminişul, putem ajunge în spatele casei şi ne va fi lesne să auzim ce vorbesc.

   — Numai de nu s-ar deştepta domnul Tobas în vremea asta, domnule George. Eu zic că n-ar fi rău sa mă reped să văd ce face.

   — Ai dreptate, Petre, nu se ştie de ce ar fi în stare când ar da cu ochii de indian. Poate ca s-ar crede iar în primejdie şi ar lua-o la fugă.

   — Atunci mă duc, domnule George.

   Petre dispăru pe nesimţite iar George porni să înconjure luminişul. Se apropie binişor de coliba şi cum spatele ei era aproape lipit de un brâu de tufe, îşi ajunse uşor scopul.

   Puse apoi urechea la peretele gros de bârne şi putu auzi cuvânt cu cuvânt ce vorbeau cei dinăuntru.

   Tocmai auzi pe cel bătrân zicând ăluilalt:

   — „.îi prindem negreşit, n-avea grijă. Prea ar fi de tot să trebuiască să dau îndărăt pietrele astea de mare preţ.

   — De, tu nu iei lucrurile în serios, Wilken şi rău faci. Aia de pe submarin nu sunt oameni care să se lase cu una cu două. Dacă am şti ce s-a făcut prizonierii... Kato spunea că pe potecă n-au putut să scape. Atunci ar trebui să fie tot pe-aici.

   — Dar ce s-au făcut, Tom? Prin desiş nu e chip să răzbată cineva şi în afară de asta l-am trimis pe Dnigho, să cerceteze tufişurile de primprejur. Cred că o sa se întoarcă în curând şi vom afla ceva de la el. Asta se pricepe să citească urmele şi dacă prizonierii au fugit într-adevăr va da repede de urma lor.

   — Wilken, nici altminteri nu eşti silit să dai îndărăt pietrele căci indienii i-au lăsat chiar ei pe prizonieri să fugă. Tu le dai marfa şi îţi ceri plata. Ce fac ei pe urmă cu ea, nu te priveşte. Răspunderea cade în sarcina lor.

   — Ai dreptate, Tom, dar pas de-i fă să înţeleagă. Drept să-ţi spun, n-aş prea vrea sa mă stric cu iei. De aceea trebuie să le procur altă marfă, ceea ce cred că nu-mi va fi greu. Oamenii de pe submarin îşi caută ca nebunii tovarăşii dispăruţi şi au să cadă şi ei în capcană când vom deschide peretele de bambus care duce la statuia lui Budha.

   — Straşnică e şi capcană asta, Wilken. Dar pentru ce vroiai să ciocneşti submarinul cu bricul furat de la profesor?

   — De ciudă, Tom. Afurisitul asta, de profesor reuşise să mituiască pe un indian care nu credea în povestea cu zeul lor, să arunce în apă sticla poştală. Indianul a trebuit fireşte să plătească pe urmă cu viaţa lui trădarea şi eu sa pornesc zi de zi să caut sticla. Spre nenorocul meu a fost o afurisită de ceaţă azi dimineaţă care m-a silit să stopez în mijlocul fluviului. Am auzit deodată glasuri omeneşti prin apropiere. Ştii că apa duce zgomotul până departe şi am putut desluşi prin aparatul meu fiecare cuvânt. Cei de pe submarin găsiseră sticla şi vroiau să pornească în căutarea profesorului Tobas. M-a cuprins atunci o furie nestăpânită şi am încercat să ciocnesc submarinul, fără să mă mai gândesc că puteam s-o păţesc şi eu. Din fericire au prins de veste la timp şi au împiedecat nenorocirea. Eu însă am şters putina înainte de a se risipi ceaţa.

   — Şi pe ăia cum i-ai prins?

   — Din ascunzătoarea noastră am urmărit submarinul şi am văzut cum au lăsat două bărci pe apa şi au pornit pe canalul însemnat cu bolovanul acela mare alb. Mi-am dat îndată seama că profesorul scrisese asta în biletul pus în sticlă. Noroc că bărcile n- au pornit în acelaşi timp ci la distanţă una de alta. Cea dintâi a luat-o pe braţul lăturalnic şi am pus repede să se dea în lături perdeaua de bambuşi ca să le atrag atenţia asupra statuii lui Budha. Dobitocii din barcă au căzut în cursă. Au coborât pe mal şi oamenii mei i-au prins ca să-i predea apoi „Sanderbanzilor". Fireşte că le-am pus condiţia ca profesorul să fie sacrificat îndată, altminteri mi-a fost truda degeaba.

   — Şi-acum au fugit toţi trei prizonierii, râse Tom cu poftă. Tare aş vrea să ştiu cum dracul le-a reuşit.

   — Şi eu, Tom. Mă tem că printre indieni mai e un trădător. Am băgat de seamă ca sunt mulţi din ei care nu mai cred în vechiul lor zeu.

   — Probabil fiindcă se tem de Budha ăla care stă deasupra subteranei, Wilken.

   — Tot ce se poate dar pe idol nu-l clintesc din loc pentru nimic în lume. Mi-a fost de mare folos până acum şi am câştigat binişor de pe urma lui. Dacă aş vedea de acum încolo vreun vapor ivindu- se, pun să se arunce în apă o sticlă poştală ca aceea a profesorului cu care momesc pe cei de pe vas şi îi atrag în cursă. Pe urmă predau marfa „Sanderbanzilor" cărora le trebuie cât mai mulţi oameni de jertfit zeului lor ca să-l împace.

   Tom făcea mare haz de planul diavolesc al tovarăşului său. Întrebă iar:

   — Şi cu împărţeala cum rămâne, Wilken? Vrei să păstrezi pietrele până vei avea îndărăt marfa?

   — Trebuie, Tom, căci n-aş vrea să mă stric cu indienii. Ţi-am făgăduit jumătate şi eu mă ţin de cuvânt. Când nu vom mai avea ce stoarce de la ei, ne întoarcem în America şi trăim acolo în belşug şi huzur ca oameni bogaţi.

   — Bine, Wilken, ştii că am încredere în tine. Păstrează pietrele indienilor şi eu voi căuta să-ţi aduc marfă nouă. Iscoadele mele mau înştiinţat ca iar a pornit o barcă de pe submarin să caute pe tovarăşii lor dispăruţi. Sunt numai trei inşi în ea. Să pun oamenii dea la parte perdeaua de bambuşi?

   — Fă-o, Tom, fă-o negreşit. Şase indieni vor fi de ajuns să biruie trei europeni, Dar, grăbeşte-te că acu se înnoptează şi pe întuneric nu se încumetă ei să caute.

   — Mă duc... Peste două ceasuri vei primi iar veşti de la mine. Ţi-am scris câteva rânduri pe care cred că le-ai primit. Ei, ce zici de afacerea aia?

   — A, bine că-mi aduseşi aminte de scrisoare. A dispărut şi nu ştiu ce s-a făcut. Ce scria în ea?

   — Ce, scrisoarea a dispărut? striga Tom înspăimântat. Cine a furat-o? spune, repede, Wilken, trebuie să ştiu neapărat. Dacă încape în mâinile unui duşman, ne poate duce de-a dreptul la spânzurătoare.

   Wilken se îngălbeni.

   — Nu ştiu încă nici eu cine a furat-o, răspunse el. Ori a oprit-o într-adins Dnigho, ori au luat-o fugarii.

   — Atunci să nu-i lăsăm cu nici un preţ să ne scape, Wilken. Pe bordul bricului se află un tun, cam mititel, dar funcţionează bine. Să bombardăm cu el submarinul şi să-l scufundăm. Trebuie să dispară toţi de pe el, altminteri taina noastră va ieşi la iveală şi nu ne vom mai putea arăta nicăieri.

   Tom plecă şi George băgă de seamă ca nu ieşi pe uşa care dădea în afară ci coborî în subterană. Aşadar mai era o ieşire pe acolo.

   Tânărul chibzui cum ar fi chip să-i dea de veste căpitanului Farrow. Tresări speriat când se simţi apucat de braţ. Uitase că e şi Petre cu el şi-l urmă fără împotrivire când acesta îi făcu semn să vina după el.

   — Domnul Tobas s-a deşteptat, îi şopti uriaşul. Noroc că am sosit chiar în clipa aceea. Părea foarte înspăimântat dar după ce l- am lămurit cum stau lucrurile s-a liniştit. M-a rugat apoi să-i dau şi lui un revolver şi mi-a spus că se simte iar în putere.

   Cei doi camarazi iuţiră pasul şi ajunseră în curând la groapă. Când îi văzu, profesorul întinse tânărului mâna şi vru să-i mulţumească pentru salvarea lui căci aflase de la Petre ce făcuse George pentru el.

   Acesta îi curmă însă vorba:

   —  Nu e acum vreme pentru fleacuri de astea, domnule profesor. Tata se găseşte în mare primejdie şi trebuie să încerc totul ca să-l scap. Ştii poate dumneata cum se poate ajunge de la coliba de bârne la statuia lui Budha?

   — Da, domnule Farrow. Am cutreierat ţinutul acesta în lung şi în lat înainte de a cădea în mâinile ticălosului aceluia de Wilken. Nu îţi pot povesti însă acum amănunte, am pierde prea mult timp. La statuie putem ajunge prin subterane, dar şi prin desiş. Drumul acesta e într-adevăr foarte anevoios căci nu există ceea ce se cheamă o potecă adevărată. Mi-am croit-o eu aşa cum am putut pe când cutreierarăm ţinutul.

   — Vasăzică indienii şi albii nu o cunosc, domnule profesor?

   — Nu. E şi atât de ascunsă că n-au putut-o descoperi încă. Dacă ne grăbim, putem fi peste un ceas la statuia lui Budha.

   După ce George şi Petre se încredinţară că indianul e destul de bine legat şi nu se poate elibera singur, ieşiră din groapă, o astupară la loc şi porniră la drum conduşi de profesor care nu se mai resimţea de pe urma chinurilor îndurate şi era iar voios şi dornic de aventuri.

   Trecură pe lângă colibă şi George se încredinţă că Wilken e tot acolo. Stătea de vorbă cu indianul Kato.

   Porniră mai departe. Ajunseră în curând la potecă croită de profesor. La drept vorbind nu era o potecă ci nişte crengi tăiate ca să poată lăsa loc de trecere unui singur om.

   După ce se îndepărtară îndeajuns de colibă, George rugă pe Tobas să povestească păţaniile lui pe insulă. Acesta începu:

   — Sunt profesor de ştiinţe naturale; de mic copil m-a interesat antichitatea. Unde auzeam că e vorba de săpături de acestea, trebuia să fiu şi eu de faţă. Pentru India îndeosebi aveam o adevărată pasiune, de aceea am cutreierat-o cu diferite expediţiuni în lung şi în lat.

   Aşa s-a făcut de am cunoscut acum o lună pe un tânăr indian care mi-a povestit multe despre insulele Sanderbands. Susţinea că pe aceste insule ar exista un idol vechi al indienilor ascuns sub o statuie a lui Budha, ca simbol al înlăturării credinţei de odinioară.

   Am cumpărat un bric şi am venit încoace. Multe din insulele Sanderbands a trebuit să colind cu bătrânul meu servitor Jim până ce am dat de acest Budha singuratec, înconjurat de un brâu de bambuşi. Am ştiut numaidecât că e acela despre care îmi vorbise tânărul indian şi, cu toate că era târziu - aproape pe înserate - m- am apucat numaidecât să examinez statuia. Am găsit uşa secretă şi am deschis-o. O scară de piatră ducea în subterană. Numaidecât mi-am dat seamă că această scară fusese folosită adesea în timpul din urmă. Am înţeles îndată că mai există o secta care adoră încă pe vechiul zeu. Trebuia deci să fiu cât se poate de prevăzător căci aceia care se închină idolului pedepsesc cu moartea pe orice străin încearcă să pătrundă până la el.

   Dar, cu ajutorul lămpii mele de buzunar şi cu multă băgare de seamă putui ajunge într-o încăpere luminată printr-o fereastră zăbrelită din tavan.

   Aci nu mai exista altă uşă şi crezut că sosisem prea târziu când servitorul meu Jim, care mă urmase fără prea multă tragere de inimă de altfel, descoperi o uşă secretă.

   Cunosc mecanismul prin care indienii ştiu să-şi încuie astfel de uşi tăinuite. Slujindu-mă de cuţit reuşii s-o deschid. Înaintea mea văzui un gang lung şi întunecos.

   Îl străbătusem în parte, dar deodată mă oprii căci auzii glasuri omeneşti îndărătul zidului din stânga.

   Nu mai încăpea îndoială că se petrecea ceva, o ceremonie religioasă, al cărui rost îl înţelegeam. Acum nu mai puteam şovăi, trebuia să pătrund în încăperea unde se aflau ei şi aşteptai până ce băgai de seamă că indienii s-au depărtat.

   Descoperii încă o uşă secretă pe care o deschisei lesne şi intrai înăuntru. Acolo m-ai găsit dumneata, domnule Farrow.

   La vederea idolului, rămăsei uluit şi nu-mi puteam lua ochii de la el. Aş, fi stat multă vreme aşa, dacă nu m-ar fi trezit din visare servitorul meu spunându-mi că vine cineva şi că trebuie să plecăm îndată ca să nu dea peste noi.

   Ne strecurarăm cu grabă prin uşa secretă în gang. O încuiat la loc şi pornii mai departe.

   După ce mersei multă vreme ajunsei la o scară care ducea sus. Fără să stau la gânduri urcai treptele şi... ma pomenii într-o casa de bârne care părea să fie locuită de un alb. Când ieşii apoi în luminiş auzii iar glasuri care veneau dinspre poteca aceea îngustă care ducea la fluviu.

   Ne-a trebuit aproape jumătate din noapte ca să ne croim drumul ăsta prin care trecem acum.

   În sfârşit ajunsei la ţintă. În apropierea statuii îmi văzui barca priponită pe mal şi îmi propusei să mă întorc a doua zi pe lumină ca să examinez iarăşi idolul. Şi-apoi mă îndemna şi dorinţa să mă pun în legătură cu albul de pe insulă.

   Ajuns pe bric, scosei harta cu planul exact al acestor insule şi însemnai pe el locul unde ştiam că se află statuia lui Budha şi casa de bârne. Îmi adusei aminte deodată că prin apropierea ei trebuie să fie un braţ de-al Gangelui şi spusei timonierului meu să pătrundă cu vasul în el şi să ancoreze la vreo mie de metri, pe urmă îi voi da noi ordine.

   A doua zi dimineaţă coborâi cu servitorul meu într-o barcă şi vâslirăm în lungul canalului la a cărei intrare e bolovanul acela mare alb.

   Găsii statuia şi vrusei sa cobor iar prin uşa secretă. În gang, când mă gândii să fac mai întâi o vizită albului. De aceea ma folosii tot de drumul croit de noi în ajun şi după un ceas ajunsei la colibă.

   Mă oprii niţel în tufiş sa văd dacă nu e vreun indian pe aproape, dar nu zării nici unul. Albul era singur şi se plimba prin luminiş pierdut în gânduri. Crezui că am în faţa mea un coleg şi înaintai spre el, urmat de Jim, servitorul meu.

   La vederea mea. Omul tresări speriat, îşi smuci revolverul pe care îl purta la brâu. Vrusei să-i spun ceva ca să-l liniştesc, dar Jim, crezându-mă în primejdie, i-o luă înainte. Glonţul porni cu o jumătate de secundă mai curând decât al celuilalt, dar „din nenorocire" - acum pot să spun aşa - dădu greş, în schimb al albului nimeri în plin. Bietul Jim căzu fulgerat la pământ.

   Deoarece pe mine mă văzu fără nici o armă în mână, nu mai trase a doua oară, îndreptă numai revolverul spre mine şi mă întrebă ce caut aici. Îi spusei la ce-am venit şi cine sunt. Râse a batjocură şi zise că am sosit tocmai la timp. Mă puse să ridic mâinile în sus şi apoi mă legă burduf. Începui să răcnesc ca nebun, să-i arunc nemernicului toată ticăloşia lui în faţă, să-i spun ce-mi venea la gură. Dar el nu se tulbură de fel şi râse cu poftă când mă văzu scos din fire.

   După ce mă potolii, mă târî în casă şi mă legă de piciorul mesei. Pe urmă alergă la mal şi, după cum am aflat mai târziu puse mâna pe trei din oamenii mei. Ceilalţi patru au putut scăpa cu fuga.

   Nu trecu mult şi se iviră din toate părţile sumedenie de indieni care ne târâră, pe mine şi pe oamenii mei în subterană.

   Nici azi nu ştiu ce s-au făcut nenorociţii aceia, dar bănuiesc că au fost jertfiţi idolului aceluia grozav.

   Pe mine m-au dus azi dimineaţă la idol ca sa mor de aceeaşi moarte cumplită.

   — Şi scrisoarea din sticlă, când ai scris-o domnule profesor? întrebă George.

   — Alaltăieri seara, după ce am aflat că voi fi ucis. Printre indieni era un tânăr foarte inteligent şi mai luminat la minte cu care stătusem de câteva ori de vorbă. Am reuşit să-l mituiesc deşi n-aveam nimic ce i-aş fi putut dărui. I-am făgăduit însă comori nepreţuite dacă mă va ajuta să scap. El a fost acela care a aruncat sticla în apă.

   — Ai putut afla ce fel de idol e acesta?

   — Da. Mi-a spus-o tânărul indian despre care ţi-am vorbit. Şi ce am aflat e cât se poate de interesant, căci idolul acesta e aproape necunoscut. Iată ce mi-a povestit Indianul:

   Zeul se numeşte „Ganga". E înrudit cu zeul Şiva şi zeiţa Kali. Aici în ţinutul deltei Gangelui s-a aţinut odinioară secta „Sanderbanzilor", care adoră pe zeul Ganga. Secta care trăieşte pe insula aceasta nu are decât nouă adepţi, urmaşii celor de odinioară. Când se va stinge ultimul din ei, va înceta jertfirea în cinstea zeului Ganga.

   Înaintară în tăcere. Ajunseră peste puţin timp la brâul de bambuşi în al cărui luminiş se afla statuia lui Budha.

   Deodată George tresări şi rămase ca împietrit. Văzuse pe malul apei o barcă de aluminium. Crezu la început că e aceea în care venise el cu Petre dar uitându-se mai bine, băgă de seamă că aceasta e ceva mai mare. Era acum încredinţat că tatăl său a şi încăput în ghearele indienilor şi trebuia să lucreze repede, fără cea mai mica zăbava.

   Trase îndată capul îndărăt în tufiş şi spuse tovarăşilor săi ce crede că s-a întâmplat. Petre se uită şi el şi întări părerea lui George.

   — Atunci statuia nu mai e păzită pe dinafară, zise profesorul Tobas. Trebuie să pătrundem prin ea înăuntru şi să eliberăm pe tatăl dumitale, domnule Farrow. Venim noi de hac nemernicilor acestora, n-avea grijă.

   Petre nu mai avea astâmpăr. Abia aştepta să alerge în ajutorul căpitanului său. Scoase revolverul din brâu şi-l învârti în mână, cu privirea ameninţătoare. Îl cuprinseseră frigurile luptei.

   IV.

   UN DIAVOL ÎN CHIP DE OM.

   TOCMAI CÂND GEORGE IEŞEA DIN TUFIŞ se lăsă brusc întunericul. Pentru cele ce avea de făcut, aceasta îi folosea foarte mult, deoarece Indienii nu-l puteau zări aşa de curând, dar pe de altă parte, nici el nu putea desluşi bine ce se petrece în jur.

   Petre şi profesorul Tobas îi urmau. Se furişară în vârful picioarelor până la statuie şi se opriră s-asculte. Se încredinţară repede că înăuntrul statuii nu se afla nimeni.

   Profesorul Tobas deschise binişor uşa care ducea la gang. George coborî cel dintâi treptele, urmat de Petre.

   Jos la capătul scării începea un gang lung, de asemenea din lespezi de piatră.

   Profesorul Tobas, care cunoştea bine locul, spuse în şoaptă lui George că gangul acesta da în încăperea cu ferestre zăbrelite. Era aceeaşi încăpere în care se treziseră George şi Petre din leşin.

   Se opriră la un perete în care nu părea să fie nici o deschizătură. Profesorul însă cercetase, înainte de-a fi prins, toate încăperile şi ştia unde se află uşa secretă astfel că o găsiră repede.

   Socoteau că îndărătul ei sunt închişi prizonierii. Spre ciuda lor însă văzură că încăperea e goală.

   Fără să mai stea pe gânduri, George alergă la uşa care dădea în gang, O găsi încuiată şi cu toate străduinţele lui nu o putu deschide. După vreun sfert de ceas de trudă zadarnică profesorul zise:

   — Văd că nu ne rămâne altceva de făcut decât să pătrundem în coliba de bârne prin cărarea croită de mine şi să încercăm pe calea aceasta să eliberăm pe prizonieri. Dacă izbutim cu prilejul ăsta să punem mâna pe Wilken şi pe Tom, nu mai avem ce ne teme de indieni.

   — Da, dar în vremea asta se pot întâmpla multe, răspunse tânărul. Să vedem, nu putem deschide una din ferestre? Am fi scutiţi astfel de drumul înapoi prin pădure. Gratiile par vechi şi ruginite pe alocuri, aşa că nu va fi greu să le înlăturăm.

   Petre, care nu scosese un cuvânt, se şi apucase de treabă. George se apropie de el. Se urcă pe umerii uriaşului său camarad şi începu să zguduie din ce în ce mai tare gratiile.

   În cele din urmă reuşi să mişte din loc o fereastră şi s-o ridice niţel în sus.

   Nu era ceea ce se cheamă ferestre ci mai degrabă un fel de găuri înguste şi înalte de vreun metru care răspundeau în tavan, aşa că se putea strecura lesne un om prin ele.

   După ce George se lăsă în jos, se urcă Petre pe umerii lui şi încet-încet ridică tot mai mult aşa zisul grătar în sus. În cele din urmă putu să-l dea cu totul la o parte.

   După Petre, ieşi profesorul, urcându-se pe umerii lui George. Acestuia îi veni mai greu căci n-avea pe ai cui umeri să se sprijine. Ca să ajungă dintr-o săritură la tavan poate ar fi mers, dar n-avea de ce să se agate.

   Se aflau acum în mijlocul unui desiş încâlcit. George se gândi că va fi cu neputinţă de răzbătut prin el până la colibă dar Petre descoperi o potecă îngustă care ducea într-acolo.

   O luară pe cărăruie înainte. George, ca întotdeauna, mergea în frunte, cu auzul încordat.

   Deodată zăriră în depărtare sclipind o luminiţă. Poteca se sfârşi brusc într-un desiş.

   Se opriră şi ascultară. De acolo de unde ardea focul venea până la ei zvon de glasuri omeneşti. Trebuie să fi fost albii care stăteau de vorbă căci din când în când desluşeau câte un cuvânt englezesc.

   — Ne aflăm aproape de groapa noastră, şopti profesorul Tobas în urechea lui George. Ce-ar fi să ne încredinţăm dacă Dnigho mai e înăuntru?

   — Am putea-o face, domnule profesor, dacă nu e prea departe, răspunse George. Trebuie neapărat să scot din luptă pe aceşti doi albi, ca să pot lua pe urmă la rost pe indieni.

   — Haidem, domnule Farrow, în trei minute am ajuns la groapă; pe cât ştiu e la stânga noastră.

   Ajunseră într-adevăr după câteva minute la groapa cu pricina.

   George lăsă lumina lămpii sa cadă înăuntru dar... în groapă nu mai era nimeni! Frânghiile care rămăseseră acolo erau cea mai bună dovadă că uriaşul indian fusese dezlegat şi scos din groapă de tovarăşii săi.

   Lampa lui George licărise numai o clipă, aşa că lumina nu putuse fi zărită de cineva, totuşi auziră deodată pe cineva venind, căci crengile trosneau şi pârâiau de zor. Înţeleseră că indienii urmăreau un fugar.

   — Poate că tata a reuşit să scape şi acum îi urmăresc, şopti George. Petre, încearcă să-l prinzi. Un om urmărit de indieni nu cred să fie un duşman de-al nostru ci mai degrabă un prieten.

   Fugarul, în goana lui nu se gândea că rupând crengile arăta după zgomotul pe care îl făcea direcţia în care apucase.

   De aceea îi fu lesne lui Petre să-i iasă înainte. Se pomeni deodată faţă în faţă cu un om care tresări înspăimântat la vederea lui şi vru să se abată din drum. Petre îl înhăţă însă repede şi-i şopti:

   — la-te după mine. vrem să te salvăm.

   Cuvintele acestea spuse în englezeşte îl făcură pe fugar să-şi dea seama că nu are de-a face cu un duşman şi urmă de bună voie pe uriaş.

   Când ajunseră lângă ceilalţi, George fu foarte dezamăgit văzând în faţa lui un străin. Înainte însă de-a apuca să-l întrebe ceva, profesorul Tobas exclamă uluit:

   — Păi ăsta e Kelten, timonierul meu. Cum ai ajuns dumneata aici, domnule?

   — Înainte! Nu e acum timpul de întrebări şi răspunsuri, domnule profesor, îi curmă George vorba. Trebuie să fugim. Auzi? Albii iau parte la urmărirea fugarului. Se văd luminile felinarelor lor. Cu siguranţă că indienii cutreieră acum pădurea însoţiţi de ei.

   — Cu atât mai bine, răspunse Tobas. Dacă facem un mic ocol şi ajungem la colibă, nu vom găsi pe nici unul din ei acolo. Nici prin gând nu o să le treacă să-l caute tocmai unde s-ar aştepta mai puţin să-l găsească.

   — Ideea nu e rea şi o să-ţi ascultăm sfatul domnule profesor.

   Deoarece urmăritorii nu mai auzeau acum pârâitul crengilor îşi

închipuiră că fugarul s-a ascuns pe undeva şi se apucară să-l caute la lumina felinarelor. George însă zori pe tovarăşii săi la drum şi ajunseră în curând la micul luminiş unde se afla coliba. Înăuntru ardea lampa dar nici ţipenie de om nu se vedea.

   Intrară îndată în casă şi tânărul deschise uşa care ducea la subterană.

   — Unul din noi trebuie să rămână de pază zise el. Ce-ar fi să se

însărcineze timonierul dumitale cu asta, domnule profesor?

   Kelten primi bucuros şi cum George găsise pe masă două pistoale mari care aparţineau probabil albilor, îi dădu timonierului unul din ele ca să aibă o armă la el. Ceilalţi trei dispărură în gang şi Petre avu grijă să zăvorească uşa dinspre scară. Se luă apoi după tovarăşii săi.

   Până la încăperea unde se afla idolul nu se întâlniră cu nimeni. Când se uitară mai bine la idol la lumina lămpii de buzunar, văzură în braţele monstrului un om care îi privea cu ochii ieşiţi din orbite. Nu era însă căpitanul Farrow, ci Kard, marinarul lor care îl însoţise în barcă.

   George îl scoase repede din ghearele idolului şi-l întrebă cu înfrigurare:

   — Unde e tata, Kard?

   — Nu ştiu, domnule George, răspunse el. Ne-au doborât pe toţi lângă statuia lui Budha şi ne-am deşteptat abia aici. Pe când eu trebuia să fiu jertfit zeului, l-au târât pe domnul căpitan şi pe doctor din încăpere, dar nu ştiu unde i-au dus.

   — Domnule George, suntem acum cinci oameni voinici şi hotărâţi; putem ţine piept ticăloşilor acelora de indieni, zise Petre. I-am dat lui Kard pistolul celălalt găsit în coliba albului, e deci şi el înarmat. N-ar fi mai bine să ne ducem sus şi să-i silim să ne predea pe domnul căpitan?

   — S-ar putea, nu zic, mă tem însă că prin asta tata s-ar afla în şi mai mare primejdie. Dacă nu reuşim să prindem pe toţi indienii şi pe cei doi albi în acelaşi timp, ar fi în stare să-l şi omoare ca să se răzbune.

   Petre dădu dreptate tânărului. Mai cercetară odată încăperile din subterană, dar zadarnic. Se întoarseră în colibă unde îl găsiră pe timonier în acelaşi loc. Le spuse că nu venise nimeni în lipsa lor.

   George şi ceilalţi se retraseră repede înapoi şi închiseră uşa grea în urma lor. Zăriseră la lumina lămpii de pe masă care se răsfrângea puţin în faţa casei pe cei doi Albi venind, însoţiţi de Kato. Îi auziră apoi intrând în coliba de bârne.

   — Iar a fugit un alb, murmură indianul foarte liniştit. Acum să ne socotim, dar să ştiţi că pentru tunari nu plătesc nimic. Patru din albi v-au scăpat, mi-aţi adus în loc numai trei, aşa că se cuvine să-mi daţi înapoi pietre pentru cel ce e lipsă.

   — Socoteala ta nu se potriveşte, Kato, răspunse Wilken. Eu ţi- am predat albii şi dacă au fugit, e vina voastră nu a mea. Trebuia să-i păziţi mai bine.

   — Plătesc numai pe cei de jertfit, pe ceilalţi nu; dă-mi înapoi

pietrele, repetă cu încăpăţânare indianul.

   — Nu le mai am.

   — Să mi le dai îndărăt, dacă nu, dă-mi un alb în locul lor. Kato nu ştie de glumă şi dacă nu te învoieşti, o să te jertfim pe tine însuţi zeului.

   — Ce, mă ameninţi! răcni Wilken înfuriat. Nu-ţi dau nimic şi dacă mai îndrăzneşti s-o spui odată, îţi găuresc ţeasta cu un glonţ!

   — Nu o să poţi face nimic, căci Kato e puternic şi Ganga îşi cere jertfa. Aştept cinci minute şi dacă în vremea asta nu-mi am pietrele, pun să te lege, pe tine şi pe tovarăşul tău şi vă dau pe amândoi jertfă zeului.

   — Aşa? Bine. Na, uite răspunsul meu...

   George auzi paşii grăbiţi ai lui Wilken apoi o pârâitură bine cunoscută lui. Wilken pocnise pe indian cu patul revolverului în moalele capului. Trupul se prăbuşi cu o bufnitură la pământ..

   — Închide repede uşa, Tom, să nu vadă şi nemernicii ceilalţi ce s-a petrecut aici, altminteri ne pomenim cu ei peste noi. Cel mai bun lucru ar fi să ducem pe ăsta jos în subterană şi să-l jertfim zeului. Indienii vor crede că idolul însuşi l-o înhăţat. Fanaticii ăştia sunt nişte tâmpiţi.

   — Bine, Wilken, o sa te ajut. Mai întâi ia vezi, n-are ceva pietre de alea preţioase la el? A mi-am închipuit eu. O pungă plină. Hai pune mâna să-l ducem jos.

   George făcu repede semn tovarăşilor săi să coboare în grabă scara. Jos se ascunseră astfel în gang ca să nu fie văzuţi numaidecât.

   Peste puţin auziră pe albi venind. Wilken ducea un felinar aprins în mână pe când Tom încărcase în spinare pe indianul leşinat. Mergeau repede şi ajunseră în curând la încăperea în care era idolul. În graba lor nici nu băgară de seamă numaidecât lipsa prizonierului alb; abia după ce Tom îi atrase atenţia Wilken se uită în juru-i şi zise:

   — Să ştii că asta e isprava lui Kato. Ne-a minţit când spunea că zeul îşi strânge în braţe jertfa. Hai acum să legăm bine pe indian şi să-i punem un căluş în gură, pe urmă să-l dăm pe mâna idolului, că o să-i meargă bine - adăugă el râzând cu o cruzime care te înfiora.

   Totul se petrecu cu o iuţeală neînchipuită. Kato se dezmeticise însă şi se uita cu o ură de moarte la cei doi albi.

   Aceştia se întoarseră râzând şi păşiră spre uşă. Se opriră deodată înspăimântaţi când văzură îndreptate spre ei ţevile câtorva revolvere. La porunca lui George ridicară mâinile în sus şi

Petre cu Kard îi legară burduf cât ai clipi. Tânărul se încredinţă mai întâi că nu se pot dezlega, le luă armele şi îi întinse apoi la picioarele idolului. La urmă, Petre le mai astupă şi gura cu câte un căluş ca să nu atragă prin ţipetele lor pe ceilalţi Indieni.

   — Ca s-ajungem la bric, domnule Farrow, zise Tobas, va trebui să ne întâlnim cu ei. Dacă n-ar fi lumina sus în colibă, poate ar fi chip să ne strecurăm neobservaţi, aşa însă ar fi o mare îndrăzneală din partea noastră, în cazul în care s-ar afla vreunul din ei în luminiş.

   — Mi-a venit mie o idee, striga Petre. Să se ducă timonierul şi Kard cu barca de aluminiu la submarin după ajutoare. Dacă bricul are loc să intre în braţul deltei, înseamnă că şi „Dox"-ul nostru poate face acelaşi lucru.

   Rindow să atace pe urmă bricul, în vreme ce noi tăiem calea pe uscat indienilor când vor încerca să fugă.

   George îşi dădu seama că altă cale nu e şi se învoi cu planul Uriaşului.

   V.

   SFÂRŞITUL UNEI SECTE FIOROASE.

   DNIGHO, CARE SE ŞTIA răspunzător de fuga prizonierilor n- avea astâmpăr. Era sigur că fugarii se aflau încă prin apropiere căci prin brâul de tufe nu puteau trece.

   Se aşezaseşi el la pândă nu departe de colibă.

   Putea zări prin fereastră ce se petrece în casă.

   După vreun ceas indianul îşi pierdu răbdarea şi se apropia de fereastră ca să asculte. Auzi spre marea lui mirare şoapte, cuvinte pe care nu le înţelegea şi care nu puteau fi spuse decât de albi, Nu era însă nici glasul lui Wilken şi nici al lui Tom. Şi apoi mai desluşea încă un al treilea.

   Luă o hotărâre. Încet, aproape neauzit se strecura în casă prin fereastră şi vru să se târască spre uşa. George însă, deşi nu putea vedea pana la fereastră prin crăpătura îngustă a uşii, prinsese cu auzul lui fin zgomotul şi făcu semn tovarăşilor săi. Într-o clipă toţi întinseră revolverele şi ascultară cu încordare. Uşa îndărătul căreia se aflau ei se deschise binişor şi apăru capul lui Dnigho care se retrase speriat când îi văzu. Până s-apuce George să-l împiedice indianul scoase un răcnet care răsună ca un tunet în tăcerea nopţii. Dintr-o săritură tânărul fu lângă el. În aceeaşi clipă se simţi îmbrâncit în lături de Petre care văzuse pe Dnigho cu pumnalul ridicat gata să-l împlânte în pieptul lui George. Indianul nu vru să se lase şi se repezi iar spre el. George se putu feri la timp şi arma îi atinse numai braţul lăsând o dâră de sânge în urmă.

   În aceeaşi clipă Petre apucă pe Dnigho pe la spate şi-l zvârli cât colo. Indianul se întoarse acum spre el şi vru să-i repeadă pumnalul în piept. Dar uriaşul prinsese mişcarea şi se feri la timp.

   Deodată se auzi o detunătură în spatele lui Petre. Indianul se poticni, apoi căzu grămadă, fulgerat de un glonţ în tâmplă. Profesorul, care până atunci stătuse nemişcat, văzuse primejdia în care se aflau cei doi tovarăşi şi intervenise la timp. Alergă apoi la fereastră şi se uită afară.

   Dinspre apus se auzeau strigăte şi tropăitul multor paşi. Cei şase indieni de pe bric veneau în fugă să vadă ce însemna răcnetul şi detunătura.

   — Trageţi fără milă, altminteri suntem pierduţi, răcni George.

   În clipa următoare indienii apărură la fereastră şi doi din ei încercară să sară înăuntru. Fură însă respinşi cu gloanţe şi se auziră gemete şi urlete de durere. Când se mai ivi încă unul, profesorul descărca şi el revolverul şi glonţul nimeri ţinta.

   După aceea în luminiş se făcuse linişte. Indienii păreau că se sfătuiesc. George oprise pe tovarăşii săi să se arate la fereastră căci ştia că indienii sunt foarte dibaci în aruncarea cuţitelor.

   Deodată se auzi o bufnitură.

   — A aruncat cineva ceva pe acoperiş, zise Petre. Numai de nu ne-ar aprinde casa în cap.

   Bănuiala lui Petre se adeveri. Un fum gros pătrunse prin tavan şi îi înăbuşea.

   — În luminiş nu putem ieşi, zise profesorul. Altceva nu ne rămâne de făcut decât să ne punem la adăpost în subterană. Până să ardă uşa o să treacă mult şi în vremea asta submarinul va fi sosit.

   Când fură în gang George zăvori uşa. Trebuiau acum s-aştepte până ce coliba va arde de tot şi nici pe urmă nu puteau ieşi încă deoarece jarul rămas şi cenuşa încinsă le-ar fi fost o piedică peste care nu se putea trece.

   Trecuse aproape un ceas de când erau acolo când băgară de seamă că uşa ardea mocnit. Era foarte groasă şi cu greu ar fi putut-o mistui flăcările. Deodată auziră îndărătul lor gemete apoi paşi apropiindu-se tiptil.

   — La asta nu ne-am gândit, zise George. Indienii au dat foc casei şi s-au întors în pădure ca să ne atace în gang. Cu prilejul acesta au găsit pe cei doi prizonieri şi i-au ucis, altminteri nu înţeleg cine să fi gemut aşa.

   — Wilken şi Tom şi-au primit pedeapsa, adăugă profesorul. Acum vom avea de-a face cu Kato, şeful sectei. Să stăm liniştiţi ca să nu ne simtă. Cum se vor apropia, dumneata, domnule Farrow, fă lumină şi noi îi luăm la ochi.

   — Au un felinar la ei, şopti după câtva timp Petre văzând o licărire de lumină pe care o zăriseră, de altfel şi ceilalţi.

   — Nu sunt decât patru. Să-i culcăm repede la pământ altminteri ne ucid ei pe noi, adăugă profesorul.

   Lumina se stinse brusc şi nici paşii nu se mai auzeau.

   Deodată George avu presimţirea că-l ameninţă o mare primejdie chiar aci, în faţa lui. Apăsă cu degetul pe butonul lămpii dar în aceeaşi clipă ceva şuieră pe deasupra capului său şi se înfipse în uşa dinapoia lui.

   Lumina ţâşni şi văzu la vreo patru metri de el un indian care tocmai ridicase pumnalul. Două detunături se auziră în acelaşi timp şi indianul se rostogoli îndărăt pe scară urlând.

   George se simţi cuprins de o furie grozavă. Fără să se gândească la ce s-ar putea întâmpla, alergă în goană pe scară şi văzu la lumina lămpii pe care o ţinea în mâna stângă doi indieni care repeziră pumnalele spre el. Se feri la timp şi descărcă de două ori la rând revolverul. Unul din indieni căzu grămadă, pe când celălalt o luă la fugă urmărit de George.

   Dar Kato - căci el era - cunoştea mai bine subterana. Până să prindă tânărul de veste, dispăru ca şi când l-ar îi înghiţit pământul. Toate căutările rămaseră zadarnice. Tocmai vroia George să mai cerceteze odată încăperile subteranei împreună cu Petre şi profesorul când auzi glasuri în gang. Petre le recunoscu îndată.

   — Aici suntem, Kard, strigă George.

   Kard se întorsese aducând încă cinci marinari cu el, pe când Rindow se dusese să ia în stăpânire bricul. După părerea lui Kard trebuia să fi ajuns de mult la destinaţie.

   — Atunci să ne întoarcem şi să încercăm să deschidem uşa, zise George. Poate că sunt toţi adunaţi în luminiş şi nu ştiu unde ne aflăm.

   — Am văzut în odaia idolului doi inşi morţi, povesti Kard. Ne-am speriat crezând că unul din ei o fi căpitanul nostru.

   — Nu, nu, tata trebuie să fie pe bric, răspunse George. Haidem repede să ne încredinţăm.

   Când Petre deschise uşa grea care ducea în casa de bârne, văzură cu bucurie că întreaga colibă fusese mistuită de flăcări iar în luminiş pe Rindow, pe căpitan, câţiva marinari şi pe doctorul Bertram.

   Îşi poate oricine închipui bucuria lor. George rugă pe tatăl său să-i povestească peripeţiile prin care trecuse dar acesta amână povestirea pentru mal târziu şi întrebă mai întâi câţi indieni au mai rămas în viaţă. Pe unul îl culcase cu un glonţ la pământ Rindow în luminiş.

   — Atunci, nu mai e decât Kato, şeful sectei, răspunse George. Nu ştiu însă unde a dispărut.

   Mai târziu, căpitanul povesti cum fusese prins şi el, împreună cu doctorul şi Kard atraşi în capcană. Cum însă câţiva prizonieri fugiseră, indienii l-au dus, în afară de Kard, pe bric ca să fie mai bine păziţi.

   Camarazii porniră cu toţii spre submarin dar deodată se auzi o detunătură puternică în urma lor. Se întoarseră din drum şi doi din marinari lăsaţi de pază în luminiş veniră în fugă strigând:

   — Un cutremur, domnule căpitan. Se auzi iar o bubuitură şi mai tare decât cea dintâi şi pământul se cutremură.

   — Nemernicul acela de Kato a distrus subterana, zise cu ciudă doctorul. Şi eu care vroiam să vin mâine să văd idolul!

   Alergară în luminiş şi văzură că Bertram avusese dreptate. În locul subteranei nu mai era acum decât un morman de dărâmături.

   A doua zi Farrow luă la remorcă bricul profesorului şi-l duse pe Tobas în apropierea unui port. Pe urmă porni iar pe Gange în sus spre îmbucătura principală. Aci avea să întâmpine alte aventuri primejdioase pe care le vom descrie cu alt prilej.

SFÂRŞIT

Volumul 105

PIRAŢII GANGELUI

   O DESCOPERIRE GROZAVĂ.

   — ZĂU NU ŞTIU, dragă Rindow, cum să ne urmăm călătoria. Aş fi vrut să călătoresc cu fiul meu înăuntrul ţării, dar pe de altă parte nu trebuie să mă arăt pe aici prin apropierea coastelor, deoarece fotografia mea e cunoscută mai pretutindeni. Mai adânc, în inima ţării, nu prea am ce mă teme din acest punct de vedere, căci oamenii de pe acolo nu se prea sinchisesc de ceea ce se întâmplă pe întinsul apelor. Cel mai bun lucru ar fi să aşteptăm un vapor care o ia în susul Gangelui.

   Căpitanul şedea în cabina să şi se sfătuia cu primul său ofiţer asupra drumului de urmat spre a putea călători mai departe fără să bată la ochi. Din păcate submarinul său nu putea merge în susul Gangelui, deoarece n-avea putinţa să se afunde în fluviu.

   — Singura cale e aceea pe care ai propus-o, domnule căpitan - răspunse Rindow. Voi opri submarinul în faţa îmbucăturii principale a Gangelui şi voi aştepta până se va ivi un vas care merge în susul apei. Vom izbuti, cred, să cădem la o înţelegere cu oamenii, căci cu bani şi vorbă bună se poate face orice.

   — Ai dreptate, dragă Rindow, aşa vom face. Lucrurile ni le-am şi împachetat, astfel că putem părăsi submarinul în orice clipă. Mai plăcut mi-ar fi să ne putem urma călătoria pe un vas mic de tot. Unde ne vom întâlni mai târziu îţi voi spune, după ce voi fi luat înţelegere cu doctorul Bertram, care ţine neapărat să ne însoţească în această călătorie. Cunoşti prea bine patima lui de colecţionar şi i-ar veni greu să lase să-i scape prilejul acesta de a putea străbate India, ţara minunilor. Aşadar, până una-alta suntem înţeleşi: rămâi aici în faţa îmbucăturii principale a Gangelui şi aştepţi un vas care merge în susul fluviului. În vremea asta va trebui să ne alungăm plictiseala cum se va putea mai bine, căci se prea poate să fim nevoiţi a aştepta cam multişor până să vină un vapor.

   Submarinul, deşi la suprafaţă, stătea ascuns de stânci în apropiere de îmbucătura principală a Gangelui. Când Farrow şi Rindow se iviră iarăşi pe punte, văzură pe marinari că se zbenguiau în apă pe lângă vasul lor. George şi Petre se întovărăşiseră şi ei cu ceilalţi. Tânărul înotase până la stânci urmat de uriaş, care nici de data asta nu vroia să-şi părăsească odorul.

   Ajungând la stânci, George se căţără îndată pe ele. Deoarece locul acesta era foarte singuratec, ţinea să privească ţinutul înconjurător din vârful celei mai înalte stânci, în nădejdea că va

descoperi ceva interesant.

   Petre fu îndată lângă stăpânul său, sus pe stâncă. De acolo puteau cuprinde cu privirea o parte a uscatului, dar nu descoperiră nici un sălaş omenesc şi George era gata să coboare, când Petre îl trase înapoi şi arătă cu mâna spre un braţ de apă din faţa lor.

   — Poţi recunoaşte d-ta obiectul care se află colo în apă, domnule George? Cred că s-a prins de ţărm şi nu mai poate pluti înainte.

   Tânărul privi în direcţia arătată şi zări îndată obiectul cu pricina.

   — Trebuie să fie stârvul unui animal care s-a înecat, Petre. Trupul zace pe jumătate în apă. Păcat că n-avem ocheanele la noi.

   Uriaşul, care avea ochi foarte buni, zise după câtva timp:

   — Eu cred că e un trup omenesc, dar s-ar putea să mă şi înşel.

   — Se poate să ai dreptate, Petre.

   — Hai înapoi la submarin să ne îmbrăcăm, apoi pornim cu o barcă într-acolo.

   Uriaşul primi imediat. Se dădură jos de pe stâncă şi începură să înoate spre submarin. Ajunseră repede şi George ceru îndată câtorva marinari să monteze o bărcuţă de aluminiu.

   — Încotro, George? întrebă căpitanul, care se mai afla încă pe punte.

   — În braţul de apă de colo am zărit ceva pe care am dori să-l cercetăm mai de aproape, răspunse tânărul. Petre crede că ar fi un om.

   — Poate o fi cadavrul vreunui indian, îşi dădu cu părerea Farrow. Bine, duceţi-vă şi vedeţi ce e cu descoperirea voastră, George se şi îmbrăcase şi se urcă în bărcuţa pe care Petre o îndreptă spre braţul de apă. Ajunseră în curând acolo şi tânărul strigă:

   — Petre, ba e chiar un om, un alb, după cum arată mâna care se vede de aici. Capul e sub apă, iar trupul pe uscat.

   Petre se întoarse şi privi şi el trupul. Cu o cange şi o curea încercară să scoată din apă capul mortului - dar făcură deodată descoperirea grozavă că... lipsea capul.

   — Treaba asta or fi făcut-o crocodilii, domnule George, zise Uriaşul. Cu siguranţă că mortul a plutit în josul Gangelui şi a fost mânat în braţul acesta.

   — Nu cred să fi fost aşa, Petre. Ia priveşte şi tu, capul pare să fi fost retezat cu un instrument tăios. Pe de altă parte, după părerea mea cadavrul zace în apă numai de vreo douăzeci şi patru de ceasuri. Să încercăm să tragem trupul pe uscat şi doctorul

Bertram îl va examina cu amănunţime. Poate găsim şi în buzunarele cadavrului ceva care să ne lămurească asupra lui.

   Fără prea multă greutate cei doi camarazi izbutiră să tragă trupul pe uscat. Decapitat cum era făcea o impresie grozavă şi George se simţi străbătut de fiori.

   — Să plecăm îndărăt şi să-i aducem pe tata şi pe doctorul Bertram, Petre. Aici e vorba de o crimă, pe care trebuie s-o lămurim.

   Străbătură în tăcere drumul înapoi până la submarin.

   Căpitanul se arătă îndată foarte interesat, aflând despre descoperirea cadavrului. Puse să se monteze o barcă de aluminiu mai mare şi se urcă într-însa împreună cu doctorul Bertram, Rindow şi Kard, acesta din urmă ca vâslaş. George şi Petre porniseră înainte cu bărcuţa lor, aşteptându-şi camarazii la locul cu pricina.

   După ce doctorul examină cadavrul, zise:

   — Capul a fost despărţit de trup cu o sabie. Omul acesta sau a fost executat, sau - ceea ce nu-mi vine să cred - e o crimă la mijloc.

   — Şi de ce nu crezi că a fost executat dragă doctore? întrebă căpitanul.

   — Pentru că atunci cadavrul n-ar fi fost aruncat în apă. Hai să-i scotocim buzunarele, poate găsim ceva la el care să ne lămurească.

   George şi Petre începură să caute prin buzunarele mortului, dar nu găsiră decât un inel de argint, care avea în partea de sus o placă mică, la fel cum au inelele-sigilii. Pe această placă era gravat un crocodil.

   Doctorul privi îngândurat inelul şi în cele din urmă zise, înălţând din umeri:

   — Zău că nu ştiu ce să însemneze inelul acesta!

   — Poate e un semn de recunoaştere, draga doctore, îşi dădu cu părerea George. Sau are vreo legătură cu... uciderea omului.

   — Tot ce se poate, dar. n-avem de unde şti, mortul a zăcut în apă numai vreo şase ceasuri, astfel că a fost ucis de curând.

   — Atunci făptuitorii trebuie să fie pe aproape, zise tânărul, cu înfrigurare. N-ar fi bine să pornim cercetări, tată?

   — Tocmai la asta mă gândesc, dragă George. Sunt şi eu de părere că aici e vorba de o crimă misterioasă, pe care trebuie s-o lămurim. Să-l dezbrace Petre, poate găsim vreun semn care să ne ajute să-i stabilim identitatea.

   Uriaşul se apucă imediat de treabă şi când fu gata, toţi văzură că nenorocitul decapitat trebuie să fi îndurat chinuri grozave.

Dungi de sânge pe spate arătau că fusese biciuit.

   — E limpede! exclamă doctorul Bertram. Omul a fost ucis, după ce a fost torturat înainte - poate că vroiau să-i smulgă vreo taină.

   — Vom încerca să punem mâna pe făptaşi, zise căpitanul, grav. Ticăloşi care se dedau la astfel de crime trebuiesc distruşi. Dar ce e, George? Ai mai găsit ceva?

   Tânărul cercetase cizmele mortului şi scosese tălpile de plută dinăuntru. De sub una din ele scoase la iveală o foaie de hârtie acoperită cu desene ciudate.

   — Ah, o schiţă! exclamă doctorul. Ia staţi, mi se pare că eu cunosc acest desen. Nu e schiţa deltei Gangelui? Trebuie doar s-o cunoşti şi d-ta, dragă Rindow?

   Primul ofiţer cercetă hârtia apoi zise:

   — Se pare că e într-adevăr o parte din delta Gangelui, domnule doctor. Din păcate nu e scris nici un nume, dar putem compara schiţa cu hărţile noastre.

   Căpitanul, luând şi el documentul în cercetare, întări bănuiala doctorului Bertram. Vârî hârtia în buzunar şi rugă pe medic să cerceteze cadavrul, poate găseşte vreun semn.

   — Aici la subţioara stângă e unul, tată, zise George. Are forma unui unghi.

   — Poate că ar recunoaşte cineva mortul după asta - îşi dădu cu părerea căpitanul. Să-l îngropăm aici şi să ne înapoiem pe submarin. După masă vom chibzui ce e de făcut.

   Petre şi Kard începură să sape o groapă sub copaci, mortul fu băgat înăuntru şi căpitanul rosti o scurtă rugăciune. Ţărâna fu îngrămădită deasupra şi toţi se înapoiară apoi la submarin.

   Îndată ce ajunseră, căpitanul, doctorul, Rindow şi George studiară împreună harta deltei Gangelui şi o asemuiră cu schiţa găsită.

   — Se potriveşte, într-adevăr, domnilor, zise Farrow, după câtva timp. Necunoscutul pe care l-am îngropat a însemnat aici un loc aflat lângă unul din braţele principale, în apropierea braţului lăuntric unde am găsit cadavrul. Putem ajunge la locul acela în două sau trei ceasuri, dacă mergem cu bărcile noastre în susul acestui braţ.

   — Avem cel puţin un punct de sprijin! exclamă doctorul Bertram. Ai vreo bănuială de ce a fost ucis omul acesta, domnule căpitan?

   — Deh, ştiu şi eu! Poate că avem de-a face cu piraţi care n-au căpătat preţul de răscumpărare şi de aceea au ucis pe nenorocit, îşi dădu cu părerea George.

   — La gurile Gangelui nu se aţin piraţi, dragă George, răspunse

căpitanul.

   — Dacă ni s-ar. Fi arătat un alt loc pe hartă, s-ar fi putut să ai dreptate.

   — Totuşi şi aşa e cu putinţă, domnule căpitan, zise Rindow. Trebuie să te gândeşti şi d-ta că piraţii îşi aleg câmpul de activitate acolo unde e rost de câştig mai uşor şi ăsta e cazul în locurile cu circulaţie mare.

   — În sfârşit, vom vedea. Plundow va prelua comanda, căci de sigur că vrei şi d-ta, să mergi cu noi, dragă Rindow?

   — Fireşte, domnule căpitan.

   — Bine, atunci pornim îndată după masă.

   George ardea de nerăbdare la gândul noii aventuri. Abia sfârşiră masa, că şi părăsi submarinul, împreună cu Petre. Fiecare din ei luase - conform dispoziţiei căpitanului - câte două grenade de mână şi cei doi vroiau să pornească imediat, dar Farrow îi preveni, amintindu-le de ultima aventură când George o luase înainte şi căzuse în mâinile duşmanilor.

   Totuşi, George izbuti s-o ia cu vreo sută de metri înaintea celeilalte bărci. Curând ajunseră el şi cu Petre - la intrarea braţului de apă şi, deoarece acesta făcea multe cotituri, dispărură curând din raza vederii celor din barca doua.

   Tocmai trecuseră iar de o cotitură, când George făcu de-odată un semn lui Petre să înceteze cu vâslitul. Fără să rostească o vorbă, arătă cu mâna spre mal, unde se prăjeau la soare câţiva crocodili mari.

   — Numai de n-am veni în atingere mai apropiată cu ei! zise George, după câtva timp. Dacă ne văd, cu siguranţă că ne vor împiedeca să ne urmăm drumul.

   — Nu pricep cum a putut trece pe aici trupul mortului, spuse Uriaşul. Crocodilii l-ar fi sfâşiat doar cu siguranţă.

   — Nici eu nu pricep, Petre. E cu neputinţă ca mortul să fi plutit pe aici fără să fi fost văzut de crocodili.

   — Atunci ne aflăm poate pe o urmă greşită, domnule George. Mortul nici n-o fi trecut pe aici.

   Tânărul chibzuia tocmai cu înfrigurare, când Petre, care tot întorcea capul, scoase de-odată o exclamaţie de mirare. George privi şi el şi văzu că de după cea mai apropiată cotitură a braţului de apă venea o plută de bambus şi pe ea se afla legat de catarg un om, care încerca zadarnic să se libereze. Crocodilii de pe mal băgară de seamă şi porniră să ajungă pluta.

   — Repede, Petre, trebuie să încercăm să-l salvăm pe nenorocit! ţipă George.

   Uriaşul şi pusese mâna pe vâsle. Dar cu toate străduinţele sale şi cu toate că barca zbura aproape deasupra apei, George văzu că crocodilii vor ajunge la plută înaintea lui. Trase repede pistolul, pentru a încerca cel puţin să gonească târâtoarele şi când văzu că una din ele pusese piciorul pe plută, ţinti în ochiul ei şi trase de două ori.

   Dihania dispăru îndată în apă, pe când ceilalţi trei crocodili se năpustiră asupra camaradului rănit şi începură să-l sfâşie. O luptă crâncenă se iscă în apă. George şi Petre erau în primejdie să se răstoarne cu barca, dar Uriaşul se pricepu să salveze situaţia, îndepărtându-se de locul luptei.

   — Petre, repede spre plută, eu o ţin din partea asta, ca să nu se răstoarne din pricina greutăţii! strigă George. Trebuie să te grăbeşti însă, căci dacă crocodilii se înapoiază, nu putem face altceva decât să tragem iar asupra lor. Petre se săltă pe plută, pe care George o ţinea bine cu mâinile dintr-o parte, ca să nu fie apăsată sub apă. Uriaşul fu îndată lângă cel legat şi-i tăia funiile la repezeală. Omul îi căzu în braţe. Petre auzi un geamăt nedesluşit, îl sprijini repede pe nenorocit şi-l duse la barcă, unde fu luat în primire de George. Bărcuţa de aluminiu porni apoi ca o săgeată înapoi şi când ajunseră la prima cotitură, văzură venind în goană cealaltă barcă, în care se afla căpitanul.

   Acesta auzise împuşcăturile şi-i credea în primejdie pe George şi pe Petre. Văzându-l pe fiul său teafăr şi vesel, Farrow răsuflă uşurat.

   După scurt timp cele două bărci erau alături.

   George povesti pe scurt ce li se întâmplase. Doctorul Bertram începu să-l examineze pe leşinat, în vreme ce George, Petre şi Kard îşi îndreptau luarea aminte asupra apei, ca să observe la timp un nou atac al crocodililor.

   — Omul acesta trebuie să fi îndurat grozav de mult, spuse medicul, după ce sfârşi cu examinarea. În fundul gurii avea un căluş, aşa încât abia putea să respire. Şi dânsul are pe spate dungi lăsate de bici. Trebuie să-l ducem imediat pe submarin, ca să-l pot examina mai bine şi să-l tratez.

   — Atunci trebuie să întrerupem deocamdată cercetările, fu de părere căpitanul.

   — Tată, mai nimerit ar fi ca doctorul cu Kard să se înapoieze la submarin cu barca mea, zise George, căruia nu-i surâdea de fel o întrerupere a cercetărilor. Bărcuţa duce trei persoane şi când nenorocitului îi va fi mai bine, doctorul ne va putea ajunge.

   — Ai dreptate, George, răspunse căpitanul.

   Deoarece şi Bertram încuviinţa, schimbară locurile şi după câteva minute cele două bărci se despărţiră. În vreme ce doctorul cu bolnavul se îndrepta spre submarin în barca vâslită de Kard, barca cea mare, condusă de Petre pornea spre locul unde erau crocodilii.

   II.

   PUSTNICUL.

   REPTIELE SE AFLAU IARAŞI PE MAL şi se prăjeau la soare. Erau cinci şi barca trebuia să treacă numai la cinci metri de ele. Petre vâsli însă atât de încet, încât dihăniile, care stăteau tolănite cu ochii închişi, abia de băgară de seamă ceva.

   Dar tocmai pe când treceau pe dinaintea lor, ele se mişcară; se întoarseră fulgerător şi se aruncară în apă, pentru ca să înoate spre barcă.

   Petre îşi încordă atunci toate puterile şi barca ţâşni ca o săgeată prin apă. Dar şi crocodilii nu se lăsară mai prejos şi ar fi ajuns cu siguranţă bărcuţa, dacă cei doi camarazi n-ar fi pus mâna pe pistoale. Câteva împuşcături şi doua dihănii se lăsară la fund, unde celelalte le sfâşiară imediat. Asta îi dădu răgaz lui Petre s-a ducă barca în siguranţă şi îndată dispărură pe după un cot al apei.

   Primejdia nu era înlăturată însă, căci la mică depărtare se iviră iarăşi câteva târâtoare. Din nou fură nevoiţi camarazii să se folosească de pistoale ca să-şi croiască drum.

   — Dacă lucrurile urmează tot aşa, atunci nu ajungem departe, zise Rindow - căci mai avem de străbătut un drum de peste un ceas.

   — Crocodili s-ar mai ivi, fără doar şi poate, răspunse căpitanul, dar nădăjduiesc ca braţul de apă va deveni mai larg în cele din urmă.

   — Se pare că nu vom mai întâlni crocodili, zise Rindow, când trecură de al doilea cot şi dihăniile nu se mai arătară.

   — Braţul se lărgeşte întrucâtva şi dacă vom vâsli voiniceşte, într-un ceas facem drumul.

   George luase a doua pereche de lopeţi şi-i ajută uriaşului, aşa că bărcuţa zbura, nu alta.

   În cele din urmă camarazii văzură înaintea lor unul din braţele principale. Malurile nu mai erau aici acoperite de bambuşi, în schimb era jungla deasă, astfel că nici un om n-ar fi cutezat să pătrundă într-însa.

   După schiţa găsită, Petre trebuia să vâslească barca în braţul principal, spre stânga, unde la oarecare depărtare se afla locul însemnat de mort. Acest braţ de îmbucătură era destul de larg şi umblau pe dânsul vaporaşe. Tocmai când intrau în el văzură o goeletă1 mică, al cărei echipaj era format aproape numai din chinezi.

   Căpitanul şi George priviră prin ocheane, dar oamenii de pe vas păreau să nici nu se sinchisească de bărcuţă şi poate că nici n-o băgaseră în seamă, căci se şi îndepărtaseră.

   Petre vâsli mai departe. Toţi ţineau sub ochi malul stâng, nu descoperiră însă nimic, dar deodată George zări un afluent mic în braţul acesta principal.

   Arătă într-acolo fără să rostească o vorbă şi nici ceilalţi nu cutezară să vorbească, deoarece presupuneau că se află pe acolo iscoade. Da, acesta putea fi locul însemnat pe schiţă. Căpitanul făcu un semn lui Petre să intre cu barca în acest braţ, lăturalnic, ceea ce Uriaşul făcu, vâslind cât mai încet cu putinţă.

   Deoarece afluentul era la numai vreo şase metri, putură vedea bine malurile. Acestea erau şi ele acoperite de bambuşi şi cu cât înaintau, cu atât păreau să devină mai deşi. Trecură de multe coturi şi de fiecare dată Petre oprea barca, spre a se încredinţa dacă nu-i pândeşte vreo primejdie.

   De-odată el, opri în toiul vâslitului şi în acelaşi timp căpitanul ridică mâna în semn de prevenire. Zgomote ciudate ajunseră până la urechile camarazilor, părând că cineva repeta o melodie monotonă.

   Căpitanul făcu un semn lui Petre să pornească mai departe, ceea ce Uriaşul făcu, dar la cotul următor al braţului de apă opri din nou şi îşi încordă auzul. Sunetele ciudate se auzeau mai lămurit acum. Cu băgare de seamă Petre vâsli mai departe, apoi, la un semn al căpitanului opri iarăşi, după ce trecură de cot. La oarecare depărtare de mal, în faţa lor, se afla într-un luminiş din mijlocul bambuşilor o colibă mică, înaintea căreia stătea un indian bătrân, care scotea sunetele acelea ciudate. Părea să rostească o rugăciune, căci făcea cu braţele nişte gesturi de parcă ar invoca un zeu.

   Căpitanul Farrow nu vru să-l tulbure şi după câtva timp melodia ciudată încetă, iar indianul se ridică spre a merge în casă. Farrow făcu iar un semn lui Petre să vâslească şi peste câteva clipe barca trase la mal. Căpitanul sări îndată pe uscat, urmat de ceilalţi şi păşi încetişor spre coliba în care dispăruse Indianul.

   Farrow începu să-l strige şi imediat se deschise uşa de bambus, iar bătrânul ieşi afară.

   — E cineva aici? întrebă el pe englezeşte, deoarece şi căpitanul se folosise de această limbă.

   — Nu vezi că ai oameni în faţa dumitale? zise Farrow.

   Apoi păşi spre bătrân, a cărui faţă era numai zbârcituri, iar trupul îi era atât de slab, de parcă nu mâncase de multă vreme.

   — Bathu nu vede nimic, el aude numai, răspunse indianul. Ştiu însă că au venit aici mulţi Albi. Îl caută ei pe Bathu? Vor dânşii ca Bathu să-i ajute?

   Indianul era orb. Era de mirare totuşi, căci ochii lui aveau atâta strălucire, iar privirea îi era atât de pătrunzătoare încât se părea că străbate în adâncul sufletelor străinilor.

   Indianul se aşezase iarăşi pe banca de lemn şi părea că aşteaptă un răspuns al căpitanului. Acesta se uită în juru-i, pe urmă zise:

   — Da, am venit la Bathu ca să-i cerem un sfat. Căutăm un om care a dispărut. Poate Bathu să ne spună unde se află?

   — Bathu poate răspunse bătrânul, spre mirarea tuturor. Sahib trebuie să mi-l descrie pe acest om şi să-mi cuprindă încheietura mâinii în aceiaşi timp.

   Căpitanul se uită nedumerit la camarazi, apoi, văzând gesturile încurajatoare ale lui George şi Rindow, îl descrise pe omul găsit pe plută, în vreme ce strângea încheietura mâinii Indianului. Acesta îşi îndreptă ochii spre cer, părând a chibzui. După câteva clipe, zise cu glas slab:

   — Bărbatul acela se numeşte Charles Kingshel şi se află în momentul de faţă pe un vapor. Văd un schelet subţire de vas, care este pe jumătate în apă. Un turn duce înăuntru. Acolo să află bărbatul care e rănit.

   Căpitanul dădu drumul mâinii indianului şi clătină capul, uimit. Cum putea şti omul acesta unde se află bolnavul? Era doar cu neputinţă ca el să-i fi observat. Când se reculese, întrebă mai departe:

   — Poate Bathu să-mi spună şi cum se numeşte omul pe care l- am îngropat azi şi care n-avea cap?

   Bătrânul răspunse:

   — Dacă omul nu mai are cap, atunci era mort şi Bathu nu se poate pune în legătură cu morţii, de asta e în stare numai Budha.

   Căpitanul Farrow îl întrebă apoi pe indian dacă nu cumva fusese la el în ultimul timp un ins, care să-l fi întrebat ceva.

   — Da, Sahib, acum trei zile a venit încoace un bărbat şi m-a întrebat ceva, însă Bathu nu trebuie să vorbească despre asta, căci atunci Bathu îşi pierde puterea şi nu-şi mai poate lăsa spiritul să rătăcească.

   — L-am găsit pe omul acesta mort; trupului îi lipsea capul lămuri căpitanul şi acum suntem în căutarea ucigaşului.

   Bătrânul căzu pe gânduri. Văzând că nu răspunde, căpitanul mai întrebă:

   — Cunoaşte Bathu semnul în formă de crocodil de pe un inel?

   Indianul înălţă capul, surprins şi aproape speriat puse

întrebarea:

   — Face parte oare Sahib din tagma aceasta? Atunci n-are ce căuta aici, căci oamenii aceştia sunt trădători cu toţii.

   — Noi nu aparţinem lor, răspunse căpitanul dar nu ne-ai putea spune ce fel de tagmă e aceea?

   — Sunt oameni răi care ucid pe alţii ca să câştige bani. Unul a venit odată aici, Bathu însă l-a trimis în Nirvana.

   — L-ai omorât? întrebă Farrow, surprins.

   — L-am omorât prin voinţa mea, răspunse indianul. Omul m-a ameninţat şi atunci a căzut mort deodată. I-am zvârlit cadavrul în fluviu, unde l-au mâncat crocodilii.

   — Noi căutăm banda aceea ca s-o nimicim lămuri căpitanul. Nu ne poţi spune unde o putem găsi?

   — L-au omorât ei cumva pe bărbatul care a fost la mine şi m-a cercetat? întrebă Indianul.

   — Aşa presupun, dar nu-l cunosc pe omul acela.

   Bătrânul căzu iar pe gânduri, apoi înălţa capul şi zise:

   — E mort... nu-l mai găsesc nicăieri. Îţi voi spune şi ce m-a întrebat. Acum pot s-o fac, căci omul nu mai trăieşte. Întrebase de fiică-sa Ellen, care a fost răpită. Ea trăieşte şi se află în puterea bandei al cărei semn este inelul cu crocodilul. Într-acolo vroia să se ducă dânsul.

   — Şi i-ai arătat unde e vizuina bandei? întrebă Farrow.

   — Da, i-am arătat. dar ţie nu trebuie să ţi-o spun, căci ar însemna să te trimit la pieire, Sahib.

   — Trebuie să-mi spui, Bathu, altminteri se întâmplă e nenorocire şi mai mare. Cu siguranţă că Ellen, fiica omului alb, se mai află prizonieră şi noi vrem s-o eliberam.

   Bathu se gândi iarăşi, apoi răspunse:

   — Văd o corabie cu pânze, pe care se află fata. Corabia e în mers şi nu poate fi departe de aici. Întoarceţi-vă iar la braţul principal al Gangelui şi căutaţi-o acolo!

   Mai mult nu putură scoate de la bătrân. Dându-şi seamă de asta, căpitanul vru tocmai să plece împreună cu tovarăşii săi, când indianul îi mai zise:

   — Sahib, îţi pot spune acum unde se află vaporul. E în apropiere de.

   În clipa aceea detună o împuşcătură. Bătrânul înălţă capul spre cer, apoi acesta îi căzu pe-o parte. Murise. Glonţul îi găurise

ţeasta.

   Toţi priviră speriaţi în jur, neştiind de unde venise glonţul. Dar căpitanul arătă spre mal, căci judecând după rană, împuşcătura n- ar fi putut veni decât dintr-acolo. Totuşi, pe mal nu se zărea nimeni, în schimb camarazii văzură cu spaimă că barca lor dispăruse. Ei făcuseră cerc în jurul indianului şi nu priviseră spre mal.

   George şi Petre alergară îndată într-acolo, dar din pricina brâului des de bambuşi nu putură vedea decât până la cotul următor al braţului de apă. Nici un om nu se afla pe aproape.

   — Nu ne va rămâne altceva de făcut zise căpitanul - decât să construim o pluta trainică şi să pornim îndărăt. Nădăjduiesc că s- or găsi în colibă destule sfori.

   împreună cu George şi Rindow intră în colibă; nu văzu însă acolo decât câteva vase pentru mâncare, o vatră mică şi un culcuş. Cât despre frânghii, sau altceva cu care ar fi putut lega o plută, nici urmă.

   — Atunci trebuie să încercăm să ne croim o potecă prin pădurea asta de bambuşi, zise George căci alt drum sunt sigur că nu vom găsi.

   — Va fi greu, domnule George, zise Petre. O vom scoate noi la capăt, nu-i vorbă, dar pierdem multă vreme. Pe de altă parte nu ştim cum să străbatem micile braţe de apă, căci astea sunt numai insule care nu-s legate cu uscatul.

   — Ai dreptate, Petre, răspunse căpitanul. Şi eu îmi frământ mintea cu ce-am putea face. Să rămânem aici şi să-l aşteptăm pe doctorul Bertram n-are nici un rost, căci odată cu barca au dispărut şi merindele ce le-am luat cu noi. Trebuie neapărat să încercăm să ieşim de aici şi dacă nu s-o putea altfel, atunci ne vom croi un drum prin desiş, cum propunea George.

   Tânărul şi Petre se aflau pe o parte a desişului de bambuşi, pe care-l cercetau. George se aplecase tocmai puţintel şi privea prin frunziş, când deodată răsună un glas de undeva:

   — Să nu faceţi nici o încercare de a părăsi acest luminiş, domnilor, căci tot nu veţi izbuti! Vă consider ca prizonierii mei şi vă rog să depuneţi armele pe mal. Dacă nu veţi da urmare poruncii mele, mă voi vedea silit să trag asupra dv. Că mă pricep la asta, aţi avut prilejul să constataţi înainte; când l-am împuşcat pe indianul care a vrut să mă trădeze. Şi ca să vă dovedesc arta mea, vă rog să fiţi atenţi!

   „Poc, poc, poc!" detună din desişul de bambuşi spre malul de peste drum.

   Cu fiecare împuşcătură zburară, pe rând, pălăriile de pe

capetele camarazilor, pe care le luase la ochi puşcaşul nevăzut.

   Căpitanul îşi dădu seamă atunci că are de-a face cu un duşman pe care nu-l putea nesocoti şi strigă tare spre celălalt mal:

   — Opreşte, vom depune armele! Dar spune-ne ce vrei?

   — O veţi afla îndată. Vă rog, grăbiţi-vă cu depunerea armelor, căci noi nu suntem obişnuiţi să tratăm vreme îndelungată.

   Căpitanul Farrow aruncă spre tovarăşii săi o privire, dându-le de înţeles să nu întreprindă nimic deocamdată. Când căută însă să-l descopere pe George, care stătuse lângă Petre, în apropierea peretelui de bambuşi, băgă de seamă că dispăruse. Nu spuse nimic, gândindu-se că tânărul se ascunsese îndărătul colibei, ca să nu fie nevoit să predea armele. Farrow o luă înaintea camarazilor săi spre mal şi puse jos acolo pistoalele şi cuţitul. Rindow şi Petre făcură acelaşi lucru.

   — Mergeţi înapoi şi rămâneţi lângă colibă! porunci omul nevăzut. Dar ia staţi, unde e tânărul care era cu voi? Să iasă imediat la iveală din colibă sau dindărătul acesteia, altminteri încep iar să trag!

   George însă nu se ivi şi nici la a doua invitaţie a misteriosului individ nu-şi făcu apariţia. Acesta începu acum să tragă, într- adevăr, dar nu asupra căpitanului şi a însoţitorilor săi, ci asupra colibei, care era atât de şubred construită încât gloanţele trecură printre ea în pădurea din spatele ei. După ce descărca vreo douăzeci de gloanţe, necunoscutul strigă:

   — Aşa, cred că asta ajunge şi nădăjduiesc că nu l-am făcut ciur pe tânăr. Acum vă rog să ridicaţi braţele, căci vreau să iau armele depuse. La cea mai mică mişcare, însă, trag.

Căpitanul, Rindow şi Petre se supuseră fără să crâcnească.

   La marginea pădurii se ivi acum puşcaşul misterios. În mâna dreaptă ţinea un pistol şi se apropia cu băgare de seamă de mal. Apoi trase afară din desiş barca de aluminiu a căpitanului, o împinse pe apă şi sări în ea, fără să piardă din ochi o clipă pe prizonierii săi. Ajunse curând la mal şi luă în primire armele, pe care le aşeză în bărcuţă.

   După aceea păşi ţinând mereu pistolul îndreptat spre prizonieri către colibă, pe care o cercetă dintr-o aruncătură de ochi, pentru ca apoi să o înconjoare. Făcu treaba asta atât de repede încât căpitanul nu putu întreprinde nimic.

   Când însă individul se întoarse de la colibă şi aruncă o privire neliniştită în juru-i. Farrow îşi dădu scamă că George nu era îndărătul ei. Această presupunere, i-o întări omul venind spre el şi strigând:

   — Unde e însoţitorul dv.? L-am văzut doar cu ochii mei aici.

Dacă nu răspunzi imediat, trag.

   — Nu ştiu unde a rămas fiul meu - răspunse Farrow - mă mir şi eu cum a putut dispărea atât de brusc.

   — Minţi! răcni celălalt, turbat de mânie. Să-mi spui numaidecât adevărul, altminteri... îndreptă arma spre pieptul căpitanului, dar... nu mai ajunse să tragă.

   Două împuşcături detunară şi cu un ţipăt de durere omul sări înapoi, apucându-şi cu dreapta mâna sângerândă. Un glonţ îi smulsese arma din mână, un altul îi găurise încheietura.

   Aproape în aceeaşi clipă George ieşi la iveală, râzând, din desişul de bambuşi. Ţinea revolverul îndreptat spre omul care se zvârcolea de durere, ameninţându-l că-l va împuşca dacă va face o mişcare suspectă.

   — Repede la arme! strigă căpitanul.

   Toţi alergară spre barcă şi-şi luară înapoi armele.

   — Petre, să-i bandajăm mâna individului, apoi să-l legăm, zise George. Avem destule funii la noi pentru el. Acum ştim şi cum putem ajunge lesne la ascunzătoarea acestei „Bande a crocodililor", căci cu siguranţă că e vreun drum pe partea cealaltă, pe care l-a folosit individul rănit de mine.

   Omul fu pansat şi legat fedeleş. Căpitanul îi scotoci buzunarele, dar nu găsi nici un fel de hârtii compromiţătoare; numai într-unul din degete avea acelaşi inel pe care George îl găsise în buzunarul mortului.

   Nici de căluş nu fu scutit prizonierul. Dar când toţi vrură să se urce iar în barcă, George zise căpitanului:

   — Nu ar fi mai bine, tată, dacă i-aş scoate individului căluşul şi în schimb s-arunc o granată cu gaze în colibă? În felul acesta suntem siguri că timp de douăzeci şi patru de ceasuri nu va încerca să fugă.

   — Minunat, George. Grăbeşte-te însă!

   Indianul mort zăcea încă pe banca din faţa colibei. Din depărtare făcea impresia că doarme. Deoarece camarazii nu aveau cu ce să sape o groapă, amânară pentru mai târziu înmormântarea bătrânului.

   George intră iar în colibă, scoase omului căluşul din gură, apoi aruncă înăuntru, prin ferestruică, o granată cu gaze. După aceea se înapoia la barcă şi Petre vâsli spre malul celălalt. Când ajunseră, o scoaseră din apă şi o târâră în desiş.

   Deoarece băgaseră bine de seamă locul unde se ivise banditul, găsiră repede o potecă ascunsă, croită prin desiş. Ducea în direcţia braţului principal al deltei Gangelui şi părea să fie foarte umblată.

   III.

   PIRAŢII GANGELUI.

   POTECA CROITĂ PRIN DESIŞ era aproape dreaptă, astfel că Farrow putea s-o cuprindă cu privirea. Abia la mare depărtare făcea un cot şi acolo căpitanul ceru camarazilor să fie cu mare băgare de seamă, deoarece bănuia că îndărătul cotiturii se afla ascunzătoarea bandei.

   Ajunşi la locul acesta, camarazii văzură că după cotitură desişul de bambuşi înceta şi începea jungla. De aici încolo poteca făcea şi alte coturi, astfel că tovarăşii erau siliţi să înainteze încet.

   George şi tatăl său mergeau înaintea celorlalţi. De-odată amândoi se opriră brusc, căci auziră glasuri în apropiere, ceea ce însemna că nu erau departe de ascunzătoarea bandei.

   Cu revolverele întinse merseră încetişor mai departe, dar la prima cotitură se opriră iar. Privind pe după ea văzură Gangele, care primea aici apa unui afluent. Lângă acesta, la mică distanţă de braţul principal, se afla un luminiş mic în mijlocul junglei, pe care erau câteva colibe. Aici era lagărul bandiţilor.

   Tocmai auzeau glasul unui bărbat, care vorbea cu un altul:

   — Zău nu pricep pe unde întârzie Calmer! Vroia doar să vadă numai dacă Indianul mai primeşte vizite şi de mult ar fi trebuit să fie înapoi.

   — Poate a descoperit ceva şi e nevoit să aştepte, răspunse alt glas. Ai devenit cam sperios în vremea din urmă, Bob.

   — E adevărat, Kline, mă tem că în curând întreprinderea noastră se va duce de râpă.

   — Lasă că te cunosc eu, ţi-e frică pentru că L-ai ucis pe Marries. Ar trebui să fii mai atent când umbli cu sabia.

   — Taci, Kline, nu vreau să mai aud nimic de chestia asta. Nu, mă tem că Kingshel ne-a scăpat totuşi şi va întreprinde ceva împotriva noastră.

   — De asta eşti singur vinovat, Bob, n-ai vrut să-l ucizi pentru că pe Marries...

   — Dacă mai pomeneşti de omul acesta te împuşc ca pe un câine turbat. Mă tem că afurisiţii ăia de crocodili nu i-au făcut de petrecanie.

   Kline izbucni în râs:

   — Poţi fi liniştit, Bob, pentru crocodili garantez eu. Omul s-a curăţat şi nu are ce să ne mai facă. Preţul răscumpărării l-am primit şi rudele vor aştepta mult şi bine înapoierea lui. Ia spune mai bine, unde ai dus fata? Ai procedat atât de misterios când ai

plecat cu ea noaptea! Nu cumva... ai vândut-o?

   — Asta nu te priveşte, Kline, ai primit banii ce ţi se cuveneau şi nu ai ce să mai întrebi. Dacă. Marries acela ar fi fost om cu cap şi ar fi cerut să se trimită banii de răscumpărare, atunci. ar mai fi trăit şi astăzi poate. Dar individul m-a întărâtat atât de mult, încât mi-am ieşit din fire.

   — Acum începi tu însuţi să vorbeşti despre el, Bob. Lasă-l în plata Domnului, căci a murit şi noi n-am primit bani pentru el. Ce- avea prin buzunare era prea puţin. A căzut atât de uşor în capcană pentru că o căuta pe fiică-sa şi bătrânul indian i-a trădat ascunzătoarea noastră:

   — Pe indian de mult ar fi trebuit să-l înlăturăm, Kline, căci se pare că pricepe mai mult decât ne închipuim noi. Chiar eu am socotit la început că totul nu e decât scamatorie. Ţi-aduci aminte de Tommy, care vroia să-l ia la rost pe indian şi urmarea a fost că s-a prăbuşit mort la pământ. A trebuit să vedem cum l-a zvârlit în apă pe camaradul nostru şi nici n-am mişcat măcar un deget.

   — Pentru că moartea lui Tommy ne convenea de minune, Bob, râse Kline. Nu mai eram siliţi să împărţim cu dânsul.

   — Cu toate astea rămâne o taină de ce-a murit atât de repede. Cred că cel mai bun lucru e să-l ucidem pe indian.

   — Putem face oricând asta, Bob. Acum mă duc să mă încredinţez eu însumi unde e Calmer.

   — Bine, dar grăbeşte-te.

   — De, a fost cam cutezător din partea lui. Storry a izbutit lovitura.

   — De, a fost cam îndrăzneţ din partea lui. Storry e însă îndrăzneţ şi curajos. Asta ne va aduce un câştig frumuşel de tot.

   — Numai de nu ne-ar lăsa aici şi s-ar apuca să. Facă afaceri pe socoteala lui, Kline.

   Eu unul nu prea am încredere în Storry.

   — După părerea mea ăsta ar fi lucrul cel mai inteligent ce l-ar putea face, Bob, căci el.

   — Vrei să-ţi baţi joc de mine, Kline? Cine e şeful? Cine porunceşte aici? Dacă dumnealui nu se înapoiază, apoi să ştii că-l caut şi apoi.

   — Va păţi, la fel ca. Marries - nu e aşa, Bob?

   — Mai rău încă, poţi fi sigur. Acum pleacă şi înapoiază-te repede! Trebuie să fii şi tu aici când va sosi Storry.

   — Bine, mă voi grăbi, Bob. Peste un ceas sunt îndărăt.

   Când bandiţii luară hotărârea să-l caute pe Calmer, căpitanul Farrow sfătui îndată pe camarazii săi să se ascundă în desiş.

George şi Petre urmau să se ia după bandit şi să încerce să-l prindă.

   Kline se ridică şi porni pe potecă, îndreptându-se spre coliba indianului. Îngânând o melodie trecu nebănuitor pe dinaintea camarazilor, urmat de George şi Petre, care ţineau câte o granată cu gaze în mână.

   Banditul îşi urma drumul nepăsător. Deodată auzi îndărătul său un zgomot care-l făcu să se întoarcă brusc. Văzându-l pe George şi pe Petre pe potecă, duse mâna la pistol, dar în aceeaşi clipă ceva zbură prin aer şi căzu la picioarele sale. Urmă o pocnitură slabă şi imediat ticălosul se prăbuşi grămadă la pământ. Granata cu gaze îşi făcuse efectul.

   Cei doi camarazi alergară în grabă îndărăt, căci trebuiau să aştepte până se va risipi gazul.

   Ajungând înapoi la tatăl său, George îi făcu un semn din cap. Căpitanul pricepu îndată că treaba mersese bine, astfel că acum se puteau îndeletnici cu ceilalţi bandiţi. Se sfătui în şoaptă cu tovarăşii săi dacă să-i ameţească îndată, sau să aştepte până se va înapoia corabia cu Storry.

   Toţi erau pentru această din urmă propunere, deoarece, din discuţia dintre Storry şi căpetenia bandei ar putea să afle şi alte amănunte şi, mai ales, unde se găseşte fiica celui ucis. Presupunând însă că vor avea de aşteptat cam mult, George propuse să se furişeze şi mai aproape de lagăr, ca să poată asculta mai bine ce vorbesc bandiţii.

   Numai o bucată deasă de junglă îi despărţea de tabără. Căpitanul îşi dădu încuviinţarea şi George, însoţit de Petre, pătrunseră îndată printre tufe. Trebuiau să se târască în patru labe, căci tufele erau joase. Căpitanul şi Rindow îi urmau; după o jumătate de ceas ajunseră într-un loc de unde nu mai erau decât patru metri până la coliba în faţa căreia stătea Bob, căpetenia bandiţilor. După cât se părea, nu se mai afla nimeni deocamdată în lagăr.

   Bob acesta era un alb, cu barbă mare, neagră. Purta îmbrăcăminte marinărească.

   Privea neliniştit spre braţul de apă, de parcă ar aştepta în orice moment sosirea corăbiei. În cele din urmă neliniştea să crescu într-atât încât se ridică de jos şi începu să se plimbe de colo până colo, prin faţa colibei.

   Astfel trecu vreun ceas şi Kline, complicele său, ar fi trebuit de mult să fie înapoi. Dar Bob părea să fie muncit de alte gânduri şi pentru câteva minute dispăru în colibă. Când ieşi ţinea în mană o lădiţă, pe care o deschise repede şi-i cercetă conţinutul. Ochii îi luciră lacomi când văzu pietrele preţioase, pe care începu să le vânture dintr-o mână într-alta.

   Apoi închise brusc lădiţa şi privi iarăşi spre apă.

   De-odată se ivi acolo o făptură. Era un chinez care se apropia repede de bandit. La apariţia galbenului, Bob dusese îndată mâna la revolver, apoi păru că-l recunoaşte, căci lăsă arma la locul ei.

   Chinezul arăta să fie foarte speriat. Tremurând aproape rămase în faţa banditului şi ai fi zis că nu ştie ce să spună.

   — Ce s-a întâmplat, Lo Fan? se răsti Bob la el. Ai fost doar pe corabie, de ce te înapoiezi singur?

   — Stăpâne, corabia a căzut în mâinile poliţiei şi toţi au fost prinşi, numai eu am scăpat. Am venit repede încoace ca să-ţi dau de veste. Poliţia va sosi îndată aici.

   Banditul scoase o înjurătură.

   — Cum s-a putut întâmpla asta? a făcut Storry vreo prostie?

   — Stăpâne, nu pot povesti multe, poliţia e pe urmele mele şi va sosi în curând aici. Am vrut să te previn numai.

   Bob privi în toate părţile, speriat, apoi intră în colibă de unde se întoarse cu un sac de călătorie pe care şi-l azvârli în spinare.

   — Rămâi aici şi aşteaptă până se întoarce Kline şi Calmer, Lo Fan! strigă el apoi Chinezului. Ascunde-te în tufiş! Dacă poliţia va sosi înainte, atunci ia-o în sus pe potecă, la indianul cel bătrân, unde îi vei găsi pe amândoi înmânează lui Kline acest bilet, dar fă astfel ca să nu-l citească Calmer! Să nu care cumva, însă, să te mişti înainte de sosirea poliţiei.

   Spunând acestea, banditul dispăru pe cărarea cealaltă a tufişului, după ce trecu apa într-o luntre.

   Chinezul privi zâmbind în urma lui şi-şi frecă mâinile mulţumit. Apoi încercă să citească bileţelul, dar nu izbuti. Se întoarse speriat, auzind îndărătul său un glas:

   — Nici o mişcare, altminteri te culc la pământ! Sus mâinile!

   Galbenul se supuse.

   Petre şi George se furişaseră până acolo şi-l luaseră pe neaşteptate pe chinez. Acesta stătea cu braţele ridicate, ţinând încă bileţelul în mână. George i-l smulse şi-l predă pe bandit lui Petre, care-l legă imediat şi-i vârî şi un căluş în gură. Apoi îl târî în coliba şefului şi aşteptă ordinele căpitanului.

   Farrow şi Rindow se iviseră şi ei în luminiş. George flutură bileţelul, râzând şi strigă:

   — Acum ştim încotro s-a dus Bob. De sigur că tot acolo e şi fiica celui ucis. Aici e descrierea amănunţită a drumului pe care trebuie să-l urmeze Kline.

   — Hai să-l luăm la cercetări pe chinez! zise căpitanul. Dacă chestia cu poliţia e adevărată, atunci trebuie s-o ştergem şi noi de aici. Dar eu nu cred să fie aşa. De sigur că Storry i-o fi jucat vreo festă şefului său.

   — E de-ajuns să-l ameninţăm pe chinez cu spânzurătoarea şi povesteşte el totul, zise Rindow. Petre va face rost de o funie, din care cred că se găsesc destule pe aici.

   — Oricum, trebuie să ne grăbim, dragă Rindow - răspunse căpitanul căci ştii că în douăzeci şi patru de ceasuri trebuie să isprăvim, altminteri se trezesc cei ameţiţi şi Kline nici măcar legat nu e.

   — Asta se mai poate face, tată - zise George. Îl vom lega zdravăn, apoi îl ducem în coliba indianului, iar pe acesta îl înmormântăm şi după aceea pornim în căutarea lui Bob, a cărui ascunzătoare o cunoaştem din bileţelul acesta.

   Căpitanul încuviinţă, îl chemă pe Petre şi-i spuse să caute o funie trainică, pentru a-l ameninţa pe galben cu spânzurarea.

   Uriaşul pricepu despre ce-i vorba, se duse într-o colibă unde găsi ceea ce căuta, zvârli funia peste creanga unui copac şi făcu un laţ în regulă.

   În vremea asta căpitanul intră în colibă şi încercă să scoată ceva de la chinez. Dar acesta se prefăcu că nu ştie nimic şi jura mereu că e nevinovat, deşi Farrow îi spuse că ascultase convorbirea lui cu şeful.

   Abia după ce-l duseră afară şi văzu că ameninţarea cu spânzurătoarea nu e glumă, începu să se văicărească şi făgădui să spună totul.

   Camarazii aflară astfel că Storry nici nu fusese prins de poliţie, ci, dimpotrivă, îşi dusese la bun sfârşit întreprinderea şi vroia să devină acum şeful bandei. Storry aştepta într-un anumit loc sosirea lui Kline şi Calmer.

   După ce căpitanul află totul, făcu un semn lui Petre şi George să-l transporte pe prizonier. George ştia acum ce are de făcut şi în vreme ce uriaşul îl ducea pe galben, el luă o lopată din colibă şi-l urmă pe tovarăşul său. Căpitanul şi Rindow rămaseră însă în luminiş ca să aştepte înapoierea amândurora.

   George şi Petre, împreună cu chinezul, porniră iarăşi pe poteca îngustă, până ajunseră la locul unde se afla Kline, în nesimţire. Acolo tânărul luă pe seama lui pe galben, iar Uriaşul şi-l încărcă în spinare pe Kline, apoi porniră mai departe. Cu ajutorul bărcuţei lor străbătură braţul de apă şi, după ce-l legară bine şi pe Kline, aduseră şi pe noul prizonier în coliba în care se afla Calmer. Acolo mai fură legaţi încă o dată în aşa fel încât să nu se poată libera unul pe altul.

   Îngropară pe urmă pe bătrânul indian şi după ce sfârşiră şi treaba asta, George aruncă prin ferestruică încă o granată cu gaze, apoi se îndepărtă repede cu Petre. Ascunseră bărcuţa din nou şi se înapoiară la căpitan.

   În tabăra bandiţilor nu se petrecuse nimic în vremea asta şi camarazii putea porni acum în căutarea corăbiei lor. Din mărturisirea chinezului ştiau unde e ascunsă şi vroiau să încerce să biruie tot echipajul printr-o granată cu gaze.

   Nu avură de mers decât un ceas. Corabia era ascunsă în alt braţ de apă şi oamenii se lăsaseră odihnei, numai Storry şi doi chinezi se aflau pe punte şi stăteau de vorbă.

   Petre căpătase însărcinarea să azvârle întâia granată. Întinse braţul, dar în aceeaşi clipa atinse din greşeală o creangă şi granata luă altă direcţie. Ea zbură prin aer şi... căzu în apă lângă corabie.

   Storry şi cei doi Galbeni săriră îndată în picioare şi-şi smulseră armele de la brâu. Nu-i puteau vedea pe duşmanii lor, dar îi bănuiau în desiş şi începură numaidecât să tragă într-acolo. Deoarece însă nu aveau o ţintă anumită şi nu puteau ochi, nici unul din camarazi nu fu atins, aşa că Petre se pregăti îndată s- arunce a doua granată.

   Treziţi de împuşcături, ceilalţi şase chinezi care se mai aflau pe vas apărură şi ei pe punte şi se întovărăşiră la luptă.

   Petre mai aşteptă câtva timp, apoi se ridică repede şi de data asta zvârli granata cu atâta îndemânare încât căzu în mijlocul punţii. Storry, care-l văzuse pe uriaş, mai slobozi un glonţ asupra lui, fără să-l nimerească însă. În clipa următoare toţi piraţii zăceau în nesimţire pe punte, ameţiţi de gaze.

   — Era cât p-aci să iasă prost, zise Rindow, răsuflând uşurat. Pornim acum în căutarea lui Bob, sau aşteptăm să treacă jumătatea de ceas ca să perchiziţionăm vasul, domnule căpitan?

   — Socot că e mai bine să cercetăm întâi corabia, răspunse Farrow.

   Jumătatea de ceas trecu în linişte, dar tocmai când camarazii se pregăteau să meargă spre corabie se auziră dinspre braţul principal al Gangelui, ordine rostite cu glas poruncitor.

   — Staţi, nu trebuie să ne arătăm încă! zise căpitanul. Desigur că sunt poliţişti care îi caută pe piraţii Gangelui. Storry va fi întreprins ceva care a pus totul în mişcare. Le vom lăsa însă un bileţel din care să poată vedea ce s-a petrecut aici.

   Rupse repede o foaie din carnetul de notiţe şi scrise câteva rânduri prin care dădea de veste poliţiştilor că găsise cadavrul decapitat al unui bărbat şi că aceasta îl hotărâse să-i caute pe piraţi. Mai indica locul unde puteau fi găsiţi ceilalţi trei bandiţi, în luminişul bătrânului indian, care fusese omorât şi el de piraţi.

   Petre alergă la corabie, se urcă pe ea şi înfipse bileţelul pe catarg, ca să poată fi văzut îndată. După câteva clipe fu înapoi şi căpitanul descărcă şase gloanţe, ca să arate drumul poliţiştilor. Din nou se auziră comenzile rostite cu glas tare, de data asta însă mult mai aproape, astfel că tovarăşii fură nevoiţi să se retragă repede. George mai rămase însă acolo, ca să se încredinţeze dacă poliţiştii vor găsi corabia.

   Într-adevăr, nu trecu mult şi sosi o barcă cu motor cu zece poliţişti, care se urcară îndată pe punte şi priviră miraţi la oamenii în nesimţire. Unul din reprezentanţii autorităţilor zări bileţelul de pe catarg şi-l aduse şefului său. Căpitanul îl semnase cu numele său adevărat.

   George socoti nimerit acum să-i urmeze pe camarazii săi, care porniseră în direcţia încotro se îndreptase Bob, şeful bandiţilor. Acolo nădăjduiau să o găsească pe fiica celui ucis.

   IV.

   FANATICI.

   PRIN JUNGLA DEASĂ, aproape de nepătruns, camarazii fură nevoiţi să-şi croiască drum. Apoi dădură de o potecă îngustă, care mergea înăuntrul ţării.

   — Acum suntem pe drumul cel bun - zise căpitanul, după ce mai cercetase odată planul bandiţilor. Dacă ne grăbim niţel, ajungem încă înainte de a se înnopta la locul unde se aţine şeful bandei.

   Mergeau neobosiţi pe poteca îngustă. Soarele începuse să se lase la asfinţit, când George, care o luase cu câţiva paşi înainte, se dădu de-odată înapoi.

   — Un tigru! strigă el. Stă la pândă colo la stânga, după tufă.

   Dar tigrul nu rămase „la pândă", ci se repezi să-şi înhaţe

prada. Văzându-i pe cei patru bărbaţi se opri brusc şi se aplecă aproape până la pământ. Căpitanul ştia că în clipa următoare fiara va sări, astfel că îşi smulse repede revolverul de la locul lui. Dar Petre, care-şi dăduse şi el seama de primejdie, fu din doi paşi lângă căpitanul său, îi smulse o granată cu gaze de la brâu, deoarece el nu mai avea nici una şi... o zvârli asupra tigrului.

   Minunata armă căzu la pământ şi explodă.

   — Repede înapoi! strigă căpitanul. Vântul suflă înspre noi şi vom fi şi noi ameţiţi.

   Dar era prea târziu. O boare de aer împrăştiase gazele spre

camarazi şi după câteva clipe toţi zăceau în nesimţire la pământ.

   Nu mai avură timp să observe că îndărătul tigrului căzut şi el fără suflare apărură câteva făpturi negricioase, care se năpustiră îndată asupra leşinaţilor, îi ridicară şi-i duseră de acolo.

   George se trezi într-o peşteră. Nu era legat, dar armele îi fuseseră luate. Se ridică repede şi-l căută pe tatăl său. Acesta se afla alături şi se trezise de asemenea. Rindow şi Petre se ridicară şi dânşii şi priviră miraţi în jurul lor. Nici unul nu era legat şi se puteau mişca în voie.

   — Unde suntem? întrebă primul ofiţer. Ne-o fi găsit cineva şi ne-a adus încoace?

   — Aşa se pare, răspunse căpitanul dar aceia care ne-au găsit nu cred să ne fie prieteni, căci ne-au luat armele.

   — Atunci să cercetăm repede unde ne aflăm, spuse George şi porni spre ieşirea peşterii.

   Când ajunse însă, se ridică deodată un tigru uriaş şi-l sfredeli cu ochii-i plini de foc. George se dădu înapoi.

   — Aha! făcu Farrow, suntem prizonieri, da nu ne-au legat, pentru că tot nu putem scăpa. Tigrul ne păzeşte bine. Douăzeci şi patru de ceasuri am zăcut fără cunoştinţă.

   — Tată, mi se pare că vine cineva, zise George.

   Imediat se ivi la intrarea peşterii un indian uriaş. Se dădu la o parte din lumină ca să-i poată vedea mai bine pe prizonieri, apoi zise:

   — Zeiţa albă vrea să fiţi jertfiţi şi ţine să vă vadă. Urmaţi-mă, dar vă previn să nu care cumva să faceţi vreo încercare de fugă. Cine a pătruns odată în valea noastră, nu mai trebuie s-o părăsească.

   Căpitanul nu răspunse. Se miră numai că omul acesta vorbea o engleză fără cusur. Se ridică încetişor, făcu un semn tovarăşilor săi, apoi porni după indian.

   Când ieşiră afară se simţiră străbătuţi de fiori, căci patru tigri cât toate zilele se ridicară îndată şi se aşezară la dreapta şi la stânga prizonierilor, pe care îi urmară apoi ca nişte câini supuşi.

   Se aflau într-o vale înconjurată de stânci înalte. Pereţii acestora erau atât de netezi, încât ar fi fost cu neputinţă să te caţeri pe ei.

   În valea aceasta creştea o vegetaţie tropicală de toată frumuseţea. Camarazii mergeau printr-o grădină minunată şi în cele din urmă ajunseră înaintea unei clădiri mari de piatră. În toată valea nu văzuseră nici o colibă, în schimb în pereţii de stâncă se aflau peşteri şi firide care serveau, de sigur, de locuinţe locuitorilor acestei văi. În fundul văii căpitanul descoperise ogoare roditoare, pe care le lucrau indienii, altminteri nu se vedea nici un

om.

   Poarta mare a clădirii stătea larg deschisă şi indianul făcu prizonierilor un semn să-l urmeze.

   Intrară într-un templu indian, dar în locul zeităţii care tronează de obicei în fundul templului, se afla acolo, îndărătul unui bloc pătrat de piatră, pe un postament, un fel de tron acoperit cu covoare groase.

   Prizonierii fură nevoiţi să se oprească în faţa blocului de piatră, păziţi mereu de cei patru tigri care se lăsară jos îndărătul lor. La dreapta şi la stânga tronului stăteau câte patru indieni, care nu ridicară privirea nici o singură dată. În faţa soclului, la picioarele tronului, văzură un indian voinic, care purta numai nişte pantaloni de culoare roşie. Partea de sus a trupului şi capul erau neacoperite şi în mână ţinea o sabie ascuţită, pe care se sprijinea. Era singurul care-i privea pe prizonieri, dar de pe chipul său nu se putea vedea ce gândea despre dânşii.

   Se auzi un sunet de gong şi imediat răsunară paşii multor oameni. Uitându-se îndărăt, camarazii văzură numeroşi indieni care intrară în templu şi se lăsară tăcuţi la pământ. Veneau tot mai mulţi şi în curând templul se umplu de oameni. Încet, se închiseră cele două canaturi grele ale porţii.

   Se făcu o tăcere de mormânt; indienii stăteau cu capetele în jos.

   Un nou sunet de gong se auzi, apoi un al treilea. Prizonierii priviră spre scaunul tronului şi cât pe ce să scoată o exclamaţie de uimire văzând ivindu-se de-odată acolo făptura unei tinere fete albe, învestmântată în alb. Nu era condusă de nimeni şi se aşeză pe tron singură.

   Abia acum indianul uriaş trecu în spatele ei.

   Făcu un semn spre sală şi oamenii începură îndată să intoneze un cântec monoton.

   Căpitanul privise stăruitor spre tânăra fată şi se părea că în urma acestui fapt ea se trezeşte din amorţeala de care era cuprinsă, căci deodată ochii ei se însufleţiră şi se rotiră în juru-i, cu frică şi mirare.

   Farrow zâmbi fetei şi-i făcu chiar un semn din cap, pe furiş.

   În clipa aceasta cântecul încetă şi indianul înalt păşi în faţă şi se înclină înaintea fetei. Apoi ţinu o cuvântare lungă compatrioţilor săi, arătând în câteva rânduri spre căpitan şi prizonieri, pe urmă spre tânăra fată. Când sfârşi, se întoarse iar spre ea, se înclină adânc şi i se adresă în englezeşte:

   — Ce hotărăşte zeiţa noastră „Lathe" cu privire la prizonieri? Când să fie jertfiţi?

   Tânăra privi cu teamă la căpitan, care-i zâmbi încurajator. Chipul fetei se lumină parcă, apoi răspunse cu glas blajin:

   — Lathe trebuie să se mai gândească. Prizonierii să intoneze cântecul lor de moarte.

   Indianul se înclină iar în faţa „zeităţii", apoi vorbi oamenilor lui. La urmă ceru, în englezeşte, prizonierilor să intoneze cântecul lor de moarte.

   Atunci căpitanul rosti tare şi repede în limba franceză:

   — Vorbeşti franţuzeşte, domnişoară?

   Indianul vru să-l întrerupă, dar văzând gestul poruncitor al „zeiţei", se înclină şi tăcu.

   Fata încuviinţă doar din cap către căpitan, apoi acesta începu să cânte în franţuzeşte:

   — Eram în drum încoace ca să te eliberăm. Am auzit că ai fost prinsă de piraţi şi i-am dat pe aceştia pe mâna poliţiei. Numai şeful a scăpat şi trebuie să se afle aici. Cu părere de rău trebuie să te vestesc că tatăl d-tale a fost ucis, dar noi am avut putinţa să salvăm pe un altul, cu numele de Kingshel. Dacă-l cunoşti pe omul acesta, fă-mi un semn pe furiş.

   Căpitanul rostise aceste cuvinte cântând şi era încredinţat că nimeni nu-l pricepea. La auzul vestii morţii tatălui ei, chipul fetei se schimonosi de durere şi două lacrimi îi picurară din ochi. Aflând însă că Farrow îl salvase pe Kingshel, se lumină iar la faţă şi repede îi făcu un semn pe furiş.

   Căpitanul „cântă" mai departe:

   — Am avut nenoroc în drum şi am fost luaţi prizonieri de indieni. D-ta, ca zeiţă, trebuie să rosteşti sentinţa. Porunceşte să ne ţină trei zile aici în templu, în apropierea d-tale şi să murim pe această piatră de jertfă. În vremea asta nădăjduiesc să ne putem libera atât pe noi cât şi pe d-ta.

   Femeia albă se ridică brusc, întinse braţul şi spuse în englezeşte către indianul voinic:

   — Lathe rosteşte acum sentinţa: Valea se va usca şi furtunile vor distruge totul, dacă nu veţi face cum poruncesc eu. Prizonierii rămân trei zile închişi în templul acesta, în apropierea mea. Vreau să-i sfinţesc pentru jertfa care va avea loc de azi în trei zile. În vremea asta opresc pe oricine să intre în templu. Şi chiar preoţii trebuie să se supună poruncii mele.

   După ce rosti aceste cuvinte se aşeză iarăşi pe tron.

   Indianul voinic făcu o mutră de nedumerire, dar se reculese repede şi vorbi ceva oamenilor săi. După ce se înclină apoi din nou în faţa „zeiţei", aceasta i se adresă iarăşi:

   — Lathe cere să fie adus imediat încoace omul care a sosit ieri.

   Indianul păru încurcat, era însă un fanatic şi trebuia să se supună zeiţei sale. Dădu o poruncă scurtă şi trei Indieni părăsiră templul.

   Apoi fata începu să cânte încetişor, tot în limba franceză:

   — Omul care va fi adus acum e ucigaşul tatălui meu?

   Căpitanul încuviinţă cu un semn uşor din cap.

   — Atunci îşi va primi pedeapsa. Nu vreau să-l condamn chiar eu, dar îl las în seama preoţilor.

   După câteva minute Bob, şeful piraţilor, se afla alături de căpitanul Farrow, care se dădu puţin la o parte, ca să nu vină în atingere cu el.

   Cu teamă şi întrebător privi în juru-i şi vru să vorbească fetei, dar indianul cel înalt îl opri. El stărui totuşi, dar femeia sări deodată de la locul ei şi strigă:

   — Vă insultă zeitatea, ucideţi-l, altminteri aduce nenorocire asupra voastră! Dar nu-l pedepsiţi aici în templu, ci într-un loc unde să nu văd eu! Îl las pe seama preoţilor.

   După aceste cuvinte se făcu nevăzută îndărătul tronului.

   Indianul cel voinic tălmăci aceste cuvinte şi se stârni o gălăgie grozavă. Bob, şeful piraţilor, smulse pistoalele ce le avea la brâu, căci cunoscând fanatismul acestor oameni vroia să se apere cu curajul disperării - însă înainte de a putea slobozi un glonţ, un tigru se repezi asupră-i şi-l trânti la pământ. Armele îi fură luate, fu legat şi scos afară din templu.

   Când nu mai rămaseră decât preoţii, indianul se apropiă de prizonieri şi zise:

   — Aţi auzit sentinţa zeiţei noastre şi peste trei zile veţi muri. Pregătiţi-vă de moarte dar să nu întreprindeţi nimic împotriva zeiţei, căci ea e puternică şi v-ar ucide imediat.

   Făcu apoi un semn oamenilor săi şi toţi, împreună cu tigrii, părăsiră templul, ale cărui porţi se închiseră pe dată.

   Nu trecu multă vreme, că tânăra fată păşi în templu şi-i salută pe camarazi.

   Apoi le istorisi povestea vieţii sale.

   Se numea Ellen Bgron şi era logodită cu Charles Kingshel. Amândoi, împreună cu tatăl ei, făcură într-o zi o excursie pe Gange, când vasul lor fu atacat brusc de o corabie şi după o scurtă împotrivire fură luaţi prizonieri cu toţii. Duşi într-un loc necunoscut, li se ceru un mare preţ de răscumpărare. Tatăl ei refuză şi nu-şi schimbă hotărârea nici atunci când Bob, şeful bandiţilor, îl ameninţă cu moartea.

   Într-o noapte izbuti să fugă, dar corabia îşi căută îndată altă ascunzătoare, astfel că nu mai fu găsită când bătrânul Byron se întoarse cu armată. De la un indian aflase locul unde locuia un fakir, care avea darul de a ghici. Mai mult nu ştia despre lucrul acesta.

   Logodnicul ei, Kingshel, ceruse şi primise banii de răscumpărare pentru toţi trei, bandiţii însă nu-l eliberară nici atunci şi într-o zi dispăru fără urmă, de asemeni şi tatăl ei, care fusese prins pentru a doua oară de bandiţi. Cuprinsă de disperare, Ellen Byron se purta cu gândul să-şi curme viaţa, când într-o zi Bob veni la ea şi-i spuse că eliberase atât pe tatăl ei cât şi pe Kingshel. În realitate, însă, îl ucisese pe bătrân şi vroia să-l prăpădească şi pe logodnicul ei, în care scop îl legase de plută. Făgădui fetei s-o aducă la tatăl ei, dar în loc de asta o predase fanaticilor, unde trebuia s-o înlocuiască pe zeiţa decedată.

   — Cu siguranţă că templul e păzit cu străşnicie acum, zise Rindow după un răstimp.

   — Aşa cred şi eu, dar mai mult mă tem de tigri, decât de indieni, răspunse căpitanul.

   — Tată, uiţi că avem granatele cu gaze, se amestecă în vorbă George.

   — E adevărat, dar cum vrei să le recapeţi, ştii doar că ne-au fost luate!

   — Domnule Farrow, cred că v-aş putea ajuta, zise domnişoara Byron. În templu există o încăpere în care nu intră decât marele preot. Poate găsiţi acolo armele dv.

   — Tot ce se poate. Hai, domnişoară, condu-ne la încăperea aceea! zise căpitanul.

   Curând ajunseră în fata uşii cu pricina, care era însă încuiată. Unindu-şi puterile, camarazii o sparseră şi dădură buzna înăuntru. Găsiră într-adevăr armele acolo, le luară, apoi, trecând prin fata ferestruicii ce dădea jos în vale, văzură în mijlocul ei bălăbănindu- se de creanga unui copac trupul lui Bob, şeful piraţilor.

   — Tată, zise George, acum că avem iarăşi granatele cu gaze, am putea fugi chiar în noaptea asta.

   — Ei, ei, chiar atât de repede nu merge, dragă băiete. Nu cunoaştem încă ieşirea din valea aceasta, dar avem ocheanele cu ajutorul cărora am putea cerceta munţii mai cu amănunţime. Există vreo fereastră pe aici de unde să putem cuprinde cu privirea valea întreagă, domnişoară Byron?

   — Veniţi cu mine, domnilor, sus pe acoperiş se află un turnuleţ de unde puteţi vedea valea de jur-împrejur.

   După câteva minute se aflau cu toţii în odăiţa din turn, de unde se putea vedea toată valea. Camarazii constatară că tigrii făceau de pază din loc în loc în jurul templului, iar preoţii stăteau de pază

la oarecare depărtare de ei.

   Îndreptându-şi apoi ocheanele spre munţi, nu putură descoperi, totuşi, unde era locul prin care ar fi putut părăsi valea. Se părea că nici nu există o ieşire.

   — Tată, am o idee, exclamă George. Cu ajutorul domnişoarei Byron trebuie să-i facem pe preoţi şi pe indieni să se adune iar în templu. Împreună cu tigrii, apoi zvârlim înăuntru granate cu gaze şi în felul acesta putem părăsi valea fără să ne grăbim.

   — Minunat, dragă George! strigă căpitanul. Ia spune, domnişoară, poţi face d-ta ca preoţii şi indienii să se mai adune odată în templu? Avem granate cu gaze cu care îi putem ameţi pe toţi.

   — Lucrul e uşor de făcut, domnule căpitan, răspunse fata dar... mă tem că e cam primejdios drumul noaptea prin junglă.

   — Ai dreptate, la asta nu m-am gândit. Atunci vezi de strânge-i pe toţi mâine dis de dimineaţă, pentru ca până seara să fim gata.

   Fata părăsi odăiţa din turn şi peste puţin timp camarazii auziră lovituri de gong. După câteva minute tânăra se înapoia şi spuse, râzând că preoţii erau foarte bucuroşi aflând că vor putea hotărî a doua zi de soarta prizonierilor.

   — Atunci să ne odihnim în noaptea asta, propuse căpitanul. Înainte, însă, trebuie să alegem un loc de unde să aruncăm granatele.

   — Aici sus e o odăiţă de unde se poate cuprinde cu privirea întreg templul, zise fata. Acolo puteţi aştepta, spre a interveni la momentul potrivit.

   În zorii zilei următoare erau cu toţii în picioare. Preoţii se iviră şi rămaseră în sala mare a templului, pentru a aştepta poruncile zeiţei lor. Aceasta îl chemă la sine pe marele preot şi-i ordonă să- şi strângă toţi oamenii, nici unul netrebuind să lipsească.

   Peste o jumătate de ceas se aflau cu toţii laolaltă chiar şi tigrii, după cum poruncise zeiţa.

   Uşile templului fură închise şi camarazii îşi puteau pune în aplicare planul.

   Dar iată că indianul cel înalt se împotrivi să se înapoieze în sala cea mare a templului, fără zeiţă. Regula era s-o urmeze pretutindeni şi nimeni nu se gândise la asta.

   — Pe indianul ăla trebuie să-l atacăm altfel zise Farrow. Hai să zvârlim granatele, apoi ne ducem să-l căutăm pe indian. Îl învingem noi repede pe dumnealui.

   Încetişor deschise ferestruica ce dădea în sala templului şi luă din mâna lui George o granată. În clipa următoare ea şi căzu jos, explodând aproape de ieşire. Ca să nu piardă vreme, căpitanul zvârli imediat o a doua, care explodă pe piatra de jertfă. După câteva clipe toţi indienii precum şi tigrii zăceau în nesimţire.

   În toată graba porniră apoi spre vestibulul unde zeiţa obişnuia să-l primească pe preot. Fără să stea pe gânduri dădură buzna în încăpere şi întinseră revolverele în faţa indianului luat pe neaşteptate.

   Dar, prea socotiseră lucrul uşor. Omul dădu un brânci lui George, care se afla în faţa lui, apoi se făcu nevăzut pe o uşă laterală. Tânărul vru să-l urmeze, dar tatăl său îl opri:

   — Nu avem timp de pierdut şi trebuie să ieşim cât mai repede din templu. Domnişoara Byron a făcut rost de o funie, cu ajutorul căreia ne vom lăsa jos pe fereastră, chiar de aici. Gazele vor pătrunde din clipă în clipă şi la noi şi atunci suntem pierduţi.

   Funia era pregătită. Petre o legă de fereastră şi-şi dădu drumul cel dintâi, urmat de George şi domnişoara Byron, care-şi găsise vestmintele şi se îmbrăcase repede. La sfârşit veniră căpitanul şi Rindow.

   Se îndepărtară în grabă de templu, alergând spre munţi.

   Întorcând odată capul, lui George i se păru că vede o umbră dispărând de cealaltă parte a munţilor şi atrase atenţia tatălui său asupra acestui lucru:

   — De sigur că a fost indianul care aleargă spre ieşire, să ne taie calea. S-o luăm în direcţia opusă, tată.

   Se întoarseră imediat cu toţii şi porniră într-acolo unde zărise George umbra. După ce străbătură jumătate din drum, o văzură deodată iarăşi. Era într-adevăr indianul care dispăru într-o peşteră mare.

   — Acolo trebuie să fie ieşirea din valea asta, îşi dădu cu părerea căpitanul, dar să fim cu băgare de seamă, căci or fi pus vreo capcană.

   Ajunseră curând la peşteră şi luminară înăuntru cu lămpile de buzunar. Merseră apoi încetişor înainte şi cercetară fiecare colţişor. Nu găsiră însă nici o ieşire şi descurajaţi vrură să se întoarcă din drum, când George, care îşi făcea de lucru în fund cu un bolovan mare, scoase deodată o exclamaţie de bucurie. Mişcând din loc blocul de piatră cu ajutorul lui Petre, văzu înaintea lui un tunel care ducea prin munte.

   — Aici e ieşirea, tată! strigă tânărul. Haideţi repede, poate mai punem mâna pe indian!

   George păşi cu băgare de seamă înainte şi zări în depărtare o pată alburie care nu putea fi decât lumina zilei. Dar deodată ajunse la o prăpastie adâncă, peste care era aşezată o scândură îngustă.

   — Ia seama, George, trebuie să fie o capcană! îl preveni căpitanul. Vezi dacă scândura, ţine.

   Tânărul urmă sfatul tatălui său şi, după ce se încredinţă că nu e nici o primejdie, porni înainte, pas cu pas. Ajungând la mijloc, văzu că scândura era sprijinită acolo de o bârnă pusă dea curmezişul şi vru să-şi urmeze drumul, când băgă de seamă că puntea aceasta se clatină sub picioarele sale. Se dădu repede cu un pas înapoi şi constată că scândura rămâne iar nemişcată la locul ei.

   Acum pricepu unde era capcana. Dacă mergea înainte şi trecea de mijlocul scândurii, aceasta s-ar fi dat peste cap, deoarece nu era sprijinită la capătul celălalt. Atunci bietul tânăr ar fi căzut în pră pastie.

   — Trebuie să vă aşezaţi cu toţii pe scândură! Strigă George camarazilor săi. În felul acesta nu se poate da peste cap şi ajung cu bine dincolo. Odată de partea cealaltă, o voi putea ţine până veţi fi trecut cu toţii.

   Lucrurile se petrecură întocmai şi peste puţin se aflau toţi pe partea opusă.

   Cu băgare de seamă porniră înainte şi ajunseră cu bine la ieşire. George era să păşească cel dintâi în aer liber, când deodată auzi deasupra să un zgomot, privi repede în sus şi cu o smucitură se desprinse de Petre, căruia îi mai dădu un brânci, de-l făcu să zboare înapoi. În clipa următoare tânărul sări în lături şi la câţiva centimetri numai de el căzu la pământ un bolovan enorm. George îşi trase revolverul de la brâu şi descarcă un foc asupra făpturii negricioase care tocmai se aplecase peste stâncă. Un ţipăt ascuţit îi dovedi că nimerise.

   — Puteţi veni, acum nu mai sunt capcane! strigă George în tunel, a cărui intrare era pe jumătate acoperită de blocul de stâncă. Pe indian am fost silit să-l ucid, căci altminteri ar fi încercat el să ne răpună.

   Curând se aflară cu toţi afară din tunel şi fără să mai piardă vreme, porniră înainte pe poteca îngustă din junglă.

   Abia târziu după-amiază ajunseră la tabăra părăsită a bandiţilor, pe care poliţiştii o răscoliseră şi de acolo o luară pe cărarea care ducea la luminişul indianului, apoi spre locul unde se afla barca de aluminiu.

   O găsiră şi se urcară în ea, iar Petre se pregătea s-o ia din loc, când, deodată, se iviră pe ţărm poliţiştii care stătuseră ascunşi în colibă şi care somară pe camarazi să se predea.

   — Îmi pare rău, domnule Farrow, că trebuie să procedez astfel, zise comisarul din fruntea poliţiştilor - dar trebuie să execut ordinul superiorilor mei. E drept că ne-aţi făcut un mare serviciu dându-ne în mână pe piraţi, ştiţi însă prea bine că sunteţi căutat de autorităţile engleze şi, cu tot regretul, trebuie să vă iau prizonieri.

   Căpitanul chibzui o clipă, apoi răspunse:

   — Bine, domnule comisar, ne-aţi tras pe sfoară şi văd că trebuie să mă supun forţei, dar v-aş ruga să fiţi cavaleri cu tânăra domnişoară, care a îndurat multe în vremea din urmă. Am liberat- o acum de curând din mâinile fanaticilor.

   — Duduia n-are de ce să se teamă, domnule Farrow, răspunse comisarul. Vă rog, veniţi la mal şi debarcaţi!

   Căpitanul îşi dădu seamă că nu exista decât o singură cale de scăpare. Trebuia să se folosească de forţă şi în vreme ce Petre mâna barca spre malul celălalt, el spuse în şoaptă camarazilor săi:

   — Trageţi în revolverele din mâinile oamenilor, dar să nu răniţi pe nimeni! Aşa cum stăm aici, îi luăm la ochi la rând. Cum ar întoarce niţel capul, scoatem revolverele de la brâu şi tragem.

   Barca ajunsese aproape la mal, când căpitanul strigă tare spre coliba părăsită:

   — Repede, camarazi, acum e acum, fiţi fără cruţare.

   Poliţiştii, care ştiau bine că nu se afla nimeni în luminiş,

rămaseră atât de năuciţi de cuvintele acestea, încât întoarseră capetele, speriaţi. Atunci camarazii scoaseră repede revolverele şi în clipa următoare detună o salvă, urmată de ţipete de spaimă. Tuturor poliţiştilor le zburară armele din mâini, în timp ce căpitanul comandă:

   — Sus mâinile!

   Fără voie aproape, poliţiştii ridicară braţele. Căpitanul le ceru să meargă înapoi până la colibă, apoi dădu poruncă lui Petre să vâslească voiniceşte. Şi înainte de a pierde cu totul din ochi luminişul, Farrow aruncă el însuşi o granată cu gaze, care-i ameţi îndată pe toţi poliţiştii.

   — Te-ai cam speriat, domnişoară Byron dar aşa e viaţa noastră! zise căpitanul.

   Petre îşi încordă toate puterile la vâslit şi George îl ajută cu două lopeţi, astfel că bărcuţa zbura pe apă, nu alta. Curând ajunseră la îmbucătura principală a Gangelui, intrară pe urmă în braţul lăturalnic şi izbutiră să treacă neobservaţi de crocodili, care ieşiseră din apă şi se prăjeau la soare, pe mal.

   Revederea dintre Ellen Byron şi Kingshel fu mişcătoare şi numai amintirea morţii tatălui ei întuneca bucuria tinerei fete.

   A doua zi căpitanul izbuti să-i aducă la un vapor în trecere pe acolo, după ce-şi luară un rămas-bun călduros. Şi acum Farrow putea să-şi înceapă călătoria plănuită.

1 Vas cu doua catarge.

SFÂRŞIT

Volumul 106

PE DRUMUL CARAVANELOR

   O ÎNTÂLNIRE CU BUCLUC.

   DUPĂ ELIBERAREA tinerei Ellen Byron din mâinile fanaticilor, George îşi îngădui un răgaz de câteva ceasuri, pe care şi-l petrecu în tovărăşia doctorului Bertram. La stăruinţele tânărului, urmă să-i povestească din păţaniile sale din tinereţe.

   — Aventura noastră primejdioasă cu furiosul hipopotam - începu doctorul - se sfârşi cu bine şi după tot soiul de pericole trecurăm lacul Tanganica..

   Ne aflam acum pe pământ neutru şi la loc de tabără alesesem un teren de unde aveam privirea liberă asupra întregului ţinut. Se părea că nu există fiare pe acolo, mai ales lei, căci nu prea departe păştea liniştit o ceată de antilope. Foamea şi setea ne-o potoliserăm şi ne bucuram acum de odihna atât de mult dorită..

   — Ia spune, dragul meu Marian - îl întrebai pe prietenul meu - nu găseşti şi tu că ne-ar prii de minune o odihnă măi îndelungată?

   — Mai întrebi! Goana asta turbată luni de-a rândul ajunge să-ţi distrugă nervii cu timpul. Ce Dumnezeu, doar nu suntem criminali care să nu-şi mai poată găsi nicăieri un răgaz! Dar în sfârşit, acum avem apa cea mare între noi şi urmăritorii noştri, astfel că, după socoteala mea, am putea fi liniştiţi.

   — Ar fi o adevărata binecuvântare, căci lipsurile ajung să ne slăbească puterile, dacă trupul nu se poate odihni câtva timp. Mă tem că şi lui Pongo al nostru i-a cam slăbit braţul cu care săptămâni de-a rândul ne-a croit drum prin păduri sălbatice. E doar şi dânsul om, la urma urmei.

   Spunând acestea trasei cu coada ochiului spre credinciosul negru, care părea să fi aţipit niţel, deşi nu se întinsese cat era de lung. El auzise totuşi ultimele cuvinte şi, ridicându-se, făcu o mutră cam supărată, apoi, aruncându-şi braţele muşchiuloase, zise:

   — Massers fie liniştiţi, Pongo nu oboseşte. Dar, odihna buna pentru Massers. De aceea rămâne aici, până Massers simte mai bine.

   Marian izbucni în ras:

   — Ei, Pongo, chiar atât de rău nu stăm nici noi. Vorbeşti aşa de parca am avea nevoie în curând de cârje, ca bietul profesor din pădurile Arizonei. N-avea grijă, am putea umbla şi chiar alerga, dacă va fi nevoie. Nădăjduiesc, însă, că cel puţin câtva timp împrejurimile ne vor scuti de asta.

   Deoarece ultimele cuvinte Marian mi le adresase mie, Pongo îşi

reluă locul dinainte. Se culcă pe o parte şi închise ochii, eu eram însă încredinţat că nu dormea, ci auzea tot ce vorbeam noi.

   — Desigur că lucrurile se vor îmbunătăţi zisei eu. De la Udjiji ne putem folosi de şoseaua caravanelor care duce prin Tabora la Bagamoja.

   — Simplu de tot! mă întrerupse Marian. Eu n-am cifrele atât de exact în memorie, dar dacă nu mă înşel, sunt cam vreo 1200 kilometri. Un deal şi-o vale şi o fugă de cal până crapă - vorba aceea.

   — Stai omule, că nu m-ai lăsat să isprăvesc. Dacă nu ne convine să ne alăturăm unei caravane, vom putea pleca cu trenul. Vreau să zic că avem aici toate posibilităţile să îndemână. Sau poate vrei să iei calea aerului? Ce, e mare lucru să punem mâna pe un avion în Udjiji?

   — Să nu ne facem iluzii, ca să n-avem dezamăgiri mai târziu. Eu socot, dragă Robert, că cel mai bun lucru e să ne urmăm drumul apostoleşte, căci în felul acesta ne scutim de multe neplăceri. Mai târziu ne-om putea folosi şi de alte mijloace.

   — Cum crezi, mie îmi e tot una. Dar n-ai putea să-mi spui unde ne aflăm, de fapt?

   Marian mă privi cu ochi mari.

   — Păi spuneai mai adineauri că de la Udiji! Ne vom urma călătoria! Asta ar însemna că eşti orientat.

   — Aşa şi aşa. Ca s-ajungem însă acolo trebuie să cunoaştem drumul exact. Mergem la sud sau la nord de-a lungul lacului?

   — Asta trebuie să stabilim - răspunse Marian - alo, Pongo, am o însărcinare onorabilă pentru tine. Ai putea să ne spui dacă prin apropiere se varsă un fluviu mai mare în lac?

   Auzindu-şi numele, uriaşul se ridica imediat.

   — Pongo caută fluviu? întrebă el.

   — Poate că nici nu va fi nevoie de căutat, căci tu te pricepi să te descurci prin ţinuturile astea, Nu recunoşti, după anumite semne, dacă curge vreo apă pe aici?

   — Pongo vede! zise uriaşul scurt.

   Duse mâna la ochi şi privi în juru-i.

   — Situaţia se prezintă astfel, Robert - zise prietenul meu - în apropiere trebuie să se afle fluviul Ugalla; dacă curge la miazăzi de noi şi nu vom fi nevoiţi să-l străbatem, înseamnă că într-o zi de mers spre nord dăm de Udjiji.

   — N-ar fi deloc prea departe, zisei eu bucuros.

   — În acest caz ar îi poate mai bine să nu rămânem prea mult timp aici, căci în Udjiji ne vom putea odihni mai în voie.

   — Poate, răspunse Marian, înălţând din umeri.

   — Dar trebuie să ţii seamă de faptul că, acolo suntem iar în apropierea graniţei belgiene. Dacă rămânem mai mult timp în Udjiji, s-or putea s-ajungă la urechile belgienilor ca suntem acolo şi ştii prea bine că nu ne bucurăm de simpatia lor.

   — A! Ce are Pongo al nostru? Se uită ţintă în zare, ca şi cum or vedea ceva deosebit.

   Prietenul nostru negru, care îşi auzise rostindu-i-se numele, se- ntoarse spre noi şi spuse, îngrijorat:

   — Massers, vine mulţi oameni. Mai bine ascunde în desiş.

   Vestea asta ne făcu să ne ridicăm repede.

   — Unde sunt? întrebă prietenul meu.

   Pongo arătă cu mana dreaptă în depărtare.

   — Lângă copac mare - dar foarte departe.

   Aşa trebuia să fie, căci eu şi Marian, încordându-ne privirea, văzurăm în savană înălţându-se ceva întunecat la orizont, dar n- am fi putut spune hotărât dacă erau vieţuitoare, căci la depărtarea aceea nu se putea vedea nimic mişcându-se. Insa de vreme ce Pongo zicea că sunt „mulţi oameni", aşa şi trebuia să fie, căci nu se prea înşela.

   — Ce părere ai, Mariane, n-ar fi bine să ne ascundem? îl întrebai pe prietenul meu. Cine ştie ce surpriză ne aduce această întâlnire!

   — Dacă ne pitim, nu ne poate aduce nici o surpriză. Dar nu ştiu la ce ne-ar folosi asta. Cu siguranţă că oamenii aceia nu ne cunosc încă, astfel că nu pot avea gânduri duşmănoase faţă de noi. De sigur că e vorba de o caravană. Dacă se apropie, ne putem alătura de ea, căci fără îndoială se duc şi ei la Udjiji.

   — Oameni se apropie, şosea nu departe, interveni Pongo.

   — Ei vezi! făcu Marian. În apropiere este drumul caravanelor. Propun să le ieşim în întâmpinare oamenilor şi să ne alăturăm lor.

   — Care va să zică nu crezi că e ceva primejdios?

   — De fel. Doar n-o să omoare nimeni cu una, cu două, nişte călători paşnici. Om fi noi în continentul negru, dar pe şoselele caravanelor, unde umblă atâţia oameni, nu ţi se poate întâmpla nimic. Ia uite colo, Pongo are dreptate. Se poate vedea lămurit acum: o caravană se-ndreaptă încoace. Să mergem spre ei.

   Ne strânserăm repede lucrurile şi în curând eram pe drum. Odihna se dusese pe copcă.

   După un ceas de mers ajunserăm în apropierea caravanei. Spre mirarea noastră văzurăm câţiva oameni desprinzându-se din grup şi venind spre noi.

   — Ce-or fi vrând? întrebai.

   — Vom auzi îndată ce au pe inima, răspunse Marian, înălţând

din umeri. Poate ne poftesc să facem drumul împreună.

   Pongo, care-i luase la ochi pe cei ce se apropiau, zise de-odată:

   — Oameni răi.

   — Vrei să zici ca ne ameninţa vreo primejdie? întrebă Marian.

   — Pongo crede, oameni răi.

   — Aşa! făcu Marian către mine. Îi sunt antipatici personal lui Pongo. O fi recunoscând într-înşii vechi cunoscuţi poate?

   În vremea asta străinii se apropiaseră. Erau cinci bărbaţi cu pielea de culoare deschisă, dovedind obârşia lor arabă. Al şaselea era un negru bantu de rasă curată.

   Mai marele grupului se adresă lui Pongo - presupunând, probabil, că se va face înţeles mai bine de el - şi puse a întrebare în Suahelii limba cea mai vorbită prin ţinuturile acelea.

   Pongo, care părea că nu ştie ce să răspundă, ne zise:

   — Om întreabă de unde venim.

   Înainte ca Marian să poată răspunde, negrul bantu ni se adresă, spre uimirea noastră în franţuzeşte, dar într-o franţuzească oarecum ciudată şi împestriţată. Bănuise, se vede, omul că cunoaştem această limbă:

   — Dacă domni vorbeşte franţuzeşte, atunci noi prieteni.

   Şi întorcându-se spre însoţitorii săi vorbi mai mult timp cu dânşii.

   — Ei spune să-ntreb pe domni de unde vin, zise apoi, iarăşi către noi.

   La care Marian îi răspunse:

   — Ascultă, prietene, spune-le stăpânilor tăi, sau ce-or fi ei, că nici eu nu-s curios să ştiu de unde vin dumnealor. Noi vrem să mergem la Udjiji şi dacă n-au nimic împotrivă, bucuros ne-am întovărăşi la caravana lor.

   Bantu-ul tălmăci cuvintele acestea însoţitorilor săi şi atunci se iscă o discuţie lungă, din care noi nu pricepurăm însă nimic.

   — Om vrea ştie daca Massers sunt francezi sau vorbeşte numai franţuzeşte, ne şopti Pongo.

   — Ia să ne mai slăbească, zise Marian, tare. Ei, flăcăule, spune tovarăşilor tăi că nu suntem francezi.

   Negrul tălmăci vorbele lui Marian, dar străinii păreau că nu pot cădea la învoială între ei.

   — Oamenii nu vor mergem împreună cu dânşii şopti Pongo, care ascultase discuţia celorlalţi.

   — Atunci să se ducă unde a dus mutu iapa şi să ne lase-n pace, mormăi Marian, necăjit.

   Consfătuirea păru că se sfârşeşte şi negrul spuse:

   — Domnii pot veni cu noi.

   — Trebuie să mărturisesc că acum nu mai am poftă să fac cunoştinţa dumnealor, zise Marian.

   — Dacă nu le suntem pe plac, nu ţinem de loc să-i stingherim.

   — Nu strică s-auzim ce spun ăi de dincolo, făcui eu. Asta nu ne leagă întru nimic.

   — Din partea mea, fie! bodogăni Marian. Dar haideţi să-i vedem mai de aproape pe domnii care nu vor să aibă nimic de-a face cu noi.

   În timpul discuţiilor noastre caravana îşi văzuse de drum şi acum trebuia să ne iuţim paşii ca s-o ajungem.

   Când furăm lângă convoiul lung - caravana era alcătuită din vreo trei sute de oameni - unul din călăreţi veni spre noi şi câţiva din cei care ne întâmpinaseră, printre care şi negrul bantu, îi ieşiră înainte ca să-i dea raportul.

   Consfătuirea ţinu puţin, apoi călăreţii descălecă şi ne aşteptă, după ce dăduse în primire unui arab frâul calului său.

   Omul era îmbrăcat ca la Tropice, cu un costum uşor, de culoare deschisă şi o cască de plută, ne salută milităreşte, ridicând mâna.

   — Iertaţi-mă, domnilor, zise el, într-o franţuzească curată - că am pus să vă întrebe cine sunteţi. Credeam că aţi fi englezi şi nu prea am simpatii pentru aceştia. Numele meu e Mohamed Tip.

   Prietenul meu bătu călcâiele.

   — Marian Farrow, se prezentă el. Şi acesta e tovarăşul meu Robert Bertram.

   Eu făcui o plecăciune.

   — Ţinta noastră e Udjiji - urmă Marian - şi ţineam să ştim dacă n-aveţi nimic împotrivă să ne alăturăm caravanei dv.

   Băgasem de seamă că Marian tresărise o clipă când străinul îşi spusese numele. Trebuia să fie ceva la mijloc. Eu n-auzisem încă până atunci de numele acela.

   Mohamed Tip un bărbat în vârstă de vreo treizeci de ani - încuviinţă imediat şi se oferi să ne pună cai la dispoziţie. Dar Marian refuză propunerea, căci nu era greu de ţinut pas cu oamenii care alcătuiau caravana.

   Pongo al nostru se retrăsese înadins de-o parte. Stătea de vorbă cu negrul bantu şi mergea la oarecare distanţă îndărătul nostru, lângă caravană.

   În vreme ce Marian discuta cu arabul, eu priveam cu interes convoiul lung.

   Oamenii - hamali - aparţineau în cea mai mare parte unui trib de negri de culoare mai deschisă. Toţi erau înarmaţi cu puşti moderne.

   Cei mai mulţi purtau lăzi lungi şi turtite, asupra conţinutului

cărora eram nedumerit.

   Alţii duceau furtunuri de apă şi în coşurile originale, pe care le purtau în echilibru în vârful capului, erau, de sigur, merinde. Afară de arabul care ne salutase, mai erau pe cai câţiva subconducători.

   În cursul marşului cântau melodii care nu spuneau nimic, cu ritm repetat la infinit şi în tactul căruia mergeam. Doar din vreme în vreme, când intervenea corul, melodia devenea mai însufleţită.

   Mohamed Tip povesti că venea de departe, din Wpwapwa, în Usagara. Dar nu pomeni un cuvânt despre mărfurile ce le avea în lăzi.

   — Chiar până la Udiji nu duce drumul nostru, domnule Farrow - zise el - cu vreo zece kilometri înainte ne facem tabăra...

   — Vreţi să mergeţi mai departe? întrebă Marian mirat.

   — Da - răspunse Arabul - drumul nostru duce foarte departe, spre lacul Alexandra. Cotim spre dreapta. Dar ţinta dv. nu mai e departe de acolo.

   Mă mira că Marian nu-i mai puse alte întrebări, dar îmi spusei apoi că o fi având el motivele lui că se mulţumea cu atâta.

   După câtva timp Mohamed Tip fu nevoit să se ocupe iar de oamenii săi, căci mersul acestora devenea tot mai încet. Puse să i se aducă calul şi călări spre fruntea convoiului.

   Rămas singur cu Marian îl întrebai:

   — Când arabul şi-a spus numele mi s-a părut ca ai tresărit De ce? Ştii poate cine e?

   — Exact nu, dar bănuiesc, răspunse prietenul meu. Cam prin anul 1880 înflorea în coloniile acestea negoţul cu sclavi, cu care se îndeletniceau în deosebi arabii. Unul din cei mai temuţi neguţători de sclavi fusese un anume Tippo Tip, care a făcut prăpăd în rândurile bieţilor negri. Oamenii săi dădeau năvală pe neaşteptate în vreun sat şi adunau pe negri laolaltă şi-i mânau apoi spre coastă, în convoiuri lungi. Cei mai mulţi din nenorociţii aceştia se prăpădeau pe drum fireşte. Erau lăsaţi în părăsire când nu mai puteau merge înainte, dar gonacii de sclavi purtau ei de grijă ca nici unul din aceia care se prăbuşeau de oboseală să nu se mai ridice. Drumurile erau semănate cu cadavre de oameni iar hienele şi vulturii se ospătau din belşug. Împotriva acestui ticălos fără pereche, de care tremurau toţi negrii, maiorul Wissmann avusese de dus lupte grele pe vremuri. Căci arabul mergea atât de departe încât încerca chiar să ia prizonieri exploratori - ca Emin Paşa, de pildă - pentru a se folosi de ei ca ostateci. Parlamentarii trimişi de Wissmann la el ca s-ajungă la o înţelegere, s-au reîntors cu mâinile tăiate şi cu o scrisoare batjocoritoare, era un despot fioros, adevăratul stăpânilor al ţării pe vremea aceea. Şi, tare mă tem că acest Mohamed Tip este, poate, unul din urmaşii săi. Dacă este într-adevăr aşa, aş vrea să ştiu ce l-a îndemnat să vie încoace. Strămoşul său era tot atât de urât de englezi ca şi de germani.

   Un gând îmi fulgeră prin minte.

   — Mariane - zisei - cu siguranţă că ai dreptate cu bănuiala ta. Drumurile caravanelor doar nu-s atât de nesigure încât fiecare hamal să trebuiască să fie înarmat cum sunt ăştia de aici. De obicei e de ajuns ca o trupă de apărare să însoţească la drum caravana. N-ar fi cu putinţă ca Mohamed Tip să se teamă să străbată locurile acestea, pe unde unul din strămoşii săi a făptuit atâtea crime?

   Prietenul meu era de aceeaşi părere, numai că nu ştia cum să- şi lămurească faptul de ce călătorea arabul prin această regiune.

   — Cu siguranţă că o fi adus ceva marfă de pe coastă, îşi dădu el cu părere. Aş vrea să ştiu ce are în lăzile alea.

   — Parca spunea că vin din Wpwapwa? Localitatea asta e cam departe de coastă!

   — Să tot fie vreo trei sute de kilometri.

   — Uite ca vine Pongo. Poate că a aflat el ceva mai mult.

   Negrul nostru venea, nepăsător spre noi, dar după înfăţişarea

lui recunoscui că aducea o veste însemnată. Şi, într-adevăr, după ce merse câtva timp alături de noi ne spuse:

   — Massers, aici nu va fi bine. Mai bine plecăm singuri înainte.

   — Şi de ce? întrebă Marian.

   — Bantu zice, mai bine plecăm. Dar nu spune de ce.

   — Nu l-ai întrebat de ce să plecăm?

   — Pongo întrebat, dar Banta nu spune pentru ce, spus numai, mâine prea târziu.

   — Mariane, am găsit! exclamai, agitat.

   — Fii liniştit, Robert! Mă preveni prietenul meu. Vorbeşte aşa ca şi cum ar fi ceva fără importanţă. Ei, spune!

   — Vezi Mariane, negrul e doar un Bantu, unul din Wanjamwesi prin a căror ţară trecem. Dacă am presupune că bănuiala ta este îndreptăţită şi că şeful caravanei este un urmaş ai acelui fioros Tippo Tip, n-ar fi cu putinţă ca negrii să atace caravana ca să se răzbune pentru crimele din trecut?

   Marian rămase o vreme îngândurat, apoi răspunse:

   — Se poate să ai dreptate, Robert. Negrul bantu, care ne este binevoitor, vrea să ne prevină, pentru că ştie de ceea ce se plănuieşte. Nu poate însă să ne spună adevărata pricină pentru care ne cere să părăsim caravana. Zicea că mâine va fi prea târziu, astfel că atacul va avea loc încă în noaptea asta. Hm... zău

că nu ştiu ce să facem!

   — N-ar fi cel mai bun lucru să părăsim pe furiş caravana, când s-o întuneca?

   — Asta în orice caz, răspunse Marian. Mă întreb numai dacă n- ar trebui să-l prevenim pe arab, de vreme ce ştim că-l ameninţă primejdia.

   — Ce tot vorbeşti, Mariane! Doar nu ştim nimic. Sunt simple presupuneri. În primul rând nu trebuie să spunem de unde deducem asta, căci atunci am fi nevoiţi să mărturisim că unul din oameni ne-a lăsat să înţelegem ceva. Şi doar nu-l putem vârî în bucluc pe negrul care ne-a prevenit.

   — Aşa e. De altfel, nici nu avem ce să ne amestecăm în treburile altora, să se frece singuri pe cap.

   După ce s-o întuneca părăsim caravana; cred că lucrul va fi lesne de făcut şi cu asta scăpăm de toate belelele.

   Abia terminasem convorbirea, că Mohamed Tip sari din şea şi se alătură iarăşi de noi.

   — Pentru astăzi e de-ajuns, ne zise el. Am mai fi putut umbla încă un ceas, dar e mai bine să ne oprim. Colo e un loc potrivit pentru tabără.

   Nu-mi prea venea la socoteală că arabul rămânea mai mult timp cu noi, căci vroiam să-i fac lui Marian altă propunere.

   Am fi putut spune simplu de tot, că preferam să umblăm până se va întuneca, dar ce motiv vrednic de crezare i-am fi putut da? Când se lasă noaptea nu porneşti singur la drum, numai ca să câştigi un avans de un ceas. E mai bine să rămâi cu cei mulţi, mai ales când ţi s-a dat ospitalitate.

   Auzind că se întocmeşte tabăra, hamalii făcură o gălăgie grozavă. Se părea că lucrul acesta venise prin surprindere. Şi, deoarece li se dădea odihnă înainte cu un ceas, îşi exprimau bucuria cu glas tare.

   Cu toate astea lucrurile se petrecură în bună ordine. Lăzile fură aşezate una lângă alta, corturile fură făcute surprinzător de repede şi în curând tabăra făcea o impresie aproape militărească.

   Cazanele fură atârnate deasupra focurilor urât mirositoare, întreţinute cu balegă de cămile, fân şi frunziş uscat. În fata ochilor noştri se desfăşura o viaţă de lagăr romantică.

   Nouă ni se dădu un cort separat.

   Mohamed Tip făcu ochii mari când, la propunerea lui ca Pongo să doarmă împreună cu hamalii, îi răspunserăm că negrul nostru va împărţi cortul cu noi, deoarece e prietenul nostru. Fără îndoială că prin asta scăzurăm mult să rămână neapărat în apropierea noastră, căci vroiam să punem la cale împreună cu ei planul fugii

noastre.

   După ce ne curăţarăm de praf şi ne spălarăm aprinserăm narghilelele şi, împreună cu gazda, aşteptarăm masa.

   Nu ştiu dacă din porunca arabului, sau pentru că se aşteptau la bacşiş, câţiva din indivizii tuciurii improvizară un soi de „reprezentaţie". E drept că eu nu pricepeam nimic din cântecele pe care le intonau, cu acompaniament de instrumente muzicale primitive, dar se vede că trebuiau să fie vesele de tot, căci mulţi hamali, care erau spectatori, râdeau uneori atât de tare, încât acopereau glasurile cântăreţilor.

   Pentru că nu vroiam să-l întărâtăm pe acel ce ne dăduse găzduire, nu-l chemarăm pe Pongo la masa noastră când ni se servi mâncarea. Îl văzurăm stând împreună cu negrul bantu, cu care legase repede prietenie.

   Câtva timp mai stăturăm în faţa cortului nostru, discutând cu Mohamed Tip. Din apropiere se auzea lătratul hienelor şi stelele sclipeau pe cer. Peste puţin ne întinserăm în culcuşurile noastre.

   II.

   FUGA NEIZBUTITĂ.

   — Ei, PONGO, ai mai aflat ceva nou? întrebă Marian pe camaradul nostru, când acesta intră în cort.

   — Nu, Masser - răspunse el - dar Bantu încă odată spus, nu rămânem noaptea aici.

   — Parca noi nu vrem să plecăm! zise Marian. Cum am putea-o şterge fără să fim simţiţi?

   — Nu va fi aşa uşor - răspunse Pongo, spre mirarea mea - paznicii cu ochi în patru. Mulţii stau afară cu puşca.

   Că tabăra va fi păzită în timpul nopţii, nu mă îndoisem. Dar terenul pe care se-ntindea această pază era mare. În întunerecul nopţii se putea găsi un loc pe unde să ne furişăm.

   De aceeaşi părere era şi Marian. Numai Pongo credea altfel.

   — Multe sentinele stau afară, zise el, îngândurat. Pongo cercetează.

   — Noi însă vrem s-o ştergem, zise Marian, cu hotărâre. E vorba numai cum ne-am putea furişa, Ce propunere faci tu, Pongo?

   — Furişat nu merge, răspunse uriaşul. Massers plimbe pe afară, ca şi cum nu poate doarme, încet merge înainte. Nu rău nici dacă vorbeşte cu sentinele. Apoi, când nimeni nu vede, repede culcă la pământ şi târăşte.

   — Pongo al nostru ştie bine cum trebuie făcută o treabă, zise Marian către mine. Ce părere ai tu de planul acesta, Robert?

   — ÎI găsesc bun - răspunsei - dacă ne-am furişa în jurul corturilor, ar bătea la ochi. Dar aşa cum propune Pongo putem încerca.

   — Întrebare e numai în ce ordine ne vom lua tălpăşiţa de aici.

   — Massers iese afară amândoi împreună. Pongo vine când Massers plecaţi. Pongo nu va fi văzut, el negru ca afară.

   Marian râse:

   — Acum aproape că-mi pare rău ca am o piele atât de albă. Pongo e favorizat faţa de noi Deci să facem cum spune el. Dar cum ne vom regăsi iarăşi afară? Fireşte că nu trebuie să ne strigăm unul pe altul cu glas tare.

   — Massers merge spre şosea. Pongo va fi şi el acolo şi aşteaptă.

   — Şi când facem încercarea?

   — Massers merge chiar acum, mai bine. Acum noapte. Nu se ştie ce vine pe urma.

   — Ai dreptate, Pongo - încuviinţă Marian - atunci să ne luam lucruşoarele şi să ne facem nevăzuţi.

   — Massers lăsa totul aici. Pongo aduce. Altfel vede sentinelele.

   Avea dreptate şi trebuia să ne supunem, deşi nu ştiam cum va

izbuti s-o şteargă cu lucrurile noastre, fără să fie văzut.

   Pongo privi cu băgare de seamă prin deschizătura cortului, dar prin apropiere nu se vedea nimeni. E drept că din pricina numeroaselor corturi vederea era cam stânjenită, dar noi ne duceam doar să facem o „plimbare", după cum ne sfătuise negrul, astfel că n-aveam de ce ne teme.

   Ieşirăm din cort şi rămânând o clipă locului să răsuflăm niţel mai adânc, văzurăm în dosul cortului un paznic cu puşca în spinare. Nu-i dădurăm atenţie ci ne urmarăm drumul printre corturi. Nu prea departe dădurăm peste un ai doilea paznic. Nici unul din noi nu se miră de asta. Nici nu ţineam în seamă ce era în jurul nostru. Dar, pe când vorbeam cu tovarăşul meu, întorsei privirea ca într-o doară şi atunci văzui ca primul paznic ne urmează. Se putea să fie întâmplare, totuşi eu credeam ca o face înadins.

   — Nu întoarce capul! spusei lui Marian. Suntem supravegheaţi. Un paznic vine în urma.

   — Am înţeles! răspunse Marian. După zece paşi ne-ntoarcem şi o luăm iarăşi o bucată înapoi. Ce-o fi apoi, vom vedea.

   Tot vorbind, făcurăm drumul îndărăt şi paznicul dădu în lături.

   — De data asta vom merge o bucată mai lungă, propuse Marian. Tot înainte, până dăm de o sentinelă.

   Aproape la flecare cort stătea un paznic, dar nimeni nu găsi

suspectă plimbarea noastră.

   — Nici nu va fi atât de greu cum presupunea Pongo, zise Marian. Aici am ajuns chiar la capătul taberei.

   — Pe dinafară cred că tabăra e păzită cu multă străşnicie, răspunsei.

   — Vom vedea îndată.

   La vreo zece paşi îndărătul ultimelor corturi ale şirului stăteau de vorbă patru sau cinci sentinele. Merserăm până la dânşii.

   Marian puse o întrebare oarecare în englezeşte, dar oamenii înălţară din umeri.

   Ar fi bătut la ochi dacă am mai fi înaintat. Aşa că merserăm o bucată înapoi şi tocmai vroiam să cotim în lături, printre corturi, când văzurăm în fata noastră sentinela care ne urmărise. Puşca no mai avea în spinare, ci sub braţ, gata să se folosească de ea.

   Deşi ne ştiam observaţi, păşirăm totuşi printre corturi. Chiar dacă nu ne gândeam la fugă deocamdată, vroiam să iscodim un loc prielnic.

   Deodată zărirăm la distanţă de vreo cincisprezece metri un şir des de sentinele. Prost lucrul atâta vreme cât stăteau ei acolo, nici gând de fugă. Poate însă că cealaltă parte a lagărului nu era păzită cu atâta străşnicie.

   Sentinela ne urma de aproape, când o luarăm înapoi.

   — I-aş pocni una în cap individului! zise Marian, îndârjit. Suntem destui de bătrâni şi n-avem nevoie de dădacă. Cum Dumnezeu să mă scap de el?

   Vroiam tocmai să răspund că lucrul n-ar fi atât de lesne, când o împuşcătură sfâşie liniştea nopţii.

   Ca şi cum ar fi fost un semnal, imediat se auziră adevărate salve din partea taberei pe unde nu fusesem încă.

   Cât ai clipi din ochi priveliştea paşnică se schimbă. Paznicii răcniră înăuntrul corturilor, trezindu-i pe cei ce dormeau. De pretutindeni oamenii dădeau buzna şi tabăra începu să mişune de indivizi înarmaţi, care se făcură nevăzuţi, ca să întărească posturile care încercuiseră pe dinafară tabăra.

   — Am dat de bocluc! făcui eu. Atacul începe.

   — Fii liniştit! mă sfătui Marian. Să nu te-audă!

   Dar prevenirea venise prea târziu.

   — Despre ce atac vorbiţi? întrebă un glas ameninţător lângă noi.

   Era sentinela care ne urmărise mereu.

   — N-auzi împuşcăturile? Sau eşti surd? se răsti Marian la el. Şi- apoi, ce te ţii scai de noi şi ne urmăreşti pas cu pas?

   — O fac din porunca aceluia de a cărui ospitalitate vă bucuraţi şi asta chiar pentru siguranţa dv. Sentinelele au ordin să tragă asupra oricui vrea să părăsească tabăra. Vroiam să vă previn la timp, dar se pare că dv. aţi aşteptat acest atac.

   Marian îl măsură pi o privire dispreţuitoare.

   — Ce-s obrăzniciile astea? se răsti prietenul meu la el. Ma voi plânge mâine gazdei.

   Dar individul care vorbea bine englezeşte, nu se sperie ci răspunse batjocoritor:

   — Vă voi da chiar acum prilejul să vă plângeţi, căci vă voi duce imediat la el.

   Chemă câţiva arabi şi le dădu o poruncă. Pe dată furăm împresuraţi de ei.

   — Acum ne veţi urma la cortul căpitanului nostru!

   Se folosise de cuvântul „căpitan", ceea ca mă făcu să arunc o privire întrebătoare spre Marian. Acesta înălţă din umeri.

   Împuşcăturile încetaseră cu desăvârşire. În vreme ce oamenii de afară se înapoiau, noi merserăm, însoţiţi de paznici, printre corturi. Când ajunserăm la al nostru, îl văzurăm pe Mohamed Tip ieşind din cortul în care stătusem. Aşa dar, ne căutase.

   Sentinelă care ne luase în primire, se duse la el şi-i dădu raportul. Din pricina depărtării însă nu puturăm auzi ce spunea. După ce sfârşi, Mohamed Tip veni spre noi şi ne făcu semn să-l urmăm în cortul său.

   — Am fost foarte îngrijorat de dv., domnilor, zise el ceva prea prietenos pentru a fi sincer.

   — Unde aţi fost? Vroiaţi să dispreţuiţi ospitalitatea mea şi să părăsiţi pe ascuns tabăra?

   — Dar nici nu ne-am luat lucrurile! răspunse Marian. Şi-apoi, ce motiv ne-ar fi putut îndemna la asta?

   — Întrebarea asta mi-o puneam şi eu, domnilor. Oricum însă, a fost o uşurinţă din partea dv. că l-aţi lăsat singur pe servitor cu lucrurile dv.

   — Nu-i aşa! răspunse Marian, dârz. Nu ştiu de ce-l bănuieşti.

   — Pentru că am temei să mă îndoiesc de cinstea lui. Servitorul dv. a dispărut, împreună cu lucrurile dv.

   Ne privi batjocoritor, aşteptând să vadă efectul cuvintelor sale.

   Mă trecură fiorii şi cred că şi pe Marian: împuşcăturile fuseseră oare pentru Pongo?

   Crezuse el că izbutisem să părăsim tabăra şi vroise să ne urmeze?

   În vreme ce eu întorsei faţa, ca să nu mi se vadă agitaţia de care eram cuprins, Marian nu se trăda cu nimic, ci spuse, calm:

   — N-am fost încă în cortul nostru.

   — Dar eu am fost, răspunse arabul. Cu prilejul acesta trebuie să vă aduc la cunoştinţă, că servitorului dv. nu i-a mers cu încercarea de a se furişa printre sentinele. Împuşcăturile pe care le-aţi auzit erau pentru el. A fost împuşcat.

   Încremenit de spaimă holbai ochii la Marian, Aşa dar, presimţirea mea nu mă înşelase. Viteazul nostru Pongo era mort?

   — Asta n-o cred până nu mă voi încredinţa cu ochii mei, răspunse Marian, liniştit. Daca, totuşi, e adevărat ce mi-ai spus, atunci îţi voi cere socoteală de această crimă. Eşti răspunzător de faptele oamenilor d-tale.

   — Nu însă faţă de dv., răspunse Arabul, rece. De altminteri, mai avem de vorbit şi despre alte lucruri mai importante. Eşti bănuit că ai fi un spion, venit în tabăra noastră ca să ne păgubeşti într-un fel oarecare.

   Marian rămase calm şi de data asta.

   — Altceva mai doreşti? întrebă el, sfidător. Ai început să mă plictiseşti.

   Se părea însă că felul de a fi al lui Marian nu-l prea impresiona pe arab.

   — Ştiţi că s-a plănuit un atac asupra taberei noastre - urmă el - l-aţi aşteptat şi când oamenii mei au tras, v-aţi gândit că atacul sa şi dat. Prietenul dv. s-a trădat.

   Auzind acestea îmi recăpătai sângele rece ca prin farmec.

   — Pe cuvântul meu că nu ştiu despre ce vorbeşti, zisei. Cum poţi susţine aşa ceva?

   Mohamed Tip arătă spre sentinela care ne adusese şi acum, la lumina felinarului, văzui că omul nu era arab. Chipul său era ars de soare, dar trăsăturile erau ale unui european.

   — Acesta e martorul - zise Mohamed Tip, cu glasul ridicat - ceai auzit, Ben Ali, prietene?

   Individul făcu doi paşi înainte şi rosti cu glas tare:

   — „Acum începe atacul", a zis dumnealui. Dacă nu s-ar fi aşteptat la atac, ar fi spus-o în alte cuvinte.

   — Asta nu dovedeşte nimic - zisei eu - când am văzut sentinelele alea multe, ne-am dat seamă că se aşteaptă un atac în lagăr. Şi când am auzit împuşcăturile, crezui că atacul s-a şi dat.

   Arabul înălţă din umeri.

   — Te pricepi d-ta să ieşi din încurcătură - mormăi el - vom vedea noi acu şi dacă vom fi atacaţi peste noapte. Dacă se va întâmpla aşa, voi considera lucrul ca o dovadă că aţi ştiut despre asta şi voi lua măsurile de cuviinţă.

   — Fireşte că la asemenea împrejurări vom renunţa la ospitalitatea d-tale şi părăsim tabăra. Dă oamenilor d-tale porunca să nu tragă asupra noastră. Plecăm chiar acum să vedem ce s-a făcut cu prietenul nostru. Şi, precum spuneam, dacă i s-a întâmplat ceva, vei plăti d-ta pentru fapta asta.

   Mohamed Tip râse batjocoritor:

   — Dragul meu prieten, uiţi cu desăvârşire în situaţie te afli. Pentru că am fost până acum atât de prevenitor faţă de dv., îţi închipui că nu mă pricep să întrebuinţez şi alte mijloace? Sunteţi prizonierii mei! — urmă el, cu glas schimbat - ia-i de aici! se adresă el lui Ben Ali. Răspunzi de ei! La cea mai mică încercare de fugă, împuşcă-i!

   Il văzui pe prietenul meu pregătindu-se parcă să se năpustească asupra Arabului. Îi pusei uşurel mâna pe braţ şi-l rugai:

   — Nu te enerva, Mariane! Ştim noi că acuzarea asta e neîntemeiată. Să aşteptăm până s-o face ziuă şi atunci lucrurile vor arăta cu totul altfel.

   — Dar nu te gândeşti la Pongo al nostru? izbucni el. Să-l lăsăm să moară ca un câine?

   Da, Pongo al nostru! Uitasem cu totul că el zăcea poate rănit pe undeva, pe aproape şi avea nevoie de ajutorul nostru.

   — Îngăduie-ne, cel puţin, să-l căutăm pe prietenul nostru, însoţiţi de oamenii d-tale, mă adresai Arabului.

   — Ce importanţă are un negru mai mult sau mai puţin! răspunse el, batjocoritor.

   Cu aceste cuvinte ieşi din cort.

   — Ei, de ce nu v-aţi plâns împotriva mea? întrebă paznicul nostru. Mi se pare că aţi uitat cu totul de gândul pe care l-aţi avut!

   De data asta îmi sări şi mie ţandăra.

   — Ticălosule! începui. Blestemat să fie soarele care luminează şi încălzeşte un monstru ca tine!

   Mă repezii la dânsul şi înainte ca ei să-şi poată trage revolverul de la brâu, îl pocnii în faţă cu atâta putere încât individul se clătină, gata şi cadă.

   Ben Ali îşi reveni repede însă.

   — Câine de neamţ! răcni el şi vru să se năpustească asupra mea, dar Marian se puse între noi.

   În aceeaşi clipă auzirăm un glas poruncitor dinspre intrarea cortului. Mohamed Tip stătea acolo, cu un iatagan în mână.

   ÎI privirăm speriaţi. Atacatorul nostru, care sângera, ne dădu drumul.

   — Fii prietenos cu oaspeţii noştri, Ben Ali! zise arabul, în batjocură. Profetul spune să-ţi cinsteşti musafirul.

   — M-a lovit în faţă, zise celălalt, furios. Sunt în legitimă apărare.

   — Văd asta, prietene. Şi-ţi făgăduiesc pe barba Profetului că sângele tău va fi răzbunat. Dar e timp până mâine pentru asta. Oricum, va trebui să rostim o sentinţă asupra acestor doi şi tu ştii bine că fiarelor pustiului le place carne de trădător. Acum pune săi ducă de aici, ca să nu-i mai vedem în ochi.

   Nemernicul fluieră şi îndată intrară câţiva paznici care ne luară în primire şi ne duseră în cortul nostru. Cinci din el rămaseră cu noi. Şi ticălosul trădător pe care-l lovisem în obraz, ne scuipa când părăsi cortul şi ne strigă în faţă că a doua zi vom fi legaţi de coada calului său şi va fi o plăcere pentru el să ne vadă murind.

   III.

   ATACUL.

   FĂRĂ SĂ NE PESE DE PAZNICII care erau în cort, ne întinserăm în culcuşurile noastre. Chiar dacă nu ne gândeam la somn, vroiam totuşi să ne arătăm nepăsători.

   Munciţi de fel de fel de gânduri se pare că, în cele din urmă, aţipiserăm totuşi, căci de-odată tresărirăm. Ne ridicarăm în capul oaselor şi ciulirăm urechile. Paznicii noştri îşi apropiaseră capetele şi vorbeau înfriguraţi între el. De afară se auzeau împuşcături.

   Oare Pongo să fi ridicat iar tabăra în picioare, încercând să ajungă la noi? Nu-mi putea intra în cap că ar fi mort.

   Dar în curând îmi dădui seamă că de data asta e vorba de ceva mai serios, căci afară de împuşcăturile din apropierea noastră auzirăm deodată câteva gloanţe şuierând prin cort. Pânza acestuia fu sfâşiată.

   Care va să zică nu eram deloc la adăpost. Şi paznicii noştri nu se simţeau în siguranţă, căci îi văzurăm aruncându-se cu burta la pământ şi nu se mai sinchisiră de noi.

   Nu era oare momentul potrivit pentru a întreprinde o încercare de fugă? Dacă tăiam puţin pânza cortului, ne puteam strecura afară, căci paznicii nu se gândeau acum decât la viaţa lor.

   Împărtăşii planul meu lui Marian şi dansul îl încuviinţă. Fără să- mi schimb prea mult poziţia făcui o tăietură lungă în pânza cortului. Marian îmi şopti că paznicii nu băgaseră de seamă.

   În aceeaşi clipă, însă, perdeaua ce acoperea intrarea cortului se dădu înlături şi Ben Ali întră înăuntru.

   El rămase locului, ca încremenit. Dar asta ţinu numai o clipă, căci începu să răcnească pe arăbeşte la paznici. De sigur că nu erau cuvinte mângâietoare, căci deşi indivizilor li se mai citea

frica pe faţă, ei se ridicară totuşi de la pământ.

   Ben Ali se apropiă de noi şi băgai de seamă cu spaimă că zărise tăietura din pânza cortului.

   Un zâmbet batjocoritor flutură pe chipu-i buhăit. Apoi strigă o poruncă oamenilor săi şi deodată aceştia se năpustiră asupra noastră.

   Avui impresia că ne sunase ceasul din urmă.

   Vroiau oare să ne gâtuie?

   Lovii cu disperare în juru-mi, cu gândul să-mi vând scump viaţa. Băgai de seamă atunci că nu vroiau decât să ne lege.

   Furăm legaţi de mâini şi de picioare şi zvârliţi la pământ, unul lângă altul.

   Dar se părea că Ben Aii nu era mulţumit cu asta, căci dădu o poruncă oamenilor săi şi ei se aşezară în picioare la peretele cortului.

   — Ca să vă pot vedea mai bine mutrele, ne lamuri el.

   Bănuiam eu însă adevăratul motiv: în felul acesta eram mai

mult expuşi gloanţelor.

   Ben Ali îi trimise pe ceilalţi afară din cort, apoi îşi scoase revolverul şi se aşeză jos în faţa noastră, cu picioarele încrucişate.

   — Cred că e mai bine să mă îngrijesc eu-însumi de dv., zise el, batjocoritor. N-auziţi? Acesta e atacul pe care l-aţi aşteptat. Acum e lucru dovedit că aţi venit în tabără ca spioni. Încercările voastre de fugă au îndepărtat orice îndoială. Ştiţi, deci, ce vă aşteaptă.

   Ben Ali tăcu, aşteptând, probabil, ca să ne justificăm, dar Marian nu-i învrednici nici cu o privire măcar şi tăcu şi el.

   — Mohamed Tip, marele meu prieten şi binefăcător, mi-a dat nobila însărcinare să vă ţin tovărăşie în ultimele ceasuri ale vieţii voastre. Cred că n-aveţi nimic împotrivă.

   Nu dădurăm nici o atenţie cuvintelor sale, socotind de prisos să zgândărim lucrurile.

   Împuşcăturile sporeau din ce în ce. Uneori se auzeau comenzi. Era glasul lui Mohamed Tip.

   Tabăra noastră trebuie să fi fost atacată de duşmani puternici căci de jur-împrejur se auzea larma luptei.

   — Nu e exclus - zise Ben Aii - să nu putem respinge atacul. În acest caz am însărcinarea să vă găuresc ţeasta cu un glonţ. Pentru asta am venit aici.

   — Ai putea să te exersezi puţin la ochit, zise Marian, ca s-arate că nu îi e teamă.

   În loc de răspuns, Ben Ali ne scuipă, cum mai făcuse odată.

   — Din contactul cu sălbatecii ţi-ai însuşit astfel de apucături josnice? zise Marian. Nu se spune oare la voi, când vrei să insulţi pe cineva: „îţi scuip în barbă"? Cu noi n-ai însă noroc, căci n-avem bărbi, porcule.

   Văzui o lucire fioroasă în ochii lui Ben Ali şi, pe când se pregătea să se ridice de jos, deodată băgarăm de seamă că se opri cu mâinile sprijinite în pământ, rămase o clipă astfel, apoi căzu cu capul înainte.

   — Asta nu ne mai poate face nimic, zise Marian. L-a nimerit un glonţ rătăcit. Nici nu merita o moarte mai bună.

   Nu puturăm vedea nici o rană, căci zăcea cu capul la pământ. Dar deoarece nu se mai mişca deloc, bănuirăm că fusese lovit în tâmplă şi-şi dăduse sufletul în aceeaşi clipă.

   — Ia spune, Mariane, nu ni s-ar putea întâmpla şi nouă la fel? întrebai îngrijorat.

   — Mai e vorbă! răspunse prietenul meu. În fiecare clipă ne poate nimeri un glonţ. De aceea e mai bine să ne lăsăm la pământ.

   Îşi dădu drumul pe o parte, apoi se întinse cat era de lung. Îi urmai pilda.

   — Ce se va spune când îl vor găsi mort? întrebai eu.

   — Depinde cine-l va vedea întâi - prieten sau duşman.

   — Ce vrei să spui cu asta?

   — Păi n-auzi că se apropie larma luptei? Probabil că au pornit la atac. Nu deosebeşti, printre împuşcături, strigătele ascuţite cu care negrii se îndeamnă unii pe alţii? Bănuiesc că afară e măcel în toată regula.

   Deşi gândul acesta nu prea era plăcut, nu-mi putui ascunde bucuria.

   — Marian - zisei din toată inima - să dea Dumnezeu ca tabăra să fie cucerită de negri şi duşmanul nostru să fie pus pe fugă. Nu m-ar mira de fel dacă Pongo al nostru s-ar ivi de-odată în tabără şi ne-ar tăia legăturile.

   — Fără îndoială că va încerca să-şi facă drum până la noi. Dacă mai trăieşte, cu siguranţă ca s-a alăturat de cei din rasa lui.

   Peste câtva timp împuşcăturile încetară. În schimb auzirăm răcnete şi ţipete.

   — Acum e acum, zise Marian. Cele două tabere luptă cu înverşunare.

   Larma se-ndepărtă încetişor, se auziră iar împuşcături răzleţe şi după puţină vreme salve de armă răsunară în noapte.

   Privii întrebător la Marian. Dacă era de aceeaşi părere cu mine însemna că suntem pierduţi.

   — Da, ai dreptate - zise el, ca şi cum mi-ar fi ghicit gândurile. Arabii au respins atacul împotriva taberei. Împuşcăturile pe care

le auzim acum sunt pentru negrii puşi pe fugă. — Atunci suntem pierduţi! zisei, descurajat.

   IV.

   OASPETE LA ARABI.

   ÎNCETUL CU ÎNCETUL se făcu linişte. Lampa ardea încă in cortul nostru, dar prin tăietura din pânza cortului pătrundeau zorile.

   Eram miraţi că nu veniseră încă nimeni la noi, dar ne spuserăm, în cele din urmă, că cei de afară or fi având de lucru cu pansarea răniţilor.

   Deodată, însă, perdeaua cortului se dădu la o parte şi-l văzurăm pe Mohamed Tip.

   Rămase încremenit la intrare, în faţa privelişti ce i se înfăţişa. Omul său de încredere zăcea în aceeaşi poziţie.

   Ne privi bănuitor , înainte de a se apropia. Dar eram legaţi încă si într-adins nu încercasem să ne eliberăm.

   — Ce s-a întâmplat aici? întrebă arabul, uimit.

   — Presupun că paznicul nostru a fost nimerit de un glonţ rătăcit, răspunse Marian.

   Mohamed Tip se apropiă de cadavru şi, apucându-l de umeri, încercă să-l ridice. Atunci îşi dădu seamă că nu mai era nimic de făcut.

   —  Consideră asta ca un semn ai Destinului! zise Marian. Paznicul nostru a fost nimerit de un glonţ răzbunător şi noi, care suntem nevinovaţi, n-am păţit nimic.

   Mohamed Tip înălţă din umeri.

   — A fost Kismetul1 lui, zise el, resemnat.

   —  Glonţul îi era hărăzit şi ar fi găsit drumul la dânsul pretutindeni.

   — N-ai vrea să dai ordin să ne dezlege? întrebă Marian, cu imputare în glas.

   Mohamed Tip chibzui o clipă, apoi scoase pumnalul şi ne tăie legăturile.

   — Acum nu mai există primejdie să fugiţi, zise arabul. Înainte de a ridica tabăra, voi cerceta în ce măsură aţi fost părtaşi la atac. Deocamdată am lucruri mai însemnate de făcut.

   De-odată auzirăm de afară gălăgie.

   Mohamed Tip dădu în lături perdeaua şi noi ne ridicarăm. În felul acesta puteam privi afară.

   Şi ceea ce văzurăm făcu să ne zvâcnească inimile de bucurie: pe drumul dintre corturi păşea.. Vechiul şi credinciosul nostru Pongo! Îndărătul lui veneau, ca o ceată de copii, care nu îndrăzneau să se apropie prea mult, o hoardă numeroasă de arabi. Uneori, când larma îl supăra prea mult, uriaşul se oprea şi, întorcându-se, făcea o mutră care-i îndemna pe cei ce-l urmau să rămână înapoi.

   Astfel îşi făcu intrarea în tabără Pongo al nostru.

   Cât de bucuroşi eram că Pongo trăia. Uitarăm de tot şi făcându-ne drum spre ieşire, pornirăm în întâmpinarea lui, plini de fericire. Fără să ne sinchisim de cei ce ne urmau, îi strânserăm mâna cu căldură.

   — Dar bine Pongo, cum ai ajuns aici? întrebarăm în acelaşi timp.

   — Pongo vrut vede cum merge la Massers, răspunse el domol.

   — O! Suflet credincios! exclamă Marian. Pongo, tu eşti o nestemată şi pe întreaga suprafaţă a pământului nu există alt om ca tine.

   Scena aceasta a revederii, făcuse mare impresie asupra tuturor celor de faţă, precum şi asupra lui Mohamed Tip. Cu atât mai mult, cu cât el tocmai pierduse un tovarăş credincios.

   Strigă oamenilor săi să se ducă la treburile lor şi pe noi ne lăsa singuri.

   După ce Ben Ali fu scos afară din cortul unde fusese ucis, intrarăm înăuntru, nerăbdători să aflăm veşti de la camaradul nostru.

   — Ia povesteşte acuma Pongo, prin ce-ai trecut! îl zori Marian.

   Dar se părea că uriaşul nu ştia cum să înceapă. În cele din

urmă începu:

   — Pongo crezut, Massers şi plecat, pentru ca lipsit mult. Luat încetişor lucruri şi plecat.

   — Da, dragul meu, socoteala a dat greş, zise Marian. Nu puteam face nici un pas fără să fim urmăriţi. Deodată auzirăm spre mirarea noastră salve de arme.

   — Sentinelele nu vede şi împuşcă mult, întrerupse Negrul. Pongo însă departe şi noaptea neagra ca Pongo.

   — Asta a fost norocul tău, Pongo, că nu te-au putut recunoaşte pe întunerec. Pe noi ne-ar fi zărit negreşit din pricina îmbrăcăminţii noastre de culoare deschisă şi n-am fi putut şterge putina.

   — Şi Pongo aşa crezut, de aceea fost greu fuge.

   — Povesteşte mai departe! stărui Marian. Ce-a fost cu împuşcăturile acelea?

   — Pongo ştie totul.

   Coborî glasul şi urmă în taină:

   — Mohamed Tip pleacă Wpwapwa, luat mulţi colţi de elefanţi, vrut dăruieşte la autorităţi. Unchiul locuieşte în Ruanda şi vrut merge spre Bogamojo, dar om rău. Englezii nu vrut are pe el, Mohamed Tip înapoiat la Ruanda, Wanjamwesi atacat la el, pentru că foarte rău.

   Prietenul meu dădu din cap cu înţeles.

   — Pricepi, Robert? Ceea ce ne povesteşte Pongo este foarte interesant. Chestia stă cam aşa: bătrânul Tipo Tip a dat şi el mult de lucru englezilor odinioară. El se retrăsese în inima ţării, pentru că englezii puseseră un premiu pe capul său şi nu se mai simţea în siguranţă în ţinutul acela. Acum există pe undeva un urmaş al lui, care e unchiul gazdei noastre. Acest om i-a trimis pe nepotul său la autorităţile engleze ca să obţină bunăvoinţa acestora. Probabila că nu-i place unde locuieşte acum şi vrea să vină la Bogamojo. Pentru a-i îndupleca pe englezi, i-a dat nepotului său fildeş, ca să-l dăruiască autorităţilor britanice. Asta e o marfa care se află în lăzile alea lungi. Se pare însă că n-a scăpat de fildeşul acela, dovadă că englezii nu vor să aibă de-a face cu el şi preferă să-l ştie unde se află.

   Pongo dădea mereu din cap, în semn de încuviinţare.

   Marian urmă:

   — Probabil că Wanjamwesi vroiau să se folosească acum ce prilejui unic care i se oferea şi să reguleze o socoteală veche. Poate că în aceiaşi timp vroiau să confişte lăzile cu fildeş...

   — Wanjamwesi nu fură! luă Pongo apărarea fraţilor săi negii. Ei omoară numai om râu.

   — Vezi tu Robert, cum se răzbună totul în lume: răzbunarea sângelui vărsat trece dincolo de mormânt. Au avut multe pierderi Wanjamwesi, Pongo?

   Uriaşul clătină capul, posomorit.

   — Mulţi oameni murit. Arabi împuşcă bine.

   — Dar de ce te-ai înapoiat în tabără? întrebai eu. Nu te-ai temut că arabii te vor lua drept duşman şi te-ar putea împuşca?

   — Pongo aşteptat până arabii putut vedea. Apoi mers drept în tabără. Pongo arată mereu pumn. Atunci la arabi fost frică şi nu împuşcă.

   — Minunată idee! râse Marian. Aşa dar ai venit aici ca să te laşi împuşcat odată cu noi?

   Pongo clătină capul cu hotărâre.

   — Arabi nu face nimic la Massers - răspunsa el - Pongo vorbeşte cu Mohamed Tip.

   — Ei, Robert cum îţi place?! făcu Marian, uimit. N-o fi vrând să

glumească Pongo ai nostru?

   — Ideea nu e rea, răspunsei eu. Arabul pricepe de sigur Swaheli şi Pongo îi va îndruga vrute şi nevrute.

   Furăm foarte miraţi când deodată intră unul în cort şi ne ceru să venim la Mohamed Tip, căci era gata masa. Ne aşteptasem să fim chemaţi pentru judecată - când colo...

   — Pongo bagă de seamă, Massers nu teme, ne linişti uriaşul.

   — Vom vedea ce vrea cu noi. Haide, Robert! Voi purta de grijă să ţi se aducă şi ţie mâncare, Pongo.

   — Mi s-a spus să-l aduceţi şi pe prietenul dv. negru, zise atunci arabul.

   — Pricepi ceva? Întrebă Marian, privindu-mă uluit.

   — Cine poate să mai înţeleagă ceva! Răspunsei, înălţând din umeri.

   Spre mirarea noastră Pongo zise:

   — Bine dacă Pongo rămâne cu Massers. Atunci bagi de seamă mai bine.

   În cortul lui Mohamed Tip era pregătită o masă îmbelşugată. Pentru noi erau rezervate trei locuri. Nu mai exista îndoială, deci, că gazda noastră îl considera pe Pongo ca egal.

   Când camaradul nostru văzu că urma să mănânce la masă împreună cu noi şi arabul, băgai de seamă că nu-i convenea deloc. ÎI plăcea de obicei, să rămână de o parte, modest. Dar atât Marian cât şi eu îi făcurăm semn cu ochiul să nu refuze.

   Spre surprinderea noastră interveni şi Mohamed Tip. Într-o limbă pe care, după cum văzui, Pongo o pricepea, îi vorbi câtva timp.

   Camaradul nostru se aşeză atunci şi un servitor negru aduse mâncarea.

   — Sunteţi vrednici de pizmuit că aveţi un prieten atât de credincios, începu Mohamed Tip.

   — Suntem fericiţi că-l avem alături de noi - răspunse Marian - el ne-a salvat viaţa în repetate rânduri. Niciodată nu ne lasă la nevoie, după cum ai avut prilejul să vezi.

   — A insuflat mare respect şi oamenilor mei, mărturisi arabul.

   Apoi, schimbând vorba, urmă:

   — Din păcate, am avut pierderi mari. Faptul că cei ce ne-au atacat au lăsat şi el mulţi morţi pe teren, e o mângâiere prea slabă.

   — E de admirat însă cu câtă vitejie s-au apărat oamenii d-tale, răspunse Marian. Dar, n-ar fi bine să lămurim de ce ne socoţi drept spioni?

   Mohamed Tip privi încurcat în pământ.

   — Între timp mi-am schimbat părerea, răspunse el. Era o neînţelegere regretabila, care s-a lămurit însă. Va ţineam drept agenţi ai autorităţilor engleze. Printr-un sir de împrejurări aţi avut de suferit neplăceri. Va rog să uitaţi ce vi s-a întâmplat aici şi consideraţi-mă şi de-acum încolo drept oaspeţii mei.

   Nu-mi venea să-mi cred urechilor. Înainte cu un ceas eram la un pas de moarte şi acum ne zâmbea iarăşi libertatea.

   Uimirea mea spori când arabul ne făcu o propunere, pe care naş fi bănuit-o.

   — Parcă spuneaţi aseară că străbateţi Africă pentru a întâmpina aventuri? întrebă gazda noastră.

   — Aşa e - răspunse Marian - dar după asta din urma ni s-a cam potolit deocamdată setea de aventuri.

   — Poate că veţi gândi altfel când veţi auzi propunerea mea. Probabil că ceea ce vă mână prin lume nu e numai dorul de aventuri, ci şi acela de a cunoaşte, de a învăţa.

   — Asta în primul rând, răspunse Marian. — Aventurile vin de la sine.

   — Ei vedeţi! urmă Arabul. Ţinta, mea e un ţinut care n-a fost încă explorat. Oamenii de ştiinţă au înaintat până la izvoarele Nilului, au străbătut Sudanul şi întinsele regiuni împădurite ale Congo-ului - dar bucata aceea de pământ dindărătul lanţului de munţi, care, pornind de la lacul Edward, înaintează spre nord, nu e cunoscută de nimeni. Afară de bivoli pitici şi alte animale mici se mai găseşte acolo o specie, care şi-a salvat existenţa din timpurile străvechi până-n zilele noastre. E un animal care poate fi numit „elefant pitic", dacă vrem să botezăm astfel o făptură care are aproape aceeaşi înfăţişare. Dar elefantul are pielea netedă, adică neacoperită cu păr. Animalul acesta, însă, are o coarnă ca bizonul din America de Nord şi colţii lui n-au forma acelora ai elefantului, ci sunt mult mai mari în proporţie cu dimensiunea animalului şi încovoiaţi aproape rotund...

   Văzui după chipul prietenului meu cum interesul sau sporea din clipă în clipă.

   — Şi ce mărime are? întrebă, încordat.

   — Oamenii mei au răpus unul - era ceva mai mare ca un bou obişnuit. Ei spun că în creierii munţilor sunt unii de mărime uriaşă. Mie însă nu-mi vine să cred. Din experienţă ştiu că dânşii exagerează.

   — E foarte interesant - zise Marian - deci s-ar putea pune mâna într-adevăr pe un astfel de animal, s-ar aduce un mare câştig ştiinţei. După descrierea d-tale, ar fi vorba de un mamut preistoric. Ar merita să se întreprindem călătoria asta lungă. Pe ce drum apucaţi, într-acolo?

   — După cum vă spuserăm, cu puţin înainte de Udjiji cotim spre nord, străbatem ţara Watusilor - un trib care, spre deosebire de Wanjamwesi, ne este prieten - şi prin legendara Ruanda ajungem în patria unchiului meu. Ţinutul său nu se află sub suzeranitatea vreunui stat străin şi dacă vă va face plăcere veţi putea rămâne mult timp acolo.

   La cuvintele din urmă ale lui Mohamed, Marian se cam posomori. Bănuiam eu ce-l supăra: Pentru a ajunge acolo, trebuia să străbatem ţinuturi belgiene - şi noi eram mulţumiţi că scăpasem de belgieni.

   — Cum staţi cu autorităţile belgiene? întrebă Marian.

   — Nici rău, nici bine - răspunse Mohamed Tip - am cerut permisiunea să străbat ţinuturile belgiene şi mi s-a încuviinţat fără multă vorbă.

   — Aţi fost însoţiţi de soldaţi belgieni tot timpul cât v-aţi aflat pe teritoriu belgian?

   — Nu. Eu nu m-am folosit de nici unul din obişnuitele drumuri ale caravanelor şi cred ca Belgienii nici n-au prins de veste cam trecut prin teritoriul lor. Îmi dai voie să întreb de ce te informezi de lucrul acesta?

   O clipă Marian şovăi cu răspunsul, apoi zise:

   — Ţi-o voi spune deschis. În Congo-ul belgian, la fel ca şi aici am cam păţit-o, fără să fi avut vreo vină anumită. Cu prilejul hărţuielilor dintre două triburi inamice, am venit în conflict cu soldaţii belgieni. Am fost urmăriţi multă vreme, dar în cele din urmă am izbutit să părăsim teritoriul belgian. Şi-ţi poţi închipui lesne că nu prea mă trage inima să calc iarăşi pe pământul acela.

   — Pricep, încuviinţă arabul. Cu toate astea nu există primejdie pentru d-voastră să va alăturaţi de noi. Dac-am priceput bine, călătoreaţi numai cu cei doi însoţitori ai dumitale, astfel că atrăgeaţi atenţia când treceaţi prin ţinuturi mai populate. Caravana mea, însă, e alcătuită din câteva sute de oameni, astfel că vă pierdeţi în mulţime.

   Marian nu se putu împotrivi ispitei.

   — Ce părere ai tu? mă întrebă el. N-ar trebui să pierdem prilejul. Dacă n-ai nimic împotrivă, aş primi propunerea.

   — Dacă crezi că nu ne primejduim prea mult, fie! răspunsei.

   Marian încuviinţă şi astfel eram prinşi pentru luni de zile.

   Mohamed Tip fu nespus de bucuros că-l însoţeam. Ne strânse

mâinile călduros, apoi se scuză că trebuie să ne părăsească, spre a lua dispoziţiile cuvenite pentru ridicarea taberei. Ne întrebă dacă ne face plăcere, să-i însoţim.

   Văzurăm astfel cum arăta lagărul după lupta. Multe se schimbaseră.

   — Am avut pierderi grele, zise gazda noastră.

   Acolo sunt morţii.

   Arata spre o foaie mare de cort dedesubtul căreia zăceau cadavrele.

   — Nu-i vom îngropa aici însă, ci abia mâine, după ce vom fi trecut graniţa. Nu vrem ca negrii să profaneze osemintele.

   Dinspre deşertul întins se auzeau gemete.

   — Sunt Wanjamwesi - zise Mohamed Tip - după ce ne vom fi retras, se vor îngriji de ei fraţii lor. Pe cel mai mulţi i-au luat cu dânşii în timpul nopţii.

   Nu era deloc omenos lucru că arabii ridicaseră numai pe ai lor, pe câtă vreme răniţii duşmani se prăjeau la soarele fierbinte.

   Chipul lui Pongo se posomori. La mică depărtare se zăreau întinse făpturii negricioase - morţi şi răniţi.

   — Nu bine lasă zace Wanjamwesi, se adresă el lui Marian. Pongo ajută la fraţii de la el.

   Mohamed Tip auzise cu siguranţă cuvintele acestea şi eu mă uitai la dânsul. Nu-l va opri oare pe Pongo să facă ce vroia? Dar el se prefăcu de parcă n-ar fi auzit ce spusese camaradul nostru. Pongo ne părăsi şi se înapoie în tabără. Eram curios să văd ce va face.

   Se părea că arabii şi primiseră porunca să ne considere ca oaspeţi. Erau foarte prevenitori şi faţă de Pongo.

   Plecând de la noi se duse la unul din conducători şi ceru să i se dea apă într-o găleată de pânză. Merse apoi la răniţii care gemeau. Nu mai era vreme să le panseze rănile, căci - tabăra era gata de plecare - dar cel puţin setea chinuitoare a nenorociţilor putea fi potolită.

   Morţii Arabilor fură încărcaţi pe cai. Chiar Mohamed îşi puse calul la dispoziţie. Răniţii fură întinşi pe tărgi, apoi caravana se puse în mişcare.

   V.

   DIN LAC ÎN PUŢ.

   După un marş lung şi obositor, ajunserăm la un loc pe care conducătorul nostru îl alesese pentru popasul de noapte. Doi răniţi muriseră pe drum.

   Marian era şi el de părerea mea, că în locul unde poposeam acum, nu puteam fi atacaţi. Coborârăm din şoseaua caravanelor şi porniserăm pe în poalele unui grup de coline, iar spre seară urcarăm un platou stâncos. Intrările puteau fi aparate de puţini, oameni. Admirarăm cu câtă conştiinciozitate lua Mohamed Tip dispoziţiile cuvenite. Se încredinţa personal dacă fiecare post de observaţie, mai bine zis de pază, era bine ales. Şi când, odată cu lăsarea nopţii, ne retraserăm în cortul nostru, eram siguri ca nu puteam fi luaţi prin surprindere.

   — Ia spune Mariane, ma adresai prietenului meu, când furam singuri, n-am procedat cu prea mare uşurinţă, primind propunerea arabului? Nu cred să străbatem atât de uşor teritoriul belgian.

   — Da, Robert, m-am gândit şi eu la asta - răspunse Marian - dar nici aici nu suntem de fel în siguranţă. M-aş mira daca belgienii nu ne-au şi anunţat autorităţilor englezeşti. Sunt aproape convins de asta. De aceea nici nu poate fi vorba să folosim calea ferata căci în fiecare gara va fi un control sever. Daca străbatem Africa răsăriteana de-a curmezişul, prin păduri şi stepe, avem un drum nespus de lung pana în Mozambic care e sub stăpânire portugheză şi unde am fi în deplină siguranţă. Dacă izbutim însă, la adăpostul caravanei, să străbatem ţinutul relativ îngust al teritoriului belgian, ajungem în Sudan, unde ne putem mişca în toată libertatea.

   Din acest punct de vedere Marian avea deplină dreptate şi mă declarai mulţumit.

   Dar prietenul nostru Negru avea ceva pe inimă.

   — Ce te apasă, Pongo? îl întrebai.

   — Mohamed Tip nu place la Pongo, zise el aproape în şoaptă.

   — Păi ţi-a strâns mâna şi a stat chiar de vorbă cu tine? zisei eu. Ce nu-ţi place la el?

   — Arabi omorât mulţi sărmani negri.

   — Trebuiau să se apere arabii când au fost atacaţi, zisei eu.

   ÎI înţelesesem greşit, însă, căci el răspunse:

   — Nu acum, crede Pongo. Mult de atunci.

   — Ah, iar vii cu afacerile alea vechi, Pongo - bodogăni Marian - a trecut doar atâta vreme!

   — Dar nu bine, stărui el.

   Renunţă însă la subiectul acesta când băgă de seamă că eram de altă părere.

   Deşi osteniţi, nu puturăm adormi îndată. În cele din urmă, aţipirăm totuşi.

   Ma trezii simţindu-mă zgâlţâit de umeri.

   — Masser, afară împuşcă - zicea Pongo - vin Wanjamwesi.

   Mă necăjii rău. Nici noaptea asta nu vroiau să ne lase în pace indivizii?

   Ciulii urechile. Se auzeau împuşcături răzleţe. Sentinelele noastre stăteau la pândă. Nu socotii că e nevoie să-l trezesc pe Marian.

   — Nu e nimic! Ma liniştii pe credinciosul nostru camarad - tabăra e bine apărată. Poţi dormi fără teamă, Pongo!

   Spunând acestea mă-ntorsei pe partea cealaltă Fusesem trezit din somnul cel mai dulce.

   Aţipisem din nou, când tresări speriat: din apropiere se auzea ţăcănitul unei mitraliere.

   Marian se trezise şi el.

   — Visez oare, Robert? mă întrebă zăpăcit. Nu e răpăitul unei mitraliere?

   Era tot atât de surprins ca şi mine. Că Wanjamwesi vroiau să ne atace tabăra, era lesne de înţeles, căci ţineau să se răzbune. Dar că erau în stăpânirea unei mitraliere era lucru aproape de necrezut.

   — Trebuie să vedem imediat ce se petrece afara - zise Marian - hai să mergem la Mohamed Tip!

   Nu-l mai găsirăm în cortul său. Mitraliera amuţise. Împuşcături răzleţe sfâşiau liniştea nopţii.

   ÎI găsirăm, pe arab sfătuindu-se cu oamenii săi şi aşteptarăm să sfârşească.

   — Nu găseşti ciudat că vrăjmaşii noştri sunt înarmaţi cu arme atât de moderne? îl întrebă Marian.

   — N-aş fi bănuit nici eu asta, zău aşa! răspunse Mohamed Tip. În tot cazul, lucrul nu e prea grav, căci nu ne aflăm în bătaia mitralierei. Am dat poruncă oamenilor mei să nu se arate şi să nu tragă decât când au o ţintă bine hotărâtă.

   — Cred că ar îl bine dacă nu ne-am mai culca deocamdată, ci să aşteptăm desfăşurarea evenimentelor, fu de părere Marian.

   — Eu în orice caz, nu mă culc - răspunse arabul - n-aş vrea să trimit patrule ca să-şi dea seama de forţa duşmanului. Trebuie numai să veghem cu toată atenţiunea ca să nu năvălească peste noi dinspre trecătoare. Acolo am şi postat oameni în număr îndestulător. Nu prea cred ca duşmanul s-atace în mod serios, dar mă tem de altceva: tabăra noastră este cât se poate de potrivită pentru o apărare, dar poate că ne-am vârât singuri într-o capcană. E îndoielnic dacă vom putea ieşi în cazul că duşmanul ne-ar închide drumul. Şi nu putem lăsa s-ajungă lucrurile la un asediu de câteva zile. În acest caz ar trebui să trimit pe cineva la Udjiji şi să cer ajutorul autorităţilor engleze. Acestea sunt doar răspunzătoare pentru siguranţa ţării.

   Nu ne mai înapoiarăm în cortul nostru ci, împreună cu Mohamed Tip, examinarăm terenul din diferite puncte, nu-i puturăm însă zări pe duşmanii noştri, căci noaptea era prea întunecoasă.

   Trecu un ceas întreg, fără să se mai fi auzit vreo împuşcătură.

   Marian era de părere că pentru moment nu era de aşteptat nici un atac. El găsi potrivit ca noi trei să inspectăm, cu schimbul, posturile. Pe de altă parte oamenii să nu mai stea pregătiţi, ci să rămână numai paznicii trebuitori. Cu un ceas înainte de ivirea zorilor, însă, toţi să fie în picioare.

   Propunerea aceasta găsi încuviinţarea tuturor. Se dădură ordinele care erau de nevoie oamenii intrară în corturi, apoi se făcu tăcere adâncă.

   Eu cerusem cea dintâi veghe. Împreună cu unul din conducători, care vorbea englezeşte, făceam mereu rondul.

   Însoţitorul meu - un arab - era un bun observator. După câtva timp el îmi împărtăşi că duşmanii erau numai în vale şi că din spre partea munţilor, unde eram apăraţi de râpe adânci, nu ne ameninţa nici o primejdie.

   Întrebându-l cum se făcea asta, el îmi spuse că-şi întemeia părerea pe faptul că urletele hienelor amuţiseră în vale, ceea ce lăsa să se tragă încheierea că acolo sunt oameni. Pe când, după cum se putea deduce din lătrături, dinspre partea cealaltă animalele încercau să se apropie.

   Cele două ceasuri de veghe trecură foarte repede. Îl trezii pe Mohamed Tip, îi raportai că nu se întâmplase nimic, apoi mă culcai.

   Toată noaptea domni linişte. Nici o împuşcătură nu se auzise.

   Marian, care avusese ultimul rond, mă trezi. Nu puturăm sta mult de vorbă, căci trebuia să ne luăm fiecare postul în primire. În grabă îmi spuse însă ca nu vom lua parte activă la luptă, deoarece nu ne priveau neînţelegerile dintre cei doi potrivnici. Numai daca am fi fost atacaţi personal trebuia să ne apărăm pielea.

   Ultimul ceas trecu repede. O geană de lumină palidă, pe cer, arăta ivirea zorilor.

   De-odată ne încordarăm cu toţii auzul: aproape de noi răsunară goarne militare.

   Trupe engleze ne împresuraseră!

   Nici unul din arabi nu ştia ce trebuia să facă acum. Dar Mohamed Tip înţelese situaţia. Dădu aghiotanţilor săi porunca energică să-i oprească pe oameni de la orice nechibzuinţă şi să nu tragă în nici un caz, sau să opună o împotrivire vădită, în caz că se vor arăta soldaţi englezi.

   În vreme ce aghiotanţii transmiteau ordinele mai departe, răsună al doilea semnal, apoi se arătară în apropriere trei parlamentari, cu un steag alb fluturând în vânt.

   Foarte vesel, Mohamed Tip se-ntoarse spre noi:

   — Suntem salvaţi, soldaţii n-au gânduri rele. Cu siguranţă au auzit că am fost atacaţi şi acum vor să ne călăuzească până vom trece graniţa. Haideţi să ieşim în întâmpinarea parlamentarilor, domnilor!

   Nici eu, nici Marian nu eram de aceeaşi părere însemna să ne dăm de bună voie în mâinile englezilor.

   Arabul observă şovăiala noastră.

   — Ei da, aş putea să mă duc singur s-aud ce vor, zise el, dar băgai de seamă că nu prea era mulţumit că nu vroiam să-i însoţim.

   Luă doi aghiotanţi şi plecă.

   — Sunt curios să văd cum se vor sfârşi lucrurile, îmi zise Marian. Trebuie să ne lăsăm văzuţi cât mai puţin şi nici Pongo. În primul rând nu în apropierea noastră. Nu se poate şti dacă n-am şi fost anunţaţi în Udjiji.

   Ne înapoiarăm în tabără, îl învăţarăm pe Pongo ce are de făcut şi aşteptarăm întoarcerea lui Mohamed Tip.

   Acesta zăbovi cam mult şi când veni la noi, observarăm că lucrurile se petrecuseră altfel de cum crezuse ei. Ne zise, necăjit:

   — Mi se cere să merg la Udjiji cu un număr din oamenii mei, ca să lămuresc întâmplarea din noaptea trecută. Şi când te gândeşti că lucrul e foarte lămurit! Am fost atacat şi ne-am apărat - atâta tot!

   N-am chef deloc să pierd vremea zadarnic. Până una alta voi coborî în vale, la comandantul trupei care ne-a împresurat tabăra. Cred că în felul acesta se vor lămuri lucrurile. Vă voi lua şi pe dv. ca martori că nu noi am atacat. Că doar mărturisirea noastră adevărată o îi preţuind mai mult decât aceea a negrilor.

   Necăjit intră în cortul său ca să dea ordin aghiotanţilor cum să se poarte oamenii în timpul lipsei sale.

   — Aşa, Robert, iar am dat de bucluc! îmi zise Marian, când rămaserăm singuri. Acum se impune să ştergem putina cât mai repede. Mohamed Tip poate avea dreptate din punctul său de vedere, dar e cel mai mare măgar pe care l-am întâlnit vreodată. Cu siguranţă că nu se vor declara mulţumiţi cu lămuririle sale, ci vor cere să vină la Udjiji întreaga caravană, împreună cu noi. Şi ce urmează după aceea, ştim prea bine: stabilirea identităţii noastre şi predarea în mâinile belgienilor. Aşa dar, de îndată ce Arabul va părăsi tabăra, o ştergem... englezeşte. Fugim în munţi şi.... Pe urmă vom vedea.

   VI.

   NENOROCUL NOSTRU.

   TOATĂ ATENŢIUNEA oamenilor era îndreptată în vale, unde se aflau soldaţii englezi. Ieşirăm câte unul din tabără, spre partea muntelui şi găsirăm acoperire în văgăunile povârnişului.

   Ne luaserăm arme şi muniţii, astfel că ne puteam apăra de animale sălbatece.

   După o jumătate de ceas numai ne regăsirăm toţi trei şi pornirăm împreună.

   Dar terenul accidentat ne făcu să pierdem mult timp. Totuşi încetul cu-ncetul învinserăm toate greutăţile şi după ce urcarăm cel din urmă povârniş, Marian exclamă:

   — Slavă Domnului? o făcurăm şi pe asta! S-o facă şi urmăritorii noştri, dacă sunt în stare.

   Gândeam şi eu la fel, dar Pongo al nostru era iarăşi de altă părere.

   — Englezi merg alt drum când vor prinde la noi, zise el şi privi în juru-i.

   — Pongo - strigai eu - nu mai cobi! Crezi care că englezii ne-ar putea tăia calea?

   Uriaşul vroia tocmai să lămurească lucrurile, când se auziră câteva împuşcături în apropiere.

   Pongo se aruncă fulgerător la pământ. Eram atât de uluiţi încât îi urmarăm pilda abia când ne îndemnă el s-o facem.

   Nici unul din noi nu fusese nimerit şi asta dădea de gândit ţinând seamă de numărul mare al gloanţelor şi de apropierea de la care fuseseră trase. Nu vroiseră să ne nimerească, ci numai să ne sperie.

   Pongo îşi pregătise arma. Părea să fi iscodit un duşman, dar eu îi preveni să nu tragă.

   N-avea nici un rost să tragi un glonţ, când duşmanii noştri nevăzuţi erau în număr atât de mare, încât orice împotrivire ar fi fost curată nebunie.

   Dindărătul stâncilor un glas poruncitor ne strică să depunem armele şi să ne apropiem.

   De-odată mi se lămuri totul. Soldaţii englezi nu se aşezaseră numai în vale, ci împresuraseră tabăra de jur-împrejur, ca să împiedece orice fugă.

   Depuserăm armele şi ne ridicarăm. Se sfârşise cu fuga noastră!

   Acum se iviră vreo douăzeci de soldaţi. Conducătorul lor negru se apropiă de noi şi ne declară prizonieri, cerându-ne să-i urmăm

în lagăr.

   Ce puteam face? Chiar daca i-am fi mărturisit nevinovăţia noastră, el tot n-ar fi putut proceda altfel de cum i se ordonase.

   Numai când vru să ne lege mâinile, protestarăm cu îndărătnicie.

   — Nu suntem vite doar! strigă Marian Negrului. Aşa s-o facem cu criminalii de rând, dar nu cu noi!

   Spre surprinderea noastră, negrul făcu semn oamenilor să se dea înapoi.

   — Veţi înţelege că ruşinea pe care vor să vi-o facă se răsfrânge şi asupra mea - ne zise el, ca să nu fie auzit de ceilalţi - dar, n- avem încotro şi trebuie să vă supuneţi, căci mi s-au dat instrucţiuni pe care nu le pot călca. Vă vom lega numai de formă, fără să vă strângem prea tare, aşa că vă rog să nu ne faceţi greutăţi.

   Felul acesta de a vorbi ne câştigă. Ne resemnarăm şi îi urmarăm pe soldaţi la tabăra comandantului.

   Marian încercă să-l convingă pe comandant.

   Trebuie să mărturisesc că tratamentul la care ne supuseră englezii era cu mult mai civilizat decât acela de care avuseserăm parte la belgieni. Totuşi, ne aştepta o surpriză pentru care nu eram pregătiţi.

   Marian încercă să-l convingă pe comandantul englez să ne lase să ne vedem de drum. Dar omul dădu din umeri, cu părere de rău.

   — Domnilor, e cu neputinţă, zise el. Pentru lămurirea chestiei trebuie să veniţi neapărat la Udjiji. Acuzaţiile ce-au fost ridicate împotriva dv., trebuiesc cercetate. După cat se pare, aţi cam păţit- o.

   Privirăm uimiţi pe englez. Să fi dat de veste belgienii?

   Dar ceea ce aflarăm ne făcu să cădem din cer. Comandantul ne arătă o hârtie:

   — Citiţi, vă rog! Este declaraţia făcută de Mohamed Tip, a cărui ospitalitate aţi călcat-o în picioare.

   Marian citi şi chipul i se întuneca tot mai mult. Apoi înapoie ofiţerului documentul.

   — Ce, e Mariane? întrebai, cuprins de o bănuială.

   Prietenul meu strânse pumnii şi spumegând de mânie strigă:

   — Mohamed Tip este tot atât de ticălos ca şi strămoşii săi. Ar trebui pălmuit pentru mârşăvenia lui. Auzi! Cică noi i-am instigat pe băştinaşi să-i atace caravana şi am făcut spionaj. Ce s-a întâmplat mai departe, îţi voi povesti cu alt prilej, dragă George, încheie doctorul Bertram povestirea.

1 Soartă, destin.

SFÂRŞIT

Volumul 107

ÎN MARE PRIMEJDIE

   IN UDJIJI

   DOCTORUL BERTRAM urma să-i povestească lui George:

   — Eram într-o situaţie proastă de tot. Nu numai că ne aflam în puterea englezilor şi exista primejdia să fim pedepsiţi pentru şederea fără permisiune în Africa răsăriteană, dar mai era vorba de lucruri ce trăgeau greu în cumpănă.

   Arabul cu două feţe, Mohamed Tip, ne învinovăţise de spionaj şi asta era rău de tot. Din două posibilităţi, una era tot atât de proastă ca şi cealaltă:

   Sau se luau în seamă învinovăţirile arabului şi atunci Englezii ne dădeau pedepse grele - sau ne considerau nevinovaţi, nu ne pedepseau şi ne treceau peste graniţa - în care caz cădeam în mâinile belgienilor. Dar mai exista şi a treia posibilitate, cu ajutorul căreia scăpăm de bucluc; mijlocul acesta îl folosisem adesea şi devenise o specialitate a noastră: fuga cu orice preţ, îndată ce ni se oferea prilejul.

   Ne bizuirăm deci şi de data asta în steaua noastră ocrotitoare. Ceea ce ne izbutise în atâtea rânduri, ne va reuşi, de sigur şi acum. Aşa dar capul sus şi ochii deschişi, apoi totul va ieşi bine!

   Pentru moment fireşte că nici nu putea fi vorba de fugă, căci ofiţerul englez care conducea mica trupă ce ne luase prizonieri, n- avea chef să stea mult de vorba cu noi. Se-nţelege că ni se luară îndată cătuşele, dar eram păziţi cu atâta străşnicie, încât o încercare de fugă ar fi fost burată nebunie.

   Aveam o nădejde, cam slabă, ce-i drept. Ne spuseserăm numele şi ofiţerul englez nu ne pusese nici un fel de întrebare mai amănunţită. Probabil că nu auzise niciodată de noi şi nu ştia că suntem căutaţi de belgieni. Cu toate astea se putea ca semnalmentele noastre să fi fost transmise la punctul de frontieră Udjiji.

   Tabăra soldaţilor nu fu ridicată până când caravana lui Mohamed Tip nu-şi făcuse pregătirile de plecare. Nu se putea ca şeful şi câţiva din oamenii săi să fie duşi ca ostateci la Udjiji, deoarece cercetările puteau să dureze mult timp şi dacă restul trupei lipsită de şef, trebuia să rămână cu tabăra în acelaşi loc câteva zile de-a rândul sau numai o noapte, exista primejdia să fie atacată iarăşi de băştinaşi. De aceea trebuiau să fie transportaţi cu toţii la Udjiji.

   Folosindu-mă de câteva clipe când soldaţii de pază nu ne puteau auzi, îi spusei prietenului meu:

   — Mariane, jur şi eu pe barba Profetului că Mohamed Tip are un suflet negru. Strămoşii săi i-au lăsat această moştenire. Cum Dumnezeu a ajuns la ideea asta idioată că noi i-am întărâtat pe Wanjamwesi împotriva lui şi am fi făcut spionaj? Ai putea să mă lămureşti tu?

   Prietenul meu înălţă din umeri.

   — Alah e mare - răspunse el - şi Mohamed al nostru, care poartă numele Profetului său, este un ticălos fără pereche. Alah îl va pedepsi pentru asta, poţi fi sigur. Va trebui s-o scoată la capăt fără Hurii pe lumea cealaltă şi asta - pe barba Profetului! - îi va veni greu de tot.

   Deşi situaţia noastră nu prea era veselă, fui nevoit să zâmbesc auzindu-l pe Marian vorbind astfel.

   — Grăieşti aşa de parc-ai fi iniţiat în tainele Coranului, zisei eu - nici măcar un derviş n-ar îi putut expune asta mai frumos. Dar să lăsăm gluma! N-ai putea să mă faci să pricep ce l-a îndemnat la asta?

   — Ei dragă Robert, tainele sufletului omenesc? Nu pot fi lămurite atât de uşor. Să zicem că amabila noastră gazdă o fi convins că am întărâtat într-adevăr pe Wanjamwesi împotriva lui - dar chestia cu spionajul, de care ne învinovăţeşte, este răutate sadea. Cu asta vrea să-şi câştige simpatiile englezilor.

   Un lucru să ştii însă: dacă de pe urma mărturisirilor sale mincinoase avem de pătimit ceva, sau ne va fi primejduită chiar viaţa, mă voi răfui eu cu dumnealui de îndată ce voi avea prilejul.

   Pongo, care ascultase în linişte discuţia noastră, încuviinţă, zicând:

   — Când Mohamed Tip mort, va fi bine pentru oameni.

   — Ei, vezi Robert? spuse Marian. Mai facem şi o faptă bună - după cum se vede. Pongo al nostru va fi ştiind el că măsura nelegiuirilor ticălosului e plină.

   Zâmbii trist:

   — Din păcate, pentru moment nu s-arată nici o nădejde că, într-un timp anumit, vom fi în măsură să ne socotim cu el. Ba, aş spune chiar că mi-ar fi foarte plăcut să nu mai avem prilejul să ne ocupăm de dânsul.

   Încetul cu-ncetul se stârni însufleţire în lagăr. Trupa se pregătea de plecare. Pe platoul pe care poposise caravana peste noapte venea convoiul lung al hamalilor şi şeful lor, faimosul Mohamed Tip, trebuia să meargă frumuşel pe jos - se temeau, probabil, că va fugi dacă i se va lăsa calul - şi păşea printre soldaţii înarmaţi în fruntea oamenilor săi, cărora li se luaseră puştile.

   — Vezi, Robert, acum intrăm în Udjiji în împrejurări la care nici n-am fi visat măcar - îmi zise Marian - ce ochi vor face ăia de- acolo când vom trece prin satul de Negri!

   Dar intrarea noastră nu fu chiar atât de netulburată. Abia începu să se ivească în zare localitatea, că şi văzurăm un convoi mare de oameni apropiindu-se de noi.

   — Aha, vor să ne poarte în triumf! zise Marian, glumeţ cum îi era felul. Pun rămăşag că indivizii ne-au ridicat arcuri de triumf pe sub care să trecem. De altfel, Robert, îţi spuneam eu cu alt prilej că populaţia din Udjiji e formată din două triburi, lucru ce se poate observa din felul cum sunt construite colibele. Uite colo, tombele acelea pătrate ale Arabilor, sunt Ugoy, iar colibele rotunde ale Negrilor, sunt Kaweli.

   Când ne apropiarăm de Udjiji, hamalii, care până atunci mergeau unul în urma altuia, trebuiră să se rânduiască în grupuri.

   La-nceput nu-mi dădui seamă cu ce scop se făcuse această regrupare, dar în curând pricepui.

   Populaţia de rasă neagră ne ieşi în întâmpinare cu miile: bărbaţi, femei, copii, tineri şi bătrâni.

   De departe încă auzirăm larma glasurilor şi când convoiul ne ajunse, oamenii ne înconjurară, ţipând cât îi ţinea gura.

   Mii de braţe se ridicară ameninţătoare, dar atitudinea aceasta duşmănoasă era pentru oamenii lui Mohamed Tip, în care negrii vedeau pe ucigaşii alor lor.

   Acum pricepui de ce făcuseră englezii regruparea aceea. Dac- ar fi mers în şir, răzleţiţi, soldaţii n-ar fi fost în stare să-i apere pe Arabi de mulţimea întărâtată. Aşa, însă, cei din caravană erau complet încercuiţi de Askarii însoţitori.

   Întărâtarea populaţiei era însă atât de mare, încât începură s- arunce cu pietre în oameni. Negrii se mai potoliră numai după ce soldaţii traseră o salvă în aer şi ofiţerul îi ameninţă, că a doua oară va trage în plin.

   Astfel izbutirăm să intrăm în fortul din Udjiji, aşa-zisul „Borna". Era o clădire mare, un fel de cazarmă, împrejmuită de un zid înalt, ca apărare împotriva atacurilor.

   Noi trei: Marian, Pongo şi eu, căpătarăm o încăpere care dacă n-ar fi avut zăbrele la ferestre ar fi făcut o impresie destul de bună. Loc era berechet într-însa.

   Îndată după masă furăm aduşi în faţa comandantului fortului. Ca să spunem cu toţi acelaşi lucru, în cazul că am fi fost interogaţi separat, ne înţeleserăm dinainte şi presupunerea se adeveri.

   În vreme ce Marian era interogat, noi trebuirăm să aşteptăm afară.

   Vreun sfert de ceas stăturăm astfel, când Mohamed Tip fu adus şi el înăuntru la noi. Nu ne învrednici cu o privire măcar, ci se aşeză la fereastră şi privi afară, în curtea cazărmii, unde erau adunaţi oamenii săi.

   În cele din urmă fui introdus eu. Marian rămăsese şi el în cameră.

   Comandantul care ne interoga punea întrebări scurte, dar nu era neprietenos.

   — De unde veneaţi înainte de a vă fi alăturat caravanei lui Mohamed Tip?

   — Din Congo belgian, răspunsei, după cum era şi adevărat.

   — Din ce parte anume?

   — Am explorat întregul ţinut al pădurilor seculare. Străbătând lacul Tanganica am trecut graniţa.

   — La fel spunea şi prietenul d-tale. Şi hârtiile unde-ţi sunt? Paşaportul?

   — Am întâmpinat multe aventuri şi băştinaşii ne-au cam frecat adesea, astfel că actele ne-au dispărut.

   — Tot ce se poate, făcu ofiţerul. Nu mai e nevoie să-l interoghez şi pe servitorul dv. căci cu siguranţă că va spune acelaşi lucru. Acum să venim la chestia de care vă învinovăţeşte Mohamed Tip. Cică i-aţi instigat pe băştinaşi împotriva caravanei sale şi i-aţi pus pe Wanjamwesi s-o atace. Într-adevăr, atacul acesta a avut loc şi oamenii care au luat parte la el erau în cea mai mare parte din tribul Kaweli. Am întreprins o anchetă severă, căci din moment ce autorităţile engleze i-au încuviinţat trecerea prin teritoriile sale, trebuie să poarte de grijă şi de siguranţa lui. Tăgăduiţi că aţi fi pus la cale atacul?

   Privii ţintă la ofiţer şi răspunsei:

   — N-am avut niciodată de-a face şi nici n-am auzit de Mohamed Tip şi de oamenii săi. Din ce motiv i-aş fi purtat gânduri duşmănoase?

   Pe de altă parte, pentru a organiza un astfel de atac e nevoie de timp. Cum să ne fi fost cu putinţă asta, când abia cu o zi înainte trecusem graniţa? În răstimpul acesta scurt n-am fi putut veni la Udjiji şi-apoi să facem drumul înapoi, ca s-ajungem caravana.

   — Asta văd şi eu că e aşa, zise ofiţerul, acum vine însă punctul cel mai greu al întregii chestiuni, care poate întări sau prăbuşi acuzaţia: cum vreţi să dovediţi că abia alaltăieri aţi trecut lacul Tanganica?

   Mă uitai năucit la ofiţer, apoi la Marian.

   — Da, cum să dovedim asta?

   Cu un aer aproape victorios, comandantul îşi plimbă privirea de

la unul la altul, apoi zise, aproape glumeţ:

   — Da, domnilor, e ceva putred în Danemarca. Lipsesc martorii, asta el Şi va fi greu să-i găsiţi.

   — Aşa e - interveni Marian - şi din simplul motiv că n-a fost nimeni de faţă când am debarcat.

   Dar după cum stau lucrurile, e cu totul exclus ca noi, chiar dacă am fi fost mai multă vreme pe teritoriu englez, să fi pus la cale astfel de năzbâtii. În primul rând nu ne-am fi dus în tabără la Mohamed Tip, ci am fi aşteptat sfârşitul luptei în afara zonei primejdioase.

   — Foarte adevărat. La fel cred şi eu, încuviinţă ofiţerul. Dar şi fără această deducţie logică sunt sigur că n-aţi luat parte la atac.

   Răsuflai uşurat.

   — Vă mulţumesc pentru încredere, domnule colonel, răspunsei, înclinându-mă uşor.

   — Nu vorbi despre încredere, spuse el, de astă dată cu răceală. Hm motive foarte temeinice pentru presupunerea mea. Autorităţile belgiene mi-au dat de veste că un anume Mister Farrow, apoi Mister Robert Bertram şi un negru uriaş, vor străbate lacul Tanganica, între fluviul Ugalla şi Udjiji. Dacă socotesc timpul care s-a scurs de când s-a transmis vestea până la sosirea dv., ajung la încheierea că nu v-aţi fi putut îndeletnici cu chestia pe care v-o pune în spinare arabul.

   Ofiţerul vorbise încet şi cumpănit şi căutase mereu să observe la noi efectul vorbelor sale.

   Privii în tăcere la Marian şi toată nădejdea spulberată mi se oglindea în ochi.

   — Da, domnilor, ştim totul, urmă ofiţerul. Cunoaşteţi proverbul: „minciuna are picioare scurte". Se potriveşte de minune în cazul dv.

   Văzui pe chipul lui Marian ivindu-se un zâmbet batjocoritor.

   — Nu pricep ce vreţi, răspunse el, înălţând din umeri. Nu se potriveşte de fel în cazul nostru, căci noi n-am minţit. Ar fi mult mai drept dacă v-aţi exprima în chip mai ales.

   O cută adâncă se săpa pe fruntea ofiţerului când răspunse:

   — Dar în privinţa şederii dv. în Congo belgian n-aţi spus adevărul.

   — Nici nu ne-aţi întrebat referitor la asta, răspunse Marian, agitat şi-mi dădui seamă deodată că pierduserăm toate şansele.

   — Adu-l încoace pe Mohamed Tip! strigă englezul către un soldat.

   Nu trecu mult şi arabul intră.

   Ofiţerul îşi luă o mutră oficială.

   — Ia spune - se adresă el ticălosului - ce fel de spionaj au făcut ăşti doi nemţi? Din procesul-verbal încheiat văd că asta e acuzaţia ce li se aduce.

   Arabul se mai apropia cu un pas de bariera care-l despărţea de ofiţer şi începu:

   — Aşa precum Alah consideră minciuna drept o grozăvie, să-mi amuţească gura şi să mi se usuce limba, dacă toate cuvintele pe care le rostesc acum, nu-s tot atât de limpezi şi curate, ca izvorul care ţâşneşte din...

   — Ia lasă vorba lungă! îl întrerupse englezul. Vreunul din aceşti doi oameni ţi-a pus o întrebare mirosind a spionaj?

   — M-au iscodit amândoi - răspunse arabul, cu glas schimbat - cat de numeroase sunt trupele forturilor pe unde am trecut. M-au mai întrebat dacă am fotografii de-ale clădirilor autorităţilor.

   Ofiţerul avu un zâmbet batjocoritor.

   — Ajunge! zise el, apăsat.

   Ne privi stăruitor şi întrebă:

   — Ei, acum ce mai ziceţi? Recunoaşteţi ca v-aţi făcut vinovaţi de spionaj?

   Eram atât de uimiţi de acuzaţia mincinoasă a ticălosului arab, încât cu greu ne recăpătarăm cumpătul.

   Marian păşi înainte şi vâna-i de pe frunte se umflase mult - dovadă de mânie nestăpânită.

   — Ce-am de răspuns la asta? făcu el, cu fulgere în priviri. Răspund că arabul este un câine ticălos, căruia îi voi plăti cu vârf şi-ndesat ticăloşia lui!

   Pusei mâna pe braţul lui Marian, temându-mă să nu se năpustească asupra arabului. Dar el clătină capul şi zise:

   — Să nu-ţi fie teamă că-l voi culca la pământ pe nemernicul acesta - dar de pedeapsă nu scapă el.

   Ofiţerul interveni cu asprime:

   —  Răspunde la întrebarea mea! Recunoşti că te-ai făcut vinovat de spionaj?

   Marian îl măsură cu o privire dispreţuitoare, apoi răspunse, rece:

   — Socot că nu e de demnitatea mea să răspund la asta.

   Ofiţerul îşi muşcă buzele.

   — Cum vrei, zise el. Interogatoriul s-a sfârşit. Voi pune să vă transporte la Dar-es-Salam. Autorităţile guvernamentale vor hotărî ce au de făcut. Mohamed Tip va putea repeta acolo acuzaţiile sale.

   Arabul privi îngrozit la ofiţer.

   — Am priceput bine? întrebă el, uimit. Să.?

   — Chiar aşa - îi tăie vorba colonelul. Vei merge cu dumnealor la Dar-es-Salam. Chestia trebuie cercetată.

   Oricât de proastă era situaţia noastră, simţii totuşi o mare bucurie văzând dezamăgirea arabului. Vrând să ne facă nouă rău, intrase el la apă. Marian îmi aruncă o privire de îmbărbătare şi zâmbi.

   — Dar nu-i pot lăsa aici singuri pe oamenii mei! zise arabul, pierzându-şi calmul de până atunci. Drumul dus şi îndărăt ţine mult Cine ştie cât mă vor ţine acolo. Oamenii mei..

   — Fii liniştit! îi tăie din nou vorba colonelul. Oamenii dumitale vor fi îngrijiţi cât se poate de bine la noi. Fireşte că cheltuielile cad în sarcina dumitale. Drumul încolo şi înapoi nu-l vei plăti.

   Se ridică şi făcu semn soldaţilor să ne ducă de acolo, apoi plecă şi el, în vreme ce arabul începu să înjure de zor.

   Părăsirăm încăperea cu conştiinţa unor învingători. În sală ni se alătură Pongo.

   II.

   ÎN DRUM SPRE COASTĂ.

   ERAM „TREI, DOAMNE ŞI TOŢI TREI"!

   Deocamdată nu exista primejdia de a fi predaţi belgienilor. Aveam de străbătut o distantă lungă cu trenul şi în drum se puteau întâmpla multe.

   Şi Pongo era de aceeaşi părere.

   — Călătorie lungă bun - zise el, cu încredere - în drum fugim.

   Da, asta depindea de prilejul care ni se va oferi şi de felul cum

vom fi păziţi. Doar nu ne-or lega, închizându-ne într-un vagon de marfă. În drumul acesta lung vor trebui să ne încuviinţeze o anumită libertate. Fireşte că ne vor da câţiva soldaţi de pază.

   — Ştii, Robert - îmi zise Marian - bine ar fi dacă l-aş putea observa pe furiş pe scumpul meu prieten Mohamed. Ce furios o fi dumnealui! Şi când te gândeşti că singur şi-a făcut buclucul!

   — Da - râsei eu - vorba ceea: „toată pasărea pe limba ei piere". Şi cum o să mai crape de necaz când o plăti pentru întreţinerea oamenilor săi, cum spunea colonelul! O să fie o socoteală cam scumpă. Ia gândeşte-te, să dai de mâncare la vreo, patru sute de guri, timp de câteva săptămâni, asta se urcă la o sumuşoară frumuşică.

   — Lasă că are el cu ce plăti, zise Marian.

   Ne aşteptaserăm să fim transportaţi chiar a doua zi, dar mai ramaserăm încă şase zile încheiate în fort şi ne puturăm mişca liberi în curtea spaţioasă. Noaptea ne închideau.

   Sosi şi ziua plecării. In vagonul nostru mai luară loc vreo patruzeci de soldaţi - probabil pentru pază.

   Trenul, format din trei vagoane şi o locomotivă, părea să fie de pe vremea lui moş Adam şi baba Eva - vorba ceea - nu vreau să spun că te-ai fi putut ţine după dânsul pe jos, dar nici mult nu lipsea.

   Mohamed Tip călătorea în acelaşi vagon cu noi, dar în compartimentul alăturat. Vagonul era despărţit la mijloc şi se putea comunica printr-o uşă. Aceasta stătea mai mult deschisă, aşa că-l puteam vedea pe arab.

   Soldaţii se aşezară care unde putu, punându-şi puştile în plase.

   Prima zi trecu în linişte şi deocamdată nu ne puteam gândi la fugă.

   A doua zi, însă, perspectivele erau mai prielnice. Ţinutul prin care treceam cu trenul era deluros şi noi ne aruncam din când în când priviri de înţelegere. Adesea străbăteam prin locuri unde erau pădurici de amândouă părţile liniei ferate şi la câteva sute de metri depărtare începeau munţii stâncoşi. Nu se putea alerga însă la uşi şi să sărim afară, Ar fi trebuit să abatem atenţia soldaţilor prin ceva şi zadarnic căutam un mijloc cum să facem aceasta.

   De-odată, fără mijlocirea noastră, se ivi prilejul căutat. Şi ajutorul ne veni dintr-o parte de unde ne-am fi aşteptat mai puţin.

   În compartimentul vecin răsună brusc o larmă asurzitoare. Soldaţii strigau care mai de care şi oamenii însărcinaţi cu paza noastră alergară la uşa de legătură.

   Aruncând o privire pe fereastră, îl văzui pe Mohamed Tip gonind dea curmezişul luminişului îngust, spre desişul salvator.

   Acelaşi gând ne fulgeră la toţi prin minte: sosise clipa de care trebuia să ne folosim!

   Vagonul nostru era ultimul din cele trei. Soldaţii care stătuseră pe platforma deschisă din spate, năvăliră înăuntru.

   Calea spre fugă era liberă!

   Din câţiva paşi furăm afară, sărirăm din mersul trenului şi căzurăm pe terenul nisipos - eu şi Marian.

   Pongo, care ne urmase, se pricepuse mai bine cum să facă săritura. Deşi îndeplinea treaba asta pentru întâia oară în viaţă, ajunse jos în picioare şi alergă îndărăt spre noi.

   Dar numai o clipă rămaserăm la pământ, apoi sărirăm în picioare şi o luarăm la goană de ne sfârâiau călcâiele.

   Aveam noroc! La mică depărtare erau câteva tufe după care venea pădurea şi dincolo de dânsa munţii.

   De-odată, înainte de a ajunge la tufele cu pricina, detunară împuşcături în urma noastră.

   Ne aşteptaserăm la asta. Ne bizuiam însă pe faptul că soldaţii nu vor putea ţinti bine, căci vagonul se clătina destul de tare. Nu credeam că vor sări din tren, înainte ca acesta să oprească.

   Iată-ne ajunşi la păduricea care ne ascundea vederii lor. Numai întâmplător ne-ar mai fi putut nimeri un glonţ.

   Salvaţi nu eram însă în nici un caz. Trenul va opri, soldaţii vor porni în urma voastră ca o haită de câini de vânătoare şi se va porni o goană pe viaţă şi pe moarte.

   Pongo rămăsese în urmă, probabil ca să ne ocrotească în oarecare măsură. Spre surprinderea mea, însă, văzui că uriaşul, trecând în goană pe lângă noi, se puse în frunte.

   — Massers, vine după mine! zise el şi noi îi urmarăm îndemnul.

   Atunci se petrecu un lucru pe care nu mi-l putui lămuri în prima

clipă:

   Pongo al nostru alerga îndărăt aproape în aceeaşi direcţie din care venisem.

   Privii întrebător spre Marian, dar acesta îmi făcu semn să-l urmez pe camaradul nostru.

   Spre neţărmurita mea uimire, după scurt timp ajunserăm înapoi la linia ferată.

   Pongo se opri din fugă şi ne făcu semn să rămânem îndărătul tufelor.

   Tocmai vroiam să pun o întrebare lui Marian, când el mi-o luă înainte:

   — Pongo al nostru e viclean de tot, zise dânsul. Se pricepe de minune să-i păcălească pe urmăritorii noştri.

   — Dar e o uşurinţă mare din partea noastră ca în loc să gonim înainte, să ne înapoiem aproape de unde am plecat.

   Marian râse:

   — Robert, îţi mai lipseşte mult să fii un om al naturii. În privinţa asta Pongo e mult mai viclean ca noi. Ia te uită, acum el iscodeşte dacă se poate vedea de aici trenul oprit. Dacă nu va fi cazul, cu siguranţă că va trece şinele liniei ferate şi ne vom continua fuga în cu totul altă direcţie decât bănuiesc urmăritorii noştri. Nici că se poate ceva mai bine plănuit.

   Dar se putea totuşi ca Marian să se fi înşelat în presupunerea sa.

   — Ia te uită - zisei eu - de cealaltă parte a şinelor e teren şes. Numai ici-colo e câte un tufiş şi cu siguranţă că vom fi văzuţi.

   Prietenul meu înălţă din umeri:

   — S-aşteptăm să vedem ce are de gând Pongo. Ştie el ce face.

   — Massers, veniţi! zise uriaşul, cu glas coborât. Târâm pe pântece peste linie, atunci nu vede Askari.

   Bună afacere! Aşa dar, dacă mergeam ca oamenii, în picioare, puteam fi văzuţi. Asta însemna că ne aflam aproape de tot de trenul oprit.

   Nu era timp de stat la gânduri, însă. Pongo se culcase la pământ şi, sprijinindu-se în coate, se târa ca un şarpe.

   Făcurăm şi noi la fel, cât puturăm mai bine şi ajunserăm dincolo.

   Câtva timp eram apăraţi încă de tufe şi alergarăm mereu înainte, până ce Pongo coti în lături şi continuă fuga în câmp liber.

   Asta îi păru şi lui Marian prea de tot. Cum putea Pongo să se arate în toată înălţimea lui, numai la câteva sute de metri departe de duşmanii noştri? Ne vâra în mare primejdie!

   — Asta e curată nebunie! exclamă prietenul meu. Pongo! Pongo! Ce-nseamnă asta?

   Bunul nostru camarad se opri şi aşteptă să ne apropiem.

   — Massers fie liniştiţi de tot! ne ceru el. Pongo ştie ce face! Acum nu mai aleargă mult. Nu va fi nevoie.

   Apoi porni iar în trap.

   — Zău că nu mai pricep! făcu Marian. Depărtarea până la locul unde e oprit trenul e de cel mult două mii de metri. Şi Pongo aleargă aproape paralel cu linia ferată! Ne găsim la aceiaşi nivel cu trenul, care trebuie să fie îndărătul ridicăturii de pământ.

   Nici eu nu izbuteam să pricep. Pe de altă parte era foarte greu de înaintat, căci alergam prin nisip până la glezne. Abia respirând, gâfâind, goneam mereu, dar puterile îmi erau aproape pe sfârşite.

   De-odată Pongo se aruncă la pământ şi ne făcu semn să ne apropiem. Aplecaţi ne duserăm la dânsul.

   — Acum nu mai trebuie fuge. Curând Askari nu mai vede la noi. Pongo face! ne linişti el.

   Ne spuse să ne întindem cu faţa la pământ, apoi constatai cu mirare că-mi trase peste cap cămaşa de sport ce purtam.

   — Acum stai liniştit, Masser! mă preveni dânsul.

   Începu să azvârle peste mine nisip fin, încât în scurt timp fui acoperit de-a binelea.

   Dar nu mă îngropase cu totul, ci-mi lăsă destul loc ca să pot respira. Ceremonia „înmormântării" mele dură doar câteva minute, apoi veni Marian la rând şi peste puţin timp se vedea în locul sau o mică movilă.

   Dispăruserăm cu desăvârşire!

   Şi Pongo al nostru? Pe dânsul cine l-ar fi putut îngropa?

   Dar nici nu era nevoie de asta. Avusesem eu prilejul să observ câteodată cum se îngropau găinile în nisip uscat. Scormoneau tot mai adânc groapa, până dispăreau aproape cu totul. Aceeaşi

metodă o folosi şi Pongo al nostru.

   Mai întâi se-ntinse pe spate şi scormoni nisipul, cu mâinile şi picioarele. Din trupul lui se vedea din ce în ce mai puţin, până ce, în cele din urmă, dispăru. Se îngropase în unghi ascuţit faţă de noi şi acum capetele noastre ieşeau la iveală din nisip la distanţe mici şi ne privirăm unul pe altul.

   Chipul rotund al lui Pongo strălucea ca o lună plină. I se citea pe faţă că era mândru de ceea ce făcuse. Nu trebuia să ne mai temem acum că ni s-ar putea recunoaşte chipurile, chiar de la mică distantă. Şi Pongo al nostru fusese atât de viclean încât îşi trăsese pe cap şorţul pe care-l purta şi care nu era tocmai alb.

   Râserăm din inimă, deşi situaţia nu era deloc hazlie. Acum pricepeam tactica lui Pongo.

   Deocamdată urmăritorii noştri ne vor căuta în direcţia munţilor, încotro fugiserăm mai întâi. Abia când vor vedea că nu eram acolo, vor cerceta dacă nu străbătusem în vremea asta terasamentul liniei ferate, căutând acoperire printre tufe.

   Cu siguranţă că nu le-ar trece prin gând că ne aflam în apropiere de ei, în pustiul deschis, care putea fi cuprins cu privirea de departe.

   Nu cred să existe vreun om care să se fi lăsat îngropat în nisipul fierbinte al pustiului, sub soarele ecuatorial. Nimeni nu şi- ar putea închipui ce senzaţie neplăcută e aceea când nisipul arzător învăluie trupul din toate părţile. Respiraţia pielei, fără de care omul nu poate trăi, este enorm îngreuiată şi chiar dacă nisipul e poros, pielea nu poate elimina totuşi otrăvurile în măsura trebuitoare.

   Sudoarea ne ţâşnea din toţi porii. Şi nici măcar de mişcat n- aveam voie. Credeam că mă înăbuş.

   Încetul cu-ncetul mă obişnuii. Numai sudoarea curgea în valuri pe faţă şi ustura ochii, de parcă i-ar îi ars. Aproape că nu mai puteam vedea nimic. După câtva timp ni se părea că trupurile ni se uscaseră. Obrajii nu prea ne erau uscaţi, dar ochii ni se limpeziră iarăşi.

   Fireşte că încercarăm să ne mai înveselim unul pe altul şi Pongo ne desfăşură planul său cum să fugim mai departe.

   În primul rând nu spre Nord - era el de părere. Şi avea dreptate, căci atunci nimeream iar pe teritoriu belgian. Spre răsărit ajungeam la coastă şi acolo ne-or aştepta englezii. Aşa dar către miazăzi, spre Mozambic, ca e era posesiune portugheză.

   De-odată, un sunet sinistru sfâşia tăcerea. Era ceva asemănător cu bubuitul tunetului îndepărtat.

   Ne privirăm înspăimântaţi. Ştiam prea bine despre ce e vorba.

   — Simba! exclamă Pongo şi din intonaţia glasului său băgai de seamă că nici surprinderea lui nu era mică.

   Simba, stăpânul deşertului, regele animalelor!

   Leul răgea!

   — Massers rămâne liniştiţi de tot! zise Pongo, fără să pară deloc agitat. Nu bine ridică şi fuge. Simba foame.

   Dar cuvintele sale n-aveau darul să mă liniştească.

   Leului îi era foame! Fără îndoială că Pongo recunoştea asta din sunetul glasului fiarei. Şi, tocmai de aceea situaţia noastră era primejdioasă, căci sălbătăciunea va căuta hrană şi ne va mirosi în curând.

   Se părea că Pongo ghicea tot ce se petrecea în mine..

   — Nas de la Simba nu bun! zise el, vrând să înţeleagă prin asta că leul n-are acel dar al mirosului, cum au animalele din familia lupului - dar bine vede, urmă el - când Massers aleargă, Simba după ei şi ajunge din urmă.

   Frumoase perspective!

   — Eu aş prefera să alerg înapoi la englezi, daca aş şti că am ajunge acolo, zise Marian. Fuga noastră a fost cam pripită.

   — Ai dreptate, Mariane. Dar oare mai avem timp să fugim?

   — Pongo - mă adresai Negrului - leul e încă departe, nu e aşa?

   Ca un răspuns, în aceeaşi clipă se auzi iarăşi răgetul înfiorător.

   — Se pare că leul e încă departe. Poate că nici nu vine încoace, îşi dădu cu părerea Marian.

   Dar Pongo al nostru credea altfel:

   — Simba nu departe. Când stai picioare, tare de tot. Culcat pământ nu aude.

   Cel puţin dacă ne-am fi putut întoarce! Aşa însă nesiguranţa era de neîndurat.

   De câtva timp băgasem de seamă că Pongo îşi aţintise privirea spre duna din faţa noastră. Şi Marian deveni atent.

   — Ce vezi? întrebă el în şoaptă.

   Pongo arătă cu ochii înainte:

   — Vin Askari. Mic de tot. Curând va fi mai mare. Negrul credea cu asta că soldaţii nu treceau mult cu capetele lor deasupra movilei de nisip, dar apoi deveniră tot mai mari. Doi... trei... patru se iviră. Vedeam lămurit că făceau gesturi, sfătuindu-se între ei.

   Se vor apropia oare de noi?

   Deodată văzurăm că-şi iau armele de pe umăr. Ne zăriseră?

   Era cu neputinţă, căci se aflau la vreo mie de metri de noi.

   Aflarăm îndată însă care era pricina: în coasta noastră răsună un răget asurzitor. Leul îi zărise şi ei îl văzuseră, la rândul lor.

   De spaimă ne pieri aproape răsuflarea. Eram pierduţi! Leul,

care nu putea fi departe - judecând după răget - ne va zări.

   Pongo era astfel aşezat încât putea cuprinde cu privirea ţinutul dincotro răsunase răgetul. Ochii săi erau pironiţi pe ceva şi deodată zise cu glas abia auzit:

   — Massers fie liniştit. Totul bine. Mult noroc. Ce vroia să creadă cu asta? O luase la fugă leul? Se temea de oamenii de pe dună?

   De-odată, însă, văzurăm o privelişte ciudată.

   Cei patru Askari de pe movila de nisip o luaseră la goană cât îi ţineau picioarele. Apoi se ivi în câmpul vederii noastre un leu care gonea spre locul unde dispăruseră Askarii. Şi, după el, venea leoaica..

   — Mariane... o fi asta salvarea? spusei, abia izbutind să-mi stăpânesc agitaţia.

   In ce primejdie grozavă ne aflasem şi fiarele care trecuseră pe dinaintea noastră nu ne văzuseră. Marian socotea altfel:

   — Eu cred că de la depărtarea asta leul nu se ia după un om. Şi mai ales după patru.

   — Leu multă foame are - atunci atacă, spuse Pongo.

   — Aşa părea să şi fie. Askarii dispăruseră de mult îndărătul dunei şi nici pe lei nu-i mai vedeam.

   De-odată, o împuşcătură sfâşia tăcerea. apoi o a doua. o salvă întreagă şi după alte câteva, împuşcături, totul se linişti din nou.

   Marian râse:

   — Aşa, băiete, acum ne-au lăsat în pace. Askarii ar trebui să fie proşti puşcaşi dacă n-au nimerit fiarele.

   — Şi Askari nu vor mai căuta aici, se grăbi Pongo să adauge. Askari spune că dacă lei nu mâncat Massers, atunci nu acolo.

   — Dar s-ar putea să se înapoieze fiarele, obiectai eu.

   — Să nu crezi asta - zise Marian - căci atunci ar fi luat-o de mult la fugă şi focul Askarilor n-ar fi încetat.

   Aşa trebuia să şi fie.

   III.

   O VECHE CUNOŞTINŢĂ.

   RESTUL ZILEI TRECU ÎN LINIŞTE. Askarii nu dăduseră nici un semn de viaţă. Cu siguranţă că cei doi lei fuseseră împuşcaţi de soldaţi, căci nu se mai arătară.

   — Când face întuneric merge mai departe, spuse Pongo. Noapte întunerec, Askari nu poate vede.

   — Dar dacă soldaţii vor da târcoale mâine pe aici, vor găsi urmele noastre, căci în nisip se vede bine încotro am apucat, zisei

eu.

   — Mă mir, la drept vorbind, că am avut atâta noroc - încuviinţă Marian - căci dacă ar fi cercetat ţinutul din jurul tufelor de colo, ar fi dat urma noastră.

   — Askari nu caută bine - zise Pongo - frică de Simba.

   — Dar dacă vor cerceta mâine ţinutul, vor găsi poate totuşi urma. Tu ce crezi, Pongo?

   — Englezi nu găseşte la noi - răspunse uriaşul, fără grijă - merge înapoi la linia ferată, apoi mereu înainte. Englezi crede că noi mergem spre munţi înalţi.

   — Aha, eşti de părere să mergem o bucală pe linia ferată, apoi, când vom da de teren pietros, pe care nu se întipăresc urmele, să ne urmăm fuga în direcţia de care avem nevoie.

   Pongo încuviinţă din cap. Aşa îşi închipuise el lucrul.

   Soarele abia apusese, când simţirăm frigul nopţii prin pătura subţire de nisip. Dar setea tot ne chinuia.

   După câtva timp Pongo fu de părere că putem porni la drum - ceea ce făcurăm chiar.

   Merserăm, cu Pongo în frunte, de-a lungul liniei ferate şi anume în direcţia de unde venise trenul.

   — Nu-l pricep pe arab - deschise vorba Marian - după părerea mea, a făcut o mare prostie furând. Ce şi-o fi închipuind el? Să admitem că izbuteşte să ajungă în Ruanda. - Dar ce se fac oamenii săi, care sunt internaţi în Udjiji?

   — De ăştia nu se îngrijeşte el prea mult - răspunsei eu - se gândeşte numai la sine şi puţin îi pasă de caravană. Ei şi englezii? O să-i mai hrănească pe oameni câteva zile, apoi îi zvârle pe toţi peste graniţă şi-şi păstrează fildeşul ca plată pentru hrana oamenilor.

   — Fără îndoială - încuviinţă prietenul meu - fac chiar o afacere bună. În definitiv nu e deloc exclus ca atacul împotriva caravanei să fi fost pus la cale de englezi, ca să aibă un motiv să-i ia arabului preţiosul fildeş. Dar nouă puţin ne pasă cum stau lucrurile. Nu-mi pot închipui însă ca el să fi scăpat de urmăritorii lui, care s-au luat îndată după dânsul.

   — Poate că s-a folosit şi el de vreun şiretlic, la fel ca noi - îmi dădui eu cu părerea - păcat! Că nu-i putem lăsa vreo amintire. În schimb, ne-a înlesnit fuga.

   Eram de două ceasuri pe drum şi ne aflam acum pe pământ stâncos. De-odată Pongo se opri locului şi ne făcu un semn să rămânem liniştiţi.

   Ne oprirăm îndată.

   Uriaşul ciuli urechile în noapte, în vreme ce noi nici nu ne clinteam. Era vreo fiară pe aproape, sau ne ameninţa alta primejdie?

   Atunci Pongo ne luă de mână şi ne trase după el, cu băgare de seamă. La câţiva paşi de linte ferată ne opri îndărătul unei stânci, apoi se târî înapoi spre şine fără să rostească o vorbă.

   Nu cutezam să vorbim şi astfel aşteptarăm într-o încordare de nedescris. Apoi auzirăm, mai întâi slab de tot, apoi tot mai lămurit zgomot de paşi ce se apropiau.

   Askarii!

   Ne luaseră iarăşi urma?

   Linia ferată era numai la câţiva metri şi nu mă putui opri să privesc pe după stâncă. În noapte.

   După sunetul paşilor se părea că o singură persoană se apropia de terasamentul liniei ferate.

   Venea din aceeaşi direcţie ca noi.

   De-odată paşii se opriră.

   Îmi dădu în gând că acum iscodeşte. Fără voie îmi ţinui răsuflarea.

   Apoi, după câteva clipe, auzii iarăşi paşii. Erau aproape de tot de data asta.

   Ochii mi se înfipseră în beznă şi atunci văzui cu spaimă trecând pe dinaintea noastră un Askari, cu puşca atârnată pe spate.

   Bănuiala mea se dovedea întemeiată. Nu vom mai ajunge departe în fuga noastră, căci acolo unde era un soldat mai erau, de sigur şi alţii, care şi împresuraseră ţinutul. Şi avuseseră destul timp să ne-o ia înainte.

   Un zgomot suspect mă făcu să-mi încordez şi mai mult auzul. Se părea că nişte picioare râcâiau pământul, ca şi cum s-ar fi luptat oameni între ei şi de-odată îmi dădui seamă ce se petrecea în apropiere. Pongo al nostru îl atacase pe Askari.

   În prima spaimă lucrul acesta nechibzuit mă înfuria. De ce nu-l lăsase să-şi vadă de drum? Soldatul nu ne-ar fi văzut doar şi ar fi mers înainte.

   Zgomotul scurtei lupte amuţise iarăşi, făcând loc unei tăceri adânci. Atunci Pongo se înapoia, fără măcar să-şi înăbuşe paşii. Ţinea în mână puşca soldatului. Aveam cel puţin o armă de foc acum, ceea ce nu era de dispreţuit.

   — Massers vine cu mine! zise el. Pongo arată, Massers râde.

   Ceva mai depărtişor de linia ferată zăcea soldatul nemişcat la

pământ.

   — L-ai ucis? întrebă Marian, întunecat.

   — Nu mort - ne linişti Pongo - numai doarme adânc.

   Asta însemna că era leşinat.

   — De ce ai făcut asta? mai întrebă prietenul meu. N-ar fi fost mai bine să-l laşi să-şi vadă de drum?

   — Massers priveşte bine Askari, apoi râde, răspunse Pongo.

   Ne aplecarăm deasupra soldatului ce zăcea la pământ şi privindu-i chipul de aproape, rămaserăm surprinşi peste măsură.

   Omul în îmbrăcăminte de Askari nu era nimeni altul decât... Mohamed Tip.

   Asta avea într-adevăr haz! Arabul deghizat ca Askari! Şi spre nenorocul lui ne mai căzuse în gheare! Ce spaimă o fi tras când sa văzut pe neaşteptate atacat de Pongo al nostru! Poate însă că nici nu-l recunoscuse, căci de sigur că Pongo îl înhăţase pe la spate.

   Mohamed avea atârnat un săculeţ pentru pâine, de care era prinsă şi o sticlă de campanie. Şi înfăşurate într-o legătură petrecută cu o curea erau vestmintele sale obişnuite.

   — Să se ferească dumnealui acum de englezi, căci îl spânzură ăia! zise Marian. Cu siguranţă că a ucis un Askari, ca să-i ia veştmintele.

   Aşa trebuia să fie. Se slujise de un vicleşug.

   — Ce facem acum cu dumnealui? întrebă Marian. Dacă-l lăsăm aici şi-l găsesc englezii, atunci ne trădează pentru a doua oară. Şi de ucis doar nu-l putem ucide!

   — Dacă l-am aşeza undeva legat? propusei.

   — E acelaşi lucru. ÎI mănâncă fiarele.

   — Massers ia cu ei arab, ne sfătui Pongo.

   — Asta ne mai lipseşte - să ne cărăm cu el! Nu cumva vrei să-l iei tu pe seama ta? Să-l duci în cârcă? întrebă Marian.

   — Mai bine dacă Massers ia pe el. Arabul va merge. Pongo trezeşte la el.

   — N-o mai fi având ceva în sticlă? întrebai, scuturând-o.

   Într-adevăr, era aproape plină.

   — Cel puţin a făcut o faptă bună, fără să vrea, zisei. Câte o înghiţitură putem lua şi restul îl împărţim frăţeşte cu dânsul, la cel dintâi prilej. Merinde nu mai are în raniţă.

   — Avem în schimb o puşcă, astfel că putem vâna ceva. Ar fi bine, însă, să nu ne aţinem pe aici fără folos.

   — Massers, Mohamed Tip îndată treaz, apoi Massers vorbeşte cu el, zise Pongo. Spune la dânsul să nu strige.

   După câtva timp Arabul îndrugă câteva cuvinte neînţelese. Îşi revenea.

   Pentru mai multa siguranţă Pongo îi ţinea mâinile prinse si-l apăsa la pământ. Prin întrebări repetate Marian se încredinţă dacă îşi revenise îndeajuns ca să poată pricepe ce avea să-i spună.

   —  Aşa dar, scumpul meu prieten, te afli acum în mâinile noastre, zise Marian. Cred că mai ştii cine suntem? Nu te vom preda Englezilor, care te-ar spânzura ne loc, ci te vom lua cu noi. În tovărăşie se călătoreşte mai plăcut. Aşa dar scoală-te şi să mergem! Dacă încerci să fugi, Pongo al nostru îţi va răsuci gâtul. Ai priceput? Hai, porneşte, suntem grăbiţi!

   Din pricina întunericului nu puteam vedea ce mutră făcuse. Se ridică şi-l urmă pe Pongo, care coti de-a curmezişul în munţi. Îl urmarăm, căutând să nu-l pierdem din ochi.

   Fu un marş mut prin noapte. Ne bizuiam în totul pe Pongo.

   De-odată, el se opri locului şi întrebă:

   — Massers vor odihneşte? Aleargă mult şi nu doarme deloc.

   Trebuie să mărturisesc că eram într-adevăr istovit. Probabil că

mă slăbise atâta năduşeală. Aşa că puţină odihnă îmi convenea de minune.

   După ce ne lăsarăm jos, arabul găsi nimerit să se scuze, ca să zic aşa. Căci purtarea lui trebuia să fi făcut asupra noastră impresia cea mai proastă cu putinţă. Poate că-şi frământase mintea întrebându-se de ce nu-l ucisesem pur şi simplu, Probabil că el, în locul nostru, aşa ar fi făcut.

   — Vă sunt dator o lămurire - zise dânsul - regret din suflet că am fost nevoit să procedez cum am procedat. Eram la ananghie şi nu-mi rămânea alegere.

   Marian râse ironic.

   — Care va să zică, trebuie să minţi totdeauna? întrebă el. De sigur că asta e o boală la d-ta.

   Mohamed Tip se prefăcu de parca n-ar fi auzit şi urmă:

   — Englezii fac un joc dublu. Când am venit în tabără mi s-au făcut propuneri pe care le-am respins cu energie, căci sunt om de onoare. Dar când mai târziu lucrul s-a repetat în fortul Udjiji, n-am avut încotro şi m-am supus. Mi se îngăduia anume să străbat cu caravana mea teritoriul englez, numai cu condiţia ca să vă acuz pe dv. de spionaj.

   Atât Marian cât şi eu rămaserăm uluiţi în faţa acestei mărturisiri. Acuzaţia era atât de monstruoasă încât nu-mi venea să-i dau crezare. Dar înţelesei brusc că Mohamed Tip minţise, căci ceea ce susţinea ei nu se potrivea cu tratamentul la care-l supuseseră englezii. Dac-ar fi fost aşa cum zicea el, l-ar fi lăsat să- şi vadă de drum cu caravana să şi n-ar fi fost trimis împreună cu noi la Dar-es-Salam.

   — Şi atunci ai socotit că se cuvine să ne învinovăţeşti, pur şi simplu? întrebă Marian.

   — Trebuia să ţiu seamă de oamenii mei, care abia aşteptau să

se înapoieze în patrie.

   — Pricep! răspunse Marian, batjocoritor. De aceea ai şi fugit acum. Dar astea sunt chestiuni care nu mă privesc. Şi nici de faptul că ai o crimă pe conştiinţă nu-mi pasă.

   — Ce vrei să spui cu asta? întrebă Arabul, uimit. Îţi închipui poate că pentru că port uniformă englezească trebuie neapărat să-l fi ucis pe cel ce-o purtase? Atunci să ştii că te-nşeli. M-am înţeles cu unul din Askari, care e un coreligionar de-al meu. Fuga era plănuită cu mult înainte de a începe călătoria. În schimbul unei răsplate bune mi-a dat uniforma. În timpul urmăririi am rămas în urmă de la început, i-am Lăsat pe Askari să treacă pe dinaintea mea şi atunci coreligionarul meu mi-a dat uniforma. Cu încuviinţarea lui l-am strâns puţin de gât, căci trebuia să poată spune că a fost atacat de mine pe la spate.

   Dacă spusele Arabului erau adevărate, n-aveam de unde şti. Marian nu-i răspunse nimic. Se gândea probabil că totul e o născocire.

   — Dar de ce fugeai în direcţia asta? întreba prietenul meu, în cele din urmă. Dacă vrei să ajungi la Ruanda trebuie să ţii drumul mai spre miazănoapte.

   Arabul chibzui câteva clipe, apoi răspunse:

   — Vreau chiar să merg mai departe spre miazăzi. Tocmai drumul pe care mergem acum. După cât cred, avem aceeaşi ţintă.

   — Se poate, răspunse Marian. Spune încotro vrei să mergi şi o să vedem dacă se potriveşte.

   — Vreau să mă duc la colonia care se află la o zi de drum de aici. Ea e alcătuită din câteva sute de colibe şi n-are nici o armată. Am prieteni acolo, căci satul e, la fel ca Udjiji, din negri şi arabi. Ca şi d-voastră, voi găsi şi eu acolo prieteni buni. Nu e aşa că nu greşesc?

   Noroc că era întunerec, altminteri ar fi observat Mohamed Tip cât eram de surprins de comunicarea lui. Marian însă nu trădă deloc că era străin de ţinutul acesta, ci răspunse liniştit:

   — Ai dreptate, avem aceeaşi ţintă. Când vom fi acolo vom găsi sprijin. Am bănuit îndată că într-acolo îţi era drumul, de aceea şi spuneam că se călătoreşte mai bine în tovărăşie. Trebuie să ierţi şi d-ta că Pongo al nostru te-a tratat cam aspru, căci nu puteam să ştiu cum te vei purta faţă de noi, cu atât mai mult cu cât erai înarmat.

   — Oh, asta nu face nimic - răspunse el, politicos - propun să ne urmăm drumul, deoarece cu cât ajungem mai departe până la ziuă, cu atât mai bine e. Mai nimerit va fi să dormim câteva ceasuri când va răsări soarele, căci deocamdată nu suntem încă

în afară de orice primejdie.

   — Bine, atunci să pornim, încuviinţă Marian.

   Ne ridicarăm cu toţii şi în curând eram iarăşi pe drum.

   IV.

   ÎN URIWALA.

   SPRE DIMINEAŢA făcurăm iarăşi un scurt popas. Munţii erau în urma noastră şi Mohamed Tip îşi pusese din nou veştmintele sale, iar uniforma o îngropase în nisip.

   Deoarece foamea începuse să ne cam supere, Marian propuse să vânăm ceva.

   — Da, domnilor - zise arabul - dar cum vreţi să faceţi asta?

   Marian şi eu ne privirăm miraţi. Îşi bătea joc de noi?

   — Păi, simplu de tot, răspunse prietenul meu. Ai adus doar o puşcă cu d-ta - nu? Nu crezi că aş putea nimeri o sălbăticiune care mi-ar ieşi înainte?

   — Asta mai puţin - răspunse Mohamed, râzând - dar nu ştii că nu e nici un glonţ în puşcă?

   Eram cu desăvârşire năucit şi nici Marian nu-şi putu ascunde surprinderea. Tot timpul ne legănasem în credinţa că ne aflăm în siguranţă, pentru că aveam o armă de foc - şi când colo ea nu ne- ar fi putut folosi la nimic, în caz de nevoie?

   Vedeam cum Arabul era încântat de uimirea noastră.

   — Asta e culmea! exclamă Marian. Dacă am fi fost atacaţi de un leu în timpul nopţii?!

   Mohamed Tip înaltă din umeri.

   — Ar fi fost prost, e adevărat - răspunse el, liniştit - m-am mângâiat mereu cu gândul că nu ne va sfâşia pe toţi patru deodată. Pe unul sau doi i-ar fi lovit soarta asta. Alah e mare - de ce ar fi lăsat să fiu mâncat tocmai eu? E mai bine să călătoreşti în tovărăşie - nu?

   — Eşti un om glumeţ! făcu Marian. În sfârşit, fie cum o fi! Care va să zică nu ne putem procura ceva vânat cu ajutorul puştii, aşa că va trebui să flămânzim până vom ajunge în sat. El regretabil, dar n-avem încotro.

   Dusei mâna brusc la buzunare.

   — Mariane, parcă ne-ar fi uscat soarele creierii! exclamai. Avem doar şocolată cu noi!

   E drept că îmi cam dispăru curajul, când băgai de seamă în ce stare se găsea.

   — Nu pricep cum nu ne-am gândit îndată la asta, răspunse Marian, cu imputare. Uite că avem ce mânca. Chiar dacă nu revine la mare lucru, împărţit la toţi, e totuşi ceva. Ei, n-o poţi scoate din buzunar? adăugă el, râzând cum mă osteneam.

   Lucrurile stăteau astfel: în buzunarele pantalonilor aveam patru pachete. Când, cu puţin înainte de fuga noastră îmi pregătii desaga, găsi nimerit să nu arăt şocolata, pe care Askarii o priviseră mereu cu ochi lacomi. De aceea o vârâi deocamdată în buzunarele pantalonilor, care nu erau un loc de păstrare prea potrivit, fireşte. Înainte de a fi gafa cu împachetarea lucrurilor în desagă, se produse fuga lui Mohamed Tip, apoi a noastră şi tot timpul nu mă mai gândisem la biata şocolată.

   E lesne de închipuit în ce stare se afla! Pe când stăteam îngropaţi în nisipul fierbinte ea se topise cu totul, devenind un fel de lichid şi se lipise de căptuşeala buzunarelor. Găsirăm însă un mijloc salvator. Rupsei afară buzunarele, pe care oricum nu le-aş mai fi putut întrebuinţa în halul în care se aflau, apoi fiecare buzunar fu tăiat în jumătate şi împărţirăm „provizia". Nu prea era mult, dar totuşi ceva.

   — Dacă nu mă înşel, ar trebui să ne aţinem ceva mai spre dreapta, zise arabul. E drept că n-am intrat încă niciodată în sat dinspre partea asta, dar aşa cum mergem acum n-ajungem bine.

   — E greu de hotărât - răspunse Marian - nici eu n-am mers acolo străbătând pădurea.

   Pongo al nostru ştia însă pe unde trebuie s-o ia, căci mi se adresă mie:

   — Massers merge bine.

   Nu se înşelase negrul nostru. Când poposirăm pentru o odihnă mai lungă, la care ne silea căldura, văzurăm în depărtare, printre palmieri, colibele rotunde ale negrilor.

   Deşi soarele era încă sus pe cer, stăruirăm să plecăm, dar Pongo ne preveni să nu pornim prea repede.

   — Nu bine dacă sosim în sat când e prea lumină. Askarii vede, dacă acolo.

   Avea dreptate. Nu puteam şti dacă nu se aflau în sat niscai reprezentanţi ai autorităţilor şi Pongo făcu propunerea să ne apropiem de sat, ţinându-ne la adăpostul tufelor. Când va apune soarele, va merge el singur în sat, ca să iscodească dacă într- adevăr nu e nici un pericol. Apoi - după cum ne împărtăşi în taină - vroia să trateze cu unul din Wanjamwesi ca să ne dea adăpost în coliba să şi în schimbul unui bacşiş bun să nu ne trădeze, pentru ca ceilalţi locuitori ai satului să nici nu bănuiască prezenţa noastră.

   Mohamed Tip vroia să se despartă şi să se ducă la prietenii săi, Marian îi ceru însă să aştepte până s-o întoarce Pongo. Era mai

bine aşa, din toate punctele de vedere.

   Când Pongo ne părăsi, îmi şopti să fim cu ochii în patru, căci arabul era un om rău. Ştia el ce spune!

   Timpul trecea greu. Aşteptam pe întuneric, ascunşi într-un tufiş şi răsuflai uşurat când uriaşul se întoarse şi ne spuse să-l urmăm.

   Ne luarăm un scurt rămas-bun de la Mohamed Tip şi-l prevenirăm prieteneşte să nu mai întreprindă nimic împotriva noastră, dacă soarta va face să ne mai întâlnim cândva. Abia după ce-l văzurăm dispărut în direcţia părţii arabe a satului, cu colibele-i turtite, pornirăm şi noi în frunte cu Pongo.

   Acesta ne duse spre o îngrăditură înaltă şi bătu încetişor într- însa. Aveam simţimântul că eram observaţi dinăuntru - şi aşa şi era, căci auzii şoapte.

   După câteva clipe de aşteptare poarta fu deschisă cu băgare de seamă şi intrarăm unul câte unul. Văzurăm trei făpturi negricioase şi, cu Pongo în frunte, trecurăm pe dinaintea lor.

   Printr-o perdea din piei de animale păşirăm în colibă, urmaţi de cei trei Negri şi când aceştia fură în cercul de lumină al focului din vatră, văzui că erau doi bărbaţi şi o femeie, care se apropiată curioşi de noi şi ne măsurară din toate părţile, de parc-ar fi fost vorba să cumpere nişte vite.

   Apoi, după ce şuşuiră câtva timp şi examinarea părea să fi fost favorabilă, începură o discuţie lungă cu Pongo. Nu pricepeam nimic, dar aveam impresia că era vorba de „Preţul camerelor".

   Nu puteam lua în nume de rău negrului că vroia să se folosească de prilej şi să ceară cât mai mult.

   În cele din urma afacerea se încheia şi Pongo ne ceru să-i dăm suma convenită, în care intra şi mâncarea şi toate celelalte.

   După ce camaradul nostru înmâna gazdei banii, acesta intră imediat într-un soi de coteţ şi când închise uşa după dânsul auzirăm cotcodăcit.

   — Te pomeneşti că vrea să ne servească niscai friptură de pasăre! zisei către Marian.

   Pongo spuse că se înţelesese ca la cină şi a doua zi dimineaţa să primim câte o găină de cap.

   E drept că ne era foame, dar tot pe atâta ne era şi somn. Spuserăm lui Pongo că ne-am mulţumi cu o gustare, după care vroiam să ne culcăm.

   Nu trecu mult şi nevasta stăpânului casei ne aduse carne rece de cocoş şi într-o strachină de lemn o mâncare albicioasă, groasă, un soi de lapte acru de pe la noi. Şi la urmă, veni ce era mai bun - băgai de seamă asta din faptul că femeia îşi vârî amândouă mâinile în gură, lingându-şi-le mereu - puse în faţa noastră o

farfurie întinsă, cu o mâncare pe care n-o putui desluşi.

   Negresa, însă, părea că vrea s-audă o laudă din partea noastră, căci se proţăpi lângă masă, până-i făcurăm plăcerea şi gustarăm cel puţin din combinaţia aceea. Era ceva fărâmicios şi în lumina slabă din colibă nu puturăm deosebi mare lucru.

   Gustul era... cu ce să-l compar? Poate cu fidea prăjită, ştiu eu! Uscat şi în acelaşi timp gras.

   ÎI văzut pe Marian mestecând mai mult de formă, dar eu nu vroiam s-o jignesc pe biata femeie. Muşcai din drăcia aia de câteva ori, o înghiţii, mă bătui pe burtă şi rostogolii ochii ca şi cum ar fi fost ceva foarte bun.

   Gura femeii se lungi până la urechi. Râdea arătându-şi dinţii albi şi se bătea cu palmele peste şolduri. Era fericită că-mi plăcea mâncarea ei.

   Dar după ce plecă să-şi vadă de treburi, împinserăm pe furiş farfuria spre Pongo, care de mult nu-şi dezlipise privirile de la ea. Şi Negrul nostru se năpusti cu lăcomie asupra ei.

   — N-ai putea să ne spui ce-a fost aia ce-ai mâncat? întrebă Marian.

   Pongo făcu o mutră încurcată:

   — Pongo nu ştie cum cheamă.

   — A fost plantă ori carne? Căutai eu să-i viu în ajutor.

   — Nici buruiană, nici carne, răspunse el. Wanjamwesi pune carne în soare, apoi face vie. Toţi sare şi mănâncă, până carne face mult viermi, gras de tot. Apoi usucă la soare până viermi morţi. Gust bun! încheia el, lingându-şi buzele.

   În timpul explicaţiei lui Pongo mie şi lui Marian ni se lungiră feţele de un cot.

   — Ptiu, drace! exclamă prietenul meu. Viermi uscaţi am mâncat! Mi se întorc maţele! Mai bine să nici nu mă gândesc.

   Ce era să fac, mă arsesem şi pace!

   În vreme ce femeia jumulea găinile, bărbatul ei ne făcu un culcuş din paie, pe care ne întinserăm în voie.

   Pongo nu se gândea încă să se culce şi când îl întrebai dacă nu e obosit, îmi răspunse:

   — Pongo duce culcare după ce mănâncă găini. Massers plătit totul, nu trebuie rămână la el.

   Nu l-am mai întrebat a doua zi pe Pongo dacă mâncase toate găinile, dar cu siguranţă că aşa făcuse.

   V.

   SPRE NOII AVENTURI.

   DORMIRĂM PANA TÂRZIU DE TOT şi cu siguranţă că Pongo ne aştepta de mult.

   Un soare luminos pătrundea în colibă, odată cu larmă de copii care se jucau.

   În apropierea culcuşului nostru se aflau două urcioare cu apă şi era o adevărată binefacere să te poţi spăla ca lumea.

   — Ce plan ai făurit pentru fuga noastră mai departe, Pongo? întrebă Marian.

   — Pongo vorbeşte cu Wanjamwesi, răspunse uriaşul. Azi rămâne aici şi odihneşte. Wanjamwesi apoi arată drum la Massers şi vine cu noi. Dacă Massers vrea, vine mai mulţi.

   Fireşte, o călăuză era de dorit în ţinutul acesta necunoscut. Întrebarea era numai cât de departe vroia să ne însoţească şi dacă nu bătea la ochi un grup mai mare. În privinţa asta ne sfătuirăm cu Pongo, dar el ne înlătură îngrijorarea şi ne lămuri că era mai bine să nu fim singuri:

   — Mulţi oameni împreună nu bine, dar nici singuri nu bine, când vin arabii. Pongo aşa gândeşte: Wanjamwesi şi cinci oameni vine cu noi, dar nu toţi rămâne împreună, Massers singuri merge şi ceilalţi tot aşa. Numai noapte toţi laolaltă, fiindcă mai bine.

   — Te gândeşti la arabi? întrebai. Crezi că ne-ar putea urma Mohamed Tip cu oameni de-ai lui, ca să ne facă rău?

   — Pongo nu ştie. Dar bine totuşi dacă nu merge singuri. Mulţi Simba aici.

   Avea dreptate. Marian fu de părere că putem primi propunerea uriaşului şi-l însărcina să-l iscodească pe stăpânul casei dacă nu ne-ar putea face rost de ceva arme. După multă discuţie ieşi la iveală că se afla în sat un negustor care deschisese pentru câteva zile o dugheană ambulantă şi la care s-ar putea găsi un revolver.

   După ce mâncarăm, Pongo duse la sfârşit tratativele pentru mica noastră trupă de apărare şi rezultatul fu că gazda noastră era dispusă să ne însoţească împreună cu cinci negri voinici. Dacă plăteam bine, era gata să ne petreacă chiar până la graniţa portugheză.

   În vreme ce gospodina nu-şi mai vedea capul de treabă cu pregătirile pentru călătoria lungă a bărbatului ei, iar acesta avea să-şi aleagă oamenii şi să cumpere cele de trebuinţă de la negustorul din sat, noi trebuia să stăm cu mâinile în sân tot restul zilei.

   Spre seară omul nostru se înapoie, după ce târguise tot soiul de obiecte trebuincioase. Afară de saci de drum, mai cumpărase sticle de campanie şi trei cuţite. Dar ca arme nu găsise decât un

revolver ca vai de lume.

   A doua zi în zori părăsirăm satul, nevăzuţi de nimeni.

   Mai întâi porni la drum gazda noastră cu Marian şi cu mine. Ne înfăşurarăm în basmale negre, căci cămăşile noastre albe ne-ar fi putut trăda lesne.

   Ceva mai târziu ne întâlnirăm cu Pongo, împreună cu un alt însoţitor. Ceilalţi aşteptau ceva mai departe şi ni se alăturară în tăcere.

   Ne simţeam oarecum în siguranţă şi totul ar fi fost cât se poate de bine, dacă ne-am fi putut mişca liberi şi în timpul zilei. Dar ziua trebuia să ne împrăştiem şi să mergem la distanţă unii de alţii.

   Două zile ţinu asta şi înaintam repede. Dar a treia zi ne aştepta o surpriză neplăcută.

   Tocmai străbătusem un râu, care era aproape secat, când văzurăm înălţându-se o trâmbă de fum din mijlocul brâului de pădure de pe ambele ţărmuri ale apei. De sigur că erau oameni pe acolo, care îşi pregăteau de mâncare.

   — Oameni nu deştepţi - zise Pongo, când căzurăm la-nvoială că trebuia să schimbăm drumul - foc face mult fum, duşman vede.

   Avea dreptate.

   — Oameni proşti, sau nu este teamă - urmă Pongo şi presupunerea lui din urmă îmi dădu de gândit.

   — Marian, nu cumva şi-o fi făcut tabăra acolo o trupă de soldaţi? întrebai, speriat. S-or fi simţind atât de adăpostiţi încât nu găsesc că e nevoie să ia măsuri de siguranţă.

   Marian înălţă din umeri, apoi răspunse:

   — Trebuie să vorbim cu conducătorul nostru. E mai bine când ştii ce se petrece în jurul tău. Propun deci să ne informăm ce e cu fumul acela.

   Pongo încuviinţă:

   — Mai bine când Massers ştie dacă Askari acolo. Pongo cercetează. Massers aşteaptă.

   Dar Marian îl opri:

   — Mai stai niţel, Pongo! E mai bine să meargă şi una din călăuze, precum şi unul din noi.

   —  Lasă-mă pe mine, Mariane, spusei. E mai bine să rămâi tu cu oamenii. Ei ştiu doar că tu ai şefia şi nu se poate şti dacă autoritatea ta nu va fi de trebuinţă, ca să-i opreşti de la vreo nesocotinţă.

   La-nceput conducătorul nostru părea să n-aibă chef să-şi ia sarcina asta, dar văzând că Marian stăruie, merse cu noi. Ferindu- ne să facem zgomot ne apropiarăm de locul unde văzusem

înălţându-se fumul.

   — Acum merge foarte încet! mă preveni Pongo după câtva timp.

   Şi după ce mai străbăturăm o bucată de drum, uriaşul ne ceru amândurora să rămânem locului nemişcaţi, aşteptând întoarcerea lui.

   Pe când tocmai îmi spuneam că se putea ca Pongo să se fi înşelat asupra locului, îl văzui aţintindu-şi privirea la un loc anumit. ÎI urmării din ochi şi putui vedea un fum subţirel înălţându-se în rotocoale.

   Fără voie aproape mă încredinţai dacă aveam cuţitul pregătit în buzunar.

   După o aşteptare destul de lungă îl văzui pe Pongo întorcându- se.

   — Foc arde, dar nimeni acolo, îmi şopti el. Pongo vrut zice numai, apoi merge iar. Vine şi Massers.

   Nu mă liniştea de fel faptul că Pongo nu văzuse pe nimeni. Cu siguranţă că trebuiau să fie încă pe aproape aceia care aprinseseră focul, căci dacă ar fi părăsit cu desăvârşire locul de tabără, ar fi stins focul. Aveam o presimţire neplăcută şi ochii-mi nu se dezlipeau de la copaci pe când mergeam după Pongo.

   În cele din urmă ajunserăm la locul cu pricină şi printre tufe văzui lămurit un foc ce mocnea, care fusese aţâţat abia de curând, căci crengile verzi erau arse numai în parte.

   Pongo ne făcu semn să ne oprim, apoi păşi fără teamă în luminiş.

   O clipă privi cercetător în juru-i, cercetă pământul dimprejurul focului şi când ridică ochii spre copac, se auzi de sus o exclamaţie.

   ÎI văzui pe Pongo lipindu-se repede ca fulgerul de trunchiul copacului. Se temea probabil de un atac şi atunci auzii pe cineva vorbind de sus.

   Nu pricepeam ce spunea, dar însoţitorul meu negru păşi acum fără frică în luminiş şi Pongo părăsi şi el locul unde se socotea la adăpost. Presupunând că nici pentru mine nu mai e vreun pericol, mă-ndreptai şi eu spre foc.

   Văzând privirea mea întrebătoare, Pongo veni lângă mine şi mă lămuri:

   — Wanjamwesi stă în copac, acum vine jos. Askari împuşcă în picior. Wanjamwesi nu poate merge. Făcut foc ca prieteni poate găsi la el.

   — Sunt Askari prin apropiere? întrebai eu, speriat.

   — Ieri fost aici. Acum călărit mai departe.

   — Dar de ce s-a căţărat Wanjamwesi în copac, când nici nu putea merge? întrebai, mirat.

   — Wanjamwesi vede cine vine, răspunse Pongo. Dacă vede că vine om rău, atunci nu se lasă vede. Dacă prieten atunci se arată.

   Aşa stăteau lucrurile, care va să zică. Foarte simplu, la drept vorbind. Trebuia să fii băştinaş ca să cunoşti toate şiretlicurile acestea.

   Între timp, negrul se dăduse jos din copac.

   Nu putea ţine piciorul de durere, de aceea se aşeză îndată la pământ. Privea necontenit bănuitor spre mine şi punea întrebări conducătorului nostru; acesta îi dădu un răspuns liniştitor şi atunci mă lăsă în plata Domnului şi povesti celorlalţi păţania lui.

   Negrul era un uriaş aproape ca şi Pongo şi acesta îmi tălmăci apoi ce pătimise consângeanul său.

   În ziua trecută fusese la vânătoare, când de odată cinci călăreţi englezi veniră în goană spre el, cu vădite intenţii duşmănoase. Când dânsul vru să fugă în pădure, ei trăseseră asupra lui. Cu toată rana ce căpătase nu se opri din fugă şi apoi se căţărase şi se ascunsese în copac.

   ÎI căutară multă vreme, dar nu-l găsiră. A doua zi aprinsese un foc, pentru ca prietenii săi, care îl vor căuta cu siguranţă, să vadă fumul ce se înălţa.

   Nu prea pricepeam de ce trăseseră călăreţii în negru. Dar deodată îmi fulgeră ceva prin minte: poate că bănuiseră că Negrul acela uriaş nu era altul decât Pongo al nostru! Şi unde era el, trebuia să fim şi noi pe aproape. Că Negrul fugise dinaintea lor şi se ascunsese, îi întărea, probabil, în credinţa lor.

   Se prea putea ca ei să nu fi părăsit încă locul acela, să se- ntoarcă şi să pândească de departe dacă cei căutaţi ieşeau din pădure.

   Şederea în pădurea aceasta era primejdioasă, în orice caz. Şi mai primejdios lucru, poate, să plecăm de acolo nevăzuţi.

   Îndemnai la plecare, căci Marian o fi aşteptând nerăbdător. Dar ce să facem cu negrul acela? Nu-l puteam lăsa acolo, în voia sorţii! În urma unei scurte examinări constatai că osul era fracturat şi tot piciorul era foarte umflat. Otrăvirea sângelui era de aşteptat.

   — Pongo ia pe Wanjamwesi! spuse credinciosul nostru camarad şi se şi lăsă în genunchi în fata rănitului, care-şi petrecu braţele pe după gâtul lui.

   Ajunserăm curând la Marian şi începurăm să ne sfătuim.

   — Cel mai bun lucru ar fi să-i trimitem acasă pe oameni, căci acum e greu să ne urmăm fuga în ceată, zise prietenul meu. Ne-ar împiedeca să ajungem mai departe şi nici drept călăuze nu ne mai pot servi, căci dată fiind noua situaţie, trebuie să ne căutăm alte căi.

   Pongo pricepuse propunerea lui Marian. Ne făcu un semn şi merse cu noi de o parte, fără să bată la ochi.

   — Încă puţin aşteaptă - zise el - poate Wanjamwesi nici nu vrea merge mai departe. Ei vorbeşte acum despre asta.

   Noi puneam în vremea asta la cale planul cum să ne urmăm fuga. Nu trecu mult şi văzurăm că Pongo ghicise bine, căci Wanjamwesi îl chemară la dânşii şi vorbiră cu însufleţire cu el.

   Uriaşul nostru ascultă cu mutra îngândurată şi dădu din umeri, nehotărât. Apoi se apropiă de noi. Se aşeză în aşa fel încât negrii să nu-i poată vedea fata.

   — Massers, Pongo are dreptate. Wanjamwesi vor pleacă înapoi. Massers nu spune da îndată, face mai întâi aşa că ar fi supăraţi.

   Eu mă încruntai deoarece văzui că oamenii se zgâiau la noi - dar la drept vorbind îmi venea mai curând să râd. Pongo al nostru era un foarte dibaci om de afaceri. Îi urmarăm sfatul şi rezultatul fu că negrii se bucurară nespus ca primeau plata pentru zilele trecute şi când Marian le mai dădu un bacşiş pe deasupra, regretară sincer că nu puteau merge mai departe, dar cu autorităţile nu vroiau să vină în conflict.

   Despărţirea noastră de Wanjamwesi fu foarte călduroasă. Ne lăsară merinde cât intrară în desagii noştri, căci în satul apropiat puteau să-şi cumpere altele.

   VI.

   ÎN CAPCANĂ.

   ÎN VREME CE WANJAMWESII îşi văzură de drumul lor cu rănitul, noi merserăm înapoi pe urmele vechi. Prin asta nu lăsam nici o urmă nouă şi dacă părăseam pădurea în direcţia opusă drumului nostru de fugă, exista mai puţin primejdia să cădem în braţele urmăritorilor noştri, căci aceştia îşi puteau închipui că ne vom gândi s-ajungem pe teritoriu portughez şi vor fi cu mai multa luare-aminte acolo.

   Făcurăm un ocol mare, aşteptarăm într-o ascunzătoare până se înnoptă, apoi ne urmarăm fuga.

   În ultimele două zile şi nopţi înaintasem o bucată bună şi spre marea noastră liniştire nu fuseserăm supăraţi de nici un călăreţ. Era explicabil, deci, că deveneam tot mai îndrăzneţi şi uneori uitam să mai fim cu ochii-n patru. Şi asta avea să ne înveţe minte.

   Ne foloseam de orice acoperire cu putinţă şi adesea făceam

ocoluri mari, în loc să străbatem savana deschisă.

   — Îndată vine fluviu - zise Pongo în seara zilei a treia - Pongo miroase apă.

   El mirosea toate! Dar eu aveam impresia că se folosea în chip prea general de această expresie. Vocabularul său nu era destul de cuprinzător pentru a exprima nuanţele diferite ale noţiunii „a adulmeca".

   Îl şi bănuiam puţin că într-adins nu ne lăsa să pătrundem mai mult decât socotea el, în tainele artei sale.

   Aşa dar vom da în curând de un fluviu. Dacă străbaterea lui nu era legată de cine ştie ce greutăţi, apa n-avea ce să ne strice. Ne puteam prepara ceai şi să ne spălăm cum se cuvine, ceea ce era o adevărată binefacere pe căldura aceea afurisită.

   Mai merserăm o bucată bună şi puteam recunoaşte chiar brâul de pădure. Când Marian făcu propunerea s-o luăm într-acolo în linie dreaptă. Dacă avusesem noroc până atunci, vom avea şi pe viitor.

   Pongo făcu o mutră îngrijorată.

   — Nu bine, Massers - ne preveni el - dacă vin Askarii, ce facem atunci?

   — Atunci o luăm la fugă, răspunse Marian, fără să se tulbure.

   Uşor de spus, dar de sigur că nu se gândea cum va face asta,

când va fi nevoie.

   Mă molipsi de veselia lui Marian şi făcui şi eu o glumă.

   Pongo însă era de altă părere şi văzui după chipul său că era nemulţumit că nu-i ţineam în seamă prevenirile.

   Ne apropiarăm mult de fluviu şi de pe un loc înalt vedeam în parte apa-i de culoarea oţelului.

   — Se pare că e foarte adânc - zise Marian - să nădăjduim că străbaterea lui nu ne va face nici o greutate.

   Dar străbătusem până atunci atâtea fluvii şi Pongo se pricepuse totdeauna să ne dea un sfat bun, încât nu mă îngrijoram nici de data asta. Mă bucuram de baia răcoritoare ce-o vom lua în curând.

   Vroiam tocmai să intrăm în pădurice - când Pongo mai privi odată cercetător înapoi şi-i simţii mâna pe umăr. Întorcându-mă, văzui că avea chipul tulburat peste măsură.

   — Massers, acum fuge pe dinainte! exclamă el. Acolo Askari.

   Speriaţi, privirăm şi noi îndărăt pe drumul pe care venisem şi

recunoscurăm îndată marea primejdie în care pluteam: cu ochiul liber se vedea că îndărătul nostru goneau călăreţi.

   Ce era de făcut?

Mai bine ascultam de sfatul lui Pongo şi eram mai prevăzători.

Dar la ce mai foloseau acum imputările!

   — Massers vine! ne scoase uriaşul din nehotărâre - repede aleargă!

   O luă la goană printre tufe şi noi după el.

   Nu putea fi îndoială că ne văzuseră călăreţii şi nu va dura mult până vor fi lângă noi.

   Situaţia noastră era disperată. Păduricea nu oferea acoperire bună şi în faţa noastră era fluviul! Dacă încercam să trecem înot pe ţărmul celălalt, călăreţii ne-ar fi putut împuşca lesne de pe mal.

   Ne prinseserăm în capcană.

   Ajunserăm la mal şi Pongo se opri, uitându-se cercetător în juru-i ca să se orienteze. Apoi ne făcu semn şi porni în goană de-a lungul apei.

   Descoperise Pongo o ascunzătoare bună, sau era în apropiere un vad, pe unde puteam trece lesne?

   Fără să ştim încotro ne ducea camaradul nostru, alergarăm orbeşte după el.

   De-odată ajunse la urechile noastre un vâjâit puternic şi văzurăm că ajunseserăm la o cataractă. De la vreo patru metri înălţime apa cădea în jos.

   Pongo ne întinse mâna.

   — Massers ţine bine şi merge după mine! ne şopti, apoi, fără să stea la gânduri, îşi dădu drumul în apă, trăgându-ne şi pe noi.

   Nu cutezam să-ntorc privirea.

   Ajunseseră călăreţii aproape de tot? Mi-era greu, însă, să mă ţin pe picioare, căci fundul pietros era neted şi găseam anevoie un sprijin sigur.

   Şi, deodată - nici nu-mi venea să cred ochilor! - Pongo coti şi alergă de-a dreptul în apa ce cădea vijelios.

   Înnebunise oare? Vroia să se arunce în braţele morţii şi să ne tragă după dânsul?

   Eram gata să mă prăbuşesc când apa căzu cu putere deasupra mea, dar Pongo mă smulse cu sine şi apucasem iarăşi mâna lui Marian.

   De-odată mi se păru că visezi - văzui cum apa cădea de jur împrejurul meu, dar pe mine nu mă atingea nici un strop.

   Privii în lături.

   La dreapta mea era Pongo şi Marian stătea şi el acolo, iar deasupra noastră apa cădea în arc întins, în vreme ce noi ne sprijineam cu spatele de stâncă.

   Era ca şi cum apa ne-ar fi învăluit într-o manta ocrotitoare, ca să nu ne poată vedea urmăritorii noştri.

   Din când în când ne udau câteva picături şi aerul era plăcut, răcoros. Iar Pongo al nostru rânjea. Într-adevăr, o ascunzătoare mai potrivită n-ar fi putut găsi şi-i admirai prezenţa de spirit, căci atât lui Marian cât şi mie nu ne-ar fi dat în gând această idee genială.

   Ca printr-un văl văzurăm după câtva timp pe călăreţi cercetând malul. De sigur că nu-şi puteau explica unde rămăseserăm.

   Se mai învârtiră câtva timp de colo până colo, căutând mereu, apoi după ce se încredinţară că nu puteam fi pe aproape, străbătură apa înot cu caii lor. Probabil că-şi spuseseră că am trecut dincolo, mai înotând, mai afundându-ne.

   Noi însă mai ramaserăm câtva timp în ascunzătoarea noastră minunată şi abia când începu să se întunece ne urmarăm fuga pe malul celălalt.

   Aci am dat iarăşi de urmăritorii noştri şi cum se petrecură lucrurile îţi voi povesti cu alt prilej, dragă George - încheie doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 108

COMOARA DIN FILDEŞ

   PREMIU PE CAPETELE NOASTRE.

   DOCTORUL BERTRAM urma cu povestirea întrerupta în seara trecuta:

   — Massers fie liniştiţii - zise Pongo, liniştitor - Askari nu găseşte.

   Privirăm cu luare aminte peste marginea albiei secate a fluviului unde ne ghemuiserăm. Pongo îndoi încetişor în jos o creanga a tufei care-i servea de acoperire.

   Dincolo călăreau şase oameni ai poliţiei engleze, care ne căutau. Eram doar bănuiţi de a fi contribuit în mare măsură la producerea unor tulburări puse la cale de un trib băştinaş.

   Şi cu totul întâmplător aflasem în seara trecuta la o staţiune militară izolata, ca se pusese chiar cate un premiu de o suta de lire sterline pe capul fiecăruia din noi. Era o suma destul de ispititoare, astfel trebuia să fim cu ochii în patru, până vom fi părăsit teritoriul englez. Desi când aflarăm vestea, părăsirăm în graba mica staţiune, unde un englez slăbănog şi posomorit ţinea o dugheana cu tot felul de mărfuri trebuincioase, patronul tot trebuie să fi intrat la bănuiala.

   Căci întâmplător Pongo, cu ochii săi ageri îi observase pe urmăritori şi fusese norocul nostru ca găsiserăm aici albia secata a fluviului, care ne oferea o acoperire minunata.

   Numai ca se prea putea ca şi călăreţilor să le fie cunoscuta albiei fluviului atunci trebuie să ne apărăm şi noi, căci daca am fi fost luaţi prizonieri, nu ne-am fi putut aşteptă la cruţare.

   Privirăm cu încordare la călăreţii care formaseră un cerc larg şi căutau urmele noastre în stepa. Dar avusesem noroc, căci cu puţin înainte de a se lumina de ziua se stârnise o furtuna cu ploaie, care făcuse ca iarba din stepa să devina şi mai verde şi mai elastica. Astfel ca firele se ridicară îndată după trecerea noastră şi numai întâmplător ne-ar mai fi putut descoperi cei şase soldaţi.

   Călărind mereu în cerc ei se apropiau tot mai mult şi în cele din urma recunoscurăm ca era vorba de indieni, care din cine ştie ce motive fuseseră transplantaţi de englezi aici în Africa.

   — Se pare ca ne căuta atât de metodic încât ne vor găsi în cele din urma, îşi dădu cu părerea Marian. N-ar fi mai bine să ne furişăm spre stânga, de-a lungul albiei fluviului? Colo jos pare ca apa face un cot ascuţit. Ce crezi tu, Pongo?

   — Mai aşteaptă Massers - răspunse calm uriaşul - Askari nu

vor veni acolo Monuhu.

   Zicând aceasta arata cu capul spre stânga, în stepa.

   Privirăm cu interes în direct cu pricina. Monuhu însemna rinocer. Să fi fost într-adevăr un astfel de monstru în apropiere, fără ca noi să-l fi zărit când trecuserăm pe acolo?

   — Priveşte - şopti Marian - colo la stânga, lângă tufa aceea mica.

   Privii repede în direct arătată şi văzui un corn uriaş, lung de vreun metru şi jumătate, încovoiat în afara. Asta îmi dovedea ca era vorba de un rinocer cârn, cel mai mare soi de rinoceri, care ating doi metri înălţime şi cinci lungime.

   Stătea în aşa fel la adăpostul tufişului înalt încât nu puteam vedea decât cornul. Când trecuserăm pe lângă el dormise probabil, fusese trezit acum de zgomotul făcut de copitele cailor. Privirăm cu încordare cum călăreţii se apropiau tot mai mult de tufiş. Ma miram ca nu observau rinocerul, căci din şea puteau cuprinde mai bine împrejurimile cu privirea.

   Dar poate ca asta venea de acolo ca rinocerul stătea cu total nemişcat şi indienii n-or fi cunoscând soiul acesta cu cornul îndreptat înainte. Or fi crezând ca e o creangă.

   Curând însă aveau să cunoască primejdiile stepei africane. Unul din călăreţii era la vreo douăzeci de metri de tufiş, când uriaşul rinocer sări brusc în sus şi se năpusti asupra soldaţilor.

   Calul indianului se ridica în doua picioare, călăreţul încerca să-l întoarcă repede, ca să-şi caute scăparea în fuga - dar era prea târziu. În clipa următoare, nenorocitul cal izbit de cornul rinocerului, se dădu peste cap, scoţând un nechezat înfiorător. Şi în nechezatul acesta se pierdu răcnetul de moarte al soldatului care după câteva clipe zăcea neînsufleţit lângă animalul sau.

   Furiosul rinocer nu se mai sinchisi de aceste doua victime, ci se năpusti spre indianul cel mai apropiat, care până atunci privise înlemnit de groaza la scena ce se desfăşura sub ochii săi.

   Acum se smulse însă din încremenire, smulse frâul calul speriat n-avu nevoie de nici un îndemn ca s-o ia la goana nebuna prin stepa.

   Ceilalţi patru soldaţi nu mai statura s-aştepte ca rinocerul să se năpustească asupra lor, ci întoarseră repede şi porniră în galop.

   — Foarte bine va fi, Massers - rase Pongo - Monuhu alunga Askari. Acum noi mergem mai departe.

   Dar mai întâi ne îndreptarăm atenţia spre rinocerul furios care, după fuga celor cinci, goni îndărăt să-şi descarce mania în primul rând asupra hoitului calului, apoi asupra soldatului mort. Priveliştea era atât de înfiorătoare, încât urmarăm îndemnul lui

Pongo şi pornirăm spre stânga, unde fluviul făcea un cot ascuţit.

   Trebuia să ne gândim şi la siguranţa noastră, căci eram la cel mult cincizeci de metri de rinocerul furios, care ne va ataca cu siguranţa când ne va baga în seama. Şi ce puteam face cu cele doua pistoalele pe care le cumpăraserăm în seara trecuta de la negustorul englez din stepa?

   Aplecaţi alergarăm după Pongo şi când, în cele din urma, ajunserăm la cotitura fluviului - ne puteam socoti în siguranţa, căci acum albia mergea aproape în linie dreapta spre Sud. După socoteala noastră eram la vreo suta de kilometri de graniţe.

   Răsuflând uşurat trecui cel din urma de cotitura ascuţită, când - întorsesem deodată privirea spre rinocer - ma izbii de Marian, care privea cu încordare la Pongo.

   Uriaşul se aplecase şi scormonea de zor pământul cu mâinile, pe ţărmul stâng al fluviului. Ploaia dusese cu sine puţinul pământ din locul acesta şi ceva trebuie să fi atras luarea-aminte a lui Pongo.

   — Ce este? şopti către Marian.

   — Nu ştiu, îmi spunea numai ca trebuie să fie o peşteră pe aici.

   — Poate dam de vreo mina de aur! glumi eu.

   Dar rasul îmi pieri când Pongo se ridica.

   Mutra să era foarte serioasa. Ţinea ridicat un obiect în mana. Ne simţirăm străbătuţi de un fior, căci acest obiect era un os de braţ omenesc.

   Cărei crime îi dăduserăm de urma aici? Sau era vorba de mormântul vreunui vânător nenorocit, pe care camarazii îl înmormântaseră?

   — Neplăcut! Zise Marian, după câtva timp - Probabil ca am descoperit o crima aici, dar nu trebuie să vorbim nimic despre aste. Cel mult, când vom ajunge pe teritoriul portughez, vom putea da de veste autorităţilor engleze. Bănuiesc ca nenorocitul e din Sabruna, care se afla la Nord, sau din Nundi, care se afla la Sud. Probabil ca din acesta din urma, căci e mai aproape.

   — Poate mai putem stabili cine e - zisei eu - de sigur ca nu mai are carne pe trup, dar asta o fi opera furnicilor. Poate ca i-au lăsat îmbrăcămintea în pace.

   — Nu prea e probabil, însă putem cerceta.

   Pongo, care ascultase vorbele noastre, se lăsa îndată în genunchi şi îndepărtaţi şi restul nisipului care fusese zvârlit peste groapa.

   Curând ieşi la iveala o adâncitură întinsa şi lunguiaţa care la origine fusese probabil săpată de apa fluviului şi care fusese folosita drept mormânt pentru nenorocitul acela.

   Osemintele sale zăceau în ordine desăvârşită a unui schelet, pe fundul pietros al groapei. Îmbrăcăminte, carnea şi tendoanele dispăruseră cu totul, ceea ce îndreptăţea bănuiala mea ca furnicile îşi făcuseră de lucru aici.

   Fireşte ca era greu de stabilit când fusese îngropat omul, dar deoarece oasele erau încă puţin umede şi elastice - după cum ma încredinţai în urma cercetării braţului - nu putea fi mult timp de atunci.

   — Aici, Massers! exclama deodată Pongo, care scormonise prin groapa. Găsit glonţ şi cutie.

   Se ridica şi dădu lui Marian, un glonţ de revolver automat modern, lucru ce-l recunoscurăm imediat.

   — Unde a fost glonţul? întreba prietenul meu.

   — Între coaste - răspunse uriaşul - cutie stat lângă picior.

   Aşadar era vorba într-adevăr de o crima. Dovada o făcea

glonţul între coaste.

   Cutia era de tabla, de mărimea unei tabachere. Faptul ca fusese lângă picior, dovedea ca cel ucis o avusese ascunsa în cizma sau în jambiera. Fireşte ca şi pielea căzuse jertfa lacomelor furnici.

   Şi ucigaşii nu descoperiseră cutia aceasta - altminteri jefuiseră complet mortul, deoarece nimic alta nu se mai găsi acolo.

   — Trebuie să deschidem cutia, poate că din conţinutul ei stabilim cine a fost nenorocitul, zise Marian.

   — Atunci să pornim mai întâi înainte - propusei eu - căci aici suntem prea aproape de rinocer. Hai să închidem la loc groapa, ca să nu scoată hienele osemintele.

   — Ai dreptate - încuviinţă Marian - putem deschide cutia când vom lua masa de prânz, adică peste vreo doua ceasuri. Şi asta după ce vom fi vânat vreo sălbăticiune.

   Astuparăm repede groapa cu nisip, Pongo mai puse deasupra câţiva bolovani găsiţi prin apropiere, apoi merserăm înainte spre miazăzi.

   Cufundat în gânduri fui trezit de o exclamaţie a lui Marian. El arata cu mana în faţa şi atunci văzui nişte stânci la o depărtare de câţiva kilometri. Erau înalte de vreo cincizeci de metri, stăteau lângă albia fluviului şi făceau a impresie ciudata în stepa întinsa.

   Pentru noi constituiau o surpriza plăcută, căci la adăpostul lor puteam poposi şi aprinde un foc fără să ne temem ca vom fi descoperiţi.

   Fara voie ne iuţirăm paşii, ca să găsim cât mai curând un loc potrivit pentru tabăra.

   Fundul albiei fluviului era din nisip. Moale în care paşii noştrii se pierdeau. Pongo o luase cu câţiva paşi înaintea noastră, cu ochii şi urechile la panda, după ceva vânat.

   Deodată se opri, smulse de la brâu cuţitul lat şi lung pe care-l cumpărase în dugheana englezului si-l zvârli; cum ştia el să-l zvârle peste marginea malului drept, în stepa.

   În clipa următoare auzirăm foşnete în iarba înaltă şi la vreo douăzeci de metri de noi, văzurăm picioarele unui berbec sălbatec zbătându-se în aer, apoi se făcu tăcere.

   Pongo privi mai întâi cu băgare de seama în jur, se-ntoarse apoi în stepa şi se-ntoarse curând cu vânatul.

   — Bravo, Pongo! exclama Marian. Acum ne putem ridica o mica tabăra în stâncile de colo.

   Ajunserăm la grupul de stânci peste vreo jumătate de ceas şi ramaserăm locului, uimiţi, căci în faţa noastră, într-o crăpătura larga dintre stâncile dinainte, era o coliba mica.

   Ne pieri graiul la toţi - ce să-nsemne construcţia aceasta veche, din bârne groase, în inima stepei? Fluviul, chiar pe vreme de ploaie, nu era navigabil decât cel mult pentru kanu-uri, astfel ca nu putea fi vorba de un adăpost pentru corăbieri.

   Oraşul Sabruna, spre Nord, era la vreo nouăzeci de kilometri depărtare - Mundi, spre sud, la vreo şaizeci de kilometri.

   E drept ca se aflau prin apropiere sătuleţe de negri, dar asta nu explica prezenţa acestei colibe ascunse.

   — Ciudat, dar pentru noi poate foarte bine, rupse tăcerea Marian, în cele din urma. Te pomeneşti ca aceasta coliba e depozitul vreunui negustor şi vom găsi lucruri trebuincioase. Atunci o să se bucure când îi vom goli niţeluş dugheana, rasei eu.

   — Îi vom lăsa plata cuvenita - zise Marian - englezii ne-au lăsat cel puţin banii şi obiectele de valoare.

   — Eu nu-mi pot închipui ca un om să pună ceva la păstrat în ţinutul acesta părăsit şi într-o coliba veche cum e asta, spusei; poate ca înainte vreme şi-a avut sălaşul aici o expediţie, care a construit coliba.

   — E cu putinţă - încuviinţă Marian. Om vedea noi îndată.

   Pornirăm încetişor şi cu băgare de seama spre coliba, oprindu-

ne tocmai în faţa ei.

   Era construita cu multa îngrijire din palmieri groşi, ceea ce dovedea ca era destinata unei şederi mai îndelungate. După vârsta trunchiurilor de copaci, putea să fi fost ridicata de vreo doi ani. În cazul acesta, însă, teoria mea devenea cam neprobabilă, căci cu doi ani înainte sălbătăciunile în ţinutul acesta erau stârpite într-atât încât o şedere mai lunga pentru o expediţie de vânătoare ar fi fost cam ne la locul ei.

   — Coliba pare să fie goala. Hai să intram, zise Marian.

   — Massers face repede, călăreţii în urma noastră. spuse Pongo.

II.

TAINA STÂNCILOR.

   ERA O VESTE FOARTE NEPLĂCUTĂ. Aşa dar, ne dăduse de urma o a doua patrula englezeasca. Nu mai puteam întoarcem privirea să-i observam pe călăreţii, căci din cuvintele lui Pongo eram încredinţaţi ca se aflau foarte aproape.

   Negrul nostru se şi săltase pe ţărm şi se târa repede, prin iarba înaltă, spre coliba.

   Marian îl urma imediat şi eu după el.

   Uşa n-avea broasca, însă pe dinăuntru era prevăzută cu zăvoare mari, pe care Marian le împinse după ce intrai eu în încăpere. Privirăm apoi cu toţii în stepa, prin deschizăturile foarte înguste.

   Le vreo patru sute de metri depărtare văzurăm venind în goana patru călăreţii. Dar nu erau soldaţi englezi, după cum recunoscurăm îndată, ci persoane civile. Dar de ce se grăbeau atât de tare?

   Deodată se iviră îndărătul acestor călăreţii puncte mici, care se apropiau de asemenea cu repeziciune mare. Şi Pongo zise după câteva clipe:

   — Massers, colo vine Askari!

   Acum se lămureau lucrurile: cei patru călăreţii erau urmăriţi de soldaţi dintr-o pricina oarecare.

   — Să nădăjduim ca vor trece fără să bage de seama coliba - zise Marian - altminteri poate s-avem neplăceri.

   — De ce? întrebai. Nu-i lăsăm înlăuntru pur şi simplu şi atunci s-or carabani ei când Askari se vor apropia.

   — Asta aşa e - încuviinţă Marian - când soldaţii urmăritori vor baga de seama cu siguranţa coliba. Ia te uita, călăresc de-a dreptul spre stânci. E foarte probabil ca vor să se apere aici.

   — Dar au pe urmele lor zece soldaţi - zisei eu - ceea ce face să nu se poată gândi la apărare. Vad însă ca ai dreptate, se-ndreaptă direct încoace.

   Cu viteza nebuna cu care călăreau, urmăriţii ajunseseră la vreo cincizeci de metri numai. Dar soldaţii erau la vreo opt sute.

   Îi vedeam bine acum pe cei patru bărbaţi Nu făceau deloc impresie buna. Erau făpturi sălbatice, cu mutre bărboase şi purtau haine, kaki rupte.

   Trecură în goana albia fluviului şi opriră lângă coliba.

   Cei din frunte sări repede jos de pe calul sau şi vru să împingă uşa colibei, dar o găsi închisa.

   — Drace! exclama el. Ce-a făcut Wilkens aici? O fi bătut în cuie uşa?

   Noi ne lipiserăm de perete, lângă ferestruicile înguste - în clipa următoare una din deschizături se întuneca.

   — Ei, comedie! rosti iarăşi glasul gros dinainte. Nu e nimeni în coliba. Sau te pomeneşti ca totuşi cineva a găsit taina... dar nu, asta nu e cu putinţă - adăugă el repede.

   — Fir-ar să fie. Guld - se auzi alt glas - de ce mai stai la gânduri? Sparge uşa, omule? Soldaţii se apropie repede.

   Situaţia se complica pentru noi. Văzuserăm ca cei patru oameni erau înarmaţi, iar noi n-aveam împotriva lor decât doua pistoale, dac-ar fi fost să ajungă lucrurile la o lupta.

   Dar Pongo se şi strecura până la uşa şi se opinti într-însa cu spatele sau puternic. Şi când omul de afara se arunca cu toată puterea în uşa. Aceasta nu se clinti nici măcar cu un milimetru.

   — Repede, Guld, vin soldaţii! îndemna alt glas.

   Atunci făcui nechibzuinţa să privesc prin una din deschizături, căci credeam ca omul plecase deja. Dar văzui deodată în faţa mea un chip gras, încadrat de o barba neagra.

   — Trădare! răcni el în aceeaşi clipa. Sunt străini aici?

   — Lasă-i, Guld! striga doua glasuri. Plecam fără tine, daci nu vi.

   Şi când într-adevăr copitele cailor tropotiră pe fâşia de pământ

dintre coliba şi albia fluviului, omul din faţa colibei o lua şi el la goană, scoţând o ultima înjurătură.

   Acum puteam privi afara fără grija. Soldaţii mai erau la cinci sute de metri depărtare, însă veneau în galop nebun. Erau tot indieni, data asta însă sub conducerea unui european.

   — Ce ne facem acum? întrebai pe Marian. Nu eşti şi tu de părere ca europeanul din fruntea soldaţilor va pune să se cerceteze coliba? A văzut doar bine de tot ca cei patru urmăriţi sau oprit aici.

   — Da, ma tem şi eu de asta - încuviinţă Marian - de aceea ar fi bine să cercetam ce se afla pe aici înlăuntru. Bărbosul ala care a vrut să spargă uşa a pomenit doar de o taina.

   — Vrei acum să pierzi vremea căutând s-o descoperi? întrebai mirat. Mai bine să încercam a pleca grabnic de aici înainte de a se apropia indienii.

   — Şi eu am presimţirea ca taina de care vorbise individul ne va ajuta să ne facem nevăzuţi - râse Marian - da - urma el râzând, când văzu mutra mea uimita - sunt chiar sigur asta. N-ai ascultat bine ce-a zis?

   Pe când vorbea încă, prietenul meu păşi spre peretele din fund al colibei. Îl urmai şi zisei cu însufleţire.

   — Da, Mariane, cu siguranţa ai dreptate. Fireşte trebuie să fie şi nu pricep cum de-am trecut cu vederea vorbele acelea atât de însemnate.

   Cu înfrigurare începurăm să căutăm vreo uşa secreta. Vremea trecea însă fără să găsim nimic, când deodată Marian scoase o exclamaţie de surpriza.

   — Am găsit! spuse el apoi. Aici e un ţăruş de lemn, care se învârteşte uşor. Şi... A! Asta e foarte iscusit făcut.

   Cu aceste cuvinte Marian trase de un ţăruş pe care-l descoperise jos pe pământ - şi atunci se ridica în perete un capac, dând la iveala o deschizătură destul de mare ca să îngăduie trecerea a doi oameni.

   — Repede înăuntru! mai spuse eu. Deschizătura asta trebuie duca într-un gang săpat între sau sub stânci.

   Se făcu nevăzut repede în deschizătură neagra şi eu îl urmai, după ce-i strigai lui Pongo să aducă berbecul vânat.

   Uriaşul îmi întinse animalul, îl trasei repede în gangul oarecum în panta şi camaradul nostru închise la loc capacul, după ce intrase el în ascunzătoare.

   Se făcu întunerec adânc, dar după ce ochii mi se obişnuiră puţin, observai o lumina slaba în faţa noastră.

   După vreo zece paşi ajunsei deodată la o peşteră, care avea vreo douăzeci de metri jur-împrejur. Înălţimea ei putea să fie de vreo patruzeci de metri şi sus de tot, cădea lumina prin nişte crăpături ale tavanului ce se îngusta din ce în ce.

   Toate stanca de forma conica - una din multele din care era format grupul - era aşa dar goala pe dinăuntru. Şi constructorii colibei trăseseră foloase de pe urma acestei ascunzători minunate.

   Marian, care stătea în mijlocul peşterii privea mutra mea uimita şi zâmbea pe sub mustaţa. Şi aveam motiv să fiu mirat peste măsură, căci peşteră din stânci adăpostea un magazin în toată regula, cu tot soiul de obiecte care pot avea o întrebuinţare în aceste ţinuturi sălbatice. Arme de tot felul, îmbrăcăminte, şei, haturi apoi conserve, tutun, etc.

   — Minunat! izbuti şi zic în cele din urma. Se pare c-am dat de-a dreptul în depozitul vreunei bande.

   — Ai dreptate, Robert, am da de bucluc daca nu ne-am putea îndepărtaţi repede. Sau ne vor găsi soldaţii, sau chiar bandiţii, daca iar putea scapă de urmăritori. Dar, sst! Sunt la colibe.

   Ramaserăm nemişcaţi în peşteră şi auzirăm înăbuşit glasurile soldaţilor care spărseseră uşa. Curând însă o voce poruncitoare acoperi larma apoi auzirăm paşi repezi. Urma o tăcere scurta, după care zgomotul făcut de tropotul cailor se îndepărtaţi.

   — Se pare c-am avut noroc - rase Marian - de sigur ca vor să-i prindă mai întâi pe fugari, apoi să cerceteze coliba. Sau poate ca nu s-or mai sinchisi de ea, deoarece au văzut ca e goala.

   — E cu putinţă, însă să fi lăsat un om de paza - obiectai eu - de aceea trebuie să fim cu multa băgare de seama când o vom părăsi. Cel mai bun lucru ar fi să luam masa aici, după aceea să ne luam armele şi să pornim mai departe, spre miazăzi.

   — Bine, putem face şi aşa - încuviinţă Marian - al Pongo s-a şi apucat să jumulească berbecul. În vremea asta să spargem câteva lăzi de conserve şi să facem focul cu scânduri.

   Treaba aceasta o îndeplinirăm repede şi mai ascuţirăm trei beţe, cu ajutorul cărora să putem frige carnea deasupra focului. Spre bucuria noastră găsirăm şi o lada plina cu sticle de apa minerala, care ne prii de minune la masa.

   Focul, însă pe care-l aprinseserăm în mijlocul peşterii, răspândea un fum foarte gros şi o căldură mare.

   De aceea îl stinserăm în data şi ne aleseserăm din depozitul bogat, flinte, pistoale cu muniţii şi cuţite mai bune decât acelea pe care, le aveam.

   Pongo, care scotocea el de zor printre nenumăratele lăzi şi baloturi, scoase deodată o exclamaţie de mulţumire. Descoperise un pachet cu suliţi, din care o lua imediat pe cea mai grea.

   —  Ciudat! făcu Marian. Până şi arme pentru băştinaşi au îngrămădit aici. Trebuie să fie o banda bine organizată cu ramificaţii întinse. Daca soldaţii ar da acum aici peste noi - situaţia noastră ar fi şi mai proasta, căci englezii ar crede atunci ca facem parte din banda.

   — Atunci să ştergem putina cât mai repede! Propusei eu. Numai ca trebuie să fim cu mare băgare de seama când vom părăsi coliba. Dar ce-o fi asta? Am stins doar focul cu toate astea miroase a incendiu!

   — Aşa e - încuviinţă Marian - şi aerul e foarte fierbinte. Ce să fie?

   — Massers fuge repede! striga Pongo. Coliba arde.

   Ne străbătură fiorii. Data aşa era, ne aflam prinşi ca într-o capcana. Şi copacii uscaţi vor dezvolta o văpaie atât de mare încât ne vom prăpădi fără doar şi poate.

   Sa fugim în sus era de asemenea cu neputinţă. E drept ca pereţii erau zgrunţuroşi şi cu ierburi, dar din pricina formei conice a peşterii era exclus să ne putem căţăra în sus, căci ne-am fi

pierdut echilibrul.

   Marian privi cercetător în jurul sau, apoi striga:

   — Repede, trebuie să împingem în gang lada cu sticle de apa minerala. Cu ajutorul ei curentul de aer cald, care e alungat acum încoace, va fi simţitor redus. Celelalte deschizături libere încă, va trebui şi le astupam cu saci dintr-aceia în care sunt puştile. Dar repede!

   Dădurăm jos lada grea, care stătea pe o alta, de aceeaşi mărime descoperirăm atunci ca şi lada de dedesubt era plina tot cu sticle de apa minerala.

   — Foarte bine! zise Marian. Putem aşa dar să umezim sacii pe care îi vom vara în deschizături, împiedicându-i astfel să ardă.

   Repede împinserăm prima lada în gangul stâncos care ducea la coliba în flăcări. Curentul de aer care ne izbi dintr-acolo era fierbinte, dar după ce afundarăm lada cu vreo patru metri atmosfera devenea mai suportabila.

   — Destul! striga Marian. Repede cu sacii!

   Crăpăturile care mai rămaseră, cum era şi firesc, fura astupate cu sacii muiaţi în apa minerala. Acum eram cel puţin ocrotiţi de aerul fierbinte şi de fumul usturător.

   După ce ne retraserăm iarăşi în peşteră Marian zise:

   — Fireşte ca ofiţerul n-avea de unde să ştie ca suntem aici înăuntru, căci atunci n-ar fi dat ordin se pună foc colibei. Acum suntem nevoiţi să rămânem mai multa vreme aici, până se vor fi stins cu totul ruinele. Asta poate ţine până mâine.

   — Avem destule merinde aici - spusei eu - aşa ca nu e mare primejdie. Dar acum ia deschide cutia pe care o găsirăm la cel ucis.

   — Aşa e, cât p-aci să uit.

   Prietenul meu scoase cutia din buzunar tăia încetişor tabla subţire, cu cuţitul. Înăuntru se afla o scrisoare şi doua foi de hârtie, care păreau nescrise.

   — Tocmai aceste doua hârtii or fi mai importante, zise Marian - dar fără motiv temeinic omul nu le-o fi închis în cutia asta, pe care a lipit-o cu cositor apoi. Ia ţine-le tu, Robert, până voi citi eu scrisoarea.

   Despături hârtia şi citi:

   Mozambic,

   „Nu ştiu bine daca trebuie să am încredere în Wilkens. De aceea voi închide aceste doua hărţi ale tatălui meu, împreuna cu scrisoarea într-o cutiuţa pe care o voi ascunde în talpa cizmei.

Daca va fi să-mi găsesc sfârşitul în călătoria asta aventuroasa, atunci poate ca mai târziu vreun om cinstit, care va deschide acesta cutiuţa, va ajuta fiicei mele Carmen să intre în stăpânirea averii ei.

   Numai să nu fie un vis, pentru care mi-am dat viaţa. Dar vreau să nădăjduiesc ca fata mea n-a murit, ci a spus adevărul. Atunci comorile de fildeş, pe care trebuise să le îngroape, sunt proprietatea mea şi eu le las fiicei mele Carmen - daca îmi voi pierde viaţa în cascadă primejdioasa.

   Wilkens susţine ca el cunoaşte bine ţinutul şi după cum am auzit, a stat mult timp în ţara asta. Ba îmi spunea chiar ca umbla legende cu privire la comoara de fildeş îngropata a tatălui meu. Aşa ca trebuie să fie adevărat.

   Alăturatele doua hărţi mi le-a lăsat tata. Daca le încălzeşti cu băgare de seama deasupra focului, atunci apar schiţele facule de tata, cu privire la comoara. Pe când se afla pe patul de moarte, îmi spunea ca trebuie să alătur exact hărţile una de alta. Asta nu e greu şi locul unde se afla comoara e precis însemnat.

   Poate ar fi fost mai bine s-o ridic fără ajutorul lui Wilkens, dar omul acesta e de mare folos, căci vorbeşte dialectele băştinaşilor şi cunoaşte bine ţara.

   Plec deci cu toată nădejdea. Fie ca norocul să-i surâdă iubitei mele Carmen!

   Paolo de Braganza."

   Marian împături la loc scrisoarea, apoi zise:

   — Şi acum bietul tata, care vroia să facă fericirea fiicei sale, zace aici în albia fluviului.

   Robert, chiar daca suntem fugari, pe capetele cărora s-au pus premii, trebuie totuşi să-ncercăm să punem mana pe acest Wilkens. Cu siguranţa ca e acelaşi individ de care amintise înainte banditul Guld. Şi din asta se poate trage încheierea ca aceasta coliba care se afla acum în flăcări, sta în strânsă legătură cu comoara celui ucis.

   — Nici nu mai încape îndoiala, Mariane, acum pricep eu de ce oamenii aceia au făcut aici depozitul acesta şi au construit coliba. Prin ţinutul acesta trebuie să se afle locul unde tatăl lui Braganza a îngropat comoara de fildeş. Şi deoarece acest Wilkens vorbea de legende cu privire la comoara, s-o fi dus cu banda lui s-o caute.

   — Atunci nu pricep cum a pornit Braganza din Mozambic - spuse Marian, îngândurat. Sunt vreo opt sute de kilometri în linie aeriana. I-ar fi fost mult mai aproape dac-ar fi luat drumul de la Cap Delgado, în susul fluviului Rovuma.

   — Dar după nume e doar portughez! obiectai eu. Astfel ca e explicabil de ce a stai în Mozambic, capitala coloniei portugheze şi ca o fi lăsat-o poate acolo pe fiică-sa Carmen, fără grija vreunei familii, înainte de a porni încoace.

   — Cred ca ai dreptate - încuviinţă Marian - şi acum să examinam hârtiile. Oho, se întrerupse el - se pare c-a luat foc lada cu sticlele. Uite ca pocnesc sticlele!

   Într-adevăr, dinspre gangul care ducea la coliba incendiata, se auzea zgomot de sticle ce plesneau.

   — Asta e bine, zisei eu - căci focul se stinge îndată şi sacii se vor umezii din nou.

   — Aşa e, încuviinţă Marian şi în acelaşi timp e o dovada ca coliba e cuprinsa de foc cu totul. Să nădăjduim ca se va prăbuşi curând, astfel ca mâine dimineaţa ne vom putea strecura afara.

   — A! S-a întâmplat! exclamai eu, în clipa când o bubuitura puternica făcu să se cutremure pământul - curând se vor stinge flăcările - să aprindem acum o aşchie, ca să încălzim hărţile.

   — Da, aşa e bine.

   Marian tăia o aşchie lunga dintr-o lada o aprinse, apoi ţinu cele doua hărţi deasupra flăcări şi în curând apărură pe hârtia îngălbenita linii încâlcite, puncte şi litere.

   — A, aici e coasta Mozambicului! striga prietenul meu - aici e fluviul Ludjenda, aici Lurio. Şi Rovuma e însemnat pe harta. Iar şirul acesta de liniuţe cu literele N. Trebuie să fie munţii Nanuli. Şi aici se potriveşte exact harta următoare. Şi anume, avem localităţile: Nundi şi Sabruma, între care ne aflam în clipa de faţa, Aşa dar, crucea, care înseamnă desigur punctul unde e îngropata comoara, trebuie să arate un loc foarte apropiat.

   — Ia te uita, Mariane! făcui eu, agitat. Linia asta subţire cu siguranţa ca e albia fluviului în care e îngropat bietul Braganza. Oare tatăl sau o fi îngropat şi el tot acolo comoara? Asta ar fi o adevărată ironie a sorţii.

   — Aha! făcu Marian. Braganza nu i-o fi arătat lui Wilkens ala hărţile, ci i-o fi spus numai ca locul căutat se afla pe aici prin apropiere. Şi aici a fost ucis cu sânge rece, pentru ca ucigaşii îşi închipuiau, desigur, ca vor găsi planul exact asupra cadavrului. Nu s-au gândit însă să caute în talpa cizmei de descoperire.

   — Şi acum ce face? întrebai.

   Marian continua să privească gânditor cete doua hărţi, apoi zise, clătinând capul:

   — Zău nu pot pricepe de ce bătrânul Braganza amintea mereu ca cele doua hărţi trebuiesc potrivite exact una lângă alta. Nu era deloc nevoie să spun asta căci merge de la sine. Şi de aceea

bănuiesc ca e o taina la mijloc.

   — Atunci încearcă să le aşezi altminteri - rasei eu - dar bănuiesc ca bătrânul Braganza care îngropase comoara de fildeş, a stăruit atât de mult asupra acestui lucru pentru ca nu mai era în toate minţile. Eu as propune să căutăm prin ţinutul acesta, căci judecând după harta, ascunzătoarea trebuie fie pe aproape.

   — Putem rămâne aici înăuntrul stâncii - spuse Marian - căci va fi greu să ne descopere cineva în locul acesta. Apoi am putea încerca să descoperim ascunzătoarea. În vremea asta va slabi niţeluş şi paza la graniţe căci englezii ne vor spune ca am dispărut.

   — Minunat! exclamai - daca vom fi cu băgare de seama, nu ni se poate întâmpla nimic aici.

   — Poate numai din partea bandiţilor care au fost alungaţi adineauri de patrula engleza s-avem a ne teme de ceva obiecta Marian. Cu siguranţă ca se vor înapoia, ca să-şi salveze depozitul.

   — Ştii ca ai dreptate! încuviinţai. Ce e de făcut?

   — Trebuie neapărat să ne creăm o a doua ieşire şi de data asta spre partea dindărăt în labirintul stâncos. Hai să încercăm, poate găsim undeva o stanca mai subţire.

   Ne căţărarăm repede pe peretele de stanca, până ajunserăm pe un brâu îngust care mergea de jur-împrejurul peşterii. Era un fel de drum, foarte îngust, dar puteam sta în picioare pe el şi să mişcăm braţele, fără să ne temem de a ne prăbuşi.

   Cu ajutorul cuţitelor încercarăm tăria stâncii în mai multe locuri şi constatai ca piatra putea fi fărâmata foarte uşor cu ajutorul oţelului.

   Marian şi Pongo făcură aceeaşi constatare şi după o scurta căutare hotărârăm să facem o ieşire în capătul extrem, peste drum de intrare. Stanca era atât de moale în locul acesta încât treaba mergea struna şi în curând cuţitul lui Pongo ieşi cel dintâi de partea cealaltă. Piatra avea o grosime de cel mult o jumătate de metru punându-ne pe lucru cu toată încordarea, după doua ceasuri dădurăm gata o gaura prin care puteam trece cu uşurinţă.

   Privirăm cu rândul afara, ca să ne întipărim bine locul unde ne aflam. Eram la vreo cinci metri deasupra pământului, dar conul de stanca era pe din afara cu ridicături, aşa ca nu prezent a nici o greutate coborârea. În faţa noastră se înălţau alte doua conuri de stânci, înalte de cate cincizeci de metri, printre care ducea o poteca foarte îngusta.

   Era vădit ca aceasta poteca nu putea fi observata dinspre stepa, aşa ca pentru noi constituia un minunat drum de retragere.

   După ce ne întipărirăm bine în memorie locul, ca să putem găsi poteca eventual şi noaptea, coborâm iarăşi în peşteră, ca să ne îngrijim de cina şi de culcuşuri.

III.

ÎN PEŞTERĂ.

   POCNITURILE STICLELOR ÎNCETASERĂ o dovada ca coliba prăbuşita arsese cu totul. Apa minerala îşi făcuse şi ea datoria. Apărându-ne de căldură şi fum, prin aceea ca împiedecase arderea celei mai mari parţi a lăzilor şi sacilor.

   Marian se strecura binişor în gangul îngust când se înapoie ne spuse ca totul era în regula. În vreme ce Pongo spinteca scânduri ca să avem cu ce întreţinea un foc toată noaptea eu căutai conserve pentru cina.

   Marian, însă, se îndeletnicea iarăşi cu cele doua hărţi, ţinându- le deasupra unei aşchii aprinse. Le aşeza mereu altfel şi de fiecare data dădea din cap morocănos.

   — Ia mai lasă-le încolo, Mariane, căci tot nu vei mai scoate ceva într-însele! zisei în cele din urma, râzând. Hai mai bine ne facem un culcuş bun, căci nădăjduiesc ca vom rămâne aici mai multa vreme.

   — Se pare că-ţi place locul zise prietenul meu - dar trebuie să te gândeşti ca atât englezii cât şi bandiţii ne ameninţa mereu. Eu unul: as fi mulţumit dac-am putea găsi chiar mâine comoara îngropata. E păcat ca nu se vede nici o indicaţie pe harta. Dar e sigur ca trebuie să se afle pe aproape.

   Cu rumeguşul de lemn care se afla în lada cu sticle de apa minerala ne făcurăm un culcuş bun, acoperit ca paturi. Pongo adunase scândurele aprinse în foc, la care ne încălzirăm conservele.

   Într-acestea se lăsase întunericul. Pongo lua prima veghe, eu a doua, Marian a treia, dar noaptea trecu în linişte.

   După ce luarăm dejunul, ne puserăm pe lucru ca să înlăturăm baricada din gangul îngust. Pongo intrase cel dintâi înăuntru, ne întinse în primul rând sacii, apoi lada aproape distrusa de foc.

   Acum trebuia să ne facem drum prin dărâmăturile colibei incendiate. Pongo trebuia să procedeze cu mare atenţie, căci se putea ca englezii să fi pus un om de paza.

   Şi Negrul nostru lucra cu atâta dibăcie încât nu făcea nici un zgomot. Ne întindea adesea bucăţi de grinzi arse, pe care le scosese cu cuţitul sau.

   În cele din urma ne şopti:

   — Massers vine liniştit, nu este nici un duşman.

   În clipa următoare Negrul se ridica şi prin deschizătură pe unde ieşise, pătrunse în gang lumina zilei. În curând stăteam lângă el, pe grinzile prefăcute în cărbune ale colibei.

   În stepa întinsa nu se vedea nimic suspect. Nişte antilope păşteau în iarba înaltă, o dovada ca ne puteam socoti în siguranţa.

   Marian aprinse iar un focşor din crengi uscate şi după ce ţinu câtva timp hărţile deasupra lui şi le studie în amănunţime, zise:

   — Daca crucea de aici arata locul unde este îngropat fildeşul, atunci el trebuie să fie - daca ma întemeiez pe celelalte masuri - la vreo cincizeci de paşi de aici spre răsărit, în stepa. Ma duc într- acolo, iar voi rămâneţi aici deocamdată. Daca vom găsi ceva, va chem eu.

   Înainte ca să ma pot împotrivi, el şi străbătuse albia fluviului şi porni repede în stepa. Ţinea puşca în mana, dar eu tot eram îngrijoraţi de el, astfel ca luai şi eu arma sub braţ căutăm mai mult la dansul decât la eventualii duşmani.

   Prietenul meu era aproape de cei cincizeci de metri, aşa ca trebuia să ajungă curând în locul indicat de cruce pe harta.

   Mişcările sale deveniră mai încete şi privea pământul cu tot mai multa atenţie. Eram atât de încordat să vad daca va descoperi ceva, încât nu dădui nici o atenţie celor din jur.

   Asta era cât p-aci să ne piardă - de n-ar fi fost Pongo.

   — Masser Bertram, repede înapoi! striga el deodată. Vin Askari.

   Privii spre dreapta şi văzui în depărtare câteva puncte. Şi

Marian, care auzind cuvintele negrului îşi îndrepta şi el privirea spre Nord, veni în goana îndărăt la noi.

   — Ai fi putut fi cu mai multa băgare de seama. Robert, zise el necăjit. Acum haideţi. Repede în ascunzătoarea noastră?

   Fara să mai asculte scuzele mele, el urca grabnic în gaura dintre bârnele carbonizate şi eu îl urmai.

   Pongo intra cel din urma în deschizătură şi în faptul ca zăbovea şi făcea oarecare zgomot, trasei încheierea ca acoperea deschizătură cu restul bârnelor.

   Ramaserăm liniştiţi în gangul strâmt, căci trebuia să ne încredinţăm daca soldaţii treceau mai departe. Curând auzirăm tropotul înăbuşit al copitelor, dar spre spaima mea amuţi îndată. Apoi un glas poruncitor pătrunse până la noi.

   — Iar e un ofiţer englez cu dânşii - şopti Marian - a, sunt chiar doi ofiţeri! Ia asculta!

   Cei doi englezi stăteau de vorba.

   — Dar bine Jack, eu nu cred ce-a spus individual - se auzi un glas - vrea să scape de glonţ şi atâta tot. Crezi tu într-adevăr ca

stanca asta, e goala pe dinăuntru?

   — lartă-mă, Lionel - răspunse camaradul sau - explicaţia lui, de ce a fost construita aici coliba, e foarte plauzibila. Şi n-ar strica de fel daca Indienii noştri ar da în laturi ruinele.

   — De găsit însă nu vom găsi nimic rase cel dintâi. Sau crezi poate ca punctul pe care susţii ca l-ai văzut alergând încoace, a fost într-adevăr un om? Eu pariez c-a fost un berbec.

   — Rămăşag nu pun acum - rase celalalt - sunt prea curios să aflu daca prizonierul a spus adevărul.

   O a doua comanda urma după aceste cuvinte şi auzirăm ca bârnele arse erau zvârlite deoparte.

   — Acum repede înapoi - şopti Marian - mare noroc ca am făcut ieşirea aceea pentru caz de primejdie.

   Îl urmai repede pe prietenul meu, căci şi Pongo se caţără spre peştera.

   — Proasta afacere ca englezii au prins pe unul din bandiţi care le-a trădat taina stânci, zise Marian. Acum trebuie să fugim, fireşte şi nu mai putem căuta fildeşul îngropat.

   — Dar ce ai descoperit ceva? întrebai eu cu încordare.

   — Am văzut o bucata de pământ mare şi rotunda, pe care iarba avea alta culoare - răspunse prietenul meu - dar am avut îndată îndoieli daca e vorba de locul cu pricina. Trebuie să te gândeşti ca tatăl celui ucis a îngropat fildeşul în urma cu cincizeci de ani, poate, în vremea asta toate urmele se vor fi şters. Mai curând îmi vine să cred ca Wilkens, ucigaşul lui Braganza, a făcut săpături pe locul care mi-a alias mie atenţia şi astfel se explica deosebirea de culoare a ierbii, care aici creste foarte repede, mai cu seama după ploaie.

   — Atunci se poate să fi găsit fildeşul?

   — Mai bine să stam de vorba mai târziu, când vom fi în siguranţa - spuse Marian - indienii vor termina curând cu înlăturarea bârnelor şi intrând înăuntru vor descoperi ieşirea pe care ne-am făcut-o colo sus.

   — Dumnezeule, aproape ca i-am uitat pe soldaţi? strigai eu, aproape speriat. Ce-ar fi să luam repede ceva provizii?

   Marian începuse să se caţere pe peretele de stanca, striga peste umăr:

   — Nu trebuie şi ne îngreunam cu bagaj, căci va trebui probabil să fugim, ca să ne salvam libertatea.

   Îl urmai repede pe Marian, care ajunsese la brâul de sus şi striga:

   — Stai, mi-a venit o idee buna! Trebuie să lucram cu viclenie, altminteri suntem pierduţi. Haidem repede afara, vom discuta

acolo planul meu!

   Deoarece se auzeau zgomote în gangul care dădea în peşteră, ne grăbirăm să ieşim. Când ajunsei afara coboram încetişor stanca, ma miram ca Pongo nu venea încă după mine.

   Întorsei repede privirea şi văzui că-şi făcea de lucru de zor la deschizătură făcută de noi în stanca. Vroiam să strig în sus, întrebându-l ce face acolo, când începu să coboare.

   Marian ne aşteptă la piciorul conului de stanca şi întreba imediat:

   — Ce-ai făcut sus, Pongo?

   — Pongo astupat deschizătură - răspunse uriaşul - duşmanii nu vede pe unde iasă afara.

   Era o idee buna. Luase cu el câţiva saci şi astupase deschizătura din stanca, astfel ca acum soldaţii nu o mai puteau descoperi atât de uşor, căci nu mai pătrundea lumina de afara.

   — Foarte bine, Pongo - spuse Marian - prin asta am căpătat un avans mare. Dar acum hai repede cu noi să căutăm un loc sigur printre stânci, unde să ne putem consfătui asupra planului meu.

   Porni repede dea lungul potecii înguste care şerpuia printre cele doua conuri de stânci din apropiere. După vreo cincizeci de metri se ivi în faţa noastră un loc liber, închis de alte trei stânci tot atât de înalte şi largi.

   La dreapta drumul ducea mai departe şi ne spuserăm îndată ca trebuia să sfârşească în stepa.

   — Putem poposi o clipa aici - propuse Marian. — Planul meu e simplu, desi greu de înfăptuit. Dar e singura salvare pentru noi. Pe jos e cu neputinţă să scăpăm de urmăritori, căci cu siguranţa ca ne vor descoperi şi ne vor ajunge, astfel ca nu ne rămâne decât să le luam caii. Şi trebuie să-i luam pe toţi, ca să n-avem a ne teme de nici un urmăritor.

   — Planul e într-adevăr foarte simplu - zisei eu după ceva timp - însă ar fi foarte bine daca ne-ai putea arata şi cum aducem la îndeplinire. Eu nu-mi închipui să fie atât de uşor.

   — Pai spuneam şi eu ca e foarte greu, răspunse Marian. Dar trebuie să încercam în orice caz, altminteri vom fi luaţi prizonieri - atunci soarta noastră e pecetluita. Bănuiesc ca cei mai mulţi indieni vor intra în peşteră şi cu siguranţa ca unul din ofiţeri, ba poate chiar amândoi, vor pătrunde şi ei, când vor auzi de descoperire. Atunci va trebui să-i facem nevătămători pe paznicii cailor - asta va rămâne sarcina lui Pongo - să ştergeam puţina cu toate animalele.

   — Mariane, mai bine ar fi daca după atacarea paznicilor vom închide gangul cu ruinele colibei. În felul acesta, înainte ca ei să

se poată elibera, noi vom fi departe.

   — Minunat! exclama prietenul meu. Ideea e cât se poate de buna. Haideţi să ne strecurăm în acum afara cu băgare de seama, pe aici, pe la dreapta. Vom putea astfel să vedem unde sunt caii şi câţi păzitori au.

   Aluneca repede pe poteca din dreapta, eu îl urmai, iar Pongo veni ultimul. Făcurăm iar vreo cincizeci de metri, apoi o tufa mare închidea ieşirea.

   Marian se strecura cu băgare de seama printre crengile mlădioase când făcui eu la fel, ma pomenii în stepa.

   Coliba arsa se afla la dreapta noastră. Marian se tari spre coltul stâncii. Când îl văzui oprindu-se ma alăturai de el şi după câteva clipe era şi Pongo la stânga mea.

   La vreo douăzeci de metrii stăteau zece cai foarte buni, sub paza a doi indieni. Ceilalţi soldaţi precum şi cei doi ofiţeri dispăruseră.

   Acum se punea chestia să-i înlăturăm fără zgomot pe cei doi paznici care, după înfăţişare, păreau oameni curajoşi şi foarte inteligenţi.

   Marian se dădu înapoi o bucata şi noi îi urmarăm imediat pilda.

   — Pongo, eşti în stare să faci treaba asta? întreba el încetişor pe camaradul nostru Negru.

   — Nu-mi pot închipui cum te vei apropia de el fără să fi observat.

   — Foarte simplu va fi daca Massers ajuta, zise uriaşul, liniştit - Pongo acum târăşte la albia fluviului, apoi furişează spre sentinele. Când ajunge acolo, Massers trebuie face aici zgomot slab, atunci paznici priveşte încoace, Pongo înhaţă la ei. Fireşte, planul sau era singurul care făgăduia succes - dar era greu totuşi.

   Pongo, însă, făcu o mutra atât de încrezătoare, încât căpătai curaj.

   — Noi te vom ajuta, Pongo - zise Marian - mă tem numai ca te vor descoperi când vei sări în albia fluviului.

   — Askari nu va vedea - răspunse uriaşul. Zicând aceasta arata spre stânga şi văzurăm ca albia fluviului făcea la vreo şaizeci de metri depărtare o cotitura ascuţită spre stânga. Astfel ca la adăpostul stăncilor Pongo putea merge într-acolo şi să coboare în albia fluviului nevăzut de nimeni.

   Nu zăbovi mult, ci goni cu paşi mari spre albie.

   Când îl văzurăm dispărut, ne târârăm înainte şi privirăm printre stânci spre paznici. Pongo trebuia să treacă pe dinaintea noastră şi privii adesea spre albia apropiata, căutând să-l descopere.

   Deodată, însă, Marian ma ghionti şi făcu semn cu capul spre paznici. Şi atunci îl văzui îndărătul lor pe Pongo, care ieşise de la adăpostul albiei fluviului şi se furişa acum spre dânşii.

   Marian puse mana îndată pe o piatra mica şi o azvârli la câţiva paşi, pe pământul tare din faţa stâncii. Zgomotul slab era îndeajuns ca să atragă luarea-aminte a paznicilor. Aceştia strânseră mai tare puştile şi priviră cu atenţie spre stâncile îndărătul cărora ne aflam noi, precum şi în sus la conul de stânci.

   În clipa următoare Pongo era îndărătul lor, îi înhaţă şi sub apăsarea pumnilor săi puternici, indienii căzură grămada. Pongo îi aşeza binişor la pământ în vreme ce noi alergarăm într-acolo, el şi începu să astupe intrarea peşterii cu bârnele carbonizate ale colibei.

   Îi ajutarăm şi noi şi în curând auzirăm dinăuntru, înăbuşit, glasul furios al unui ofiţer, care întreba ce se întâmplase. Dar nu socotirăm necesar să-i răspundem, ci-i dezarmarăm pe paznici leşinaţi, ne aleseserăm cei mai buni cai, luarăm pe ceilalţi de căpestre şi pornirăm la drum.

IV.

SALVAŢI.

   PÂNĂ LA GRANIŢA mai aveam vreo suta douăzeci de kilometri. Cu caii minunaţi pe care călăream puteam ajunge în seara următoare, căci nu trebuia să forţăm prea mult animalele pe zăduful acela.

   Pe de alta parte, mai duceam cu noi şapte cai, astfel ca eram împiedecaţi din pricina asta.

   — Vezi, Mariane zisei eu, când ajunserăm la vreo trei kilometri de stânci - am fi putut lua şi ceva conserve, ca să nu în mai pierdem vremea cu vânatul.

   — Cercetează niţel buzunărele şeilor şi vei găsi merinde din belşug, răspunse prietenul meu. Avea dreptate. Probabil ca soldaţii se aprovizionaseră pentru o călătorie mai lunga, astfel ca aveam mâncare mai mult decât ne trebuia.

   Călărirăm până aproape de înserat, apoi făcurăm popas pe ţărmul albiei fluviului, care ne însoţea mereu pe dreapta.

   Lemne erau din belşug, ca şi putem prinde un foc mare, cu ajutorul căruia să ţinem la distanţa fiarele sălbatice.

   După ce priponirăm caii, Marian zise:

   — Robert, animalelor nu le va ajunge iarba de aici. Să căutăm în şei, daca soldaţii n-au luat cu dânşii ovăz. Apoi mai trebuie ne îngrijim şi de apa. Vad ca fiecare cal are cate o căldăruşă de pânză şi asta e foarte bine.

   — Dar de unde să iei apa? întrebai.

   — Uite colo tufele sunt foarte verzi şi proaspete - răspunse prietenul meu şi arata spre un loc la vreo şaizeci de metri depărtare - cu siguranţa vom găsi apa acolo.

   — Atunci să luam fiecare cate trei găleţi şi să pornim într-acolo, propuse el. Se pare că şi animalele adulmeca apa.

   Minunaţii cai priveau, cu nările lărgite, spre verdeaţa arata de Marian şi asta era un semn sigur ca se afla într-adevăr apa acolo.

   Îl lăsarăm pe Pongo să pună la încălzit conservele, încălecarăm apoi pe caii noştri, luarăm de căpestre câte alţi patru cai şi călătorirăm spre tufişul verde.

   Puştile le prinserăm de oblâncurile şeilor şi măsură asta de prevedere avea să ne salveze viaţa. Când ajungând la vreo douăzeci de metri de păduricea cu pricina, caii începură deodată să se împotrivească.

   Se opriră, tremurând, lovind pământul cu copitele şi ridicară speriaţi capetele. În aceea clipa smulserăm puştile din oblâncuri, căci purtarea cailor era o dovada ca se aţine vreo fiara prin apropiere.

   Privirăm cu luare-aminte spre tufiş, dar fiara vicleana se ascunsese atât de bine încât n-o puturăm descoperi.

   — Trebuie şi ne apropiam mai mult, dar nu împreuna - zise Marian, în şoaptă. Eu voi înainta încetişor cu calul meu, tu ţine-i aici pe cei patru. Voi sfârşi eu singur cu fiara, căci cred ca animalul meu e dresat să nu se sperie de împuşcătură.

   Luând hăţurile celorlalţi patru cai nu prea ma simţeam bine. Animalele neliniştite îmi împiedecau foarte mult mişcările şi aveam presimţirea ca Marian era ameninţat de o mare primejdie.

   Ca să-l pot sprijini măcar cât de puţin pe prietenul meu luai hăţurile tuturor cailor pe braţul stâng, căci de împuşcat nu puteam decât cu mana dreapta.

   Privii cu încordare marginea tufişului, în vreme ce Marian mana calul neliniştit spre locul primejdios.

   Când ajunse la vreo zece metri animalul se împotrivi cu toată energia să mai meargă înainte. Probabil ca mirosise fiara aproape de tot.

   Marian ţinea puşca ridicata şi privea neliniştit în jur. Şi totuşi ar fi fost pierdut daca eu n-aş fi zărit întâmplător, la stânga lui, cel mult la şase metri, mişcându-se iarba înaltă.

   Acolo trebuia să fie fiara.

   Ridicai repede puşca, ţinti spre locul suspect şi trasei.

   Odată cu detunătura sări în sus în locul acela un trup enorm, galben, care căzu înapoi răgând, dar în clipa următoare se ridica iar şi se năpusti spre mine.

   Era un leu uriaş. Trasei un nou glonţ, dar nu putui vedea dacă nimerisem, căci în clipa următoare cei noua cai făcură stânga împrejur şi goniră înapoi.

   Auzii atunci arma lui Marian detunând de doua ori, îmi aşezai puşca la loc în oblâncul şeii şi înfrânai caii. Izbutii să-i opresc abia când ajunsei la locul unde ne ridicasem tabăra.

   Liniştindu-i, îi întorsei înapoi şi călării încetişor spre pădurice. Marian mai stătea acolo, iscodind mereu împrejurimile.

   Trupul uriaş al leului zăcea nemişcat la stânga mea. Încetişor ma apropiai de prietenul meu al cărui cal devenea din ce în ce mai neliniştit. Trebuia, aşa dar, să mai fie un leu pe aproape - probabil femela celui ucis.

   Când, fui la vreo patru metri îndărătul lui Marian, caii mei începură să devina iar foarte neliniştit. Trebuii să opresc şi strigai spre prietenul meu:

   — Ce facem acum? Leoaica o fi stand la panda pe undeva.

   — Fireşte - răspunse Marian - dar n-o pot descoperi. Trebuie să-ncerc să mân calul mai departe. Pândeşte tu cu luare aminte, căci desigur ca se va repezi îndată la mine.

   Spunând acestea, Marian dădu pinteni calului, care făcu o săritură şi în acelaşi timp, leoaica se repezi asupra prietenului meu cu un răcnet scurt.

   Dar prin săritură calului, Marian scăpase de primejdie, căci fiara căzu îndărătul lui şi înainte ca să se întoarcă pentru a-l urmări, eu şi ridicasem puşca.

   Odată cu detunătura armei trupul galben se rostogoli de laturi şi în aceeaşi clipa trosni puşca lui Marian. Amândouă gloanţele avură efect mortal, căci după o zvârcoleala scurta fiara ramase întinsa la pământ.

   — Drace, n-a fost saga! râse Marian. Dar acum cred ca vom

avea cale libera. Oho, îi vezi, se pare ca n-au curajul se pună cu

noi.

   Din tufişul din faţa noastră ieşiră la iveala patru lei, care începură să gonească nebuneşte spre stepa. Erau pui de lei, primejdioşi, de sigur, dar neobişnuiţi încă să atace oameni

înarmaţi. Moartea părinţilor îi îndemnase la fuga.

   Acum n-aveam de ce să ne mai temem. Caii noştri începură se liniştească şi ei.

   Îi adăparăm la izvorul ce curgea pe acolo. În vremea asta Marian umplu cu apa sticlele de campanie.

   Când ajunserăm înapoi în tabăra ne întâmpină mirosul

conservelor încălzite şi Pongo se puse să prepare ceai cu apa ce

adusesem.

   Curând se lăsa noaptea şi odată cu asta insectele şi păsările îşi ridicară glasurile. Nu trecu mult şi se auzi din depărtare, ca un bubuit slab de tunet, glasul puternic al regelui animalelor.

   — N-ar fi trebuit poate să ridicam tabăra atât de aproape de apa - zise Marian - căci tocmai aici se vor aduna fiarele. Şi cei zece cai sunt o momeala puternica.

   — Cred ca ne vor lăsa în pace când vor da de trupurile celor doi lei ucişi - zisei eu.

   — Dar se poate ca asta să le sporească setea de răzbunare. Caii ne pot face rău. Daca o iau la goana suntem şi noi în mare primejdie.

   — Ai dreptate - încuviinţai eu - în cazul acesta fiarele capătă curaj şi cu tot focul care ne apăra, vor pătrunde poate între noi.

   — Asta e primejdia cea mare - zise Marian - daca leii vor rage în diferite parţi ale taberei, caii îşi vor rupe cu siguranţa frâiele.

   — A! Se pare ca se şi aduna, exclamai arătând în întuneric.

   Din patru puncte diferite împrejurul nostru. Se auziră deodată răgete puternice.

   Caii erau foarte agitaţi; ochii lor luceau speriaţi în lamina focului tropăiau neliniştiţi cu copitele.

   — Poate c-ar fi mai bine daca am priponi cei trei cai ai noştri mai aproape de foc - propusei eu - daca o iau toţi la goana, ne aflam iarăşi în mare primejdie.

   — Ai dreptate! încuviinţă Marian. S-o facem îndată înainte de a se apropia leul.

   Procedarăm întocmai şi abia furam gata cu treaba asta ca avurăm prilejul să vedem cât de buna era măsură de prevedere.

   Tocmai vroiam să ne reluam locurile lângă foc, când de cealaltă parte a albiei fluviului se auzi răgetul unui leu. Şi în aceeaşi clipa se auzi un altul în stepa dindărătul nostru, aproape de tot, caii începură să necheze înfricoşaţi, încercând să rupă hăţurile. Dar Pongo apucă creanga aprinsă şi dădu foc în semicerc vreascurilor pe care le îngrămădise în jurul nostru.

   Flăcările se ridicară îndată, formând un brâu de apărare împotriva primejdiei. Şi acum băgarăm de seama cât de aproape fusese pericolul de noi, căci în aceeaşi clipa se auziră pufăituri întărâtate în doua locuri dindărătul brâului de flăcări.

   După aceea se făcu tăcere. Dar nu trecu mult şi se auzi un răget înfiorător. Cu o încordare suprema cei trei cai se rupseră din frâie şi sărind peste brâul de flăcări dispărură în bezna nopţii.

   Îmi părea rău de cai, căci desigur ca vor cădea jertfa leului care stătea la panda de partea cealaltă. Şi într-adevăr, după câteva clipe răsuna un răget puternic, apoi un nechezat de spaima - dar probabil ca leul nu făcuse săritură cum trebuie, căci auzirăm tropotul cailor speriaţi care se îndepărtau repede, în vreme ce fiara scoase un pufăit de necaz.

   — Slava Domnului, caii au scăpat! zisei eu. Mi-ar fi părut rău daca ar fi căzut jertfa leilor.

   — Şi mie - răspunse Marian - dar uiţi ca ei vor alerga acum îndărăt şi încă în noaptea asta vor ajunge la stânci, unde cu siguranţă ca indienii au ridicat o tabăra. Şi atunci îi vom avea mâine pe urmăritori în spinare.

   — Drace, la asta nu m-am gândit! făcui eu. Va trebui deci să pornim mâine în zori şi să mergem repede.

   — Daca vom mai avea cai până atunci - răspunse Marian.

   Abia spusese asta ca leul scoase un nou răget. Marian smulse

repede puşca de pe umăr, ţinti scurt, apoi slobozi doua gloanţe înspre tufiş din faţa noastră, de partea cealaltă a albiei fluviului.

   În frunzişul tufişului se produse atunci însufleţire. Pufăind furios, un trup enorm - se vedea bine asta - se zvârcolea de moarte, rupea crengi, iarba scormonea pământul. În cele din urma se făcu tăcere.

   — Slava Domnului! făcu Marian. I-am văzut ochii lucind în lumina focului, aşa ca am avut o ţintă buna.

   — Şi acum cred ca vom avea linişte - zisei răsuflând uşurat.

   Într-adevăr, restul nopţii fu liniştit. După un ceas luarăm

hotărârea să dormim cu schimbul, căci a doua zi vom avea nevoie de forţe.

V.

COMOARA DE FILDEŞ.

   PE CÂND STĂTEAM DE VEGHE, a doua oara auzii aproape de pădurice unde se afla izvorul, răgetul scurt al unui leu, apoi ţipătul de moarte al unei sălbăticiuni şi după câtva timp răsunau până la mine mârâituri. O dovadă ca mai mulţi lei se îndeletniceau să-şi sfâşie prada.

   Prin asta aveam linişte desăvârşită, iar caii păreau şi ei să bănuiască cum ca fiarele ne vor lăsa în pace de-acum încolo, căci, se întinseră să doarmă şi dânşii.

   Când miji de ziua, noi şi luaserăm dejunul şi dăduserăm cailor ovăz. Apoi încălecarăm şi pornirăm în galop spre miazăzi.

   Pe la prânz făcurăm iarăşi popas. Ajunserăm la un fluviu cam larg şi Marian îşi dădu cu părerea ca trebuie să fie Rovuma, apa de graniţă spre teritoriul portughez.

   Îl străbăturăm şi pe ţărmul celalalt ridicarăm o tabăra. Eram acoperiţi de tufe, dar puteam cuprinde cu privirea stepa deasupra fluviului.

   După ce îmbucarăm ceva în grabă, Marian scoase iarăşi la iveala cele doua hărţi ale bătrânului Braganza, ţinu în lumina focului ca iasă în evidenta desenul şi începu şi privească cu încordare liniile şi punctele.

   — A se împreuna exact! murmură el.

   — Aşează-le una peste alta! propusei eu.

   Marian ma privi surprins, apoi făcu întocmai, ţinu deasupra focului hărţile puse una peste alta şi scoase o exclamaţie de uimire.

   — Pe legea mea, Robert! făcu el, agitat. Gândul acesta ţi l-a dat însuşi Providenţă. Ia uite ici, e o imagine limpede de tot. Vezi aici munţii Nanuli? Crucea e acum în apropierea lor şi celelalte linii se potrivesc aici cu schiţa. Zău aşa, bătrânul Braganza a făcut treaba asta cum nu se poate mai bine.

   — Într-adevăr - încuviinţai eu_ - astea doua hărţi cu păcăleală. Aşadar pe lângă munţii Nanuli. Ăştia se afla la răsărit de capitala Mozambicului. Daca ajungem la graniţă mai avem de mers vreo şapte sute kilometri spre miazăzi. Să păstrăm caii?

   — În nici un caz, răspunse Marian pe data. Le vom da drumul când vom avea graniţa îndărătul nostru. Altminteri englezii ne vor urmări pentru hoţie şi portughezii ne vor preda fără zăbavă. Dar să lăsăm vorba şi să ne vedem de drum. Vezi cele trei puncte colo în fund? Asta înseamnă ca cei trei cai au găsit totuşi drumul înapoi în cursul nopţii.

   Aruncai doar o privire spre punctuleţele de partea cealaltă a fluviului, care se apropiau repede, apoi ma săltai pe cal, luai alţi doi de căpăstru vrui să pornesc, când Marian îmi striga:

   — Robert, cei patru cai de prisos să-i lăsăm aici. Ei nu vor face decât să ne împiedece să călărim repede cei treizeci de kilometri pe care îi mai avem până la graniţă îi vom face în câteva ceasuri, căci animalele sunt odihnite acum.

   Dădui drumul celor doi cai şi pornii în galop cu cel pe care-l încălecasem.

   Din când în când întorceam privirea, dar nu mai puteam zări cei trei cai. În cele din urma, spre seara, făcurăm ocolul unei mici statui, despre care auzisem ca se afla chiar la graniţă.

   Călărirăm încă o jumătate de ceas, descălecarăm apoi, întoarserăm caii şi le dădurăm drumul să meargă unde or pofti.

   — Aşa! făcu Marian. Acum am rămas iarăşi numai cu picioarele noastre. Şi, la drept vorbind, asta îmi e mai plăcut decât călăria.

Colo în faţa noastră trebuie fie apa. — Acolo ne vom ridica tabăra. Mâine vom porni de-a dreptul spre apus şi va trebui să ieşim iarăşi la fluviul Rovuma. Poate găsim acolo vreun vaporaş cu care s- ajungem la coasta.

   — Nu, Mariane, eu socot ca e mai bine să ajungem numai până la Ngomano. Ne putem folosi astfel de fluviul Ludjenda, care izvorăşte din lacul Schirwa. Şi acest lac e chiar lângă munţii Nanuli.

   — Aşa e - încuviinţă Marian - în felul acesta ajungem fără să atragem luarea-aminte şi în chipul cel mai rapid la ţinta noastră.

   Aleserăm curând un loc bun de tabăra, ne prepararăm cina în graba, orânduirăm veghea şi trecu o noapte liniştită.

   A doua zi dimineaţa pornirăm voiniceşte spre Apus. Dar abia pe la amiaza ajunserăm la fluviul Rovuma şi avurăm norocul să găsim într-un sătuleţ un kanu bun ca care pornirăm mai departe. Cam lungeam drumul în felul acesta, pentru ca mergeam până la fluviul Ludjenda, dar pe de altă parte eram mai în siguranţa pe apa.

   N-avem a ne plânge de lipsuri în drum, căci din kanu puteam vana cât ne trebuia, iar Pongo ne pricepea să prindă şi peşti gustoşi.

   După zece zile ajunserăm în sfârşit la lacul Schirwa. Kanu-ul îi dădurăm în păstrare căpeteniei unui sat, apoi, după o noapte liniştită petrecuta acolo, pornirăm către apus, spre munţii Nanuli, aflaţi la o suta de kilometri depărtare.

   Puteam socoti să ajungem cam peste doua zile la locul însemnat cu cruce pe harta. Ziua întâia trecu în linişte, de asemenea şi noaptea pe care o petrecurăm lângă o apa mica.

   În după-amiaza zilei următoare văzurăm în depărtare crestele colţuroase ale munţilor Nanuli. Deoarece însă crucea de pe hărţi era cu o bucata buna spre răsărit, trebuia să ajungem curând la punctul căutat.

   Marian se opri brusc încălzi încăodată hărţile, le examina cu atenţie, apoi zise:

   — Da? Aşa e. În direcţia asta trebuie s-ajungem exact la punctul pe care-l indica crucea.

   Pornirăm încetişor mai departe. După vreun ceas de drum, Marian zise:

   — A! Copacul acela uriaş din stânga, ar fi de pilda, un indiciu foarte bun. Şi eu mi-am întipărit foarte exact hărţile vechi... se poate întâmpla ca la rădăcina lui şi fie îngropata comoara de fildeş.

   — O luam cu noi? întrebai eu, râzând.

   — Nu - rase Marian - nu vom avea destula putere pentru asta. Vom stabili numai daca se afla acolo într-adevăr. Va trebui apoi mergem la Mozambic şi să dam de veste moştenitoarei, Carmen Braganza, unde se afla locul cu pricina. Cu ajutorul autorităţilor ea va putea să ridice comoara bunicului.

   Tot vorbind ne apropiarăm de copacul uriaş şi văzurăm ca se afla lângă un râuleţ îngust.

   — Hm, asta îmi strica socotelile - zise Marian. Eu îmi făcusem nădejde ca vom găsi fildeşul îngropat între rădăcinile sale.

   — Dar bine, Mariane, lucrul e foarte cu putinţă. Eu, cel puţin, daca as fi fost în locul bătrânului Braganza as fi abătut cursul râuleţului şi as fi îngropat fildeşul în albia lui, apoi as fi adus apa înapoi.

   Eram la vreo douăzeci de metri de copac când Marian arata spre un fel de jgheab de pământ acoperit cu iarba şi tufe.

   — Robert, ai dreptate! zise el. Aici trebuie să fi abătut din cale râuleţul bătrânul Braganza. Sunt încredinţat ca fildeşul trebuie să fie fundul apei în faţa copacului.

   — Ce-ar fi să abatem apa şi să facem săpături? propusei eu.

   — E greu, căci n-avem sape. Desi jgheabul asta ar primi apa şi ar duce-o mai departe. Dar, lucrul acesta îl vom face abia mâine dimineaţa - acum ne ridicam tabăra lângă copac.

   — Pai, omule, mai sunt doua ceasuri până să se înnopteze. În vremea asta putem zăgăzui apa. E de-ajuns să scormonim albia cu cuţitele noastre şi vom vedea îndată daca se afla comoara acolo.

   — Fie şi zise Marian - eu ma duc şi strâng lemne pentru foc şi în vremea asta tu pune-te pe lucru cu Pongo.

   După cum spuneam râul era îngust şi puţin adânc. Îi puteam vedea fundul format din nisip albicios. După ce statui de vorba cu Pongo merserăm o bucata în sus pe ţărm şi în curând găsirăm un loc unde jgheabul era dus în apa chiar.

   Cu ajutorul cuţitelor înlăturarăm repede ierburile şi tufele care ţineau apa în loc şi chiar numai prin faptul acesta o parte din apa se scurse. Cu ierburile şi crengile tăiate construirăm un dig dea curmezişul albiei fluviului şi după o jumătate de ceas avurăm mulţumirea să constatam că râul îşi trimitea apa în jgheabul pe care făcuse Braganza, de sigur cu cine câţi ani în urma.

   Ne înapoiarăm repede la copac. În vremea asta, Marian adunase vreascuri în de ajuns şi acum privea spre albia râului, a cărui apa secase aproape în întregime deja şi zise râzând:

   — Robert, tot tu să sapi cei dintâi în căutarea comoarei.

   Îi făcui pe plac şi începui îndată să scot pământul umed, cu ajutorul cuţitului meu. Pongo ajuta de zor cu mâinile - dar se scurse o jumătate de ceas tot nu dădurăm de nimic.

   Şi cu toate astea gaura săpată avea o jumătate de metru adâncime. Descurajat vroiam să-l pun pe Marian să ma înlocuiască la treaba, când Pongo striga:

   — Massers, aici îngropat ceva.

   Zvârlii repede pământul de pe locul indicat şi atunci ieşi la iveala un obiect negricios. Văzui îndată ca era pânză veche de tot, impregnata cu ceva, ca să ţină. Şi pipăind-o, simţii ca într-însa era înfăşurat cu un enorm colţ de elefant.

   Atât Marian, cât şi Pongo confirmară aceasta şi ne bucurarăm din inima ca găsiserăm moştenirea celui ucis.

   Acoperirăm repede la loc groapa săpată, apoi înlăturarăm digul artificial închiserăm înapoi gura jgheabului. Râul începu să curgă iar în albia să şi şterse urmele groapei săpate. A doua zi soarele va usca apa ce mai rămăsese în jgheab şi închiderea de pe rău se va acoperi curând cu iarba proaspătă.

   Marian tocmai vroia să aprindă focul când Pongo exclama:

   — Massers, acolo oameni!

   Spunând asta, arata spre munţii Nanuli, care puteau fi la vreo trei kilometrii depărtare. Acolo se înălţă o tromba de fum negru. Şi focul trebuia să fie sus în stânci.

   — Probabil vreo expediţie - zise Marian după câtva timp - să fim totuşi cu luare-aminte, căci acum răspunderea pentru comoara tinerei fete. Uite colo, îndărătul tufişului, putem aprinde un focşor, acre nu va putea fi văzut din munţi. Hai să ducem acolo lemnele pe care le-am adunat.

   Deoarece în curând urma să se-ntunece, ne grăbirăm se ajunserăm în vreme la locul indicat, în clipa când aprinserăm focul, se lăsă şi noaptea.

   Mâncarăm ceva, apoi ne culcarăm.

   Când Pongo mă schimbă pentru a doua oară la veghe, adormii îndată adânc, dar curând simţii o strânsoare puternică la braţ şi când sării în sus, negrul nostru şopti:

   — Linişte, Massers, oameni aproape.

   Stinsese focul, eu mă ridicai repede şi ciulii urechea:

   — Auzi? şopti Marian lângă mine.

   Un glas omenesc răsunară de undeva. Un altul îi răspunse mai tare şi acum puteam stabili că cei ce vorbiseră se apropiau de noi dindărăt, adică dinspre munţi.

   — Să ne vârâm în tufiş - şopti Marian - Pongo, tu înlătură cenuşa focului!

   — Cu siguranţă că Wilkens s-a înşelat - zise un glas aspru - cine dracu să-şi facă tabăra aici în inima stepei?

   — Nici eu nu cred, John - răspunse celălalt glas - dar trebuie să cercetăm. Hai să ocolim tufişul ăsta, apoi ne întoarcem.

   Chestia devenea neplăcută. Aşa dar, Wilkens era acolo, omul suspectat de a-l fi ucis pe Braganza. Părea că sălăşluieşte în munţi cu câţiva complici imediat îmi dădu în gând că cei patru bandiţi pe care-i văzusem la coliba incendiată, erau de-ai lui.

   Deodată, cel dintâi bandit spuse:

   — Să aprindem lanternele, Jack, altfel ne putem rupe gâtul.

   Asta echivala aproape cu descoperirea noastră căci pe

întunerec Pongo nu putuse înlătura toate urmele focului de ta bără.

   — Massers fie liniştiţi, Pongo face! şopti atunci uriaşul.

   Şi în clipa următoare scoase un pufăit care ar fi făcut pe cel mai iscusit vânător să creadă că un leu e pe aproape. Imediat se auziră două strigăte de spaimă, apoi glasul lui John:

   — Frumos foc de tabără a văzut Wilkens. Hai să ne cărăm repede, Jack!

   Auzirăm paşii celor doi cari se îndepărtau. Marian râse şi zise:

   — Pongo, ai avut o idee strălucită. Dar acum trebuie să ne cărăm, căci se poate să-i dea în gând lui Wilkens să împuşte leul.

   Ieşirăm repede din tufiş, ciulirăm urechile câtva timp, apoi pornirăm spre apus.

   Ne aţineam mereu pe marginea râuleţului în albia căruia era îngropată comoara de fildeş.

   Trecurăm prin apropierea munţilor Nanuli şi la vreo treizeci de metri înălţime observarăm lumina unui foc mare, pe care nu-l puteam vedea însă, deoarece o barieră de piatră îl acoperea privirilor noastre.

   — Pare să fie într-adevăr un cuib de bandiţi - zise Marian - probabil că s-au instalat pentru apărare acolo sus. Las-că anunţăm noi autorităţile despre asta.

Curând avurăm munţii în urma noastră şi pornirăm de zor mai departe. Până la Mozambic mai erau peste două sute de kilometri.

   Merserăm până spre ziuă, apoi făcurăm popas; îmbucarăm ceva şi dormirăm până la amiază.

   Mai vânarăm apoi o antilopă, mâncarăm o parte, restul îl făcurăm pastramă şi după aceea pornirăm iar la drum. Noaptea o petrecurăm în linişte la un foc de tabără.

   După patru zile ajunserăm la coasta coloniei portugheze şi în golful de forma unei semilune văzurăm insuliţa Mozambic, pe care se afla capitala cu acelaşi nume.

   Atinseserăm ţinta.

SFÂRŞIT

Volumul 109

GUZGANII HUGLIULUI

   O  VIZITĂ MISTERIOASĂ.

   REZEMAT DE PARAPETUL TURNULUI, George privea îngândurat luciul neted al apei. În curând se va lăsa întunerecul şi trebuiau să fie cu mare băgare de seamă căci se zvonise în sat că străini - adică parte din camarazi - coborâseră pe uscat să cumpere de la locuitori fructe proaspete.

   George, care înţelegea destul de bine limba băştinaşilor - aproape ca şi doctorul Bertram - aflase că băştinaşii erau foarte îngrijoraţi şi vorbeau cu teamă între ei despre un „dşina" ce se aţinea în momentul de faţă prin partea locului.

   În barcă, pe când se înapoiau la submarin, doctorul îi spuse că „dşina" însemna „sfânt".

   Şi în India, unde superstiţiile sunt foarte răspândite şi dau roade de multe ori neaşteptate, era primejdie să faci cunoştinţă cu un astfel de „sfânt" care insufla groază până şi băştinaşilor.

   Căpitanul dădu ordin să fie o pază straşnica în noaptea aceea pe vas. Schimbul să se facă din ceas în ceas în turn şi pentru mai multă, siguranţă, chiar şi santinelele din lăuntrul submarinului să fie schimbate tot asemenea.

   Submarinul era acostat într-un braţ lăturalnic al deltei Hugli, prin care arareori trecea cineva. În imediata apropiere al unui brâu de bambuşi, turnul abia se putea deosebi, totuşi căpitanul pusese să se acopere partea dinspre fluviu a vasului cu snopi de bambus care îl ferea de a fi văzut.

   Numai dacă ar fi trecut cineva prea aproape ar fi putut deosebi trupul acela de oţel - dar n-avea cine, sau cel mult un pescar şi acesta ar fi crezut ca o vreo făptură a iadului de care s-ar fi păzit să pomenească cuiva.

   La-nceput căpitanul avusese de gând să lase în aceasta ascunzătoare submarinul până ce se va înapoia din călătoria pe care vroia s-o facă pe uscat la prietenul său prinţul Ghasna. Acum însă, se hotărî să mai rămână pe loc cel puţin încă doua zile.

   Din zvonurile auzite de doctor şi George se înţelege lucruri care dădeau de gândit. Dşina acesta părea să fie un sfânt foarte ciudat, deoarece faptele sale semănau mai mult a isprăvi de bandit şi ucigaş.

   Căpitanul vroia să cerceteze a doua zi ca amănunţime împrejurimile ca să-şi dea mai bine seama de situaţie.

   În sarcina lui George cădea schimbul care avea să fie îndată ce se va înnopta. Ştia că atât în ţinuturile acestea sălbatece cât şi la

oraş, primejdiile sunt mai mari abia pe la miezul nopţii, de aceea nu era prea mulţumit că îi venea rândul atât de devreme.

   Se pregătea să petreacă un ceas de plictiseală căci nu se aşteptă să se întâmple ceva deosebit în scurtul timp cat avea să stea de pază. La Tropice nu exista amurg, noaptea se lăsa aproape brusc. Cum se întunecă, George îşi puse revolverele şi pumnalul dăruit de Sanja la îndemână. Cât timp se scursese de când se despărţise de frumoasa Indiana? Îi era dor de ea şi se bucura că avea s-o vadă în curând.

   Deodată tresări din gânduri. I se păru că aude un foşnet uşor din tufişul apropiat. Trebuie să fie vreun animal oarecare, poate chiar un crocodil care se lăsase de pe mal în apă.

   Totuşi George deveni bănuitor. Dacă „dşina", sfântul acela suspect, vroia să vadă mai de aproape misteriosul vas - adică submarinul - pitit în desiş?

   George se întoarse şi privi cu încordare spre brâul de bambuşi. Era întunerec şi nu putea zări nimic, aşa că trebuia să se bizuie numai pe auzul sau fin. Şi într-adevăr, desluşi iar foşnetul.

   O făptură oarecare se furişa printre trestiile de bambus. Chiar daca n-ar fi decât un crocodil sau vreo sălbăticiune se cerea să fie cu mare băgare de seama, căci nu se putea şti ce primejdie pândeşte în umbră.

   Se sperie, căci zgomotele păreau să vie acum din toate părţile.

   George trase pumnalul de la brâu şi se răsuci în loc. Era însă prea târziu. În aceeaşi clipă simţi în jurul gâtului o încleştare care îi opri ţipătul de alarmă în gâtlej, atât de grozavă era strânsoarea încât picioarele i se îndoiră de la genunchi.

   Îşi dădu seamă că dacă se va lăsa biruit, camarazii săi erau pierduţi. Cu ultimele puteri care îi mai rămăseseră începu să izbească de zor în călcâiele în podeaua de fier a turnului şi în acelaşi timp lovi cu pumnalul pe la spate.

   Şi una şi alta folosi. Auzi un strigăt de-al lui Petre şi odată cu el simţi cum vârful pumnalului pătrundea în carnea moale în vreme ce strânsoarea din jurul gatului său slabi. În clipa următoare George se arunca în laturi.

   Văzu nedesluşit la lumina slabă a apei o umbră care vroia să sară peste parapetul submarinului.

   Cu iuţeala fulgerului tânărul smuci revolverul de la brâu şi apăsă pe trăgaci. Cu toată slăbiciunea de care era cuprins, cu tot întunerecul care îl înconjura, glonţul sau nu-şi greşi ţinta. Cu un geamăt de durere făptura aceea neagra se prăbuşi pe punte.

   — Ce s-a întâmplat, domnule George? se auzi glasul uriaşului care urca scăriţa turnului.

   — Am fost atacat nu ştiu de cine. A vrut să mă sugrume, noroc însă că am putut să-i împlânt pumnalul în piept - probabil - şi când a vrut să fuga l-am nimerit cu un glonţ.

   Cei doi camarazi coborâră scăriţa şi se apropiară cu băgare de seamă de trupul nemişcat. La depărtare de vreun metru George aprinse lampa de buzunar la lumina ei văzu un indian potrivit de stat, cu un turban alb în jurul capului şi un şorţuleţ dinainte. Chipul lui tineresc era schimonosit de durere.

   — Ma tem că pumnalul meu l-a rănit grav, zise George în şoapta. Îmi pare rău, dar n-aveam ce face, altminteri mă sugruma.

   — Lăsa, domnule George şi-a meritat soarta. Totuşi tânărul se aplecă asupra rănitului şi îi puse mana pe puls. Ar fi fost într- adevăr adânc mâhnit daca l-ar fi ucis, căci Indianul era chipeş şi după trăsăturile feţei părea să fie inteligent.

   Dar în aceeaşi clipă Indianul sări drept în picioare şi-şi înfipse degetele cu atâta furie în beregata lui George încât acesta căzu în genunchi, Totul venise pe neaşteptate şi George nu mai avusese răgaz să se slujească de vreo arma. Ar fi fost cu siguranţă pierdut dacă n-ar fi intervenit Petre.

   Uriaşul luă de jos lampa de buzunar care îi scăpase lui George, îndreptă lumina asupra indianului şi... îl pocni cu pumnul în tâmplă, strânsoarea slăbi şi George se putu ridica de jos în timp ce trupul Indianului căzu cu o bufnitură pe puntea de oţel.

   — Uf! făcu George abia trăgându-şi sufletul. La asta nu m-aş fi aşteptat. Ţie, Petre, îţi mulţumesc că m-ai scăpat şi de data asta dintr-o mare primejdie.

   — Şi mai ţi-era milă de nemernicul ăsta! mormăi uriaşul cu ciudă. Să te înveţi minte pentru altădată Acum să-l ducem jos la domnul doctor să vadă ce e cu rănile lui. Uite, glonţul i-a pătruns în pulpa dreaptă şi pumnalul în şoldul stâng. Dureros al dracului, de aceea a trebuit să-ţi dea drumul. Cred că domnul căpitan o să vrea să-l la niţel la rost ca să afle ce căuta ticălosul ăsta aici.

   — Petre, aş vrea să fiu şi eu de faţă. Să vie vreunul din camarazi să-mi ia locul.

   — Bine. Mă duc să vorbesc cu Plundow.. Poate că se însărcinează cu veghea dintâi. Şi aşa era nemulţumit că nu căzuse şi el la sorţi.

   Uriaşul încărcă pe rănit în spinare şi porni să coboare înlăuntrul submarinului.

   George îl urmă până la capătul scării apoi să opri, căci auzise un zgomot la proră.

   Se chirci cât putu, trase revolverul de la brâu şi îl ţinu în mâna dreapta iar în stânga lampa ca să facă lumină când va fi nevoie, apoi porni să se târască spre locul de unde venea zgomotul.

   După câtva timp se opri. Nu se mai auzea nimic, totuşi ar fi putut să jure că în faţa lui, la prora vasului se afla o făptură vie care însă stătea acum nemişcată.

   Fireşte că nu putea să fie decât un duşman, poate un al doilea indian care, zăpăcit de păţania tovarăşului său, nu cuteza să întreprindă ceva.

   George se furişă înainte, deşi ştia că e în mare primejdie, deoarece se putea prea bine ca vrăjmaşul să se năpustească asupra lui înainte de a prinde el de veste.

   Ajunse la parapet. Işi încorda iar auzul şi i se păru că aude dedesubtul lui o respiraţie uşoară. Înţelese că individul se agăţase de dunga vasului şi era cu jumătatea trupului în apă.

   George întinse binişor lampa şi revolverul înainte şi tocmai vroia să facă lumină când, auzi din brâul de bambuşi un foşnet puternic şi în acelaşi timp jos, sub el, ţipătul de groază al unui glas de femeie.

   Lumina ţâşni şi în raza ei apăru chipul schimonosit de spaimă al unei tinere fete indiene care se străduia să se caţere pe submarin. George îndreptă lampa spre tufiş şi văzu botul căscat al unui crocodil, la nici doi metri depărtare de fată.

   Tânărul ochi şi două împuşcături detunară una după alta. Dihania se aruncă înapoi urlând, biciui de câteva or cu coada în juru-i, apoi dispăru în apa.

   Mult nu va trece şi trupul monstrului rănit va fi sfâşiat de ceilalţi crocodili, atraşi de mirosul sângelui.

   Câteva clipe George se uită după dihanie, apoi îşi întoarse privirile la fată. Aceasta se mai ţinea numai cu o mâna de marginea submarinului şi închisese ochii. Mâna cealaltă începu să se descleşteze şi dacă George nu s-ar fi aplecat repede s-o apuce de braţ, indiana ar fi căzut leşinată îndărăt în apă. În acelaşi moment îl auzi pe timonierul Plundow strigând:

   — Iaca viu şi eu să te ajut, domnule George!

   Ridicară amândoi fata şi o traseră binişor peste parapet. George o luă apoi în braţe ca s-o ducă jos în submarin, dar înainte de a coborî scăriţa zise timonierului:

   — Fii ai băgare de seamă, Plundow, nu prea e lucru curat ce se petrece pe aci. Poate că în tufişul de bambus mai sunt şi alţi Indieni care vor să ne ia vasul cu asalt.

   — Să poftească, am eu ac de cojocul dumnealor, mormăi Plundow mânios.

   George duse fata în cabina-infirmerie. Doctorul Bertram tocmai

pansa rana de la pulpă a tânărului indian.

   — Ce, încă un pacient? exclamă el uluit, când îl văzu pe George cu povara în braţe. Cum înţeleg eu, ai făcut „curăţenie" pe sus.

   Îşi curmă însă vorba şi după câteva clipe striga:

   — Aoleu, asta e o femeie! Ai rănit-o şi pe ea?

   — Nu, nu, a leşinat fiindcă s-a speriat când era s-o înhaţe un crocodil. Noroc că am salvat-o la timp. Dar cu tânărul de colo - şi arătă spre indian - ce e? Rănile sunt primejdioase?

   — Aceea de glonţ nu prea, în schimb cealaltă are nevoie de multa îngrijire. In nici un caz nu îi pune viaţa în primejdie. Deocamdată e încă ameţită de pumnul lui Petre - apoi adresându- se acestuia adăuga: Aşează-l în pat, dar nu te mişca de lângă el ca să nu facă vreo gugumănie când s-o trezi.

   După ce uriaşul luă pe rănit de pe masa de operaţie, George o întinse pe fată în locul lui. Era foarte tânără - să tot fi avut paisprezece ani - dar destul de bine dezvoltată, cum sunt femeile din părţile acelea.

   Cum îi puse doctorul sticluţa cu amoniac sub nas, fata deschise ochii, nişte ochi minunaţi, mari şi negri, care priveau însă cu spaimă şi teamă în juru-i.

   — Nu-ţi fie frică, fetiţo, îl zise cu blândeţe doctorul în graiul indian, crocodilul nu îţi mai poate face nimic.

   — O, sahib, a fost grozav! murmura ea. Îi auzeam venind şi nu aveam destulă putere să mă caţăr sus!. Pe urmă am văzut lumina şi am auzit împuşcături. Cine e salvatorul meu?

   — Mă bucur că am sosit la timp, răspunse George. Dar ia spune-mi: Cum te cheamă şi ce vroiai să faci pe vasul nostru?

   — Mă cheamă Roja şi îţi mulţumesc că m-ai scăpat de la moarte.

   — Îmi pare foarte bine că mi-a fost cu putinţă, dar tot nu mi-ai spus pentru ce vroiai să vii la noi.

   — Îmi era teamă pentru fratele meu Srawa. Unde e? Am auzit şi o împuşcătură. O, sahib, e mort, l-ai împuşcat tu?

   — Nu, Roja trăieşte, căută s-o liniştească George. De ce m-a atacat? Era cât p-aci să mă sugrume. Fireşte că a trebuit să mă apăr şi l-am rănit, viaţa nu îi e însă în primejdie.

   — Şi... unde e, sahib? întrebă fata, cu teamă.

   — Uite-l colo. Deocamdată e leşinată, dar se va deştepta în curând.

   Fata scoase un ţipăt uşor şi vru să sară jos. George şi cu Bertram nu o lăsară însă. În acelaşi moment Petre zise:

   — Se trezeşte.

   — Stai liniştită, şopti George indienei în timp ce doctorul alerga la rănit. Vei putea vorbi îndată cu fratele tău dacă îmi spui mai întâi pentru ce m-a atacat şi a vroit să mă sugrume.

   — Aşa i-a poruncit el, murmură fata, înfiorându-se şi izbucnind în plâns.

   — Roja.. Roja e aici? se auzi glasul slab al rănitului.

   — Srawa, trăiesc! strigă cu bucurie fata. Sahibul pe care ai vrut tu să-l omori m-a scăpat din ghearele crocodilului. Mi-a fost frică să nu ţi se întâmple ceva, Srawa, de aceea am venit după tine.

   — Rău ai făcut, Roja, o mustră fratele ei. Ţi-ai primejduit viaţa şi în afară de asta mă împiedeci să ascult de poruncă, deoarece nu pot ucide pe salvatorul tău.

   — Nici nu prea cred că ai reuşit, zise George care se apropiase în vremea asta de patul lui. Eşti acum în puterea noastră şi nu vel mai avea prilejul să încerci.

   — Sahib, el va veni să mă elibereze, răspunse cu ochi sclipitori indianul. Voi veţi muri toţi, eu însă nu voi mai ridica mâna asupra ta.

II.

SFÂNTUL MISTERIOS.

   CAMARAZII SE UITARĂ cu înţeles unul la altul, apoi căpitanul, care tăcuse până atunci zise uriaşului:

   — Petre, spune lui Rindow să închidă chepengul turnului. Nu e nevoie să îi expunem pe ai noştri degeaba primejdiei. Acest misterios el, despre care vorbeşte Srawa, va încerca probabil un atac generai şi o singură santinelă poate fi lesne biruită.

   Petre plecă în grabă, iar căpitanul se întoarse spre rănit şi urmă cu asprime:

   — Srawa, ai încercat în două rânduri să-mi ucizi băiatul, care a salvat-o pe sora ta de o moarte cumplită. Viaţa ta e în mâinile mele. Spune-mi cine e acest el care va veni să te elibereze şi-ţi dăruiesc viaţa. Dacă nu vei căuta să ne minţi, poate că fiul meu îţi va reda chiar libertatea.

   Pe chipul celor doi Indieni apăru o expresie de groază. Srawa se ridică apoi în capul oaselor şi zise cu glas hotărât:

   — Sahib, omoară-mă, dar nu îmi cere aşa ceva. O, a şi sosit... în curând voi fi liber!

   În gangul submarinului se auzi o larmă grozavă. Împuşcăturile detunară întâi în turn, apoi pe punte. Plundow bătuse deci în retragere când se văzuse copleşit de numărul mare al duşmanului.

   Camarazii veniră în fugă să ia parte la luptă. Căpitanul şi

George alergară şi ei şi imediat se auzi tunând glasul lui Farrow care căuta să potolească pe marinarii dornici de luptă.

   — Se retrag? urlă Petre din cabina de comandă. Plundow e numai uşor rănit. Să-i urmărim în desiş, domnule căpitan?

   — Nimeni nu părăseşte puntea! răcni Farrow. Aşezaţi reflectorul... repede... Trebuie să vedem mai întâi unde sunt.

   Împuşcăturile se auzeau tot mai rar şi când căpitanul, urmat de George, sări pe punte, nu se mai auzeau decât crengile pârâind şi foşnind în tufişul de bambuşi.

   Reflectorul fu pus repede la punct, apoi lumina ţâşni sfâşiind întunerecul. Nu se vedea însă nici picior de duşman, doar urme de sânge, dovadă că gloanţele marinarilor nimeriseră în plin.

   — Păcat! Era bine dacă puneam mâna măcar pe unul din ei, zise căpitanul. Poate aflam ceva despre acest misterios el.

   — S-o silim pe Roja să ne spuie, îşi dădu cu părerea George Cred că ameninţarea că vom ucide pe fratele ei o va face şi vorbească.

   — Hm. ideea nu e rea. Deocamdată e nevoie să ne sfătuim ce e de făcut pentru moment. În nici un caz nu putem lăsa submarinul aici, oricât de bună ar fi ascunzătoarea. Cel mai bun lucru pe care îl avem de făcut e ca mâine dis-de-dimineaţă să pornim pe urmele fugarilor. Acum stingeţi reflectorul şi închideţi chepengul turnului.

   Abia însă dispăru lumina că vreo câţiva din marinari scoaseră un strigăt de mirare şi ciudă. În aceeaşi clipă se auzi un plescăit la proră şi în curând paşi îndepărtându-se în goană în tufiş.

   — Reflectorul! Porunci căpitanul.

   Lumina ţâşni iarăşi, dar fugarii pieriseră ca-n pământ.

   — Probabil ca s-a ascuns careva pe punte când s-a aprins întâi reflectorul, zise căpitanul.

   — Era bine dacă aveam pe unul din ei în mână! Noroc că ne-a rămas Roja şi Srawa, vom afla noi ceva de la ei. Repede, camarazi, închideţi chepengul. Bine că nu se află pe aproape vreun post englez, altminteri ar fi trebuit să schimbăm ascunzătoarea.

   Abia închise George chepengul în urma lui şi se pomeni cu Petre venind în fugă pe gang.

   — Domnule George, cei doi indieni, fratele şi sora, au dispărut, îi strigă uriaşul. Doctorul Bertram şi Plundow zac leşinaţi în infirmerie, Am vrut să cercetăm vasul dar domnul căpitan zice că fugarii au sărit în ultimul moment în apă.

   — Aşa şi e, răspunse George. Ei trebuie să fi fost. Acum totul e degeaba. Ia să vedem mai bine ce e cu doctorul şi cu Plundow.

   Când tânărul intră în cabină, Bertram tocmai se deştepta din leşin. Îşi trecu buimăcit mâna peste frunte, apoi strigă:

   — A, acum ştiu ce-a fost! Când m-am aplecat peste Srawa care părea să-şi fi pierdut cunoştinţa, am simţit o uşoară înţepătură în mâna care însă n-am luat-o în seamă. Mi-a făcut-o probabil indiana şi tot astfel vor fi procedat cu Plundow care a intrat îndată în cabină. Mi-a venit ameţeală şi pe urmă nu ştiu ce s-a mai întâmplat. În vremea asta ei au luat-o la sănătoasa. Srawa ăsta trebuie să fie grozav de puternic de a putut umbla cu rănile destul de serioase pe care le are.

   — Frica de „sfânt", pesemne, zise căpitanii Farrow. Eu cred că ar fi bine să înaintăm mai mult în deltă, căci Hugli, braţul acesta în care ne aflăm, pare să nu fie destul de sigur. Vom găsi, cred, braţe mai mărunte sau canaluri care îl întretaie în care abia poate pătrunde un vapor.

   — Mă tem că „dşina" al lor ne va da de urmă, răspunse cu gravitate doctorul. Trebuie să aibă un vas al lui de care se poate sluji la nevoie. Deşi „sfânt", pare să cunoască multe de ale lumii civilizate.

   — Mie toată afacerea asta mi se pare foarte ciudată şi misterioasă. Cred însă că ai dreptate, dragă doctore „sfântul" nu o să se lase cu una cu două. Aici, în India, nu poţi şti niciodată dacă n-ai de a face cu vreo asociaţie secretă ai cărei membri, sunt împrăştiaţi în toate straturile poporului. Ar fi într-adevăr neplăcut să dăm de o astfel de bandă şi căpetenia ei să ne fi pus gând rău din cine ştie ce motiv necunoscut de noi. Atunci n-ar fi numai vasul nostru în primejdie, ci şi noi când vom porni pe uscat înlăuntrul ţării. Cred deci că e mai bine să descoperim mai întâi taina sfântului şi pe urmă vom vedea ce avem da făcut.

   — Ai dreptate, tată, zise cu însufleţire George. Omul acesta trebuie să fie o fiinţă fioroasă şi să aibă o putere deosebită asupra băştinaşilor ca să-i îngrozească astfel încât Srawa, fără să-i fi făcut vreodată ceva, a încercat de două ori să mă omoare. Şi-apoi aş... aş vrea să ştiu dacă Roja a putut trece nevătămată prin brâul de trestie? Era grozavă priveliştea ne care am avut-o înaintea ochilor când crocodilul era gata s-o înhaţe, sărmana.

   — Îmi închipui, băiatule. Bine, mâine ne vom pune pe lucru şi vom porni să căutăm urmele.

   — De ce nu acum? propuse tânărul. La lumina lămpilor noastre de buzunar putem desluşi urmele. Printre trestiile de bambus trecem lesne cu bărcile de aluminiu. Dealtminteri nici nu cred ca ni s-ar putea întâmpla ceva, deoarece indienii au plecat văzând că nu ne pot face nimic.

   Căpitanul chibzui câtva timp, pe urmă zise cam cu şovăială:

   — Plănui tău n-ar fi rău, George, dar mult prea primejdios. Nu se poate şti dacă acest „dşina" nu-şi va aduna iar oamenii pentru un nou atac. Indienii sunt fanatici ca nici un alt popor şi se duc orbeşte chiar la moarte când e vorba s-asculte de unul mai mare, mai ales dacă e la mijloc o chestie religioasă. Ne-am putea ciocni de ei prin întunerec.

   — O, tată, de asta ţi-e frică?! îi punem noi repede pe fugă când s-or pomeni deodată orbiţi de lămpile noastre de buzunar.

   — Să nu crezi că îi poţi speria atât de uşor, dragul meu. Atacul asupra submarinului a fost cea mai bună dovadă. Trebuie să aibă o mare putere asupra lor „sfântul" acela ca să îndrăznească aşa ceva. E mai bine, crede-mă, să amânăm cercetările pe mâine.

   — Nu, nu, tată, se rugă George. Să plecăm chiar acum. Mâine nu vom mal găsi urmele şi nu vom mai şti încotro să ne îndreptăm. În sat unde am cumpărat azi fructele, nu putem afla nimic despre „dşina" ăsta al lor. Oamenii tremură de frica lui.

   — Hm... văd şi eu că ai dreptate, băiatule, zise în cele din urmă căpitanul. E totuşi o mare îndrăzneală din partea noastră. Nu cred că indienii care ne au atacat să fi fugit departe. Spaima li se va fi potolit şi poate că s-au întâlnit cu misteriosul lor conducător care s-a adus înapoi. Pentru moment suntem în mai mare siguranţă pe submarin. Îndată ce vom deschide chepengul turnului începe primejdia. Ai văzut dar şi tu ce fel de arme au. Roja, un copil, a doborât într-o clipă pe doctor şi pe Plundow, oameni în toată firea.

   — Da, da, ai dreptate, recunoscu George, nu ştiu însă de ce inima mă îndeamnă să pornim acum pe urmele indienilor. Cred că acest „dşina" va sta să chibzuiască mai întâi ce să facă fiindcă a văzut că nu e de fel uşor să pună stăpânire pe submarin - după cum îşi va îi închipui el la-nceput. În nici un caz nu o să bănuiască nici pe departe că vom porni atât de curând la un contraatac.

   — Când stau să mă pândesc mai bine, vad că ai dreptate, încuviinţă acum căpitanul înălţându-şi trupul. Vom încerca să ne luăm după ei. Odată cu noi şi Petre vor merge încă doisprezece camarazi; cred că cincisprezece inşi vom fi deajuns să le venim de hac.

   — Prea deajuns, ba poate ar fi mai bine să nu ne ducem atât de mulţi, îşi dădu cu părerea George. Cu cât vom fi mai puţini, cu atât vom trece mai neobservaţi. De altminteri nici nu vreau să ne războim cu băştinaşii, ci să ne explicăm cu ei.

   — Hm. şi nici ai dreptate, dragul meu, dar camarazii să se aţie undeva pe aproape ca să-i avem la îndemână dacă va fi nevoie. Mă duc să spun acum să tragă la sorţi şi să ne grăbim, altfel

întreprinderea noastră nu mai are nici un rost.

   Se montară repede patru bărci de aluminiu, fireşte pe tăcute şi numai la lumina lămpilor de buzunar, În vreme ce câţiva marinari stăteau de pază în jurul parapetului cu auzul încordat.

   Cei căzuţi la sorti coborâri pe tăcute în bărci şi porniră prin brâul de bambuşi unde se afla un canal îngust, croit cândva de un pescar şi care ducea în zig-zag la mal.

   Din când în când se opreau din vâslit şi ascultau cu încordare În bezna nopţii.. Nu se auzea însă nimic suspect. În sfârşit ieşiră dintre trestii, unde mişunau crocodilii şi dădură de uscat. Priponiră bărcile iar cel mai tânăr dintre marinari rămase de strajă. Căpitanul îi spuse ca îndată ce s-ar ivi o ceată de băştinaşi să o ia la fugă cu bărcile, ca acestea să nu cadă în mâinile indienilor.

   Satul de unde îşi cumpăraseră peste zi fructele se afla pe stânga. Lumina vie a unul foc puternic dovedea ci locuitorii nu dormeau şi trebuie să fie în mare fierbere.

   — În sat n-avem ce căuta, zise în şoaptă căpitanul. S-o luăm pe stânga, până ce vom fi la aceeaşi înălţime cu bărcile noastre. Acolo vom găsi cu siguranţă urme de sânge şi vom porni după ele. Ne împărţiţii în grupuri de câte trei şi lăsăm o distanţă de un metru între ele. În felul acesta ne putem apăra mai bine împotriva unui atac. Aşa dar, înainte! Fiţi însă cu mare băgare de seamă.

   Între desişul de bambuşi şi cele dintâi tufe de pe uscat era o potecă îngustă, bine bătătorită, semn că se umbla mult pe ea, fie spre satul vecin, fie spre locurile unde pescarii îşi puneau năvoadele pentru prins peşte.

   După câteva minute de mers ajunseră cam la aceeaşi înălţime cu nivelul unde erau trase bărcile şi de care îi despărţeau vreo treizeci de metri, adică brâul de bambuşi.

   Căpitanul Farrow mergea în fruntea convoiului, urmat imediat de George. Aprinse lampa de buzunar şi, acoperind-o aproape pe de-a-ntregul cu palma, lăsă o dunga subţire de lumină săi cadă pe potecă.

   Deodată scoase o exclamaţie de bucurie. Descoperise o pată mare de sânge. Se dovedi, însă că petele de sânge nu duceau. Spre sat ci, dimpotrivă, la râu.

   — Probabil că dâra de sânge se va opri la ascunzătoarea „sfântului" şi a bandei sale, şopti căpitanul Farrow fiului său. Transmite camarazilor ordinul să nu se răzleţească şi să păstreze distanţa de până acum. Mai spune-le să fie cât se poate de prevăzători căci s-ar putea să ne aflăm în mare primejdie.

   Căpitanul se opri în loc şi aşteptă până ce ordinul trecu din gură-n gură, apoi porni cu mare băgare de seamă înainte. Lampa o aprindea acum numai din când în când, ca să se încredinţeze că dâra de sânge nu dispăruse.

III.

UN TEMPLU VECHII INDIAN.

   SE PUTEA FOARTE LESNE ÎNTÂMPLA ca fugarii să fi cotit pe o potecă lăturalnică. Şi într-adevăr, când căpitanul făcu iar lumină, nu mai văzu petele de sânge.

   Se opri imediat şi-şi aşteptă camarazii. Dădu apoi ordin ca marinarii să-şi aprindă lămpile de buzunar şi să cerceteze tufişul de pe stânga potecii, ca să vadă unde duc urmele.

   Peste puţin timp unul din marinari spuse că a găsit locul pe unde au dispărut fugarii în desiş.

   Farrow rândui iar convoiul ca la-nceput, de urmă se strecură prin spărtură. Găsi într-adevăr o potecă foarte îngustă dar bine bătătorită care se întindea şerpuind pe sub copaci.

   Porniră cu toţii ce această potecă. Domnea aci o linişte adâncă. Nu se auzea nici măcar zgomotul pe care îl fac vietăţile codrilor îndată ce apune soarele.

   Asta era cea mai bună dovadă că fugarii trecuseră nu de mult pe acolo, probabil din pricina răniţilor care nu puteau merge repede.

   Camarazii trebuiau deci să fie şi mai prevăzători. Capii de grupă aprindeau tot mai rar lămpile şi le stingeau imediat ca să nu fie văzuţi. Totuşi înaintau fără teamă în desişul unde îi pândea poate moartea..

   Se scurse vreo jumătate de ceas până ce ajunseră la un luminiş scăldat în razele palide ale lunii. Căpitanul dădu în şoaptă ordin camarazilor să se aşeze în semicerc la marginea luminişului, apoi priviră la tabloul pe care îl aveau în faţă. Dincolo de lacul care se întindea înaintea lor se ridicau zidurile albe şi turlele unui templu de marmoră care sclipea în lumina razelor de lună.

   Deşi veacurile vremuiască peste vechea clădire, totuşi ea se păstrase încă destul de bine căci meşterii aleseseră material bun şi trainic şi impresia pe care o făcea era copleşitoare.

   — Mi se pare că am dat de ascunzătoarea „sfântului", zise în şoaptă căpitanul. Probabil că acum ţin sfat în templu. Nu ştiu nici eu daca am putea cuteza să intrăm, desi suntem bine înarmaţi, căci nu cunoaştem numărul duşmanului.

   — O, nu cred să fie vreo primejdie daca ne-am furişa până la templu, răspunse George. Ar fi bine să aflăm câte ceva din planurile acestui „dşina".

   — Rău n-ar fi într-adevăr, e însă foarte primejdios - după cum îţi spusei. N-avem însă altă cale. Fireşte că nu ne ducem toţi, ci numai noi doi cu Petre. Ceilalţi rămân cu Kard aici ca să ne sară în ajutor dacă va fi nevoie.

   Căpitanul dădu în şoaptă ordine marinarilor tari se retraseră puţin înapoi sub copaci ca să nu fie văzuţi chiar dacă ar fi trecut cineva pe acolo.

   Farrow, George şi Petre porniră tiptil să ocolească Iacul Aruncau uneori o privire la oglinda apei şi vedeau trupurile enorme ale crocodililor care pândeau vreo pradă Cu siguranţă că preoţii templului considerau târâtoarele acestea drept sfinte şi le hrăneau din belşug - poate chiar cu carne omenească. Victimele erau întotdeauna duşmanii căzuţi în mâinile fanaticilor şi erau sacrificaţi în cinstea zeilor lor.

   George se înfiora. Căută să gonească gândul acesta; se cerea acum să-şi încordeze atenţia asupra mijloacelor de-a pătrunde nesimţiţi în templu şi să se ferească de santinele.

   Era prea puţin probabil ca „sfântul" să fi pus oameni de paza Îşi va fi spus desigur că locuitorii satului nu vor cuteza să se apropie de templu, dar avea acum albi ca duşmani şi aceştia nu se sperie atât de lesne.

   Căpitanul, care mergea înainte, zări cam la vreo zece metri de colţul templului două puncte albe. Bănui numaidecât că nu poate să fie decât un Indian cu turban alb şi şort din aceeaşi culoare.

   Spuse în şoaptă lui George ce văzuse. Santinela nu-i putea sări căci erau îmbrăcaţi în haine închise; dar cu fiecare pas pe care îi făceau primejdia de-a fi descoperiţi creştea. Totuşi trebuia să-l înlăture cu orice preţ pe Indian. Mai făcură trei paşi; acum puteau desluşi bine trupul voinic al indianului care stătea nemişcat ca o stană de piatră.

   Petre şopti în urechea lui George, care venea în urma tatălui său:

   — Domnule George, trebuie să-l ameţesc pe ăla de colo. Spune-i, te rog, domnului căpitan să mă lase pe mine înainte.

   Farrow se învoi. Ştia că se poate bizui pe credinciosul său camarad. Uriaşul se lăsă la pământ şi începu să se târască în patru labe. Când fu la vreo cinci paşi de santinelă apucă un pietroi care îi veni la îndemână, se ridică fulgerător în picioare şi zvârli cu toată puterea în tâmpla Indianului.

   Acesta făcuse un gest de mirare când văzuse matahala aceea răsărind ca din pământ în fata lui, dar nu mai avusese timp să dea alarma. Se poticni şi s-ar fi prăbuşit dacă Petre n-ar fi sărit să-l prindă în braţe şi să-l aşeze binişor jos ca să nu se audă bufnitura.

Uriaşul scoase apoi din buzunar o frânghie, îl legă burduf şi-i vârî un căluş în gură.

   În vremea asta se apropiară şi cei doi camarazi. Căpitanul zise în şoaptă:

   — Mă tem că şi de partea cealaltă a templului sta cineva de pază. Trebuie să încercam să facem cu el acelaşi lucru, altminteri am putea-o păţi rău de tot.

   Porniră tiptil înainte pe dreapta templului. Când ajunseră la poarta lui monumentală, o găsiră foarte puţin deschisă, aşa că ai greu s-ar fi putut strecura cineva înăuntru.

   Prin crăpătură răzbătea o lumină slabă şi un glas limpede şi răsunător. George îşi închipui numaidecât că era al „sfântului" care îşi îndemna oamenii la luptă. Trebuia neapărat să afle ce punea omul acesta la cale. Şopti tatălui său:

   — Voi doi sunteţi în măsură să veniţi de hac santinelei, în vremea asta eu mă duc s-ascult la uşă şi aştept acolo.

   — Bine, dragul meu, dar vezi de fi cu băgare de seamă, îi răspunse căpitanul Farrow.

   În timp ce acesta cu Petre se furişau mai departe, George se apropiă de uşa mare de metal a templului. Acum auzea tot mai desluşit glasul dinăuntru: când se lipi însă de uşă sunetele deveneau mai slabe şi mai încâlcite. Mirat, tânărul se dădu niţel înapoi şi iarăşi auzi glasul mai lămurit şi mai limpede. Se uită la dreapta şi la stânga lui; descoperi pe dreapta un fel de firidă întunecoasă. Se dădu mai aproape de ea şi înţelese că a nimerit- o, căci de aci putu chiar desluşi unele cuvinte: „Moarte.., atac... crocodili" ...

   Aşa dar „sfântul" îşi aţâţa oamenii. Trebuia deci să se grăbească. Se vârî în firidă ca să poată auzi tot. Dacă ar mai fi stat s-aştepte pe tatăl său şi pe Petre, poate ar fi fost prea târziu. Şi-apoi, era sigur că vor descoperi şi ei firida şi vor intra după el.

   Păşi binişor înăuntru. Pipăi în juru-i şi înţelese că se află într-un gang îngust, înalt cât un stat de om, care ducea la o uşă tăinuită în perete.

   Se prea putea ca să fie şi pe aici o santinelă, de aceea George îşi scoase pumnalul de la brâu ca să-l aibă la îndemână.

   De lampă nu cuteza să se slujească. Nu îi rămânea decât să dibuie prin întunerec. Îşi aminti de poveştile cu capcane grozave care s-ar afla în aceste temple vechi şi unde neştiutorii şi-au găsit moartea - o moarte cumplită.

   Trebuia însă să înainteze cu orice preţ ca să poată afla planurile acestui „dşina". Pipăind cu piciorul la fiece pas, porni înainte pe gang.

   Glasul se auzea din ce în ce mai lămurit; acum desluşea aproape orice cuvânt. Într-adevăr „sfântul" îndemna pe oamenii săi să atace pe străini.

   — ... chiar de-ar fi să murim cu toţii - îl auzi George, zicând - e în joc viaţa noastră. Străinii ne vor descoperi ascunzătoarea, vor înştiinţa pe englezi şi sfârşitul ne va fi spânzurătoarea. Voi, şobolani ai Hugliului, nu e moartea în luptă mult mai frumoasă? Duceţi-vă şi supravegheaţi vasul. Dacă îl vedeţi plecând, urmăriţi-i în bărcile voastre şi dacă găsiţi prilejul, atacaţi! Luaţi cu voi urcioarele cu otrava ameţitoare şi aruncaţi-o înăuntru îndată ce vor deschide chepengul.

   George nu se sfii să înainteze. Gangul făcea un cot; ducea la zidul din afară al templului.

   După ce trecu cotul, zări la oarecare depărtare o licărire de lumină. Trebuia să găsească aici deschizătură prin care şi poată arunca o privire înlăuntrul templului.

   În acelaşi timp însă zări şi umbra unui om.

   — Santinela probabil. Aceasta trebuia înlăturată cu orice preţ, dar fără zgomot, fireşte.

   Pe George îl cuprinse deodată dorinţa să vadă mai de aproape pe „sfânt" şi s-audă mai departe ce spune. Deasemenea vroia să ştie cam cât de mare era numărul duşmanului.

   Dacă n-ar fi auzit despre planul cu otrava, ameţitoare, camarazii s-ar fi aflat în mare primejdie, căci nimănui nu i-ar fi dat în gând ce uneltesc el.

   Chibzui niţel, pe urmă vârî pumnalul la locul lui şi apucă revolverul de ţeavă. Vroia ca, izbind santinela cu patul în cap să-l ameţească fiindcă n-ar fi vrut să aibă pe conştiinţă un omor şi nici să-i lase timp să ţipe.

   Încet şi cu mare băgare de seamă viteazul tânăr păşi mai departe. Ştia că era o mare îndrăzneală ceea ce făcea el acum; poate chiar că santinela îl zărise - era doar numai la şase paşi de el - şi pândea acum prilejul ca să-i dea lovitura de moarte.

   Totuşi nu putea da îndărăt, chiar dacă va urma o luptă pe viaţă şi pe moarte. Trebuia să înlăture orice piedecă din cale.

   lată-l la patru paşi numai; în clipa următoare se va hotărî soarta. Văzu pe paznic privind printr-o deschizătură îngustă prin care răzbătea o rază de lumină. Desigur că indianul nesocotise porunca şi curiozitatea biruise. Stătea cu partea stângă a capului spre George.

   Minunat prilej pentru el! Ridică braţul în care ţinea revolverul, făcu doi paşi, apucă pe Indian eu stânga de beregată şi îl pocni cu patul armei în tâmplă.

   Omul se cutremură, dar George îl mai pocni odată şi simţi cum trupul i se lăsă moale în braţe. ÎI aşeză binişor jos, îl lega zdravăn şi-i vârî un căluş în gură.

   Se ridică apoi şi privi prin deschizătură. Era aci o uşiţă în zid, puţin crăpată.

   Văzu prin ea o încăpere mare, luminată de făclii înfipte în nişte cârlige bătute în perete în aceeaşi clipă auzi o gălăgie grozavă dinspre poartă. Îl cuprinse o spaimă nelămurită. Răcnetele de bucurie nu prevesteau nimic bun pentru el. Nu cumva izbutiseră cei de afară să pună mâna pe tatăl său şi pe Petre?

   Indienii din templu - vreo treizeci la număr - se întoarseră brusc şi priveau cu încordare spre uşa de metal care se deschise cu zgomot.

   George înlemni căci temerile sale se adeveriră, ba fură chiar întrecute. Douăzeci de indieni aduceau pe toţi camarazii care luaseră parte la urmărirea fugarilor. Erau legaţi burduf. Petre şi căpitanul, cel din fruntea convoiului, se clătinau pe picioare şi erau susţinuţi de însoţitorii lor ca să nu cadă.

   Un indian voinic, care păşea înainte, ridică mâna şi strigă triumfător:

   — O, Tirthan dşina, zeiţa a fost de partea noastră. Am dat de oamenii aceştia pândind la marginea luminişului şi i-am ameţit cu pulberea pe care ne-a dăruit-o ea, Pe ăşti doi - arătă spre căpitan şi Petre - i-am prins la uşa templului. I-am ameţit tot cu pulberea zeiţei.

   Abia acum văzu George pe dreapta statuia uriaşă a unei zeităţi. Era dintr-un metal gălbui şi de o urâţenie înfiorătoare şi ameninţătoare în acelaşi timp. La picioarele ei se afla o lespede mare de piatră şi pe ea un indian mai înalt ca toţi ceilalţi. Chipiu fi era aspru şi ochii îi luceau de un foc straniu.

   — Drawi, strigă el, eşti cel mai credincios servitor al meu şi fapta ta e neînchipuit de mare. Aceştia, pe care i-am trimis să prindă pe străini au fugit ca nişte laşi. Tu însă, ai salvat şobolanii Hugliului, de aceea te numesc mâna dreaptă a mea. Adu-mi prizonierii să-l întreb ce au căutat prin meleagurile noastre.

   Tirthan dşina li măsură pe prizonieri cu privirea, pe urmă îi se adresă într-o englezească destul de corectă:

   — Ce aţi căutat aici? Pentru ce v-aţi ascuns vasul în tufele de pe mal? Sunteţi trimişii de guvernul englez ca să ne prindeţi? S-a aflaţi în sfârşit de ce au dispărut atâtea vapoare care au ieşit în calea noastră, a şobolanilor? Răspunde!

   — N-am auzit încă până acum despre aceşti şobolani al Hugliului, zise calm căpitanul care se dezmetecise în vremea asta.

Nu înţeleg ce aveţi cu noi.

   Câteva momente indianul păru uimit, pe urmă zise scurt:

   — Chiar dacă aţi venit cu alt gând, n-are a face, sunteţi prizonierii noştri. Vă puteţi însă salva viaţa dacă vă întovărăşiţi cu noi. Având vasul nostru, vom fi şi mai puternici şi şobolanii pot ţine atunci piept englezilor. Hai, hotărăşte-te repede. Vrei să depui jurământ de supunere şi credinţă?

   — Bănuiesc că aceşti şobolani ai Hugliului nu sunt altceva decât piraţi şi ucigaşi, răspunse cu dispreţ prizonierul. Căpitanul Farrow şi camarazii săi nu se vor întovărăşi nici când cu astfel de indivizi. Faceţi cu noi ce vreţi, va veni însa cineva mai puternic ca tine care ne va răzbuna.

   George înţelese pe cine credea tatăl său şi roşi de mândrie. Dar nu vroia sil fie răzbunătorul, ci salvatorul lor.

   Tirthan dşina tresări când auzi numele de Farrow şi strigă uimit:

   — Dumneata eşti căpitanul Farrow? Atunci nu eşti prietenul, ci duşmanul englezilor şi n-ai nici un motiv ca să respingi propunerea mea.

   — Nu ştiu dacă şi auzit vreodată cuvântul „onoare", răspunse cu mândrie căpitanul, pentru ca atunci ţi-ai da seama că nu sunt omul care să facă tovărăşie cu tâlhari şi ucigaşi.

   —  O, şuieră indianul, înfuriat, vom găsi noi mijlocul să te silim. Şi dacă nu se învoieşte căpitanul lor, sunt încredinţat că oamenii săi vor primi cu bucurie să trăiască în belşug cu noi decât să piară de o moarte cumplită. Totuşi ca să nu spui că sunt om rău, îţi dau timp te răzgândeşti.

   Căpitanul îşi dădu seamă că nu e bine să-l aţâţe prea mult ca să se dedea la cine ştie ce fapte criminale. Mai ştia că e nevoie să câştige timp pentru ca George să poată veni eu ajutoare de la submarin.

   Tăcu deci câteva minute, pe urmă zise şovăind:

   — Ai dreptate. Recunosc că pentru mulţi alegerea nu va fi grea. Când eşti silit la un asemenea lucru, cauţi să-ţi adormi conştiinţa.

   „Sfântul" părea să nu fie prost şi nici lipsit de oarecare cultură, căci răspunse:

   — Căpitane Farrow, îmi pot închipui ca atât dumneata cât şi oamenii dumitale mai aveţi o conştiinţă. Veţi recunoaşte însă în curând că şi fără ca se poate trăi - şi încă foarte bine. Nădăjduiesc că veţi trece nesiliţi de partea mea, căci chinurile la care aţi fi supuşi sunt grozave şi mai grozavă e încă moartea sfâşiaţi de crocodili. Vă voi închide deocamdată pe toţi în subterana templului. De şerpii de acolo să nu vă temeţi... nu muşcă decât pe cine încearcă să fugă. Mâine te voi întreba din nou ce aţi hotărât.

Acum trimit câţiva oameni de-ai mei să aducă încoa pe tovarăşii dumitale de pe submarin, apoi, întorcându-se spre Drawi, adăugă în limba indiană:

   — Prizonierii să fie duşi jos în beci. Tu ia pe cei mai destoinici dintre voi şi porniţi. Furişaţi-vă la vapor şi dacă vedeţi chepengul deschis aruncaţi înăuntru câteva urcioare cu pulberea zeiţei noastre. Pe urmă scoateţi afară pe cei ameţiţi şi aduceţi-i încoace. Dar repede!

   George chibzuia cu înfrigurare. Ce să facă? Să dea de veste camarazilor de pe submarin sau să elibereze pe tatăl său şi pe ăştilalţi de aici? Îl ştia pe Rindow foarte prevăzător; va fi închis desigur chepengul şi va cerceta bine prin periscop împrejurimile. Deci, mai grabnic şi mai important era să îi salveze pe ceştilalţi. Dar cum? Auzise doar adineauri că în subteranele templului sunt buni paznici care l-ar ataca îndată ce se va apropia. Şi-apoi era de aşteptat ca Tirthan dşina să pună santinele la intrare.

   Pe când îl frământau aceste gânduri, bagă de seama că prizonierii erau duşi în spatele zeiţei.

   Probabil ca se afla acolo o uşa chiar în statuie, căci auzi deodată un zgomot metalic, apoi o trântitura şi paşi carii coborau scara.

   După vreo cinci minute Drawi apăru iar cu oamenii săi. Toţi se înghesuiră în jurul lespezii pe care şedea nemişcat „sfântul".

   Acesta îi măsură cu privirea şi dădu din cap în semn de încuviinţare, pe urma - George văzu lămurit - apăsă pe o podoabă a statuii şi în aceeaşi clipă se deschise o uşiţă.

   Tirthan dşina vârî mâna înăuntru, scoase câteva urcioare mititele pline cu ceva verzui. Le întinse cu băgare de seamă celor cincisprezece inşi care aveau să pornească la cucerirea submarinului şi le zise:

   — Drumul pe care-l faceţi acum e primejdios; bizuiţi-vă însă pe îndurarea zeiţei noastre şi nu uitaţi că voi sunteţi salvatorii şobolanilor. Aduceţi-mi duşmanii vii şi nevătămaţi.

   Indienii se înclinară şi se îndepărtări în tăcere, Tirthan se uită după ei până dispărură pe uşă, apoi zise celor rămaşi:

   — Şi vor înfăptui ceea ce n-aţi fost voi în stare. Totuşi recunosc că nu e vina noastră, căci ar fi trebuit să va dau pulberea zeiţei şi poate aţi îi izbutit şi voi. Nu ştiam că avem împotriva noastră pe căpitanul Farrow şi vitejii săi marinari. Abia acum înţeleg cum Srawa n-a scăpat cu viaţa. Oamenii aceştia nu ucid de bunăvoie, nădăjduiesc însă că o vor învăţa de la noi.

O ELIBERARE ÎNDRĂZNEAŢĂ.

   ŞI LUI GEORGE îi venea să culce pe monstrul acesta cu un glonţ la pământ, îşi dădu însă seama că fapta lui nu numai că n-ar fi folosii la nimic, dar ar fi fost chiar dăunătoare camarazilor. Trebuia să întrebuinţeze dar un şiretlic.

   Ca să-i înştiinţeze pe cei de pe submarin ca acum prea târziu căci Drawi cu oamenii săi cunoşteau toate potecile şi desişul. În nici un caz nu putea s-ajungă înaintea lor, ba se putea întâmpla să dea nas în nas cu ei şi să-l prindă. Trebuia deci să stea pe loc şi s- aştepte un moment prielnic.

   Tirthan dşina privi câtva timp, îngândurat în gol, apoi zise:

   — Duceţi-vă la locul de adunare şi aşteptaţi acolo până se vor întoarce fraţii voştri cu prizonierii. Pe urmă ne vom sfătui cum să-i câştigăm de partea noastră şi să le aflăm taina vasului lor de care ne vom sluji într-o zi cu folos. Hai, plecaţi!

   Indienii părăsiră în tăcere încăperea şi ieşiră pe poarta cea mare.

   „Sfântul" mai rămase câtva timp pierdut în gânduri, apoi coborî de pe lespede şi porni finale spre uşiţa în dosul căreia pândea George. O bucurie nebună cuprinse pe tânărul nostru când îl văzu venind. Acum îi venea şi lui apa la moară.

   Se dădu niţel mai la o parte şi ridică mâna în care ţinea revolverul. Indianul se apropia mereu, privitul îngândurat la pământ. George îl urmărea cu ochii fiece pas. Ştia că atunci când Tirthan va deschide bine uşa, va trebui să se dea înapoi ca acesta să nu-l vadă imediat.

   Indianul se afla acum în dreptul uşii, păru mirat şi strigă:

   — Aja!

   O clipă George nu ştia ce să facă, apoi răspunse, ţinând o mână la gură, ca să-şi înăbuşe glasul:

   — Aici!

   — Pentru ce e deschisă uşa?

   — Nu ştiu.

   Tirthan clătină capul, întinse mâna şi deschise uşa de perete. Făcu un pas înainte, zicând:

   — Îţi vei primi pedeapsa pentru neascultarea ta. De ce ţi-ai părăsit pos..

   Nu apucă să-şi mântuie vorba, căci George îl izbi cu patul revolverului în tâmpla dreaptă şi-l făcu să se poticnească. O a doua lovitură dată în ceafă îl culcă la pământ. Lovitura putea fi aducătoare de moarte, dar nu era acum timp să-l cruţe.

   Indianul rămase nemişcat. George îl legă la repezeală, apoi îl scoase din gang, căci băgase de seamă că santinela începuse să se dezmeticească.

   Cu nici un chip nu trebuia să-i lase pe cei doi să se dezlege unul pe altul. În încăperea templului, George târî pe şeful şobolanilor în dosul statuii. Stătu pe urmă să chibzuiască în grabă. Nu era timp de pierdut. Trebuia să-şi elibereze îndată camarazii, deoarece indienii trimişi la submarin se vor înapoia în curând fără să fi făcut vreo ispravă. De asta era sigur.

   Deodată îl străfulgera un gând: să scape mai întâi de şerpii din subterană. Se apropiă de zeiţa şi se urcă pe lespedea de la picioarele ei. Noroc că luase bine seamă unde apăsase înainte Tirthan. Era un mic crocodil de metal.

   O uşiţă se deschise şi îndărătul ei văzu câteva poliţe pe care se aflau urcioraşe cu pulberea zeiţei. Luă două din ele, îşi lega batista peste nas şi gură şi se dădu după statuie. Aci văzu iar un crocodil asemenea cu cellalt. Apăsă şi chepengul se dădu la o parte. De aci pornea o scară îngustă de piatră.

   Puse un urcioraş în buzunar, pe celălalt îl luă în mâna stângă, iar în dreapta, lampa de buzunar şi porni să coboare treptele. Erau zece la număr. Se pomeni în fata unei uşi de metal zăvorită pe din afară.

   O deschise şi lumină încăperea. Se auziră din mai multe locuri şuierături, semn că se aflau acolo foarte mulţi şerpi - paznici minunaţi pentru a împiedica fuga oricărui prizonier.

   Priveliştea pe care o avu tânărul înaintea ochilor era înfiorătoare. Camarazii, legaţi burduf. Zăceau în dreptunghi grămadă unul peste altul în mijlocul încăperii, încercuiţi de grozavele târâtoare.

   George numără vreo douăzeci de cobre, cel mai veninoşi şerpi din câţi există. Se ridicaseră cu partea de sus a trupului în sus şi şuierau înfuriaţi spre lumina vie a lămpii. Alt chin nu era decât să-i ameţească, deşi camarazii ar fi trebuit să sufere şi el din nou acelaşi lucru.

   George zvârli cu îndemânare unul din cele doua urcioraşe în dreapta dreptunghiului pe care îl formau camarazii. Spre marea lui bucurie văzu şerpii căzând fulgerător la pământ. Fireşte în acelaşi timp şi prizonierii lăsară capetele - pe care le ridicaseră puţin - în piept, căci fuseseră şi ei ameţiţi de pulberea zeiţei.

   George aşteptă câteva secunde, în care băgă de seamă că praful venit în atingere cu aerul se preschimbă în gaze verzui care, ridicându-se în sus, treceau în încăperea de deasupra unde zăcea Tirthan şi bănuia că va pătrunde în nările acestuia şi-l va

ameţi şi pe el.

   Coborî repede în subterană şi reteză la repezeală capetele şerpilor, deoarece ştia că efectul prafului nu ţine mult. Tăia apoi şi legăturile camarazilor cu gând să iasă îndată de acolo, dar îşi zise că poate va mai fi rămas prin vreun ungher un şarpe viu care i-ar muşca pe camarazii, neînstare să se apere.

   Indienii le luaseră prizonierilor armele şi le aşezaseră grămadă lângă lespedea din templu. Presupunerea lui George se adeveri; când, după câteva minute camarazii începură să se mişte, tânărul văzu plimbând lumina pe pereţii subteranei, cum dintr-o crăpătură a zidului ţâşni capul unui şarpe uriaş.

   Se apropia de el şi se opri la depărtare de un pas. Şarpele părea înfuriat rău şi putea să se repeadă într-o clipă să-l muşte. George însă roti pumnalul Sanjei în aer şi dintr-o lovitură reteză capul târâtoarei.

   — Bravo, George! zise tatăl său care în vremea asta se dezmetecise dea binelea - ştiam eu ca ne vei salva. Acum să ieşim repede de aici afară, la aer, o să ni se risipească de tot ameţeala.

   — Trebuie să ne grăbim, răspunse tânărul. O ceată de indieni au plecat la submarin cu ulcele de pulbere de asta ca să pună acolo. Daca chepengul turnului e, din întâmplare, deschis, planul le reuşeşte lesne.

   Deşi se cam clătinau pe picioare, porniră în grabă pe scară. Fireşte că George mergea în frunte, ca întotdeauna. Se temea ca să nu fi intrat în templu vreunul din indieni şi trebuia să-l culce îndată la pământ cu un glonţ ca să n-apuce să dea alarma. De şovăială nu putea fi vorba în împrejurările de faţă. Cine mai stă să cruţe pe nişte bandiţi şi ucigaşi, ca aceştia în mâinile cărora încăpuseră?

   În templu nu găsiră însă pe nimeni şi îşi luară la repezeală armele. Acum n-aveau decât să poftească; de o luptă, oricât de înverşunată ar fi ea, nu se temeau camarazii, mai ales că duşmanii, deşi mulţi, nu se pricepeau atât de bine ca ei la mânuirea armelor.

   — Ce-ar fi să-l luăm pe Tirthan dşina cu noi? propuse George. Poate că indienii trimişi de el tot au izbutit să biruie pe ai noştri şi, în cazul acesta l-am avea de ostatec. Pe urmă îl vom preda autorităţilor engleze căci cu siguranţă că atât el cât şi banda lui va fi făptuit umile nelegiuiri până acum. Englezii ne-ar fi recunoscători pentru serviciul pe care li l-am face.

   — Ai dreptate, să-l luăm cu noi, încuviinţă căpitanul. Cred că sa dezmeticit în vremea asta.

   Când Farrow şi George se aplecară asupra lui, Tirthan dşina deschidea ochii. Mai întâi se uită cu privirea rătăcită la ei, apoi o flacără de manie şi ură izbucni din ochii lui.

   — Vezi tu, Tirthan dşina, îi zise cu ironie căpitanul, nu e atât de uşor să ne ţii prizonieri. Acum lucrurile s-au schimbat. Vei veni cu noi ca să te predăm englezilor. Rolul şobolanilor Hugliului s-a sfârşit.

   Petre şi Kard îi dezlegară picioarele şi-l luară între ei. În mâinile acestor doi uriaşi, sfântul părea neputincios ca un copil, deşi era şi el destul de voinic.

   De astă dată conducerea convoiului fu încredinţată lui George, ca o răsplată pentru fapta lui vitejească de a fi eliberat pe camarazi.

   În luminişul din fata templului domnea o linişte adâncă. Probabil că sala de adunare a indienilor se afla îndărătul clădirii.

   Totuşi păşeau cu băgare de seamă căci se putea ca să se întâlnească cu indienii de sub conducerea lui Drawi şi aceştia să-i ameţească iar cu pulberea lor afurisită.

   George, împreună cu tatăl său, mergeau înaintea celorlalţi. Asculta cu încordare în juru-i bănuind că Tirthan va fi pus oameni de pază. Şi într-adevăr, după ce străbătură luminişul şi se apropiară de potecă, ochii ageri ai tânărului zăriră o santinelă care stătea nemişcată ca o stană de piatră.

   Indianul trebuia înlăturat repede şi fără zgomot. George nu stătu mult la gânduri. Din câteva sărituri fu lângă el. Indianul, deşi luat pe neaşteptate, apucă să ridice braţul drept vrând să repeadă pumnalul sclipitor, dar în aceeaşi clipă tânărul îl pocni cu patul revolverului în tâmplă. Omul căzu grămadă la pământ fără să scoată măcar un ţipăt, iar bufnitura fu înăbuşită de buruienile înalte în care se prăbuşise.

   Camarazii porniră în pas gimnastic pe poteca întortocheată. George aprinse lampa de buzunar, o acoperi cu palma şi lăsă numai o dâra subţire de lumină să străbată printre degetele resfirate.

   Grija pentru camarazii rămaşi pe submarin îi zorea la drum. Îl ştiau pe Rindow om prevăzător, dar de unde era el să se aştepte la un astfel de vicleşug?

   Era îndoielnic că va fi închis chepengul turnului, căci noaptea era frumoasă şi adia un vântuleţ răcoritor. Desigur că va fi pus santinele în jurul parapetului, ceea ce era şi mai rău, deoarece vor fi repede ameţiţi de pulberea zeiţei.

   Cu toate că se grăbeau pe cât puteau, George sfredelea cu înfrigurare întunerecul, doar va vedea pe Drawi şi oamenii săi înapoindu-se. Totul rămase însă liniştit până şi vietăţile pădurii amuţiseră, înspăimântate probabil de ceata Indienilor.

   În sfârşit micul convoi ajunse la cărarea care străbătea brâul de bambuşi. Iuţiră şi mai mult pusul. Clipa hotărâtoare se apropia. Sau dădeau de Indieni şi avea să urmeze o luptă crâncenă, sau reuşeau să treacă şi se puteau urca în bărcile cu care veniseră ca să intervie la timp dacă Indienii atacaseră vasul.

   Se aflau acum la aceeaşi înălţime cu submarinul. Printre spărturile din perdeaua de frunze îi puteau desluşi bine.

   Convoiul se opri şi toţi ascultară cu încordare. Nu se auzea însă nimic. Poate că indienii pândeau în jurul submarinului aşteptând să se deschidă chepengul.

   Sau poate ca şi pătrunseseră înăuntru şi legau acum pe camarazii ameţiţi. Căpitanul şopti fiului sau:

   — Să mergem, George. Numai de n-am ajunge prea târziu.

   Zoriră la drum. Făceau paşii mari, dar calcau în vârful

picioarelor ca să nu facă zgomot.

   De voie de nevoie Tirthan dşina trebuia să se supună şi mergea în rând cu ei, înghiontit de cei doi uriaşi.

   În cele din urmă ajunseră la bărci. Marinarul lăsat de pază le spuse că zărise trecând un convoi de oameni, dar el nu se mişcase de la postul său, deşi era foarte îngrijat de soarta camarazilor săi.

   — Foarte bine ai făcut, îi zise căpitanul. Drept e că am fost în mare primejdie, dar paza bărcilor era de mare însemnătate. Acum să plecăm repede. Să fim însă cu mare băgare de seamă ca să nu ne ameţească iar indienii cu praful acela al lor.

   Pe Tirthan îl lua Petre în barca pe care o vâslea el, ca să nu-l slăbească o clipă din ochi.

   Încet şi cât se poate mai fără zgomot bărcile uşoare porniră spre submarin. După ce trecură brâul de trestie, vâslaşii o lăsară şi mai încet de teamă ca nu cumva să fie ascunşi Indienii pa acolo şi să-i atace.

   Domnea însă o linişte adâncă şi nimic nu se mişca în jurul lor. Farrow dăduse ordin ca bărcile să facă un ocol mai mare până la submarin, pentru a tiu fi descoperiţi prea devreme de duşman.

   Barca vâslită de Petre ajunse cea dintâi lângă trupul de oţel al vasului. George, care stătea la proră, împiedecă ciocnirea cu mâinile întinse înainte. Se apleca apoi niţel şi se uită peste parapet. Printre tufele de bambus, aşezate ca să acopere vederea la submarin, putea vedea bine puntea şi turnul.

   Luna lumina îndeajuns ca să poată deosebi bine fiecare lucru în parte.

   Văzu cu spaimă că chepengul turnului era deschis. Nimeni pe punte, nici urmă de santinelă. Liniştea care domnea părea înfiorătoare.

   Tânărul şopti tatălui său ce observase, apoi îşi făcu loc cu îndemânare printre crengi şi sări pe punte. Se apropiă de turn şi ascultă ai încordare. Nu se auzea nimic. Nu mai şovăi o. Clipă şi porni să coboare scăriţa care ducea jos în submarin. Temerile lui se adeveriră. Nici ţipenie de om pe bord, toţi camarazii fuseseră ameţiţi, legaţi la repezeală de indieni şi târâţi la templu.

   Poate că aceasta se întâmplase chiar pe când coborau camarazii în bărci.

   Se ţinu îndată în cabina de comandă o consfătuire. Căpitanul luă cuvântul:

   — Camarazi, zise ei, trebuie să încercăm toate mijloacele şi să scoatem pe ai noştri din ghearele duşmanilor. Dacă n-ar fi fost viteazul nostru George, acum am fi şi noi în aceeaşi situaţie indienii ne-ar fi supus la chinuri grozave daca nu ne învoiam să luăm parte la crimele şi tâlhăriile lor. Ne vom întoarce la templu, dar de data asta să fim mai prevăzători şi să luăm cu noi grenade de gaze. Câte trei de fiecare. Să fim fără cruţare faţă de aceşti nemernici, căci nu sunt vrednici de mila noastră. Ca şi înainte, să mergem în grupuri. Submarinul rămâne fără pază, închidem doar bine chepengul turnului pe care indienii nu vor şti să-l deschidă. Pe Tirthan îl zăvorim în cabina de arest. Adu-l încoa, Petre!

   — Aoleu! Eu, îl uitasem de tot! făcu uriaşul necăjit Numai de n- ar fi şters putina, ticălosul!

   Urcă în fugă scara, camarazii îi auziră alergând pe punte, apoi întorcându-se în fugă şi strigând în jos spre ei:

   — S-a dezlegat şi a luat-o la sănătoasa. Pesemne că şi-a ros frânghia de vreun colţ de fier al bărcii. Fir-ar al dracului de bandit! Dar nu ma las până nu pun măna pe el.

   — Prost lucru... mormăi căpitanul. Vina e şi a noastră că nu neam gândit la vreme. Eram însă prea turburaţi Când am văzut că au dispărut camarazii. Acum trebuie să ne grăbim, căci Tirthan îşi va înştiinţa oamenii ca să pună iar mâna pe noi. Să ieşim repede de aici.

V.

SFÂRŞITUL SFÂNTULUI.

   ÎN CÂTEVA CLIPE fură toţi pe puntea submarinului. Închiseră bine chepengul, apoi coborâră în bărci.

   De astădată nu mai vâsliră atât de încet ca adineauri. Era doar viaţa camarazilor lor în joc şi trebuiau să se grăbească. Totuşi căpitanul ie zise:

   — Băieţi, deşi timpul zoreşte, se cere să fim cu mare băgare de scamă. Mai mult ca sigur că indienii vor încerca să ne prindă iar şi trebuie să ne ferim. Folosiţi-vă cât mai puţin de lămpile de buzunar, căci nu se ştie dacă n-au pus santinele în lungul drumului.. Acum, înainte, camarazi şi Dumnezeu să ne ajute!

   Convoiul, împărţit în grupuri de câte trei inşi se şi puse în mişcare. În frunte mergea, bine-nţeles, George, care ardea de nerăbdare să se răfuiască mai întâi cu Tirthan dşina. Deasemenea avea o vorbă de vorbit şi cu Drawi, ticălosul care atacase pe camarazii rămaşi pe submarin.

   Acest Drawi era un om primejdios şi era greu de pus cu botul pe labe. Tot el va fi probabil trimis acum să-i prindă pe fugarii din templu şi mai mult ca sigur că avea la el ulcele cu praful zeiţei. Grenadele cu gaze erau însă mai puternice deoarece scoteau pe duşman din luptă pentru douăzeci şi patru de ore.

   George ţinea una din aceste arme minunate în mână, ca să se poată folosi de ea îndată ce va fi nevoie.

   Ajunseră repede la poteca pe care trebuiau s-o ia pentru a străbate desişul ce împrejmuia luminişul din jurul templului. Fără să şovăie, George se furişă înainte, stinse lampa de buzunar şi porni pe dibuite prin bezna adâncă. Mâna stângă o ţinea întinsă pentru a înlătura piedicile din cale.

   Făcuse aproape jumătate din drum când i se păru că aude un zgomot uşor. Se opri şi aşteptă cu auzul încordat. Nici nu simţi pe Farrow şi Petre care veneau în urmă şi se izbiră de el şi se opriră ca să asculte.

   Şi iarăşi auzi un foşnet la cel mult zece metri înaintea lui. Lumina lămpii sale clipa următoare i se ivi în fata trupul uriaş al lui Drawi. Nu-i lăsă timp să facă vreo mişcare ci îi aruncă la picioare grenada cu gaze care explodă cu o pocnitură slabă.

   Acum văzu George cum trupurile din spatele indianului cădeau unul câte unul la pământ. Indienii nici n-avuseseră timp să-şi dea seamă ce se întâmplă cu ei.

   Camarazii ştiau că trebuie să aştepte o jumătate de ceas până să se împrăştie gazele, dar mai ştiau deasemenea că în timpul acesta orice indian care ar fi venit pe potecă ar fi căzut ameţit, căci vântul ducea gazele într-acolo. Poate că vor ajunge şi până la santinela ca e păzea la capătul potecii.

   Fireşte că aşteptarea aceasta nu ne era de fel plăcută, totuşi camarazii se bucurau că vor scăpa pentru o zi şi o noapte de duşmanii lor.

   În sfârşit trecu jumătatea de ceas şi îşi putură vedea de drum. În afară de Drawi, alţi cinsprezece indieni zăceau întinşi în nesimţire la pământ. Unii vruseseră chiar să fugă îndărăt dar îi ajunseseră gazele din urmă şi nu le mai dăduseră răgaz.

   Nu întâlniră pe nimeni până la capătul potecii. Aci însă găsiră doi indieni ameţiţi, căzuţi cu faţa în jos.

   Erau pesemne sentinelele puse de Tirthan dşina. Vor fi auzit desigur pocnitura exploziei şi voiseră s-alerge într-acolo, dar gazele îi învăluiseră repede şi ameţeala îi cuprinsese încă pe când fugeau.

   Ajunşi în luminiş, camarazii se opriră. Se aşteptau să găsească aici o vie agitaţie dar totul părea cufundat într-o linişte adâncă.

   — Îmi vine să cred că ai noştri au fost transportaţi în alta parte, zise căpitanul în şoaptă. Dar nu face nimic, avem acum destui ostateci şi sper că în curând vom avea şi mai mulţi. Înainte, deci şi răriţi rândurile ca să nu cădem toţi ameţiţi de afurisita aceea de pulbere.

   George porni înainte spre templu. Luase de la cele două santinele ulcelele cu praful al cărui efect îl cunoştea prea bine. Şi iarăşi zări, când fu la zece paşi de templu, o santinelă. Îi aruncă îndată în faţă ulcica şi când o auzi spărgându-se în cădere de o piatră, omul căzu grămadă la pământ.

   Aşteptă câteva momente apoi porni mai departe. Deodată zări două umbre ieşind din clădirea templului. Nu vedea, ce-i drept, decât patru pete albe, adică turbanele şi şorţurile lor, dar în clipa următoare al doilea ulcioruş cu pulbere zbură înspre ei şi indienii se prăbuşiră fără să scoată măcar un ţipăt.

   Iar mai aşteptă George niţel apoi văzând că nu se iveşte nimeni, îşi urmă drumul, de astă dată cu o grenadă de gaze în mână.

   Întâia santinelă începuse să se dezmeticească, dar Petre alergă lângă George şi pumnul său zdravăn îl ameţi pe indian pentru mai multă vreme decât praful zeiţei lor.

   În timp ce George îl lega zdravăn, Petre „frământa" cu pumnii pe ceilalţi doi indieni, pe urmă îi legară şi pe ei fedeleş.

   Poarta principală a templului era zăvorită pe dinăuntru, cealaltă mai mică, pe unde pătrunsese George în templu rândul trecut stătea însă deschisa.

   Vru să se repeadă înăuntru, dar deodată se opri. Oare nu o lăsase vicleanul Tirthan într-adins aşa ştiind că numai pe aici puteau intra străinii în templu ca apoi să-i pândească în gang şi să-i doboare? Da, aşa trebuie să fie. Indianul se aştepta ca ei să se întoarcă şi pusese desigur capcane ca să-i prindă.

   Tânărul împărtăşi în şoaptă tatălui său bănuielile lui.

   — Ai dreptate, George, răspunse căpitanul Farrow. Sunt aproape sigur că Tirthan i-a dus pe camarazii noştri altundeva. Subterana, ai cărei paznici au fost ucişi de tine, nu mai prezintă nici o siguranţă pentru ei. A pus însă aici capcane pentru cazul când am reuşi să scăpăm de Drawi şi oamenii săi şi ne-ar veni în gând săi ne întoarcem aici. Chiar vorbea despre un loc de adunare şi cred că acolo trebuie să-l căutăm.

   Camarazii cotiră pe dreapta. Descoperiră în curând o potecă îngustă, bine bătătorită, care se întindea între zidul templului şi pădure.

   Se cunoştea că poteca era folosită adesea, deoarece buruienile nu o năpădiseră şi crengile copacilor seculari care i-ar fi putut împiedeca drumul, erau tăiate cu îngrijire. Fără-ndoială că pe aici ducea cărarea la locul de adunare unde vor fi fost târâţi prizonierii.

   Fireşte că se cerca să fie acum cu şi mai mare băgare de seama. Probabil că Tirthan pusese sentinele şi pe poteca aceasta, dacă nu chiar capcane în care camarazii, neştiutori de primejdia care îi pândea, puteau cădea uşor.

   Merseră vreo zece minute pe potecă; templul rămăsese în urmă şi drumul ducea la un prin desişul încâlcit.

   Lui George i se păru deodată că aude foarte aproape de el un gâfâit. Aprinse lampa şi lumină iute sub copaci. Doi ochi speriaţi se aţintiră într-ai lui. Vru să arunce granata, dar Petre i-o luă înainte şi îl pocni cu pumnul pe indian sub bărbie. Şi bine făcuse, căci un ţipăt de-al indianului ar putut da alarma şi i-ar fi pus pe camarazi într-o situaţie primejdioasă.

   Îl legară la repezeala, apoi porniră mai departe. Dădură iar de un luminiş scăldat în raze de luna. În mijlocul luminişului era un templu mai mic decât celălalt, aproape năruit şi bănui numaidecât că aici trebuie să fie locul de adunare al indienilor.

   La un ordin dat în şoaptă de căpitan, marinarii se aşezară pe două rânduri de amândouă părţile luminişului şi păşiră încet înspre templu.

   Deodată se auzi un strigăt răsunător şi dintre ruine ieşită ca dintr-un muşuroi de furnici sumedenie de indieni care fuseseră preveniţi de o santinelă. Aveau în mână urcioraşe cu pulbere pe care vroiau să le arunce în fata camarazilor pentru a-i ameţi. Aceştia îi lăsară să se apropie până la zece paşi, apoi se auzi o comandă scurta a căpitanului şi în clipa următoare granatele cu gaze zburară în aer şi se sparseră la picioarele indienilor uluiţi.

   În curând se prăbuşi şi cel din urmă.

   Şi iarăşi trebuiră s-aştepte o jumătate de ora până să se risipească gazele şi să poată trece luminişul până unde n- ajungeau ele, deoarece nu adia nici o boare de vânt.

   Când păşiră în templu găsiră aci pe camarazii lor legaţi fedeleş.

   —  Seful indienilor a fugit pe uşa de colo şi a tarat pe locotenentul Rindow după el, ameninţându-l cu pumnalul, striga unul din el.

   — Altă încurcătură! Rindow ca ostatec în mâna lui Tirthan...

   — Ma iau eu după el, tată! strigă cu însufleţire George. Fii sigur că ţi-l aduc pe domnul Rindow viu şi nevătămat înapoi.

   — Bine, dragul meu. Ştiu că mă pot bizui pe tine, răspunse căpitanul. Venim şi noi în urmă, adică numai o parte, căci trebuie să trimit câţiva camarazi la submarin. Hai, grăbeşte-te, nu e timp de pierdut.

   George ştia că nu îi va fi uşor ce avea de gând, căci cum putea să găsească prin întuneric urma fugarului? Se bizuia însă pe Rindow care se va fi priceput să lase urme după el pentru a fi găsit lesne.

   Porni îndată cu Petre după el. Deodată aceasta striga:

   — Domnule George, uite colo iarba e bătătorita într-un loc. Să ştii că locotenentul nostru s-a prefăcut că se poticneşte şi a bătut iarbă-n loc cu călcâiele.

   Tânărul pricepu şiretenia lui Rindow şi pătrunse pe acolo în desiş printr-o spărtură. Găsise o fâşie din haina locotenentului agăţată de o tufă de mărăcini, apoi din distanţă-n distanta încă una şi iar una.

   Poteca pe care mergeau ducea spre templu, dar la o depărtare de vreo două sule de metri mai încolo, printr-o pădure deasă şi încâlcită. Era probabil o potecă ştiută numai de Tirthan şi şi-o croise pentru cazul când ar fi fost urmărit ca să aibă pe unde fugi.

   Găsiră mereu petece din haina locotenentului agăţate de mărăcini. Deşi fugarul cu prada să, le o luase cu o jumătate de ceas înainte, George ştia că va fi avut Rindow grijă să-l ţie pe indian cât mai mult în loc căci auzise explozia granatelor cu gaze şi îşi va ti închipuit ce avea să urmeze.

   Deodată George se opri din fugă. Auzise înaintea lui glasul lui Tirthan, zicând ameninţător:

   — Mai repede, Sahib, mai repede. Ajungem în curând la ţinta şi te poţi odihni. Grăbeşte-te, altfel sunt nevoit să-ţi înfig pumnalul în piept.

   George porni ca o săgeată. Poteca făcea acum un cot. Când trecu de cotitura văzu un luminiş şi în mijlocul lui pe Tirthan care târa pe Rindow cu de-a sila după el.

   Fără să zăbovească o clipa, tânărul ridica revolverul şi trase. Ochise pumnalul pe care indianul îl ţinea ameninţător spre prizonierul său.

   Din pricina oboselii, mana lui Tirthan tremura niţel, astfel ca în loc să nimerească pumnalul, glonţul se înfipse în încheietura mâinii.

   Cu un ţipăt de durere, indianul dădu drumul lui Rindow, dar nu scapă pumnalul.

   Înainte de a apuca George să tragă a doua oara, Tirthan o lua la fugă peste luminiş şi pieri în desişul pădurii George se luă după el. Se încăpăţânase să-l prindă viu sau mort.

   — Dezleagă-l pe domnul locotenent, strigă el lui Petre şi porni în goană.

   Se împiedecă de un trunchi, revolverul îi zbură cât colo, dar nu se sinchisi de asta. Smuci pumnalul de la brâu şi alergă mai departe. Iarăşi o piedeca; o creanga ascuţita i se înfipse în brâul lat cu arme. George încercă să se desprindă şi văzând că nu reuşeşte rupse catarama brâului şi porni iar în goană.

   Era sigur ca Tirthan va fugi cu una din bărci, dacă îi dă răgaz s- ajungă la mal.

   În curând zări apa Hugliului sclipind în bătaia razelor de lună. Pe o punte îngustă care se ridica la mal, văzu pe Tirthan privind necăjit în juru-i. Se aşteptase pesemne să găsească aici vreo barcă, dar se înşelase.

   — Predă-te! îi strigă George şi se repezi înainte pe puntea îngustă.

   Tirthan se întoarse fulgerător şi întinse mâna în care ţinea pumnalul, gata să se năpustească asupra tânărului.

   Armele celor doi adversari erau aceleaşi.

   Totuşi indianul îi era superior lui George prin trupul său vânjos; dar la asta nu stătu tânărul să se gândească. Lovi cu pumnului în duşmanul sau, apoi sări cu iuţeala fulgerului în lături şi când acesta repezi pumnalul spre el, nimeri în gol şi se clătină pe picioare.

   George se folosi de clipa aceasta. Pumnalul Sanjei se înfipse adânc în braţul drept al indianului. Cu un urlet de durere şi furie Tirthan lăsă în jos braţul, dar se reculese repede, apucă pumnalul cu mâna stângă şi îl repezi spre George. Tăişul trecu la un fir de păr de el dar nu-l nimeri, căci el sărise repede în lături. Tirthan încercă iar lovitura fără să bage de seamă că în înfrigurarea luptei se dăduse prea aproape de marginea punţii. Se poticni, vru să-şi recapete echilibrul, dar nu putu. Cu un ţipăt înfiorător căzu pe spate în apa Hugliului care mişuna de crocodili. Într-o clipită fu înconjurat de ei şi sfâşiat în bucăţi.

   A doua zi în zori căpitanul Farrow o îndreptă vasul spre alta

ascunzătoare. Expedie mai întâi o radiograma autorităţilor din

Calcutta să vie să ridice pe bandiţii ameţiţi de granatele

camarazilor.

   Farrow se gândea acum să pornească cât mai repede pe uscat

la prietenul său prinţul Ghasna, dar avu de întâmpinat încă multe

aventuri pe care le vom descrie în numerele viitoare.

SFÂRŞIT

Volumul 110

ASOCIAŢIA ELEFANŢILOR

   ELEFANŢII MISTERIOŞI.

   ÎN TIMPUL NOPŢII submarinul trecuse prin Calcutta. Hugli, braţul drept al deltei Gangelui, era aici foarte adânc şi căpitanul izbuti să-şi scoată vasul cu bine din forfoteala vapoarelor care mişunau pe acolo.

   Departe de oraş căpitanul piti submarinul într-un golf larg, plin de trestii de bambu. Intrase cu vasul adânc de tot în desişul acesta de bambu, care alcătuia o ascunzătoare minunată. Nimeni n-ar fi bănuit că un submarin se află dosit în desişul acela de nepătruns, de care se ferea oricine, din pricina ţânţarilor şi crocodililor ce roiau pe acolo.

   Când se lumină de ziuă, căpitanul puse să se taie sub apă trestiile de bambu care fuseseră rupte prin intrarea submarinului, iar pe celelalte le îndreptă puţin, ca să se şteargă orice urmă.

   Câţiva marinari se apucară să croiască un drum îngust spre ţărm. Acolo camarazii dădură peste un izvor cu apă foarte bună şi pe de altă parte pădurea pe marginea căreia se întindea desişul de bambuşi părea să fie bogat în vânat.

   Căpitanul Farrow, George, doctorul Bertram, Petre şi Kard urmau să întreprindă marşul prin ţară până la reşedinţa prinţului Ghasna.

   Era un drum lung, care avea să dureze câteva săptămâni şi Farrow se ferea să se folosească de calea ferată deoarece se putea sa fie descoperiţi de englezi care nu încetaseră încă urmărirea împotriva lui.

   Cei cinci camarazi porniră în zorii zilei. Era o dimineaţă minunată dar ziua făgăduia să fie foarte călduroasă. Câteva zile urmau să ţină drumul de-a lungul malului stâng al Gangelui, apoi căpitanul avea de gând să-ncerce să închirieze două bărci cu care să pornească în sus pe fluviul sfânt. Fireşte, numai noaptea pe răcoare şi când n-aveau să se teamă că vor fi descoperiţi.

   Rindow ţinu neapărat să-şi conducă tovarăşii cu zece camarazi. Aceştia făceau cu schimbul în munca grea de a croi o potecă prin desişul încâlcit.

   Primul ofiţer vroia să-i însoţească numai până la prânz pentru ca Petre şi Kard să-şi cruţe puterile de care vor avea nevoie mai încolo.

   Convoiul porni în linişte prin pădurea seculară. Nu se auzea decât trosnetul crengilor pe care le tăiau marinarii din frunte.

   După un răstimp Rindow care păşea alături de Farrow zise

acestuia.

   — Domnule căpitan, nu s-ar putea totuşi să luaţi trenul de la cea mai apropiată staţie? Prin asta vă cruţaţi oboseala şi puterile. Nici nu sunteţi echipaţi cum trebuie pentru a preîntâmpina un marş de săptămâni prin pădure.

   — Ba avem de toate - răspunse Farrow - arme, muniţii şi vase de gătit. De altceva n-avem nevoie, căci rufărie şi haine putem cumpăra în drum. Dar ce-o fi asta?

   Tot convoiul se opri pe dată pe dată. Undeva în pădure se auzi un sunet ciudat şi ameninţător în acelaşi timp. Camarazii îşi smulseră puştile de pe umeri. Puţini dintr-înşii cunoşteau acest sunet, dar toţi ştiau că el înseamnă o primejdie destul de mare.

   — Drace, e un Rogue, un elefant sălbatec! exclamă doctorul Bertram.

   Căpitanul privi în sus spre copaci şi dădu comanda:

   — Căţăraţi-vă toţi în pomi, dar repede!

   Marinarii se supuseră ordinului şi sunetul ameninţător de trompetă se auzi iarăşi, de data asta mult mai aproape.

   Pahidermul furios trebuie să fi adulmecat oamenii care cutezaseră să pătrundă în regatul său. Începu să se audă pârâitul crengilor şi copăceilor pe care colosul îi culca la pământ în drumul său.

   Camarazii se şi căţăraseră în arborii seculari pe care nici puterea uriaşă a elefantului nu i-ar fi putut clinti. Şi se urcaseră atât de sus, încât chiar pachidermul cel mai grozav ca mărime nu i-ar fi putut ajunge cu trompa.

   Nu trecu mult şi dihania se ivi pe poteca îngustă. Era într- adevăr de o mărime neobişnuită şi doctorul Bertram nu-şi putu stăpâni agitaţia:

   — Dumnezeule, ăsta e un Kumiria, un exemplar minunat!

Indienii deosebesc trei soiuri: Kumiria, cel mai frumos; bine legat, Dwasala; Mierga, care nu e fru

   Mai mult nu putu spune doctorul. El nu se căţărase prea sus, pentru că - după cum povesti mai târziu - să poată vedea mai de aproape elefantul. Pe de altă parte, nu se aştepta să fie un exemplar atât de mare.

   Pachidermul, care se oprise brusc când văzu poteca proaspăt croită de mână omenească, se năpusti cu un răget de furie spre doctor, când îi auzi glasul.

   Îşi ridică trompa enormă şi Bertram, care se aşezase pe vine pe o cracă groasă, îşi trase repede picioarele în sus, ca să nu-l ajungă dihania. Cât pe-aci să-şi piardă echilibrul!

   Elefantul încercă îndată al doilea atac, îşi săltă puţin picioarele dinainte de la pământ şi trompa-i enormă izbi numai la câţiva centimetri de doctor şi creanga pe care stătea acesta se clătină îngrijorător.

   Învăţatul medic nu-şi pierdu însă cumpătul. Izbuti să-şi tragă picioarele sub el apoi se ridică de-odată pe cracă. Întinse mâinile spre una de mai sus, dar furiosul elefant fu mai repede ca dânsul.

   Se ridică iar pe picioarele dinainte, trompa-i puternică lovi din nou craca şi de data asta colosul îşi încolăci vârful trompei în jurul ei.

   În clipa următoare se auzi un trăsnet. Rogue-ul frânsese lemnul tare. Doctorul zbură ca o săgeată prin aer şi norocul său fu că se prăbuşi pe o tufă moale.

   Elefantul se năpusti îndată într-acolo şi bietul medic îşi vedea sfârşitul aproape. Dar în vremea asta, George, care se afla în copacul alăturat îşi recăpătase sângele rece. Nu mai avu timp să- şi smulgă puşca de pe umăr, aşa că trebui să se servească de revolver, deşi gloanţele acestuia nu puteau face mare rău colosului.

   Ţinti cât putu de repede şi când elefantul întindea tocmai trompa ca să-l tragă afară pe doctor din tufiş, două gloanţe nimeriră în partea cea mai cărnoasă a trompei pachidermului. Dihania scoase un răget de furie, se răsuci fulgerător, privi în juru- i şi-l descoperi pe George. În clipa următoare el porni în goană spre copacul pe care se adăpostise curajosul tânăr. Dar elefantul era destul de inteligent să nu se azvârle orbeşte în trunchiul arborelui, căci şi-ar fi putut zdrobi căpăţâna. Aproape de copac, coti repede, apoi îşi înălţă trompa şi căută să ajungă duşmanul care-l rănise.

   Acum George avu răgazul să-şi smulgă puşca de pe spate, dar înainte ca să poată trage se auzi din tufiş un fluierat ascuţit, apoi o chemare melodioasă:

   — Tambi.

   Elefantul se opri brusc, furia să păru că se potoleşte, scoase un sunet ca de trompetă, pe urmă dispăru fără zgomot în desişul pădurii.

   Camarazii rămaseră înmărmuriţi câteva clipe, apoi George întrebă, râzând:

   — Doctore, cum arată un Dwasale? Ne spuneai mai adineauri că Kumiria e cel mai frumos elefant şi Mierga cel mai urât...

   — Dwasala ţine mijlocia între ei - răspunse doctorul - dar asta a fost cu totul de necrezut, nici nu găsesc cuvinte potrivite. Aşa ceva n-am văzut încă: un elefant furios, un Rogue, care ascultă de cuvântul stăpânului său! Nu mai pricep nimic.

   — Ia lasă copilăriile astea! făcu căpitanul, necăjit - Situaţia noastră nu e de fel plăcută. Când vom coborî din copaci, putem fi atacaţi de elefant în orice clipă. Se mai poate ca omul acela misterios de care ascultă pachidermul, să mai aibă şi alţi elefanţi cu care şi avem de furcă. E drept că dresarea este surprinzătoare, căci a ascultat de chemare cu toate că trebuia să aibă o ură grozavă pe George, care l-a rănit.

   — Păi asta spuneam şi eu - strigă doctorul, de unde se afla - ziceam că nu găsesc cuvinte să-mi exprim mirarea. Dar, ai dreptate, căpitane, ne aflăm într-o situaţie foarte neplăcută. Ei drace!

   Exclamaţia doctorului era îndreptăţită, căci de-odată se iviră pe nesimţite şase elefanţi, care străbătură poteca către marinari.

   Printre aceştia se afla şi colosul de adineauri, căruia îi şiroia sângele din rănile de pe trompă. Aruncă o privire furioasă în sus spre George, dar se făcu nevăzut la fel de liniştit şi pe nesimţite ca tovarăşii săi, în desişul ce ducea spre apă.

   Doctorul mai aşteptă câteva minute apoi zise:

   — Căpitane, nu-i lucru curat la mijloc! Pun rămăşag că sub noi, în desiş, se află stăpânul acestor elefanţi care şi-a trimis elevii să se adape. Trebuie să aşteptăm până se înapoiază.

   Ca la comandă camarazii îşi îndreptară privirile spre desiş dar nici unul nu putu descoperi vreun om în labirintul acela. Totuşi stăpânul simţeau cu toţii că doctorul avea dreptate.

   Rămaseră liniştiţi la locurile lor, numai doctorul se săltă înapoi în copac pe o cracă mai înaltă unde nici un elefant nu l-ar fi ajuns.

   Se scurse astfel vreun ceas când deodată monştrii cenuşii se iviră iarăşi, tot atât de liniştiţi şi fără zgomot ca înainte.

   Rogue-ul rănit aruncă iar o privire plină de ură spre George, apoi cei şase coloşi dispărură din nou în desiş, ascultând de porunca stăpânului lor nevăzut.

   —  Cred că acum putem coborî fără teamă - zise căpitanul, după vreun sfert de ceas - fireşte, însă, că va trebui să fim cu multă băgare de seamă. Aşa dar, deocamdată să coboare numai jumătate din noi, iar ceilalţi rămânem sus, cu puştile pregătite. Trageţi imediat ce se ivesc iar elefanţii.

   George fu cel dintâi jos. Abia atinse cu picioarele poteca îngustă, că şi luă puşca în mână. Apoi examină locul pe unde dispăruse în desiş duşmanul său, Rogue-ul.

   Dar afară de o întipăritură de picior în pământul moale, nu descoperi nici o altă urmă a elefantului.

   Nu se auzea nici un sunet, nimic nu mai dovedea apropierea coloşilor şi după câteva minute doi marinari se apucară să

croiască poteca mai departe.

   În cele din urmă coborâră şi ceilalţi camarazi din copaci şi convoiul porni iar la drum. George întorcea din când în când capul să vadă dacă duşmanul său nu-l urmăreşte - însă timpul trecea şi el nu se arăta.

   Într-un târziu convoiul ajunse într-un luminiş întins care ţinea până la fluviu.

   — Acum vom face popas şi pe urmă ne vom despărţi zise căpitanul. Nu prea mă împac cu gândul, dragă Rindow, că va trebui să treci din nou cu camarazii pe la locul unde s-au ivit pachidermii, dar nădăjduiesc că veţi izbuti să scăpaţi cu bine.

   — Fireşte, domnule căpitan. Nu cred ca elefanţii să mai fie acolo. Şi-au luat baia în fluviu şi acum or fi lucrând pentru stăpânii lor.

   —  Eu nu sunt de părere că ar fi elefanţi de muncă - zise doctorul - toată chestia asta e foarte ciudată. Cine să aibă interesul să-şi ţină şase elefanţi în inima pădurii seculare? Şi toţi unul şi unul! Trebuie să fie ceva la mijloc. Dacă n-ar trebui să ne ducem la prinţul Ghasna, aş căuta să dau de rostul acestei taine.

   — Aha, doctore, nu te-ai săturat de cunoştinţa făcută cu pachidermul acela? Trebuie să mărturisesc că lucrul mă interesează şi pe mine foarte mult, e drept. Îmi vine să cred că avem de-a face cu un „sfânt", pe care oamenii îl cinstesc pentru că e stăpânul acestor şase elefanţi.

   — Are dreptate doctorul - încuviinţă Rindow - o privelişte atât de ciudată nu întâmpini oricând. Dar uite colo un om - pare să fie un european - se-ntrerupse el şi arătă spre marginea cealaltă a luminişului.

II.

FATA RĂPITĂ.

   CAMARAZII PRIVIRĂ CU ÎNCORDARE în direcţia arătată. Într- adevăr, la marginea opusă a luminişului se ivise un om care vroia să străbată rariştea.

   După îmbrăcămintea de culoare deschisă părea să fie un european, aşa cum presupusese Rindow, mărunţel şi grăsuţ, ceea ce-l făcu pe căpitan să se mire:

   — Cum poate cuteza un astfel de om să umble singur prin pădurea asta sălbatecă?

   Omul se apropia încetişor. Ajunsese cam pe în jumătatea luminişului şi abia acum părea să-i fi băgat în seamă pe camarazi.

Rămase o clipă locului, apoi îşi urmă drumul, ca şi cum n-ar fi văzut nimic.

   Camarazii văzură acum că era un bărbat mai în vârstă, cu barbă albă şi a cărui îmbrăcăminte părea ponosită.

   Deodată, însă, dispăru. Ai fi zis că l-a înghiţit pământul, atât de repede se petrecuse asta. Camarazii se ridicară îndată de la locurile lor, crezând că bătrânul căzuse în vreo groapă săpată de vânători în mijlocul luminişului, pentru a prinde sălbătăciuni. Dar când vreo câţiva din ei vrură să pornească în cercetare, căpitanul îi opri:

   — Rămâneţi pe loc! Omul acela a dispărut în chip atât de neaşteptat încât faptul dă de gândit. Dacă ar fi căzut într-o groapă ar fi scos cel puţin un ţipăt, ar fi ridicat braţele... Îmi face impresia însă că a dispărut cu voinţă în vreo adâncitură a pământului, cunoscută numai de el.

   — Atunci o fi vrând să ne iscodească poate; îşi dădu cu părerea George. Nu i-o pot lua în nume de rău, căci trebuie să se încredinţeze doar ce fel de oameni sunt aceia care s-au ivit aşa, deodată, în inima codrului secular. Numai de nu ne-ar trăda autorităţilor.

   — Şi eu mă tem de asta - zise căpitanul - de aceea aş fi ţinut să vorbesc cu el. Poate l-am fi putut încredinţa că nu umblăm cu gânduri rele. Dar n-are ce să ne strice chiar dacă ar da de veste autorităţilor că ne-a întâlnit aici. Ascunzătoarea noastră nu e uşor de găsit şi noi cinci vom dispare în lăuntrul ţării. Hai să ne aşezăm la loc şi să sfârşim masa.

   Camarazii îşi reluară locurile, iscodind mereu cu privirea împrejurimile.

   După vreo cinci minute răsună de-odată din desiş un glas limpede şi energic:

   — Sus mâinile, domnilor! Cine nu se supune va fi împuşcat! Eu nu glumesc.

   Era atâta seriozitate în cuvintele acestea încât camarazii ridicară îndată braţele. Nu ştiau câţi potrivnici erau ascunşi în desiş, care îşi îndreptau probabil armele spre ei.

   — Foarte bine! zise iar glasul. Văd că se poate sta de vorbă cu dv. cine este şeful?

   — Eu sunt - răspunse căpitanul, liniştit - aş putea întreba care e motivul că ameninţaţi călători nevinovaţi?

   — Asta ţi-o voi spune, dar mai întâi vreau să ştiu cine eşti, îmi pari foarte cunoscut.

   — Am pornit într-o mică expediţie în lăuntrul ţării! - răspunse Farrow - venim din Calcutta.

   — Hm şi nu vrei, probabil să-ţi spui numele! Dar eu te-am recunoscut, căci am o memorie a figurilor. Eşti căpitanul Farrow care până mai acum câtva timp a fost căutat cu înverşunare de noi. Trebuie să mărturisesc însă că mă bucur de a te fi întâlnit, căci ştiu că dai cu dragă inimă o mână de ajutor oamenilor care se află la ananghie. Daţi-mi voie să iau loc lângă foc, sunt singur.

   Şi spre mirarea camarazilor, bătrânelul ieşi din desiş. Îşi vârî pistolul la brâu şi se apropie de foc. Îl privi apoi pe căpitan cu stăruinţă se înclină uşor şi se prezentă:

   — Sunt lordul James Timberton, fostul guvernator al acestei provincii. Aş vrea să-ţi cer sprijinul, căpitane Farrow, ştiu că mă poţi ajuta.

   Camarazii se ridicară şi Farrow strânse mâna lordului, apoi îi prezentă pe însoţitorii săi şi răspunse:

   — Fireşte că-ţi voi veni în ajutor cu dragă inimă, Sir. Îmi dai voie să te invit în modesta noastră masă? Cu prilejul acesta vom putea sta de vorbă asupra celor ce vrei să ne spui.

   — Cu plăcere, zise lordul.

   Se aşeză şi mâncă cu poftă din carnea pe care o aduseseră camarazii, apoi după ce-şi potoli foamea, începu:

   — Domnule căpitan, acum vreun sfert de an a fost răpită fiica mea Maud, în vârstă de douăzeci şi unu de ani. Un servitor credincios, care ţinea mult la ea, mi-a dat de veste că în pădurile acestea există o sectă care-şi zice „Asociaţia elefanţilor". El susţine că fanaticii aceştia au răpit-o pe fiica mea pentru că în vremea guvernării mele un membru al lor, vinovat de crimă, a fost executat. Am împănat îndată pădurile cu soldaţi, dar n-am găsit nimic. Şi cu toate astea ştiu bine că biata mea copilă se află undeva pe aici, că a căzut în mâinile fanaticilor care vor să se răzbune. De o lună colind singur pădurile astea sălbatece şi-mi caut fata. Acum vă întâlnesc pe dvs. şi asta îmi apare ca un semn al Cerului. Vreţi să-mi ajutaţi - ori aveţi ceva grabnic şi mai important de făcut.

   — Mă duceam să vizitez pe un prinţ care mi-e prieten - răspunse căpitanul - am hotărât să mergem pe jos ca să nu ne expunem a fi recunoscuţi dacă am fi luat trenul. Dar asta n-are nimic şi mă pun cu plăcere la dispoziţia d-tale Sir, căci voi putea recâştiga apoi vremea pierdută luând asupra mea riscul de a călători cu trenul.

   — Veţi călătorii fără nici un risc - răspunse lordul - căci vă voi da eu hârtiile de care aveţi nevoie. Domnule căpitan, îmi pun nădejdea în dumneata. Am auzit atâta bine despre d-ta şi vitejii dumitale oameni încât am devenit foarte încrezător.

   — Încrederea aceasta ţi-o pot întări chiar. Tocmai am avut o întâlnire ciudată cu nişte elefanţi.

   Descrise lordului păţania şi, când sfârşi, Timberton sări agitat în picioare şi zise:

   — Presimţirea mea a fost deci întemeiată. Banda asta trebuie să se aţină undeva pe aproape. Domnule căpitan ajută-mă!

   — Fireşte, Sir, ne vom înapoia îndată şi vom căuta să găsim urmele elefanţilor.

   — Îţi mulţumesc din toată inima - zise lordul mişcat - pot nădăjdui acum că în curând îmi voi putea îmbrăţişa iar copila.

   — Nădejdile prea mari aduc şi dezamăgiri mari - zise Farrow - fata a fost răpită acum trei luni şi nimeni n-ar putea spune dacă mai este în viaţă. Fireşte vom da noi de urmele bandei, dar e îndoielnic dacă o vom găsi pe Maud a d-tale. E dureros ceea ce-ţi spun, dar aş vrea să te cruţ de o dezamăgire grozavă.

   — Totuşi eu am presimţirea că o voi revedea pe fiica-mea teafără şi sănătoasă, zise lordul. Dar hai să mergem, căpitane, să nu mai pierdem vremea.

   Porniră la drum, George, care plăcu foarte mult englezului, se puse în fruntea convoiului, cu puşca în mână.

   Când ajunse la locul unde se iviseră elefanţii, privi cu încordare în jurul său. Nu-i intra în minte că aceşti coloşi nu lăsaseră urme.

   Căută locul pe unde uriaşul Tambi trecuse poteca şi în cele din urmă se strecură printre două tufe pe unde trecuse şi elefantul.

   Ajunse într-un loc unde furtuna culcase la pământ un copac uriaş. În pământul moale el zări întipăriturile lămurite ale labelor enorme. Acestea arătau în direcţia sud-vest.

   George îşi încetini pasul şi examină tufele şi buruienile. Găsi într-adevăr urme mai şterse care dovedeau însă că apucase pe drumul drept. Îndărătul lui venea tatăl său, urmat de lord. Acesta avea şi el puşcă grea în mână.

   Camarazii se puteau aştepta ca în fiecare clipă să se lovească nas în nas cu primejdioasele animale, apoi se mai putea ca ascunzătoarea bandei să fie aproape de tot.

   De aceea se sileau să facă zgomot cât mai puţin şi cu cât pătrundeau mai adânc în desiş, cu atât urmele deveneau mai lămurite, căci acum tufele erau atât de apropiate, încât ramurile erau frânte în multe locuri, pe unde îşi croise drum trupul enorm al pahidermului.

   George băgă de seamă că tufele îşi schimbaseră acum culoarea. Erau tot mai dese şi între ele creştea iarbă înaltă; îşi dădu seamă că se apropie de un eleşteu ascuns.

   Tocmai în locuri dintr-astea obişnuiau vechii indigeni să-şi clădească templele lor, care părăsite apoi dintr-un motiv oarecare, erau înghiţite de pădure.

   Un asemenea templu vechi şi părăsit ar fi fost o ascunzătoare potrivită pentru o bandă. George se opri şi şopti tatălui său:

   — Ne apropiem de un eleşteu, probabil şi acolo poate fi vreo clădire veche, care să servească drept ascunzătoare acestei „Asociaţii a elefanţilor". Spune camarazilor să fie cu mare băgare de seamă.

   Căpitanul recunoscu că fiul său avea dreptate şi transmise mai departe cuvintele lui George.

   Acesta porni apoi înainte încetişor, căci acum primejdia era foarte apropiată.

   Din nou se strecurase între două tufe dese ale căror ramuri ce se împreunau erau rupte în cea mai mare parte, arătând astfel drumul pe care apucase elefantul Rogue. Deodată se opri uimit.

   În faţa lui era un luminiş foarte mare, în mijlocul căruia se afla un eleşteu întins. Îndărătul acestuia se înălţau zidurile cotropite de plante agăţătoare ale unei construcţii străvechi.

   Era o privelişte minunată, căci uriaşul cub era acoperit de mii de flori în toate culorile şi fluturi mari, care sclipeau ca pietre scumpe, alergau din floare în floare ca să soarbă nectarul.

   Dar mai interesant decât toate era ceea ce se vedea lângă această clădire înţesată de plante. Acolo stăteau înşiruiţi cei şase elefanţi, liniştiţi ca nişte cai răbdători care aşteaptă să fie înhămaţi.

   Ei erau la vreo şaizeci de metri de George apoi eleşteul îi despărţea, cu toate astea tânărul se simţi năpădit de un simţământ ciudat.

   Căpitanul care privea peste umărul său, şopti:

   — Dă-te puţin înapoi, George, ca să nu te zărească. Trebuie să chibzuim mai întâi ce avem de făcut. N-aş vrea să ucid animalele fără să fie neapărată nevoie.

   Dar înainte ca George să poată urma sfatul acesta se petrecu iarăşi ceva neaşteptat. Din nou răsună glasul melodios care-l rechemase adineauri în desiş pe furiosul Tambi. De data asta cuvintele nu se înţelegeau, căci depărtarea era prea mare - dar cei şase elefanţi se treziră brusc din amorţeală, se întoarseră şi dispărură pe lângă clădire.

   — Asta e neplăcut - zise George şi se dădu repede înapoi - probabil că stăpânul acestor elefanţi m-a zărit şi i-a chemat la el. O fi văzut puştile noastre cu care ne putem apăra de elevii săi.

   — Dar ne găsim în mare primejdie - zise căpitanul - căci e foarte cu putinţă ca elefanţii să ocolească desişul şi să ne atace

pe la spate. Trebuie să ne hotărâm repede ce facem.

   — Atunci aş propune să ne îndreptăm spre clădirea asta veche - răspunse George - dacă ne despărţim şi trecem pe ambele părţi ale eleşteului, nu e nici o primejdie ca elefanţii să ne atace pe neaşteptate, căci putem ţine sub observaţie laturile clădirii. Rămânând câte unul în urmă de pază, ceilalţi se pot apropia fără grijă de clădire.

   — Hm.... S-ar putea, dar primejdios tot e spuse Farrow. Se mai poate ca elefanţii să fi pătruns în clădire printr-o intrare dosnică şi să ne atace brusc când vom fi înaintea ei.

   — Aş! Deschizătura nu poate fi aşa de mare încât toţi şase să dea buzna afară în acelaşi timp - răspunse George - şi dacă ies câte unul le venim de hac. Haidem!

   — Da, văd că ăsta e cel mai bun lucru - încuviinţă căpitanul - înainte, deci, camarazi! Fiecare al doilea om spre dreapta, primii spre stânga! Tu, George, îi călăuzeşti pe camarazi spre stânga în jurul eleşteului.

III.

O AVENTURĂ GROZAVĂ.

   CU PUŞTILE ÎN MÂNĂ camarazii porniră la drum.

   În clădirea veche nu se clintea nimic, nici un sunet nu întrerupea tăcerea apăsătoare.

   George putea vedea acum că îndărătul zidului vechi se întindea încă vreo treizeci de metri locul acoperit de buruieni înalte, apoi începea iarăşi desişul.

   La jumătatea drumului tânărul ordonă celor din urmă marinar să se oprească, spre a băga de seamă ca elefantul Rogue să nu-i atace.

   George ajunse la poarta vechii clădiri în acelaşi timp cu tatăl său. Plantele agăţătoare atârnau atât de des deasupra deschizăturii, încât canaturile grele de metal, acoperite cu rugină nu puteau fi deschise. Aşa dar nu era de temut că elefanţii ar putea ataca dinăuntru.

   — Tăcerea asta îmi pare prea misterioasă - zise căpitanul, privind întunecat poarta enormă - îmi face impresia că îndărătul acestor ziduri pândeşte moartea. Dar n-avem încotro, suntem pe urmele acestei bande şi nu trebuie să ne lăsăm înrâuriţi de presimţiri. Colo la stânga pare să fie o poartă mai mică şi care se deschide înăuntru. Să-ncercăm dacă putem pătrunde pe acolo.

   George se apropie cu băgare de seamă de deschizătura îngustă din zid, care bătuse la ochi tatălui său. Da, se putea să fie acolo o intrare laterală, care înainte vreme fusese folosită mereu, în timp ce poarta mare servise numai la prilejuri deosebite.

   În mica deschizătură din zid se găsea într-adevăr o uşă din lemn tare, înnegrit de vreme. George o împinse cu băgare de seamă, apoi sări repede îndărăt, căci uşa se deschise prea lesne.

   Cu puşca în mână tânărul privi în întunericul dinăuntru, dar nu putu vedea nimic. Atunci aprinse lampa de buzunar şi la lumina ei zări o scară care ducea în jos.

   — Fii cu băgare de seamă, George! îl preveni căpitanul. Nu uita ce-am păţit în pivniţa cu şerpi a lui Tirthan Dşina. Se poate să fie şi aici ceva asemănător.

   — Voi fi prevăzător, n-avea grijă - răspunse tânărul.

   Lumină cu luare aminte fiecare treaptă înainte de a pune piciorul pe ea şi cu cât cobora, cu atât era mai răcoare.

   În cele din urmă ajunse la capătul scării şi se pomeni într-un gang îngust cu tavanul boltit, care se întindea la dreapta şi la stânga, sub zidul clădirii.

   Din gangul acesta duceau câteva uşi închise cu zăvoare groase. George intră pe dreapta în gang, ca să facă loc celorlalţi camarazi. Veniră însă numai tatăl său, lordul, Petre Uriaşul şi Kard, căci pe ceilalţi îi lăsase căpitanul sus, ca să poată preîntâmpina un atac al elefanţilor.

   George se furişă până la prima uşă şi ascultă cu încordare. Nimic nu se mişca îndărătul ei şi în cele din urmă curajosul tânăr trase zăvoarele grele. Camarazii săi se aprinseră lămpile de buzunar şi cu armele pregătite priveau încordaţi prin crăpătura uşii întredeschisă de George.

   Nu se vedea nimic şi tânărul deschise tot mai larg uşa, până putu s-arunce o privire în încăpere.

   Văzu o chilioară îngustă care era cu totul goală. Numai într-un ungher se aflau îngrămădite paie şi acolo era de sigur culcuşul vreunui prizonier.

   Şi celelalte uşi pe partea asta dreaptă a gangului duceau în încăperi asemănătoare. În cea din urmă George văzu ceva lucind la pământ, lângă culcuşul de ierburi, care, spre deosebire de cele din celelalte odăiţe, părea proaspăt.

   Intră repede în celulă şi ridică de jos obiectul strălucitor. Era o broşă, care înfăţişa un şarpe cobra, artistic lucrată. George privi mirat la bijuterie; în clipa aceea lordul Timberton, care intrase în urma lui, scoase un ţipăt, îi luă repede giuvaerul în mână şi rosti, zguduit:

   — Broşa asta aparţine fiicei mele. A fost aşa dar aici şi trebuie să se fi aflat de curând în locul acesta. Oh, domnilor, cu siguranţă că abia acum a fost dusă de aici după ce indienii au observat sosirea noastră. Să pornim îndată după dânşii.

   Vru să se repeadă la uşă, dar Farrow îl opri:

   — Sir, nu e de loc sigur că fata d-tale a fost în această clădire. Poate că a fost dusă în cine ştie ce altă pivniţă ascunsă. Trebuie să cercetăm mai întâi totul cu amănunţime, înainte de a ne gândi să pornim pe urmele elefanţilor.

   — Ai dreptate - încuviinţă lordul - atunci hai să cercetăm repede celulele de pe partea stângă a gangului, apoi să căutăm s- ajungem în încăperea de sus. Poate că va trebui să spargem uşa cea mare sau poate se găseşte şi o intrare secundară. Să ne grăbim, însă, domnilor.

   Camarazii zoriră cât putură, căci pricepeau bine durerea unui tată. Cele dintâi trei uşi de pe partea stângă a gangului erau şi ele de la nişte celule asemănătoare. Se părea că odinioară fuseseră mulţi prizonieri aici.

   Ultima uşă însă ducea la alt gang care mergea de-a lungul laturii stângi a clădirii. Aici George - are pornise înainte - descoperi numai o singură uşă şi când o deschise cu băgare de seamă, văzu îndărătul ei o încăpere mare, cufundată într-un semiîntuneric ciudat.

   O uriaşă statuie a unui zeu se afla aşezată lângă peretele din fund al încăperii, deasupra ei tavanul era spart în chip ciudat şi de acolo se revărsa lumina aceea misterioasă.

   Câteva clipe camarazii care pătrunseseră în încăperea asta rămaseră nemişcaţi, apoi când se obişnuiră cu semi-întunericul, zăriră o scară lungă de piatră, care ducea în sus îndărătul statuii.

   George alergă îndată spre scara aceasta, dar tatăl său îi strigă să fie cu băgare de seamă. Şi acum tânărul zări - cu tot întunericul care domnea - înaintea lui, la pământ, o piatră ceva mai închisă la culoare decât celelalte.

   George se opri şi la lumina lămpii de buzunar desluşi că toate crăpăturile dintre această piatră şi cele alăturate erau largi şi praful dinăuntru lor nu era atât de gros.

   Piatra suspectă se afla alături de statuie şi George bănui că aici era vorba de vreo pavăză a zeului, căci îndreptând lumina lămpii asupra acestuia văzu că ochii erau din rubine de o mărime extraordinară.

   Cu siguranţă că reprezentau o valoare foarte mare şi bătrânii preoţi ai acestui templu părăsit ar fi apărat de hoţi aceşti ochi preţioşi.

   George se simţi îndemnat să afle ce taină se ascunde aici. Plimbă lumina lămpii prin încăperea spaţioasă şi la peretele din

dreapta descoperi câteva pietre mari, care căzuseră din tavan.

   Puse mâna repede pe una din pietre, se apropie pieziş de statuie şi azvârli bolovanul în lespedea de piatră de culoare mai închisă.

   Se produse un zgomot metalic, de pe pieptul statuii se lăsă în jos o clapă mare şi din interiorul gol ţâşniră şase săbii lungi şi tremurătoare, care ar fi găurit pe toţi aceia care ar fi stat pe lespedea de piatră.

   O jumătate de minut se legănară în aer lamele ascuţite, apoi se auzi iar un zgomot, ele dispărură încetişor, clapa se închise şi chipul hidos al zeului rânji spre camarazii îngroziţi.

   — Ptii, drace, asta-i curată năzdrăvănie asiatică! zise căpitanul. Cine ştie câţi oameni au pierit prin drăcia asta! De aici noi putem trage încheierea că între zidurile acestea vechi mai sunt ascunse şi alte capcane asemănătoare. Fii deci cu băgare de seamă, George, cât p-aci era să calci şi tu pe lespedea aia de piatră.

   Tânărul îşi vârî în cap cuvintele tatălui său şi ocolind lespedea primejdioasă păşi spre scară. Dar la capătul ei se opri iar şi lumină cu atenţie treptele.

   Prevederea lui se dovedi foarte întemeiată, căci băgă de seamă că prima treaptă părea să fie de sine stătătoare. Luă iar un bolovan, se dădu puţin înapoi şi-l zvârli pe treaptă.

   În aceeaşi clipă sări speriat îndărăt, căci la un pas de el căzu la pământ o bucată mare de tavan. Dacă ar fi pus piciorul pe treaptă, ar fi fost zdrobit de bolovanul acela enorm.

   — Nu-i de glumă! făcu Farrow, după ce se reculese din spaima pe care-o trăsese. Numai de n-ar mai fi şi alte drăcovenii de astea! George, mai bine să merg eu înainte, căci pare să fie primejdios pe aici.

   — Nu, tată, trebuie să mă laşi. Voi fi cu băgare de seamă. Restul treptelor par să fie trainice.

   Tânărul ridică bolovanul de care se servise şi-l azvârli pe rând asupra celorlalte trepte. Deoarece nu se produse nimic deosebit, el urcă până sus, unde o uşă de metal despărţea scara de încăperea de sus şi când George o privi, avu presimţirea că şi aici se putea ascunde o primejdie.

   Căută să descopere vreo deschizătură pe unde ar fi putut ţâşni vreun cuţit sau o sabie, dar încredinţându-se că nu există nici un pericol împinse clapa încetişor în sus.

   Avu prevederea să nu atingă metalul cu mâna ci apăsă cu ţeava revolverului. Când clapa fu ridicată pe jumătate, se auzi iarăşi un zgomot metalic, apoi observă cu spaimă că de pe margine ieşiseră în afară ace mici cu vârfuri galbene, probabil înmuiate în vreo otravă puternică.

   Cât de bine făcuse că se folosise de ţeava revolverului! Ridică încet clapa de tot şi acele dispărură, ceea ce însemnă că aveau efect numai când clapa era ridicată pe jumătate.

   George împărtăşi celorlalţi cât de primejdioasă era clapa aceea şi-i preveni să nu atinge marginile, apoi intră în încăperea de sus.

   Şi aici dădu peste o statuie uriaşă, ai cărei ochi scânteiau şi azvârleau fulgere. Erau diamante mari de o valoare neînchipuită. Dar tânărul se feri să se apropie prea mult de statuie, căci s-ar fi putut să aibă cine ştie ce surpriză neplăcută.

   Încăperea mare era goală cu desăvârşire.

   — Domnule căpitan - zise lordul - acum să pornim repede pe urmele elefanţilor. Sunt sigur că banda a târât-o pe biata mea copilă în adâncul pădurii, probabil în vreun alt templu.

   — Fireşte că vom porni imediat în urmărire, Sir - răspunse Farrow - dar trebuie să ne încredinţăm dacă templul acesta e într- adevăr pustiu. Vom ieşi acum afară prin poarta cea mare.

   Cu băgare de seamă, George deschise poarta numai atât cât să se poată strecura printr-însa.

   Camarazii de afară se bucurară foarte mult revăzându-şi tovarăşii. Căpitanul dădu imediat ordin pentru continuarea marşului.

   Toţi ştiau cu hotărâre că acum primejdia avea să fie tot mai mare. Cei şase elefanţi se mai puteau afla în apropiere şi

camarazii îşi dădeau seamă prea bine că, în cazul unei întâlniri, ar fi avut de furcă cu el. Nu încăpea nici o îndoială că o luptă cu uriaşele animale s-ar fi sfârşit cu rănirea sau chiar uciderea câtorva camarazi.

   George găsi cel dintâi poteca pe care apucaseră elefanţii. Ei trecuseră printre două tufe mari, ale căror crengi le rupseseră

puţin. Îndărătul acestor tufe se făcea o potecă foarte bine

întreţinută, ceea ce însemna că era folosită adesea.

   Pe pământul care era moale pe alocuri, George observă

întipăriturile copitelor coloşilor. Se părea că o luaseră la goană şi atâta vreme cât vedea urmele acestea, nu era atât de mare primejdie pentru ei.

   Numai dacă ele se abăteau în lături, numai atunci trebuia să se îngrijoreze, căci ştia prea bine că animalele mari, elefanţii sau bivolii, obişnuiau uneori să se abată din cale, pentru ca să se năpustească apoi asupra urmăritorilor lor.

   Aici, însă, desişul de pe ambele laturi ale potecii era atât de des şi împletit în aşa chip cu lianele şi mărăcinişul, încât şi un elegant şi-ar fi croit calea cu greu pe acolo. În orice caz, zgomotul stârnit nu se putea să nu atragă atenţia camarazilor, care ar fi avut tot timpul să se pregătească de luptă.

   Tot mai adânc pătrundeau în desiş. Căldura era înăbuşitoare, dar George îşi adună toată energia ca să nu se dea învins.

   Nici camarazii nu se lăsau doborâţi, iar cât priveşte pe lord, se purta ca un erou, căci pe el îl mâna dragostea părintească.

   George, însă, deveni neliniştit încetul cu-ncetul. Se scursese ceas după ceas şi tot nu se vedea şi nu se auzea nimic. Şi în curând se va lăsa întunericul, iar cercetările vor fi îngreunate mult atunci.

   Ce-i drept, folosindu-se de lămpile de buzunar, camarazii ar fi putut porni mai departe pe urmele elefanţilor, dar în acest caz riscau să fie atacaţi pe neaşteptate de uriaşele pahiderme.

   Căpitanul exprimă încet această temere, când ajunseră într-un mic luminiş, în mijlocul căruia ţâşnea un izvor.

   — Cred că ar fi bine să facem aici un popas - zise el - în curând se va înnopta şi atunci va fi prea primejdios să mergem înainte pe poteca asta îngustă. Trebuie să rămânem aici peste noapte. Dacă ne atacă elefanţii prin surprindere, avem cel puţin putinţa să ne apărăm cum trebuie.

   — Dumnezeule, poate că ne şi aflam în apropierea unui alt templu, în care se găseşte biata mea Maud! oftă lordul. Dar văd că aveţi dreptate. Să rămânem aici deci, oricât mi-ar veni de greu, căci mă tem şi mai mult pentru viaţa copilei mele deoarece indienii ştiu acum că sunt urmăriţi.

   — Ei se vor simţi însă în deplină siguranţă prin ocrotirea pe care le-o oferă elefanţii - zise Farrow - pe de altă parte se vor feri să făptuiască o crimă, deoarece ştiu că atunci nu se mai pot aştepta la cruţare.

   — Da, aşa e - spuse Timberton - voi trimite toate trupele din Calcutta în urmărirea acestei bande, dacă se vor atinge fie numai de un fir de păr din capul fetei mele. Aşa dar să rămânem aici.

   În preajma izvorului poposiră. Căpitanul hotărî ordinea de veghe: câte patru oameni, să stea un ceas la capetele luminişului şi la cel mal slab zgomot să dea alarma.

   Cele dintâi patru sentinele îşi luară imediat posturile în primire, câţiva marinari mai adunară vreascuri, care se găseau din belşug pe marginea desişului şi în curând ardea focul lângă izvor. Aveau carne îndeajuns, astfel că se puteau sătura cu toţii.

   Noaptea se lăsă îndată ce sfârşiră de mâncat. Sentinelele se retraseră puţin de lângă desiş şi-şi îndoiră atenţia.

   În primul ceas nu se petrecu nimic şi când sentinelele fură schimbate, ceilalţi marinari - afară de unul singur, care trebuia să

vadă de foc - se duseră la culcare.

   Lui George îi veni rândul la veghea a doua şi se îndreptă spre capătul stâng al luminişului, care răspundea în desişul pe unde porniseră elefanţii.

   Prima jumătate de ceas ascultă cu încordare - dar apoi atenţiunea începu să-i slăbească încetul cu-ncetul, căci nu-i se părea probabil ca indienii să-şi expună elefanţii gloanţelor. Probabil că se refugiaseră într-un al doilea templu, ca să se apere acolo, împotriva urmăritorilor.

   De asemeni, părea neîndoielnic că socoteau pe tânăra fată drept un ostatec de preţ şi, în caz de primejdie, aveau să se folosească de dânsa pentru a-şi răscumpăra libertatea.

   La acest gând, tânărul se simţi foarte mulţumit căci, cel puţin, străduinţele lor supraomeneşti şi primejdioasa întâlnire cu elefantul, n-aveau să rămână fără folos. Şi apoi lordul avea să-şi arate recunoştinţa, înlesnindu-le să-şi urmeze cu trenul călătoria spre ţinutul prinţului Ghasna.

   George întoarse capul şi se uită pierdut în gânduri spre focul de tabără ce ardea la vreo douăzeci de paşi numai. Ţinea puşca în ambele mâini, astfel că era pregătit în orice clipă.

   Petre, care vedea de foc, arunca tocmai nişte vreascuri peste jăratec. Flăcările se înălţară luminoase, crengile trosneau şi poate numai din pricina asta George nu luă în seamă zgomotele slabe ce răsunau în spatele său.

   Deodată auzi însă îndărătul lui un foşnet, întoarse brusc capul şi vru să ridice puşca - dar era prea târziu.

   Elefantul uriaş, ai cărui colţi lungi luceau în lumina focului, afla aproape de tot...

   În clipa următoare trompa enormă se şi încolăcise în jurul trupului tânărului, apoi acesta fu ridicat în sus, colosul făcu stânga-mprejur şi pieri iarăşi în desiş.

   Trompa elefantului strângea atât de tare de trup braţele lui George, încât el nu se putu folosi de armă. Izbuti totuşi să tragă un glonţ în aer, ca să-şi alarmeze camarazii şi să scoată un ţipăt. În clipa următoare, puşca îi fu smulsă din mână de o creangă care-l atinse şi la strigătul lui elefantul strânse atât de mult trompa, încât bietul tânăr gemu de durere.

   Pachidermul porni cu el prin pădurea întunecoasă şi îndărătul său George auzi strigătele camarazilor, care încercau să găsească urmele colosului. Dar strigătele acestea deveneau tot mal slabe, căci elefantul alerga cu o iuţeală ameţitoare.

O LUPTĂ ÎNVERŞUNATĂ.

   ELEFANTUL STRĂBĂTU UN LUMINIŞ MĂRIŞOR, cu iarbă înaltă şi câteva tufe. De-odată se opri lângă o tufă mai mare.

   Era foarte neliniştit după cum se putea vedea lesne. George desluşea bine tufa mare care se afla la vreo zece metri înaintea lui. Curiozitatea i se trezi, spunându-şi că în tufa asta trebuia să se afle ceva care-l oprise pe elefant în loc.

   Într-adevăr, deodată alunecară fără zgomot două trupuri mari şi se ghemuiră la pământ, gata de săritură. Erau doi tigri uriaşi, care păreau foarte înfometaţi şi, prin urmare, gata de atac.

   În prima clipă George fu foarte interesat. Se simţea în deplină siguranţă căci elefantul va sfârşi repede cu cele două fiare.

   Dar apoi îi dădu în gând că el însuşi se afla în mare primejdie.

   În mod obişnuit, atunci când un tigru atacă un elefant, atacă în primul rând trompa acestuia.

   Dacă şi perechea aceasta de tigri îşi vor îndrepta atacul asupra trompei pachidermului, el, George era pierdut.

   Poate că şi adulmecaseră mirosul cărnii de om şi de aceea, erau atât de lacomi. Dacă ar fi putut să-şi mişte braţele, s-ar fi folosit numaidecât de pistoalele sale, însă trompa elefantului îi strângea mâinile dea lungul trupului, astfel că-i era cu neputinţă să facă vreo mişcare.

   Cele două fiare se apropiară. Ochii lor verzi luceau ciudat în lumina lunii, care tocmai se ivise deasupra copacilor.

   Elefantul se dădu înapoi cu un pas şi atunci tigri făcură o săritură asupra-i. Se despărţiseră însă, părând că vor să atace din coastă elefantul.

   Acesta devenea tot mai neliniştit, pufăia întărâtat şi se dădu şi mai mult înapoi.

   Atunci îi veni lui George un gând salvator. În limba indiană, pe care o cunoştea, strigă elefantului:

   — Tambi, ridică-mă în spinare, vreau să călăresc. Tambi!

   Nehotărât, elefantul îl legănă pe trompă încoa şi încolo, apoi însă, când cei doi tigri înaintară iarăşi un pas, îl aşeză pe grumaz pe George, care îşi desfăcu repede picioarele.

   Elefantul îşi descleştă trompa din jurul trupului tânărului şi şi-o încolăci. Îşi recăpătase siguranţa pesemne, căci porni îndată atacul asupra unuia din tigri.

   Acesta făcu o săritură uriaşă în lături, înainte ca picioarele pahidermului să-l poată atinge.

   Îndată ce elefantul îi dădu drumul. George îşi scoase pistoalele.

Privi acum spre al doilea tigru - era tigroaica - şi văzu că se repezea din lături asupra elefantului.

   Ştia bine că se afla el însuşi în primejdie, căci tigroaica va sări cu siguranţă la grumazul elefantului.

   Ridică repede revolverul pe care îl ţinea în mâna dreaptă, ţinti şi slobozi două gloanţe asupra fiarei. Acesta se rostogoli, dar când George credea că o nimerise de moarte fiara se ridică şi se pregăti de altă săritură.

   Tambi însă, inteligentul elefant, îşi dăduse şi el seama de primejdia care ameninţa dinspre partea asta şi se-ntoarse atât de repede încât George era cât p-aci să-şi piardă echilibrul.

   Tigroaica se afla în aer, când elefantul lovi cu trompa. Fiara scoase un răget, căzu grămadă şi, înainte de a se putea ridica iarăşi, oasele îi pârâiră sub picioarele elefantului.

   Atunci se auzi îndărătul acestuia un răget de furie şi până să se poată întoarce colosul, tigrul atârna sus de tot de laba dinapoi.

   De durere şi surprindere Tambi scotea sunete ca de trompetă, se răsucea în loc, dar tigrul se încleştase bine li se căţăra tot mai sus.

   George nu putea trage însă, căci trebuia să se ţină cu amândouă braţele de grumazul elefantului, ca să nu fie zvârlit la pământ.

   Zadarnic îi striga în ureche să stea liniştit. Colosul îşi pierduse capul din pricina durerii ce i-o provocau ghearele tigrului şi de spaimă că avea în spate un duşman atât de primejdios.

   Mişcările-i deveneau tot mai repezi şi în cele din urmă George nu-şi mai putu ţine echilibrul. Alunecă la pământ, dar avu norocul să cadă într-un tufiş des, ceea ce micşoră durerea.

   Se strecură repede afară din crengi, ridică revolverul şi ţinti asupra tigrului. Slobozi două gloanţe şi nimeri bine. Tigrul scoase un răget înfiorător, se ridică puţin şi în clipa asta elefantul izbuti să zvârle jos duşmanul din spinare.

   Spre spaima lui George, însă, trupul vărgat se repezi direct la dânsul. La numai trei metri depărtare tigrul căzu la pământ, dar se ridică îndată pe labele dindărăt şi vru să se năpustească iar asupra lui George.

   Acum tânărul avea însă o ţintă bună şi trase imediat cu ambele pistoale în duşmanul apropiat. Gloanţele pătrunseră în capul şi botul fiarei şi, ca să desăvârşească opera, Tambi sosi şi el în aceeaşi clipă şi cu o lovitură de trompă zvârli tigrul la câţiva metri distanţă. Alergă apoi într-acolo şi în câteva clipe numai îl făcu piftie, zdrobindu-l cu picioarele.

   George răsuflă uşurat. Fusese o aventură în care moartea trecuse la doi paşi de dânsul. Îşi vârî revolverele la brâu, dar îţi aduse aminte că se afla în faţa elefantului care cu siguranţă că vroise să-l ducă la stăpânul său. Dacă ar încerca să se apere împotriva colosului? Îşi dădu seama însă că gloanţele pistoalelor n-ar fi fost de ajuns ca să doboare elefantul. Fireşte dacă ar fi avut puşca la el, ar fi putu risca o luptă.

   Şi iată că Tambi se şi afla înaintea lui, întinzând trompa. De data asta îl ridică încetişor pe George şi-l aşeză iar pe ceafă. Părea că simte şi el că omul care îl ajutase în lupta împotriva tigrului, nu-i mai era duşman.

   Tânărul bătu pe căpăţână elefantul şi zise:

   — Bravo Tambi, acum ia-o la picior.

   Şi colosul cenuşiu porni în goană, trecând iarăşi prin desiş.

   După vreo jumătate de ceas de alergătură se ivi din nou un luminiş, în mijlocul căruia George zări nişte ziduri străvechi.

   În faţa porţii mari care sclipea în lumina lunii stăteau ceilalţi cinci elefanţi. Inteligentul Tambi părea deci să fi fost într-adevăr trimis singur de stăpânul său, ca să prindă pe unul din urmăritori.

   Când Tambi străbătu luminişul se ivi lângă poarta mare un indian îmbrăcat în alb, care ieşise printr-o portiţă laterală. Văzându-l pe George călărind pe grumazul elefantului şi zărind probabil că era înarmat, strigă aspru:

   — Tambi, înhaţă-l!

   În clipa următoare pachidermul îşi încolăci iar trompa în jurul trupului lui George şi-l trase în jos.

   Nu-l apucase destul de bine pesemne, căci în clipa următoare îl azvârli pe George în aer, apoi îl prinse iarăşi cu trompa în aşa fel, încât braţele tânărului fură lipite de trup.

   Se opri în faţa indianului ţinându-şi bine prada. Omul desprinse repede brâul cu arme al lui George şi-l azvârli îndărătul său, apoi strigă către Tambi:

   — Lasă-l jos, bag de seamă!

   Imediat elefantul îl aşeză pe tânăr pe picioare şi-şi desprinse trompa, dar rămase aproape de el, ca să poată interveni în orice clipă.

   George privi la indian. Era un bărbat înalt şi slab, cu chipul arămiu, în care luceau doi ochi negri.

   — Sahib - zise el - Tambi te va face praf imediat ce vei încerca să te atingi de mine. Cum se face că te-a lăsat să călăreşti pe grumazul său?

   — Pentru că am fost atacaţi de o pereche de tigri - răspunse George - i-am poruncit să mă ia pe grumaz în momentul când primejdia era mai mare pentru amândoi. Dar acum aş vrea să ştiu ce se va întâmpla cu mine. Cine a cutezat să mă pună pe Tambi să mă ia prizonier?

   — Eu - răspunde Indianul, calm - mă numesc Draga Shing şi sunt şeful „Asociaţiei elefanţilor". De ce aţi pornit pe urmele elefanţilor noştri?

   — Ca să eliberăm pe tânăra fată pe care o ţineţi prizonieră - răspunse George - tatăl ei, fostul guvernator al acestui ţinut, se află împreună cu camarazii mei. Vă previn să nu lăsaţi lucrurile să ajungă prea departe, căci altminteri veţi fi stârpiţi fără milă de pe faţa pământului.

   — Noi am răpit-o pe fiica guvernatorului pentru că el a pus să fie împuşcaţi câţiva oameni de-ai noştri - răspunse indianul. Poate să-i adune pe toţi soldaţii săi, de prins tot nu ne prinde. Pedeapsa lui va fi că nu-şi va revedea fiica niciodată. Şi dvs. care v-aţi dat de partea lui, aţi devenit prin asta duşmanii noştri. Trebuie să vă ucidem.

   George chibzui repede dacă n-ar fi mai bine să sară asupra indianului. Poate că izbutea să-l culce la pământ înainte ca Tambi să intervină.

   Se răzgândi însă, căci în primul rând vroia să ştie unde se află Maud.

   — Care va să zică vreţi să ne omorâţi? făcu el râzând. Asta nu va fi deloc uşor, dragă Shing. Şi cred că soldaţii vă vor găsi şi vă vor face de petrecanie dacă îi veţi căşuna vreun rău tinerei fete.

   — Nu-i vom face nimic - răspunse Indianul, mândru - noi luptăm numai împotriva bărbaţilor şi numai pe ei îi pedepsim. Fata se află aici în carcera vechiului templu şi acolo te voi aduce şi pe tine, până vom hotărî asupra felului morţii tale.

   George chibzui repede. Dacă-l duceau şi pe dânsul în carceră, atunci avea poate prilejul s-o libereze mai lesne pe tânăra fată, decât dacă l-ar doborî acum pe indian, pentru ca apoi s-o caute singur pe Maud.

   De aceea renunţă la planul său dintâi, înălţă din umeri şi zise liniştit:

   — Socot că vom ajunge la o înţelegere. Dacă lordul îşi recapătă înapoi fata nevătămată, poate că va renunţa să vă pedepsească.

   Tânărul vorbise într-adins cu glas tare, căci i se păruse că zărise o făptură albă în deschizătura întunecoasă din spatele indianului.

   Draga Shing râse scurt, dar glasul său era totuşi puţin şovăielnic, când zise:

   — Despre asta nici nu e nevoie să vorbim, căci soldaţii nu ne vor găsi şi nu ne pot învinge.

   — Dar vezi că noi v-am şi alungat, din celălalt templu, în care am izbutit să pătrundem - strigă George - şi tovarăşii mei nu se vor lăsa până nu voi fi iarăşi liber. Vai de voi dacă vă atingeţi de un fir de păr din capul meu sau al fetei. Moartea vă aşteaptă.

   Cuvintele sale păreau să facă oarecare impresie asupra indianului, căci acesta tăcu câteva clipe, apoi răspunse:

   — Asupra sorţii tale se va hotărî în curând. Acum vei fi dus în carceră.

   Se întoarse şi strigă o poruncă. Imediat se iviră prin portiţă doi tineri indieni, cu pumnale lungi în mâna dreaptă. Se aşezară unul de-o parte, altul de cealaltă parte a lui George şi Draga Shing zise:

   — Pumnalele lor sunt otrăvite şi cea mai mică zgârietură aduce moartea. Te vor duce acum în carceră. Acolo te vei putea încredinţa că fetei nu i s-a întâmplat nimic.

   Se aplecă şi ridică brâul cu armele lui George. Asta era foarte important pentru tânăr, căci era hotărât să se folosească de primul prilej pentru a fugi; şi în scopul acesta avea nevoie de armele sale.

V.

O SALVARE MIRACULOASĂ.

   GEORGE INTRĂ LINIŞTIT PRIN UŞIŢĂ, alături de cei doi

indieni. După cum se aşteptase şi de aici ducea o scară în pivniţele templului şi când ajunse la capătul scării, tânărul văzu, în lumina câtorva făclii prinse în pereţi, că şi de aici pornea spre dreapta şi stânga un gang, îngust, din care duceau uşi înăuntrul încăperilor subterane.

   Draga Shing, care mergea îndărătul lui George, trecu acum pe dinaintea lui şi deschise o uşă.

   — Sahib, aici o vei găsi pe tânăra fată - zise el - poţi sta de vorbă cu ea, poţi chiar încerca să fugi - dar asta nu-ţi va fi cu putinţă, căci oamenii mei stau de pază în faţa uşii.

   George intră în carcera întunecoasă. Culcuşul de frunziş din colţ foşni, apoi o voce speriată întrebă:

   — Dumnezeule, cine vine? Cine eşti d-ta?

   — Linişteşte-te, domnişoară Timberton - zise George - Tovarăşii mei sunt în apropiere, împreună cu tatăl d-tale şi au venit să te elibereze. Eu am avut nenorocul să cad în puterea indienilor iar acum binecuvântez această împrejurare, căci ştiu cel puţin că eşti în viaţă.

   — Ah, tata e aproape? exclamă fata. Atunci voi fi în curând

liberă! Dar cine eşti d-ta?

   George aşteptă până ce Draga Shing închise uşa pe dinafară, apoi răspunse în şoaptă:

   — Eu mă numesc George Farrow şi tatăl meu căpitanul submarinului Dox despre care ai auzit cu siguranţă. L-am întâlnit pe tatăl d-tale întâmplător în pădure şi el ne-a rugat să-l ajutăm la eliberarea d-tale.

   — Atunci cu siguranţă că voi fi liberă în curând - zise tânăra fată, cu convingere - am citi tot ce s-a scris cu privire la aventurile tatălui d-tale şi despre d-ta, domnule George, am auzit multe. Fără îndoială că tata va purta de grijă ca de acum încolo să fiţi în siguranţă pe teritoriul englez.

   — Asta mă bucură, domnişoară. Dar acum trebuie să examinez ceva mai amănunţit carcera noastră; n-am poftă să rămân cu d-ta aici, ca să aştept ce-or hotărî indienii. Din fericire am la mine lampa de buzunar.

   George lumină centimetru cu centimetru pereţii, căci în asemenea clădiri vechi se putea să fie vreo ieşire tăinuită, de care să nu ştie nimeni.

   Într-adevăr, în perete de deasupra culcuşului văzu crăpăturile dintre nişte pietre ceva mai adânci decât celelalte. Formau un pătrat destul de mărişor, care dacă ar fi fost deschis ar fi putut lăsa să treacă un om printr-însul.

   Deodată, George îşi aminti de povestirile pe care le citise odinioară şi în care era vorba de celule cu intrări tăinuite, ce foloseau călăilor ca să poată intra înăuntru şi să ucidă pe arestaţi în vreme ce aceştia dormeau. Poate că aici se construise o asemenea celulă, unde victimele să poată fi ucis fără zgomot şi fără să se atragă luarea aminte a celor din afară?

   Cu briceagul pe care-l avea la el, George cercetă crăpăturile suspecte şi constată că erau într-adevăr marginile unei clape. Putu intra destul de adânc cu lama briceagului, apoi auzi un scârţâit metalic, ceea ce înseamnă că pietrele se sprijineau de o ramă de fier, ca să poată fi scoase lesne.

   — Pe aici duce drumul spre libertate, şopti George tinerei fete, care urmărea cu atenţiune ceea ce făcea el. Acum trebuie să văd dacă clapa se poate deschide pe dinăuntru.

   Se puse pe lucru cu multă râvnă cercetând fiecare centimetru în parte, dar deşi încercă în fel şi chip, nu ajunge la nici un rezultat.

   După vreun ceas de muncă zadarnică, se dădu înapoi, descurajat.

   — Păcat, nu pot deschide clapa asta secretă! zise el. Trebuie să-ncerc cu uşa acum. Dar dacă ard făclii pe gang atunci cu siguranţă că paznicii vor vedea când voi trage zăvoarele. N-am încotro însă şi va trebui să ajungem la luptă, deşi pumnalele paznicilor sunt otrăvite.

   — Nu, domnule Farrow, asta nu trebuie să faci - se grăbi să spună Maud Timberton - nu vreau să te expui, din pricina mea, unei primejdii atât de mari. Şi aşteptăm hotărârile indienilor. De sigur că tovarăşii d-tale vor veni în curând deoarece vor fi observat ei că ai fost răpit.

   — Da, căci din fericire am putut trage un glonţ ca să-i previn.

   Şi George povesti fetei păţania să cu elefantul Tambi, apoi încheie:

   — Nădăjduiesc că pachidermul îmi poartă o anumită recunoştinţă şi voi căuta să mă folosesc de el. Trebuie să ieşim de aici, pentru că chiar dacă vin camarazii mei, indienii vor mai găsi destul timp să ne ucidă şi să ne facă să dispărem. Voi mai încerca odată să deschid trapa aceea.

   Tânărul cercetă din nou cu atenţiune piatra. Încercase numai la marginea de jos s-o deschidă, acum îi dădu în gând că sar putea ca ea să se lase din sus. Poate că zăvorul era acolo.

   Încercă iarăşi cu lama cuţitului, dar după jumătate de ceas se încredinţă că străduinţele sale rămâneau zadarnice.

   În cele din urmă. Pe când se pregătea să lase totul baltă i se păru că aude zgomote îndărătul zidului. Era ca un murmur de glasuri omeneşti. Imediat stinse lampa. Apoi şopti fetei:

   — Fii cât se poate de liniştită acum, căci se pare că îndărătul clapei sunt oameni. Poate vor să intre aici pe calea asta, ca să ne atace în somn. Caută să respiri adânc, ca să-i înşelăm.

   Din fericire Maud Timberton era foarte vitează şi chibzuită. Nu arătă nici un fel de spaimă, ci începu imediat să respire ca şi cum ar fi dormit.

   George lipise urechea de clapă şi desluşi acum lămurit glasuri omeneşti. Cuvintele nu le deosebea, însă de-odată auzi un scârţâit metalic slab.

   Se dădu îndată înapoi şi puse vârfurile degetelor pe clapă. Inima îi bătea cu putere în aşteptarea celor ce aveau să vină.

   Nu trecu mult şi simţi că pietrele se mişcă uşor. Clapa se deschise în afară, ceea ce era bine pentru el, căci astfel nu era stânjenit de ea.

   Era hotărât să-i înlăture pe cei ce vor intra.

   Clapa de piatră se dădu înapoi tot mai mult şi George putu zări acum o dâră slabă de lumină.

   Se dădu în lături şi se lipi de zid ca să nu poată fi văzut de

indieni.

   În cele din urmă clapa se deschise cu totul şi George văzu pătratul luminii care se-ntunecă însă îndată iarăşi.

   Lângă ei se afla cineva care căuta să facă zgomot cât mai puţin. George îşi ţinea şi el răsuflarea, dar inima îi zvâcnea cu atâta putere încât se temea ca celălalt să nu-i audă bătăile.

   Dar după o jumătate de minut clapa se lumină din nou şi acum recunoscu glasul lui Draga Shing care şopti:

   — Dorm. Du-te sus Draga, n-ai nevoie să ştii nimic. Voi sfârşi eu singur treaba. Nu mi se va putea dovedi nimic, chiar dacă va veni guvernatorul cu toţi soldaţii săi.

   George simţi o mare bucurie. Dacă indianul intra singur, putea nădăjdui să-l amuţească pe tăcute. Scoase cu mâna stângă binişor lampa din buzunar şi o ţinu astfel încât îndată ce-o va aprinde lumina să cadă pe clapă.

   Aceasta se întunecă iarăşi, tânărul auzi zgomote slabe şi alături de el respiraţia adâncă şi gâfâită a unui om.

   Acum aprinse lampa şi lumina căzu pe chipul lui Draga Shing, care ieşise cu un braţ şi umerii prin clapă. În gură indianul ţinea un pumnal lucitor.

   Ochii-i se holbară de spaimă când îl năpădi lumina - dar George nu-i dădu răgaz să se dumirească, ci-l izbi cu toată puterea tinereţii sale. Fu o lovitură de box a unui adevărat maestru şi indianul nimerit în bărbie zbură cât colo, iar pumnalul îi căzu jos. O a doua lovitură îl ameţi cu desăvârşire.

   George ştia însă că această ameţeală nu va ţine prea mult. Ridică repede pumnalul, învălui lama ascuţită cu batista să apoi izbi de câteva ori cu mânerul greu în tâmpla dreaptă a Indianului.

   Abia acum se simţi în destulă siguranţă ca să împingă înapoi trupul greoi. Trebuia să lucreze cu băgare de seamă şi să nu facă zgomot, care să atragă atenţia lui Draga.

   La-nceput avusese de gând să-l tragă pe indian în celulă, dar ar fi fost nevoie să facă o sforţare prea mare pentru asta şi-apoi ar fi stârnit zgomot.

   Cu mişcări repezi împinse îndărăt trupul. Maud Timberton se ridicase îndată şi ţinuse lampa, când văzuse sfârşitul fericit al luptei. George ieşi după Indian prin deschizătură şi-l aşeză binişor jos când fu afară. Apoi se-ntoarse şi ajută fetei să iasă.

   Abia acum se puse să-l lege pe Indian cu sfoară groasă pe care o purta totdeauna la sine. Apoi îi rupse o bucată din turban şi îi vârî căluş pe gură, iar ca să fie şi mai sigur îl ridică pe indian şi-l vârî în celulă prin deschizătură. Maud Timberton îl ajută cât îi stătu în puteri.

   George închise pe urmă clapa, care era ţinută de un zăvor gros. Apoi şopti fetei râzând:

   — Acum suntem salvaţi pe jumătate, domnişoară Timberton, însă să fim cu mare băgare de seamă, căci avem de făcut un drumul până la eleşteu elefanţilor.

   — Pentru numele lui Dumnezeu, dar ce vrei să faci acolo? întrebă Maud speriată.

   — Vreau să fug cu Tambi, fiindcă singuri nu vom putea străbate atât de lesne desişul, fără să mai ţinem seamă de primejdiile ce ne ameninţă din pricina fiarelor sălbatice.

   — Tambi mă va asculta mai ales că Draga Shing nu-l mai poate chema înapoi. Acum însă trebuie să-mi iau îndărăt brâul cu arme; presupun că e sus în templu.

   — Dar acolo o fi stând la pândă Draga acela - spuse fata, oarecum îngrijorată.

   — Cu atât mai bine; îl voi înlătura şi pe el.

   Tânărul erou era nespus de înflăcărat şi ar fi fost în stare să se ia la luptă cu toţi bandiţii din „Asociaţia Elefanţilor".

   Cu toate astea chibzuiala şi atenţiunea nu-l părăsiră o clipă. Făcu un semn fetei să-l urmeze încetişor, apoi merse spre scară care primea lumină dintr-o deschizătură de sus.

   Aducându-şi aminte de capcana din celălalt templu nu păşi îndată pe prima treaptă ci pe a doua şi ajută şi fetei să pună piciorul pe ea.

   Când ajunse la capătul de sus al scării şi privi cu luare-aminte prin gaura podului, văzu o încăpere mare de templu, în care se afla statuia unui idol. În faţa acesteia era un bloc de piatră şi pe dânsul brâul cu arme al tânărului.

   Asta îl umplu de bucurie pe George. Acum trebuia să cerceteze însă unde se afla Draga. Ca la comandă, Indianul se ivi dindărătul statuii. Nu aruncă nici o privire spre deschizătura scării. Ci se apropiă de blocul de piatră şi luă în mână brâul de arme al lui George, pe care-l privi cu luare-aminte.

   Acesta era momentul prielnic pentru tânărul nostru erou. Înveli iarăşi lama pumnalului luat de la Draga, apoi se apropiă în vârful picioarelor de indian.

   Abia în ultima clipă simţi Draga că se afla cineva îndărătul său şi se-ntoarse repede spre George. În clipa următoare mânerul greu al pumnalului se abătu pe tâmpla lui stângă. Indianul căzu grămadă pe blocul de stâncă şi peste câteva minute era legat zdravăn şi cu căluş în gură.

   Apoi George îl târî îndărătul statuii unde nu putea fi descoperit atât de lesne şi înainte de a se trezi din ameţeală, fugarii vor fi

fost departe.

   După ce îşi legă brâul cu arme în jurul trupului, George se simţi în deplină siguranţă. Nici o piedică nu-i mai putea sta în cale.

   Armele şi le încărcase din nou după lupta cu tigrii şi acum puteau veni o duzină de duşmani că nu îi rea frică.

   Cu toate acestea nu vroia să-şi piardă iar libertatea prin vreo nechibzuinţă oarecare. Dacă va cădea din nou în puterea lui Draga Shing nu se putea aştepta la cruţare.

   Privi cu luare-aminte spre ieşire. Nu vroia să se folosească de poarta cea mare, trebuia să mai fie o altă ieşire din templu.

   Mergând cu băgare de seamă de-a lungul pereţilor încăperii, văzu adesea cioplituri de piatră, care în cursul vremurilor căzuseră din tavan şi de pe pereţi.

   Hotărându-se brusc luă două pietre de formă aproape rotundă şi le ţinu ridicate în mâna stângă. Erau arme bune pentru distanţe mari.

   Ajunse iarăşi îndărătul idolului şi văzu o perdea care acoperea poate o uşă. George devenise însă prevăzător şi nu atinse stofa groasă cu mâna.

   Lângă statuie se aflau câteva săbii lungi ce serveau poate la uciderea victimelor „Asociaţiei elefanţilor". Cu ajutorul uneia din aceste săbii George dădu în lături perdeaua şi într-adevăr, îndărătul ei zări o uşă deschisă.

   La lumina lunii de afară văzu o clădire mai mică a cărei uşă era de asemenea deschisă. Era o poartă foarte mare şi cu bucurie George observă în semi-întunericul clădirii mişcându-se umbre cenuşii. Era grajdul elefanţilor.

   Vru să se repeadă afară pe uşă, când, privirea îi căzu asupra lui Draga care era legat. Şi în ochii acestuia luci câteva clipe o bucurie atât de diabolică, încât George se opri aproape fără voie.

   Îşi spuse îndată că uşa aceea trebuia să ascundă vreo capcană. Dacă ar încerca s-arunce o piatră pe prag, s-ar produce zgomot prea mare şi de asta trebuia să se ferească.

   Deodată îi veni o idee. Se aplecă asupra indianului şi-i şopti:

   — Draga, te voi aşeza acum pe pragul uşii căci vreau să văd dacă se va întâmpla ceva.

   O expresie de groază se ivi pe chipul omului şi George dădu din cap cu mulţumire.

   — Aşa dar e o capcană acolo? Întrebă el cu asprime.

   Draga încuviinţă din cap.

   — Bine, atunci o vei scoate din funcţiune. Dar gândeşte-te că tu trebuie să treci cel dintâi.

   George slăbi legăturile indianului atât cât să poată face paşi mărunţi, apoi îi legă braţul drept de trup şi-l lăsă liber pe cel stâng.

   Draga nu cuteză să se împotrivească, deoarece părea să-şi dea seama că George e hotărât să-l ucidă cu pumnalul dacă ar încerca să-l trădeze.

   Tânărul îl ajută să se ridice şi-l conduse la uşă. Cu mâna dreaptă îi apăsă vârful pumnalului în coaste. Draga se opri în faţa uşii şi dibui cu mâna. Se auzi o pocnitură slabă, apoi Indianul dădu din cap şi George îl împinse peste prag.

   Când fu afară şi el cu tânăra, îl zvârli repede la pământ pe Draga şi-l leagă iarăşi. Afară de asta îl mai legă de o piatră ieşită în afara zidului, aşa că era nevoit să stea liniştit în umbra clădirii.

   Acum George luă din templu cele două pietre pe care le pusese acolo, apoi, pornind înaintea fetei, se furişă spre grajdul elefanţilor. Era aproape sigur că va mai da de un paznic.

   Într-adevăr, după ce străbătu jumătate de drum, se ivi un indian în poarta deschisă a clădirii. Acesta nu privi afară, însă, căci tocmai în clipa aceea, elefanţii deveniseră foarte neliniştiţi. Poate că miroseau pe aproape pe cei doi europeni.

   George avea în mâna dreaptă una din pietre gata de azvârlit. Sări câţiva paşi înainte şi când fu numai la vreo patru metri de grajd, Indianul se întoarse.

   În aceeaşi clipă George se opri în loc, ţinti scurt apoi piatra zbură spre fruntea Indianului.

   Paznicul se clătină pe picioare, George se repezi la el şi cu patul revolverului îl mai pocni în tâmplă. Tânărul nu-şi mai pierdu vremea să-l lege, ci aprinzând lampa de buzunar descoperi îndată pe uriaşul Tambi, care stătea într-o despărţitură deosebită a grajdului.

   — Tambi, animal bun! zise George şi păşi spre ţarc ca să scoată bârna ce-l închidea. Haide, Tambi, haide!

   Şi colosul veni într-adevăr după el, în vreme ce tovarăşii săi deveneau tot mai neliniştiţi.

   Tânărul ieşi din grajd înaintea pachidermului. Când Tambi o văzu pe tânăra fată, începu să mişte din urechi şi trompă. Dar George i se adresă îndată:

   — Fii cuminte, Tambi, fii cuminte! Ia-o sus!

   Spunând acestea, arătă spre Maud, care stătea liniştită, deşi - după cum spunea mai târziu - inima îi bătea să-i spargă pieptul.

   Elefantul se apropiă de ea, îi petrecu uşurel trompa în jurul trupului şi o ridică pe grumaz. George se aşeză apoi în faţa colosului şi porunci:

   — Tambi, ridică sus!

   Şi inteligentul animal îl săltă iarăşi pe grumazul său.

   — Tambi înapoi! strigă George. Înapoi Tambi!

   Colosul se puse în mişcare, ascultător. Când trecu prin faţa templului tânărul auzi un ţipăt de spaimă. Un indian înalt, care stătea acolo de pază, sări spre elefant, din lături.

   Dar George păstrase a doua piatră şi, când indianul fu numai la câţiva metri se pomeni izbit cu ea în frunte. Căzu grămadă şi rămase nemişcat la pământ.

   Tânărul porunci apoi elefantului să meargă mai repede şi inteligentul colos, supunându-se, îi duse pe cei doi tineri, străbătând cu ei luminişul şi îndreptându-se spre desişul pădurii seculare.

   Când Tambi ajunse cu povara să, în luminişul mare unde stătuseră la pândă cei doi tigri, deveni deodată neliniştit. George văzu îndată pricina: de pe partea cealaltă a rariştei se desprinse din desiş un şarpe lung - erau camarazii care se luaseră după dânsul.

   Rămaseră încremeniţi de mirare când văzură pe George şi pe fată călărind elefantul. Cei doi tineri făcură gesturi însufleţite.

   Deoarece însă Tambi deveni prea neliniştit. George îi porunci să-i lase jos; după aceea mângâie trompa colosului cenuşiu şi zise:

   — Du-te înapoi Tambi, du-te!

   Ascultător uriaşul se-ntoarse şi se făcu nevăzut în desiş.

   Revederea dintre lordul Timberton şi fiica să fu într-adevăr mişcătoare şi-i despăgubi pe camarazi de toată truda şi primejdiile prin care trecuseră. George îşi recăpătă puşca şi casca tropicală pe care le pierduse când îl răpise Tambi.

   Şi acum căpitanul îndemnă să pornească mai departe, căci se aflau încă prea aproape de indieni.

   În drum George trebui să le povestească păţaniile şi lordul Timberton clătina mereu capul uimit.

   Ajunseră nevătămaţi la locul unde îşi ridicaseră tabăra întâia oară şi rămaseră acolo până la ziuă. George ţinu morţiş ca, împreună cu câţiva marinari să-l conducă pe lord şi pe fiica să până se iviră în zare templele Calcutta.

   Îşi luară un rămas bun călduros, lordul îi dădu autorizaţia făgăduită ca toţi camarazii să se poată folosi de calea ferată şi mai făgădui să facă totul ca să nu li se întâmple nimic pe teritoriul englez.

   Cam pe la amiază George şi însoţitorii săi se întâlniră iar cu căpitanul şi ceilalţi camarazi, care în vremea asta vânaseră din

belşug.

Rindow îi condus din nou până la luminişul unde-l întâlniseră pe lord şi îşi luă rămas bun şi cei cinci camarazi.

SFÂRŞIT

Volumul 111

DUHURILE MUNŢILOR

   EXPEDIŢIA.

   DOCTORUL BERTRAM povesteşte lui George:

   — Uite colo, în faţa acelui copac mare de „pâinea maimuţei", e îngropat fildeşul în albia fluviului - zise Marian către însoţitorul nostru, căpitanul portughez Thiargo. Să dezgropăm întâi comoara, sau să căutăm mai bine să dăm de urma lui Wilkens?

   Simpaticul căpitan măsură cu privirea pe cei treizeci de soldaţi băştinaşi ai săi, apoi îşi plimbă ochii asupra celor peste două sute de negri care fuseseră luaţi ca hamali şi în cele din urmă răspunse şovăitor:

   — Nu cred că soldaţii mei ar putea asalta lagărul din stâncă al bandiţilor. Dacă se deschide asupra lor un foc de sus, nu îi vor putea ţine piept.

   — De asta m-am temut şi eu - zise Marian. Ar fi fost mult mai bine dacă am fi luat câţiva soldaţi albi.

   — Da, dar din păcate voluntarii noştri europeni sunt duşi în manevre - răspunse căpitanul - aşa că propun să scoatem mai întâi comoara şi s-o aducem la coastă. După ce îmi voi face raportul, probabil că ma voi întoarce să fac o vizită acestui cuib de bandiţi, însoţit de soldaţi europeni, care se vor fi înapoiat în vremea asta de la manevre.

   — Asta ar fi cel mai bun lucru - încuviinţă Marian - trebuie să fim cu mare băgare de seama ca banda să nu ne răpească comoara.

   — Să-ncerce dumnealor să coboare, că-şi găsesc naşul; cu oamenii mei nu e de glumit, zise Thiago, cu însufleţire. Din nu cred că bandiţii să cuteze să ne atace, căci suntem superiori ca număr.

   — Bănuiesc că Wilkens acesta o foarte şiret - zise Marian - şi poate că se va folosi de mijloace cu totul noi ca să-şi însuşească fildeşul. Nu degeaba s-a dus el după comoara până-n Africa Răsăriteana şi l-a ucis acolo pe Braganza. O să turbeze de furie când va afla că atât de mult căutata comoară se găsea în apropierea lui.

   — Ai dreptate, domnule Farrow - încuviinţă portughezul - dar dacă vom fi cu băgare de seamă. Nu ne va putea trage pe sfoară. Gândeşte-te că avem cu noi două sute treizeci de negri şi banda lui nu cred să fie atât de numeroasă încât să ne poată înfrunta.

   — Nu pot şti câţi bandiţi sunt ascunşi în stâncă, puţini nu cred să fie în nici un caz - zise Marian - colo, sus, în teritoriul englez au

dat peste un depozit foarte mare în scobiturile stâncilor. Era atât de bine aprovizionat în toate privinţele, încât din asta pot deduce că banda e foarte numeroasă.

   — Cu toate astea nu ne pot face nimic în ses - fu de părere căpitanul - soldaţii mei sunt foarte viteji când e vorba de un duşman pe care îl au în faţă.

   — Să sperăm că totul se va sfârşi cu bine, spuse Marian.

   Căpitanul dădu o comandă şi lungul convoi se puse iar în

mişcare. Negrii observaseră, cu siguranţă, că noi privisem cu luare-aminte la munţi; se părea însă că nu bănuiesc să ne ameninţe o primejdie dintr-acolo.

   Când ne instalarăm în tabăra dindărătul copacului de „pâinea maimuţei" şi porni ceva mai târziu să dau o raită prin lagăr, băgai de seamă că hamalii negri sunt neliniştiţi.

   Ma izbii nas în nas cu un subofiţer negru, un Onbaşa, cum glăsuieşte titlul african. Omul vorbea binişor englezeşte.

   — Masser - zise el - hamali foarte speriaţi. Este la ei om din Guruwe. El povesteşte aici loc rău. În munţi duhuri rele. Hamali vor pleacă repede.

   Vestea asta era foarte importantă. Aşa dar, negrii care locuiau prin apropiere ştiau de existenţa bandiţilor care făcuseră totul, fireşte, ca să se dea drept duhuri rele sau demoni, pentru a înspăimânta pe bieţii negri slabi de înger.

   Prin asta situaţia noastră devenea oarecum neplăcută, căci dacă negrii se răzvrăteau, eram nevoiţi să renunţăm la transportarea fildeşului.

   — Cum te numeşti? îl întrebai pe subofiţer.

   — Kidevu, Masser, răspunse el.

   — Hai cu mine, trebuie să spunem asta căpitanului.

   Pentru Thiago, Marian şi mine se ridicase un cort deosebit. Prietenul meu stătea de vorbă cu căpitanul când sosi de Onbaşa.

   — Trebuie să ne grăbim cât se poate - începând cu acest Onbaşa. Kidevu susţine că hamalii au devenit neliniştiţi. Un om de prin partea locului le-a povestit că munţii Nanuli sunt împănaţi cu duhuri rele şi de aceea vor s-o ia la fugă.

   — Proastă afacere! exclamă căpitanul. Dacă e vorba de superstiţie, nu-i mai putem stăpâni. Ne lăsă încurcaţi şi şterg putina. Păcat că am venit atât de târziu aici, altminteri am fi putut scoate imediat fildeşul şi ne-am fi întors.

   — Mai avem vreo patru ceasuri până să se înnopteze - spuse Marian - înconjurul râuleţului nu durează mult şi nici dezgroparea fildeşului. Vom putea face o bună bucată de drum înapoi la lumina faclelor.

   — Asta ar fi foarte bine, gândeşte-te însă că oamenii sunt foarte obosiţi şi vor să mănânce, spuse Thiago.

   — Dar de vreme ce sunt neliniştiţi, se vor învoi lesne să părăsească locurile astea - răspunse Marian - sunt sigur că Wilkens ne va juca vreun renghi la noapte. Şi-o fi spunând el că n- am venit degeaba încoace cu atâţia hamali.

   — Dacă va izbuti într-adevăr să-i sperie şi să-i alunge - îmi dădui eu cu părerea - tot nu va şti ce-am căutat noi aici; şi chiar de-ar fi să bănuiască cum că vroiam să ridicăm comoara, nu va ştii niciodată locul unde e ascunsă.

   — Ai dreptate - încuviinţă Marian - şi poate că se va feri să întreprindă ceva, dat fiind că ne vede pe noi şi pe soldaţi. Fireşte că se va gândi îndată la comoara de fildeş, căci asta o fi cea mai mare preocupare a lui. Va fi însă de destul de inteligent ca să nu facă vreo nechibzuinţă.

   — Ar fi într-adevăr foarte bine să mai facem încă azi o bucată de drum îndărăt - zise Thiago, îngândurat - ce-ar fi să-ncercăm totuşi să ne folosim de frica hamalilor şi să-i îndemnăm să dezgroape fildeşul cât mai grabnic?

   Marian privi îngândurat deasupra lagărului, apoi zise:

   — Nu văd încă nici un fel de pregătiri pentru masă. Dimpotrivă, negrii s-au strâns la un loc şi vorbesc cu însufleţire între ei.

   — Să vezi, domnule Farrow - zise căpitanul - că vor trimite îndată o delegaţie la mine să-mi ceară să pornim cât mai repede înapoi. Au început să-şi facă efectul poveştile ăluia cu duhurile rele.

   — Cu atât mai bine - zâmbi prietenul meu - în cazul acesta să mâncăm liniştiţi, căci mai târziu vom avea prea puţin timp pentru asta.

   — Soldaţii mei sunt şi dânşii cel puţin tot atât de deştepţi - zise căpitanul - şi precum văd bucătarul meu e ocupat în prepararea mâncării.

   Luarăm loc pe scăunaşele de campanie, în faţa cortului căpitanului. Aveam şi o masă uşoară, demontabilă şi în curând bucătarul negru aduse friptura aburindă de antilopă.

   Tocmai terminarăm de mâncat, când o vie agitaţie care se stârni în rândurile hamalilor, ne făcu să ne întoarcem şi să privim spre ei. Cercul gros pe care-l formaseră se deschise acum şi un grup de şase oameni veni spre cortul căpitanului.

   — Aha, uite-i că vin! zise Thiago. Putem începe îndată lucrul. Şi să vedeţi, domnilor, cât de harnici vor fi atunci până şi cei mai leneşi!

   În fruntea delegaţii se afla un negru urât şi mărunţel. Ceilalţi îl

împinseră pe la spate când.

   Ajunseră la noi.

   — Ei, Kulla, ce s-a întâmplat? întrebă căpitanul, în dialectul englezesc numit „tpidqin".

   — Oh, Massers, repede plecăm de aici! făcu negrul, tulburat. Nu va fi bine de noi. Toţi vor pleacă, foarte repede.

   — Dar ce aveţi, Kulla? întrebă căpitanul, calm.

   Mâine pornim oricum înapoi.

   — Massers, nu va fi bine nici la noapte! spuse negrul, speriat. Repede pleacă, astăzi încă.

   — Cu neputinţă, zise Thiago, cu energie. Întâi terminăm ce avem de făcut, apoi putem vorbi de plecare. Hai, căraţi-vă!

   Aceasta purtare a căpitanului faţă de negri era cât se poate de dreaptă. Daci şi-ar fi exprimat imediat dorinţa să dezgroape întâi colţii de elefant, cu siguranţa că negrii înfricoşaţi s-ar fi împotrivit.

   Aşa, însă, nu exista îndoiala că o vor face, când căpitanul, după opunere mai lungă, va încuviinţa plecarea cu această condiţiune. Şi constatarăm îndată că aşa era.

   Kulla se sfătui cu însoţitorii săi, apoi se-ntoarse iar spre căpitan şi zise:

   — Massers, trebuie plecăm. Aici noaptea sunt duhuri rele. Mâine iarăşi venim.

   Acum urmă o pălăvrăgeală cu adevărat africană între Thiago şi Negri. Eu începui să-mi pierd răbdarea.

   In cele din urmă căpitanul izbuti să-i convingă mai întâi să dezgroape fildeşul. Şi pot mărturisi că n-am văzut încă negri lucrând cu atâta râvnă.

   Într-un timp foarte scurt râuleţul fu zăgăzuit şi începu să-şi reverse apa în jgheabul făcut înainte vreme de bătrânul Braganza. Când abia din faţa copacului de „pâinea maimuţei" fu liberă, arătai locui unde făcusem săpături nu de mult, cu care prilej constatasem existenţa comorii.

   Un număr de negri înlăturară în grabă nisipul umed şi în curând dădură de fildeşul învelit în pânză ceruită.

   Erau mai mulţi colţi decât ne aşteptasem. În total fură dezgropate o sută douăzeci de bucăţi, printre care unele uriaşe, care ar fi stârnit admiraţia oricărui cunoscător.

   Cu vreun ceas înainte de apusul soarelui, eram gata cu treaba asta. Negrii care nu fuseseră ocupaţi cu dezgropatul, pregătiseră totul de plecare şi strânseră corturile.

   — Aşa domnilor - ni se adresă căpitanul, râzând - cred că acum putem pleca. Să ne vedem noi departe de aceşti munţi, că putem ridica tabără oricând.

   — Bine, domnule căpitan - încuviinţă Marian - cu asta misiunea noastră s-a sfârşit. Acum mai trebuie numai să aducem fildeşul la coastă.

   Căpitanul îşi împărţise oamenii. Cinsprezece soldaţi mergeau acum cu noi înaintea coloanei, ceilalţi cinsprezece îndărătul ei. Şi era ciudat că hamalii se înţeleseseră repede cu împărţeala poverilor.

   Din nou pornirăm la distanţă mare de munţi. Aveam acum soarele în spate şi tocmai când privii spre creştetele îndepărtate; vărui deodată o fulgerare ciudată, care dispărea şi apărea cât ai clipi din ochi.

   Atrasei luarea aminte lui Marian şi căpitanului asupra acestui lucru. Amândoi priviră cu încordare într-acolo, apoi prietenul meu zise:

   — Acum ştiu. Acolo trebuie să fie un om care ne urmăreşte cu un ochean de câmp. Soarele cade pieziş pe lentile, provocând astfel fulgerarea aceasta.

   — Păi bine, atunci va vedea că i-am scăpat, râse căpitanul. Aşa dar nu trebuie să ne mai temem de duhurile munţilor. Dar eu tot m-oi întoarce din Mozambic cu soldaţi albi, ca să cercetez mai de aproape cuibul.

   — Dacă Wilkens vede sau află că ne cărăm cu comoara de fildeş, cu siguranţă că ne va pune piedeci în cale - fu de părere Marian - ar fi bine, poate, dacă am merge toată noaptea şi pe cât cu putinţă fără lumină. Animalele de prada nu cred să se dea la noi când vor mirosi că suntem mulţi.

   — Poate să ai dreptate - încuviinţă căpitanul - dar eu nu cred să-i pot convinge pe oamenii mei la un marş de noapte pe întuneric. Negrii se tem mai puţin de fiare decât de duhuri rele, care după credinţa lor, populează stepa. Cel mult voi putea obţine să mai mergem vreun ceas după apusul soarelui, apoi vom ajunge la o apă mică, unde vom face popas.

   — De, poate că vom avea noroc şi ne-or lăsa în pace bandiţii - zise Marian - presupun însa că Wilkens se va strădui din răsputeri să pună mana pe comoară. În sfârşit, cum ne-o fi scris! La drum, deci!

   Eram mirat văzându-l pe Marian cuprins de îngrijorare. Eu nu vedeam de unde s-ar mai putea ivi vreo piedecă.

   Căpitanul portughez se arăta să fie de aceeaşi părere cu mine şi îngrijorarea prietenului meu îi părea şi lui exagerată.

   Numai Pongo făcu o mutră posomorită. Hamalii nu-i plăceau de fel, căci îl vedeam adesea uitându-se la ei cu priviri furioase sau dispreţuitoare.

  Asta însemna că se aştepta şi el, ca şi Marian, la o întorsătură neaşteptată, cu care prilej hamalii nu vor da dovadă de prea mult curaj. Se prea putea că ei să fie priceput ce vorbiseră dânşii şi să fi dedus din asta teama lor pentru duhuri.

  Thiago începu să trateze cu Kulla, purtătorul de cuvânt al hamalilor. Şi după multe parlamentări. Negrii primiră să meargă pe întuneric până la apa.

  — Ei! râsei eu - acum n-ai de ce te mai temi, Mariane - dacă Wilkens cu oamenii săi vrea să ne urmărească într-adevăr, n-au de unde să ştie încotro ne-am îndreptat.

  — Dar o urma atât de lată ca aceea pe care o lasă caravana noastră, poate fi observată chiar şi noaptea, spuse Marian. Eu unul nu-mi pot închipui că Wilkens să lase să-şi scape din mână comoara atât de mult căutată. Să vedeţi că va găsi el vreun şiretlic cu care să pună stăpânire pe fildeş. Dar uite că înnoptează.

II.

ŞIRETLICUL LUI WILKENS.

  ÎN RÂNDURILE HAMALILOR se stârni agitaţie când se lăsă întunericul. Teama lor de duhurile rele ale munţilor Nanuli se amesteca, de sigur, cu dorinţa de a ajunge curând la un loc potrivit de tabără.

  Îşi iuţiră paşii şi în cele din urmă ajunserăm la un parau nu prea adânc. Era un loc de lagăr minunat, după cât puteam vedea prin întuneric.

  Părăul făcea o cotitură, acoperită de vegetaţie deasă, care se întindea departe în stepă. Prin asta se formase un loc care n-avea nevoie decât puţini paznici spre stepă.

  Aprinserăm repede focuri, fildeşul fu aşezat grămadă şi căpitanul puse trei oameni de pază, în afară de ceilalţi.

  Oamenii îşi pregătiră dna îmbucarăm şi noi ceva apoi pornirăm să facem o plimbare prin lagăr.

  — Ia zi, Mariane, tot mai stărui în temerile tale? întrebai eu.

  — Aştept numai să văd ce-o face Wilkens ăla - răspunse prietenul meu - în nici un caz nu se va lăsa el păgubit de fildeşul pentru care a făptuit chiar o crimă. Fireşte că făţiş nu va putea ataca tabăra noastră, dar va şti el ce are de făcut.

  — Atunci cel mai bun lucru ar fi să-i lămurim pe negri că avem de-a face cu criminali. Poate îi putem convinge.

  — Nu cred asta în nici un caz - se amesteca în vorbă căpitanul - e greu să le scoţi din cap negrilor o idee. Ei cred în duhuri rele şi

atât le e deajuns.

   — Atunci mai bine să...

   Îmi lipsei vorba şi privi uimit spre stepă. Dintr-acolo se auzise un sunet ciudat, un bubuit înfundat şi prelung.

   — Aha, începe! făcu Marian. Să vezi, domnule căpitan, că Wilkens îşi ia acum fildeşul.

   — Dar cum? întrebă Thiago, necăjit. Ce-are de-a face sunetul ăsta cu banditul?

   — Foarte simplu! Ia priveşte pe hamali!

   O parte din negri săriseră în picioare, alţii stăteau ca încremeniţi lângă focuri şi priveau, cu ochii holbaţi, spre stepă. Şi sunetul aceia se auzi a doua oară, de astă dată mai aproape, urmat de un hohot de râs drăcesc, care întrecea cu mult până şi lătratul sinistru al unei hiene.

   Dacă n-aş fi ştiut hotărât că îndărătul acestor sunete se aflau bandiţii, m-ar fi trecut şi pe mine fiorii.

   Asupra negrilor, însă, tonurile acestea avură o înrâurire de nedescris. Toţi se adunaseră în grupuri şi ţipau cât îi ţinea gura.

   — Baga de semnă la Askarii d-tale - strigă Marian căpitanului - şi încercă să-i explice lui Kulla că avem de-a face cu oameni, nu cu duhuri.

   Ere însă prea târziu. Hohotul acela sinistru răsuna iarăşi, aproape de tot.

   Negrii nu se mai putură stăpâni, săriră în apă, împingându-se şi bătându-se între ei şi în vreme ce hohotele drăceşti se auzeau acum de jur-împrejur, glasurile Negrilor fugiţi se şi auzeau din stepă, departe.

   În zadar răcnea căpitanul la soldaţii săi. Nu fugiseră încă toţi, dar paznicii şi alergaseră la camarazii lor, toţi îşi luaseră bagajele şi armele şi Onbaşa Kidevu ieşi la iveală, strigând:

   — Masser, trebuie plecăm repede.

   Răspunsul furios ai căpitanului fu întrecut de hohotul drăcesc care se auzea acum de-a dreptul dintre tufe. Soldaţii îşi pierdură acum cu desăvârşire capul, intrară în apă, o trecură şi dispărură în stepă de partea cealaltă.

   — Trebuie să fugim şi noi, căci dacă rămânem aici vom fi împuşcaţi? strigă Marian.

   Spunând asta se şi lăsă în apă, iar noi îl urmarăm, dându-ne seamă de situaţia primejdioasă în care ne găseam.

   După ce străbăturăm vreo sută de metri în stepa întunecoasă, Marian se opri brusc.

   — Aşa - spuse el, cu necaz - acum să păzim de aici comoara de fildeş. Atâta vreme cât mai ard focurile, nici unui din bandiţi nu

trebuie să se apropie. Ah, te pomeneşti că ăla e chiar Wilkens... o să-l las o amintire să nu mă uite.

   Văzurăm făptura luminată de foc a unui om, îndreptându-se grăbit spre movila de fildeş. În aceeaşi clipă detună puşca lui Marian şi banditul căzu grămadă.

   Nu fusese rănit de moarte, căci după câteva clipe se târî binişor înapoi spre tufele ocrotitoare.

   — Aşa! - râse prietenul meu - acum să chibzuiască dumnealor în ce fel să transporte de aici fildeşul. Nădăjduiesc că focurile vor arde până va răsări luna. Şi poate că Askarii dumitale, domnule căpitan, vor căpăta curaj auzind împuşcăturile şi se vor înapoia.

   — Asta şi cred - răspunse portughezul - cel mult mâine dimineaţă poate ar face-o şi până atunci nu cred să-i putem ţine pe bandiţi la respect. Căci acum cred că vor veni încoace.

   — Vor renunţa ei în asta - rase Marian - atâta vreme cât e Pongo cu noi nu se pot apropia ei fără să fie zărit. Aha. Foarte bine, s-a stârnit un vânt destul de tare dinspre ei spre noi, ceea ce îngăduie prietenului nostru negru să miroase orice om sau fiara din preajma lui.

   — Mariane, uite că se apropie încă unul de movila de fildeş! strigai eu.

   — Să ştiţi că asta e o capcană făcu prietenul meu. Repede, cotiţi niţel spre dreapta şi ţineţi puşca la ochi. Bănuiesc că bandiţii vor să tragă dintr-acolo, când vor vedea de unde porneşte glonţul meu. Va trebui atunci să răspundeţi imediat.

   Abia ne luaserăm noile locuri, că şi detună arma lui Marian şi ai doilea bandit se prăbuşi la pământ. Dar în aceiaşi timp porniră focuri de armă din tufe.

   Mă înţelesesem cu Thiago şi golii astfel încărcătorul puştii mele spre tufa din stânga mea, iar căpitanul spre cea din dreapta. Apoi fugirăm repede de la locurile noastre.

   Ne întâlnirăm iar cu Marian şi Pongo; prietenul meu spuse, râzând:

   — E bine ce-am făcut. Acum vor sta ei să chibzuiască dacă să ia fildeşul sau nu.

   — Massers, repede pleacă! făcu Pongo. Duşmanii aprinde focuri.

   O spaimă puternică ne cuprinse când deodată văzurăm focuri ţâşnind dintre tufe. Flăcările se înălţară îndată şi vântul care sufla cu destulă putere, le mâna de-a dreptul spre noi. Acum era vorba să ne salvăm viaţa, căci nici nu era de gândit să ne putem împotrivi focului.

   Bandiţii zvârleau mereu făclii aprinse în iarbă şi curând eram

încercuiţi din spate de un brâu lat de flăcări, care se apropiau şi se întindeau cu repeziciune.

   Îndată după prevenirea lui Pongo, făcuserăm stânga-mprejur şi alergaserăm în stepă. Dar de fiecare dată când priveam înapoi peşte umăr, vedeam prăpădul apropiindu-se. Şi vântul părea să se fi înteţit, căci simţeam fumul şi o boare de căldură.

   — Nu scăpăm de foc, răcni Thiago. Trebuie să ne abatem din drumul drept. La miazăzi de noi, la o distanţă de vreo trei kilometri, e un fluviu lat. Dacă ajungem la el suntem salvaţi.

   Trei kilometri înseamnă un drum lung, mai ales daca moartea prin foc se apropie cu atâta iuţeală.

   — E aproape cu neputinţa să alergăm direct spre sud - strigă Marian - brâul de flăcări a devenit prea lat. Nu mai putem trece de el. Trebuie şi alergăm mereu înainte, abătându-ne puţin spre miazăzi. Dar uite că vântul devine tot mai puternic.

   Aşa era. Din păcate şi din pricina asta se apropiau şi flăcările tot mai mult. Nenorocirea n-ar fi fost atât de mare pentru noi, dacă nu ne-am fi aflat în câmp deschis a cărui iarbă o uscase soarele.

   Şi vântul aducea mereu tot mai mult fum şi căldura din marea de flăcări care se întinsese ameninţătoare. Pe dinaintea noastră goneau antilope şi priveam cu pizmă după ele, văzând cât de repede dispăreau în stepa întunecoasă.

   Dar apoi se auziră sunete care mă făcură să mă înfior. Erau pufăituri de lei şi nu trecu mult că şi ţâşniră pe dinaintea noastră două trupuri galbene şi uriaşe. Fiarele însă nu se gândeau la pradă acum, căci trebuiau să-şi salveze şi ele viaţa.

   — Nu mai pot! gâfâi Deodată căpitanul. Părăsiţi-mă aici, domnilor! Dar răzbunaţi-mă dacă veţi scăpa.

   — Vorbeşti prostii, căpitane! strigă Marian.

   — Nu te lăsăm noi. Pongo, pune mâna!

   Prietenul meu apucase braţul drept al portughezului, iar Pongo îl lua îndată, pe cel stâng..

   Şi făcând paşi mari, târâră pe bietul căpitan după dânşii.

   Eu însă rămăsei ceva în urma şi întorceam adesea capul, căci marea de flăcări dindărătul meu îmi atrăgea mereu privirile, cu o putere de neînfrânt.

   — Mai repede, mai repede! răcni Marian la mine, băgând de seamă că rămăsesem în urmă.

   Deodată ajunserăm pe un teren foarte nisipos, pe care se aflau risipite tufe de iarbă.

   — Massers rămâne locului! striga Pongo. Facem acum foc înaintea noastră.

   Asta era singura salvare. Merserăm repede înainte până ce iarba deveni mai deasă şi îi dădurăm foc în câteva locuri. Vântul puternic împinse flăcările, acestea se împrăştiară şi după scurt timp aveam şi în faţa noastră o mare de flăcări ca şi aceea care se apropia de noi din spate.

   Puţin tot trebuirăm să ne dăm înapoi căci cele dintâi ierburi dinaintea noastră arseră, dar curând brâul de foc înaintase cu câţiva metri şi acum mergeam la pas după el.

   Terenul nisipos pe care-l străbătusem fusese larg de vreo cincizeci de metri. Acolo focul trebuia să se oprească şi cel mult putea mistui cele câteva tufe de iarbă.

   În curând se apropiă şi marea de flăcări. Cu toată distanţa destul de mare, simţirăm totuşi văpaia, dar curând flăcările se micşorară, numai pe dreapta şi pe stânga noastră, destul de departe însă ca să nu ne poată atinge.

   Nu trecu mult şi se făcu întuneric în jurul nostru, marea de flăcări era acum înaintea noastră şi probabil că se va opri la vreo apa. Stăturăm în loc ca să lăsăm să se răcească puţin pământul dinaintea noastră şi Marian, îngrijorat de soarta Askarilor şi hamalilor, întrebă:

   — Domnule căpitan, cât e până la cea mai apropiată apă, unde s-ar putea opri focul?

   — Cel puţin patruzeci de kilometri, domnule Farrow, dar cred că-ţi aminteşti că venind încoace am trecut prin păduri nesfârşite. E drept că eram ceva mai spre miazăzi, dar pădurile acelea se- ntind mult în sus. Acolo se va opri focul.

   — Afară de asta, părerea mea e că din pricina căldurii grozave va ploua în curând - zise Marian - poate că focul se va stinge înainte de a ajunge la pădure. Crezi dumneata că Askarii şi hamalii s-au putut salva?

   — Cu siguranţă. Ei ne-o luaseră cu mult înainte şi la cea dintâi licărire de foc vor fi alergat către apa dinspre miazăzi. Pun rămăşag că-i vom găsi acolo.

   — Acum am putea porni, căci pământul s-o fi răcit îndeajuns, zise Marian. Aşa dar luăm direcţia spre miazăzi. Aha, se şi stârneşte furtună. Nu va ţine mult însă.

   Din depărtare se auzea bubuind tunetul. Începurăm s-alergăm ca s-ajungem cât mai repede la râu, unde ne-am fi putut adăposti sub copaci, după cum zicea căpitanul.

   Dar furtuna ne-o luă înainte. Începu să cadă o ploaie deasă, care trecu repede peste noi, în schimb ne udă până la piele.

   Pornirăm iar în galop şi peste puţin timp zărirăm în depărtare punctuleţe luminoase: focurile de tabără ale hamalilor şi Askarilor,

care găsiseră adăpost sub copaci.

   Când ne ivirăm în lumina primului foc, negrii de acolo scoaseră ţipete speriate. Dar glasul tunător al căpitanului, îi făcu să amuţească.

   Thiago ţinu o cuvântare lungă şi frumoasă, la sfârşitul căreia negrii rămaseră ruşinaţi Noi ne aşezarăm îndată la foc ca să ne uscăm hainele. Căpitanul se apropiă de foc şi zise:

   — Ce facem acum, domnilor? Ne întoarcem mâine dimineaţă să-ncercăm a lua înapoi fildeşul?

   — Cu Askarii dumitale nu se poate face treaba asta - răspunse Marian - iar hamalii nu vor avea curajul să se apropie măcar de munţii Nanuli. Nu, domnule căpitan, trebuie să pleci îndărăt cu toţi oamenii d-tale şi să te înapoiezi pe urmă cu soldaţi europeni. În vremea asta noi vom căuta să dibuim ascunzătoarea bandiţilor.

   — Ce, vreţi să rămâneţi singuri aici? întrebă Thiago, înmărmurit.

   — Fireşte! râse Marian. Suntem obişnuiţi cu de alde astea. Şi cred că atunci când vă veţi întoarce, veţi putea lua îndată în primire comoara.

   — Ştiu eu că dv. aţi făcut isprăvi şi mai mari, zise căpitanul - dar cum vă puteţi gândi să înfruntaţi banda asta în minunata ei ascunzătoare! E cu neputinţă.

   — Cel puţin voi încerca - zâmbi Marian - lucrul principal e că vom putea ţine mereu sub observaţie pe bandiţi; altminteri transportă fildeşul şi noi rămânem cu buzele umflate.

   — Aveţi dreptate - încuviinţă Thiago - dar eu totuşi v-aş ruga, domnule Farrow, să nu vă primejduiţi zadarnic viaţa.

   — Fii fără grijă, voi căuta să mă feresc! făgădui Marian. Acum însă trebuie să hotărâm în loc de întâlnire. N-ar avea nici un rost să alegem pe cel dinainte, unde erau îngrămădiţi colţii, căci cea mai mare parte o fi, cu siguranţă în ascunzătoarea bandiţilor.

   — Dacă mergeţi înainte spre apus, dea lungul acestei ape, ajungeţi la povârnişul de miazăzi al munţilor Nanuli - zise căpitanul - acolo stâncile sunt atât de drepte şi netede că un om cu greu s-ar putea căţăra pe ele. Aşa că nu trebuie să vă temeţi că veţi fi descoperiţi acolo şi va puteţi face fără frică lagărul.

   — Dar nu vom fi prea aproape de bandiţi? întrebă Marian. Vor vedea cu siguranţă când vei veni dumneata cu soldaţii, domnule căpitan.

   — Nu, asta s-ar putea numai întâmplător - răspunse Thiago - căci râul acesta se îngustează acolo şi în acelaşi timp malurile sale sunt acoperite cu o vegetaţie atât de deasă că nimeni nu poate fi văzut.

   — Cu atât mai bine - spuse Marian - atunci vom căuta un loc de tabără spre sud şi acolo ne vei găsi cu siguranţă, daca vei merge cu soldaţii dumitale mereu de-a lungul râului.

   — Asta e cel mai bun lucru pe care îl avem de făcut - răspunse portughezul - şi acum aş fi de părere să ne odihnim niţel.

   Eram într-adevăr foarte osteniţi. Askari avuseseră grijă să ia cu ei corturile când fugiseră; în curând fură ridicate şi după puţin timp dormeam duşi.

III.

CERCETĂRI PRIMEJDIOASE.

   NEGRII NU SE VINDECASERĂ încă de teama lor superstiţioasă, căci a doua zi de dimineaţă plecarea se făcu în cea mai mare graba. Şi la un sfert de ceas numai după răsăritul soarelui, convoiul hamalilor părăsi tabăra.

   Ceva mai târziu urmară Askarii şi căpitanul Thiago, care nu mai sfârşea să ne strângă, mâinile şi să ne provină să fim cu băgare de seamă. Era nevoit să se grăbească, pentru a-i ajunge pe soldaţii săi care, fără să aştepte vreun ordin, porniseră singuri la drum.

   — Aşa, acum putem sta de vorbă în linişte cu privire la ceea ce avem de făcut - spuse Marian, când caravana lungă se pierdu din raza vederii noastre - după cum ne-am înţeles cu Thiago, fireşte că ne vom face tabăra la fluviul acesta, dar spre miazăzi de munţii Nanuli. Şi deoarece acolo căţăratul pe stânci e aproape cu neputinţa voi încerca să ajung sus. Socot că din înălţime voi pătrunde mai lesne în vizuina bandiţilor.

   — Vrei să spui că vom ajunge mai lesne - zisei eu - căci e de la sine înţeles că merg şi eu cu tine.

   — Asta o vom hotărî la faţa locului - răspunse prietenul meu - dar socoteam că e mai bine să nu lucrăm împreună. Bandiţii sunt atât de primejdioşi încât trebuie să ne aşteptăm să fim luaţi prizonieri, astfel că e mai bine ca prima iscoadă să aibă o acoperire din spate. Acum să mergem.

   Ne îndreptarăm către apus, din nou spre munţii Nanuli. Negreşit că trebuia să fim cu mare băgare de seamă, căci bandiţii trebuiau să se aştepte să le luăm îndărăt fildeşul. Ba poate ne ieşeau chiar în întâmpinare, ca să se încredinţeze dacă focul din stepă îşi împlinise menirea, adică să ne nimicească.

   Împărtăşind lui Marian credinţa aceasta, el răspunse:

   — Nu cred, Robert. Cu siguranţă că bandiţii se îndeletnicesc acum cu transportarea fildeşului în ascunzătoarea din stânci. În timpul nopţii le-ar fi venit greu s-o facă şi l-or fi adus cel mult până la poalele munţilor. Prin asta socot eu că ni se oferă cel mal bun prilej să-l ţinem sub observaţie. Hai să ne grăbim!

   Din fericire, la umbra numeroşilor copaci de pe malul fluviului era destul de răcoare, astfel că mersul nu ne cerea sforţări prea mari.

   După vreo două ceasuri de drum copacii se mai răriră şi tufele deveniră mai dese şi mai numeroase În cele din urmă văzurăm ia dreapta noastră, printre crengile tufelor, stânci abrupte.

   — Opriţi! zise Marian. Acum trebuie să ne găsim un loc de lagăr. Cred că cel mai nimerit ar fi să-l găsim lângă sau chiar în munte - adică într-o crăpătură de stâncă.

   — Da, atunci duşmanii nu vor putea descoperi nici focul pe care-l vom face, dac-ar fi să privească în jos de pe această parte a muntelui.

   — La fel mă gândeam şi eu - spuse Marian - Thiago nu poate veni cu soldaţii europeni decât abia peste douăzeci de zile. Hai să mergem spre stâncii.

   Ne strecurarăm printre crengi şi după puţin timp se înălţa înaintea noastră un perete de stânca atât de drept, încât căţăratul pe el ar fi părut cu neputinţă. Dar văzurăm curând că avea multe adâncituri şi crăpături, de care un om iscusit s-ar fi putut folosi ca să urce în vârf.

   Marian cercetă cu luare aminte peretele acesta, apoi ne făcu un semn şi păşi spre o crăpătură lată. Dispăru înăuntrul ei şi când îl urmai văzui în faţa mea o peşteră mărişoară.

   — Bănuiam eu asta când am văzut crăpătura, zise Marian. E un minunat loc de lagăr. Trebuie să adunăm acum cât mai multe vreascuri. Căpitanul ne-a lăsat destule conserve, încât nu vom avea nevoie să vânăm până la înapoierea lui.

   — Când începem să-i spionăm pe bandiţi?

   — Îndată ce vom fi mai la adăpost. Socot că ar fi bine să acoperim deschizătura peşterii cu vreo tufă. Pongo, fă tu treaba asta!

   — Pongo face bine! răspunse uriaşul şi pieri între tufele dese, de unde ieşirăm înainte.

   Ne aşezarăm bagajele în fundul peşterii, apoi ne duserăm să adunăm vreascuri pentru foc şi iarbă pentru culcuşuri.

   Fireşte că făcurăm treburile astea cu cea mai mare băgare de seamă, privind mereu în sus spre peretele de stâncă să vedem dacă nu se arăta vreun paznic şi silindu-ne să facem cât mai puţin zgomot.

   Când întrai pentru a treia oară în peştera noastră cu o sarcină

de vreascuri, Pongo tocmai întindea o tufă deasă în pământul din faţa intrării. Făcu treaba asta cu atâta dibăcie că nimeni n-ar fi bănuit acolo o crăpătură în stânca.

   Ceva mai târziu, când veni iarăşi cu alte vreascuri, el umezi tufa plantată cu apă adusă în sticlele noastre.

   Sfârşirăm treaba la amiază. Încinserăm repede un focşor, ne încălzirăm ceva conserve şi prepararăm ceai. Apoi Marian zise:

   — Voi încerca acum să mă caţăr pe munte pe partea asta. Voi doi trebuie să vă pitiţi în tufe şi să luaţi bine seama dacă sunt cumva ameninţat. Dar să nu vă pripiţi, căci trebuie să ne ferim să atragem luarea-aminte a bandei prin vreo împuşcătură.

   — Masser rămâne aici, Pongo caţără pe munte! se oferi camaradul nostru.

   Mie mi-ar fi fost mai plăcut asta, dar Marian se împotrivi cu încăpăţânare. Îşi aşeză puşca într-un ungher, îşi strânse bine brâul cu pistoalele şi părăsi peştera.

   Făcui un semn lui Pongo şi intrai cu el în tufişul des din faţa peretelui stâncos.

   Ţineam puşca pregătită pe braţ, în vreme ce Pongo îşi încleştase mâna pe suliţă. Priveam cu atenţie în peretele de stâncă, pe care Marian se căţăra încetinel.

   Înainta repede şi în cele din urmă atinse creştetul, întinse capul, se săltă apoi sprinten şi dispăru din faţa ochilor noştri.

   Mă simţii cuprins de nelinişte. Întreprinderea lui Marian era foarte primejdioasă, căci de partea cealaltă a conului de stâncă îşi aveau tabăra bandiţii.

   Deodată, prietenul meu se ivi din nou. Cobora repede, noi ne părăsirăm locurile şi intrarăm cu toţii în peşteră.

   — Îşi duc tocmai fildeşul în lagăr, spuse prietenul meu. Wilkens şi-n ales un loc admirabil, căci tabăra e la vreo douăzeci de metri înălţime, are o intrare foarte îngustă şi e apărată prin blocuri de stanca. Despre o năvală aproape nu poate fi vorba chiar cu cei mai buni soldaţi.

   — Atunci zadarnic mai vine căpitanul Thiago cu oamenii săi. Ce putem face?

   — Numai de sus, din creştetul stăncilor putem ajunge în lagăr - răspunse Marian - şi anume trebuie să ne dăm drumul pe frânghii. Fireşte că asta o putem face numai în timpul nopţii. Soldaţii vor pătrunde şi ei numai după ce vom îi cercetat noi mai întâi bine locul şi treaba asta o voi face eu la noapte. Pongo, tu trebuie să- mi împleteşti o funie groasă din liane.

   — Câţi bandiţi transportau fildeşul? îl întrebai.

   — Zece inşi, unul şi unul, cu mutre sălbatice. Dar daca ăştia

sunt toţi, nu ştiu. Socot că la noapte va fi cel mai nimerit prilej pentru cercetări, căci oamenii vor fi foarte obosiţi după căratul colţilor atât de grei.

   — Bine zici - încuviinţai eu - dar cu toate acestea planul tău rămâne foarte primejdios. Trebuie, însă, să ne îngădui să venim şi noi pe creştetul stâncii, ca să te avem mereu sub ochi.

   — Asta va trebui s-o faceţi oricum, ca să ţineţi funia. Altminteri n-am de ce s-o prind colo sus.

   — Asta mă mai linişteşte. Acum să căutăm ca să ne împletim funia.

   — Pongo face! zise uriaşul şi refuzând ajutorul nostru ieşi repede afară.

   — Cel mai bun lucru ce-l avem de făcut deocamdată e să dormim - spuse Marian - căci la noapte nu cred să avem răgaz pentru odihnă. Aş vrea să mă caţăr pe stâncă încă înainte de apusul soarelui deoarece pe întuneric e prea primejdios.

   Spunând acestea se şi lăsă pe culcuşul moale de iarbă din ungherul peşterii, iar eu îi urmai pilda şi peste puţin timp adormii tun, răpus de oboseală.

   Să tot fi dormit vreo două ceasuri, când furăm treziţi de un zgomot slab. Şi înainte de a ne putea da seamă ce şi cum, auzirăm un glas aspru:

   — Sus mâinile, băieţii Ce căutaţi aici?

   Ne ridicarăm foarte repede şi văzurăm un individ înalt, sălbăticit. Îndreptând spre noi un pistol cât toate zilele. Fireşte că ridicarăm îndată braţele, câci în ochii omului era o ameninţare atât de grozavă, încât ne puteam aştepta să tragă îndată ce nu ne-am fi supus.

   — Ce aveţi cu noi? întrebă Marian, buimăcit de somn. Nu e îngăduit să dormi niţel?

   — Aş vrea să şi eu ce căutaţi aici, în munţii Nanuli? întrebă banditul. Ne dădurăm seamă că nu putea fi decât unul din bandiţi.

   — Păi, vroiam să vânăm lei, răspunse Marian, calm.

   — Aşa să fie oare? întrebă celălalt, bănuitor.

   — N-ai văzut nici un om pe aici?

   — Oameni? făcu prietenul meu, cu o mirare prefăcută. De unde şi până unde oameni prin pustietatea asta?! Cel mult vânători. Dar n-am văzut pe nimeni.

   — Drace, totuşi trebuie să fie pe undeva pe aproape, mormăi banditul. Toate urmele duc încoace.

   — Cauţi vreun cunoscut? întreba Marian, făcând pe prostul.

   — Da, un foarte bun cunoscut - puteţi fi mulţumiţi că nu e nici unul din voi! scrâşni celălalt. Dar nici voi n-aveţi ce căuta aici.

Căraţi-vă şi căutaţi-vă vânatul prin alte meleaguri!

   — S-avem iertare, doar nu ne poţi alunge, fiindcă nu-ţi plac ochii noştri, zise Marian. Nu ţi-am făcut nimic.

   — N-are a face, n-am nevoie de voi. Hai, căraţi-vă repede!

   În clipa următoare scoase un ţipăt înăbuşit de spaimă. Pongo se ivise pe nesimţite îndărătul lui şi-i apucase mâinile cu atâta putere, încât banditul scăpă îndată pistolul - apoi îi aduse braţele la spate.

   — Ei, vezi cât de repede se schimbă uneori situaţia? făcu Marian, calm. Acum e rândul d-tale să stai legat, până vom fi gata şi cu tovarăşii d-tale.

   Ne ridicarăm şi ne apropiarăm de individ care, la cuvintele lui Marian, înălţa brusc capul şi întrebă:

   — Ce spui, domnule, sunt oameni în munţii ăştia? Îl căutaţi cumva pe Wilkens ăla?

   — Chiar pe dumnealui - răspunse Marian - bănuiesc că d-ta, eşti unul din banda lui.

   — Domnule, îţi jur că şi eu îi caut pe Wilkens acela - strigă prizonierul nostru şi se vedea bine că nu minte - împreuna cu câţiva oameni de-ai lui a atacat ferma mea, a ucis câţiva negri şi mi-a luat vitele. M-a lăsat aproape în sapa de lemn şi venisem încoace să mă răzbun. Numele meu e George Multan şi am o mica ferma la vreo zece kilometri de aici. Marian îl privi stăruitor. Făcui la fel şi trebuie să mărturisesc că omul începea să-mi placă, deşi după îmbrăcăminte şi barba încâlcită arăta cam sălbăticit Marian făcu un semn lui Pongo, care dezleagă îndată braţele lui Multan.

   — Te cred, domnule - spuse el apoi prietenos - mă numesc Marian Farrow şi acesta e tovarăşul meu...

   — Robert Bertram - întrerupse Multan, cu faţa strălucitoare de bucurie - şi acesta trebuie să fie faimosul dv. prieten Pongo. Am auzii multe despre dv., domnilor şi mă bucur din inimă că am prilejul să vă cunosc. E adevărat că şi dv. îl căutaţi pe Wilkens?

   — Da, domnule Multan, de aceea ne şi aflăm aici. Dar trebuie să-ţi cer unele lămuriri. De unde şti că el ţi-a atacat ferma?

   — Acum vreo opt zile a venit la mine la fermă dându-se drept vânător. L-am primit bine, i-am arătat şi ferma - cu care mă mândresc - deoarece arăta mult interes pentru ea. Şi. în cursul nopţii am fost atacat. N-am putut face nimic, căci indivizii erau mulţi. Pe mine m-au doborât la pământ, dar mai avusesem timp să aud pe unul din bandiţi spunând oaspetelui meu: „Wilkens şi de astă dată ai făcut treabă bună. Eşti un căpitan minunat". Când îmi reveni în simţiri, m-am luat pe urma vitelor mele şi abia azi am ajuns aici.

   — Şi cum ai descoperit atât de repede peştera noastră? întrebă Marian.

   — Pe când treceam prin faţa el auzii zgomote slabe. La început credeam că o fi vreo fiară; m-am apropiat binişor şi v-am văzut dormind.

   — Domnule Multan, daca n-ai nimic de zis, ne întovărăşim în lupta împotriva acestui Wilkens şi a bandei sale - spuse Marian - aşteptăm să primim peste câteva zile ajutor militar şi până atunci avem de gând să rămânem aici şi să-i ţinem sub supraveghere pe bandiţi.

   — Fireşte că mă întovărăşesc cu dv. - răspunse fermierul, bucuros - chiar dacă nu-mi voi dobândi vitele, cei puţin să-i văd pedepsiţi pe bandiţii aceştia afurisiţi.

   O puternică strângere de mână pecetlui legământul. Marian povesti noului nostru tovarăş tot ce se întâmplase, aminti de ceea ce aveam de gând pentru la noapte şi Multan stărui cu însufleţire să i se îngăduie să ia şi el parte. Încuviinţarăm, căci era un bărbat puternic şi neînfricoşat, care se pricepea să se strecoare pe nesimţite, după cum dovedise.

   Pongo strânsese în vremea asta o legătură mare de liane subţiri şi trainice, pe care o lăsase jos în faţa intrării când auzise glasul lui Multan. Începu să le împletească cu multă îndemânare şi în curând avurăm o funie lungă de vreo treizeci de metri şi foarte trainică.

   Ascultând de sfatul lui Marian, ne culcarăm iarăşi. Adormi îndată şi fui trezit de Pongo, care se îndeletnicea cu pregătirea cinei.

   Până la spusul soarelui mai aveam un ceas. Ne grăbirăm cu mâncarea, apoi Pongo se strecură afara din peşteră, se-ntoarse după câtva timp şi şopti:

   — Veniţi, Massers, totul va fi bine.

   Îşi trecu funia lungă pe după umărul stâng, iar noi lăsarăm puştile în peşteră, căci n-ar fi făcut decât să ne împiedece la căţă rat.

   Marian urcă iarăşi cel dintâi peretele drept de stâncă. Multan îl urmă, sprinten ca un om tânăr.

   Curând ajunseserăm cu toţii în vârf. Era destul de mare, astfel că puteam sta fără să ne înghesuim unul lângă altul. Ne târârăm încetişor spre marginea de nord şi privirăm în jos.

   La vreo douăzeci de metri dedesubtul nostru văzurăm un platou ieşit din stâncă şi care măsura cel puţin treizeci de metri pătraţi. Era mărginit de blocuri mari de stâncă, aşezate unul lângă altul. Doar o potecă îngustă în pantă ducea la această fortăreaţă,

care putea fi apărată de câţiva oameni, împotriva unei trupe întregi.

   Pe platformă stătea un bărbat înalt, la a cărei vedere Multan scrâşni:

   — Asta e Wilkens. Domnilor! Să-l împuşc?

   — Pentru nimic în lume! şopti Marian, cu hotărâre. În felul acesta pierdem cu siguranţa fildeşul. Uite colo, vin iarăşi cei zece hamali.

   Pe poteca îngustă urcau unul în urma celuilalt zece bărbaţi. Fiecare ducea un colţ uriaş de elefant şi din mişcările lor obosite se putea vedea că trebuiau să fi cărat toată ziua poverile acestea grele.

   — Ai dreptate, Mariane - şoptii eu - vor dormi adânc de tot la noapte, astfel că planul tău n-ar fi chiar atât de primejdios precum îmi închipuiam la început.

   — Chestia principală e câţi inşi numără banda, răspunse prietenul meu. Dacă afară de Wilkens mai sunt numai aceştia zece, atunci biruinţa e a noastră. Eu socot însă că or mai fi şi alţi în peşterile din stânca. În clipa aceea, primul hamal care păşea pe platforma, spuse lui Wilkens:

   — Căpitane, ăştia sunt cei din urmă colţi. M-am saturat până-n gât de cărat, tot asemenea camarazii mei. Socot că vom dormi bine la noapte.

   — Bine, Guld! răspunse şeful bandei. John şi William ajung pentru pază. Să se schimbe din doua în două ceasuri. Va aşteaptă cina, William va găti ceva bun de tot. Aşa, băieţi, acum avem în sfârşit comoara de fildeş, pe care am căutat-o atât amar de ani. Şi când te gândeşti că era sub nasul nostru!

   — Asta e, căpitane - râse Guld - am rămas cu gura căscată când negrii au scos colţii din albia râului. Am făcut bine însă că am jucat mereu aici pe duhurile rele, altminteri nu i-am fi putut pune pe fugă. Haha, ce-o fi zis şeful lor şi ceilalţi doi albi când au dispărut negrii!

   — Să nădăjduim că i-a pârjolit bine focul, scrâşni Wilkens, cu o înjurătură. Au rănit grav, pe Jack şi Lionel. Şi acum, băieţi, duceţi repede colţii în tezaurul nostru, apoi vă veţi putea odihni. William a deschis şi un butoi cu rom aromat!

   Indivizii scoaseră strigate de bucurie la auzul acestei veşti şi pe noi ne bucura faptul, căci era de aşteptat că bandiţii se vor îmbăta ca porcii, astfel că vom avea de-a face numai cu cei doi paznici.

   Cei zece dispărură cu fildeşul în stâncă. Wilkens mai ramase pe loc, privind peste câmpia întinsa. În cele din urmă se întoarse şi

înainta încetişor în peşteră.

   — Păcat! mormăi Multan. Aş fi avut poftă să-i slobod un glonţ în scăfârlie ticălosului acestuia. Ei, nu e vremea pierdută. Mai dau eu ochii cu el...

   — E foarte cu putinţă - răspunse Marian - nu prea cred că o să se lipească somnul de el, căci gândul la comoara dobândită îl va ţine treaz. Nădăjduiesc că cei doi paznici vor trage şi ei la măsea în lege, astfel că sarcina noastră va fi mult mai uşoară. Aha, uite că se lasă noaptea! Cu siguranţă că se va ivi acuşi un paznic.

   — Nu cred - îmi dădui eu cu părerea - întâi vor mânca. Apoi paznicul are rost abia când luna e sus pe cer. Atunci va fi primejdios şi pentru tine. Mariane, căci te va observa când vei coborî. Şi fără să faci zgomot de loc nu vei izbuti.

   — Voi începe să cobor când a doua sentinelă îşi va începe paza - răspunse Marian - în felul acesta am două ceasuri înaintea mea şi individul va fi cu siguranţă foarte mahmur. Fireşte că mă bizui niţel şi pe efectul romului.

   — Hm. atunci se poate să ai noroc - zisei eu - ia ascultă! Se pare că s-au şi cherchelit.

   Larmă de glasuri amestecate şi râsete, se auzea înăbuşit până la noi.

   Ascultarăm cu încordare. Deodată răsări luna şi razele-i palide luminau aproape ca ziua stânca. Aceasta îl făcu pe Marian să zică:

   — Păcat, ar fi trebuit să cobor câtă vreme era întuneric. Nu mă aşteptam ca luna să lumineze atât de tare. Aha, uite că vine primul paznic.

   Clătinându-se, o făptură ieşi din stâncă pe platformă. Omul se apropiă de parapet, se sprijini de blocurile mari de stâncă şi privi în jos.

   Numai din când în când se întorcea să se uite înapoi în peşteră, de unde se auzeau mereu glasuri şi râsete.

   În cele din urmă veselia se mai potoli. Privindu-şi ceasornicul, Marian murmură:

   — Inca un ceas şi paznicul va fi schimbat Atunci ceilalţi bandiţi vor fi cufundaţi în somn adânc.

   — Numai de n-ar fi treaz Wilkens - zisei eu. Pe omul acesta îl socot foarte primejdios.

   Aşteptarăm în tăcere, neslăbind din ochi pe omul care stătea nemişcat sprijinit de parapetul de piatră. Aveam impresia că doarme şi tocmai vroiam să-i atrag lui Marian luarea-aminte asupra acestui lucru, când un al doilea individ ieşi dinlăuntrul stâncii.

   Era Wilkens, după cum recunoscurăm îndată după voce. Cu

glas aspru se răsti la paznic:

   — Ia ascultă, William, mi se pare că te-ai uitat prea adânc în fundul paharului!

   Aşa dar bucătarul era acela care luase întâia veghe. Omul se ridică îndată şi răspunse:

   — Nu, căpitane, fumurile beţiei mi s-au risipit în răcoarea nopţii. Acelaşi lucru se va întâmpla cu toţii. Pe tot şesul nu se zăreşte ţipenie de om. E bine că luna luminează atât de puternic.

   Wilkens se apropie şi el de parapet. Cu prilejul acesta băgai de seamă că nu se clătina de fel. Sau băuse puţin, sau ducea la băutură. Pentru ceea avea de gând Marian, asta nu ne convenea de fel.

   — Ai dreptate, William - zise banditul - deodată se pare că suntem în deplină siguranţă, până se vor linişti iarăşi negrii. Dar nu cred să nu se mai întoarcă. Numai căpitanul să nu sosească cu trupe albe de la coastă. Dar până atunci suntem la fluviul Sabi, la fratele meu. N-au decât să cerceteze dumnealor peştera, îi va aştepta o surpriză plăcută. În două zile vom încărca bărcile şi ne vom lua tălpăşiţa Ei, acum mă duc să mă culc niţeluş. Vezi să nu adormi, William, trebuie să fim cu ochii deschişi până la sfârşit. Peste o jumătate de ceas să-l trezeşti pe John. Ala a tras la măsea, nu glumă.

   Şeful bandiţilor se îndepărtă şi intră înapoi în peşteră. Convorbirea pe care o ascultasem era de mare însemnătate pentru noi. Wilkens avea de gând, aşadar, s-o ia dea lungul fluviului până la coastă, cu oamenii săi şi cu comoara. Şi probabil că puseseră vreo instalaţie în peştera, care la o examinare neatentă făcea să explodeze totul.

   — Mariane, fii cu ochii-n patru - spuse prietenului meu - cine ştie dacă nu sunt şi alte capcane înlăuntrul peşterii.

   — M-am gândit şi eu la asta - răspunse el - voi fi cu băgare de seamă.

   Cufundat în gânduri, nici nu băgai de seamă când trecu vremea. Fui foarte mirat când paznicul de jos porni Deodată spre peretele de stâncă şi se făcu nevăzut. Trecuse jumătatea de ceas.

   Şi iată că se ivi al doilea pe platforma. Omul era beat turtă. Clătinându-se grozav se apropia de parapet, privi câteva clipe în stepă, apoi se întoarse se sprijini în voie de blocurile înalte şi se păru că vrea să doarmă.

   Marian mai, aşteptă vreo jumătate de ceas. Paznicului îi căzuse capul pe piept şi dormea tun.

   — Pongo, funia în jos! şopti prietenul meu.

   Plin de încordare privii spre paznic, în vreme ce camaradul

nostru negru lăsă frânghia în jos.

   — Bun! şopti Marian iarăşi. Ţineţi-o bine şi fiţi cu băgare de seamă!

   Se saltă peste marginea stâncii, apucă funia şi îşi dădu drumul.

   Paznicul dormea probabil adânc, căci nu se mişcă deloc. Mă uitam deci numai la Marian, care, e coborât până la jumătatea drumului.

   De îndată văzui ceva grozav, care-mi îngheţă sângele în vine. Pongo şi Multan care ţineau funia, nu puteau vedea. Îmi smulsei repede pistolul de la brâu. Hotărât să-l apăr pe prietenul meu, chiar dacă prin asta ne-am fi dat de gol.

IV.

ÎN PUTEREA DUŞMANULUI.

   DEASUPRA CAPULUI LUI MARIAN se întinseseră din peretele de stâncă un braţ, al cărui pumn ţinea strâns un cuţit enorm. Şi cuţitul acesta aluneca peste funia de liane, ca s-o taie.

   Daca ar fi izbutit, atunci Marian şi-ar fi zdrobit oasele, căci s-ar fi prăbuşit la zece metri adâncime pe platoul de stâncă.

   Ma târâi înainte, mă aplecai în jos şi ochi mâna. Atunci se păru că Marian bagă de seamă că plutea o primejdie deasupra capului său. Privi repede în sus, văzu mâna duşmană şi mai văzu că eu eram gata să trag. În aceeaşi clipă strigă cu glas înăbuşit, dar energic:

   — Nu, Robert!

   Uimit peste măsură întinsei iarăşi arătătorul pe care pe care îl îndoisem pentru a apăsa pe trăgaci. De asemenea şi măna care se ivise din stănci se opri în mişcarea ei. Individul rămăsese uluit, probabil auzind cuvintele prietenului meu.

   În aceeaşi clipă însă Marian se căţără înapoi în sus. Cu iuţeala fulgerului. Mâna se aflase la vreo jumătate de metru deasupra capului său. Prietenul meu ajunsese însă sus, se ţinu bine cu mâna stângă, îşi smulse cuţitul de la brâu şi izbi cu putere în braţul vicleanului bandit.

   Cuţitul îi căzu acestuia din mană. Auzii un ţipăt înăbuşit de durere, privii repede spre paznic şi văzui că individul îşi făcea somnul, liniştit.

   Când mă uitai iarăşi în jos spre Marian, cât p-aci să scot un ţipăt de spaimă, căci prietenul meu nu se mulţumise să zvârle cuţitul din mana duşmanului, ci prinse braţul acestuia, se săltă şi mai sus pe funie şi dispăru brusc înlăuntrul stâncii.

   Ascultai încordat să aud zgomotul unei lupte, dar se părea că

Marian sfârşise repede cu potrivnicul său, căci nimic nu se mai clintea.

   — Ce s-a întâmplat, domnule Bertram? întreba Multan, îngrozit.

   Îi spusei în şoaptă cum stăteau lucrurile, apoi adăugai:

   — Nu ne rămâne altceva de făcut decât să aşteptăm în linişte. Cu siguranţă că prietenul meu l-a doborât pe bandit, altminteri am fi auzit strigăte de ajutor din peşteră. Presupun că Marian cercetează acum peştera şi va ieşi în curând prin crăpătura de sus.

   Nu trecu mult şi auzirăm glasul şoptit, dar limpede totuşi, al lui Marian:

   — Robert, vino repede încoa!

   Fără să şovăi o clipă, încălecai repede marginea stâncii şi mă lăsai în jos. Ajunsei la crăpătura în care dispăruse prietenul meu:

   — Aici eşti, Mariane? murmurai eu.

   — Da. Sunt aici, vino! Răspunse camaradul.

   Ma strecurai în grabă prin deschizăturii strâmtă.

   Fui nevoit să vâr capul înainte şi abia fui înăuntru, când ma pomenii cu o lovitură puternică în cap. Căzui grămadă şi-mi pierdui cunoştinţa.

   Când mă trezii, capul îmi vâjâia de parc-ar fi fost un roi de albine într-însul. Apoi băgai de seama că cineva mă înghiontea la intervale regulate, ceea ce mă făcu să mă dezmeticesc numaidecât. Un glas şoptit îmi zise:

   — Au pus mâna şi pe tine Robert? Acum să ştii că am intrat la apă!

   — Nu tu m-ai chemat să viu, Mariane? întrebai.

   — Nu. Îndată ce am intrat în deschizătură am fost doborât de un al doilea individ. Pe Wilkens l-am rănit grav cu cuţitul - şi-ţi poţi da seamă ce gânduri ne poarta din pricina asta. Numai de nu i-ar descoperi pe Pongo şi Multan.

   — De asta ma tem şi eu. Dar Pongo e prea şiret, pe el nu vor pune ei mâna. Când am fost adus încoace?

   — Să fie vreo douăzeci de minute. Te-a lovit rău se vede, căci tot timpul nu te-ai mişcat de fel.

   — Unde ne aflăm?

   — În vreo încăpere a stâncii. Auzi, Wilkens îşi trezeşte oamenii!

   Undeva, pe aproape se auzea glasul înăbuşit al banditului care-

i trezea pe oamenii săi cu cele mai frumoase înjurături. Cu siguranţa că vroia să-i pună să caute niscaiva complici de-ai noştri prin împrejurimi.

   — Mariane - şoptii repede - trebuie să ne liberăm. Hai să ne aşezăm spate-n spate şi să încercăm să ne dezlegăm.

   — Bine - încuviinţă prietenul meu.

   Era o muncă chinuitoare încercarea de a ne dezlega. Şi eu eram încă prea slăbit de pe urma loviturii, ca să pot deznoda funia cu care era legat Marian, dar el izbuti după vreun sfert de ceas să mă libereze.

   Probabil că bandiţii crezură că loviturile ne dăduseră gata, de aceea ne lăsaseră armele. Tăiai repede legăturile prietenului mei şi când avut am revolverele în mâini, ne simţirăm în stare să înfruntăm pe bandiţi.

   Marian făcu lumină şi văzurăm că ne găsim într-o peşteră rotundă şi joasă, de vreo şase metri pătraţi. Ieşirea era formata dintr-o crăpătura îngustă şi pornirăm repede prin ea. Era un gang strâmt şi foarte întortocheat şi mergând de-a lungul lui ajunserăm într-o peşteră mare, servind probabil fie locuinţă bandei. Un foc făcut de curând ardea în mijloc şi de jur-împrejur erau „scaune" din trunchiuri de copaci retezaţi cu crengi. Pe una din laturile peşterii se-ntindeau culcuşuri de blănuri.

   — Ia seama, Mariane, răniţi! şoptii eu, când prietenul meu vru să intre în peşteră.

   — Trebuie să zacă în altă peşteră. Nu vezi că culcuşurile sunt goale aici?... Stai, apleacă-te, vine cineva!

   Ne ghemuirăm repede şi în lumina nesigură cu greu am fi putut fi văzuţi. În clipa următoare intră Wilkens, urmat de un individ înalt şi bărbos.

   — Trebuie să lăsam îndată bărcile pe apă şi să încărcăm fildeşul în ele, Elliot - zise Wilkens - nu cred că cei doi ticăloşi să fie singuri. Şi n-avem nimic de câştigat dacă soldaţii, care sunt cu siguranţă pe aproape, ne vor încercui şi asedia. Le-am şi spus oamenilor noştri ce au de făcut. Îndată ce vom fi gata cu încărcatul, aprind fitilul. Apoi n-are decât să se prăbuşească stânca peste cei doi.

   — N-ar fi bine să vedem dacă sunt legaţi cum trebuie? propuse Elliot.

   — N-avem vreme pentru asta, trebuie să plecăm repede. Adu-l înăuntru pe John. Cu siguranţă că ăla mai doarme şi acum. S-o dezmetici el cărând fildeşul la fluviu. Dar repede, într-un ceas trebuie să plecăm.

   Cei doi bandiţi părăsiră peştera prin altă crăpătură, ţâşnind dintre tufe.

   — Mai bine nici că se poate, Mariane! zisei eu, râzând. Acum bandiţii scot singuri fildeşul din ascunzătoare. Nu ne rămâne

decât să urmăm bărcile şi vom găsi noi în drum prilejul să-i capturăm pe dumnealor.

   — Cam la fel mă gândeam şi eu că se vor desfăşura lucrurile, Robert - răspunse prietenul meu. E un noroc că nici nu s-au gândit să cerceteze pe creştetul platformei. Hai să-ncercăm să ajungem jos la şes. Vom ocoli apoi stânca şi ne vom ascunde în peşteră noastră, până ce bandiţii vor îi transportat tot fildeşul în bărci.

   Cu multa băgare de seama străbăturăm peşteră mare şi pătrunserăm în crăpătura în care dispăruse Wilkens cu însoţitorul său. Spre bucuria noastră ajunserăm curând pe platforma care era pustie.

   Privirăm repede în sus, ca să facem un semn tovarăşilor noştri de pe creştetul muntelui. Funia de liane atârnă şi acum, dar capetele lui Pongo şi Marian dispăruseră.

   — Hai să coborâm repede - şopti prietenul meu - Pongo va fi bănuit el ceva şi se va fi pus la adăpost cu Multan. Cu siguranţă că s-au pitit în peştera cea mică.

   Coborârăm repede poteca îngustă. Nu se vedea ţipenie de om. Probabil că mai erau şi alte ieşiri din labirintul munţilor. Wilkens spusese chiar că trebuiau să aducă bărcile la fluviu, aşa dar exista cu siguranţă o ieşire destul de mare pe partea de Nord.

   Bărcile erau probabil demontabile, ca acelea care se folosesc la expediţii anevoioase. Când cotirăm pe după stâncă şi ne apropiarăm de partea de Nord, furăm cu mare băgare de seamă. Şi în curând auzirăm zgomote însufleţite în tufişul îngust de-a lungul fluviului.

   Privind de după colţ văzurăm câteva făpturi negricioase ieşind din munte şi ducând cu ele ceva greu în faţa peşterii pe care o alesesem în timpul zilei ca adăpost, trebuia să fie ieşirea, care desigur că era atât de bine acoperită încât nu băgasem noi de seamă.

   După ce oamenii dispărură în tufiş, ne târârăm repede mai departe şi curând ajunserăm la o deschizătura mare a muntelui. Şi, atunci văzurăm că acolo erau uşi de lemn în toată regula, deschise de perete. Partea din afara a acestor uşi era căptuşită cu piatra; astfel se lămurea faptul că nu observaserăm nimic nici chiar în timpul zilei.

   Trecurăm în grabă prin faţa deschizăturii şi ajunserăm la tufa care o plantase Pongo pentru a acoperi intrarea în peşteră noastră.

   — Pongo! şopti prietenul meu.

   — Oh, Massers aici, foarte bine! se auzi glasul credinciosului nostru camarad. Ne strecurarăm repede în mica peşteră şi furam

întâmpinaţi cu bucurie de Pongo şi Multan. După ce povestirăm pe scurt ce ni se întâmplase, Multan zise:

   — Pongo al dv. a avut o idee minunată. A fixat funia de liane într-o crăpătură în aşa fel încât ţine cât se poate de bine. Am coborât apoi şi ne-am ascuns aici.

   — Dar cum de-aţi observat că ni s-a întâmplat ceva?

   — După ce l-ai chemat d-ta pe d. Bertram a ieşit din stâncă un om care a privit în sus spre vârf. Din fericire nu ne-a zărit, dar am bănuit îndată că vi s-a întâmplat ceva. Aveam de gând să intrăm şi noi în stâncă mai târziu.

   — Nu mai e nevoie, râse Marian. Acum aşteptăm aici până ce oamenii vor fi transportat tot fildeşul în bărci, apoi îi vom urma repede, câci n-am chef să fiu îngropat sub dărâmăturile stâncii.

V.

COMOARA SALVATĂ.

   NE STRÂNSERĂM LUCRURILE, ne puserăm raniţele în spinare, puştile deasupra. Apoi ieşirăm din peşteră atâta numai cât să fim acoperiţi de tufa plantată de Pongo.

   Domnea mare agitaţie în jurul nostru. Vedeam lămurit cum erau aduse la fluviu bărcile demontate. Apoi când bandiţi începură să scoată afară fildeşul.

   După vreun ceas şi jumătate fură gata cu treaba asta şi atunci câte doi oameni transportară tărgi pe care zăceau răniţii, după cum se putea deduce din gemetele lor.

   După aceea se ivi din peşteră Wilkens, pe care-l recunoscurăm îndată după glas. El se adresă încet oamenilor săi:

   — Am aprins fitilul. Urcaţi repede în bărci! Peste cinci minute stânca se prăbuşeşte.

   Oamenii îşi făcură loc cu mare grabă printre tufe, spre fluviu. Atunci Marian râse pe-nfundate şi şopti:

   — Repede după ei! Luăm cea din urmă barcă. Pe întuneric bandiţii nici nu vor băga de seamă şiretlicul. Pongo, trebuie să faci în aşa fel încât să-i ameţeşti pe cei dinăuntru fără să le dai răgaz să strige. Dar repede!

   Ocolirăm tufişul şi ajunserăm îndată la o potecă largă. Curând furăm pe malul apei şi la lumina lunei văzurăm doua bărci mari încărcate cu fildeşul furat.

   — Barca din dreapta! şopti Marian.

   Primele patru bărci se şi îndepărtaseră, în vreme ce aceea arătată de Marian tocmai era desprinsă. Era prost pentru noi că unul din oameni stătea în faţă, pe când celălalt în spate, astfel că

Pongo nu-i putea răpune pe amândoi, după cum ne înţeleseserăm. Dar Marian spuse negrului:

   — Pongo, ia-i în primire pe cel din spate, eu o să-i vin de hac celuilalt. Robert, trebuie să-mi ajuţi, pentru că individul să nu ţipe.

   Ca o umbră alunecă Pongo spre dreapta, în vreme ce Marian se îndreptă spre omul din faţă, iar eu îl urmai.

   Banditul ridică privirea când prietenul meu fu la un metru de el, dar înainte de-a putea deschide gura. Marian îşi şi încleştase degetele în jurul patului său. Eu făcui repede un pas înainte, smulsei pistolul şi-i izbii cu patul de două ori în tâmplă. Nenorocitul căzu grămadă.

   Prietenul meu îl smulse imediat afară din barcă şi-l aruncă în cel mai apropiat tufiş. Şi în aceeaşi clipă zbură cât colo şi celalalt bandit pe care Pongo îl şi luase pe seamă.

   Coborârăm repede în barcă. Dar la porunca lui Marian, Multan şi Pongo trebuiră să se ghemuiască lângă grămada de fildeş, în vreme ce prietenul meu puse mâna pe vâsla din faţă, iar pe mine mă trimise la coadă.

   Era şi acolo o lopată şi împingând repede barca de la mal, pornirăm după celelalte patru, care ne-o luaseră cu mult înainte. Fireşte că ne grăbirăm cât se poate să ne îndepărtăm de munte şi abia vâsliserăm vreo douăzeci de metri că se auzi o bubuitură grozavă.

   Îndărătul nostru se înălţa o coloana uriaşă de foc, apoi detunătura exploziei fu întrecută de prăbuşirea stâncii găunoase. Bubuiturile ţinură câteva minute, pe urmă se făcu linişte.

   Dinspre prima barcă se auzi un hohot de râs. Era al lui Wilkens:

   — Ha, ha, năzdrăvanii ăia doi au pornit în iad. Vom avea linişte, nu vom mai fi urmăriţi şi, băieţi, avem comoara mult căutată. Acum repede în jos spre fluviul Sabi, la oamenii fratelui meu, unde ne surâde viaţa.

   Fluviul avea un curent domol dar puternic, aşa că n-aveam nevoie să ne obosim prea mult cu vântul.

   Ce se va întâmpla cu noi nu ştiam. Când se va lumina de ziuă bandiţii vor baga de seama înşelăciunea şi atunci nu se putea să n-ajungem la lupta.

   Deodată se auzi glasul lui Wilkens deasupra apei:

   — Atenţiune, băieţi, colo-n faţă ard focuri de tabără! Ţineţi-vă în umbra tufelor şi nu vâsliţi când vom trece pe dinaintea lor.

   Într-adevăr, la vreo sută de metri înaintea noastă o lumină slabă se răsfrângea în apă:

   — Robert, poate o fi Thiago - zise Marian, în şoaptă - atunci fireşte că va trebui să debarcăm acolo. Să începem chiar de pe

acum să cârmim spre malul stâng, ca să-l putem striga.

   — Mariane, n-ar fi bine dacă atunci când vom ajunge la locul acela de tabără, să tragem în bărcile din faţă, ca să nu ne scape?

   — Asta vom putea-o face abia când ne vom încredinţa a cui e tabăra. Se poate să fie şi prieteni de-ai bandiţilor. În cazul acesta va trebui să coborâm îndată pe uscat şi să fugim.

   La asta nu mă gândisem, e drept.

   — Vâsleşte mai încet! spuse Marian în aceeaşi clipă şi amândoi strânserăm vâslele cât puturăm.

   Ne apropiam tot mai mult de lumina focului. Deosebeam lămurit şase conuri de lumină deasupra fluviului. Şi şase focuri de tabără în toiul nopţii erau o dovadă că sunt mulţi oameni.

   Prin vâslitul nostru împotrivii curentului, ne ţineam la o distantă de vreo cincizeci de metri de ultima barcă. Cea dintâi însă, în care se afla Wilkens, ajunsese în raza focurilor.

   Privirăm şi ascultarăm cu încordare. Acum trebuia să se hotărască ducă aveam de-a face cu prieteni sau duşmani.

   Văzui că Marian lăsase în jos vâslă şi luă puşca de pe umăr. Nul puteam ajuta, căci trebuia să menţin cursul bărcii.

   Barca lui Wilkens aluneca în lumina primului foc şi văzui lămurit că bandiţii se aplecaseră. Astfel că numai barca aluneca încetişor ca o umbră, prin dreptul luminii.

   — Cu siguranţă că-s oameni de care se tem bandiţii - zise prietenul meu - haide, Robert trage în bărcile din urmă!

   În aceeaşi clipă slobozi şi eu patru gloanţe în barca lui Wilkens şi în lumina slabă a împuşcăturilor băgai de seamă că găurise peretele subţire de metal al bărcii.

   Deodată Marian striga cu glas tunător:

   — Căpitane Thiago, sau cine o fi acolo! Opriţi cele patru bărci, căci sunt bandiţi în ele.

   Apoi puşca lui detună iarăşi.

   Scosesem şi eu arma de pe umăr, luai la ochi barca a treia şi trasei de trei ori sub linia ei de plutire. Apoi veni rândul bărcii care plutea în faţa mea.

   Totul se petrecuse atât de repede, încât abia după ultimele trei împuşcături ale mele se stârni brusc agitaţie sălbatecă atât pe apă cât şi pe uscat. Bandiţii răcneau, care de furie, care de spaimă. De pe mal, însă, auzirăm glasul cunoscut al căpitanului Thiago:

   — Dumneata eşti, domnule Farrow? Sus, băieţi, opriţi bărcile!

   După câteva clipe detunară salve neregulate. Mr. Wilkens răcni

şi el din toate puterile:

   — La malul drept, băieţi! leşii din bărci! Ne vom lua noi înapoi

fildeşul.

   Bărcile cotiră îndată spre malul drept, cufundat în întuneric, dar numai cele dintâi izbutiră s-ajungă la mal. Celelalte alunecau înainte - probabil că vâslaşii fuseseră atinşi.

   Ajunserăm repede în lumina primului foc şi Marian strigă:

   — Căpitane Thiago, în bărci este comoara de fildeş.

   Răspunsul fu câteva gloanţe de pe malul drept, ceea ce îngădui

celor din primele două bărci să se salveze.

   — Înainte, băieţi, salvaţi bărcile! strigă Thiago.

   Sărirăm repede pe uscat şi furăm salutaţi călduros de căpitan. El avea cu sine vreo cincizeci de soldaţi europeni, din care vreo zece aruncară în grabă pe mal fildeşul din barca noastră, săriră apoi într-însa şi porniră pe fluviu.

   Bandiţii de pe celălalt mal izbutiseră să fugă, căci nu se mai auzi nici o împuşcătură când soldaţii aduseră, pe rând, restul de patru bărci pe uscat, unde ceilalţi soldaţi descărcară îndată fildeşul.

   — Cum ai ajuns aici? întrebă acum Marian pe portughez.

   — Am avut noroc - răspunse Thiago - tutorele domnişoarei de Braganza, ministrul de Senoa, a trimis în urma noastră, la două zile după ce am plecat în expediţie, detaşamentul acesta de soldaţi europeni care tocmai se înapoiase din manevre. Aflase între timp că negrii se temeau de munţii Nanuli şi şi-a închipuit ce avea să urmeze. Am întâlnit detaşamentul sub conducerea unui locotenent, care şi-a făcut tabăra cu negrii la câţiva kilometri de aici.

   Abia îşi isprăvi vorba căpitanul, că de pe partea cealaltă văzură două gloanţe; unul smulse o fâşie din mâneca portughezului, iar celălalt găuri pălăria lui Marian.

   Soldaţii răspunseră, iar noi dispărurăm repede din lumina focului.

   — Haideţi îndărătul cortului meu, domnilor! zise Thiago. Acolo nu ne pot vedea ticăloşii.

   Cortul căpitanului se afla lângă trunchiul unui copac gros. La porunca lui Thiago doi soldaţi aprinseră un focşor şi cât ai clipi din ochi, ceaiul fu gata. Era binevenit căci tremuram de frig.

   Marian povesti ce ni se întâmplase şi încheia:

   — Dar socoteala noastră cu Wilkens nu e încheiată. Trebuie să ne mai răfuim cu el.

   — Zău domnilor, dv. aveţi parte de aventuri cum alţii nici n-ar visa. Şi vreţi să-i urmăriţi mai departe pe Wilkens? Există într- adevăr o bandă pe fluviul Sabi, care până acum n-a putut fi prinsă încă. Dar e de-ajuns de cunoscută.

   Domnilor, se poate să faceţi un mare serviciu guvernului nostru. Acum două săptămâni, un explorator american, care a venit la noi cu cele mai bune recomandaţii, trebuie să fi ajuns la fluviul Sabi, cu mica lui caravană. De atunci n-am mai auzit nimic de el şi mă tem că banda de pe fluviul Sabi nu-l fi luat prizonier, sau să-l fi ucis chiar. Pentru guvernul nostru ar fi o lovitură grozavă dacă i s-ar fi întâmplat ceva americanului, căci am garantat pentru siguranţa lui, ba i-am ataşat şi câţiva Askari băştinaşi. Domnule Farrow, trebuie să ne ajuţi.

   — Cu dragă inimă, domnule căpitan. Cred că cel mai bun lucru e să pornim repede spre coastă cu cele două bărci care sunt încă în bună stare, apoi să ne urmăm drumul pană la fluviul Sabi cu un vapor comercial. Cred că nu mă-nşel presupunând că, mergând tot înainte pe apa asta, ajungem la orăşelul de coasta Ligonja.

   — Întocmai, domnule Farrow - încuviinţă Thiago - dacă nu vă supără vă voi însoţi. Locotenentul meu va duce înapoi soldaţii şi hamalii.

   — Bine - zise Marian - şi acum să ne lăsăm odihnei.

   — Da, ai dreptate. Trebuie să adunăm noii puteri pentru zilele următoare.

   Când ne ridicarăm, un subofiţer se apropiă şi aduse vestea că în cele două bărci care nu ajunseseră la ţărmul drept, au fost găsiţi cinci morţi.

   — Aha! făcu Marian. S-a cam topit banda lui Wilkens. Şi deoarece mai are răniţi cu dânsul va avea nevoie de mult timp până s-ajungă la fluviul Sabi. I-o luam noi înainte.

   A doua zi dimineaţa ne luarăm rămas-bun de la Multan, care se-ntorcea la ferma lui.

   Pregătirile de plecare fura repede făcute, bărcile lăsate la apa şi luarăm drumul spre Ligonja.

   — Aventurile pe care le întâmpinarăm ţi le voi povesti cu alt prilej, draga George - încheie doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 112

PIRAŢII FLUVIULUI SABI

   LA COASTA MOZAMBICULUI

   DOCTORUL BERTRAM urmă să povestească:

   — După vreo trei sute de kilometri de drum apă, debarcarăm în micul port Ligonja. Orăşelul e clădit în stil arab şi căsuţele cu un singur etaj, în culori luminoase, stau pitulate între copaci înalţi.

   Pe nisipul galben al plajei se amestecau indieni în vestminte albe cu negri Suaheli pe jumătate goi. Oamenii se uitau la noi cu multă curiozitate, în primul rând din pricina lui Pongo.

   Căpitanul portughez Thiago, care ne însoţise pana aici, porunci celor din Askari pe care îi luase cu sine, pentru vâslit, să oprească pe malul stâng, în faţa unei case galbene.

   — Asta e oficiul poştal - ne spuse el - vreau să comunic în capitală că locotenentul meu aduce comoara de fildeş. Afara de asta, vreau mă informez dacă s-a aflat ceva cu privire la profesorul Therry.

   — Bine, domnule căpitan, vom aştepta în barcă, răspunse Marian.

   — Nu aşa, domnilor; v-aş ruga să veniţi cu mine, poate vorbiţi chiar dv. cu domnişoara Braganza şi o înştiinţaţi că fildeşul a fost salvat.

   — Bine, atunci coboram - zise Marian - dar Pongo va rămâne în barcă, să ne păzească lucrurile.

   — Pentru treaba asta sunt de-ajuns cei doi Askari - răspunse Thiago - ar fi mai bine poate să debarce şi Pongo, căci bănuiesc că se află în Ligonja spioni de-ai lui Wilkens.

   — Ai dreptate - încuviinţă Marian - dar cum vrei să facem ca să rămânem neobservaţi pe vreun vapor de comerţ?

   — Sunt ca la mine acasă aici - râse căpitanul - am un cunoscut în a cărui casă putem locui nestingheriţi până vom găsi un vas care pleacă spre Sud.

   — Foarte bine - răspunse Marian, bucuros - atunci ne luăm şi bagajele. Wilkens n-are de unde să-şi închipuie ca ştim ceva despre existenţa fratelui său. Cu siguranţă că se gândeşte că zăcem îngropaţi sub dărâmăturile stâncilor.

   — Dar trebuie să fi băgat de seama când am tras din barca noastră asupra bărcilor sale, obiectai eu.

   — Da şi-o fi închipuind că mai aveam tovarăşi prin apropiere, care au pus stăpânire cu dea sila pe ultima barcă şi-apoi când au ajuns la tabăra trupelor, au purtat de grijă, prin împuşcături, să fie luată înapoi comoara de fildeş. Cât despre fratele său, n-a vorbit

decât sus în peşteră, astfel că n-are de unde să-şi închipuie că mai ştie şi altcineva ceva despre asta.

   — În orice caz trebuie să fim cu mare băgare de seama - zisei eu - căci chiar daca Wilkens nu poate să fi ajuns aici atât de repede ca noi, e cu putinţă totuşi să se aţină pe aici oameni de-ai bandei sale, care mai târziu ne vor trăda.

   — Foarte adevărat şi de asta trebuie să ne ferim - răspunse Marian - ei, ce-a fost asta?

   Câteva clipe se auzi un sunet slab, un fel de bâzâit, urmat de o izbitură puternică în trunchiul unul palmier apropiat.

   — Repede în casă! strigă Marian, agitat. A fost o puşcă cu amortizor de sunet. Puşcaşul trebuie să fie pitit pe malul celălalt, în păduricea de palmieri.

   Cuvintele acestea ne făcură să ne grăbim cât se putea - şi era şi timpul căci iarăşi şuieră un glonţ printre noi şi lovi în zidul clădirii oficiului poştal.

   În vreme ce noi dădeam buzna pe uşă înlăuntru, Marian zise:

   — Din pricina amortizorului nu poate ţinti bine - din fericire. Slavă Domnului, acum suntem în siguranţă. Ei, domnule căpitan, dumneata ce crezi?

   Ne aflam într-o încăpere mică în care se adăpostea tot oficiul poştal al orăşelului. Câţiva indieni aşteptau acolo să le vie rândul. Cei de faţă făcură mutre cam nedumirite când ne văzură dând buzna înăuntru, dar deoarece rămaserăm liniştiţi nu ne mai lua nimeni în seamă.

   Thiago clătină capul, îşi şterse fruntea de sudoare şi zise:

   — La asta nu m-aş fi aşteptat. După cum înţeleg par să şi fi sosit aici oameni de-ai lui Wilkens. Altminteri nu-mi pot lămuri lucrurile. As vrea să ştiu cum au putut sosi înaintea noastră.

   — Păi trebuie să te gândeşti, domnule căpitan, că noi am mers cam încet cu barca. E foarte cu putinţă ca Wilkens cu supravieţuitorii bandei sale să fi găsit undeva un vas, cu care fireşte că au putut ajunge mult mai curând aici.

   Căpitanul îşi roti privirea, întunecat, prin încăpere, apoi zise:

   —  Ah, totul n-ajută la nimic, dar e mai bine totuşi să părăsim oficiul prin fereastra aia de colo. N-are nici un rost daca ne expunem gloanţelor. Să creadă ce-or vrea slujbaşii de aici, eu, cel puţin, ies pe fereastra.

   — Şi eu cred ca e cel mai bun lucru - râse Marian - dar mai întâi vroiai parca să telegrafiezi în Mozambic?

   — Da, voi cere să mi se dea imediat legătura.

   Nu trecu mult şi convorbirea avu loc. Thiago raportă guvernatorului ultimele întâmplări şi întrebă apoi de profesorul

James Therry.

   Din exclamaţiile lui de mirare şi necaz, puturăm deduce că chestia nu prea era plăcuta, pentru autorităţi.

   Într-adevăr, când sfârşi convorbirea, Thiago zise:

   — E nemaiauzit, domnilor! Profesorul Thierry a fost prins de o bandă de tâlhari. Şi acum bandiţii pretind o sumă mare de răscumpărare, altfel ameninţă că-l ucid pe american. Fireşte că nu trebuie să lăsăm în nici un chip, s-ajungă lucrurile până acolo, căci nu ne putem atrage ura Americi. Guvernatorul mi-a dat toate împuternicirile, ca să pot lămuri chestia aceasta. Împuternicirea e valabili şi pentru dv. domnilor. Aşa ca putem cere pretutindeni concursul tuturor autorităţilor de la oraş sau de la tara.

   — Asta ne uşurează întru câtva sarcina - spuse Marian - totuşi, aş avea să-ţi pun câteva întrebări, dar asta am putea-o face mai bina în casa prietenului d-tale, Dacă vrei, părăsim poşta prin fereastră.

   Căpitanul Thiago le explică slujbaşilor poştali cum stăteau lucrurile, apoi, deschise fereastra şi sări afară. Noi îl urmarăm şi Portughezul îi conduse pe poteci înguste şi întortocheate prin diferite crânguri, până ajunserăm la o casă mărişoară, galbenă, aşezată chiar lângă plaja.

   Thiago strigă ceva când ne apropiarăm de uşa de intrare. Imediat aceasta fu deschisă. Un bărbat înalt se ivi în prag, ne măsură cu privirea, apoi, zărindu-l pe căpitan, porni repede spre el.

   — Bună ziua, draga Thiago, mă bucur că te revăd! spuse dânsul, în englezeşte.

   Căpitanul se grăbi să ni-l prezinte:

   — Edgar Watson, un american care se ocupă aici cu negoţul de fildeş. Domnul Watson e un vechi cunoscut al meu. La dânsul suntem în deplină siguranţă şi nesupăraţi de nimeni.

   — Domnilor, mă bucur din toată inima să vă cunosc, spuse Watson, cu vădită sinceritate. Am auzit şi citit multe despre dumneavoastră. E o cinste deosebita pentru mine să vă salut ca oaspeţi în casa mea.

   Ne strânse călduros mâinile şi-şi câştigă imediat simpatia noastră, când văzurăm că nu-l uită nici pe Pongo, pe care-l trata în acelaşi fel.

   Ne conduse imediat în casă, care era amenajată americăneşte, adică foarte practic Nouă ni se dădură trei odăi mari la parter. Odăile pentru oaspeţi se aflau, de fapt, la primul etaj, dar Marian le ceruse pe cele de jos pentru ca să putem ieşi pe ferestre la nevoie.

   Abia ne lăsarăm jos bagajele ca Watson ne şi pofti la masă. Bucătarul lui negru pregătise în graba o masa de conserve, foarte gustoasă.

   După masa Watson spuse:

   — Thiago, e foarte neplăcuta afacerea cu profesorul Therry. Bănuiesc ca venirea d-tale neaşteptată aici e în legătură cu ea. Şi desigur ca prezenta celorlalţi domni are acelaşi scop.

   —  În oarecare măsură, da - răspunse Thiago - desi, de fapt, urmărim altceva. Dar ne-am dat seama acum în urmă că e în legătură şi cu profesorul.

   — Atunci ai cel mai bun sprijin în domnul Farrow şi însoţitorii săi, zise Watson.

   — Aveai parcă să-mi pui nişte întrebări? se adresă Thiago prietenului meu.

   — Da, răspunse Marian. În primul rând aş dori să ştiu unde trebuie plătită suma de răscumpărare pentru profesor.

   — Asta a pus-o banda foarte bine la cale - răspunse căpitanul - în Beira, unde sfârşeşte linia ferată, care, pornind de la Benguela străbate toată Africa, banii urmează să fie depuşi într-o scrisoare la postrestant sub numele „Profesor Therry". Bandiţii au mai scris că un negru surdo-mut va ridica scrisoarea pe temeiul prezentării unui bilet. Negrul acesta e ţinut sub strictă observaţie de diferiţi membri ai bandei. Daca aceştia bagă de seamă că negrul e urmărit, atunci profesorul va fi omorât îndată.

   — Hm, dar tocmai în Beira va fi mare tămbălău - zise Marian - astfel că un urmăritor, al negrului se poate ascunde foarte bine.

   — Eu presupun că negrul va merge cu trenul o bucată de drum şi va coborî în vreo staţiune mai singuratecă - spuse Thiago - acolo fireşte un, urmăritor al negrului, bate la ochi îndată.

   — Şi asta e adevărat - încuviinţă Marian - din faptul acesta putem vedea că avem de-a face cu bandiţi foarte vicleni. Păcat că supravieţuitorii bandei din munţii Nanuli sunt aici şi ne-au văzut. Fireşte că Wilkens va căuta s-ajungă cat mai repede la fratele său şi desigur că îi va vorbi despre noi. Prin asta întreprinderea noastră este în primul rând foarte primejduită, iar în al doilea rând bandiţii îl vor păzi şi mai straşnic pe profesor, ca să nu li-l răpim noi - tot aşa cum Wilkens a pierdut comoara de fildeş, datorită nouă.

   — Hm, Wilkens ăsta de aici trebuie să fie turbat de furie împotriva d-tale - încuviinţă căpitanul - şi cu siguranţă că va îndemna pe fratele sau, ca d-ta şi însoţitorii d-tale să fiţi neapărat prinşi sau înlăturaţi din cale. Pentru noi cel mai principal lucru ce-l avem de făcut acum e să ajungem neobservaţi la fluviul Sabi.

   — Sunt de aceeaşi părere, zise Marian.

   — Bine, atunci trebuie să-l rog pe prietenul Watson să ne găsească un vapor care să plece spre sud chiar în noaptea asta încă. Ar fi cu putinţă?

   — Da, răspunse Watson. Întâmplător am auzit azi dimineaţă în port că un vapor de comerţ, „Sena", sub comanda căpitanului Miguel, porneşte la drum la miezul nopţii. El trece şi pe la Chiloame, de unde nu mai aveţi mult până la fluviul Sabi.

   — Minunat! făcu Marian. Cred că, vei fi atât de bun de bilete?

   Căpitanul Thiago făcu o mutră cam îngrijorata şi zise codindu-

se:

   — Hm, asta nu e prea plăcut, domnilor, căci acest căpitan Miguel nu prea bucură la noi de un renume bun. Umbla fel de fel de zvonuri cu privire la dansul - şi nu prea favorabile. Se zice ca face unele afaceri împotriva legilor.

   — Asta n-are ce să ne supere pe noi - spuse Marian, râzând. Principalul lucru e s-ajungem cat mai repede la fluviul Sabi. Ba e poate mai bine ca Miguel acela să nu fie un om tocmai cinstit, căci atunci va trece sub tăcere prezenţa noastră pe bord, daca vom plăti pentru asta.

   — Mă iertaţi, întrerupsei eu. Dacă e om care se Iasă cumpărat, atunci cu siguranţă că pentru o suma mai mare ne va şi trăda. Şi cine ştie daca nu e chiar în legătură... de afaceri cu banda de la fluviul Sabi!

   — Se poate! făcu Marian, îngândurat. Trebuie să fim cu ochii-n patru. Dar prilejul de a călători împreună nu trebuie să-l pierdem.

   — Domnul Farrow are dreptate, se amestecă în vorba Watson. Dar ce-are de gând să facă acum guvernul dv., căpitane? se adresă el către Thiago. Se vor înmâna negrilor banii de răscumpărare?

   — Eu am propus să se trimită o scrisoare cu conţinut fără valoare - răspunse portughezul - pana atunci nădăjduiesc să o scoatem la capăt cu bandiţii.

   — Numai de nu i s-ar întâmpla nimic profesorului - răspunse Marian - dacă trimişii va aduce scrisoarea înainte ca noi să fim la faţa locului căpetenia bandei ar fi în stare să-l omoare pe prizonier, de ciudă.

   — Fireşte că m-am gândit şi eu la asta - spuse Thiago - şi de aceea m-am înţeles cu guvernul ca şă fie pusă în plic o altă scrisoare, aşa ca să pară că e vorba numai de o greşeală. Atunci cu siguranţă că Wilkens se va pune încăodată în legătură cu guvernul meu, ca să ceară din nou suma de răscumpărare.

   — Foarte bine! făcu Marian, vesel. În felul acesta câştigăm

timp. Dar trebuie să ne grăbim ca să-l eliberăm pe profesor.

   — Cred că banda e foarte numeroasă - interveni Watson - n-ar fi bine dacă ai cere câţiva soldaţi în ajutor?

   — Asta ar fi o măsură greşită, după socoteala mea - zise Marian - căci îndată ce Wilkens va baga de seamă apropierea soldaţilor, cu siguranţă că-l va înlătura pe profesor. În chestia asta numai prin şiretenie putem obţine ceva.

   — Bine - încuviinţă Watson - voi reţine deci pentru dv. patru locuit pe vaporul „Sena".

   — Să-i spui însă căpitanului că abia cu puţin înainte de plecare ne vom urca pe bord - ceru Marian - asta ca să nu fim văzuţi.

   — Voi face cum doriţi, făgădui Watson.

   — Şi acum, n-ar strica să dormim niţel - propuse prietenul meu - căci când vom fi pe vapor va trebui să cercetăm ta timpul nopţii dacă nu sunt indivizi suspecţi pe bord.

   Ne retraserăm în odăile noastre şi ne culcarăm.

II

PE VAPOR

   DORMIRĂM PÂNĂ LA ZECE SEARA. Watson ne trezi şi când ne adunarăm la cină în odaia lui, dânsul ne spuse:

   — Chestia cu Miguel e în bună regulă. Deşi căpitanul s-a arătat bănuitor de faptul ca doriţi să veniţi la bord la o oră atât de târzie, am reuşit să-l încredinţez că mai avem de încheiat o afacere foarte încurcată. De altfel, am văzut la pupa vasului patru bărbaţi care-mi făceau o impresie foarte proasta. Unul din ei, un individ înalt, cu barba încâlcită, avea un braţ bandajat.

   — Ah, asta o fi Wilkens, care a fost rănit de un glonţ - zise Marian - avem noroc! Fireşte însă, că trebuie să fim cu ochii-n patru. Şi acum, aş fi de părere să ne începem pregătirile. Nu vom ieşi însă din casă pe uşă, ci prin fereastră. Bănuiesc, domnule Watson, că a fost trimis de pe vapor un spion pe urmele d-tale. Şi n-aş mai vrea să-mi expun pielea la gloanţe trase din umbră. Aşa. Şi acum să pornim. Primeşte cele mai călduroase mulţumiri pentru frumoasa primire pentru sprijinul pe care ni l-ai dat, domnule Watson.

   — Mă rog, mă rog, pentru puţin, am făcut-o cu toată dragostea, zise americanul. Îmi voi îngădui vă petrec până la vapor.

   Ne echiparăm repede în odăile noastre, apoi ne lăsarăm în jos pe o fereastră ce dădea în grădină. În fundul ei se afla o portiţă, prin care Watson ieşi întâi afara şi iscodi în jur.

   Noaptea era foarte întunecoasă, ceea ce era în folosul nostru. Nu se zărea nimic suspect, după cum ne vesti Watson, în şoaptă, astfel că ieşirăm şi noi repede.

   Americanul ne călăuzi la plajă, printr-o pădurice de palmieri. Când ne apropiarăm de locul unde se afla ancorat vaporul, văzurăm aici multă însufleţire. Probabil că se încărcau ultimele mărfuri. Asta ne venea bine la socoteală, căci în forfoteala puteam ajunge neobservaţi pe bord.

   Aşteptarăm până ce un negru uriaş urcă o ladă grea şi în urma lui urcarăm şi noi, acoperiţi oarecum de făptura negrului.

   Când furăm sus, Watson o luă îndată spre dânsul, bătu în o uşiţă din cabina de pe punte şi se adresă bărbatului care ieşise afară:

   — Căpitane, aceştia sunt cei patru călători care merg la Chiloame. Domnii ar dori să intre imediat în cabinele lor.

   — Bine, domnule Watson - răspunse căpitanul. Cu glas neplăcut - îl voi chema îndată pe steward. Dar ce... şi pentru

negru o cabină?

   Zicând aceasta arătă spre Pongo, care tocmai se ivise în raza de lumină ce ieşea prin uşa deschisă.

   — Fireşte că şi prietenului nostru i se va da o cabină - se grăbi să răspundă Marian, cu asprime - repet ca domnul acesta este prietenul nostru şi cerem să fie tratat cu toată cuviinţa.

   — Hm, cum vreţi, mormăi Miguel. S-a plătit doar pentru el. Ce- mi pasă mie, la urma urmei...

   — Aşa zic şi eu! făcu Marian. Acum cheamă-l, te rog, pe stewa rd!

   Căpitanul fluieri de trei ori dintr-un ţignal şi imediat se ivi un individ lung cât o prăjină.

   — Jose, condu-i pe domnii în cabine! porunci Miguel, scurt. Mă scuzaţi, domnilor, mai am ceva de lucru. Mâine dimineaţă vom putea sta de vorba mai mult.

   Stewardul ne îndemna să-l urmăm. Vorbi franţuzeşte ca şi căpitanul. Văzui lămurit pe chipul sau ciupit de vărsat o expresie de dispreţ când îl privi pe Pongo. Marian baga şi el de seamă asta şi zise îndată:

   — Asculta, Jose, domnul acesta e prietenul nostru. Vezi cum te porţi cu el, altminteri ai putea avea neplăceri.

   Stewardul se margini să dea din umerii, dar se vedea bine ca nu prea ne purta gânduri bune.

   — Un nou duşman, spusei lui Marian, când furam în cabina noastră comună. Cred că trebuie să fim cu luare-aminte şi la mâncare.

   — Şi eu cred la fel - încuviinţă Marian - dar voi căuta să aranjez astfel lucrurile ca să luăm masa împreună cu căpitanul. Aşa suntem oarecum în siguranţă. Acum hai să examinăm bine cabina.

   Vaporul avea în total douăsprezece cabine - şase la babord, şase la tribord. Noi căpătaserăm primele trei de la babord, aşa că în cursul drumului nu puteam vedea coasta prin ferestruici, ci aveam vederea spre mare.

   — Mâine dimineaţă o să-l rog pe căpitan să ne dea cabine pe cartea cealaltă - zise Marian - e mai plăcut să putem vedea porturile, prin ferestruicile noastre. Ei, ce mai e şi asta?

   În vreme ce eu cercetasem paturile şi dulapurile, Marian se plimbase în sus şi-n jos, ţinând mereu privirea aţintită spre podea.

   Auzind exclamaţia lui alergai îndată la dânsul şi văzui nişte crăpături înguste care păreau să fie marginile unui chepeng. Probabil că din cală se putea ajunge la cabina prin chepengul acesta.

   Marian se lăsă îndată în genunchi şi încercă să ridice capacul, cu cuţitul său. Zadarnic însă. În cele din turmă zise:

   — Cu siguranţă că e zăvorit pe dedesubt. Dar acelaşi lucru trebuie să-l facem şi noi de aici, altfel primim vreo vizită neplăcută le noapte. Întrebarea e cum facem treaba asta în chipul cel mai potrivit.

   — Cel mai simplu şi practic ar fi, poate, să înfigem cuţitele noastre, cât mai adânc, în două parţi opuse - propusei eu - cu paturile puştilor putem bate vârtos, ca să se înfigă bine.

   — Da, asta e singurul chip - încuviinţă Marian - dacă apoi va încerca să deschidă cineva cu de-a sila capacul, vom auzi negreşit zgomotul.

   Înfipserăm repede cuţitele de-a curmezişul lângă crăpături şi lovind cu paturile puştilor le adâncirăm cât se putu.

   — Aşa, cred că asta ajunge - zise Marian, mulţumit - acum, însă, să dăm de veste lui Thiago şi lui Pongo. Cu siguranţă ca şi în cabinele lor vor fi astfel de chepenguri.

   Înainte de a deschide uşa cabinei, traserăm cu urechea şi ascultarăm cu încordare câteva clipe - şi mi se păru că aud răsuflarea grea, a unui om de partea cealaltă a uşii. Privii întrebător la Marian care dădu doar din cap.

   Ne furişarăm spre uşă, trăsei zăvorul încetişor de tot, apoi Marian apăsă repede clanţa şi vru deschidă brusc uşa.

   Zadarnic însă - nu putu s-o deschidă! Îşi încorda puterile, dar abia când îi venii eu în ajutor se auzi un pârâit slab şi uşa se deschise.

   Ieşirăm repede afară în gangul slab luminat şi văzurăm o umbră care tocmai cobora la fugă scara spre puntea de jos.

   — Socotind după mărime, a fost stewardul! zise Marian. Ia să vedem acum ce anume ţinea uşa.

   Aprinse lampa de buzunar şi la lumina ei văzurăm un zăvor trainic fixat afară la uşă. Datorita străduinţelor noastre smulseserăm scoaba.

   În clipa următoare zbură cât colo şi uşa cabinei lui Pongo şi scoaba căzu pe gang. Căpitanul Thiago se căznea şi el să deschidă uşa lui, ceea ce mă îndemnă să sar repede într-acolo şi şă trag zăvorul.

   — Dar de ce Dumnezeu am fost zăvoriţi? întrebă căpitanul, înfuriat, după ce ieşise afară. Ciudate moravuri par să fie pe aici! Păi dacă e aşa, ia să le stric eu măcar zăvoarele.

   Cu patul pistolului său dădu jos scoaba, cât ai clipi din ochi. Fireşte că zgomotul ce-l făcuserăm pana atunci trebuia să atragă oameni şi, într-adevăr, după câtva timp veni jos, cam şovăind, stewardul - de data asta însă, dinspre scara ce ducea pe puntea de sus.

   — Doresc ceva domni? întrebă el, politicos.

   — Da, dorim să ştim de ce au fost puse zăvoare pe dinafara uşilor? se răsti ia ei Thiago.

   Jose făcu o mutra mirată. Se vedea că-şi redobândise sângele rece, înălţând din umeri:

   — Zău nu va pot spune cine a tras zăvoarele, domnule căpitan. Cel mult se poate s-o fi făcut din greşeală vreun negru care a trecut pe aici. Zăvoarele au fost puse pentru ca, pe timp de furtună să postă fi închise uşile, când nu se afla călători în cabine. Altminteri le-ar smulge vântul.

   Explicaţia asta din urmă era oarecum, de crezut, dar cu eram încredinţat că Jose împinsese chiar el zăvoarele, ca să ne poată spiona fără teama.

   — Bine - răspunse Marian - am stricat zăvoarele şi le vom plăti, fireşte, dar dorim să nu fie puse la loc atâta vreme cât ne aflăm noi în cabine. De altminteri, aş vrea să ni se dea mâine cabine în tribordul vasului - ceea ce te rog să aduci la cunoştinţa domnului căpitan. Sau sunt ocupate cabinele acelea?

   — Păi... aşa e - bâlbâi stewardul - cabinele de la tribord sunt ocupate încă din Mozambic. Nu le veţi putea căpăta.

   — Atunci vom sta de vorbă cu domnii călători, poate facem schimb, zise prietenul meu.

   — Nici asta nu se va putea - zise Jose, vădit încurcat - din nenorocire toţi domnii aceia s-au îmbolnăvit de friguri şi nu părăsesc de fel cabinele.

   — Aşa care va să zică, friguri au dumnealor! zise Marian. Ei, atunci nimic de făcut. Cel puţin sunt în tratament medical?

   — Da, domnule, avem un sanitar pe bord.

   — Cu atât mai bine, poţi pleca! îl concedie Marian.

   Ramaserăm liniştiţi pe gang, până ce stewardul se îndepărta

şovăind. Apoi îi chemarăm pe Thiago, în cabina lui unde veni şi Pongo, după cum dorise Marian şi descoperirăm acolo un chepeng.

   Îl înţepenirăm bine cu cuţitul căpitanului, apoi ne duserăm în cabina lui Pongo şi găsirăm şi acolo un chepeng, pe care-l închiserăm cu cuţitul Negrului, ca să nu poată fi deschis de dedesubt.

   — Foarte drăguţ amenajat vaporul acesta! zise căpitanul. N-ar fi bine ca, pe temeiul acesta, cercetăm mai de aproape pe Miguel?

   — Nu-s de părerea asta - răspunse Marian căci va putea lămuri lesne scopul acestor chepenguri. Va spune, de pildă, că servesc

unei mai bune încărcări a vaporului, sau pentru primejdie de foc.

   — Ai dreptate, încuviinţă Thiago. Şi acum ce facem, domnule Farrow?

   — Trebuie să vedem dacă într-adevăr cabinele de la tribord sunt ocupate de bolnavi de friguri. Eu bănuiesc că se adăpostesc acolo bandiţii fugiţi din munţii Nanuli. Ei nici nu au nevoie se arate pe gang, ci pot intra şi ieşi din cabine prin chepenguri, fără să fie observaţi.

   — Asta e drept! zise Thiago. Dar cum vrei să ajungi în cală?

   — Trebuie să-ncerc acum pe întuneric să cobor jos de pe punte. Sunt sigur că voi descoperi ceva important. Şi mă gândesc să lăsăm neîmpiedicat chepengul dintr-una din cabine, căci în felul acesta aş avea o portiţă de scăpare daca mi s-ar întâmpla ceva în cală.

   — Ai dreptate - încuviinţa căpitanului - şi care chepeng îl lăsăm liber?

   — Acela din cabina d-tale - răspunse Marian - în vreme ce noi vom fi afară, d-ta vei putea deşuruba zăvorul uşii cabinei d-tale, care-l vei pune la chepeng.

   Adăugă apoi în şoaptă:

   — Dacă, din vreun motiv oarecare, va trebui să urc prin chepeng în cabina d-tale, domnule căpitan, atunci voi ciocăni de trei ori înainte de a ridica în sus capacul. Şi acum să ne punem pe lucru.

   Părăsirăm cabina lui Pongo şi în vreme ce Thiago intră în cabina lui, eu mersei pe gang până la scara ce ducea la puntea de sus. Marian şi Pongo se duseră la cealaltă scară.

   Urcai încetişor cele zece trepte şi scosei capul afara cu băgare de seamă. Din păcate nu putui vedea mult, când îndărătul meu se afla cabina căpitanului şi a cârmei.

   Puntea era pustie şi cutezai să ies cu totul afară ca să arunc o privire pe mal. Mă aplecai peste parapet şi văzui că negrii tot mai cărau sus baloturi şi lăzi. În astfel de împrejurări nu era greu pentru Marian să se strecoare neobservat în cală.

   În vreme ce mă gândeam ce fel de mărfuri săi fie acelea, auzii îndărătul meu un zgomot slab. Întorsei repede capul şi mai avui timp să văd o făptură dispărând în ochiul ce ducea pe scări.

   Alergai repede la scară, călcând în vârful picioarelor şi când privii în jos văzui un individ care tocmai cobora ultima treaptă.

   Coborâi în grabă scările şi când ajunsei în gangul cabinelor, omul era la cei mult zece paşi înaintea mea. Stătea liniştit de tot la mijlocul gangului şi văzui imediat că pricina şovăielii sale era numai căpitanul Thiago care tocmai trebăluia la zăvorul din afară

al uşii cabinei sale.

   Ma oprii şi eu, în aşteptare. Văzui cu surprindere ca omul se- ndreptă deodată spre cea mai apropiata cabină de la tribord, în care zăcea un „bolnav de friguri". Nu ciocăni în uşă, ci, după cum văzui, îşi plimbă unghia dea lungul lemnului, de trei ori.

   După câteva clipe uşa se deschide şi omul misterios se strecură înăuntru. Totul se petrecuse atât de încet, încât Thiago care deşuruba de zor zăvorul, cu cuţitul, nu simţise nimic.

   Dar pentru Marian situaţia era foarte primejdioasă acum.

   O clipă stătui la gânduri, apoi luai hotărârea să mă furişez şi eu în cală, ca să-l previn pe prietenul meu. Mă apropiai binişor de Thiago, care tresări speriat când îi pusei mâna pe umăr.

   Şi împărtăşii repede ce văzusem şi ce aveam da gând. Îi recomandai să se mai uite din când în când pe gangul cabinelor, apoi porni mai departe pe gang în jos şi urcai încetinel treptele spre puntea dindărăt.

   Când o putui cuprinde cu privirea, văzui, cu mare părere de rău, ca era viu luminată. Chepengul mare ce ducea la magazie era deschis şi partea dreaptă un negru mânuia o macara, cu care lăzile şi baloturile erau lăsate jos, în cală.

   Nu era uşor să treci neobservat pe lângă aceşti negrii, dar cum izbutise Marian ajungă în cală?

   Şi unde rămăsese Pongo? I se dăduse doar însărcinarea să stea de pază aici jos.

   Pe când chibzuiam cum să-l trag pe sfoara pe negrul de la macara, mi se păru că mă şi zărise, dar tocmai când vrui să mă înapoiez pe furiş jos, se-ntoarse brusc ca şi cum l-ar fi chemat cineva. Se îndreptă apoi spre babord şi se făcu nevăzut. Acum aveam cel mai bun prilej să mă strecor în cală. Făcui repede câţiva paşi înainte, privi în jur şi ascultai; apoi sării repede spre macara, mă prinsei cu mâinile de lanţul care atârna în jos şi-mi dădui drumul dea lungul lui.

   Cala era destul de bine luminată cu becuri electrice. Întreaga încăpere era împărţită în despărţituri care se-nchidea în aşa fel că mărfurile erau bine înţepenite ca să nu se rostogolească de la locul lor.

   Gangul mijlociu, care părea să străbată dea lungul vasului, era lat de vreo trei metri.

   Mirosea ciudat de tot aici jos, dar pentru moment nu-mi putui da seamă ce fel de mărfuri se aflau lângă mine şi îndărătul meu, deşi mirosul tare îmi era cunoscut.

   Privii cu băgare de seamă de după colţul unde mă pitisem şi văzui un negru stând sub deschizătura lanţului macaralei.

Răsărise brusc acolo. Striga şi făcea în sus semne şi după câtva timp se lăsă jos un alt negru şi rămase locului lângă celalalt. Curând fu coborâtă o ladă mare, care fu luata în primire, cu băgare de seamă de cei doi negri şi aşezată pe un cărucior scund.

   Când puseră în mişcare căruţul, veneau spre mine pe gang - auzii deodată un sunet pe care nu m-aş fi aşteptat să-l aud în cala unui vapor de transport. Era pufăitul furios al unui leu.

   Tot pitindu-mă să nu fiu descoperit, intrasem într-una din despărţiturile goale. Deodată însă mă speriai grozav şi mă dădui înapoi, căci cei doi negri se opriră taman în faţa uşii mele. Descărcată apoi lada, ceea ce făcu pe leu să mugească furios.

   Ma dădusem înapoi până la o grămadă de lăzi aşezate lângă peretele de afara al încăperii. Din păcate îngrăditura lângă care mă aflam, era luminata de o lampă de pe gang, astfel încât cei doi negri trebuiau neapărat să mă vadă când intrau cu lada înlăuntru.

   Dibui repede dea lungul lăzilor şi în cele din urma găsi o deschizătura între lăzi, în care mă furişai. Şi aici era un miros nesuferit şi-mi spusei ca nimerisem într-o deschizătură în care se aflau lăzi cu fiare sălbatice.

   Trebuii să mă lipesc de o ladă mare a cărei deschizătură era prevăzută cu zăbrele, după ce mă încredinţai cu ajutorul pipăitului.

   Bâjbâind mai departe în sus şi-n jos, băgai de seama că lăzile erau legate cu funii groase de peretele din afară al vaporului.

   Cei doi negri veniră înăuntru cu lada şi aşezară lângă intrare, la peretele dinspre gang. O legară apoi cu funii de nişte iude groase şi cârlige bătute în perete, după care părăsiră încăperea.

   În clipa următoare, cât pe-aci să scot un ţipăt de spaima, căci deodată îmi simţii mâna stângă strânsa ca într-un cleşte. În acelaşi timp auzii ţipete şi un grohăit îndărătul meu şi-mi dădui seamă îndată ca mă aflam între lăzii cu maimuţe. Şi una dintre ele mă înhăţase.

   Pentru moment nu puteam încerca să mă liberez, căci cei doi negri mai stăteau încă în faţa cuştii cu leul pe care-l aduseseră.

   În cele din urmă, însă, se cărăbăniră, ducându-se sus şi atunci începui să lovesc maimuţa peste labă, până ce o făcui să-mi dea drumul, ceea ce nu fu tocmai uşor. După aceea pornii cu băgare de seama spre ieşire.

O CĂLĂTORIE PRIMEJDIOASA

   TOCMAI AJUNSEM LA LADA CU LEUL, când auzi iarăşi uruitul căruţului.

   La o depărtare bunişoară de lada primejdioasă, înaintai încetişor şi privii pe gang afară. Îi văzui pe cei doi negri venind înapoi; pe căruţ se afla iar o lada mare. De voie, de nevoie, trebui să mă înapoiez în ascunzătoarea mea, căci bănui ca în lada asta se afla un leu. Ghemuindu-mă iar la locul meu, între lăzi, fui luat în primire imediat de maimuţă, care îmi înhăţă din nou mâna.

   Cei doi negri se opriră în faţa despărţiturii. Descărcară lada şi o legară la dreapta intrării, pe urmă ieşiră afară şi închiseră uşa.

   Mă arsesem! Asta mai lipsea. Chiar dacă uşa n-ar fi fost încuiată, mi-ar fi venit greu să ies, căci acum cei doi lei erau foarte furioşi şi loveau în zăbrelele lăzilor. Ar fi fost cu neputinţă, să mă strecor printre labele lor primejdioase.

   Mă aflam într-o situaţie cât se poate de grea şi-mi părea rău că grija pentru Marian mă îndemnase să viu încoace. Maimuţa îmi ţinea mereu măna încleştată şi o lăsai în voia ei căci nu vroiam să fac zgomot.

   Se scurse astfel vreo jumătate de ceas. Apoi auzii de pe punte comenzi, capacul care dădea în cală fu trântit cu putere după ce, cu puţin înainte cei doi negri mai aduseseră nişte saci jos.

   Acum puteam cuteza să ies din ascunzătoare, căci cei doi negri nu mai erau acolo.

   Îmi desprinsei mana din strânsoarea maimuţei - n-a fost prea uşor nici de data asta - apoi mă furişai spre uşă, dar în faţa lăzilor cu lei fui nevoit să mă opresc, căci labele fiarelor ieşeau mereu printre zabrele.

   În cele din urma luai hotărârea îndrăzneaţă să urc pe lada din stânga. De acolo, mi-ar fi fost cu putinţă, poate, să deschid uşa îngrăditurii.

   Zis şi făcut. Dar.... abia mă săltasem pe ladă, că leul de dedesubtul meu începu să se zbată cu turbare. Lovea cu labele în capacul de sus al lumii, aşa că fui nevoit să-mi retrag repede picioarele.

   Aplecându-mă mult înainte, putui ajunge cu mâna la broasca uşii. Spre marea mea dezamăgire însă, fui nevoit să constat că aceasta era încuiată.

   Nu-mi rămânea deci decât să-ncerc s-ajung, prin chepeng, în cabina de deasupra mea. Sării repede jos de pe ladă şi privii

cercetător în juru-mi. Lăzile cu maimuţe nu vroiam şi le aşez una peste alta ca să pot ajunge astfel la tavan, căci micile animale ar fi făcut prea multă gălăgie. În schimb descoperii nişte lăzi turtite, cu găuri acoperite cu sârma şi care conţineau şerpi probabil, ceea ce era nimerit pentru scopul meu. Dar, tocmai atunci auzii iarăşi paşi afară pe gang.

   Era prea târziu să fug înapoi între lăzile cu maimuţe - astfel ca mă ghemui îndărătul lăzii cu leul deasupra căreia stătusem cu puţin înainte.

   În clipa următoare uşa se deschise şi scoţând puţin capul afară văzui un negru care ducea pe braţul stâng câteva bucăţi mari de carne. Era îngrijitorul animalelor, care venea cu mâncarea leilor.

   După ce aruncă fiarelor carnea, porni înapoi pe gang, lăsând uşa deschisă. Avea de gând să se-ntoarcă, probabil.

   Acum era momentul prielnic pentru mine. Repede, dar cu băgare de seamă, mă săltai iarăşi pe lada şi mă târâi spre margine. Din fericire fiara de sub mine era ocupată cu mâncarea, astfel că nu fui împiedicat să mă aplec înainte şi să privesc afara pe gang.

   Nu văzui pe nimeni şi sărind jos, ajunsei cu bine pe gang.

   Ştiam întrucâtva unde se afla cabina lui Thiago. Mersei câtva timp pe gang şi găsi uşa despărţiturii în care trebuia să fie chepengul neîncuiat.

   Intrai repede înlăuntru şi încuiai uşa după mine. Aruncând o privire înapoi, îl zării pe negru, care se întorcea. Intrând în încăpere, băgai de seamă că şi Marian trebuie să se fi urcat pe aici, căci o lada mare, pe care se afla una mai mică, îmi arata drumul pe care-l luase.

   Urcai în grabă şi ascultai cu încordare. Auzi glasuri, dar erau atât de nelămurite, încât nu putui deosebi dacă erau ale camarazilor mei.

   Îmi luai inima în dinţi şi bătui de trei ori în chepeng. Şi spre marea mea bucurie desluşii acum lămurit glasul lui Marian:

   — Cine e acolo?

   — Deschide repede, Mariane, sunt eu, Robert!

   Imediat fu tras zăvorul, eu mă opintii în capac şi în clipa următoare îl dădui peste cap.

   Pongo îmi întinse braţele-i uriaşe şi mă trase în sus. Marian lăsă la loc capacul şi Thiago puse zăvorul.

   — Am fost grozav de îngrijorat din pricina ta, Robert, prietenul meu. Trebuia să rămâi la postul tău.

   — Da, a fost o prostie fără seamăn din partea mea - mărturisi fără ocoluri - dar eram atât de îngrijorat de soarta ta şi a lui

Pongo, încât nu m-am putut opri să nu mă duc să văd ce e în sfârşit, bine ca suntem iarăşi împreună.

   Le istorisi ce mi se întâmplase şi încă pe când vorbeam, motoarele vasului fură puse în funcţiune şi călătoria începu.

   Când sfârşit de povestit, Marian, zise:

   — Miguel acesta pare să-şi păstreze bine renumele său de căpitan de vas de comerţ, altminteri n-ar primi transporturi atât de mari de animale. În sfârşit, pentru noi principalul lucru e că în cabinele de la tribord se afla oameni suspecţi. Trebuie să fim deci cu mare băgare de seamă, pană vom putea debarca în Chiloame. Socot că vom fi acolo cam poimâine noapte.

   — Da - încuviinţă căpitanul - totdeauna se fac două zile, adică patruzeci şi opt de ore.

   — Şi în răstimpul acesta trebuie să fim cu ochii-n patru. Propun să mergem acum la culcare, dar să facem de pază cu schimbul. Voi începe eu, apoi vine Robert, pe care-l vei trezi d-ta, domnule căpitan, ciocănind în peretele despărţitor al cabinei. Acelaşi lucru îl vei face peste un ceas, cu Pongo. Apoi va trebui să fim iar treziţi... Drace, dar ce s-a întâmplat? se-ntrerupse el.

   Tresărirăm şi ascultarăm cu încordare. Înăbuşit, dar cu atât mai groaznic, răsună până la noi un ţipăt sfâşietor dintr-un gâtlej omenesc. Se părea ca vine de jos, din cală şi un gând grozav îmi trecu prin minte.

   — Leii! exclamai.

   Şi răspunsul la acest gând al meu veni imediat - răgetul înfiorător al celor două fiare.

   — Probabil că îngrijitorul lor se va fi apropiat prea mult, zise Thiago.

   Iarăşi se auzi un ţipat omenesc de moarte, apoi un răget al fiarei şi imediat strigăte de spaimă pe punte.

   — Simba liber, zise Pongo.

   Ne privirăm îngroziţi.

   — Doar nu pot să iasă din cala, spusei eu.

   Însă Marian fu de uită părere:

   — O scară duce spre puntea din faţă şi parcă de acolo sânt auzit ultimele ţipate. A, ascultaţi!

   Auzirăm lămurit gâfâitul unui om care gonea pe gangul dintre cabine. Şi în faţa uşii noastre răsună un pufăit scurt, urmat de un răcnet înfiorător. Nişte izbituri de scurtă durată, mârâitul întărâtat al fiarei - apoi se făcu tăcere.

   — Să ştii că ăsta a fost stewardul - i-am recunoscut glasul - zise Marian. Haideţi să ne luăm puştile!

   — Sfinte Dumnezeule, vrei să ieşi acum pe gang? strigă

căpitanul, speriat, văzându-l pe Marian îndreptându-se spre uşă.

   — Da, vreau să mă duc în cabina noastră.

   Trebuie să împuşcăm leii, altfel ne lasă vaporul fără conducători şi cine ştie unde ne trezim.

   — Dar leul? bâlbâi Thiago.

   — Nu mai e în faţa uşii - răspunse Marian după ce asculta puţin - a doborât numai la pământ o victimă ce i-a ieşit în cale. Dar ia-ţi puşca, domnule căpitan, pentru cazul că fiara s-ar întoarce.

   Prietenul meu trase binişor zăvorul uşii, apoi o întredeschise. Afară totul era liniştit. Dar de sus de pe punte auzeam ţipete, întretăiate de pufăitul furios al celor două fiare.

   Marian deschise uşii de tot şi ieşi pe gang.

   — Sunt amândoi sus, probabil unul pe puntea din faţă, iar celălalt pe cea dindărăt, zise el. Robert, hai să încercam să-i ucidem!

   Ieşirăm să descuiarăm repede uşa cabinei noastre, Pongo se duse şi el spre cabina lui, spre a-şi lua suliţa, pa care i-o cumpărase în Ligonja americanul Watson.

   Când avurăm puştile în mâini, ne simţirăm mai în siguranţă şi Marian îmi spuse:

   — Cu primejdia vieţii noastre, trebuie să scăpam pe duşmani de aceste fiare. Haide pe puntea dinainte să vedem ce-i acolo!

   Când ieşirăm din cabină îl văzurăm şi pe Pongo păşind afară dintr-a lui, cu suliţa-i enormă în mână.

   — Vino, Pongo - îi spuse Marian - să răpunem întâi leul din faţă! Tu trebuie să ne ocroteşti din spate, în caz că vine celălalt dinapoi.

   Credinciosul negru încuviinţă din cap şi merserăm repede spre scara care ducea pe puntea din faţă - astfel ca că mă ghemui îndărătul lumii.

O LUPTA GROZAVĂ

   LA CAPĂTUL SCĂRII rămaserăm o clipa locului şi ascultarăm cu încordare. Sus, leul părea că izbeşte într-o uşă de lemn, după cum deduceam din zgomotul ce se auzea. Şi de fiecare dată izbucneau ţipete de spaimă.

   — Încearcă să pătrundă în cabina de la cârmă - şoptii Marian - aşa că l-am putea vedea când vom fi sus pe scară. In orice caz, ţine lampa pregătită.

   Luai lampa de buzunar în mâna stângă, ca să mai pot şi trage la nevoie, apoi urcai după Marian scara îngustă.

   Când ajunserăm sus, văzurăm nelămurit la vreo zece metri de noi uşa cabinei de cârmă, de care se izbea din timp în timp un trup uriaş, scoţând în acelaşi timp pufăituri furioase. Şi de fiecare data se auzeau dinăuntru ţipete de spaimă.

   — Dacă cel puţin idioţii ar aprinde lumina pe punte! şopti Marian. N-avem încotro, trebuie să-ncercăm cu lampa de buzunar, căci altminteri mă poate nimeri glonţul.

   Aşa şi era, căci deşi vedeam trupul leului, era totuşi prea întuneric ca să ochim cum trebuie. Pe de alta parte era şi o îndrăzneală prea mare să ieşim din adăpostul scării, ca să ne apropiem de fiară.

   — Marian, n-am putea face altfel? şoptii eu.

   — Dacă ieşim afară fiara ne-ar înhaţă din două sărituri. De aceea propun să facem repede un pas înainte, apoi azvârli lampa aprinsă în faţa cabinei de cârmă, sau o rostogolesc într-acolo.

   — Hm, asta ar mai merge - răspunse prietenul meu - dar trebuie să rostogoleşti lampa în aşa fel încât s-ajungă destul de departe de cabina, însă lumina să cadă pe uşă şi pe leu. Presupun atunci fiara va face îndată stânga-mprejur.

   — Bine, mă voi sili, murmurai eu.

   Făcurăm repede un pas înainte, eu mă aplecai, pusei jos lampa rotunda, o aprinsei şi-o împinsei înainte. Apoi mă ridicai în graba şi smulsei puşca de pe umăr. Era o privelişte interesantă cum lampa aprinsă se rostogolea cu repeziciune, până când, în cele din urma, leul veni în lumina ei. După cum se aşteptase Marian fiara se-ntoarse fulgerător, dar ramase nehotărâtă în faţa „drăciei".

   Acum era momentul potrivit şi ca şi cum ne-am înţeles dinainte, slobozirăm în acelaşi timp câte două gloanţe unul după altul. Avusesem o ţintă bună şi distanţa nu era mare, astfel că nu era nici o minune că gloanţele nimeriră în plin.

   Horcăind înfiorător, leul se rostogoli într-o parte, se mai zvârcoli câteva clipe, apoi rămase întins pentru vecie.

   — Asta ar fi numărul unul, rase Marian. Să tragem nădejde că vom avea acelaşi noroc şi cu numărul doi. Mă gândesc numai dacă să mergem prin gangul cabinelor spre partea dinapoi, sau s- o luam pe punte, de-a lungul parapetului.

   — Poate că e vreo trecere prin cabina de cârmă şi aceea a căpitanului - spusei eu - am putea atunci trage foarte bine prin ferestruici.

   — Asta e o idee bună! Hai să intrăm în cabina de la cârmă!

   Când ajunserăm în lumina lămpii, se auziră iarăşi înlăuntru

ţipete de spaimă, dar Marian bătu cu putere în uşa şi strigă pe franţuzeşte:

   — Căpitane Miguel, deschide imediat! Vrem să răpunem şi celălalt leu!

   După câteva clipe auzirăm glasul iritat al căpitanului, care înjură întâi pe câţiva negri, care de spaimă se refugiaseră în cabina de la cârmă, apoi văzurăm chipul său la gemuleţul uşii.

   — Aţi răpus într-adevăr una din fiare, domnilor? întrebă el, agitat.

   În loc de răspuns mă dădui înapoi, ridicai lampa şi îndreptai lumina ei asupra leului. Până atunci Miguel fusese el însuşi orbit de lumină - acum auzirăm zgomotul zăvoarelor trase în grabă şi căpitanul rosti vesel:

   — Asta e minunat, domnilor! Haideţi repede, din cabina mea putem cuprinde cu privirea partea dindărăt a punţii. Fiara a doborât acolo pe unul din Negrii mei.

   Intrarăm în cabina de la cârmă, împinserăm în laturi patru negri speriaţi care stăteau acolo şi-l urmărim pe căpitan care, printr-o uşiţă, ne duse într-o cabină încăpătoare.

   Două ferestruici dădeau pe puntea dindărăt şi repede mă apropiai de cea din dreapta, iar Marian de cea din stânga. Pe leu nu-l mai văzurăm însă.

   În schimb văzurăm victima să sfâşiată care zăcea sub o lampă ce mai ardea.

   — N-am avut noroc! mormăi prietenul meu necăjit. S-a cărăbănit! Trebuie să ieşim iar afara să-l căutăm. să mergem iarăşi prin gangul cabinelor. Mai mult ca sigur ca şi el a fugit pe acolo!

   — Atunci mai bine pândim din cabina de la cârmă daca nu se iveşte la cadavrul tovarăşului sau împuşcat - propuşi eu - jos n-o să rămână mult.

   — Ai dreptate - încuviinţă, Marian - haide repede înapoi!

   — Se întoarse şi alerga repede afară, cu care prilej atinse o lădiţă aşezată pe o măsuţă înşurubată în perete. Lădiţa căzu jos şi o sumedenie de hârtii se împrăştiară.

   — Le ridic eu, zise Miguel, agitat. Vedeţi dumneavoastră ce-i cu leul, domnilor!

   Eu însă mă şi aplecasem şi ridicasem câteva hârtii, în acelaşi timp căpitanul aprinse lumina în cabină şi cu uimire citi pe una din hârtii numele „Therry". Acesta era profesorul dispărut în căutarea căruia pornisem.

   — Stinge lumina! strigă atunci Marian, cu asprime, din cabina de la cârmă şi căpitanul fu nevoit să se supună.

   Mă folosii de prilejul acesta să vâr în buzunar hârtia cu numele „Therry", dădu pe celelalte căpitanului şi intrai repede în cabina alăturată.

   — Nici aici în faţă nu e! şopti Marian. Hai să ieşim afară! Ah, auzi, e jos în gangul cabinelor.

   Cu aceste cuvinte deschise brusc uşa şi se năpusti pe puntea dinainte. Eu îl urmai, dar încă înainte de a ajunge la scară, fui întrecut de Pongo care i-o luase înainte chiar şi lui Marian.

   Auzirăm ţipete înspăimântate, amestecate cu pufăitul furios al fiarei. Când furăm pe gang, văzurăm deschisă uşa unei cabine de la tribord. Probabil ca ocupantul ei avusese uşurinţă să iasă pe gang şi fusese imediat înhăţat de leu.

   Cu puştile întinse alergarăm de-a lungul gangului, dar când furam la vreo cinci metri de cabină, Pongo şi stătea în faţa uşii deschise, ridica braţul drept şi în clipa următoare suliţa grea ţâşni în încredere.

   Se auzi un răget furios, Pongo sări repede înapoi şi prin uşă zbughi o leoaică uriaşă, clătinându-se şi răgind înfiorător. Din trupul ei ieşea suliţa frântă.

   Fara să pierdem vremea, slobozirăm câteva gloanţe în gang şi după puţine clipe fiara zăcea întinsă la pământ. Sărirăm repede înainte şi privirăm în cabină.

   Pe podea zăcea un om plin de sânge. Când asupra lui rămaserăm îngroziţi, căci recunoscurăm cadavrul lui Wilkens. Câteva momente rămaserăm muţi, apoi Marian îmi şopti:

   — Fireşte că ne vom preface că nu-l cunoaştem. Hai să-i dăm de veste lui Miguel.

   — Mariane, am furat căpitanului o hârtie pe care e scris numele „Therry", zisei în şoaptă.

   — Bine, ascunde-o cu grijă, o vom cerceta mai târziu! Spune repede căpitanului Thiago ce s-a întâmplat.

   Portughezul se şi afla în gang, cu puşca în mana şi privea leoaica. Li povestii în graba ce ştiam, apoi mă luai după Marian, care aproape ajunsese în vârful scării.

   Căpitanul Miguel aprinse imediat lumina în cabina să când Marian îl striga de la cârmă ca şi al doilea leu fusese răpus. Ieşi repede în uşa împiedicându-ne astfel să intram. Totuşi nu-mi scapă ca între timp strânsese hârtiile împrăştiate.

   Alergarăm spre puntea dindărăt, unde zăceau doi Negri sfâşiaţi de leoaică. În gangul cabinelor nu departe de scara spre puntea dindărăt zăcea sufragiul Jose, ucis şi el de fiară.

   Când Miguel zări cadavrul lui Wilkens se cutremură. Ne aruncă o privire speriată, dar se reculese repede şi zise:

   — Un cunoscut de-al meu, un plantator, care mergea la Beira. Groaznic să-ţi găseşti moartea în felul acesta!

   — Probabil că în frigurile provocate de rana a deschis fără să vrea uşa cabinei - spuse Marian - a fost grav rănit?

   — Îmi spunea ca un tractor de pe domeniile sale îi apucase braţul - răspunse Miguel - aşa ia fost scris - ce să-i faci! Haideţi, domnilor, în sala, cred ca vom găsi pe îngrijitorul animalelor.

   Găsirăm iar doi negrii sfâşiaţi - şi cu aceştia îşi încheia bilanţul - fiarele uciseseră şase oameni cu totul.

   La cererea căpitanului trebuirăm să semnăm un proces-verbal în care erau redate faptele.

   În vremea asta negrii înveliseră cadavrele în pânză şi după o scurtă rugăciune a căpitanului fură aruncate în apă.

   După trista ceremonie ne retraserăm în cabina noastră unde veniră şi Thiago cu Pongo.

   Scosei hârtia din buzunar şi o desfăcui. Semnătura glăsuia într- adevăr: „James Therry".

   — Dumnezeule! exclamă portughezul. Poate că aflăm acum taina dispariţiei sale. Citeşte repede, domnule Bertram!

   Din păcate era numai jumătatea din urmă a documentului scris de profesorul dispărut - dar pentru noi era de mare însemnătate:

   „... ar fi poate o descoperire epocala, dacă legendele moştenite în sânul acestui trib de negri s-ar întemeia pe adevăr. Gândiţi-vă, un oraş scufundat, care, după descrierile primitive ale boy-ului meu, ar fi stat pe cea mai înaltă treaptă de cultură.

   Trebuie deci neapărat să iau un kanu şi să urc vreo douăzeci de kilometri pe fluviul Sabi. Tot boy-ul meu spune că ţinutul acela e foarte nesigur - dar la vreo patru kilometri mai departe, după o cotitură a fluviului, s-ar fi aflând.

   Îngropat sub nămol şi vegetaţie bogată, oraşul acela vechi. Trebuie să dezleg taina, chiar de-ar fi şi mai greu decât se arată. Şi de primejdiile care pândesc acolo nu mă tem.

James Therry"

   — Ah, făcu Marian - s-ar putea spune ca avem taina celui dispărut. Care va să zică tot a căzut victima primejdiilor care pândesc în fluviul Sabi - şi anume în mâinile bandei. Cel puţin ştim acum ca sălaşul bandiţilor trebuie căutat la vreo douăzeci de kilometri în susul îmbucăturii.

   — Therry aminteşte de o cotitură a apei - zisei eu deodată - n- ar fi mai bine dacă am merge înainte pe uscat şi apoi să venim de sus în jos.

   — Minunat, exclama prietenul meu - o idee cat se poate de buna! Wilkens al II-lea, ca să zic aşa - fratele celui pe care l-am încredinţat mării adineauri - nu ne va aştepta de pe uscat, ci îşi va îndrepta toată atenţia asupra fluviului în direcţia îmbucăturii. Poate că izbutim atunci să surprindem banda luând-o de sus.

   — Şi oare vechiul oraş scufundat n-o fi având vreo însemnătate pentru bandiţi? spusei eu mai departe. Poate că-l ţine acolo prizonier pe profesor, astfel ca el se afla în locul dorinţelor sale.

   — Asta îmi pot închipui - râse Marian - dar posibil este, totuşi. Cel puţin să rămânem la asta ca să mergem vreo douăzeci şi cinci de kilometri pe uscat, apoi să coborâm fluviul. Cred că n-ai nimic împotrivă, domnule căpitan?

   — Fireşte că nu - se grăbi să spună Thiago - recunosc că propunerea d-tale e cea mai nimerită.

   Dar îmi îngădui să observ că cu greu vom găsi un kanu, dacă vom pătrunde atât de mult în interior Precât ştiu eu, nu prea sunt multe sate pe lângă fluviul Sabi, deoarece el este evitat din pricina acestei bande care îşi face veacul de multă vreme pe acolo. Ce facem atunci?

   — O! - râse Marian - în cazul acesta va trebui să împrumutăm un kanu de la banda de tâlhari. Pentru noi principatul lucru e să-l liberăm pe profesor şi să descoperim ascunzătoarea bandei. Distrugerea ei o vom lăsa apoi pe seama soldaţilor.

   — Numai dacă bandiţii n-or fi atunci demult peste dealuri şi văi - spuse Thiago.

   — Dar cred că guvernul portughez o fi pus un post mai puternic la fluviul Sabi, după ce s-a recunoscut că regiunea nu prezintă siguranţă! îşi dădu cu părerea Marian. Poate că, cu ajutorul acestor oameni putem curăţa cuibul.

   — Sunt zece oameni sub conducerea unui subofiţer european - răspunse căpitanul, după cat ştiu sunt oameni viteji, căci altminteri nu s-ar fi oferit pentru aceasta misiune plina de primejdii..

   — Minunat, spuse prietenul meu - atunci ne va fi posibil, să facem nevătămătoare întreaga banda. Dar toate astea le vom vedea când vom fi la faţa locului - aha, o fi descoperit Miguel lipsa hârtiei - schimbă el vorba, auzind ciocănituri în uşă.

   Vârai repede foaia în buzunar, în vreme ce Marian se duse să deschidă. Afară era într-adevăr Miguel, care găsi de cuviinţă abia acum ne mulţumească pentru ajutorul dat cu împuşcarea leilor. Cu prilejul acesta îşi plimba mereu privirile pătrunzătoare prin cabină.

   Era vădit ca el căuta hârtia pierdută - nu pomeni însă nimic despre asta, ci ne părăsi după ce ne dete noapte bună.

   — Robert, rupe imediat hârtia şi azvârle bucăţelele în mare prin ferestruică - îmi spuse Marian - mă tem că, încă în noaptea asta vom primi o vizita neplăcută.

   Scosei hârtia, o rupsei şi aruncai bucăţele prin ferestruică. Conţinutul ei îl păstram în memorie.

   — Dar bine, domnule Farrow, de ce ne-am putea teme? întrebă Thiago. Miguel nu va îndrăzni să pătrundă aici ca să-şi ia înapoi hârtia.

   — Poate ca da, răspunse prietenul meu. Documentul acela e prea important pentru bandiţi ca să se împace cu gândul ca se află în mâinile noastre. Eu mă gândesc cum a putut ajunge în stăpânirea lui Miguel.

   — Foarte simplu, rase Thiago. Profesorul va fi călătorit cu vaporul acesta la fluviu şi o fi uitat vreun pachet aici.

   — Aşa o fii încuviinţă Marian. Dar, haideţi să ne culcam acum, căci mai avem numai patru ceasuri pana la ziuă. Paza rămâne împărţită aşa cum ne-am înţeles înainte.

   Căpitanul şi Pongo se duseră în cabinele lor, pe când eu mă întinsei pe patul meu îngust Marian însă se aşeză la masă şi începu să citească o curte.

   Privii câtva timp la ei, apoi mă cuprinse somnul.

PE FLUVIUL SABI

   MĂ TREZII simţindu-mă zgâlţâit cu putere. În primul moment crezut că Marian mă trezeşte şt sării repede în sus - dar văzui apoi că e ziua mare şi holbai ochii la prietenul meu.

   Acesta clătină capul şi zise:

   — Am făcut bine că am proptit chepengurile cu cuţitele noastre. Uite, a încercat cineva să-l ridice pe al nostru.

   Mă apropiat şi văzui că într-adevăr, cuţitele nu mai erau aşa cum le aşezaserăm noi, dar îşi îndepliniseră totuşi scopul şi împiedecaseră deschiderea chepengului.

   — Şi n-ai auzit nimic? întrebai plin de mirare.

   — Tot atât de puţin ca şi tine, dragă Robert. Bandiţii or fi suflat în cabină vreun praf dintr-acelea care adoarme şi pe care-l fabrică negrii din plante. Nu-i vorbă, am băgat eu de seama că mi se făcuse rău deodată, dar înainte de a mă putea ridica am căzut grămadă. Mare noroc am avut că cuţitele şi-au făcut datoria.

   — Haide repede să vedem ce-i cu Thiago şi Pongo! îl îndemnai eu.

   Alergarăm la cabinele vecine şi după repetate ciocănituri în uşă, prietenii noştri deschiseseră, spre bucuria noastră. Abia după ce deschiseră ferestruicile însă şi respirară aerul proaspăt, li se împrăştie ameţeala.

   Şi în cabinele lor încercaseră să pătrundă bandiţii. Luarăm hotărârea, însă, să ne prefacem că nu ştim nimic şi merserăm cu toţii pe puntea dinainte.

   Căpitanul Miguel tresări uşor când ne zări, dar noi îl salutarăm prietenos şi cerurăm să ni se servească dejunul. Deoarece spuse şi el că vrea să mănânce, merserăm împreună cu dânsul în sala de mâncare.

   N-aveam motiv să ne temem de otravă, căci Miguel luă cel dintâi din mâncărurile şi băuturile care se aduceau la masă. Probabil ca o făcea într-adins, ca să înlăture de la început orice bănuială. Apoi mai trebuia să fie cu băgare de seamă la renumele său - destul de prost deja - căci în calitate de căpitan al vasului de comerţ putea aduce bandei foloase mai mari decât dacă ar fi fost el însuşi un membru important al ei.

   Pe călătorii misterioşi din cabinete de la tribord nu-i văzurăm şi căpitanul ne lămuri de asemenea că aceştia sufereau de friguri.

   În noaptea următoare ajunserăm la Chiloame şi după un rămas-bun călduros de la căpitan părăsirăm vaporul.

   Când lăsarăm în urmă pontonul luminat şi păşirăm pe străduţa îngustă care ducea la sat, Thiago spuse:

   — Sunt curios să ştiu unde am putea fi găzduiţi peste noapte. E într-adevăr pe aici un han, dar nu prea e sigur. Prin cârciuma se vântură tot solul de indivizi, suspecţi.

   — Atunci am putea să aflăm acolo ceva cu privire la profesor - zise Marian - nu e nevoie să mânam la han, ci putem ieşi din sat câtva timp şi ne facem lagărul undeva pe câmp.

   — Asta e o idee buna, zise Thiago. Daca părăsim Chiloame în timpul zilei, cu siguranţă ca vom avea pe urmele noastre iscoade, care ar putea să-i trădeze lui Wilkens asta nou prezenţa noastră. De altfel, hanul e tocmai în marginea satului, astfel că suntem îndată în stepă.

   — Foarte bine - zise Marian - aşa dar, la drum!

   Străbăturăm repede satul cufundat în întuneric, în care totuşi

domnea mare însufleţire. Sosirea unui vapor însemna câştig pentru mulţi negri.

   În cele din urmă ajunseserăm înaintea unei clădiri de lemn, care în Europa s-ar fi putut numi foarte bine şopron. Prin deschizăturile scunde şi joase pătrundeau râsete, înjurături şi cântece.

   Când Thiago deschise uşa, larma amuţi şi toţi întoarseră capetele spre noi.

   Nu erau de fel mutre plăcute. Şi băgai de seamă vreo câţiva, care stăteau mai în fund, se-ntoarseră repede când îl văzură pe căpitan.

   Negru uriaş stătea rezemat de tejghea. Zărindu-ne, rânji, lua un pahar plin de rachiu şi păşi spre Marian.

   — Masser ciocneşte cu Kimbo! guiţă el şi cei de faţă întâmpinară invitaţia cu hohote de râs.

   Din asta băgarăm de seama că eram nepoftiţi aici, altminteri negrul nu şi-ar fi îngăduit provocarea aceasta în faţa unor albi.

   Marian îl măsura cu privirea pe beţiv şi zise aspru:

   — Cară-te!

   Apoi, trecu pe lângă el, fără să-i mai dea vreo atenţie.

   Când se adresa însă patronului, comandând pentru noi whisky cu sifon. Negrul beat zvârli la pământ paharul, smulse un cuţit de la brâu şi ridica braţul să izbească în Marian.

   Într-o clipă avui revolverul în măna, dar Pongo mi-o luase înainte. Ca o panteră se repezi în negru, îi prinsei braţul şi în momentul următor se auzi un ţipăt de durere, iar negrul se poticni, gemând. Pongo îi răsucise mâna dintr-odată.

   Marian se-ntorsese imediat şi scosese revolverul. Câţiva de pe la mese săriră în picioare, dar se aşezară la loc când văzură armele noastre.

   Cârciumarul ne umplu paharele şi când văzurăm că spiritele sau mai potolit, dădurăm pe gât băutura răcoritoare. Părăsirăm apoi cârciumă, fără să aruncăm măcar o privire negrului.

   — N-am aflat nimic nou - râse căpitanul, când furăm afară - dar whisky-ul a fost bun. Şi de sigur că nu ne va urmări nimeni, căci Pongo le-a vârât frica-n oase. Negrul ăsta numai simţăminte bune nu cred să ne poarte.

   — Nu face nimic - răspunse Marian, calm - dar am băgat de seamă ca unii indivizi şi-au ascuns fetele când ai intrat d-ta, domnule căpitan.

   — Probabil că erau dezertori din trupa noastră - spuse Thiago - avem, din păcate, cam mulţi dintr-aceştia care primejduiesc apoi oraşele de pe coastă. Aşa, acum mergem drept înainte, apoi o luam ceva mai la apus şi după aceea ne vom putea căuta un loc de tabără, iar mâine seară ajungem la fluviul Sabi dincolo de cotul cu pricina.

   Merserăm vreun ceas prin stepă, apoi dădurăm de o pădurice şi hotărârăm să poposim acolo. Aprinserăm un focuşor, orânduirăm paza şi dormirăm pana dimineaţă.

   Toată ziua următoare merserăm fără răgaz şi spre seară ajunserăm la fluviul Sabi. Thiago ne lămuri că ne aflam la vreun kilometru în sus de cotul unde se găsea oraşul pomenit de Therry.

   Marian privi îngândurat fluviul lat cu apa liniştită, apoi arătă spre capetele numeroşilor crocodili ce ieşeau din apă.

   — Păcat că nu putem trece înot - zise el - şi trebuie să ajungem de partea cealaltă, căci oraşul e pe malul de miazăzi, după cum scria profesorul. Vom fi nevoiţi să mergem dea lungul malului, până când vom găsi un kanu.

   — Dar astăzi e prea târziu, căci peste un ceas se lăsă noaptea - zise Thiago - mai bine să căutăm un loc potrivit de tabără.

   — Fireşte - încuviinţa Marian - avem timp deajuns mâine dimineaţa să căutăm o luntre.

   Ne făcurăm tabăra printre tufe, aproape de mal. Făcurăm un focşor, îmbucarăm ceva, apoi Marian luă prima veghe, iar noi ceilalţi ne culcarăm.

   Foarte plăcută nu era noaptea asta, căci pe când mai stăteam de vorba încă, avui impresia că aud în tufişuri unele zgomote, care mi se părură suspecte.

   Dar camarazii mei şi cu mine, susţinură că trebuia să fie vreun animal, poate un şarpe. Când îmi luai veghea în primire, Marian îmi spuse, văzând, că nu se clintise nimic.

   Noaptea trecu în linişte. A doua zi dimineaţa băurăm restul de ceai ce ne mai rămăsese, apoi pornirăm pe malul fluviului la răsărit.

   Deodată Marian scoase o exclamaţie de bucurie şi arată cu măna înainte. Acolo se legăna, la mal, un kanu, care se desprinsese probabil de undeva, căci nu se vedea nimeni în luntre.

   Alergarăm repede într-acolo şi văzurăm că într-adevăr era goala. Numai în faţă, la proră se afla un pachet mărişor învelit într-o pătură.

   — Minunat! exclamă Marian. Soarta a avut grijă de noi. Dar acum vreau să vă fac o propunere: eu voi trage luntrea pe jumătate pe uscat, iar voi vă veţi duce repede la vânătoare, aici nu mai avem merinde.

   N-aveam motiv să ne împotrivim acestei propuneri astfel că ne împrăştiarăm în stepă, în vreme ce Marian se duse să taie o creanga lungă ca să poată trage pe uscat kanu-ul, care se afla la vreo doi metri de mal.

   La vreo patruzeci de metri unul de altul, înaintaserăm vreo sută de metri în stepa, când o antilopă trecu în goană pe lângă mine. Pentru suliţa lui Pongo era prea departe, aşa că dusei puşca la ochi, trăsei şi animalul căzu fulgerat la pământ.

   Alergarăm repede într-acolo. Pongo încărcă vânatul în spinare şi o luarăm repede înapoi spre fluviu. Marian stătea pe mal şi ne făcea semne.

   Deodată se auzi un strigăt deasupra apei. De partea cealaltă, în tufiş, se ivise un european, care striga ceva lui Marian - dar din pricina depărtării nu înţelegeam ce spune.

   Marian sari însa repede în luntre şi începu să vâslească de-a curmezişul apei. Pornirăm în lupta şi ajunserăm la mal când Marian se afla în mijlocul fluviului.

   — Buna ziua, căpitane Thiago! striga acum omul de dincolo - şi căpitanul răspunse cu bucurie:

   — Profesor Therry, sunt fericit că te văd. Ai izbutit să te liberezi?

   — Am fugit, dar sunt urmărit.

   Era o întorsătură cât se poate de prielnică. Principala noastră misiune - regăsirea profesorului - era împlinită.

   Totuşi, fiindcă nu se poate şti niciodată ce se poate întâmpla, luai puşca în mână, pentru a putea interveni în cazul când urmăritorii profesorului s-ar fi ivit pe mal înainte ca Marian s- ajungă acolo.

   Dar se petrecu atunci ceva ce ne făcu să scoatem un ţipăt de spaimă. În partea din faţă a kanu-ului se ridică brusc pătura care acoperise pachetul şi în clipa următoare o făptură uriaşa, neagră, se năpusti asupra lui Marian.

   Era negrul care în seara trecută încercase să ciocnească un pahar cu prietenul meu. Erau atât de repezi mişcările negrului încât nu putui slobozi nici un glonţ. Nici Marian n-avu vreme să tragă revolverul - izbutise numai să zvârle vâsla în kanu, căci uriaşul îl şi înhăţase.

   O luptă pe viaţă şi pe moarte se încinse şi noi trebuia să rămânem spectatori pasivi, căci mişcările celor doi luptători erau atât de repezi, încât n-aş fi putut trage un glonţ, fără să-l primejduiesc pe prietenul meu.

   Grozăvia era, însă, capetele câtorva crocodili uriaşi, care se ridicară din apă în apropierea kanu-ului. Fioroasele fiare păreau să presimtă că se puteau aştepta la o pradă bună. Marian nu era nici pe departe atât de puternic ca potrivnicul său şi priceperea lui la box nu-i prea putea folosi din pricina spaţiului îngust al kanu-ului ce se clătina mereu.

   Uneori închideam ochii, îngrozit, căci mi se părea că-l văd căzând în apă - dar mereu, în clipa din urmă, el se pricepea să scape de aceasta soartă înfiorătoare, făcând o mişcare îndemânatică.

   Negrul lupta cu îndârjire. Băgai de seamă însă că el se slujea mai mult de braţul stâng, căci Pongo îi răsucise mâna în seara trecută.

   Deodată se păru că Marian îşi dă seamă de aceasta împrejurare prielnică, fiindcă îl văzui înhăţând repede mâna dreaptă a uriaşului şi în clipa următoare văzduhul fu sfâşiat de un urlet de durere. Negrul se clatină, se poticni, îşi smulse cu puterea disperării braţul din strânsoarea lui Marian şi se prăbuşi cu capul în jos în apă.

   Prietenul meu apucă reînvie vâsla şi împinse kanu-ul înainte la locul unde căzuse Negrul, apa începu să spumege şi să clocotească.

   Negrul nu mai ieşi suprafaţă, căci crocodilii care mişunau pe acolo îl târâră sub apă şi probabil că-l şi sfâşiaseră.

   Răsuflai uşurat când priveliştea aceasta grozavă dispăru, când valurile se potoliră pe locul unde potrivnicul lui Marian îşi găsise o moarte atât de cumplită.

   Privii apoi iarăşi spre celălalt mal şi-l văzui pe profesor urcând în kanu şi strângând mâna lui Marian. Era un bărbat înalt şi subţire şi făcea impresia unui om care nu se da înapoi de la nimic.

   Lua repede a doua vâslă şi-i ajută din toate puterile lui Marian la străbaterea fluviului înapoi. Nu veneau însa direct spre noi, ci o luaseră ceva mai spre Sud, spre un tufiş des, la vreo cincizeci de metri mai jos de noi.

   Alergarăm repede într-acolo şi pătrunzând între crengi dădurăm de un petec de pământ de vreo doisprezece metri în circomferinţă, care era însă ocrotit şi dinspre fluviu prin tufe dese.

   Ne făcurăm loc printre acestea şi tocmai atunci opri şi kanu-ul la mal.

   — Înainte! zise Marian, tulburat, ceea ce nu era de mirare după lupta ce o dusese. Trageţi repede kanu-ul adânc în frunziş! Pongo trebuie să şteargă cu grijă toate urmele. Deocamdată suntem nevoiţi să rămânem aici.

   Nu puserăm nici o întrebare, ci traserăm kanu-ul până la petecul de pământ unde aveam de gând să ne facem lagărul, unde ne întâmpină profesorul.

   Făcu cea mai bună impresie asupra mea şi-l văzui pornind îndată să strângă vreascuri ca să aprindă un focşor.

   Pongo aduse antilopa, apoi apă în vasele noastre şi peste o jumătate de ceas mâncam cu pofta din carnea gustoasă.

   După masă profesorul Therry începu să povestească:

   — În afară de boy-ul meu mai luasem numai patru hamali, căci nu-mi place să umblu cu o caravană întreagă după mine. Boy-ul meu e de obârşie de pe aici şi-mi povestise despre un oraş străvechi, îngropat lângă fluviul Sabi. E o legendă care s-a păstrat numai în tribul său. Fireşte că vroiam să cercetez cum stau lucrurile, m-am îmbarcat pe vasul „Sena" al căpitanului Miguel şi am debarcat în Chiloame. Când însă am pornit cu un kanu în susul fluviului Sabi, furăm atacaţi brusc în ţinutul acesta, de o ceată alcătuită din albi şi negri. Atunci băgai de scamă că şi cei patru negri făceau parte din bandă. Iar boy-ul meu izbuti să fugă în zăpăceala care se stârnise. Fui transportat într-o încăpere subterană şi recunoscui îndată că erau ziduri străvechi. N-avui să mă plâng de tratament; unul din albi - şeful bandei, cum auzii mai târziu, un anume Wilkens - îmi spuse că ceruse guvernului portughez o sumă de răscumpărare pentru mine şi când vor sosi banii îmi va da drumul. Îl întrebai dacă existau şi alte încăperi subterane şi el mă duse prin diferite încăperi, din orânduirea cărora văzui îndată ca trebuia să fie vorba de o cetate de apărare, instalată după planuri anumite. Îmi spusei atunci că legenda pe care mi-o povestise boy-ul se întemeia pe adevăr şi că oraşul propriu zis trebuia să fie ceva mai sus. Bandiţilor nu le spusei nimic de asta, căci socot că voi face descoperiri foarte însemnate. Dar nu mai aveam linişte în subterană şi aseară izbutii s-o şterg.

   — De ce n-ai fugii spre coastă? întrebă căpitanul, mirat.

   — Acolo m-ar fi căutat îndată bandiţii - răspunse Therry - şi afară de asta trebuie doar să găsesc oraşul îngropat. Voiam cel puţin să stabilesc locul exact unde ne aflam, apoi m-aş îi înapoiat în Chiloame şi aş fi cerut sprijinul autorităţilor. Mă bucur, domnule căpitan, ca te şi afli aici. Unde sunt trupele d-tale?

   — Am venit singuri să te eliberăm - râse Thiago - despre însoţitorii mei cu siguranţă că ai auzit destule şi vei fi ştiind, că preţuiesc mai mult decât o trupă întreagă. Ne temeam că bandiţii îţi vor face vreun rău văzând că vin trupe.

   — Ai dreptate - încuviinţă profesorul - vă mulţumesc din inimă, domnilor, că v-aţi expus unor primejdii atât de mari, de dragul meu. În schimb nădăjduiesc să vă pot arăta, oraşul străvechi. Cred că veţi veni cu mine?

   — Mai încape vorbă! răspunse Marian. Dar mai întâi vrem să-i punem cu botul pe labe pe bandiţi, altminteri nu vom putea lucra în linişte. D-le căpitan, unde sunt soldaţii de care vorbeai?

   — La vreo opt kilometri la răsărit de aici. Dar au îndatorirea să patruleze în fiecare zi pe o rază întinsă.

   — Atunci trebuie să căutăm să-i întâlnim - spuse Marian - vom putea apoi, sub conducerea domnului profesor, să pătrundem în ascunzătoarea bandei.

   — Da, câţiva soldaţi au trecut uneori pe aici - spune profesorul - şi de fiecare dată bandiţii se bucuraseră în ascunzătorile lor sigure.

   Pongo, care se îndepărta pentru a iscodi dacă nu se zăresc duşmani, se înapoiară imediat şi zise:

   — Massers, vin Askarii.

   — Ei, drace! striga căpitanul - asta e într-adevăr un noroc! Rămâneţi aici, domnilor, mă duc să-i aduc pe soldaţi!

   Însoţit de Pongo se făcu nevăzut printre tufe şi după o jumătate de ceas zece negri în uniforme sub conducerea unui alb, se iviră lângă noi.

   Profesorul trebui să descrie exact ascunzătoarea bandei, alcătuită din vreo cincisprezece inşi, după părerea lui şi hotărârăm să pătrundem acolo încă din noaptea asta.

   Spre seara profesorul avu o mare bucurie, când Pongo sari deodată într-un tufiş apropiat, de unde se întoarse curând cu un pui de negru, care se pitulase acolo.

   Era Tano, boy-ul lui Therry, care-l căutase până atunci zadarnic pe stăpânul său în tot ţinutul.

   Când se lăsă întunericul, trecurăm fluviul pe malul celalalt cu Kanu-ul. Sub conducerea profesorului merserăm vreo doi kilometri spre răsărit, apoi Therry ne arată o colibă acoperita cu tufe şi iarbă.

   — De cealaltă parte se află intrarea. Va fi greu însă să ne apropiem de paznic în lumina lunii.

   — Asta o va face Pongo - zise Marian - pun rămăşag că peste o jumătate de ceas avem toată banda în mână.

   Uriaşul negru nu aşteptă să fie rugat şi porni înainte, iar noi îi urmarăm la distanţă. Când cotirăm pe după colină, îl văzurăm stând în faţa unei deschizături întunecoase. La picioarele lui zăcea întins paznicul.

   Intrarăm cu băgare de seamă înăuntru şi-i surprinserăm pe bandiţi în somn. După o scurtă împotrivire din partea lor, erau cu toţii legaţi.

   A doua zi dimineaţă, Thiago, cu soldaţii săi, îi aduse la coastă. Noi rămaserăm acolo, căci ni se trezise interesul pentru oraşul străvechi.

   Vei afla într-o zi câte aventuri am mai întâmpinat cu prilejul acesta, dragă George, îşi încheia doctorul Bertram povestirea.

SFÂRŞIT

Volumul 113

LUPTE CU ŞERPI

   O ÎNTÂLNIREA SECULARĂ

   — COLO ÎN FUND E PATNA - zise căpitanul - să coborâm aici din barcă, pentru a nu bate la ochi intrând cu ea de-a dreptul în oraş.

   Dădu poruncă proprietarului sampanului închiriat la Mongair, să tragă la malul drept al Gangelui. Acolo zărise un loc prielnic pentru debarcat: brâul de bambuşi care mărginea fluviul, ere întrerupt pe o distanţă destul de bună.

   Spre mirarea camarazilor, conducătorul sampanului rămase îngrozit când i se dădu porunca aceasta. Căpitanul crezu la- nceput că indianul să temea, probabil, să acosteze acolo pentru că în locul acela era o adăpătoare de animale sălbatece. Şi când îi spuse omului că nu trebuia să-i fie teamă de asta, deoarece camarazii erau toţi bine înarmaţi, omul răspunse:

   — Sahib, eu nu mă tem de stăpânul junglei şi nici de Gaj, elefantul care obişnuieşte să se adape acolo. Dar nu departe de adăpătoare locuieşte Dranir, sfântul şi nu e bine să vii în apropierea lui.

   — Asta-i acum! Ţi-e teamă de un om şi nu ţi-e frica de tigru, stăpânul junglei? râse Farrow. Pai atunci trebuie să fie un om cu totul deosebit. Nu cumva sfântul acela e un mare bandit şi ucigaş?

   — O, Sahib, nu-l insulta pe sfânt! strigă omul speriat. Se va răzbuna îngrozitor pentru asta, are în mână moartea cea mai sigură şi grozavă. Mai bine să ne apropiam de oraş, Sahib, ştiu eu acolo un loc bun pentru debarcare.

   — Dar eu aş avea poftă să-l cunosc pe acest Dranir. Un om care insuflă atâta frică compatrioţilor săi, merită să fie privit de aproape. Afară de asta n-aş vrea să debarc aproape de oraş.

   — Sahib, te previn încă odată, nu-l întărâta pe Dranir! se rugă indianul. Se mânie când vine cineva în apropierea lui şi mulţi cutezători şi-au pierdut viaţa.

   — Atunci am avut dreptate, când am spus că e un ucigaş! spuse Farrow, mânios. De ce să omoare călători nevinovaţi, care vin întâmplător în apropierea lui? Cu atât mai mult atunci vreau să-l cunosc. Trebuie să-l predau justiţiei, ca să-i pedepsească pentru nelegiuirile sale.

   — Sahib, el nu omoară cu mâna lui - şopti indianul cu teamă - e numai stăpânul acelora care aduc moartea.

   — Şi cine sunt aceştia? întrebă căpitanul.

   — Sahib, nu cutez să-i nuntesc.

   — Ciudat! mormăi Farrow. Haide, du-ne acum la mal! Trebuie să lămurim noi taina asta.

   Fireşte că şi ceilalţi camarazi, în primul rând George, erau de părere să facă o vizită acelui sfânt ciudat. Indianul însă se arătă atât de înspăimântat, încât căpitanul fu nevoit să se răstească la el ca să tragă la mal. Şi când se supuse, în cele din urma, făcu ce făcu ca să nu acosteze la locul liber dintre bambuşi, ci ceva mai deoparte, în mijlocul trestiilor.

   Căpitanul îl mai certă niţeluş pe indian pentru această neascultare, îi dădu apoi plata cuvenită şi părăsi sampanul împreună cu tovarăşii săi: George, doctorul Bertram, Petre şi Kard.

   Toţi râseră de graba cu care se-ndepărtă indianul, dar Farrow zise cu seriozitate:

   — Îndărătul acestui lucru trebuie să fie un mister, legat de mari primejdii, poate. Eu nu pot crede însă că la o atât de mică apropiere de oraş să locuiască un indian care ucide de-a dreptul călători nevinovaţi. S-ar fi amestecat de mult autorităţile dacă ar fi fost aşa. Cu toate acestea, trebuie să fim cu mare băgare de seamă. Aş vrea să ştiu numai ce credea barcagiul când spunea că sfântul acesta ciudat ar avea în mână moartea sigură şi grozavă. Asta îmi dă mult de gândit.

   — Oh, o fi multă exagerare! zise George fără grijă. Mai mult ca sigur că Dranir acela a răspândit zvonul acesta ca să capete cât mai multe jertfe de la indienii de prin împrejurimi. Se pare că se pricepe bine în afacerea lui.

   — Ceva sigur tot o fi în zvonul acesta - zise Farrow, îngândurat - aşa dar, încăodată: să fim cu mare băgare de seamă! Ţineţi armele pregătite, poate veţi avea în curând nevoie de ele!

   Camarazii se cam molipsiseră de seriozitatea cu care vorbise căpitanul şi-l urmară tăcuţi, când el ieşi pe locul liber unde nu vruse Indianul să tragă barca. O furtună grozava trebuie să fi făcut spărtura aceasta în pădurea deasă, căci mai zăceau doborâţi câţiva copaci uriaşi printre buruienile înalte care creşteau pretutindeni.

   George se apropiase de tatăl său, care se oprise lângă unul din aceşti copaci şi privea cu atenţiune în juru-i.

   — Hm, e cam misterios pe aici, George - zise căpitanul - e lesne de înţeles că superstiţioşilor indieni le e frică de locul acesta. A! Uite colo o colibă mică, ascunsă în desiş! Să ştii ca într- însa locuieşte sfântul. Vedem noi îndată ce-i cu dumnealui.

   Porniră mai departe şi când ocoliră trunchiul doborât, George se dădu speriat înapoi, căci în faţa lui o cobra uriaşă ridicase

brusc capul hidos şi şuieră ameninţător.

   Recăpătându-şi sângele rece, George scoase revolverul; ţinti şi odată cu glonţul ce pornise din ţeavă, şarpele căzu pe spate, cu capul zdrobit.

   Dar ca şi cum împuşcătura aceasta ar fi fost un semnal, de pretutindeni îşi ridicară capetele numeroase târâtoare dintr- acestea primejdioase.

   — Dumnezeule! exclamă doctorul - cu siguranţă ca asta e „moartea grozavă" de care pomenea indianul nostru. Dranir acela se va fi priceput să domesticească într-o anumită măsură cobrele acestea. Nu putem întreprinde nimic împotriva lor căci sunt prea multe. Trebuie să rămânem liniştiţi, n-avem încotro!

   Aşa şi era. Orice mişcare neprevăzătoare i-ar fi îndemnat pe şerpi să muşte.

   — Poate că se vor linişti iarăşi dacă rămânem pe loc - şopti doctorul - trebuie totuşi să încercăm să dăm înapoi; din fericire, îndărătul nostru sunt puţini şerpi.

   George, care privise spre coliba din desiş, murmură:

   — Se pare că indianul iese afară, am văzut mişcându-se perdeaua care acoperă uşa.

   Uitând aproape de şerpii ameninţători, toţi priviră spre colibă. Într-adevăr, perdeaua care acoperea uşa fu dată în lături şi un indian ieşi de după ea.

   Era un bătrân cu barba colilie, care-i alungea până la brâu. Trupu-i înalt era subţire ca o prăjină, chipul îi era numai piele şi os, dar ochii-i mari străluceau de un foc tineresc.

   Zâmbi batjocoritor văzându-l pe cei cinci camarazi stând nemişcaţi în mijlocul şerpilor, apoi strigă cu glas şuierător:

   — Ce doriţi, Sahibi? De ce-aţi împuşcat pe unul din prietenii mei?

   — Frumoşi prieteni! mormăi Farrow.

   Apoi, tare:

   — Prietenul dumitale se pregătea să ne atace şi de aceea l-am omorât. Şi vom face la fel cu ceilalţi, dacă nu-i chemi îndată la dumneata.

   Spunând asta, căpitanul trase de la brâu amândouă pistoalele şt îndreptă ţevile spre şerpi. Camarazii îi urmară pilda, iar doctorul şi Kard care stăteau în spate, se întoarseră binişor. Îndărătul lor se aflau numai patru şerpi, pe care i-ar fi putut împuşca repede.

   Bătrânul scoase un ţipăt de groază, apoi răcni:

   — Sahibi, nu trageţi, altfel o treziţi pe „Grozava". Rămâneţi locului, eu îi voi linişti pe prietenii mei!

   Era atâta spaimă în toată atitudinea lui, încât căpitanul spuse

cu glas coborât:

   — Bine, să mai aşteptăm puţin, poate ne lămureşte chiar el cine e „Grozava" aia. Probabil vreo şerpoaică deosebit de mare şi primejdioasă. Acum pricep de ce se tem indienii de acest bătrân.

   — Uite ca încearcă chiar să liniştească reptilele! şopti doctorul. Sunt foarte curios să văd ce o ieşi.

   Bătrânul intrase în colibă şi adusese de acolo unul din acele flaute de care se folosesc îmblânzitorii de şerpi ai Indiei.

   Se ghemui la pământ în faţa colibei sale şi începu o melodie ciudată. Cobrele deveniră neliniştite, îşi legănară trupurile încoa şi încolo, dar George băgă de seamă că ochii lor îşi pierd strălucirea.

   Deodată, când cântecul indianului era pe sfârşite, toţi şerpii îşi lăsară la pământ trupurile ridicate şi în clipa următoare camarazii auziră de jur împrejurul lor foşnete printre buruienile înalte. Şerpii se apropiau de stăpânul lor.

   Trecură aproape de tot pe lângă camarazi, ba, o cobra deosebit de mare, neagră, alunecă chiar peste piciorul lui George care, fireşte, rămase nemişcat, plin de spaimă.

   În cele din urmă se strânseră toţi în jurul bătrânului şi se legănau în ritmul flautului său.

   Era o privelişte nemaivăzută; înfiorătoare şi doctorul zise:

   — Acum pricep spaima ce o au indienii de acest bătrân. Ce facem, străbatem acum luminişul sau mergem în oraş, la Patna?

   — Aşa aş vrea şi eu - răspunse Farrow - căci altminteri trebuie să ne croim cu greu un drum prin pădure. Bătrânul nu ne va putea vorbi acum, aşa că e mai bine să mergem drept înainte. Desişul nu pare să fie atât de încâlcit acolo, ceea ce mă face să sper că vom ajunge curând pe şoseaua care duce la Patna.

   — Păi, eşti de părere să ne arătăm acolo, sau să urcăm iarăşi în timpul nopţii cursul Gangelui? întrebă doctorul.

   — Eu as fi vrut să fac popas pe undeva în afara oraşului şi să aştept acolo până s-o lumina de ziuă - răspunse Farrow - căci trebuie să ne îngrijim de provizii noi şi de o barcă cu care să ne urmăm călătoria de noapte. De tren tot n-aş vrea să mă folosesc încă, deoarece ar bate la ochi dacă ne-am ivi deodată în gară.

   Camarazii se puseră în mişcare, dar abia făcură câţiva paşi în luminiş, că bătrânul îşi întrerupse cântatul şi strigă îngrozit:

   — Sahibi nu pe acolo. O să daţi de „Grozava", care n-ascultă aproape nici de mine. Ea o să vă ucidă şi autorităţile mă vor socoti pe mine vinovat. Mergeţi înapoi şi croiţi-vă un drum prin desiş. Veţi ajunge curând pe şoseaua care duce la oraş.

   În clipa următoare îşi reluă cântatul, căci cobrele deveniseră neliniştite.

   Camarazii se opriseră locului şi căpitanul spuse:

   — Să-l ascultăm pe bătrân? Colo în desiş trebuie să fie pitită o cobra deosebit de primejdioasă care cu siguranţă că ne va ataca, înainte de-a avea noi timp să ne apărăm, aş fi de părere să ne întoarcem mai bine.

   Dar în clipa când camarazii vrură să dea urmare acestei propuneri, George strigă îngrozit:

   — Dumnezeule sfinte, am văzut-o, e un exemplar neobişnuit de mare! S-a ridicat de cel puţini un metru şi jumătate, dacă nu mai mult! Doctore, trebuie să fie o cobra regală.

   — Naja buagarus - şopti doctorul Bertram. Drace, e într-adevăr neobişnuit de mare - măsoară pe puţin cinci metrii!

   Uriaşa cobra ieşise din desiş şi îşi ridicase partea dinainte a trupului.

   Căpitanul privi spre bătrânul indian şi văzu ca „sfântul" tremura din tot trupul. Continua să sufle în flaut cat îl ţineau puterile, dar melodia nu făcea nici o impresie asupra cobrei regale.

   Privea ţintă la cei cinci camarazi. Dranir cânta din ce în ce mai tare şi mai însufleţit, dar cobra regală nici nu băga în seamă muzica aceea ascuţită. E drept că începu să-şi legene încoace şi încolo trupul, dar privirea ochilor ei ramase limpede şi rece.

   — Luaţi seama! şopti doctorul. Probabil că vrea să ne atace. A, repede!

   Ca un fulger uriaşul şarpe zbucni spre grupul celor cinci camarazi - dar aceştia, păstrându-şi sângele rece, mai găsiră timp, totuşi şi ţintească şi să tragă.

   La câţiva paşi în faţa lui George, trupul enorm se azvârli în aer, sângerând din mai multe locuri. Nu renunţă însă la atac, ci se aruncă asupra tânărului.

   Acesta se dădu cu un pas înapoi, ridica revolverul şi cele două gloanţe pe care le slobozii nimeriră în gâtul şarpelui.

   Zbătându-se în spasmurile morţii, cobra mai încearcă să-şi înhaţe duşmanul, dar George îşi vârf repede revolverul înapoi la brâu şi scoase pumnalul său ascuţit, pe care-l avea în dar de la Sanja, se aplecă deodată şi izbi cu toată puterea. Tăişul ascuţit reteză capul şarpelui şi după câteva zvârcoleli grozave târâtoarea rămase nemişcata.

   Răsuflând uşurat, tânărul îşi şterge pumnalul, apoi zise liniştit:

   — Cred că acum putem pleca de aici, căci primejdiosul duşman a fost răpus. Ce ai, doctore?

   — Dumnezeule, cred că am văzut o cobră în desiş! exclamă Bertram, speriat. Să fi fost o pereche acolo? Să mergem înapoi

mai bine.

   — Dranir - strigă căpitanul - am ucis pe „Grozava" - putem porni acum înainte prin desiş?

   Bătrânul lăsă jos flautul, privi pe Farrow cu ochi scânteietori de ură şi strigă:

   — Sahib, aţi ucis-o pe „Minunata", nu, pe „Grozava". Vă aşteaptă o moarte înfiorătoare din partea tovarăşelor ei. Eu sunt stăpânul şerpilor şi vă blestem! Plecaţi repede, repede, altminteri trimit după voi pe micii mei prieteni.

   Spunând aceasta arătă spre şirul şerpilor care se ridicaseră în faţa lui şi păreau iarăşi neliniştiţi.

   — Atunci ai văzut bine, doctore - zise căpitanul - există, aşa dar, încă o tovarăşă a cobrei regale în tufişul de colo. Să mergem deci mal bine înapoi.

   — Eu sunt de părere s-o luăm înainte şi să căutăm s-o răpunem şi pe cealaltă - propuse George - altminteri ne-ar ameninţa tot timpul cât ne-am afla prin ţinutul acesta.

   — Într-o privinţă ai dreptate - zise căpitanul - dar mă tem că Dranir acela ne va trimite pe cap toate cobrele îndată ce ne va vedea dispărând în desişul dinaintea noastră. Afara de asta ar fi foarte primejdios să ne apucăm acum să căutăm reptila, Aşa dar, înapoi - dar repede; căci bătrânul pare să fie foarte înfuriat.

   Dranir, „stăpânul şerpilor" - cum se numise el însuşi încetă iarăşi să cânte din flaut şi strigă:

   — Plecaţi repede, Sahibi, altminteri nu-i mai pot reţine pe micii mei prieteni. Plecaţi repede, dar gândiţi-vă mereu că „Grozava" vă va ucide.

   — Să plecăm în linişte şi nici să nu-i răspundem! şopti căpitanul. Vom veghea noi ca „Grozava" lui să nu se apropie prea mult.

   Camarazii se întoarseră şi străbătură luminişul, mergând înapoi; ajunseră curând la marginea desişului, dar înainte de a intra înăuntru, se auzi încă odată glasul bătrânului:

   — Moartea e îndărătul vostru, „Grozava" se va răzbuna că i-aţi ucis tovarăşul.

   — Dacă am fi nişte fricoşi - zise căpitanul - am lua primul tren şi am părăsi Patna. O să rămână însă dezamăgit „Sfântul" acela, căci vom sfârşi noi cu reptila, dacă îşi va face apariţia, într-adevăr.

   — Cică tovarăşul unui şarpe ucis ar urmări pe ucigaş şi l-ar omorî la rândul lui - zise doctorul - dar asta e, fireşte, un basm. De îndată ce vom fi părăsit desişul acesta şi vom fi făcut o bucată bună pe şosea, ne vom putea considera în deplină siguranţă.

   — Sunt de aceeaşi părere - încuviinţă căpitanul - ar fi trebuit să i-o şi spunem bătrânului că puţin ne pasă de ameninţările sale. Dar n-are decât să se bucure crezând că ne temem.

   — E lesne de închipuit mânia lui, căci şarpele acela a fost într- adevăr un exemplar minunat.

   — Mie îmi pare într-adevăr rău că am lăsat trupul acolo, zise George. Ar fi trebuit să-i jupuim pielea care ar fi fost un trofeu minunat.

   —  Şi vroiai s-o târăşti mereu după tine? întreba tatăl sau, râzând. Nu, George, asta nu se putea. Şi ca s-o fi pus undeva bine, n-ar fi avut nici un rost. Dar hai să ne vedem de drum, desişul devine mai încâlcit aici, trebuie să ne croim un drum.

   Petre şi Kard se şi apucaseră să înlăture piedecile, cu cuţitele lor. Lucrul mergea repede; treptat, treptat, desişul se mai lumina şi în cele din urmă se zări printre tufe panglica alba a şoselei.

   În cursul drumului George întoarse capul de câteva ori, căci deşi nu credea în basmul cu şarpele care-i va urmări ca să se răzbune, avea totuşi o presimţire ciudată. Uneori se simţea străbătut de spaimă chiar, căci i se părea că vede îndărătul său trupul ridicat ameninţător al unei cobre regale. Dar când privea mai atent într-acolo, imaginea aceasta fantomatică dispărea brusc.

   Era necăjit pe el însuşi. Îşi băteau joc nervii de dânsul oare? Ştia doar prea bine că nu era cu putinţă ca al doilea şarpe să-l urmărească.

   De aceea George nici nu cuteză să pomenească ceva tovarăşilor săi de aceste năluciri, căci se lenea că va fi luat în râs. Dar când micul convoi ajunse pe şosea, căpitanul întrebă, iscoditor:

   — George, te-am văzut întorcându-te în câteva rânduri şi mi s-a părut că erai speriat. Ai descoperit ceva suspect?

   Încurcat, tânărul răspunse:

   — Nu... n-a fost nimic... mi s-a părut numai de câteva ori că am zărit o cobra regală, care-şi înaltă partea dinainte a trupului. Dar când am privit mai cu băgare de seamă, dispăruse. Nici n-ar fi cu putinţă aşa ceva.

   George privi la tatăl său şi la doctor să vadă dacă nu râd de el, dar spre nespusa lui mirare amândoi rămaseră serioşi.

   — Aci, în India, eu nu m-aş mira de nimic, draga George - zise doctorul - aşa dar nici de un şarpe care ne urmăreşte. Să fim deci cu băgare de seamă, atâta vreme cât vom fi pe aici.

   — Nu, domnule doctor - râse George - chiar daca mi s-a părut că am văzut-o pe acea Naja bungarus, nu cred de fel că am putea fi primejduiţi printr-însa, într-un chip oarecare. Nu se poate ca un şarpe să fie îmblânzit în felul acesta. Sau crezi d-ta serios că ne-ar putea urmări?

   — Cine ştie de ce mijloace şi forţe dispune indianul acela bătrân - răspunse doctorul - e aproape o minune chiar numai faptul că ascultă de el cobrele. Am văzut eu multe reprezentaţii date de îmblânzitori de şerpi, dar aşa ceva n-am pomenit încă. E o mare deosebire între a lucra cu şerpi care nu ies niciodată din coşul lor şi cărora de cele mai multe ori, li se scot colţii veninoşi - şi cu dintre-ăia care trăiesc în libertate şi au colţii neatinşi. Sunt de părere că trebuie să fim cu mare băgare de seamă până vom avea Patna îndărătul nostru.

   De data asta George fu acela care râse de cuvintele doctorului şi izbuti să înlăture teama dinainte. Râse şi răspunse:

   — Nu cred să mai vedem vreodată a doua cobra. Dar uite că vine colo un car cu boi - ce-ar fi să mergem cu el o bucată de drum? În felul asta ni se pierde urma cu totul.

   — Care va să zică tot te mai gândeşti la chestia aia! zise doctorul, zâmbind. E însă într-adevăr o prostie, un şarpe nu poate lua urma unui om. De fapt mă tem numai de răzbunarea lui Dranir acela, care va ticlui lucrurile în aşa fel nu cât vina să cadă asupra cobrei regale, dacă ne vom pierde vieţile prin meleagurile astea.

   — Nu numai că se va răzbuna de moartea şarpelui, ci va căuta să-şi întărească şi mai mult prestigiul - zise căpitanul - e sigur doar că-şi va spune că noi vom povesti în oraş despre izbânda ce- am repurtat-o aici şi asta n-are ce să-i ajute. Aşa dar, primejdia pentru noi e numai într-însul.

   — Tată, mi s-a părut că am zărit iarăşi şarpele misterios! exclamă speriat George, care privise din nou în desiş. S-a ridicat colo, la trunchiul rasamalului acela uriaş.

   George arătă spre un copac cât toate zilele, la vreo douăzeci de metri depărtare de şosea - şi camarazii se grăbiră să scoată pistoalele.

   Căpitanul clătină capul însă şi zise:

   — George, acolo atârnă câteva liane groase şi le-oi fi asemuit cu cobra regală.

   — Da, tată, acum văd şi eu asta - încuviinţă tânărul - dar înainte trupul şarpelui se afla dea dreptul în faţa trunchiului, unde nu atârnă nici o liană - astea sunt mai mult pe de lături. Şi apoi am văzut şi mişcarea, când a alunecat în jos.

   — Poate că tot a fost o liană, care o fi căzut din cine ştie ce motiv - spuse doctorul - şi atunci ţi-ai spus, fireşte, că un şarpe se lasă în jos, George. Ce-ar fi să mergem într-acolo şi să cercetăm?

   — Hm... nu v-aş sfătui să faceţi asta - zise căpitanul - spuneai doar d-ta singur, dragă doctore, că socoti că totul e cu putinţă aici în India, aşa dar s-ar putea ca George să fi văzut acolo un Naja bungarus. Dacă pătrundeţi acum în desiş, vă aşteaptă, fără îndoială, muşcătura aducătoare de moarte.

   — Aşa e, aşa e - încuviinţă doctorul - cu toate acestea eu aş susţine că George s-a înşelat. E cu desăvârşire exclus ca reptila să ne fi urmărit.

   Carul cu boi pe care-l zărise George înainte se apropia acum. Scârţâitul grozav al osiei făcea cu neputinţă să se mai înţeleagă între ei, căci nu auzeau nimic. Căpitanul ridică mâna şi oprind carul, întrebă pe căruţaş dacă vrea să-i ia până la intrarea în oraş.

   Indianul bătrân care se afla în car privi cu teamă spre desişul apropiat şi zise cu grabă:

   — Eu locuiesc înainte de intrarea în oraş, Sahibi - dacă vreţi să mergeţi într-acolo, apoi urcaţi-vă repede! Nu e bine să te aţii multă vreme pe aici.

   — Îmi închipuiam eu asta! râse căpitanul şi se urca în car, care era încărcat cu saci.

   Cei cinci camarazi îl urmară şi carul se puse în mişcare. George, care stătea lângă doctor, apuca brusc mâna acestuia şi cu braţul drept arată spre desişul pe care-l părăsiseră nu de mult.

   Şi atunci se cutremură şi doctorul, căci văzu îndărătul unor tufe trupul ridicat al cobrei regale, care părea să privească după carul ce se-ndepărtă. După câteva clipe dihania se făcu nevăzută.

   Doctorul clătină capul. Chestia aceasta contrazicea toate cercetările celor mai învăţaţi naturalişti care spun că un şarpe nu poate urmări oameni. Această cobra uriaşă trebuia, aşa dar, sau să fie de o inteligenţă neobişnuită, sau era dresata cu măiestrie de bătrânul Dranir. În vreme ce se gândea la asta, examină cu luare aminte desişul pe lângă care treceau cu căruţa. Dacă şarpelui îi dădea în gând să-i urmărească necontenit, atunci trebuia să fi întrecut de mult carul cu boi.

   Desişul începu să se lumineze din ce în ce mai mult, apoi începeau lanuri de orez şi doctorul răsuflă uşurat. Aici şarpele enorm ar fi putut fi văzut lesne, dacă s-ar fi strecurat printre spice. Aşa dar, rămăsese în pădure.

O ÎNTÂMPLARE NEPLĂCUTĂ

   DUPĂ VREO JUMĂTATE DE CEAS, carul cu boi ajunse la o gospodărie care părea părăsita. Bătrânul opri şi zise respectos:

   — Sahibi, asta e locuinţa mea. Doriţi să mergeţi mai departe sau veţi face cinste casei mele, intrând înăuntru?

   Casa se afla la vreo trei kilometri de cele dintâi clădiri ale oraşului. Farrow, care-şi dădu seamă îndată de situaţia prielnică, zise prietenos:

   — Vom rămâne cu plăcere la tine până diseară şi aş dori şi felurite lucruri din oraş, pe care mi le-ai putea aduce tu sau fiii tăi. Apoi mi-ar mai trebui un barcagiu, care să ne ducă seara pe fluviu în sus. Vrei să îngrijeşti tu de toate astea?

   Bătrânul făcu o mutră cam ciudată. Bănuia că străinii aceştia au ceva pe cuget, de vreme ce nu vor să se arate la lumina zilei. Înclinându-se adânc, zise însă:

   — Sahib, porunceşte! Eu sunt Doga şi al meu e pământul cât vezi cu ochii.

   — Îţi mulţumesc, Doga, să intrăm în casă şi acolo îţi voi spune ce ne trebuie.

   Camarazii rămaseră miraţi când bătrânul îi duse într-o odaie mare, mobilată jumătate europeneşte, jumătate asiatic. Înclinându-se încă odată, omul îi lăsă singuri şi după câtva timp intră o tânără şi frumoasa indiana, ducând pe o tava pahare cu sirop de fructe, rece.

   Apoi se ivi iarăşi bătrânul care nu mai era de recunoscut aproape, căci purta veştminte bogate de mătase şi de turbanul său era prinsă o broşă mare de diamante.

   — Strămoşii mei au fost piraţi - zise el, văzând privirile mirate ale oaspeţilor săi.

   Cu un gest care părea să spună că încheiase cu trecutul, adăugă:

   — Sahib, acum scrie pe o hârtie de ce aveţi nevoie!

   Căpitanul scoase carnetul de notiţe şi însemnă conservele care

îi trebuiau pentru câteva zile.

   — Sahib, voi pune să vi se aducă mâncare - zise indianul şi luă însemnarea - servitorul meu Nahava vă va servi. Plec imediat la oraş să îngrijesc de toate. Îngăduiţi-mi însă o întrebare: Citesc mult, cu deosebire ziare englezeşti... Sahib, nu eşti cumva căpitanul Farrow?

   — Da - răspunse imediat căpitanul - vrem să facem o vizită

unui cunoscut de-ai nostru, un prinţ indian. Călătorim numai noaptea, deşt nu prea aveam motive să ne temem nici ziua - dar vrem să ne ferim de tot ce ne-ar putea împiedeca s-ajungem mai repede la ţintă.

   — Pricep, Sahib, mai ştiu însă şi că domnii englezi vă datorează multă recunoştinţă. Dar înăuntrul ţării s-ar putea să întâmpinaţi neplăceri, de aceea vă voi ajuta cu dragă inima să ieşiţi nevăzuţi din Patna.

   Deschise uşa, tresări însă, căci înaintea lui stătea un indian, care se înclină îndată până la pământ.

   — Nahava - zise bătrânul, cu asprime - ai tras cu urechea. Acum ştii şi tu că aceşti Sahibi sunt prietenii mei - aşa dar să-i serveşti bine ca şi cum ar fi rude apropiate de-ale mele.

   Celor cinci camarazi le displăcu de la început indianul care intră. Era cam scund la stat şi pocit, chipul fioros şi privirea vicleană.

   Aducea carne friptă şi turte de mălai, pe care le aşeză pe masă, mormăind.

   Când camarazii rămaseră singuri, Farrow zise în şoaptă:

   — Acest Nahava trebuie să fie foarte viclean. Mă miră că Doga - care pare să fia un om cultivat - îl rabdă pe lângă el. Să fim cu ochii-n patru, căci am impresia că servitorul ăsta l-ar vinde şi pe tat-su pentru câţiva arginţi.

   — Eu cred că nici n-a priceput bine ce ne-a spus Doga - fu de părere doctorul - aşa că nu trebuie să ne sinchisim de el. Dar ia spune mai bine, cu ce ne omorâm timpul până diseară?

   — În primul rând vom dormi - răspunse căpitanul - căci avem nevoie de odihnă.

   — Aşa e! încuviinţă Bertram.

   După ce mâncară şi doctorul vru să-l cheme pe servitor ca să le arate unde se pot culca Nahava şi intră, zâmbitor, întrebând cu ce-i poate servi.

   — Cred, într-adevăr că omul pândea, spuse căpitanul - şi am avut noroc că am vorbit într-o limbă străină.

   Apoi se adresă servitorului, în graiul indian:

   — Vrem să ne odihnim, arată-ne odăile unde să ne culcăm.

   Cele doua odăi de dormit erau învecinate, în care se aflau

culcuşuri acoperite cu blănuri. Obosiţi cum erau, se-atinseră toţi cinci în aşternutul moale şi adormiră îndată.

   Sa fi dormit vreo patru ceasuri, când fură treziţi brusc de o gălăgie grozavă şi ridicându-se văzură cu mirare soldaţi englezi, care ocupaseră amândouă odăile. Un tânăr ofiţer întrebă:

   — Se află aici căpitanul Farrow? Ah, d-ta eşti, domnule! zise el, apropiindu-se de căpitan te recunosc după fotografiile publicate în ziare. Vă rog, urmaţi-mă fără împotrivire, căci mi-ar părea rău să fiu nevoit să întrebuinţez forţa faţă de oameni atât de viteji ca dv. Trebuie însă să-mi fac datoria şi să vă duc în faţa comandantului garnizoanei.

   — Fireşte că te vom urma fără împotrivire - răspunse căpitanul - şi nădăjduiesc că arestarea noastră nu va ţine prea mult. Cred însă că nu greşesc presupunând că servitorul Nahava ne-a trădat?

   — Da, aşa e, pentru că se mai menţine încă premiul instituit pentru arestarea dv. - răspunse locotenentul, cam stânjenit - sper şi eu, însă, domnilor, că vă vom da drumul cât mai curând. E drept că mai întâi va trebui să cerem încuviinţarea guvernatorului din Calcutta.

   — Atunci ne putem lăsa lucrurile aici - spuse căpitanul - îl voi fuga pe comandant să telegrafieze lordului Timberton, fostul guvernator şi cred că ăsta va grăbi eliberarea noastră.

   Încadraţi de soldaţi, camarazii părăsiră casa. În drum doctorul zise:

   — Întâmplător ştiu că garnizoana se află în Diampur, la câţiva kilometri de Patna.

   După o jumătate de ceas, erau cu toţii înaintea comandantului garnizoanei, colonelul Thompson, un ofiţer mai în vârstă. Saluta camarazi cu oarecare rezervă, dar cuvintele sale dovedeau respect pentru îndrăzneţii bărbaţi:

   — Datoria m-a silit să procedez în felul acesta şi-mi pare rău că a trebuit să dau urmare denunţului unui trădător nemernic. N-am încotro trebuie să vă ţin arestaţi până voi primi ordine din Calcutta. Am şi telegrafiat guvernatorului şi nădăjduiesc că răspunsul nu va întârzia.

   — V-aş ruga, domnule colonel, să trimiteţi o telegramă şi lordului Timberton, fostul guvernator - zise Farrow - l-am făcut un mic serviciu şi el ne-a făgăduit concursul său oricând va fi nevoie.

   — Atunci arestarea dv. chiar că nu va dura mult - răspunse colonelul - cuvântul lordului Timberton are mare greutate. Mă mir totuşi că l-aţi întâlnit, căci de la dispariţia fiicei sale nu prea se arăta în Caletitta. A luat obiceiul să colinde prin păduri, în căutarea dispărutei.

   — În pădure l-am găsit şi noi - răspunse căpitanul şi fiul meu George a izbutit s-o scoată pe fiica lordului din mâinile indienilor.

   Colonelul tresări auzind aceste cuvinte, apoi zise:

   — V-a reuşit într-adevăr lucrul acesta, domnilor? Atunci îngăduiţi-mi să vă felicit din toată inima. Cum v-a fost cu putinţă să faceţi asta?

   Căpitanul istorisi pe scurt cum se petrecuseră lucrurile şi când sfârşi, colonelul exclamă:

   — Extraordinar? Datoria mă sileşte să vă consider prizonierii mei, dar îmi îngădui să vă invit la masa cu mine. Să trecem în bungalow-ul meu, va rog?

   Colonelul prezenta pe camarazi soţiei sale care se interesa mult de aventurile vitejilor bărbaţi. Timpul trecu uşor până seara. În cele din urmă veni o ordonanţa cu două telegrame.

   Thompson le deschise repede, le citi, apoi zise cu bucurie:

   — Domnilor, sunteţi liberi. Guvernul porunceşte chiar tuturor funcţionarilor să vă dea tot sprijinul de care veţi avea nevoie.

   — Domnule colonel, îţi mulţumesc din suflet pentru ospitalitate - zise căpitanul - şi-mi pare rău că trebuie să vă părăsim. Gazda noastră, în casa căreia am fost arestaţi, ne-a îngrijit o barcă, cu care vrem să mai facem o bună bucată de drum încă în seara asta.

ŞARPELE MISTERIOS

   DUPĂ UN CĂLDUROS RĂMAS BUN, camarazii se înapoiară repede la Doga. Bogatul indian îşi instalase lumină electrică în casă, deşi aceasta se afla la câţiva kilometri de oraş. Toate ferestrele, erau luminate când camarazii ajunseră acolo.

   Doga le deschise el însuşi şi o bucurie sincera îi lumină chipul când îi văzu pe camarazi.

   — Sahibi, sunteţi într-adevăr liberi? întrebă el.

   — Da, Doga, ne putem mişca în deplină libertate, oriunde ne place - răspunse căpitanul - totuşi, ne vom folosi de barcă. Cred că a venit barcagiul?

   — Da şi l-aş fi lăsat să aştepte pana aş fi aflat cum stau lucrurile cu d-voastră, Sahibi - răspunse indianul - îmi pare rău că n-am putut fi împreună tot timpul, căci acum vreţi să plecaţi. Pe Nahava, care v-a trădat, am pus să-l alunge din casa mea şi vă sfătuiesc să vă feriţi de el când veţi porni acum în jos spre fluviu.

   — N-avea grijă, vom şti noi să ne păzim - răspunse Farrow - ai găsit în Patna tot ce ne trebuie?

   — Da, Sahib, am îngrijii de toate.

   — Bine, atunci să ne luăm armele şi brâurile.

   Doga îi conduse pe oaspeţii săi în odăile unde dormiseră. Când deschise uşa şi aprinse lumina, se dădu speriat înapoi.

   În mijlocul încăperii, zăcea trădătorul Nahava. Chipul său era grozav de schimonosit.

   Doctorul se aplecă asupra cadavrului, dar se dădu repede înapoi şi şopti:

   — De necrezut! Omul pare să fi murit din pricina veninului puternic al unui şarpe. Cum e cu putinţă asta? Ar fi trebuit ca reptila să se afle în odaia asta... A murit foarte repede, aşa că nu se poate să îi căpătat muşcătura afară, căci nu s-ar fi putut târî până aici.

   Camarazii îşi rotiră privirea prin odaie. Toţi aveau presimţirea că moartea trădătorului - care cu siguranţă că intrase în odaie numai cu scopul de a fura sau a se răzbuna - era în legătură cu „sfântul" Dranir, stăpânul şerpilor.

   George îşi puse brâul şi trase imediat unul din pistoale. Camarazii îi urmară pilda şi cu ajutorul lămpilor de buzunar, luminară pe sub paturi - dar nu putură descoperi nimic.

   Uşa spre cealaltă cameră erai întredeschisă şi când George îndreptă lumina lămpii sale pe pragul ei, văzu o dâră strălucitoare.

   — Domnule doctor - strigă dansul - nu-ţi face impresia ca pe prag sunt bale care s-au scurs din gura lui?

   Doctorul se aplecă deasupra pragului, examină dâra şi răspunse:

   — Pa, dragă George, ai dreptate. A fost chiar un şarpe mare, care s-a târât pe aici.

   — Atunci să fim cu băgare de seamă când vom intra în odaie! zise căpitanul. Târâtoarea trebuie să ne fi urmărit, deci, cu toate că nu-mi dau seamă cum e cu putinţă aşa ceva. George, împinge uşa, apoi dă-te repede înapoi.

   Tânărul făcu întocmai. Cele cinci lămpi îşi îndreptară lumina în camera întunecoasă.

   Nu se vedea nimic ce ar fi dat de bănuit şi George trecu cel dintâi pragul. Îşi plimbă lumina lămpii prin odaie, nu zări însă nici un şarpe.

   Vru să intre cu totul înăuntru, când auzi lai dreapta lui şuieratul sinistru al unei astfel de târâtoare.

   Îşi îndreptă imediat arma într-acolo, dar în aceeaşi clipă simţi o lovitură atât de puternică pestei mână, încât arma îi zbură cât colo. Câteva clipe zări în lumina lămpii capul uriaş al cobrei regate întins spre el.

   Auzi îndărătul său o împuşcătură, glonţul îi trecu pe lângă ureche, dar nu nimeri cobra, care se retrăsese în întunerec, cu o mişcare fulgerătoare. Apoi răsună o şuierătură ciudata urmata de un strigăt melodios. George auzi un târşâit în camera învecinată, paşi repede înainte şi lumină spre fereastră.

   Văzu tocmai uriaşa Naja bungarus care dispărea pe geam.

   Dacă ar fi avut în mână pistolul, ar fi putut trage un glonţ care să nu-şi greşească ţinta. Aşa, însă, duşmanul grozav dispăru în beznă nevătămat.

   Fără să piardă o clipă, tânărul se repezi într-acolo şi lumină afară. Văzu încă şarpele, dar numai partea de la coadă din trupul lui, care tocmai dispărea în lanurile de orez.

   Mal văzu însă şi o făptură omenească aplecându-se repede, când fu învăluită în lumina lămpii. Şi ar fi putut jura că fusese Dranir, stăpânul şerpilor.

   Împărtăşi repede astea camarazilor săi şi adăugă.

   — Nu l-am putea urmări repede? Cu siguranţă că cobra regală se află în apropierea lui, astfel că am putea-o ucide.

   — Nu, dragul meu, mai bine să nu facem asta - răspunse căpitanul - ştim doar că „sfântul" acesta e foarte primejdios - dacă nu cumva te-ai înşelat şi era el într-adevăr; de altminteri, nimeni altul nu putea să fi adus şarpele aici. Mai bine să ne urcăm

repede în barcă şi să ne vedem de drum şi n-are decât...

   Căpitanul îşi rupse vorba; camarazii se priviră speriaţi, apoi doctorul strigă cu glas înăbuşit:

   — A fost un ţipăt înfiorător. Un om trebuie să fi văzut moartea cu ochii şi încă o moarte grozavă! Ţipătul venea din spre lanurile de orez.

   Fusese într-adevăr un ţipăt înfiorător, scos de un om - dar părea animalic aproape. Avem dreptate doctorul, un om trebuia să fi îndurat acolo o moarte grozavă.

   — Cobra regală. şopti George.

   — Tot aşa mi-am spus şi eu - încuviinţă căpitanul - să ieşim repede afară, o fi atacat vreun om, străin, dacă nu chiar pe stăpânul ei, „sfântul". Dar fiţi cu băgare de seamă, ţineţi lămpile aprinse şi armele pregătite.

   George se repezi cei dintâi pe uşă, afară. Ascultă câteva clipe şi nevăzând nimic care să-i dea de bănuit, porni prin grădină, luminând mereu în juru-i.

   Ajungând pe şosea, tânărul zări lămurit, în praful alb, urma şarpelui. Aşteptă până ce camarazii fură lângă dânsul; aceştia făcură un şir, la distanţă de vreun metru unul de altul şi cu lămpile lor putură lumina o suprafaţă destul de întinsă.

   Deodată scoaseră cu toţii un ţipăt de spaimă, căci la numai cinci metri de ei zăcea printre spicele înalte trupul unui indian. Era chircit la pământ şi chipul său era grozav de schimonosit.

   — Iarăşi cobra regală - zise doctorul, cu glas înăbuşit - în fuga ei l-a înhăţat pe nenorocitul acesta care nu bănuia nimic şi l-a ucis.

   — Oh, Sahibi, acesta e Darja, hoţul - se auzi în aceeaşi clipă glasul lui Doga, îndărătul camarazilor. El n-a jefuit numai câmpurile, ci a pătruns şi în case şi se spune că a făptuit şi două omoruri cu acest prilej. Cu siguranţă că nu cu gânduri bune se aţinea pe aici. L-au pedepsit înşişi zeii.

   — Dacă într-adevăr aşa stau lucrurile, atunci se poate spune că e la mijloc mâna dumnezeiască - zise căpitanul - cred însă că mai trebuie să rămânem câtva timp aici, ca să putem servi de martori autorităţilor cu privire la moartea celor doi Indieni. Doga, spune-i barcagiului să mai aştepte. Cel mai bun lucru ar fi să se înapoieze acasă şi să aştepte acolo, până i-om da de veste. Trimite şi un servitor la poliţie şi la colonelul Thompson. Acestuia din urmă să i se spună că-l rog eu să vie încoace.

   Doga se făcu nevăzut, iar doctorul se aplecă deasupra mortului.

   — L-a muşcat în obraz - zise el - se văd două găuri adânci şi destul de mari, făcute de colţii veninoşi ai şarpelui. Trebuie să fi trecut printr-o spaimă grozavă, poate că a căzut îndată leşinat, înainte ca otrava să-şi fi putut face efectul. Să-l lăsăm aici?

   — Cred că e mai bine, căci nu trebuie să ne amestecăm în treburile poliţiei - zise căpitanul.

   — Tată, n-ar fi cu putinţă acum să pornim după şarpe? întrebă George. Se vede bine urma care a lăsat-o şi poate că izbutim să-l ucidem.

   Căpitanul privi îngândurat urma lăsată de trupul târâtoarei, apoi răspunse:

   — Bine, să-ncercăm. Dar să nu ne răzleţim căci va trebui să luminăm mereu în jurul nostru, deoarece se poate ca şarpele să se fi pitit undeva.

   George îşi luă locul în mijlocul camarazilor şi porni pe urma care ducea spre pădure. Ajunseră în sfârşit şi căpitanul spuse imediat:

   — Staţi pe loc. Ar fi să ne expunem prea mult, pătrunzând în bezna desişului. Ştim că şarpele se află iar aici, vom spune asta colonelului şi el va putea să pornească mâine, la lumina zilei, vânătoarea împotriva reptilei primejdioase. Haideţi repede înapoi.

   George îşi dădu seamă că tatăl său avea dreptate. În labirintul acela încâlcit, moartea putea sta la pândă la fiece pas.

   — Până atunci, şarpele se poate strecura nevăzut, în vreme ce noi vom sta de vorbă cu poliţiştii - zise George - cel mai bun lucru ar fi să punem oameni de pază cu lămpi puternice, care să supravegheze terenul înspre pădure.

   — Nu - răspunse căpitanul - n-are nici un rost. Îndată ce vom fi în barcă, nu mai avem ce ne teme de această lighioană şi colonelul, căruia îi surâde o aventură, n-are decât să pornească vânătoarea împotriva ei.

   Cei cinci camarazi porniră înapoi. Ajungând la casa lui Doga, găsiră aci câţiva poliţişti care luau interogatoriul bătrânului indian. Venise şi colonelul Thompson şi după ce-şi exprimă bucuria că va avea prilejul să întâmpine o mică aventură, recomandă pe conducătorul poliţiştilor, căpitanul Rogers.

   Farrow îi lămuri cum stăteau lucrurile şi când sfârşi, Rogers zise:

   — M-am gândit eu de mult că nu e lucru curat cu Dranir ăla. Dar nici acum nu putem dovedi ceva împotriva lui, căci dumneata, domnule George Farrow, nu poţi susţine cu toată siguranţa că l-ai recunoscut? Şi chiar dacă da, el poate răspunde că a venit încoace cu să-şi aducă înapoi şerpii. Domnule căpitan, n-ai vrea dumneata să rămâi aici până mâine, ca să iei parte la vânătoare ce o vom porni? Eşti mai experimentat ca noi în asemenea expediţii.

   — O, da, domnule căpitan, ar fi minunat! stărui şi colonelul. Rămâneţi la mine în noaptea asta, zău aşa!

   Farrow îşi privi tovarăşii şi când văzu chipul strălucitor al lui George, spuse zâmbind:

   — Văd bine că băiatul meu arde de nerăbdare să-i vină de hac reptilei. N-am încotro, trebuie să-i fac pe plac. Aşa dar, rămânem şi vom lua parte mâine la vânătoare. Dar n-aş vrea să supăr pe gazda noastră, Doga, părăsind casa lui, ca să înnoptam la dv., domnule colonel.

   — Nu, Sahib - interveni bătrânul Doga, care se apropiase neobservat - e mai bina să dormiţi la domnul colonel, căci aici se va înapoia probabil „Grozava" şi mi-aş face veşnic mustrări daca li s-ar întâmpla ceva oaspeţilor mei.

   Căpitanul zâmbi. Pricepea foarte bine ca bătrânului îi era frică în primul rând de el-însuşi. Oricât o fi fost el de instruit, nu se liberase totuşi cu desăvârşire de superstiţia poporului său.

   — Atunci veniţi chiar acum! spuse colonelul, cu bucurie. Domnule Rogers, câţiva oameni de-ai dumitale ar putea duce bagajele domnului căpitan Farrow şi ale camarazilor săi. Aici tot nu mai putem face nimic şi mâine vom încerca să răpunem reptila primejdioasă. Afară de asta putem încerca să punem capăt ticăloşiei la care se dedă Dranir acela, cu şerpii săi.

   — Sunt hotărât la asta - zise căpitanul Rogers - a venit vremea ca individul ăla să dispară cu lighioanele lui primejdioase. Fireşte că oamenii mei vor duce bagajele domnilor.

   — Nu e mult de dus - spuse Farrow, zâmbind - e mai practic să colinzi pământul fără bagaje.

   Ajunseră repede la bungalovul colonelului. Se pregătiră odăile pentru oaspeţi şi în curând erau cufundaţi toţi în somn adânc.

   George se trezi brusc. I se păru mai întâi ca visase, că fusese deşteptat de o melodie pe care o cântase zeul visurilor. Dar acum auzi aievea sunetele de flaut în grădină - aceleaşi sunete ciudate pe care le scosese Dranir ca să-şi liniştească şerpii. Tânărul se dădu repede jos din pat şi se repezi la fereastra.

   Luna scalda grădina în lumina ei argintie şi George zări acolo o privelişte atât de neînchipuită, încât se freca la ochi, crezând din nou că visează. Apoi, însă, scoase un strigăt de alarmă.

O FAPTĂ GROZAVĂ

   — TATA, SCOALĂ! Camarazi, sculaţi! Stăpânul şerpilor a ră pito pe soţia colonelului.

   Înmărmuriţi, camarazii dădură buzna în camera tânărului şi priviră pe fereastră; mai avură timp să vadă cum soţia lui Thompson, în vestmânt alb de noapte, dispărea în desişul care mărginea gradina. Dincolo de acest desiş se-ntindea şoseaua care ducea la pădurea în care locuia Dranir.

   — George, dar ce ai? întrebă căpitanul. De ce să nu se plimbe doamna prin grădină? Probabil că nu poate dormi din cauza căldurii înăbuşitoare.

   — Ce s-a întâmplat, domnilor? se auzi atunci, din uşă, glasul colonelului. L-am auzit pe domnul George strigând şi am văzut, cu groază, ca soţia mea a dispărut din dormitor.

   — Repede după dânsul! strigă George şi se repezi la pat, ca să se îmbrace în grabă. L-am văzut pe bătrânul Dranir, ochii-i luceau sinistru în lumina lunii. Mergea de-a-ndărătelea spre tufele alea de colo, cântând din flaut, iar doamna îl urma cu mişcări automate, ca şi cum ar fi fost vrăjită.

   — Dumnezeule, a hipnotizat-o! exclamă colonelul. Oh, domnilor, ajutaţi-mi! Trebuie s-o aducem înapoi pe Violet a mea... Ce poate avea cu dansa omul acela misterios?

   — Îmbracă-te repede! spuse căpitanul. Nu putem pierde o clipa. Bănuiesc eu ce poate avea cu dânsa. Îţi voi explica totul în drum.

   Camarazii se îmbrăcară în cea mai mure grabă şi ieşiră în vestibul. După câteva clipe se ivi şi colonelul.

   — Domnule căpitan, să alarmez garnizoana? întrebă el, agitat.

   — Asta ar fi prea primejdios pentru soţia d-tale răspunse Farrow. Presupun că Dranir urmăreşte numai să ne atragă în desişul în care cobra ne pândeşte. Vrea să răzbune moartea celeilalte cobre, de aceea a hipnotizat-o şi răpit-o pe soţia d-tale. Nu degeaba s-o fi folosit de flautul pentru îmblânzit şerpii - socotea că ne vom trezi şi-l vom vedea.

   — Ticălosul! scrâşni colonelul. De mi-ar cădea în mână! O să-l fac eu să se căiască de nemernicia asta.

   — În primul rând trebuie s-o salvăm pe soţia d-tale şi după aceea ne vom putea ocupa de el, spuse căpitanul. Nu trebuie să uităm că prin răpirea aceasta are acum în mână o armă puternica împotriva noastră.

   — N-ar fi bine să luăm câţiva oameni măcar? stărui colonelul, în vreme ce străbăteau gradina. Daca Dranir va trimite toţi şerpii lui împotriva noastră, fiecare om în plus e de mare ajutor.

   — Nu, nu, să nu pierdem vremea, vom sfârşi noi singuri cu reptilele alea, spuse căpitanul. George, cam pe unde a dispărut? Ah, văd aici câteva fâşii de mătase albă, ceea ce înseamnă ca pe aici a trecut soţia d-tale, domnule colonel.

   George se strecură îndată între tufe, ajunse în curând la gardul de scânduri care înconjura proprietatea şi strigă:

   — Aici s-a făcut o spărtură în gard, deci pe aici a ieşit.

   Când tânărul vru să iasă prin spărtura largă din gard, lovi din greşeală cu piciorul într-una din scânduri. În aceeaşi clipă se dădu speriat înapoi căci de partea cealaltă a gardului răsună şuieratul furios al câtorva şerpi.

   — Ticălosul, a lăsat aici câteva din cobrele sale, strigă tânărul şi aprinse îndată lampa de buzunar.

   Capul scârbos al unui şarpe se repezi atunci înainte, dar George şi smulsese pistolul şi cu un glonţ bine ţintit îi zdrobi capul.

   — Trebuie să sărim gardul prin alt loc - spuse el apoi - se poate ca celelalte cobre de pe aici să se fi retras, speriate de împuşcătură, dar e mai bine să nu ne expunem.

   Alergă vreo zece metri dea lungul gardului, apoi se săltă în sus, îl încălecă şi aprinse iar lampa.

   Un strigăt de spaimă şi de furie scăpă de pe buzele sale. Probabil că Dranir adusese cu sine toate cobrele sale, căci ele mişunau pretutindeni pe lângă gard. Cele mai apropiate care erau izbite direct de lumina vie, se ridicară ameninţător şi săriră în sus.

   E drept că tovarăşii ar fi putut ucide şerpii, unul câte unul, dar asta ar fi cerut mult timp. Bătrânul vrăjitor pusese într-adevăr o barieră la care dânşii nu se aşteptaseră.

   — Trebuie să ne înapoiem şi să ieşim din grădină prin poarta principală - spuse tânărul şi sări înapoi - aici sunt prea multe cobre, pe care bătrânul le-a adus din pădure. Domnule colonel, ar fi bine să trimiteţi încoace câţiva soldaţi că să ucidă reptilele.

   Camarazii străbătură grădina în fugă şi ajunseră la poarta principală dădură buzna afară. Colonelul alergă la cazarma de peste drum, în vreme ce camarazii se-ndreptară îndată spre şoseaua ce ducea în pădure.

   George era cel mai repede de picior. Zbura, nu alta! În mâna stângă ţinea lampa aprinsă, plimbând lumina ei încoa şi-ncolo.

   Ajungând la casa lui Doga, îndreptă lumina înainte şi în clipa următoare inima îi tresări de bucurie.

   La vreo optzeci de metri depărtare o văzu pe tânăra soţie a colonelului, care-l urma în neştire pe bătrânul indian. Dranir nu mai cânta din flaut acum.

   George îşi încordă şi mai mult puterile, apropiindu-se din ce în ce de Dranir, dar acesta, care văzuse lumina lămpii, porni şi el mai repede, iar biata femeie se ţinea după el.

   Tânărul se apropiase până la douăzeci de metri şi văzu în fund pădurea. Dacă Dranir izbutea s-ajungă acolo, soţia colonelului era pierdută.

   George se sili din răsputeri, dar era aproape de capătul sforţărilor. Şi cu groază recunoscu el ca nu-l va mai putea ajunge pe bătrânul indian. Dranir îşi iuţise şi ei paşii alergând surprinzător de repede pentru un om de vârsta lui.

   De asemenea şi biata soţie a colonelului alerga tot mai repede. Tânărul nu cuteza să împuşte, căci ar fi putut-o nimeri lesne pe femeie. Mai întâi trebuia să se apropie, căci depărtarea mai era încă de cel puţin patruzeci de metri. Acum pădurea începea să se vadă lămurit. George trebuia să-ncerce tot posibilul să se apropie, sau trebuia să cuteze să tragă un glonţ, doua. Agitat cum era, însă, în lumina nesigură şi ţinând seamă de mişcările repezi ale bătrânului, împuşcătura ar fi fost îndoielnică.

   Toate sforţările lui George rămăseseră zadarnic şi nu reuşi să micşoreze nici măcar cu un pas distanţa dintre el şi bătrân. Atunci, luând o hotărâre bruscă, se opri, se sili să-şi păstreze liniştea, ca să nu-i tremure braţul, ridică pistolul şi trase.

   O spaimă de moarte îl cuprinse însă văzând că Dranir continuă să fugă; în schimb femeia se prăbuşi la pământ, scoţând un ţipăt. Să fi greşit ţinta oare, el, care nimerea atât de bine de obicei?

   Fără să-şi dea seamă aproape, alerga înainte şi atunci văzu că Dranir se opri brusc şi se-ntoarse. Când văzu zăcând pe şosea trupul nemişcat al femeii, făcu chiar câţiva paşi înapoi.

   George se opri şi dânsul. Ridică pistolul, dar în aceeaşi clipă bătrânul se-ntoarse iarăşi, fulgerător, ca şi cum şi-ar fi dat seamă de primejdie. Însă glonţul şi pornise şi tânărul văzu pe indian căzând grămadă şi îl auzi scoţând un ţipăt.

   După ce se linişti puţin, George se-ndreaptă spre tânăra femeie, care zăcea la pământ. La lumina lămpii cercetă veştmântul alb şi cu bucurie nespusă se încredinţă că nu se vedea nici o urmă de sânge. Atunci îi dădu în gând însă că glonţul ar fi putut atinge capul şi părul des oprise sângele.

   Trecu repede cu degetele prin părul femeii şi cu un simţimânt de uşurare băgă de seamă ca nici acolo nu era sânge. Aşa dar, tânăra femeie se trezise numai din hipnoză când auzise

împuşcătura, apoi se prăbuşise la pământ.

   — Domnule George, ai pus mâna pe el? se auzi deodată glasul lui Petre.

   Îngrijorat pentru soarta lui George, o luase după el, întrecând pe ceilalţi camarazi.

   — După împuşcătura mea sa prăbuşit colo - răspunse tânărul - nu m-am mai sinchisit de el.

   Puse lumină cu lampa înainte şi zise:

   — Nu văd pe nimeni, Ah, colo-n fund te strecoară în desiş... şchiopătează tare. Se şi clătină puţin, înainte de a se face nevăzut printre crengi.

   — Atunci punem noi mâna pe el, spuse George, plin de încredere. Puterea lui s-a spulberat acum. Soldaţii or fi ucis şi ei celelalte cobre şi cu cobra regală vom sfârşi noi repede. Nu mai aştept, însă până dimineaţă, căci cine ştie ce drăcovenie mai născoceşte ticălosul. Îndată ce va fi aici colonelul şi-şi va luă în primire soţia, pornesc în desiş.

   — Hm. dacă fii neapărat, n-am încotro şi o să trebuiască să merg şi eu - spuse Petre - cred că nici n-ar fi atât de primejdios. Am eu o idee cum să facem treaba ca să iasă mai bine. Am însă nevoie de ajutorul lui Kard.

   După câteva minute erau toţi adunaţi acolo. Colonelul nu mal ştia ce să facă de bucurie şi recunoştinţă, când îşi văzu soţia.

   — D-ta rămâi aici, domnule colonei - zise căpitanul. Trebuie să- ţi îngrijeşti soţia, iar noi vom căuta să punem mâna pe Dranir şi să ucidem cobra regală.

   Thompson se lăsase în genunchi lângă soţia să şi-i luase capul în mâini.

   — Domnule căpitan, n-aţi putea să ma ajutaţi mai întâi să o readuc în simţiri pe scumpa mea soţie, se ruga el. Gândeşte-te ce grozav ar fi daca şarpele acela fioros s-ar întoarce pe neaşteptate aici.

   — Voi rămâne eu cu d-ta - se oferi doctorul Bertram - e mai bine să fie un medic de faţă când e vorba de hipnoze. Tocmai la deşteptare se pot ivi tot felul de complicaţii.

   — Atunci totul e în bună regulă - spuse căpitanul - să mergem, camarazi! Dacă Dranir a într-adevăr atât de grav rănit, nu cred să fi ajuns departe. Dar să fii eu băgare de seamă, George!

   — N-avea grijă, tată! răspunse tânărul. Petre mi-a spus însă că are o idee bună.

   — Da, domnule căpitan, vom tăia două crengi mari, cu care eu şi Kard vom putea da frunzişul la o parte ca să cercetăm tufişurile de la distanţă. Dacă se va arăta într-adevăr şarpele, vom avea

destul timp să-l ucidem cu câteva gloanţe.

   — Bravo, Petre, e o idee minunată! încuviinţă Farrow. Ah, uite, nici începe o dâră de sânge. Nu cred ca Dranir să fi ajuns departe, căci glonţul tău i-o fi găurit o arteră, George.

   Camarazii porniră repede spre pădure. Când ajunseră la câţiva metri de desiş, Petre spuse:

   — Văd aici două mlădiţe care sunt foarte potrivite pentru scopul meu. Sunt foarte trainice şi au cel puţin opt metri lungime...

   Nu-şi sfârşi bine vorba, că îndărătul lor răsună un ţipăt ascuţit, urmat de glasurile puternice ale doctorului şi colonelului.

   Întoarseră brusc capelele şi în faţa priveliştea care li se înfăţişă, rămaseră înmărmuriţi. Pe poteca albă venea în goană soţia colonelului, cu braţele întinse şi părul despletit. Alerga atât de repede încât cei doi bărbaţi nici nu se puteau ţine după ea, necum s-o ajungă din urmă.

SFÂRŞITUL LUI DRANIR

   — RĂMÂNEM LINIŞTIŢI LOCULUI şi când se va fi apropiat, sărim la ea şi o oprim - zise căpitanul - mai e încă sub înrâurirea hipnozei şi vrea să se ducă la Dranir.

   — Tată, poate că ar fi în măsură să ne conducă la el, propuse George.

   — Nu, asta ar fi primejdios, căci s-ar putea să muşte pe ea întâi cobra. Aşa dar, fiţi cu băgare de seamă şi prindeţi-o la momentul potrivit!

   Camarazii stinseră lămpile, căci vroiau s-o sperie pe tânăra femeie cu lumina lor orbitoare. Era însă primejdios să stea în bătaia lunei, atât de aproape de pădurea întunecoasă, unde sălăşluia cobra regală. De aceea ei înaintară încetişor în întâmpinarea femeii.

   Dar ca şi cum aceasta le-ar fi ghicit gândul şi tocmai când Petre întinsese braţele s-o prindă, ea coti brusc, trecu pe lângă Uriaş şi înainte ca dânsul să se poată întoarce, ea şi făcuse câţiva paşi spre desiş.

   — Repede după dânsa! - strigă Farrow - în nici un caz nu trebuie să intre în pădure! Daca izbuteşte totuşi, atunci urmaţi-o cu băgare de seama!

   George o zbughi înainte şi câştigi câţiva paşi faţă de tovarăşii săi. Dar femeia, pârând ca bănuieşte apropierea tânărului, îşi iuţi paşii în aşa fel încât spori şi mai mult distanţa.

   Cu toate străduinţele sale, George nu izbuti s-o ajungă şi o văzu pierind în desiş. Tânărul fu cat p-aci să aprindă lanterna, dar îşi spuse ca prin asta l-ar putea zări cobra regala. La o primejdie din partea bătrânului indian nu se gândea, socotind ca Dranir era grav rănit. Din fericire, putea vedea din când în când vestmântul alb al femeii ivindu-se înaintea lui, căci copacii erau prea aproape unul de altul şi cădea destula lumina prin frunzişul lor.

   Într-un rând George se-ntoarse şi văzu îndărătul lui lumini; în acelaşi timp auzi pârâit de crengi. Asta însemna că veneau camarazii, dar mai erau la cei puţin opt metri îndărătul sau. Şi dacă Naja bungarus l-ar ataca acum, atunci era pierdut înainte ca ei să-i poată veni în ajutor. Deodată îşi dădu seamă că tânăra femeie nici nu apucase măcar direct spre coliba bătrânului. Aceasta se afla spre fluviu, pe când dansa pornise către inima pădurii. Oare şi Dranir să fi fugit pe aici?

   George aprinse lampa pentru puţin timp şi căuta să descopere

în grabă vreo urmă de sânge. Dar părea că pe acolo trecuse numai doamna Thomson, căci el descoperi fâşii din vestmântul ei de noapte, agăţate de scaieţi.

   Priveliştea asta îl umplu iarăşi de o furie grozavă împotriva indianului. Biata femeie alerga aici în pantofiorii ei de casă, cu vestmântul subţire de mătase din care rămăseseră, probabil, numai zdrenţele. Mărăcinii trebuie să-i fi sfâşiat pielea şi cu toate astea era nevoită să se supună forţei misterioase a indianului, urmându-l.

   Gândul acesta îi dădu lui George puteri noi. Îşi învinse oboseala care era gata să-l doboare şi luând-o la goană cât îi îngăduia locul acela, câştiga teren. Nu trecu mult şi se afla numai la vreo trei paşi de tânăra femeie, când George hotărî să facă tot ce-i sta în putinţă ca s-o ajungă, în sfârşit şi s-o oprească. Camarazii săi rămăseseră ceva mai în urmă, dar el îşi zise că ei se vor grăbi să se apropie, căci dânsul le va striga c-o ajunsese pe doamna Thompson.

   Dar când tânărul se năpusti între cele două tufe şi întinse braţele să prindă pe fugară - se opri deodată speriat; femeia dispăruse fără urma! Cu câteva clipe înainte îi văzuse încă vestmântul alb, auzise încă foşnetul frunzelor înaintea lui şi acum ea se făcuse nevăzută, privi disperat în jur. Deodată tresari speriat. În desiş, cam dinspre luminişul unde se afla coliba bătrânului indian, răsuna un hohot de ras batjocoritor. Ştia oare Dranir că femeia îi scăpase lui George tocmai când el crezuse ca pusese mana pe ea?

   Tânărul se înfiora. Apoi auzi cum tovarăşii săi apucaseră în alta direcţie. Petre striga atât de tare, încât îl putu auzi.

   — Aici e o poteca, domnule căpitan. Pare să ducă chiar într- acolo de unde s-a auzit hohotul de ras. Cu siguranţă ca şi domnul George a pornit pe această potecă.

   George nu văzuse, fireşte, nici o potecă, pentru că nu-şi aprinsese lampa. Şi nici n-ar fi luat-o o în seamă, căci hipnotizata fusese în faţa lui. Şi nici acum nu dădu vreo atenţie faptului că tovarăşii săi apucaseră pe alt drum deoarece trebuia să afle în primul rând unde dispăruse doamna Thompson.

   Aprinse lampa de buzunar şi lumină tufele. Ştia bine că se afla în mare primejdie, căci în fiecare clipa putea ţâşni de undeva căpăţâna fioroasa a cobrei regale. Şi atunci ar fi fost prea târziu să se apere. Poate ca nici n-ar fi avut răgazul să scoată pistolul. Îndepărta cu energie gândul acesta şi căuta mai departe. Taina trebuia să fie foarte aproape de cele doua tufe prin care tocmai se strecurase, căci numai cu doua clipe înaintea lui ajunsese doamna

Thomson în micul luminiş dintre tufele acelea uriaşe. La gândul acesta, George, care trecuse cu un pas de tufa din stânca, se- ntoarse îndărăt. Atunci văzu lângă tufa din dreapta o fâşie subţire din vestmântul femeii. Într-acolo se-ndreptase, deci, ea trebuie să se fi strecurat înapoi în tufiş, căci făşia aceea atârna jos de tot de ramuri.

   George se lăsă imediat în patru labe şi se târî în tufiş, fără să ţină seamă de vreo primejdie..

   Dar după ce pătrunse înăuntru, ochii i se holbară de uimire. În inima tufişului era o spărtura destul de mare, un loc liber, rotund, pe care nimeni nu l-ar fi bănuit de afară. În mijlocul acestui loc se vedea însă lămurit pervazul unui chepeng, atât de acoperit cu muşchi, încât abia se putea deosebi. Chepengul trebuie să fi stat deschis - cu siguranţă că Dranir îl deschisese, înainte de a o hipnotiza pe tânăra femeie.

   După ce dânsa intrase înăuntru, se închisese la loc chepengul şi bătrânul indian trebuie să fi auzit asta, mulţumită vreunei instalaţii ce o avea acolo. De aceea hohotise atât de batjocoritor. Ştia ca prada să e la adăpost.

   Prin aceasta deschidere şi închidere a chepengului, se desluşeau însă bine marginile.

   George nu stătu mult pe gânduri. Vârî repede cuţitul într-una din crăpături şi cu multă greutate ridică în sus chepengul.

   În lumina lămpii sale văzu trepte mari de piatră. În vremuri străvechi va fi fost acolo un templu uriaş, din care nu mai rămăsese decât acest gang subpământean.

   În vreme ce cobora treptele, gândul lui George se duse, fără voie, la vechiul oraş Anuradhapura din Ceylon, care, ducă ce a fost părăsit de populaţie, fu înghiţit cu totul de pădurea seculară. Numai întâmplător fu iarăşi descoperit şi astăzi încă se minunează călătorii în fata clădirilor impunătoare şi monumentelor care veacuri de-a rândul au rămas ascunse privirilor omeneşti.

   Poate că-i era dat şi lui să facă o astfel de descoperire? Dar înlătura repede gândul acesta, spunându-şi că avea altceva mai bun de făcut deocamdată.

   Coborâse opt trepte şi acum se găsea într-un gang înalt, cu tavanul boltit. Pereţii erau din lepezi mari de piatra şi podeaua la fel.

   George nu-şi pierdu vremea minunându-se de gangul acesta ciudat. Patna era un oraş vechi, aşa-zisul oraş „sfânt", astfel ca era probabil că fusese cândva un templu pe locul acesta care a fost dărâmat, poate, de secte potrivnice.

   Tânărul era mulţumit că găsise drumul pe care apucase sărmana doamnă Thompson. Gangul mergea în direcţia de unde răsunase hohotul de ras. George se pricepea să socotească dinainte şi îşi dădu seamă ca se afla la vreo patruzeci de metrii de luminişul în care îşi avea coliba bătrânul Indian. Poate că izbutea s-o ajungă pe doamna Thompson înainte ca ea s-ajungă la Dranir.

   Acolo s-ar fi aflat în mare primejdie, căci ticălosul ar fi folosit-o ca ostatecă, pentru să-şi salva proprie să viaţă, sau poate, în fanatismul său, ar ucide-o fără milă.

   Adunându-şi toate puterile, porni în goană pe gangul subteran. Orice clipă era preţioasă.

   Deodată auzi înaintea lui un ţipăt grozav scos de un glas de femeie. La vreo zece metri înaintea lui gangul făcea o cotitură şi ţipătul se auzise dindărătul acestei cotituri.

   Ţipatul acela fusese atât de grozav, încât George se opri în toiul fugi. Genunchii îi tremurau şi fu nevoit să-şi adune toată energia, ca să nu se prăbuşească.

   Venise, totuşi, prea târziu? Cele câteva clipe pe care se pierduse sus, în tufiş, cu căutatul fuseseră de-ajuns pentru ca biata femeie şi fie ucisa?

   La gândul acesta George îşi muşcă buzele de furie.

   Deodată, însă, îşi înălţă trupul. Auzea lămurit un zgomot ciudat, dar pe care-l cunoştea destul de bine, căci îl auzise în casa lui Doga, când uriaşa cobră regală se târâse spre fereastră ca să-l urmeze în desiş pe stăpânul ei.

   „Grozava" venea iarăşi. Probabil că locuia în gangul acesta vechi şi poate că strămoşii ei fuseseră cândva păzitorii sfinţi ai acestui templu.

   George îndreptase chiar înainte lumina lămpii sale şi razele ei căzură pe bolovanii de lângă cotitura. Atunci zgomotul acela încetă brusc şi tânărul îşi zise că şarpele stătea la panda îndărătul cotiturii. De sigur că se va năpusti asupra lui, daca va merge înainte şi va trece pe acolo. Probabil că în acelaşi fel o atacase şi pe biata doamnă Thompson pe când fugea. Ţipătul fusese o dovadă.

   George se simţi năpădit de o furie fără margini împotriva cobrei şi mai mult încă împotriva bătrânului care o subjugase voinţei sale pe biata femeie.

   Recăpătându-şi repede calmul, George chibzui cu înfrigurare câteva clipe, apoi, luând o hotărâre bruscă, stinse lampa. Un întunerec de nepătruns se făcu în gang.

   Ascultă cu încordare, spunându-şi ca va ţâşni acum din întunerec, ca să-i atace, îndată ce va auzi târşâitul ei pe pământ, va trebui să aprindă iarăşi lampa, ca să poată slobozi un glonţ

bine ţintit.

   Din pricina enervării, însă, sângele îi vâjâia în urechi atât de tare încât nu se mai auzea nimic altceva. Şi inima îi zvâcnea cu atâta putere, de parcă stătea gata să-i spargă pieptul, cu pistolul întins, cu degetul arătător al mâinii stângi pe butonul lămpii de buzunar, viteazul tânăr stătea în întunericul acela înfiorător şi aşteptă apropierea grozavului duşman.

   Deodată i se păru că aude scâncete şi gemete slabe. Oare doamna Thomson nu fusese muşcată şi ucisa de şarpe?

   Da, era într-adevăr un geamăt, apoi un scâncet, care numai de la biata femeie putea proveni. Trăia, aşadar, se zvârcolea în chinuri grozave, probabil, între moarte şi viaţă; dar poate că mai putea fi salvată dacă doctorul venea în graba.

   Trebuia deci să cuteze, trebuia să pornească înainte şi să provoace atacul cobrei regale. Voia tocma să aprindă lampa de buzunar, când îi veni o idee.

   În clipa următoare îşi şi scosese pumnalul şi-l azvârli cât putu mai departe. Dacă şi-ar fi luat cu dânsul casca tropicala, ar fi aruncat-o pe aceasta păstrând pumnalul ca arma, pentru caz de nevoie.

   Dar şiretenia lui reuşi. Abia se izbise pumnalul de peretele de stâncă şi căzu apoi jos cu zgomot; că se auzi un şuierat furios, apoi un sunet înăbuşit ca şi cum un ciocan de fier ar fi izbit stanca. George aprinse imediat lampa şi în clipa următoare detună pistolul său.

   Într-adevăr, şarpele o zbughise înainte când auzise zgomotele acelea lângă ei. Se lipise de peretele stâng al gangului în care se afla tânărul şi înainte de a se putea dezmetici, fu învăluit în lumina lămpii de buzunar.

   Dar George fusese prea iritat. Glonţul sfâşiate pielea de pe ceafa cobrei, rana nu era însă mortala, sau cel puţin atât de gravă ca s-o ameţească, după cum nădăjduise tânărul. Înainte să poată trage a doua oară, uriaşul şarpe se dădu înapoi.

   George îşi făcu imputări amare că nu-şi luase mai mult timp pentru ţintit. Atunci glonţul său ar fi zdrobit, cu siguranţă ceafa reptilei şi orice primejdie ar fi fost înlăturată.

   Acum stătea însă iarăşi ca mai înainte, şarpele pândea îndărătul cotiturii gangului, mai furios şi mai însetat de răzbunare.

   Ascultă din nou cu încordare. După împuşcătură, gemetele şi scâncetele încetaseră - dar acum începură iar. Tânăra femeie trebuia salvată şi fără îndoiala că ne afla în apropierea fioroasei reptile. Să mai încerce odată şiretlicul dinainte, poate ca şarpele furios cădea iar în cursă. De asta data, George scoase cuţitul lui mare de buzunar, stinse lampa şi ascultă iarăşi. Trebuia să aştepte câteva clipe, apoi avea de gând să zvârle cuţitul.

   Atunci i se păru că aude un târşâit uşor. Simţea cum părul i se face măciucă; îşi schimbase oare şarpele tactica? Se pregătea să atace pe întuneric, duşmanul care îl rănise?

   Făcând o sforţare ca să nu-i tremure mana, George aprinse iar lampa. Dar se dădu fulgerător înapoi, căci numai la doi metri de el reptila îşi înălţa capu-i scârbos.

   Ea se repezi, dar nu-l atinse pe tânăr. În clipa următoare detunară două împuşcături. Dar şi de data aceasta George nu ţintise bine, căci îşi putu da seamă lămurit că gloanţele sfâşiaseră numai carnea de la ceafa şarpelui.

   Acesta lăsă fulgerător capul în jos şi George trase din nou, crezând că reptila va repeta atacul.

   Cu toate că şi glonţul acesta nu făcu decât să-i sfâşie carnea, târâtoarei îi pierise pofta de atac. Bănuia, se vede, că-şi găsise naşul şi poate că şi împuşcăturile o speriaseră.

   Se retrase cu atâta repeziciune, încât glonţul pe care-i mai slobozi George se lovi de stânca, fără s-o rănească.

   Târâtoarea dispăruse iarăşi pe după colt. Câteva clipe George chibzui dacă să se repeadă într-acolo şi, luând-o prin surprindere, să-i trimită glonţul hotărâtor. Dar mai avea numai doua cartuşe în încărcător şi asta era prea puţin pentru o faptă atât de îndrăzneaţă.

   Vârî repede arma în brâu şi scoase al doilea revolver. După ce trase piedica, stătea însă iar în gânduri. Cu două clipe înainte ar fi cutezat să se apropie. Şarpele se auzi iar ca se apropie, se va ridica iar în poziţie de atac şi când dânsul va ajunge la cotitura, reptila va ataca repede, nedându-i timp să tragă.

   Trebuia să încerce din nou s-o momească, orbind-o cu lampa. Stinse repede lumina şi ascultă. Venea iarăşi?

   Nu, erau gemetele bietei femei. Ce chinuri trebuia să îndure! George îşi aminti a fi citit că veninul de şarpe arde ca focul, în vine.

   Trebuia s-o scape, trebuia să-l aduci repede pe doctorul Bertram.

   Scoase iarăşi cuţitul de buzunar şi-l zvârli înainte. Când acesta căzu jos i se păru că aude din nou târşâitul şarpelui.

   Aprinse repede lampa şi trase. Glonţul se izbi însa de stâncă.

   Fărâme de piatră zburară în juru-i şi ele trebuiră să fi nimerit şarpele, căci George auzi o şuierătură grozavă, apoi târşâitul trupului, care se îndepărta.

   Viteazul tânăr se repezi îndată înainte. Până a nu ajunge însă,

la cotitură auzi iarăşi ţipătul de groaza al doamnei Thompson.

   Fără să ţină seamă de primejdie, făcu încă un pas ajunse la cotitură. Lumină repede în gangul celălalt şi văzu cu spaimă că acesta era lung numai de câţiva metri. Apoi se făcea iarăşi o cotitura spre stânga, astfel ca gangul mergea în direcţia de la început.

   Îndărătul acestei noi cotituri trebuia să zacă biata femeie, câci acum George auzi din nou, foarte lămurit, scâncetele şi gemetele ei.

   Sari repede înainte şi când ajunse la cealaltă cotitura şi lumina în juru-i, văzu în faţa lui pe doamna Thompson, care încerca să se ridice. Părea că nici nu vede lumina vie a lămpii şi când George o strigă, ea nu lăsă să se ghicească prin nimic că-i auzise strigătul.

   George lumină în lungul gangului. La vreo cincisprezece metri depărtare, începea o a doua scară. Pe acolo trebuia să fie ieşirea în luminiş, poate ca în tufişul de lângă colibă, de unde se iviseră cele două cobre regale în dimineaţa trecută.

   Tânărul se apropia de doamna Thompson şi-i atinse uşurel braţul. Ea scoase iarăşi un ţipăt, atât de grozav încât dânsul se dădu înapoi, înspăimântat.

   Cu siguranţă că nenorocita credea că fusese atinsă din nou de reptilă. In primul rând trebuia fie răpusă dihania aceasta, apoi trebuia să fie silit Dranir s-o trezească pe biata femeie din somnul hipnotic în care o cufundase.

   George îşi făcu repede loc pe lângă dansa, o atinse cu prilejul acesta şi ea scoase iarăşi ţipatul acela înfiorător.

   Tânărul se mira că tovarăşii săi nu auziseră de fel răcnetele femeii. Dar probabil că fuseseră nevoiţi să facă un ocol şi nici nu se aflau încă în luminiş.

   Merse repede înainte, urcă treptele în goana şi văzu o privelişte atât de groaznică, încât ramase ţintuit pe ultima treaptă.

   Scara se sfârşea în coliba bătrânului indian. Dranir zăcea ghemuit pe o rogojină la câţiva metri de George. Ţinea flautul la gură, dar nu scotea decât sunete slabe, căci se părea că abia mai poate respira.

   Rana pe care i-o pricinuise glonţul tânărului trebuia să fie foarte gravă. În faţa bătrânului, însă se legăna cobra regala. Capul ei atingea aproape tavanul colibei, ochii ei mici scânteiau ciudat şi sângele îi curgea şiroaie din rănile de la ceafa.

   Înainte ca George să se poată smulge din înmărmurire, Dranir lăsă să-i cadă flautul. În aceeaşi clipa capul grozavei târâtoare căzu în jos, colţii-i puternici se înfipseră în umerii bătrânului care fusese atunci stăpânul ei.

   Cu un ţipăt înfiorător, Dranir sări în picioare, bătu cu braţele aerul, apoi se prăbuşi greoi.

   În aceeaşi clipă îndărătul lui George se auzi iar ţipătul doamnei Thompson, dar tânărul n-avea timp acum să-l ia în seama. Cobra ridicase din nou capul, îşi legăna trupul încoa şi-ncolo - îşi îndreptă ochii spre George...

   Doua împuşcături detunară, trupul şarpelui fu zvârlit înapoi, târâtoarea începu să se zvârcolească în coliba îngustă, spărgând tot ce întâlnea în cale.

   George se retrăsese îndată. Ştia că nimerise bine acum, amândouă gloanţele găuriseră ceafa reptilei.

   Totuşi, nu trebuia să rămână în apropierea trupului ce se zbătea în luptă cu moartea, căci chiar, fu ultima clipă cobra şi-ar fi putut înfige colţii în carnea lui.

   Cobora două trepte, atâta cât să mai poată privi în colibă. Atunci auzi îndărătul său un oftat adânc, apoi întrebarea:

   — Dumnezeule, unde mă aflu?

   Tânărul întoarse repede capul şi o văzu pe doamna Thompson îndărătul său. Ea îşi acoperi repede ochii cu mâna, căci o orbea lumina lămpii şi repetă întrebarea dinainte.

   — Sunteţi în deplină siguranţă, doamnă - răspunse tânărul, cu blândeţe - eu sunt George Farrow.

   În loc de răspuns, biata femeie leşină. Din fericire camarazii veniră şi ei îndată.

   Doamna Thompson se trezi din leşin abia când fu iarăşi în patul ei. Nu-şi aducea aminte de nimic şi nu ştia că trecuse printr-o aventura atât de grozavă.

   Recunoştinţa colonelului fu nemărginită. Vru să oprească mai mult timp la dânsul pe vitejii camarazi, dar căpitanul refuză, susţinând ca trebuie să plece neapărat.

   Şi după un călduros rămas-bun, a doua în zori porniră spre ţara prietenului lor.

SFÂRŞIT

Volumul 114

MINUNI SUB PAMÂNT

  ORAŞUL SCUFUNDAT

  DOCTORUL BERTRAM urmă să povestească lui George:

  — Căpitanul Thiago, care fusese mult timp tovarăşul nostru de suferinţă, porni spre Răsărit cu soldaţii săi şi cu bandiţii prinşi - temuţii „piraţi ai fluviului Sabi".

  După ce trupa se pierdu în zare, noul nostru camarad, profesorul american James Therry, stăpânit de setea lui de a descoperi cât mai repede oraşul scufundat, făcu stânga-mprejur şi o luă repede la picior spre Apus, dea lungul fluviului Sabi. Abia avurăm, vreme să încărcăm proviziile luate din tabăra bandiţilor şi să-l urmăm.

  — Ei, domnule profesor, mai încet! strigă Marian, râzând. N-avea grijă, ajungem noi la vreme la oraşul d-tale scufundat.

  Ne apropiarăm de Therry, care se oprise în loc şi ne aştepta.

  — Domnule Farrow - spuse el - socot ca peste vreun ceas vom ajunge la oraşul cu pricina. Cu siguranţă că ruinele lui, ca şi fortificaţia, vor fi acoperite de plantaţii, astfel că în primul rând va trebui să găsim o intrare. Fireşte că va fi foarte greu să ne facem o idee despre oraş, căci străzile sau drumurile vor fi, de sigur, acoperite complet cu pământ. Aşa dar, singurul noroc ce l-am putea avea va fi să găsim intrări în case. Daca presupunerea - mai bine zis speranţa mea se va confirma - ca e vorba de un vechi monument cultural, atunci fireşte că voi lua înţelegere cu guvernul portughez, ca să mi se încredinţeze cu conducerea săpăturilor de care va fi nevoie.

  — Mai întâi de toate să vedem dacă putem descoperi vreun oraş - râse Marian - deşi sunt şi eu înclinat a crede că e posibil să fie. A! Uite colo în fund nişte coline, poate c-am şi ajuns la ţintă.

  Erau ridicături de pământ acoperit cu iarbă şi tufe, la fel ca acelea care acopereau fortăreaţa părăsită. Numai că suprafeţele lor erau mult mai întinse.

  Apropiindu-ne, văzurăm că aceste coline aveau forme foarte regulate, făcând impresia unor meterezuri de fortăreaţă modernă.

  — Probabil că sub aceste ridicături de pământ e ascuns un zid care ducea de jur împrejurul oraşului - zise Therry - asta ar fi dovadă că acei care au clădit oraşul stăteau pe o treaptă înaltă de cultură. Haideţi repede, domnilor, trebuie să ne căţărăm acolo ca să ne facem o idee de lucru în întregul lui.

  Fără să mai piardă timpul, el îşi făcu vânt pe povârnişul înalt de vreo zece metri, se opri pe vârf încremenit, pentru ca apoi să ne facă semne şi să strige:

  — Veniţi repede, domnilor, l-am găsit!

  Când ajunserăm şi noi sus după câtva timp, văzurăm că într-adevăr

era vorba de un zid cu o întindere neobişnuită.

  Uriaşul meterez acoperit de vegetaţie forma un patrulater lung şi lat de vreun kilometru. În mijlocul acestui meterez se ridicau nenumărate coline, astfel orânduite încât recunoşteai îndată o aşezare de oraş.

  O colină foarte mare, exact în mijlocul meterezului, stârni cu deosebire interesul nostru şi Therry zise cu însufleţire:

  — Domnilor, cu siguranţă că aici a fost un templu. Acolo trebuie să pătrundem în primul rând. Te pomeneşti că asta e cea mai mare descoperire făcută în veacul acesta. Repede la vale!

  — Stai! strigă Marian. Mi se pare că am văzut nişte umbre colo jos, lângă coliba aceea înaltă. Trebuie să fim cu băgare de seamă, domnule profesor, căci s-ar putea să-şi fi găsit aici o ascunzătoare negri sau indivizi care fug de lumina zilei. Să ţinem armele pregătite.

  — Ce, să şi îi descoperit oare cineva taina acestor coline? făcu profesorul. Asta ar fi o mare dezamăgire pentru mine. Haideţi repede, trebuie să mă încredinţez!

  Şi fără să ţină seamă de prevenirile lui Marian. Coborî în goană povârnişul. Fireşte că urmăreau repede, dar el tot ne-o luase înainte cu vreo zece metri.

  Coboram într-adevăr nişte străzi, deşi erau acoperite câţiva metri cu pământ, pe care creştea o iarbă deasă. Dădurăm într-o stradă care mergea în linie dreaptă de la răsărit spre apus prin oraşul misterios. Adesea trecem prin străzi lăturalnice care duceau şi ele în linie dreaptă, însă de la Nord la Sud.

  Cu toate că mergeam în fugă, zăream adesea deschizături de diferite mărimi în vegetaţia deasa care acoperea clădirile vechi. Probabil că erau ferestre şi uşi.

  Deodată profesorul zări pe dreapta, într-o stradă lăturalnică.

  În curând ajunserăm şi noi acolo şi la vreo douăzeci de metri în dreapta noastră, văzurăm colina înaltă sub care, după toate probabilităţile, se afla templul oraşului de odinioară.

  Profesorul se făcu nevăzut. Iuţirăm paşii, căci dispariţia brusca a lui Therry ne păru misterioasă, deoarece Marian vorbise cu puţin înainte de nişte umbre pe care le văzuse pe lângă templul acela.

  Colina se înalta pe un loc pătrat, mărişor. Şirurile de coline, sub care erau ascunse casele, se aflau la vreo cinsprezece metri depărtare de fiecare parte a presupusului templu.

  Ne despărţirăm: Marian cu servitorul lui Therry alerga la dreapta în jurul colinei, eu cu Pongo la stânga. Când ajunserăm însă amândoi pe partea cealaltă. Marian şi boy-ul nu se mai vedeau. Trebuie, deci, să fi găsit intrarea, îmi spusei.

  — Repede, Pongo, şopti. Am presimţirea că s-a întâmplat ceva neplăcut.

  — Să fie cu băgare de seama, Master Bertram, mă preveni Uriaşul. Aici nu e bine!

  Dar nu ţinui semnă de cuvintele lui, căci îmi spuneam că se trezise superstiţia în Pongo.

  Alergai spre latura a treia şi acolo băgai de seamă imediat o deschizătura mărişoară la pământ. Poarta trebuie să fi fost deci foarte înaltă, de vreme ce mai ieşea atâta în afară, cu tot pământul ce se depusese.

  Când fui în faţa deschizăturii întunecoase, ceva mă îndemnă să nu pătrund înăuntru aşa cu una, cu doua. Aprinsei repede lampa de buzunar şi îndreptai lumina în deschizătură. Văzui însă numai la dreapta şi la stânga, lespezi mari de piatră, bine potrivite una lângă alta. Zidul să fi avut doi metri grosime şi încăperea dindărătul lui era atât de mari incit lampa lumina numai o mică bucată din podeaua prăfuită.

  Şi atunci făcui îndată descoperirea că Marian, profesorul şi micul boy intraseră în încăperea misterioasă, căci întipăriturile paşilor lor se vedeau lămurit.

  Spre spaima mea, însă văzui şi alte urme - de picioare mari, goale. Aşa dar nu se înşelase Marian spunând că zărise nişte umbre.

  Se vede că se aţineau negri înăuntrul clădirii. Sfătui la gânduri dacă să intru şi eu, când Pongo îmi şopti:

  — Messer Bertram, mai bine rămânem aici.

  — Pongo, camarazii noştri au intrat însă acolo, după cum poţi recunoaşte după urme - răspunsei eu - şi afară de asta au întrat şi negrii. Trebuie să vin în ajutorul tovarăşilor.

  Uriaşul mormăi ceva neînţeles, dar în aceeaşi clipa mi se păru ca aud un strigat slab din înăuntrul clădirii misterioase şi, fără să mai şovăi, intrai cu băgare de seamă înăuntru.

  Nu sfătui să mai văd dacă mă urma Pongo. Drumul ducea în pantă.

  Când trecui zidul, cea dintâi grijă a mea, fu să îndrept lumina de amândouă părţile. Cu prilejul acesta băgai de seamă că pereţii încăperii uriaşe erau acoperiţi cu semne ciudate şi figuri de animale săpate în piatră.

  Îndreptând lumina lămpii drept înainte, tresărit puternic, speriat şi surprins; în fată îmi rânjea un chip uriaş şi grozav, înconjurat de şerpi fioroşi.

  O clipă numai ţinu spaima mea, căci recunoscui că e vorba de statuia enormă a zeiţei indiene Kali - Kali Sângeroasa, Gâtuitoarea.

  Cum ajunsese aici, în continentul acesta îndepărtat?

  Câteva clipe rămăsei nemişcat, privind statuia uriaşa. Apoi lăsai întâmplător în jos lumina lămpii şi văzui ca Idolul stătea pe un soclu înalt de piatră, în faţa căreia stătea o piatră lungăreaţa şi înaltă, care cu siguranţă că servise pentru jertfe în vremurile îndepărtate.

  Fui smuls din gândurile mele, băgând de seamă ca toate urmele de puşi duceau în linie dreaptă spre lespedea de jertfa şi dispăreau acolo.

  Aşadar, piatra aceasta trebuia să ascundă o taina pe care ţineam neapărat s-o dezleg.

  Cu băgare de seama, plimbând mereu în jur luminii lămpii, paşii spre lespede.

  Deodată, mă opri. Auzisem un murmur slab, dar nu putui recunoaşte de unde venea şi ce să îi însemnând. Suna aproape ca murmurul unui fluviu subteran - dar îmi spune-i îndată ca nu putea fi asta, căci era de neînchipuit cu fluviul Sabi care curgea în apropiere, să aibă un afluent subteran.

  Curând putui deosebi mai bine zgomotul şi băgai de seamă că trebuia să fie murmurul unei mulţimi omeneşti.

  Mă cuprinse o spaimă grozavă. Murmurul suna atât de regulat, ca şi cum un întreg sobor de preoţi ar înălţa rugăciuni. Şi făcând legătura cu zeiţa Kali, nu putea fi vorba decât de o jertfă - poate că se îndeplinea ceremonia jertfirii camarazilor mei.

  La gândul acesta uitai de orice prevedere şi mă apropiai repede de piatra la care duceau urmele. Într-un rând mi se păru că se mişcă una din lespezi care formau podeaua, - dar nu ţinui în seamă asta.

  Când fui însă în faţa pietrei vechi, nu mai auzii murmurul dinainte.

  Prinsei blocul de piatră şi încercai să-l dau în lături, dar cu toate străduinţele mele, nu izbutii.

  Cuprins de deznădejde mă sprijinii de el şi deodată piatra mare şi grea începu să se dea încetişor îndărăt. O putui împinge până la soclul statuii şi în faţa mea se făcu o deschizătură întunecoasă în podea, din care pătrundea un aer rece şi umed.

  La lumina lămpii mele văzui trepte largi de piatră, care duceau în adânc. Fără să şovăi, începui să le cobor, dar abia coborâsem trei trepte când auzii, înăbuşit, glasul lui Marian răsunând din întunericul din faţa mea.

  — Ia seama, Robert, capcana, repede înapoi!

  Apoi glasul său amuţi atât de brusc, încât îmi dădui seamă îndată că fusese împiedicat cu dea sila să-şi urmeze vorba.

  Îmi recăpătai repede cumpătul şi dintr-o săritură urcai îndărăt cele trei trepte.

  Era şi timpul, căci uriaşa piatră de jertfă se rostogoli repede înainte şi se opri la locul ei. Cu siguranţă că m-aş îi ales cu picioarele zdrobite, dacă n-aş fi sărit afară atât de repede.

  În aceeaşi clipă pricepi ca lespedea podelei, care se lăsase puţin când înaintasem eu, trebuia să fi stat în legătură cu vreo instalaţie de semnalizare, care dădea de veste celor de jos ca intrase cineva.

  La gândul acesta ieşi în goană din misteriosul templu. Când trecui de zidul gros, îl strigai încet pe Pongo şi văzui atunci ivindu-se făptura-i uriaşă lângă mine.

  — Bine făcut că strigai, Messer Bertram - zise el.

  Vroia să zică prin asta că ar fi înhăţat, cum ştia el, pe omul ce-ar fi ieşit de acolo, neputând şti cine este, din pricina întunericului.

  Îi spusei în grabă ce aflasem şi el răspunse, îngândurat:

  — Foarte rău, dar Pongo văzut aici doi negri care alergat către colină, spunând acestea arată spre partea opusă a vechiului templu. Acolo trebuia deci să fie o a doua intrare şi imediat o lua la fuga în jurul colinei, strigându-i lui Pongo să mă urmeze.

  Dar zadarnic căutai o ieşire.

  Deodată, însă, îl auzi pe credinciosul nostru camarad:

  — Vino, Masser, aici urme de negri.

  Într-adevăr, în iarba deasă se vedea o dunga îngustă. Firele erau culcate în aşa fel încât arătau spre colină.

  Ne luarăm după această urmă a celor doi negri, care dispărea îndărătul unui tufiş mic. Dând în lături frunzişul, văzui o deschizătură de vreun metru înălţime, care începea chiar de acolo. Şi se vedeau foarte lămurit urmele lăsate de Negri când intraseră înăuntru.

  — Masser fie cu băgare de seamă! mă preveni Pongo din nou.

  Şi deoarece ştiam cât de primejdioasă e întreprinderea mea, îi şoptii:

  — Pongo, tu rămâi afară. Numai dacă vei vedea că nu mă întorc, va trebui să încerci să ne liberezi. Sau urmează-mă de la distanţă, c-a să vezi sau să bagi de seamă dacă voi cădea cumva într-o cursă.

  Credinciosul uriaş încuviinţă din cap, iar eu mă lăsai repede la pământ şi îndreptai lumina lămpii în deschizătura întunecoasă. Ca şi la intrarea în templu, ducea şi aici o pantă devale. Plimbai lumina încoa şi încolo şi văzui sub mine o încăpere potrivit de mare, tot din blocuri de piatră şi care avea la stânga o deschizătură întunecoasă.

  Ascultai cu încordare şi neputând descoperii nimic ce mi-ar fi dat de bănuit, îmi dădui drumul la vale.

  Când ajunsei jos şi mă ridicai, cea dintâi grijă a mea fu să caut urmele celor doi negrii, care se vedeau lămurit în pătura deasă de praf şi murdăria de pe podea.

  Ciudat era că ele nu duceau spre deschizătura din zidul stâng, ci înapoi lângă panta de lângă zidul prin a cărui deschizătură intrasem eu.

  Pornii cu băgare de seamă după urmele acestea şi dădui de o deschizătură îngustă de înălţimea unui om, care ducea drept în sus. Mă strecurai înăuntru cu revolverul în mâna dreaptă şi cu lampa de buzunar în stânga.

  O clipă mă gândii cum va găsi Pongo drumul acesta, căci el n-avea lampă. Trebuie să mă întorc şi să-i dau de veste. Când ajunsei însă la intrarea îngustă, aceasta se întunecă, acoperită de făptura unui om.

  — Pongo stă mal bine aici, şopti uriaşul. Sus poate vedea negri.

  Avea dreptate - îi arătai repede intrarea ascunsa folosită de Negri,

apoi porni dea lungul unui gang îngust şi atât de scund încât fui nevoit să aplec capul.

  Îmi dădui seamă lesne că gangul acesta ducea spre templu. Şi deoarece mergea în jos, presupusei că voi ajunge în încăperile subpământene ale vechiului templu.

  După vreo zece paşi stinsei lampa, căci s-ar fi, putut ca lumina să fie

zărită de vreun paznic ascuns. După alţi şase paşi, mâinile mele întinse se izbiră deodată de un zid şi îmi dădui seamă ca acesta era alcătuit tot din blocuri mari de piatră, ca şi la templul de dincolo. Eram deci aproape de ţintă şi numai intrarea mai trebuia s-o găsesc.

TAINELE VECHIULUI TEMPLU

  IMI ÎNCORDAI AUZUL căci mi se păru că aud un murmur slab. Lipii urechea de zid şi acum putui prinde mai bine sunetele.

  Ca şi înainte, îmi făcea impresia că sunt rugăciuni înălţate de mulţi oameni şi iarăşi mă cuprinse îngrijorarea de soarta lui Marian, a profesorului şi a micului negru. Tocmai vroiam să aprind din nou lampa, când auzii un zgomot slab în apropierea mea. Era un sunet metalic, ca un scârţâit de uşa.

  Mă dădui repede cu un pas îndărăt şi în aceeaşi clipă simţi o boare de aer, care-mi sufla în fata un miros ciudat, de parcă s-ar fi ars pe undeva pe aproape mirodenii.

  Apoi văzui înaintea mea o lumină ce se făcea din ce în ce mai mare. Recunoscui lămurit pervazul unei uşi care se deschidea încet.

  Încăperea dindărătul ei era viu luminata şi acum auzii bine de tot murmurul acela ciudat. Îndată mă dădui şi mai mult îndărăt, aici în pragul uşii se ivise o făptură omenească.

  După cât puteam recunoaşte, era un negru; omul lumină mai întâi câteva clipe în gang, apoi se apropii cu băgare de seamă. Uşa dindărătul lui se închidea încetişor.

  Trebuia să lucrez repede, căci era neapărat nevoie să intru în templu, înainte ca uşa să închidă de tot, altminteri ar fi trebuit să pierd vremea căutând mecanismul ascuns. Şi-apoi se mai putea ca uşa să se deschidă numai pe dinăuntru.

  Apucai repede revolverul de ţeavă, făcui doi paşi înainte şi fără să-i dau timp negrului să poată scoate un ţipăt, îl izbii cu putere în tâmpla cu patul armei.

  Sării repede la el, îl lăsai binişor la pământ şi mă furişai prin crăpătura îngustă a uşii, care aproape se închisese.

  Ştiam că Pongo auzise zgomotul luptei scurte şi că va veni şi el. Va lega pe omul leşinat şi-i va pune căluş, ca să-l împiedice să dea alarma.

  Abia mă strecurasem în încăperea subterana, ca mă şi aplecai. Mă aflam într-un fel de gang lat de vreun metru, care mergea de jur- împrejurul tavanului încăperii înalte de cel puţin zece metri şi largă de opt. Ca şi în cea de sus, pereţii erau acoperiţi cu semne şi figuri de animale săpate în piatră, iar în nişte inele de metal erau înfipte făclii care împrăştiau o lumină pâlpâitoare în toată încăperea.

  Dedesubtul meu se afla încă o statuie a zeiţei Kali, atât de înaltă încât şerpii care îi înconjurau, capul erau la cel mult un metru sub mine.

  Abia după ce privii toate acestea, îmi îndreptai atenţia spre oamenii care umpleau încăperea şi îngânau un cântec ciudat.

  Erau vreo treizeci de negri din neamul Cafrilor, cari, cu capetele

aplecate, stăteau în şase şiruri în faţa statuii zeiţei. De la locul meu nu puteam vedea lespedea de jertfă de la picioarele statuii, de aceea mă lăsai pe capul zeiţei şi privii cu băgare de seamă în jos.

  Presupunerea mea se adeveri şi mă înfiorai văzând în ce situaţie grozavă se aflau camarazii mei. Legaţi zdravăn şi cu cătuşe în gură, Marian şi profesorul stăteau pe piatra de jertfă şi de fiecare parte a acesteia era câte un... indian.

  Acum mă dumiri oarecum. Indienii aceştia erau probabil urmaşii acelora ce construiseră oraşul scufundat, păstraseră credinţa străbună şi făcuseră din Cafrii - probabil urmaşii foştilor sclavi ai strămoşilor lor - uneltele lor.

  Cel ce stătea la dreapta, era un bătrân cu barba lungă şi albă ca zăpada, celălalt un bărbat de vreo cincizeci de ani, cu barba neagră. Păreau tată şi fiu, căci chipurile lor fanatice se asemănau.

  Ca nişte statui stăteau cu braţele încrucişate pe piept şi priveau la negri ce cântau. După un timp, aceştia se opriră din cântat şi ridicară capelele.

  Cei doi indieni începură să se mişte, întinseră braţele şi rostiră câteva cuvinte poruncitoare. Urmarea fu că negrii începură imediat un dans furios, pe care-l însoţeau de urlete înfiorătoare.

  Bătrânul indian scoase acum la iveala un pumnal lung şi lucitor, pe care-l roti cu sălbăticie deasupra lui Marian şi a profesorului.

  O clipă mi se mai duse gândul la micul boy negru al profesorului, pe care nu-l putusem descoperi până atunci. Apoi însă, când bătrânul indian zvârli înainte mâna cu braţul ca să lovească în Marian, ţintii scurt şi odată cu împuşcătura, bătrânul căzu grămadă.

  Câteva clipe. Negrii râmaseră ca încremeniţi şi îl luai la ochiu pe celălalt Indian, care scoase şi el fulgerător un pumnal şi-l îndreptă spre profesor. Dar glonţul meu i-o luă înainte şi-l văzui cum se prăbuşeşte, scoţând un ţipăt de moarte.

  Negrii izbucniră acum într-un răcnet de furie şi se năpustiră spre piatra de sacrificiu. Începui îndată să trag asupra lor, smulsei cu stânga al doilea revolver şi slobozi glonţ după glonţ.

  Îngroziţi, Cafrii se dădură înapoi, dar eu mă îndoiam totuşi că tovarăşii mei vor putea fi salvaţi, căci după ce-mi voi fi golit încărcătoarele aş fi avut nevoie de câteva secunde ca să le încarc la loc, iar pe de altă parte nu puteam coborî ca să-i dezleg pe cei doi camarazi.

  Primul revolver îl şi golisem. Iar în al doilea mai aveam patru gloanţe. Începui să trag cu băgare de seamă, ţintind mereu în picioarele negrilor, care încercau să înainteze. Şi în vremea asta, încărcăm repede, cu dreapta, celălalt revolver.

  Deodată zării o făptură mică şi neagră, care venea în goană spre piatra de jertfă. Cu mare bucurie recunoscui că era boy-ul profesorului.

  Din fericire eram gata cu încărcatul, când negrii teferi, vreo

optsprezece la număr, se pregăteau şi se repeadă iar înainte când zăriră pe servitorul profesorului.

  Începui iar să trag şi negrii se dădură din nou îndărăt. Boy-ul ajunsese la piatra de jertfă, luă repede de jos pumnalul scăpat de bătrânul indian şi tăia legăturile lui Marian. Apoi făcu acelaşi lucru cu stăpânul său.

  Când se ridică, se ivi brusc îndărătul lui o făptură. Era celălalt indian, pe care glonţul meu probabil că nu-l rănise grav. Repezi pumnalul şi bietul negru căzu grămadă scoţând un ţipăt de moarte.

  Dar în clipa următoare se prăbuşi la pământ şi indianul, pe care de data asta îl nimerisem mai bine. Marian se aplecă deasupra bătrânului indian, îi desfăcu vestmântul şi îşi luă înapoi brâul cu arme, pe care bătrânul şi-l petrecuse în jurul mijlocului.

  Apoi începu să tragă şi el în negri, care urlând de groază se făcură nevăzuţi prin nişte deschizături înguste din fundul încăperii.

  Profesorul se aplecase deasupra servitorului său. Se ridică apoi încetişor şi dădu trist din cap.

  — Mort! - zise el - şi-a plătit cu viaţa devotamentul.

  — Haide repede, domnule profesor! zise Marian - întâi să ne vedem la adăpost şi-apoi îl vom putea plânge pe viteazul băiat. la-ţi brâul cu arme de la indianul de colo şi apoi ne vom căţăra repede pe statuia zeiţei. Robert, e vreo ieşire pe colo sus?

  — Da - răspunsei eu - veniţi repede!

  În vreme ce profesorul îşi lua brâul cu arme, Marian şi începu să se caţere pe statuie.

  Atunci auzii dedesubtul meu un zgomot slab. Nici nu mă întorsei, spunându-mi că nu poate fi decât Pongo, pe care-l atrăseseră încoace împuşcăturile.

  — L-ai găsit pe negru, Pongo? întrebai peste umăr.

  Răspunsul fu cu totul neaşteptat.. O mână îmi prinse beregata cu atâta putere, încât nu putui scoate nici un ţipăt. În clipa următoare mă pomenii lovit în tâmplă şi-mi pierdui cunoştinţa.

  Mă trezii cu capul vâjâind şi cu cercuri de foc pe dinaintea ochilor.

  Auzii apoi un glas, dar dintru-ntâi nu pricepui cuvintele. Încetul cu încetul însă începui să-mi revii, putui vedea mai limpede şi privii în ochii scânteietori ai unui indian care să fi avut vreo treizeci de ani.

  Mă speriai de ura care se citea în ochii aceia negri. Şi spaima mea deveni şi mai mare când descoperii pe chipul său o asemănare de netăgăduit cu cei doi Indieni pe care îi împuşcasem în templul.

  N-avui vreme să-mi urmez gândurile, căci îl auzii spunând într-o englezească fără cusur, cu glas rece şi nemilos:

  — Ai omorât pe tatăl, pe fratele meu şi şase din sclavii noştri credincioşi şi ai rănit grav o mare parte din ei. Îţi poţi lesne închipui ca te aşteaptă o pedeapsă foarte aspră. Deocamdată sclavii mei mai sunt

în căutarea tovarăşilor d-tale ce urmează să fie jertfiţi zeiţei noastre. Vei fi martor al acestei ceremonii, apoi va urma pedepsirii d-tale.

  În vreme ce vorbea indianul, eu îmi învinsesem spaima şi acum răspunsei liniştit:

  — Mă îndoiesc foarte mult că sclavii d-tale vor prinde pe camarazii mei. Afară de asta voi sunteţi de vină, deoarece aţi vrut să jertfiţi zei voştri pe camarazii mei, care nu v-au făcut nimic. Aşa fiind, nu consider de loc drept crimă faptul că am ucis pe tatăl şi fratele d-tale.

  — Eu însă consider asta drept o mare crimă pedeapsa va fi cât se poate de aspră - răspunse indianul - camarazii d-tale nu ne pot scăpa în nici un caz, căci templul nostru are taine pe care nu le bănuieşte nici un muritor. A! Uite că sclavii mei îi şi aduc pe cel dintâi prizonieri.

  Şase Cafri aduceau pe Pongo al nostru. Şi eu, care îmi pusesem toată nădejdea într-însul.

  Indianul mă privi batjocoritor când Pongo zvârlit la pământ lângă mine. Apoi zise:

  — Voi rândui în templu totul pentru jertfit camarazilor d-tale. De asemenea şi pentru pedepsirea d-tale. Cred că sclavii mei vor prinde în rând pe ceilalţi doi tovarăşi ai d-tale.

  Dădui numai din umeri, ca să nu arăt slăbiciune. Privii în juru-mi şi văzui că ne aflam într-o încăpere mică, mobilată ca odaie de locuit, după gustul indian. O perdea grea de mătase verde, pe unde dispăruse Indianul, acoperea ieşirea. Pe pereţii îmbrăcaţi cu mătase, nu mai putui descoperi nici un alt loc unde ar fi fost ascunsa alta ieşire.

  În faţa perdelei verzi stăteau doi negri furioşi înarmaţi cu iatagane.

  Mă uitai îngrijorat la Pongo, care făcu iar o mutră veselă şi-mi şopti:

  — Foarte bine va fi, Masser Bertram. Pongo lăsat fie prins, ca să libereze pe Masser Bertram. Masser Farrow şi Therry plecat, este la adăpost.

  Rămăsei câteva clipe uimit, apoi răspunsei:

  — Pongo, om bun şi credincios, nici nu ştiu cum să-ţi mulţumesc. Mă tem însă că nu va fi atât de uşor să ne eliberăm. Suntem legaţi zdravăn şi păziţi cu străşnicie.

  Uriaşul zâmbi şi răspunse în şoaptă:

  — Negri nu poate leagă bine. Pongo umflat muşchii şi acum poate da jos frânghie. Negri prosti, nu luat arme de la Masser Bertram şi Pongo. Eu taie acum legături la Masser Bertram.

  Privii la cei doi Cafri care nu-şi dezlipeau ochii de la noi. Dar nu văzui nici o schimbare în mutrele lor scârboase; simţii deodată un cuţit la încheieturile mâinilor şi în clipa următoare braţele îmi erau libere.

  Mă ferii să fac vreo mişcare şi în acelaşi moment Pongo îmi şopti:

  — Masser stă liniştit de tot, Pongo atrage încoace paznici.

  Mă uitai cu încordare la cei doi Cafri. Pongo îşi îndreptă deodată trupul şi începu să-l lege în chip ciudat încoa şi încolo. Imediat se apropie încă unul din Cafri, gata să facă o săritură cu iataganul ridicat.

  Pongo juca de minune rolul unui om căruia i s-a făcut deodată rău. Începu să geamă, îşi duse mâinile la cap şi Cafrul se lăsă păcălit. Lăsă în jos iataganul, făcu o mutră încurcată, privi repede spre camaradul său, care dădu din umeri - apoi porni spre Pongo.

  Indianul în puterea căruia ne aflam, trebuie să se fi simţit în siguranţă, sau poate Cafrii fuseseră prea uşuratici, căci nu ne legaseră picioarele, astfel că acum stăteam cu desăvârşire liberi, cu armele noastre în faţa celor doi paznici.

  Deodată, Pongo ţâşni în sus ca un arc şi în clipa următoare şi înhăţase de beregată, cu mâna stângă, pe Cafrul din faţa lui, iar cu dreapta scoase cuţitul enorm de rechini; fulgerător repezi braţul, văzui scânteind ceva în aer şi paznicul de lângă uşa se prăbuşi, horcăind. Cuţitul lui Pongo era înfipt adânc în gâtlejul sau.

  În clipa următoare se auzii o bufnitură şi Pongo lăsă încetinel jos, pe covorul gros, pe paznicul pe care-l înhăţase. Pumnul pe care îl dăduse trebuia să-l lase în nesimţire pentru vreme îndelungata daca nu-l ucisese chiar.

  După aceea se duse la paznicul care zăcea lângă uşă, scoase cuţitul din gâtlejul lui şi ridică deodată mana în semn de prevenire.

  Trebuie să fi auzit vreun zgomot, aşa că mă lipii de perete, lângă uşa. Pongo se aşeză în fata mea, de partea cealaltă, gata să se repeadă.

  Acum auzii şi cu paşi uşori, care se apropiau. Probabil că era indianul care vroia să ne ducă în templu.

  Paşii se opriră, apoi omul de afară strigă:

  — Timbo!

  După glas recunoscui că era într-adevăr indianul şi privii întrebător la Pongo.

  Uriaşul Negru desfăcu deodată perdeaua cu mana stângă, repezi înainte braţul drept, afară se auzi o bufnitură scurtă, apoi camaradul nostru îl trase înăuntru pe Indian.

  Pumnul drept al lui Pongo încleştase gâtlejul celuilalt, care probabil leşinase. Vru să-l aşeze pe covor, dar eu îi şoptii:

  — Pongo, poate că e mai bine să-l luăm cu noi. Dacă dăm peste un număr mare de Cafri, avem o pavăză buna.

  Uriaşul dădu din cap. Îl ridică pe leşinat pe umărul stâng şi zise:

  — Masser merge înainte. Pongo arată drum.

  Din prevedere scosei amândouă revolverele şi le ţinui în mâini, apoi desfăcui perdeaua şi ieşi într-un gang îngust, luminat slab de câteva făclii aşezate din loc în loc.

  — La stânga, Masser Bertram, şopti Pongo.

  Îl ascultai şi după vreo zece paşi mă pomenii în faţa unui zid. La sfatul lui Pongo aprinsei lampa şi descoperii îndată un mâner mic de bronz, pe care-l răsucii cu băgare de seamă. Se auzi un scârţâit şi o uşă se deschise.

O FUGĂ PLINĂ DE PERIPEŢII

  NĂDĂJDUISEM CA VOM IEŞI AFARA, dar fui foarte dezamăgit, când văzui înaintea mea templul subteran în care pătrunsesem de sus, ca să-i salvez ultimul moment pe Marian şi profesor.

  — Pongo, să ne căţărăm pe statuia zeiţei? întrebai.

  — Nu, Masser, aici la colţul din dreapta duce trepte sus.

  Am mai amintit ca în jurul întregii încăperi era o galerie largă, de unde ducea în sus un gang, deasupra statuii zeiţei Kali.

  După cum mă sfătuise Pongo, mă îndreptai imediat spre dreapta, mersei repede până la capătul templului şi acolo găsii o scară îngustă care ducea spre galerie.

  Pongo nu putea, însă, să se caţere cu indianul, căci treptele erau prea drepte. De aceea, după ce urcai câteva trepte, mă întorsei, apucai braţul care atârna al indianului şi-l trăsei după mine. Pongo fu uşurat astfel şi repede ajunserăm sus pe galerie.

  Pe când mergeam spre ieşirea ascunsă, privii în jos, în templu. Morţii şi răniţii fuseseră îndepărtaţi şi nu rămăseseră decât băltoace de sânge.

  Vrui să merg spre gangul prin care intrasem În templul acesta, dar deodată Pongo strigă:

  — Stai!

  Apoi arătă spre un loc anumit de pe peretele aflat în stânga noastră şi zise:

  — Masser Bertram, aici uşă prin care a fost adus Pongo înăuntru.

  Luminai îndată locul cu pricina, dar nu putui descoperii nimic.

  Deodată se auzi un geamăt adânc, apoi un glas înăbuşit. Indianul se

trezise din leşin. În clipa următoare însă, recăzu din nou în nesimţire, căci Pongo îi dădu un pumn în tâmplă.

  Strigătul lui fusese de ajuns însă ca să atragă într-acolo pe doi Cafri, pe care îi observai întâmplător, când intrară în templu. ÎI prevenii pe Pongo şi acesta lăsă îndată jos pe leşinat, privi câteva clipe la cei doi cafri care se îndreptau sfios spre statuia zeiţei, apoi îmi şopti:

  — Masser Bertram culcat jos! Pongo căuta ieşire. Pongo nu poate fi văzut.

  Aşa şi era. Eu aş fi bătut la ochi în hainele mele kaki, dacă unul din Cafri ar fi privit întâmplător în sus, în vreme ce Pongo, îmbrăcat numai cu şorţ, nu se putea desluşi din peretele de culoare închisă.

  Mă întinsei lângă indianul leşinat şi-i observai pe cei doi Cafri, în vreme ce Pongo, îndărătul meu, îşi făcea de lucru la perete, după cum îmi dădeam scamă din zgomotele slabe ce auzeam.

  Cei doi Cafri ajunseseră lângă lespedea de jertfă, mai priviră odată eu teamă în jur, apoi cel mai mare din ei dădu blocul greu la o parte.

  Însoţitorul său începu să tremure, îl apucă de braţ şi-i vorbi cu însufleţire. Dar celălalt îl îmbrânci înapoi şi se aplecă pentru ca să asculte în deschizătura de sub piatră.

  Pe urmă îşi dădu drumul binişor înăuntru, după ce se răsti la tovarăşul său. Şi când se făcu nevăzut, începu şi al doilea coborâşul, şovăind însă.

  Îmi dădui seamă îndată că cei doi Cafri nu aveau gânduri bune. Cu siguranţă căi sub această încăpere de templu mai erau altele, în care se aflau, poate, obiecte de preţ. Cei doi Cafri se gândeau, probabil, că se puteau folosi de agitaţia provocată de intrarea noastră şi să prade mai lesne.

  Fără voie zâmbi, căci asta mă făcea să-mi dau seamă că oamenii sunt pretutindeni la fel, fie că au piele neagră, albă sau galbenă. În nici o parte a lumii firile slabe nu pot rezista ispitei.

  Deodată simţii o mână încleştându-mi braţul. Întorsei repede capul şi mă speriai rău văzând deasupra mea chipul indianului. Nu mă privea pe mine însă, ci se holba cu ochi scânteietori la deschizătura ivita în urma înlăturării pietrei de jertfă.

  Îşi încleştă şi mai tare mâna de braţul meu şi scrâşni.

  — Cine a făcut asta?

  — Doi Cafri au coborât - răspunsei, hipnotizat de privirea ochilor săi negri.

  — Ah, atunci repede...

  Nu-şi putu sfârşi fraza, căci Pongo, auzind şoaptele, se întorsese şi văzând cum stau lucrurile, strânse atât de tare beregata indianului, încât acesta îşi pierdu iarăşi cunoştinţa.

  — Pongo, ne ameninţă o primejdie! exclamai.

  Era îngrozit când aflase că doi Cafri au intrat acolo. Ai găsit manivela?

  — Nu, Masser, dar aici ieşire, Pongo ştie.

  — Atunci caută repede mai departe şi în vremea asta eu voi băga de scamă să nu fim surprinşi de cineva.

  — Pongo caută repede - mormăi uriaşul şi se îndreptă iar spre perete.

  Ma încredinţai repede că indianul dindărătul meu era într-adevăr leşinat, apoi privii iarăşi jos în templu.

  În primul rând îmi îndreptai atenţiunea, fireşte, spre deschizătura întunecată, pe care o scosese la iveala Cafrul cel înalt. Dintr-acolo trebuia să ameninţe vreo primejdie.

  Fireşte ca îmi plimbai adesea privirile prin întreaga încăpere. Templul acesta vechi părea să aibă atâtea taine încât ne puteam aştepta la orice surpriza.

  Se scurseseră vreo cinci minute de aşteptare încordata. Nădăjduiam în fiecare clipă să-l aud pe Pongo dându-mi de veste că găsise ieşirea.

  După alte câteva minute, tresării speriat. Din încăperile subterane se

auzeau înăbuşit, ţipete grozave. Şi aceste ţipete atraseră alţi Cafri - şase la număr - care intrară codindu-se, în templu, pentru ca apoi să se apropie de deschizătura de sub piatra de jertfă, de unde veneau ţipetele.

  Uitai de totul din jurul meu şi privii cu încordare în jos. Printre ţipetele ce se auzeau tot mai desluşit, se amesteca acum un vâjâit ciudat, pe care nu mi-l putui lămuri.

  Mă aplecai puţin înainte ce să pot vedea şi mai bine deschizătura de lângă piatra de jertfă, căci cei şase Cafri se înghesuiau, dar rămâneau liniştiţi şi priveau cu mutre speriate spre intrarea la încăperile subpământene.

  Ţipetele grozave încetară câteva clipe, dar apoi reîncepură, aproape de tot de deschizătura întunecoasă. Cei şase Cafri se dădură repede înapoi şi deodată ieşi la iveală Cafrul cel mai mic, care pătrunsese al doilea în încăperea subterană. Chipul îi era pământiu şi schimonosit de groază şi scoase un ţipăt cu adevărat înfiorător.

  Ridică braţul, ceva strălucitor căzu în templu, dar fu ridicat cu iuţeala fulgerului de unul din cei şase Cafri. Apoi se păru că nenorocitul era tras de o putere grozavă, căci scoţând încă un ţipăt tot atât de înfiorător, dispăru iarăşi în deschizătură, cu o repeziciune uimitoare.

  Ţipătul acesta fu cel din urmă pe care-l mai auzii; cei doi Cafri care pătrunseseră tainele vechiului templu, amuţiseră. Se părea, într-adevăr, că plătiseră cu viaţa lăcomia lor.

  Căci acum văzui că numai lăcomia îi îndemnase să facă pasul acela primejdios. Obiectul strălucitor pe care-l zvârlise Cafrul în încăpere şi pe care-l ridicase unul din consângenii săi, părea acum prilej de uimire şi bucurie pentru ceilalţi cinci Cafrii.

  Ma aplecai şi mai mult înainte şi văzui o statuie înaltă de vreo treizeci de centimetri, ce părea din aur curat.

  Ceea ce o făcea însă să fie de mare preţ, erau pietrele preţioase cu care era împodobită. După culoarea razelor, putui recunoaşte diamante, safire şi smaralde.

  Afara de marea ei valoare de obiect antic, statuia trebuia să aibă o valoare nepreţuită datorită pietrelor scumpe incrustate într-însa şi era lesne de priceput ca cei doi Cafri, cu toată teama lor, făptuiseră totuşi jaful.

  Cu siguranţa ca fuseseră cândva martori când indienii coborâseră în încăperile subpământene şi probabil că văzuseră şi statuia. Întâmplător. Acum plătiseră furtul cu viaţa lor şi tovarăşii lor intraseră în posesia preţiosului obiect.

  Priveam cu atâta încordare la statuieta preţioasă, încât nu prea luai în seamă zgomotul slab îndărătul meu. Şi asta era cât p-aci să-mi fie pierzania. Căci deodată fui îmbrâncit atât de tare, încât nu lipsi mult să cad jos de pe galerie în mijlocul templului.

  Dar în ultimul moment mă mai putui încleşta de margine şi atârnam

acum, cu faţa spre zid, numai de mâini. Deasupra mea stătea indianul, care nici nu se uita ia mine, altminteri m-ar fi putut rostogoli în repezeală jos. Privi în sus şi văzui că ochii-i ieşeau aproape din orbite. Văzuse preţioasa statuetă a zeiţei în mâinile Cafrilor şi priveliştea asta îl îngrozea.

  Curând însă ne smulse din încremenire. Se ridica şi începu să alerge dea lungul galeriei.

  Pongo nu băgase de scamă ce se petrecea în spatele său. Privise şi el în jos când se auziseră ţipetele celor doi Cafri din subterane, dar apoi îşi văzu de lucrul său, căutând să descopere ieşirea secretă.

  Acum însă se întoarse brusc când îl chemai eu, scoase un ţipăt de spaimă şi în clips următoare mă trase înapoi sus pe zid.

  Privi apoi în lături, văzu pe indian care tocmai ajunsese la scară şi trase de la brâu cuţitul de rechini. Ridică braţul, dar înainte de a zvârli cuţitul, eu îi prinsei de mână, arătai spre deschizătura întunecoasă de lângă piatra de jertfă şi zisei:

  — Pongo, trebuie să ieşim repede afară!

  Din deschizătură ţâşnea apă înspumată. Venea atât de năvalnic, încât curând de tot încăperea trebuia să se umple. Şi lucrul grozav era că odată cu apa ieşiseră la iveală şi capetele câtorva crocodili.

  Cei şase Cafri erau atât de adânciţi în admiraţia preţiosului obiect, încât nici nu bănuiau primejdia care-i ameninţa; După o clipă însă apa începu să se îngrămădească la picioarele lor şi când întoarseră capetele, speriaţi, câţiva crocodili se şi năpustiră asupra lor.

  Înmărmurirea Cafrilor ţinu numai o clipă, apoi scoaseră urlete de groază şi se repeziră spre ieşirea din fundul încăperii.

  Dar apa era repede şi mai repezi încă erau grozavele reptile. Două ţipete înfiorătoare răsunară şi ultimii doi Cafri se prăbuşiră în apa înspumată, doborâţi de loviturile de coada ale crocodililor.

  În clipele următoare târâtoarele se încăierară pentru prada. Odată cu apa năvăleau tot mai mulţi crocodili şi înhăţară pe Cafri în număr atât de mare, incit nenorociţii fură sfâşiaţi înainte de a putea scoate un al doilea ţipat.

  Ceilalţi patru Cafri o luară la goană cu disperare şi ajunseseră cu bine ia ieşirea salvatoare. Văzui ca unul ţinea în sus, în mâna, statuia strălucitoare, apoi făpturile negre dispărură cu iuţeala fulgerului prin deschizătura îngustă.

  Cu toate astea, trebuiau să mai lupte pentru viaţa lor, căci îndărătul lor apa care spumega cu furie, ducea cu dansa crocodilii lihniţi.

  Eu şi Pongo priviserăm înlemniţi la ce se desfăşura sub ochii noştri. Mă smulsei din încremenire şi strigai negrului:

  — Pongo, mai bine să ieşim prin celălalt gang, plin acela pe unde am venit. Apa se va urca foarte repede şi suntem pierduţi dacă vom fi înhăţaţi de dihănii aici sus.

  Pongo însă făcu un semn de împotrivire şi zise:

  — Messer Bertram, acolo nu va fi bine. Pongo aude acolo schiţa.

  Schiţa înseamnă leopard. Şi se prea putea ca indienii să fi ţinut şi

asemenea fiare pentru ocrotirea templului lor tainic. În cazul acesta ar fi fost cu neputinţa să străbat gangul, căci nu mă puteam lua la lupta cu o astfel de fiară, pentru că eram înarmat numai cu pistoalele.

  — Atunci trebuie să căutăm repede ieşirea de aici, zisei eu. Încearcă cu cuţitul tău fiecare crăpătura şi în vremea asta eu voi băga de seama la indian.

  Trasei revolverul şi privii dea lungul galeriei pe care stăteam. Indianul coborâse câţiva metri pe scăriţa îngusta. Nu mai putea, însă, să străbată templul, căci apa ridicase acum de vreun metru şi câţiva crocodili uriaşi se aţineau jos la scara. Reptilele adulmecau oamenii şi ridicară cu lăcomie capetele.

  Îmi dădui seamă îndată că indianul era cu totul în puterea mea. Pe galerie nu se mai putea urca dacă-l împiedecam prin gloanţe să focă aceasta şi de luptat iarăşi nu putea pentru moment căci în situaţia în care se afla nu trebuia să facă nici o mişcare neprevăzătoare.

  Vroiam să limpezesc situaţia; spusei lui Pongo ce avea de făcut şi pornii repede pe galeria de piatra, spre capătul templului. Când fui deasupra Indianului, îndreptai arma asupra lui şi zisei:

  — După cum vezi. Situaţia s-a schimbat în favoarea noastră. Eşti acum în puterea mea. Ţi-aş da însă drumul mai târziu, dacă ne arăţi pe unde e ieşirea din templu.

  Câteva clipe indianul mă privi plin de ură, apoi răcni:

  — Saidi! Saidi!

  Îmi dădui seamă că prin asta ne ameninţa vreo nouă primejdie, astfel că mă răstii la el:

  — Taci, sau de nu... te împuşc! Ieşirea o vom găsi şi fără ajutorul tău.

  Dar indianul îmi râse în faţă şi zise:

  — Nu veţi izbuti să ieşiţi şi uite că şi vine răzbunătorul meu.

  Din cealaltă parte a templului se auzi un sunet care mă făcu să mă înfior. Era pufăitul furios al unei feline. Îndată mă gândii la leopardul de care îl auzise Pongo în gangul din spatele statuii.

  Ma gândii şi la Pongo, care, înarmat numai cu cuţitul stătea pe galeria îngustă, în faţa fiarei - şi atunci mă întorsei repede şi alergai înapoi.

  Chiar în aceeaşi clipă dădu buzna prin uşa ascunsa de deasupra statuii, un trup vărgat. Era un leopard uriaş care rămăsese o clipă locului, privind în jur, ca să se repeadă apoi spre partea unde era Pongo şi pe unde alergam eu.

  Ma oprii îndată şi în momentul când fiara ajunse la colţ, trasei.

  Leopardul groase un răget, făcu o săritură spre dreapta şi în clipa următoare se prinse cu ghearele de zid şi începu să se caţere pe el.

  Mişcările-i fuseseră atât de repezi încât nu mai avui vreme pentru al doilea glonţ. Pe de altă parte auzii îndărătul meu un zgomot slab, pe

care numai indianul putea să-l fi făcut.

  Aruncai repede o privire în jos şi în timpul ăsta indianul şi sălta sus pe galerie, la cel mult doi metrii îndărătul meu. Îndreptai arma spre el, gata să trag, dar el ridică mâinile şi strigă:

  — Nu trage, vă călăuzesc afară! Ucide leopardul!

  Da, asta era lucrul cel mai de seamă, căci fiara pufăia atât de furios încât îmi dădui seamă că se afla în apropierea lui Pongo.

  Trebuia să am încredere în indian că nu-mi va cădea în spate. Şi dânsul trebuia să se ferească de leopard, care, în alte împrejurări, era blând poate de el, dar acum devenise furios din pricina rănii. Îşi merita cu drept cuvânt numele african „Scita", care înseamnă „diavol".

  Întorcându-mă repede, îi văzui lângă uriaşul nostru camarad, care ţinea în dreapta, cuţitul de rechini gata că lovească.

  Liniştit de tot, ridicai arma, ţintii scurt spre ochii fiarei şi trăsei în clipa când leopardul se ridicase pentru a-l culca la pământ pe Pongo cu labele-i dinainte.

  Îl nimeri bine, căci animalul începu să se zvârcolească şi se prăvăli de pe galerie. În clipa următoare, crocodilii dădură navala în jurul noii prazi.

  Când văzui căzând trupul vărgat, mă întorsei spre indian, cu revolverul ridicat. Dar se părea că omul e de bună credinţă, căci cu braţele mereu ridicate se apropia şi zise:

  — Domnule, l-ai învins pe primejdiosul dumitale potrivnic. N-aş fi crezut să-l dobori atât de lesne pe Rajah, leopardul meu. Te voi duce afara, voi merge cu d-ta, apoi vom sta de vorbă cu privire la ce mai e de făcut. Te rog numai să ai încredere în mine acum.

  Eram năucit de cuvintele acestea. Trebuia oare să mă încred în asigurările acestui indian care cu puţin înainte mă ameninţase cu moartea cea mai înfiorătoare?

  Dar atunci văzui lângă mine apa care umpluse deja jumătate de templu. Şi dintr-însa scoteau capetele hidoase crocodilii de parcă ar fi adulmecat o prada nouă în noi.

  — Bine - zisei eu - vreau să cred că eşti cinstit - dar îţi atrag luarea- aminte că ţin revolverul mereu pregătit.

  Indianul zâmbi şi răspunse:

  — Eu sunt Gai Shing, ultimul din tribul nostru. D-ta l-ai ucis pe tatăl şi pe fratele meu. Dar ura pe care o simt împotriva d-tale trebuie să mi-o înăbuş acum. Principalul lucru pentru mine e să redobândesc statuieta zeiţei, pe care mi-a furat-o unul din sclavi. De aceea te-aş ruga, domnule, să porneşti împreună cu mine în urmărirea fugarilor. Presupun că ei se vor înapoia în satul din care strămoşii mei i-au cumpărat pe înaintaşii lor.

  Trebuie să mărturisesc ca pentru moment rămăsesem complet năucit. Acum urma să facem cauză comuna cu indianul - care ne jurase o moarte atât de grozava - ca să luăm de la Cafri obiectul furat. În orice alta împrejurare aş fi respins oferta lui, dar acum era vorba să ieşim din acest templu plin de taine şi primejdii. Şi dacă Pongo cu mirosul său înnăscut, nu găsea ieşirea secretă atunci cu siguranţă că ne vom prăpădi în tainiţa aceasta. Dar în aceeaşi clipă când mă gândeam la asta, îmi dădu în gând gangul pe unde venise leopardul cu câteva minute înainte.

  Fara voie, îmbărbătat de o nouă speranţă, privi într-acolo, dar Gai Shing, care îmi observase privirea, rase încetişor şi zise:

  — Domnule, nici pe acolo nu vei putea ieşi. Sunt acolo doi leoparzi, cărora li se vor da drumul îndată ce voi striga eu. Şi nu cred s-o scoţi la capăt cu amândoi, oricât de meşter ai fi la împuşcat. Şi chiar dacă ai izbuti, nu vei putea ieşi afara prin gangul acesta căci acolo sunt puse capcane. De aceea, vă sfătuiesc să primiţi propunerea mea.

  N-avui vreme să stau mult la gânduri, căci apa în templu urca cu repeziciune uimitoare şi capetele crocodililor se apropiau tot mai mult. De aceea mă înclinai scurt în fata lui Gai Shing şi zisei:

  — Bine, să uitam deocamdată de duşmănia dintre noi. Numele meu este Bertram şi acesta e prietenul meu, Pongo. Pe ceilalţi camarazi ai mei ţi-i voi prezenta când vom fi la adăpost.

  Gai Shing se apropie şi-mi întinse mâna, pe care i-o strânsei.

  — Suntem legaţi acum - zise el - şi dacă cu ajutorul dumitale voi redobândi statuia, voi uita uciderea tatălui şi fratelui meu.

  — Bine, domnule Shing, suntem înţeleşi. Acum călăuzeşte-ne afară din templu.

  Dar indianul se apropiă întâi de Pongo şi-i întinse şi înmâna. Îl privi atât de stârnitor, încât uriaşul îi dădu îndată mâna şi spuse:

  — Pongo ajută, că e mai bine să-i luăm cu noi.

  —  Nădăjduiam şi ştiam asta - spuse Shing - haideţi, domnilor, trebuie să ieşim de aici. Templul e pierdut, căci sclavii mei, prin neprevederea lor, au abătut fluviul Sabi în încăperile subterane.

  Acum îmi putui lămuri năvala apei şi Gai Shing îmi spuse îndată ce e cu crocodilii:

  — Până acum crocodilii erau despărţiţi printr-un grilaj, pe care cei doi sclavi l-au deschis odată cu zăgazul fluviului, atunci când au dat de tezaur. Mai sunt multe lucruri de preţ îngropata acolo, dar statuia este podoaba cea mai de seamă şi cea mai preţioasă. Aşa, aici e ieşirea. Luaţi-o înainte, vă rog, domnule Bertram. Pongo al d-voastră mă poate urma.

  Prin asta Gai Shing înlătură bănuielile mele.

  Dacă avea într-adevăr vreun gând ascuns, era şi el un copil al morţii, căci Pongo se afla îndărătul tui. Şi după experienţa ce-o făcuse până atunci cu uriaşul negru, trebuia să ştie el că Pongo dădea gata dintr-o singură strânsoare.

  La ultimele sale cuvinte el apăsă într-un anumit loc al peretelui din fata noastră. — un loc pe care cu siguranţă că atât eu cât şi Pongo îl

atinsesem de mai multe ori, dar acum se dădu în lături o bucată îngustă de perete, de înălţimea unui om.

  Lăsai lumina lămpi să cadă în deschizătura astfel formata şi văzui un gang îngust care mergea pieziş în sus.

  — Vezi, domnule Bertram - mi se adresa Gai Shing - gangul duce dea dreptul afara; nu trebuie să te temi de vreo cursă.

  Deoarece apa ajunsese aproape până la noi, mă grăbii să intru în gang. Indianul mă urma, îndărătul lui veni Pongo şi imediat uşa grea se închise la loc.

  Porni repede înainte şi după câteva minute văzui o lumină slabă în faţa mea; încă vreo câţiva paşi şi ieşii în lumina zilei printr-o tufă deasă, îndărătul meu venea Indianul şi credinciosul Pongo care făcea o mutră de om mulţumit.

ÎN CĂUTAREA STATUII

  NE AFLAM ÎN ORAŞUL MISTERIOS, dar nu în faţa templului, ci într-una din străzile de odinioară. Şi Pongo spuse imediat:

  — Foarte bine va fi, Masser Bertram - Masser Farrow şi Therry este aici. Şi în aceeaşi clipă îl auzii pe Marian:

  — Bravo, Robert, mă bucur că ai ieşit din acest templu primejdios.

  Din intrarea strâmtă a unei case apăru prietenul meu împreuna cu

profesorul. Când îl văzu pe indian, tresării şi eu mă grăbii să-l liniştesc.

  — Acesta e noul nostru aliat, Gai Shing...

  Repede se înţelese şi cu deosebire profesorul păru să fie mulţumit cu noul tovarăş, căci nădăjduia cu siguranţă, să afle de la el amănunte cu privire la oraşul misterios.

  La întrebarea indianului, Marian răspunse că nu văzuse nici un Cafru. Gai Shing chibzui câteva clipe, apoi zise:

  — Ei au părăsit templul subteran prin ieşirea de la apus. Acum ne-au luat-o înainte cu câteva ceasuri, căci noi trebuie să facem un ocol foarte mare, ca să dăm de urma lor. Totuşi, nădăjduiesc că-i vom ajunge. Nu voi avea răgaz până nu voi prinde pe jefuitorii celei mai mari comori a noastre.

  — Şi noi ne vom sili să te ajutăm - se grăbi să spună Marian - la drum, să nu pierdem vremea.

  Gai Shing porni mai întâi spre Sud, până ajunserăm la şirul de coline, sub care se afla, probabil, vechiul zid al oraşului. Şi Indianul întări presupunerea noastră, spunând:

  — Aici a fost odinioară zidul pe care l-au ridicat strămoşii mei. Trebuie să trecem peste coline, căci oraşul însuşi va fi nimicit în curând. Strămoşii mei au creat mijloace care distrug toate clădirile, atunci când pătrund brusc aceste mase de apă.

  Văzusem destule din tainele oraşului străvechi, ca să dăm crezare cuvintelor sale - astfel că ne grăbirăm să trecem colinele.

  Când furăm sus pe creasta îngustă, mai privirăm odată înapoi deasupra şirurilor regulate de coline, sub care dormeau clădirile străvechi. Şi Gai Shing se oprise, se întorsese şi întinse bravele ca spre binecuvântare.

  Deodată văzurăm ieşind trâmbe groase de fum alb din colina uriaşă care ascundea templul. În curând colina dispăru din faţa vederii noastre sub aceste valuri, de asemenea şi celelalte şiruri de case începură să fumege.

  — Haideţi repede, domnilor! - zise indianul - curând va fi distrus şi

zidul pe care stăm noi. A! Uite ca şi începe

  Un cutremur uşor zgudui colina lungă şi din crăpăturile sale ţâşni aburul alb care mirosea tare a pucioasa.

  În aceeaşi clipă o răbufneală de vânt destrămă vălul de ceafă care atârna asupra oraşului şi văzurăm colina templului ca încadrată în alb.

  Şi o spaimă fără margini ne cuprinse, căci ca prin farmec uriaşa colina se prăbuşi fără zgomot şi se topi ca zăpada în bătaia soarelui. Apoi misteriosul fum acoperi iarăşi priveliştea.

  — Haideţi repede - ne îndemnă indianul - şi zidurile vor dispare în curând.

  Ne grăbirăm să ne îndepărtăm cât mai în grabă de locul acela de groază şi peste puţin furăm la vreo optzeci de metri de oraşul misterios.

  Deodată pământul începu să se cutremure sub noi şi, la fel ca sus pe colină, ţâşniră şi acum din crăpături nouri de aburi albi şi pişcători.

  În aceeaşi clipă ne îndoirăm iuţeala, mânaţi de aburii groşi, care ne apăsau plămânii. Era de temut că ne vom pierde cunoştinţa.

  Genunchi începură să mi se înmoaie, văluri uşoare mi se puseră dinaintea ochilor şi trebuii să-mi adun toată energia, ca să nu cad grămadă.

  Deodată ieşirăm însă dintre aburii ucigători aspirai repede aerul proaspăt şi Gai Shing, spuse:

  — A fost o goană pe viaţă şi pe moarte, domnilor. Până aici se întind subteranele construite de strămoşii mei. În curând tot oraşul va fi distrus. Haideţi, acum ne putem îndrepta spre apus, în urmărirea celor ce-au furat statuia.

  — Ia spune, domnule Shing, începu profesorul, nu ştii cumva ce fel de mijloace au folosit strămoşii dumitale, ca după atâta vreme să poată provoca prăpădul acesta? Şi n-ai vrea să-mi dai amănunte asupra vechiului oraş? Mă interesează foarte mult.

  — Îţi voi povesti cu plăcere istoria noastră, domnule - răspunse Gai Shing - fapte precise nu cunosc decât până la străbunicul meu, ceea ce-a fost înainte e numai transmis din gură în gură. Astfel, se spune că străbunii mei au venit acum vreo şapte...

  Gal Shing îşi rupse vorba, scoase o exclamaţie de uimire şi-şi duse repede mâna la ceafă. Când o retrase, ţinea în mână un ghimpe lung de vreo trei centimetri şi lat de vreo jumătate de centimetru.

  Lucru de mirare era că nicăieri pe aproape nu se vedea vreo tufă cu ghimpi.

  — Ia arată-mi-l şi mie, ceru Marian. Ghimpele ăsta pare foarte ciudat. Nu cumva.

  Îşi rupse vorba şi examină cu luare-aminte ghimpele pe care i-l înmânase Indianul. Păli şi aruncând o privire spre tufele din apropiere, exclamă:

  — Ghimpele acesta a fost trimis printr-o ţeavă de suflat şi e otrăvit. Să plecam repede, altminteri ne mai trezim cu câteva.

  În aceeaşi clipă simţii şi eu o izbitură în cureaua de piele a sacului din spinare. Un al doilea ghimpe căzu jos.

  Ma pregăteam s-o iau la fugă înapoi, când Pongo zvârli cu toată

puterea suliţa-i grea în tufiş. Un răcnet fu dovada ca nimerise bine şi în clipa următoare uriaşul sări într-acolo, cu cuţitul ridicat.

  Noi ne luarăm după el, cu armele în mână. Dar când ajunserăm în tufe, Pongo şi ieşea dintr-unsele. Avea iar suliţa în mâna dreaptă, ier cu stânga trăgea după dânsul un trup galben. Era un omuleţ slăbănog căruia suliţa îi străbătuse pieptul.

  Pongo aruncă leşui la pământ şi zise:

  — Pongo văzut mişcare în tufiş, repede a aruncat suliţa. Om fost singur acolo.

  Gai Shing se apropiă. Îmi bătu îndată la ochi că era foarte palid şi părea că se clatină pe picioare. Marian, care se aplecase asupra mortului, zicea tocmai:

  — E un Boşiman.

  Când indianul adăugă:

  — E Nsinde, care trebuia să facă. Serviciile cele mai josnice. Avea o ură grozavă împotriva noastră. Domnilor, sunt pierdut, căci Nsinde se pricepea să fabrice un fel de otravă împotriva căreia nici noi nu cunoaştem vreun leac. Simt moartea alergându-mi prin trup.

  Se clătină atât de tare încât fui nevoit să-l sprijin. Îşi adună însă toate puterile şi urmă:

  — Domnule profesor, nu-mi mai rămâne vreme să vă povestesc istoria oraşului. Ştiu să apreciez însă interesul d-tale, de aceea îţi dăruiesc statuia furată de sclavii mei. Ia-o înapoi de la ei şi atunci vei fi în stăpânirea unei mari comori pe care am avut-o până acum. Domnilor, eu mă duc la strămoşii mei...

  Cu aceste cuvinte îşi dădu sfârşitul.

  — Să-l înmormântăm cum se cuvine, chiar dacă ne-a fost duşman zise Marian, grav - pe d-ta, însă - domnule profesor, te felicit, căci Shing ţi-a făcut un dar de preţ, după cât pot judeca din spusele prietenului meu Robert.

  — Îţi mulţumesc, domnule Farrow, dar am o mare rugăminte la d-ta. Vrei să-mi ajuţi să-i prinzi pe Cafri şi să le iau înapoi statuieta? Eu singur n-aş fi în stare. Fireşte că toate cheltuielile mă privesc şi asupra acestui punct vom sta de vorbă mai târziu - îl întrerupse Marian - acum să ne îndeplinim trista îndatorire a înmormântării lui Ga Shing.

  Pongo şi începuse să sape o groapă cu cuţitul său enorm, îi ajutarăm şi noi şi după o jumătate de ceas indianul era îngropat. Pe Boşiman însă, Pongo îl zvârlise în tufiş, după ce-i luarăm ţeava de suflat şi săgeţile otrăvite.

  Încă în Siam avusesem prilejul să tragem astfel de săgeţi, salvându- ne viaţa. Şi pe Insula Tigrului deasemenea.

  Pornirăm apoi repede spre Apus. Treptat, însă. Marian luă direcţia mai mult spre Nord, căci Cafrii fugiseră de-a dreptul din oraş spre apus, pe când noi am străbătut întâi o bucată bună spre miazăzi.

  Deoarece acum alergam spre nord-vest, trebuia neapărat să dăm de urmele lor. Noi singuri am fi găsit cu greu - după cine ştie câte căutări anevoioase - urmele lor, dar pe Pongo al nostru ne puteam bizui.

  Şi în curând se opri, spunând:

  — Massers, Cafri mers pe aici.

  Arătă spre o tufă de iarbă, ale cărei fire erau culcate spre sud-vest. Descoperirăm şi alte semne, care ne dovedeau că într-adevăr pe acolo trecuseră fugarii.

  Se îndreptaseră, aşa dar, spre sud-vest. Probabil că vroiau să se înapoieze în patria lor, unde puteau mai lesne să prefacă în bani statuia preţioasă.

  Mă cuprinse o furie grozavă împotriva acestor bandiţi, când mă gândeam că vor scoate nestematele din statuie, pentru a le vinde cu bucata. Prin asta, valoarea de antichitate a zeiţei va fi nimicita.

  Cu o siguranţă uimitoare, Pongo găsea mereu urme noi ale Cafrilor, astfel că-i puteam urma repede. Însă la întrebarea lui Marian ei spuse că urmele acelea erau vechi de cel puţin trei ceasuri. Negrii aveau deci un avans mare şi lucrul era explicabil prin aceea că ei puteau umbla repede, neavând bagaje şi pe de alta parte erau obişnuiţi cu clima de acolo.

  Marian nădăjduia însă ca peste noapte îi vom putea surprinde, deoarece ei nu vor cuteza să meargă pe întuneric, ci vor aprinde un foc ca să se apere de fiare.

  Merserăm fără răgaz pe urmele lor care duceau spre îndepărtatul fluviu Limpopo. Nu ne oprirăm nici când se lăsă întunericul, nădăjduind să zăduf în curând focul de tabără al celor patru hoţi.

  Deoarece însă nici peste două ceasuri nu văzu nimic. Marian hotărî să poposim..

  Noaptea trecu în linişte şi a doua zi dimineaţa ne reluarăm urmărirea iar după câteva ore dădurăm de urmele focului lor de tabără.

VÂNĂTOARE ZADARNICA

  MERGEAM DE ŞAPTE ZILE în urmărirea Cafrilor. Nu izbutirăm să ne apropiam de ei, deşi uneori mergeam şi noaptea.

  Ajunseserăm pe teritoriul republicii sud-africane şi străbătuserăm fluviul Limpopo. În dimineaţa aceasta, Pongo ne spuse ca fugarii nu erau acum decât cel mult cu un ceas de drum înaintea noastră. Ne adunarăm puterile şi pornirăm mai departe. În zare se iviră munţii Zoutpan, până unde mai erau vreo trei kilometri.

  — Acolo par să fie oameni - zise deodată Marian - am văzul câteva puncte negre care au dispărut fulgerător. E cu putinţă ce fugarii să se fi căţărat pe lanţul de coline de colo, la stânga, ca să iscodească dacă nu sunt urmăriţi. Poate va fi nevoie de luptă, dar îmi închipui că vom învinge. Să fim însă cu băgare de seamă.

  Ne aţineam îndărătul tufelor care mărgineau malul fluviului. Din când în când priveam iscoditor spre lanţul de coline şi într-un rând mi se păru că văd o făptură negricioasă alunecând peste o lespede de piatră şi dispărând într-una din crăpături.

  Se putea să aibă dreptate Marian ca fugarii Cafti se ascunseseră acolo şi iscodeau acum dacă nu vin urmăritorii. Ne vor recunoaşte îndată, deoarece ne văzuseră în vechiul templu.

  Prea lesne nu i-am fi putut învinge, căci trebuia să ne căţărăm din greu pe stâncile unde se aflau ei şi de unde ar fi putut să ne bombardeze cu pietre.

  Împărtăşi lui Marian părerea mea şi el răspunse:

  — Îi vom prinde noi, n-avea grijă. Nădăjduiesc că suntem la ţintă.

  — E bine să nădăjduim - spusei eu - totuşi eu nu cred că e atât de lesne să punem mâna pe ei acolo unde sunt? Se vor feri să iasă în calea puştilor noastre.

  — Atunci mergem şi noi sus - râse Marian - fireşte că unul din noi va trebui să se aşeze în aşa fel, încât să poată lua muntele sub foc. Atunci se vor feri ei să zvârle cu pietre când vor cădea primele gloanţe.

  — Asta aşa e - încuviinţai eu - cel mai bun lucru ar fi ca profesorul să rămână jos, iar noi trei să urcăm. O vom scoate noi la capăt cu ei.

  — Aşa m-am gândit şi cu - spuse Marian - a, ai văzut? Doi Cafri au lunecat peste fâşia îngustă de stâncă.

  Văzusem şi eu trupurile negricioase şi spusei, mirat:

  — Erau însă foarte mici - şi aveam impresia, aproape, că nici n-ar fi fost oameni.

  — Se vor fi târât poate. Cu siguranţă că ne-au zărit de departe şi au devenit prevăzători. Să mergem mai repede, altminteri se înfundă în munţi.

  După o jumătate de ceas ne aflam în faţa colinelor pe care

văzuserăm făpturile negricioase.

  — Domnule profesor, d-ta trebuie să rămâi aici - zise Marian - la adăpostul puştii d-tale noi ne vom căţăra pe stâncile alea de colo. Trage imediat ce vei zări vreo mişcare suspectă din partea Cafrilor ascunşi acolo.

  — Bine - răspunse Therry - vă puteţi bizui pe mine.

  Colinele erau la vreo cincizeci de metri. Ne aflam într-o vale. Profesorul îşi luă puşca de pe umăr şi se postă îndărătul unei tufe.

  Puserăm jos bagajele, căci ne-ar fi împiedicat în trenul. Marian îţi luă însă puşca şi zise:

  — O voi lăsa jos la poalele stâncii, dar în vreme ce străbatem vâlceaua, voi avea prilejul poate să descarc un glonţ. Asta n-are ce strica.

  Alergarăm repede prin valea presărată cu pietriş. Sus, nu se arata nimic, deşi nu ne puturăm feri să facem zgomot.

  În cele din urma ne aflarăm lângă stânci şi trebuia să ne căţărăm pe ele. Marian tocmai vroia să-şi sprijine puşca de o stanca şi eu şi ridicasem braţele ca să mă prindă de o ieşitură, când de sus se rostogoli un bolovan destul de mare.

  În aceeaşi clipă detună un glonţ din puşca profesorului, urmat de un ţipăt sălbatec. Şi după o secundă iadul părea să se fi stârnit sus. Colina mişuna de făpturi mari, negre.

  Era o cireadă mare de paviani, Ciakmasii fără coamă, care populează Africa de miazăzi. Glonţul profesorului trebuie să fi ucis sau rănit grav pe unul din ei, căci animalele, înalte de vreun metru şi jumătate, se arătau grozav de furioase.

  Abia se iviseră, că şi începură un bombardament în lege cu bolovani.

  Repede făcurăm stânga împrejur şi sărirăm în zigzag prin vale, înapoi. Căci împotriva unei cirezi mari de paviani nu ne puteam apăra în nici un caz.

  Când ajunserăm la profesor, mereu sub ploaia de pietre, Therry ne şi întinse sacii de drum, pe care-i atârnarăm repede în spinare. Pe urmă o luarăm în goană prin vâlcea.

  După vreo zece minute de alergătură nebuna, băgarăm de seamă, răsuflând uşuraţi, ca pavianii încetaseră să ne urmărească şi ne oprirăm.

  — Drace, frumoasă surpriză a fost asta, gâfâi profesorul. Credeam că e unul din Cafri, când am văzut făptura neagră ivindu-se dintr-o crăpătură de stâncă şi zvârlind piatra.

  — Bănuiesc că pavianii au fost întărâtaţi de Cafri şi asta ar fi o dovadă de viclenia lor - zise Marian - credeau, probabil, că vom fi sfâşiaţi de fiarele acelea.

  — Aşa e, asta ar fi o viclenie fără seamăn - încuviinţă profesorul - dar pe de altă parte e şi o dovadă ca fugarii au trecut nu de mult pe aici. Altminteri maimuţele alea s-ar fi liniştit iarăşi între timp.

  — Aşa e - zise Marian - şi nădăjduiesc că-i vom mai ajunge astăzi.

  Dar nădejdea aceasta nu avea să se împlinească. Deşi făcusem

numai un foarte scurt popas de prânz şi o luarăm repede la picior, nu ne apropiarăm de Cafri.

  Când se lăsă noaptea, nu ne oprirăm, ci merserăm voiniceşte înainte.

  În cele din urmă se păru că ne surâde norocul: în depărtare se ivi o luminiţă şi Marian strigă:

  — Ei sunt! Domnule profesor, cred că în curând vei avea în mână preţioasa moştenire a Indianului. Acum să fim cu băgare de seamă însă, căci Cafrii vor sta la pândă.

  Cu multă prevedere ne îndreptarăm spre locul unde se zărea lumina. Trebuia să-i surprindem pe Cafri în aşa fel încât să n-aibă vreme să se a pere - cu atât mai puţin să ascundă statuia preţioasă.

  — Sunt foarte agitat - zise profesorul, care mergea alături de mine - am presimţirea că ne aşteaptă iar vreo nenorocire.

  — Tocmai acum când te afli atât de aproape de ţintă, domnule profesor? zisei eu. Curând de tot moştenirea preţioasă va fi în mâinile d- tale. Cum de ţi-au venit astfel de gânduri?

  — Ce să fac, presimţirea aceasta m-a cuprins aşa deodată - zise Therry - şi n-ar fi întâia oara ca mi se întâmpla ca presimţirile mele să nu mă înşele. Să vezi că tot o să se întâmple ceva şi nu punem noi mana pe statuie!

  — Mai bine ţine-te niţel mai în urmă - îl sfătui eu - căci altminteri cu siguranţă că vei face vreo nesocotinţă, de vreme ce eşti împăcat cu astfel de gânduri. Noi trei vom scoate-o la capăt cu Cafrii.

  — Nu, nu - se împotrivi americanul - trebuie să fiu şi eu cu dv., nu se poate să va las să mergeţi singuri în întâmpinarea primejdiei pe care o presimt. Uite, am rămas puţin în urmă.

  Mi-ar fi fost într-adevăr mai plăcut daca Therry nu ne-ar fi însoţit, căci un om stăpânit de asemenea gânduri negre nu e potrivit pentru luptă şi face nechibzuinţe care primejdie pe tovarăşii săi.

  Era prea târziu însă ca să-i dau de veste lui Marian, căci din pricina discuţiei noastre, rămăseserăm cu vreo douăzeci de metri în urma. Şi ne apropiaserăm acum atât de mult de foc, încât puteam vedea lămurit cele patru figuri ale Cafrilor.

  Marian şi Pongo se opriseră într-o înţepenire încordată. Ne apropiarăm încetişor de ei. Pongo ridică braţul în semn de prevenire şi imediat ramaserăm locului, nemişcaţi.

  Uriaşul negru trebuie să fi băgat de seama ceva, probabil vreo piedică mare pentru noi şi îndată mă gândii la presimţirea profesorului.

  Therry îmi apucă deodată braţul şi după răsuflarea lui grea, băgai de seamă că-şi înăbuşise un ţipăt. Şi ar fi fost îndreptăţit să-l scoată căci priveliştea care ni se înfăţişă mă umplu şi pe mine de uimire şi teamă.

  La foc, Cafri îşi treceau din mâna în mană statuia, pe care o

examinau. Şi acum se iviseră deodată, între noi şi foc, făpturi negricioase şi asta cu atâta linişte de parcă ar fi răsărit din pământ. Toate aceste făpturi stătură câteva clipe nemişcate, apoi săriră spre foc, scoţând ţipete ameninţătoare.

  Şi nu numai aceştia din faţa noastră săriră spre foc, ci şi din partea cealaltă se iviră făpturi la fel. În clipa următoare focul fu acoperit de trupurile negre.

  În toiul larmei se mai auzeau din când în când multe ţipete de moarte. Apoi, un glas limpede şi energic, acoperi larma, strigând câteva cuvinte în urma cărora se făcu linişte.

  Puturăm zări acum că cel puţin douăzeci de negri atacaseră pe cei patru Cafri. Uneori ne lăsau liberă privirea spre foc şi atunci se vedeau bine trupurile nemişcate ale celor patru Cafri şi un negru uriaş care ţinea în mână statuia preţioasă, privind-o cu ochi strălucitori.

  Blestemul aurului începuse să se arate, căci de dragul zeiţei fuseseră ucişi, până acum, câţiva inşi.

  Situaţia noastră nu era deloc uşoară. Dacă ne descopereau negrii, sar fi iscat o luptă înverşunată, al cărei sfârşit nu se putea prevedea.

  Băgarăm de seamă că negrii erau înarmaţi cu pistoale şi alte arme. Marian se întoarse liniştit şi porni încetişor înapoi, în trecere ne ghionti şi noi găsirăm deasemenea cu cale să ne facem nevăzuţi pe nesimţite.

  După vreo cincizeci de metri, prietenul meu zise în şoaptă:

  — Oricât ar fi de primejdios pentru noi, trebuie să rămânem în apropiere, deoarece n-avem voie să aprindem un foc. Nădăjduiesc însă că târziu, când negrii se vor culca, le vom putea lua statuia.

  — Domnule Farrow, am spus-o prietenului d-tale că nu vom aven noroc cu statuia - zise profesorul, posomorât - am avut o presimţire, care în parte s-a şi adeverit, fiindcă acum e foarte greu să luam statuia din mâinile acestor Negrii care au omorât atât de fără milă pe cei patru Cafri.

  — Eu n-am pierdut speranţa, rase Marian. Şi sunt încredinţat că încă în noaptea aceasta vom avea obiectul acela preţios. Să mai mergem vreo sută de metri şi atunci vom fi destul de departe de foc ca să nu putem fi descoperiţi. După câteva ceasuri mă voi furişa cu Pongo înapoi.

  — Ai putut să-ţi dai seamă cărui trib aparţin negrii aceia? întrebă Therry.

  — Da, din podoabele pe care le purta căpetenia, am văzut că trebuie să fie vorba de Hererosi. Suni indivizi foarte vicleni.

  În timp ce vorbeam, ne văzurăm de drum. Marian se opri deodată şi zise:

  — Să rămânem aici. Tufele astea din stânga sunt un adevărat noroc pentru noi. Ne putem ascunde bine în ele, dacă totuşi nu vom putea întreprinde nimic în timpul nopţii împotriva Herosilor. În felul acesta nu vom fi descoperiţi mâine dimineaţă şi vom putea urmări de la distanţă

pe bandiţi.

  — N-are nici un rost - zise profesorul, descurajat - nu voi avea niciodată statuia. Să ne întoarcem mai bine în coastă.

  — Dar, domnule profesor - râse Marian - asta n-o fac pentru nimic în lume! Ne-am pierdut atâta vreme ca să regăsim statuia şi nu mă întorc fără ea. Dar dacă pentru d-ta e prea mult oboseala de pana acum, atunci rămâi în cel mai apropiat oraş mare, pe care îi vom întâlni poate în drum. Eu cu tovarăşii mei, voi urmări pe hoţi.

  — E zadarnic - stărui profesorul - dar fireşte că rămân cu dv. A! Se pare că ne-a mirosit!

  Îngrijorător de aproape răsună mugetul fioros al unui leu.

  — Sa ne înfundăm în desiş! fu de părere Marian. Nu cred să ne ajungă acolo. Aha, e aproape de tot..

  Leul mugi din nou, de data asta chiar lângă noi, Apoi însă se auzi tropăit sălbatec, un horcăit grozav, apoi un pârâit de oase zdrobite. Leul sfâşiase o antilopă. Acum puteam fi liniştiţi, căci fiara odată sătulă, n- aveam ce ne teme de ea.

  Stăturăm vreo jumătate de ceas îndărătul tufelor şi privirăm printre frunze spre focul de tabăra al negrilor. Auzeam lămurit cum leul se ospăta din antilopă.

  În cele din urmă păru să se fi săturat, câci deodată pufăitul său răsună chiar lângă noi. Părea să ne fi mirosit, dar nu părea să-i ardă de atac.

  Fără voie, însă, ne afundarăm mai adânc în frunziş. Foşnetul păru să-l supere pe leu, căci pufăi din nou - acum ceva mai departe.

  — Slava Domnului! făcu Marian. A fost cam neplăcut...

  Îşi rupse vorba, căci profesorul scoase un ţipăt asurzitor. Un ţipăt de durere grozavă. În acelaşi timp Therry începu să lovească sălbatec cu braţul sau stâng în jurul său.

  Aprinsei imediat lampa mea şi atunci văzurăm o fâşie neagra care se încolăcise în jurul încheieturii mâinii profesorului.

  Acum abia mă lămurii de ce răcnise atât de grozav, căci panglica aceea era temutul şi veninosul miriapod al Africii, a cărui atingere e atât de dureroasă încât se poate compara doar cu aceea a unui fier înroşit în foc.

  Cu ajutorul cuţitului sau, Pongo ucise grozava insectă. Din pricina durerii grozave, profesorul leşinase aproape, dar pentru moment nu puteam ţine seamă de asta. Trebuia să plecam, căci ţipătul lui Therry îi alarmase pe negrii şi puteam vedea o mulţime de făpturi negricioase desprinzându-se de lângă foc şi năpustindu-se spre noi.

  Repede îl apucarăm de braţe pe profesor şi gonirăm cu el în stepă. Pongo trebuia să ne acopere retragerea, la nevoie.

  După re alergarăm vreo trei sute de metri, Pongo strigă:

  — Massers opriţi! Hereros întors!

  Îndepărtatul foc de tabăra îl vedeam numai ca un punct, dar ochii lui

Pongo obişnuiţi cu întunericul, trebuie să fi zărit şi făpturile negricioase ale duşmanilor.

  Therry căzu gemând la pământ. Trebuia să vedem mai întâi de el, înainte de a ne gândi să redobândim statuia.

  Pongo dispăru deodată, se întoarse după zece minute şi ne spuse că găsise aproape un pârâiaş.

  Acolo puteam aprinde şi un foc, fără grija. Ne spuse să vedem de profesor în vreme ce el nu va slăbi din ochi pe Hererosi. Urmarăm sfatul şi după un sfert de ceas puturăm răcori braţul profesorului. Pongo dispăruse ca să vegheze asupra negrilor, care aveau acum în stăpânire preţioasa statuie.

  Nici nu bănuiam atunci în ce bucluc ne va vâri zeiţa aceea. Despre asta îţi voi povesti cu alt prilej, draga George - îşi încheia povestirea doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 115

ZEIŢA DE AUR

   SPRE KALAHARI.

   DOCTORUL BERTRAM îşi urmă povestirea:

   — Miriapozii africani sunt mult mai neplăcuţi decât leii - zise Marian.

   Spunând acestea privi cu compătimire la profesorul american care zăcea gemând în tufişul de lângă pârâu.

   — Da, trebuie să fie dureri groaznice - încuviinţai eu - Therry e doar un bărbat voinic şi cu toate astea numai atingerea acestei insecte veninoase l-a doborât.

   — Întocmai - încuviinţă Marian - e lucru cunoscut că atingerea miriapodului provoacă dureri cu adevărat de neînchipuit.

   — Probabil că efectele vor stărui mai multă vreme - zisei eu - şi în timpul ăsta vor fi dispărut fără urmă hererosii, care au luat preţioasa statuie de la cei patru buşmatii. Păcat că se pierde acest obiect de mare preţ!

   — Aşa e! - zise Marian - hererosii vor scoate pietrele scumpe şi le vor vinde; prin asta fireşte că minunata statuie îşi pierde valoarea ei de obiect antic.

   — Şi aurul îl vor topi? adăugai eu. Îţi vine să turbezi, nu alta, gândindu-te că o astfel de operă de artă, veche de sute de ani, a încăput pe mâinile unor barbari.

   Clătinând capul, Marian privi iarăşi la profesor, care se zvârcolea acum de durere. Deşi Pongo adusese buruieni răcoritoare şi vindecătoare, grozava otravă a miriapodului nu putea fi înlăturată atât de uşor.

   Deodată Therry deschise ochii şi zise cu glas slab:

   — Domnilor, deocamdată eu nu-s bun de nimic. Ştiu că trebuie să mai dureze mult timp până să dispară efectele otrăvitoare ale miriapodului. Dar în nici un caz preţioasa statuie care mi-a fost dăruită de indian nu trebuie să rămână în mâinile hererosilor. La prea multe primejdii ne-am expus de dragul ei în oraşul acela străvechi. Dv., domnilor, v-aţi avântat în această aventură numai de dragul meu. Acum sunt sătul de Africa şi mă voi înapoia în patria mea. Dar nu-mi refuzaţi o rugăminte... vă dăruiesc statuia. Căutaţi să scoateţi obiectul de preţ din mâinile hererosilor. Pe mine, însă, lăsaţi-mă aici, daţi-mi ceva merindei şi peste câteva zile voi fi în stare, sper, să pornesc înapoi la drum.

   Privii înmărmurit la Marian. Darul profesorului era într-adevăr de mare preţ, căci străvechea statuie reprezenta o valoare neînchipuită. Puteam noi, însă, crede ce spunea profesorul? De sigur că din pricina durerilor grozave pe care le îndura, Therry nu mai ştia ce vorbea.

   Şi Marian găsi îndată cuvintele potrivite:

   — Domnule profesor, rămânem cu d-ta şi vom lua înapoi statuia de

la bandiţi numai pentru d-ta. Chiar dacă ne-o vor lua înainte eu câteva zile, tot îi vom ajunge noi în cele din urma. Principalul lucru e acum să te însănătoşeşti.

   Therry se ridică într-o rână, schimonosindu-se de durere şi răspunse:

   — Domnule Farrow, nu glumesc şi nici nu aiurez. D-tale şi d-lui Bertram vă dăruiesc statuia. Chiar dacă m-aş însănătoşi repede, nu m- aş gândi să-i urmăresc pe hererosi. Părăsiţi-mă aici şi fiţi siguri că voi găsi drumul. Dar statuia să n-o lăsaţi în mâinile bandiţilor.

   — Bine, domnule profesor - răspunse Marian - primesc darul d-tale şi-ţi mulţumesc călduros. Ne vom sili din toate puterile să-i ajungem pe hoţi, dar datoria de oameni ne obligă acum să ne îngrijim întâi de d-ta.

   — Vedeţi că eu va trebui să mai zac câteva zile - răspunse profesorul - şi în vremea asta hererosii câştigă timp. Zău, lăsaţi-mă singuri.

   — Asta nu se poate! făcu Marian. Căci chiar dacă te vei însănătoşi, vei avea de luptat cu multe greutăţi până să ajungi la oraşul cel mai apropiat. Până la Leysdorp, de pildă, trebuie să faci un marş de vreo şaizeci de kilometri, deoarece trebuie să ocoleşti munţii Zutpan şi terenul acesta dinaintea noastră e populat de lei şi leoparzi.

   — Aşa e, la asta nu m-am gândit, zise Therry dar atunci înseamnă că trebuie să rămân mai mult timp aici. Nu-mi lipseşte nimic şi dacă îmi veţi lăsa merinde şi cu ce să pot face foc, aş putea sta aici săptămâni întregi. Când voi fi sănătos, fac cei şaizeci de kilometri în două zile.

   — Domnule profesor - spuse Marian, cu toată seriozitatea - nu-s decât vreo câteva, ceasuri de când ai simţit înţepătura miriapodului şi pricina acestei nenorociri a fost leul care ne-a silit să ne ascundem în tufiş. Dacă vei fi ameninţat acum de alt leu, nu te mai poţi apăra şi dacă se stinge focul d-tale de lagăr, ţi-e cu neputinţă să te aperi. Prin urmare, nu te poţi lipsi de sprijinul nostru.

   — Şi în vremea asta se fac nevăzuţi ăia cu statuia - spuse Therry - ceea ce nu vreau cu nici un chip să se întâmple. N-ar fi cu putinţă, domnilor, să vă despărţiţi? Ar fi deajuns ca unui din dv. să rămână cu mine, iar ceilalţi să pornească în urmărirea negrilor.

   Asta era o idee nouă şi cu mă grăbii să spun:

   — Mariane, eu cu Pongo mă voi lua după hererosi şi vom lăsa urme lămurite, ca să te poţi tine după noi. Tu eşti doar mai în măsură ca mine să străbaţi singur ţinuturile sălbatece, ca să ne poţi ajunge din urmă.

   — Asta ai spus-o bine - râse Marian - dar aş ţine mult să fiu şi eu de faţă la urmărirea hererosilor. Şi cred că şi tu vei putea tot atât de bine să recunoşti urmele pe care le vom lăsa noi doi - adică eu şi Pongo.

   Nu prea mă împăcăm cu propunerea aceasta şi de aceea zisei:

   — Mariane, ştii doar foarte bine ca atunci când sunt de unul singur, n-o pot scoate la capăt aşa cum eşti tu în stare. Şi cu sprijinul lui Pongo al nostru nu mai încape îndoială că voi rămâne pe urmele hererosilor.

   — Domnilor, vă rog să mă lăsaţi singuri interveni Therry. Dacă vă despărţiţi de dragul meu, vă îngreuiaţi numai urmărirea bandiţilor. La asta nici nu m-am gândit înainte, când am făcut propunerea. Dar zău că nu ştiu cum să facem ca să fie bine! Oare, cu sprijinul d-voastră, n-aş putea lua parte şi eu la urmărirea hererosilor?

   — Cu neputinţă, răspunse Marian. Cel puţin trei, patru zile trebuie să rămâi aici, până să te poţi gândi a întreprinde un marş mai lung. Vom face deci aşa cum am vorbit şi ne vom despărţi. Robert, cel mai bun lucru ar fi să tragem la sorţi. E vorba numai de noi doi, căci Pongo trebuie să ia parte neapărat la urmărirea hoţilor.

   — Bine, să tragem la sorti! încuviinţai. Aşa dar, domnul profesor să ia în mână două fire de iarbă de lungimi diferite. Acela care-l trage pe cel mai scurt, rămâne aici.

   Marian încuviinţă şi rupse două fire de iarbă pe care le înmână profesorului. Traserăm şi... cel mai scurt îmi veni mie. Eram dezamăgită, nu e vorbă, dar n-aveam încotro.

   — Ascultă ce-ţi spun, Robert! mă dăscăli Marian. După ce-l vei fi dus pe domnul profesor la Leysdorp, o iei mai întâi drept către apus, spre oraşul Pietersburg. Coteşti apoi puţin spre nord-vest şi vei da neapărat de urmele noastre. Presupun că hererosii se vor îndrepta mai întâi spre Şoşong, în Beciuanul englez. Într-acolo trebuie să mergi şi tu şi la politia locală îţi voi lăsa de veste încotro ne-am dus. D-tale, domnule profesor, îţi doresc grabnică însănătoşire şi, ca încheiere, primeşte încă odată, te rog, călduroasele mele mulţumiri pentru preţiosul dar.

   — N-ai pentru ce, zise Therry. D-voastră sunteţi doar cei dintâi, după mine, cărora li se cuvine statuia.

   Întinse mâna lui Marian şi lui Pongo, apoi cei doi camarazi se despărţiră de mine şi porniră spre apus. Privii după dânşii, până se pierdură în zare.

   Abia după aceea chibzuii asupra situaţiei mele, care nu era chiar atât de simplă.

   Pentru moment stăteam bine acolo, aveam. Lângă noi apa, eram apăraţi de tufişuri înalte şi nici lipsă de carne nu vom duce, căci de jur- împrejur, în stepă, erau antilope cu nemiluita.

   Doar leii ar îi putut să ne devină supărători; căci erau în număr mare prin meleagurile acelea.

   În primul rând trebuia să vânez acum o antilopă ca să avem ce mânca în ziua aceea.

   Nici nu avui nevoie să părăsesc tufişurile ocrotitoare, căci după plecarea lui Marian şi a lui Pongo, fricoasele animale se apropiară de apă, de care fugiseră înainte, când făpturile celor doi camarazi ai mei ieşiseră dintre tufe.

   Spusei profesorului să nu se sperie când va auzi împuşcături, apoi ma lăsai în genunchi la marginea tufelor şi aşteptai. Curând veni o antilopa şi când fu la optzeci de metri, trăsei. Animalul mai făcu câţiva paşi, apoi căzu grămadă. Spusei lui Therry cum stăteau lucrurile, îmi lăsai puşca acolo şi ieşii în stepă ca să tai cele mai bune bucăţi de

carne din vânat.

   Era o muncă grea să rostogoleşti cogeamite animalul în arşiţa soarelui şi trecu un ceas până ciopârţisem antilopa şi înfăşurai carnea în pielea de care o jupuisem.

   Trăsei pachetul greu după mine şi răsuflai uşurat când ajunsei îndărăt la tufişuri.

   Întâmplător privi încă odată deasupra stepei şi zării departe în zare puncte mici care se apropiau dinspre Nord. Adusei repede carnea în lagărul nostru şi după ce spusei profesorului ce are de făcut mă dusei iarăşi la postul de observaţie.

   În cele din urmă îmi dădui seama că punctele acelea erau două căruţe mari, trase de câteva perechi de boi fiecare.

   Vesel alergai la profesor şi-i împărtăşii vestea. Acum puteam nădăjdui s-ajungem peste două zile, la ţintă, adică la Leysdorp, dacă ne vor îngădui să ne urcăm în căruţe.

   După însă vreo două ceasuri până se apropiară acestea. În fruntea celor două căruţe, călărea, pe un catâr voinic, un tânăr, care când dădu de resturile antilopei răpuse de mine, sări sprinten din şea.

   Apoi zări urma lăsată de târâtul pachetului greu, aruncă o privire spre tufele apropiate îndărătul cărora mă aflam şi în clipa următoare smulse puşca de la oblâncul şeii.

   Trebuia să înlătur orice duşmănie chiar de la început, de aceea ieşii îndată din frunziş şi strigai ceva, ridicând braţul drept în semn că n- aveam gânduri rele.

   Călăreţul se săltă iar pe catârul său şi veni în galop spre mine. Când ajunse aproape îşi opri animalul şi strigă în englezeşte:

   — Bună ziua, domnule! Eşti vânător?

   — Da şi mă numesc Bertram - răspunsei politicos - aş avea o mare rugăminte către d-ta, domnule. Tovarăşul meu, un profesor american zace aici, rănit de un miriapod. Ai fi dispus să-l iei în căruţă până la Leysdorp?

   — O! Un miriapod! exclamă străinul, speriat. Asta, e rău - bietul om trebuie să îndure dureri grozave! Fireşte că-l voi lua. Nădăjduiesc să fiu mâine seară în Leysdorp. Îmi permiţi să ma prezint: numele meu e Hendrik.

   Din acest nume recunoscui că aveam de-a face cu un urmaş al vechilor Buri. Deoarece ştiam bine olandeza, începui să-i vorbesc în limba maternă, lucru de care el fu foarte bucuros.

   Chibzuisem repede ca n-aveam nevoie să plec şi eu la Leysdorp, căci profesorul se afla sub pază bună alături de tânărul şi energicul Bur.

   Marian şi Pongo mi-o luaseră înainte cu câteva ceasuri numai, timp pe care l-aş fi putut câştiga dacă mă grăbeam. De aceea zisei:

   — Domnule Hendrik, ţi-aş fi foarte recunoscător dacă l-ai lua pe seama d-tale pe profesor. Doi camarazi ai mei au plecat acum câteva ceasuri spre Apus, cu nişte afaceri importante, în vreme ce sorţii au hotărât ca eu să rămân lângă bolnav. Dacă mi-ai lua grija asta de pe cap, aş putea porni fără zăbavă după camarazii mei.

   — Cu dragă inimă, domnule Bertram - se grăbi să răspundă tânărul - îl voi îngriji cu toată luarea-aminte pe bolnavul dumitale.

   Îi mulţumii călduros lui Hendrik, mă înapoiai la profesor şi-i spusei cum stau lucrurile. Therry fu şi el foarte bucuros că nu trebuia să-mi mai pierd vremea.

   După ce îmbucarăm ceva, veni Hendrik cu patru cafri care duceau o pătură groasă de lână. ÎI însoţii pe Therry - pe care negrii îl duceau pe pătură până la căruţe şi după ce mă încredinţai e în bună regulă, pornii spre Apus.

   Marian şi Pongo aveau un avans de vreo patru ceasuri şi jumătate. E drept că trebuiseră să piardă timp cu vânatul pentru masa de prânz, dar pentru a-i ajunge trebuia să merg totuşi cât mai repede.

   Dacă mergeam de-a dreptul spre apus, trebuia să dau de oraşul Şoşong care, în linie aeriană, era la trei sute cincizeci de kilometri depărtare. Până acolo aveam de străbătut mai mult stepă deschisa, uneori asemănătoare deşertului. Într-un rând urma să trec peste un afluent mai mare al lui Limpopo şi mai târziu chiar fluviul acesta.

   Aveam de străbătut aşa-zise „ţinuturi de sete", căci deşi Limpopo şi afluenţii săi aveau pentru moment o cotă destul de ridicată, probabil datorită ploilor. — Mai încolo apa lipsea.

   Dacă mergeam cu un car cu boi, aş fi străbătut noaptea aceste „ţinuturi de sete", dar acum nu puteam face asta, de teama animalelor de pradă.

   Pana seara puteam face vreo cincisprezece kilometri şi dacă nu dădeam de unul din acele şesuri întinse, acoperite cu tufe de scaieţi cât un stat de om, aş fi putut merge şi noaptea ca să găsesc lagărul camarazilor mei.

   Această perspectivă ispititoare îmi dădu puterea să grăbesc pasul, deşi soarele dogorea cumplit.

   Dar a fost să fie să n-am noroc în ziua aceea. Când mai era vreo jumătate de ceas până să se întunece, nimerii într-unul din acele temute şesuri acoperite de tufe de scaieţi, care părea să se întindă cale de kilometri.

   Înainte vreme aceste câmpuri erau spaima călătorilor. Câte unul pătrundea doar câţiva paşi în desişul acesta şi nu se mai întorcea.

   Era găsit sfâşiat de fiare, sau nu-l mai găseau deloc.

   Din nefericire, nu văzui nici o movilă de pământ, de pe care să pot cuprinde cu privirea câmpia şi să pot zări, pe întuneric, lumina focului din lagărul camarazilor.

   Marian cu Pongo trebuiau neapărat să fi trecut prin câmpia asta, căci ea se întindea la nesfârşit spre Nord şi Sud.

   Aşa dar trebuia să rămân peste noapte acolo şi să găsesc un adăpost. Pentru unul singur nu era deloc simplu înnoptatul în locul

acela, căci câmpul cu tufe ascundea multe fiare primejdioase.

   Cu multă băgare de seamă pătrunsei în desiş şi în cele din urmă găsii o rarişte mărişoară, care părea potrivită pentru scopul meu.

II.

O AVENTURA.

   TOCMAI APRINSESEM FOCUL când se lăsă şi noaptea.

   După ce îmbucai ceva, ascultai cu încordare în juru-mi. O viaţă tainică domnea pe acolo. Bufniţele gemeau, pe undeva un porc mistreţ râcâia pământul, un animal trecea prin luminiş fără să arunce o privire spre focul meu. Şi ştiam bine că mulţi ochi aruncau priviri sperioase printre tufe spre foc şi spre făptura mea.

   Devenii foarte neliniştit şi-mi simţi inima încleştată. Să fi fost presimţirea unei primejdii apropiate?

   Deodată tresării speriat. Îndărătul meu foşniseră crengi. Nu putea fi o antilopă sau altă sălbăticiune asemănătoare, cu atât mai puţin un tigru care se furişează fără zgomot prin desişul cel mai încâlcit.

   Nu putea fi decât un om. Dar cine să se strecoare noaptea prin primejdiosul desiş?

   Fără să vreau mă târâi dinspre foc spre partea stângă a luminişului. Cu picioarele înainte mă strecurai între două tufe, aşa fel încât puteam cuprinde cu privirea luminişul prin crengile cele mai de jos.

   Se scurseră câteva minute. Începui să mă socotesc drept prost că mă speriasem de un zgomot şi mă lăsasem îndemnat la fugă. Nu numai atâta, ci mă vârâsem şi într-o situaţie primejdioasă. Dacă mă înhăţa acum pe la soaţe un tigru, eram pierdut. Şi afară de fiare de pradă, mai erau şerpi veninoşi, scorpioni şi miriapozi.

   Ce mă făceam dacă mi se întâmpla ce i se întâmplase profesorului? Atunci urma să rămân acolo zile de-a rândul, fără nici un ajutor.

   Auzii trosnete uşoare deasupra mea în copaci; să mă şi fi zărit vreun oaspete primejdios?

   Luai hotărârea să rămân acolo numai câteva minute, ciulind urechile, apoi să mă înapoiez la foc. Începui să număr secundele. Când ajunsei la treizeci, tresării speriat şi holbai ochii spre tufa lângă care stătusem înainte cu spatele. De acolo venea iarăşi un zgomot slab, abia auzit.

   Căscai ochii şi mai mari căci văzui acum o mişcare printre crengi, aproape de pământ; trebuia să fie vorba, deci, de un animal foarte mic. Sau de un om care se târa pe burtă...

   Îmi făcui imputări amare că nu mă gândisem să iau revolverul în mână când mă strecurasem acolo unde eram. Acum era prea târziu, căci aş fi făcut zgomot dacă mă mişcăm.

   În clipa următoare văzui un cap ivindu-se ca o nălucă printre crengi şi care făcea o impresie sinistră în lumina focului.

   Era capul unul negru: dinţii şi albul ochilor, sclipeau de te îngrozeau din negrul chipului său fioros. Văzui lămurit o expresie de dezamăgire şi mirare pe faţa lui, nezărind pe nimeni lângă foc.

   Cu siguranţă că în alte împrejurări m-aş fi bucurat să găsesc un tovarăş în această sălbătăciune fioroasă. Dar acum aveam simţământul neplăcut al unei primejdii ameninţătoare şi hotărâi să-l iscodesc pe negru, înainte de a-l striga.

   Tocmai faptul că se furişase singur prin desiş, pe întuneric, mă intriga. Căci, de obicei, negrii se feresc foarte mult să umble noaptea, temându-se nu atât de fiare de pradă, cât de tot soiul de duhuri scornite de închipuirea lor. Aşadar, sau aveam de-a face cu mai mulţi negri, sau omul acesta lucra din însărcinarea unor Albi, cari, în cazul acesta, nu puteau avea gânduri bune. Altminteri ar fi venit făţiş la foc şi-ar fi trimis iscoada asta vicleană.

   Devenii foarte bănuitor, căci statuia atât de preţioasă, care se afla acum în mâinile hererosilor, va aduce pretutindeni nenorocire după sine. Nu se putea oare ca vreo bandă de tâlhari de rasă albă să fi aflat de statuie şi să fi pornit acum vânătoarea după ea?

   Şi hererosii o văzuseră numai întâmplător, când cei patru cafri o contemplaseră la focul de tabără. Şi imediat se şi făptuiseră crime din pricina ei. Poate ar fi fost mai bine dacă statuia ar fi rămas în oraşul scufundat, clădit de indieni cu sute de ani în urmă.

   Toate aceste gânduri îmi trecură prin minte, în vreme ce priveam cu ochii holbaţi la negru. Pe mine nu mă puteau zări, căci faţa mea era acoperita de o creangă înfrunzită şi eu priveam numai printre frunze.

   Negrul se furişă înainte cu băgare de seamă şi iscodind în jurul său. Se târî ca un şarpe până la foc, unde se ridică brusc.

   Era un cafru nu prea înalt, dar lat în spete şi vânjos. Trebuia să fie foarte puternic.

   Din fericire, nu purta la brâu altă armă decât un cuţit, ale cărui plasele se vedeau afară. Dacă venise singur, n-aveam ce mă teme de el, deoarece cu armele mele eram mai tare ca dânsul.

   Se târî în jurul focului şi descoperi deodată raniţa mea, pe care n-o putusem lua când mă retrăsesem. Puşca însă o aveam cu mine.

   Când văzu raniţa, cafrul smulse îndată cuţitul de la brâu, apoi îşi plimbă ochii împrejur. Nu era greu să priceapă ca stăpânul raniţei se pitise pe aproape - sau putea presupune că fusese târât de vreun leu sau leopard.

   Negrul rămase nemişcat, ca cioplit în piatră. Numai capul şi-l mişca, rotindu-l încetişor încoace şi încolo şi ochii-i sclipitori sfredeleau fiecare tufă.

   Se scurseră astfel câteva minute, când se petrecu ceva grozav. Un foşnet se auzi în tufa din faţa focului, un trup vărgat ţâşni ca o săgeată prin luminiş şi în clipa următoare cafrul căzu grămadă, izbit de laba unui leopard uriaş.

   Dar fiara îşi găsise un potrivnic primejdios. O clipă numai ţinu

ameţeala cafrului, care apoi se apucă la trântă cu fiara.

   Trăsei repede revolverul, dar nu putui interveni, de teama să nu-l nimeresc pe negru.

   Cele două trupuri se rostogoleau în luminiş şi în repetate rânduri văzui cuţitul negrului sclipind în aer, dar de fiecare dată laba fiarei se repezea deasemenea.

   Pufăitul leopardului deveni din ce în ce mai neregulat. O dovadă că fusese rănit de cuţitul negrului. Dar şi acesta scotea din când în când gemete de durere.

   Lupta se sfârşi repede. Trupul leopardului se rostogoli în lături, se mai zvârcoli câteva clipe, apoi rămase nemişcat. Cafrul zăcea lângă el, gemând.

   Aş fi putut ieşi acum din ascunzătoarea mea, dar un glas lăuntric mă preveni să nu fac asta. N-aş fi putut să-i viu în ajutor cafrului, căci îmi lipsea apa cu care să-i spăl rănile.

   Se scurseră câteva minute şi deoarece nu se auzi nimic ce mi-ar fi dat de bănuit, începui să mă strecor afară printre tufe.

   Dar abia scosesem jumătatea trupului, când o mişcare la stânga mea îmi atrase, luarea aminte spre partea aceea a luminişului.

   În clipa următoare ridicai revolverul, căci pe acolo venea un al doilea trup vărgat şi tovarăşul leopardului ucis se afla doar la câţiva paşi de mine.

   Părea să fie soaţa, căci era ceva mai mică. Pentru moment stătea nemişcată, astfel că putui ţinti drept în ochiul stâng şi trăsei de două ori la rând.

   Trupul fiarei se rostogoli în lături, se zbătu câteva clipe, apoi rămase ţeapăn.

   Ieşii cu totul afară din tufiş, mă ridicai şi, cu arma pregătită, îmi încordai auzul.

   Câteva minute statui astfel, apoi rămăsei încredinţat că pentru moment n-aveam de ce mă teme. Aţâţai repede focul, apoi mă îndreptai iar spre cafrul care continua să geamă. La lumina lămpii mele de buzunar îmi dădui seamă că nu mai aveam ce să-i ajut. Era pe moarte. Dinţii şi ghearele leopardului îi sfâşiaseră bucăţi de carne şi numai puterii sale neobişnuite datora faptul că mai trăia.

   Privi cu ochi sticloşi în lumina lămpii, încercă să se ridice şi bolborosit:

   — Jim Randle.

   Apoi un fior îi străbătu trupul, mai gemu odată şi căzu pe spate.

   Privii gânditor mortul, care în ultima clipă dusese mana la piept, cu o mişcare încordată.

   Poate că asta nu mi-ar fi bătut la ochi, daca ar fi avut răni acolo sau ar fi dus mâna la inimă. Dar dusese mâna dreaptă la partea dreaptă a pieptului, ca şi cum ar fi vrut să ascundă sau să scoată ceva de acolo.

   Descoperii apoi un şnur negru care abia se deosebea de pielea de aceeaşi culoare şi încercai să desfac pumnul Cafrului. Lucrul nu era însă atât de lesne de făcut, căci mortul părea că nu vroia să dea drumul unui lucru pe care-l ţinea strâns.

   Avui mult de furcă până să-i descleştez degetele şi după ce izbutii în cele din urmă, rămăsei în mână cu un obiect mic şi moale, pe care, fără să stau la gânduri, îl rupsei din şnurul negru, îl vârâi în buzunar, apoi rostogolii în desiş trupurile cafrului şi al celor doi leoparzi. După aceea mă înapoiai la foc şi mă aşezai pe locul meu dinainte.

   Încetul cu încetul începui să-mi recapăt liniştea. Luai hotărârea să dorm niţel, căci aveam nevoie de puteri pentru a doua zi.

   Tocmai vroiam să mă întind, cu raniţa drept căpătâi, când îmi adusei aminte de obiectul pe care-l smulsesem din mâna mortului.

   Era o bucăţică de piele strânsă în patru şi cusuta. În alte împrejurări nici nu i-aşi fi dat atenţiune, presupunând că e vreo „vrajă" a negrilor, dar acum eram curios, căci îmi adusei aminte de ultimele cuvinte ale cafrului. Jim Randle - să fi fost stăpânul lui?

   Privii cu luare aminte bucata de piele şi băgai de seamă că era jupuită de curând. Cafrul va fi atârnat săculeţul la gât în ajun şi presupusei că în el se afla o scrisoare pe care trebuia s-o ducă grabnic celui în drept.

   Tăiai aţa cu care erau cusute marginile, bucăţii de piele, o desfăcui şi scosei dinăuntru o scrisoare în limba engleză. Din ce în ce mai mirat, citi:

   „Dragă Jim,

   Veşti importante. Wilkens şi fratele lui au fost ridicaţi. Doi călători cu un negru uriaş i-au adus pe Askari în ascunzătoarea noastră. Profesorul e şi el liber. Eu am mai putut fugi, dar m-am aţinut prin apropiere şi am pândit. Mala şi Seva, cei doi cafri credincioşi, mi s-au alăturat.

   Când soldaţii s-au retras, călătorii şi profesorul s-au dus spre colinele acelea vechi despre care îţi vorbisem adesea. Au intrat acolo şi trebuie să li se fi întâmplat ceva, căci după trecere de câteva ceasuri au apărut deodată cu un om îmbrăcat în alb şi au pornit în goană. Colinele au început apoi să fumege şi s-au prăbuşit.

   Omul îmbrăcat în alb fu ucis de o săgeată otrăvită a unui cafru, iar acesta a fost omorât, cu suliţa, de negrul uriaş care însoţea pe cei doi călători. Eu cu Mala şi Şeva eram de faţă şi putui vedea şi auzi totul. Asta a fost bine, căci acum vine partea însemnată.

   Străinul din oraş - era un indian - dărui profesorului o mică statuie care fusese furată de patru cafri din mijlocul colinelor. Călătorii primiră însărcinarea să o ia neapărat înapoi de la hoţi, căci ea era nepreţuita.

   Fireşte că ne luarăm după călători şi după, multe zile văzurăm focul de lagăr al cafrilor. Călătorii căutară să se apropie, eu de asemenea şi deodată o bandă de hererosi atacă pe cafri, măcelărindu-i. Cu prilejul acesta văzui scânteierea orbitoare a numeroaselor pietre preţioase cu

care era împodobită statuia.

   Asta ar fi ceva pentru noi, dragă Jim, cad hererosii se vor îndrepta spre ţara lor şi vor trece pe la noi. Statuia merită să ne ocupăm de chestie.

   Profesorul a fost muşcat de un miriapod; călătorii s-au despărţit, căci unul din ei trebuia să rămână cu bolnavul.

   Am dat lui Mala şi lui Şeva câte o scrisoare lămuritoare pentru tine. Şi noi ne-am despărţit, deoarece cred că pentru un om singur e mai lesne să străbată ţinutul dinaintea noastră: avem, toate motivele să fim cu mare băgare de seamă.

   Afara de asta, acum trebuie ţinuţi sub observaţie hererosii şi cei doi călători. Dacă totul merge bine, nădăjduiesc să te întâlnesc peste vreo două săptămâni. Altminteri te va găsi Mala sau Şeva. În orice caz trebuie să ştii cum stau lucrurile.

   Sunt vreo douăzeci de hererosi, cu care o veţi scoate la capăt voi şase. Când vom trece de Şoşong, ne vom întovărăşi din nou şi-i vom urmări împreună pe hererosi. Dacă ajungem însă în apropierea cuibului nostru, atunci trimit pe Mala înainte. Ei va izbuti lesne să-i întreacă pe hererosi.

   Aşa dar, peste paisprezece zile; să nădăjduim ca în curând vom avea statuia. Cred că atunci ne vom putea lăsa de meserie.

   Salutari la toţi, Joe".

   Rămăsei înmărmurit citind scrisoarea aceasta. Aventura noastră la fluviul Sabi fusese deci observata în amănunţime şi cel ce scrisese scrisoarea se afla chiar îndărătul nostru când hererosii atacaseră pe cafri. Şi noi nici nu ştiusem în ce primejdie pluteam şi din partea aceasta! Căci fără îndoială că Joe acela stătea în legătură cu o bandă care îşi făcea mendrele prin partea apuseană a Africii de Sud.

   Preţioasa statuie era iarăşi în mare primejdie, deoarece hererosii nu erau nici pe departe duşmani atât de periculoşi ca bandiţii aceştia. Lucrul acesta îl exprimase şi foe când scria că cei şase tovarăşi ai săi vor sfârşi repede cu cei douăzeci de Hererosi.

   Împăturii cu grija scrisoarea, o pusei în brâu şi mă întinsei să dorm.

III.

SPRE ŞOŞONG.

   DUPĂ CUM PREVĂZUSEM, aproape la fiecare două ceasuri frigul nopţii mă trezea şi trebuii să înteţesc focul din nou. Ascultam cu încordare şi când mă încredinţam că nu se aude nimic suspect, mă culcam iarăşi.

   În cele din urmă se lumină de ziuă.

   Îmbucai ceva la repezeală, încărcai apoi raniţa în spinare şi pornii spre apus.

   Drumul era nespus de greu. Ca într-un labirint trebuia să-mi cresc calea printre tufele de scaieţi şi din pricina asta înaintam foarte încet.

   Curând de tot eram leoarcă de sudoare, căci soarele dogorea grozav şi printre tufele înalte domnea o căldură de nedescris.

   Gâfâind, mergeam tot înainte. Trebuia neapărat să-l ajung pe Marian şi Pongo, înainte ca ei să ajungă în ţinutul primejdios unde stăpânea banda lui Jim Randle. De vreme ce Joe, cel ce scrisese scrisoarea, credea că va ajunge acolo peste vreo paisprezece zile, însemna că cuibul lor se găsea la vreo şapte sute kilometri depărtare.

   La amiază făcui iar popas într-un mic luminiş, băui restul de ceai şi mâncai cea din urmă bucata de came. După masă trebuia să răpun vreun vânat şi spre seară nădăjduiam s-ajung la afluentul lui Limpopo.

   Fără şi mai pierd vremea, pornii iar la drum.

   Să tot fi mers vreo trei ceasuri - aşa dar făcusem ca la jumătatea drumului - când dădui de o gazelă, pe care o împuşcai.

   O jupuii repede, tăiai părţile cele mai bune de carne, le împachetai în piele, apoi grăbii pasul şi mai mult, căci trebuia să recâştig jumătatea de ceas pierdută.

   După un ceas de mers, tufele de scaieţi încetară şi începură tufele dese de Manipa, care dovedeau apropierea apei. În cele din urmă, cu o jumătate de ceas înainte de a însera, ajunsei la fluviu.

   Găsii repede un loc potrivit pentru lagăr, între trei palmieri, aprinsei un focşor şi în curând ceaiul fierbea.

   După ce sorbii băutura întăritoare, îmbucai puţin din carnea gustoasă de gazelă şi din ce-mi rămăsese făcui pastrama ca să am pentru a doua zi. Apoi începui să chibzuiesc în ce fel voi putea trece în ziua următoare fluviul.

   Desigur că mişunau crocodili într-însul, ceea ce ma va împiedica să-l trec înot. Apoi însă îmi adusei aminte că în vreme de iarnă - era iarnă acolo pe atunci - fluviile scad tot atât de repede noaptea, pe cât se umflă când se întâmplă o rupere de nori. După douăsprezece ore ar fi fost cu putinţă să pot trece cu uşurinţă fluviul.

   Ca şi în noaptea trecută, luai hotărârea să bizui numai pe propria mea energie ca să mă trezesc la răstimpuri regulate. Trebuia să îngrijesc însă de combustibil îndestulător şi începui să tai crengi din tufe.

   Cu îndeletnicirea asta mă depărtai tot mai mult de foc. Deodată - eram ia vreo treizeci de metri spre sud de el - descoperii un punctuleţ în depărtare.

   Fluviul făcea o cotitură spre apus, astfel ca ştiui imediat că şi acolo, jos, ardea un foc de lagăr. Din fericire alesesem locul de popas în aşa fel, încât copacii înalţi nu lăsau să se vadă flacăra focului meu care, de altfel, era foarte mic, pe când cel de jos părea să ardă cu toată puterea.

   Mă gândii îndată la Marian şi Pongo şi vrui să alerg spre malul îndepărtat - dar îmi spusei îndată că tovarăşii mei nu vor fi în nici un

caz atât de neprevăzători.

   Ei n-ar fi aprins un foc atât de mare, care să-i trădeze, cu atât mai mult că se aflau în urmărirea hererosilor. Pe de altă parte era aproape cu neputinţă ca eu să-i şi fi ajuns - dacă nu cumva înaintarea le fusese împiedecată de apa umflată.

   Mă gândii apoi la Joe, cel ce scrisese scrisoarea. Se prea putea să fie el, căci cu siguranţă că dânsul n-avea încă experienţa cum trebuie să se poarte în ţinuturile sălbatice şi de aceea aprinsese focul acela uriaş.

   Oricum ar fi fost, trebuia să mă încredinţez cine sunt vecinii mei. Prea uşor nu era să mă strecor printre tufele dese. Totuşi, n-aveam încotro şi încetul cu încetul mă apropiai până la vreo douăzeci de metri.

   Privind printre tufe, văzui îndată că omul care înnopta acolo la fluviu, făcuse o greşeală foarte mare, căci îşi alesese un loc de popas unde era o adăpătoare pentru animale.

   Asta era lesne de recunoscut după, pământul bătătorit pe care trecuseră cu siguranţă mii şi mii de antilope.

   Până jos la mai era o potecă lată şi bătătorită printre tufe. Văzui acum lămurit, în lumina focului, o făptură care se îndeletnicea cu pregătirea mâncării. În asemenea împrejurări puteam să mă furişez până acolo.

   Ocrotit de pârâiala focului mersei fără grijă de zgomotul paşilor mei şi când ajunsei aproape rămăsei în loc ca împietrit: la asta nu m-aş fi aşteptat, deşi văzusem multe până atunci.

   La foc stătea o tânără fată care îşi încălzea o cutie de conserve. Nelămurit, zării lângă ea o raniţă mică şi o flintă. Din brâul de piele ieşeau mânerele a două pistoale şi al unui cuţit.

   Purta îmbrăcăminte bărbătească, pălăria moale şi-o pusese jos. Altminteri nici nu i-aş fi putut recunoaşte îndată sexul, căci chipul ei energic avea trăsături aproape bărbăteşti.

   Cu siguranţă că era vorba de vreo americanca doritoare de aventuri, care făcuse probabil vreun rămăşag să străbată singură primejdiosul continent negru.

   O văzui luând de pe foc cutia de conserve şi mişcarea asta a ei mă trezi din încremeneală.

   Păşii repede înainte, fără să mă gândesc că urmam să ţiu revolverul pregătit în mână. Pe când eram numai la trei paşi de foc şi vroiam să deschid gura, ea privi deodată în sus, ca şi cum ar fi simţit prezenţa mea.

   Apoi se petrecu ceva care mă surprinse peste măsură. Scoţând un strigăt, fata mă privi îngrozită, scăpă din mână cutia de conserve, apoi întinse braţele.

   Câteva clipe rămăsei înmărmurit - şi abia apoi îmi veni în minte că ţineam arma în mână.

   O lăsai îndată în jos, mă înclinai şi zisei, zâmbind:

   — Te rog să mă ierţi, duduie, că te-am speriat. Am vrut numai să mă încredinţez cine înnoptează aici în pădure. Tabăra mea e ceva mai la nord şi am zărit întâmplător lumina focului d-tale. Ştii d-ta că te afli aici în cea mai mare primejdie?

   În vreme ce vorbeam, fata lăsase braţele în jos. Chipul ei se lumină de un zâmbet şi cu voce plăcută răspunse:

   — Când te-am văzut ivindu-te brusc cu revolverul înaintea mea, e drept că m-am speriat grozav, domnule. Acum şti că ai de vecin un hoinar cu totul nevinovat. Am venit încoace cu gândul să vânez un soi rar de antilopă, de care se spune că se aţine prin meleagurile acestea. Trăiesc de mulţi ani singură în pustietăţi şi nu mă tem de nimic. De ce- aş fi primejduită aici?

   — Pentru că te afli lângă o adăpătoare - răspunsei - când se va stinge focul, cu siguranţă că fiarele îţi vor face o vizită.

   — Păi nici nu rămân aici - râse ea - am găsit în apropiere un loc foarte bun, unde nici un leu sau leopard nu-mi poate face nimic. Şi nici un om - adaogă ea, ironic.

   Băgai de seamă că, fără să prind de veste, îşi desprinsese revolverul şi-l ţinea în mână. Rasei şi eu şi zisei:

   — Atunci iartă-mă că am vrut să te previn. De vreme ce ai găsit un loc atât de sigur încât eşti acolo la adăpost chiar de oameni, atunci eu sunt de prisos aici. Îmi dai voie, deci, să mă retrag.

   — Cu plăcere - râse ea - îţi mulţumesc însă pentru grija ce mi-ai purtat-o. Îţi doresc noapte bună, domnule...

   Mă privi atât de întrebător, cu un uşor zâmbet ironic, încât oarecum stingherit, mă înclinai şi zisei:

   — Scuză, te rog, numele meu e Bertram. Din pricina surprizei de a fi întâlnit o fată singură nici, am trecut cu vederea această regulă de bunăcuviinţă.

   — O, nu face nimic - spuse ea - eu mă numesc Randle. Păcat de cutia de conserve, acum trebuie să-mi încălzesc alta.

   Privi cu părere de rău la cutia al cărei conţinut se împrăştiase pe jos, astfel că, din fericire, nu observă tresărirea mea când îi auzii numele. Randle - acesta era doar numele pe care-l rostise cafrul muribund - Jim Randle, probabil şeful bandei cu pricina. Şi fata asta să fi fost fiica lui? Sau poate era mai bătrână decât arăta şi atunci era soţia lui?

   Ma silii să-mi păstrez calmul, căci fata ridica iar capul. Izbutii chiar să râd şi zisei cu părere de rău:

   — Regret din suflet că din vina mea ai pierdut bunătate de cutie cu conserve. Dacă n-ai nimic împotrivă, mă duc să-ţi aduc o bucată din carne de antilopă. Abia azi după-amiază am vânat-o.

   — Cu plăcere, răspunse ea. Dacă vrei să fii atât de amabil, cu atât mai bine; pot economisi o cutie.

   — Sunt îndată înapoi, duduie.

   Alergai repede îndărăt, până găsii trecătoarea îngustă dintre mărăcini. Câtva timp trebuia să fiu singur cu gândurile mele, ca să

chibzuiesc ce aveam de făcut.

   Înainte de a trece gardul de mărăcini, privii încăodată înapoi: fata stătea liniştită la foc, dar se părea că-şi ţinea privirea întoarsă spre mine.

   Intrai în pădurea întunecoasă şi dibuii drumul îndărăt spre fluviu. Mintea lucra cu înfrigurare. Ce să fac acum? De sigur că fata avea de gând să meargă mai departe spre apus, ca să se întâlnească cu Jim Randle.

   Ar fi fost cât se poate de bine să pot rămâne în apropierea ei, pentru că era de mare însemnătate pentru noi să cunoaştem ascunzătoarea bandiţilor.

   Din scrisoarea lui Joe, pe care o luasem de la cafrul mort, reieşea limpede, că ei urmăreau cu tot dinadinsul să intre în stăpânirea preţioasei statui.

   Fata, Joe şi cafrul Şewa trebuiau şi ei probabil să dea de camarazii mei, dacă urmau mai departe drumul spre apus.

   Eram într-o situaţie destul de grea, căci pe de o parte vroiam să-i întâlnesc cât mai curând pe camarazii mei, iar pe de altă parte ţineam să n-o pierd din ochi pe tânăra fată.

   Poate că, prin întrebări meşteşugite aş fi putut scoate de la ea cam pe unde se afla tabăra lui Jim Randle şi alunei, fără. Ştirea fetei, i-aş fi putut urmări pe tovarăşii mei şi, ajungându-i, să-i previn.

   În vreme ce chibzuiam astfel, ajunsei la focul meu care se stinsese aproape. Luai o bucată de carne şi mă înapoiai repede la adăpătoare.

   Cum trecui însă prin gardul de mărăcini văzui ca fata dispăruse. La asta nu m-aş fi aşteptat!

   De sigur că-şi răsese de mine, mă trimisese înapoi să aduc carnea şi se folosise de prilejul acesta ca să alerge la ascunzătoarea ei. Atunci îmi unii veni în gând că s-ar fi putut să-l fi întâlnit pe Joe sau pe cafrul Şewa. În cazul acesta eram foarte ameninţat, căci cei doi mă cunoşteau cu siguranţă, din vedere.

   Ma strecurai repede înapoi în pădure şi alergai la lagărul meu, îmi luai raniţa şi puşca şi stinsei de tot focul.

   Îmi încordai auzul şi neauzind nimic suspect, luai hotărârea să mă îndepărtez o bucată bună spre nord.

   A doua zi dimineaţă voi regăsi cu siguranţa urma fetei, căci până atunci n-ar fi putut trece fluviul. O chestie importantă era pentru mine acum focul de noapte; de aprins trebuia să-l aprind neapărat, altminteri aş fi avut vizita neplăcută a fiarelor. În cazul acesta, însă, exista primejdia ca fata, Joe sau Şewa să mă urmărească şi să mă atace pe la spate.

   Frământat de aceste gânduri îmi urmai drumul, pana mă poticnii de o rădăcină de copac şi căzui în nas.

   Mâinile mele intrară cu prilejul acesta în nişte plante înalte de cel puţin un metru, dintre care zdrobii câteva prin cădere. Atunci simţii un miros ciudat şi tare, pe care-l cunoşteam bine. Şi imediat planul meu era gata făcut.

   Erau buruieni pe care, ascultând de sfatul lui Pongo, le folosisem totdeauna ca apărare contra ţânţarilor. Mă rostogolii cât putui în plante, îmi frecai faţa şi gâtul cu frunzele, strivite, apoi ma furişai mai departe, până ajunsei la un baobab uriaş - copac de pâinea maimuţei.

   Mă căţărai îndată într-însul, căutai o furcă de crengi pe care să mă pot aşeza în voie, mă sprijinii cu spatele de trunchiul uriaş şi astfel putui petrece noaptea în linişte.

   A doua zi dimineaţa, înainte de a coborî, iscodii cu privirea împrejurimile, de pe locul înalt unde mă aflam. Îmbucai ceva, sus, în copac, apoi mă uitai la apa fluviului şi văzui, cu bucurie, că scăzuse mult, după cum mă şi aşteptasem.

   Luai hotărârea să trec înot îndată, dar mersei mai întâi o bucată de drum spre Sud, până ajunsei la zăplazul de mărăcini, îndărătul căruia se afla adăpătoarea. Acum nu mai trebuia să pătrund în pădure, ca să caut trecătoarea îngustă, ci puteam ocoli zăplazul prin albia fluviului.

   Întâmplător privi spre celalalt mal şi-mi dădui îndată seama că n-o voi mai găsi pe fată pe partea asta a malului. Căci văzui lămurit acolo o dâră lată, care ducea înăuntru în tufiş.

   Ştiui atunci că fata ascunsese acolo pe mal un Kanu, cu care străbătuse fluviul, când eu mă dusesem să aduc carnea. Luntrea trebuia să fie acum dincolo în tufiş.

   Trecui îndată înot apa. La mijloc, această era adâncă până la genunchi; cu toate astea luai aminte la crocodili, care se mai puteau aţine pe acolo.

   Răsuflai uşurat când trecui de locul acela. Pătrunsei îndată în desiş şi găsii într-adevăr o luntre - un Kanu uşor, cam vechi. După ce pregătii ceai să am la drum, porni mai departe spre Apus, către oraşul Şoşong. Era vădit că fata îşi urmase calea încă în timpul nopţii, căci găsii urme foarte lămurite, pe care nu le-ar fi putut lăsa decât numai lovindu-se pe întuneric de tufe.

   Văzui curând că puteam merge şi eu noaptea, nici brâul de tufe pe malul acesta era lat de cel mult cincizeci de metri, apoi începea stepa acoperită cu iarbă măruntă, care se întindea până hăt-departe.

   În marginea tufişului descoperii urmele unui foc. Aici poposise aşadar fata, sigură că nu voi da de dânsa; ştia prea bine că fără Kanu nu voi putea străbate fluviul care mişuna de crocodili.

   Imediat după această descoperire îmi încordai privirea. Tânăra fată nu putea să mi-o fi luat înainte decât cu cel mult un ceas, chiar dacă pornise la drum imediat după ivirea zorilor.

   Mai descoperii apoi şi o cutie proaspătă de conserve. Şi dedusei din asta că ea mâncase întâi.

   Şi astfel mai pierduse ceva din timp.

   Zadarnic cercetai însă împrejurimile, nu zării nici un punct care ar fi

putut să fie făptura tinerei fete. Trebuie să fi mers deci foarte repede.

   Pornii voiniceşte la drum şi curând recunoscui în diferite locuri, că fata trecuse pe acolo înaintea mea. Ba odată descoperii chiar într-un loc nisipos întipăritura lămurită a piciorului ei.

   Mă ţinui câtva timp după urmele care se repetau des, apoi băgai de seamă că ele duceau mai mult spre miazăzi. Din păcate nu le mai putui urmări acum, căci drumul meu ducea spre apus, cu să ajung la Şoşong.

   Neobosit, mersei mai departe şi după ce se înnopta, avui bucuria să zăresc în depărtare un punct luminos. Mă simţii înviorat, căci nădăjduiam acum să-i întâlnesc pe camarazii mei.

   Într-adevăr, după o jumătate de ceas; observai un foc şi lângă dânsul două făpturi omeneşti. Cu toate acestea, înaintai cu băgare de seamă, deoarece se putea să fie fiica lui Randle cu Joe acela.

   Când recunoscui însă făptura uriaşă a lui Pongo, scosei un chiot de bucurie. După câteva minute de goană fui lângă camarazii mei.

IV.

SPRE DEŞERT.

   DUPĂ CE TRECU SURPRIZA, povestii tovarăşilor fericita împrejurare a întâlnirii cu Hendrik, care-l luase pe profesor în căruţă. Apoi ajunsei la întâmplarea cu cafrul ucis de leopard şi dădui lui Marian scrisoarea.

   — Drace! exclamă prietenul meu, după ce sfârşi de citit. Chestia cu statuia devine tot mai interesantă. Acum îi mai avem şi pe bandiţii ăştia împotriva noastră.

   — Ba e şi mai interesant decât îţi închipui - râsei eu şi povestii aventura cu fata.

   Marian tăcu câtva timp, apoi răspunse, şovăind:

   — Rău ai făcut că ţi-ai spus numele, Robert. Dacă fata va povesti tatălui ei de întâlnirea voastră, el va şti hotărât cine sunt călătorii de care aminteşte Joe în scrisoarea lui şi ne va putea lesne da de urmă. O va face cu siguranţă, dacă află că am luat înapoi statuia de la hererosi.

   — Întâi să izbutim - spusei eu - şi deocamdată nici nu e de gândit măcar.

   — Fără îndoială că-i vom ajunge din urmă pe indivizi - zise Marian, cu încredere - căci Pongo le-a descoperit mereu urmele, chiar dacă sunt mai vechi. Or fi alergând repede dumnealor, dar în ce priveşte rezistenţa noi suntem mai tari. Şi vezi că-i ajungem noi după Şoşong.

   — Va fi o luptă frumoasă, nu glumă, căci vom fi trei contra douăzeci - obiectai eu.

   — Da, de unde - zise Marian - nici n-aveam de gând să luptăm cu ei, ci să le luăm doar statuia. E însă foarte bine că te afli la noi, căci acum ne putem iuţi paşii. Mâine, cu câteva ceasuri înainte de a se lumina de ziuă, vom porni la drum.

   — Bine, putem face şi aşa - încuviinţai eu - dar dacă s-ar putea, cruţă-mă astă-noapte de veghe, căci aş vrea să mă odihnesc.

   — Mai e vorbă! răspunse Marian. Cred şi eu că n-a fost prea uşor să ne ajungi din urmă atât de repede!

   În a şasea zi după această întâlnire ajunserăm la Şoşong. Mă temusem că englezii ne vor face greutăţi acolo, dar Marian întrebă pe faţă la poliţie, dacă nu cumva fusese observată, o trupă de douăzeci de hererosi, care ne jefuiseră.

   Poliţistul englez ne măsură din cap până-n picioare, apoi râse şi zise:

   — Mă bucur să vă cunosc, domnilor. Ştiu că în faţa mea pe domnii Farrow şi Bertram, cu Pongo al lor. Am fost informaţi despre aceasta din Udjiji, dar puteţi fi liniştiţi. Mohamed Tip acela, care v-a învinovăţit de spionaj, a fost judecat pentru crime grave şi înainte de a fi executat a mărturisit că în cazul dv. a minţit, aşa că, oricând poftiţi puteţi păşi pe teritoriu englez.

   — Asta mă bucură foarte mult - răspunse Marian - căci suntem într- adevăr nevinovaţi şi numai din pricina dorului nostru de aventuri ajungem adesea în situaţii neplăcute. Dar îmi daţi voie să revin la întrebarea mea?

   — Ai dreptate, domnule Farrow. Mi s-a raportat într-adevăr că azi dimineaţă, adică acum cinci ceasuri, banda cu pricina a trecut prin oraş. N-au avut însă o atitudine suspectă, astfel că n-aveam nici un motiv să-i oprim. Au luat direcţia de-a dreptul spre deşert, după ce şi-au cumpărat într-o prăvălie de aici burdufe pentru apă.

   — Aşa dar - după cum presupuneam - au de gând să străbată deşertul Kalahari, ca s-ajungă în patria lor, zise Marian - astfel stând lucrurile, trebuie neapărat să-i urmărim. Unda putem găsi burdufe pentru apă?

   Amabilul poliţist ne dădu adresa prăvăliei, dar adăugă:

   — Nu e nevoie să le umpleţi aici, căci ar fi o povară de prisos pentru dv. E deajuns dacă vă astâmpăraţi setea aici şi vă umpleţi sticlele cu ceai. Exact la patruzeci de kilometri spre apus se află cea dintâi groapă de apă. Acolo va trebui să vă aprovizionaţi din belşug, căci alta nu mai găsiţi decât după alţi optzeci de kilometri. Vă voi da un plan pe care sunt însemnate exact locurile unde se află apă.

   — Îţi mulţumesc călduros - zise Marian şi strânse mâna englezului - mă tem numai că hererosii ar putea să golească de apă puţurile, pentru că se ştiu urmăriţi.

   — Nu trebuie să vă temeţi de asta - îi linişti poliţistul - căci puţurile se umplu la loc foarte repede. Pe vremea asta în vreo patru ceasuri, pe timp de ploaie nici nu pot fi golite.

   — Atunci e bine - spuse Marian - afară de asta, nădăjduiesc să-i ajung curând pe hererosi.

   — N-ar fi mai nimerit să vă dau câţiva însoţitori? propuse englezul. Sunteţi doar numai trei oameni împotriva celor douăzeci de negri.

   — Las-că le luăm noi îndărăt statueta furată - spuse Marian, cu încredere - aş dori să evit orice luptă. Îmi dai voie să-ţi mai pun o întrebare: e cunoscut pe aici unul cu numele Jim Randle?

   Poliţistul ne privi înmărmurit, apoi răspunse, clătinând capul:

   — Se pare că mirosiţi tot ce e legat de primejdii. Fireşte că-l cunoaştem pe individul acesta; e un bandit faimos, care a vârât groaza în ţinutul Lehutitang. Vreţi poate să vă ţineţi de el?

   — Nu - râse Marian - dar probabil că el de noi. Îţi voi povesti pe scurt toată chestia, poate că avem totuşi nevoie mai târziu de ajutor sau ne putem spăla de vreo nouă învinovăţire mincinoasă.

   Povesti englezului aventurile noastre de când venisem în Mozambic. Poliţistul nu-nceta să dea din cap, până ce izbucni, în cele din urmă:

   — Dumnezeule mare, sunt de doisprezece ani în Africa, am întâmpinat multe în vremea asta, dar astfel de aventuri nu i se întâmplă oricui în viaţă.

   — Ce să-i faci! zâmbi prietenul meu. Acum ştii cel puţin că Randle acesta are o fată!

   — Da, asta a fost o prostie din partea fetei - zise englezul, făcându-şi însemnări - se mai poate ca ea să n-aibă deloc de-a face cu el, căci numele de Randle e destul de răspândit.

   — Nu uita însă chestia cu ivirea ei misterioasă în pădure, apoi Kanu- ul ce stătea gata pregătit - spuse Marian - afară de asta urmele ei duc ceva mai spre miazăzi, aşa dar într-adins a ocolit Şoşong-ul.

   — Fireşte, e suspect - încuviinţă poliţistul - şi voi da ordin patrulelor noastre să n-o scape din ochi pe fată.

   — Acum trebuie să ne luăm rămas-bun - zise prietenul meu - îţi mulţumesc pentru preţioasele indicaţii.

   Ne despărţirăm, apoi ne duserăm să cumpărăm burdufe pentru apă, ca să ne ajungă pentru două zile.

   Stăpânul prăvăliei, o corcitură, nu-mi plăcu deloc. Avea privirea vicleană şi mi se păru că zăresc un rânjet batjocoritor pe buzele lui când ne înmână găleţile.

   Când furăm afară îi împărtăşii lui Marian presupunerile mele şi prietenul meu zise:

   — Da, acelaşi lucru l-am băgat de seamă şi eu. Dar în definitiv, ce e vinovat omul dacă are mutră antipatică! Şi ce poate avea cu noi? Ne-a văzut doar pentru întâia oară în viaţa lui.

   — Ei, da, ai şi tu dreptate - încuviinţai eu - cu toate astea simţeam duşmănia în ochii lui.

   — Probabil că e vorba numai de ura firească pe care o au corciturile împotriva albilor.

   Cu asta pusesem capăt discuţiei. Mâncarăm într-un restaurant din oraş, apoi pornirăm la drum şi după o jumătate de ceas Şoşong rămăsese îndărătul nostru.

   Vegetaţia devenea din ce în ce mai rară şi tot mai des trebuia să străbatem locuri întinse cu nisip aproape fierbinte. Deşertul grozav îşi începea împărăţia lui nemărginită.

   Luaserăm merinde pentru o săptămână, nădăjduind că până atunci vom ajunge la Lehutitang sau pe aproape. Vânat cu greu s-ar fi putut găsi pe coastă şi chiar dacă da, n-am fi putut frige carnea, căci n-am fi găsit lemne.

   Dar dacă înaintam mai încet, trebuiau să-şi micşoreze viteza şi hererosii. Aveau şi dânşii încă vreo câteva sute de kilometri de mers până s-ajungă în ţara lor. De acolo puteau; să meargă cu trenul până la coastă, unde să vândă preţioasa statuie.

   Aveau un avans de cinci ceasuri, ceea ce însemna pentru noi treizeci de kilometri de drum, ca să-i ajungem, dar Marian avusese dreptare spunând că negrii or fi ei repezi de picior, dar nu se pot asemui cu rezistenţa europenilor.

   Trebuia, deci, să ne silim a face şapte până la opt kilometri pe ceas.

   Cu puţin înainte de a se înnopta, ne aflam într-o pădurice unde ajunseserăm după ce străbăturăm o făşie lată nisipoasă.

   — Dacă am, fi în deşert, ne-am putea urma drumul încă vreo câteva ceasuri - spuse Marian - aşa însă e mai bine, poate, dacă vom încălzi ceva conserve reci şi să stăm lângă foc pană în zori. În zilele următoare va trebui să mâncăm conservele reci noaptea să dârdâim de frig din lipsă de lemne.

   — În schimb vom putea merge noaptea câteva ceasuri - propusei eu - şi în felul acesta câştigăm repede timpul cu cât ne-au luat-o înainte Hererosii.

   — Fireşte - încuviinţă Marian - ăsta a fost gândul meu dintru început. Uite, aici pare să fie un foarte bun loc de popas. Ia să strângem repede vreascuri.

   — Massers, aici fost negri - spuse deodată Pongo şi arătă o urmă de picior care se vedea lămurit într-un loc nisipos - nu e mult de când fost aici.

   Asta puturăm recunoaşte şi noi din adâncitura urmei, de asemenea şi că fusese piciorul unui negru.

   Imediat mi se duse gândul la al doilea cafru, de care pomenea Joe în scrisoarea să către Jim Randle şi spusei în şoaptă:

   — Şewa.

   Marian încuviinţă din cap şi răspunse:

   — Şi eu m-am gândit la el. Oare o fi vrând să înnopteze în păduricea asta? De alungat nu-l putem alunga, de arestat iar nu putem să-l arestăm, căci până acum nu ne-a făcut nimic. Pe da altă parte, însă, nu trebuie să rămână în apropierea noastră.

   — Mai întâi de toate trebuie să ne încredinţăm unde a rămas - zisei eu - să alegem locul acesta pentru lagăr, să adunăm lemne şi când se va întuneca vom putea zări lumina focului său.

   — Ar fi cel mai bun lucru. Dar în vremea asta Pongo ar putea să-i

caute urma dacă nu cumva s-a ascuns pe undeva pe aproape.

   — Pongo face - spuse uriaşul şi se făcu nevăzut printre tufe.

   Începurăm să strângem vreascuri şi tocmai se lăsă noaptea când

veni înapoi Pongo.

   — Negrul mers mai departe în stepă - ne spuse el.

   —  Atunci cu siguranţă că vom fi acolo înaintea lui, râse Marian. Cu toate astea nu pricep de ce n-a rămas în pădurice. Colo în stepă doar nu găseşte lemne destule pentru foc.

   — Poate că vrea să mai facă o bucată de drum în timpul nopţii - spusei eu.

   — Se poate şi asta - încuviinţă Marian - atunci însă îi va ajunge pe hererosi înaintea noastră. Dar nu face nimic; el singur nu poate întreprinde nimic împotriva lor.

   Aprinserăm focul, încălzirăm conservele, băurăm ceai şi orânduirăm paza.

   Noaptea trecu în deplină linişte şi cu trei ceasuri înainte de ivirea zorilor pornirăm înainte spre apus. Îndată după ce se va lumina de ziuă, trebuia să dam de cel dintâi put cu apă, despre care ne pomenise poliţistul englez.

   Marian dovedi încă odată ce minunat simţ de orientare avea, căci odată cu ivirea zorilor văzurăm înaintea noastră puţul căutat.

   Ne apropiarăm, umplurăm burdufele şi după, un sfert de ceas pornirăm iarăşi la drum. Apa era foarte limpede şi curată şi o puteam bea fără grijă şi nefiartă.

   Ceasurile treceau unul după altul. Ne aflam acum în inima deşertului nisipos, ceea ce ne îngreuna foarte mult mersul. Pe lângă asta soarele dogorea atât de puternic încât îl pizmuiam pe Pongo, care avea numai un şorţ dinainte.

   Trecuse de amiază când Marian propuse să facem un mic popas. Am fi putut merge fără întrerupere până seara, dar trebuia să ne cruţăm puterile pentru marşul lung pe care îl aveam de făcut. Asta era mai important decât să ne apropiam de hererosi cu câţiva kilometri.

   Deschiserăm repede câteva cutii cu conserve, al căror conţinut îl mâncarăm rece. Adică chiar atât de reci nu erau ele, căci căldura grozavă le adusese la o temperatură destul de ridicată.

   Şi apa din burdufe era caldă. Când ridicai burduful meu ca să dau pe gât o înghiţitură, făcui o descoperire care, cu toată căldura, îmi dădu fiori reci prin şira spinării.

   Burduful era numai pe jumătate plin şi eu îl umplusem totuşi până în vârf la puţ. Pe drum nu putuse curge, căci era închis bine. Uimit, mă uitam la el.

   — Ce-i mutra asta pe tine, Robert? râse Marian, care tocmai vroia să ducă şi el la gură burduf. Apoi zise cu glas înăbuşit:

   Îşi rupse vorba şi privi şi dânsul uimit la burduf. Apoi zise cu glas înăbuşit.

   — Aici nu e lucru curat. Pongo şi din burduful tău s-a scurs apa pe jumătate?

   Uriaşul îşi aruncă ochii la burduf şi făcu şi el o mutră la fel de mirată, căci şi din al lui apa rămăsese numai pe jumătate. Atunci mi se lumină mintea şi strigai:

   — Corcitura aia de negustor ne-a făcut-o! De aceea zâmbea atât de batjocoritor.

V.

MOARTEA LA PÂNDĂ.

   — TICĂLOSUL! exclamă Marian. Acum îmi explic cum stau lucrurile. Hererosii au cumpărat şi ei burdufe de apă şi l-or fi mituit pe negustor ca să ne vândă nouă dintr-alea găurite. Ştiau bine că numai urmăritorii lor vor cumpăra după dânşii burdufe, ca să străbată pustiul Kalahari.

   Cercetai cu mai multă luare aminte burduful meu şi descoperi pe fund numeroase punctuleţe negre. Cauciucul fusese găurit cu un ac subţire şi astfel apa se scursese treptat, treptat.

   — Ce e de făcut? La puţul cel mai apropiat puteam ajunge abia în seara zilei următoare şi pana atunci apa din burdufele noastre se va fi scurs de mult. Rămâneam aşa dar numai cu ceaiul din sticle şi pe căldura aceea grozavă asta însemnă mai nimic.

   Dar trebuia să facem cum om putea şi Marian zise:

   — Dacă vom bea acum aici cât mai multă şi apoi vom merge mai departe, poate că până diseară ne mai rămâne niţică apă în burdufe. În timpul nopţii ne vedem de drum câteva ceasuri, iar mâine o să ne mulţumim cu ceaiul din sticle. Spre seară ajungem la al doilea puţ.

   — După harta pe care ţi-a dat-o poliţistul, când ajungem la al treilea puţ? întrebai eu. Putem socoti doar că apa din burdufe va ţine o zi în loc de două. Asta dacă găurite nu se vor mări, fireşte. Ah, e o ticăloşie fără margini. Uite şi aici pe de lături, burdufele sunt găurite până la margine. Altminteri le-am fi putut ţine întoarse.

   — Mare ticăloşie, într-adevăr! scrâşni Marian.

   Să nădăjduim că vor ţine o zi burdufele. Ia stai niţel... ne aflăm acum aici la puţul ăsta. al doilea e spre apus, cel de la optzeci de kilometri depărtare. A! În apropierea acestui puţ sunt apoi altele două, unul la miazăzi, celălalt la miază-noapte. Amândouă cam la vreo cincisprezece kilometri distanţă. Spre apus se află apoi altul, la vreo patruzeci de kilometri.

   — Atunci e bine - spusei eu - putem merge deci de-a dreptul spre apus, căci până acolo ţine apa pe care o avem. Numai la caz de nevoie ne putem îndrepta de la cel mai apropiat puţ, spre Sud sau Nord.

   — Da, lucrurile nu stau atât de rău precum credem noi - zise Marian - acum să întindem pasul şi până mâine seară trebuie să ajungem.

   Perspectiva că numai cu mare sforţare ne-am putea salva de la moartea prin sete, ne dădu şi mai multă energie. Merserăm atât de repede încât parcă nu ne-am fi aflat în nisipul moale şi fierbinte al deşertului, ci în iarba stepei.

   Dar după vreo două ceasuri numai furăm nevoiţi s-o lăsăm mai încet. Vroiam doar să umblăm vreo două ceasuri în timpul nopţii răcoroase, aşa că nu trebuia să ne istovim cu totul puterile de pe acum. Mergeam totuşi mai repede decât în cursul dimineţii şi când se înnoptă iuţirăm şi mai mult paşii, căci frigul ne făcea mai uşurei.

   După vreo trei ceasuri de mers pe întuneric ne oprirăm. Îmbucarăm ceva conserve şi băurăm restul de apă din burdufe.

   Luarăm hotărârea să reîncepem marşul cu trei ceasuri înainte de ivirea zorilor, socotind că şase ore de somn erau prea deajuns. N-aveam nevoie să facem de pază, căci de fiare nu trebuia să ne temem pe aici. Ne întinserăm deci înghesuiţi unul în altul, ca să ne fie mai cald şi adormirăm imediat.

   Eram cam amorţiţi când ne trezirăm la timpul hotărât. Îmbucarăm ceva, apoi pornirăm voiniceşte la drum; acum era vorba să ne şi încălzim.

   Când se iviră zorile, fui cam dezamăgită nevăzând pe suprafaţa nesfârşită a deşertului nici un punct negru care să ne fi arătat prezenţa hererosilor.

   Curând îmi veni însă în gând, că asta s-ar putea întâmpla abia peste o săptămână şi atunci ne vom afla în apropiere de Lehutitang.

   Merserăm fără întrerupere, însă din ce în ce mai încet, din pricina căldurii tot mai arzătoare, pe măsură ce soarele se înălţa pe cer.

   În cele din urmă Marian făcu iar un mic popas şi dădurăm pe gât câteva înghiţituri din apa caldă. După o jumătate de ceas, pornirăm iar la drum. Căldura devenea tot mai apăsătoare şi acum sorbeam aproape la fiecare ceas o înghiţitură de apă, altminteri n-am fi avut putere să ne urmăm calea.

   Când, după socoteala mea, trebuia să fim în apropierea puţului al doilea, sticlele noastre erau goale.

   Pongo, care cu privirea lui ageră, descoperea totul înaintea altuia, scoase deodată o exclamaţie.

   Îl privirăm şi văzurăm pe chipul său o expresie ciudată: întrebătoare, şovăielnică, aproape speriată.

   — Ce s-a întâmplat, Pongo? Întrebă Marian.

   — Puncte negre colo în fund, răspunse uriaşul. Stau pe loc. Pongo crede sunt oameni. Dar stau pe loc.

   Asta părea să-i facă mare bătaie ide cap, dar eu râsei şi zisei:

   — Or fi hererosii care dorm lângă puţul cu apă. Păcat că nu ne putem apropia acum dar poate izbutim să luăm statuia şi să ajungem la celălalt puţ, spre sud sau nord... Ce părere ai tu, Mariane?

   — N-aş putea spune - răspunse prietenul meu şi privi repede la Pongo - să mergem mai aproape şi Pongo va putea deosebi atunci

despre ce e vorba.

   Uriaşul se şi pusese în mişcare, cu privirea aţintită în depărtare. După vreo trei sute de metri descoperii şi eu punctuleţele negre, nemişcate, care păreau însă foarte mici, aproape turtite.

   — De sigur că sunt oameni - spusei îndată - dar se pare că stau întinşi la pământ şi dorm.

   Pongo zise atunci, calm:

   — Negri colo mort.

   Tresărirăm şi Marian exclamă, mirat:

   — Poţi vedea asta, într-adevăr, Pongo? Cum e cu putinţă?

   Uriaşul zâmbi.

   — Pongo închipuie, Massers vine repede, răspunse dânsul şi îşi iuţi pasul.

   Curând ne puturăm da seama că avea dreptate. Zăceau într-adevăr oameni nemişcaţi pe nisipul fierbinte. Nu dormeau, căci poziţia lor era prea nefirească. Trupurile le erau chircite, mădularele răsucite parcă.

   — Doamne Dumnezeule, ce s-o fi întâmplat acolo? exclamai eu?

   Pongo izbucni în râs şi zise:

   — Negru fost în pădure înainte deşert. Acolo hereros. Pongo nu ştie unde găseşte acum apă.

   Nu pricepui deloc vorbele sale. Marian făcu însă o mutră gravă; părea să bănuiască ce tragedie se desfăşura se acolo.

   Făpturile schimonosite se vedeau tot mai lămurit şi cu cât ne apropiam, cu atât mi se strângea inima. Acolo era singurul puţ pe o distanţă de cincisprezece kilometri spre Sud şi Nord şi noi eram iarăşi foarte însetaţi.

   În cele din urmă ne aflarăm în faţa cadavrelor care ofereau o privelişte înfiorătoare. Păreau morţi de câteva ceasuri şi soarele şi începuse să descompună trupurile ţepene.

   Pongo nu aruncă nici o privire morţilor ci merse la puţ, se aplecă deasupra, se întoarse spre noi şi zise:

   — Repede plecăm, altă apă căutăm. Apă de aici aduce moarte, are buruiana rea înăuntru. Adus negru din pădure. Asta aici picior de la el.

   Arătă spre o urmă de picior lângă put. Nisipul era acolo foarte umed şi un picior omenesc se întipărise lămurit. Era un picior mare, desculţ şi cu siguranţă că Pongo recunoştea într-însul; acelaşi, pas pe care-l văzusem în pădure, îndărătul nostru.

   — Îmi închipui eu cum s-a întâmplat - spuse Marian - cafrul, a cărui urmă de picior o vedem aici, este Şewa, după toate probabilităţile. Trebuie să fie foarte puternic, căci se pare că le-a luat înainte hererosilor în cursul nopţii şi-a umplut burduful cu apă, apoi a otrăvit apa din put. Mă miră numai că nu-s decât zece hererosi aici.

   Pongo arătă spre o urmă slabă care ducea spre miazăzi şi zise:

   — Negri vin mai târziu, văzut fraţi de la ei bolnavi şi dus repede la cealaltă apă.

   Aşa şi trebuia să se fi întâmplat. Cei zece morţi acum, ajunseseră întâi, se năpustiseră cu lăcomie la apă şi cei ce veniră în urmă i-au găsit zvârcolindu-se în dureri, sau poate chiar morţi. Au examinat apa, cu siguranţă şi au descoperit într-însa buruiana otrăvitoare. Atunci au pornit repede spre miazăzi.

   — N-avem încotro, trebuie să mergem şi noi spre miazăzi, la cealaltă fântână - spuse Marian - dacă călcăm voiniceşte, suntem acolo în patru ceasuri.

   — Şi dăm de Hererosi - întregii eu - ca să vedem din depărtare cum ei se înfruptă, din apă, iar noi stăm acolo însetaţi.

   — Ai şi tu dreptate - încuviinţă Marian - poate încă e mai bine să mergem mai întâi la puţul dinspre Nord. Acolo ne umplem sticlele şi burdufele şi, fără să ne mai oprim, mergem la puţul dinspre miazăzi. În felul acesta putem observa în linişte ce se întâmplă acolo; căci dacă ne grăbim şi nu ne oprim toată noaptea, putem fi acolo înainte de ivirea zorilor.

   — Hm... nu crezi şi tu că cafrul a fost şi în Sud şi o fi otrăvit apa şi acolo? spusei eu. Şi atunci, cu siguranţă că statuia i-a şi căzut în mâini.

   — Aici mers cinci Hererosi, acolo cinci - zise Pongo deodată şi arătă şi spre miazănoapte şi spre miazăzi.

   Într-adevăr, se vedeau urme şterse de picior în amândouă direcţiile. Ce era de făcut? Hererosii se despărţiseră, aşa dar, dar care din ei aveau statuia? Şi unde era Cafrul care ucidea cu atâta cruzime?

   Pongo cercetă cu atenţiune amândouă urmele şi zise:

   — Aici mers ucigaş.

   Aşa dar spre Sud. Atunci cu siguranţă că şi statuia era acolo, căci Cafrul o fi observat din apropiere efectul otrăvii grozave. Puţul sudic era deci otrăvit, aşa că trebuia să mergem spre Nord.

   Prost lucru! Însetaţi cum eram, să mai facem un marş de cincisprezece kilometri! Mai aveam încă vreo două ceasuri de lumină şi de căldură grozavă.

   Pongo aruncă doar o privire pe harta pe care ne-o dăduse poliţistul, apoi luă el conducerea.

   Trebuie să mărturisesc că numai cu greu mă mai ţineam pe picioare. Şi pe lângă asta, Pongo al nostru gonea, nu alta.

   Nu mai ştiu cum am făcut drumul acela îngrozitor - dar l-am făcut. Era încă ziuă când Pongo se opri. Se sprijini în suliţa sa, puse mâna stângă streaşină la ochi şi privi încordat în depărtare. Apoi, fără să-şi schimbe poziţia, zise:

   — Massers, va fi foarte rău. Şi acolo Negri morţi. Trebuie mergem înapoi.

   Nu ne puteam îndoi de cuvintele sale. Când Pongo susţinea ceva, aşa şi era.

   Mă simţii cuprins de disperare. Aruncai repede raniţa grea şi puşca şi strigai:

   — Nu mai are nici un rost, eu mă întind aici.

   Şi, într-adevăr, genunchii începură să mi se încovoaie şi cu toate încercările de a mă ţine pe picioare, căzui grămadă. Marian, care-şi aruncase şi el bagajele, se lăsă îndată în genunchi lângă mine şi-mi ridică capul.

   — Robert, adună-ţi puterile! şopti el. Nu suntem încă pe ducă. Avem înaintea noastră răceala nopţii şi vom putea merge vârtos. Ia te uită la Pongo, el nici nu simte!

   Privii în neştire la camaradul nostru. Şi el îşi aruncase raniţa şi stătea ca şi înainte, cu suliţa în mâna dreaptă, cu stânga pavăză la ochi. Probabil că chiar de la depărtarea asta vroia să-şi facă o imagine de ceea ce se petrecuse la puţ.

   — Mariane, e numai o slăbiciune de moment - şoptii eu - va trece îndată. Ah, se pare că Pongo a ghicit într-adevăr ce s-a petrecut colo în faţa noastră.

   Uriaşul se întoarse, se apropia încetişor şi, cu privirea tristă îndreptată spre mine, zise:

   — Pongo văzut prost la alt loc de apă. Cafrii întâi alergat spre miazăzi, apoi făcut ocol şi venit încoace. Acolo zac cinci Hererosi.

   — Drace! exclamă Marian - atunci trebuie să se fi gândit sau văzut că aceşti cinci Hererosi aveau statuia la ei. Trebuie să mergem acolo şi să ne încredinţăm.

   — Eu rămân aici - spusei - când va fi să ne întoarcem, voi fi pe picioare.

   — Pongo merge acum - zise uriaşul Negru.

   — Pongo va fi vinovat dacă Massers nu va avea apă. Massers rămâne aici, Pongo vine îndată înapoi.

   Planul lui era limpede de tot: vroia să se ducă în timpul nopţii spre puţul de la Sud şi să ne aducă apa trebuincioasă. Dus şi întors erau şaizeci de kilometri şi treaba asta - după o zi de marş forţat - n-o putea face decât Pongo, al nostru.

   Dar Marian se împotrivi cu multă hotărâre:

   — N-are nici un rost, Pongo, căci n-ai de unde şti dacă cafrul n-a otrăvit şi puţul de la miazăzi. Să ne încredinţăm numai ce s-a petrecut acolo, apoi pornim spre apus. Puţul de acolo poate fi la cel mult patruzeci şi cinci kilometri depărtare.

   — Masser Bertram nu merge cu noi - mai încercă Pongo.

   Dar Marian se împotrivi iarăşi:

   — Las-că îşi adună el puterile. N-are nici un rost să faci drumul, Pongo, căci se poate să fie fără folos. Afară de asta, la înapoiere vei pierde jumătate din apă pe drum. Peste o jumătate de ceas se lasă noaptea şi odată cu dânsa, frigul; Atunci pornim la drum, mâncăm peste un ceas conservele, care se vor fi răcit în vremea asta şi cam peste vreo şapte ceasuri trebuie să ajungem la puţ. Acolo rămânem până se face ziuă.

   Propunerea prietenului meu era, într-adevăr, cea mai nimerită. Poate că Joe acela, care fusese împreună cu cafrii, otrăvise şi apa de la miazăzi şi atunci Pongo ar fi făcut degeaba marşul său forţat. Şi dacă rămâneam o noapte unde eram, nu vom mai avea putere a doua zi să străbatem patruzeci şi cinci de kilometri sub arşiţă.

   — Robert, rămâi liniştit aici până vom fi cercetat noi puţul - urmă prietenul meu - cred că vom fi îndărăt până se înnoptează. Atunci va trebui însă să te scoli.

   — Aş putea şi acum - zisei eu cu hotărâre - a fost numai o slăbiciune nervoasă de moment, care m-a cuprins când Pongo ne-a anunţat noua nenorocire. Merg cu voi la puţ, îmi adunai puterile şi mă ridicai; câteva clipe mă clătinai pe picioare, apoi putui merge destul de bine. Dar Marian se mai împotrivi odată:

   — N-are nici un rost, Robert, să vii cu noi, te oboseşti fără folos. Mai bine rămâi aici cu bagajele noastre, ca să nu fim nevoiţi să ne târâm şi cu ele. Şi dacă ne va surprinde întunerecul la puţ, nu vom avea nevoie să le căutăm pe urmă, ci ne vom putea înţelege prin strigăte.

   Văzui că are dreptate, aşa că mă aşezai pe raniţa mea, în vreme ce Marian şi Pongo porniră spre puţ.

   În vreme ce priveam după ei, eram chinuit de gânduri negre. Ne va fi cu putinţă să ajungem la puţul îndepărtat din spre Apus? Eram aici înconjuraţi de moarte în adevăratul înţeles al cuvântului - de moartea cea mai grozavă care există..

   Dar văzând hotărârea dârză a camarazilor mei îmi recăpătai şi eu curajul. Atâta vreme cât Marian şi Pongo nu renunţau la luptă, nu era nici un motiv de disperare.

   Ajunseră acum la puţ şi se aplecară asupra punctelor negre, pe care le puteam desluşi bine. Pongo, care părea un pitic de la depărtarea asta, căuta parcă urme. Porniră îndărăt.

   Abia străbătuseră jumătatea drumului, când soarele apuse şi imediat se lăsă întunericul. Acum văzui cât de bună fusese ideea lui Marian ca eu să rămân pe loc. Ce greu ne-ar fi fost acum să ne căutăm bagajele!

   Din când în când aprindeam lampa de buzunar, pentru ca tovarăşii mei să ştie unde mă aflam. În curând auzii nisipul crâşnind sub picioarele lor şi Marian strigă vesel:

   — Bine ai făcut, Robert, ne-ai scutit astfel şi de oboseala de a striga. Aşa; acum, însă, la drum!

   — Dar ce să petrecut la puţ? întrebai.

   — După cum spusese Pongo, cafrul s-a apropiat făcând ocol mare şi a zvârlit înăuntru buruiana otrăvitoare. Cinci hererosi au băut din ea şi au murit. Fireşte ca n-am mai putut afla daca aveau statuia la ei.

   — Atunci să ştii că e pierdută pentru noi, oftai eu. Păcat de toată oboseala asta.

   — O fi având-o Jim Randle - râse Marian - şi în cazul acesta trebuie să i-o suflăm.

   Ne luarăm repede raniţele şi puştile şi pornirăm spre apus. După cum hotărâse Marian mâncarăm abia peste un ceas ceva conserve, care ne înviorară într-adevăr, căci se răciseră destul de bine.

   Prea uşor nu era marşul. Şi apoi nu ştiam dacă puţul către care ne îndreptam, nu fusese şi el otrăvit.

   Şi teama aceasta era mai apăsătoare decât oboselile trupeşti. Afară de asta trebuia să fim cu mare băgare de seamă, căci se putea ca acolo să se aţină cafrul şi să ne ucidă. Ceasurile treceau unul după altul. La întrebările lui Marian cum mă simt, puteam răspunde că mi-e într- adevăr destul de bine.

   Luna se ivi pe cer luminând pustiul nemărginit; în cele din urmă Pongo arătă cu mâna înainte şi zise:

   — Acolo puţ cu apă, nimeni acolo.

   Asta era o veste cât se poate de îmbucurătoare şi ne îndoirăm străduinţele.

   După o jumătate de ceas ajunserăm la puţ şi după ce Pongo încercă apa şi o găsi bună, ne potolirăm setea cu lăcomie.

   Pe urmă ne întinserăm în nisipul rece, ca să dormim până dimineaţa.

   Când se iviră zorile, Pongo ne trezi:

   — Hererosi fost aici.

   Într-adevăr, văzurăm urmele a cinci oameni, asta însemna că renunţaseră, la planul lor dintâi de a se duce la puţul dinspre miazăzi şi veniseră de-a dreptul încoace. Şi încă în cursul nopţii merseră mai departe, spre patria lor.

   Marian se aplecă deodată şi zise agitat:

   — Robert, au statuia la dânşii, uite aici întipăritura!

   Da, era acolo o urmă lămurită a micii statui, pe care unul din Negri o fi pus-o la pământ.

   — Înainte! strigă Marian - trebuie să ne luăm după ei în ţara Damara.

   Până să punem stăpânire pe statuie, am mai întâmpinat multe aventuri. Despre astea îţi voi povesti cu alt prilej, dragă George - încheia doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 116

APE OTRĂVITE

   IN LEHUTITAG

   DOCTORUL BERTRAM povesteşte mai departe lui George:

   — Puţul lângă care se odihniseră Hererosii înaintea noastră era acum îndărătul nostru. Mai aveam de mers încă cincizeci de kilometri ca să dăm de oraşul din inima deşertului, Lehutitang - dar până acolo mai era încă un puţ cu apă.

   Mergând aşa cum am mers, am câştigat o parte din timpul cu cât ne-o luaseră înainte cei ce furaseră statuia. Dacă ajungeam seara în oraş, puteam spera să punem mâna acolo pe bandiţi. Mai erau cinci la număr, căci ceilalţi pieriseră, otrăviţi de Cafru.

   După cum făceam mereu în ultimele zile, porniserăm la drum cu câteva ceasuri înainte de răsăritul soarelui. Când se iviră zorile eram departe de inima deşertului Kalahari.

   Pongo se opri deodată, adulmecă aerul şi făcu o mutră foarte îngrijorată.

   — Ce ai Pongo? întrebă Marian.

   — Nu va fi bine, Massers - răspunse uriaşul şi arătă spre miazăzi - colo vine furtună.

   Asta era o veste rea. O furtună prin locurile acestea trebuia să fie grozavă, căci nu putea fi decât primejdioasa şi mult temuta furtună de nisip numită simun.

   Cerul spre miazăzi era ameninţător. Avea o culoare gălbuie de pucioasă iar în zare aerul părea că scoate aburi. Şi priveliştea se schimba repede, încă pe când priveam într-acolo, se ridică încet la orizont un zid lat şi întunecat, care creştea cu iuţeală fantastică.

   Erau norii de nisip pe care vântul grozav îi stârnise împingându-l înainte. Vai de călăreţul, vai de caravana peste care se abat aceste mase atunci când se potoleşte furtuna! Abia după trecerea anilor poate, osemintele nenorociţilor sunt scoase la iveală în urma vreunei alte furtuni.

   Marian privi neliniştit în juru-i. Nicăieri nu se vedea vreo moviliţă, vreun copăcel cât de mic îndărătul căruia să se fi putut adăposti cât de cât.

   Marea de nisip fierbinte se întindea la nesfârşit. De întors înapoi la puţ nu se mai putea acum, căci până s-ajungem acolo ne ajungea şi furtuna. Şi nici înainte nu puteam alerga, căci ne aflam tocmai în mijlocul acestui zid negru.

   Şi furtuna se apropia cu o iuţeală nemaipomenită. Aerul din jurul nostru era foarte liniştit, dar în depărtare se auzea un bâzâit slab, ca duduitul unui motor. Dar bâzâitul acesta se întări repede,

deveni tot mai puternic, tot mai stăruitor şi în cele din urmă se preschimbă în muget.

   Zarea spre miazăzi se făcuse neagră ca tăciunele. Norul negru începu să se întindă şi deasupra noastră şi deodată ne izbi întâia răbufneală de vânt, fierbinte şi nimicitoare.

   Din pricina presiunii aerului era cât p-aci să cădem în nas şi numai cu greu izbutirăm să ne ţinem pe picioare. Câteva clipe fu linişte şi Marian răcni imediat:

   — Culcaţi-vă la pământ, capul spre miază-noapte, faţa în nisip, raniţa peste cap. Faceţi o adâncitură mică în nisip, în dreptul feţei.

   Tocmai mă apucasem să scormonesc o gaură mică în nisip, când o a doua răbufneală, mult mai puternică decât cealaltă mă zvârli la pământ.

   Această răbufneală era şi mai fierbinte decât cea dintâi şi avui senzaţia că pielea de pe faţă şi braţe făcea băşici. Respiraţia mi- era mult îngreuiată, căci plămânii nu primeau aerul fierbinte şi uscat; cu toate astea urmai fără şovăire sfatul lui Marian.

   Mă întinsei cu totul pe burtă, zvârli la o parte nisipul din faţa mea, aşa încât să am loc pentru respirat şi-mi pusei raniţa pe cap.

   Era o poziţie grozavă, căci nisipul era atât de fierbinte încât îmi ardea trupul prin haina subţire. Şi după câteva minute chiar mi se păru că se sfârşise tot oxigenul pe care-l aveam în mica groapă din nisip.

   Încercai să mă ridic iarăşi, ca să mă aşez mai bine, dar atunci se puse deasupra-mi o greutate fierbinte şi apăsătoare, care-mi turti coşul pieptului.

   Povara devenea tot mai grea şi cu groază îmi dădui seamă deodată că era nisip, aruncat de furtună asupra mea.

   Încercai iarăşi să mă ridic, ca să scutur de pe mine această povară grozavă - dar era cu neputinţă. Nisipul fierbinte se aşezase într-o pătură prea groasă deasupra-mi şi ceea ce socotisem totdeauna ca grozăvia grozăviilor, când auzeam sau citeam despre alţi oameni, mi se întâmpla acum mie-însumi: eram îngropat de viu.

   Aveam impresia că tot trupul îmi arde, cercuri de foc dănţuiau în faţa ochilor mei şi după o ultimă şi disperată sforţare să mă eliberez din mormântul acesta, căzui în nesimţire. Ultimul meu gând fu că-mi sunase ceasul din urmă.

   Un glas îndepărtat mă strigă pe nume. Şi încetul cu încetul îmi reveni cunoştinţa. Mă gândii la groapa grozavă sub nisipul fierbinte, la neputinţa de a mă elibera. Să mai fie cu putinţă salvarea totuşi? Din nou mă auzii strigat pe nume, făcui o sforţare disperată şi... izbutii să mă ridic.

   Nisipul ploua de pe mine, mă frecai la ochi şi privii în juru-mi.

   Eram în genunchi în mijlocul unei moviliţe de nisip, alături de mine Marian în aceeaşi poziţie, în vreme ce lângă el, Pongo se ridica, scuturându-se.

   — Zău Robert, mi-a fost aproape de tot sfârşitul! zise prietenul meu. Am fost înmormântaţi de-a-binelea şi n-am fi ieşit niciodată la suprafaţă dacă furtuna n-ar fi luat iar de pe noi masele de nisip. Uite-o colo în fund, spre Nord.

   Pierzându-se mereu, fâşia întunecoasă care ascundea într-însa moartea grozavă se depărta.

   Mă ridicai cu greu, clătinându-mă însă pe picioare. La fel se petrecea şi cu Marian, numai Pongo se ţinea bine şi începuse să se echipeze.

   — Ai leşinat şi tu, Robert? mă întrebă Marian, cu glas slab. Eu aveam impresia că-mi sunase ceasul din urmă.

   — Şi eu tot aşa. Dacă vântul n-ar fi ridicat încă puţin nisipul de pe noi, n-am fi scăpat cu viaţă.

   — Nici acum nu stăm mai bine - spuse Marian deodată. Burduful meu de apă s-a turtit din pricina apăsării grozave şi a căldurii.

   Dusei repede mâna la şold, căci prinsesem burdufele de brâu; o spaimă de moarte mă cuprinse simţind acolo numai învelişul gol de cauciuc.

   Apa fusese înghiţită de nisipul fierbinte. În aceeaşi clipă strigă şi Pongo:

   — Oh, Massers, apa s-a dus!

   Ne privirăm îngroziţi. Mai eram încă la cel puţin treizeci kilometri de cel mai apropiat puţ şi urma să străbatem drumul acesta fără picătură de apă, în arşiţa grozavă a soarelui.

   — N-avem încotro - zise Mariam cu hotărâre - înainte la drum, trebuie să ieşim cu bine! La urma urmei nu e atât de grozav să rabzi odată de sete douăsprezece zile. Haideţi să nu ne mai pierdem vremea!

   Îşi aruncă raniţa în spinare, îşi luă puşca şi o curăţi de praf, apoi porni.

   Nu ne rămânea altceva decât să-l urmărim şi energia lui mă molipsi într-atâta, încât izbutii să merg mai bine decât îmi închipuisem c-aş fi putut. Căci din pricina apăsării grozave a nisipului, trupul îmi era ca tras pe roată.

   Şi timp de două ceasuri merse bine, apoi însă începu setea. Limba mi se lipea de cerul gurii şi gâtlejul îmi era uscat ca iasca.

   Dar trebuia să mergem înainte, altminteri ne aştepta moartea cea mai înfiorătoare. Fui nevoit să-mi adun toate puterile ca să nu

cad grămadă.

   În cele din urmă, după încă două ceasuri de mers, Marian se opri. Văzui că vrea să vorbească, dar nu izbuti decât să îngâne ceva în şoaptă. Mişcarea însă cu care scoase o cutie de conserve nu putea fi înţeleasă decât într-un singur fel: să mâncăm.

   Era şi asta mai greu decât ne închipuisem, căci din pricina soarelui arzător conservele erau calde şi asta n-ar fi izbutit să ne învioreze.

   Oricum, însă, după ce îmbucarăm ceva, izbutirăm iar să vorbim şi Marian zise, cu un râs silit:

   — Am străbătut jumătate din drum şi acum nu ni se mai poate întâmpla nimic. Haideţi, cu cât mergem mai repede, cu atât mai curând vom avea apă!

   Dar nu izbutirăm să ţinem multă vreme iuţeala de la început. După un ceas ne târam iar cu greu picioarele prin nisipul fierbinte.

   Curajul mi se irosi şi odată cu el şi energia. Începui să mă clatin pe picioare; când Marian, însă, care mergea înaintea mea, se- ntoarse într-un rând şi clătină capul mustrător, îmi adunai din nou puterile. Şi cu dinţii strânşi mergeam înainte, numai eu ştiu cum.

   Deodată Pongo scoase o exclamaţie de triumf, arătă cu mâna înainte şi strigă:

   — Massers, acolo apă!

   Aceste cuvinte avură asupra noastră efectul unui curent electric. Iuţirăm paşii şi după o jumătate de ceas ne puturăm potoli setea.

   Mâncarăm la repezeală ceva conserve, căci Marian spusese:

   — Să pornim îndată înainte, ca s-ajungem încă astăzi la Lehutitang. Probabil că pământul se va întări în curând, aşa că vom putea merge mai repede. Sper că la oraş vom afla amănunte supra celor cinci Hererosi.

   Merserăm ce merserăm şi după vreo două ceasuri văzurăm lucind luminiţe în depărtare. Cele dintâi semne ale oraşului Lehutitang.

   Noaptea nu se lăsase de mult. Astfel că găsirăm străzile pline de oameni. Întâlneam mai ales negri sau corcituri şi aveam impresia că toţi ne priveau curios, ba chiar cu o anumită teamă.

   — Aici pare să se fi pus la cale ceva împotriva noastră - zise Marian, căci şi lui îi bătuseră la ochi privirile ciudate ale trecătorilor - sau Hererosii au asmuţit pe oameni împotriva noastră, sau Joe acela, care a scris scrisoarea către Jim Randle. Poate însă că şi fata pe care ai întâlnit-o tu a ajuns aici înaintea noastră.

   — Şi o fi povestit lucruri frumoase despre noi - râsei eu - aha, uite că se şi iveşte cel dintâi poliţist. Ba e chiar o patrulă de patru oameni.

   Pe strada largă şi dreaptă se iviră uniformele cafenii ale unor poliţişti. Merserăm spre ei şi băgai de seamă că la vederea noastră duseră îndată mâinile la pistoale.

   — Bună seara - le zise Marian, politicos - ne-aţi putea da o informaţie? Căutăm cinci Hererosi care ne-au jefuit. N-or fi trecut de curând prin oraş?

   — N-aş putea să vă spun - răspunse unul din poliţişti.

   Se uită la Pongo şi încruntă sprâncenele, apoi urmă:

   — Puteţi căpăta lămuriri la poliţie. Tocmai mergem într-acolo, veniţi cu noi!

   Asta suna mai mult ca o poruncă şi Marian se grăbi să răspundă:

   — Mulţumesc, îi vom găsi noi singuri pe Hererosi. N-aş vrea să vă dau de osteneală.

   — Haideţi, spuse poliţistul, de data asta chiar poruncitor şi în acelaşi timp traseră cu toţi pistoalele pe jumătate afară. Poliţaiul nostru trebuie să vă cerceteze hârtiile.

   — Aha! râse Marian - ne-am închipuit noi asta. Se pare că e mâna lui Jim Randle la mijloc.

   La auzul acestui nume întâiul poliţist scoase un fluierat scurt şi colegii săi se postară imediat îndărătul nostru, astfel că nu mai puteam da înapoi.

   — Văd că ceea ce ni s-a comunicat pare să fie îndreptăţit - spuse poliţistul cu satisfacţie. Care va să zică a spus adevărul duduia! Haideţi, poliţaiul se va bucura punând mâna pe câţiva din banda lui Randle.

   La aceste cuvinte trase cu totul afară pistolul şi de sigur că acelaşi lucru îl făcură şi poliţiştii dindărătul nostru. Marian râse şi spuse:

   — Bine, să mergem la poliţai. Dar eu cred că se cuvine să întrebi întâi pe om de nume şi să-i ceri să se legitimeze.

   — Lasă coţi fi având dv. destule nume şi hârtiile potrivite - râse poliţistul - dar la noi nu puteţi obţine nimic cu de astea. Aşa; luaţi- o pe aici la stânga, casa aia luminată de colo!

   Păşirăm liniştiţi, încadraţi de cei patru oameni spre clădirea albă cu un singur cat, deasupra uşii căreia era stema poliţiei engleze.

   In camera de gardă erau adunaţi vreo zece poliţişti, cari, ne priviră curioşi, când acela care ne adusese le spuse că făceam parte din banda lui Jim Randle.

   În vreme ce omul nostru intra în odaia alăturată, poliţiştii ceilalţi scoaseră şi ei armele şi unul din ei spuse către însoţitorii noştri:

   — De ce nu i-aţi dezarmat? Indivizii de teapa ăstora nu se prea uită la o viaţă de om. Dacă v-ar fi împuşcat?

   — Chiar atât de repede nu merge asta - râse unul din cei trei - la cea mai mică mişcare ce ne-ar fi dat de bănuit, am fi tras. Şi nu strică să vadă şi poliţaiul cât de bine sunt înarmaţi.

   În clipa aceea veni înapoi poliţistul care ne anunţase şi ne făcu semn.

   — Aici înăuntru! se răsti el. Poliţaiul Thomson vă aşteaptă!

   În vreme ce păşeam spre uşă, Marian zise cu asprime:

   — În loc de a învinovăţi pe cineva de crimă, aţi putea fi ceva mai politicoşi faţă de el, zău nu v-ar strica!

   Intrarăm într-o odaie unde, îndărătul unui birou simplu, stătea poliţaiul Thomson.

   Omul acesta făcea o impresie foarte bună. E drept că îşi luă o mutră cam posomorâtă, se ridică însă de pe scaun când intrarăm şi zise, destul de politicos:

   — Domnilor, o tânără fată, care a izbutit cu mari greutăţi să străbată deşertul Kalahari, mi-a adus la cunoştinţă că dv. aţi face parte din vestita bandă a lui Jim Randle. Dânsa spune că ar fi ascultat o convorbire între dv. vă puteţi stabili identitatea?

   — Cu plăcere, domnule Thomson, răspunse Marian, amabil şi puse pe masă paşaportul său.

   Scosei şi eu hârtiile mele de legitimaţie.

   — Ia te uită! Scuzaţi, vă rog, domnilor că oamenii mei s-au cam pripit! făcu poliţaiul, stingherit, când citi numele noastre. Fireşte, ar fi trebuit să mă gândesc îndată la asta, de vreme ce sunteţi cu credinciosul dv. Pongo. Am auzit multe despre dv. şi mă bucur din inimă să vă cunosc personal. V-aş putea fi de folos în vreo privinţă oarecare?

   — Da, puteţi - se grăbi să răspundă Marian. Am pornit pe urmele a cinci Hererosi, care ne-au furat o statuie de mare preţ. Trebuie să fi trecut prin oraş cu puţin înaintea noastră, dacă nu cumva se află încă aici. Aţi putea stabili lucrul acesta?

   — Un moment, voi întreba patrulele!

   Poliţaiul trecu în camera alăturată şi întrebă pe poliţiştii aflători acolo dacă n-au întâlnit cinci Hererosi. Imediat unui din ei zise:

   — Da, domnule poliţai, i-am văzut cu un ceas înainte de a se înnopta.

   — Atunci haideţi în biroul meu şi istorisiţi domnilor.

   Omul ne privi foarte mirat, căci crezuse că suntem bandiţi fioroşi. Thomson îl lămuri pe scurt şi atunci chipul poliţistului luă o

expresie de admiraţie. Apoi povesti adresându-se lui Marian:

   — Tocmai străbăteam strada principală şi ajunsesem la capătul ei dinspre răsărit, când văzui ivindu-se afară pe câmp cinci puncte care se apropiau repede. Prin oraşul ăsta al nostru trebuie să fim mereu cu mare băgare de seamă, de aceea mă pitii îndărătul unui copac şi aşteptai. Îndată recunoscui că era vorba de Hererosi.

   Când ajunseră la vreo două sute de metri de mine se opriră şi ţinură un mic sfat. Prin ochean văzui că unul din ei avea în mână ceva învelit, la care toţi se uitau cu grijă. Lucrul acesta era atât de vădit, încât pricepui îndată că era vorba de un obiect de mare valoare. Luai hotărârea să-i opresc în orice caz, deşi erau înarmaţi cu pistoale - dar socotesc că mă pot bizui pe ajutor imediat. Deodată însă, indivizii suspecţi se puseră iar în mişcare, de data asta cotiră înspre Nord, dispărând dinaintea privirilor mele. Îmi spusei imediat c-or fi în drum spre ţara lor, Namara.

   — Asta e foarte interesant şi-ţi mulţumesc călduros pentru vestea însemnată - spuse Marian prietenos - aşa dar cu un ceas înainte de a se înnopta? Atunci ne-au luat-o înainte cu cel mult două ceasuri. De sigur că se vor îndrepta spre Otne, care e la o sută cincizeci de kilometri de aici.

   — Aşa e - zise poliţaiul - pe acolo le e drumul. Străbat apoi fluviul Oas, ocolesc Lehmwater, trec fluviul Rosole şi intră în ţara lor pe la sudul munţilor Anus. Vreţi neapărat să-i ajungeţi din urmă?

   — Fireşte - răspunse Marian - ne-am luat după dânşii încă de la munţii Zutpan. Stau la gânduri numai dacă să rămânem peste noapte aici sau să pornim imediat la drum.

   — Rămâneţi aici până dimineaţa - ne sfătui poliţaiul - de sigur că trebuie să vă împrospătaţi provizia de merinde. Mai aveţi de străbătut încă o sută de kilometri deşert nisipos, abia pe urmă începe stepa. Cum staţi cu burdufele - n-aveţi deloc?

   — Ne-au fost găurite încă din Soşong, răspunse Marian - şi din pricina asta am trecut prin mari primejdii. Trebuie să ne cumpărăm altele noi acum.

   — Da, căci aveţi numai două puţuri în drumul dv. până la Otne. Şi primul din ele e atât de sărăcăcios încât nu cred să găsiţi apă într-însul dacă Hererosii ajung acolo înaintea dv. De aceea trebuie să luaţi burdufe cât mai mari, care să ajungă pentru vreo două zile, pentru cei şaptezeci de kilometri ce-i aveţi de străbătut. Vreţi să vă îngrijiţi chiar acum de merinde şi burdufe? Merg şi eu cu plăcere cu dv. ca să nu se mai întâmple să vi se dea burdufe găurite.

   — Eşti foarte bun, domnule Thomson - răspunse Marian -

Primesc cu plăcere propunerea d-tale. Părerea dumitale e, deci, că ar fi mai bine să rămânem peste noapte aici?

   Poliţaiul rămase cam încurcat.

   — Da - zise el şovăind - şi asta nu fără motiv. Îmi vine greu să vă destăinuiesc slăbiciunea noastră... dar în timpul nopţii nu prea se petrec lucruri curate în împrejurimile oraşului acesta. Se aţine pe acolo o făptură misterioasă, care a ucis mulţi oameni până acum.

   Privirăm uimiţi la poliţai, apoi Marian zise:

   — Trebuie să ne povestiţi totul, domnule Thomson, asta e foarte interesant pentru noi.

II

STAFIA

   NOI NUMIM FĂPTURA aceea „Stafia" - începu poliţaiul, şovăind - şi nu ştim deloc despre ce animal poate fi vorba. Poate să cunoaşteţi dv. vreun animal african care merge pe picioarele dinapoi?

   — Nu - răspunse Marian, devenind foarte atent - n-am auzit despre aşa ceva. Aţi găsit urme care lasă să se înţeleagă asta?

   — Urmele pe care le-am găsit în unele zile arată că ar fi ale unui animal de pradă, dar nu ca la leu, cu ghearele întoarse, ci acestea sunt încovoiate. Şi una din victimele scăpată cu viaţă a zărit dihania mergând în două picioare.

   — Urme de animale de pradă cu gheare care se văd ar putea fi ale unui urs - spuse Marian, mirat - dar pe aici nu trăiesc urşi. Ai văzut d-ta cu ochii d-tale urmele, domnule Thomson.

   — Da, domnule Farrow şi trebuie să mărturisesc că arătau într- adevăr ca labe de urs. Fireşte că ştiuşi eu că nu trăiesc pe aici astfel de fiare, dar urmele existau totuşi. Afară de asta, numeroasele victime ale dihănii prezentau totdeauna răni care nu puteau proveni decât de la o labă de animal de pradă.

   — Ciudat! făcu Marian. Ziceai că un om a scăpat cu viaţă? E o persoană vrednică de încredere, care a văzut că dihania mergea în două picioare?

   — Vom fi îndată la el - răspunse Thomson - e proprietarul prăvăliei unde veţi putea cumpăra lucrurile de care aveţi trebuinţă.

   — Când că dihania nu le-a luat şi banii din buzunar? râse Marian. Ar fi un animal ciudat de tot în cazul acesta.

   — Cadavrele au fost jefuite - spuse Thomson - dar asta nu e de mirare, căci le-or fi scotocit negrii, care ies foarte de dimineaţă din oraş.

   — Aşa! făcu Marian îngândurat - e o potriveală foarte ciudată că numai oameni bogaţi au fost ucişi de dihania care merge în două picioare. Păcat că nu prea avem timp, altminteri aş fi încercat să lămuresc chestia. Dar noi nu ne vom lăsa stingheriţi de această „stafie", ci vom porni mai departe în urmărirea Hererosilor. Poate îi mai putem ajunge în cursul nopţii, căci presupun că-şi vor fi făcut lagărul pe undeva.

   — La marginea oraşului aveţi de străbătut o pădure lată de vreo trei kilometri, unde se află locuri de popas foarte bune, pentru că sunt şi câteva izvoare pe acolo - răspunse poliţaiul - aceste locuri de tabără sunt atât de bune încât nu puteţi vedea nici lumina vreunui foc, dacă nu veţi da întâmplător de ei. Eu sunt încredinţat că Hererosii vor poposi acolo până spre ziuă. Pădurea începe în vreo cinci kilometri de aici, astfel că puteţi ajunge acolo încă înainte de a se înnopta.

   — Foarte bine - încuviinţă Marian - vom străbate deci pădurea şi vom aştepta la marginea ei până dimineaţa.

   — Fiţi cu băgare de seamă dacă părăsiţi oraşul spre apus, căci pe acolo se aţine dihania. E drept că am întărit pază-n partea aceea, dar cu toate acestea a survenit un caz nou acum opt zile. Victimele sunt mai toate negustori de diamante, ale căror mine se află în apropiere. De ce oamenii aceştia au părăsit oraşul noaptea, e încă o taină pentru noi.

   — În locul d-tale eu aş da mai multă atenţie acestui fapt - spuse Marian - care ţi-ar îngădui, probabil, să lămureşti taina. Fireşte că morţii nu mai pot vorbi, dar poate că alţii sunt ispitiţi să iasă din oraş noaptea şi atunci ar trebui să pui să-i păzească. În locul d-tale eu m-aş pune în legătură cu persoanele care au mulţi bani sau bijuterii, ca să aflu îndată când cineva are de gând să părăsească oraşul peste noapte.

   — Asta e o idee cât se poate de bună, spuse poliţaiul. Să ştiţi că aşa voi face. Uite colo prăvălia! Proprietarul ei, unul anume Weston a fost un bărbat în adevăratul înţeles al cuvântului, dar de când cu păţania cu monstrul, a devenit un om ciudat. Veţi vedea îndată.

   În dugheana mare în care intrarăm nu găsirăm pe nimeni. Când ne apropiarăm de tejghea. Se ivi dintr-o încăpere dosnică un bărbat destul de voinic ale cărui mişcări erau însă obosite. Văzându-l la lumina lămpii mă speriai.

   Chipul său era grozav de pocit. Toată partea stângă a feţei, de la rădăcina părului în jos, era jupuită. Ochiul stâng era scos şi urmele late ale ghearelor sfârşeau abia la bărbie.

   Salutându-l pe poliţai, Weston întrebă cu glas stins ce dorim. Marian ceru conserve de carne, pesmeţi şi burdufe de apă.

   — Domnii vor să-şi urmeze drumul la Otne - zise deodată Thomson, nepăsător - eu i-am prevenit dar ei nu vor să ţină seamă de nimic.

   La cuvintele acestea se petrecu în Weston o schimbare fulgerătoare. Chipul său se schimonosi de spaimă şi groază, se îngălbeni ca un mort şi strigă aproape:

   — Nu acum, nu mergeţi spre apus! Dihania e grozavă... Pe mine m-a fugărit mult timp.

   Îşi şterse sudoarea de pe frunte şi rămase cu privirea aţintită în

gol.

   — Dar domnule Weston şi d-ta ai scăpat - de ce n-am avea şi noi noroc? zise Marian. Afară de asta noi nu ne temem de nici o dihanie din lumea asta, fie ea cât de grozavă. Eu socot că o fi vorba de un urs uriaş. Ai putea să ne descrii cam cum arăta?

   — A fost grozavă.... Cu un cap mai înaltă ca mine. Mare la trup şi cu blană mare, de culoare închisă. Eu ştiu să alerg, dar dihania s-a luat după mine, în două picioare, făcând nişte sărituri uriaşe. Când vrui să cotesc deodată, ea mă izbi atât de tare încât mă răsturnă la pământ. Negrii care au dat de mine a doua zi, mă socoteau mort. E drept că abia după ce am zăcut multă vreme m- am trezit la viaţă.

   — O întrebare domnule Weston - zise Marian - de ce ai părăsit oraşul noaptea?

   Cu o expresie chinuită Weston îşi freca mâna peste frunte.

   — Asta e tocmai grozăvia - zise el apoi, oftând - am uitat cu desăvârşire. Mă aşteptam însă la ceva frumos.

   — Ceva frumos! repetă Marian, îngândurat.

   Apoi adresându-se poliţaiului:

   — Vezi d-ta domnule Thomson, am avut totuşi dreptate cu presupunerea mea. Victimele sunt ademenite acolo şi nu m-ar mira dacă criminalul, care se serveşte de această dihanie, îi trezeşte lăcomia într-un fel oarecare. Sau poate..

   Marian îşi rupse vorba, căci uşa se deschise şi un bărbat intră. Ne dădurăm îndată seamă că era vorba de un cetăţean bogat, căci haina albă era din stofa cea mai bună şi cât se poate de bine lucrată. Zâmbind, strânse mâna lui Thomson, ne salută din cap şi se întoarse spre Weston:

   — Jim cum te simţi astăzi? Tot aşa? Trist, dar las, că va fi bine băiete. Uite am nevoie de gloanţe pentru pistoalele mele.

   Zicând acestea puse pe tejghea două pistoale mici, minunat lucrate şi în vreme ce negustorul se duse să aducă gloanţele, Thomson spuse:

   — Ei, domnule Allison, dar ce-ai de gând? Nu cumva vrei să organizezi o mică vânătoare în noaptea asta?

   — Nu, dragă Thomson - râse Allison - dimpotrivă, aştept ceva foarte plăcut. Dar vreau să fiu cu băgare de seamă şi în orice caz înarmat.

   Thomson deveni serios şi întrebă repede:

   — Domnule Allison, cred că nu vrei să părăseşti oraşul pe la apus? Gândeşte-te cât de primejdioasă ar fi întreprinderea asta!

   Allison roşi puţin, râse însă şi răspunse:

   — I-ascultă Thomson, de când mă crezi atât de sperios? Îţi închipui că mă tem eu de dihania care colindă pe aici? Poate izbutesc să pun chiar eu mâna pe ea şi atunci poţi fi sigur că-l voi răzbuna pe toţi ăia care au fost ucişi. E drept că pistoalele mele sunt cam mititele, dar au o grozavă putere de pătrundere.

   — Ştiu asta - supse poliţaiul - şi mai ştiu că sunteţi bun trăgător. Dar mai sunt şi alţii şi cu toate astea au căzut în ghearele dihaniei. Fii cu luare aminte, domnule Allison! E oare neapărată nevoie să părăseşti oraşul acum pe întuneric? Nu poţi amâna pe mâine?

   — Nu, nu asta nu merge - răspunse Allison - uite, am acum patruzeci de gloanţe la mine şi n-au decât să poftească dihăniile câte or vrea!

   — E grozav! zise Weston. Lionel, te previn! Te va fugări cum m-a fugărit pe mine şi pe urmă tot o să te doboare. Aveam şi eu arme asupră-mi, dar nu m-am gândit să trag.

   Se făcu tăcere după aceste cuvinte şi Allison care-l cunoştea, de sigur, mai de multă vreme pe prietenul său, se posomorî. În cele din urmă făcu o mişcare energică, vârî amândouă pistoalele în buzunarele hainei şi zise, râzând:

   — Jim, tu ai fost totdeauna cam domol, când era să tragi cu arma. Pe mine nu mă poate speria o astfel de dihanie. Şi trebuie să mă duc.

   — Da, da, de trebuit, trebuie! zise Weston, îngândurat. Şi pe mine m-a mânat ceva. Numai că nu ştiu ce-a fost.

   — Cu siguranţă că altceva decât mă mână pe mine - râse Allison - ei, la revedere domnilor.

   După ce închise uşa după el, Marian îşi aruncă bagajul şi puşca pe tejghea şi zise:

   — Haideţi, Robert şi Pongo, lăsaţi-vă lucrurile aici, le luăm mai târziu. Acum trebuie să-l ocrotim pe domnul Allison.

   Imediat puserăm şi noi bagajele pe masă. Pistoalele noastre grele ne erau deajuns, chiar faţă de o fiară puternică. Şi Pongo, cu cuţitul său de rechini, se va pricepe să facă treabă bună.

   Weston clătină capul şi duse lucrurile de pe tejghea în odaie. Alergarăm după Marian spre uşă, când Thomson strigă:

   — Să vin şi eu domnule Farrow? Vă pot arăta locurile unde s-au petrecut nenorocirile.

   — Bine, vino! răspunse Marian şi ieşi pe uşă. Ah! Asta e neplăcut! zise el apoi. Avem lună plină. Ia spune, domnule Thomson, putem ajunge neobservaţi la păduricea unde ziceai că sunt locurile cu pricina, sau trebuie să trecem prin vreun loc liber?

   — Putem merge printr-un şanţ mic, dar ar urma să facem un ocol.

   — Atunci trebuie să alergăm mai repede - hotărî Marian - dar trebuie să ne apropiem neobservaţi şi de aceea vom lua-o prin şanţ. A! Uite, colo înainte pe Allison.

   Făptura înaltă a Englezului se vedea păşind repede de-a lungul străzii. Marian ne spuse să ne aţinem cât mai în umbra caselor, pentru ca englezul să nu ne poată zări dacă s-ar întoarce.

   Şi sfatul acesta fu binevenit, căci abia îl urmarăm că Allison întoarse capul şi se uită înapoi. Nu ne putu vedea însă şi îşi urmă drumul.

   În curând lăsarăm oraşul în urma noastră. Un câmp întins, cu iarbă măruntă se făcea înaintea noastră. Făptura lui Allison se vedea lămurit şi nu l-am fi putut urmări de aproape, fără să fim descoperiţi de el.

   Poliţaiul arătă deodată spre o fâşie întunecată în dreapta şi şopti:

   — Acolo e şanţul.

   — Atunci, repede înăuntru, porunci Marian. Eu o iau înainte.

   — Sunt şerpi în şanţ! îl preveni Thomson. Ţine pregătită lampa de buzunar! Trebuie neapărat să ucizi reptilele, altminteri Pongo al d-tale nu va putea trece cu picioarele goale.

   — Bine, le voi ucide, numai să le văd - zise Marian - a! Uite aici un copăcel din care îmi pot tăia un băţ. Pongo te-aş sfătui să faci la fel, căci s-ar putea să trec cu vederea vreun şarpe.

   — Pongo va fi cu băgare de seamă, răspunse uriaşul.

   Apoi se duse şi el la copăcel şi îşi tăia un băţ gros. N-avem de unde şti că aceste beţe nu ne vor servi numai împotriva şerpilor.

   Sărirăm repede în şanţ, care era destul de adânc. Aşa că numai capetele ne ieşeau afară. Marian porni îndată în pas alergător, căci în vremea asta Allison ne-o luase înainte cu o bună bucată de drum.

   De trei ori prietenul meu aprinse lampa şi lovi cu băţul în pământ. Şi de fiecare dată călcam pe un trup de şarpe, care se zvârcoleau în spasmurile morţii.

   Timp de vreo zece minute alergarăm de zor şi în cele din urmă Thomson, care era în coadă, strigă:

   — La stânga noastră este păduricea domnilor.

O DESCOPERIRE CIUDATĂ

   PRIVIRĂM REPEDE PESTE STEPĂ. Allison era la vreo două sute de metri depărtare de pădurice, cu a cărei margine noi ne aflam pe aceeaşi linie. Locul unde ne găseam noi era la cel mult treizeci de metri de pădurice şi Marian spuse deodată:

   — Repede afară din şanţ şi alergaţi spre pădurice! Ne vom aţine pe marginea ei luând seama pe unde vrea să intre Allison. Acolo va trebui să pătrundem cât mai în grabă.

   — Toate atacurile s-au dat în afara păduricii - zise Thomson - la cel puţin cincizeci de metri depărtare.

   — A, cu atât mai bine - spuse Marian, mulţumit - căci în pădurice n-am putea da ajutor atât de repede.

   Ieşirăm afară din şanţ şi alergarăm până la pădurice. După ce merse vreo zece metri pe marginea ei. Marian se opri şi zise:

   — Vom aştepta aici. Vedem încotro îşi îndreaptă paşii Allison şi va trebui să mergem îndată într-acolo.

   Englezul se oprise la vreo sută de metri în faţa pădurii şi privi lung spre marginea ei. Noi ne pitiserăm pe după copaci astfel că nu ne-ar fi putut vedea.

   — E căsătorit Allison? întrebă Marian deodată.

   — Nu, e holtei. Drace! Acum îmi adusei aminte că toate victimele acestei dihănii au fost bărbaţi necăsătoriţi! zise Thomson, uimit. Foarte ciudat!

   — Nu e de fel ciudat, eu mă aşteptam la asta - zise Marian - să vezi că în toate uciderile astea e o fată care joacă un rol însemnat.

   — Ce, o fată? se minună poliţistul.

   — Da, o să te încredinţezi că am dreptate. Dar ia spune, Allison e şi neguţător de diamante?

   — Da, are o mină mare, la vreo douăzeci de kilometri de aici. Vei fi observat colo în dugheană că purta bijuterii de mare preţ. Ah! Uite că s-a ivit o făptură! Într-adevăr, domnule Farrow, pare să fie o fată.

   — Ştiam eu - zise Marian - să vezi că nu va trece mult şi se va ivi stafia.

   O făptură înaltă şi subţirică, în rochie albă, se apropiase de Allison. Văzurăm lămurit că el o salută prietenos, apoi vorbiră cu însufleţire, în vreme ce femeia arăta mereu spre pădurice. În cele din urmă se apropiară încetişor.

   Mai erau doar la vreo patruzeci de metri şi puturăm auzi râsul

argintiu al femeii. Acum Thomson scoase o exclamaţie de mirare şi zise:

   — O cunosc! E Blessie, o corcitură care serveşte într-o cârciumă cu renume prost. E drept că e fată foarte frumoasă. Astfel că nu mă surprinde că bărbaţii se lasă momiţi de ea să vină încoace. Ia te uită, frate, tocmai Blessie!

   Era o umbră de părere de rău în glasul lui. Poate că bravul poliţist nu era nici el nesimţitor la farmecele fetei. Dar urmă imediat:

   — Nu poate fi însă numai asta - pentru atâta lucru n-ar veni nimeni singur cu dânsa în stepă, altceva trebuie să fie. Aici se ascunde vreo taină.

   — Fără-ndoială că ai dreptate - spuse Marian - şi această taină se va numind „diamante". Nu degeaba şi-a ales „stafia" neguţători de diamante! Presupun că Blessie aia şi-o fi încântat victimele că a descoperit pe aici vreo mină bogată.

   — Drace, să ştii că aşa este, făcu Thomson. De multă vreme se zvoneşte că sunt diamante prin apropiere de Lehutittang. Aha, acum îi arată un loc. Uite, ei se apleacă şi ea se îndepărtează de acolo.

   Scosesem pistolul, căci acum trebuie să se desfăşoare drama. Allison se lăsă în genunchi şi cercetă terenul. Fata însă, se îndepărtă pe furiş spre pădurice. Ajunse repede şi la depărtare de numai douăzeci de paşi de noi dispăru printre copaci.

   Allison se ridică privi în juru-i şi întrebă mirat:

   — Blessie unde eşti?

   Nu căpătă răspuns şi puturăm observa lămurit că se neliniştea. Şovăind, se apropiă de pădurice, strigând-o din când în când pe fată.

   Mai era la vreo zece metri de pădure, când dintre copaci se auzi un sunet care mă înfioră chiar pe mine. Era ca şi cum gemea un om, pe jumătate înăbuşit, în chinurile morţii.

   Apoi urmă un răcnet înspăimântător, animalic, dar atât de plin de mânie încât păru omenesc. Allison se opri: în aceeaşi clipă ţâşni din întunericul pădurii o făptură grozavă. Uriaşă, întrecându-l pe Pongo al nostru, cu umeri largi, cu blana lăţoasă.

   Nişte labe enorm de lungi băteau aerul şi văzui lămurit sclipind în lumina lunii ghearele lungi, metalice. Mai grozav însă era capul acestei făpturi misterioase. Aşa şi-or fi închipuit cei vechi diavolul, căci din obrazul lătăreţ, năpădit de păr lung, rânjeau nişte colţi lungi şi încovoiaţi.

   Allison rămase câteva clipe înmărmurite şi asta era cât p-aci să-i fie pierzania, căci făptura misterioasă se repezi spre el în

sărituri mari.

   Apoi, însă, englezul făcu o săritură în lături, se întoarse şi o luă la fugă. Nici nu se gândea să se folosească de pistoale.

   Marian se repezi înainte, ne strigă: „Veniţi repede!" şi porni după fugar şi grozavul său urmăritor.

   Dar se părea că e prea târziu ca să-i venim în ajutor englezului, căci dihania se apropia repede de el şi scoase încă odată răcnetul acela grozav. Allison se întoarse, vru să cotească iar, dar se poticni şi se întinse cât era de lung.

   Misteriosul urmăritor scoase un răcnet de triumf, sări asupra englezului şi ridică laba.

   Atunci detună o împuşcătură. Marian se oprise, scosese pistolul şi trăsese un glonţ în ciudata făptură. Şi nimerise bine, căci cu un urlet de durere dihania se prăbuşi grămadă alături de Allison.

   — Băgaţi de seamă la Blessie! strigă Marian, apoi se repezi înainte.

   Văzui că Pongo şi Thomson se oprise şi se îndreptară spre pădure, de aceea pornii după Marian ca să-i pot da ajutor. Şi izbutii să-l ajung lângă cei doi care zăceau la pământ.

   Allison se ridica, gemând, în lumina albă a lunii chipul său numai părea omenesc, căci era schimonosit de groază. Marian îl încurajă cu un gest şi zise liniştit:

   — Ridică-te domnule Allison, eşti salvat.

   — A fost îngrozitor! gemu englezul şi îşi şterse fruntea. Biata Blessie şi ea a căzut victimă a cestei dihănii! Ce fel de făptură e de fapt?

   — Asta vom vedea îndată - răspunse Marian şi se aplecă asupra dihaniei.

   În aceeaşi clipă însă făptura misterioasă se însufleţi. Marian sări repede înapoi, dar „stafia" sări şi mai repede în picioare şi ridică laba stângă să lovească pe prietenul meu.

   Din nefericire Marian îşi pusese la loc pistolul când se apropiase de dihanie şu acum părea pierdut, căci nici eu nu puteam scoate arma atât de repede.

   Dar îl salvă băţul gros cu care omorâse şerpii din şanţ şi pe care-l mai ţinea în mână. Cu o lovitură puternică izbi laba şi o abătu în lături.

   Băţul se rupse şi Marian se clătină, dar lovitura nu dădu greş şi dihania se poticni.

   În vremea asta, eu scosesem pistolul, ţintii scurt şi slobozii două gloanţe în trupul uriaş.

   Cu un răget înăbuşit acesta căzu şi începu să se zvârcolească în ţărână. Răsuflând uşurat, Marian se dădu un pas înapoi şi zise:

   — Îţi mulţumesc Robert. Poate că tot m-ar fi răpus dacă n-ai fi intervenit tu. Mare noroc că aveam băţul la mine!

   Se aplecă, pipăi cu băgare de seamă capul hidos, duse apoi mâna la gât, apucă părul capului şi trase jos blana împreună cu colţii uriaşi.

   Atunci apăru un chip scârbos de negru şi Allison, care stătea îndărătul nostru strigă:

   — Ăsta e Kampa, unchiul lui Blessie. O fi omorât-o oare pe nepoată-sa?

   — Nu, cu siguranţă că n-a făcut asta - răspunse Marian - dimpotrivă să vezi că ea o să se ivească îndată. Văd că Pongo a dispărut în pădure - sunt sigur că o scoate el de acolo.

   — Dumnezeule, atunci a fost ceva pus la cale! gemu Allison. Şi eu aş fi putut jura că Blessie e de bună credinţă!

   — Tot aşa credeam şi eu şi celelalte victime ale acestei „stafii" - răspunse Marian.

   În aceeaşi clipă Pongo ieşi din pădure, târând de mână pe Blessie, pe care cu simţurile sale minunate o descoperise pe undeva. Thomson veni spre noi împreună cu el şi fata:

   — Domnule Farrow respectele mele! spuse dânsul cu însufleţire. Ai scăpat oraşul nostru de o grea povară. Şi domnul Allison îţi datorează viaţa. Ah, ăsta e Kamba! Păcat, pare să fie pe moarte, altminteri ar fi meritat spânzurătoarea. Acum trebuie să ne ţinem de Blessie.

   Tânăra fată, de o frumuseţe răpitoare, stătuse liniştită lângă Pongo, împăcată cu soarta, după cât se părea. Acum îngenunchea lângă unchiul ei şi Pongo îi dădu drumul braţului.

   În aceeaşi clipă văzurăm însă, cât de primejdioasă era corcitura aceasta. Căci sări fulgerător în picioare, un cuţit scurt sclipi în mâna-i dreaptă şi cu un ţipăt răsunător se repezi asupra lui Marian.

   Şi pentru a doua oară prietenul meu fu salvat mulţumită unui băţ - băţului pe care şi-l tăiase Pongo şi pe care şi dânsul îl mai păstrase. Mai repede ca gândul, ciomagul acesta zbură prin aer şi, scoţând un ţipăt înfiorător, Blessie căzu în genunchi. Mâna îi atârna moale, căci Pongo i-o rupsese.

   Liniştit, uriaşul ridică apoi cuţitul care sărise ceva mai încolo. Privi serios la Marian şi zise doar atât:

   — Otrăvit.

   Da, vârful era colorat şi o singură zgârietură de ar fi căpătat Marian, ar fi fost pierdut.

   — Pongo îţi mulţumesc! murmură prietenul meu. Dar acum să-l cercetăm mai de aproape pe acest Kamba. Bănuiesc că labele astea nesfârşit de lungi nu-s decât urmarea faptului că ţinea în pumni nişte măciuci prevăzute cu gheare de metal. Fireşte că o lovitură dat cu aşa ceva nu putea fi decât mortală.

   Traseră de pe trupul uriaşului blana de leu vopsită în negru şi văzurăm că era într-adevăr aşa cum presupusese Marian. Măciucile scurte şi grele pe care le ţinea Kamba în mână erau iscusit acoperite cu blană, iar la capete aveau câte patru gheare ascuţite de fier.

   În picioare ucigaşul purta sandale de piele, ale căror tălpi lăsau urmele unei labe uriaşe de fiară. Şi acestea aveau la vârf gheare grozave.

   — Fioros! scrâşni Thomson. Doisprezece morţi şi rănirea gravă a lui Weston are pe cuget fiara asta. Acum trebuie să-l transportăm în oraş. Vreţi să aşteptaţi aici până mă-ntorc cu oamenii, domnilor?

   — Trebuie să pornim repede mai departe, domnule Thomson - răspunse Marian - şi aşa am pierdut mai bine de un ceas. Şi-apoi mai trebuie să ne luăm lucrurile. Poate rămâne domnul Allison aici?

   — Mulţumesc, sunt sătul până-n gât, se grăbi să spună englezul. Nu, eu mă înapoiez cu Thomson în oraş.

   — Dar domnule Farrow - zise poliţaiul - trebuie să vă mai rog să semnaţi un proces-verbal despre cele petrecute. Tot astfel şi domnul Bertram.

   — Atunci cel mai bun lucru ar fi ca Pongo să rămână aici şi noi îi vom aduce lucrurile, hotărî Marian.

   — Pongo duce om la oraş - spuse uriaşul, se aplecă şi-l ridică pe negru pe umăr.

   Apoi, fără să mai privească înapoi, porni înainte.

   — Ti! se minună Thomson - atâta putere la un om n-am mai văzut. Ba trebuie chiar să fugim ca să ţinem pas cu dânsul.

   O apucă pe Blessie de braţul sănătos, o ridică şi zise aspru:

   — Haide! Destule nenorociri ai adus şi meriţi să suferi şi tu acum.

   Pornirăm repede şi în zece minute furăm în oraş. La un fluierat al lui Thomson se iviră patru poliţişti, dintre care doi luară povara lui Pongo, iar ceilalţi doi o luară pe fată între ei.

   De data asta nu ne-am mai dus la poliţie, ci la închisoare, o casă mică dar bine zăbrelită. Kamba fu dus la infirmerie şi imediat veniră medicul legist şi prefectul.

   În vreme ce Thomson redacta procesul-verbal, prefectul ne exprimă mulţumirile călduroase şi adăugă că ne va da o scrisoare de recomandaţie, cu ajutorul căreia ni se vor deschide toate uşile.

   După ce semnarăm procesul-verbal, intră înăuntru Allison, care dispăruse în vremea asta. Îşi redobândise stăpânirea de sine, ne mulţumi călduros pentru ajutorul dat şi dărui fiecăruia din noi, ca amintire, câte un diamant minunat.

   Apoi intră medicul şi zise:

   — Kamba nu mai poate fi salvat. Trupul său uriaş se va mai lupta, poate, câteva zile cu moartea, dar gloanţele i-au sfâşiat plămânii, astfel că e condamnat. Braţul Blessiei l-am îngrijit cum m-am priceput, dar nu poate fi salvat. Dacă nu va fi spânzurată curând, va trebui să i-l amputez.

   — Vom sfârşi repede cu ea - zise prefectul - mâine după- amiază va fi judecată. Kamba a spus ceva?

   — Da, vrea să mărturisească, deşi n-ar mai fi nevoie. Dar poate aflăm de la el unde a lăsat lucrurile jefuite. Căci cu siguranţă că el i-a jefuit pe morţi.

   — Fireşte că el a fost - interveni Marian, altminteri nici n-ar fi avut nevoie să făptuiască toate nelegiuirile astea. Putem veni s- auzim şi noi spovedania lui? Mă interesează foarte mult.

   — Cu plăcere domnilor - răspunse prefectul, politicos, - dv. sunteţi cei dintâi care aveţi dreptul la asta.

   Ne făcu loc şi printr-un gang îngust şi scurt intrarăm în infirmeria închisorii. Ne apropiarăm de patul pe care zăcea muribundul şi Kamba zise într-o englezească bună, cu glas slab:

   — Kamba mulţi oameni omorât. Toate bijuteriile dat Jim Randle, care trimis fiica încoace. Fiica astăzi aici, în casa lui Kamba.

   Chiar aceste puţine cuvinte îl obosiseră şi, gemând, capul îi căzu pe perne.

   Cu greu îmi putui opri o exclamaţie de mirare. Aşadar fata pe care o întâlnisem în pădure era încă în oraş. Aceeaşi fată care ne dăduse drept membri ai bandei tatălui ei.

   — Domnule Farrow - zise Thomson, agitat - trebuie să mai rămâi aici. O fi aceeaşi fată care v-a denunţat. Casa lui Kamba se află în apropiere şi voi pune imediat să fie împresurată.

   — Bine, rămânem - o jumătate de ceas mai mult sau mai puţin n-are a face - răspunse Marian. Haideţi să sfârşim repede.

O VÂNĂTOARE ZADARNICĂ

   PREFECTUL SE ALĂTURĂ ŞI EL DE NOI. În vreme ce mergeam de-a lungul străzii, Marian îi istorisi pe scurt povestea statuii, de dragul căreia trebuia să străbatem acum tot continentul negru.

   Tocmai sfârşise de povestit când Thomson se opri.

   — Colo e casa - zise el - puteţi auzi de aici că sunt mulţi muşterii în cârciuma lui Kamba acela. Sunt mai cu seamă mineri, indivizi îndoielnici asupra cărora trebuie să veghem.

   Chemă o patrulă de doi poliţişti care tocmai trecea şi le spuse să aducă îndată câţi oameni poate avea şi să înconjoare clădirea.

   Nu trecu mult şi se apropiară câţiva poliţişti, iar cel din frunte raportă că locuinţa lui Kamba fusese împresurată.

   — Bine - zise Thomson - scoateţi revolverele şi intraţi repede după noi în casă! E vorba de tânăra fată care i-a denunţat astăzi pe domnii aceştia de aici. William, d-ta ai văzut-o azi la mine?

   — Da domnule poliţai - răspunse cel întrebat - şi o voi recunoaşte îndată.

   — O veţi aresta. Este fiica lui Jim Randle. Înainte!

   Porni cel dintâi spre căsuţa scundă. Când deschise uşa cârciumii, gălăgia dinăuntru încetă. Intrarăm repede în încăpere.

   Muşteriii făceau într-adevăr, cea mai proastă impresie. Erau negri din triburi diferite şi între ei se aflau cinci albi în haine murdare şi ale căror chipuri răvăşite de toate patimile dovedeau că făceau parte din tagma acestor indivizi suspecţi.

   Într-un ungher retras şedea o fată singură la o masă. Era aceeaşi pe care o întâlnisem în pădure.

   Imediat ne apropiarăm de ea. Când mă zări, se încruntă o clipă, dar nu arătă nici un pic de spaimă.

   Thomson păşi lângă masă şi întrebă:

   — D-ta eşti fiica lui Jim Randle?

   — Da - răspunse ea - ce vă priveşte asta, v-aş ruga să-mi spuneţi?

   — Foarte mult - zise poliţaiul - d-ta iei de aici diamantele pe care le-a jefuit Kamba de la victimele sale. Urmează-mă!

   De data asta fata se sperie, dar se reculese repede şi întrebă, mirată:

   — Kamba... diamante? Zău nu pricep! N-am nici un motiv şi în primul rând nici o poftă să te urmez, domnule poliţai.

   — Păi dacă nu vrei să vii de bunăvoie, o să te silesc eu - zise Thomson, cu răceală - William, John, luaţi-o pe sus! E primejdioasă, băgaţi de seamă!

   Cei doi poliţişti se apropiară de fată, dar în aceeaşi clipă ea sări în sus ca o pisică şi strigă în cârciumă:

   — Şi voi lăsaţi să mă aresteze, laşilor? Pe ei!

   Imediat începură să zboare pahare şi scaune spre noi şi în clipa următoare detunară şi câteva împuşcături. Un poliţist scoase un ţipăt de furie, îşi duse mâna la braţul stâng, care-i fusese găurit de un glonţ dar apoi îşi smulse pistolul şi începu să tragă la întâmplare în rândurile negrilor care răcneau.

   Şi noi ne scoseserăm îndată armele şi unde vedeam o mişcare suspectă, tragem imediat. Pongo sări şi el.

   Şi ceea ce noi n-am izbutit poate cu armele noastre, izbuti el în câteva minute. Ca un vârtej trecu prin cârciumă şi îndărătul său lăsa grămezi de negri care se zvârcoleau şi răcneau ca din gură de şarpe.

   Vei care scăpau teferi se dădeau înapoi şi se lipeau de pereţi, unde poliţiştii îi ţineau în respect cu revolverele. Fuseseră doborâţi şi doi albi, iar ceilalţi trei stăteau cu mâinile ridicate în faţa pistoalelor poliţiştilor.

   Când se dădu atacul, fireşte că ne uitam într-acolo, îndreptându-ne apoi din nou privirea spre locul unde stătuse tânăra fată, văzurăm, că dispăruse.

   Ne privirăm încremeniţi o clipă; apoi Marian strigă:

   — Colo e o uşă ascunsă! Repede! Nu poate fi încă departe. Pongo haide şi tu!

   Negrul veni în goană din celălalt capăt al încăperii şi zvârli în lături masa la care stătuse fata. Lângă scaunul ei se afla o uşiţă bine ascunsă în perete. Când Marian o împinse, văzurăm înaintea noastră un gang îngust şi scund.

   — Fiţi cu băgare de seamă! strigă Thomson când Marian intră imediat înăuntru. Kamba o fi pus capcane în vizuina asta de vulpoi.

   Prietenul meu nu se sperie însă. Pongo se strecură după dânsul în deschizătura îngustă, iar eu intrai în urmă.

   Gangul, sprijinit cu scânduri de pereţi şi tavan ducea de-a dreptul în pământ.

   Pătrundeam din ce în ce mai adânc şi deşi alergam cât ne îngăduia îngustimea locului, n-o mai ajunserăm pe fugară. Gangul începu să urce iar şi după câteva minute ne aflam în aer liber, în mijlocul unui tufiş mare.

   — Drace! scrâşni Thomson - toată osteneala a fost în zadar. E cu neputinţă s-o putem găsi aici. Haideţi să mergem înapoi şi să-i punem la răcoare pe tovarăşii dumneaei.

   — Eu îmi voi lua rămas bun - zise Marian - după cum văd, printre copacii aceştia ajungem de-a dreptul în strada principală. Mai trebuie să ne luăm lucrurile de la Weston şi apoi o să ne urmăm drumul toată noaptea spre Otue.

   — Îmi pare rău că trebuie să ne despărţim, domnilor - zise prefectul - păstraţi bine scrisoarea de recomandaţie! Sper că vă va fi de folos. Primiţi încăodată mulţumirile mele călduroase pentru serviciile pe care ni le-aţi făcut.

   Şi Thomson se despărţi de noi în chipul cel mai călduros.

   Străbăturăm repede parcul întunecos şi părăginit şi când ajunserăm la ultimele tufe care ne despărţeau de stradă, auzirăm îndărătul nostru un hohot de râs batjocoritor.

   Instinctiv ne întinserăm cu toţii la pământ, ca la o comandă şi tocmai la timp, căci în clipa următoare câteva gloanţe şuierară deasupra noastră.

   Nu se pierduse încă ecoul lor, că noi şi scoseserăm pistoalele şi răspunseserăm cu focuri. Pe când ne întindeam la pământ întorseserăm capetele şi astfel văzurăm fulgerând împuşcăturile într-un tufiş din apropiere.

   Zadarnic aşteptai însă s-aud un ţipăt în urma gloanţelor noastre. Fiica lui Randle - numai ea putuse fi - socotise că e cel mai nimerit s-o rupă la fugă îndată.

   Ieşirăm repede dintre tufe şi ajunserăm în stradă.

   Doi poliţişti ne ieşiră în întâmpinare şi le istorisirăm în grabă cele petrecute, apoi ne văzurăm de drum şi ajunserăm la prăvălia lui Weston. Acolo îl găsirăm şi pe Allison care salută bucuros şi spuse, arătând spre negustor:

   — Acum e iarăşi sănătos; îşi aminteşte bine că şi pe dânsul l-a momit în stepă Blessie aceea. Fireşte, tot sub motivul minei de diamante. Şi dânsul a lăsat acolo câteva giuvaericale de preţ.

   — Da, domnilor - zise Weston - când Allison mi-a istorisit păţania lui, mi-am adus aminte deodată de tot. E un adevărat noroc că dv. v-aţi aflat astăzi aici, altminteri cu siguranţă că prietenul meu n-ar mai fi printre cei vii.

   Ne aduse bagajele şi noi ne pregătirăm îndată de drum. După un ultim şi călduros rămas-bun pornirăm şi peste o jumătate de ceas Lehutitang era în urma noastră. Marşul în noaptea rece, luminat de lună, ne împrospătă forţele.

   În cele opt ceasuri de noapte care ne mai rămăseseră străbăturăm cel puţin treizeci şi cinci de kilometri în nisipul moale şi când se iviră zorile nu ne oprirăm ci merserăm mai departe.

Peste alte patru ceasuri de drum ajunserăm la cel dintâi puţ, care era secat, dovadă că Hererosii trebuiau să fi trecut pe aici cu puţin înainte. Noi mai aveam însă apă destulă în burdufe.

   Mâncarăm la repezeală ceva conserve, apoi ne întinserăm să dormim. Nu socotesc că e nevoie să punem pază, căci cât cuprindeai cu ochii nu se vedea nici o vieţuitoare.

   Dormirăm adânc câteva ceasuri, până când ne trezirăm cu toţii aproape în acelaşi timp.

   — Ah! Asta a făcut minuni! zise Marian, întinzându-şi mădularele. Acum, încă o înghiţitură de apă, apoi la drum, cu puteri noii. Dumnezeule, asta ne mai lipsea! Dar las-că am fost prea neprevăzători şi noi!

   Spunând aceasta ridică în sus burduful său gol. Îl luă îndată în mână pe al meu şi constatai acelaşi lucru, de asemenea şi Pongo.

   — Tăiate! zise Marian, după o scurtă cercetare. Am primit o vizită neplăcută pe când dormeam. A! Uite ici şi un bilet! Pun rămăşag că e de la fiica lui Randle.

   — Luă hârtia înfiptă lângă el în nisip şi citi:

   „Domnule Farrow,

   E într-adevăr o mare neprevedere să dormi atât de adânc. Lesne aş fi putut să-l pun pe Şewa să te omoare, atât pe d-ta cât şi pe camarazii d-tale, dar asta ar fi fost o pedeapsă prea uşoară. Ştiu bine că din pricina somnului lung pe căldură nu veţi fi în stare de sforţări prea mari, cu atât mai mult cu cât aveţi îndărătul dv. un marş cu adevărat nebunesc.

   Poate nu v-aţi gândit că şi eu pot străbate foarte repede drumuri lungi. Aflaţi deci că până acum am străbătut deşertul Kalahari de vreo douăsprezece ori.

   Şewa se va furişa până la dv. Şi vă va tăia burdufurile de apă şi o să vă chinuiască grozav setea. Nu veţi putea merge nici înapoi nici înainte.

   Păcat că nu pot fi de faţă când vă veţi da sfârşitul, dar trebuie să iau statuia de la cei cinci Hererosi. Poate însă că, trecând mai târziu vreodată pe aici, voi da de ciolanele dv. ...

Joe Randle."

   — Are dreptate - spuse Marian, lăsând scrisoarea să-i pice din mână - ne aflăm într-o situaţie cât se poate de păcătoasă. Se pune acum întrebarea dacă să ne înapoiem la Lehutitang sau să mergem mai departe, la al doilea puţ. Până la Lehutitang sunt vreo patruzeci de kilometri iar până la puţ numai treizeci.

   — Atunci fireşte că să mergem înainte! strigai eu şi mă ridicai repede.

   — Se prea poate însă ca Sewa să fi otrăvit puţul al doilea, cum a mai făcut odată cu altele. A, sta prost de tot atunci, căci până la Otue sunt încă vreo sută de kilometri de aici. Să străbaţi atâta drum fără pic de apă e peste puterile omeneşti.

   — Eu stărui totuşi în părerea mea - zisei din nou - poate că tot o mai ajungem pe fată şi pe Cafru. Nu se poate să ne-o fi luat cu prea mult înainte.

   În timpul discuţiei noastre Pongo se îndepărtase neobservat. Acum se-ntoarse şi zise scurt:

   — Negru fost aici, femeie aşteptat colo. Amândoi apoi mers într-acolo. Fost aici acum două ceasuri.

   Arătă cu mâna spre nord-vest către îndepărtatul oraş Otue.

   Două ceasuri, aşa dar. Ne puteam bizui cu totul pe afirmaţiile camaradului nostru. Atunci era totuşi cu putinţă să-i mai ajungem.

   Văzându-l pe Marian că şovăie mă răstii la el:

   — Haide odată! Îi vom ajunge încă înainte de puţ şi astfel Cafrul nu va avea răgazul să otrăvească apa.

   Marian tot mai şovăia, astfel că făcui hotărât stânga-mprejur şi pornii spre nord-vest. Eram atât de înfuriat împotriva fetei acelea, încât o luai aproape la galop, numai ca s-o ajung mai repede.

   — Las-o mai încet! îmi strigă Marian. Îţi prăpădeşti zadarnic forţele, Robert. Liniştit şi chibzuit - în felul acesta facem treabă mai bună.

   Încetinii puţin paşii, până ajunse şi el lângă mine. Dobândisem ce vroiam, adică să mergem spre Otue. Cu câteva ceasuri înainte de a se înnopta trebuia s-ajungem la puţ.

   — Simpatica domnişoară Randle se va mira că o ajungem atât de repede - râsei eu - cu siguranţă că nu şi-a închipuit că mai putem alerga.

   — Nu te pripi! zise Marian. Deocamdată te mai ţine furia pe picioare, însă tare mă tem că în curând abia ne vom mai putea mişca.

   — Dar bine Mariane, atunci nici fata nu va mai putea înainta - zisei eu - sau crezi tu că ea poate ce nu putem noi?

   — Fireşte, căci are apă de băut. Noi încă nu ştim când vom căpăta ceva.

   — În cel mai rău caz avem conservele, pe care le vom mânca spre ziuă, când vor fi reci, datorită frigului de peste noapte, zisei eu, cu încredere.

   — Bine, să tragem nădejde, dar trebuie să mărturisesc sincer că mai curând m-aş fi înapoiat la Lehutitang.

   — Eu n-aş fi izbutit, căci aş fi fost prea deprimat - zisei - acum mă îmboldeşte furia.

   Şi fără voie iuţii paşii.

ÎN ŢARA HEREROSILOR

   DUPĂ DOUĂZECI ŞI PATRU DE ORE abia ne târam prin nisipul adânc, zdrobiţi de oboseală.

   În noaptea trecută atinsesem puţul mult aşteptat, dar nu atât de repede precum crezusem la-nceput.

   Un ceas şi jumătate numai după ce plecarăm de la primul puţ, unde Joe Randle ne tăiase burdufele de apă, nici nu mă mai puteam ţine pe picioare. Îmi adunai însă toate puterile, astfel că nici Marian nu băgă de seamă şi ţinui încă jumătatea de ceas până se înnoptă şi aerul rece mă mai învioră niţel.

   Pe la miezul nopţi îi ajunserăm în sfârşit la puţ. Pe tânăra fată şi pe însoţitorul ei nu-i puturăm ajunge. Poate fiindcă se abătuseră din dum şi noi ne aflam acum înaintea lor.

   Mă hrăneam cu această nădejde când Pongo descoperi puţul, în lumina lunii. Dar când ne apropiarăm, grozăvia se şi înfăptuise. Pongo arătă deodată urme lămurite care veneau dinspre miazăzi.

   Erau întipăriturile unui picior desculţ uriaş, iar alături de ele acelea ale unor ghete mici de femeie. Aşa dar fata lui Joe Randle cu însoţitorul ei tot sosiseră înaintea noastră. Se spulberase nădejdea mea că apa ar fi bună de băut.

   La cererea lui Pongo, Marian îndreptă lumina lămpii sale în lăuntrul puţului şi uriaşul arătă câteva buruieni care pluteau pe suprafaţa apei.

   — Otravă, spuse el doar.

   — Şi un bilet - adăugă Marian, se aplecă şi scoase o hârtioară prinsă de marginea puţului.

   “Domnule Farrow,

   Trebuie să cunoşti bine pustiul Kalahari ca să ştii şi locurile pe unde poţi merge repede, pentru că acolo nisipul e întărit. De sigur că aţi nădăjduit să mă puteţi ajunge, dar socot că veţi sosi aici abia la câteva ceasuri după mine, căci ştiu bine că nu vă veţi înapoia la Lehutitang.

   Sper că veţi observa plantele otrăvite pe care le-a zvârlit în apă Şewa. Ele îşi păstrează efectul timp de douăzeci şi patru de ceasuri - poate şi mai mult - nu ştiu bine.

   Atâta timp trebuie să aştepţi acolo, căci altă apă este abia la

depărtare de patruzeci şi cinci de kilometri. Şi cu greu veţi găsi locul ascuns din stepă.

   Presupun însă, că veţi muri aici lângă apă şi vă făgăduiesc că voi îngropa osemintele dv. dacă voi mai trece odată pe aici.

   Mă bucur de pe acum de statuia preţioasă.

Joe Randle"

   — N-aş fi crezut că fata asta a scris scrisoarea pe care ai luat-o de la Cafrul sfâşiat de leopard. Joe e un nume de bărbat, dar i se potriveşte de minune. Păcat că fata asta a apucat pe cale greşită.

   Pricepui intenţia lui Marian de a ne abate atenţiunea de la situaţia în care ne aflam, prin convorbirea aceasta. Dar îmi dădui seamă îndată că după toate probabilităţile eram pierduţi.

   Mai erau optzeci de kilometri până la Otue şi treizeci de kilometri numai în nisip. Apoi venea stepa, pe care puteam merge mai bine, dar ne lipsea apa.

   Îmi venea să beau lichidul acela otrăvit, căci limba mi se lipea de cerul gurii. Dar Marian, care ghicea ce se petrece în mine, zise îndată:

   — Să mâncăm fiecare câte o cutie de conserve. S-au răcit şi ne vor înviora. Apoi mergem mai departe cât vom putea, dormim câteva ceasuri şi vom găsi noi în cele din urmă puţul despre care pomeneşte fata.

   Se aşeză liniştit lângă puţ şi deschise o cutie de conserve. Calmul şi energia lui mă molipsiră, cu atât mai mult cu cât şi Pongo urmă pilda prietenului meu.

   Într-adevăr, conservele reci mă înviorară. Şi când Marian se ridică şi porni mai departe, putui să-l urmez.

   A doua zi dimineaţă ne întinserăm în nisip şi dormirăm până la amiază. Apoi furăm iar nevoiţi să mâncăm conserve, dara cum erau fierbinţi şi ne făcură şi mai multă sete.

   Nu era de mirare, deci, că înaintam foarte încet. Şi abia cu două ceasuri înainte de a înnopta ajunserăm în stepă.

   Acum era cu mult mai lesne de mers, eram însă şi noi la capătul puterilor. Totuşi Marian stărui:

   — Înainte, trebuie să găsim puţul! Nu prea cred că Joe Randle îl va otrăvi şi pe acesta, căci presupun că e vorba de un pârâiaş. Mai avem cinsprezece kilometri şi am scăpat de necazuri. Şi trebuie să mergem vârtos, ca să ajungem la apă înainte de a se întuneca. Haideţi!

   Izbutirăm într-adevăr să mergem mai repede. Oricât ar părea de necrezut, dar prinserăm a umbla atât de iute, de parcă am fi fost odihniţi şi bine hrăniţi. Setea mă chinuia însă atât de grozav încât nu eram în stare să scot un sunet din gâtlej.

   În curând avea să se lase noaptea şi noi tot mai nădăjduiam zadarnic să simţim, din vreun semn oarecare, apropierea apei. Stepa era acoperită cu iarbă înaltă şi cu copăcei.

   Deodată Pongo se opri, privi ţintă la un grup de tufe şi zise:

   — Massers, acolo va fi apă.

   — Dar de unde ştii asta Pongo? întrebă Marian mirat.

   — Acolo vânat în tufiş, frunze mari mai verzi, apă acolo, răspunse uriaşul.

   Cuvintele acestea redeşteptară în noi curajul. Tufişul cu pricina era la vreo cincizeci de metri numai, aşa că ne puteam face acolo tabăra de popas. Întunericul trebuia să se lase peste vreo douăzeci de minute.

   Pornii repede, lacom, după o picătură de apă, dar Pongo mi-o luă înainte. El mergea cu câţiva paşi înaintea mea, mereu cu ochii la tufiş.

   Mai erau numai la treizeci de metri, când Pongo îşi aruncă deodată raniţa, apoi ne şopti:

   — Massers stă pe loc.

   Apucă în mâna dreaptă suliţa şi cu stânga îşi scoase cuţitul. Aplecat, cu muşchii încordaţi se târî spre tufiş.

   — Ce-o fi mirosit? întrebai în şoaptă pe Marian, care venise lângă mine.

   — Vreo fiară primejdioasă - răspunse prietenul meu - ia să ne pregătim şi noi puştile!

   Îmi smulsei repede puşca de pe umăr şi o despiedecai. În vremea asta Pongo se apropiase până la douăzeci de metri de tufiş.

   Atunci ramurile verzi prinseră a se mişca. Se auzi un răcnet scurt şi furios - în clipa următoare suliţa lui Pongo fulgeră prin aer şi se auzi un zângănit limpede când ea se izbi de coarnele uriaşe ale unui bivol. Era o rudă apropiată a temutului bivol cafru, înalt de cel puţin un metru şi optzeci. Printr-o zvâcnire a căpăţânei uriaşe zvârlise suliţa în lături.

   Lăsă în jos podoaba coarnelor şi se năpusti asupra lui Pongo. Dar bunul nostru prieten stătea astfel aşezat între noi şi taurul uriaş, încât nu puturăm trage.

   Îngrozit aşteptam să văd ciocnirea, care trebuia să însemne pierzania pentru Pongo. Camaradul nostru însă nu ne arătase încă toată măiestria lui.

   Îl văzui luând repede în mâna dreaptă cuţitul său de spintecat rechini, apoi îşi îndoi puţin trupul, ca şi cum ar fi vrut să se

năpustească asupra bivolului.

   Îmi ţinui răsuflarea, căci acum colosul întărâtat se apropiase şi în clipa următoare Pongo trebuia să zboare în aer.

   Atunci credinciosul uriaş făcu ceva ce nu mai văzusem. Când căpăţâna uriaşă fu lângă el, puse liniştit piciorul drept între coarnele enorme, îşi făcu vânt şi, după o clipă, fu zvârlit în sus.

   Îşi menţinu însă poziţia dreaptă, se-ntoarse numai cu o mişcare fulgerătoare şi, cu picioarele răsfrânte căzu pe grumazul bivolului, care rămase locului înmărmurit, când duşmanul său dispăruse atât de brusc.

   Pongo ridică acum mâna în care ţinea cuţitul şi cu o izbitură puternică îl înfipse în ceafa bivolului. În clipa următoare alunecă întocmai ca un şarpe de pe trupul uriaş şi sări câţiva paşi în lături.

   Bivolul rămase înţepenit locului. Din gâtlejul său ieşi un răget răguşit, apoi trupul enorm începu să tremure, se clătină şi, în cele din urmă, se prăbuşi grămadă.

   — A fost minunat, într-adevăr. Nu mi-aş fi închipuit una ca asta.

   Numai Pongo rămase liniştit. Se aplecă asupra bivolului şi

smulse cuţitul din ceafa groasă. Apoi ridică suliţa, veni repede spre noi şi luă de jos raniţa.

   — Carne bună, Massers! zise el. Acum căutăm repede apă şi facem foc. Pongo taie carnea de la Bogu.

   Nici nu ţinu seamă de cuvintele de admiraţie cu care-l copleşeam, ci porni repede spre pădurice, urmat de noi.

   Printre copăceii de acolo Pongo găsi repede un pârâiaş, care se pierdea curând în stepă, pentru a curge mai departe sub pământ, probabil.

   Încearcă apa, apoi dădu din cap şi zise:

   — Bun Massers, nu e otravă.

   E greu să-şi închipuie cineva ce însemnaseră pentru noi primele înghiţituri din băutura rece. Viaţă nouă intra în trupurile noastre.

   Pongo se ridică cel dintâi; arătă cu mâna în juru-i şi zise:

   — Aici loc bun şi mult lemne. Massers face repede foc. Pongo aduce carne.

   Abia aprinseserăm vreascurile că se şi lăsă întunericul. Mai adunarăm lemne ca să avem pentru noapte, apoi veni Pongo cu o halcă mare din carnea bivolului.

   Pot mărturisi că cele mai bune ospăţuri de care avurăm parte mai târziu, nu-mi priiră atât de bine ca această carne friptă pe jăratec şi udată cu apă rece şi proaspătă.

De data aceasta avurăm însă prevederea să veghem cu rândul, dar noaptea trecu în linişte deplină. Cu două ceasuri înainte de

revărsatul zorilor pornirăm la drum şi mersul prin stepa bătătorită era o adevărată plăcere.

   Aveam încă drum lung până la Otue, dar acum nu mi se mai putea întâmpla nimic. Eram sătui şi băuserăm îndeajuns, iar sticlele noastre de campanie erau pline.

   A doua zi la amiază ajunserăm în orăşel şi ne duserăm îndată la poliţie. Furăm primiţi cu multă prietenie, câci prefectul din Lehutitang şi vestise prin telefon sosirea noastră.

   Cea dintâi întrebare a lui Marian fu cu privire la cei cinci Hererosi.

   Poliţaiul îi cercetă imediat pe oamenii săi şi un poliţist raportă că-i văzuse pe cei cinci negri în urmă cu trei ceasuri. Veniseră din stepă şi intraseră în oraş. Păreau foarte obosiţi şi abătuţi.

   — Domnule Farrow - zise poliţaiul Higgins - să ştii c-or fi la hangiul Jonker, o corcitură. Acolo se strâng toţi indivizii suspecţi care străbat stepele. Cu siguranţă că acolo îi vei găsi.

   — Atunci să mergem îndată într-acolo - hotărî Marian.

   — Pot veni şi eu? întrebă poliţaiul. Altminteri, Jonker n-o să vă spună adevărul.

   — Te rog chiar să vii - răspunse Marian - căci fără sprijinul autorităţilor nu putem întreprinde nimic împotriva bandiţilor.

   — Veniţi şi voi! porunci Higgins la doi poliţişti!

   Apoi ieşirăm afară.

   Căsuţa dărăpănată a lui Jonker se afla într-o străduţă strâmtă. Cârciuma era goală şi abia după ce poliţaiul bătu cu revolverul în tejghea veni corcitura. Arareori am văzut un chip atât de viclean şi respingător.

   Cu un rânjet supus îl întrebă pe poliţai ce pofteşte - dar în ochii săi lucea răutate şi perfidie.

   Higgins băgă de seamă privirea hangiului şi râse:

   — Prietene, ştiu bine că nu mă ai deloc la inimă. De când am fost nevoit să te arestez - dar acum nu am nimic cu tine, ci cu cei cinci Hererosi care au venit mai înainte şi dorm aici. Du-ne la ei!

   Individul şovăi, când văzu însă privirea tăioasă a poliţaiului şi revolverul cu care acesta se juca, lăsă capul în jos şi zise:

   — Nu-i cunosc şi n-am nimic de-a face cu ei. Haideţi la dânşii!

   Îndărătul tejghelei ducea o uşă în casă. Un gang îngust se

sfârşea afară; la stânga şi la dreapta erau câte două uşi, Jonker arătă spre a doua din dreapta şi zise:

   — Acolo dorm, Dar eu n-am nimic de-a face cu ei - cum v-am spus.

   — Higgins se apropiă şi puse mâna pe clanţă. Înăuntru se auziră zgomote, apoi zăngănit de geamuri. În aceeaşi clipă Pongo

ne împinse în lături şi din două sărituri fu afară pe uşa din dos.

   Marian îl urmă îndată, iar eu făcui la fel. Ajunsei tocmai când Pongo culcase la pământ un negru uriaş, în vreme ce Marian se repezea la un individ voinic, în care recunoscui îndată pe Joe Randle.

   Fata tocmai vroia să-şi scoată revolverul, când Marian o înhăţă şi-i prinse mâinile ca într-un cleşte. Pongo îl lăsă pe negrul ce zăcea nemişcat la pământ, se apropiă de Joe Randle şi-i apucă braţele cu atâta putere încât căzu în genunchi, gemând.

   — Massers, leagă! zise uriaşul.

   — Domnule Farrow, veniţi repede, e îngrozitor! se auzi atunci dinăuntru glasul înspăimântat al poliţaiului.

   — Îmi închipui ce-o fi, au fost ucişi Hererosii! răspunse Marian. Dar mai întâi trimite un om încoace, am nevoie de două perechi de cătuşe.

   Higgins ieşi chiar el afară şi fără să piardă vremea cu întrebări de prisos, puse întâi cătuşe fetei, apoi se aplecă asupra Cafrului leşinat.

   — E fiica lui Randle şi complicele ei negru - zise Marian - cafrul are acum pe cuget douăzeci de Hererosi, dacă tot el i-a ucis pe cei cinci din odaie.

   — Da, numai el putea să fi făcut asta - răspunse Higgins. Li sau tăiat beregatele. Îngrozitor!

   Intrarăm în odaie în vreme ce poliţiştii rămaseră în curte. Cei cinci Hererosi arătau într-adevăr fioroşi cu rănile grozave de la gât şi cu chipurile schimonosite.

   — Pentru treaba asta Cafrul va fi spânzurat! zise poliţaiul. Şi fata va avea aceeaşi soartă, căci de sigur că ea l-a îndemnat.

   Marian îşi roti privirile prin odaie, apoi se aplecă şi, de sub un culcuş trase afară un obiect mic învelit în zdrenţe.

   — Toate crimele au fost făptuite de dragul acestei statuiete - zise el şi despachetă obiectul.

   La vederea minunatei podoabe, poliţaiul scoase o exclamaţie de uimire. Şi noi o vedeam pentru întâia oară de aproape şi mărturisesc că fui orbit de razele nenumăratelor şi minunatelor pietre preţioase.

   — Asta e ceva nemaivăzut! zise Higgins în cele din urmă, cu glas înăbuşit. Acum pot pricepe că un om fără scrupule trece peste cadavre ca să dobândească acest obiect preţios.

   — Da - încuviinţă Marian - posesiunea acestei statuiete e legată de primejdii. Dar nouă ne-a fost dăruită şi acum o voi păstra. La Swakopmund o voi da în păstrare până voi avea prilejul s-o transport în patrie.

   — Atunci trimite statuia cu primul vapor pe adresa băncii Angliei - sfătui poliţaiul - acolo e în deplină siguranţă.

   — Ai dreptate, aşa voi şi face - răspunse Marian - şi acum vânătoarea s-a sfârşit. Vom descrie toate păţaniile noastre într-un proces-verbal şi mâine vom porni mai departe.

   — Bine, domnule Farrow, să mergem în biroul meu, zise Higgins. Cei doi prizonieri vor fi întemniţaţi în cele mai sigure celule ale închisorii noastre.

   Joe Randle se liniştise. Când poliţiştii o duseră prin faţa noastră, ea ridică ochii-i frumoşi şi ne fulgeră cu o privire plină de ură. Apoi un zâmbet batjocoritor şi fioros încolţi pe buzele ei şi ne întoarse spatele.

   — Ai băgat de seamă? întrebă Marian. Eu aş pune să fie bine păzită.

   — Să n-aveţi grijă - zise poliţaiul - în închisoarea noastră e în deplină siguranţă.

   — Să sperăm.

   Procesul-verbal fu repede întocmit şi semnat de noi. Mai luarăm cunoştinţă cu judecătorul oraşului, care ne dădu asigurări că cei doi vor fi judecaţi repede.

   Marian propuse să ne urmăm drumul a doua zi şi până atunci să ne odihnim. Ne instalarăm într-un hotel şi după ce mâncarăm bine, ne culcarăm în paturi ca oamenii.

   Dar aventurile noastre în jurul preţioasei statui nu sau sfârşit aici, dragă George" - îţi încheie doctorul Bertram povestirea.

SFÂRŞIT

Volumul 117

„DIAVOLUL"

  CASA MISTERIOASA

  CEI CINCI CAMARAZI ajunseseră la Ciapara, vechiul oraş aşezat la vărsarea Rapli-ului în Gange - şi sosiră tocmai când se întuneca. Căpitanul întrebă pe barcagiul indian:

  — Unde putem fi găzduiţi aici? N-aş vrea să trag la hotel, ci mai degrabă în casa unui luntraş care să ne ducă mai departe înainte de a se lumina de ziuă.

  Indianul chibzui câtva timp, apoi spuse:

  — Sahib, aici sunt numai doi oameni care închiriază bărci, dar la dânşii nu puteţi dormi.

  — Dar altă casă, ori vreun han nu există? întrebă Farrow.

  — Sahib, este o casă unde aţi putea rămâne peste noapte, dar acolo nu prea se duc călătorii - răspunse indianul, codindu-se - e aici, la marginea oraşului.

  — O fi vreo superstiţie la mijloc? zise căpitanul, râzând. Asta însă nu ne stânjeneşte pe noi. Vâsleşte d-ta în apropierea acelei case şi vom şti noi pe urmă să ne descurcăm. Sahib - zise barcagiul, cu teamă - mulţi oameni care au dormit în casa aceea, printre care şi doi domni englezi şi-au pierdut minţile. Mai bine dormiţi la vreunul din barcagii, oricât de strâmt ar fi acolo.

  — Uite, vezi, m-ai făcut curios - zise Farrow.

  — Da, iată, trebuie să vedem ce e cu casa aceea - interveni George îndată - de două zile n-am mai avut nici o aventură şi povestea cu casa misterioasa unde oamenii îşi pierd minţile, mi-a aţâţat curiozitatea.

  Şi ceilalţi camarazi fură de părere să rămână peste noapte în casa cu pricina. Atunci căpitanul ceru încăodată barcagiului să vâslească într-acolo şi omul neavând încotro, se supuse.

  — Sahib - zise el, arătând cu mâna spre o poteca îngusta şi plină de bălării, care se pierdea în pădurea de cocotieri - drumul acesta duce la casa. Puteţi vedea că n-a fost folosit de multă vreme câci toţi oamenii se feresc să se apropie de casa aceea.

  — N-ar fi totuşi mai bine să mergem la hotel? propuse

doctorul. O astfel de casă părăsită e plină de tot soiul de insecte, poate şi de şerpi. Vom avea mult de furcă până s-o curăţim puţintel.

   — Nu face nimic - răspunse căpitanul - daca punem măna cu toţi nu va dura mult. Haide, doctore, trebuie doar să lămurim taina acelei case. La hotel n-aş vrea să merg, căci ar bate la ochi. Chiar daca avem acum încuviinţarea guvernului să stam în ţară, totuşi în interesul prietenului nostru, prinţul Ghasna, as vrea să evit tot ce-ar putea atenţia englezilor ca vrem să-l vizităm.

   — Daca aşa stau lucrurile, atunci fie cum zici d-ta! încuviinţă doctorul.

   — Sahib - făcu iar barcagiul - daca vă voi trimite încoace pe unul din tovarăşii mei de meserie care să vă ducă mai departe în susul fluviului sfânt, trebuie să-l aşteptaţi aici, căci el nu va merge cu nici un preţ în pădurea asta, care duce la casa blestemată.

   — Bine - răspunse căpitanul, plătind barcagiului - atunci spune-i să fie peste un ceas aici la mal, îi voi spune eu când să vină să ne ia şi voi hotărî preţul cu el.

   — Da, Sahib, o să-l trimit încoace pe Roya, care e tânăr, voinic şi curajos. Vei fi mulţumit de dânsul. Dar îngăduie-mi să te previn încăodată, fereşte-te de casa părăsită! Cine rămâne o noapte acolo, îşi pierde minţile.

   — Vom vedea noi - spuse căpitanul, nepăsător - nu ne temem. Aşa dar, peste un ceas să fie Roya aici!

   Indianul se îndepărtă cu barca, întorcând din timp în timp privirea speriată spre cei cinci camarazi rămaşi pe mal.

   George izbucni în râs şi spuse:

   — Poate că sunt totuşi lucruri interesante de văzut în casa aceea veche, căci chiar fără motiv nu s-o fi temând indianul atât. Eu mă bucur de pe acum.

   — Trebuie să fim pregătiţi însă la orice - spuse căpitanul, serios - şi te previn, pe tine, George, mai ales, să fii prevăzător şi chibzuit. Când umblă un astfel de zvon în apropierea unui oraş mărişor, trebuie să fie ceva la mijloc.

   — Tocmai ce vroiam să spun şi eu - se amesteca doctorul Bertram în vorbă. Chiar dacă pana acum am scăpat cu bine din toate aventurile noastre, odată tot ni se poate înfunda.

Ciudat... am o presimţire cum n-am mai avut până acum. Casa aia veche mi-a devenit tare antipatică.

   — Oh, doctore, d-ta te pândeşti numai la gângăniile care mişună în casele părăsite de la Tropice - zise George - dar poate găsim ceva soiuri noi de insecte sau reptile şi atunci cel puţin nu ne-am pierdut timpul degeaba. Şi dacă într- adevăr se aţine vreun criminal pe acolo, atunci cu atât mai puţin mi-e frică.

   — Fireşte, e simplu când iei lucrurile aşa - răspunse doctorul - şi nici eu n-aş fi îngrijorat, dacă nu ne-ar fi spus indianul că şi doi englezi şi-au pierdut minţile acolo. Indienii, superstiţioşi cum sunt, se lăsă lesne influenţaţi, dar trebuie să fi fot ceva totul deosebit, dacă până şi doi englezi cu sânge rece s-au îmbolnăvit din pricina asta.

   — Hm. la asta nu prea m-am gândit - spuse George - e ciudat, într-adevăr! Trebuie să ne aşteptăm la toate, deci.

   În timp ce vorbeau, cei cinci camarazi porniră pe poteca îngustă care ducea prin pădure la casa părăsită.

   Căpitanul, care mergea înainte lumina cu lampa de buzunar. Drumul părea să nu fi fost umblat de mult, căci Petre era nevoit s-o ia înainte adesea pentru tăia bălăriile.

   După vreun sfert de ceas de mers, camarazii ajunseră într-un luminiş în mijlocul căruia se înălţa şi casa mare şi mohorâta.

   Bine clădita, în stilul obişnuit al Tropicelor şi avea o terasa de jur-împrejur.

   — Tata, mi se pare că am zărit un chip de om sau altceva la o fereastră - zise deodată George - în orice caz, însă, o pereche de ochi sclipitori.

   — Scoateţi pistoalele! porunci căpitanul. Se prea poate să se fi aciuit vreo fiară în casa părăsită. Înaintaţi cu băgare de seamă, lămpile de buzunar de asemenea pregătite!

   La oarecare distanţă unul de altul, camarazii se apropiară de casa părăsită. Când fură în faţa cerdacului îmbrăcat cu plante agăţătoare, se desprinseră din verdeaţă două puncte mari luminoase şi plutiră încetişor spre acoperiş.

   — O, George, ai luat doi lilieci drept ochi - râse doctorul - ei, se întâmplă şi de astea! Cel puţin asta e mai plăcut decât dacă am trebui să aşteptăm vreun tigru în una din

odăi.

  George rămase cam ruşinat şi zise:

  — Eu totuşi stărui în părerea mea că cele două puncte luminoase pe care le-am luat drept ochi, le-am văzut la una din ferestre. Cei doi lilieci, însă, s-au desprins de aici din faţă, din plantele agăţătoare. Nu cred să mă fi înşelat.

  — Atunci vom fi şi mai departe cu băgare de seamă - hotărî căpitanul - am cam atras atenţia asupra noastră acum şi dacă s-ar găsi într-adevăr un animal mare înăuntrul casei, s-ar şi fi arătat.

  Căpitanul nu mai stătu să asculte vorbele fiului său şi, cu băgare de seamă, urcă cele câteva trepte care duceau la terasă. Ajungând sus se opri şi ascultă, apoi şopti lui George, care venise lângă ei.

  — Mi s-a părut c-am auzit un zgomot slab în casă. Să ocolim mai întâi cerdacul şi să luminăm prin ferestre.

  George încuviinţă imediat şi păşi repede spre fereastra unde i se păruse ca văzuse înainte ochii misterioşi.

  Ramase foarte uimit căci ferestrele - care în loc de sticla aveau piele subţire - erau închise pe dinăuntru, după cum se încredinţa apăsând uşor pe ele.

  — Se vede că totuşi m-am înşelat, tata - şopti el - fereastra e zăvorită. Şi prin pielea asta subţire o fi putând pătrunde lumina zilei, dar n-aş fi putut vedea pe cineva care s-ar fi aflat înlăuntru.

  — Ai dreptate - încuviinţă căpitanul - dar se mai poate ca fereastra să fi fost repede întinsă când am venit noi.

  — Ah! Şi asta e cu putinţă - zise George - se simţea oarecum uşurat de cuvintele acestea. Mai plăcut ar fi fost să fie un om primejdios în casa decât să ma fi înşelat.

  Restul plimbării în jurul casei rămase fără rezultat. Toate ferestrele erau închise, precum şi uşa care era din lemn tare.

  — Hm... cred ca trebuie s-o spargem - spuse căpitanul - nu m-am aşteptat ca această casă veche să fie încuiată. Ciudat lucru!

  — Ca doar n-or fi făcut-o duhurile! zise doctorul ironic. Ce zici, spargem uşa?

  — N-aş prea vrea s-o fac - răspunse căpitanul - e mai bine să tăiem pielea de la una din ferestre şi vărând mana înăuntru s-o deschidem.

   Petre îşi scoase cuţitul şi tăia cu băgare de seama pielea de la fereastra lângă care se afla.

   George lumină îndată înăuntru şi exclamă:

   — Ia te uita, tata, odaia asta arată de parc-ar fi locuita, atât e de curată şi bine mobilată.

   Căpitanul privi înăuntru şi dădu din cap. Băiatul avea dreptate; se părea că locuia acolo un om bogat, care-şi instalase bungalow-ul după gustul său. Şi avea gust bun, căci odaia avea mobile de preţ şi frumos rânduite.

   — Deschide fereastra! zise Farrow. Vom vedea dacă ne mai aşteaptă surprize.

   George vârî mâna şi deschise fereastra pe dinăuntru. După aceea o împinse şi pătrunse în odaie, dar se opri imediat şi şopti:

   — Miroase a fum de ţigară! Aş putea jura că numai cu câteva minute înainte a stat cineva aici şi a fumat.

   Privi în juru-i şi urmă:

   — Da, într-adevăr, narghileaua preţioasă de colo fumegă încă. Ce-ar fi să strig, tată? Poate că cel ce locuieşte în casa asta nici nu ne-a observat încă şi va fi supărat rău văzând că am intrat aşa la dânsul.

   — Se poate să ai dreptate - răspunse căpitanul - deşi numi vine să cred că omul acesta n-are lumină aici şi nu dă semne de viaţă.

   George strigă „alo", dar nu căpătă nici un răspuns, nimic nu se clinti în casă.

   Ciudat, aici erau dovezi că, numai cu câteva minute înainte fusese un om în casă - şi acum nu se arăta nimeni, deşi tânărul striga mereu şi din ce în ce mai tare.

   — N-avem încotro! zise căpitanul, în cele din urmă. Trebuie să cercetăm casa cu amănunţime. Repede înăuntru!

   Camarazii săriră şi ei prin fereastră şi ajunşi în odaie aprinseră cu toţii lămpile de buzunar, o frumoasă lampă de petrol se afla pe masă şi alături o brichetă modernă.

   — Ciudat! zise iarăşi căpitanul. Se pare ca cel ce stătuse în odaia asta tocmai vroia să aprindă lampa când a observat sosirea noastră. Dar atunci trebuie să aibă o instalaţie de alarmă cu totul specială, căci am mers atât de încet încât nu putea să ne audă - şi nici de văzut nu putea prin fereastra asta, care dă în altă direcţie.

   — Ochii i-am văzut la fereastra de alături - spuse George - şi acum nu-mi mai scoateţi asta din cap. Ce-ar fi să aprindem lampa?

   — Da, s-o aprindem - încuviinţă căpitanul - şi-apoi să închidem şi fereastra la loc. Poate ca locatarul misterios a părăsit casa şi acum ne-ar putea deveni primejdios de afară, dacă stăm aici la lumina, la fereastra deschisă.

   George aprinse lampa şi băgă de seamă cu mirare că sticla mai era călduţă. Se părea, într-adevăr, ca misteriosul locuitor al casei stinsese lampa cu puţin înainte ca tovarăşii să fi păşit în luminiş.

   În vremea asta Petre puse la loc pielea la fereastra.

   — Aşa, acum mai departe! zise căpitanul. Cred ca nu mai e nevoie să vă amintesc ca trebuie să fim cât se poate de prevăzători. Toată afacerea asta da de bănuit. Mai mult ca sigur că cel ce locuieşte acum în casa asta are toate motivele să se ascundă şi va căuta să ne înlăture prin mijloc.

   George se suci cel dintâi spre uşă, ascultă câteva clipe, apoi o deschise cu băgare de seamă; după aceea lumină repede cu lampa la dreapta şi la stânga şi văzu în faţa lui un gang îngust, care mergea prin mijlocul casei. De ambele părţi se aflau uşi închise, numai cea din urmă, din stânga, se deschise.

   Un simţământ nelămurit îi spunea tânărului ca îndărătul acestei uşi se ascundea o primejdie. Când totuşi vru să se îndrepte spre ea, căpitanul îl opri:

   — George, trebuie să cercetăm întâi odăile celelalte. Uşa aceasta deschisă poate fi o capcană. Kard, tu rămâi aici în fata acestei încăperi şi ia bine seamă! Haideţi, camarazi!

   Cercetarea nu ţinu decât vreo câteva minute, dar fu totuşi amănunţită. Toate odăile erau bine mobilate - două din ele, cele mai mari. Erau odăi pentru musafiri, în care puteau dormi mai multe persoane.

   Micul grup se afla acum în faţa ultimei uşi deschise. George privi cu luare-aminte pe după colt şi îndreptă lumina

lămpii în deschizătura uşii.

   — A, o scară! şopti el. Se pare că e o pivniţă aici, lucru foarte rar.

   Doctorul privi şi el şi spuse:

   — Casa asta trebuie să stea pe o temelie veche. Ia uitaţi- vă numai la bolovanii uriaşi din care sunt făcuţi pereţii. Poate că odinioară a fost aici unul din numeroasele temple de care e plină India. Cine ştie ce surprize ne mai aşteaptă! Ei, dragă George, d-ta ai experienţă în chestiile astea. Colo jos omul acela misterios poate să se fi ascuns în aşa fel încât să nu dăm de el niciodată.

   — Atunci vom lăsa pe mai târziu cercetarea pivniţei - hotărî căpitanul - trebuie să ne întoarcem acum la fluviu ca să luăm înţelegere cu barcagiul Roya. Să încuiem uşa, căci văd că are un lacăt modern şi cheia e pe dinafară. Aş lăsa pe cineva de pază în casă, dar sar putea să fie primejdios. În definitiv, e deajuns dacă unul din noi merge la fluviu şi ne înţelegem cu barcagiul. Să fie mâine în zori de zi la debarcader.

   — Ma duc eu - se oferi George imediat - voi fi repede înapoi. Să nu cercetaţi însă singuri pivniţă, tata, as vrea fiu şi eu de faţă.

   — Bine, băiete, îţi tăgăduiesc - răspunse căpitanul - grăbeşte-te!

   — Da, tata, mă voi grăbi. Dar ia spune, nu trebuie să ne îngrijim şi de ceva conserve? Poate ca ni le cumpără Roya din oraş.

   — Da, dragul meu, ai dreptate - încuviinţa Farrow - uite banii! Stai, voi însemna pe hârtie tot ce ne trebuie şi Roya nu va avea decât să arate hârtia negustorului.

   Căpitanul scrise repede de ce aveau nevoie şi George ieşi din casa pe uşa pe care o deschisese.

ÎNTÂMPLĂRI CIUDATE

  GEORGE STRĂBĂTU REPEDE LUMINIŞUL şi dispăru pe poteca ce ducea la fluviu. Aprinse lampa de buzunar în primul rând ca să înainteze mai repede, dar şi ca apărare împotriva şerpilor veninoşi, care se aţin mai cu seama prin pădurile umede.

  În doua rânduri întâlni o cobră, care se aşezase pe poteca. Când o nimerea lumina, primejdioasa reptila ridica repede capul, şuiera furios gata să se năpustească, apoi, însă, dispărea în desiş, spre marea uşurare a lui George.

  — Tu eşti Roya? striga George în limba indiana.

  Ajunse cu bine în locul unde debarcaseră. Îndreptând lumina lămpii pe suprafaţa întunecată a apei, văzu la o depărtare de vreo douăzeci de metrii o barca încăpătoare venind spre el.

  — Vino la mal, trebuie să vorbesc cu tine.

  — Oh, Sahib - răspunse un glas speriat - e neapărată nevoie să viu acolo? E primejdios.

  — Prostii! strigă tânărul. Ce să fie primejdios? Nu vezi că şi eu stau aici? Haide, repede, nu e nimeni pe aproape.

  Încet de tot, Indianul vâsli spre mal. George văzu un om tânăr şi voinic şi se miră de frica lui.

  — Roya - zise el - vrem să ne duci mâine în zorii zilei în susul fluviului. Avem nevoie de tine pentru cel puţin două zile. Cât ceri pentru asta?

  Roya spuse o sumă mică şi George încuviinţă îndată. Mai făgădui Indianului un bacşiş bun dacă va aduce tot ce însemnase căpitanul pe hârtie.

  Luntraşul luă hârtia şi banii şi după ce făgădui că va îngriji de toate, adăugă, şovăind:

  — Sahib, văd că eşti deschis la suflet şi bun, îngăduie-mi să te previn, de asemenea şi pe însoţitorii tăi. Nu rămâneţi peste noapte în casa aceea! Nu e bine acolo şi mulţi oameni s-au îmbolnăvit fără leac după ce au rămas o noapte în ea.

  — Dar cine locuieşte acum în casa aceea? întrebă George.

   — Nimeni nu locuieşte acolo, Sahib, casa e pustie. Înainte vreme aparţinea stăpânirii, care apoi a vândut-o unui Mahomedan. Mahud credea că va face o afacere bună cu străinii călători, dar deoarece era în duşmănie cu mulţi locuitori din Ciapara afacerea n-a mers. Acum vreo jumătate de an a părăsit ţinutul. De atunci casa e goală.

   — Ştii dacă Mahud a luat şi lucrurile lui cu dansul? întrebă George, cu interes.

   — Da, Sahib, chiar eu am ajutat la încărcatul lor.

   — Hm, ciudat! făcu George. În sfârşit, se vor lamuri toate astea! Aşa dar, mâine în zorii zilei să fi aici. Vom trece noi noaptea asta cu bine - aşa cel puţin nădăjduiesc.

   — Va doresc din toată inima, Sahib - răspunse indianul - dar în casa părăsită locuieşte un duh rău, care întunecă minţile oamenilor. Mulţi l-au văzut şi ăştia îndrugă numai ceva despre el, altminteri mintea lor e rătăcită.

   — Şi cum arată duhul acesta? întrebă George. Numai că oamenii îndrugă ceva despre dânsul - atunci înseamnă că l- au văzut. N-a pomenit nimeni ce înfăţişare are?

   — Ba da, Sahib; unii spuneau că arată ca demonul întunericului, ca Bali, regele demonilor.

   — Cu alte cuvinte ca diavolul - spuse George - altceva mai ştii despre demonul acesta ciudat.

   — Da, Sahib, am stat de vorbă cu unul din nenorociţi când a fost scos dimineaţa din casa blestemată. Era fiul fratelui meu. Bâlbâia numai că Bali a vrut să-l pună la cele mai grozave chinuri, pentru că îndrăznise să înnopteze în casa aceea. Asta a fost acum două luni. De atunci n-a mai dormit nimeni în casa aceea şi nici ziua nu s-a apropiat nimeni de ea.

   — Spunea ceva nepotul tău că această casă a fost mobilată în loc?

   — Nu, Sahib, căci altminteri cu siguranţă că n-ar fi păşit într-însa, pentru că ştia toată lumea ca e pustie. Sahib, ascultă de cuvântul meu şi nu înnoptaţi în casa aceea blestemată! Altfel mă tem ca mâine în zori vă voi aştepta zadarnic.

   — Dac-o fi într-adevăr aşa, atunci îl vei da de veste comandantului englez - spuse George, cu hotărâre - uite, îţi scriu aici câteva rânduri pe care i le vei înmâna. Dar numai după ce fi aşteptat un ceas peste timpul hotărât.

   Tânărul scrise repede pe o hârtie că el, împreună cu tatăl său şi trei camarazi aveau de gând să rămână peste noapte în casa blestemată şi în caz ca Roya îi va preda biletul, însemna că li se întâmplase ceva. Rugă pe comandant să pornească atunci imediat cercetări.

   Barcagiul puse biletul În sân şi luându-şi rămas-bun de la George, porni înapoi spre oraş.

   George privi încă multă vreme după barcă, până nu mai putu s-o vadă.

   Deodată i se păru şi lui de neînţeles încăpăţânarea tatălui său de a înnopta în casa cea veche. Ce rost avea asta?

   N-ar fi fost mai inteligent să asculte de prevenirile celor doi barcagii şi să se ducă mai bine la un hotel din oraş? Hotărât lucru, îi ameninţa o primejdie oarecare în casa aceea şi dovada era în aflarea acolo a mobilelor preţioase şi în dispariţia misterioasă a locatarului, care, însă, trebuia să se fi ascuns pe undeva.

   Dar imediat se ţinu el-însuşi drept prost. De sigur că tatăl său avea dreptate, căci trebuiau neapărat să lămurească taina acelei case. Ar fi prea plictisitor dacă ar căuta să renunţe la aventurile ce îi se oferea.

   Însă acum era vremea să se înapoieze le camarazi. Poate că îi şi înconjurau primejdiile în casa misterioasă, sau erau îngrijoraţi de soarta lui.

   Roya dispăruse în întuneric. Luna se ridicase deja deasupra marginii pădurii şi îşi arunca lumina palidă asupra fluviului, dar nu era încă destul de puternică pentru a-l lumina pe o distantă mai mare.

   Şi când George păşi acum în pădure, trebui să-şi aprindă iarăşi lampa, căci întunericul era cum sub acoperământul de frunziş.

   Trebui să meargă repede, ciulind mereu urechile. Nu numai casa izolata, ci întregul ţinut i se păreau primejdios şi ciudat.

   De unde ştia locatarul casei, care dispăruse atât de repede ca se apropiau camarazii? Pusese probabil vreo instalaţia în pădure sau în luminiş, care veghea apropierea

vizitelor nedorite.

   George îndrepta lumina mai mult spre pământ căutând vreo sfoară sau altceva care ar fi putut să fie în legătură cu o instalaţie secreta.

   Străbătuse cam jumătate de pădure, când se opri deodată speriat. Nu departe de el răsunase un ţipăt înfiorător, cu adevărat drăcesc. George îndrepta lumina lămpii spre un tufiş din stânga de unde se auzise hohotul acela. Şi cât p-aci şi lampa din mână, căci zări ceva atât de urat, încât crezu că e pradă unui vis grozav. Un chip de diavol se rânjea la el din crengile tufelor. Avea dinţi ca de pantera, un nas lung şi nişte ochi fioroşi. Aveau o lucire verzuie, cu pupile galbene, care se roteau în orbitele adânci.

   Înmărmurirea lui George ţinu numai câteva clipe şi în timpul acesta şi în clipele acelea el chibzui fulgerător că plăsmuirea aceea trebuia să fie grozav de mare, căci tufa avea cel puţin doi metri înălţime şi capul se ridica deasupra crengilor din vârf.

   Apoi duse mana după revolver, îl smulse de la brâu, dar când îl ridică... capul grozav dispăru şi râsul sinistru de dinainte se repetă.

   O furie fără margini puse stăpânire pe viteazul tânăr. Cu stafia aceasta puteau fi speriaţi indienii slabi de îngeri, dar nu el! Plin de curaj strânse arma în mână şi pătrunse în tufiş.

   Dar nu văzu pe nimeni acolo îndărătul tufişului era un loc liber, care fusese făcut prin tăierea altui tufiş, probabil, George îndreptă spre pământ lumina lămpii, căutând să descopere urmele misterioasei făpturi care îşi luase rolul de diavol.

   Se aşteptase să găsească întipărituri de picioare, văzu însă numai urme rotunde, adâncite în forma de emisferă şi nu mai mari ca o farfurioară.

   George zări două şiruri de urme dintr-acestea şi ele duceau spre altă tufă. Se luă îndată după ele şi era atât de agitai încât nici nu se mai gândi la camarazii din casa blestemată. Întâi vroia să dea de urma acestui om, în care el vedea pricina îmbolnăvirii câtorva oameni nenorociţi.

   Intră repede în tufişul des şi, spre mirarea lui, ajunse pe o altă potecă, ce ducea şi dânsa în direcţia casei misterioase. Şi aici văzu iarăşi urmele ciudate, pe care nu şi le putea lămuri deocamdată, dar era deajuns pentru diavol că-l ştia pe „diavol" înaintea sa, ca să pornească pe cărare cu toată iuţeala.

   Trebuia să-ncerce să-l ajungă, înainte ca el să izbutească să vie înapoi la casa blestemată. În tainiţele bungalow-ului putea dispare iarăşi fără urmă şi o cercetare amănunţită ar fi fost legată de primejdii foarte mari.

   Dar oricât alerga de repede, nu-l putu ajunge pe misteriosul potrivnic. Văzu printre tufe sclipind lumina lunei care cădea în rarişte, dar nu zări nici o urmă a celui dispărut.

   ÎI fulgeră gândul că omul misterios se ascunde, poate, de lături în tufiş şi-l lăsase pe el să treacă înainte, dar când îndreptă acum, din fugă iarăşi lampa spre pământ, mai văzu încă cele doua şiruri de urme care erau foarte proaspete, după cum îşi dădu seama îndată.

   Ajunse aproape de luminişul unde sosise adineaori cu tovarăşii săi şi privind spre bungalow-ul de care-l mai despărţeau numai douăzeci de metrii, nu putu totuşi descoperi pe „diavol".

   Porni înainte înciudat şi deodată simţi că pământul îi fuge de sub picioare. Zadarnic încercă să dea înapoi, căutând un sprijin. Vreo zece metrii de potecă pământul era săpat şi acoperit cu crengi subţiri peste care se presărase pământ. Era o capcană în toată regula, cum se fac pretutindeni pentru prinderea animalelor mari.

   O spaima de moarte îl cuprinse pe George în vreme ce se prăbuşea în groapă, căci se putea ca pe fundul acesteia să fie ţăruşe ascuţite.

   Dar după câteva clipe căzu pe moale şi se scutură de pământul şi crengile care căzuseră pe el. Apoi lumină în juru-i şi văzu că groapa era lungă de vreo doi metri, lată de un metru şi jumătate şi adâncă de vreo patru; pereţii ei erau netezi.

   Fără să stea pe gânduri scoase preţiosul pumnal căpătat în dar de la prinţesa indiană Sanja şi începu să sape trepte în pământul moale.

  Făcuse doua trepte, când un sunet înfiorător îl făcu să tresare speriat: era şuieratul unui şarpe.

  Privind cu băgare de seamă, George zări în peretele din faţa lui câteva găuri mari şi dintr-una ieşea la iveala capul unei cobre; târâtoarea începu să şuiere şi mai furios când lumina lămpii căzu peste ea.

  Ca la o comanda ieşiră atunci şi din celelalte găuri capete de şerpi.

  George numără şapte. În groapa strâmtă ar fi fost primejdios să se ia la luptă cu ei, căci deşi ar fi putut ucide câţiva, ceilalţi ar fi avut totuşi răgazul să iasă repede din găuri şi să-l atace.

  Trebuia să încerce să fugă cât mai repede de acolo. Deocamdată târâtoarele nu cutezau să-şi părăsească ascunzătorile, căci lumina lămpii le speria. Astfel că George ţinu necontenit razele lanternei îndreptate asupra capetelor şerpilor şi cu o grabă înfrigurată săpa a treia treaptă cât de sus putu ajunge cu braţul.

  Când fu gata şi asta, el trebui totuşi să se întoarcă. Lucrul devenea primejdios, căci acum trebuia să pună piciorul pe prima treaptă - la vreun metru jumătate de la pământ - cu mâna stângă trebuia să se ţină de a doua şi cu dreapta urma să sape a patra treaptă.

  Dar dacă lua lumina lămpii de la şerpi, atunci cu siguranţă că aceştia vor năvăli cu toţii asupra lui.

  După o scurtă chibzuială, George aşeză lampa în aşa fel pe prima treaptă, încât lumina ei să cadă tot pe capetele reptilelor.

  Fu deajuns însă cele câteva clipe cât întorsese lumina, ca două cobre să se strecoare afară din găurile lor. Erau exemplare de câte doi metri lungime, care străbătură repede micul spaţiu şi îşi ridicară trupurile spre George, gata să-l înhaţe.

  Tânărul nu şovăi nici o clipă. Abia zări capetele ameninţătoare sub dânsul, că şi lovi cu pumnalul. Din fericire şi aceste două cobre se dăduseră înapoi, când lumina atât de apropiată a lămpii căzu asupra lor, astfel că pe George nu-l ameninţa primejdia ca ele să se repeadă şi să-şi înfigă colţii veninoşi în braţul său. Tăişul ascuţit al pumnalului reteză amândouă capetele reptilelor, cu o uşurinţă atât de mare încât George abia simţi o împotrivire.

   Repede zvârli cu piciorul colo două trupuri decapitate spre peretele unde stăteau la pândă ceilalţi şerpi. Şi ca şi cum ar fi înţeles ce soartă le aştepta dacă ar fi înaintat cele cinci cobre se retraseră în găurile lor, scoţând doar capetele afara.

   George se simţi străbătut de fiori, dar apoi se întoarse hotărât, puse piciorul pe prima treaptă, se ţinea cu mâna stângă de treapta a treia şi începu să sape a patra treaptă deasupra lui.

   Din când în când întorcea capul; se părea însă că şerpilor le pierise pofta să mai atace. Şi când el ajunse la jumătatea peretelui, nu mai exista nici o primejdie. Cu cât se ridica mai sus, cu atât era mai înfrigurat şi în cele din urmă izbuti să ajungă în vârf.

   La lumina lămpii sale văzu cu câtă pricepere fusese pusă cursa aceasta. Nu era pe unde să ocoleşti poteca şi oricine ar fi trecut pe acolo trebuia să cadă înăuntru.

   Misteriosul om, care umbla pe aici sub mască de diavol, trebuia să fi cunoscut bine cursa aceasta, căci George zări acum lângă marginea gropii iarăşi una din întipăriturile acelea, adâncita pieziş în pământ, ceea ce însemna că „diavolul" sărise peste groapă.

   Dar pentru asta urma nu era destul de adâncită în pământ. Părea mai curând că el trecuse de pe o parte pe alta. Pentru un om atât de voinic lucrul era cu putinţă şi George chibzui în fel şi chip, în vreme ce mergea încet prin luminiş spre bungalow.

   Deodată pricepu cum stăteau lucrurile. Se opri în loc şi şopti:

   —  Fireşte, aşa a fost. Diavolul acesta merge pe picioroange, ceea ce îi îngăduie să alerge repede şi astfel se explică şi mărimea lui neobişnuită.

   Când păşi pe terasa bungalowului, tatăl său îi deschise uşa şi zise, răsuflând uşurat:

   — Slavă Domnului că ai venit, George! Începusem să fiu îngrijorat de lipsa ta. E totul în bună regulă?

   —  Da, cu Roya m-am înţeles - dar îţi voi spune

amănuntele în casă, ca s-audă şi camarazii.

  Când fu în odaie George istorisi ce i se întâmplase şi după ce sfârşi, căpitanul zise:

  — Acum cel puţin putem fi pe deplin liniştiţi chiar dacă în cursul nopţii se va ivi diavolul. E lesne de înţeles că băştinaşii şi-au pierdut minţile la vederea lui şi nu mă miră nici că unii Europeni au păţit la fel. Ştiu acum că e vorba de un om care a făptuit niscaiva crime şi nu e nevoie să-l cruţăm dacă va fi să se atingă de noi.

  — Oricum, să ne alegem o odaie în care să putem dormi - propuse doctorul. Sau vrei să cercetezi mai întâi pivniţa?

  — Da, asta aş vrea - răspunse căpitanul - poate găsim ascunzătoarea acestui „diavol" şi vom fi în măsură să-l alungăm. N-are decât să-şi petreacă noaptea în pădure. Dar trebuie să fim cu mare băgare de seamă în cercetările noastre şi cu deosebire tu, George, nu trebuie să iei lucrurile mea uşor.

  — Las-că suntem noi obişnuiţi cu templele vechi şi clădiri asemănătoare! zise George.

  — O scoatem noi la capăt şi cu taina acestui bungalow.

  — Tocmai ca trebuie să fii cu mare băgare de seama, îl prevenii căpitanul. Vezi să nu fii nechibzuit George. Poate că omul acela are aici capcane mult mai primejdioase decât acelea pe care le-am întâlnit în templele vechi. Aşa dar, fii cu luare aminte şi gândeşte-te mereu că suntem în drum spre prietenul nostru prinţul Ghasna. Desigur şi tu vrei s-o revezi pe prietena ta Sanja.

  — Voi fi prevăzător, tata! făgădui tânărul. Ar fi mai bine ca unul din noi să rămână aici sus pe coridor, căci eu siguranţă că există uşi secrete prin care „diavolul" poate infra în odăi, din pivniţe.

  — Ai dreptate - încuviinţă Farrow - Kard, d-ta poţi sta de pază aici sus. Trage imediat ce se arata ceva suspect. Aici trebuie să fim fără cruţare, căci omul acesta are multe pe cuget; ca să răpeşti minţile unor oameni e cea mai mare crimă.

  Timonierul făgădui ce i se ceruse; se postă la perdele din afară al coridorului, scoase revolverul şi începu să plimbe lumina lămpii încoa şi încolo.

  Căpitanul ştia că se poate bizui pe Kard şi liniştit făcu un semn lui George să coboare în pivniţă.

O CERCETARE PRIMEJDIOASA

  GEORGE COBORA ÎNCETIŞOR treptele şi simţii că-l apasă un simţământ de teamă uşoară, amestecata cu curiozitate.

  Înainte de a pune piciorul pe o treaptă, tânărul o cerceta cu vârful ghetei. Şi cu toată băgarea de seamă, ultima treaptă era cât p-aci să îndemne pierzania lui.

  Ca pe toate celelalte o cercetă şi pe aceasta mai întâi cu vârful ghetei şi după ce se încredinţă că nu prezintă nici o primejdie, puse piciorul pe ea. În aceeaşi clipă însă, îşi dădu seamă de viclenia diavolească a potrivnicului, căci treapta, pe care stătea cu toată greutatea trupului său, se lăsa deodată în jos. Câteva momente George văzu căscându-se o deschizătură mare în pământ, apoi se prăbuşi în adâncime. Scoţând un ţipăt înăbuşit; în aceeaşi clipă, însă, se simţi smucit zdravăn.

  Credinciosul Petre, care venea în urma lui, băgase de seamă primejdia în care se afla odorul său şi fără să mai stea la gânduri îl înhăţă, aplecându-se înainte. Ca într-un cleşte ţinu braţul drept al lui George şi cu o putere de necrezut îl ridică pe treapta unde se afla el.

  George, dându-şi seamă că bunul Petre îl salvase în clipa din urmă, mai avu timpul să zărească sclipind luciul unei ape în fundul gropii.

  Când fu lângă Petre, capacul de piatră se ridică încetişor şi se închise cu un uşor zgomot metalic.

  Tânărul strânse mâna Uriaşului, apoi zise:

  — Ptiu, drace, asta a fost o capcană, nu gluma? Văd eu că trebuie să fiu cu multă băgare de seamă prin locurile acestea.

  — Mai bine lasă-mă pe mine să merg înainte - stărui Petre - voi şti să fiu cu luare aminte şi, la urma urmei, mai bine să mi se întâmple mie ceva decât dumitale.

  — Nu, bunul meu Petre - zise George, mişcat - asta nu se poate. Rămâi îndărătul meu, poate mai ai prilejul să mă salvezi încă odată.

   Tânărul îşi întipări bine în minte pervazul chepengului. Acum, fiind închis, crăpăturile abia se desluşea, dar el ştia bine că dea lungul zidului va găsi o margine îngustă pe care să poată merge. Se lipi mai mult de perete, apoi păşi peste ultima treaptă.

   Mai făcu doi paşi înainte şi se simţi în deplină siguranţă. Aşteptă pană ce trecură şi camarazii de locul primejdios, apoi plimbă lumina în jur şi cerceta cu amănunţime încăperea în care se aflau.

   Nu se vedea nimic ce le-ar fi putut da de bănuit, în peretele din stânga erau două uşi din lemn înnegrit de vreme.

   George era foarte atent la fiecare pas ce-l făcea.

   Nu se uita, însă numai la podeaua încăperii, ci şi la tavan, căci se prea putea ca prin cine ştie ce instalaţie se desprindă unul din blocurile de piatră din plafon şi să cadă în capul lui.

   În cazul acesta nu i-ar fi ajutat decât o săritura în laturi. Îndărăt nu se putea zvârli, căci Petre, gata în orice clipă să intervină, înainta şi ajunse nevătămat la prima uşă. Înainte de a o deschide lumină lemnul înnegrit de vreme, căci se putea ca atunci când va deschide uşa să iasă de cine ştie unde niscai ace otrăvite.

   Dar nu putu descoperi nimic suspect, tânărul făcu prevederea să răsucească cu patul revolverului ivărul de lemn al uşii.

   Şi, într-adevăr, auzi un zgomot ciudat, dar nu putu vedea nimic. Îi preveni totuşi pe camarazi să nu atingă ivărul cu mâna goală şi doctorul fu de aceeaşi părere, spunând:

   — Da, George are dreptate, astfel de lucruri sunt primejdioase totdeauna. E foarte cu putinţă ca în răsucirea clanţei să iasă un ac otrăvit şi să-l înţepe în mână pe cel neprevăzător. Poate să nici nu simtă înţepătura şi să se prăbuşească mort la pământ. Continuă să fi cu băgare de seamă, dragă George!

   Tânărul împinse uşa cu piciorul şi în aceeaşi clipă sări în lături, căci nu ştia ce primejdii pândesc îndărătul ei. Petre fu şi el atât de prevăzător să sară de cealaltă parte. Căpitanul şi doctorul se ţinură la început ceva mai la o parte.

   În clipa când uşa se izbi de zid şi se auzi un bâzâit, apoi ceva zbură pe lângă capul lui George şi se izbi înăbuşit de peretele opus.

   Căpitanul şi doctorul îndreptară îndată lămpile îndărătul lor şi văzură în josul zidului o săgeată lungă, care se îndoise din pricina izbiturii.

   — Cu siguranţă că e otrăvită - spuse doctorul - „Diavolul" ăsta ştie să-şi apere bine ascunzătoarea. Dragă George, vezi să fii şi de-acum încolo tot aţâţ de prevăzător. Cel mai cuminte lucru ar fi, totuşi, să lăsăm bungalowul în plata Domnului şi să mergem la un hotel din oraş. Săi se ocupe poliţia engleză cu „diavolul" ăsta de aici, pe noi nu ne interesează, de fapt.

   — Cam aşa e zise George, râzând dar vezi că acum chestia a început să mă intereseze pe mine. Trebuie să-i plătim individului pentru nelegiuirile sale.

   — Bravo, George! spuse căpitanul. Asta e şi motivul pentru care mă expun atâtor primejdii. Trebuie facem nevătămător pe omul acesta, cu orice preţ. Dar ia vezi acum ce e îndărătul uşii. Îndrepta lumina spre încăperea cufundata în întuneric, Aceasta era foarte mare, cât jumătate de casa şi goala. Ceva îl îndemnă pe George să nu intre şi zise:

   — În încăperea goală nu poate să se fi ascuns. Acolo pot fi numai capcane primejdioase pentru noi. Mai bine să vedem ce se află îndărătul uşii a doua.

   Cu băgare de seamă, tânărul merse la cealaltă uşă, o deschise tot cu patul revolverului şi auzi acelaşi zgomot ca înainte. Când o împinse cu piciorul, se dădu iar înapoi şi din nou zbură o săgeată deasupra lui, izbindu-se de zidul din spate.

   Luminând înăuntru, George văzu un gang lung care se întindea dedesubtul casei. Cu mare băgare de seamă păşi în gang.

   Fără să vrea deveni mai prevăzător, căci simţea că gangul acesta era în legătură cu însăşi casa dar era şi cu putinţă ca să ajungă afară printr-însul. „Diavolul" dispăruse şi el cu siguranţă pe acolo, în vreme ce George se libera din groapă.

   Tocmai cerceta cu piciorul o lespede a podelei, când Petre îl smuci înapoi cu toată puterea. Uriaşul se arunca şi el îndărăt, atât de repede, încât trase după sine pe căpitan, care era în spatele lui.

   De data asta George nu se uitase la tavanul gangului, dar credinciosul Petre observase la vreme primejdia. De acolo, de sus se desprinsese un bolovan uriaş şi căzu jos la picioarele lui George, făcând un zgomot asurzitor. Câteva sfărâmături îl loviră pe tânăr în picior.

   Când praful stârnit de cădere se mai aşeză, George se întoarse spre Petre şi zise mişcat:

   — Petre, pentru a doua oară mi-ai salvat viaţa astăzi. Nici nu-ţi poţi face idee cât de recunoscător îţi sunt.

   — Nu e vorba de asta - se împotrivi Uriaşul şi d-ta mi-ai salvat mie viaţa de nenumărate ori. Şi nu numai mie, ci şi celorlalţi camarazi.

   George deveni acum şi mai prevăzător. La câţiva paşi înaintea lui zări o uşă care părea să ducă în încăperea alăturată. Dar înainte tânărul nu putuse descoperi nici o uşă în această încăpere, de aceea îşi zise îndată că ea ducea, probabil, într-un gang secret, care trecea printre ziduri.

   Deschise şi această uşă cu multă băgare de seamă, dar acum nu mai auzi nici un zgomot şi nici vreo săgeată nu mai şuieră deasupra lui. Când lumină apoi înăuntru, văzu că presupunerea lui ora îndreptăţită.

   Un gang îngust ducea printre ziduri şi cu ajutorul lui misteriosul locatar al bungalowului putea ajunge pretutindeni, fără să fie văzut.

   Când George vârî binişor capul pe gang, auzi un trosnet slab la o depărtare de câţiva paşi. Fulgerător îşi trase capul înapoi şi tocmai la vreme căci pe deasupra să şuiera ceva.

   Deoarece el nu venise în atingere cu nici o sârma sau sfoară, care ar fi putut slobozi săgeata sau ce-o fi fost. Trebuia neapărat ca „diavolul" să se afle pe gang. Putuse vedea bine capul lui George în lumina lămpii şi astfel avusese o ţintă bine hotărâtă.

   Abia îi dădu asta în gând tânărului, că şi întinse dreapta cu revolverul, apoi descărcă trei gloanţe la rând spre stânga în gang şi un ţipăt dintr-un gâtlej omenesc dovedi că

nimerise.

   Întinse iar capul şi în acelaşi timp lumină în gang. La vreo zece metri de dânsul, dispăru o făptură cu o repeziciune fulgerătoare. George mai trase un glonţ şi pătrunse în gang.

   Fu însă destul de inteligent ca să nu sară orbeşte după această umbră, căci pe drumul scurt mai putea fi încă o capcană, în care ar fi putut să cada daca s-ar fi grăbit prea mult.

   Dar abia făcu doi paşi, că descoperi o sfoară aşezată în pământ dea curmezişul gangului. Îi atrase atenţia lui Petre, care vesti, la rândul său, pe căpitan şi pe doctor, apoi păşi cu băgare de seama peste sfoară şi îşi urmă drumul.

   Deodată se auziră două împuşcături de sus din casa. George vru să se repeadă într-acolo să vadă ce se întâmplase, renunţă însă la gândul acesta şi mai făcând vreo şase paşi ajunse la o uşa ce ducea sus. Din prevedere tânărul se feri să pună piciorul pe prima treaptă şi-l puse de-a dreptul pe-a doua, încredinţându-se, cu mulţumire, că nu era nici-o primejdie. După ce-i vesti pe camarazi, începu să urce mai departe.

   În cele din urmă ajunse în vârful scării. Lespedea de piatra din tavan părea să fie bine înţepenita, dar George se apucă s-o cerceteze cu atenţiune şi descoperi o mica adâncitura care-i făcu impresia că era artificiala.

   Vara vârful pumnalului în adâncitură şi constata cu bucurie că lespedea se dădu în lături cu zgomot. George privi în coridorul casei, luminat de lampa lui Kard. Înainte de a urca îl striga pe camaradul sau. În curând se aflau cu toţii pe coridorul casei.

   — Dumneata ai tras, Kard? întreba căpitanul. Probabil că l-ai văzut pe diavol ivindu-se aici?

   — Da, domnule căpitan - răspunse timonierul încurcat - din păcate, ivirea lui m-a surprins atât de mult încât n-am tras îndată. A alunecat fulgerător dea lungul gangului şi s-a făcut nevăzut în ultima odaie din dreapta coridorului. Gloanţele pe care le-am tras după dânsul şi-au greşit ţinta - cel puţin n-am auzit să fi scos vreun ţipăt. Dar domnul George, ale cărui împuşcături le-am auzit, pare să-l fi nimerit căci o dâră de sânge duce în odaie. Când luminai însă înăuntru diavolul dispăruse şi nici dâra de sânge n-o mai văzui.

   — Ia să cercetăm bine odaia - zise căpitanul - cred că şi acolo o fi având chepenguri în podea, ca aici pe coridor.

   Când George întră în odaia arătată de Kard, lumină cu luare-aminte podeaua. Nedescoperind nimic care să-i fi dat de bănuit, tânărul trase la o parte covoarele de preţ aşternute pe jos. Dar unul din ele era lipit de podea şi George înţelese imediat că acolo trebuia să fie vreun chepeng.

   Se lăsă în genunchi lângă covor şi-l lumină. Examinând fiecare centimetru în parte. În cele din urmă, ochiul său ager descoperi o mică pată roşie; era sânge proaspăt.

   Imediat vârî vârful pumnalului în locul acesta al covorului şi, fără nici un zgomot, covorul se lăsă în adânc, scoţând la iveală o deschizătură.

   George lumină înăuntru şi văzu iarăşi o scară care ducea în jos. Dar când vru să coboare, îl opri tatăl său:

   — Lasă, George. N-are nici un rost. Sunt prea multe ascunzători şi taine pe aici, astfel că ne primejduim în chip zadarnic căutând să dăm de urma diavolului. Rămânem liniştiţi aici sus, pregătim ceva de mâncare, apoi ne culcăm. Sunt încredinţat ca va ieşi el apoi din ascunzătoarea lui.

   Căpitanul vorbise în şoaptă, ceea ce şi trebuia, căci chepengul ramase deschis.

   George îşi dădu scama ca tatăl său avea dreptate. Cu siguranţă că „diavolul" nu-i va lăsa în pace în timpul nopţii. Şi dacă stăteau la pândă puteau lesne să pună mâna pe el şi să-l predea apoi autorităţilor.

O NOAPTE MISTERIOASĂ

   — MA TEM că omul ăsta ciudat are în fiecare odaie o astfel de instalaţie - zise căpitanul - de aceea va trebui să fim cu mare luare-aminte în timpul nopţii. Dar acum hai să mergem! Petre, tu du-te de încălzeşte conservele în bucătărie, iar în vremea asta noi vom căuta o cameră unde să putem dormi.

   Uriaşul se îndrepta spre bucătărie cu câteva cutii de conserve. În vremea aceasta camarazii vizitară toate odăile şi în cele din urmă Farrow zise:

   — Aici e odaia cea mai mare, probabil fosta sala de mâncare a hanului. George, până una-alta tu examinează podeaua, poate mai găseşti un chepeng. Pană atunci noi vom aşeza scaunele în aşa fel încât să putem dormi pe ele.

   George se-ntinse pe pântece şi lumină podeaua, cercetând cu deosebire numeroasele covoraşe cu cate era acoperită. În cele din urmă ajunse la unul care era prins. Probabil că şi aici se afla un chepeng ca în odaia unde dispăruse „Diavolul".

   Acum trebuia să cerceteze fiecare părticică de covor, căci nu văzu nici o urmă de sânge, ca dincolo.

   După cercetare găsi locul cu pricina, adică crăpătura unde se deschidea chepengul. Acesta era însă altfel întocmit. Se auzi un zgomot slab, apoi tânărul simţi deodată că partea podelei pe care se afla se lăsa afund.

   Cu iuţeala fulgerului sări în lături şi mai avu timp să se încleşteze cu coatele de marginea deschizăturii. Şi partea aceea din podea pe care era luat covorul se lăsă în jos, astfel că deschizătura se prelungea.

   La exclamaţia lui George, săriră în ajutorul său căpitanul şi Kard, care-l traseră afară.

   În aceeaşi clipă. George auzi îndărătul sau un zgomot şi bănuind că-l pândea o primejdie dintr-acolo, îşi aruncă trupul înainte, ca să fie cât mai departe de gaura aceea.

   Căpitanul şi Kard, care se aplecaseră repede, se dădură înapoi, căci prin fata lor zbură ceva şi se înfipse cu zgomot

în tavanul de lemn al odăii.

   Căpitanul scoase îndată revolverul, lumină în deschizătură, apoi slobozi două gloanţe înăuntru, în vremea asta Kard îl apucase pe George de amândouă braţele şi-l trase în odaie.

   — Nu cred să-l fi nimerit - spuse căpitanul - am văzut numai dispărând veştmântul său de culoare închisă. Dar cel puţin ştie el acum ca stăm la pândă. Trebuie să căutăm să înţepenim bine aceste două chepenguri, ca să nu ne viziteze în timpul nopţii.

   — Aşezăm deasupra dulăpiorul ăla greu de acolo - propuse George.

   — Buna idee - încuviinţă Farrow - când va încerca să deschidă chepengul, se va pomeni cu dulăpiorul în cap şi poate că va cădea în nesimţire şi în felul acesta punem uşor mâna pe el.

   Kard şi George aduseră dulăpiorul greu din lemn tare şi-l aşezară încetişor pe cele două chepenguri, care se închiseseră la loc în urma descoperirii de către George a unei crăpături de lângă deschizătura, în care vârâse vârful pumnalului său.

   — Aşa - zise căpitanul, mulţumit - acum cel puţin ne putem simţi în siguranţă în odaia asta. Ia să mergem să îmbucăm ceva.

   Când cei patru camarazi vroiau tocmai să părăsească odaia tresăriră speriaţi şi dădură apoi buzna pe uşă, căci din bucătărie detunară două împuşcături una după alta. Fuseseră trase de Petre după cum îşi dădură seama îndată, căci cunoşteau calibrul mare al pistolului Uriaşului.

   Ajungând în bucătărie rămaseră câteva clipe locului, înspăimântaţi. Uriaşul zăcea nemişcat în faţa vetrei, cu mâna dreaptă încleştată pe armă.

   Săriră cu toţii într-acolo şi se aplecară deasupra lui. La tâmpla stânga avea un cucui cât toate zilele şi doctorul Bertram spuse, după o scurtă examinare:

   — A fost lovit cu putere neobişnuită în tâmpla. Numai un uriaş ca dânsul mai putea fi în stare să scoată arma şi să descarce cele două gloanţe. Se va trezi îndată, căci are o constituţie de fier şi, din fericire, se pare că nu e rănit grav.

   Într-adevăr, după câteva clipe Petre începu să se mişte. Îşi roti privirile în juru-i, apoi îşi duse mâna la frunte şi, scoţând-o înjurătură, sări în picioare.

   — Uite... colo... stătea diavolul ăla! exclamă el arătând spre peretele de lemn din faţa vetrei. A zvârlit spre mine un obiect, am simţit o lovitură zdravănă la cap, dar am mai putut scoate pistolul şi să trag două gloanţe. Nu cred să-l fi nimerit însă.

   George vru să se repeadă îndată spre locul faptei, se răzgândi însă, îşi smulse repede revolverul de la brâu şi trase trei gloanţe în peretele cu pricina. Individul acesta misterios era în stare se fi ascuns acolo îndărătul vreunei uşi secrete şi să-l fi atacat în cazul când s-ar fi apropiat de-a dreptul.

   Acum se încredinţă însă că „diavolul" nu mai era acolo, sau fusese nimerit de vreun glonţ.

   George examină cu luare-aminte peretele de lemn la lumina lămpii sale descoperi un loc care-i bătu la ochi: era iarăşi o mică adâncitură în una din scânduri.

   Vârî imediat înăuntru vârful pumnalului său şi în clipa următoare o parte a peretelui se afundă, scoţând la iveală un gang îngust care despărţea pereţii.

   — Stai, unde te duci? se răsti căpitanul, văzând că tânărul vroia să intre înăuntru. N-are nici un rost şi lucrul e primejdios. Căci casa asta e plină de taine.

   — Atunci să ne asigurăm şi de această uşă secreta - propuse George - poate găsim câteva lucruri cu care s-o putem înţepeni. Petre care îşi revenise în fire, spuse:

   — E colo o ladă cu tot soiul de unelte, domnule George. Se vede treaba că locuitorul acestei case e un dibaci, căci se pare că a făcut singur toate chepengurile şi uşile alea secrete. Bate d-ta o şipcă de-a curmezişul uşii - văd colo în colţ câteva scândurele.

   George fu gata în curând cu treaba sa. O şipcă trainica înţepenea deschiderea uşii tăinuite.

   — Aşa! Nădăjduiesc că acum suntem în siguranţă şi aici, zise căpitanul. Hai să mâncăm, conservele sunt tocmai bine încălzite.

   Doctorul Bertram se dusese la vatră şi luă de pe foc cratiţa de aluminiu în care era carnea. Deodată tresării puternic, veni cu mâncarea sub lampa atârnată de tavan, apoi strigă speriat:

   — Ah, ăsta e adevărat dracul gol! A otrăvit mâncarea. Probabil că atunci când Petre a căzut în nesimţire, el a turnat repede un praf în cratiţa. Se mai văd încă nişte cristale mici.

   Camarazii se apropiară şi văzură şi ei micile cristale lucitoare presărate pe carne.

   — Drace, lucrurile devin cu adevărat primejdioase! exclamă căpitanul. Socot că tot e mai bine să urmăm a-l căuta cu toată energia pe acest ticălos, altminteri nu mai suntem siguri de viaţa noastră în casa aceasta.

   — Oricât oi fi eu de înflăcărat când e vorba de o întreprindere primejdioasă - zise George - dar în cazul de faţă trebuie să recunosc că e zadarnic să-l căutăm prin toate gangurile astea secrete. S-ar putea să ne pierdem viaţa în vreo capcana dintr-astea. Cel mai bun lucru e să nu mergem mâine la fluviu şi atunci Roya va duce scrisoarea mea la comandantul englez care, cu oamenii săi va dărâma repede casa asta blestemata. Chiar dacă o scăpa „diavolul" cu prilejul acesta, cel puţin ştim că nu mai are unde să-şi urmeze ticăloşiile.

   —  Ai devenit dintr-odată atât de prevăzător! zise căpitanul. Nu prea e obiceiul tău, dragă George! De fapt, ai dreptate; n-are rost să ne punem viaţa în joc. Aşa dar, rămânem la propunerea ta.

   Fara voie, Farrow vorbise în englezeşte, ca şi fiul său. Şi acum tresăriră cu toţii auzind răsunând de undeva un ras cu adevărat drăcesc. George, însă, zâmbi şi şopti:

   — Asta am vrut; bine ai făcut, tată, că ai vorbit şi tu englezeşte. Cu siguranţă că acum va încerca iarăşi să ne înlăture. Pentru acest scop trebuie însă să iasă din ascunzătorile sale.

   — Minunat. George, eşti într-adevăr un mare pişicher! spuse căpitanul, cu admiraţie. Aşa şi acum să ne preparăm altă mâncare. Dar vezi să cureţi bine cratiţa, Petre. Cel mai bun lucru e s-o fierbem repede.

   Apă proaspăta se afla în nişte găleţi pe care Petre le umpluse la izvorul ce curgea la marginea luminişului. El spălă cratiţa, o puse apoi la fiert şi deschise alte cutii cu conserve.

   În vremea asta camarazii colindară prin casă. Kard trebui să rămână de pază pe coridor, iar ceilalţi merseră din odaie în odaie, dar mereu aşa ca unul să-l poată vedea pe celălalt.

   În cele din urmă Petre îi chemă la masă şi camarazii mâncară cu poftă.

   După ce sfârşiră, căpitanul zise:

   — S-a făcut ceasul unsprezece, ora spiritelor, se apropie, deci. „diavolul" trebuie să iasă şi el la iveala. Să ne retragem în odaia pe care ne-am ales-o şi fireşte că vom face de veghe cu rândul trăgând la sorţi. Dar chiar acela care e de veghe va rămâne în culcuşul său pentru ca „diavolul" să creadă că suntem neprevăzători.

   Lui George i se dădu veghea de la douăsprezece pana la unu. Adică tocmai ceasul care putea fi mai primejdios, lucru care-l bucură nespus. Camarazii intrară în odaia cea mare şi se trântiră îmbrăcaţi cum erau, în culcuşuri. Flecare avea însă lângă ei lampa de buzunar de buzunar şi armele.

   Cea dintâi veghe o avu doctorul. Nimic nu se întâmpla în vremea asta şi când îl trezi pe George, îi şopti:

   — Cred că „diavolul" acesta e mai viclean decât presupunem noi. O fi bănuind că i-am întins numai o cursă cu neprevederea noastră aparentă şi a părăsit casa.

   — Asta nu cred - răspunse George - va mai aştepta, de sigur, câtva timp, până va socoti că am adormit într-adevăr. Poate am eu noroc şi pun mâna pe el.

   — Atunci îţi doresc succes - zise doctorul - dar fii cu mare băgare de seamă.

   Rămas de veghe, George îşi încordă auzul. Minutele treceau încet, nespus de încet.

   Deodată se simţi cuprins de oboseală şi abia putu tine ochii deschişi. Un simţimânt neplăcut, de frică, puse stăpânire pe dânsul.

   Adunându-şi toată energia se ridică încet. I se păru că aude un şuierat slab şi în acelaşi timp bagă de seamă că aerul era mai bun când se ridicase. Mai spre pământ părea să fie greu şi apăsător.

  Camarazii începură deodată să respire ciudat, ca şi cum ar fi suferit de înecăciune. Şuieratul deveni mai desluşit şi George - care se ridicata în picioare - bănui că „diavolul" suflase în camera vreun praf ameţitor sau vreun gaz.

  Tânărul îşi încordă auzul şi în curând descoperi de unde venea şuieratul. Cu multa băgare de seama se târî într- acolo, adică spre peretele din dreapta. Şuieratul pătrundea prin podea, ceea ce însemna că diavolul se afla în pivniţă Şi sufla otrava în odaie prin vreo deschizătură mică.

  George scoase revolverul şi-l îndreptă spre locul acela. Dar se răzgândi, spunându-şi că, poate, primejdiosul individ nu era în pivniţă, ci pusese numai acolo vreun aparat care sufla otrava, în vreme ce el-însuşi s-o fi aflând poate în odaie şi aştepta numai ca musafirii nepoftiţi să cadă în nesimţire.

  Tânărul plecă de unde se afla, îndreptându-se spre uşă. În mâna stângă ţinea lampa de buzunar, în cea dreaptă revolverul.

  Ajungând la uşă ciuli urechea spre coridor. Domnea o tăcere de mormânt, până şi camarazii săi nu mai respirau, stând cu totul nemişcaţi.

  George se înspăimântă, spunându-şi că poate praful sau gazul acela îi omorâse. De ce ar căuta „diavolul" să-i ameţească întâi şi nu i-ar ucide de-a dreptul?

  George se-ntoarse repede şi străbătu odaia. Deschise încetişor cele două ferestre, apoi veni lângă tatăl său şi-i pipăi pulsul.

  Constată cu nespusă bucurie că acesta era regulat, dar căpitanul nu simţii atingerea, ceea ce însemna că praful sau gazul - ce-o fi fost - îşi făcuse efectul.

  Deodată George auzi un zgomot slab de tot la uşă. Îndreptă îndată într-acolo lumina lămpii, dar tresări speriat, căci văzu făptura grozavă a „diavolului".

  Înmărmurirea lui George ţinu numai câteva clipe, apoi ridică repede mâna în care avea revolverul, însă în aceeaşi clipă „Necuratul" se dădu repede în lături.

  Totuşi, George trase şi un ţipăt puternic şi dovedi ca nimerise bine. Se repezi spre uşa, cu gând să vie de hac primejdiosului individ.

   Dar înainte s-ajungă la uşă auzi un zgomot slab şi când păşi pe gang nu mai văzu pe nimeni.

   George se-ntoarse înapoi. Acum trebuia neapărat să vadă ce este cu tovarăşii săi. Cu lampa aprinsa, tânărul merse spre capătul odăii, de unde tot se mai auzea şuieratul. Atunci văzu pe podea o ţeavă subţire, din care ieşea un praf fin. Îşi opri răsuflarea, se aplecă şi cu patul revolverului izbi în ţeavă până o turti, astfel ca să nu mai; poată ieşi praful dintr-însa.

   După aceea se aplecă iarăşi deasupra tatălui său şi-i ridică jumătatea de sus a trupului. Căpitanul era moale ca o cârpă, dar inima îi bătea regulat, li ridică şi pe ceilalţi camarazi, propunându-şi s-aştepte până se va risipi efectul prafului ameţitor.

   Nu putea însă rămâne cu mâinile-n sân În vremea asta. Vroia să cerceteze unde dispăruse atât de repede „diavolul" - de aceea ieşi iarăşi pe culoar şi plimbă lumina lămpii de jur-împrejur.

   Chepengul pe care-l descoperise înainte era prea depărtat de uşă, aşa că pe acolo nu putuse dispare atât de repede „diavolul". Trebuia deci să existe încă o uşă tăinuită undeva în perete.

   Fără să stea mult la gânduri, George începu să ciocănească în perete cu patul armei. Şi într-adevăr, găsi repede uşa tăinuită pe care o bănuise, căci lemnul suna a gol acolo.

   Căută cu înfrigurare adâncitura unde trebuia să fie încuietoarea, o găsi şi apăsă vârful pumnalului înăuntru. Uşa se dădu în înlături fără zgomot, dar George se feri să privească în gang dintr-odată.

   Se, înapoie în cameră, de unde îşi luă casca tropicala, pe care o aşeză în vârful revolverului. Când ajunse iar la uşa deschisă ascultă câteva clipe, căci i se păru că aude o respiraţie slabă şi parcă nişte gemete, ca şi cum cineva şi-ar înăbuşi durerea.

   Cu băgare de seamă George împinse înainte casca. Deodată auzi un bâzâit, apoi casca fu izbita atât de tare, încât tânărul era cât p-aci să scape din mână revolverul. Fără voie scoase o exclamaţie de surprindere şi teamă, apoi

însă întinse îndată mâna. O îndoi spre dreapta şi trase în gang.

   Răspunsul fu un hohot de râs batjocoritor. Hotărât, George, pătrunse în gang.

   Dar nu-l mai putu descoperi pe omul misterios, pe „diavol", care se vede că se făcuse iarăşi nevăzut prin vreo uşă secretă.

   Nu cuteză să-l urmeze, căci era singur şi daca celălalt izbutea să pună mâna pe el, atunci şi camarazii erau pierduţi.

   Ieşi repede din gang şi se întoarse în odaie. Dar când vru să treacă pragul, răsună deodată lângă dânsul un vâjâit şi în aceeaşi clipă un obiect greu îl izbi în cap. Clătinându-se, căzu la pământ, dar în cele din urmă văzu căscându-se înaintea să o deschizătură din care îl privea „diavolul".

   Înainte de a-şi pierde cunoştinţa, George mai văzu făptura misterioasă apropiindu-se de el. Zări sclipirea unui pumnal, apoi totul pieri în beznă adâncă. Mai auzi doar două împuşcături - şi atât? Poate ca îl şi înconjurau primejdiile în casa misterioasă, sau erau îngrijoraţi de soarta lui.

   Roya dispăruse în întuneric. Luna se ridicase deja deasupra marginii pădurii şi îşi arunca lumina palidă asupra fluviului, dar nu era încă destul de puternică pentru a-l lumina pe o distantă mai mare.

V.

RĂFUIALA

   CÂND ÎŞI REVENI în fire şi deschise ochii, tânărul privi uimit în jurul său. Odaia era luminată de lampa cu petrol, el se afla întins într-un culcuş şi doctorul Bertram îi punea o compresă rece la cap.

   George se ridică îndată în capul oaselor şi întreba:

   — Am mai auzit două împuşcături - l-aţi nimerit?

   — Da. Odată l-ai atins - răspunse Petre - dar se vede că nu prea grav, căci a dispărut iarăşi.

   George îl împinse pe doctor în lături şi se ridică cu totul. Era cam ameţit încă, dar îşi adună puterile şi zise:

   — Trebuie să punem mâna pe el, e rănit doar de mai multe ori. Sunt mulţumit că am putut împiedeca crima pe care o pusese la cale cu praful ăla.

   — Ce vrei să spui cu asta? întrebă căpitanul.

   E adevărat că-mi simţeam capul greu când m-am trezit.

   — Mie mi s-a întâmplat la fel, zise doctorul. Petre, precum şi Kard spuseră acelaşi lucru, fiecare povesti pe scurt despre ţeava prin care fusese suflat în odaie praful. Doctorul chibzui câteva clipe, apoi zise serios:

   — Acum pricep în ce fel şi-au pierdut aici minţile bieţii oameni. Praful acesta e o otravă grozavă care răpeşte oamenilor memoria. Dacă George al nostru n-ar fi băgat de seamă, atunci am fi fost găsiţi toţi cu mintea rătăcită. Adevărat? zise căpitanul. Am auzit şi eu de otrava asta a uitării. George şi de data asta ne-ai salvat de la o soartă înfiorătoare. Există vreun antidot împotriva acestei otrăvi, doctore?

   — Am auzit că un medic englez de aici din India a izbutit să facă această descoperire.

   — Atunci poate că mai e posibil să fie salvaţi nenorociţii aceia care au căzut victime acestui diavol - spuse căpitanul - trebuie să încercăm cu toate mijloacele să-i venim de hac individului acestuia primejdios.

   — Aş fi de părere să intrăm în gangul unde a dispărut ultima oară - zise George - vom cunoaşte astfel tot mai

multe din tainele acestei vizuini de vulpi.

   — O adevărată vizuină de vulpi - încuviinţă doctorul - şi încă una foarte primejdioasă. Sunt şi eu de părere să pornim cu toată hotărârea în căutarea lui. Dacă mai aşteptăm, probabil că în cele din urmă tot vom cădea în cursă.

   Luând-o înaintea camarazilor George ieşi pe coridor. Mai era puţin ameţit de pe urma loviturii, dar îşi adună toată energia şi cu flecare pas ce-l făcea simţea că starea să se îmbunătăţeşte.

   Deschise repede uşa tăinuită şi fu destul de prevăzător ca să vâre întâi înlăuntru casca să tropicală înfiptă în vârful armei.

   De data asta „diavolul" era prevenit, căci nu se întâmplă nimic când tânărul vârî casca - dar abia întinse capul, că se şi dădu înapoi, ca fulgerul. Ceva zbură deasupra capului său şi se izbi de peretele de la capătul coridorului. Cu siguranţă că fusese iarăşi o săgeată otrăvită şi George scăpase ca prin urechile acului.

   Fără să stea la gânduri slobozi două gloanţe în gang, apoi privi iarăşi pe după colt, dar nu văzu nimic. Intră încetul cu încetul înăuntru.

   Examina iarăşi cu atenţiune fiecare centimetru de pământ, privi şi spre tavan şi nici cei doi pereţi de lemn ai gangului îngust nu-i trecu cu vederea.

   După vreo opt paşi văzu înaintea să capătul gangului. Încotro fugise misteriosul criminal?

   George chibzuit scurt timp, apoi se lăsă în genunchi şi examină podeaua. Trebuia să fie acolo vreun chepeng pe unde se făcuse nevăzut „diavolul".

   În cele din urmă descoperi iarăşi o mică adâncitură şi ridică pumnalul ca să vâre vârful înăuntru, când se auzi un strigăt de prevenire scos de Petre, care rămăsese pe coridor să vegheze.

   — Diavolul e aici! răcni Uriaşul şi în aceeaşi clică detună arma lui.

   Camarazii alergară îndată înapoi. Petre şi fugea pe coridor spre ultima cameră, în care pătrunseseră întâi tovarăşii.

   — Aici a intrat! strigă el. Trebuie să punem mâna pe ticălos? Ah! A sărit pe fereastră.

   — Kard, scoate repede lucrurile noastre din odaie, dar repede - strigă Farrow - aici se va i întâmpla ceva, altminteri nu şi-ar fi părăsit el ascunzătoarea. Fă treaba repede, apoi urmează-ne sărind pe fereastră!

   Petre şi George săriseră pe terasă, unde rămaseră liniştiţi, cu auzul încordat. Apoi tânărul apucă mâna Uriaşului şi şopti:

   — Colo la stânga a trosnit o cracă, într-acolo a fugit. Spune asta tatei şi camarazilor.

   Fără să mai stea la gânduri George coborî ca o pisică scăriţa şi începu să alerge în jurul casei spre desişul de unde se auzise pârâitul. Când ajunse aproape, întoarse capul şi-i zări pe camarazi alergând prin luminiş. Se întoarse iar şi căută locul pe unde pătrunsese în desiş „diavolul". Descoperi curând crengi proaspăt rupte şi frunze căzute şi se strecură pe acolo în desiş.

   Ajunse pe o potecă îngustă şi plină de bălării şi într-un loc unde pământul era moale şi umed văzu întipăritura unul picior.

   Tocmai se pregătea să pornească înainte pe poteca aceea, când se auzi din luminiş un trosnet puternic. O răbufneală de vânt suflă peste desiş, încât tufele se îndoiră până la pământ, apoi pietre şi lemne căzură pretutindeni.

   Îngrozit, George se dădu înapoi şi privi spre luminiş. Bungalow-ul dispăruse şi în locul lui se vedea un morman de ruine fumegânde. „Diavolul" şi-o fi dat seamă că-şi găsise naşul şi îşi dărâmase vizuina, ca să ucidă, astfel, pe potrivnicii săi.

   Din pricina presiunii aerului, cei patru camarazi fură zvârliţi la pământ, dar se ridicară îndată şi că pitonul zise:

   — De asta m-am temui când l-am văzut pe „diavol" părăsind casa. Noroc că a ieşit Kard la vreme cu lucrurile noastre. Acum să pornim mai departe, căci cred că ai găsit vreo urmă, George, nu?

   — Da, individul a alergat pe o potecă îngustă şi plină de bălării, care se afla îndărătul tufişului de colo. Acum cred că îl vom prinde.

  George intră iar în desiş, apoi începu să alerge pe poteca îngustă, luându-se după urmele lăsate de „diavol".

  Ţinea lumina lămpii spre pământ şi după câtva timp băgă de semnă cu bucurie că alături de în tipăriturile picioarelor se vedeau câteva picături roşii. Asta însemna că rănile criminalului sângerau tare şi departe nu putea ajunge el în starea asta.

  Tânărul nostru nu se mai temea de vreo cursa. Se părea că nemernicul acela îşi pierduse cu totul capul şi nu se gândea decât să fugă cât mal departe.

  Dar această lipsă de prevedere era cât p-aci să-l piardă pe George. Poteca făcu o cotitură, tânărul sări după colţ şi, în aceeaşi clipă, o lovitură grozavă izbi revolverul pe care-l ţinea în mâna stângă. Arma îi fu smulsă din mână, iar el însuşi fu zvârlit într-o tufă.

  Asta îi salvă însă viaţa, căci în clipa următoare un obiect destul de mare vâjâi deasupra capului său. După sunet, George îşi dădu scamă că fusese zvârlit cu foarte mare putere. Dacă i-ar fi izbit în cap, i-ar fi sfărâmat ţeasta.

  Tânărul se ridică repede şi sări înapoi pe poteci unde începu să alerge înainte, căci la cel mult douăzeci de metri văzu pe „diavol", în mână cu o praştie din care zvârlise asupra lui George proiectilul acela misterios.

  Tânărul vru să scoată al doilea revolver de la brâu, dar băgă de seamă cu spaimă că-l pierduse când ieşise afară din tufiş. Chibzui dacă nu era bine să se-ntoarcă pentru a căuta arma, însă văzând că „diavolul" se pregătea de fugă, nu mai stătu în cumpănă. Mai avea pumnalul dăruit de Sanja şi cu această armă minunată va izbuti el să-l doboare pe criminal.

  Trase pumnalul şi se luă după fugar, dar îşi dădu seama repede că „diavolul" era un alergător foarte dibaci. Cu toate că era rănit, izbuti să mărească distanta dintre el şi George. Şi totuşi tânărul îşi adunase toate puterile, simţind că străduinţele lui vor fi zadarnice.

  Sub frunzişul des al pădurii domnea o căldură înăbuşitoare. După câteva minute George fu lac de sudoare şi plămânii săi respirau greu, în vreme ce inima îi zvâcnea să-i spargă coşul pieptului.

   Dar „diavolul" părea că nu simte oboseala şi George înţelese că va avea de-a face cu un potrivnic foarte primejdios, dacă va trebui să lupte piept la piept cu el.

   Omul acesta părea să aibă o putere neasemuită şi o energie la fel, de vreme ce, cu toate că era rănit, izbutea să alerge atât de repede.

   Dacă George ar fi avut o armă, l-ar fi putut culca la pământ pe fugar, căci distanţa dintre ei era de numai treizeci de metri. Aşa însă nu putea decât să scrâşnească din dinţi de necaz.

   Deodată fugarul se făcu nevăzut. George se opri imediat din goană, aprinse lampa şi-şi încordă auzul. Linişte deplină domnea în juru-i, numai insectele bâzâiau în mii de feluri.

   Se scurseră câteva clipe; deodată George auzi un pârâit uşor pe partea dreaptă a potecii.

   Imediat porni înainte. Îşi întipărise întrucâtva în minte locul unde dispăruse „diavolul"; când ajunse se opri şi aprinse lampa, lăsând lumina să se cearnă printre degete.

   La aceasta lumină slabă el văzu totuşi crengi proaspăt frânte şi frunze rupte. Apoi descoperi nenumărate picături de sânge - ceea ce lăsa să se înţeleagă că rănile „diavolului" se înrăutăţiseră din pricina goanei nebuneşti. Probabil că, la fel ca animalele care simt apropiindu-se moartea, îşi căutase o ascunzătoare unde vroia să-şi dea sufletul. George se gândi însă la bieţii oameni cărora acest diavol le răpise judecata. Poate că, înainte de a muri, mustrările de suflet îl vor sili să destăinuiască leacul împotriva acestei otrăvi grozave..

   Fără să stea la gânduri tânărul pătrunse în desiş. Putea urmări lesne urmele „diavolului", căci atât rămurelele frânte cât şi picăturile de sânge erau destul de vădite.

   Uneori George se oprea şi asculta cu încordare. La început mai auzi încă pârâitul slab al crenguţelor, apoi nu se mai auzi nimic. Acum se cerea cea mai mare băgare de seamă, căci se părea că „diavolul" găsise locul unde hotărâse să moară şi de sigur că se va apăra cu ultima energie.

   George porni mai departe, oprindu-se din când în când s- asculte. Era încordat la culme, ştiind că avea de-a face cu

un potrivnic foarte primejdios.

   Şi dânsul, George, era singur singurel, înarmat numai cu pumnalul, iar camarazii nu-l vor putea urma atât de repede.

   Asta nu-l opri însă pe George. Mersese mereu înainte, ferindu-se să facă zgomot.

   Deodată, tocmai când înconjurase o tufă mare, se pomeni iarăşi pe o potecă îngustă. Dâra de sânge îi arăta drumul, mai găsi şi urme de picioare şi, spre mirarea lui, paşii fugarului păreau să fi fost foarte mari.

   George porni pe poteca aceasta, alergând în vârful picioarelor. Un luminiş se făcu înaintea lui şi în mijlocul luminişului se înălţau ruine vechi. Un zid înalt şi, după cât se părea, gros, înconjura clădirea ale cărei vârfuri se zăreau deasupra zidului, aici părea să fie o a doua ascunzătoare a „diavolului". George îşi dădu seamă îndată că acum situaţia devenea iar primejdioasă, căci între aceste ziduri vechi fugarul putea să aibă alte ascunzători tăinuite.

   Acum nu-l mai putea opri nimic pe viteazul tânăr; se lua după picăturile de sânge care duceau prin luminiş şi ajunse în curând la o scara îngustă care ducea în sus pe zid. Pe fiecare treaptă se vedea sânge.

   George urca repede, privind mereu în sus. În cele din urmă ajunse în marginea zidului, care era lată de vreun metru şi jumătate. Deodată piciorul sau lovi un obiect tare. Cu mirare văzu că era un revolver modern şi repede se încredinţă că arma era încărcată. Monograma de pe ea lăsa să se vadă că era proprietatea unui colonel englez.

   Fără voie, George se gândi la cei doi Englezi care-şi pierduseră minţile din pricina otrăvii criminalului. Arma aceasta aparţinuse, cu siguranţă, unuia din nenorociţi, de la care o luase „diavolul" şi o pierduse acum în cursul fugii sale grăbite.

   George vârî pumnalul la brâu, despiedica pistolul şi porni mai departe. Deodată, îl văzu înaintea să pe cel căutat. În lumina lunei „diavolul" arăta cu adevărat înfiorător.

   Mergea clătinându-se. Probabil din pricina rănilor căpătate şi George îşi dădu seama că izbânda era de partea lui. De omul acesta nu mai trebuia să se teamă. În primul rând pentru că dânsul George, avea o armă de foc în mana.

   Se apropiă încetişor de individul primejdios, apoi ridica arma şi strigă:

   — Sus mâinile!

   Dar reacţia fu neaşteptată, căci în loc să se supună, „diavolul" se întoarse brusc şi se repezi la tânăr.

   George apăsa îndată pe trăgaci, glonţul însă nu porni în aceeaşi clipă, eroul nostru îşi dădu seama acuma de vicleşugul potrivnicului său. Pusese pistolul acolo, bănuind că George îl va lua şi va căuta să se folosească de el. Fireşte că gloanţele erau oarbe.

   Tânărul nu se lăsă, ci zvârlii arma cu toată puterea înspre duşmanul său şi nimeri bine, căci acesta se dădu cu un urlet îndărăt. În aceeaşi clipă George scoase pumnalul şi se repezi la primejdiosul individ.

   Înainte de a-l ţintea ajunge, „diavolul" scoase un ţipăt înfiorător şi se prăbuşi de pe înălţimea zidului în curte, care era pavata cu lespezi de piatra.

   George privi îngrozit în jos şi văzu trupul criminalului zăcând nemişcat.

   — Ei, George, slavă Domnului! se auzi în aceeaşi clipa glasul tatălui său. Am mai avut prilejul să mai vedem ultima parte a acestei tragedii. De ce nu l-ai împuşcat? Te văd în mână cu un revolver deşi noi am găsit pe drum cele două arme ale tale.

   — Vă voi istorisi cum stau lucrurile, veniţi sus - văd colo o scară care duce în curte - răspunse George.

   După câteva minute stăteau cu toţii lângă „diavol". Doctorul îi desprinse de pe fată masca şi zise:

   — E un Mahomedan. Să fie oare chiar el Mahud ăla, despre care ne povestea barcagiul?

   „Diavolul" gemu slab, ridică cu anevoie capul şi privi în jur. Atunci doctorul îi zise:

   — În curând vei fi în fată atotputernicului. Mai ai timp să te cureţi întrucâtva de păcate, supunându-mi de ce contra otravă să mă folosesc ca săi scap pe nenorociţii aceia care şi-au pierdut minţile din pricina ta.

   Muribundul bâigui numele câtorva plante, apoi adăugă:

   — Am făcut asta ca să redobândesc banii pe care i-am păgubit. Acum totul e pierdut.

  Se mai zvârcoli puţin, apoi rămase nemişcat.

  — Hai să-l îngropăm - propuse căpitanul grav - a mărturisit, aşa că i se cuvine un mormânt omenesc.

  Când camarazii se înapoiară în luminişul unde fusese bungalow-ul, găsiră acolo soldaţi. Detunătura exploziei fusese auzită în oraş. Ofiţerul din fruntea soldaţilor fu foarte bucuros când Farrow se recomandă.

  Îi lua pe camarazi cu dânsul în oraş unde căpitanul povesti întâmplările ciudate de peste noapte. Colonelul comandant îi mulţumi, cu deosebire pentru contraotrava pe care i-o scrise pe hârtie şi pe care vroia s-o folosească imediat la nenorociţii bolnavi.

  Şi a doua zi, înainte de plecare, camarazii aflară cu bucurie că cei doi englezi fuseseră însănătoşiţi. Şi asta îi răsplăti pe deplin de necazurile îndurate.

SFÂRŞIT

Volumul 118

ZEUL CROCODILILOR

  GEORGE UCIDE UN URS NEGRU

  CEI CINCI CAMARAZI SCĂPASERĂ cu bine din ultima aventură. Părăsiră fluviul Gapti şi porniră spre nord, având ca ţintă orăşelul Musaffapur, aşezat la unul din numeroşii afluenţi ai Gangelui. De acolo mai aveau de călătorit vreo cinci zile ca s-ajungă în ţinutul unde locuia prietenul lor, prinţul Ghasna.

  În zorii zilei, după o noapte de drum, coborâtă din barcă şi după ce îmbucară ceva pe malul fluviului Gapti, porniră pe şoseaua veche ce se făcea înaintea lor.

  — Eu am impresia - zise doctorul Bertram - că şoseaua asta era des folosită în vremurile dinainte. Poate că locul de debarcare unde am părăsit barca fusese sfânt cândva. Cred că, dacă mergem fără să ne ostenim prea mult. Mâine să prânz ajungem la Musaffapur.

  — Da, sunt vreo cincizeci de kilometri - răspunse căpitanul - pe care i-am putea face chiar în cursul zilei de astăzi, dar pe căldura asta ar fi cam prea obositor şi primejdios. Vom face câteva popasuri şi ne vom alege un loc. Bun pentru noapte. În Musaffapur vom putea rămâne pantă a doua zi dimineaţă, când putem pomi mai departe.

  George mergea cu câţiva paşi înaintea tatălui sau şi a doctorului, cărora le urmau cei doi uriaşi; Petre şi Kard. După un obicei statornicit ducea sub braţ puşca, spre a se putea folosi de ea imediat ce s-ar fi simţit nevoia.

  Şoseaua era largă de vreo opt metri şi mărginită de codrii seculari. Pământul era nisipos şi se mergea bine pe el. Marşul acesta monoton începu să-l cam plictisească pe George, ceea ce-l făcea posomorât. Cu toate acestea, nu slăbea din ochi desişul de pe ambele laturi, căci nădăjduia mereu şi descopere ceva deosebit.

  Dar ceasurile se scurgeau unul după altul şi în pădure era linişte. În cele din urmă, li se făcu foame. Aveau ei, nu-i vorbă, destule conserve ca să-şi încropească o masă ca lumea, dar tot le-ar fi fost mai plăcut ceva vânat.

  Ajunseră la un luminiş mare pe care îl tăia şoseaua.

Auziră acolo şi şopotul unui izvor, ceea ce-l hotărî pe căpitan să ordone un popas de două ceasuri.

  În mijlocul luminişului se afla un copac bătrân sub ramurile căruia aveau umbră destulă. Era un loc minunat de popas, iar Petre şi Kard începură să facă o groapă pentru foc şi să adune vreascuri.

  — Tata, să-ncerc să dau de vreun vânat? întreba George. Poate izbutesc să împuşc ceva în timp de jumătate ceas - dacă nu, mă-ntorc.

  — Bine, băiete, încearcă! spuse căpitanul. Izvorul acesta o fi o adăpătoare pentru multe animale şi s-ar putea să ai noroc. Să fii însă cu băgare de seamă, căci în pădurea asta cred că se aţin multe fiare de pradă. Nu numai tigri, ci şi urşi dintr-aia negri, care sunt foarte primejdioşi.

  — O fripturică de urs ne-ar prii foarte bine - răspunse George, râzând - atât de răi n-or fi Moş Martinii ăştia. Nu mă depărtez prea mult şi-apoi ştii că sunt cu luare-aminte.

  George îşi lăsă jos raniţa, mai încercă odată puşca şi pistoalele, apoi intră în desiş.

  Găsi multe potecuţe care duceau toate spre izvor. Dădu de urme de bivoli şi rinoceri, alături de altele de căprioare şt cerbi - în câteva locuri chiar urme de tigri, de panteră şi de urşi.

  Îşi spuse cu drept cuvânt că va fi greu să vâneze vreo căprioară sau vreun cerb, căci animalele acestea sunt foarte sperioase. De aceea, deşi tatăl său îl prevenise să se ferească de urşi, hotărî, totuşi, să dea de unul dintr-aceştia.

  Urmele după care se luă i se părură foarte proaspete, ceea ce însemna că ursul fusese de curând la izvor. După mărimea lor îşi dădu seamă că fiara trebuia să fie mare, aşa că se cerea multă băgare de seamă.

  Auzise el multe povestindu-se despre aceşti urşi indieni, care ar fi foarte primejdioşi. Ştia însă că băştinaşii au năravul să exagereze lucrurile şi apoi aceştia, cu armele lor primitive, aveau chiar motiv să se teamă.

  După ce merse vreo zece minute pe urmele ursului, tânărul ajunse iarăşi într-un luminiş mare, presărat cu dărâmături de piatra. Erau acolo rămăşiţele unei clădiri străvechi, câteva ziduri dintre care cel mai înalt să fi avut vreo trei metri. Acum trebuia să caute cu atenţiune ca să poată urmări mai departe drumul ursului, căci pe bolovanii de acolo nu se întipăreau urme. Nehotărât, George rămase câteva clipe în faţa ruinelor, întrebându-se dacă nu cumva ursul îşi avea bârlogul înlăuntrul acestor ziduri.

  Atunci înaintarea devenea foarte primejdioasă, căci, cu oricâtă luare aminte ar fi mers, nu putea evita ca adesea să se rostogolească pietricele sub picioarele sale. Dacă se pomenea brusc înăuntrul zidurilor cu ursul, pe care-l trezea poale din somn, era în mare primejdie.

  Deodată văzu un roi de albine dispărând prin deschizătura unde fusese uşa clădirii. Trebuiau să-şi aibă stupul înlăuntrul ruinei şi de sigur că ursul intrase acolo numai ca să fure mierea.

  George vru să pornească înainte, când se răzgândi, spunându-şi că acum stătea în faţa unei primejdii îndoite. Nu numai ursul îl va ataca, ci şi albinele se vor năpusti asupra lui daca se apropia de stupul lor.

  Îşi încordă auzul şi auzi un mormăit uşor. Se părea deci că ursul fusese atacat de albinele furioase. George stătea ceva mai deoparte şi albinele nu-l luau în seamă când intrau bâzâind în ruină.

  Mormăitul ursului era tot mai tare - probabil ca nu se mai putea apăra de duşmanii lui mărunţei. Bănui că Moş Martin va ieşi afară îndată, urmărit de albine şi în cazul acesta, el nu trebuia să stea prea aproape de intrare, căci chiar dacă ar izbuti să-l răpună pe urs cu un glonţ bine ţintit, albinele îl vor ataca îndată.

  Alergă deci înapoi la marginea desişului şi aşteptă acolo. Şi într-adevăr, după câteva minute ursul ieşi în goană afară din ruină. Alerga atât de repede încât se şi apropiase la câţiva metri de George, înainte ca acesta să-şi poată smuci puşca de pe umăr.

  Ursul - în jurul căruia bâzâiau albinele furioase - băgă de seamă această mişcare, se ridică fulgerător în două labe şi astfel înaintă spre tânăr.

  George nu-şi închipuise vreodată că urşii negri ar putea fi atât de mari. Şi ceea ce-l miră şi mai mult, era repeziciunea cu care se apropia fiara.

  Primejdiosul animal nu mai era decât la trei metri şi dându-şi seamă de pericolul în care se afla, tânărul erou trase, fără să mai ţintească. Rezultatul fu surprinzător: matahala începu să se clatine, scoase un răget, apoi căzu pe picioarele dinainte.

  George se simţi mândru de această izbândă şi, lăsând puşca jos, privi cu bucurie la fiara doborâtă. Dar deodată scoase o exclamaţie de durere, căci simţi la ceafă înţepătura unei albine.

  În aceeaşi clipă ursul uriaş se ridică, scoţând un mormăit înfiorător. Laba uriaşă se abătu vijelios pe lângă faţa lui şi, dacă ar fi nimerit, bietul tânăr s-ar fi ales cu capul zdrobit. Însă George sării repede câţiva paşi înapoi şi ridică iar puşca. Dădu să apese pe trăgaci, când simţi iarăşi înţepătura dureroasă a albinei în dosul urechii. Fără voie se dădu în lături şi glonţul care ar fi trebuit să nimerească ochiul ursului râni numai matahala lângă ochiul stâng.

  Înainte ca să poată descărca un al doilea glonţ, o lovitura grozavă de labă îi smulse puşca din mână.

  George se afla acum într-o situaţie foarte primejdioasă. Trase imediat cu mâna dreaptă pistolul, slobozi un glonţ, dar acesta nu-şi făcu efectul, căci o clipită după împuşcătură îi zbură din mână şi arma aceasta, datorită unei alte lovituri de labă dată de urs. Fulgerător îi trecu prin minte că putea fi bucuros că scăpase cu mana teafără. Numai cu un centimetru trecuse lovitura labei grozave pe lângă degetele sale.

  Duse îndată mâna la al doilea pistol; îl scoase abia pe jumătate, când matahala se năpusti asupra lui. George fu zvârlit cât colo şi căzu pe un bolovan, ceea ce-l făcu să scoată un ţipăt de durere, căci se lovise rău de tot.

  Văzu deasupra lui trupul negru al ursului, văzu colţii-i uriaşi, ochii lui mici şi scânteietori. Fiara se năpusti asupra lui ca să-l sfâşie, dar în aceeaşi clipă George îşi învinse durerea şi slăbiciunea ce-l cuprinsese. Se aruncă fulgerător în laturi şi matahala se prăbuşi. Căci lovitura dăduse greş.

  În aceeaşi clipă tânărul se ridica, dar pistolul nu-l mai avea, căci îi căzuse din brâu.

  Avea în schimb pumnalul şi trebuia să se folosească repede de el, deoarece ursul se şi ridicase iarăşi. Scoase arma preţioasă şi izbi cu putere în fiara, nimeri bine, căci tăişul ascuţit se înfipse până la plasele în trupul animalului Acesta căzu grămadă, dar George nu mai putu trage afară pumnalul, care se înţepenise parcă acolo.

   Răsuflă însă uşurat, căci se părea că lovitura aceasta pusese capăt vieţii primejdiosului său potrivnic.

   Bucuria lui nu fu de lungă durată deoarece în clipa următoare simţi iar o înţepătură de albină la ureche. Vru să se îndepărteze repede de acolo ca să scape de insectele acestea grozave, dar alunecă şi căzu grămadă printre dărâmăturile de pietre. Pe jumătate ameţit se ridică şi atunci văzu că şi ursul grav rănit se scula de jos.

   Trebuia să fugă cât mai repede nemai având acum nici o armă la îndemână. Băgă de seamă cu spaimă că atunci când căzuse, piciorul său drept se prinsese între doi bolovani. Se smuci cât putu să şi-i scoată, dar îşi pricinui numai dureri, fără să se poată elibera.

   Şi ursul se apropia, clătinându-se. Se părea că-şi adunase toate puterile, ca să se răzbune pe cel care îl rănise.

   Ochii mici şi scânteietori de răutate erau îndreptaţi asupra lui George, care stătea înmărmurit şi vedea catastrofa apropiindu-se. Colţii puternici ai ursului sclipeau între buzele răsfrânte şi tânărul avu impresia că-i simte înfigându-i-se în carne.

   George simţea că e pierdut dacă nu întreprindea ceva ca să se salveze. Încercă încăodată să-şi elibereze piciorul, totul fu însă în zadar.

   În disperarea să luă repede o hotărâre; care i s-ar fi părut caraghioasă dacă ar fi stat să chibzuiască. Se aplecă repede, apucă un bolovan şi-l zvârli cu toată puterea în ursul care, în vremea asta, se apropiase până la câţiva paşi, cu un răget înăbuşit fiara se dădu înapoi, căci bolovanul îi rupsese câţiva dinţi şi-l rănise grav la nas.

   Ameţita pe jumătate, matahala începu să se legene încoace şi-ncolo şi George se socoti salvat. Nădăjduia că duşmanul său de moarte nu-şi va mai reveni, ca să atace încă odată. Se înşelase însă, câteva clipe fiara uriaşă rămase întinsă la pământ, apoi deodată se ridică iarăşi şi, cu puterea pe care i-o dădea setea de răzbunare, înainta clătinându-se, cu botul însângerat, larg deschis, cu ochii scânteietori de furie.

   George căută încă o piatră pe care s-o poată zvârli, dar nu găsi nici una.

   Ursul se apropiase până la doi paşi, se ridică anevoie pe picioarele dinapoi, pregătindu-se să dea lovitura hotărâtoare cu una din labe. Tânărul stătea liniştit, spunându-şi că nu putea aştepta salvarea decât de la propria-i dibăcie şi prezenţă de spirit. Trebuia să-ncerce să scape în ultimul moment de lovitura pe care se pregătea s-o dea matahala neagră.

   Ursul mai făcu un pas, apoi repezi laba. Dar fu aceeaşi clipă George se aplecă fulgerător cât putu de mult şi lovitura nu-l atinse.

   Fiara îşi pierdu cumpăna şi se prăbuşi pe labele dinainte. Tânărul nostru erou se folosi de clipa aceasta cu o prezenţă de spirit uimitoare.

   Se aplecă mult înainte, apucă mânerul pumnalului înfipt în spatele ursului şi smulse arma cu toată puterea.

   Sângele ţâşni ca un şuvoi, dovadă că pumnalul tăiase o vână mare. Fără să piardă timp o singură clipă, George ridică braţul încă odată şi repezi arma ascuţită în trupul primejdiosului său duşman.

   De data aceasta nimeriseşi mai bine - adică, drept în inimă. Ursul începu să horcăie şi căzu grămadă. Se zvârcoli în ţărână, bătu aerul cu labele şi în cele din urmă rămase nemişcat.

   — Bravo, George! se auzi în aceeaşi clipă glasul tatălui său de pe marginea luminişului. Bravo, băiete, iată încă o ispravă de vitejie pe lângă celelalte multe ale tale. Sunt mulţumit că n-am mai fost nevoit să intervin - bănuiam eu că te afli într-o situaţie primejdioasă. Povesteşte cum s-a întâmplat!

   Camarazii veniră în luminiş. Petre aprinse în apropierea ursului un foc de frunze uscate, al cărui fum alungă albinele care roiau încă acolo.

   În vremea asta Kard şi căpitanul scoaseră piciorul lui George dintre cei doi bolovani, apoi doctorul se ocupă de

înţepăturile de albine pe care le căpătase tânărul.

   După aceea George povesti în amănunţime primejdioasa aventură şi când sfârşi, doctorul Bertram clătină capul şi zise:

   — Aşa ceva numai lui George al nostru i se poate întâmpla. Ar fi de necrezut dacă n-am vedea cu ochii noştri. Şi ia priviţi ce matahală de urs! În orice caz, blana trebuie s- o luăm.

   Petre şi Kard jupuiră ursul de piele, apoi tăiară cele mai bune bucăţi de carne şi încărcaţi din greu, camarazii se înapoiară în tabăra lor.

UN ÎNSOŢITOR CIUDAT

9

  POPASUL ŢINU MAI MULT decât prevăzuse căpitanul. Aventura lui George şi jupuirea ursului timp, nu glumă.

  Se făcuse târziu după amiază când micul convoi se puse iar în mişcare. Căpitanul orânduise marşul să ţină încă vreo trei ceasuri, apoi să caute alt loc potrivit unde să poposească peste noapte.

  Chiar dacă prin asta exista primejdia ca în timpul nopţii să se apropie multe animale, printre care, de sigur şi fiare de pradă - avantajul de a avea apă în apropiere precumpănea asupra acestui pericol. Un foc bun îi va alunga pe obişnuiţii vizitatori ai adăpătoarei.

  Piciorul lui George avusese prea puţin de suferit, aşa că putea merge foarte bine. Iscodea cu atenţiune în jurul său - şi păţania cu ursul negru nu făcuse decât să-i stârnească şi mai mult pofta de aventuri.

  Tresări deodată, căci dintr-o tufă deasă se ivi pe nesimţite un om şi se opri la vreo şase metri de dânsul.

  Era un indian a cărui întreagă înfăţişare avea ceva misterios. Purta în jurul mijlocului numai un şorţuleţ, iar un turban alb în jurul capului; era atât de slab încât îi ieşeau vinele prin piele, totuşi acest schelet viu trebuia să fie foarte puternic, căci mişcările lui erau nespus de mlădioase.

  Chipul îi era de o urâţenie de neînchipuit. Printre buzele subţiri care aveau o expresie fioroasa şi în jurul cărora se vedeau câteva fire de barbă, luceau nişte dinţi laţi şi gălbui. Nasul său semăna cu al unui vultur, fruntea joasă dovedea cruzime - iar ochii-i erau cu adevărat grozavi.

  Astfel de ochi nu văzuse încă George în viaţa lui. În mijlocul irişilor negri se vedeau pupile galbene, care nu erau rotunde însă, ci se lăsau în jos ca nişte dungi late. Şi privirea acestor ochi era atât de rea încât George râmase nemişcat câteva clipe.

  În cele din urmă îşi reveni, ridică puşca şi întrebă cu asprime:

  — Cine eşti tu?

   Dar indianul nu răspunse. Un zâmbet dispreţuitor se ivi pe buzele lui şi în clipa următoare dispăru iarăşi în desiş.

   George ar fi putut să-l ţintuiască în loc, cu un glonţ, dar în momentul aceia fu atât de zăpăcit încât aproape că nici nu-i dădu în gând asta.

   Pe de altă parte n-avea nici un drept să tragă în indian. De ce să-l împiedice să-şi vadă de drum?

   — Ciudaţi ochi avea indianul! zise doctorul îndărătul lui George. Privirea lui te paraliza parcă. Păcat că n-a rămas locului, mi-ar fi plăcut să stau de vorbă cu el.

   Camarazii se opriseră în spatele tânărului când se ivise indianul.

   — O fi vreun fachir care locuieşte pe aici prin apropiere - îşi dădu cu părerea căpitanul - astfel de indivizi vom întâlni des cu cât vom pătrunde mai mult înlăuntrul ţării. Dar ăsta a fost misterios de tot, n-am ce zice. Nouă însă n-are ce să ne strice - aşa dar, înainte, George!

   Tânărul îşi urma drumul. Trecând însă pe lângă tufişul în care dispăruse indianul, privi cu luare-aminte şi i se păru că zăreşte scânteind misterioşii ochi galbeni ai Indianului.

   Se arata o nouă aventură... Tot timpul de-aci încolo George fu stăpânit de o teamă nelămurita. Presimţind apropierea unei primejdii.

   Mergând voiniceşte, privea totuşi cu atenţiune în jurul său şi, după vreo jumătate de ceas, Indianul apăru iarăşi în faţa lui.

   Şi de data aceasta se ivise din tufiş pe neaşteptate şi se proţăpise în mijlocul şoselei. Ochii săi se aţintiră din nou asupra lui George şi privirea lor era şi acum atât de ameninţătoare, încât tânărul nu fu în stare să ridice braţul în care ţinea puşca. Şi la fel trebuie să se fi petrecut lucrurile şi cu tovarăşii săi, căci dânsul nu auzii nici o împuşcătură dindărătul său.

   Într-un târziu, George izbuti totuşi să-şi încordeze voinţa până într-atât încât să ridice puşca, dat înainte ca să poată trage, indianul se făcu iarăşi nevăzut în frunziş.

   Mişcările sale erau atât de mlădioase, că nici o frunză nu foşni - şi atât de repezi încât George, oricât s-ar fi căznit, n- ar fi putut slobozi un glonţ sigur.

   După ce se smulse din înmărmurire, George se-ntoarse spre ai săi şi zise:

   — Zău că nu mai pricep nimic! Cum a izbutit să ne-o ia înainte prin desiş? Noi am mers doar destul de repede pe şosea, pe când dansul trebuia să înlăture toate piedicile din cale! Poate ca există vreo potecuţă care duce prin desiş paralel cu şoseaua - îşi dădu cu părere doctorul. Dar se poate să fie şi altfel, adică vreau să spun ca el se pricepe să meargă mai bine prin pădurea încâlcită, decât noi la drumul drept.

   — Misterios om! murmură căpitanul. Ce l-o fi făcut să ne sperie a doua oară? O fi vrând să ne împiedece să mergem înainte pe şoseaua asta? Nu cred că urmăreşte să ne tragă o păcăleală, căci înfăţişarea lui e prea serioasă şi ameninţătoare.

   — Încă de la întâia întâlnire cu el m-a cuprins presimţirea unei primejdii - spuse George - nu ştiu de ce bănuiesc acum că indianul ascunde pe aici prin apropiere vreo taină pe care vrea s-o ferească de noi.

   — Atunci n-ar fi de fel bun mijlocul de care ne foloseşte - spuse doctorul, râzând - cel puţin faţă de noi nu, căci, după cum te cunosc, dragă George, cred că asta te-a făcut şi mai curios.

   —  Ai dreptate, aş da mult să aflu taina acestui om - răspunse tânărul - cu toate astea, mi pot scăpa de presimţirea unei primejdii foarte mari şi apropiate. E ciudat!

   — Ce? Să fi izbutit indianul acesta să te sperie pe tine? făcu Farrow, mirat. Asta ar îi prea de tot Cred că aventura cu ursul ţi-a cam slăbit nervii, băiete. Sunt şi eu de părere că indianul e foarte misterios, privirile sale te paralizau, nu alta - dar mulţi indieni au în privire această putere hipnotică. Las-că găsim noi curând un loc de popas pentru noapte şi mâine dimineaţă vei râde singur de temerile tale de acum.

   George nu răspunse imediat, îi era parcă ruşine de spaima lui, aşa că se sili să râdă şi în cele urmă zise:

   — Ha, tată, ai dreptate, să-l lăsăm pe indianul acela ciudat. Dar dacă se mai iveşte odată pe neaşteptate înaintea mea şi mă priveşte aşa de ameninţător, îi învăţ eu

minte, fii pe pace! Nu voi mai şovăi, ci voi trage asupra lui.

   — Dar asta n-o poţi face, George, zise căpitanul. Atâta vreme cât nu ne ameninţă el, nu putem trage asupra lui. Însă dacă se mai arată odată putem încerca să-l oprim şi să-l descoasem.

   — Bine, voi vedea ce se poate face - zise George - să mergem înainte!

   Tânărul iuţi pasul, dar nu pierdu din ochi tufele de pe dreapta şoselei, unde dispăruse Indianul, a doua oară.

   Oricât de tare căuta să se ţie nu putea împiedeca să se încuibeze tot mai mult într-însul acest simţimânt neplăcut, i se părea că ciudaţii ochi galbeni ai Indianului îi privesc încă, cu acea privire stăruitoare, paralizantă.

   Simţea că va mai avea de întâmpinat primejdii mari din cauza acestui indian.

   Dar cu cât înainta, cu cât trecea mai mult timp fără ca Indianul să se mai arate - cu atât devenea mai liniştit, mai despovărat. I se păru deodată că trecuse de zona în care ameninţa primejdia. Probabil că rămăsese în urmă omul care exercita o înrâurire atât de puternică asupra simţurilor sale.

   După vreun ceas George se pomeni într-un luminiş pe a cărui margine stângă curgea un pârâu, Aici era un loc minunat pentru popas de noapte, căci lemne uscate se găseau deajuns sub copacii uriaşi.

   Se vedeau multe urme de animale în luminiş, printre care copite de pachidermi şi labe de tigri, dar un foc bun la marginea luminişului îi vă opri pe toţi.

   Cam peste un ceas şi jumătate trebuia să se înnopteze. Camarazii începură îndată să facă pregătirile. George şi doctorul săpară de data asta groapa pentru foc şi aprinseră lemnele, atârnând deasupra vasele cu apă.

   În vremea asta, Petre şi Kard tăiară crengi groase, cu ajutorul cărora făcură în pripă nişte colibe, unde să fie la adăpost şi de vreo ploaie. Apoi făcură culcuşuri din frunze şi când sfârşiră era şi mâncarea gata. După ce îmbucară cu poftă şi traseră la sorţi rânduiala pazei.

   George căpătă ultima veghe, ceea ce însemna că trebuia să fie treaz de la două până la trei noaptea.

   Doctorul Bertram avea cea dintâi veghe. Se aşeză lângă foc în apropierea grămezii de lemne adunată de Petre şt Kard, aşeză puşca pe genunchi şi iscodi cu luare aminte în juru-i, aruncând din vreme în vreme câte un lemn în foc.

   Camarazii ceilalţi se întinseră în culcuşuri şi adormiră îndată. Marşul îndelungat în căldura umeda a pădurii obosise mult.

   Şi doctorul era somnoros şi se străduia din răsputeri să rămână treaz.

   Ştia însă cât de primejdios putea să fie daca îşi uita datoria şi focul se stingea cu-ncetul. Cât de uşor se putea strecură atunci un tigru, unul din clasa numită man-eater şi să-l smulgă de la foc, trăgându-l în desiş.

   Sau vreun elefant furios, turburat la izvor de prezenta oamenilor, ar putea distruge coliba şi calca în picioare pe cei dinăuntru.

   Pădurea seculară, care face impresia că doarme în timpul zilei, se trezi la viaţă după ce se înnoptă. Larma cea mai mare o făceau milioanele de insecte, apoi păsările, maimuţele şi din când în când se auzea din depărtare ţipătul unei sălbătăciuni, sunetul de trompetă al unui elefant şi răgetul cutremurător al tigrului, prin care dădea de veste celorlalte animale că pornea la vânătoare.

   În câteva rânduri doctorul băgă de seamă că se apropiau animale sălbatice de luminiş, dar, speriate de flăcări, se retrăgeau în desiş, pentru a fugi apoi îndărăt.

   Deodată tresări. În apropiere se auzise pufăitul unui tigru. Cu siguranţă că fiara îşi avea sălaşul pe acolo şi-şi lua tributul zilnic dintre căprioarele sau mistreţii care veneau să se adape. Doctorul zvârli repede un braţ întreg de lemne în foc, care îşi înălţă îndată flăcările sus de tot. Prevederea aceasta nu fu de prisos, căci auzi cum fiara se îndepărtează, mârâind furioasă. Era o vecinătate foarte neplăcută. Doctorul ridică puşca, pentru a fi pregătit în orice clipă, apoi privi cu atenţiune la tufişurile de unde şi auzise pufăitul tigrului.

   Desigur că fiara speriată se va înapoia în curând, ca să mai dea târcoale lagărului. Numai izbucnirea flăcărilor îl speriase în primul moment. Îngândurat, doctorul privi la grămada de lemne de lângă el şi se-ntrebă dacă va fi deajuns în cazul că va fi nevoie să întreţină flăcările. N-ar fi mai bine să-i trezească pe camarazi, ca să vegheze împreună?

   Privi la ceas şi văzu că peste câteva minute se sfârşea veghea sa, astfel că se hotărî să aştepte. După dânsul era rândul căpitanului.

   Cele câteva minute se scurseră în linişte. Doctorul îl trezi pe căpitan, după ce mai aruncă o grămadă de lemne pe foc.

   — Ce s-a întâmplat? întrebă căpitanul îndată. De ce-ai făcut un foc atât de mare, doctore? Ai observat ceva suspect?

   — Da, destul de suspect, răspunse doctorul.

   — Un tigru s-a furişat până aproape de lagărul nostru şi părea foarte întărâtat.

   — Atunci o fi fost un man-eater, zise Farrow. Trebuie să fim cu mare luare-aminte în cazul acesta. Numai de-ar ajunge lemnele dacă vom fi nevoiţi să întreţinem un foc atât de mare. N-aş sfătui pe nimeni acum să meargă să adune alte lemne de pe marginea luminişului.

   — Mă gândesc dacă n-ar fi bine să-i trezim şi pe ceilalţi camarazi - propuse doctorul. În felul acesta putem lăsa focul să ardă cât vom avea lemne şi să împuşcăm fiara dacă se apropie.

   — Hm..., n-aş vrea să le stric somnul - răspunse căpitanul - dar pe de altă parte socot că propunerea d-tale e cât se poate de nimerită. Altminteri nu mai avem linişte deloc. Hai să-i trezim!

   Căpitanul istorisi pe scurt lui George şi celor doi uriaşi cum stăteau lucrurile. Tânărul fu foarte bucuros şi zise:

   — Minunat, tata, poate izbutesc să ucid fiara. Cine ştie câţi bieţi oameni a ucis ea până acum! Dar nu trebuie să ne arătăm cu toţi la foc, ci să ne împrăştiem în luminiş.

   — Nu, căci atunci ştiu bine că vei fi uşuratic şi te vei apropia prea mult de desiş - răspunde căpitanul - fireşte, nu trebuie să rămânem cu toţii ia foc, în privinţa asta ai dreptate; vom face în aşa fel ca numai eu să stau aci, iar voi vă veţi aşeza jos, în apropiere. În chipul acesta, dacă veţi tine sub observaţie tufişurile, va trebui să vedeţi fiara când se va apropia. Nici acum nu trebuie să vă lăsaţi văzuţi, ci să vă târâţi spre foc. Dar aşteptaţi până se vor potoli flăcările.

  Căpitanul se duse la foc şi se aşeză pe locul unde şezuse doctorul mai înainte. Cu o creangă răscoli puţin focul, astfel că flacăra se micşoră, George, doctorul şi cei doi uriaşi se târâră îndată spre foc şi se postară de jur împrejur, la distanţe mici, cu faţa spre tufele de la marginea luminişului. Dar chiar şi aşa se aflau în primejdie, George se aşezase la vreo doi metri de foc şi îmbrăcămintea să de culoare închisă abia se deosebea de pământ, astfel că putea nădăjdui că fiara nu-l va zări din tufiş. Flacăra focului nu mai lumina decât până la vreo câţiva metri împrejur.

  Minutele se scurgeau încet. Adesea se auzea din tufe ţipătul vreunei sălbăticiuni.

  George privea cu încordare în tufişul dinainte lui şi îşi simţea inima bătând mai tare de câte ori i ne părea că vede mişcări în desiş. Era încredinţat că tigrul se afla pe aproape şi o încordare ciudată îl cuprinsese.

  Din nou se auzi în tufiş behăitul speriat al unei căprioare, apoi răsunară pârâituri de crengi, care se pierdură repede în adâncul pădurii.

  Tânărul strânse arma în mâini. Acolo trebuia să fie tigrul şi în fiecare clipă se putea ivi înaintea lui.

III

O NOUA TAINĂ

   SE SCURSERĂ CÂTEVA CLIPE, apoi George văzu lămurit o mişcare slabă în tufa deasă din faţa lui.

   După alte câteva clipe, zări scânteind ochii fioroşi ai tigrului. Înainte ca ei să poată duce arma la ochi, fiara se strecură afară din frunziş şi se pregăti să sară asupra căpitanului.

   George nu-şi pierdu o clipă prezenta de spirit. Repede ridică arma şi slobozi două gloanţe în animatul ce plutea în aer - apoi se rostogoli în lături şi sări repede în picioare.

   La vreo doi paşi numai de dânsul, tigrul căzu greoi la pământ. Din răgetul lui horcăitor, George îşi dădu seamă îndată că nimerise bine; dar fiara avea şapte vieţi într-însa, căci în clipa următoare se ridică iarăşi, năpustindu-se spre noul duşman, apărut pe neaşteptate.

   George descarci fulgerător alte trei gloanţe în şir şi în aceeaşi clipă detunară şi puştile camarazilor, care aveau o ţintă bună de acolo unde se aflau.

   După ce slobozise gloanţele, tânărul făcu o săritură înainte, căci tigrul se şi repezise spre dansul. Era un animal uriaş şi care nu putea fi răpus atât de lesne.

   George scăpă ca prin urechile acului de o moarte cumplită, căci, în săritură, trupul tigrului îi atinsese picioarele.

   Aceasta fu însă ultima săritură a fiarei. Cu un horcăit prelung căzu grămadă la pământ, apoi se zvârcoli de câteva ori, râcâind ţărâna. În cele din urmă se întinse cât era de lung şi rămase nemişcat.

   — Drace, e mare, nu glumă! zise doctorul cu admiraţie. Şi câtă putere de viaţă într-însul! Trei gloanţe în cap, alte trei în piept şi două în partea de Jos a trupului... De n-aş fi văzut cu ochii mei n-aş fi crezut că un tigru rănit atât de greu mai e în stare de săritură.

   — Nici eu n-aş fi crezut că va mai fi în stare de aşa ceva - zise George - trebuie să mărturisesc că m-am cam speriat când fiara a făcut ultima săritură, atingându-mi picioarele.

Cu atât mai mult mă bucur că l-am răpus, căci are o blană minunată.

   Doctorul examină dinţii hoitului şi zise:

   — E un tigru bătrân, aşa dar un man-eater adevărat. Nu mai era bun pentru vânătoarea. De animale iuţi de picior. Cine ştie câţi oameni a ucis până acum! Cu siguranţă că am făcut o faptă bună împuşcându-l... Dar marele merit tot al lui George!

   — Păi dacă nu trăgeaţi şi dv. Fiara m-ar fi răpus în cele din urmă - zise tânărul - dar acum hai să-l jupuim şi să-i tragem hoitul în desiş. N-aş vrea să-mi petrec noaptea în apropierea lui, deşi nu se mai poate face nimic.

   Nu trecu mult şi trupul greoi fu jupuit. Petre şi Kard se pricepeau în treburi de astea.

   Apoi camarazii puseră toţi mana şi traseră hoitul în desiş, după aceea uriaşul curăţa blana şi frecă cu cenuşă de lemn pe care o amesteca cu creierul tigrului. În vreun oraş din apropiere vor găsi ei unul care s-o tăbăcească cum trebuie şi s-o trimită apoi la Calcutta.

   Petre rămase de veghe fiind rândul lui, iar ceilalţi se culcară şi adormiră.

   Veghea a treia şi a patra se scurseră în linişte. Când Kard îl trezi pe George pentru a cincea veghe, îi spuse că şi fiarele, care se mai arătaseră din când în când, se liniştiseră repede. Prima jumătate de ceas trecu în linişte, apoi, însă, George auzi un zgomot ciudat în desişul unde târâseră ei hoitul tigrului. La-nceput tânărul crezu că erau şacali care sfâşiau cadavrul, apoi auzi sunete foarte neobişnuite.

   Era un mârâit întărâtat, care aducea cu acela al unui bulldog mare.

   Hoitul tigrului fusese dus la vreo cincizeci de metrii în pădure şi George s-ar fi dus cu dragă inima acolo, să se încredinţeze de pricina mârâitului. Nu putea însă să lase tabăra nepăzită.

   Trebuia să aştepte, deci, până venea rândul doctorului.

   Ascultă cu luare-aminte la zgomotele ce deveneau din ce în ce mai tari.

   Deodată doctorul, care se trezise, puse mâna pe umărul lui George.

   — N-am mai putut dormi - spuse el - vechea mea începe în curând. Am auzit sunetele acelea ciudate. Ştii tu, draga George, ce sunt acelea?

   — Nu, doctore - răspunse tânărul, mi-am bătut capul să ghicesc, dar n-am izbutit.

   — Sunetele acestea se aud foarte rar - explica savantul medic - acolo unde am aruncat noi tigrul trebuie să se afle vreo mlaştina sau o apă prin apropiere, căci sunt crocodili care se luptă pentru pradă.

   — Ah! făcu George. Aşa trebuie să fie! Am citit eu că crocodilii scot astfel de sunete, când sunt întărâtaţi. Cred că e interesant de văzut şi n-aş vrea să scap prilejul. Tigrul o fi prea greu pentru care fiarele să-l poată tara în mlaştină şi s- or fi războind pe uscat pentru el. Dacă m-aş furişa până într- acolo şi-aş aprinde brusc lampa de buzunar, voi avea probabil o privelişte foarte interesantă.

   — Renunţă mai bine la asta, George, căci e prea primejdios! îl sfătui doctorul Bertram. Reptilele te pot rostogoli în apă cu coada lor şi atunci eşti pierdut. Afară de asta poţi nimeri singur în mlaştină, dacă nu eşti prevăzător. Rămâi mai bine aici - ne putem duce acolo când s-o lumina de ziuă.

   — Nu, doctore, căci atunci nu voi putea urmări lupta dintre crocodili - răspunse George - lasă-mă să mă duc şi făgăduiesc că voi fi cu băgare de seamă. Nici nu cred ca crocodilii să aştepte până voi fi ajuns eu în apropierea lor.

   — Hm... asta e foarte probabil - încuviinţă doctorul - dar tot e primejdie să fie alţi tigri pe aproape. Dacă te duci singur te expui foarte mult. Ai avut doar şi tu prilejul să vezi cum se ceartă crocodilii în apă pentru prada lor. Nici aici n-o fi altfel.

   — Ba da, pe uscat o asemenea luptă trebuie să fie cu totul altminteri - zise George - reptilele nu se pot mişca atât de uşor şi sunt încredinţat că oferă altă privelişte când se azvârle una asupra alteia în timp ce li se vede întreg trupul, nu ca în apă, numai pe jumătate.

   — Bine, eu însă nu-mi iau nici o răspundere - spuse doctorul - din parte-mi n-ai decât să te duci, dar vezi de fii cu băgare de seamă, dragă George. Dacă ţi s-ar întâmpla ceva, n-aş avea o clipă liniştită în viaţă. Aş fi de părere să-l trezeşti pe Petre, ca să te însoţească şi el.

   George privi şovăitor la coliba de crengi în care dormea uriaşul. Avea dreptate doctorul, că e prea primejdios să se ducă singur, noaptea, în pădure. Ar fi fost mai nimerit să-i însoţească Petre, dar acesta muncise din greu peste zi şi odihna îi era bine meritată.

   — N-aş vrea să-l lipsesc pe Petre de somnul atât de trebuitor, doctore - zise tânărul - poate, că mâine drumul va fi mai greu şi atunci va trebui să-şi adune toate puterile ca să înlăture piedicile din cale. Mă voi grăbi pe cât se poate, aşa că nu e nevoie să-mi duci grija, dragă doctore. Ţin pistolul pregătit şi astfel mă voi putea apăra de reptile.

   În aceeaşi clipă se auzi din spre locul unde se luptau crocodilii un lătrat foarte puternic, urmat de foşnete tari.

   — S-o fi ivit vreo dihanie mare de tot pe câmpul de luptă - zise George, cu însufleţire - trebuie să mă duc repede într- acolo, poate aduc vreo piele de crocodil. Din apropiere e de ajuns pistolul ca să răpun o astfel de dihanie.

   Fara să mai aştepte răspuns, George porni repede spre locul unde târâseră înainte hoitul tigrului.

   Totuşi nu prea îi era îndemână, când se pomeni singur în întuneric. Încetul cu-ncetul se obişnuiră ochii săi să recunoască piedicile din cale. Înaintând, ascultă cu luare aminte la zgomotele luptei. Se apropia repede ţinând în mâna stângă lampa de buzunar, gata s-o aprindă la nevoie.

   Iarăşi răsună lătratul acela puternic, apoi se auziră din nou foşnete amestecate cu trosnete de crengi. Dihania trebuie să se fi luat la lupta cu cineva. George auzi lămurit plescăitul boturilor grozave, loviturile de coadă care culcau la pământ ţoale tufele din apropiere.

   Cel mult zece metri puteau să mai fie până acolo, astfel că tânărul aprinse lampa. La lumina ei se putea vedea o privelişte cum puţini oameni or fi văzut în viaţa lor. Un crocodil enorm înhăţase tocmai unul mai mic şi strângea furios gâtlejul victimei sale. Izbutise să-şi răstoarne potrivnicul pe spate. Abia după câteva clipe se păru că dihania zăreşte lumina lămpii.

   Brusc lăsă jos prada şi un moment făcea impresia că se pregăteşte s-o zbughească înainte şi să atace pe noul său potrivnic. George ridica pistolul, dar nu mai avu răgazul să tragă, căci acum se petrecu ceva care-l încremeni.

   Deodată răsună îndărătul crocodilului o fluierătură ascuţită pe care numai un om ar fi putut-o scoate.

   Târâtoarea se-ntoarse cu iuţeala fulgerului, ascultătoare ca un câine şi, când răsună a doua fluierătură, porni în goană înapoi, dispărând printre crengile ce pârâiau.

   George răsuflă uşurat. Ciudat lucru! Putea exista un om care să aibă putere asupra unui asemenea monstru? Nu mai era nici o îndoială în privinţa asta, căci tânărul văzuse cu ochii săi.

   Rămase înmărmurit, ţinând mereu lumina îndreptată spre locul luptei. Văzu ca în vis hoitul tigrului sfâşiat pe jumătate, văzu crocodilul cel mic zbătându-se de moarte şi ceva mai încolo văzu un alt crocodil, mort dea binelea.

   Făcuse o puternică impresie asupra lui scena la care luase parte, cu crocodilul uriaş care asculta de fluieratul unui om. Deodată îi veni în gând că se afla într-o situaţie primejdioasă. Acest individ misterios îl putea curăţa la iuţeală cu vreo armă vicleană.

   Stinse repede lampa, se-ntoarse şi începu să alerge, cât îi îngăduia întunericul, înapoi spre lagăr.

   Când ajunse, întrebă gâfâind pe medic:

   — Doctore, este cu putinţă, oare, ca un crocodil uriaş să asculte de un om întocmai ca un câine? E posibil ca o astfel de fiară, chiar atunci când e întărâtată la culme şi se afla în luptă cu un alt crocodil, să facă imediat stânga-mprejur când stăpânul ei o cheamă printr-un fluierat?

   — Hm... trebuie să fi fost ceva ciudat de tot - zise doctorul, îngândurat - am auzit şi eu cele două fluierături şi credeam ca nişte oameni cu gânduri rele îşi dădeau de veste unul altuia, ia istoriseşte-mi în linişte ce-ai văzut!

   George povesti în amănunţime şi doctorul părea din ce în ce mai mirat, până ce, în cele din urmă, zise:

   — E adevărat că există crocodili în lacuri care sunt hrăniţi în mod regulat şi cunosc bine chemarea păzitorului lor. Dar n-am auzit acum ca un crocodil pe uscat să asculte întocmai ca un câine. E foarte ciudată chestia asta. Omul acesta

trebuie să fie un îmblânzitor cum nu sunt mulţi.

   — Doctore, nu cumva o fi indianul cu ochii ciudaţi? întrebă cu înfrigurare tânărul. De ce nu m-aş mira să aibă această putere.

   — Mda... cu neputinţă nu e. Cam dă el târcoale locurilor de pe aici şi, după cât se pare, cunoaşte bine ţinutul. Dar nu ştiu ce scop urmăreşte, ţinând aici un crocodil domesticit Poate c-o fi însă vreunul care caută să ispăşească vreun păcat în felul acesta. Aşa mai pricep de ce a vrut să ne împiedece să ne urmăm drumul - ca să nu-i descoperim taina. Nu cred să ne mal întâlnim cu dânsul mâine când neom urma drumul.

   — Eu însă aş vrea totuşi să-i descopăr taina - spuse George - şi aş mai dori să văd crocodilul uriaş la lumina zilei. Era un exemplar neobişnuit de mare. Păcat că acum nu-l mai pot împuşca, pentru că fiind domesticit, o fi ţinând mult indianul la dânsul.

   — Aşa e - încuviinţă doctorul - numai dacă indianul nu s- o fi folosind de reptilă pentru cine ştie ce scopuri criminale. Drept să-ţi apun, nu m-aş mira de fel dacă aş auzi în Musaffapur ceva cu privire la un zeu al crocodililor căruia i se aduc jertfe.

   — E cu putinţă! zise George. Atunci, cu atât mai mult trebuie să căutăm a limpezi taina. Facem astfel o faptă bună ucigând reptila şi înlăturând pe Indian.

   Cei doi camarazi vorbiseră englezeşte, din obişnuinţă. După ultimele sale cuvinte, lui George i se păru că aude un foşnet slab în desişul care se găsea la vreo opt metri depărtare. Privi repede într-acolo şi aprinse lampa de buzunar, a cărei lumină o îndreptă spre tufiş.

   Văzu într-adevăr o mişcare uşoară, dar nu mai auzi nimic. Atunci spuse în şoaptă doctorului:

   — O fi vreo sălbăticiune.

   Şi adăugă, zâmbind:

   — Sau o fi crocodilul uriaş, „Mugger"-ul, cum l-ar numi englezii. Poate că reptila şi bănuieşte că am de gând să mă ocup mai de aproape de ea.

   — „Mugger"-ul nu cred să bănuiască, în schimb poate stăpânul lui - spuse doctorul, în limba germană - până acum am vorbit englezeşte, limbă pe care cu siguranţă că o pricepe. Poate că stătea ascuns în frunziş şi ştie acum că avem de gând să cercetăm taina pe care o ascunde cu atâta grijă.

   — Atunci trebuie să fim cu şi mai mare băgare de seamă - răspunse George - din primul moment omul acesta nu mia plăcut şi acum îl socot şi mai primejdios, dacă într-adevăr dânsul e acela care a îmblânzit crocodilul uriaş. Cred că se cere să fim cu multa luare aminte când vom porni mai departe.

   — Mai ales cât timp mai rămânem aici - spuse doctorul - culcă-te, dragă George şi lasă-mă pe mine să veghez! Te voi trezi îndată ce se va întâmpla ceva deosebit.

   — Nu, nu, nu mă mai culc! se împotrivi tânărul. Sunt prea iritat ca să pot dormi. Mai bine să veghem împreună.

   În aceeaşi clipă căpitanul ieşi din colibă, se apropiă de foc şi întrebă:

   — Ce s-a întâmplat? Vă aud de mult vorbind. E iarăşi vreun tigru pe aproape?

   — Nu, tată, dar ceva mult mai misterios - răspunse George - un „mugger" uriaş, îmblânzit, al cărui stăpân pare să fie indianul acela care ne-a ieşit în cale de două ori. Cel puţin eu am credinţa că el este.

   George istorisi ce văzuse. Căpitanul îi făcu mai întâi mustrări că se dusese singur noaptea în desiş, apoi zise:

   — De fapt, e cu putinţă ca indianul misterios să joace aici rolul unui sfânt, iar crocodilului său grozav să i se aducă jertfe. Astfel de lucruri nu sunt de mirare în ţara minunată a Indiei. Fireşte că îndată ce se va lumina de ziuă, vom pătrunde în desiş, unde vom găsi poate dovezi pentru presupunerea noastră. Dar tu du-te de te culcă liniştii, George; eu voi rămâne cu doctorul, căci nu sunt câtuşi de puţin obosit, pe când tu ai avut de susţinut două lupte grozave cu fiare.

   — Totuşi nu mă simt de fel obosit - se împotrivi George - şi n-aş putea dormi. Mai bine să rămân lângă foc, căci am o presimţire nelămurită că se va întâmpla ceva.

   — Bine. Atunci rămâi aici - spuse căpitanul. Un ceas vom mai sta împreună, apoi vor rămâne de veghe Petre şi Kard.

DOUĂ VIZITE NEAŞTEPTATE

   CEI TREI CAMARAZI tocmai vroiau să se aşeze în voie lângă foc, când auziră din altă direcţie a pădurii zgomote slabe care se apropiau.

   — Trebuie să fie un om - şopti George - un animal n-ar merge atât de neprevăzător. Să fie indianul acela misterios? Nu se poate, căci şi dânsul se pricepea să meargă fără zgomot prin pădure. Poate e vreun hoinar care a zărit lumina focului nostru. Său... tată... un gând grozav mi-a venit în minte: o fi un om hărăzit drept jertfă crocodilului!

   — Cum de ne-a trăsnit prin gând aşa ceva? întrebă căpitanul. Asta e o prostie! Nimeni n-ar veni de bunăvoie aici ca să îndure moartea grozavă în fălcile crocodilului.

   — Probabil că indianul misterios dispune de mari forţe hipnotice - spuse George, liniştit - nu e exclus ca la un anumit timp să silească prin voinţa să pe vreun locuitor din oraş să vină încoace la vremea hotărâtă. Vom vedea îndată dacă ideea mea e atât de absurdă.

   — Să ştii că se poate să aibă dreptate George - încuviinţă doctorul - aici totul e cu putinţă, oricât ar părea de imposibil pentru minţile noastre europeneşti. E ciudat însuşi faptul că la o ora atât de înaintată vine un om încoace prin desişul acesta.

   — Dar dacă ar fi venit din oraş, s-ar fi folosit de şosea - zise căpitanul - vine el din direcţia aceea, după cât se pare, dar merge prin inima desişului.

   — Se vede ca şoseaua face o cotitură care scurtează drumul - zise doctorul - e şi asta o dovadă că omul se află în stare de hipnoză. Tăcere. va ieşi acuş dintre tufe - să vedem ce-o face când o vedea focul şi pe noi.

   Cei trei camarazi rămaseră liniştiţi, privind cu încordare spre desişul din care urmaşă se ivească necunoscutul. Din spirit de prevedere puseră mâna pe arme, ca să fie gata în orice împrejurare.

   Deodată frunzişul se dădu la o parte şi un indian apăru în luminiş. Se opri când văzu focul în care doctorul zvârli

repede câteva vreascuri, aşa fel ca să se înteţească flăcările.

   Era un indian încă tânăr şi bine făcut, cu ochi nespus de mari, în care se oglindea lumina focului.

   — Îmi face impresia că e hipnotizat - zise doctorul - poate că izbutesc, însă, să-l liberez de povara asta şi atunci se poate să aflăm lucruri foarte interesante.

   Indianul se puse iar în mişcare şi veni dea dreptul spre foc. Chipul îi era ţeapăn de parc-ar fi purtat o mască, iar ochii-i priveau ţintă la flăcări Căpitanul şi George îşi dădură şi ei seamă acum că străinul se afla sub o putere străină şi tânărul şopti tatălui său:

   — Vezi, aveam dreptate cu presupunerea mea, vine aici din porunca indianului acela misterios ca să devină o jertfă a crocodilului. Dar las-că vom şti noi să împiedecăm asta.

   Hipnotizatul se opri în faţa focului şt atunci doctorul îi strigă în limba indiană:

   — Priveşte-mă!

   Supus, necunoscutul ridică ochii şi medicul îl sfredeli cu privirea. Ochii indianului devenită tot mal ficşi.

   — Cine eşti? întrebă doctorul.

   — Gopa, pescarul din Musaffapur, răspunse celălalt, cu supunere.

   — Ce cauţi aici?

   Întrebarea asta se vedea că-i face bătaie de cap indianului. Se citea lămurit pe chipul său cum se silea să-şi aducă aminte, dar se părea ca memoria îl părăsise. Doctorul însă nu-l slăbi. Continuă să-l sfredelească cu privirea pe hipnotizat şi întrebă încăodată:

   — Caută să-ţi aduci aminte pentru ce ai venit încoace? Cine ţi-a poruncit?

   Ochii indianului luciră o clipă, apoi răspunse:

   — A fost Kunda, zeul crocodililor.

   — Şi ce să faci aici?

   — Nu ştiu.

   Doctorul dădu din cap mulţumit, apoi făcu nişte semne pe dinaintea Indianului şi strigă deodată:

   — Trezeşte-te!

   Hipnotizatul înălţă capul. Expresia fixă dispăru din ochii

săi, pe chipul lui se întipări uimire, apoi îngână:

   — Sahib, cum am ajuns aici?

   — Tu eşti Gopa, pescarul din Musaffapur - spuse doctorul - şi ai venit încoace pentru ca aşa ţi-a poruncit Kunda. Nu-ţi poţi aminti?

   Pe chipul indianului se putea vedea acum o expresie de groază.

   — Kunda a poruncit? şopti el în cele din urmă. Oh, atunci sunt pierdut... asta înseamnă ca sunt jertfa aleasă de ei.

   — Prostii! strigă doctorul. Nu mai există nici un fel de jertfe acum. Ce ai în punga pe care văd c-o porţi?

   Buimăcit, indianul desfăcu punga pe care o avea sub braţul stâng, apoi zise mirat:

   — Giuvaieruri şi bani? Pe care mi le-a lăsat moştenire tata, precum şi economiile mele. Le-am scos din ascunzătoarea pe care numai eu o cunosc.

   — Aha! făcu căpitanul. Acum am dat de tainele lui Kunda acela. El s-a înscăunat ca zeu al crocodililor şi din când în când o fi având nevoie şi de jertfe. Pentru aceasta. Fireşte că atunci îşi alege numai oameni înstăriţi din oraş, pe care îi hipnotizează şi cărora le porunceşte să aducă încoace toate giuvaierurile şi toţi banii lor. Crocodilul îi ucide apoi, iar Kunda îşi sporeşte averea.

   Indianul întinse mâinile, îngrozit şi îngână:

   — Dar e un sfânt.

   — Da, un sfânt care se îngrijeşte ca buzunarele să-i fie pline - spuse căpitanul, înfuriat - las-că i-om lua noi sfinţenia! Dar ia spune, Gopa, de cât timp se aţine Kunda prin locurile acestea?

   — De doi ani, Sahib.

   — Şi cât de des dispare câte un om din oraş? La ce răstimpuri trebuie să aibă crocodilii săi câte o jertfă?

   — În fiecare lună. Sahib, sunt pierdut, trebuie să mă duc la dânsul! De două ori s-a întâmplat că nişte oameni s-au împotrivit voinţei sale şi urmarea a fost ca s-au pomenit înşfăcaţi de un crocodil uriaş în faţa caselor lor şi târâţi de acolo. Sahib, nimeni nu poale călca porunca lui Kunda.

   — Drace, omul acesta e un ucigaş de rând! strigă căpitanul. Trebuie neapărat să-i venim de hac. În vremea de când s-a ivit aici a jefuit deci peste douăzeci de oameni şi ia dat crocodilului să-i sfâşie. George, mă bucur că ai văzut limpede în chestia asta şi că ai pătruns în desiş unde ai descoperit crocodilul uriaş. Îndată ce se va lumina de ziuă vom cerceta cu amănunţime cum stau lucrurile şi vom răpune dihania. Gopa, tu rămâi aici! Sub ocrotirea noastră eşti în deplină siguranţă.

  — Sahib, mă supun - zise indianul, încetişor - dar totuşi nu pot fi salvat. Kunda mă va lua şi dacă nu vine el singur, va trimite crocodilul său sfânt care mă va înhăţa, ducându- mă la dânsul.

  — Ar fi culmea dresajului dacă dihania te va alege tocmai pe tine din mulţimea celorlalţi oameni - spuse căpitanul.

  Doctorul, care stătea lângă indian, se aplecă deodată asupra acestuia şi mirosi în jurul. Apoi întrebă repede:

  — Gopa, întrebuinţezi tu vreun parfum? Vreau să zis, ai vreun mijloc cu care faci ca veştmintele tale să miroase frumos?

  — Nu, Sahib - răspunse indianul, mirat - niciodată nu m- am folosit de aşa ceva.

  — Miroase foarte slab a mosc - spuse doctorul către căpitan şi George - acum îmi dau seama cum lucrează Kunda acesta. Îşi stropeşte victimele cu parfum de mosc - cine ştie cum! Şi în chipul acesta nu e de mirare că crocodilul găseşte jertfa, printre atâţia alţi oameni. Individul acesta merită spânzurătoarea nu odată ci de zeci de ori.

  În vreme ce vorbea, doctorul cercetă cu luare-aminte vestmântul alb al indianului, apoi arătă spre o pată mare uleioasă şi urmă, triumfător:

  — Uitaţi-vă aici... e ceea ce am bănuit. Kunda are un ulei care miroase a mosc şi pe care-l scoate, de sigur, de la alţi crocodili. Aşa dar, întreaga chestie ar fi limpezită pentru noi - şi nu mai rămâne decât să punem mâna pe ucigaş şi să-l facem nevătămător.

  — În privinţa aceasta să n-ai nici o grijă - răspunse căpitanul, dârz - nu ne vom lăsa până nu-şi va primi pedeapsa cuvenită.

  — Numai de n-ar fi găsit răgazul să dispară - spuse George - poate că a pândit înainte când am stat de vorbă

cu doctorul şi ştie acum că i-am descoperit taina.

   — Îl vom găsi noi i zise Farrow, cu hotărâre. Şi daca totuşi nu vom izbuti, vom purta de grijă ca englezii să dea de urma acestui ucigaş înfiorător. E primejdios să începem chiar acum cercetările, dar îndată ce se va lumina de ziuă ne punem pe lucru.

   — Poate însă că în vremea asta se face nevăzut cu crocodilul, pentru ca să-şi urmeze în altă parte nelegiuirile - zise George - ce-ar fi să pornim la drum? Urme vom găsi cu siguranţă. Cel puţin să cercetăm locul unde zace hoitul tigrului.

   — Nu ne va folosi mult şi apoi e prea primejdios - se împotrivi căpitanul - în apropierea acestei poteci trebuie să fie mlaştini, altminteri n-ar fi venit crocodilii să-şi ia prada. Şi pe întuneric putem cădea lesne în mlaştinile acelea. Nu, nu, e mai bine să aşteptăm până când s-o lumina de ziuă.

   — Atunci să dormim cel puţin - propuse doctorul - acum pot sta de veghe Petre şi Kard, apoi vine iar rândul meu şi al lui George. După aceea ne vom pregăti ceva de-ale gurii şi în zori vom fi gata de plecare.

   — Are dreptate doctorul - încuviinţă căpitanul - aşa vom face. Şi te opresc, George, să porneşti singur în desiş. Hai să ne culcăm! Gopa poate dormi şi el la noi, nu trebuie să-l lăsăm singur.

   Tânărul indian nu se împotrivi, ci urmă pe camarazi în coliba de frunziş şi se culcă.

   Petre şi Kard ieşiră afară. Căpitanul le spuse ce au de făcut şi-i preveni asupra primejdiei ce-i putea ameninţa. Ştia că se poate bizui pe cei doi uriaşi.

   George se întinsese lângă indian, care căzuse îndată într- un somn adânc. Viteazul tânăr nu putu adormi, căci îl preocupa mereu cele auzite. Kunda acesta trebuia neapărat să fie înlăturat, căci era un nelegiuit fără pereche.

   Chibzui cum i s-ar putea da de urmă, dacă într-adevăr fugise. Cu crocodilul său uriaş nu era în stare să înainteze atât de repede, încât să nu poată fi ajuns.

   Încetul cu încetul, George se simţi cuprins de mirosul de mosc ce-l împrăştia indianul începea să-l supere. Gândul i se duse iarăşi la şiretenia ucigaşului care se dădea drept

sfânt.

   Mirosul părea să devină tot mai tare. George lupta împotriva somnului şi se gândea că ar fi mai bine să se scoale şi să se ducă lângă foc. Dar se simţi în neputinţă să facă asta de parcă era ţintuit acolo.

   Deodată auzi un zgomot ciudat şi în aceeaşi clipă somnul îi dispăru ca prin farmec.

   Se ridică încetişor şi ascultă cu încordare. Mirosul de mosc devenise de nesuferit şi tânărul erou nu-şi putea lămuri pricina. Pata destul de mică de pe vestmântul alb al indianului nu putea doar să răspândească un miros atât de puternic şi apoi, ar fi trebuit să bage de seamă asta înainte. Deodată avu presimţirea unei primejdii şi imediat trase revolverul de la brâu.

   Apoi auzi iarăşi un zgomot slab, care venea din spre peretele de crengi al colibei. George îşi dădu seamă ce era şi se simţi străbătut de un fior.

   Crocodilul uriaş trebuia să fie lângă colibă... Da... crengile se mişcară acum sub o apăsare uşoară. Dihania mirosise aşa dar moscul cu care vicleanul Kunda stropise veştmântul lui Gopa. Poate că în clipa următoare va da năvală în colibă, va înhăţa victima şi o va târî în desiş.

   George întinse mâna stângă deasupra trupului indianului şi apăsă binişor cu degetele pe crengi.

   Simţi o uşoară zguduitură, apoi iarăşi sunetul dinainte. Atunci întinse revolverul şi slobozi patru gloanţe în împletitura de ramuri.

   Căpitanul şi Gopa se treziră speriaţi. De afară se auzi un geamăt şi tânărul îşi dădu seamă că nimerise bine.

   Sări repede în picioare şi strigă:

   — Petre, Kard, crocodilul e îndărătul colibei!

   Apoi se repezi afară şi în aceeaşi clipă detună pistolul Uriaşului de două ori. George auzi şuieratul gloanţelor deasupra lui, se aplecă repede, sări pe după colţul colibei şi aprinse lampa de buzunar.

   În lumina ei văzu coada uriaşului crocodil, care dispăru fulgerător în desiş. Slobozi un glonţ după dihanie, dar ştia că nu-l putea răni prea grav.

   Când căpitanul auzi cele povestite de fiul său, spuse

mânios:

  — Asta e prea-prea! Dar acum cel puţin putem trage nădejde că vom pune mâna pe Kunda acesta. De nimerit cred că ai nimerit, George şi nici gloanţele lui Petre nu şi-or fi greşit ţinta, astfel că crocodilul nu va putea să şi urmeze stăpânul atât de repede cum ar trebui.

  — Atunci ne-am putea lua acum după urmele sale - spuse George - dihania va fi lăsând cu siguranţă dâre de sânge.

  — Nu, pe întuneric nu mergem în desiş! se împotrivi căpitanul. În schimb vom pregăti acum ceva de mâncare, căci de dormit tot nu vom mai putea dormi. Ne strângem apoi lucrurile şi până la ziuă suntem gata de plecare.

  Aşa şi râmase.

  Când se lumina de ziuă, George fu cel dintâi în desişul unde se făcuse nevăzut crocodilul. Zări lămurit încă dârele de sânge pe care le lăsase dihania rănită. Probabil că gloanţele nimeriseră mai bine decât îşi închipuise.

  Tânărul se folosi de poteca pe care o croise el cu tovarăşii săi atunci când târâseră în desiş cadavrul tigrului. Nu ţinea seamă de camarazi, ştiind că ei îi vor urma.

  Ajunse curând la locul unde avusese loc lupta dintre crocodili. Hoitul tigrului nu mai era acolo. O dâră iată ducea spre o tufă mare şi George se luă după urma aceasta, deoarece presupunea că ducea la mlaştina în care sălăşluia, alături de ceilalţi crocodili şi uriaşul „Mugger".

  Era greu să-ţi faci drum printre crengile mlădioase, astfel că George se lăsă în patru labe şi se târî înainte. Mergea mai uşor acum, căci crocodilii croiseră un drum când târâseră prada.

ÎN MARE PRIMEJDIE.

   TIMP DE VREO CINCI MINUNTE George înaintă în felul acesta. Departe îndărătul său auzea din când în când, chemările camarazilor. Probabil că ei îşi croiau o potecă mai bună prin desiş că nici n-ar fi putut să se târască aşa cum făcea tânărul.

   Deodată, pe când tocmai întindea mâna dreaptă, George dădu cu ea în mlaştină. Ajunsese la ţintă, dar văzu îndată că nu era de nici un folos. Trupul său era încă în întregime între crengile unei tufe mari, prin care crocodilii îşi târâseră prada.

   Mai departe nu se putea târî, căci acolo începea terenul mlăştinos. Văzu înaintea lui o suprafaţă liberă, dar nu putea cuprinde cu privirea întinderea ei. Deoarece era împiedicat de ramuri atât pe dreapta cât şi pe stânga.

   Observă însă ceva care îl îndemnă să se dea repede înapoi. În faţa lui se stârni o mişcare uşoară sub pătura verzuie care acoperea mlaştina. Pe urmă ieşi la iveala un cap hidos din apa murdară, un bot uriaş se căscă şi cu greu îşi putu retrage George, în ultima clipă, braţul, care era cât p-aci să fie înhăţat de colţii grozavi ai reptilei.

   Nu era însă Mugger-ul aceia uriaş, cu toate că şi acesta avea o mărime respectabilă. Abia acum îi veni în gând lui George, că pe ultima porţiune a drumului nu văzuse dâre de sânge. Asta însemna că Mugger-ul apucase pe alt drum. Fără-ndoială că-l urmase pe stăpânul său, care de sigur că părăsea grabnic ţinutul mlăştinos.

   Se târî repede înapoi, până găsi un locşor între câteva tufe, unde putea sta ridicat. La vreo douăzeci de metri spre stânga lui, auzi glasurile camarazilor. El răspunse când tatăl său îl strigă, apoi iscodi cu luare-aminte în juru-i.

   Şi un zâmbet de bucurie îi lumină chipul. Văzu iarăşi câteva picături de sânge care duceau într-o tufă ce forma un unghi drept cu poteca pe unde merseseră crocodilii spre mlaştină.

   Se aplecă repede şi observă că ramurile puteau fi

despărţite cu uşurinţă.

   Acum nu mai avea nevoie să se aplece, putea să treacă de-a-n picioarele, fără să facă prea mult zgomot. Pentru a lăsa însă un semn camarazilor care îl vor urma îndată, frânse câteva crenguţe ale tufei. Nu se-ndoia că ei vor pricepe semnul acesta.

   Îndărătul tufei George dădu de o potecă îngustă, dar bine întreţinută. Cu siguranţă că pe acolo fugise Kunda cu crocodilul său.

   Tânărul porni repede înainte, în nădejdea că va ajunge curând din urmă crocodilul uriaş. Dârele de sânge care tot se mai vedeau, erau o dovadă că reptila era grav rănită. Astfel că nu putea alerga repede, cu atât mai mult cu cât pe uscat, crocodilii se mişcă greu.

   George auzi iarăşi îndărătul său chemarea căpitanului, dar de astă dată de departe. Răspunse, apoi porni iar înainte. Îşi ţinea în mână puşca; cu un glonţ bine nimerit putea culca la pământ crocodilul uriaş.

   Urmele de sânge începură să se rărească. Probabil că rănile dihaniei erau pe cale să se închidă.

   George se aplecă adânc, ca să caute alte urme ale Mugger-ului şi găsi întipăriturile ghearelor ascuţite, apoi nişte dungi lăsate pe pământ de coada monstrului.

   Iuţi pasul şi în cele din urmă terenul potecii se schimbă, devenind din ce în ce mai acoperit cu buruieni şi ierburi. Se şi lărgea în aceiaşi timp şi George presupuse că în curând va da de şoseaua veche care ducea la Musaffapur.

   Dacă nu ajungea până acolo crocodilul, atunci fireşte că greutăţile vor deveni mai mari şi va pierde mult timp cu căutarea urmelor.

   Pentru moment putea merge mai repede, căci urmele crocodilului se vedeau lămurit în ierburile înalte.

   Din când în când tânărul ajungea în luminişuri mici, pe care le străbătea repede. Poteca ducea aproape drept prin desiş şi numai pe alocuri se încolăcea în jurul trunchiului unui copac uriaş.

   Din nou ajunse George într-un luminiş mic. Aici creşteau buruieni şi ierburi înalte şi urma crocodilului era lesne de recunoscut. În vreme ce gonea prin luminiş, tânărul privea spre celălalt capăt, ca să vadă continuarea potecii şi asta era cât p-aci să-l prăpădească.

   Urma crocodilului ducea prin apropierea unul tufiş mare. Dacă George ar fi privit spre pământ, poate că ar fi scăpat cu bine; el, însă, tocmai descoperise iarăşi poteca şi căuta să nu piardă din ochi deschizătura îngustă.

   Deodată, pământul începu să-i fugă de sub picioare. Încercă să se dea repede înapoi, să se răsucească, astfel ca să poată privi iar în direcţia de unde venise - dar picioarele i se înnămoliră cu repeziciune. Intrase până la şolduri în clisa caldă, când începu să se zbată, întinzând mâinile. Puşca îi zbură departe, dat asta n-avea importanţă acum, căci el găsi cel puţin sprijin pentru mâini, chiar dacă nu erau decât nişte buruieni în formă de tufă.

   Pământul tare pe care s-ar fi putut salva era la vreo doi metri de dânsul şi el văzu lămurit acum că acolo începea mlaştina. Pătura aceasta amăgitoare nu putuse ţine decât vreo doi trei paşi, care fuseseră foarte uşori.

   Acum nu se mai putea libera singur, ci trebuia să aştepte ajutorul camarazilor. Începu îndată să strige şi, spre marea lui bucurie, căpătă îndată răspuns. Dar camarazii erau încă departe.

   Tânărul rămase liniştit. Ştia că o mişcare neatentă l-ar face să-şi piardă ultimul sprijin şi se va afunda din ce în ce mai adânc, înghiţit de nămol.

   Îl cuprinse iarăşi o furie nemărginită împotriva lui Kunda. Desigur că ticălosul acesta croise astfel poteca încât să treacă pe lângă mlaştina acoperită şi cel ce nu cunoştea asta trebuia să cadă în cursă.

   Întorcând uşor capul, George văzu lucind o apă negricioasă printre muşchiul de la suprafaţa.

   Îşi strigă iarăşi camarazii şi de data aceasta răspunsul lui Petre veni cam de la douăzeci de metri depărtare. Tânărul se linişti de tot, căci salvarea era aproape.

   Deodată auzi un zgomot care îl făcu să i se urce sângele în obraz. Şi zgomotul acesta venea din tufa de lângă dânsul; era hârşâitul pe care-l face pielea unui crocodil când se târăşte pe pământ.

   Puşca lui era departe, pistoalele la brâu, dar nu cuteza să-şi desprindă mâna din sprijinul pe care şi-l găsise, căci sar fi putut afunda cu totul, întoarse capul şi privi spre tufă. Da, aşa era:

   0 pereche de ochi reci luceau acolo, apoi un bot enorm îşi făcu loc printre crengi - crocodilul uriaş stătea lângă el, părând că-l priveşte cu satisfacţie, ca şi cum ar şti că prada nu-i mai poate scăpa.

   Căpăţâna hidoasă mai era la cel mult doi metri, ascunsă încă pe jumătate sub frunziş. Dar dihania se apropia tot mai mult, cu o încetineală care-l înnebunea pe George.

   1 se părea ca reptila vrea să se joace cu el, ca pisica cu şoarecele.

   Privi cu furie la căpăţâna înfiorătoare, apoi văzu, cu bucurie, că gloanţele sale din noaptea trecută nimeriseră bine. Găurile se vedeau lângă nas şi ceva mai sus, deasupra ochiului. Poate că, din pricina rănilor, crocodilul nu mai avea atâta poftă de atac. Şi furia lui George se potoli foarte repede şi abia acum îşi dădu seamă că ar fi fost pierdut dacă fiara ar fi desfăşurat iuţeala ei obişnuită.

   „Mugger"-ul rămase liniştit locului şi privi ţintă la George. Viteazul tânăr ştia că Petre se va ivi peste câteva clipe, îşi aţinti privirea în ochii crocodilului şi stătu fără să se mişte, ca să nu întărâte cumva dihania.

   Dar după câteva clipe „Mugger"-ul începu iar să înainteze, târâş. Deschise botul însângerat, ca şi cum ar fi vrut să-i dea de înţeles tânărului că-l aşteaptă.

   Însă George se bucură văzând că două gloanţe găuriseră falca de sus. Astfel se explica sângele care umplea botul fiarei.

   Eroul nostru scoase acum un ţipăt puternic, vrând să i dea de înţeles lui Petre că se află în mare primejdie şi pe de altă parte să sperie întrucâtva dihania. Şi izbuti, căci credinciosul Petre răspunse din apropiere, iar crocodilul se opri brusc şi închise, speriat, botul.

   După câteva clipe Petre se şi ivi. Văzu numaidecât situaţia primejdioasă în care se afla George; nu zări însă crocodilul, deoarece acesta stătea nemişcat şi făcea impresia unui trunchi de copac doborât de furtună.

   Petre îşi sprijini puşca de o tufă din apropiere, privi cercetător în juru-i, apoi luă o creangă mare şi păşi cu băgare de seamă spre marginea mlaştinii. Întinse craca spre George, dar când tânărul vru s-o apuce, crocodilul se trezi din nemişcarea sa.

  Se târî puţin înainte şi căscă iarăşi botul lui grozav. Abia acum zări Petre dihania şi speriat, se dădu îndărăt cu o jumătate de pas. George însă înhăţase creanga şi o ţinea strâns, cu puterea disperării.

  În felul acesta, Petre, care nici nu simţea greutatea, îl trase niţel din apropierea primejdiosului duşman. Cu mâna dreaptă tânărul se prinse acum de altă tufă, mai trainică şi când auzi lângă dânsul loviturile de labă ale crocodilului, îi strigă lui Petre:

  — Împuşcă-l.... Lasă creanga jos... voi ieşi eu singur afară!

  Uriaşul îşi dădu seamă că aceasta era singura cale ca să şi salveze odorul. Puse repede creanga la pământ, scoase pistolul, ţinti scurt, apoi descărcă două gloanţe în reptilă.

  În vremea asta, George izbuti să se tragă până la marginea mlaştinii, cu ajutorul crengii. Cu mâna stângă se ţinu bine, cu cealaltă scoase pistolul şi se-ntoarse pe jumătate.

  În iritarea lesne explicabilă de care fusese cuprins, Petre nu ochise atât de bine, crocodilul se aruncă înainte şi începu să se zvârcolească în apropierea lui George, în apa negricioasă a mlaştinii.

  Tânărul se afla încă în mare primejdie, căci botul enorm ai reptilei se deschidea şi se închidea numai la câţiva centimetri de dânsul.

  Trebuia să iasă cât mai repede din mlaştină - dar înainte de a face asta goli încărcătorul pistolului drept în botul ameninţător al crocodilului. Apoi, cu o străduinţă supraomenească, Se săltă în sus. Petre se aplecă repede, îi apucă de haină pe tânăr şi-l smuci cu atâta putere afară, încât îl făcu să zboare pe pământul tare.

  George se ridică îndată de jos şi puse mâna pe puşca lui, care se afla chiar acolo. Se-ntoarse pe urmă spre mlaştina în care se zvârcolea crocodilul. Apa ţâşni cât colo, apoi dihania îşi adună puterile pentru ultima oară.

  Deodată, botul hidos din care sângele ţâşnea, se ivi la marginea mlaştinii; labele dinainte ale reptilei se înfipseră în pământul tare şi, în clipa următoare trupul uriaş ieşi din apă, ea să se năpustească asupra celor doi camarazi.

  Petre şi George săriră repede în lături, printre dânşii trecu crocodilul, dar apoi puşca tânărului detună.

  Cu toate că fusese nevoit să tragă repede, George nimeri bine şi rezultatul se arătă pe dată, ca lovit de trăsnet crocodilul rămase pe loc. Cei doi tovarăşi avură timp să se salveze din apropierea primejdioasei cozi şi abia după aceea crocodilul începu să se lupte cu moartea. Glonţul tânărului zdrobise ceafa dihaniei.

  Răsuflând uşurat, eroul nostru întinse lui Petre mâna şi, strângându-i-o cu putere, zise:

  — Şi de data asta mă aflam la un pas de moarte. Îţi mulţumesc, Petre. Acum hai să mergem mai departe, căci Kunda e liber încă şi trebuie să-l punem cu botul pe labe.

  Vrednicii camarazi nu mai avură nevoie, însă să caute mult. Deodată răsună în apropierea lor un ţipăt sălbatic, neomenesc. Indianul misterios cu ochii galbeni stătea acolo şi se holba la crocodilul ucis.

  În clipa următoare scoase fulgerător un pumnal din buzunarul vestmântului său şi, cu un ţipăt înfiorător, se năpusti spre George. Atacul fu atât de repede încât tânărul nu mai avu răgazul să scoată celălalt pistol. Izbuti, însă, cu ţeava puştii sale, să dea în lături braţul cu care indianul ţinea pumnalul. Apoi detună o împuşcătură.

  Văzându-l pe George al său într-o primejdie atât de mare, Petre Uriaşul îşi redobândise pe dată stăpânirea de sine. Ţinti o singură clipă şi odată cu glonţul care porni, misteriosul „zeu al crocodililor" - căzu grămadă la pământ. Glonţul îi găurise fruntea.

  Era mort! George privi îngândurat la el şi zise:

  — La drept vorbind, asta a fost o moarte prea uşoară pentru monstrul acesta cu chip de om. Dar e bine şi aşa, bietele victime sunt cel puţin răzbunate.

  În curând se iviră camarazii şi când Gopa văzu cadavrul lui Kunda, păru că devine dintr-o dată alt om. Ajută cu vrednicie la jupuirea crocodilului uriaş, a cărui piele George ţinea neapărat s-o ia cu dânsul.

   Kunda fu îngropat într-o groapă puţin adâncă. N-aveau decât să-i dezgroape şacalii şi hienele, căci nu meritase alt mormânt.

   În cursul după-amiezii camarazii ajunseră la Musaffapur. Căpitanul se duse îndată la poliţie şi descrise într-un proces- verbal semnat de el grozava aventură cu indianul criminal.

   Poliţaiul englez îi mulţumi călduros. De multă vreme aflaseră autorităţile despre năzdrăvăniile acestui „sfânt al crocodililor", dar nu găsiseră nici o urmă, ca să poată da de el. Ca semn de recunoştinţă el făgădui că se va îngriji cat va putea mai bine de păstrarea blănurilor ursului şi tigrului, precum şi a pielei crocodilului. Când camarazii se vor înapoia din lăuntrul ţarii, vor găsi trofeele acestea la Calcutta.

   Peste noapte rămaseră la Musaffapur ca oaspeţi ai şefului poliţiei, care se îngriji să le înnoiască proviziile de merinde şi muniţie.

   A doua zi dimineaţă porniră mai departe spre ţara prinţului Ghasna, vechiul lor prieten.

   Şi George se bucura din inimă de revederea eu frumoasa Sanja.

SFÂRŞIT

Volumul 119

BANDITUL JIM RANDLE

   STATUIA FURATA.

   LA UN POPAS ÎN DRUM SPRE ŢARA prinţului Ghasna, pe o noapte frumoasa, doctorul Bertram stătea de veghe împreuna cu George şi ca să le treacă timpul mai uşor, urma cu povestirea aventurilor sale din tinereţe:

   — Fui trezit dintr-un somn adânc. Deşteptarea aceasta mi se păru un vis înfiorător, chinuitor. Simţeam doua mâini aspre şi uriaşe care-mi strângeau gatul cu o putere grozava. În clipa următoare ma trezi de-a binelea căci dibuind cu degetele întâlnii braţe străine, tari şi musculoase. Răsuflarea mi se opri, începui să-mi pierd cunoştinţa, căci strânsoarea devenea tot mai nemiloasă.

   Începui să mă zvârcolesc, înhăţai cele două braţe şi încercai să le îndepărtez de mine. Dar puterile mă părăsiseră aproape, din pricina atacului viclean şi nu izbutii să mă liberez din grozava strânsoare.

   Simţeam că mi se apropie sfârşitul... Cu puterea disperaţii mă mai zvârcolii de câteva ori, văzui deodată lumină vie sfâşiind întunericul, simţii strânsoarea slăbind, auzii un strigăt înăbuşit, zgomotul câtorva sărituri. apoi mă ridicai cu greu.

   — Oh, Masser Bertram sănătos! auzii glasul credinciosului nostru Pongo. Veniţi repede la Masser Farrow!

   Mă ridicai cu anevoie. Clătinându-mă pe picioare făcui câţiva paşi, gata să mă prăbuşesc. Adunându-mi însă puterile, învinsei slăbiciunea, căci cuvintele lui Pongo îmi deşteptară îngrijorarea pentru Marian. Zadarnic încercai însă s-aprind lumina electrică - (Otue, oraşul din deşert, în care ne aflam, avea uzină electrică) - cablul trebuia să fi fost tăiat.

   Dar lampa de buzunar pe care o aprinse Pongo îşi trimise lumina spre patul lui Marian şi. cu un ţipăt nearticulat mă repezii într-acolo, căci prietenul meu zăcea nemişcat, cu chipul schimonosit şi vânăt.

   „Să-l fi gâtuit oare misteriosul vizitator nocturn?"

   Îl zgâlţâii. Dar braţul lui recăzu moale pe pătură. Zadarnic căutai să-i prind respiraţia - Marian părea să fie mort.

   N-aş putea descrie ce-am simţit în clipele acelea. Aş fi vrut să răcnesc - statui însă ca împietrit câteva clipe, căci nu-mi puteam închipui ca bunul şi credinciosul meu prieten, să fi fost ucis în chip atât de grozav.

   Pongo mă smulse din toropeală:

   — Aduc repede ajutor, Masser Bertram. Masser Farrow nu va fi mort.

   Pusese mâna pe inima lui Marian şi-mi făcu un semn din cap. În clipa următoare dădui buzna spre uşă. Trebuia să fi fost foarte târziu, căci hanul era cufundat în tăcere adâncă. Deschisei repede uşa şi ieşii în stradă, în care ardeau câteva becuri.

   Avui noroc, căci la câţiva paşi înaintea mea mergeau câţiva poliţişti. În toată graba le povestii întâmplarea şi întrebai de adresa celui mai apropiat medic. Imediat unul din poliţişti, care ne văzuse la comisarul de serviciu, se oferi să-l aducă pe medicul de circumscripţie, doctorul Williat. Celălalt se duse să-l înştiinţeze pe comisar, pentru ca să pornească imediat oameni în urmărirea atentatorului.

   Alergai înapoi la han, unde-l găsii pe patron, care fusese trezit de zgomot. Îi împărtăşii şi lui ce se întâmplase.

   — Dumnezeule sfinte! exclamă el. Atunci să ştii că ticălosul criminal o fi tăiat cablul electric. Se pare că lumina nu funcţionează în toată casa. Mă duc să cercetez în primul rând tabloul de siguranţe.

   Porni, dibuind, dea lungul coridorului, în vreme ce eu alergai în odaia lui Marian. Acolo mai ardea lampa de buzunar pe care Pongo o pusese pe masa de lângă pat.

   Credinciosul negru se îndeletnicea cu însufleţire să mişte braţele lui Marian, ca să pună în funcţiune plămânii. Eu luai repede un prosop, îl muiai în apă şi-l pusei pe inima prietenului meu.

   Deodată se aprinse becul electric, stinsei lampa de buzunar, apoi pipăii pulsul lui Marian. Dar mă speriai grozav, căci nu-l putui simţi.

   — Pongo, e mort! exclamai, în prada unei spaime nebune.

   Uriaşul clătină capul şi, fără să se întrerupă, zise:

   — Inima de la Masser Farrow bate, Pongo aude.

   Afirmaţia asta îmi dădu puţină speranţă, căci ştiam că credinciosul negru nu vorbea niciodată în vânt. Apoi, însă, iarăşi mă cuprinse spaima; fireşte, se putea să fi simţit bătăile inimii lui Marian, dar se putea ca acestea să fi fost ultimele.

   Văzând chipul ca de mort al prietenului meu, mi se strângea inima. Din trăsăturile-i schimonosite rânjea doar moartea nemiloasă.

   Paşi grei pe scară mă smulseră din durerea mea. Deschisei repede uşa şi văzui un bărbat mai în vârstă, îndărătul căruia se ivi un poliţist cu un aparat mare.

   — Doctor Williat! se prezentă civilul. Mi s-a spus că domnul

Farrow a fost gâtuit. Să tragem nădejde că nu viu prea târziu. Pentru orice eventualitate, am adus un aparat de oxigen.

   — Nu-i mai simt pulsul - zisei eu, zdrobit - dar Pongo al nostru susţine c-a auzit inima bătând.

   — Hm... făcu medicul, îndreptându-se spre pat. N-am încotro, trebuie să folosesc aparatul.

   Pongo făcu loc doctorului, care ridică întâi pleoapele lui Marian, apoi se aplecă peste dânsul, înălţând din umeri. Puse stetoscopul la inimă şi lipi urechea.

   În vremea asta eu eram torturat de chinuri grozave. În cele din urmă medicul se ridică şi zise:

   — Trebuie să încerc să stimulez activitatea foarte slabă a inimii. Dar nu pot susţine cu hotărâre că voi avea succes. Oricare altul ar fi murit până acum. Prietenul d-tale însă are o constituţie de fier, aşa că trebuie să nădăjduim.

   Umplu o siringă mică şi goli conţinutul ei în braţul lui Marian. Apoi ascultă iarăşi inima şi după câteva minute zise, bucuros:

   — Bătăile au devenit mai puternice, acum trebuie pus în funcţiune aparatul de oxigen.

   Se scurse o jumătate de ceas chinuitoare, apoi Williat luă acoperitoarea de pe faţa lui Marian şi întorcându-se spre mine, zise radiind de bucurie:

   — Domnule Bertram, prietenul d-tale e salvat.

   Într-adevăr, Marian avea acum chipul liniştit, iar pieptul îi sălta. Deodată deschise ochii, privi mirat în juru-i şi se ridică brusc.

   — Ce s-a întâmplat? exclamă el. Robert, ce este?

   — N-ai băgat de seamă c-ai fost gâtuit? întrebai, la rândul meu.

   Dintr-o săritură Marian fu jos din pat. Se clătină pe picioare în

primul moment, dar îşi adună repede toate puterile, aşa că nu mai fu nevoie să-i sărim în ajutor.

   — Adevărat! strigă el, în culmea agitaţiei. Mă trezisem din somn şi mă simţii strâns de gât, dar nu mă mai putui elibera şi pierdui cunoştinţa. Cum am fost salvat?

   — Cu siguranţă că individul care a pătruns în odaie credea că ai şi murit - zisei eu - căci a venit la mine şi a încercat să mă gâtuie. Şi ar fi izbutit, dacă nu ar fi venit Pongo în ultima clipă.

   — Pongo a auzit zgomot - interveni credinciosul uriaş, care locuia în odaia alăturată - Masser Farrow stă liniştit de tot, dar la Masser Bertram zgomot de luptă. Pongo repede la lampa de la Masser Farrow, vede negru mare gâtuie Masser Bertram, dar fuge repede când vine Pongo.

   — Un negru! făcu Marian, agitat. Să fie oare Cafrul Şewa, pe care l-am prins abia ieri împreună cu Joe Randle? Cine altul ar putea avea aici interes să ne omoare? Trebuie să văd imediat dacă statuia mai e la locul ei.

   Se aplecă repede şi trase de sub pat raniţa în care pusese preţioasa statuie. O desfăcu cu înfrigurare, apoi exclamă:

   — E încă aici. Zău nu mai pricep! Dacă a fost Şewa, nu putea să fi venit decât pentru statuie. Foarte ciudat!

   — Probabil că n-a mai avut timp s-o ia, pentru că un zgomot pe care l-oi fi făcut eu în somn, l-a îndemnat să intre în odaia mea, ca să mă gâtuie - zisei - apoi a fost stânjenit de Pongo şi a trebuit să renunţe la furt.

   — Să ştiţi că aşa a fost - încuviinţă Marian - îndărătul acestei chestii trebuie să fie blestemata acela de Joe Randle şi ei i o fi de ajuns deocamdată dacă ne-o crede morţi. Pe statuie pune ea mâna pe urmă. Să dăm de veste îndată comisarului să inspecteze închisoarea.

   — Un poliţist s-a şi dus la poliţie şi cred că va veni îndată cu comisarul - zisei eu - aha, se şi aud paşi grăbiţi pe scări. El o fi.

   În clipa următoare uşa fu deschisă brusc şi comisarul dădu buzna înăuntru. Agitat, veni spre Marian, cu mâinile întinse.

   — Mă bucur din toată inima, domnule Farrow, că atacul acesta criminal a dat greş - zise el - şi dl. Bertram s-a găsit şi el în mâinile acestui ucigaş? Nădăjduiesc că-l voi înhăţa repede; am şi trimis oamenii mei după el. Dacă se mai află în oraş, nu mai poate ieşi, căci am pus pază la toate străzile care duc afară din oraş. Afară de asta, patru grupuri de soldaţi patrulează în jurul oraşului. Peste trei ceasuri se luminează de ziuă şi atunci îl prindem cu siguranţă.

   — Domnule comisar, e mai bine să mergem cât mai repede la închisoare - spuse Marian - Pongo al nostru a stabilit că criminalul era un negru înalt. Mă gândesc să nu fi fost Cafrul Şewa, pe care l- am prins ieri. Ascultă ce-ţi spun eu. O fi fugit cu Joe Randle aceea.

   — Asta ar fi frumos! exclamă comisarul. Dar nu cred... e cu neputinţă! Nu, nu, paznicii sunt oameni de încredere şi în număr destul de mare. Am pus într-adins oameni mai în vârstă, căsătoriţi, căci Joe Randle e ispititoare, nevoie mare.

   — Asta înseamnă că ai avut acelaşi gând ca mine şi anume: că ea a fugit cu sprijinul unui paznic - zise Marian - dar cu toată prevederea d-tale, mai bine să cercetăm la închisoare.

   Marian aşeză la loc statuia în raniţă, pe care o vârî sub pat. Apoi pornirăm cu toţii la închisoare. Hangiul ne făgădui că va sta la pază cu servitorul său, o corcitură, până ne vom înapoia.

   La închisoare ne aştepta, însă, o surpriză foarte mare. Paznicii ne asigurară cu toţii că nu băgaseră de seamă nimic suspect, iar cei doi arestaţi noii, Cafrul şi fata, stăteau liniştiţi sub păturile lor, după cum se constatase la ultimul rond, în urmă cu o jumătate de ceas.

   Furăm conduşi la celulele lor. Când uşa grea a celei dintâi celule fu deschisă, Joe Randle se ridică din aşternut, căscând şi întrebă:

   — Ce s-a întâmplat? Nici de dormit nu se mai poate dormi în linişte?

   Apoi ne băgă în seamă pe noi şi zise, batjocoritor:

   — Ah, probabil că domnii vor să se încredinţeze că mai sunt aici. Întrebarea e numai; cât voi mai fi?

   — Foarte adevărat - răspunse comisarul - prea mult nu vei rămâne în celula asta. Peste câteva ceasuri se va da sentinţa şi nu vom zăbovi mult cu executarea ei.

   — Nu eşti deloc galant! zâmbi fata. D-tale personal nu ţi-am făcut doar nimic.

   Comisarul mormăi ceva neînţeles, apoi părăsirăm celula.

   În cea alăturată îl găsirăm pe Cafru, dormind.

   — Nu mai pricep nimic! zise Marian, mirat.

   — Aş fi putut jura că Şewa acesta a făptuit atentatul ciudat!

   — Pongo crede Şewa fost la Masser Bertram, se amestecă în vorbă uriaşul.

   — Dar asta nu se poate! protestă comisarul.

   — Aţi văzut cu toţii că se afla în celulă şi de acolo nu poate intra şi ieşi după plac.

   — Dacă Pongo crede că Şewa a fost în odaia prietenului meu, atunci să ştiţi că aşa şi este - spuse Marian, cu hotărâre - te-aş ruga, domnule comisar, să întăreşti paza la închisoare!

   — E dublată - răspunse poliţistul - şi e cu desăvârşire exclus ca Şewa să fi ieşit din celulă. În definitiv mai sunt şi alţi Cafri cu mutra lui.

   — Eu totuşi cred că el a fost - zise Marian, clătinând capul - până la ziuă eu nu mă mai culc, ci voi sta de veghe.

   Ne îndreptarăm spre hotel, după ce comisarul ne făgădui să pună pază îndoită în faţa casei, ca să împiedece o repetare a atacului. Ne mai făgădui că în zorii zilei va veni să ne ia, ca să luăm parte şi noi la urmărirea agresorului.

   Merserăm încet, mai stăturăm câtva timp de vorbă cu comisarul, într-o stradă lăturalnică, la vreo cincizeci de metri de hanul nostru, apoi ne luarăm rămas bun şi pornirăm înainte.

   Deodată o umbră alunecă pe lângă noi - o umbră mare, lată - fără să facă cel mai uşor zgomot. În treacăt mi se păru că zăresc doi ochi lucitori şi dinţi albi - apoi fantoma aceasta se pierdu în

întuneric.

   — Hai, repede! exclamă Marian. Am presimţirea că s-a întâmplat o nenorocire.

   Alergarăm spre han, a cărui uşă o văzurăm deschisă. Marian îl strigă pe hangiu, dar nu răspunse nimeni.

   Un simţimânt de teamă puse stăpânire şi pe mine şi urcai în fugă scara, în urma lui Marian. Uşile odăilor noastre erau deschise de perete, lumina electrică ardea şi în prag zăcea nemişcat hangiul.

   Pe când noi ne aplecarăm deasupra lui, Pongo intră în odaia lui Marian.

   — Ah, aici zace corcitura! Strigă apoi prietenul meu - şi uite şi raniţa mea. Robert, statuia a fost furată! Pongo, spune celor doi paznici din faţa casei să-l aducă repede pe comisar.

   — Pongo urmăreşte negru înalt - spuse uriaşul - Pongo crede cunoaşte la el.

   Dădu buzna pe scară în jos. În vremea asta eu ridicai niţel capul hangiului şi o umflătură enormă la tâmpla stângă îmi dovedi că fusese doborât cu o forţă brutală. Nici nu era de gândit să-l readucem imediat la viaţă, de aceea îl apucai de subţiori şi-l târâi în odaie, ca să-l aşez pe pat.

   Marian, care stătea îngenunchiat lângă corcitură, se ridică repede să-mi ajute şi după ce aruncă o privire la tâmpla hangiului, zise:

   — Aha, aceeaşi lovitură ca la celălalt! Şewa ăsta trebuie să aibă o putere de uriaş, căci nu s-a folosit de nici-o armă ci numai de pumnul său.

   — Ce, Şewa?! făcui eu, aiurit, în vreme ce mă aplecai asupra corciturii. Ce spui tu e cu neputinţă, Mariane. Cât e de când l-am văzut în celulă?

   — Nu uita, însă, că am mers foarte încet pe drum şi-apoi am mai stat de vorbă cu comisarul, la un colţ de stradă. De răgazul acesta scurt s-a folosit Cafrul ca să vină să ia statuia.

   El a fost umbra aceea neagră pe care am întâlnit-o mai adineauri.

   — Dar asta e cu desăvârşire exclus, Mariane. Cum putea să fi ieşit atât de repede din închisoare?

   — Prin mijlocirea unui paznic, fireşte. Îmi cam închipui eu cum s-au petrecut lucrurile şi mă voi duce îndată cu comisarul acolo, ca să-l demasc pe vinovat. Cu tot întunericul Pongo l-o fi recunoscut pe Cafru şi probabil că acum îl urmăreşte. Ah, uite că se trezeşte corcitura!

   Uriaşul deschise ochii, privi ţintă la noi, apoi se ridică. Îşi duse

mâna la cap, gemând şi zise:

   — Ce s-a întâmplat, domnilor? Stăteam de pază... stăpânul aici sus la scară, eu pe gang, ca să observ curtea. Auzii deodată o bufnitură, scârţâitul uşilor de la odăi şi am dat fuga într-acolo. Un negru stătea în genunchi în faţa patului şi când mă văzu, se aruncă asupra mea. După aceea nu mai ştiu ce s-a petrecut.

   — Te-a cam boxat - zise Marian - şi ai avut noroc că nu avea vreo armă la el. Noi am fost jefuiţi cu prilejul acesta. Îngrijeşte de stăpânul d-tale, noi ne ducem după hoţ. Haide Robert!

   Când ieşirăm pe uşă, ne pomenirăm cu comisarul.

   — Aţi fost jefuiţi, domnule Farrow? strigă el, agitat. Atunci nu poate fi Şewa ăla.

   — Eu totuşi cred că Şewa a fost - îi tăie vorba Marian - să mergem repede la închisoare!

   Ajunserăm curând acolo şi intrarăm la postul de gardă. Marian rămase în prag, îi măsură pe paznici din creştet până-n tălpi şi întrebă pe comisar:

   — Oamenii aceştia au fost schimbaţi de curând?

   — Nu, domnule Farrow, schimbul are loc abia peste o jumătate de ceas.

   — Atunci omul pe care-l caut trebuie să fie pe coridor - spuse prietenul meu şi străbătu încăperea.

   Deodată uşa care dădea pe coridor fu deschisă brusc şi în clipa următoare detunară câteva împuşcături. Gloanţele şuierară pe lângă noi şi imediat trăsei revolverul.

   Slobozii un glonţ, două şi rezultatul nu întârzie: un ţipăt sălbatec pe gang, apoi Marian se năpusti înainte, se auzi o bufnitura grea şi prietenul meu târî un trup în camera corpului de gardă. Ăsta e individul - zise el, calm - el a ajutat arestatului la fugă.

   — Halgers? făcu comisarul, aiurit. Asta nu-mi pot închipui. E doar de atâta vreme la noi şi a fost un slujbaş harnic şi vrednic de încredere. Uite că acum îmi aduc şi eu aminte că anul acesta au dispărut în chip misterios doi arestaţi. Făceau şi ei parte din banda lui Jim Randle.

   — Atunci paznicul a fost mituit de ei şi cu siguranţă că stă în legătură cu banda de mai mult timp - zise Marian - e căsătorit?

   — Da, însă nevasta l-a lăsat acum vreo doi ani. Pe atunci începuse să urască femeile şi tocmai de asta l-am pus să păzească fata.

   — Cine ştie ce surprize vom avea când s-o trezi! spuse Marian. Cred că ai pus lupul să păzească oile, domnule comisar. Glonţul prietenului meu i-a zdrobit umărul drept, cu toate astea e mai

bine să-l legăm, căci pare să fie foarte primejdios.

   La un semn al comisarului, doi gardieni îl dezarmară pe colegul lor de până atunci şi-i puseră cătuşe la mâini.

   Ieşirăm pe coridor. Un paznic cu o legătură mare de chei ne însoţi. Când deschiserăm celulele celor doi arestaţi, le găsirăm goale...

   — Asta nu pricep! strigă comisarul, furios.

   — Halgers nici n-a avut cheile când a făcut rondul. Cum putea să fi deschis celulele?

   — Aflăm noi îndată şi asta - spuse Marian - hai înapoi la postul de gardă, domnule comisar!

   II.

   UNDE E PONGO?

   CÂND SE TREZI, Halgers făcu o mutră foarte acră, căci se părea că-l doare rău de tot capul, de pe urma loviturii primită de la Marian. Zărindu-ne însă pe noi, chipul i se schimonosi într-un rânjet batjocoritor.

   — Halgers, sunt foarte dezamăgit de ce ai făcut - spuse comisarul - aş fi pus mâna-n foc pentru dumneata. Cum de ţi a dat în gând să faci aşa ceva, omule?

   — Nu ştiu, domnule comisar - rânji celălalt - trebuie să mi fi pierdut capul. Nu ştiu de ce am tras în camera corpului de gardă. Zău nu ştiu.

   Comisarul ne privi înmărmurit şi nici eu nu ştiam ce să cred.

   Dar Marian izbucni în râs şi zise:

   — Halgers, pe mine nu mă poţi înşela. Eu pun rămăşag că găsesc la dumneata alte chei de la cele două celule. Şi drumul pe care au fugit arestaţii ţi-l voi spune îndată. Te-aş ruga însă, să-mi răspunzi la o întrebare: ce slujbă îndeplineşte la Jim Randle soţia d-tale, despre care se spune că te-ar fi părăsit? I-ai lăsat-o banditului ca amantă?

   Privii uimit la Marian, căci nu-mi puteam lămuri întrebarea lui. Dar în curând aveam să fiu lămurit.

   Halgers îşi înălţă trupul şi strigă furios:

   — Ce, soţia mea, amanta lui? O să le răsucesc gâtul la amândoi. Ea face mâncare şi îngrijeşte de fată.

   — Aşa, va să zică! râse Marian. Asta vroiam să ştiu numai. Căci întrebarea mea, dragă Halgers, n-a fost decât o momeală; habar n-aveam că soţia d-tale se află la Randle. Abia acum câteva minute am aflat de la comisar că te-a părăsit.

   Halgers spumega de furie şi-l împroşcă pe Marian cu un potop de înjurături, dar nu izbuti să îndepărteze zâmbetul de pe buzele prietenului meu.

   — Dar cum ai putut bănui asta? întrebă comisarul, înmărmurit. Mie nu mi-ar fi dat în gând niciodată.

   — Să vezi cum: am băgat de seamă că Joe Randle avea nişte marafeturi drăguţe la tunica ei bărbătească - lucru ce n-ar fi atras atenţia nimănui, dar eu sunt obişnuit să nu trec cu vederea nici cele mai neînsemnate nimicuri. Broderiile acelea nu puteau fi făcute decât de o mână femeiască dibace, ceea ce m-a făcut să bănuiesc că mama ei o fi trăind încă. Dar atunci nu-mi lămuream cum de o lăsa pe fată să-şi facă de cap, străbătând Africa de Sud şi mi-am spus că nu se putea să mai aibă mamă. Ea însăşi, fata, nu ar fi putut face broderiile acelea, căci se pricepea mai bine să mânuiască revolverul decât acul. De aceea mi-a venit în gând că ar putea fi vreo legătură între fată şi femeia lui Halgers - asta când mi-ai istorisit d-ta că ea şi-a părăsit bărbatul acum doi ani.

   — Minunat! exclamă comisarul, cu sinceră admiraţie. Halgers, ţi-ai încheiat cariera! Îmi pare rău, dar n-am încotro. Vrei să mărturiseşti sau îl laşi pe domnul Farrow să ghicească şi restul?

   — N-are decât să ghicească! izbucni gardianul, furios. Eu nu mai spun nimic. Am pierdut partida, dar lasă că-i bine!

   — Pune să fie perchiziţionat - zise Marian - şi să vezi că vom găsi cheile duplicat de la celule. Şi fac prinsoare că la locuinţa lui se găsesc chei pentru toate celulele şi uşile închisorii.

   Doi oameni îl scotociră îndată pe noul arestat şi scoaseră din buzunarele sale trei chei. Comisarul le privi şi exclamă:

   — Astea sunt cheile de la cele două celule şi.. Dumnezeule!... cum a ajuns la asta?. Cheia aceasta e de la poarta mică din dos! E închisă totdeauna în casa de fier de aici şi rezerva n-o are decât judecătorul, în locuinţa lui.

   — Uite că ştim deci pe unde au fugit arestaţii - zise Marian - trebuie să le fi dat drumul odată, cel puţin Cafrului, care urma să ne jefuiască şi să ne gâtuie. Văzând că nu i-a reuşit, s-a întors repede înapoi şi a intrat iar în celulă. Apoi, după ce am făcut cercetări, au fost liberaţi repede şi Cafrul i-a doborât la pământ pe hangiu şi servitorul său, după care a luat statuia. Ne-am întâlnit cu el încă înainte de a ajunge la hotel, dar n-am ştiut ce s-a întâmplat, când a alunecat ca o umbră pe lângă noi.

   — Asta înseamnă nenoroc! scrâşni comisarul. Să-l ai pe hoţ în mână şi să-l scapi! Slabă nădejde să-l mai găsim acum!

   — Eu pun rămăşag pe ce vrei că vom da totuşi de el - zâmbi Marian - şi trebuie să ne despărţim imediat de d-ta, ca să nu pierdem prea multă vreme. Acum vom merge repede la hotel, ca să ne luăm lucrurile, după aceea vom părăsi oraşul pe la sud-vest. Am auzit că banda lui Jim Randle locuieşte în ţinutul Nama, aşa că într-acolo trebuie să mergem.

   — Eu v-aş sfătui, însă, să porniţi mai întâi direct spre apus - zise comisarul - căci aşa or fi făcut şi fugarii. Pe acolo daţi îndată în stepa străbătută de fluviul Oas, apoi vă îndreptaţi spre sud vest şi n-aveţi nevoie să vă temeţi de lipsă de apă.

   — Sfatul d-tale nu e rău - răspunse Marian - vom merge, deci, spre apus.

   Comisarul stărui să ne însoţească la hotel, unde trebuia să încheie un proces-verbal cu privire la a doua vizită a Cafrului.

   Îl găsirăm pe hangiu pe picioare, numai că se plângea de dureri de cap şi-l înjura de zor pe Şewa.

   Ne luarăm rămas bun, eu mă încărcai, pe lângă raniţa mea, cu cea a lui Pongo, Marian luă suliţa uriaşului, apoi părăsirăm hotelul şi pornirăm spre apus.

   — Aş vrea să ştiu cum ne va da de veste Pongo - zisei eu, în drum - n-ar fi fost mai bine să fi aşteptat la hotel înapoierea lui?

   — Nu - răspunse Marian, cu hotărâre - Pongo va şti că-l urmăm şi sunt sigur că îndată ce se va lumina de ziuă vom găsi urme de- ale lui, care ne vor arăta drumul.

   — Numai de n-ar cădea într-o cursă! zisei îngrijorat. Şewa ăla e un individ foarte primejdios. Gândeşte-te numai cum l-a doborât pe servitorul ăla uriaş la hotel! Chiar Pongo va avea de furcă cu el, mai cu seamă dacă va da o mână de ajutor şi Joe Randle. E drept că Pongo al nostru l-a biruit odată, cu toate astea sunt neliniştit.

   — Pentru Pongo nu trebuie să-ţi fie teamă - râse Marian - dar hai să mergem mai încet, căci se poate ca ei să fi şi cotit spre sud- vest. Slavă Domnului că mai avem două burdufe pline cu apă, care ne-ar ajunge pentru o bună bucată de drum.

   — Afară de asta, cică ar mai fi puţuri de apă, deoarece ne şi apropiem de stepă - zisei eu - a, uite că se luminează de ziuă - mai devreme decât ne aşteptasem.

   — Da, se pare că ceasornicele noastre nu mai merg bine. O fi din pricina furtunii de nisip. Aşa, acum să privim puţintel ca să vedem ce e în jurul nostru!

   Marian scoase un ochean şi cercetă cu luare-aminte ţinutul de jur-împrejur. Clătină apoi capul, privi câtva timp spre nord-vest, lăsă ocheanul jos şi zise:

   — Nu se vede nimic. Trebuie, deci, să mergem încetişor mai departe, să luăm însă direcţia ceva mai spre Sud.

   — Dar ce-ai descoperit colo, spre nord-vest? întrebai. Te-am văzut privind mai mult timp într-acolo.

   — Sunt nişte vulturi care aşteaptă vreun hoit, răspunse prietenul meu.

   — Aşteaptă? făcui mirat. Atunci animalul nu e mort încă?

   — Ba mort e el - râse Marian - dar îmi dau cu gândul că un leu a doborât acolo vreun animal şi mai veghează asupra stârvului.

   Mă cuprinse un simţimânt de nelinişte, neînţeles. Fără voie mă gândii la Pongo. Să zacă el oare acolo, grav rănit?

   — Mariane, mă duc într-acolo! zisei cu hotărâre. M-a cuprins deodată teama că Pongo al nostru ar fi în locul acela. Dacă vrei, poţi merge în vremea asta spre nord-vest - te-oi ajunge eu din urmă.

   — Pongo? făcu Marian, mirat. Mai ştii păcate, se poate să nu greşeşti! Un leu s-ar fi depărtat de prada să înainte de ivirea zorilor şi în primul rând, n-ar fi rămas aici, atât de aproape de oraş. Pe de altă parte, nici vulturii n-ar sta atât de liniştiţi. Hai să mergem repede într-acolo.

   Trebuia să străbatem vreo doi kilometri prin nisipul adânc şi fără să ţiu seamă de soarele arzător, mergeam cât mă ţineau picioarele, încât Marian îmi strigă în cele din urmă:

   — Robert, n-are nici un rost, te oboseşti prea mult. Cruţă-ţi puterile!

   — A! Uite că aveam dreptate! exclamai, fără să-i ţin în seamă sfatul. Colo zace un om!

   Începui s-alerg şi mai tare, căci mi se păru că văd mişcându-se trupul acela din faţa noastră. Era o privelişte înspăimântătoare trupul acela întins în nisipul galben şi la mică depărtare de el păsările de pradă, care n-aşteptau decât ca omul să-şi dea ultima suflare, pentru ca apoi să-l sfâşie cu ciocurile lor ascuţite.

   Ele ne lăsară să ne apropiem până la cincizeci de metri, pentru ca apoi să se îndepărteze o bucată. Dar tot rămaseră pe aproape, căci prada era a lor.

   — Dumnezeule, pare să fie o femeie! exclamă Marian.

   Ajunserăm lângă ea şi de cum aruncarăm o privire ne dădurăm

speriaţi înapoi, iar prietenul meu scrâşni:

   — Asta e o crimă şi sunt aproape încredinţat că Şewa e făptuitorul. Lovitura de pumn în ceafă e cea mai bună dovadă. Aceleaşi lovituri le-au căpătat hangiul şi servitorul său. Numai că biata fată de aici e rănită mortal, după cum se poate vedea îndată. Tâlharul acela trebuie să fi izbit cu toată puterea.

   — Să încercăm s-o readucem la viaţă! zisei. Poate ne spune încotro a fugit Şewa.

   — Da, ţine-i capul în sus! zise Marian, pe când se lăsa în genunchi lângă dânsa. Îi voi turna puţină apă pe gură.

   Biata femeie zăcea în friguri, dădea cu mâinile în jurul ei, apoi începu să îndruge cuvinte neînţelese. Deveni mai liniştită, însă, după ce Marian îi turnă putină apă printre buze. Deschise deodată ochii şi se holbă la noi.

   — Cine eşti? întrebă Marian cu blândeţe.

   — Sunt... sunt... soţia lui Halgers. Unde e bărbatul meu?

   Marian chibzui câteva clipe, apoi răspunse:

   — Bărbatul d-tale a fost arestat şi va fi împuşcat. Joe Randle şi Şewa l-au trădat.

   Chipul femeii se schimonosi de ură; ea scrâşni:

   — Şi pe mine m-au trădat, după ce s-au folosit de mine. Şewa m-a culcat la pământ.

   — Încotro au apucat? întrebă Marian, cu grabă.

   Femeia se ridică puţin şi gâfâi:

   — Zece kilometri spre nord-vest, apoi spre sud. După aceea alţi zece kilometri direct spre sud-vest. Pe drumurile acelea nisipul e foarte tare şi se găsesc multe puţuri de apă.

   — Şi unde se află cuibul lui Jim Randle? întrebă Marian.

   — Prima staţie pe Koacib, fortăreaţa la Per.

   Îşi rupse vorba şi se prăbuşi pe spate. Tocmai ce era mai important lua cu dânsa în împărăţia veşniciei.

   — S-o îngropăm repede! zise Marian, după câteva clipe de pioasă reculegere. Să n-o lăsăm pradă vulturilor, chiar dacă era de partea bandiţilor.

   Făcurăm o groapă în nisip, puserăm înăuntru cadavrul şi-l acoperirăm.

   — Aşa! zise Marian, după ce sfârşirăm treaba - acum s-o luăm la picior. Care va să zică, zece kilometri spre nord vest. Aş vrea să ştiu de ce n-a lăsat vreun semn Pongo... mă tem să nu i se fi întâmplat ceva. Se poate ca Şewa şi Joe Randle să fi primit ceva întăriri. Sau crezi că soţia lui Halgers a venit singură aici?

   — Tiii, se poate să ai dreptate! încuviinţai eu. Atunci se poate să-l fi atacat pe Pongo al nostru. Dar în cazul acesta i-am fi găsit cu siguranţă cadavrul.

   — L-a culcat la pământ pe Şewa şi cred că ticălosul va căuta să se răzbune pentru aceasta - spuse Marian - îi va pregăti lui Pongo o moarte înceată dar grozavă.

   — Hai repede, Mariane! strigai eu, îngrozit. Să ştii că l-au luat cu dânşii, ca să-l omoare pe undeva. Să ne grăbim!

   După cum spusese muribunda, nisipul era foarte tare acolo, dar din pricina aceasta nu puturăm găsi urme.

   În curând ajunserăm însă la un loc larg unde nisipul era moale şi acolo puturăm deosebi în chip lămurit mai multe urme.

   Alături de piciorul mare, desculţ, al Cafrului şi de întipăritura pantofului Joei Randle, mai văzurăm urmele a patru bărbaţi. Marian le privi cu luare aminte, apoi zise cu hotărâre:

   — Uite, Robert, Cafrul şi unul din albi au dus o povară grea, căci urmele lor sunt adânc întipărite. Pun rămăşag că l-au purtat pe Pongo al nostru, legat.

   — Atunci trebuie să ne grăbim şi mai mult, îi zisei. Judecând după urme, nu poate fi mult de când au trecut pe aici. Şi cu armele noastre le suntem superiori. Fireşte că nu trebuie să i cruţăm, ci să tragem într-înşii îndată ce-or veni în bătaia puştilor noastre.

   — Şi în vremea asta ei îl pot ucide pe Pongo - spuse Marian - căci dacă-i vedem noi pe dânşii, ne văd şi ei pe noi. Nu, dragă, dacă vrem să-l eliberăm pe Pongo, trebuie să aşteptăm până la noapte.

   III.

   ÎN MARE PRIMEJDIE.

   NE ÎNCORDARĂM TOATE PUTERILE şi pornirăm la drum, sub arşiţa grozavă, care ne ardea pielea, nu alta.

   Se scurse încă un ceas şi picioarele îmi erau ca plumbul. Neguri roşii mi se iveau, adesea, pe dinaintea ochilor, sângele îmi zvâcnea în vine, din pricina inimii care bătea cu putere. Numai gândul la iubitul nostru Pongo mă împiedeca să mă prăbuşesc în nisipul fierbinte.

   — Curaj, Robert! spuse Marian, care observă slăbiciunea de care fusesem cuprins. Curând, curând îi vom ajunge pe bandiţi. Ei nu pot merge prea repede, căci Pongo e o povară prea grea pentru dânşii.

   Cuvintele acestea mă îmbărbătară.

   Marian duse din nou ocheanul la ochi, se opri brusc şi exclamă, iritat:

   — Sunt colo-n faţă... stau liniştiţi! Nu pot vedea bine ce fac.

   — Atunci repede înainte! strigai eu.

   Marian, care urma să privească cu încordare prin ochean, spre nord-vest, clătină deodată capul şi spuse:

   — Ciudat. nu-mi pot explica ce se petrece colo în faţa noastră. Se pare că bandiţii se târăsc pe pământ. Ce Dumnezeu or fi făcând?

   — Să ne apropiem niţel - propusei eu - cu ochiul liber nu ne vor putea descoperi.

   — E foarte probabil, însă, că au şi ocheane - răspunse Marian - căci sunt mereu în drum prin stepe şi deşerturi, aşa că trebuie să se păzească.

   — Ai dreptate - încuviinţai eu - dar ce facem acum?

   — Cel mult ne putem târî puţin ca să venim mai aproape; în felul acesta nu ne vor descoperi atât de lesne.

   Fără să mai stăm la gânduri ne lăsarăm în patru labe şi ne târârăm astfel înainte. Din când în când Marian ducea ocheanul la ochi, privea cu încordare, dar de fiecare dată clătina capul şi spunea:

   — Zău, nu ştiu ce să mai cred! Până acum nu s-a ridicat nimeni încă. Ce-or fi având de gând cu Pongo al nostru?

   — Înainte! stăruii eu. Trebuie să-i venim în ajutor atât timp cât mai e cu putinţă.

   După ce ne mai târârăm o sută de metri, Marian se ridică pe jumătate şi privi prin ochean, chiar cu ochiul liber puteam vedea punctuleţele care se mişcau în marea de nisip alb. Apoi, deodată, se adăugară alte puncte, care se lăsară jos din aer.

   Atunci Marian sări în picioare, începu s-alerge şi mi strigă:

   — Repede, Robert, se petrece o grozăvie acolo! Sunt şase hiene pe care le-am văzut încă dinainte şi acum s-au adăogat câţiva vulturi.

   Cu toată căldura de iad, mă trecură fiori reci. Hiene şi vulturi, care nu se luptă încă pentru pradă - aşa dar era vorba iarăşi de un muribund.

   Alergarăm cât ne ţineau picioarele şi în curând putui vedea cu ochiul liber hienele, dar zadarnic căutai să descopăr trupul uriaş al lui Pongo al nostru.

   — Mariane, Pongo nici nu e acolo! exclamai, gâfâind. Să ne fi înşelat, oare?

   Fără să se oprească din fugă, Marian duse ocheanul la ochi, apoi strigă înfuriat:

   — Ticăloşii! Mai repede, Robert, altminteri Pongo al nostru e pierdut.

   — Dar ce-au făcut?

   Marian, însă, începu să gonească atât de iute, încât nu mai putu răspunde. Duse iarăşi ocheanul la ochi, apoi se opri, smulse puşca de pe umăr şi, ţintind scurt, slobozi un glonţ.

   Una din hiene sări în sus, apoi căzu grămadă. Celelalte se împrăştiară, făcură câţiva paşi, se opriră şi îşi aţintiră privirile spre locul pe care-l părăsiseră.

   Şi atunci văzui pe nisipul alb un punct întunecat, ca o minge mică. O presimţire grozavă mă cuprinse: nu putea îi decât Pongo.

   Marian începu iar să alerge şi eu nu mă lăsai mai prejos.

   După cinci minute eram atât de aproape încât cele cinci hiene fugiră speriate. Vulturii îşi desfăcură aripile şi se depărtară puţin.

   Un strigăt de groază îmi ieşi din gâtlej când ajunserăm la locul cu pricina şi văzui grozăvia: bandiţii îl îngropaseră pe Pongo până la subţiori, astfel că numai capul şi umerii îi ieşeau afară din nisip.

   Umerii îi erau însângeraţi şi zgârieturi mari în carnea neagră arătau că hienele începuseră să-l atace.

   La tâmpla stângă se vedea o umflătură grozavă. O lovitură puternică cu care fusese doborât.

   Oricare altul, în situaţia asta înfiorătoare şi-ar fi pierdut capul - dar Pongo al nostru râse vesel când ne zări şi spuse:

   — Foarte bine, Massers, Pongo salvat acum.

   — Slavă Domnului! exclamă Marian. Am venit tocmai la timp. Sărmane Pongo, hienele te-au şi ciugulit!

   — Pongo alungat la ele cu capul, răspunse uriaşul, râzând. Acum totul va fi bine.

   Ne lăsarăm în genunchi lângă el şi dădurăm nisipul la o parte. Bandiţii aleseseră un loc unde terenul era moale. Au făcut o groapă mare şi l-au vârât într-însa pe Pongo. Apoi au bătătorit nisipul în aşa fel, încât uriaşul nici nu se putea clinti. Şi pe lângă asta mai era legat fedeleş.

   Izbutirăm să-l tragem afară şi să-i tăiem funiile. El îşi întinse mădularele, îşi frecă încheieturile şi zise cu căldură:

   — Pongo datoreşte viaţa Massers, Pongo nu uită.

   — Dar bine, Pongo - strigai eu - de câte ori ne-ai salvat tu viaţa! Lasă asta şi povesteşte mai bine cum s-au petrecut lucrurile.

   — Pongo nu deştept - începu uriaşul - Pongo aude Şewa, furişează încet după el. Afară din oraş patru oameni sare pe Pongo, Şewa aleargă înapoi, culcă Pongo la pământ. Pongo trezeşte abia când fost înfipt aici în nisip. Bandiţii au statuie.

   — Ah, ai văzut-o? întrebă Marian.

   — Bandiţii râs şi arătat la Pongo; spus că acum este a lor.

   — Să nu se grăbească dumnealor! scrâşni Marian. Eşti în stare să mergi mai departe, Pongo?

   Uriaşul râse, îşi luă în primire raniţa şi suliţa, îşi pipăi brâul şi zise vesel:

   — Bandiţi proşti, lăsat cuţit la Pongo.

   Într-adevăr, bandiţii nu-i luaseră cuţitul de spintecat rechini.

   — Bine, atunci să ne grăbim - spuse Marian - ai fost leşinat, Pongo, aşa că nu ştii că bandiţii au culcat la pământ şi au părăsit în pustiu o femeie care făcea parte din banda lor. Noi am dat de dânsa şi ne-a arătat drumul. Ne-a mai spus unde se află ascunzătoarea principală a lui Jim Randle. Din păcate, n-a mai putut rosti numele întreg, a spus numai Per... Dar vom găsi noi locul.

   — Per? Per? făcu Pongo şi rămase gânditor. Femeie vrut zice Persip, care e colo.

   Zicând asta arătă spre sud-vest.

   — Fireşte! spuse Marian, bucuros - asta e. Spunea chiar că prima staţiune e pe Koacib, fluviul elefanţilor. Mai spre sud vine apoi Persip. La drum! Poate îi mai ajungem pe cei patru bandiţi, împreună cu Şewa şi Joe Randle.

   După indicaţiile date de muribundă, trebuia să mai mergem vreo patru kilometri spre miazăzi, pentru ca după aceea să cotim spre sud-vest.

   Şi Pongo mergea de parcă nici n-ar fi fost cu puţin înainte cu un picior în groapă - ba chiar cu amândouă! — Şi nici nu-i păsa de rănile de la umăr.

   Ajunserăm în curând la punctul unde trebuia să cotim spre miazăzi. Drumul era bun şi era o adevărată plăcere să păşeşti pe el, când te gândeai la nisipul acela în care piciorul ti se afunda până la glezne.

   După ce străbăturăm o bucată bună, Marian se opri deodată, privi prin ochean şi zise:

   — Uite-i colo înainte. Nădăjduiesc că n-or fi având un ochean atât de puternic ca al meu, altminteri ar trebui să ne vadă şi dânşii. A! Uite că se opresc. e şi timpul de masă, de altfel. Să poposim şi noi aici, până vor porni şi ei mai departe. Nădăjduiesc că cel mai bun lucru e să încercăm să-i surprindem în timpul nopţii. Altminteri ne putem aştepta la o luptă grea.

   — Sunt de aceeaşi părere - răspunsei cu însufleţire - trebuie să încercăm să i luăm pe neprevăzute şi să-i legăm. Dăm de veste poliţiei din Otue şi or veni ei să şi-i ia în primire pe bandiţi. Comisarul se va bucura revăzând pe Şewa şi pe fată.

   — Cred şi eu! râse Marian. Aşa, ăsta e un loc bun de popas.

   Luai ocheanul din mâna prietenului meu şi privii la cei urmăriţi.

Putui deosebi pe Şewa şi Joe Randle. Ceilalţi patru erau oameni vânjoşi, îmbrăcaţi în portul de pe acolo.

   Cu bucurie constatai că nici unul nu privea prin ochean. În aceste condiţiuni planul nostru de a-i lua prin surprindere în cursul nopţii, era mult uşurat. De unde să bănuiască ei că eram atât de aproape de dânşii?

   O împrejurare foarte prielnică pentru noi era şi faptul că bandiţii or fi presupunând că Pongo trecuse în lumea drepţilor. De el avuseseră să se teamă mai mult, după experienţa ce-o făcuse

Şewa.

   — Hai, Robert, îmbucă ceva! mă invită Marian. Trebuie să mâncăm conservele reci, căci n-avem foc, dar asta nu e întâia oară că străbatem deşertul. E nevoie să veghem însă cu rândul, ca să vedem când pornesc la drum bandiţii şi să-i putem urma imediat.

   Mâncarăm şi stăturăm de vorbă un timp, apoi Marian duse iar ocheanul la ochi şi deodată sări în sus.

   — Uite că s-au ridicat! strigă el. Acum pornesc mai departe. E vrednică de admiraţie această Joe Randle, cât e ea de criminală. Atâta putere şi înverşunare la o femeie, mai rar!

   — Nici eu n-aş fi crezut asta - zisei - eram sigur că vor face un popas mai lung. În sfârşit, n-avem încotro, trebuie să pornim şi noi.

   Ne echiparăm repede. Marian mai aruncă o privire prin ochean şi zise:

   — Înainte! Au luat-o la picior, nu glumă. De necrezut ce e în stare Joe Randle asta! Aha, merg dea dreptul spre miazăzi, după cum ne spunea muribunda.

   În alte împrejurări am fi întins mai mult popasul de amiază, căci soarele ardea acum ca jăratecul. Eram şi obosiţi din pricina nopţii neliniştite, dar perspectiva de a ne răfui cu bandiţii şi a le lua înapoi statuia, ne dădea puteri noii.

   Neobosiţi merseră toată după amiaza. Marian îi observa din când în când pe cei urmăriţi, care după câteva ceasuri de mers îşi schimbară direcţia spre sud-vest.

   Ajunserăm şi noi curând la punctul acesta şi pornirăm în noua direcţie. Ca la vreo două ceasuri înainte de a se întuneca se iviră în zare coline mici şi când ne apropiarăm, văzurăm şi vegetaţie sărăcăcioasă, aşa cum se poate întâlni la marginea unui deşert. Ne apropiam deci de stepă şi grozavele „căi ale setei", erau îndărătul nostru.

   Ajunserăm repede la coline şi aici era foarte greu pentru noi; bandiţii dispăruseră printre movile, după cum constatase Marian.

   Îi pierdusem din vedere acum şi dacă înaintam fără să fim cu băgare de seamă, se putea să ne pomenim cu ei în faţă. De aceea ne oprirăm înaintea primului şir de coline şi Marian zise:

   — Peste o jumătate de ceas, sau chiar mai de vreme, se va lăsa întunericul. Până atunci să rămânem aici şi abia la noapte să pornim mai departe. Vom vedea apoi focul lor de tabără.

   Dar Pongo făcu o mutră acră la propunerea aceasta şi zise:

   — Massers rămâne aici, Pongo găseşte bandiţi.

   — Bine, Pongo zise Marian, dar vezi de fii cu băgare de seamă.

Ne vom piti colo îndărătul tufei uscate, de unde vei putea veni să ne iei.

   — Pongo vine ia Massers! făgădui uriaşul şi se strecură printr-o crăpătură a şirului de coline.

   Asta era pentru el partea cea mai grea, căci se prea putea ca bandiţii bănuitori să ne fi observat de mult şi să ne fi întins o capcană acolo.

   Ascultarăm cu încordare, s-auzim vreun zgomot de luptă. Dar totul rămase liniştit şi după câteva minute Marian zise:

   — Se pare că au mers mai departe, totuşi. Mai mult ca sigur că îndărătul colinelor o fi vreo stepă cu mai multă vegetaţie şi prin asta oferă combustibil îndestulător pentru un foc de tabără. Şi probabil că bandiţii or căuta şi un puţ sau un izvor.

   — Atunci am fi putut să-l urmăm de pe acum pe Pongo - zisei eu - aşa pierdem timp în zadar.

   — Păi nu te gândeşti că nu-i putem ataca pe potrivnicii noştri decât noaptea târziu? zise Marian, pe bună dreptate. Căci abia atunci or fi cufundaţi în somn adânc. Aşa, uite ici câţiva bolovani pe care ne putem aşeza până se-ntoarce Pongo.

   Aveam un loc minunat. Fără să fim văzuţi, puteam cuprinde cu privirea deşertul. Deşi eram puţin neliniştit în privinţa lui Pongo, îmi spusei, totuşi, că nu se va azvârli el cu uşurinţă în braţele primejdiei.

   IV.

   O LOVITURA ÎNDRĂZNEAŢĂ.

   ÎNTUNERICUL SE LĂSĂ BRUSC. Câteva minute rămaserăm nemişcaţi, apoi propusei:

   — Mariane, acum putem trece fără frică printre coline. Ne găseşte Pongo când s-o întoarce.

   — Nu, asta nu trebuie să facem - se împotrivi prietenul meu - ne-am înţeles odată să-l aşteptăm aici, aşa că nu se poate să primejduim tot planul.

   Recunoscui că are dreptate şi mă cufundai iar în tăcere.

   Trecu astfel vreo jumătate de ceas, când deodată tresărirăm amândoi, căci în faţa noastră se auzi glasul lui Pongo, care se apropiase pe nesimţite.

   — Massers veniţi, bandiţi făcut tabără!

   Sărirăm în picioare şi-l urmarăm pe uriaş în crăpătura îngustă.

   După ce trecurăm de vreo trei şiruri de coline dintr-acelea, simţirăm sub picioare iarbă măruntă de stepă.

   Zadarnic căutai, însă, să descopăr vreun foc de tabără; cu siguranţă că bandiţii se pricepuseră să-l ocrotească bine şi în clipa când mă gândeam la asta, Pongo zise:

   — Bandiţi dispărut colo-n faţă în tufiş mare. Va fi greu de furişat.

   Într-adevăr, asta îngreuna înfăptuirea planului nostru. Prin stepa deschisă ne-am fi putut furişa lesne lângă foc, dar în tufişul des nu ştiam unde stătea omul de pază.

   — Foarte neplăcut! mormăi Marian. Dar cred că ne-om apropia, totuşi. În orice caz, să nu înaintăm până la marginea tufişului.

   Merserăm încetişor înainte. Luna răsărise scăldând stepa într-o lumină argintie. Iuţirăm paşii, căci acum puteam fi văzuţi de vreo santinelă ce-ar sta la marginea tufişului.

   Ajunserăm cu bine acolo. Rămaserăm liniştiţi, ascultând cu încordare şi, într-adevăr, auzirăm foarte slab, glasuri omeneşti şi uneori râsete. Pongo zise îndată:

   — Bandiţi adânc în tufiş. Massers vine liniştiţi îndărătul lui Pongo!

   Se strecură binişor în tufa cea mai apropiată, ţinu ramurile desfăcute până ce le prinse în mână Marian, care-l urmă şi care la rândul său le ţinu până ajunsei eu acolo. După aceea le dădui drumul încetişor.

   Pongo deveni tot mai cu băgare de seamă. Deodată se opri şi ridică mâna. Ajunsese într-un loc liber, luminat de lună, pe a cărui margine opusă - la vreo douăzeci de metri depărtare - se întindea un brâu des de tufe.

   Auzirăm foarte lămurit glasurile, cuvintele însă nu le înţelegeam. Câte odată se amesteca un râs cristalin de fată printre vocile aspre ale bărbaţilor. Joe Randle părea să fie bine dispusă.

   Pongo se-ntoarse şi ocoli tufele, până ajunserăm pe un loc mic, liber. Se aşeză lângă o tufă mare şi noi îi urmarăm pilda. Trebuia să aşteptăm jumătate noapte până să ne putem gândi să-i atacăm pe bandiţi.

   — Staţi aici, Massers! ne şopti uriaşul. Întâi mănâncă, pe urmă culcă. Pongo înlătură santinelă, apoi atacă cu Massers bandiţi.

   De aceeaşi părere era şi Marian, căci zise:

   — Da, Pongo, ăsta e cel mai bun lucru, deşi nu prea sunt mulţumit că iei iarăşi asupra ta sarcina cea mai grea. Numai de n- ar fi Şewa de santinelă, căci nu va fi atât de uşor să-l pui cu botul pe labe.

   — Pongo bucuros dacă Şewa santinelă, răspunse Negrul, scurt. Pongo dă înapoi la el lovitură.

   Îmbucarăm la repezeală ceva conserve, apoi traserăm la sorti

ordinea de veghe. Hotărârăm să ne schimbăm din ceas în ceas.

   Şase ore trecură astfel, apoi ne trezi Pongo, care avusese ultima veghe.

   — Veniţi, Massers! zise el, scurt.

   Lăsarăm acolo raniţele şi puştile, căci ne propusesem să „lucrăm" numai cu paturile pistoalelor noastre. Pongo n-avea decât cuţitul de spintecat rechini şi... pumnii săi zdraveni.

   Ajunserăm iarăşi la luminişul îngust, peste care trebuia să treacă neobservat Pongo. Uriaşul măsură câteva clipe tufele de peste drum, apoi zise:

   — Massers rămâne aici, Pongo face semn de dincolo când santinelă doborât.

   În clipa următoare se şi făcuse nevăzut în tufele din dreapta.

   Ascultarăm cu încordare, însă nu puturăm auzi nici un zgomot suspect. Şi glasurile amuţiseră.

   Planul lui Pongo era, într-adevăr, foarte simplu. Vroia să străbată luminişul pe de lături, într-un loc unde nu putea fi văzut de santinelă. Apoi să se strecoare dea lungul brâului de tufe de pe partea opusă.

   Trecură vreo zece minute, când deodată se ivi dincolo făptura uriaşă a prietenului nostru, care ne făcea semne.

   Străbăturăm îndată luminişul şi Marian întrebă în şoaptă:

   — Ce este, Pongo?

   — Santinelă doborât! răspunse, scurt, uriaşul. Ceilalţi bandiţi dorm. Veniţi repede, Massers!

   Se strecură printre două tufe, noi îl urmarăm şi dădurăm de o potecă îngustă. Fumul se simţea acum mai tare; mai cotirăm odată, apoi văzurăm în faţa noastră lumina slabă a focului.

   La câţiva paşi de noi zăcea o făptură mare, negricioasă şi Pongo scrâşni:

   — Şewa.

   Păşirăm peste leşinat şi ne apropiarăm de foc. Lumina slabă învăluia cele cinci făpturi ale bandiţilor care dormeau.

   — Tu pe cei din dreapta, eu pe cei din stânga! şopti Marian.

   Mă aplecai repede asupra celui mai apropiat şi-i dădui o lovitură zdravănă în tâmplă, cu patul pistolului. În aceeaşi clipă auzii de cealaltă parte a focului lovitura dată de Marian, urmată de alte două, la intervale scurte.

   „Al meu" scoase un geamăt, se întinse şi rămase nemişcat. Vrui să mă reped la al doilea, dar atunci văzui că Pongo ni-i luase el pe cei doi bandiţi. Tocmai se apleca deasupra fetei şi o strânse de gât. uşurel. Joe Randle se zvârcoli niţeluş, apoi rămase nemişcată.

   — Aşa, acum să-i legăm! Zise Marian. Au haine bune, pe care le putem tăia în fâşii.

   După un sfert de ceas treaba era făcută. Atât bandiţii, cât şi Joe Randle erau legaţi atât de vârtos, încât le-ar fi fost cu neputinţă să se elibereze. Pongo îl târâse la foc şi pe Şewa, dar când vru să-l lege, zise deodată:

   — Şewa mort, Pongo lovit prea tare.

   Ne aplecarăm îndată asupra Cafrului şi constatarăm că aşa era. Lovitura grozavă a negrului nostru zdrobise tâmpla lui Şewa.

   Pongo se îndepărtă, liniştit şi se-ntoarse apoi cu vreascuri. Curând focul ardea cu flăcări mari. Îi aşezarăm pe bandiţi la distanţă unul de altul ca să nu se poată libera reciproc. Pongo târî cadavrul lui Şewa într-un tufiş, pe urmă Marian zise:

   — Domnişorii se vor trezi după câtva timp. Să aşteptăm până atunci, după aceea vom face iar de veghe, cu schimbul. Mâine va trebui să ne punem în legătură cu poliţia din Otue.

   Ne aşezarăm la foc şi aşteptarăm.

   Joe Randle îşi reveni în simţiri cea dintâi. Băgai de seamă că vroia să-şi ducă mâna la gât, apoi rămase câteva clipe liniştită, pentru ca după aceea să se ridice, cu o smucitură.

   Se holbă la noi ca ieşită din minţi, lăsă apoi privirile să-i alunece asupra bandiţilor nemişcaţi şi deschise gura.

   — Bună seara, domnişoară Randle, zise Marian. Cred că nu te- ai aşteptat să ne revedem atât de curând?

   — Diavole! scrâşni fata. Nu te bucura prea curând! Tatăl meu ne va răzbuna!

   — Cred şi eu că va avea această intenţie, spuse Marian. Dar şi eu mi-am pus în gând să-l caut pe dumnealui, ca să-l învăţ minte. N-are însă nici un rost să stăm de vorbă; încearcă d-ta să dormi, căci mâine va trebui să te înapoiezi la Otue. În vremea aceasta Halgers îşi va fi căpătat pedeapsa cuvenită şi de data asta nu cred să mai izbuteşti să fugi din închisoare. Nici Şewa nu-ţi mai poate veni în ajutor, căci Pongo al nostru l-a omorât.

   Joe Randle gemu uşor, închise ochii, apoi se culcă iar. Veştile acestea o turburaseră adânc. Acum se trezi şi banditul pe care-l ameţisem eu cu patul pistolului meu şi puţin mai târziu acela pe care-l luase în primire Marian.

   Văzând în ce situaţie se aflau, începură să înjure de zor, dar Marian se uită atât de crunt la ei încât îi făcu să amuţească. Ceilalţi doi bandiţi, doborâţi de Pongo, zăceau tot în nesimţire.

   Până acum credinciosul nostru prieten stătuse la foc lângă noi şi-i observase cu luare-aminte pe prizonieri. Deodată se ridică şi hotărî:

   — Massers rămâne aici, Pongo aduce lucruri!

   Uitasem de asta. Pongo se făcu nevăzut în întuneric şi Marian zise:

   — Când se va înapoia vom orândui paza. Pongo a avut înainte pe cea dintâi, aşa că voi lua eu prima, de data asta. Când se va face ziuă va trebui să stăm la pândă în stepă, ca să vedem dacă se zăreşte avionul pe care spunea comisarul că-l vor trimite autorităţile pe urma celor doi fugari.

   — Ai dreptate - încuviinţai eu - sunt curios să văd ce va aduce ziua de mâine. Am terminat oare cu Jim Randle?

   — Asta nu cred - răspunse Marian - căci fiică-sa are dreptate: el va căuta să se răzbune. Dar lasă că o vom scoate noi la capăt şi cu dumnealui!

   Joe Randle se ridică iarăşi brusc şi hohoti:

   —  Ha-ha-ha, probabil că nu-l cunoaşteţi pe tatăl meu, altminteri n-aţi vorbi aşa. Vă spun că veţi regreta că aţi pornit lupta împotriva noastră.

   — Eu cred că dv. ne-aţi provocat - zise Marian - căci ne-aţi furat statuia. De altfel, o luăm noi îndată înapoi. Bănuiesc că se află în pacheţelul acela de lângă d-ta.

   Marian se duse şi ridică pachetul învelit într-o pânză. Când se întoarse, desfăcu învelitoarea şi pietrele scumpe ale statuii sclipiră orbitor.

   — Aşa, acum suntem iarăşi chit! zise el mai departe. Numai autorităţile engleze mai au un cuvânt de spus. E păcat, zău! Că o fată atât de inteligentă şi drăguţă ca d-ta să fi apucat pe căi greşite.

   — Mă simt însă cât se poate de bine, cu toate astea - râse Joe Randle - şi socot că voi mai rămâne încă multă vreme pe căile acestea. Nici nu bănuiţi dv. cât de apropiată vă este moartea.

   — Aha, probabil că tatăl d-tale are de gând să vie încoace! zise Marian. Asta e cât se poate de bine, căci înseamnă că nu vom avea nevoie să ne pierdem vremea căutându-l. Îţi mulţumesc că ne-ai prevenit!

   Fata aruncă o privire plină de ură prietenului meu. Şi-o fi dând seamă că a făcut o mare greşeală.

   V.

   JIM RANDLE.

   PONGO SE ÎNAPOIE. Văzurăm îndată că era neliniştit. Ochii îi scânteiau rotindu-se în jur şi adulmeca aerul ca un copoi. Se opri lângă noi, ne întinse puştile şi zise în şoaptă:

   — Massers fie cu multă băgare de seamă. Pongo văzut doi

schiţa intrat aici în tufiş. Amândoi schiţa foarte mare.

   Asta era o veste proastă. Doi leoparzi mari, care de sigur că au pornit după pradă. Nici lumina focului nu-i va retine, căci leoparzii sunt turbaţi atunci când li-e foame.

   Traserăm imediat piedeca armelor şi ne ridicarăm. Dar Pongo adăogă:

   — Massers rămâne jos, Massers priveşte în copaci. Pongo bagă de seamă dacă schiţa vine prin tufiş.

   Ne aşezarăm iar şi Marian îmi şopti:

   — Tu ia la ochi partea stângă a luminişului, eu o iau pe cea dreaptă. Dacă leoparzii s-or urca într-adevăr într-un copac, ca să sară de acolo în tabără, îi vom vedea neapărat, căci se vor aţine pe crengile de jos. Trage imediat ce zăreşti vreunul - orice şovăială ne poate aduce moartea.

   O clipă mă străfulgeră gândul la bandiţi şi zisei încetişor:

   — Marian, prizonierii!

   Prietenul meu făcu un gest de nerăbdare şi răspunse:

   — Trebuie să căutăm să-i apărăm! Liberi nu-i putem lăsa în nici un caz, căci am fi pierduţi. Ah, asta e bine! Pongo se gândeşte la toate.

   Cu toată primejdia ce-l ameninţa, uriaşul Negru izbuti să rupă crengi uscate din tufişul apropiat şi să le azvârli în foc.

   Ciudat era însă că n-auzeam nici un pufăit de-al fiarelor.

   Joe Randle se ridică iarăşi când focul îşi înălţă flăcările.

   — Foarte bine! zise ea batjocoritor. Faceţi foc mare, da, faceţi! Veţi vedea cu ce vă veţi alege de pe urma asta.

   — Ia nu-ţi mai bate joc acum! făcu Marian serios. Suntem într-o situaţie cât se poate de primejdioasă. Doi leoparzi dau târcoale taberei noastre.

   — Şi de atâta lucru se tem oameni ca dv.! râse fata. Pe mine nu mă sperie nişte bieţi leoparzi. Le ies în întâmpinare pe întuneric, singură, fără frică.

   — Atunci n-ai avut încă de-a face cu un leopard, zise Marian. Te-aş sfătui să te culci la loc, ca să fii apărată cel puţin de primul atac.

   Joe râse iar şi răspunse:

   — Oh, Doamne! Teribilul domn Farrow se teme într-adevăr de o pisicuţă de-astea?

   În aceeaşi clipă văzui într-un copac mare o mişcare uşoară. Una din crengile de jos tremurase puţin, dar atât de slab încât nimeni n-ar fi băgat de seamă, în alte împrejurări. Dar acum nervii noştri erau încordaţi la culme şi eu ştiam că îndărătul unei frunze ce se mişca putea pândi moartea.

   Îmi aţintii privirea spre copac şi ridicai încetişor puşca.

   — Ai văzut ceva? întrebă Marian.

   — Frunzele unei crengi s-au mişcat - răspunsei - pe leopard nul văd încă.

   Joe Randle se prăpădea de râs. Şi ceilalţi bandiţi - se treziseră şi cei ameţiţi de Pongo - se ridicară şi fata le strigă:

   — Băieţi, vestiţii aventurieri se tem de doi leoparzi, rari cică ar da târcoale taberei noastre. Ce spuneţi voi de asta?

   — Păcat că-s legat! Mormăi unul din indivizi - altminteri m-aş duce în tufişuri şi aş prinde cele două pisicuţe. Zău, e caraghios să faci atâta caz de nişte bieţi leoparzi! Crezi că îndrăznesc ei să se dea la noi când arde aici un foc atât de mare?

   Nu ţinui seamă de toate vorbele lor, ci urmai să privesc cu încordare spre copac. Acum însă totul era liniştit şi începui să cred că m-am înşelat.

   Joe Randle continuă să-şi bată joc:

   — Probabil că domnul Bertram vrea să împuşte frunzele din copac? Ia spuneţi, domnilor, de unde aţi luat cunoştinţă de prezenţa celor doi leoparzi? Au şi fost aici?

   — Pongo al nostru i-a văzut când s-a dus să ia lucrurile noastre - răspunse Marian - te-aş sfătui, domnişoară, să mai laşi ironia. Se vede că nu ştii cât de primejdios e un leopard. Şi uiţi pesemne că Mala al dv., celălalt Cafru, a fost sfâşiat de un leopard.

   — Toate astea sunt prostii! strigă banditul care se oferise înainte „să prindă pisicuţele".

   — Fireşte, se poate să fi fost pe aproape, dar s-au cărăbănit de mult mirosind atâţia oameni. Eu unul îmi voi vedea înainte de somn şi dv. puteţi veghea, dacă n-aveţi ceva mai bun de făcut.

   Se pregătea să se-ntindă iarăşi, dar se părea că soarta voia să-i arate tocmai lui că nu trebuie să iei în glumă astfel de primejdii. Se auzi un răget scurt din tufişul dindărătul banditului, apoi un trup uriaş se repezi din două sărituri în luminiş şi banditul scoase un ţipăt înfiorător.

   Un leopard uriaş îi sărise în ceafă. Mişcările fiarei fuseseră atât de repezi, atacul ei atât de brusc, încât nu mai avurăm timp să intervenim.

   În clipa următoare ţâşni un fulger pe dinaintea mea. Leopardul scoase un răget de furie şi durere, apoi se rostogoli de pe victima lui şi începu să se zvârcolească în ţărână.

   Suliţa lui Pongo îi găurise trupul, rănindu-l de moarte.

   Eu îmi întorsesem ochii de la copacul suspect, dar peste o clipă îmi răsucii iarăşi capul într-acolo, căci din arbore răsună răgetul celui de al doilea leopard - un răget plin de furie.

   Dusei puşca la ochi - dar trupul încordat al fiarei şi zbură în jos. Încă pe când plutea în aer descărcai repede două gloanţe într- însul şi nici Marian nu se lăsă mai prejos. Fiara se prăbuşi... peste Joe Randle.

   Fata scoase un ţipăt înfiorător, apoi dispăru sub trupul greu.

   Sărisem în picioare şi mai trăsei două gloanţe.

   — Dar primele gloanţe nimeriseră mortal, căci fiara se zvârcoli numai câteva clipe, apoi se-ntinse pentru veşnicie.

   Cel dintâi, găurit de suliţa lui Pongo, îşi şi dăduse sufletul. Prietenul nostru trase afară suliţa, în vreme ce eu şi Marian dădurăm fuga la Joe Randle.

   În luptă cu moartea, leopardul se rostogolise de pe trupul ei şi rămase alături. Joe nu se mişca. Era cu faţa în jos, cu capul atât de aproape de foc încât pălăria bărbătească ce-o purta începuse să ardă.

   O traserăm repede de acolo şi o întoarserăm cu faţa în sus. Dar de la cea dintâi privire văzurăm că orice ajutor ar fi fost de prisos. În cădere, leopardul îi frânsese cerbicea. Afară de asta o gheară îi tăiase artera de la gât.

   Rămaserăm zguduiţi lângă cadavrul tinerei fete.

   Soarta vroise ca tocmai ea şi banditul care-şi bătuse joc de leoparzi, să fie ucişi de aceştia; căci Pongo, care-l ridicase pe celălalt, spuse acum:

   — Massers, bandit mort.

   Marian clătină trist capul şi zise încetişor:

   — Păcat, mare păcat de fata asta frumoasă. Ar fi putut face fericit un bărbat. Vina tuturor nenorocirilor ei o poartă numai tatăl său. Şi eu o voi răzbuna - îşi va primi şi el pedeapsa cuvenită.

   Cei trei bandiţi rămaşi în viaţă lăsară capetele în piept. Moartea năpraznică a fetei şi a camaradului lor părea să-i fi îndurerat.

   — Hai să-i îngropăm, Mariane! îl îndemnai pe prietenul meu. Să nu-i lăsăm hienelor şi vulturilor.

   Tovarăşul meu dădu din cap, privi cercetător în juru-i şi păşi. Spre o tufă mare. Se lăsă în genunchi şi începu să sape pământul moale, cu cuţitul său.

   Îi ajutai şi eu, în vreme ce Pongo veghea să nu fim surprinşi, poate, de Jim Randle. Din aluziile batjocoritoare ale fetei puteam presupune că el se afla prin apropiere. Poate că tatăl şi fiica îşi dăduseră întâlnire în acest luminiş.

   După trei sferturi de ceas de muncă încordată, cadavrele erau îngropate. Când ne înapoiarăm la foc, bandiţii mai stăteau cu capetele aplecate.. Cel mai în vârstă ridică ochii şi zise cu glas răguşit:

   — Domnilor, e adevărat că am meritat pedeapsa. Dar credeţi- ne că ne-am lăsa de meseria asta, dacă am găsi judecători blânzi. Sărmana Joe!

   — Voi ruga autorităţile din Otue să vă dea o pedeapsă cât mai uşoară - făgădui Marian. Mă bucur că vreţi să vă îndreptaţi.

   Mai erau patru ceasuri până la ziuă. Marian luă veghea, în vreme ce noi ceilalţi ne întinserăm lângă foc, ca să dormim. Dar somnul nu mi se lipi de pleoape, căci mereu stăruia înaintea ochilor mei tabloul acela înfiorător când fiara căzuse peste fată.

   Zorile mă găsiră treaz. Mă ridicai, zdrobit, îmbucarăm ceva, apoi pornirăm îndărăt, până lăsarăm în urma noastră şirurile de coline. În deşert nu se zărea ţipenie de om şi nici cu ocheanul Marian nu putu descoperi ceva.

   — De fapt n-are nici un rost să mai stăm amândoi aici - spuse el în cele din urmă - căci avem de aşteptat vizita lui Jim Randle, care va veni cu siguranţă dinspre sud-vest, aşa dar din partea cealaltă. E mult mai bine ca unul din noi să se-ntoarcă. Împotriva unor forţe superioare nici Pongo nu se poate împotrivi singur multă vreme.

   — Atunci du-te tu! propusei. Eu voi veghea aici. Luminişul ăla dindărătul nostru nu prea îmi face plăcere, ca să rămân acolo. Am mustrări de cuget că aş fi vinovat de moartea fetei prin faptul că vreo câteva clipe mi-am întors privirea de la copac.

   — Prostii! exclamă prietenul meu. Să-ţi scoţi din cap gândul ăsta! I-a fost scris să moară şi atâta tot!

   — Îmi spun şi eu aşa, dar atât de uşor nu-mi pot adormi conştiinţa. Lasă-mă aici, mă voi linişti eu încetul cu încetul.

   — Bine, Robert. Avionul din Otue trebuie să vie în curând şi atunci putem părăsi locul acesta trist.

   Marian îmi zâmbi şi se făcu nevăzut prin crăpătura dintre coline. Mă aşezai pe un bolovan şi, pierdut în gânduri, îmi aţintii privirea pe întinsul de nisip din faţa mea.

   Un glas dindărătul meu mă smulse din visare:

   — Sus mâinile şi nu te mişca!

   Oricine trăieşte în pustietăţile sălbatice trebuie să asculte de această poruncă. Fără să vreau aproape, ridicai braţele, apoi întorsei capul spre stânga şi văzui în faţa mea ţeava ameninţătoare a unui pistol automat.

   Un bărbat de statură potrivită stătea lângă mine, în haine cafenii şi şapcă din aceeaşi ştofă. Purta ghete cu şireturi şi moletiere. (Vezi ilustraţia de pe copertă).

   După ce privii o clipă chipul său îngust, cu nasul ascuţit şi obrajii ieşiţi în afară, întrebai:

   — Vrei să fii atât de amabil şi să-mi spui ce pofteşti ?

   — Asta mă bucură - zise străinul - pari să fii un bărbat viteaz. Toţi ceilalţi cu cari am avut de-aface tremurau când le adresam această invitaţie. Şi atunci degetul meu arătător nu mai stă liniştit... Multe nenorociri s-au întâmplat până acum din această pricină.

   — Toate astea nu mă interesează - răspunsei, calm - doresc numai să ştiu ce doreşti.

   — Păi şi eu aş vrea să ştiu ceva de la dumneata şi anume: ce cauţi aici?

   — Aştept.

   Glasul liniştit până atunci al străinului, deveni deodată aspru:

   — Să nu-ţi închipui că voi îngădui să-ţi baţi joc de mine. Poate c-ai auzit de numele meu - eu sunt Jim Randle, „Banditul", cum îmi spun oamenii.

   — Ah, asta e o cinste mare pentru mine! zisei, adunându-mi toată energia ca să nu-mi trădez frica uşoară ce mă cuprinse. De mult doream să te cunosc. Dar voi răspunde cu plăcere întrebării: aştept aici un avion care să mă ducă la Otue.

   — Un avion? făcu Randle bănuitor. Ascultă, nu încerca să-mi îndrugi braşoave. Uite că arătătorul meu se mişcă şi nu se ştie ce se poate întâmpla. Aşa dar, dă-i drumul: ce se petrece pe aici?

   — Văd că n-am încotro şi trebuie să vorbesc! zisei eu, liniştit - deşi îmi pare rău că sunt nevoit să-ţi dau o veste tristă. Nu este aşa că ai luat înţelegere cu fiica d-tale să te întâlneşti colo-n pădure? Ei bine, ea a fost atacată astă noapte de un leopard.

   O clipă crezui că-mi sunase ceasul din urmă, atât de grozav se schimonosi chipul banditului. Pistolul din mâna lui tremura foarte suspect, apoi izbucni:

   — Ce tot îndrugi d-ta? Joe a mea a fost atacată de un leopard? N-au fost cu dânsa oamenii mei, Mala şi Şewa?

   — Din păcate, Mala şi Şewa sunt morţi - răspunsei eu - şi încă unul din oamenii d-tale. Vino mai bine la tabăra lor, acolo vei afla totul mai amănunţit.

   Acum sosi clipa cea mai primejdioasă pentru mine. Randle îşi înălţă trupul, stătu liniştit şi întrebă cu glas sinistru:

   — Trăieşte fiica mea? Spune adevărul!

   Ştiam bine că va apăsa îndată pe trăgaci dacă-i spuneam că fata e moartă. Vroiam totuşi să spun adevărul, când îndărătul meu detună o împuşcătură. Jim Randle scoase un ţipăt, văzui pistolul zburând din mâna lui, văzui ţâşnind sânge, sării în sus în aceeaşi clipă şi, cu toată puterea îi repezii un pumn sub bărbie.

   Se prăbuşi la pământ ca o otreapă.

   — Se pare c-am venit tocmai la timp! zise Marian, apropiindu- se. Eram neliniştit din pricina ta şi vroiam să văd ce faci. Cine e ăsta?

   — Jim Randle - răspunsei - eram într-adevăr la un pas de moarte, căci cu siguranţă că ar fi tras dacă i-aş fi mărturisit că fiică-sa a murit.

   — În sfârşit, acum nu mai avem de ce ne teme de el. Hai să-i bandajăm braţul ca să oprim sângele - apoi îl vom lega.

   Glonţul lui Marian găurise mâna banditului. Îl pansarăm, pe urmă îl legarăm şi peste câteva clipe el deschise ochii.

   — Acum îţi pot răspunde la întrebare - zisei eu - fiica d-tale a fost omorâtă de leopard.

   Randle gemu şi închise ochii. Stătea nemişcat şi mi se făcu milă de el, cu toate că era un criminal fioros. Iubirea părintească sălăşluieşte şi în cel mai ticălos suflet.

   Se auzi un bâzâit îndepărtat. Marian cercetă zarea cu ocheanul şi exclamă:

   — Vine avionul! E un aparat mare... cred că prizonierii vor putea fi luaţi la Otue.

   Jim Randle deschise iar ochii şi, cu glas rugător, zise:

   — Domnilor, ştiu că sunt pierdut. De altfel, viaţa nu mai are nici un rost pentru mine de vreme ce Joe a mea e moartă. Totuşi, vă rog să mă duceţi la ea, s-o mai văd odată.

   — Te putem duce cel mult la mormântul ei, pe care l-am săpat astă noapte - răspunse Marian - trebuie să mai aşteptăm însă până vine avionul.

   După cinci minute pilotul opri cele trei motoare ale avionului puternic şi coborî în zbor planat. Aparatul se opri.

   Un bărbat ieşi repede din cabină şi veni spre noi. Era comisarul din Otue, care ne strânse călduros mâinile şi zise:

   — Mă bucur din inimă că vă revăd, domnilor. Dar pe cine aveţi aici? întrebă apoi, zărind pe banditul legat.

   — Ăsta e Jim Randle - răspunse Marian - şi mai încolo, de cealaltă parte a colinelor, mai avem pe câţiva din bandă. Joe Randle şi Şewa sunt morţi.

   Comisarul făcu o mutră cum n-am mai văzut în viaţa mea. Abia după câteva clipe îi reveni graiul:

   — Povestiţi cum s-a întâmplat, domnilor. Povestiţi, vă rog! Cum a fost?

   Marian istorisi calm tot ce pătimisem de când părăsisem Otue. Când sfârşi, comisarul clătină capul şi zise cu admiraţie:

   — Mare noroc aveţi la aventuri dv.! Dar acum să mergem să luăm pe bandiţi! Avionul e destul de încăpător ca să-i luăm cu noi.

Mergeţi şi dv. îndărăt?

   — Nu, noi ne vom îndrepta spre coasta de apus. N-am făcut nici un plan pentru viitor.

   Atunci Jim Randle spuse agitat:

   — Domnule Farrow, abia acum am auzit că eşti d-ta. Am să-ţi fac o rugăminte. E drept, sunt un bandit şi mi se va da pedeapsa cuvenită pentru aceasta, dar mi s-au pus în spinare şi crime de care eu, cât şi oamenii mei, nu suntem vinovaţi. În ţinutul Nama locuieşte un diavol care până acum are mulţi călători pe cuget. Noi am găsit scheletele lor cu capetele şi membrele sfărâmate. Băştinaşii se tem grozav de el şi susţin că e un vrăjitor cu chip de leu. Vino-i de hac acestui monstru. D-ta eşti cel mai potrivit pentru asta. Şi atunci numele meu va fi mai puţin pătat de sânge, ca acum.

   — Se poate să fie aşa - adăugă comisarul - şi nouă ne-a ajuns la ureche ceva în privinţa asta. Dar vrei într-adevăr să lămureşti chestia asta, domnule Farrow?

   — Da, tare aş vrea să dau ochi cu „diavolul" acela! zâmbi Marian. Un vrăjitor cu chip de leu e ceva nou chiar pentru noi. Dar am o rugăminte către d-ta, dragă domnule comisar. Trimite statuia asta profesorului Therry! Uite adresa lui! Îi voi scrie o scrisoare din primul oraş în care vom ajunge.

   — Bine, îţi voi împlini dorinţa - făgădui comisarul - destul sânge a curs din pricina acestei statui şi e timpul să iasă din ţară.

   După ce ne luarăm un călduros rămas-bun, ne despărţirăm.

   Am aflat mai târziu că preţioasa statuie a ajuns cu bine în mâinile profesorului, care însă - cum ne scrise - o considera numai „împrumutată".

   În vreme ce avionul se înapoia la Otue, noi pornirăm spre sud- vest.

   — Am mai întâmpinat multe aventuri, pe care ti le voi povesti într-o zi, draga George - încheie doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 120

OMUL-LEU

   LEII MISTERIOŞI

   DOCTORUL BERTRAM URMĂ:

   — Pongo se zvârli cu iuţeala fulgerului în tufişul des pe marginea căruia tocmai mergeam. Traserăm îndată pistoalele, căci atitudinea credinciosului nostru prieten dovedea că există o primejdie.

   Deodată, din crengile ce se mişcau cu putere răsună ţipătul de spaimă al unui om şi după câteva clipe Pongo ieşi afară din frunziş.

   Cu pumnu-i uriaş înhăţase un negru, pe care-l aşeză acum în faţa noastră.

   — Pongo văzut ochi de la negru, dus repede ia pe el! zise dânsul, scurt.

   Privirăm la negru care tremura, uitându-se cu spaimă la camaradul nostru.

   Era un Nama, sau - cum sunt numiţi pretutindeni, în batjocură, de către Buri - un HotentotI.

   Avea statura mică, tipică, era foarte uscăţiv şi muşchiulatura picioarelor sale foarte râu dezvoltată. Pielea lui avea cunoscuta culoare cenuşiu galben şi era brăzdată de nenumărate zbârcituri.

   Mă temeam că individul se va folosi de limba lui, pe care n-o cunoşteam. Şi după cât ştiam, nici Marian n-o cunoştea, astfel că-i zisei: Dacă Pongo nu pricepe limba lui, nu vom putea scoate de la dânsul de ce ne-a spionat.

   Dar uitasem cu totul că ne aflam într-o fostă colonie germană, căci spre mirarea mea Hotentotul zise într-o nemţească stâlcită:

   — Garu Massers nu spionat. Garu s-a ascuns.

   — Şi de ce te-ai ascuns? întrebă Marian. Avem noi mutre atât de fioroase?

   — Massers oameni bun - spuse Negrul, şovăind, dar diavol multe chip are. Diavol poate fi om bun sau simba.

   Ne privirăm uimiţi. Auzeam pentru a doua oară că în ţara Nama locuia un diavol care putea să-şi ia chip de leu. Când ne pomenise de asta Jim Randle, nu ne-am gândit c-ar putea fi adevărat - credeam, cel mult, că e vorba de altă bandă, ale cărei ticăloşii fuseseră puse şi ele în sarcina lui Jim Randle.

   Din cuvintele Hotentotului văzurăm, însă, că trebuia să fie ceva la mijloc - ceva tot în legătură cu vreun om, fireşte.

   — Ia spune, Garu, l-ai văzut tu vreodată pe acest diavol? întrebă Marian.

   Garu ne privea încă cu frică, apoi zise, şovăind:

   — Garu văzut cum un Masser fost doborât de leu mare. Leu apoi plecat şi alt Masser aplecă peste mort. După aceea şi acesta plecat repede. Garu mers mai târziu acolo, cel dintâi Masser sfâşiat de leu, toate buzunare goale.

   Făcu o mutră atât de îndurerată, încât ne dădurăm seama imediat că avusese şi dânsul intenţia să-l jefuiască pe mort.

   Povestirea lui, care făcea impresia a fi adevărată, era cât se poate de interesantă. Aşadar, un leu sfâşiase un alb, apoi dispăruse şi un alt alb jefuise după aceea cadavrul. Ciudat!

   — Când ai văzut asta, Garu? întrebă Marian.

   Hotentotul începu să socotească, apoi ridică patru degete şi zise:

   — Soare venit şi s-a dus.

   Asta însemna că trecuseră patru zile de atunci. Aşadar, locul unde se petrecuse drama nu putea fi departe, căci Hotentoţii sunt alergători proşti, din cauza picioarelor rău dezvoltate.

   — Şi unde s-a petrecut ce ai văzut? întrebă iar Marian.

   Negrul arătă spre sud-vest. Apoi chibzui puţin cum ar putea exprima mai bine depărtarea şi în cele din urmă răspunse:

   — Garu aleargă bine, până soare făcut drum.

   Asta însemna că trebuise să alerge o zi întreagă, ca s-ajungă la locul acela. Puteam presupune că străbătuse pe ceas cel mult patru kilometri, aşa că locul cu pricina trebuia să fie la vreo cincizeci de kilometri.

   Noi am fi putut străbate cu uşurinţă drumul acesta într-o singură zi dar n-am mai fi putut face popas pentru mâncare. Mă uitai la Marian şi ne înţeleserăm îndată, căci privirile noastre se îndreptară în acelaşi timp spre Hotentot.

   — Garu, trebuie să ne duci acolo! zise Marian, aproape cu asprime. Te vom răsplăti bine pentru asta.

   Hotentotul se făcu pământiu la faţă şi tresări îngrozit. Apoi începu să bâlbâie, dovedind prin aceasta că-şi merita porecla de batjocură:

   —  Oh... oh... Massers... Ma... Ma... Massers... colo... nu bine. Ga... Garu rămâne aici. Co... colo diavol.

   — Degeaba te împotriveşti, scumpul meu Garu, râse Marian. Nai încotro, trebuie să ne însoţeşti. De vreme ce ne-ai istorisit despre diavol, trebuie să ni-l şi arăţi. Nu ţi se va întâmpla nimic, căci noi suntem mai puternici ca un diavol. Dacă nu asculţi, să ştii că o păţeşti rău de tot. Aşa dar, la drum!

   Hotentotul se trânti însă la pământ; spaima lui de diavol era mai mare decât teama de noi, după cât se vedea.

   — Lasă-l în plata Domnului! făcui către Marian. Un fricos ca ăsta nu ne poate fi de nici un folos. La cel dintâi prilej şterge putina. Principalul lucru e că ştim direcţia şi depărtarea aproximativă.

   Aş fi vrut să văd osemintele celui atacat, ca să mă încredinţez dacă într-adevăr un leu l-a sfâşiat zise Marian. Poate c-a fost numai acel individ misterios, care-şi pune blană de leu, ca să împrăştie groaza printre Hotentoţii superstiţioşi.

   — Se poate să fie şi aşa! încuviinţai eu. Atunci trebuie să-l luăm cu dea sila pe Garu.

   Însă Hotentotul păru să fi auzit şi priceput cuvintele mele şoptite, căci deodată se rostogoli pe pământ şi dispăru ca fulgerul în tufişul de unde-l scosese Pongo.

   Credinciosul nostru camarad făcu îndată un salt, ca să-l aducă înapoi, dar rămase brusc locului, privi în pământ, ridică apoi ceva de jos şi se întoarse repede la noi.

   — Plecăm repede de aici, Massers! exclamă el. În tufiş negri, zvârle săgeţi otrăvite.

   Spunând aceste cuvinte ne ţinu în faţă o săgeată cu vârful colorat cafeniu - cel mai sigur semn că era otrăvită. Şi când privii spre tufiş, văzui câteva săgeţi înfipte în pământ - o dovadă că, afară de Garu, mai erau ascunşi alţi Hotentoţi printre crengi.

   — Foarte repede pleacă, Massers! ne îndrumă iar Pongo şi porni înainte.

   Sfatul lui era îndreptăţit, căci împotriva săgeţilor unui duşman nevăzut eram dezarmaţi.

   — Asta îmi plăcu! râse Marian, când furăm destul de departe ca primejdioasele săgeţi să nu ne mai poată ajunge. Mai că-mi vine să cred că acest Garu şi tovarăşii săi, stau în cine ştie ce legătură cu omul-leu. Poate că sunt un fel de gonaci de-ai lui. Spaima Hotentotului ăla îmi face acum impresia c-ar fi prefăcută.

   — Mariane, îmi veni ceva în gând! strigai de odată. Pe cât îmi aduc aminte după hartă, înaintând vreo cincizeci de kilometri în direcţia arătată de el trebuie să dăm de şoseaua care duce de la Brakwasser la vechea Bethanie. Şoseaua asta o fi cu siguranţă foarte umblată şi pentru un hoţ de drumul mare e un foarte bun teren de vânătoare. Această chestie cu leul o fi fireşte un mijloc care-i îngăduie să fie în siguranţă.

   — Hm... tot ce se poate, încuviinţă Marian. Deoarece noi vrem să mergem în orice caz la Bethania, ca să vedem vechea biserică clădită în 1859 de misionari, lucrul se potriveşte de minune. Poate că, odată cu acest prilej, îl putem demasca pe misteriosul om-leu. Cred că mâine seară vom fi în ţinutul acela.

   Până seara mai făcurăm o bună bucată de drum, apoi ne ridicarăm tabăra într-un loc ocrotit, lângă o apă mică de izvor.

   Cu puţin înainte vânasem o antilopă şi după ce mâncarăm din carnea ei, orânduirăm veghea şi mie îmi veni a treia.

   Eram foarte obosit şi adormii îndată ce Pongo luă cea dintâi veghe.

   Când mă trezi Marian, îmi zise:

   — Resturile antilopei pe care le-am azvârlit în tufişul de colo par să fi atras oaspeţi neplăcuţi. Dacă nu mă-nşel, sunt pe aproape cel puţin trei lei. S-au ivit de curând, trezeşte-ne îndată ce situaţia va deveni primejdioasă! Înainte de toate, vezi de întreţine bine focul!

   Eram obişnuiţi cu lei care dădeau târcoale taberei noastre şi de multe ori am fost atacaţi de astfel de fiare flămânde. De aceea zisei, nepăsător:

   — N-au decât să-şi vadă de antilopă! Pe noi să ne lase în pace.

   — Cu toate astea te sfătuiesc să fii cu luare aminte! zise Marian. Leii nu se apropie atât de mult de foc decât atunci când sunt foarte înfometaţi.

   — Dar vezi că acum îşi pot potoli foamea, râsei eu. Când nu va mai rămâne nimic din antilopă, se vor retrage.

   — Să nădăjduim că va fi cum spui tu - zise Marian, cam neîncrezător - eu am însă o presimţire că aici se ascunde ceva.

   — Oho! râsei eu. Te gândeşti cumva la diavolul ăla cu chip de leu? Ar fi minunat să ne iasă înainte. N-am mai avea nevoie să ne pierdem vremea căutându-l.

   — Robert, poate că chestia e mai serioasă decât ne închipuim noi. Leii ăştia în apropierea noastră nu-mi sunt deloc plăcuţi. Am chibzuit bine şi am ajuns la o încheiere foarte ciudată, dar care se poate să corespundă adevărului.

   — Mă faci curios, Mariane! Deocamdată eu rămân la credinţa că e vorba de trăncănelile fără sens ale băştinaşilor.

   — Robert, dar atunci n-ar fi pomenit despre asta şi Jim Randle, banditul acela cutezător, spuse Marian, cu seriozitate. Şi el a găsit oseminte omeneşti sfărâmate. Fii cu băgare de seamă, te mai previn odată. A! Auzi?

   Din tufişul unde aruncasem rămăşiţele antilopei răsună pufăitul unui leu şi imediat răspunse o a doua fiară. Depărtarea de acolo până la focul nostru era de cel mult cincizeci de metri şi nu era de fel plăcută o asemenea vecinătate.

   — N-or să iasă ei afară, deşi antilopa a fost mică şi nu şi-or fi

potolit foamea, zisei.

   Abia sfârşii vorba, că iar se auzi pufăitul furios. Şi acum se amestecă chiar şi un al treilea leu.

   Mă uitai acum îngrijorat la Marian, apoi aruncai o privire la Pongo, care dormea. El cunoştea atât de bine ţinuturile sălbatice şi animalele lor, încât şi-ar fi dat seamă îndată în ce dispoziţie erau leii.

   Întinsei mâna ca să-l trezesc, când el se ridică singur. Ascultă câteva clipe, apoi zise, clătinând capul:

   — Simba altfel ca altădată. Pongo nu ştie ce au.

   Mărturisirea asta mă nelinişti şi mai mult.

   Leii tăcură. Pongo mai aruncă o privire gânditoare spre tufiş, înălţă din umeri şi se culcă iarăşi. Marian se uită câteva clipe la el, apoi zise în şoaptă:

   — Cel mai bun lucru e să dormim. Ne vei trezi îndată ce ţi se va părea ceva suspect. Fii cu luare-aminte, Robert, îmi făcu o bezea şi se întinse lângă foc.

   Rămas singur, îmi aţintii privirea spre tufişul luminat slab de flăcările focului nostru.

   Se scurse astfel o jumătate de oră. Deodată tresării şi ridicai puşca. Din tufiş ieşiră pe nesimţite trei trupuri uriaşe de lei, ai căror ochi mari scânteiau în toate culorile.

   Îmi dădui seamă îndată că n-ar fi avut rost să trag, căci chiar dacă aş fi rănit unul, ar fi sărit asupră-mi imediat ceilalţi doi.

   Nu cutezai nici să strig ca să-i trezesc pe camarazi, căci glasul meu ar fi putut să-i întărite pe lei. Trebuia deci să stau nemişcat, holbând ochii la primejdioasele fiare.

   Se scurseră astfel câteva minute, apoi leii făcură deodată stânga-mprejur şi dispărură fulgerător în tufiş.

   Mi se păruse că auzisem înainte o chemare, dar în bucuria mea de a fi scăpat de ei nu luai în seamă asta.

   Mă aşezai în voie şi numai din când în când aruncam câte o privire spre tufişul în care dispăruseră leii - dar nu se mai auzea nimic.

   Întorcând încă odată privirea spre tufiş, crezui că mă-nşeală ochii, căci stătea acolo pe acelaşi loc unde, cu câteva minute înainte apăruseră fiarele - un om. Un bărbat înalt şi slab, în haine kaki.

   Îmi trecui dosul palmei peste ochi privii apoi încă odată într- acolo şi văzui că... omul dispăruse.

   Mă aplecai repede şi-l trezii pe Marian.

   — Ce s-a întâmplat? Au venit leii? întrebă el.

   Se trezise şi Pongo la auzul glasului prietenului meu. Istorisii repede ce văzusem. Pongo se ridică îndată şi vru să se ducă spre tufiş, dar Marian îl opri:

   — Pongo, rămâi aici! N-are nici un rost şi e cel mult primejdios. Robert, eşti sigur că nu te-ai înşelat?

   — Da, Mariane - răspunsei cu hotărâre - am văzut lămurit atât leii cât şi omul acela. De altfel, mâine la lumina zilei va trebui să găsim urmele lor.

   — Aşa el Aş vrea să ştiu numai cine se ascunde îndărătul acestei drăcovenii. Observaţia ta că s-a ivit la scurt timp după lei, se potriveşte cu bănuielile mele. E într-adevăr un diavol... în ceea ce priveşte caracterul său.

   — Crezi că îndărătul acestei chestii se ascunde un criminal? întrebai.

   — Neapărat! încuviinţă Marian. Şi mă voi face luntre şi punte să-i vin de hac.

   — Nu-mi iese din minte priveliştea aceea! Întâi cele trei fiare uriaşe, apoi individul înalt şi uscăţiv. Mi se părea că visez.

   — Numai să nu fi visat chiar! râse Marian.

   — Nu-mi pot închipui ca aceste făpturi să se fi ivit cu adevărat. Asta nu s-ar potrivi în totul cu ideea mea. Sau. stai! Se poate ca Garu să fi minţit. Da, se poate!

   — Nu pricep ce tot îndrugi. De-aş şti numai ce bănuieşti!

   — Asta e într-adevăr atât de monstruos încât nici n-aş vrea să exprim în cuvinte, răspunse Marian. Trebuie să aşteptăm ce-o aduce viitorul. În orice caz, să fim cu ochii-n patru. Aventura în care ne-am pomenit acum poate fi cea mai primejdioasă din câte ne-a fost dat să întâmpinăm. Mai ai o jumătate ceas de veghe - numai de nu s-ar întâmpla nimic. Ia seama!

   Cu aceste cuvinte se culcă la loc.

   JUMĂTATE DE CEAS TRECU ÎN LINIŞTE şi când îl trezii pe Pongo eram încredinţat că atât leu cât şi omul misterios îşi luaseră tălpăşiţa.

   Încă de trei ori mai fui trezit de Marian în cursul nopţii, ca să stau de veghe şi de fiecare dată el îmi spuse că totul e în ordine; nici eu nu observai nimic ce mi-ar fi dat de bănuit.

   Abia se lumină de ziuă, că ne şi îndreptarăm spre tufiş, cu mare băgare de seamă şi cu puştile în mână, iar Pongo ţinea suliţa ridicată.

   Deodată ne oprirăm cu toţii şi ne uitarăm unul la altul, căci pe terenul cam nisipos se vedeau lămurit întipăriturile labelor de lei, iar printre ele şi deasupra lor urmele unei cizme bărbăteşti.

   Marian dădu din cap şi zise:

   — Robert, ca să fiu sincer, trebuie să-ţi mărturisesc că până acum n-am prea crezut în nălucirile tale din noaptea trecută - dar acum cred. Ciudat, zău aşa! Deci, Garu ăla trebuie să fie în legătură cu acest om misterios - şi pentru noi asta înseamnă primejdie.

   — Pentru că ne-am exprimat faţă de Hotentot dorinţa de a cunoaşte pe acest diavol? întrebai.

   — Da, va afla astfel că nu ne temem de el şi că-l vom stingheri în activitatea sa nelegiuită. Sau - se poate şi asta: Garu avea însărcinarea să ne stârnească curiozitatea, prin povestirea sa şi să ne atragă într-un loc unde se petrec de obicei crimele. Dar, după cum spuneam, nici eu nu-s dumirit în toată afacerea asta. Aşa că acum ne vom abate din drum, mergând ceva mai spre apus, ca să dăm direct de vechea colonie Bethania. Vreau să mă informez acolo mai de aproape asupra crimelor făptuite în ultima vreme prin împrejurimi. Poate cât vom avea nevoie şi de ceva ajutor, câţiva bărbaţi curajoşi, căci diavolul acesta pare să aibă tovarăşi foarte primejdioşi.

   — Vrei să zici că leii sunt tovărăşii lui? Asta ar fi de necrezut.

   — Oricât de necrezut ar fi, aşa este! zise Marian. Hai sa înconjurăm tufişul, poate găsim urme şi pe partea cealaltă.

   Nu mai era tufiş, ci o adevărată pădurice ceea ce ocolirăm acum. Şi era atât de deasă şi încâlcită, încât ar fi fost cu neputinţă de pătruns în ea. Zărirăm numai câteva poteci înguste, croite probabil de fiare.

   După ce înconjurarăm cam jumătate de pădurice, dădurăm de

urmele căutate. Alături şi încălecate se deosebeau atât întipăriturile labelor leilor, cât şi cele ale cizmei bărbăteşti.

   — Vezi, spuse Marian, au venit împreună. Îţi închipui oare că omul ar fi apucat întâmplător pe aceeaşi potecuţă cu leii? Şi asta pe întuneric? Nu, nu! Să căutăm mai departe, ca să vedem pe unde au părăsit păduricea.

   Pornirăm înainte pe marginea păduricii, deodată ne uitarăm speriaţi unul la altul, căci ne aflam iarăşi la locul unde-l văzuserăm pe misteriosul individ.

   Se mai aflau deci în pădurice, căci era cu neputinţă ca în pământul moale din jurul acesteia să fi trecut cu vederea urmele lor.

   În faţa acestei descoperii luarăm puştile în mâini şi ne dădurăm câţiva paşi înapoi.

   — Care va să zică se află încă în tufiş! exclamă prietenul meu. Asta înseamnă că în tot cursul nopţii am avut vecini foarte neplăcuţi. Cred că cel mai bun lucru e să ne cărăm cât mai repede.

   — Dacă mergem voiniceşte putem fi după-amiază în Bethania, zisei eu. Aducând vestea asta vom căpăta ajutoare îndeajuns ca să pornim vânătoarea împotriva individului misterios şi a leilor săi.

   — Ai dreptate! Repede la drum!

   Alergarăm înapoi la tabăra noastră, ne luarăm raniţele şi pornirăm voiniceşte pe drumul spre Bethania.

   Spre amiază făcurăm un scurt popas la un izvor, ca să lăsăm să treacă arşiţa grozavă. Ne aflam într-una din văile largi care taie platoul Hanami.

   Intrarea în valea aceasta era la vreo optzeci de metri depărtare de noi. Eu stăteam astfel încât puteam privi într-acolo. Şi priveam chiar adesea, căci nu mă părăsea gândul la omul misterios cu cei trei lei ai săi.

   Mâncaserăm şi acum ne odihneam. Din nou aruncai o privire spre intrarea îngustă, apoi ridicai ochii spre marginea zidului de stâncă de la stânga.

   Tresării speriat, căci văzui lămurit capul unui om, retrăgându-se fulgerător de pe marginea peretelui înalt de vreo treizeci de metri.

   Îl zărisem numai câteva clipe, aşa că nu putui spune dacă fusese un european sau un băştinaş. Suspect era oricum şi în vreme ce nu slăbeam din ochi locul cu pricina, zisei camarazilor:

   — Atenţiune, suntem spionaţi de sus. Am văzut deasupra noastră un cap care a dispărut imediat ce m-am uitat într-acolo. Ar fi mai bine, cred, să părăsim îndată valea.

   Marian sări în picioare şi, mai agitat de cum îl văzusem

vreodată în situaţiile primejdioase, strigă:

   — Înainte! În văile astea ne aflăm ca într-o cursă de şoareci. Să ieşim repede de aici!

   Valea să mai fi avut un kilometru lungime, apoi pereţii de stâncă se îngustau iară şi fără voie mă gândii că în locul unde ne aflam puteam fi ucişi cu uşurinţă de sus.

   Marian îşi şi aruncase raniţa în spinare, privi încă odată spre intrarea văgăunii, îşi smulse îndată puşca de pe umăr şi strigă:

   — Repede, Robert, acum e acum!

   Mă răsucii în călcâie şi... mă cutremurai de spaimă, îmi revenii însă imediat şi apucai şi eu arma - căci în deschizătura strâmtă între pereţii de stâncă se iviseră trei lei, aceiaşi pe care îi văzusem eu peste noapte.

   O clipă fiarele rămaseră în trecătoarea îngustă, apoi porniră cu paşi mari spre noi.

   Ridicarăm puştile, traserăm şi primele două fiare scoaseră răgete înfiorătoare, dar nu se opriră din drum, ba mi se păru chiar că mergeau şi mai repede.

   Rănile provocate de gloanţele noastre le întărâtaseră la culme, se vede. Acum trebuia să tragem repede şi sigur, căci primejdioşii duşmani mai erau la cel mult treizeci de metri şi cu fiecare săritură se apropiau cu trei metri.

   Apoi, mai era al treilea leu, teafăr, care va interveni şi el în luptă.

   Ca la o comandă puserăm toţi trei un genunchii la pământ, apoi Marian strigă:

   — Tu pe cel din dreapta!

   Două împuşcături detunară şi cei doi lei dinainte se rostogoliră, pentru ca după aceea să înceapă să se zvârcolească cu turbare.

   Acum trebuia să-l răpunem pe al treilea. Dar, spre nespusa noastră mirare văzurăm că acest leu se întoarce şi cu sărituri uriaşe goneşte spre ieşirea văii. Şi de sus, de pe stâncă, răsună o şuierătură ascuţită, la care fiara răspunse iuţindu-şi şi mai mult paşii.

   De uimire uitai să descarc un glonţ în fugar. Şi Marian lăsase puşca jos şi privea după leul care se făcu nevăzut prin trecătoarea văii.

   — Admirabil dresat! murmură el apoi. Nu m-aş fi aşteptat la asta.

   Vrui să-i răspund, dar atunci leul asupra căruia trăsesem sări încă odată în sus şi începu să gonească spre noi. Plin de sânge, pufăind grozav, făcea o impresie înspăimântătoare.

   Noi eram însă obişnuiţi cu astfel de lupte. Slobozirăm iarăşi două gloanţe şi primejdiosul duşman sări în sus, pentru ca apoi să se prăbuşească şi să rămână întins la pământ.

   — Foarte bine va fi, Massers! îl auzirăm pe Pongo îndărătul nostru.

   Mă întorsei şi văzui că-şi ridicase suliţa grea. Leul furios n-ar fi ajuns să se apropie, chiar dacă gloanţele noastre nu l-ar fi doborât.

   Marian se ridică, porni spre celălalt leu, care zăcea mai încolo şi mai slobozi un glonţ. Acesta îi puse capăt vieţii.

   — Acum să ne cărăm repede din văgăună, altfel. Ne pune vreo capcană la ieşire, zise prietenul meu. Poate că e chiar prea târziu!

   — Mariane, atunci să ne căţărăm la stânga pe platou, pare să fie un loc acolo unde nu va fi greu. Poate că nici nu mai e nevoie să ne lăsăm în vale ci putem să ne urmăm drumul sus pe dealuri până la Bethania.

   — Ai dreptate! încuviinţă prietenul meu, vesel.

   — Misteriosul duşman cu leul său se află pe partea dreaptă a platoului. Voi urca eu întâi şi voi veţi băga de seamă dacă străinul nu mă ameninţă cumva.

   Străbăturăm valea dea curmezişul, îndreptându-ne spre partea stângă a platoului. În vreme ce Marian începu îndată să urce, eu mă întorsei şi nu slăbii din ochi marginea platoului de stâncă de peste drum.

   Întorcând privirea spre Marian, văzui că şi apucase să urce pe jumătate peretele; atunci întorsei iar ochii spre partea cealaltă a văii.

   În aceeaşi clipă ridicai puşca, deoarece chiar de marginea platoului stătea al treilea leu şi se holba în jos la noi. Lângă el se vedea un cap omenesc, acoperit cu o pălărie mare.

   Dar înainte de a avea răgazul să apăs pe trăgaci, om şi animal dispărură fulgerător.

   — Atenţiune, Mariane! strigai în sus. I-am văzut pe amândoi, n- am putut însă trage căci s-au făcut nevăzuţi prea repede.

   — Bine, veghează mai departe! răspunse prietenul meu. Sunt îndată sus. Ah, asta e cât se poate de primejdios!

   Dincolo, nevăzut pentru mine, individul misterios trăsese şi auzii glonţul lovindu-se de stâncă, deasupra capului meu.

   — Cât p-aci să mă atingă, strigă Marian. Ah, am ajuns sus! Fireşte, nu se mai vede nimic.

   Mă-ntorsei şi privii spre prietenul meu. Stătea pe marginea peretelui de stâncă, ţinea puşca strâns în mână şi privea spre partea cealaltă.

   — Sunt prea mulţi bolovani mari acolo - strigă el iarăşi - individul s-a ascuns bine. Haideţi sus, bag eu de seamă!

   Pongo îşi atârnă suliţa în spate, apoi se căţără ca o pisică. Fu îndată lângă Marian, apoi urmai eu.

   Urcasem jumătate de povârniş, când mă oprii deodată. Mi se păru că aud de undeva un geamăt înăbuşit.

   — Ce ai, Robert? strigă Marian în jos. Haide repede, trebuie să pornim mai departe.

   Mai urcai o bucată, căci crezui că mă înşelasem. Dar iată că auzii din nou geamătul, lămurit de tot. Privii repede în juru-mi, în sus, în jos - dar nimic nu se vedea.

   — Ei, Robert, ce Dumnezeu faci acolo? auzii iarăşi glasul lui Marian.

   În aceeaşi clipă geamătul se auzi din nou şi strigai în sus:

   — Mariane, geme un om undeva pe aici. Fii tu atent la duşmanul nostru, eu voi cerceta de unde vine geamătul.

   — Şi eu am avut impresia asta pe când urcam! spuse Marian. Dar pentru că n-am mai auzit nimic, crezui că mă înşelase auzul. Bine, caută cu băgare de seamă, eu voi veghea aici.

   Rămasei în ascultare, plimbându-mi ochii de jur-împrejur. Şi iarăşi auzii lămurit geamătul sfâşietor. Răsuna deasupra mea şi peste măsură de uimit privii bolovanul ce se înfundase acolo în pământ, era mare, dar n-ar fi putut acoperi un om. Şi cu toate astea dintr-acolo se auzise geamătul.

   Mă târâi mai sus şi lipii urechea de piatră, După câteva clipe se auzi iarăşi geamătul. Nu mai putea fi îndoială, sub bolovan zăcea un om.

   — Mariane - strigai în sus - geamătul vine de sub bolovanul acesta. Cum e cu putinţă asta?

   — Vine Pongo jos, rămân eu singur de pază! răspunse prietenul meu. Trebuie să ridicaţi binişor bolovanul şi să-l rostogoliţi în jos. Pare să fie o nouă crimă misterioasă.

   Nu trecu mult şi Pongo se ivi lângă mine. Observă cu băgare de seamă aşezarea bolovanului, ascultă câteva clipe s-audă geamătul, apoi zise:

   — Masser apucă piatra acolo, Pongo aici. Când Pongo spune gata!, repede ridică piatra.

   Propunerea asta îmi păru cam nelalocul ei, căci dacă cel ce gemea zăcea într-adevăr sub bolovan, atunci prin darea peste cap a bolovanului, nenorocitul putea fi rănit şi mai grav. Dar n-aveam altă posibilitate să-l liberăm, aşa că îmi înţepenii picioarele cât putui în pământ şi apucai marginea de sus a blocului de piatră.

   Pongo apucase şi el muchia, trase aer în piept, spuse gata! şi în clipa următoare muşchii săi uriaşi se umflară.

   Mă opintii şi eu cât putui şi izbutii să ridic încetişor bolovanul. Încă vreo câteva opintiri de crezui că-mi plesneşte capul, apoi blocul greu se aplecă înainte.

   Pongo mai făcu o sforţare uriaşă şi bolovanul se rostogoli cu zgomot în adâncime.

   După câteva clipe detună o împuşcătură din puşca lui Marian.

   — S-a pitit îndărătul unei stânci colo peste drum, strigă în jos prietenul meu. A scos capul când a auzit zgomotul. Ce-aţi descoperit?

   — Drace, aici e o peşteră! exclamai, mirat.

   Bolovanul s-a proptit tocmai în faţa deschizăturii. Şi mai văd picioarele unui om, ale unui european. Nenorocitul a fost închis aici.

   După un geamăt adânc se auziră din peştera strâmtă cuvinte englezeşti:

   — Ajutaţi-mă, altminteri mă prăpădesc! Oh, nemernicul acela!

   Pongo şi începuse să zvârle deoparte pământul care se

adunase la intrarea peşterii prin căderea bolovanului. Îi ajutai din răsputeri şi în cele din urmă puturăm recunoaşte făptura nenorocitului în peştera întunecoasă.

   Zăcea nemişcat şi nu mai gemea. Probabil că leşinase de emoţie, văzându-şi salvarea apropiată. Îl traserăm afară binişor şi atunci începu iarăşi să geamă. Şi când privii la el, mă speriat.

   Capul şi partea de sus a trupului erau însângerate, cămaşa sfâşiată şi răni lungi, cum numai labele unei fiare le putea face, îi acopereau tot trupul.

TAINA CĂUTĂTORULUI DE DIAMANTE.

   PONGO ÎL APUCĂ PE NENOROCIT DE UMERI, iar eu de

picioare. Cu povara asta urcuşul era foarte anevoios şi adesea eram ameninţat să alunec, ceea ce ar fi însemnat prăbuşirea în prăpastie. Dar în cele din urmă ajunserăm cu bine sus.

   — Repede îndărătul stâncii de colo! ne strigă Marian. Omul misterios din partea cealaltă nu trebuie să vadă că l-am salvat pe nenorocit. Până acum nu l-am mai putut zări.

   Îl duserăm repede pe rănit îndărătul stâncii indicate. Spre nespusa mea bucurie descoperii la poalele stâncii o groapă mare, umplută cu apă limpede.

   Începui să-l dezbrac pe rănit, care să tot fi avut vreo cincizeci de ani. Chipu-i inteligent era brăzdat de cute adânci, ceea ce lăsa să se întrevadă că avusese o viaţă chinuită. Păru-i tuns scurt avea o lucire argintie şi la tâmple era cu totul alb. În schimb pielea netedă de pe trup şi muşchii bine formaţi, dădeau o impresie de tinereţe.

   Îi tăiai cămaşa şi o muiai în apă. În acelaşi moment Marian slobozi încă un glonţ, iar după câteva clipe veni şi el după stâncă şi zise:

   — Acum cred că n-o să mai iscodească. I-am văzut capul ivindu-se îndărătul altei stânci şi i-am găurit pălăria. Cu toate astea trebuie să fim atenţi şi să vedem dacă se mai arată odată.

   — Pongo bagă de seamă, se oferi îndată credinciosul uriaş. Massers îngrijeşte de rănit.

   Se duse spre marginea stâncii şi scoase încetişor capul afară.

   Marian se lăsă în genunchi lângă rănit şi-i turnă în gură apă din sticla lui de campanie, apoi îi udă fruntea, tâmplele şi pieptul.

   În vremea asta eu spălai rănile nenorocitului, pe care sângele se închegase. Îi era foarte rău şi avea nevoie de ajutor medical imediat, altfel se prăpădea.

   Apa pe care Marian i-o turnă pe gât îşi făcu efectul. Rănitul deschise ochii mari care aveau în ei un foc tineresc, Acum îmi schimbai părerea că omul acesta ar avea cincizeci de ani. Probabil că suferise mult în viaţă şi asta îl îmbătrânise de timpuriu. Mai mult de treizeci de ani nu putea să aibă.

   Câteva clipe ne privi ţintă, apoi exclamă:

   — Cine sunteţi? Unde m-aţi găsit?

   — Suntem nişte simpli hoinari - răspunse Marian - şi te-am găsit într-o peşteră din apropiere.

   Rănitul chibzui cu încordare, încreţind fruntea, apoi dădu din cap şi zise:

   — Acum îmi amintesc. Leul m-a doborât şi m-am rostogolit pe povârniş. Căzui într-o peşteră, apoi s-au prăbuşit bolovani în jos. Numai asta m-a salvat, căci diavolul ăla o fi socotit că s-a ales praful de mine.

   Privii mirat la Marian, iarăşi fusese rostit cuvântul „diavolul" - de data asta de către un om grav rănit. Aşa dar, individul misterios care asmuţise cei trei lei asupra noastră, îşi avea şi aici mâna în joc.

   — Îl crezi pe diavolul cu leii săi? întrebă Marian.

   — Da, răspunse rănitul, privindu-ne lung.

   Apoi urmă:

   — În dv. pot avea deplină încredere, văd asta. Vreţi să-mi ajutaţi şi mai departe?

   — Fireşte! se grăbi să răspundă Marian. Multor oameni le-am ajutat noi până acum. Poate să fi auzit d-ta de numele noastre: eu sunt Farrow şi acesta e prietenul meu Bertram.

   — Ah, atunci unde e Pongo al dv.?

   — Îl supraveghează pe diavol, care se află în apropiere.

   — A văzut el că m-aţi salvat? întrebă rănitul, îngrijorat.

   — Nu, căci am tras asupra lui îndată ce-a scos capul de după o stâncă.

   — Foarte bine. Mai aveţi puţină apă? Oi fi stat multă vreme în peştera - nu?

   — Cred că vreo două zile - răspunse Marian - căci aseară, diavolul cu leii săi a fost la mulţi kilometri de aici, în direcţia nord- estică.

   — La o pădurice deasă! spuse îndată rănitul. Trebuie să fie ascunzătoarea lui, căci până acolo l-am urmărit adesea. Dar n-am cutezat să intru în pădurice, căci leii m-ar fi sfâşiat îndată.

   Bău cu lăcomie din sticla lui Marian, apoi mâncă puţină carne de antilopă şi zise cu glas mai sigur:

   — Asta mi-a făcut bine... vă mulţumesc, domnilor Vă voi istorisi povestea mea. Mă numesc John King şi sunt englez din naştere. Când aveam cincisprezece ani am venit în Africa cu tatăl meu, întâi în ţara Betciuna, apoi ne-am mutat în Bethania. Am trecut prin multe. Răscoale de-ale negrilor, care i-au ciopârţit pe ai mei în faţa mea. trădări de-ale prietenilor, ba chiar şi a scumpei mele soţii. De aceea arăt atât de bătrân, deşi n-am decât treizeci şi şapte de ani.

   King făcu o mică pauză, respiră adânc şi urmă:

   — Când soţia mea a fugit cu un om bogat, luai hotărârea să mă îmbogăţesc repede. Mi-am dat seamă că banii sunt totul în lumea asta... Poţi dobândi orice cu ei, chiar şi dragostea unei aşa-zise femei credincioase. Am în Bethania o mică prăvălie şi îmi câştigam cinstit existenţa. L-am lăsat pe fratele meu la prăvălie şi am pornit în lume, să caut diamante. Brâul de nisip al acestei ţări e înfiltrat cu diamante, foarte curate, dar mici. Mi-am spus că sursa diamantelor trebuie să fie aci, în platourile acestea şi căutând am găsit-o chiar. Am şi dovada.

   Duse mâna la brâul de piele, deschise o despărţitură dinăuntru şi scoase câteva diamante brute, de mărimea alunelor. Pietrele aveau o valoare foarte mare şi Marian zise îndată:

   — Acum îmi dau seamă că ai stârnii lăcomit acelui diavol. Ai fost probabil, neprevăzător şi-ai admirat diamantele pe când stăteai la foc. El le-o fi observat şi a vrut să intre în stăpânirea lor.

   — Aşa trebuie să fi fost - încuviinţă King - într-o seară, acum vreo două zile, mi-am făcut sălaşul aici în apropiere şi după ce-am îmbucat ceva am început să privesc diamantele. Mai târziu după ce m-am culcat, am fost trezit de pufăitul unor lei. La lumina focului văzui trei lei uriaşi stând la vreo treizeci de metri depărtare. M-am ferit să trag, ca să nu întărât fiarele. Şi deodată se făcură nevăzute.

   — Apoi s-a ivit brusc în locul lor un bărbat înalt şi costeliv? îi curmă vorba Marian.

   — Ah, vi s-a întâmplat la fel şi dv.? întrebă rănitul, uluit. Aşa a fost, într-adevăr. Dar şi omul a dispărut brusc. Rămăsei treaz încă multă vreme, iar în cele din urmă adormii. Când se lumină de ziuă pornii la drum şi ajungând aici văzui că leii mă urmăreau. Erau acum atât de aproape încât nu mă puteam gândi să mă apăr cu puşca. Începui să alerg cât mă ţineai picioarele, dar la marginea văgăunii primul leu mă şi ajunse; auzind pufăitul mă întorsei, fiara însă se şi repezi la mine şi, după cum v-am mai spus, mă rostogolii pe povârniş; pe jumătate leşinat ajunsei în peştera de unde m-aţi scos dv.

   — Atunci probabil că leul s-a lovit de un bolovan care, rostogolindu-se, a atras după el alţi bolovani, individul misterios căruia îi aparţin leii te credea îngropat sub ei şi atunci s-a retras cu fiarele lui şi ne-a întâlnit pe noi. Ia spune, domnule King: mi s-a adus la cunoştinţă că în apropiere de Bethania s-au întâmplat câteva crime, în care victimele au fost sfâşiate de lei. Cunoşti ceva amănunte cu privire la asta?

   — În două rânduri am văzut de la mare depărtare - cu ajutorul ocheanului meu - că un om a fost trântit la pământ de un leu. Şi imediat se ivea un bărbat care alunga leul şi se apleca asupra nenorocitului. Individul avea şi el ochean prin care cerceta cu atenţiune împrejurimile. Trebuie să mă fi observat, căci l-am văzut dispărând repede. Fireşte că am pornit grabnic la locul nenorocirii, unde am văzut că morţii au fost jefuiţi.

   — Aşadar, astfel s-a născut legenda cu diavolul care poate lua chip de leu? zise Marian. Afară de d-ta or fi observat şi băştinaşii lucrul acesta.

   — Da, câţiva Hotentoţi au povestit faptul, dar n-au fost crezuţi.

   — Păi da, pare chiar de necrezut - zise Marian - dar lasă că facem noi tot ce se va putea să-l punem cu botul pe labe pe acest criminal fioros.

   — V-aş ajuta cu dragă inimă - zise King - aş fi însă mulţumit să scap cu viaţă.

   — Te simţi în puteri ca să te ducem la Bethania? întrebă Marian. Cât mai e până acolo?

   — Numai douăzeci de kilometri. Dar nu mă veţi putea duce... lăsaţi-mă mai bine aici şi trimiteţi o trăsură. Judecătorul Ruther vă va pune la dispoziţie una.

   — Şi în vremea asta banditul acela va asmuţi leul asupra d- tale, zise Marian. Nu, nul Vom face o targă din crengi şi te vom transporta.

   — Vă obosiţi prea mult cu mine, zău aşa! Dar simt şi eu că am nevoie de un medic. Slăbiciunea.

   Glasul îi amuţi. Frigurile puseseră stăpânire pe dânsul.

   Marian se apropiă de Pongo şi întrebă:

   — Ai observat ceva?

   — Masser dă repede ochean! zise uriaşul, întinzând mâna.

   Privi cu încordare prin ochean, apoi spuse:

   — Om rău cu Simba pleacă. Foarte departe, Masser nu mai poate vede la el.

   Arătă şi direcţia spre Bethania şi din asta puteam deduce că criminalul locuia acolo.

   Marian şi cu Pongo începură să taie crengi trainice, pe care le împletiră apoi în formă de targă. În vremea asta eu spălai încă odată rănile lui King şi le pansai cum putui. După aceea îl aşezarăm cu băgare de seamă pe targă.

   Mă întorsei la marginea platoului şi privii cu părere de rău, cadavrele celor doi lei. Din păcate, nu mai aveam vreme să le jupuim pieile.

   Întorcându-mă să pornesc înapoi la stâncă, zării în depărtare puncte mici care se apropiau repede. Atrăsei atenţia lui Marian, care privi îndată prin ochean.

   — Sunt călăreţi! zise el, vesel. Şi dacă nu mă-nşel, chiar poliţişti englezi. Vin de-a dreptul spre văgăună. Probabil că sunt în recunoaştere. Conducătorul are şi el un ochean şi priveşte încoace. O să-i fac semne.

   Făcu precum spusese şi după câteva clipe zise:

   — A observat şi a răspuns tot prin semne. Aşa, acum vom ajunge ceva mai repede la Bethania.

   Până să vie călăreţii, ne pregătirăm bagajele, apoi pornirăm spre cei ce se apropiară şi văzurăm că erau opt, sub conducerea unui locotenent.

   Îşi opriră caii în faţa noastră şi ofiţerul, aruncând o privire bănuitoare asupra lui King, întrebă:

   — Ce s-a întâmplat aici? Cine sunteţi, domnilor?

   Chipul lui se lumină însă când Marian rosti numele noastre. Sări îndată de pe cal şi ne întinde mâna:

   — Mă bucur din toată inima, domnilor. Îmi daţi voie... numele meu e Leeds. Am auzit de dv. printr-o ştire din Lehutitang. Fiţi bineveniţi în ţara noastră. Aş putea să vă fiu de folos cu ceva?

   — Da, domnule locotenent, ţi-aş rămâne foarte îndatorat dacă ne-ai aduce la Bethania - răspunse Marian. Rănitul acesta, care a fost atacat de un leu, are şi el nevoie de grabnic ajutor medical. Aveţi o ţintă deosebită?

   — Cam. zise ofiţerul, şovăind. De trei zile patrulez cu oamenii mei. Căutăm o fantomă care umblă prin capetele multor oameni.

   — Şi această stafie se arată adesea sub înfăţişarea unui leu? întrebă Marian.

   — A, care va să zică aţi auzit şi dv. basmul ăsta, râse locotenentul. Până acum nu s-a întreprins nimic împotrivă-i, dar iată că şi un preot din Bethania susţine acum c-ar fi văzut fantoma şi atunci mi s-a dat ordinul să fac cercetări prin tot ţinutul.

   — Păi, domnule locotenent, fantoma aceea, cum îi zici d-ta, există în realitate, spuse Marian, foarte serios. Uite colo zace domnul King din Bethania, pe care un leu al acestei fantome l-a adus în halul ăsta şi colo jos în vale zac alţi doi lei, pe care fantoma i-a aţâţat împotriva noastră.

   Ofiţerul făcu o mutră grozav de uimită. Deveni însă serios când Marian îi povesti păţaniile noastre şi ale lui King. Apoi, când prietenul meu spuse că misteriosul criminal, împreună cu leul ce-i mai rămăsese, pornise în spre Bethania, zise repede:

   — Domnule Farrow, plec imediat cu trei oameni după dânşii. Cinci oameni sunt deajuns ca să vă transporte pe dv. şi pe rănit. Poate că mai izbutesc să-l ajung pe monstrul acela.

   — Dar fii cu băgare de seamă, îl preveni Marian. Cu leul îmblânzit nu i de glumit. Noi vom mai rămâne aici vreo jumătate de ceas, căci acum aş dori să jupoi pe cei doi lei. În primul rând ca amintire, apoi pentru ca rănitul să aibă ceva moale dedesubt.

   — Bine, domnilor! răspunse locotenentul, în vreme ce şi porni spre calul său.

   Ofiţerul dădu o comandă scurtă şi porni în galop, împreună cu trei poliţişti.

   Noi coborârăm iarăşi în văgăună şi cu ajutorul poliţiştilor leii fură jupuiţi în scurt timp. Cele două blăni le aşezarăm pe targă sub King.

   În vremea asta doi poliţişti tăiară doi copăcei de grosimea braţului, care fură legaţi de şeile cailor lor aşezaţi spate-n spate. Pe aceşti doi drugi cu ridicată targa şi legată.

   În felul acesta îl puteam transporta pe rănit relativ repede, fără să sufere prea mult. Ne ferirăm să mergem în galop, ci numai la trap.

   Târziu după amiază ajunserăm în Bethania şi ne oprirăm la casa medicului, care îl luă imediat în îngrijirea lui pe King.

   Poliţiştii ne duseră la un han, unde ivirea noastră stârni senzaţie, căci nu se-ntâmplă în fiecare ca doi europeni şi un negru uriaş, mergând pe cai urma poliţiştilor, să-şi facă apariţia în orăşel.

   Abia ne scuturarăm niţel de praf în odăile primite, că hangiul veni să ne anunţe pe Mayor primarul localităţii. Clinchton - cum se numea acesta - se arătă şi el foarte vesel să ne poată saluta.

   Ne pofti în cârciuma hanului, ca să ciocnim un păhărel. Primirăm invitaţia - Pongo de asemeni - şi găsirăm cârciuma plină de lume.

   Primarul ne trase la o masă de lângă fereastră şi ne rugă să i povestim de ce venirăm încoace. Se făcu tăcere adâncă şi îmi dădui seamă îndată că cei de faţă se aşteptau să audă ceva despre diavolul-leu.

IV

ÎN BETHANIA

   FIREŞTE CĂ ŞI MARIAN BĂGĂ DE SEAMĂ ASTA, zâmbi şi zise:

   — Ştiu eu ce vor s-audă domnii. Mulţi din dv. or fi socotind doar că e o poveste chestia cu diavolul-leu, care îşi face mendrele pe aici. Dar eu şi cu tovarăşii mei l-am văzut cum vă văd. Şi domnul King, pe care-l cunoaşteţi foarte bine era cât p-aci să-i cadă victimă. E rănit grav şi se află în îngrijire medicală. Afară de asta, la cojocarul satului puteţi vedea cele două blăni de leu pe care le- am adus cu noi, căci am ucis două din fiarele acestui diavol.

   Aceste cuvinte stârniră rumoare din toate părţile se auziră exclamaţii şi întrebări, iar primarul fu nevoit să ceară cu asprime să se facă tăcere, ca să poată vorbi:

   — Domnule Farrow, fireşte că nu trebuie să punem la îndoială cuvintele d-tale. Totuşi, nu ne-o poţi lua în nume de rău dacă suntem foarte miraţi. Ai văzut într-adevăr, împreună, omul şi leii?

   — Cu cel din urmă leu, cel puţin, care a şters-o din văgăună, răspunse Marian. Dar întreabă-l şi pe King, când şi-o reveni; şi el la văzut. Şi veţi admite şi dv. domnilor, că un astfel de zvon nu iese pe degeaba. După cum mi-a comunicat şi locotenentul Leeds al dv. şi un preot de aici l-a văzut pe omul meu pe când făptuia o nelegiuire. De ce sunteţi, deci, neîncrezători?

   — Pentru că toată chestia e aproape de necrezut, răspunse Clinchton. Aşa ceva nu s-a mai întâmplat de când lumea, la gândeşte-te: nişte lei sfâşie la porunca unui om şi un alt om îi jefuieşte apoi pe morţi. Nu admiţi şi d-ta că chestia asta pare de necrezut?

   — Fireşte, domnule Clinchton, încuviinţă Marian - şi eu am zâmbit când am auzit prima oară de zvonul acesta. Dar acum am constatat eu însumi existenţa acestui ucigaş şi am venit încoace numai ca să-l pun cu botul pe labe pe acest monstru.

   Primarul se sculă şi întinse mâna prietenului meu.

   — Domnule Farrow - zise el cu însufleţire - îţi vom da cu toţii ajutor. Dispune de noi cum pofteşti!

   Toţi cei de faţă încuviinţară prin exclamaţii înflăcărate. Marian mulţumi cu amabilitate şi spune că ne va folosi de această ofertă, dacă va fi nevoie.

   Ne aduse de mâncare şi în vreme ce ne potoleam foamea, uşa fu deschisă brusc şi locotenentul Leeds dădu buzna înăuntru.

   — Ah, foarte bine că te găsesc aici, domnule Farrow! strigă el.

Închipuie-ţi, Milton, unul din oameni mei cei mai buni şi curajoşi, a dispărut. I-am adunat pe oamenii mei, după ce ne împrăştiarăm care încotro, într-un lanţ lung, dar Milton n-a venit. Am pornit apoi împreună călare spre ţinutul unde se aflase el, fără să-i dăm însă de urmă, căci terenul era pietros şi urmele calului său se pierduseră. Sunt foarte îngrijorat de soarta lui.

   — Ai şi de ce, răspunse Marian. O fi găsit urma ucigaşului şi i-o fi căzut în gheare. Presupun că ai dat ordin sever ca lanţul să nu se întindă prea departe?

   — Fireşte, domnule Farrow, căci am ţinut seama de prevenirea d-tale. Într-adins l-am pus pe Milton să călărească la aripa stângă, pentru ca oamenii să nu se îndepărteze prea mult unul de altui. Eu călăream la dreapta.

   — Atunci s-o fi lăsat în voia pornirii sale vânătoreşti! zise Marian. Nu-i mai putem veni în ajutor, căci întunericul se va lăsa în curând. Dar mâine dimineaţă ne vom lua pe urmele sale, mă tem să nu găsim un trup sfâşiat.

   — Dar bine, domnule Farrow, îţi spuneam doar că urmele sale se pierd în terenul pietros, strigă ofiţerul. Crezi cu adevărat că s-a întâlnit cu acest ucigaş fioros?

   — Da încuviinţă Marian - sunt sigur. Cât despre urma lui, Pongo al nostru o va găsi chiar pe piatră. Căci potcoavele calului lasă urme şi acolo. Vom pleca înainte de a se lumina de ziuă, pentru ca la răsăritul soarelui să fim la faţa locului.

   — Fireşte, domnule Farrow. Voi da imediat oamenilor mei instrucţiunile cuvenite.

   — Atunci te rog să pregăteşti şi pentru noi trei cai, zise Marian. Dacă va fi să dăm de o nouă ascunzătoare a ucigaşului, atunci dăm de veste şi domnilor care se află aici şi facem un cerc strâns în jurul terenului cu pricina. În felul acesta nu se poate să nu punem mâna pe el.

   — Minunat! exclamă primarul. Păcat că nu e de faţă Ruther, judecătorul nostru. Cred că el ar ţine morţiş să meargă cu dv. E un bărbat foarte viteaz.

   Locotenentul Leeds îşi luă rămas bun. Clinchton ceru să ni se mai aducă bere, ciocni cu noi şi zise:

   — Domnule Farrow, îţi doresc succes, din toată inima! Şi din câte am auzit despre d-ta şi ai d-tale, cred că-l veţi răpune pe ucigaşul acesta. În sănătatea dv., domnilor!

   Băurăm şi mulţumirăm pentru urare. Marian se-ntoarse apoi spre Clinchton, vrând să-l întrebe ceva, când uşa fu deschisă cu putere.

   În cârciumă intră un bărbat voinic, la vederea căruia cei de fată săriră în picioare, îi ieşiră înainte şi-l salutară zgomotos. Din pricina mulţimii care se-ngrămădise în jurul lui nu-l mai puturăm vedea, dar Clinchton se aplecă înainte şi strigă:

   —  Acesta e judecătorul Ruther, văd asta după primirea ce i se face, deşi nu l-am văzut. Las-că băieţii îl aduc îndată la masa noastră.

   Mulţimea făcu loc de trecere şi judecătorul veni spre noi. Avea într-adevăr o înfăţişare minunată şi-mi dădui seamă că pe bună dreptate îl aleseseră locuitorii ca judecător.

   Înalt şi voinic, întrecându-i pe toţi cu un cap, avea un chip sincer, cuceritor, cu ochi mari, plini de căldură.

   — Ce am auzit? zise el, cu glas tunător. Domnii Farrow şi Bertram, cu credinciosul lor Pongo? O astfel de bucurie n-am mai avut de multă vreme. Îmi daţi voie, domnilor, să vă strâng mâinile?

   — Ne ridicarăm şi judecătorul ne strânse mâna, cu căldură. Nici Pongo nu fu uitat, ceea ce-mi plăcu. Dar uriaşul nostru făcu o mutră nenorocită, ca totdeauna în asemenea ocazii. Eu zâmbii, însă Marian îl privi ciudat de atent pe camaradul nostru.

   Fireşte că veni imediat vorba despre ucigaşul misterios şi, după cum spusese primarul, Ruther ţinu morţiş să ne însoţească a doua zi.

   Tovărăşia aceasta era şi de un preţios ajutor pentru noi, căci judecătorul cunoştea foarte bine ţinutul. Ne înţeleserăm să ne ia de la han şi să ne însoţească la poliţie. Apoi vorbirăm despre altele.

   În toiul discuţiei, băgai de seamă că Marian tresări deodată, atât de repede şi bătător la ochi, de parcă s-ar fi speriat de ceva. Şi când Ruther îl privi mirat, prietenul meu zise, zâmbind:

   — Tocmai mi-a trecut un gând ciudat prin minte, domnule Ruther. Trebuie să mă întorc la chestia cu ucigaşul misterios. Îl cunoaşteţi bine pe domnul King?

   Judecătorul făcu şi el un gest de mirare, chibzui câteva clipe, apoi răspunse şovăitor:

   — Întrebarea d-tale mă miră, domnule Farrow. Şi-mi vine greu să-ţi răspund. Fireşte, îl cunosc pe King, de când locuieşte aici. A îndurat multe bietul om şi ultima lui nenorocire a fost aceea cu nevasta. Hm... are o mică dugheană care merge foarte bine, dar în ultimul timp nu se mai ocupă de această afacere, căci mai tot timpul e plecat. Îmi povestea. Că umblă să caute diamante. Dar eu socot că e cu neputinţa să găsească pietre preţioase pe aici.

   —  Atunci e ciudat că lipseşte atât de des spuse Marian îngândurat. Căci ar trebui să ştie şi el că se găsesc cu greu diamante pe aici. În sfârşit, să spunem ca n-am zis nimic... căci a fost atacat de leu.

   — Domnule Farrow spuse Ruther, încet pricep eu ce ai vrut să spui. Dar trebuie să te gândeşti că l-ai văzut pe ucigaş cu leul său pe când stăteaţi lângă King. Aşa dar?

   — Iertaţi, n-am susţinut nimic - zâmbi Marian - şi nici nu trebuie s-o facem. Cel mult putem lua în considerare anumite posibilităţi. E adevărat că King are un frate?

   — Fireşte, se amestecă în vorbă Clinchton. James a lipsit însă toată ziua de azi.

   — Aha! făcu Marian şi zâmbi iar ciudat.

   Ruther îl privi sfredelitor, clătină apoi capul şi zise:

   — Domnule Farrow, zău nu-mi pot da seamă ce vrei D-ta. Ca străin fireşte că te iei după bănuiala cea mai slabă, dar eu îl cunosc pe King mai de mult. E exclus ca el. Hm. de altfel a trecut prin atâtea încât o fi avut de suferit mintea lui de pe urma asta.

   În sfârşit, se păru că primarul înţelege că Marian îi bănuia pe rănit. Râse, dar deveni deodată serios, se scărpină în cap şi zise:

   — Nu se ocupa King mai totdeauna cu animalele?

   — Da - răspunse Ruther - a avut mereu o mică grădina zoologică. A crescut şi pui de lei, pe care i-a vândut apoi.

   — Ei, vedeţi! exclamă Marian. Care va să zică bănuiala mea nu e chiar atât de neîntemeiată.

   Cei de faţă căzură pe gânduri. Cuvintele lui le trezise bănuiala împotriva lui King şi chiar eu începui să văd chestia cu alţi ochi.

   — Totuşi, eu nu cred - zise deodată Ruther - deşi d-ta, ca străin, domnule Farrow, poţi presupune orice. Dar dacă l-ai cunoaşte personal pe King - vreau să zic dacă l-ai cunoaşte bine - ai gândi altfel. E cu neputinţă! Cred că eşti de aceeaşi părere, Clinchton - nu? se adresă el primarului.

   Acesta făcu însă o mutră încurcată, se scărpină la ceafă şi răspunse:

   — Da, dragă Ruther, aşa gândeam şi eu până acum. Dar e ciudat că din moment ce se exprimă bănuială ea se încuibează repede. Tocmai domnul Farrow, ca străin, e în măsură să vadă mai limpede în chestia asta. Şi dacă stai şi te gândeşti bine îţi dai seamă că anumite lucruri făcute de King sunt, cel puţin, foarte ciudate.

   — Fireşte, dragă Clinchton - spuse judecătorul - asta aşa e. Dar tocmai de aceea nu pot crede. A pătimit mult bietul King, aşa că se cuvine să-l cruţăm de această acuzare grozavă. Nădăjduiesc, domnule Farrow, că vom găsi mâine urme care vor duce la

descoperirea adevăratului făptuitor.

   — Cuvintele d-tale îţi fac cinste, domnule Ruther - zise Marian - şi mă voi sili să-l găsesc pe vinovat. Dar acum să mergem să ne odihnim, căci ne aşteaptă mâine o zi grea.

   — Aşa e, să ne ducem la culcare - încuviinţă judecătorul - sunt şi eu obosit, fiindcă am fost călare departe în Sud, în platoul Huib, la un prieten.

   — Păi cum vine asta, domnule Ruther - te-am văzut venind dinspre Nord? râse un tânăr, care intrase mai târziu în cârciumă.

   — Aşa e, dar am făcut un ocol în jurul Bethanie - răspunse judecătorul - fac totdeauna aşa când mă-ntorc târziu, ca să descopăr indivizi suspecţi.

   Zicând acestea privi pătrunzător la tânăr, care se făcu roşu ca racul şi se depărtă de masa noastră.

   — Nu prea i-a făcut plăcere - râse Ruther - l-am luat la ochi că face afaceri cam necinstite. Într-un rând am dat de el pe întuneric, afară din oraş. Cred că acum o să se păzească.

   — Cine e tânărul acesta? întrebă Marian.

   — Ah, dumitale nu-ţi scapă nimic, după cum văd, râse Ruther. Nu m-aş mira dacă ai ajunge să mă bănuieşti şi pe mine. Uite, ca să ştii, află că tânărul acesta n-are nici în clin, nici în mânecă cu chestia omului-leu. E servitor aici, aşa că o să vă slujească. Numele lui e Lionel Wronker.

   Marian se ridică şi zise:

   — Într-o privinţă ai dreptate, domnule Ruther: bănuiesc pe oricine. Dar e mai bine aşa, decât să trec pe lângă adevăratul vinovat şi să-l las să-şi vadă de drum. Şi acum mă voi retrage, căci sunt foarte ostenit. Aşa dar, te aştept cu două ceasuri înainte de răsăritul soarelui, domnule Ruther.

   Fiecare ţinu să ne strângă mâna, apoi ne urcarăm în odăile noastre.

   Casa nu era înaltă şi camerele, atât cele de jos cât şi cele de sus, erau foarte scunde. Daca ridicam braţul puteam atinge tavanul.

   Marian deschise fereastra şi, aspirând aerul proaspăt al nopţii, zise:

   — Ah, mult timp ne a lipsit aerul acesta! Eşti foarte obosit, Robert?

   — Nu şi mă miră că ai ţinut să te duci la culcare - răspunsei - sau aveai un motiv anumit?

   — Da, aş vrea să stabilesc ceva. Dar ia spune, cum îţi plac locuitorii din Bethania?

   — Îmi plac foarte mult, răspunsei. Mariane, ai crezut serios

când ţi-ai exprimat bănuiala împotriva lui King? Zău, nu te pricep!

   — Dar trebuie să recunoşti că n-au fost chiar atât de rele combinaţiile mele - zise prietenul meu - şi ceilalţi au început să găsească deodată motive de bănuială împotriva lui.

   — Totuşi, eu nu pot crede; mi-a făcut o impresie prea bună.

   — Înfăţişarea unui om te înşală adesea - răspunse prietenul meu - poate să mai întâmpini surprize pe care nici nu le-ai visat.

   — Sunt şi eu de părere că chestia asta e încâlcită - zisei - dar nu cred deloc în vinovăţia lui King. Dar ia spune, cum îţi place judecătorul Ruther? E un om minunat, trebuie recunoşti şi tu.

   — Da, face o impresie foarte bună - răspunse Marian - şi cred şi eu că ne va fi de mare ajutor mâine. Acum, iartă-mă o clipă: mă duc să-i spun tânărului servitor să ne trezească la vreme. N-aş vrea să-l las pe Ruther să ne aştepte.

   Pe când Marian părăsi camera, eu mă dezbrăcai ca să mă culc.

   După câteva minute Marian se înapoie şi zise:

   — Totul e în bună regulă. Mă culc şi eu acum. Lăsăm deschise ferestrele, căci aerul e minunat.

   Mai stăturăm de vorbă câtva timp, apoi adormii.

Întâmplări grozave

   AVUI VISURI ÎNFIORĂTOARE. Urmării de făpturi uriaşe, jumătate oameni, jumătate lei, goneam cu ultimele puteri pe platoul unde-l dusesem pe rănitul King. Şi când monştrii erau gata să mă ajungă, mă poticnii şi începui să mă rostogolesc pe povâ rniş.

   Ajuns jos şi ridicându-mă, întâmpinai o nouă grozăvie. Şerpi uriaşi se dădeau la mine, căutând să-şi înfigă în carnea mea colţii lor veninoşi.

   Făcui o mişcare disperată ca să mă smulg din această apropiere primejdioasă şi atunci mă trezii. Câteva clipe nu-mi dădui seamă unde mă aflu, apoi, însă, un glas îmi şopti în ureche. Cuvintele deveneau tot mai limpezi şi mai de înţeles şi în acelaşi timp îmi adusei aminte că eram, împreună cu Marian, într-o odaie a hanului din Bethania. Şi o nouă spaimă mă făcu să mă înfior, căci recunoscui glasul lui Marian, care-mi şopti apăsat:

   — Robert, nu face nici o mişcare! Rămâi liniştit! Ce, nu te-ai trezit încă?

   — Ba da, i răspunsei încetişor, foarte mirat, dar avui atâta prezenţă de spirit să-i ascult porunca şi să nu mă mişc. Ce s-a întâmplat?

   — Fii tare! răspunse prietenul meu; pe pătura ta...

   Luna lumina odaia aproape ca ziua. Încordat la culme, ridicai încet capul. şi căi p-aci să scot un ţipăt de groază când văzui musafirul care se aşezase în voie pe pătură.

   Era un uriaş şarpe Urăus, reptila aceea nespus de primejdioasă, a cărei muşcătură însemna o moarte sigură.

   El ridică încet capul, mă privi şi şuieră uşor.

   Probabil că nu-i convenea că ridicasem şi eu capul. De aceea îl lăsai binişor înapoi în perne; nici n-aş fi putut să-l ţin mult în poziţia aceea şi se vedea că reptila e întărâtată de privirile mele.

   Erau clipe grozave. În fiecare moment mă puteam aştepta la o muşcătură şi asta însemna o moarte înfiorătoare.

   Spre marea mea uşurare însă mai auzi reptila şuierând de câteva ori, apoi simţii că-şi lasă iar capul jos, însă. pe mâinile mele.

   — Mariane - Şopti - şi pe patul tău e un Uraus?

   — Da - răspunse prietenul meu - şi se pate că reptilele sunt foarte întărâtate. Nu ştiu ce să facem. Din nenorocire am zăvorit uşa, astfel că tânărul Wronker nu va putea intra când va fi să ne

trezească.

   Începui să chibzuiesc cu încordare. Şarpele se aşezase în voie, lipindu-şi capul de degetele mâinii mele, a căror căldură se părea că-i place. Atunci luai o hotărâre cu adevărat disperată.

   — Mariane - şoptii iarăşi - aş putea înhăţa lesne şarpele, deoarece îşi ţine capul pe mâinile mele. Mă tem însă că cel de pe tine va deveni neliniştit când o începe aici lupta.

   Marian stătu să chibzuiască şi abia după câtva timp îmi răspunse, tot în şoaptă:

   — Nu cred ca şarpele meu să mă atace. Probabil că e o pereche şi presupun că atunci va părăsi îndată patul meu, ca să se ducă la tine. Fireşte că nu-l voi lăsa însă să facă asta. Dar crezi într-adevăr că nu te expui nici unei primejdii înhăţând reptila?

   — Cred că nu - răspunsei, deşi inima începu să mi bată mai tare numai gândindu-mă. Îmi e numai de tine.

   — Atunci încearcă! spuse Marian. Eu am mâinile libere şi dacă s-o ridica şarpele meu, poate izbutesc să-l înşfac şi eu. Dar să ştii, Robert, că reptilele sunt foarte puternice şi trebuie să strângi până să-ţi plesnească degetele aproape. O clipă dacă o slăbeşti, te aşteaptă o moarte grozavă.

   — Nu mă tem eu de moarte. Ah, gâtul lui stă de-a dreptul pe mâna mea dreaptă - a întins puţin capul. Atenţie, Marian, acum îl înhaţ!

   În clipa următoare strânsei degetele cu toată puterea în jurul gâtului şarpelui. În acelaşi timp întinsei mâinile şi ţinui reptila departe de trupul meu.

   Şi lupta începu. Şarpele lung de vreo doi metri avea o putere extraordinară. Îşi răsucea trupul cu furie, dar şi eu strânsei dinţii şi-mi încleştai tot mai tare degetele în carnea lui.

   Luptam doar cu moartea cea mai grozavă, că nu trebuia să fiu slab. Reptila turbată izbi furioasă cu trupul în perete şi în tăbliile patului Şi asta trebuia să audă sau Pongo sau hangiul.

   — Bine! gâfâi Marian. L-am înhăţat şi eu pe al meu. Drace, puternic mai e!

   Zgomotul se înteţi, căci acum începu să scârţâie şi patul lui Marian.

   Deodată auzirăm ciocănituri în uşă şi un glas îngrijorat întrebă:

   — Ce s-a întâmplat, domnilor?

   — Repede încoa! strigă Marian. Spargeţi uşa!

   — Oh, Massers în primejdie! se auzi vocea lui Pongo. Pongo vine.

   Uşa zbură în ţăndări şi uriaşul nostru camarad dădu buzna înăuntru. În pumnu-i drept scânteia cuţitul său de spintecat rechini; aruncă o privire scurtă asupra noastră, scoase un sunet nearticulat, apoi se repezi la patul lui Marian, care-i venea mai aproape.

   După câteva clipe numai stătea lângă mine.

   — Masser ţine bine! şopti el.

   Apoi puse mâna-i stângă în jurul mâinilor mele şi le strânse şi mai tare. După aceea văzui cuţitul scânteind şi trupul greu al şarpelui căzu pe pătură. Se zvârcoli acolo, în vreme ce în mâinile mele capul deschidea şi închidea mereu botul.

   Dându-şi seama de situaţie, Pongo retezase trupul dedesubtul gâtului, pentru ca în ultimele zvârcoliri să nu mai poată da o muşcături mortală.

   Într-un târziu mişcările capului încetară, Pongo îşi desprinse mâna pe degetele mele şi, răsuflând uşurat zvârli capul şarpelui jos.

   Acelaşi lucru făcu şi Marian. Cealaltă târâtoare zăcea şi ea pe podea.

   — Ce zici de aventura asta, Robert? întrebă prietenul meu. Soarta are grijă de noi... A, uite că vine un călăreţ, trebuie să fie judecătorul Ruther. E bine aşa, căci de dormit tot n-am mai fi putut dormi.

   Hangiul, care intrase în odaie în urma lui Pongo, stătea încremenit, privind trupurile şerpilor. Într-un târziu, zise:

   — Domnilor, asta e îngrozitor! Cum e cu putinţă aşa ceva?

   — Păi. am lăsat ferestrele deschise - răspunse Marian, după ce chibzui puţin - şi astfel n-a fost greu să fie aşezate cele două reptile pe paturile noastre. Foarte probabil cu ajutorul unei prăjini lungi. Altfel nu-mi pot explica.

   — Aşadar o crimă? îngână hangiul, îngrozit.

   — Cred şi eu - răspunse Marian - ucigaşul misterios nu se mai simţea în siguranţă şi vroia să scape de noi în felul acesta. Doi lei i-am împuşcat, aşa că socotea că merge mai la sigur cu şerpii. Aha, aveam dreptate, e chiar Ruther. Ceva mai devreme decât neam înţeles, căci abia acum vine Wronker sus ca să ne trezească.

   Marian se duse la fereastră, strigă bună dimineaţa judecătorului şi-l rugă să vină sus. Într-acestea Wronker intrase în odaie şi privea îngrozit şerpii. Mă cuprinse deodată o bănuiala slabă împotriva lui, ceea ce mă făcu să întreb:

   — Cum îţi place, domnule Wronker?

   — Sunt şerpi Urăus - răspunse tânărul - ceea ce înseamnă că aţi fost în cea mai mare primejdie, domnilor.

   — Aşa e, căci reptilele se odihneau pe trupurile noastre. Da, dragă Wronker, Bethania pare să fie un oraş cam primejdios.

   Tânărul mă învălui într-o privire cercetătoare. Un zâmbet se ivi pe buzele sale şi fără să-mi mai dea vreo atenţie se-ndreaptă spre Marian şi amândoi începură şuşotească.

   Eram liniştit acum. Marian nu se lăsa înşelat şi de vreme ce-l vedeam că se înţelegea în aparenţă cu tânărul, însemna că veghea cu multă luare aminte asupra lui.

   Judecătorul dădu buzna în odaie:

   — Ce s-a întâmplat, domnule Farrow? E vreo...

   Îşi întrerupse vorba şi se holbă la trupurile şerpilor. Apoi scoase o înjurătură şi, cu glas înăbuşit adăugă:

   — Şerpi Uraus. Tiii... în mare primejdie aţi fost domnilor! Dar cum v-aţi putut scăpa de reptilele astea grozave? Asta nu e atât de uşor.

   — Într-adevăr, n-a fost de loc uşor - răspunse Marian - ne-am scăpat totuşi de ele. Să nu pierdem vremea, însă, căci se face târziu. Venim îndată jos, domnule Ruther, numai să ne spălăm puţin. Domnule hangiu, aş vrea să împăiez cei doi şerpi - poţi dispune d-ta să se facă asta?

   — Hm, domnul King se pricepe bine la aşa ceva, răspunse hangiul, şovăind.

   — Bine, atunci roagă-l s-o facă mai repede. În cursul zilei îl voi vizita şi voi sta de vorbă cu el.

   Judecătorul aruncă o privire întrebătoare lui Marian Nici eu nu-l pricepeam pe prietenul meu; după părerea mea King nu va avea răgazul să împăieze şerpii pentru că în curând avea să fie demascat. Probabil însă că Marian vroia prin asta să creadă că se află în siguranţă.

   Acelaşi gând trebuie să-l fi avut şi Ruther, căci îl auzii spunând:

   — Asta e o idee foarte bună. Aşa dar, vă aştept jos domnilor!

   Părăsi odaia, după ce mai aruncă o privire aspră spre Wronker.

Ne spălarăm repede, în vreme ce servitorul ducea afară şerpii. Hangiul plecă şi el.

   Ne îmbrăcarăm, ne luarăm armele, apoi coborârăm în grabă.

   Pongo ne şi aştepta în faţa hanului. În mână avea suliţa şi la brâu cuţitul.

   Până la poliţie Ruther îşi duse de căpăstru calul său minunat. În drum deschise vorba despre atentat şi zise:

   — Domnule Farrow, până azi i-am apărat pe cei doi fraţi King şi o fac încă şi acum, dar trebuie să spun, totuşi, că cel mai tânăr se îndeletnicea foarte mult cu şerpi şi mereu găseai la dânsul câteva reptile veninoase. Vreau să zic că lucrul e oarecum ciudat.

   — Fireşte, domnule Ruther - răspunse Marian - şi pot să-ţi spun că mi-am şi făcut o părere limpede asupra făptuitorului. Acum să-l căutăm pe dispărutul poliţist Milton şi când ne-om înapoia nădăjduiesc să-l pot da de gol pe criminal.

   — Ah, mi-am uitat muniţiile! O clipă, vă ajung îndată! Colo e poliţia, voi nimeri eu.

   Fără să mai aştepte răspuns, se-ntoarse repede şi începu să alerge. Lucrul mi se păru toarte ciudat, căci lui Marian nu i se întâmplase încă niciodată să-şi uite muniţia.

   La poliţie era mare zarvă. În faţa uşii aşteptau unsprezece cai minunaţi, ţinuţi de poliţişti. Locotenentul Leeds ieşi în prag. Ne salută călduros. Întrebă îndată de Marian. Îi spusei că va veni îndată şi atunci strigă înăuntru să vie afară şi ceilalţi poliţişti.

   Arătă spre trei cai minunaţi şi zise:

   — Ăştia sunt pentru dv., domnilor. Poate-l găsim pe Milton, deşi eu nu mai trag nici o nădejde.

   Tăcurăm, căci asta era şi părerea noastră. Îmi alesei un cal şi mă împrietenii repede cu el.

   După câteva minute veni şi Marian, îl salută pe Leeds şi se scuză de întârziere. Încălecarăm şi pornirăm în galop. Când se lumină de ziuă ne pomenirăm pe un teren stâncos şi Leeds zise:

   — Vedeţi, domnilor, până aici se văd bine urmele lui Milton. De aici încolo dispar însă. Nădejdea noastră e în Pongo al dv. căci mi- aţi spus că se pricepe să descopere urmele şi pe piatră.

   Pongo sări îndată jos de pe cal şi se aplecă la pământ. Apoi zise:

   — Pongo vede bine unde călărit Askari.

   — La asta nu m-aş fi aşteptat! exclamă Leeds, uluit. Atunci putem trage nădejde să dăm de ascunzătoarea ucigaşului.

   Călărirăm la pas în urma lui Pongo, care înainta repede şi sigur. Ne duse vreo jumătate de ceas terenul pietros, apoi dădurăm de un mărăciniş.

   — Staţi! strigă Marian. Aici trebuie să fie ascunzătoarea. Cel mai bun lucru e să descălecăm şi să împresurăm mărăcinişul. Fireşte că oamenii trebuie să se vadă mereu unul pe altul, se adresă el lui Leeds.

   — Bine, făcu locotenentul, atunci să ne împărţim. Oamenii mei pot călări în jurul mărăcinişului, împrăştiindu-se, iar noi rămânem pe urme. Ah, acum văd şi eu... pe aici a intrat Milton călare! Dumnezeule ce nesocotinţă din partea lui.

   — O nesocotinţă pe care a plătit-o scump, zise Marian. Domnule locotenent, dă instrucţiunile cuvenite oamenilor d-tale!

   Leeds făcu asta şi poliţiştii porniră în trap de ambele părţi şi în curând împresuraseră mărăcinişul.

   Noi descălecarăm, căci Marian zise că pe jos; pătrundeam mai

lesne în primejdiosul tufiş. Nu ne temeam de leul care cu siguranţă că se aţinea pe acolo: Pongo va observa la timp apropierea lui.

   Uriaşul negru ţinea suliţa gata pregătită şi duse mâna stângă la mânerul cuţitului. Ne zâmbi şi păşi pe potecuţa care mergea printre tufe.

   Marian îl urmă şi eu veneam după prietenul meu. Îndărătul meu era Leeds, iar Ruther mergea în coadă.

   Înaintarăm cu multă băgare de seamă. Dovadă că Pongo se afla pe drumul drept, erau urmele de copite care se vedeau lămurit în pământul moale, acum.

   După vreo douăzeci de minute de mers, dădurăm de un luminiş plin cu bolovani uriaşi. Pongo se opri brusc şi arătă cu mâna înainte.

   — Acolo Askari şi cal, zise el încetişor.

   Înaintea unei îngrămădiri de rămăşiţe de stânci zăcea calul şi lângă el trupul nemişcat al poliţistului.

   Pornirăm într-acolo şi când ajunserăm văzurăm că animalul avea răni grozave, provocate de ghearele unui leu.

   Milton, însă, n-avea nici o rană, dar când îl răsturnarăm pe partea cealaltă, ne dădurăm înapoi, speriaţi. În mijlocul frunţii mortul avea o găurică rotundă, din care se scursese sânge, acum închegat Poliţistul fusese deci împuşcat de ucigaş, în vreme ce leul culcase la pământ calul, Marian se aplecă asupra mortului şi examină cu luare aminte gaura glontelui. Se ridică apoi şi zise:

   — Ne-am îndeplinit scopul - găsirea lui Milton. Dar deoarece presupun că leul se aţine prin apropiere, propun să-l facem nevătămător. Când ne vom înapoia în Bethania, nădăjduiesc să-l demasc pe ucigaş.

   — Nu va fi uşor că veniţi de hac fiarei - îşi dădu cu părerea Ruther, privind neliniştit în jur - n-ar fi mai bine să-i aducem încoace pe poliţişti?

   — Nu - se împotrivi Marian - vom sfârşi noi singuri cu ea. Ce ai, Pongo?

   — Simba aproape - răspunse uriaşul, adulmecând. Massers fie cu băgare de seamă!

   — Să facem înconjurul dărâmăturilor de stâncă - propusei eu - cu siguranţă că se aţine pe aici înăuntru şi astfel nu ne va putea scăpa.

   Fără să aştept răspunsul lui Marian mersei dreapta, în jurul mormanului de bolovani. Dar nu făcusem încă zece paşi, că auzii îndărătul meu un pufăit scurt. În clipa următoare mă întinsei cât eram de lung în iarba măruntă, o labă grea îmi apăsa spatele şi

iarăşi auzii pufăitul.

   Puşca îmi zburase cât colo şi zăceam fără apărare dedesubtul fiarei. Mă socotii pierdut şi începui să-mi văd viaţa perindându-se dinaintea ochilor. În flecare clipă aşteptam lovitura de moarte dată de a doua labă.

   Atunci se auzi un fluierat ascuţit, care se repetă şi spre uimirea mea, laba grea se ridică de pe umerii mei. Mă uitai în sus şi văzui leul uriaş îndreptându-se spre camarazii mei. Atunci mă sculai repede, mă lăsai în genunchi şi ridicai puşca.

   În aceeaşi clipă un fulger spintecă aerul, Pongo îşi zvârlise suliţa asupra leului. Fierul greu se înfipse adânc în trupul fiarei. Scoţând un răget, leul încercă o săritură, dar era prea grav rănit ca s-o mai poată aduce la îndeplinire.

   Dusei îndată puşca la ochi, ţintii şi odată cu glonţul, trupul fiarei se rostogoli în lături. Se zvârcoli puţin, apoi rămase nemişcat.

   Mă ridicai cu greu, mersei spre camarazi şi strânsei mâna lui Pongo. El salvase totul prin azvârlirea suliţii sale, deoarece Marian, Leeds şi Ruther nu se puteau folosi de armele lor fără să mă primejduiască pe mine.

   — Acum înapoi spre Bethania! spuse Marian.

   — Domnule locotenent, pune să fie transportat bietul Milton. Pongo, să jupuim leul!

   Judecătorul continua să stea nemişcat, clătinând doar capul. Apoi răsuflă adânc şi zise:

   — A fost grozav! Te credeam pierdut, domnule Bertram. Dar cum ţi-a dat în gând să fluieri, domnule Farrow?

   — Asta era singura salvare - răspunse Marian, calm - ştiam ca leul e dresat şi am încercat la noroc. Şi vezi că mi-a reuşit.

   După trei ceasuri eram iarăşi strânşi în cârciuma hanului. Atmosfera era încărcată. Marian şuşoti în uşă cu locotenentul Leeds, care făcu întâi o mutră îngrozită, apoi însă dădu din umeri. Continua totuşi să facă o mutră de parcă ar fi căzut trăsnetul la picioarele lui.

   Marian veni apoi la masa unde stăteam eu cu Ruther, Clinchton şi Pongo. Judecătorul se ridică bătu în masă şi zise cu glas răguşit:

   — Domnilor, scumpul nostru oaspete, dl. Farrow, a făgăduit să ne arate pe ucigaşul misterios. Vă rog, domnule Farrow, ţineţi-vă de cuvânt!

   În aceeaşi clipă tânărul Wronker se apropiă de masă şi puse o fotografie înaintea lui Marian. Prietenul meu o examină cu luare

aminte şi apoi şopti ceva lui Wronker şi zise:

   — Am în mână ultima dovadă, domnilor. Dar înainte de a rosti numele, să dăm pe gât o înghiţitură ca să ne liniştim.

   Wronker veni cu o tavă, oferindu-ne whisky. Ruther dădu repede pe gât paharul şi-l puse înapoi pe masă. Atunci Marian luă acest pahar, îl ţinu în lumină şi dădu de trei ori din cap.

   Spre nespusa mea uimire locotenentul Leeds veni atunci pe la spate spre Ruther, se aplecă asupra lui şi-i puse o pereche de cătuşe în jurul mâinilor. Ruther stătea ca încremenit, se uita la oţelul acela, dar în loc să sară în sus şi să protesteze, puse deodată capul pe masă.

   — Ruther e ucigaşul! zise Marian calm. Încă de ieri am descoperit - la fel şi Pongo - fire de păr de leu pe hainele sale. Apoi a venit împrejurarea că Wronker l-a văzut venind dinspre nord. Dovada hotărâtoare mi-a dat-o, însă cerceveaua de la fereastra noastră. Ruther a lăsat pe dânsa urme de degete pe care Wronker le-a fotografiat din însărcinarea mea. Şi paharul de whisky de aici l-a uns Wronker cu o soluţie grasă. Puteţi vedea cicatricea caracteristică, atât pe foto cât şi pe pahar. Şerpii i-a furat Ruther de la tânărul King.

   Judecătorul se ridică, îl privi pe Marian şi zise:

   — Da, eu sunt ucigaşul! În casa mea se află obiectele jefuite.

   Chiar a doua zi fu spânzurat Ruther. Noi părăsirăm localitatea plecând însă cu trenul spre golful Luderitz. Vroiam să părăsim Africa, dar ne era scris să mai avem o aventură în continentul negru. Despre asta cu alt prilej, dragă George - încheie doctorul Bertram.

     I Hotentot se numeşte „bâlbâit", Burii le-au dat acest nume, pentru că graiul Nama e mai mult un plescăit din limbă.

SFÂRŞIT

Volumul 121

TAINA LUI ELLIOT

   IN LUDERITZBUCHT

   DOCTORUL BERTRAM urmă să povestească:

   — Drumul de la Brakwasser până aici a fost foarte interesant - zise Marian, când coborârăm din tren la Luderitzbucht - până la Kukub minunatele peisaje cu parcuri şi savane, apoi deşertul fără apă al Namib-ului şi, la urmă, dunele de nisip rătăcitor de aici, în al căror nisip fierbinte se găsesc diamante.

   Marian se opri deodată şi se-ntoarse după un bărbat bătrân, care trecuse pe lângă noi. Apoi zise, dus pe gânduri:

   — Unde am mai văzut eu pe omul ăsta? Nu poate fi mult de atunci.

   — Aduce pe departe cu scriitorul Carol MayI, ale cărui romane pentru tineret sunt citite în lumea întreagă, îmi dădui eu cu părerea.

   — Da, ai dreptate - încuviinţă Marian - există o oarecare asemănare. Acum îmi aduc chiar aminte unde l-am văzut: într-o revistă ilustrată din Mozambic. Ia stai... care-i numele lui? Se spunea acolo că e unul din cei mal bogaţi oameni din Sud-Vest şi, dacă nu mă-nşel, e proprietarul celor mai mari mine de diamante.

   — Aşa e, acum îmi amintesc şi eu. E James Elliott. Cică ar fi descoperit mine foarte bogate în Namib.

   — Întocmai! încuviinţă Marian. Dar acum nu făcea deloc impresia că e unul din cei mai bogaţi oameni; pare foarte abătut. Poate că are griji mai mari decât cel din urma lucrător din minele sale.

   — În sfârşit, ce ne pasă nouă! zisei eu. Mai bine să ne informam când putem pleca. Am îndurat destule în Africa, de când am călcat pe pământul ei, la Loanda. Mie dor iarăşi de India, unde ne aşteaptă mulţi cunoscuţi.

   — De aici nu vom găsi prea curând un vapor potrivit - zise Marian - cel mai nimerit lucru ar fi să luăm un vas de coastă, până la Swakopmund. Acolo ancorează marile transatlantice.

   — Bine, atunci să ne informăm chiar îndată. Poate că nici nu e nevoie să rămânem aici.

   — Peste noapte vom rămâne în orice caz - îi răspunse Marian - ni s-a recomandat hotelul Franke.

   — Să luăm o trăsură şi să ne ducem la hotel.

   — Nu e nevoie, mergem pe jos. Nu e prea departe, pe cât ştiu.

   Pongo îşi cumpărase în Brakwasser un costum din pânză albă

şi-şi lăsase acolo suliţa, deoarece ar fi bătut la ochi în Luderitzbucht.

   Ajunserăm curând la hotel şi luarăm doua odăi. Patronul ne salută foarte călduros şi făgădui să se intereseze imediat de posibilitatea de a ne urma drumul.

   Ne spălarăm niţel, apoi intrarăm în restaurant, ca să cinam. Franke luă loc la masa noastră şi ne istorisi lucruri interesante despre viaţa din colonie.

   Cam pe la miezul nopţii mai intră un client în restaurant. Era James Elliott, bogatul proprietar de mine. Salutând scurt, trecu pe lângă noi ca să se aşeze în colţul cel mai retras al sălii şi atunci băgai de seamă că chipul său era foarte răvăşit. Întrebai în şoaptă pe hotelier:

   — Dar ce are James Elliott, domnule Franke? Face o impresie foarte ciudată.

   — Da, asta ne-a bătut la ochi şi nouă, tuturor de aici - răspunse hotelierul - Elliott locuieşte într-o casă frumoasă pe care şi-a clădit-o pe Insula Balenei. Până mai acum un an mai primea adesea lume la el, dar deodată a devenit foarte retras. Şi-a părăsit prieteni şi cunoscuţi şi acum e singuratec de tot. Şi altminteri s-a schimbat mult omul acesta; chipul său, care, cu toată vârsta lui înaintată şi a îndelungatei şederi la Tropice, părea încă tineresc - a început să se zbârcească dintr-odată, iar părul i-a încărunţit aproape peste noapte. Trebuie să i se fi întâmplat ceva cu totul deosebit.

   — Vezi, Robert - interveni Marian - îţi spuneam eu astăzi, când l-am zărit în gară, că o fi având mai multe griji decât cel din urmă dintre servitorii săi.

   — Ah, aţi pomenit de servitori... tocmai îmi vine în minte că i-a concediat brusc pe toţi - zise Franke - acum nu sunt în casa lui decât oameni de culoare, mai cu seamă corcituri. Intendentul lui e o corcitură uriaşă, care trebuie să fi venit încoace dintr-o ţară străină.

   — Foarte ciudat! făcu Marian, îngândurat. Ce l-o fi îndemnat pe bogătaşul aceia să-şi schimbe viaţa din temelie? Trebuie şi fie vreo pricină destul de însemnată care să hotărască această schimbare.

   — Tot oraşul şi-a frământat zadarnic mintea cu privire la asta - zise Franke - dar fireşte, nu se pot face decât presupuneri. Ce s-o fi întâmplat în realitate cu el, nu ştie nimeni.

   — La urma urmei, nici nu priveşte pe nimeni răspunse Marian. Dar pe mine tot m-ar interesa să aflu ceva despre el. E căsătorit?

   — De zece ani e văduv, nevastă-sa a murit de malaria, pe care a contactat-o cu prilejul unei călătorii spre Okabandja. Fiică să era atunci în vârstă de paisprezece ani şi el s-a grăbit s-o trimită afară din ţară, la nişte rude. De atunci Maud n-a mai fost în Africa. Probabil că Elliott se teme că fata ar putea avea soarta mamei sale.

   — Ştii cumva unde locuiesc aceste rubedenii?

   — Da, mi-a spus-o el. Locuiesc în America de Sud, aproape de Buenos Aires. Elliott a fost şi el adesea pe acolo.

   — Poate că mâhnirea lui de acum e în legătură cu fiică-sa - îmi dădui cu părerea - poate că s-a îmbolnăvit şi ea sau a făcut vreo boroboaţă. S-o fi căsătorit în taină... sau ceva asemănător.

   — Tot ce se poate - încuviinţă Franke - la asta nici nu m-am gândit încă. A! Uite că vine intendentul, corcitura, despre care vă vorbeam adineauri.

   Uşa fu deschisă cu zgomot şi un individ înalt, în costum alb, păşi greoi înăuntru. Era o corcitura cu pielea deschisă, urât şi respingător. Părea beat turtă, căci se clătina pe picioare.

   Ochii injectaţi se rotiră prin toată încăperea şi când îl descoperi pe James Elliott în colţul sau, porni într-acolo, poticnindu-se.

   Mă aşteptam ca bogătaşul să-i facă mustrări aspre intendentului său pentru starea în care se afla, dar se părea că lui Elliott îi e frică de corcitura, căci uriaşul se înfipse în faţa stăpânului şi striga pe spanioleşte:

   — Nu mai am bani.

   Elliott îi răspunse încet, astfel că nu-l puturăm auzi. Văzui însă că întinde o monedă beţivanului.

   Acesta o vârî repede în buzunar, apoi se-ntoarse şi se-ndreaptă spre ieşire.

   Pe când trecea pe lângă noi îi auzii mormăind şi prinsei cuvintele:

   — ... nu poate face nimic împotriva mea, bătrânul.

   Restul cuvintelor se pierdură.

   Îmi păru rău de asta, pentru că, în primul rând, cu siguranţă că rostise un nume, de pildă acela al bătrânului Elliott. Dar de ce oare nu-i putea „face nimic" proprietarul de mine, acestei corcituri?

   Cu siguranţă că aici era taina - pricina marei schimbări a lui Elliott şi pricina asta trebuia să fie în America de Sud, de unde s-o fi trăgând corcitura.

   Privii îngândurat după individul care se clătina pe picioare. ÎI văzui tresărind, deodată, stătu câteva clipe drept şi nemişcat, apoi se-ntoarse şi alergă spre uşa care dădea în grădiniţa hotelului.

   — Oho! făcu Franke, mirat. Ce l-o fi speriat aşa? Şi nu e decât Pongo al dv., care intră acum.

   Asta era iarăşi o surpriză pentru noi. Lui Pongo al nostru nu-i prea plăcea să fie împreună cu alţi oameni. Noi doi îi eram deajuns şi când eram nevoiţi să ne aţinem prin oraşe mai mari, el rămânea aproape tot timpul în odaia lui în care cerea să i se aducă şi mâncarea.

   Faptul că venise la o oră atât de înaintată în restaurant, trebuia să aibă un temei cu totul deosebit. Se oprise în uşă şi-şi plimbă prin sală privirea ageră. Marian îi făcu senin şi, şovăind, uriaşul se apropie de masa noastră.

   — Pe cine cauţi, Pongo? întrebă prietenul meu.

   — Pongo văzu om rău - răspunse uriaşul şi intra în casă.

   — N-a fost o corcitură, un om înalt? întrebă Marian, încordat. De unde-l cunoşti?

   — Colo corcitură mare - zise Pongo - om rău. Pongo urăşte la el.

   — Te-ai mai întâlnit cu el odinioară, înainte de a ne fi cunoscut pe noi în pădurile Sumatrei? mai întreba Marian.

   Pongo dădu doar din cap, îşi plimbă încă odată ochii prin sală şi văzu uşa întredeschisă care ducea în grădiniţă. În clipa următoare se strecura ca o pisică printre mese şi se făcu nevăzut.

   — Aha! exclamă Franke - se pare că şi-a găsit în fine, naşul, Collo acesta. Cu siguranţă că Pongo al dv. nu va umbla cu mănuşi cu dânsul, judecând după cele ce-am auzit despre el. Asta mă bucură, însă, căci corcitura a devenit foarte nesuferită aici. Aproape totdeauna e beat şi se deda la ticăloşii fără seamăn.

   În vremea asta Marian îl privise atent pe James Elliott. Acesta stătea însă foarte liniştit la masa lui, lăsase capul în piept şi părea că nici nu baga de seamă ce se petrece în juru-i. Marian îmi zise încet:

   — A observat foarte bine că Collo e urmărit de Pongo al nostru. L-am văzut tresărind înspăimântat! Mă tem că ne vârâm iar într-o aventura interesantă. Pongo va trebui să ne spună ce are cu corcitura asta.

   Franke era foarte agitat.

   — Minunat, minunat! exclamă el, frecându-şi mâinile. Poate ca izbutim să aflăm astfel taina lui Elliott. Căci o taină se ascunde în atitudinea lui schimbată. Noi îl iubim pe Elliott care e un om de ispravă. Dar Collo ăsta pare alt fie piaza rea a lui - cine ştie din ce pricina.

   — Atunci poate găsim explicaţia cu ajutorul lui Pongo al nostru - zise Marian - am impresia că taina aceasta e în legătură cu fiică- sa. Sau mai are James Elliott alte rude?

   — Da, o soră căsătorită în America de Sud cu un mare fermier - răspunse Franke - acolo a dus-o şi pe fată.

   Pongo se înapoie din grădină cu o mutră cam mohorâtă. Trecând pe lângă masa noastră, Marian îl întrebă:

   — Ei, Pongo, ce s-a întâmplat?

   — Collo plecat - răspunse uriaşul, necăjit - dar Pongo prinde la el.

   Se părea că îi este neplăcut să vorbească în faţa lui Franke, aşa că Marian dădu numai din cap şi camaradul nostru părăsi restaurantul. Hotelierul privi după dânsul cu admiraţie şi zise:

   — N-aş vrea să fiu în pielea lui Collo; Pongo al dv. îl va găsi, chiar de s-ar ascunde în gaură de şarpe. Trebuie să aibă o ură grozavă împotriva acestei corcituri.

   — O să ne spuie el motivul - zise Marian - dar acum o să ne ierţi, domnule Franke, căci se poate să fie un vapor mâine dis de dimineaţă pentru Swakopmund şi n-am vrea să-l pierdem. Pongo va trebui atunci să renunţe la răzbunarea lui împotriva lui Collo. Pe noi nu ne mai reţine nimic în Africa.

   — Păcat! zise Franke, cu părere de rău. Poate că dv. aţi fi fost în măsură să lămuriţi taina lui Elliott. Dv. vă pot spune fără teamă să mă întreb mereu dacă nu e vorba de o taina de când am băgat de seama schimbarea asta în el. Ori s-a făptuit împotriva lui, ori e el însuşi amestecat într-însa. Ar fi păcat să trebuiască să plecaţi atât de repede. Dar poate să vă întâlniţi cu el în Swakopmund, unde vine adesea şi are biroul lui principal. Aş dori din suflet să aveţi prilejul a vă ocupa cu taina lui.

   — Mai ştii? făcu Marian, zâmbind. Dacă va fi să fim atraşi în taina lui, ne vom da toată osteneala s-o limpezim. Şi acum încăodată: noapte bună!

   — De asemenea, domnilor! răspunse Franke, amabil. Vă dau eu de ştire la vreme când pleacă cel dintâi vapor.

   Ne duserăm în odăile noastre. Marian bătu la camera lui Pongo şi-l rugă să vie la noi. După aceea îl întrebă pe uriaş:

   — Pongo, povesteşte-ne unde l-ai cunoscut pe Collo acesta şi de ce ai o ură atât de înverşunata împotriva lui?

   — Pongo fost pe vapor - răspunse uriaşul - mult călătorit. Collo fost acolo steward, Collo făptuit furt, Collo învinovăţit Pongo, albi crezut la el. Pongo fugit repede în Singapore. Pongo cunoscut acolo Fu Dan, apoi întâlnit Massers în pădurea seculară.

   Aşa scurta cum era, povestirea aceasta cuprindea o mare parte din tragedia vieţii camaradului nostru. Ştii şi tu - dragă George - ca el fusese alungat din tribul lui, din pricina chipului sau care seamănă cu al unei gorile. Atunci s-a angajat pe vapoare, până ce Collo acesta l-a învinovăţit pe nedrept.

   Ura lui împotriva corciturii era îndreptăţită - la fel şi frica acestuia de uriaşul negru. Când Marian îl înştiinţă că vom pleca chiar a doua zi dimineaţa, el şovăi câteva clipe, apoi zise: Pongo pleacă cu Massers. Pongo întâlneşte iarăşi Collo.

   Ne despărţirăm, ca să ne lăsăm odihnei.

   A doua zi, îndată după ce ne băurăm cafeaua, veni Franke şi ne înştiinţă că peste un ceas pleacă spre Swakopmund vasul comercial de coastă „Ugab". Amabilul hotelier se şi îngrijise de locuri pentru noi şi luarăm hotărârea să mergem îndată pe bord.

   După un rămas bun călduros de la Franke, îl urmarăm pe negrul care ne ducea bagajele la vapor. La Luderitzbucht cumpăraserăm saci pentru puştile noastre, căci aici nu puteam umbla cu arme descoperite. Numai pistoalele le purtam la brâu.

   Căpitanul vaporaşului era un scoţian, Mac Connor, un reprezentant tipic al rasei sale. Ne întâmpină fără un cuvânt şi spuse unui steward să ne arate cabinele. Pe Pongo nu-l învrednici măcar cu o privire şi eu mă şi pregăteam să-l pun la respect, când Marian îmi făcu un semn pe furiş.

   Când furăm în cabină, prietenul meu zise:

   — Şi eu am vrut să-l iau la rost, Robert, dar am băgat de seamă ceva care mi-a dat de gândit. Trebuia să ne facem nevăzuţi cât mai repede, căci dinspre oraş venea... James Elliott cu corcitura lui. Dacă am fi zăbovit cu scoţianul, atunci ei ne-ar fi văzut şi cu siguranţa că n-ar mai fi plecat.

   — Ah, lucrul devine interesant! făcui eu bucuros. În primul rând, Pongo al nostru va fi foarte mulţumit că-l revede aici pe duşmanul său.

   — Pongo însă nici nu trebuie să fie văzut de el - zise Marian - căci acum mă interesează nespus taina care trebuie să existe între Elliott şi intendentul său. Collo acesta pare să aibă o putere foarte mare asupra bogătaşului, de vreme ce l-a hotărât să plece atât de repede; de sigur numai de frica lui Pongo.

   — Aşa e - încuviinţai cu - asta aruncă o lumină foarte ciudată asupra celor doi. Numai de nu le-ar spune Mac Connor numele noastre. Desigur că şi Elliott o fi auzit de noi şi va fi ştiind că Pongo e camaradul nostru.

   — Haide! propuse Marian. Să mergem pe punte şi să ne pitim îndărătul cabinei comandantului, de unde să putem auzi convorbirea dintre Elliott şi Connor.

   Deschise uşa cabinei, privi afară, apoi îmi făcu semn să-l urmez. Gangul îngust până la parapet era pustiu. Merserăm spre proră şi puturăm vedea pe după colţ pe căpitan care tocmai strângea mâna lui Elliott.

   — Aveţi cabinele 10 şi 11, domnule Elliott - spunea el - plecăm îndată. Peste o jumătate de ceas ridicăm ancora.

   — Bine. Noi ne ducem imediat în cabine, răspunse bogătaşul. Eu voi lua nr. 10.

   Asta ne bucură, deoarece cabina aceasta se afla alături de ale noastre. În felul acesta ni se oferea posibilitatea ca în cursul drumului să ascultăm vreo convorbire între Elliott şi corcitură, de la Franke aflasem că vasul „Ugab" nu se oprea până la Swakopmund şi străbătea distanţa de vreo cincisute de kilometri în cincisprezece ore.

   — În tot timpul acesta nu ne vom arăta deloc - zise Marian - şi voi da instrucţiuni şi lui Pongo. Setea de răzbunare şi-o poate potoli la Swakopmund. Sst! A intrat Elliott alături.

   Tăcurăm şi ne încordarăm auzul. Peretele despărţitor de cabina alăturată era subţire şi puturăm auzi lămurit cum stewardul adusese înăuntru cufărul bogătaşului, apoi părăsi cabina.

   Elliott începu să se plimbe neliniştit de colo până colo. Apoi îl auzirăm mormăind. Ne apropiarăm de perete şi lipirăm urechea.

   — ... Diavolul ăsta! murmură bogătaşul. De m-aş putea scăpa de ei! Dacă ar fi pus mâna pe el, celălalt negru! Dar aşa mă târăşte după el, nemernicul!

   Tăcu şi nu mai auzirăm decât paşii-i greoi. Apoi urmară ciocănituri în uşă şi aproape cu teamă spuse Elliott:

   — Intră!

PONGO ÎN PRIMEJDIE

   ASCULTARĂM CU ŞI MAI MULTĂ ÎNCORDARE, Iată ce auzirăm acum:

   — Collo, ce cauţi aici?

   — Domnule Elliott - răspunse corcitura, cu glas aspru - ştii d-ta că Negrul, duşmanul meu, se află pe vapor? Împreună cu dânsul sunt doi oameni ale căror nume le cunoşti.

   — Farrow şi Bertram? exclamă Elliott. De unde ştii?

   — L-am întrebat pe steward. Haide repede, părăsim vasul! Dar cu băgare de seamă, să nu ne vadă.

   — Nu, până la Swakopmund nu mai ies din cabină - răspunse bogătaşul, cu teamă - cu siguranţă că ne vor vedea părăsind vasul. Rămân aici! Du-te tu, dacă vrei!

   Corcitura izbucni în râs:

   — Ce? Să mă duc eu? Ţi-ar conveni, domnule Elliott! Nu, rămânem împreună, aşa cum ne-am înţeles. Sau vrei poate să mă înlături din cale acum? Fii cu băgare de seamă!

   — Mai încet, Collo, pentru Dumnezeu! exclamă Elliott. Am putea fi auziţi. Care e cabina lui Farrow şi Bertram? După cum ştiu din auzite, locuiesc totdeauna împreună.

   — Fireşte - râse Collo, batjocoritor - acelaşi lucru şi de data asta. Şi au taman cabina vecină cu a d-tale.

   — Pentru numele lui Dumnezeu, atunci vorbeşte mai încet!

   Cei doi coborâră glasul atât de jos, încât nu mai puturăm prinde nici un cuvânt. Ne îndepărtarăm de perete şi Marian îmi şopti:

   — Zău că e interesant, Robert! Între Elliott şi corcitura asta există totuşi o taină, care i-l dă în mână pe bogătaş lui Collo. Probabil o crimă pe care intendentul a făptuit-o din îndemnul lui Elliott. Mă duc în cabina lui Pongo să-i spun ce bănuiesc.

   — Viu şi eu.

   — Bine, haide!

   După ce iscodirăm pe gang, ne furişarăm repede în cabina lui Pongo. Marian comunică uriaşului că duşmanul său, Collo, se află pe acelaşi vapor, chiar alături de noi.

   Uriaşul se stăpâni cu greu să nu dea buzna afară; în cele din urmă înţelese că e mai bine să aştepte până vom ajunge la Swakopmund şi zise:

   — Pongo aşteaptă până spune la el Massers. Abia apoi pedepseşte Collo.

   — Bine, Pongo - spuse Marian - aşa rămâne. Şi în timpul călătoriei trebuie să fim cu mare băgare de seamă, căci Collo, care ştie acum că suntem pe vapor, va încerca, poate, să te înlăture.

   — Pongo bagă de seamă! făgădui uriaşul.

   Părăsirăm cabina lui şi ne furişarăm într-a noastră. Lipirăm iarăşi urechea de perete, dar nu auzirăm decât murmure. Deodată, însă, Elliott exclamă ceva mai tare:

   — ... dacă i se întâmplă ceva fetei, să ştii că vei avea de-a face cu mine.

   Un râs batjocoritor al corciturii fu răspunsul şi după o clipă zise:

   — Oho, domnule Elliott, te-a cuprins deodată dragostea părintească?

   Apoi începură iar să vorbească în şoaptă, încât nu puturăm înţelege nimic.

   — Ciudat! zise Marian. De ce a apăsat corcitura pe cuvintele „dragoste părintească"?

   Franke ne spusese doar că Elliott se duce adesea în America de Sud, ca s-o vadă pe fiică-sa Maud. Cu siguranţă că n-ar fi făcut asta dacă n-ar iubi-o mult. De aceea mă surprind cuvintele batjocoritoare ale lui Collo.

   — Poate că plecarea să în America are alt motiv - îmi dădui cu părerea.

   — Se poate şi asta - încuviinţă Marian - totuşi lucrul rămâne ciudat. Credinţa mea e că suntem pe urmele unei taine foarte misterioase.

   — Păcat numai că trebuie să rămânem tot timpul în cabină - zisei eu - nu vedem nimic din coastă. Dar după ce s-o întuneca, mă duc pe punte.

   — Cred că la noapte vom avea ceva de lumi, de aceea socot că cel mai nimerit lucru e să dormim acum.

   Fără să aştepte răspunsul meu, Marian desfăcu patul şi se întinse în aşternut. Îi urmai pilda şi după câteva minute dormeam tun.

   La prânz furăm treziţi de steward, care ne aduse mâncarea în cabină, după dorinţa noastră. Ne continuarăm apoi somnul până la cină, după care rămaserăm treji, aşteptând să se întunece. Abia se lăsă noaptea, că Marian deschise încetişor uşa cabinei, ciuli urechile, apoi ieşi pe gangul îngust. ÎI urmai şi rămaserăm câteva clipe nemişcaţi.

   Deodată tresărirăm, căci îndărătul nostru şopti Pongo:

   — Collo mers pe punte, Massers. Pongo urmează la el. Om bătrân încă în cabină.

   Fără să mai aştepte răspuns, alunecă pe lângă noi şi dispăru în întuneric.

   — Acum zău nu ştiu ce-i de făcut! îmi şopti Marian. Îl pândim pe Elliott, sau ne luăm după Pongo?

   — Propun să-l urmăm pe Pongo - răspunsei - căci cu siguranţă că Elliott nu se va clinti din cabina lui până la Swakopmund şi Pongo ar putea fi primejduit.

   — Ai dreptate, încuviinţă Marian.

   Trecurăm cu băgare de seamă pe lângă cabina lui Elliott şi ajunserăm pe puntea din faţă, unde se afla numai cabina căpitanului şi cârma.

   Era foarte întuneric; numai din cabina cârmei pătrundea o rază slabă de lumină pe punte. Cerul era acoperit de nori negri, prevestitori de furtună.

   — Prost! făcu Marian, necăjit, când ne izbi o răbufneală de vânt. Va fi o noapte atât de rea încât nici nu-i vom putea urmări pe cei doi în Swakopmund. Socot că mai avem trei ceasuri de drum şi până atunci furtuna se va fi dezlănţuit; asta înseamnă că vom avea o întârziere de câteva ceasuri. A! Uite că domnul căpitan al nostru a şi întors vaporul, ca să se depărteze de ţărmul primejdios.

   — începe aventura noastră! râsei eu. Sunt curios să văd ce-o ieşi. Oho, pare că vine o furtună, nu glumă.

   Zvârlit de vânt, mă izbii de Marian şi atunci el îmi apucă braţul cu putere:

   — Al auzit? exclamă el, agitat. Părea un strigăt de ajutor. Nu cumva Pongo...?

   Vru să alerge îndărăt, dar eu îi oprii:

   — Mariane, am auzit şi eu ţipătul, dar venea din faţă. Probabil că a fost vreo pasăre marină, aruncată de furtună pe punte.

   — Nu, a fost un om şi ţipătul s-a auzit dindărăt, stărui Marian. Haidem repede! Ai lampa de buzunar la tine?

   — Da.

   Marian şi începuse să alerge spre partea dinapoi, pe dinaintea celor şase cabine de la tribord.

   îl urmai, încredinţat că ne vom înapoia la proră, deoarece puteam să jur că de acolo se auzise ţipătul.

   Fireşte că puntea de la pupa vasului era pustie, după cum văzurăm la lumina lămpilor noastre. Numai câţiva colaci de frânghie se aflau acolo, legaţi de parapet.

   — Haide spre proră - strigai lui Marian - aveam dreptate când spuneam că de acolo s-a auzit ţipătul.

   — Nu, ştiu foarte bine că de aici a venit. Mă tem că i s-a

întâmplat ceva lui Pongo.

   Izbucnii în râs. Deoarece tocmai în clipa aceasta vântul se potolise pentru câteva clipe, ţipătul se auzi deasupra întregii părţi dindărăt a punţii şi Marian izbucni aproape:

   — Vrei să atragi lui Collo aten... îşi rupse vorba căci deodată se auzi glasul lui Pongo:

   — Massers, ajutor. repede! Glasul părea că vine de sub pământ, atât de înăbuşit era. Privii aiurit în jur, în vreme ce Marian lumina scândurile punţii. Sărirăm în acelaşi timp înainte, căci la lumina lămpii văzurăm o deschizătură mare şi rotundă, lângă care se afla un capac dat peste cap.

   Când furăm pe marginea deschizăturii şi îndreptarăm lumină înăuntru, tresărirăm speriaţi. Gaura asta mare ducea vertical în jos spre elice; lângă elicea de grosimea unui om, spumega apa oceanului. Pongo, care căzuse în gaura asta, se încleştase cu mâinile şi picioarele de peretele vasului, la vreo trei metri deasupra elicei.

   Trebuia să aibă cineva puterea lui ca să izbutească a se opri în cădere. Situaţia să era încă foarte primejdioasă, căci era nevoie de o forţă supraomenească spre a-şi ţine trupul în poziţia aceasta.

   — Repede o funie! îmi strigă Marian. Apoi fii atent dacă se iveşte Collo acela! Îl voi scoate singur pe Pongo. Ţine lumină lămpii mereu îndreptată spre cele două ganguri care duc la cabine.

   Alergai la parapet şi desprinsei de acolo un colac de funii subţiri, dar trainice. Îi dădui lui Marian, care legă un capăt de veriga capacului, iar celălalt capăt îl lăsă în jos. Mă întorsei apoi şi îndreptai lumina lămpii când spre babord, când spre tribord. Într- un rând văzui lămurit o făptură mare, negricioasă care se dădu îndată înapoi când veni în lumina lămpii mele.

   — Mariane, cred că Collo vroia tocmai să vie încoace - spusei peste umăr - s-a dat repede îndărăt când am îndreptat lumina spre el.

   — Mi-am închipuit eu - răspunse Marian, gâfâind - a vrut să se încredinţeze dacă atentatul asupra lui Pongo a reuşit. Ah! În sfârşit, Pongo e sus! Veghează mai departe, Robert. vom închide capacul şi vom aduce funia la locul el.

   După câteva minute - în care timp furtuna se preschimbase în uragan - Marian mă atinse pe umăr şi-mi strigă în ureche:

   — Totul e în bună ordine; înapoi în cabina noastră!

   Curând eram toţi trei în cabină şi Marian spuse imediat:

   — Pongo, rămâi cu noi până debarcăm în Swakopmund. Din pricina furtunii drumul va dura mai mult cu câteva ceasuri şi n-aş vrea să mai ajungi a doua oară într-o astfel de primejdie.. Dar spune, cum s-a întâmplat?

   Uriaşul începu:

   — Pongo văzut Collo pe punte dindărăt. Collo merge apoi parapet, aruncă ceva în mare. Pongo furişează în urma lui, nu vrea face nimic la el, numai arată că Pongo veghează. Când Pongo în mijlocul punţii, Collo întoarce deodată, sare asupra lui Pongo. Pongo dă repede în lături şi cade.

   — Ticălosul! scrâşni Marian. Şi-a închipuit, aşa dar, că Pongo îi va urmări şi a pregătit capcană, ridicând capacul spre elice. Deoarece Pongo n-a căzut de-a dreptul, a simulat acest atac, care l-a silit pe camaradul nostru să sară în lături şi să cadă înăuntru. Corcitura asta e un om primejdios şi trebuie să fim cu ochii în patru.

   — Pongo întinde repede braţe şi picioare - urmă uriaşul - apoi apasă când simte pereţi.

   — Ai ţipat când ai căzut înăuntru? întrebă Marian.

   — Pongo nu ţipă - răspunse Negrul - Collo ţipat de bucurie când Pongo căzut înăuntru.

   — Ah şi prin asta ţi-a venit în ajutor! zise Marian. Cum se întorc lucrurile în lumea asta! Dar acum să fim cu băgare de seamă! De aceea i-am şi spus lui Pongo să rămână în cabina noastră, căci de el se teme Collo mai mult şi cu siguranţă că împotriva lui îşi va îndrepta primul atac.

   — Aşa dar împotriva cabinei lui Pongo - zisei eu.

   — Aha, vine furtuna, spuse Marian. Din fericire putem vedea de la fereastră gangul din faţa cabinelor, atunci când va fulgera şi astfel vom zări dacă se apropie cineva.

   Furtuna izbi din faţă tribordul unde se afla cabina noastră.

   — A, o făptură! exclamă Marian. Cred că a fost Collo. A dispărut îndărătul bărcii de salvare.

   De fiecare parte a vaporului atârnau câte trei bărci de salvare în faţa cabinelor. Lipit de Marian, ca să pot privi prin ferestruică, întrebai:

   — Care barcă, Mariane?

   — Cea dintâi. Păcat, acum nu-l mai pot zări. Trebuie să fie îndărătul bărcii. Cu siguranţă că e corcitura, l-am văzut bine.

   — Dar ce să facă pe vremea asta colo, la parapet? Valurile ar fi în stare să-l măture de pe punte!

   — O fi plănuind el vreo drăcovenie - răspunse Marian - degeaba nu se primejduieşte el. A! L-ai văzut?

   — Da, văzui şi eu acum făptura mare, ieşind ca fulgerul dindărătul bărcii şi dispărând în prima cabină. Dar ce făcuse la

parapet, nu-mi puteam explica.

   Vrui să mă îndepărtez de ferestruica noastră, când un alt fulger lumină o privelişte grozavă. Din pricina furtunii barca de salvare începu să se clatine încoa şi încolo. Deodată, însă, lanţul din faţă se rupse, barca căzu pe punte, fu răsucită de o răbufneală de vânt şi la lumina altui fulger văzui că se rupsese şi lanţul din spate, din cauza greutăţii prea mari.

   Apoi barca grea fu zvârlită de furtună de-a dreptul în cabine. Cu un zgomot grozav izbi cu prora ascuţită în uşa cabinei lui Pongo, al cărei lemn se prefăcu în ţăndări.

   Dacă bunul nostru camarad s-ar fi aflat înăuntru, cu greu ar fi scăpat cu viaţă, căci, pe lângă scândurile ascuţite care erau aruncate cu furie încoace şi-ncolo, valurile stârnite de furtună dădură năvală în cabină.

   — Ce diavol! răcni Marian, ca să se audă printre pârâiturile acelea grozave. A văzut bine că talazurile vor zvârli barca de-a dreptul în cabina lui Pongo şi camaradul nostru ar fi fost pierdut. Trebuie să ieşim şi noi de aici, altminteri se umple cu apă şi cabina noastră.

   Peretele despărţitor nu era atât de trainic ca acela din afară, în care se afla uşa. Apa zvârlita de talazuri în cabina lui Pongo, pătrundea şi la noi în cantitate mare. După câteva minute eram în apă până la genunchi.

   Ne aruncarăm repede în spinare raniţele în care aveam numai strictul necesar, luarăm puştile, apoi Pongo deschise uşa.

   În aceeaşi clipă uraganul începu a răvăşi cabina şi cât ai bate din palme eram uzi leoarcă, de sus până jos.

   Socoteam că e cu neputinţă să ieşim afară, căci furtuna şi apa ne împingeau înapoi. Deodată mă apucă Marian, pe care Pongo îl şi înhăţase. Uriaşul se trăgea afară cu o mână, târându-ne şi pe noi după el.

   N-aş putea spune cum am ajuns pe puntea dindărăt. Furam zvârliţi cu putere de parapet şi cu mari străduinţe ne târârăm de acolo spre babord. Trecurăm pe dinaintea cabinelor de la tribord şi ajunserăm la puntea din faţă.

   După o luptă înverşunată cu elementele dezlănţuite, ajunserăm în cele din urmă la adăpostul cabinei căpitanului.

   Mac Connor deschise uşa spre babord şi răcni furios la noi, ce căutam acolo. Atunci Marian răspunse cu asprime şi efectul se arătă îndată. Foarte politicos, scoţianul ne pofti în cabina lui şi aci prietenul meu îi povesti cele întâmplate.

   Căpitanul părea gata să izbucnească. Apoi zâmbi însă şi zise:

   — Societatea de asigurare va trebui să plătească. Are şi ea prilejul să facă ceva, în sfârşit, pentru premiile mari pe care le încasează. Dar, domnilor, rămâneţi aici până la Swakopmund. Îmi daţi voie să vă ofer o sticlă de vin întăritor? Costă numai doi şilingi.

   Nici în situaţia aceasta scoţianul nu putea renunţa la zgârcenia lor proverbială. Zâmbind, Marian comandă nu una, ci doua sticle şi-l pofti şi pe căpitan ia un păhărel.

   — Ce întârziere vom avea din pricina furtunii? se interesă prietenul meu.

   — Cred că peste trei ceasuri vom putea debarca. Uraganul ăsta va trece repede.

   — Ne-ai putea recomanda un hotel bun în Nwakopmund?

   — Da; duceţi-vă la „Strandhotel", care e ţinut de un neamţ, Rohmer. Poimâine pleacă un vapor spre Europa.

   — Nu prea ştim dacă ne şi înapoiem acasă, zise Marian. Aş avea poftă să fac o plimbare prin America de Sud.

   — Peste trei zile pleacă un vapor rapid.

   — Foarte bine! se bucură Marian. Poate mă folosesc de el.

ÎN SWAKOPMUND

   VAPORUL AJUNSE CU BINE în Swakopmund. În cabina căpitanului aşteptarăm să-i vedem pe Elliott şi Collo păşind pe puntea de legătură cu uscatul, apoi pornirăm şi noi după ei.

   Din fericire atât pasarela cât şi străzile erau luminate, aşa că nu ne fu greu să nu-i scăpăm din ochi. Corcitura se uita adesea cu frica în jurul său, căci şi-o fi închipuind el că-l urmăream. Elliott, însă, mergea cu capul în jos, parând ca nu-l interesează nimic.

   Deodată se făcură nevăzuţi amândoi. Păstrăm o distanţă de cincizeci de metri, dar acum iuţirăm paşii şi după câteva minute ajunserăm într-o ulicioară lăturalnică, foarte întunecoasă, unde dispăruseră cei urmăriţi.

   Eram în încurcătură. Veneam la Swakopmund pentru întâia oară şi încă pe o noapte întunecoasă. Ştiam bine însă ca un port atât de mare trebuia să aibă cartiere în care se aţineau oameni certaţi cu legea.

   Şi străduţa în care intrasem părea să fie din acestea. După o scurtă şovăială, Marian zise:

   — S-o străbatem fără teamă, cu lămpile noastre de buzunar aprinse, astfel încât să observăm îndată orice piedecă. Aş vrea să stabilesc numai dacă Elliott şi Collo au intrat în vreo casă din strada asta sau dacă sunt pe aici trecători spre alte părţi ale oraşului. Mâine dimineaţă ne vom urma cercetările, deoarece e exclus ca cei doi să părăsească oraşul în noaptea asta.

   Marian îşi aprinse lampa şi intră în străduţă. Lumină partea dreaptă, iar eu aprinsei lampa mea şi o îndreptai spre stânga.

   Văzui îndată că ne găseam printre magazii întinse. Aici nu se puteau ascunde urmăriţii, căci porţile mari ale magaziilor erau prevăzute cu lacăte grele.

   Nici printre magazii nu se putea să se fi strecurat; erau acolo zăbrele cu vârfuri ascuţite şi sârmă ghimpată, pe care n-ar fi putut să le treacă atât de lesne.

   Iuţirăm paşii şi în cele din urmă dădurăm de nişte căsuţe cu un singur cat, împrejmuite de grădiniţe. Nu se vedea ţipenie de om şi nici vreun sunet nu se auzea. Merserăm mai încet printre casele albe, neştiind ce să facem.

   Deodată auzirăm înaintea noastră zgomote nelămurite şi după vreo treizeci de metri ajunserăm la o cârciumioară, prin ale cărei ferestre acoperite răzbătea larmă.

   „La Swakop", citirăm pe firma de deasupra uşii.

   Era limpede că aici nu-şi dădea întâlnire societatea bună din oraş, dar se părea să aflam în localul acesta amănunte asupra lui Elliott şi Collo.

   — Pistoalele pregătite şi fiţi cu băgare de seama! spuse Marian, apoi se apropia de cârciumă şi deschise uşa.

   Un val de fum amestecat cu duhoare de alcool şi altele ne izbi în faţă şi înăuntru fumul era atât de gros, încât mesele şi persoanele aşezate la ele abia se desluşeau.

   După cum mă aşteptasem, erau tipurile cele mai suspecte din câte se pot întâlni. Alături de negri, foarte multe corcituri, apoi câţiva europeni foarte deocheaţi - lucru ce li se citea pe faţă.

   Marian se apropiă de tejghea şi ceru bere. Cârciumarul, o matahală de om, ne servi imediat, apoi întrebă:

   — Domnii par să fi sosit chiar acum?

   — Da - răspunse prietenul meu - am avut întârziere din cauza furtunii. Ni s-a recomandat „Strandhotel"-ul, dar se vede că ne-am rătăcit, pentru că suntem străini în Swakopmund.

   — Fără îndoială că v-aţi rătăcit! râse cârciumarul. Trebuie s-o luaţi înapoi pe uliţa asta pana ajungeţi în strada Portului. Faceţi apoi la stânga şi daţi de hotel. Nu pricep de ce aţi întrat în uliţa asta întunecoasă?

   — Pentru că alţi doi călători, care au fost pe vapor cu noi, au cotit şi el în uliţa asta şi atunci ne-am spus c-or fi cunoscând ei drumul - răspunse Marian.

   — Păi or fi locuind în strada asta - spuse patronul, codindu-se.

   Nu ne scăpă însă privirea temătoare pe care o aruncă spre o

uşiţă care abia era de recunoscut, lângă tejghea. Şi Marian se grăbi să întrebe:

   — Nu s-ar găsi aici două odăiţe pentru noi?

   Omul păru încurcat, apoi răspunse:

   — Fireşte, odăiţe aş avea, dar nu-s pentru dv. Vă puteţi închipui cam ce fel sunt, judecând după muşteriii pe care îi vedeţi în localul meu.

   — Asta nu face nimic - spuse Marian - ne simţim bine oriunde. Ei, vrei să ne găzduieşti peste noapte?

   Dădu patronului o monedă mai mare, la vederea căreia ochii uriaşului sclipiră de lăcomie. Înmână lui Marian restul, apoi chemă un băiat, căruia îi şopti ceva. Băiatul avea o mutră care arăta lăcomie şi cruzime. Dădu din cap şi la urmă rânji scârbos.

   Privind chipul buhăit al patronului mă cuprinse simţimântul că ne ameninţă o primejdie şi nu-mi era deloc plăcută hotărârea prietenului meu. Acesta păru să-mi citească pe faţă gândurile, căci îmi şopti:

   — Vreau să rămân aici pentru că bănuiesc că se află în localul acesta şi Elliott cu Collo. Am ghicit asta din privirea pe care a îndreptat-o înainte cârciumarul spre uşa din dreapta. Aha, uite că se-ntoarce băiatul!

   Patronul se-ntoarse spre noi cu un rânjet prietenos:

   — Vă rog, domnilor, urmaţi-l pe Jack, el vă va arăta odăile. Vă doresc somn uşor.

   Îl urmarăm pe băiat pe uşa îngustă şi ajunserăm într-un coridor întunecos şi lung.

   Pe dreapta erau mai multe uşi, pe când pe stânga erau numai două.

   Băiatul arătă două uşi alăturate pe dreapta:

   — Alea sunt odăile dv. Vă doresc noapte buna.

   Deschiserăm una din uşi şi văzurăm o odăiţă a cărei fereastră

dădea în partea dreaptă a grădinii. Două paturi de campanie acoperite cu paturi şi două scaune ca vai de ele, alături de masa, erau toată „mobila". Odăiţa de alături a lui Pongo - era mobilată la fel.

   Intrarăm toţi trei în camera noastră şi acolo spusei pe şoptite:

   — Nu mi pot închipui ca bogătaşul Elliott să locuiască aici. Care ar putea fi motivul? Îşi poate plăti doar cea mai luxoasă cameră în hotelul cel mai elegant.

   — Eu cred că am ghicit motivul - răspunse Marian - fireşte, presupunând că se află într-adevăr în hotelul acesta. Collo îi va fi povestit despre Pongo; el însuşi va fi auzit sau citit că, împreună cu Pongo, cutreierăm de multă vreme lumea şi am întâmpinat nenumărate aventuri - dar am descoperit şi multe mine. De Collo îl leagă cu siguranţă o crimă, aşa că individul ăsta l-o fi convins să vină aici, crezând că astfel nu-i vom putea da de urmă.

   — Ai dreptate, Mariane - încuviinţai eu - mai atunci Collo o şi fi aflat de prezenţa noastră aici, astfel că sau va şterge putina împreuna cu Elliott, sau va încerca să ne înlăture din cale.

   — Mai curând asta din urmă - zise Marian, calm - căci patronul, care pare să fie foarte lacom de bani, se va alătura cu siguranţă de el. De aceea e foarte mare nevoie ca Pongo să rămână aici. Trebuie să veghem cu schimbul.

   Marian se aşeză pe scaun, iar eu cu Pongo ne culcarăm. Deşi noaptea era înaintată, nu putui adormi, ci stătui treaz tot timpul. Lumina din odaie o stinserăm şi afară era atât de întuneric, încât nu puteam vedea nimic. În cele din urmă Marian se ridică, eu făcui la fel şi schimbarăm locurile în tăcere.

   Pongo dormea adânc şi Marian se molipsi repede. Stăteam cu spatele spre patul lui Pongo, astfel că aveam ia stânga uşa, la

drept a fereastra.

   Din cârciumă venea o larmă înăbuşită şi în jurul nostru trosneau podelele şi pereţii, iar vântul zguduia obloanele de la ferestre.

   Să fi trecut vreo jumătate de ceas, când tresării speriat, căci auzii lămurit un zgomot care mă îndemnă să fiu cu luare aminte.

   Zgomotul venea de la peretele despărţitor de odaia vecină. Durase numai o frântură de secundă şi imediat ridicai lampa de buzunar, ca s-o pot aprinde şi s-o îndrept spre locul de unde venise zgomotul. În acelaşi timp ridicai în mâna dreaptă revolverul.

   Îmi păru ciudat că respiraţia adâncă a lui Pongo încetă îndată. Deşi zgomotul fusese slab şi de scurtă durată, camaradul nostru îl auzise totuşi şi cu siguranţă se trezise.

   Se scurseră câteva minute, apoi auzii lămurit nişte râcâituri şi frecături pe care nu mi le putui lămuri. Şi deodată râcâitul se auzi chiar în odaia noastră. Devenea tot mal tare, venea când de ici. Când de colo şi în cele din urmă se auzi din mai multe locuri.

   — Lumină, Masseri - exclamă deodată Pongo - staţi liniştit, foarte râu!

   — Ce e? întrebă Marian.

   — Nu ştiu, vreo drăcovenie, răspunsei şi aprinsei lampa de buzunar.

   Lumina căzu pe podea şi cu greu îmi putui înăbuşi un ţipăt de spaimă, căci, după cât putui descoperi în prima clipa, în odaia noastră se aflau patru şerpi cu ochelari cunoscuţi în ştiinţă sub numele de „Naja haje". Reptilele grozav de veninoase erau foarte furioase. Le văzui ridicându-se şi şuierând în lumina lămpii mele.

   Chiar lângă patul lui Pongo se aflau două exemplare mari de tot. Ridicai arma să trag, dar în aceeaşi clipă un fulger ţâşni prin lumina vie a lămpii şi cei doi şerpi începură să se zvârcolească pe scânduri. Pongo le retezase capetele cu o zvârlitură dibace a cuţitului său de rechini.

   — Masser, luminează aici jos, zise el apoi arătând sub patul său.

   Făcui întocmai şi văzul alt şarpe strecurându-se printr-o gaură mare din peretele despărţitor. Ieşi numai pe jumătate şi cuţitul lui Pongo îi reteză capul.

   — Nu împuşcă, Masser! mai zise uriaşul - Pongo omoară cu cuţitul.

   Începui să-mi plimb lumina prin toată încăperea. Lângă picioarele mele se ridică deodată unul din şerpii primejdioşi şi fără voie descărcai totuşi un glonţ. Însă Pongo se şi dăduse jos din pat;

lăsă cu putere în jos braţul cu cuţitul şi reptila începu să se zvârcolească pe podea.

   Într-acestea se ridicase şi Marian, aprinsese lampa de buzunar şi scosese cuţitul. Mai erau în odaie trei şerpi, din care Pongo omorî doi iar Marian ultimul.

   Apoi prietenul meu privi sub patul lui Pongo. Trupul decapitat ai şarpelui era încă în gaură, nemişcat.

   — Aha! zise Marian. E un „truc" foarte bun. Dacă ne-ar fi omorât şerpii, ar fi fost, fireşte, o simplă nenorocire regretabilă. Aş vrea să ştiu numai de unde au venit aşa deodată aceşti şerpi cu ochelari, care trăiesc de regulă în Africa de Nord!

   — Mariane, asta e o crimă foarte vicleană! zisei eu. Acum îmi dau seama. Am auzit un zgomot slab, care l-a trezit şi pe Pongo. Ştiu acum ce era; cineva scotea o şipcă din peretele despărţitor. Apoi li s-a dat drumul şerpilor în odaia noastră, prin gaura făcută.

   — Atunci e foarte bine că trupul acestui şarpe s-a înţepenit în gaură - spuse Marian - trebuie să vedem acum ce se petrece în odaia alăturată. Fireşte, îl vom chema pe patron şi-l vom istorisi cele întâmplate. Dar ţineţi revolverele pregătite!

   —  Atunci să mergem mai bine cu toţii - propusei eu - căci probabil că hangiul a fost părtaş la crima asta şi se va naşte scandal mare când va vedea că lovitura a dat greş.

   — Nu, unul din noi trebuie să rămână aici - spuse Marian - altminteri se poate întâmpla să dispară de aici trupurile şerpilor. E deajuns dacă mă duc eu cu Pongo în cârciumă. Tu veghează aci, Robert. Dar te previn să fii cu luare aminte!

   Mă aşezai pe marginea patului în care dormise Pongo şi stătui pe întuneric.

   Într-un târziu începui să mă plictisesc şi atunci mă ridicai, cu gândul să deschid uşa şi să privesc afară pe coridor. Dar pe când întinsei mâna spre clanţă, uşa fu deschisă de afară.

   Crăpătura prin care pătrundea lumina de pe coridor se făcea tot mai mare, dar vizitatorul se ţinea astfel încât să nu-l pot vedea. După ce deschisese uşa pe jumătate se opri să asculte. Căutai să-mi ţin răsuflarea, căci ei nu trebuia să audă ca era cineva în odaie.

   În cele din urmă se arătă un cap, care privi cu băgare de seamă pe după marginea uşii. Apoi trupul se vârf încetişor înăuntru, mai întâi braţul drept în al cărui pumn sclipea un cuţit lung. Şi când individul intră deodată cu totul în cameră, ridicând braţul înarmat, trăsei.

   Ţinti în mână şi odată cu detunătura glonţului răsună un ţipăt de durere. Cuţitul căzu jos şi în clipa următoare mă repezii înainte

şi-l înhăţai pe necunoscut.

   El începu să se smucească, dar eu îl răsucii cu faţa spre lumină şi recunoscui într-însul pe băiatul care ne adusese la odăile noastre.

   Eram încredinţat acum că tot el dăduse drumul şerpilor la noi şi, înfuriat la culme, începui să-l zgâlţâi cu toată puterea. Atunci se deschise uşa care dădea în cârciumă şi pe coridor veniră hangiul, Marian, Pongo şi alţi câţiva bărbaţi.

PE VIAŢĂ ŞI PE MOARTE

   PATRONUL ERA FOARTE SCHIMBAT. Nu mai era omul nepăsător dinainte; avea acum mişcări atât de repezi cum nici nu le-ai fi bănuit la un om atât de greoi.

   Îmi dădui îndată seama că trebuia să fie un potrivnic foarte primejdios, căci cu siguranţă că era foarte puternic. Ochii-i mici scăpărau scântei şi când se opri în fata mea, întrebă aspru:

   — Ce s-a întâmplat aici? De ce l-ai împuşcat pe Jack?

   — Te opresc să-mi vorbeşti în felul acesta! îl repezii eu. L-am împuşcat pe băiatul ăsta pentru că a pătruns aici înarmat cu un cuţit. Se pare că am nimerit într-un cuib de bandiţi aici la d-ta. Dar să nu crezi că nu te punem noi cu botul pe labe, pe d-ta şi toată şleahta d-tale.

   Tonul acesta îşi făcu efectul. Individul se făcu mititel de tot şi bâigui:

   — Dar bine, domnule, nu pot crede asta despre Jack. Ei, Jackule, ce căutai în camera dumnealor?

   Ticălosul îşi ţinea strânsă cu stânga mâna găurită de glonţ şi rosti printre gemete:

   — Domnul de colo (arătă cu capul spre Marian), povestise doar în cârciumă despre şerpi. Atunci m-am gândit c-ar mal putea să mai fi rămas vreunul viu şi am venit să mă încredinţez Când să intru în odaie uram pomenit cu un glonţ.

   — Ei, vezi, domnule! mi se adresă hangiul. De ce te-ai grăbit să tragi? Trebuia să-l fi strigat întâi pe Jack şi atunci totul s-ar fi lămurit. Fireşte că am rămas cu toţii înmărmuriţi când am aflat de chestia cu şerpii în odaia dv. Nu-mi pot închipui de unde să fi venit târâtoarele astea afurisite.

   — Foarte simplu, printr-o gaură în perete! râsei eu şi arătai spre odaia alăturată. Am auzit lămurit cum cineva scotea o şipcă.

   — În camera alăturată? exclamă hangiul. Acolo locuieşte egipteanul Asu, care face afaceri cu şerpii săi îmblânziţi. Dar Asu era în cârciumă. „Uite-l că vine chiar.

   Pe coridor venea un individ înalt, într-un vestmânt lung şi împestriţat. Fără să ne ia în seamă, Asu vru să deschidă uşa odăii sale, când patronul îl strigă:

   — Ei, Asu, domnul acesta susţine că din odaia ta s-au strecurat şerpi în camera lui. Nu ţi-ai închis lighioanele?

   — Asu a pus la bun adăpost şerpii sfinţi, răspunse Egipteanul, într-o englezească fără cusur şi cu o mutră de aristocrat adevărat.

   — Ia cercetează mai bine, poate că tot au scăpat! zise cârciumarul.

   Asu deschise uşa odăii sale şi făcu lumină. În clipa următoare scoase un strigăt puternic, se repezi în cameră şi dădu drumul la un adevărat potop de cuvinte, în limba lui.

   Ne strânserăm cu toţii în faţa uşii şi văzurăm că o ladă mare era lipită de peretele care despărţea odaia lui de a noastră.

   Asu ridică acum capacul şi se dădu cu groază înapoi. Apoi se întoarse cu iuţeala fulgerului şi se năpusti pe coridor, zvârlindu-ne pe noi în lături. În clipa următoare se şi afla în odaia noastră, aprinse lumina, apoi scoase un ţipăt şi mai puternic şi mai furios ca cel dintâi.

   Ieşi repede afară, ţinând în fiecare mână câte un pumnal lung. Ochii îi scânteiau înfiorător şi cu spume la gură îndruga cuvinte întretăiate.

   Cu un ţipăt sălbatec se năpusti asupră-mi.

   Atacul lui fu atât de repede şi surprinzător, încât nu mai avui răgazul să mă folosesc de revolver. Numai printr-o săritură repede în lături scăpai de a fi atins, dar imediat primejdiosul egiptean se răsuci în călcâie şi se năpusti iarăşi asupra mea.

   De data asta n-aş mai fi putut scăpa de pumnalul său, dar, iată că hangiul şi câţiva privitori zburară înlături şi făptura uriaşe a lui Pongo se ivi lângă mine. Când Asu vru să înfigă în mâne amândouă pumnalele, Pongo ai nostru îi înhăţă, ambii pumni, încleştându-i încheieturile mâinilor. Asu scoase un ţipăt ascuţit de durere, pumnalele căzură jos şi Pongo dădu drumul egipteanului.

   Cu faţa schimonosită de durere şi scăldată în sudoare, Asu merse, clătinându-se, dea lungul peretelui coridorului, braţele îi atârnau moi şi constatai cu groază că Pongo îi zdrobise încheieturile mâinilor.

   — Drace! exclamă hangiul. Asta n-aş fi crezut! Atâta putere!

   Privi la Pongo cu ochii zgâiţi, pe urmă se-ntoarse spre mine:

   — Mare noroc ai avut, domnule. Asu ăsta pare că ţinea la şerpii lui mai mult decât la orice pe lume. De două ori noroc aţi avut, că nu v-au muşcat reptilele astea.

   — Cineva trebuie să fi dat drumul şerpilor la noi înăuntru, domnule patron, zise Marian. Deoarece, după cum spui d-ta, Asu era în cârciumă, trebuie să fi fost, deci, altcineva. Nu cumva locuieşte la d-ta o corcitură - un individ înalt?

   Cârciumarul tresări, dar spuse imediat:

   — O corcitură! Păi... vin multe corcituri pe aici, după cum aţi văzut şi dv., iar unii dintr-înşii sunt chiar destul de înalţi. Crezi pe vreunul anumit?

   — Da, răspunse Marian. Corcitura de care întreb eu se numeşte Collo şi însoţeşte pe bogatul proprietar de mine diamantifere Elliott din Luderitzbucht. Îl cunoşti poate?

   — Nu-l cunosc. Se prea poate să se găsească printre muşteriii mei, dar vezi d-ta... ăştia nu-mi spun cum se numesc. Cel puţin nu fiecare. Dar dacă-i cunoşti, atunci poate c-o să-i şi vezi. Veniţi în cârciumă, în orice caz trebuie să mergem acolo, pentru că Jack şi Asu să capete îngrijire medicală. Sau vreţi să înştiinţaţi poliţia? După părerea mea nu e nevoie. putem aranja lucrurile între noi.

   — Eu n-am nimic împotrivă - râse Marian - nouă nu ne trebuie poliţia, căci suntem obişnuiţi să ne apărăm singuri, după cum ai şi văzut. Dar nu ştim ce-am căuta în cârciumă. Mai bine ne-ai da alte camere, de pildă astea de la capătul coridorului.

   Birtaşul rânji, ca şi cum Marian ar fi făcut o glumă bună.

   — Cu plăcere - zise el - dacă vreţi să dormiţi acolo, n-am nimic împotrivă. Vă rog luaţi-vă lucrurile, odăile sunt libere.

   Eu cu Marian ocuparăm odaia de lângă cârciumă. Dacă s-ar întâmpla ceva şi aci, ne aflam în oarecare siguranţă, căci pe partea cealaltă era odaia lui Pongo, care însă intră la noi, fireşte.

   După ce patronul plecă, spusei încet către Marian:

   — Nu mi-a plăcut de fel râsul lui când ai cerut să ni se dea odăiţele astea de aici.

   — Ei, ce crezi că ni se poate întâmpla aici! râse prietenul meu. Le-am vârât noi frica în oase, fii pe pace. Cel mult din partea lui Collo ne-am putea teme de ceva şi părerea mea este că el a pus la cale chestia cu şerpii. Asu a procedat în aşa fel, încât ar putea crede cu siguranţă că e nevinovat în ce priveşte atentatul. Hai să mergem în cârciumă, poate descoperim acolo ceva nou.

   Părăsirăm odaia şi merserăm în cârciumă. Când deschiserăm uşiţa de lângă tejghea, auzirăm un ţipăt de durere scos de Asu, căruia patronul vroia să-i pună mâinile frânte între scânduri.

   Cei de faţă îşi dădeau care mai de care părerea cum să procedeze. Egipteanul îmi inspira milă şi cu toate că voise să mă ucidă, mă apropiai de el, dădui pe hangiu în lături şi zisei:

   — Îngrijeşte de patru scândurele subţiri şi înguste! De pildă de la cutii de ţigări. Lasă în grija mea treaba asta!

   Făcând o mutră uluită, patronul plecă să aducă o lădiţă de ţigări, din care Marian tăia scândurele potrivite.

   Făcui operaţia cum se cuvenea.

   — Aşa - spusei la urmă - peste patru săptămâni poate să scoată pansamentul şi va fi vindecat. Unde e Jack, căruia i-am împuşcat mâna? Îl voi pansa şi pe el.

   Băiatul veni, palid, cu chipul schimonosit de durere. Îşi legase mâna cu o cârpă pe care o înlăturai ca să spăl mai întâi rana. Presărai apoi iodoform pe dânsa şi o pansai.

   Când fui gata şi cu asta, patronul zise:

   — Nu m-aş fi aşteptat la aşa ceva, drept să-ţi spun. Asu a vrut să te omoare şi d-ta îl mai vindeci! Ciudat!

   — După părerea d-tale o fi ciudat - răspunsei - dar eu cred că e foarte firesc. Dar acum dă-mi te rog un whisky, căci noaptea asta ne-a adus atâtea surprize, încât simt nevoia unui întăritor.

   Cârciumarul râse iar, apoi, pe când îmi turna băutura, zise:

   — Da, da, chiar că au fost surprize... De, poate să mai vină şi altele.

   — Aşa şi e! făcu Marian. Care va să zici d-ta crezi că ne mai aşteaptă surprize? Păi lasă că ne-om lua noi cuvenitele măsuri de prevedere. Poate că şi ştii cam ce se pregăteşte împotriva noastră?

   Cârciumarul se sprijini cu pumnii de tejghea, se apleca înainte şi ne râse în faţă:

   — Fireşte că ştiu, domnilor, dar nu vă spun. E şi prea târziu. uite, uite surpriza!

   Ultimele cuvinte Ie rostise cu glas batjocoritor. Ne dădurăm seama îndată că primejdia era îndărătul nostru. Vrui să mă-ntorc repede, când ceva îmi căzu pe cap şi pe umeri, alunecă dea lungul trupului şi rămase atârnat la înălţimea antebraţelor mele.

   Era un sac de culoare închisă, în partea de jos prevăzut cu un cerc strâmt, care-mi lipi strâns braţele de trup. Acest atac viclean şi neaşteptat izbuti complet. Eram lipsit de apărare şi la fel trebuie să i se fi întâmplat şi lui Marian, căci nu-i auzeam deloc glasul.

   În schimb, îndărătul nostru începu zgomotul unei lupte.

   — De ce n-aţi luat un sac mare? Răcni, furios, birtaşul. Aţi văzut doar că negrul are umeri peste măsură de laţi. Fir-ar să fie. ăsta e un diavol!

   Aşa dar, la Pongo dădu greş încercarea aceasta de a-l face nevătămător. Zgomotul dovedea că lupta e tot mai îndârjită.

   Zadarnic încercai să mă liberez. Cercul de fier se strânsese atât de tare în jurul braţelor şi trupului meu, încât eram cu totul neputincios.

   Deodată simţii o atingere, apoi o mână apucă cercul şi-l smuci în sus. Ştiam că era Marian.

   Trase pe dreapta cercul atât cât putui scoate mâna din încleştare şi s-o ridic. Luai imediat cuţitul de la brâu şi tăiai sacul, cât putui ajunge mai sus.

   Prin tăietura făcută întinsei mâna spre Marian şi trăsei în sus cercul care-i strângea braţele şi trupul. Curând ei îşi putu scoate mâna stângă Şi acum urmai cu eliberarea mea.

   Cu mâna dreaptă ridicat atât de sus cercul meu, încât îmi liberai şi mâna stângă şi izbutii - cu greu, e drept - să trag peste cap cercul cu sacul.

   Scosei imediat pistoalele şi mă-ntorsei repede spre cârciumă. Dintr-o privire văzui că şi Marian îşi trăgea sacul peste cap.

   Pongo se afla în situaţie grea. Pe podea zăceau vreo opt persoane, în vreme ce alte câteva stăteau, gemând, la mese - dar mai avea împotriva să vreo douăzeci, care se năpusteau cu furie sălbatecă spre el.

   O corcitură uriaşă, în care mi se păru că recunosc pe Collo, se înarmase cu un picior de scaun şi veni pe la spate spre credinciosul nostru camarad. Acesta avea tocmai de-a face cu alte trei corcituri, care-l atacau din faţă cu nişte cuţitoaie.

   Pongo, însă, nu se putea apăra decât cu pumnii, căci cuţitul său de rechini îi fusese scos din brâu probabil încă de la începutul luptei.

   Acum îl avea cârciumarul, care venea alături de Collo, cu arma ridicată. Mă pregăteam să trag, dar Marian mi-o luă înainte şi, cu un ţipăt ascuţit, cârciumarul dădu drumul cuţitului.

   În clipa în care detună arma lui Marian, se schimbă priveliştea: corcitura uriaşă aruncă numai o privire spre noi, apoi se strecură ca un şarpe printre ceilalţi şi se făcu nevăzut.

   Şi acum, cei mai mulţi dintre clienţi se năpustiră spre noi, asmuţiţi de glasul tunător al hangiului.

   În faţa pistoalelor noastre, indivizii şovăiră. Şi asta fu pierzania lor. Căci Pongo, care în vremea asta terminase cu cele trei corcituri, spumega de furie. Înhăţa primul scaun ce-i căzu sub mână şi, cu ţipătul său războinic, se năpusti din lături asupra ticăloşilor.

   Şi, ca prin minune, indivizii aceştia se împrăştiară care încotro. Dar numai puţini izbutiră să iasă din sfera de acţiune a furiosului Pongo şi mai mult de jumătate fură culcaţi la pământ de camaradul nostru. De noi nu mai îndrăznea nimeni să se apropie, ca nişte şoareci în capcană alergau ceilalţi, ţipând încoa şi-ncolo.

   Deodată uşa fu deschisă cu putere, opt poliţişti englezi dădură buzna cu pistoalele ridicate şi răsună porunca:

   — Sus mâinile!

   Ascultarăm şi noi de ordinul acesta, de asemenea şi Pongo, care mai ţinea în mână scaunul şi se alătură de noi. Şeful poliţiştilor ne aruncă numai o privire, dădu apoi din cap şi, ajutat de oamenii săi, începu să-i lege pe acei care se mai ţineau pe

picioare.

   Se apropie apoi de noi şi întrebă:

   — Domnii au fost atacaţi?

   Puserăm la loc pistoalele în brâu şi Marian spuse numele noastre. Chipul comisarului se lumină imediat şi omul exclamă surprins:

   —  Asta mă bucură, domnilor, e o cinste pentru mine să vă cunosc. Am primit ordine să vă dăm concursul în orice împrejurare. Îmi daţi voie să va rog să-mi istorisiţi ce vi s-a întâmplat în spelunca asta? De mult am pus noi ochii pe localul acesta şi ne-am bucura dacă am avea, în sfârşit, o dovadă împotriva patronului.

   — Cred că-ţi putem da material îndestulător - răspunse Marian - acum caut însă pe o corcitură care cred că a şters putina. Vrei să fii atât de bun să cercetăm împreună odăile pe care le închiriază hangiul?

   — Mai e vorbă, domnule Farrow - Lewis - se adresă el unuia din poliţişti - fluieră alarma să vie ajutor şi pune să fie transportaţi oamenii, care la poliţie, care la spital. Tom şi Francis vin cu mine.

   Ieşirăm pe coridor şi scotocirăm toate camerele. Numai două de la capătul gangului păreau să ti fost locuite, însă locatarii le părăsiseră în grabă.

   — Aha, am venit prea târziu! zise Marian arătând ferestrele deschise. Dar de scăpat tot nu ne scapă ei. A! Uite aici o foaie de hârtie. Să vedem ce scrie pe dânsa.

   Privii peste umărul lui. Din păcate hârtia era ruptă şi atât se putea citi:

   „... Ires, Calcanul negru".

   — Hm. nu prea e mult, dar poate găsim vreodată explicaţia, zise. Marian.

   — Să pun oamenii mei să-i caute pe cei doi pe care îi urmăriţi? întrebă comisarul.

   —  Nu, mulţumesc - refuză Marian - avem aici o dovadă împotriva lor, ştiu însă că e vorba de o taina pe care am vrea s-o dezlegăm. Cred că mâine dăm noi de dânşii undeva. Dar acum să mergem la poliţie, poate ne lăsaţi să dormim acolo până dimineaţă. Pentru cele câteva ceasuri n-aş vrea să merg la hotel.

   — Cu toată plăcerea, domnule Farrow.

   Ne luarăm bagajele şi urmarăm pe comisar la circumscripţie, care nu era departe. În drum, comisarul ne spuse că un poliţist în patrulare auzise gălăgie în cârciumă şi dăduse alarma.

   Arestaţii şi fuseseră aduşi la circumscripţie, cea mai mare parte, însă, era la spital - după cum ni se spuse - şi unii chiar la

morgă.

   Procesul verbal fu repede redactat, apoi ni se dădu o odăiţă în care se aflau câteva paturi şi după câtva timp, dormeam adânc.

V

TAINA

   NICI NU SE LUMINA BINE DE ZIUĂ şi eram iarăşi pe picioare.

   Pe când beam cafeaua oferită de amabilul comisar, Marian zise:

   — Nu cred ca după fuga din spelunca aceea, Elliott să se mai fi dus la vreun hotel. Ar fi bătut la ochi asta la o oră atât de târzie, când nu mai intră nici un vapor în port. Trebuie să ne începem deci cercetările de la cârciumă.

   — Cu siguranţă că şi-or fi petrecut restul nopţii prin apropiere, probabil în vreun şopron, îmi dădui eu cu părerea. Deoarece nu s- or mai simţi la adăpost aci, de sigur că vor lua primul vapor, să plece mai departe. Cel mai bun lucru ar fi să ne interesăm înainte de toate de plecarea vapoarelor.

   — Ai dreptate - încuviinţă Marian - uite că vine comisarul, poate ştie el.

   Poliţistul aduse îndată o carte şi după ce o răsfoi, zise:

   — Poimâine pleacă vaporul rapid „Monte Rosa" spre America de Sud, Buenos Aires.

   După alte patru zile aveţi „Usambara" pentru Europa. Peste o săptămână...

   — Mulţumesc - îl întrerupse Marian - ajunge atâta. Nu poate fi vorba decât de „Monte Rosa". Aşa dar spre Buenos Aires, asta se potriveşte de minune. Să ne îngrijim imediat de bilete.

   — Ce, vreţi să plecaţi spre America de Sud? întrebă comisarul, surprins. Aveţi planuri anumite pentru acolo?

   — Nu, dar credem că vom da de urmele Unei taine mari! zâmbi Marian. Vrei să fi atât de bun, domnule comisar şi să pui pe cineva să se intereseze, dacă pentru vaporul acesta au fost reţinute sau vor fi reţinute astăzi două locuri pe numele Elliott? În caz afirmativ te-aş mai ruga să dispui să ni se ia şi nouă două bilete.

   — Cu plăcere, domnule Farrow - răspunse poliţistul - aşadar Elliott! adăugă el, surprins. Care va să zică am avut dreptate cu bănuiala mea! Mi s-a părut foarte schimbat când l-am văzut ultima oară. Să fie amestecat în vreo crimă?

   — Cam aşa ceva bănuiesc şi eu - răspunse Marian - şi vreau să încerc să fac lumină. Afară de asta, Pongo al nostru are o răfuială veche cu Collo, corcitura, care-l însoţeşte acum pe Elliott.

   — Ce rău îmi pare că nu pot merge cu dv.! zise comisarul. Dar vă voi îndeplini dorinţele întocmai, domnule Farrow.

   — Îţi mulţumesc - spuse Marian - acum să mergem în căutarea

celor doi.

   — Mai aşteptaţi cinci minute - propuse comisarul - să se înapoieze din oraş poliţiştii care se schimbă acum. Poate că vreunul din ei raportează ceva care vă interesează, sau vă pune chiar pe urmele celor doi.

   — Ai dreptate - încuviinţă Marian.

   Nu trecu mult şi începură să vie poliţiştii, dându-şi fiecare raportul, în cele din urmă comisarul intră iar la noi în odaie; părea foarte vesel.

   — Poliţistul Hopkins, care face serviciul în partea de miazăzi a oraşului, raportează că în zorii zilei a observat un european bătrân şi o corcitură înaltă, care au ieşit dintre ultimele şoproane şi au pornit-o încetişor pe ţărmul mării, spre Sud, ne zise el. Hopkins na avut nici un motiv să intervină, dar s-a simţit dator să raporteze cazul.

   — Minunat! exclamă Marian. Să pornim îndată după dânşii. Elliott e prea bătrân ca să poată merge repede, aşa că-i vom ajunge curând.

   Tocmai vroiam să părăsim circumscripţia, când intră un poliţist şi raportă comisarului:

   — Hangiul Hasting vrea să vorbească îndată cu oamenii care au fost găzduiţi în hanul său. Zice că ar avea să vă spună ceva important.

   — Doriţi să daţi curs acestei rugăminţi? ne întrebă comisarul. Eu vroiam să mă duc acum în orice caz la spital, care e drumul pe care trebuie să mergeţi şi dv. ca s-ajungeţi la, chei.

   — Fireşte că ne ducem - răspunse Marian - sunt curios s-aud ce o să ne spună.

   — Ceva bun în nici un caz - îmi dădui eu cu părerea - o fi vrând să ne întindă vreo cursă ca să se răzbune.

   După câteva minute ajunserăm la spital.

   Birtaşul Hasting era într-o celulă separată după cum orânduise comisarul. Când ne apropiarăm de patul lui, chipul i se schimonosi de furie, dar imediat îşi reveni şi se prefăcu pocăit.

   — Domnilor, am fost nedrept cu dv., începu el cu glas plângăreţ - dar vina o poartă corcitura aceea şi însoţitorul său, un bătrân european. Ei mi-au dat foarte mulţi bani şi-mi spuneau că e vorba de o ceartă veche în care dv., domnilor, n-aveaţi dreptate. Atunci mi-am dat încuviinţarea ca să fiţi luaţi prizonieri, căci eu sunt un om care nu pot suferi nedreptatea.

   La cuvintele acestea izbucnirăm în râs. Hasting se uită iarăşi urât la noi, dar urmă pe acelaşi ton:

   — E într-adevăr aşa, domnilor, altminteri n-aş fi încuviinţat să

vi se facă vreun rău în casa mea. Dar vreau să vă dau acum dovada de gândurile mele bune. Ştiu încotro au pornit duşmanii dv. Mă pot bizui pe sprijinul dv. daca vă destăinuiesc asta?

   — Fireşte - răspunse Marian - dacă ne spui adevărul, vom interveni să ţi se dea o pedeapsă uşoară. Ei, încotro au pornit?

   — Înăuntrul ţării, spre Karibib - zise Hasting, grav - bătrânul european vorbea de nişte mine pe care le-ar avea acolo. Pomenise şi de un local pe care vrea să-l viziteze, se numeşte „Jan Jonker". Acolo îi veţi găsi cu siguranţă pe amândoi.

   Marian zâmbi şi se-ntoarse spre comisar:

   — Te-aş sfătui să telefonezi colegului d-tale din Karibib. Patronul localului „Jan Jonker" stă cu siguranţă în legătură cu domnul Hasting al nostru. Fireşte că Hasting vrea să-l ocrotească pe Collo şi să ne pună pe noi pe urmă greşită; Mai mult ca sigur că ne-ar ameninţă mări primejdii şi în localul „Jan Jonker".

   — Nu, domnule, e într-adevăr aşa - ne asigură birtaşul - am auzit când spunea europeanul către însoţitorul său. Pe corcitura aia nici n-o cunosc.

   — Atunci îţi va fi totuna dacă punem mâna pe el sau nu - zise Marian, zâmbind. Poimâine noi plecăm ia Buenos Aires. Cred că-l voi întâlni pe Collo în restaurantul „Calcanul Negru".

   Efectul acestor cuvinte fu de nedescris. Hasting se ridică fulgerător şi se holbă la Marian. Părea înlemnit de spaima.

   Şi când Marian îi zâmbi, el căzu înapoi în perne; gemând şi închise ochii.

   — Ei, ai văzut? zise prietenul meu. Tot eu ştiu mai bine. După cum spuneam, domnule comisar, te-aş sfătui să te pui în legătură cu colegii d-tale din Karibib, ca să ia în mai de aproape cercetare localul „Jan Jonker".

   — Nu mai încape vorbă - răspunse poliţistul. Dar de unde ştii adresa din Buenos Aires?

   — Asta ţi o voi spune afară. Să nu-l turburăm pe domnul Hasting din gândurile sale adânci.

   Pe sala Marian arătă comisarului hârtia găsită în odaia de la hanul lui Hasting şi zise:

   — Gândul că primul cuvânt trebuie să fie „Buenos Aires" şi „Calcanul Negru" trebuie să fie un local; mi-a venit când Hasting pomenise de localul din Karibib. Rămâne deci cum am hotărât: plecăm poimâine cu „Monte Rosa".

   Cu un scurt rămas-bun ne despărţirăm. Un poliţist ne călăuzi prin diferite străzi şi străduţe, până ajunserăm la şirul de magazii de pe ţărmul mării.

   Aici ne despărţim de călăuza noastră şi pornirăm spre miazăzi,

de-a lungul plajei.

   Pongo începu să caute de zor urme de picioare şi în cele din urmă scoase o exclamaţie triumfătoare şi arătă spre un loc al ţărmului, unde se vedeau lămurit două urme diferite.

   Marian le examină cu luare-aminte şi zise:

   — Socot că sunt vechi de un ceas. Cred că trebuie să ne grăbim dacă vrem să-i ajungem pe fugari. Presupun însă că după aceea vor face un mare ocol, ca să se înapoieze la Swakopmund.

   În vreme ce mergeam voiniceşte, spusei:

   — Bine, Mariane, să presupunem că fi întâlnim. Ce facem atunci? Dacă Pongo îl înlătură pe Collo, nu vom lămuri niciodată taina care-l leagă pe el de Elliott.

   — Nu-l lăsăm, ci îi luăm prizonieri, sub motivarea că sunt şi ei părtaşi la atentatul împotriva noastră. Putem dovedi că Collo l-a atacat pe Pongo. Cred că Elliott va începe să vorbească atunci când va vedea că e învinuit el însuşi.

   — Tot ce se poate - încuviinţai eu.

   Trecurăm iarăşi o limbă de pământ şi în faţa noastră se ivi un golf întins. La cel mult o sută de metri înainte văzurăm două făpturi, stând faţă-n faţă.

   Marian duse repede ocheanul la ochi.

   — Ei sunt - zise el - se pare, însă, că se ceartă. Da, corcitura ameninţă pe bătrân. Hm... acum se pune chestia să ne apropiem neobservaţi. A, e prea târziu. Collo ne-a zărit. Şi, Dumnezeule! Nu m-aş fi aşteptat la asta! Înainte, trebuie să-l ajungem!

   O dramă se desfăşurase înaintea noastră. Cu siguranţă că îndată ce zări făpturile noastre corcitura ştia ca suntem noi. Şi atunci, cu o mişcare fulgerătoare înfipsese cuţitul în pieptul bătrânului Elliott.

   Se întoarse apoi fi o luă la goană de-a lungul ţărmului, spre miazăzi.

   Pornirăm îndată după el, în frunte cu Pongo. Dar Collo ne-o luase înainte cu peste o sută de metri şi părea să fie un foarte bun alergător; cel mult Pongo dacă-l putea ajunge, astfel că lăsarăm urmărirea pe seama credinciosului negru. Când ajunserăm la Elliott ne oprirăm, în vreme ce Pongo alerga înainte.

   Bătrânul bogătaş zăcea în nisip, cu ochii închişi, lovitura de cuţit îl atinsese sub inimă şi când îi ridicai capul se iviră picături de sânge pe buzele lui.

   — L-a găurit plămânul - zise Marian, cu gravitate - nu cred să-l mai putem salva.

   — Nici nu cred să se mai trezească - zisei eu.

   — Dacă i-am umezi fruntea cu apă de mare - propuse Marian - poate îşi mai revine pentru o clipă. Voi încerca, cel puţin.

   Se duse de luă apă în pumni şi o lăsa să picure pe fruntea bătrânului. Făcu aşa de trei ori şi în cele din urmă Elliott respiră deodată adânc, apoi deschise ochii şi ne privi mirat.

   — Corcitura Collo te-a înjunghiat - zise Marian - mai ai de trăit încă puţin. Domnule Elliott, ai ceva de mărturisit, înainte de a părăsi această lume?

   — D-ta... d-le... eşti Farrow? îngână muribundul, cu greutate.

   Marian încuviinţă din cap şi Elliott urmă:

   — De dv. am fugit; acum trebuie totuşi să-ţi mărturisesc taina. Oh, diavolul ăsta, Collo ăsta m-a adus pe calea pierzaniei. Eu nu sunt James Elliott, ci fratele său geamăn, Joe. James e prizonier dincolo - scăpaţi-l!

   Cu mâna tremurătoare arata spre apus, peste ocean.

   — James şi Maud, amândoi prizonieri, zise el mai departe. Duceţi-vă repede acolo, pe corcitură va veni să-l ia cineva.

   — Ascultă, Joe Elliott - zise Marian stăruitor - James şi Maud Elliott se afla în localul „Calcanul Negru"?

   Muribundul avu o privire de neţărmurită de mirare, apoi dădu din cap şi mai izbuti să îngâne:

   — Chinez. opiu. primejdios. când un vapor.

   Trupul îi fu zguduit de un tremur, se zvârcoli o clipă şi în momentul următor rămase nemişcat.

   — La asta nu m-aş fi aşteptat! - murmură Marian - uite unde poate duce lăcomia de avere! Nu e de mirare că Elliott apărea schimbat tuturor celor ce-l cunoşteau. Acum avem o ţintă frumoasă înainte: salvarea a doi prizonieri. Oare o să-l ajungă Pongo pe Collo? Joe Elliott mai spunea că va veni să-i ia cineva. Numai de n-ar fi primejduit Pongo prin aceasta.

   Collo şi Pongo se mai vedeau ca nişte punctuleţe, departe spre miazăzi. Marian duse ocheanul la ochi şi zise:

   — Ceva tot s-a apropiat Pongo, dar mai are vreo şaizeci de metri. Collo ăsta e un alergător minunat. Ah, asta crezuse Joe Elliott: uite colo vine o barcă cu motor.

   Îşi îndreptă ocheanul spre mare şi urmă agitat:

   — Şi colo în larg e un vas de comerţ mare. Ah! Barca cu motor e la ţărm - continuă el şi îşi îndreptă ocheanul iar spre miazăzi - Collo a ajuns-o. se depărtează de mal. păcat că Pongo n-are nici o armă la el! Drace! Oamenii din barcă trag asupra lui. Uite! . cade. repede. trebuie să mergem într-acolo!

   Marian îşi smulse pistolul şi începu să alerge de-a lungul plajei. Îl urmai imediat şi deodată nu mai simţii nici oboseală, nici căldură. Pongo al nostru era în primejdie, era poate grav rănit sau chiar ucis mişeleşte. Şi, în timp ce goneam putui vedea că barca se îndepărta în grabă de ţărm, spre vaporul care aştepta departe în larg.

   Când fu la câteva sute de metri de mal, Pongo, care până atunci stătuse nemişcat în nisip, sări deodată în picioare şi ameninţă cu pumnul spre micul vas.

   Îşi dăduse seamă că numai prin vicleşug adică să se dea drept rănit sau chiar mort - putea scăpa de alte gloanţe.

   Simţămintele lui Colo n-or fi fost prea plăcute în clipele acestea, căci vedea doar că înverşunatul său duşman era din nou pe picioare şi nu uitase de răzbunare.

   Ne oprirăm din fugă şi ne întoarserăm spre Elliott. Zadarnic îi scotocirăm prin buzunare - nu puturăm găsi nimic.

   Căptuşeala dinăuntru a hainei era ruptă şi din asta puturăm deduce, că Collo îşi însuşise repede portvizitul rănitului, înainte de a fugi. Poate ca se simţea acum în deplină siguranţă; n-avea de unde să bănuiască cum că noi ştiam despre Buenos Aires şi de localul „Calcanul negru".

   Pongo veni agale înapoi, era foarte abătut că îi scăpase din mână duşmanul. Dar chipul i se lumină când Marian îi spuse că vom pleca în curând după fugar şi că vom da neapărat de el în America de Sud.

   Avurăm încă mult de lucru în ziua aceea. Dădurăm o declaraţie în care era cuprinsă mărturisirea muribundului, punând însă condiţia ca noi înşine să anunţăm politia din Buenos Aires. Printr-o neprevedere prizonierii ar fi putui fi primejduiţi.

   Seara aflarăm că localul „Jan Jonker" din Karibib fusese închis de poliţie, dovedindu-se că era un cuib de bandiţi.

   După două zile vaporul rapid „Monte Rosa" ridică ancora. Plecam spre America de Sud, unde ne aşteptau noii aventuri, pe care ţi le voi povesti într-o zi - încheie doctorul Bertram.

1 Este vorba de Karl May.

SFÂRŞIT

Volumul 122

CÂINII SĂLBATICI

   O VÂNĂTOARE DE OAMENI.

   UN GLONŢ TRECU ŞUIERÂND pe lângă urechea lui George. Tânărul smulse îndată revolverul şi răspunse împuşcăturii care venise dintr-o tufă deasă, la vreo douăzeci de metri depărtare. Dar un hohot de râs batjocoritor îi dovedi că nu nimerise puşcaşul viclean trebuia să se fi aplecat sau să fi sărit în lături.

   Dar a doua oară se părea că nu cutează să tragă, căci acum îşi scoseseră armele şi camarazii lui George, care veneau după dânsul. Tânărul străbătu însă în fugă micul luminiş unde ajunseseră şi se repezi la tufa cu pricina.

   Era înfuriat la culme şi ardea de nerăbdare să pună mâna pe neaşteptatul potrivnic, ca să-i taie pofta odată pentru totdeauna să mai tragă pe la spate.

   Înainte de a ajunge însă la tufă, auzi pârâituri de crengi care-i dovediră că necunoscutul se îndepărta repede.

   George scoase atunci repede pumnalul şi pătrunse în frunziş, urmat de Petre şi ceilalţi camarazi.

   Tânărul găsi repede urmele fugarului şi mai văzu că omul se folosise de o potecă de animale, pe care nu erau decât puţine piedici. Şi când George stătu o clipă să asculte, nu mai auzi decât foarte slab zgomotele stârnite de fugar în goana sa.

   Trebuia deci să-şi adune toate puterile ca să-l ajungă pe necunoscut, astfel că începu să alerge cât îi îngăduia terenul.

   Deodată, ajungând în alt luminiş, ieşiră la iveală soldaţi englezi care, cu pistoalele în mână, se holbară uimiţi la George.

   Un ofiţer strigă cu asprime:

   — Cine eşti d-ta şi de unde vii?

   — Mă numesc George Farrow şi camarazii mă urmează - răspunse tânărul - cineva a tras asupra mea şi sunt în urmărirea făptuitorului. Trebuie să fi trecut prin acest luminiş.

   — Drace, fiul căpitanului de submarin! exclamă englezul. Mă bucur să te cunosc, tinere. Ah, uitei colo şi pe camarazi d-tale. Îmi dai voie, eu sunt locotenentul Fields. Din păcate am venit tocmai în clipa asta în luminiş, dar tot am auzit un om alergând. Urmărim doi ucigaşi primejdioşi, care au ucis şi jefuit în Musaffapur pe un negustor bogat. Sunt doi indieni, Panşa şi Kampa. De azi dimineaţă îi tot urmărim.

   — Atunci să ştii că m-au ţinut pe mine drept unul din urmăritori ţi de aceea au tras asupra mea - zise George - dar să nu pierdem vremea , poate îi mai ajungem.

   Locotenentul îşi dădu imediat încuviinţare şi noii tovarăşi ascultară mai întâi câteva clipe, până auziră un zgomot foarte slab de la mare depărtare.

   George dădu imediat buzna înainte şi îl întrecu cu vreo doi metrii pe Petre. Şi uriaşul o luase la picior şi îi lăsa cam tot atât în urmă pe soldaţi, care porniră şi ei cât putură de repede după cei doi camarazi.

   Afară de locotenent mai erau şase soldaţi şi cu cei cinci camarazi făceau în totul doisprezece inşi care porniseră în urmărirea ucigaşilor - căci era probabil că cei doi indieni rămăseseră împreună în fuga lor.

   Fugarul pornise pe continuarea potecii şi părea deci să cunoască bine desişul de aici, care era la vreun ceas depărtare de Musaffapur. Deşi George îşi adunase toate puterile, îi cuprinse curând un fel de descurajare, căci auzea uneori crengile trosnind, dar zgomotele erau încă foarte depărtate.

   În cele din urmă însă i se păru că le aude mai aproape. Probabil că fugarul ajunsese la un loc al potecii care era plin de bălării şi avea de furcă până să îndepărteze piedecile din cale.

   George începu să nădăjduiască din nou şi îşi iuţi pasul. Petre făcu acelaşi lucru şi-l întrecu chiar pe tânăr. Acesta îşi vârî la loc pumnalul şi scoase de la brâu al doilea revolver. Şi în vreme ce gonea din răsputeri, mintea lui lucra cu înfrigurare.

   Nu îi plăcea deloc faptul că indianul rupea crengile cu atâta neprevedere, făcând zgomot ştia doar bine că prin asta nu făcea decât să-i atragă mai repede pe urmăritori. Nu cumva le pregătea vreo capcană?

   Acum George nu mai auzi nimic şi cuprins de bănuială, îşi încetini pasul, iar când Petre îl întrebă de ce, răspunse:

   — Am presimţirea că cei doi indieni ne-au întins o cursă. N-ar fi fost ei atât de neprevăzători, daca n-ar fi avut un motiv anumit pentru asta. Chestia m-a pus pe gânduri, zău aşa.

   — Ai dreptate, domnule George - încuviinţă Petre. Dar, pe de altă parte, nu-mi pot închipui cum ar fi putut instala vreo capcană, în graba asta? Poate fi vorba cel mult de o groapă de acelea pentru animale, dar aşa ceva nu se face cât ai bate din palme.

   — Mai există şi altfel de capcane, poate mai primejdioase. Acum trebuie să fim liniştiţi, căci ajungem în curând la locul unde fugarul s-a oprit atâta timp.

   George porni mai departe, cu multă băgare de seamă. După ce trecu de două cotituri ale potecii, ajunse într-un mărăciniş prin care fugarul îşi croise drum. Ciudat era însă că de pe poteca îngustă cotise spre dreapta în desiş.

   Asta trebuia să aibă un motiv cu totul deosebit. Se vedea lesne că ramurile erau de curând frânte şi în unele locuri George observă sânge, ceea ce însemna că Indianul se rănise de vârfurile lor ascuţite.

   Petre vru să şi pătrundă în desiş, George însă îl opri:

   —  Stai, Petre, prea e ciudat aici trebuie să pândească vreo primejdie. Uite, văd nişte mărăcini care au o culoare cu totul neobişnuită, parca ar fi acoperiţi de un strat lucios. Să nu-i atingi, aşteptăm mai bine până vine doctorul.

   Uriaşul privi cu luare-aminte la mărăcinii arătaţi, apoi zise:

   — Ce poate fi, domnule George? Nu cumva crezi că Indianul a otrăvit mărăcinii aceştia?

   — Da, asta cred - răspunse tânărul - sunt încredinţat că cel ce se atinge de mărăcinii aceştia moare pe loc. A, uite că vin camarazii şi soldaţii! Să vedem ce spun ei.

   Doctorul Bertram examină cu atenţiune mărăcinii arătaţi de George, apoi zise cu seriozitate:

   — Da, dragul meu, ai dreptate. E într-adevăr o capcană drăcească. După cristalele fine pe care le văd, aş crede că mărăcinii au fost muiaţi în venin de cobra.

   Tânărul ofiţer înjură de zor, pe urmă întrebă:

   — Ce facem acum, domnule căpitan? Doar nu-l putem urmări pe ticălos prin desiş?

   — Ba da ce să nu putem? răspunse căpitanul. Numai că va trebui să tăiem cu băgare de seamă ramurile şi să le zvârlim în lături în desiş. Se prea poate însă că fugarul să se fi prefăcut numai că a pătruns în desiş pe aici, iar în realitate a făcut deschizătura, apoi a vărsat otrava peste mărăcini şi a fugit mai departe pe potecă. Dar trebuie neapărat să înlăturăm mărăcinii otrăviţi, căci ar putea ucide pe vreun vânător care ar trece pe aici.

   Petre şi Kard se şi lăsaseră în genunchi şi retezară de la pământ crengile, cu cuţitele lor ascuţite. Cu multă băgare de seamă George şi tatăl său scoaseră afară crengile tăiate şi le aruncară departe în desiş. Acolo nu mai puteau fi primejdioase şi apoi cea dintâi ploaie va spăla otrava de pe mărăcini.

   Treaba fu repede făcută şi acum putură vedea camarazii că Farrow avusese dreptate în presupunerea lui.

   Fugarul nu pătrunsese mai departe în desiş, făcuse numai spărtura în tufiş, pentru ca apoi să verse peste mărăcini otrava.

   George porni pe potecă înainte, îndată ce făcu această constatare. Bănuia că fugarul se mai aţinea prin apropiere şi cu siguranţă că vroise să observe dacă ticăloşia să prinsese.

   Îndărătul tânărului mergea Petre, apoi căpitanul, Kard şi

doctorul. Ofiţerul cu oamenii săi veneau la oarecare distanţă.

   În vreme ce gonea pe potecă, George privea cu luare aminte în jur. Era sigur că indianul se va folosi de vreun vicleşug în ultimul moment, pentru a veni de hac primilor săi urmăritori şi să-i reţină, prin aceasta, pe ceilalţi.

   Cu toate că alerga cât putea de repede, tânărul era cu mare băgare de seamă şi ţinea pregătite amândouă pistoalele.

   Din nou se ivi un luminiş în faţa lui. Îşi luase însă avânt, aşa că nu se putu opri şi înaintă câţiva metri în rarişte.

   Ascultând de un îndemn neînţeles, în toiul fugii George se trânti la pământ. Petre, care venea în urmă, făcu fulgerător o săritură în lături, ca să nu cadă peste trupul lui George.

   Prin aceasta cei doi scăpară de moarte, sau cel puţin de la răniri grave; căci în clipa când se aruncase - unul la pământ, altul în lături - detunară împuşcături din două tufe ce se aflau în faţa lor. Gloanţele trecură deasupra lui George şi a lui Petre.

   Cei doi camarazi răspunseră imediat în acelaşi fel. Tânărul trase spre tufa din stânga, iar uriaşul spre cea din dreapta.

   Din tufa pe care o luase la ochi George, răsună, după a doua împuşcătură, un urlet de durere. Tânărul îşi dădu seamă că rănise grav pe trăgătorul ascuns, astfel că încetă focul.

   Nici Petre nu mai trase şi cei doi camarazi auziră că un om gonea nebuneşte ma adânc în desiş.

   George se ridică repede, apoi alergă împreună cu Petre spre desişul în care trăsese şi de unde se auzeau gemete slabe.

   Pătrunseră însă cu multă băgare de seamă în tufiş. Gemetele, care se înteţeau, le arătară drumul. George văzu cel dintâi un indian zăcând la pământ, cu braţul stâng întins în lungul trupului, iar cu cel drept pe piept. Veştmântul alb ce-l purta era înroşit de sânge în partea pieptului şi când George înţelese că omul acesta era neprimejdios acum, se aplecă asupra lui şi-i trase braţul în jos. Atunci zări găurica făcută de glonţul său în piept.

   Tânărul îi ridică repede partea de sus a trupului, apoi strigă lui Petre:

   — Ne trebuie apă sau alt întăritori. Poate îşi mai redobândeşte cunoştinţa şi ne spune ceva important. Caută-l repede pe doctor, el trebuie să aibă la dânsul ceva.

   În aceeaşi clipă indianul deschise ochii. Era un om înalt şi uscăţiv, cu chipul colţuros. Ochii-i negri erau nefireşti de mari şi ardeau de un foc lăuntric.

   Câteva clipe îl privi năuc pe George, apoi chipul său se schimonosi de furie dar imediat se ivi un zâmbet de triumf şi batjocură pe buzele lui şi cu glas slab rosti:

   — Panşa mă va răzbuna, lui nu îi veţi scăpa. El şi Buan...

   Muribundul nu-şi sfârşi vorba. Scoase un horcăit, apoi trupul

său se încordă şi la urmă se întinse, moale.

   George îl aşeză binişor la pământ şi zise cu seriozitate adâncă în glas:

   — E mort.. Şi-a ispăşit crima şi atacurile împotriva noastră. Dar mult aş fi dorit să ştiu ce mai vroia să spună. Panşa se numeşte deci bătrânul Indian - cred că va încerca totul să ne ucidă. Ce-o fi însemnând însă Buan.? Să fie vorba de vreo bandă al cărei şef e acest Panşa? Să fie banda aceasta pe aproape? Atunci am fi în mare primejdie, împreună cu soldaţii. Mai bine să-i aşteptăm pe aceştia.

   George şi Petre ieşiră iarăşi în luminiş şi după câtva timp sosiră camarazii, urmaţi de soldaţi. George istorisi repede despre atentatul făptuit asupra lor şi despre uciderea indianului. Când repetă ultimele cuvinte ale ucigaşului, doctorul zise, îngândurat:

   — Aşa dar Panşa şi Buan. îl vor răzbuna? Buan.? Ce-o fi însemnând asta? Poate e o parte din numele vreunei secte, care îşi face mendrele pe aici prin apropiere. Poate se pricepe mai bine dl. locotenent Fields în privinţa asta.

   Dar tânărul ofiţer răspunse că nu avea nici o cunoştinţă despre vreo sectă şi nici de cuvântul Buan.. Venise de curând la Musaffapur şi era încă străin de obiceiurile şi oamenii de pe acolo.

   — Cel mai bun lucru e să pornim cu toată energia în urmărirea celuilalt fugar - propuse căpitanul, dar înainte de toate trebuie să cercetăm tufişul îndărătul căruia se ţinuse ascuns. Poate că Petre l-a nimerit şi asta ne va uşura mult întreprinderea.

   Înainte ca tovarăşii să-şi poată continua drumul, detunară iarăşi împuşcături, dintr-o tufă lăturalnică. George auzi un şuierat lângă urechea-i stângă şi atunci ştiu că scăpase de la o moarte sigură.

   Petre uriaşul scoase un strigăt înăbuşit de mânie şi-şi duse repede mâna la urechea dreaptă. Un glonţ îi atinsese lobul urechii. Rana nu era gravă, dar foarte dureroasă.

   Şi unul din soldaţi scoase o înjurătură şi se ţinu de braţ. Se alesese şi el cu o rană care sângera.

   Petre îşi recăpătă repede stăpânirea de sine.

   Ridică fulgerător pistolul şi, în clipa următoare, câteva gloanţe şuierară în tufiş. George, căpitanul şi câţiva soldaţi deschiseră şi ei focul. Îndârjiţii urmăritori sloboziră vreo cincisprezece gloanţe şi la urmă Petre zise:

   — Cred că îi este de ajuns! Am văzut ţeava pistolului său şi am tras dea dreptul într-acolo. Gloanţele şi-au făcut datoria şi nu mai e primejdie; putem merge. Socot totuşi, să fim cu băgare de seamă! sfătui căpitanul. Să mai slobozim câteva gloanţe, de data asta mai în adânc.

   În clipa următoare o adevărată grindină de gloanţe se abătu asupra tufişului. După ce îşi goliră toţi pistoalele, căpitanul ridică braţul şi strigă:

   — Nu auziţi un geamăt? Sau să mă fi înşelat eu? Mi s-a părut că l-am auzit printre împuşcături.

   — Şi eu am avut această impresie, încuviinţă George. Dar dacă am fi nimerit într-adevăr, ar fi trebuit să scoată un strigăt de moarte.

   Mi se pare şi mie acum că s-a prefăcut numai.

   — Să mai aşteptăm câtva timp - propuse, căpitanul. În vremea asta doctorul ar putea bandaja pe soldat şi pe Petre.

   Medicul bandajă întâi braţul soldatului, a cărui rană nu era prea gravă, apoi puse un plasture pe rana uşoară de la urechea uriaşului.

   — Cred că până acum indianul o fi dat ortul popii de pe urma rănilor sale - zise el apoi. Cu toată acestea aş sfătui să fim cu multă băgare de seamă.

   — Da, e o situaţie foarte neplăcută, răspunse căpitanul. E drept c-aş vrea să pornesc cu toată energia în urmărirea individului, dar pe de altă parte nu aş vrea să expun pe nici unul din voi unei primejdii serioase. La urma urmei, însă, nu foloseşte la nimic dacă stăm aici cu mâinile în sân, astfel că trebuie să ne luăm inima în dinţi. Cine intră întâi în tufiş? Fireşte, George, îmi închipuiam eu asta!

   — Desigur, tată, căci asupra mea s-a tras în primul rând, răspunse viteazul tânăr, aşa că e dreptul meu să fac asta. Îi voi arăta eu lui Panşa ăla!

   — Lasă că s-o şi fi căind, spuse căpitanul. Tovarăşul său e mort şi el o fi cu siguranţă grav rănit. Dar acum să pornim înainte şi să nu pierdem vremea cu presupuneri, ci să lucrăm!

   II.

   O DESCOPERIRE CIUDATĂ.

   GEORGE SE APROPIE îndată de tufiş şi desfăcu încetişor crengile. Făcu o descoperire care-l umplu de bucurie.

   La înălţimea pieptului unui om câteva frunze erau acoperite de sânge, ceea ce însemna că ucigaşul fusese şi el atins de gloanţe. De aceea probabil o şi luase la fugă. Rana n-o fi fost gravă, dar de ajuns că să-i împiedece fuga întrucâtva.

   George împărtăşi imediat camarazilor descoperirea sa, apoi se strecură printre crengi şi se pomeni pe continuarea vechii poteci. Era plină cu bălării, dar fugarul îşi croise drum trecând peste toate piedicile, uşurând astfel drumul urmăritorilor, lăsându-le, în acelaşi timp, urme lămurite.

   Deşi urmărirea ţinea de mult timp, George simţi sporindu-i puterile văzând aceasta.

   Credinciosul Petre era alături de odorul său.

   O luaseră înaintea celorlalţi camarazi şi soldaţilor cu cel puţin cincisprezece metri şi distanţa creştea mereu.

   Atâta vreme cât tânărul vedea ramurile proaspăt frânte şi frunzele rupte, nu dădea nici o atenţie laturilor potecii. Ar fi trebuit să vadă îndată dacă fugarul ar fi cotit-o brusc în desiş.

   Noua urmărire dură cel puţin un ceas şi George îşi simţea puterile slăbind, iar respiraţia i se îngreuna. Sforţarea era prea mare, căci sub acoperişul des de frunze, domnea o căldură apăsătoare şi umedă.

   Şi uriaşul Petre putea să se ţie cu greu după stăpânul său, căci începea şi el să simtă oboseala.

   În cele din urmă George ajunse iarăşi într-un luminiş mărişor, a cărui margine răsăriteană era udată de un pârâu. Aici rămase locului, sfârşit de puteri şi privi cu luare-aminte tufele dimprejur. Era foarte cu putinţă ca Panşa să se fi ascuns acolo, ca să întreprindă ultima încercare de apărare împotriva urmăritorilor săi.

   Urma lui se vedea lămurit în buruienile şi ierburile înalte care acopereau luminişul, dar zadarnic căută George picături de sânge. Probabil că rănile fugarului se şi închiseseră.

   — Trebuie neapărat să facem un popas aici, Petre, zise tânărul, gâfâind, că îmi plesneşte inima. Dar mai întâi trebuie să ne încredinţăm dacă nu cumva s-a pitit colo în tufişuri.

   Aplecaţi, cei doi camarazi străbătură la pas luminişul. Ţineau pistoalele în mână şi examinau cu atenţie tufele din faţa lor, căci urma indianului ducea înlăuntrul lor, peste luminiş.

   În cele din urmă se opriră în faţa unei tufe mari, în care se părea că Panşa se strecurase în mare grabă. Şi aici George descoperi iarăşi câteva urme de sânge, probabil că crengile deschiseseră iarăşi rănile abia închise ale fugarului.

   George se aplecă şi mai mult şi se vârî între ramuri. Îşi spunea că dacă indianul stătea la pândă în tufiş, va trage la înălţimea pieptului unui om, îndată ce ar vedea că un urmăritor intră acolo.

   Dar nu căzu nici un glonţ şi după ce tânărul intrase cu totul în tufiş, se opri brusc, cu o exclamaţie de mirare.

   Se afla în faţa unei văgăuni adânci şi foarte întinse, care începea la vreo zece metri de unde stătea el. Pereţii golaşi de stâncă erau verticali şi înalţi de cel puţin cincisprezece metri, dar erau plini de ieşituri şi adâncituri, astfel că un om ar fi putut coborî lesne pe ei.

   Şi Panşa trebuie să fi dispărut acolo, dar Petre, care venise alături de George, zise:

   — Cu greu vom putea da de dânsul, căci în numeroasele crăpături şi firide ale pereţilor se poate ascunde atât de bine, încât ceasuri întregi de l-am căuta şi tot nu l-am găsi. Socot că ar fi bine să facem un popas mai lung în luminiş şi să îmbucăm ceva. Apoi ne vom putea împrăştia şi să încercăm a găsi urma indianului. Cu siguranţă a pierdut sânge când a coborât.

   — Da, Petre, acelaşi lucru vroiam să-l propun şi eu. Însă ar fi prea primejdios să coborâm numai noi doi, căci atunci ne-ar putea nimeri cu uşurinţă gloanţele lui. Hai înapoi să căutăm un loc bun de tabără.

   Când se întoarseră în luminiş, se iviră camarazii şi soldaţii. Toţi erau atât de obosiţi, încât primiră fără vorbă propunerea tânărului şi peste puţin timp ardea un foc la care îşi încălziră conservele.

   Locotenentul nu cunoştea deloc văgăuna, însă caporalul său, un om mai în vârstă, cu numele Hackitt, care trăise mult la Tropice, spuse, după ce chibzui câtva timp:

   — Eu, domnule locotenent, am auzit multe despre văgăuna asta. Printre băştinaşi umblă zvonul că acolo sălăşluiesc duhuri rele - văgăuna are nume rău.

   — Oho, făcu Farrow, atunci trebuie să se ascundă ceva cu totul deosebit îndărătul acestui lucru. Fără vreun motiv temeinic n-o fi ajuns la un renume aşa de prost văgăuna asta, atât de îndepărtată de oraş. Poate dăm acolo de tovarăşii lui Panşa, Buan...-ii ăia, sau cum s-or mai fi numind.

   — Cu vreme în urmă cică ar fi domnit aici un prinţ foarte bogat şi crud, zise locotenentul, scrutându-şi memoria. Înainte de a fi mutat aici am citit ceva despre istoria ţinutului. Într-o cronică veche se spune că undeva în apropiere de Musaffapur ar fi fost bogate mine de diamante.

   — Te pomeneşti că am dat de minele acestea vechi! zise George, cu interes. Va trebui să cercetăm cu multă luare-aminte văgăuna. Asta ar fi o descoperire foarte frumoasă.

   — Ai de gând să devii proprietar de mine pe aici? întrebă căpitanul, zâmbind. Crezi că avem timp de pierdut?

   — Tată, tu ştii doar că pe mine mă interesează numai astfel de istorii vechi; cât despre diamante, puţin îmi pasă. Mi-ar face

plăcere dacă am descoperi, într-adevăr, noi aceste mine.

   — Mai important este să-l descoperim pe Panşa, pe el şi pe tovarăşii săi, răspunse căpitanul. Dacă ne-o mai rămâne timp, vom putea cerceta mai de-aproape văgăuna.

   Perspectiva aceasta insuflă puteri noi tuturor. Masa fu repede terminată, apoi se declarară şi soldaţii gata să continue urmărirea.

   Fireşte că şi de data aceasta George fu cel dintâi care se vârî în tufiş şi păşi cu băgare de seamă spre marginea văgăunii. Când ajunse aici se aplecă foarte atent în jos. Lângă picioarele sale zări pe piatră o picătură de sânge, care se şi uscase. Pe aici coborâse deci Panşa şi când George privi mai bine, văzu câteva ieşituri în stâncă, de care un om s-ar fi putut servi foarte bine la coborât.

   Pe una din aceste ieşituri era o pietricică pe care cineva o fărâmiţase. Şi ceva mai jos văzu vârful unei astfel de ieşituri era rupt. Se părea deci că Panşa coborâse mai jos decât bănuiseră urmăritorii.

   După ce împărtăşi camarazilor descoperirea sa, George începu şi el să coboare. Era nevoit să ţină faţa spre stâncă, deoarece ieşiturile nu erau prea late, dar privea totuşi mereu în jos, ca să descopere la timp dacă urmăritul ar fi ieşit din vreo peşteră, ca să tragă asupra lui.

   După ce coborî cam până la jumătate, ajunse la un brâu îngust care mergea ca un trotuar dea lungul peretelui. Poteca aceasta cobora în zig-zag până pe fundul văgăunii şi George, care porni încetişor pe ea, zări iarăşi câteva picături de sânge, ceea ce-i dovedi că Panşa se lăsase într-adevăr până jos de tot.

   Îl cuprinse un fel de admiraţie pentru acest indian şi tot gândind la dânsul, George ajunse în fundul văgăunii.

   Aici se opri ca să-şi aştepte camarazii. Până atunci se apucă să privească în jurul său. Pe fundul văgăunii zăceau blocuri enorme de stâncă, tufe firave creşteau printre bolovanii uriaşi, apoi George descoperi câteva deschizături mari, probabil intrarea unor peşteri.

   Aici păreau deci să fie într-adevăr vechile mine de diamante, despre care pomenise caporalul. Poate că zăceau ascunse comori mari înăuntrul stâncilor, aşa că era chiar cu putinţă să existe o bandă pe aici, care urmărea să scoată tot ce era în mine.

   Ajunseră jos şi camarazii cu soldaţii.

   — Ei, George, la ce te gândeşti? întrebă căpitanul.

   — Ai descoperit ceva deosebit?

   George împărtăşi presupunerile pe care le avea şi tatăl său încuviinţă, apoi se întoarse spre Fields şi zise:

   — Acum depinde de d-ta, domnule locotenent. Suntem în număr destul de mare ca să cercetăm cu amănunţime văgăuna? Sau ar fi mai bine să trimiţi un om la Musaffapur, ca să mai aducă ajutoare?

   — Hm... situaţia s-a cam schimbat - răspunse locotenentul. Până mai adineauri am urmărit numai doi ucigaşi, pe câtă vreme acum se poate să avem de lucru cu o bandă întreagă, împotriva căreia suntem prea slabi. Dar trebuie să mărturisesc că nu mi-e plăcut să cer întăriri, aş încerca să izbândim atâţia câţi suntem.

   — Îţi dau dreptate, încuviinţă căpitanul. Sunt şi eu gata să pornim îndată cercetările. În cazul acesta trebuie însă să hotărâm repede cine ia comanda.

   — Fireşte că d-ta, domnule căpitan, se grăbi să răspundă Fields. În primul rând eşti cel mai în vârstă şi-apoi ştiu că în mâinile d-tale întreprinderea noastră are mai mulţi sorţi de izbândă.

   — Bine, atunci să ne împrăştiem îndată într-un lanţ larg şi să înaintăm încetişor, orândui căpitanul, dar distanţa dintre unul şi altul nu trebuie să fie mai mare de zece metri. Din când în când fiecare e ţinut să vegheze asupra vecinului său, ca să putem stabili imediat când cineva e doborât pe la spate sau înjunghiat chiar.

   Cei cinci camarazi şi soldaţii se împărţiră precum fusese vorba. Apoi, la o comandă a căpitanului, începură să înainteze cu atenţie.

   Ca totdeauna, George se afla cu vreo câţiva paşi înaintea şirului lung. Privea cu băgare de seamă îndărătul fiecărei stânci, examina intrările în peşteri, nu putu însă descoperi nimic.

   Deodată, de la aripa stângă a şirului lung răsună o chemare, apoi o împuşcătură de pistol.

   Toţi se îndreptară îndată în direcţia aceea, dar căpitanul porunci ca oamenii de pe aripa dreaptă să rămână la posturile lor.

   George alergă îndată spre capătul stâng al şirului. Acolo se afla caporalul Hackitt, care era un om ce îşi păstra sângele rege în orice împrejurare. El stătea de lături lângă una din vechile galerii şi când se apropiară şi căpitanul cu locotenentul, raportă calm:

   — Am văzut ivindu-se un om la intrarea galeriei, l-am strigat şi am tras asupră-i, când l-am văzut că o ia la fugă. Cred că l-am nimerit.

   George se apropiă binişor de galerie, aprinse lampa de buzunar şi îndreptă lumina în deschizătura întunecoasă. Văzu numaidecât dâre de sânge care duceau înăuntru şi, fără să mai stea la gânduri, se strecură îndată prin intrare.

   — George, îi trimit după tine pe Petre şi Kard, noi ceilalţi vom cerceta mai departe văgăuna! îi strigă căpitanul. Vezi de fii cu băgare de seamă!

   — N-avea grijă, tată! răspunse tânărul. Voi fi cu ochii în patru.

   Totuşi, porni foarte repede în gangul străvechi. Acesta cobora la început în pantă lină, apoi se făcu o cotitură şi după aceasta terenul începea să devină foarte înclinat. George se miră iarăşi cât de repede fugise Indianul, deşi trebuia să fie destul de grav rănit, după cum dovedeau numeroasele dâre de sânge. E drept că după împuşcătura caporalului trecuseră câteva minute până pătrunsese George în galerie, totuşi se scurse prea puţin timp ca indianul să le-o poată lua atât de mult înainte.

   George ţinea lumina lămpii îndreptată mereu spre pământ, ca să urmărească dârele de sânge. Atâta timp cât le vedea departe înaintea sa, Panşa, cel puţin, nu se putea piti în vreun ungher al galeriei, ca să-l atace pe la spate.

   George se opri câteva clipe şi ascultă cu încordare. Departe îndărătul său auzi paşi apăsaţi: erau ai lui Petre şi Kard, cei doi uriaşi, care trebuiau să-l ocrotească. În faţa lui totul era liniştit însă şi tânărul avu impresia că fugarul stătea la pândă undeva.

   Merse încetişor mai departe, dar lumina lămpii o ţinea îndreptată de lături, ca să-l înşele pe duşman.

   Galeria îngustă se lărgi deodată, devenind o peşteră atât de mare, încât lumina puternică a lămpii lui George nu atingea peretele opus. Stalactite şi stalagmite atârnau din tavanul înalt sau se ridicau de jos, ca să se întâlnească uneori şi să formeze o singură coloană.

   Un zgomot slab îl făcu să tresară pe George, care rămase locului la intrarea grotei. Îi ieşise din minte Panşa şi acum făcu repede o săritură în lături şi se aplecă adânc.

   În aceeaşi clipă detună o împuşcătură de la cel mult zece metri depărtare. Glonţul trecu pe lângă George, care văzuse de unde pornise focul şi trase imediat într-acolo.

   Un ţipăt înăbuşit de furie, urmat de un zăngănit puternic, îi dovediră că izbutise, întâmplător, să facă să-i zboare din mână pistolul, trăgătorului nevăzut. Fireşte că Panşa putea să mai aibă o armă de foc, dar pentru câteva clipe cel puţin, era dezarmat.

   George alergă îndată spre locul de unde văzuse pornind focul duşman. Repede îl avu pe Panşa în lumina lămpii sale.

   Indianul privi cu chipul schimonosit de furie în lumina orbitoare, apoi se năpusti atât de repede asupra tânărului, încât se izbi de acesta, înainte ca George să mai poată trage odată.

   În clipa următoare eroului nostru îi căzu lampa din mână şi se stinse, căci Panşa îl înhăţase cu atâta putere, încât George cu

greu îşi putu înăbuşi un geamăt.

   Acum era nevoit să lupte pentru viaţa sa. Indianul îi strânse cu mâna dreaptă beregata atât de tare, că tânărul mai - mai să-şi piardă cunoştinţa.

   Panşa îl împinse înapoi şi deodată George se poticni de nişte stalactite de pe pământ. Căzând, se lovi cu braţul drept de un colţ şi revolverul îi căzu şi ei undeva în întuneric.

   Zadarnic încercă să-şi scoată pumnalul, se prăbuşise pe coasta dreaptă şi stătea pe armă. Cu mâna stângă înhăţase beregata indianului şi strânse cât îi îngăduiau puterile, dar simţea că în cele din urmă va fi el învinsul.

   Începu să-şi piardă cunoştinţa, scântei şi cercuri de foc îi jucau pe dinaintea ochilor, răsuflarea i se tăia când deodată se făcu lumină. George auzi o exclamaţie înăbuşită, două împuşcări detunară şi trupul Indianului căzu greu deasupra lui, în vreme ce strânsoarea slăbi.

   II.

   ALTE SURPRIZE.

   TÂNĂRUL RESPIRĂ ADÂNC, apoi încercă să se scape de povara trupului ce zăcea peste el. Izbuti curând şi auzi glasul îngrijorat al lui Petre:

   — Domnule George, eşti rănit? Te poţi ridica?

   În acelaşi timp tânărul simţi că Uriaşul îl ridica de jos.

   — Îţi mulţumesc, zise George, ai venit la vreme, dragă Petre. Păcat, adăugă, privind la indian - l-ai nimerit prea bine. Poate ne- ar fi putut face destăinuiri.

   — Lasă că e mai bine aşa, răspunse Uriaşul. Sunt de părere să ne întoarcem acum. De fapt, sarcina pentru care au fost puşi pe drumuri soldaţii, e împlinită. Cei doi criminali sunt morţi, aşa că n- avem la ce să ne mai pierdem vremea aici sub pământ.

   George îşi adună puterile şi după câteva clipe zise:

   — Da, Petre, ai dreptate, ne putem duce sus. Să-l lăsăm pe Panşa aici, e un mormânt potrivit pentru dânsul.

   După ce mai privi odată în jurul său fără să descopere nimic ce i-ar fi dat de bănuit, porni înaintea celor doi uriaşi, spre ieşirea din peşteră.

   Dar nu ajunsese încă la deschizătura îngustă şi scundă, când o explozie înăbuşită cutremură toată stânca sub care se aflau vitejii camarazi. Un nor gros de praf ieşi din deschizătura galeriei, cei trei auziră lămurit cum se prăbuşesc stânci grele şi când zgomotul grozav se potoli oarecum, George zise, cu totul liniştit:

   — Probabil că ăsta a fost cel din urmă şiretlic al lui Panşa. Camarazi, acum suntem despărţiţi de lumea de afară şi se cere să ne păstrăm sângele rece. Trebuie să găsim vreo ieşire din mormântul acesta.

   — Domnule George, noi nu ne pierdem atât de uşor cumpătul, zise Petre, râzând. Fireşte că trebuie să existe o ieşire, altfel cu siguranţă că indianul n-ar fi provocat explozia, prin ea o fi vrut numai să înlăture alţi urmăritori şi ştia bine că ne poate scăpa din această peşteră şi prin altă parte.

   — Aşa e, dragă Petre, încuviinţă George.

   — Hai să căutăm, deci. Dar trebuie să lucrăm repede, pentru ca tata şi camarazii să nu se sperie degeaba.

   Nu era atât de lesne să găsească ceea ce căutau, căci peştera avea o întindere mai mare decât bănuise George. Afară de asta, cei trei camarazi trebuiau să fie cu băgare de seamă, căci pe bună dreptate îşi spunea tânărul că Panşa nu intrase în galeria asta fără motiv temeinic.

   În vreme ce mergea înaintea celor doi uriaşi, George căuta mai ales urme pe pământ. Acesta era acoperit de praf vechi, poate de sute de ani şi piatră sfărâmată şi în terenul moale se întipăriseră lămurit nenumărate urme.

   Cât erau de vechi aceste urme de picioare nu putea stabili George, căci ele se amestecau. În vreme ce le tot privea, Petre zise:

   — Domnule George, eu parcă aş zice că sunt mereu aceleaşi urme de picioare şi anume numai de la doi oameni. Ia te uită, pretutindeni unde pot fi recunoscute au aceeaşi mărime. Oare numai cei doi indieni, care şi-au luat pedeapsa meritată, să fi cunoscut taina acestei peşteri şi să fi venit adesea pe aici? Cam aşa mi se pare mie.

   — Ai dreptate, Petre, mie mi-a scăpat asta din vedere. În cazul acesta n-am avea a ne teme de alţii, Buan de pildă, căci se pare că ei n-au fost niciodată pe aici. Acum nu ne rămâne decât să pornim pe urmele astea şi vom dezlega taina acestei grote.

   Era greu, însă, de ieşit la socoteală cu urmele acelea, căci ele veneau din toate părţile şi nici unele nu duceau spre un loc anumit. George ajunse în cele din urmă în ungherul de nord-vest şi acolo văzu că numeroasele întipărituri nu mergeau la întâmplare, ci în linie, ca o potecă. Îşi zise îndată că descoperise aici taina peşterii şi când cei doi uriaşi se apropiară, le spuse:

   — Dacă nu dăm aici de o ieşire, suntem pierduţi. Să nădăjduim, însă, că vom izbândi.

   Trecând pe după o coloană calcaroasă, tânărul strigă cu

bucurie:

   — Petre, Kard, aici e o nouă deschizătură, probabil o altă galerie, care nădăjduiesc că ne va scoate la lumina zilei.

   George şi intrase în deschizătură. Gangul nu era atât de curat ca acela care ducea la grotă, căci probabil că trecuse mult timp de când nu fusese nimeni într-însul. George fu nevoit să se folosească de pumnal ca să înlăture vegetaţia ce se formase acolo, dar cu cât înainta mai mult, cu atât îşi pierdea curajul. Nădăjduise că gangul va începe să urce, ducând la suprafaţă, însă în loc de asta el cobora tot mai adânc şi aerul devenea tot mai cald şi apăsător.

   — Cred că ne adâncim mereu, domnule George zise Uriaşul, în cele din urmă. Dar nu avem încotro, trebuie să mergem înainte, căci nu cred să fie alt drum din peşteră. Aş vrea să ştiu numai unde vom ajunge.

   — Asta vom vedea în...

   George nu-şi putu sfârşi vorba, căci deodată pământul îi fugi de sub picioare şi cu o iuţeală din ce în ce mai mare se rostogoli pe un povârniş îngust. Alunecarea nu dură decât vreo zece metri, apoi George se izbi iar de pământ tare.

   Din fericire nu pierduse lampa de buzunar şi imediat plimbă lumina ei de jur-împrejur şi văzu că se afla într-o peşteră rotundă.

   Nu departe de dânsul văzu cu uimire găuri mari, cu circumferinţa de cel puţin un metru pătrat. Ridicându-se şi luminând înăuntru văzu un pământ de culoare verzuie.

   Nu avu răgazul să cerceteze mai departe, căci în aceeaşi clipă veni cu repeziciune Petre, apoi Kard, pe toboganul cu pricina. Cei doi uriaşi se ridicară înjurând şi George arătă cu mâna spre cea mai apropiată din găurile acelea ciudate. Abia aruncă Petre o privire, că strigă, agitat:

   — Ăsta e pământul în care se găsesc diamante. Am auzit cândva despre asta şi în Africa sunt astfel de straturi de pământ, de care se spune că îşi au obârşia din vulcani.

   — Da, Petre, ai dreptate, încuviinţă George, acum îmi amintesc şi eu. E vorba aici de aşa-zisul nămol aluvial, în care se află adesea cuiburi întregi de diamante. Asta înseamnă că am dat într- adevăr de taina vechilor mine de diamante. Sunt încredinţat că se mai află comori uriaşe aici în pământ. Dar nu ne vor folosi la nimic, dacă nu găsim o cale de ieşire.

   — Hm, proastă afacere, oricum! zise Kard şi lumină pereţii cazanului. Eu cred totuşi că tovarăşii vor izbuti să libereze partea galeriei de sus, care a sărit în aer.

   — În vremea asta am putea încerca poate să găsim ceva

diamante pe aici, zise Petre. Cel puţin să ne alegem cu ceva.

   — Petre, prea eşti lacom! râse George. Nu, mai bine să vedem dacă nu găsim vreo ieşire. Cel mai bun lucru ar fi să încercăm să ajungem iarăşi sus, căci bănuiesc că galeria se întinde mai departe.

   Cei trei camarazi examinară locul pe unde lunecaseră fără voie în cazanul acela. Peretele stâncos era atât de drept, încât Petre spuse:

   — Pe aici am putea urca numai dacă ne-am, croi trepte în stâncă. Voi încerca cu cuţitul, căci stânca pare să fie moale.

   Se puse imediat pe lucru, apoi strigă, vesel:

   — Într-adevăr, merge uşor de tot. Domnule George, în vremea asta ai putea cerceta găurile, poate găseşti ceva diamante.

   — Pe când Petre şi Kard săpau de zor pietre în stâncă, George urcă cu luare-aminte în cea mai apropiată gaură. Găsi că masă verzuie era cam moale, dar îl ţinea bine, totuşi.

   Începu să sape cu pumnalul şi săpă şi săpă, fără să găsească nimic însă.

   Deodată, Petre strigă triumfător:

   — Suntem gata, domnule George. Haide, acum putem urca! Ai găsit multe diamante?

   — Nici unul, răspunse tânărul. Bătrânii indieni or fi secat ei minele.

   Pentru ultima oară scoase cu pumnalul un bulgăre din pământul străvechi, auzi un sunet limpede şi, uitându-se să vadă care e pricina, găsi vreo şase pietre de mărimea unei alune. Le vârî repede în buzunar, sări afară şi alergă la povârniş.

   — Petre, am găsit totuşi şase diamante mari! zise el triumfător. Dar acum trebuie să ieşim de aici. Ah, aţi făcut treabă, nu glumă!

   Cei doi uriaşi săpaseră trepte destul de largi în suprafaţa netedă. Petre şi ajunsese sus, George urcă şi el repede, urmat de Kard.

   După cum prevăzuse tânărul, galeria de sus se continua în adevăr, dar de fiecare parte a marii deschizături erau numai fâşii înguste de stâncă, ce duceau la gropile de diamante de jos şi pe care s-ar fi putut ajunge acolo.

   George porni cel dintâi pe drumul acesta destul de primejdios. Un singur pas greşit şi s-ar fi prăbuşit în peşteră. Deschizătura prin care trebuia să treacă era lungă de vreo opt metri; lipit de peretele de stâncă, el înainta cu băgare de seamă şi, în cele din urmă, ajunse pe cealaltă parte a galeriei.

   Petre şi Kard veniră şi ei după câteva clipe.

   — Slavă Domnului! exclamă George. N-a fost deloc uşor. Acum sunt curios să văd unde vom ajunge. Ah, cred că galeria urcă iarăşi.

   Într-adevăr, poteca îngustă, care aici era de asemenea bine întreţinută, ducea din nou în sus. Cei trei camarazi porniră repede pe ea, George în frunte, fireşte şi când trecu de o cotitură, scoase o exclamaţie de bucurie.

   Departe, înaintea lui, sclipea lumina slabă care devenea tot mai tare, cu fiecare pas ce făcea. Era lumina zilei. După câteva minute, ajunseră cu toţii la aer liber.

   Erau la vreo sută cincizeci de metri de intrarea galeriei. Alergară repede înapoi şi George strigă cât îl ţinea gura:

   — Tată, tată, suntem aici!

   Nu trecu mult şi Farrow, doctorul şi soldaţii se iviră.

   — Scumpul meu băiat, am trecut prin clipe grozave! exclamă căpitanul, strângându-şi la piept fiul. Galeria s-a prăbuşit aproape în toată lungimea ei din cauza exploziei şi vă credeam îngropaţi sub dărâmături. Începuserăm noi să curăţim dărâmăturile, dar nădejde nu mai aveam. Cum aţi izbutit să scăpaţi?

   George povesti repede despre întâlnirea cu Panşa, explozia şi descoperirea minelor. Scoase la iveală cele şase diamante şi doctorul le examină în grabă, apoi spuse:

   — Astea sunt diamante admirabile, de multe carate. George, ai găsit o mică avere. E de neînchipuit, zău aşa... Noi credeam că zaci zdrobit sub dărâmături şi când colo dumnealui căuta diamante. poftim! De, numai unul ca George al nostru e în stare de aşa ceva!

   — N-a fost cine ştie ce lucru mare, zise tânărul, cu modestie. Dar ia spuneţi, s-a petrecut aici ceva deosebit în vremea asta?

   — Nu, căci atunci când s-a produs explozia am alergat cu toţii la galerie - răspunse căpitanul. De fapt, sarcina principală, adică urmărirea celor doi ucigaşi, e îndeplinită acum. Cât despre Buanii... ăia - sau cum s-or fi numind n-avem nevoie să ne interesăm; vor veni ei singuri, daca or vrea să-i răzbune pe cei doi ucigaşi. Mă bucur, însă, domnule locotenent, că veţi putea raporta guvernului dv. despre descoperirea acestei mine bogate. Nădăjduiesc că în felul acesta îţi vei asigura o carieră strălucită.

   — Ceea ce voi avea să mulţumesc fiului dv., răspunse ofiţerul. Cred că guvernul vă va acorda şi dv. o parte la mina aceasta, ca răsplată pentru descoperirea ei.

   — Să ştii că te faci om bogat, George, zise căpitanul. De asemenea Petre şi Kard.

   — Ba nu, ci toţi camarazii, spuse imediat tânărul căci nu vom primi niciodată ceva numai pentru noi singuri.

   — Minunat! făcu Fields, cu admiraţie. Asta e adevărată camaraderie. O să văd ce pot obţine de la guvernul meu, domnilor. Şi acum, încă odată mulţumirile mele călduroase pentru preţiosul ajutor ce ni l-aţi dat.

   — Te înapoiezi chiar acum? întrebă căpitanul.

   — Da, răspunse locotenentul. Vom ajunge abia la noapte, dar e mai bine decât să ne facem tabăra pe aici. V-aş sfătui şi pe dv., domnilor, să vă alăturaţi de noi, căci ar fi păcat ca Buan...-ii aceia să vă atace şi să vă învingă, poate.

   — Nu ne temem noi de asta, zise căpitanul. Ne urmăm drumul spre nord-vest. Aşa dar, cu bine, domnule locotenent.

   După un călduros rămas bun se despărţiră. Soldaţii se căţărară pe povârnişul stâncos dinspre miazăzi, în vreme ce camarazii urcară pe cel de apus.

   IV.

   O „MICĂ" AVENTURA.

   DESIŞUL CARE ÎNCEPEA AICI era atât de încâlcit, încât căpitanul se hotărî să meargă întâi spre nord, pe marginea pădurii seculare, în speranţa că va găsi poate pe acolo vreo potecă de animale. Ca să-şi croiască drum, ar fi fost prea obositor.

   Merseră ca la vreo jumătate de ceas pe marginea desişului, apoi dădură de un pârâu.

   Lângă această apă zăriră o potecă de animale, care părea să fie folosită mai ales de pachiderme, căci pământul era foarte bătătorit.

   George dădu să păşească pe ea, dar căpitanul îl opri:

   — Mai aşteaptă, George, trebuie să chibzuim bine lucrurile! După cât se vede, poteca aceasta e folosită mereu şi e foarte cu putinţă să ne izbim faţă în faţă cu un elefant sau rinocer, dacă apucăm pe ea.

   — Nu cred asta, tată. Ziua în amiaza mare pachidermii ăştia nu prea ies la plimbare, căci le e prea cald. Poteca duce tocmai în direcţia unde mergem noi. Poate nu mai găsim nici o altă potecă şi trebuie, în cele din urmă, să ne croim cu greu un drum prin desişul încâlcit.

   — Bine, fie şi cum zici tu încuviinţă căpitanul. La drum, deci, însă să ştiţi că eu mă spăl pe mâini dacă ne vom întâlni totuşi cu un astfel de pachiderm.

   George luă puşca sub braţ şi păşi pe potecă. În sinea lui dorea să se împlinească proorocirea tatălui său şi să dea ochi cu vreun elefant dintre aceia uriaşi, ca să mai aibă distracţie.

   Dar totul râmase liniştit şi viaţa pădurii părea că amorţise. Tânărului începu să-i piară veselia şi oboseala se făcea simţită din ce în ce mai mult.

   — George, să mergem mai încet! zise într-un târziu căpitanul. Ne ostenim zadarnic. Îndată ce dăm de un luminiş ne şi pregătim tabăra de noapte.

   George fu foarte bucuros de această hotărâre a părintelui său, căci se simţea într-adevăr istovit.

   Deodată, o altă potecă se îmbucă în unghi drept cu aceea pe care mergeau. George se opri şi zise:

   — N-ar fi mai bine să pornim pe poteca asta? Pare să ducă la apa care cotea înainte spre dreapta.

   — Aşa trebuie să fie, încuviinţă căpitanul.

   — Să mergem deci înainte pe poteca asta.

   Perspectiva de a găsi curând un loc de tabără, îi dădu puteri noi lui George. Păşi mai sprinten, dar se gândi mai puţin la vreo primejdie din partea vreunui locuitor al junglei, ci privea mai mult înaintea sa, ca să dea de un loc potrivit de tabără.

   Răsuflă uşurat când văzu că pădurea începe să se rărească înaintea lui. Acolo trebuia să fie vreun luminiş, unde se vor opri ca să facă popas.

   Tocmai vroia să-şi atârne iar puşca în spinare, căci nu se mai gândea la nici o primejdie, dar un glas lăuntric îl preveni şi păstră arma credincioasă în mâna dreaptă.

   Când păşi în luminişul întins, văzu cu bucurie iarăşi râuleţul, care curgea murmurând la vreo cincizeci de metri.

   Se întoarse şi făcu semne camarazilor, care rămaseră ceva mai în urmă, apoi porni şi mai repede spre apă.

   Deodată pământul se cutremură. George auzi un sforăit grozav şi mai mult bănui decât văzu că dinspre stânga dădea buzna spre el o matahală. Sări cu iuţeala fulgerului înainte şi în acelaşi timp se răsuci în călcâie... căci la un pas de el trecu în goană un rinocer cât toate zilele.

   Părea să fie foarte războinic, căci spre deosebire de faptul cunoscut că rinocerii o iau la goană înainte, când au dat greş în atacul lor, acesta de acum făcu stânga împrejur şi se năpusti din nou asupra lui George.

   Mişcările pachidermului erau atât de repezi că George nu mai găsi timp să ochească. Putu numai să-şi smulgă puşca şi să tragă orbeşte un glonţ în monstru, apoi trebui să facă iarăşi o săritură în lături, ca să scape ca prin urechile acului de cornul uriaş al furiosului pachiderm.

   Situaţia să era disperată, căci rinocerul se răsuci în loc, apoi dădu buzna asupra lui din imediată apropiere. George mai slobozi şi de astă dată un glonţ, orbeşte, dar, întâmplător, nimeri bine, căci colosul ieşi puţin din linia lui şi trecu pe lângă tânăr.

   Acesta îşi redobândi tot sângele rece. Descărcă un glonţ după rinocer, care fu lovit sub ureche şi în toiul fugii colosul se prăbuşi cu zgomot, atins probabil la creier. Încercă să se ridice, dar un al doilea glonţ al lui George îl dădu gata.

   După o scurtă luptă cu moartea matahala uriaşă se întinse şi, răsuflând uşurat, George se apropie de prada sa.

   Camarazii dădură buzna şi ei.

   — Dumnezeule, a fost grozav! exclamă căpitanul, care se făcuse galben ca ceara. George, nici nu-ţi poţi face idee cât de înfiorătoare a fost priveliştea ce-am avut-o înaintea ochilor. Slavă Domnului, te-ai priceput să dovedeşti încă o dată cât de hotărât şi cumpănit poţi fi când primejdia e mai mare. Eşti vrednic de admirat, băiatule.

   — Oh, tată, asta ar fi făcut-o oricare din camarazi, spuse George, cu modestie. Mă bucur însă că e un exemplar neobişnuit de mare. Cornul trebuie să fie lung de peste un metru.

   — Da, încuviinţă doctorul Bertram, eu n-am văzut încă un corn atât de mare. Fireşte că-l vom lua cu noi, deşi va fi cam greu.

   —  Mie mi ar plăcea să-l iau cu cap cu tot, zise George, din păcate, însă, asta e cu neputinţă, căci e foarte greu de transportat.

   — Trebuie totuşi s-o facem - hotărî căpitanul; îl vom duce cu schimbul până în localitatea cea mai apropiată şi de acolo îl trimitem cu trenul până la Calcutta.

   — Păi atunci trebuie să ne punem îndată pe lucru, căci nu e atât de simpla, zise doctorul. Petre, tu îmi vei ajuta, căci mai trebuiesc adunate vreascuri pentru focul nostru de tabără.

   Nu trecu mult şi toţi se aflau la treabă. În vreme ce Petre, cu ajutorul doctorului, îndeplinea treaba grea a tăierii capului rinocerului, George şi Kard strângeau vreascuri, iar căpitanul întocmea o colibă din crengi înfrunzite şi săpa o groapă pentru foc.

   Când se lăsă întunericul, doctorul şi Petre erau gata cu treaba lor. Mâncară cu toţii ceva în grabă, apoi, la lumina focului, ajutară să desprindă pielea groasă şi să cureţe de carne căpăţâna pahidermului. Pielea fu apoi frecată cu creierul amestecat cu cenuşă. În felul acesta se înlătura primejdia de a se strica din pricina soarelui arzător.

   Noaptea nu prea fu plăcută pentru cei cinci camarazi. Nu numai că hoitul pahidermului puţea rău pe tot, dar se mai apropiară şacali şi câteva hiene, care e drept că rămaseră la depărtare de foc, în schimb urlau de te lua groaza.

   Nici nu era de gândit să doarmă, mai ales că Farrow îşi exprimă temerea că aceste urlete ar putea atrage şi tigri.

   Lui George îi fu dat să aibă iarăşi parte de o aventură destul de neplăcută. Doborât de oboseala din timpul zilei, se întins în culcuşul de frunziş din colibă. Nu se gândea de fel la vreo primejdie, căci cei patru camarazi mai stăteau de vorbă la foc şi dacă s-ar apropia într-adevăr vreun tigru, vor băga ei de seamă la timp, deoarece şacalii ar rupe-o de fugă.

   La vreo altă primejdie iar nu se gândea, frunzişul pe care stătea întins fusese cules cu grijă din tufe, pentru ca să nu conţină... locatari neplăcuţi, cum ar fi, de pildă, furnici mari, cum sunt în ţările calde. Când astfel se gângănii atacă chiar în număr mic un om adormit, e o adevărată nenorocire.

   George se gândi, înainte de a adormi la astfel de furnici şi îşi aminti de nişte povestiri ale doctorului Bertram, despre vestitele Siafus, furnicile rătăcitoare ale Africii.

   Când acestea rătăcesc în convoiuri lungi prin stepă, vai de sălbătăciunea care nu fuge cât mai repede de primejdia aceasta grozavă. Şerpi uriaşi au fost atacaţi şi ucişi de aceste furnici mari şi un cunoscut naturalist şi vânător povesteşte că odată, în stepă, o leoaică a luat-o la goană printre caravane şi a sărit într-o apă apropiată, unde gloanţele vânătorilor, speriaţi şi uimiţi, o răpuseră.

   Când apoi negrii vrură să scoată din apă trupul greu, se dădură înapoi cu ţipete de groază: „Siafus, Siafus!" Probabil că leoaica fusese surprinsă şi atacată în somn de un convoi de astfel de furnici, care îi intraseră în nas şi urechi şi în durerile ei cumplite fiara nici nu mai luă în seamă oamenii de lângă ea, ci căută s- ajungă cât mai repede la apa salvatoare.

   Cu gândurile acestea George adormi.

   Dar deodată se trezi, pradă unui simţimânt ciudat.

   Ceva se târa pe mâneca lui, cu mişcări care-i dădeau o senzaţie cu totul deosebită. Şi această senzaţie îl făcu să se gândească la ceva ameninţător, încât inima începu să-i bată mai tare.

   Nu cuteză să i strige pe camarazi, căci prin asta ar fi putut întărâta reptila sau ce-o fi fost. Spre uşurarea lui, misterioasa vietate se mişcă pe braţ în jos, spre mâna sa. Aceasta era luminată de foc, împreună cu o parte din haina lui uşoară. Va vedea, deci, pe vizitatorul misterios.

   Clipele trecură grozav de încet. Animalul ajunsese abia la cot şi acum George înţelese lămurit că nu putea fi şarpe, căci din când în când simţea o împunsătură uşoară.

   Vietatea se opri. Nelămurit, George putu deosebi acum un trup lung de vreo zece până la doisprezece centimetri, în formă de şarpe. Ce putea fi asta? Poate un scorpion uriaş, a cărui înţepătură era grozav de veninoasă?

   Încet de tot îşi ridică partea de sus a trupului. Petre, care privi întâmplător spre colibă, întrebă:

   — Ce s-a întâmplat, domnule George?

   Dar tânărul nu cuteză să răspundă, căci vizitatorul misterios se târa acum mai departe. Se găsea la mijlocul antebraţului, în curând va ajunge la mână şi... va muşca, poate.

   Petre se ridică imediat şi se apropiă tiptil, bănuind că George se afla în vreo primejdie oarecare. Căpitanul şi doctorul se apropiară şi ei, apoi Petre îndreptă lumina lămpii sale în colibă.

   În clipa următoare doctorul Bertram scoase o exclamaţie de spaimă.

   — Un scolopendru! Strigă el - pentru numele lui Dumnezeu, vietăţile astea sunt grozav de veninoase! E un exemplar uriaş, din categoria miriapozilor. Nu te mişca, George.

   Medicul luă în grabă din trusa lui o pensetă mare, destupă o sticlă cu alcool, în care obişnuia să adune insecte şi se lăsă în genunchi lângă George. Cu o mişcare sigură prinse miriapodul de ceafă cu penseta şi în clipa următoare îl şi vârâse în alcool.

   — Muşcătura lui ar fi produs inflamaţii foarte dureroase, zise doctorul, când fură cu toţii lângă foc. Unii din ei provoacă dureri mari chiar numai prin simpla atingere. Îmi închipui eu cum te simţeai, dragă George.

   — Da, n-a fost deloc plăcut, încuviinţă tânărul, dar voi şti pe viitor să cercetez frunzişul pe care mă culc şi astăzi renunţ la somn.

   Nici camarazii nu mai avură poftă de odihnă, astfel că rămaseră lângă foc şi doar din când în când aţipeau. Îndată ce se lumină de ziuă părăsiră locul de tabără, căci duhoarea împrăştiată de hoitul rinocerului era de nesuferit.

   După două ceasuri de mers ajunseră pe o şosea, unde întâlniră un car cu boi, care mergea la Musaffapur. În schimbul unui bacşiş gras, căruţaşul - un indian mai în vârstă - primi cu plăcere să ia cu dânsul căpăţâna şi pielea rinocerului împreună cu o scrisoare a căpitanului către locotenentul Fields.

   Uşuraţi de povară, cei cinci camarazi merseră o bucată pe şosea, apoi dădură iar de o potecă de animale, care ducea spre nord-vest în pădure. Porniră pe ea şi ajunseră curând într-un luminiş cu un izvoraş, unde făcură popas pentru masă. După aceea se odihniră câteva ceasuri.

   Când porniră mai departe, mai erau cinci ore până să se întunece. George spuse în glumă:

   — Cred că indianul Kampa s-a înşelat. Nu mai e nevoie să ne temem de Buanii cu care ne-a ameninţat, căci cu fiecare minut ne îndepărtăm tot mai mult de mina de diamante. Ei, dar asta ce-o mai fi?

   Sunete ciudate, ca nişte lătrături puternice ale unei haite de câini, se auziră de la mare depărtare. Doctorul, care de altfel cunoştea glasul fiecărui animal, zise, dând din umeri:

   — Dacă am fi în Anglia, aş spune că e vorba de o vânătoare de vulpi cu câini. Ciudat! Eu unul m-aş întoarce şi aş încerca să dau de animalele acestea.

   — Nu, nu, mai bine să ne lipsim, răspunse căpitanul, râzând, altminteri nu mai ajungem niciodată la prinţul Ghasna.

   Camarazii se opriseră, dar în zadar îşi încordă doctorul auzul, ciudatele sunete nu se mai auziră.

   — Păcat, zise el, în cele din urmă, mare păcat. Dar fireşte că trebuie să mergem mai departe, deşi tare aş vrea să ştiu ce e cu lătrăturile astea.

   — Te cred, dar trebuie să ne urmăm drumul, spuse şi George. Şi eu aş fi vrut să ştiu ce fel de animale sunt acelea din spatele nostru.

   — Poate că vin după noi, zise căpitanul, râzând. Ne vei urma ceva mai încet şi poate că le mai vezi.

   Spre uimirea lui Farrow, George primi această propunere, pe care tatăl său o făcuse în glumă.

   — Da, tată, aşa voi face şi-ţi mulţumesc că mă laşi, răspunse tânărul. Îţi făgăduiesc să nu rămân prea mult în urmă şi voi face aşa fel ca să ajung la tabăra voastră încă înainte de a se întuneca. Cred că peste vreo patru ceasuri faceţi popas, nu?

   — Da, răspunse căpitanul. Aşadar, nu te laşi, într-adevăr? De, mi-a ieşit cuvântul din gură, astfel că trebuie să încuviinţez. Dar ţine-ţi făgăduiala şi fii în tabără înainte de se înnoptează, fireşte numai dacă nu vei fi împiedicat de vreo împrejurare deosebită, ceea ce sper că nu va fi cazul.

   Se despărţiră şi George rămase singur, privind după camarazii săi, până îi văzu dispărând, unul câte unul, pe după o cotitură a potecii.

   În aceeaşi clipă tânărul îşi spuse că întreprinderea să era cu totul nechibzuită. Numai primejdii îl puteau pândi, singur în această pădure seculară, cu atâtea animale de pradă în jurul lui.

   Intrase însă în horă şi trebuia să joace.

   Îşi adună tot sângele rece, se întoarse şi privi înapoi spre drumul pe care veniseră. Numai de acolo se putea ivi vreo primejdie, sau poate ceva foarte interesant, ceva nou.

   Timpul trecu, nespus de încet. În cele din urmă se scurse jumătatea de ceas pe care îşi propuse să aştepte şi, cu uşurare în suflet, George se întoarse şi porni după camarazii săi.

   V.

   BUAN...-II.

   TRECUSE IARAŞI O JUMĂTATE DE CEAS. Uneori George se întorcea şi privea înapoi pe potecă, se oprea şi asculta, căutând să audă iarăşi ciudatele sunete.

   Dar pădurea zăcea liniştită sub căldura umedă care părea să omoare orice viaţă animală. Desişul se lumina acum şi probabil că venea vreo rarişte.

   Camarazii nu se vor fi oprit acolo, cu siguranţă că merseseră mai departe, căci mai erau cel puţin patru ceasuri până să se întunece.

   După câteva minute tânărul văzu drumul liber înaintea lui, un drum de vreo două sute de metri lungime. Se aflau acolo doar câţiva copaci mari şi câteva tufe. Altminteri pământul era acoperit numai de iarbă înaltă, culcată la pământ din cauza căldurii.

   George se opri încă odată pe marginea acestui luminiş mare şi ascultă îndărăt. Avea un simţimânt de teamă, ca şi cum l-ar pândi vreo primejdie.

   Necăjit pe el însuşi, porni hotărât mai departe, înaintase vreo cincizeci de metri în luminiş, trecuse de primul copac care se găsea acum la vreo treizeci de metri în urma lui. Următorul, însă, ale cărui ramuri de jos începeau la vreo trei metri deasupra pământului, era cam la aceeaşi depărtare.

   Atunci se opri brusc şi se întoarse cu iuţeala fulgerului, căci în desiş îndărătul lui se auziră iarăşi tonurile acelea ciudate; de astădată ai fi putut zice că sunt lătrăturile unei haite de câini.

   Dar cum să fie cu putinţă asta în jungla indiană? La vreo primejdie nu se mai gândea acum George, era numai curios ce va vedea, apoi se speria totuşi, căci se gândi la lupi, care se luaseră probabil după vreun vânat.

   Tocmai vru să se întoarcă spre a alerga la copacul următor, când de pe potecă dădu ceva buzna spre el.

   — Lupi, într-adevăr! se gândi George în prima clipă şi se miră că nu vedea vânatul urmărit.

   Apoi observă bine că nu erau lupi, ci câini cu înfăţişarea izbitor de asemănătoare cu a lupilor. Şi atunci îşi aminti că citise el cândva despre câinii sălbateci ai Indiei de Nord, Colsumii.

   Şi tot atât de repede îşi aduse aminte şi de numele pe care-l dădeau băştinaşii acestor animale: Buansus.

   Aceasta era, aşa dar, dezlegarea tainei. La aceşti câini sălbateci se gândise muribundul Kampa. Şi de sigur că ştiuse de prezenta lor în aceste jungle, tot aşa precum ştia cât de primejdioşi sunt când se ivesc în haite.

   George se speria şi începu să alerge spre copacul apropiat. Abia acum îşi dădu seamă că el însuşi era vânatul pe care îl urmăreau aceste fiare. Lătrăturile îndepărtate de la început le scoseseră când dădură de urmele celor cinci camarazi; se luaseră după ele cu înverşunare şi acum aveau vânatul în faţa lor.

   George lăsă puşca în jos, căci ea îl împiedica numai la alergat. Era în joc viaţa lui, deoarece haita era alcătuită din vreo cincisprezece capete şi dacă fruntaşul îl ajungea şi sărea pe el, era pierdut. În câteva clipe l-ar fi sfâşiat.

   Atât de repede ca acum nu alergase în viaţa lui încă. Dar lătrăturile şi mârâiturile se apropiau din clipă în clipă. Tânărul nu cuteza să arunce o privire îndărăt, căci asta i-ar fi putut fi pieirea.

   Privi numai în pământ, să nu se poticnească de ceva.

   Copacul mai era numai la cinci metri şi dacă îl ajungea, era salvat. Trebuia să se prindă dintr-o săritură de una din crengi. Încă vreo câteva clipe...

   Dar mârâitul se şi auzea lângă el, câinele fruntaş nu putea fi decât la cel mult doi metri, ba poate numai la un metru.

   O săritură în aer şi mâinile sale se încleştară de cracă. Repede îşi aruncă picioarele în sus şi se încleştă şi cu ele de creangă. Apoi se săltă cu totul, astfel că veni în genunchi pe craca groasă.

   Duse repede mâna la revolverul din dreapta căci fruntaşul haitei, furios că-i scăpase prada, sări atât de sus încât aproape să ajungă craca.

   George se liniştise acum de tot; avea paisprezece gloanţe în cele două pistoale, astfel că era o nimica toată pentru el ca să împuşte toată haita, de la adăpostul de unde se afla. Dar o spaimă de moarte îl cuprinse când găsi acăţătoarea goală. Când se săltase în sus pe cracă, arma căzuse afară.

   Repede duse mâna la pistolul din stânga. Slavă Domnului, acesta era la locul său. George îl smulse din brâu, căci câinele fruntaş sări iarăşi în sus şi fălcile sale clăpăiră aproape de tot. Atunci tânărul trase şi când Buansu-ul atinse iar pământul, se rostogoli îndată în lături. Glonţul îi găurise capul.

   În clipa următoare toată haita dădu un atac furios asupra copacului. În prima clipă George tresări speriat văzând animalele mari repezindu-se în sus. Pe urmă însă descărcă liniştit un glonţ după altul.

   Cu fiecare glonţ ucise sau răni grav un câine şi, spre bucuria lui, cei neatinşi se dădură înapoi, schelălăind. Totuşi nu fugiră îndată de acolo, cum nădăjduise George, ci se pitiră între tufele apropiate.

   Îndată, deci, ce-ar fi părăsit copacul, câinii care mai rămăseseră - în număr de opt - ar fi sărit pe el. Jos lângă copac era al doilea revolver al său şi alături de el văzu speriat cartuşele de rezervă. Şi ele îi căzuseră afară când se săltase în sus, astfel că nu mai avea acum cu ce să-şi încarce revolverul. Ce era de făcut?

   George privi cu atenţiune în jos, atât cât îi îngăduia frunzişul. Din păcate se aflau câteva tufe cam aproape de copac, desigur că şi acolo se pitiseră câţiva colsumi şi dacă el ar încerca acum să coboare ca să-şi ia celălalt revolver şi gloanţele de rezervă, ar sări îndată asupra lui.

   Auziseră oare camarazii împuşcăturile? Aproape cu neputinţă, căci erau la depărtare de câteva ceasuri.

   Într-un fel sau altul trebuia să-şi redobândească arma şi gloanţele, fără să se primejduiască. Chibzui şi îi veni o idee. Avea totdeauna la dânsul sfoară subţire dar trainică, deoarece se încredinţase cât de folositoare îi putea fi. Acum trebuia să mai găsească vreun cârlig, pe care să-l lase în jos. Dacă era îndemânatic, ar izbuti să tragă astfel în sus arma şi poate chiar cartuşiera.

   Privi cercetător în jur; craca pe care stătea era prea trainică şi crenguţele erau şi ele tari, astfel că n-ar fi putut face cu cuţitul, un cârlig potrivit. Trebuia să mai urce şi să taie de acolo o creangă mai subţire.

   Se săltă repede pe craca de deasupra. Aceasta avea rămurele mai subţiri, dar prea tari şi ele, totuşi, pentru scopul său. Frunzişul des îl ascundea foarte bine şi George rămase nemişcat, ca să observe luminişul printre frunze.

   După câteva minute văzu o mişcare uşoară într-un tufiş, aflător la vreo douăzeci de metri de copac. Ca nişte şerpi se strecurară de acolo doi colsumi, se opriră în faţa ascunzătorii şi adulmecară neliniştiţi în jur.

   George era bucuros. Dacă punea mâna pe a doua armă şi pe gloanţe, va izbuti să împuşte şi pe ceilalţi câini.

   Se căţără imediat mai sus şi, privind înapoi, văzu că cei doi câini sălbateci se retrăseseră iarăşi în tufiş, îndată ce el se mişcase.

   Când George se afla pe a cincea creangă, la vreo zece metri de pământ, văzu multe rămurele subţiri, foarte potrivite pentru scopul său. Scoase pumnalul şi privi cercetător în jur. întinse mâna dreaptă spre o creangă, care era îndoită ca un cârlig - când auzi un foşnet chiar lângă el.

   Privi neliniştit într-acolo, dar nu văzu nimic. Atunci tânărul întinse iar mâna spre creangă, iscodind cu grijă în juru-i, căci nu-l părăsea sentimentul neplăcut că ar fi ameninţat de undeva.

   Şi deodată se speria grozav; de pe creanga de deasupra capului său şi din care voia să taie ramura, se întinsese spre dânsul o frânghie lungă şi pestriţă.

   înainte de a-şi putea trage înapoi braţul stâng, frânghia se şi încolăci cu iuţeala fulgerului în jurul lui şi, spre nespusa-i groază, George văzu că tulburase somnul unui python mare.

   Şerpii uriaşi n-au, din fericire, colţi veninoşi; singurul şarpe veninos care atinge o mărime respectabilă - o lungime până la patru metri şi jumătate - este Naja bungarus, cobra regală, dar ea nu se caţără pe copaci, cum e cazul cu pythonii.

   Aşa dar, George nu era expus morţii grozave prin otrăvire, în schimb risca să fie zdrobit de puterea uriaşă a şarpelui. Şerpii enormi îşi ucid prada încolăcindu-se în jurul ei şi strângând-o mai rău ca într-un cleşte.

   Asta părea să fie şi intenţia pythonului căruia George îi turburase odihna, ceea ce îl înfuriase peste măsură. Din fericire, nu era chiar atât de mare, dar cu toate acestea situaţia tânărului era foarte primejdioasă.

   Prin atacul fulgerător el se clătină pe creanga îngustă. De braţul stâng nu se putea folosi, pentru că şarpele se încolăcise de câteva ori în jurul său şi-i strângea cu putere.

   Cu greu îşi regăsi echilibrul, agitând braţul drept; în vremea asta însă python-ul i se şi încolăcise odată în jurul pieptului.

   Tânărul scoase un geamăt de durere, simţindu-şi coastele zdrobite aproape. Ştia bine că şarpele va continua să se încolăcească în jurul trupului său, până ce, în cele din urmă, îl va zdrobi.

   Văzu capul şarpelui trecând pe lângă pieptul său, ca să se încolăcească a doua oară şi atunci lovi repede cu pumnalul. Lama ascuţită nimeri în ceafa reptilei, străbătu pielea aspră şi pătrunse adânc în carne. Din păcate George nu se putuse folosi de toată puterea, căci nu avea sprijin bun pe creangă.

   Şarpele fu grav rănit, dar nu mortal şi urmarea fu că se strânse şi mai tare în jurul trupului, astfel că bietului tânăr i se tăia aproape răsuflarea.

   Căută să-şi adune toată energia. I se şi întunecase înaintea ochilor, dar ştia că era mort dacă îşi pierdea cumpătul. Căzând jos împreună cu python-ul, vor fi amândoi înhăţaţi de cei doi colsumi şi în câteva minute vor fi sfâşiaţi de grozavele animale flămânde.

   Capul şarpelui trecu iarăşi pe după braţul său stâng şi se încolăci a doua oară în jurul pieptului său. Acum mişcările şarpelui nu mai erau însă atât de repezi şi sigure, rana începea să-şi facă efectul.

   George se smuci odată, stătu drept fără să se clatine, apoi izbi în jos cu toată puterea, cu braţul drept. Vârful pumnalului pătrunse exact în rana pe care o făcuse înainte şi lama ascuţită spintecă ceafa primejdiosului duşman.

   Dar în clipa următoare, George fu nevoit să caute repede un sprijin cu braţul drept, căci acum pythonul începu să se zbată cu moartea.

   Îi strângea pieptul cu atâta putere, încât sărmanul tânăr gemea şi se clătina, apoi capul însângerat începu să lovească în dreapta şi în stânga, nimerind uneori braţul stâng al lui George; totuşi tânărul erou se ţinea strâns cu trei degete de o ramură şi nu dădea drumul pumnalului.

   În cele din urmă şarpele începu să slăbească. Strânsoarea grozavă încetă, apoi coada i se lăsă moale în jos, încolăciturile se desprinseră din jurul pieptului şi George se simţi liber. Împinse cu piciorul trupul reptilei şi aceasta se rostogoli din creangă în creangă, căzând cu zgomot la pământ.

   Tânărul privi în jos, aşteptându-se să vadă câinii sălbateci năpustindu-se asupra pythonului. Şi într-adevăr, îi văzu dând năvală, dar se dădură speriaţi înapoi când reptila se mai zvârcoli odată. În clipa următoare se retrăseseră iarăşi în ascunzătorile lor.

   George stătu câteva minute ca să-şi vină în fire, apoi tăia creanga pe care şi-o alesese şi o ciopli cu cuţitul, dându-i forma unui cârlig, pe care-l legă de sfoară. După aceea se lăsă pe craca de jos.

   Colsumii se făcuseră nevăzuţi. Câteva clipe George chibzui dacă n-ar fi bine, totuşi, să coboare, ca să-şi ia arma. Poate că colsumii, în teama lor de trupul şarpelui, nu vor cuteza să-l atace, cât timp va rămâne lângă copac.

   Alungă însă repede gândul acesta, căci prea era cutezător. Ar fi putut pune mâna pe revolver, dar cu siguranţă că n-ar fi izbutit s- ajungă destul de repede înapoi pe creangă, dacă haita de câini sar fi năpustit asupra lui. Ar fi trebuit să facă un salt, pentru care îi

lipsea distanţa de care avea nevoie.

   Se apucă să lucreze cu cangea pe care şi-o făcuse. Nu era atât de simplu precum îşi închipuise şi curând începu să se descurajeze, văzând că încercările sale dădeau mereu greş.

   Îşi impuse linişte, spunându-şi că trebuia să facă cu orice chip treaba asta, altminteri era sortit să-şi petreacă noaptea pe copac. Afară de asta îi primejduia pe camarazii săi, dacă aceştia veneau într-acolo, îngrijoraţi de întârzierea lui. Ar ajunge pe întuneric în luminiş şi primejdioşii câini i-ar ataca prin surprindere, înainte ca ei să bănuiască măcar cu ce potrivnici aveau de-a face.

   În cele din urmă izbuti să apuce revolverul cu cârligul şi, cu mare băgare de seamă începu să-l tragă în sus.

   Şi izbuti. Când avu în mână arma credincioasă, mai că nu-i venea să-şi creadă ochilor.

   Acum însă trebuia neapărat să aibă şi câteva gloanţe de rezervă; cu străduinţe neînchipuite reuşi să aducă sus cartuşiera.

   Îşi încărcă imediat armele şi cu cele paisprezece focuri pe care le avea acum putea ţine piept câinilor.

   Se căţără repede pe o cracă mai sus şi se piti în frunziş. Aşteptă vreo cinci minute, apoi văzu cei doi colsumi ieşind iarăşi din tufiş. Ţinti scurt, două gloanţe detunară, se auzi un schelălăit prelung şi... mai rămăseseră numai şase câini.

   Fireşte că aceştia vor deveni acum foarte băgători de seamă, poate că el va trebui să aştepte chiar ceasuri întregi până să mai vadă unul. Viteazul tânăr se hotărî atunci să coboare. Trebuia neapărat să ajungă la tabăra camarazilor înainte de a se întuneca, astfel că n-avea vreme de pierdut.

   Abia luase această hotărâre, că o şi aduse la îndeplinire.

   Cu băgare de seamă scoase puţin afară pumnalul din teacă, pentru că se putea aştepta ca nu toate gloanţele să nimerească, astfel că va fi nevoit să atace cu cuţitul.

   Coborî apoi pe craca de dedesubt, îşi dădu repede drumul în jos şi, încă în vreme ce era în aer, scoase cele două pistoale, pe care trebuise să le vâre în buzunare. Ajunse cu bine la pământ.

   În clipa următoare ridică pistoalele, căci din toate părţile se repeziră la ei cei şase colsumi. Doi erau foarte aproape - probabil că se ascunseseră în iarbă, fără ca el să-i fi văzut.

   În faţa primejdiei grozave, George deveni foarte liniştit. Fără să şovăie o clipă, descărcă două gloanţe în animalele care se repezeau la el şi acestea căzură la pământ în toiul fugii.

   Ceilalţi patru rămaseră o clipă locului când auziră schelălăitul de moarte al celor doi. Răstimpul acesta scurt fu de ajuns pentru George ca să tragă alte două gloanţe sigure, care răpuseră încă

doi câini.

   Acum cei doi din urmă ajunseră aproape de dânsul, gata, gata să-l înşface. George nu putu trage decât un singur glonţ, apoi fu nevoit să sară în lături. Cei doi colsumi se izbiră unul de altul, dar cel pe care-l nimerise tânărul începu să muşte în gol şi-l înhăţă pe tovarăşul său. Înainte ca acesta să se poată elibera, George mai slobozi două gloanţe şi amândouă animalele îşi dădură sfârşitul.

   Tânărul străbătu încet luminişul, ţinând încă pistoalele în mână. Ştia bine că nu lovise de moarte toţi colsumii şi se mai putea aştepta să fie înhăţat pe la spate de vreunul.

   Într-adevăr, fu nevoit să mai dea lovitura din urmă la doi câini, care încercaseră să-l înhaţe, deşi erau grav răniţi.

   Când George lăsă în urma să luminişul şi intră pe poteca pe care merseseră camarazii, cele întâmplate i se părură un vis.

   Trecuse prin primejdii ca nici un alt om înaintea să şi din care puţini ar fi scăpat. El însă rămase cel de totdeauna. Se bucura că scăpase cu bine din aceste lupte grele, fără să facă însă mare caz de asta. Principalul lucru era că se găsea în viaţă şi că va ajunge la vreme la camarazii săi.

   Timp de două ceasuri merse voiniceşte, apoi dădu de un mic luminiş, în mijlocul căruia se afla un izvor. Tocmai se lăsa întunericul şi cu bucurie văzu el focul de tabără în jurul căruia stăteau tovarăşii săi.

   Aceştia îl întâmpinară cu bucurie şi doctorul zise cam ironic:

   — Ei, dragă George, a fost frumoasă plimbarea de unul singur? Ţi s-a întâmplat ceva?

   — Doctore, cunoşti numele Buansus? răspunse tânărul, tot cu o întrebare.

   Medicul sări în sus, se holbă câteva clipe la George, apoi zise agitat:

   — De sigur, au fost Colsumi... ăia ale căror lătrături le-am auzit. Ai văzut cumva vreunul?

   — O, da, am fost atacat chiar de vreo cincisprezece, răspunse George, calm. Afară de asta, în copacul în care m-am refugiat, am avut o mică încăierare cu un python, pe care l-am turburat probabil din somn.

   Doctorul rămase mut de uimire, iar George povesti simplu, ca de obicei, aventura prin care trecuse.

SFÂRŞIT

Volumul 123

TIGRUL BLÂND

  FANTOMA JUNGLEI

  ÎNTR-UN LUMINIŞ MIC din mijlocul unei jungle dese îşi întocmiră tabăra căpitanul Farrow, doctorul Bertram şi Kard. Acesta din urmă se îndeletnicea să adune vreascuri, ca să aprindă un focşor.

  În vremea asta căpitanul stătea de vorbă cu doctorul Bertram.

  — Zău mă tem, dragă doctore, că i s-o fi întâmplat ceva lui George al meu, în drum spre satul băştinaşilor. De mult ar fi trebuit să fie înapoi cu Petre Uriaşul.

  — Să n-ai nici o grijă, căpitane - răspunse Bertram - băştinaşii de pe aici sunt oameni paşnici şi nu poartă duşmănie străinilor. Mai mult ca sigur că George a întârziat din pricina târguielilor pe care avea să le facă. De fapt, ar fi trebuit să mergem şi noi cu ei.

  — Ştii prea bine că nu vroiam să-i liniştesc pe indieni prin prezenta noastră, dragă doctore. Pe de altă parte, cu toată asigurarea guvernatorului, n-aş vrea să mă arăt pretutindeni. George şi Petre, singuri, n-ar putea atrage luarea aminte, căci s-o fi întâmplând adeseori pe aici să se ivească, prin sate albi ca să cumpere merinde. Dar întârzierea băiatului şi a lui Petre şi ma îngrijorează acum.

  — Să nădăjduim că nu li s-a întâmplat nimic în junglă, căpitane. Mă gândesc la fiarele şi şerpii care fac nesigure ţinuturile acestea.

  — De asta mă îngrijesc mai puţin, dragă doctore, căci George şi Petre sunt bine înarmaţi şi se pricep ei să mânuiască pistoalele. Mă îndeamnă inima să pornesc în întâmpinarea lor.

  — Să mai aşteptăm o jumătate de ceas. Cred însă că ne vom lovi de mari greutăţi, căci peste o ora se înnoptează.

  —  De aceea şi sunt atât de îngrijorat, dragă doctore. Satul e numai la un ceas depărtare de aici şi George lipseşte de patru ceasuri. N-aş mai vrea să aştept ci să por...

  Căpitanul îşi rupse vorba, căci în aceeaşi clipă răsună o

detunătură de armă urmată imediat de a doua. Aproape în acelaşi timp sari în picioare odată cu doctorul Bertram şi duse mâna la revolver, căci împuşcăturile se auziseră foarte de aproape. Şi Kard se oprise din lucru şi îşi pironi privirea în desiş, în vreme ce-şi ţinea mâna încleştată pe pistol.

  Trecură câteva minute de încordare. Deodată, camarazii auziră nu prea departe trosnet de crengi şi zgomotul acesta se apropia şi mai mult. Kard ridică pistolul, dar îl lăsă imediat în jos, când frunzişul se dădu în lături şi George se ivi în luminiş, urmat de Petre.

  Amândoi ţineau revolverele în mână, dar le puseră în loc când îşi văzură camarazii. Tânărul se apropiă zâmbitor de tatăl său, ca să-l salute.

  — Am văzut fantoma junglei şi am tras asupra ei, tată - zise el - am fost reţinuţi în sat, căci se aflau acolo un slujbaş englez şi doi vânători. Au venit încoace să vâneze „fantoma junglei".

  — „Fantoma junglei"? Ce-nseamnă. Asta, George? întrebi căpitanul, cu interes. Haideţi să ne aşezăm jos şi povestiţi- ne ce vi s-a întâmplat în sat!

  George desfăcu întâi merindele aduse, pentru ca Petre şi Kard să poată pregăti cina, apoi începu să povestească:

  — Am ajuns cu bine în sat şi băştinaşii ne-au primit cu prietenie. Albii care se aflau acolo, au fost foarte prietenoşi cu noi şi s-au interesat îndată de unde venim şi ce ne-a adus în ţinutul acesta, care nu prea are nume bun. Le-am răspuns că am întreprins o mica expediţie de studii şi că tovarăşii mei şi-au întocmit tabăra în junglă, indicându-le, fireşte, o direcţie falsă. M-au sfătuit ca la înapoiere să fiu cu mare băgare de seamă, căci prin ţinutul acesta se aţine o făptură misterioasă, care a ucis până acum mulţi indieni din sat. Dacă lucrurile vor merge tot aşa, în curând tot satul va fi curăţat, deoarece nu numai bărbaţi, ci şi femei au fost găsite sfâşiate.

  — Nu se. Ştie cum arată aşa-zisa „fantoma a junglei", dragă George? întrebă doctorul Bertram.

  — Nu şi tocmai aici e buba. Oamenii au căpătat o frică superstiţioasă de făptura aceasta şi cutează să iasă din sat. După ce s-au sfătuit îndelung, au găsit că cel mai nimerii lucru e să ceara ajutor din satul vecin. Întâmplător se găseau acolo slujbaşul englez şi cei doi vânători, care s-au arătat de îndată foarte interesaţi şi vroiau să cerceteze cazul. Dar până acum n-au ajuns la nici un rezultat, pentru că „fantoma junglei" a refuzat să se mai arate. Locuitorii satului s-au mai liniştit şi s-au apucat să-şi vadă de treburile lor. Dar în aceeaşi zi a fost găsit iarăşi un indian sfâşiat, astfel că spaima de această fantomă a devenit şi mai mare. Unul din vânători, care a examinat cu luare-aminte urmele spunea că, după părerea lui e vorba de o fiară grozavă, de pildă un tigru. Urma era însă atât de ciudată şi neregulată încât, în cele din urmă, nu mai ştiu nici ei ce să creadă. Ne- au sfătuit să rămânem peste noapte în sat şi să pornim a doua zi dimineaţa împreună cu ei, care aveau de gând să cerceteze jungla. Nu ne-am lăsat convinşi, fireşte şi am plecat, părăsind satul în direcţie opusă. Când nu mai puteam fi văzuţi, am făcut un ocol în jurul satului şi am luat- o încoace. Aproape de aici am auzit nişte zgomote ciudate şi când ne-am luat după ele, am zărit într-un tufiş o făptură, care dădea să se retragă repede la apropierea noastră. Am slobozit două gloanţe, dar nu ştiu dacă au nimerit, căci „fantoma" a fugit în tufişul des.

   — Şi n-a fost tigru, George? întrebi, doctorul Bertram. Ar fi trebuit să vezi, cel puţin, dacă era om sau animal.

   — Eu l-am luat drept animal, doctore, altminteri n-aş fi tras.

   — Atunci să încercăm să, pătrundem în desişul de colo, ca să urmărim dihania! propuse căpitanul.

   — E cu neputinţă, tată, căci nu vom izbuti să înaintăm - răspunse George - am încercat şi eu cu Petre, deoarece neam gândit îndată la „fantoma junglei". Zău, credeam că nu se poate.

   — Atunci lagărul nostru e foarte primejduit - zise căpitanul - şi va trebui să veghem cu schimbul toată noaptea, altminteri ni se poate întâmpla şi nouă ca locuitorilor din sat.

   — De vegheat trebuie să veghem în orice caz. Te pomeneşti că izbutim să răpunem „fantoma junglei". De vreun tigru n-avem ce ne teme, căci cu ăsta sfârşim noi

repede.

  — Să ne întocmim însă tabăra în mijlocul luminişului, pentru a nu fi atacaţi pe la spate - sfătui căpitanul. Mâine dimineaţă pornim imediat la drum, ca să nu ne întâlnim cu vânătorii aceia. Şi acum să mâncăm şi să ne culcăm devreme. Îndată după răsăritul soarelui ne luăm apoi tălpăşiţa.

  Tocmai când sfârşiră cu masa, se lăsă şi noaptea. În vremea asta Kard aprinsese focul în mijlocul luminişului şi după ce se o rândui paza, camarazii se culcară. Petre avea întâia veghe, George a doua şi Kard a treia. Veneau pe urmă la rând căpitanul şi doctorul.

  În vreme ce Uriaşul stătea lângă foc şi nu lăsă puşca din mână, ceilalţi dormeau liniştiţi.

  După două ceasuri Petre îl trezi pe George. Îi spuse că nu observase nimic suspect şi, călcându-se, adormi îndată.

  George zvârli vreascuri în foc, apoi îşi roti privirea în jur şi căută să nu piardă nici un zgomot. Abia acum, în cursul nopţii, se trezise viaţa junglei. Animalele ieşeau după pradă şi George auzea din depărtare răgetul tigrilor flămânzi.

  Astfel trecu un ceas şi când tânărul îşi plimbă iar privirea în jurul luminişului... tresări speriat, zărind numai la vreo şase metri îndărătul lui un tigru uriaş, care se uita la el cu ochi scânteietori.

  Câteva clipe George rămase ca înmărmurit. Nu auzise pârâit de crengi şi se mira cum izbutise fiara să ajungă pe nesimţite în luminiş.

  Dar nu era acum vreme de gândit. Ridică braţul să descarce un glonţ în ochiul tigrului, când acesta se-ntoarse brusc şi dispăru în desiş.

  Tânărul era peste măsură de uimit. Tigrul părea să fie rănit, căci şchiopăta pe unul din picioarele dinapoi. Să fi fost acelaşi animal asupra căruia trăsese, cu puţin înainte?

  Îşi aţinti privirea spre locul unde dispăruse tigrul. Se scurseră astfel câteva minute, când deodată avu presimţirea ciudată a unei primejdii apropiate. Se uită repede de jur împrejur şi se speria încă odată; văzând iarăşi tigrul stând îndărătul său, de partea cealaltă, a luminişului. Dar înainte să poată ridica revolverul, fiara se făcu

nevăzută.

   George îl trezi pe Petre şi-i povesti cele întâmplate.

   — Pare să fie „fantoma junglei", domnule George! şopti Uriaşul. Acum pricep eu părerea vânătorului, care n-a scos-o la capăt cu urma. Tigrul n-a fost rănit de dumneata, ci şchiopăta de multă vreme. De aceea se vede că nu ne atacă, pentru că n-o fi putând sări.

   — Admir inteligenţa acestui animal, care face îndată stânga-mprejur când ridic eu revolverul. S-ar părea că cunoaşte cât de primejdioasă este această armă mititică. Tu nu slăbi din ochi partea cealaltă... eu voi veghea în asta de aici. Dacă-l vezi, încearcă să-i descarci un glonţ în ochii.

   Petre încuviinţă din cap şi îşi întoarse privirea în partea cealaltă. În aceeaşi clipă aproape, exclamă agitat:

   — Uite-l colo, domnule George! Îi văd scăpărând ochii în desiş. Ne iscodeşte ca un om şi să chibzuiască în ce fel ne- ar putea, ataca. Să trag într-însul?

   George vru să se întoarcă repede, când observă şi el ceva; într-un desiş de pe cealaltă parte zări doi ochi scânteietori, aţintiţi asupra locului de lagăr. Să fi fost şi acolo un tigru?

   Repede aruncă o privire înapoi, să se încredinţeze de spusele lui Petre. Da şi acolo luceau doi ochi, dar aceştia păreau să fie de om, nu de tigru.

   Nu putea privi prea mult timp într-acolo, căci în fiecare clipă tigrul de pe cealaltă parte ax fi putut ţâşni din desiş. De aceea se întoarse iarăşi, şoptind uriaşului:

   — Să nu tragi, Petre, căci cred că acolo e un om. Şi de partea mea scânteiază doi ochi, care însă, sunt de tigru, fără nici o îndoială. Voi încerca să-l nimeresc cu un glonţ.

   George nu mai avu răgazul să facă ce-şi propusese, căci în vremea asta ochii dispăruseră. Acum socoti nimerit să-i trezească pe camarazi. Făcu asta şi le povesti cele petrecute.

   Ochii pe care îi zărise Petre mai luceau din tufiş. Când căpitanul îi văzu, spuse în şoaptă camarazilor săi:

   — Cu siguranţă că e un om, pare să aibă ochii plini de ură. Mă mir numai că nu îi e teamă de tigru, căci după spusele tale, George, a fost şi acolo un, tigru, nu e aşa?

   — Da, tată şi eu sunt surprins cum s-a putut întâmpla asta, fără, să-l descopere pe om. Să încerc să-l atrag încoace pe individ?

   — Nu e nici un rost, George. Omul o fi având gânduri rele, altminteri nu s-ar ascunde acolo.

   — Poate că n-a zărit încă tigrul, tată. Trebuie să-l prevenim, altminteri e pierdut.

   În clipa aceasta, ochii dispărură - acum prevenirea n-ar mai fi avut nici un rost. Toţi priviseră cu încordare într-acolo şi se-ntoarseră speriaţi când Petre scoase deodată un ţipăt. El se-ntoarse cel dintâi şi se holba acum la ochii de foc ai unui tigru ce se afla doar la doi metri de George. Dar când ridică mâna cu revolverul să tragă, doctorul Belirăm îl opri şi-i şopti repede:

   — Nu trage, Petre, tigrul e îmblânzit.

   Căpitanul şi George ridicaseră şi ei pistoalele, când auziră însă, cuvintele doctorului le lăsară iarăşi jos. Văzură şi dânşii acum că tigrul nu era de fel primejdios, deşi îi privea pe toţi cu ochi scânteietori.

   Deodată răsună, o fluierătură scurtă din desiş. Tigrul ridică repede capul, făcu stânga-mprejur şi dispăru.

   — Ar fi trebuit să tragem într-însul - zise George, după câtva timp - sunt încredinţat că am avut înaintea noastră „fantoma junglei".

   — Şi eu sunt de aceeaşi părere, George - încuviinţă căpitanul. Dar îmi venea greu să trag. Mai primejdios trebuie să fie individul căruia îi aparţine tigrul - pe el trebuie să-ncercăm să punem mâna.

   — Uite-l colo! exclamă deodată Petre, speriat.

   Toţi se-ntoarseră cu iuţeala fulgerului, căci de pe partea cealaltă ieşise din desiş un Indian, care venea acum încet spre ei. Nu părea deloc fricos şi se purta ca şi cum. Ar fost el stăpân aici în luminiş. Barba-i albă era o dovadă că trebuia să fie om în vârstă. Când zări pistoalele în mâinile camarazilor, făcu un semn liniştitor şi fără să fie poftit, se aşeză jos. Apoi îşi plimbi privirea de la unul la altul şi la urmă se adresă căpitanului, în care nu-i fu greu să recunoască pe şeful micii expediţiuni. Într-o englezească fără cusur, zise:

   — Dşuta ştie că n-aveţi gânduri rele împotriva să şi nici tigrul lui nu vă va face nimic. Părăsiţi mâine în zorii zilei ţinutul acesta şi Dşuta vă făgăduieşte că vă veţi putea urma drumul nestânjeniţi.

   — Dar de ce îi urmăreşte Dşuta pe fraţii săi? De ce pune Dşuta ca ei să fie omorâţi de tigrul lui? întrebă căpitanul.

   — Dşuta ştie ce face, Dşuta nu trebuie să dea nimănui socoteala cu privire la asta. Dşuta ştie şi că au sosit trei albi care vor să răpună tigrul lui. Dşuta însă îşi bate joc de ei şi-i va ucide şi pe dânşii. Voi nu faceţi parte din ceata lor şi de aceea Dşuta vă lasă să vă vedeţi de drum.

   — Aşa dar, ne porunceşti să părăsim ţinutul acesta? întrebă căpitanul Farrow.

   — Dşuta vă porunceşte. Dşuta vă roagă să aduceţi la îndeplinire porunca lui.

   — Şi dacă nu te vom asculta, ce se va întâmpla cu noi, Dşuta?

   — Atunci va trebui să muriţi şi voi. Dşuta e puternic şi nu se teme de nimic.

   — Să mai chibzuim dacă trebuie să dăm ascultare poruncii d-tale - răspunse căpitanul. Noi nu suntem obişnuiţi să ni se poruncească şi mai întâi vrem să ne sfătuim dacă nu-i putem salva pe fraţii tai din sat de „fantoma junglei".

   Indianul răspunse, fără să se tulbure:

   — Dşuta vă spune că veţi muri şi voi dacă nu părăsiţi ţinutul acesta mâine dimineaţă. Dşuta e stăpân aici şi voinţa să trebuie îndeplinită.

   — Noi avem însă arme bune - răspunse căpitanul - ştim ca tu eşti un ucigaş, care îşi omoară fraţii cu ajutorul tigrului său. Eşti în puterea noastră căci înainte de a te putea ridica, vei fi mort.

   Spunând acestea, Farrow îndreptă revolverul spre indian, care, însă, nu-şi pierdu cumpătul. Aproape nepăsător privi la ţeava ameninţătoare şi zise:

   — Dacă Dşuta vrea să meargă, nici tu nu nu-l poţi împiedeca. Dşuta nu se teme de armele albilor, căci dacă vrea Dşuta, arma nu foloseşte la nimic. De aceea, Dşuta vă previne încă odată.

   Cu aceste cuvinte se ridică, dar căpitanul se răsti la el:

   — Rămâi locului, Dşuta, eu nu glumesc! Dacă mai faci un pas, eşti mort.

   — Albul poate trage asupra lui Dşuta, căci arma lui nu e încărcată - răspunse indianul şi păşi liniştit mai departe.

   Căpitanul, care ştia că are un ucigaş înaintea sa, vru să tragă un glonţ în piciorul indianului şi apăsă pe trăgaci. Dar... nu se auzi nici o detunătură. Şi la a doua apăsare rezultatul fu acelaşi. Iar Indianul păşea agale mai departe şi, peste câteva minute, dispăruse în tufiş.

   Camarazii se treziră ca din ameţeală. Căpitanul cercetă arma şi constată cu uimire că era încărcată.

   — Asta nu pricep, dragă doctore! zise el către acesta. Au aceşti indieni forţe atât de misterioase, încât pot dispune până şi asupra armelor noastre?

   Doctorul Bertram clatină capul, zâmbind:

   — Dragă căpitane, aici ai văzut o mică scamatorie pe care indianul a făcut-o cu noi. Indianul ne-a hipnotizat pe toţi. Dar nici n-ai apăsat pe trăgaci, el ne-a poruncit, în hipnoză, să vedem imaginea asta.. Ia dă încoace revolverul să-ţi dovedesc adevărul spuselor mele!

   Căpitanul îi dădu arma; doctorul luă primul cartuş din ţeava şi-i examină cu luare-aminte, apoi i-l întinse lui Farrow şi zise:

   — Ia te uite la cartuşul acesta, dacă observi pe el lovitura cocoşului. Vârî pe urmă glonţul înapoi şi trage un foc. Sunt încredinţat că de data asta arma nu va da greş.

   — Ai dreptate, dragă doctore - spuse căpitanul, după ce examină şi el cartuşul, vâra apoi la loc pe ţeavă, ridică arma şi apăsa pe trăgaci. Se auzi o detunătură.

   — Vezi că e aşa cum am spus eu! râse doctorul. Indianul ne-a hipnotizat în câteva clipe. A doua oară nu mai vine el încoace, căci acum ştim cum stau lucrurile. Şi vrei, într- adevăr, să-i urmezi porunca mâine dimineaţă?

   — În privinţa nu vom sta de vorbă când se va lumina de ziua, dragă doctore - ocoli căpitanul răspunsul.

   George era gata să sară în sus, dar tatăl său îi făcu semn să tacă şi urmă:

   — Kard poate lua acum veghea. Indianul spunea doar că până dimineaţă n-avem de ce ne teme, de aceea să ne culcăm la loc. Dacă se mai iveşte odată tigrul, trage într- însul, Kard! Dar să ne trezeşti apoi îndată ca să nu fim atacaţi pe la spate.

   Căpitanul rostise cuvintele acestea cu glas tare, pentru ca indianul să le audă, dacă se mai afla pe aproape. Făcu camarazilor săi un semn să, nu mai întrebe nimic, se înveli apoi în pătură şi încercă să doarmă.

UN FANATIC

  ÎN CURSUL NOPŢII nu se întâmplă nimic, după cum făgăduise indianul. A doua zi, pe când stăteau cu toţii la dejun, doctorul întrebă cu glas coborât:

  — Şi acum ce facem, căpitane? Ai într-adevăr de gând să părăseşti ţinutul acesta cât mai repede cu putinţă?

  — Ce părere ai tu în privinţa asta? întrebă căpitanul, drept răspuns, pe fiul său. Să-i lăsăm pe locuitorii din sat în plata Domnului, sau ai atâta încredere în vânătorii aceia albi, încât să ne putem bizui pe dânşii?

  — Vom alunga „fantoma junglei", tată! răspunse George, cu ochii scânteietori. Indianul acesta pare să fie un fanatic, care poarta ură locuitorilor satului, din cine ştie ce pricină. Să facem în aşa fel ca şi cum am merge mai departe, dar în realitate să rămânem pe aici şi să căutăm ascunzătoarea indianului. Nu poate locui prea departe de aici.

  — Asta e şi părerea mea, George.

  — Dar cum să facem ca să-l înşelăm, tată?

  — El nu ştie încotro vrem să ne ducem, de aceea propun să părăsim luminişul spre apus şi să încercăm să dăm de sălaşul lui.

  Petre, care se dusese în căutarea indianului, se întoarse şi spuse că i găsise urma, precum şi a tigrului său. O potecă îngustă mergea de-a curmezişul junglei şi probabil că ducea la coliba Indianului.

  — Atunci să pornim fără zăbavă! spuse doctorul. Trebuie să ieşim din luminiş pe partea cealaltă, ca să nu trezim bănuieli, apoi facem un ocol şi ne-ntoarcem la poteca îngustă, care să nădăjduim că duce la ţintă.

  — Bine. Aşa să facem! încuviinţă căpitanul.

  Apoi dădu ordinele cuvenite, cu glas tare şi făcu astfel ca şi când ar fi avut de gând să părăsească ţinutul, împreună cu tovarăşii săi.

  În vremea asta, Petre şi Kard pregătiseră bagajele, după care camarazii părăsiră luminişul şi se făcură nevăzuţi în desişul ocrotitor.

   Păcură un ocol şi, după un ceas, ajunseră pe potecuţa care ducea spre miazănoapte. Ea făcea multe cotituri prin junglă şi deoarece camarazii trebuiau să fie cu luare aminte, înaintau foarte încet. George şi Petre erau mereu cu câţiva metri înaintea celorlalţi şi cercetau cu atenţie potecuţa, când ajungeau la un cot. Tânărul îl credea pe tatăl său şi pe ceilalţi îndărătul său şi se miră când, aşteptând mai mult timp la o cotitură, nu-i văzu pe camarazi venind şi nici nu-i auzi.

   După câteva minute spuse, neliniştit, Uriaşului:

   — Să ne înapoiem, Petre, căci sunt îngrijorat. Să nu li se fi întâmplat ceva camarazilor.

   Porniră repede înapoi pe potecuţă, dar când ajunse la întâia cotitură şi putură cuprinde cu privirea o mare parte a cărării, se opriră locului miraţi; nu se vedea nici urmă de căpitan şi însoţitorii săi.

   — Poate că s-au întors, domnule George, îşi dădu cu părerea Petre. Or fi descoperit ceva şi n-au mai avut când să ne dea de veste.

   — Nu cred să fie aşa, Petre, căci atunci tata l-ar fi trimis pe Kard la noi.

   O luară îndărăt pe drumul pe care veniseră, dar nici la cealaltă cotitură nu-i văzură pe camarazi. Alergau tot înainte, până ce, în cele din urmă, ajunseră iar la luminişul de unde plecaseră.

   — Nu s-au întors, Petre! zise George. Trebuie să ne înapoiem şi să cercetam cu luare aminte desişul de ambele laturi ale potecii. Cu siguranţă că au fost atacaţi şi indianul l-o fi dus cine ştie unde. Te pomeneşti că are şi complici.

   Goniră înapoi, fără să mai ţină seamă de vreo prevedere; ajunseră cu bine la locul unde constataseră lipsa camarazilor.

   — Nu mai pricep nimic, Petre! Am cercetat doar cu luare aminte desişul de amândouă părţile potecii şi n-am observat nici o ramură frântă sau alt semn. Înapoi nu s-au dus în nici un caz, căci am fi aflat noi.

   — Dar atunci unde au dispărut, domnule George? Doar n- au zburat în văzduh.

   — Să mergem mai departe, ca să vedem unde duce poteca. Poate că dăm de indian, pe care îl vom sili să ne lămurească taina dispariţiei tatei.

   — N-ar fi mai bine să ne mai înapoiem odată şi să cercetam din nou poteca, domnule George? Poate să găsim pe pământ urme din care să putem trage vreo încheiere.

   — Ai dreptate, Petre, la asta nu m-am gândit.

   O luară iarăşi înapoi. Găsiră îndată din nou urmele lăsate de căpitan şi cel doi însoţitori şi porniră după ele cu băgare de seamă. Astfel putură vedea că urmele încetau brusc înaintea unei tufe dese.

   George aruncă lui Petre o privire încurajatoare, apoi începu să cerceteze tufa cu pricina.

   Când desfăcu încetişor crengile, se dădu înapoi, scoţând un ţipăt uşor. La un pas de dânsul stătea la pândă o cobră uriaşă.

   Nu, pe aici n-ar fi putut pătrunde camarazii, căci şarpele trebuie să fi stat de mult în locul acela. Dar când George mai cercetă odată urma tatălui său, ajunse iarăşi la încheierea că acesta numai în tufişul acesta putea să fi pătruns. Poate că indianul pusese vreo cursă acolo şi lăsase cobra de pază.

   Abia îi trecu gândul acesta prin minte, că George şi făcu un semn Uriaşului, ducând în acelaşi timp degetul la buze, ca să-i dea de înţeles lui Petre să nu mai vorbească.

   Scoase de la brâu cuţitul şi desfăcu încă odată crengile tufei. Petre îi dădu o mână de ajutor. Şarpele şuieră fioros, dar tânărul îşi repezi braţul drept şi cât ai clipi din ochi reteză capul reptilei.

   George mai stătu câteva clipe să vadă dacă nu mai ieşea la iveală altă reptilă, apoi înaintă cu băgare de seamă şi, în cele din urmă, văzu îndărătul tufei o altă potecă îngustă, care mergea spre apus. Triumfător arătă lui Petre o urmă lămurită pe pământ, care nu putea proveni decât de la camarazii lor. După ce se încredinţă că nu era nici un om prin apropiere, zise în şoaptă Uriaşului:

   — Am găsit urma tatei, Petre. Ce-i drept, mă mir că a pătruns aici fără să ne dea de veste. Trebuie s-o fi făcut cu atâta luate aminte, încât n-am găsit nici o crenguţa ruptă.

   — Nici eu nu pricep, domnule George. Să mergem însă

mai departe, ca să i ajungem.

   Porniră voiniceşte înainte şi urmele de pe pământ le dovedeau lămurit că tovarăşii fuseseră de curând pe acolo.

   Trecură de câteva cotituri şi, mergând din ce în ce mai repede, se pomeniră deodată că pământul le fuge de sub picioare. Înainte de a se putea trage înapoi sau să se ţină de ceva, se prăbuşiră în adâncime.

   Din fericire, căzură pe moale şi se ridicară îndată. Se aflau într-o groapă adâncă de vreo şase metri. Era greu de ieşit de acolo, chiar dacă s-ar fi suit unul pe umerii celuilalt. Groapa aceea era o cursă de tigri, pe care o fi făcut-o indianul în locul acela.

   George se gândi la camarazii săi dispăruţi şi, ajutat de Petre, începu îndată să cerceteze groapa. Astfel făcu descoperirea că tatăl său şi tovarăşii lui trebuie să fi căzut şi ei în ea, după cum dovedeau urmele.

   — Acum pricep totul! exclamă tânărul, agitat. Indianul l-a atras pe tata pe poteca asta, pentru ca să cadă în groapă. Cine ştie ce-avea de gând cu noi.

   — Atunci căpitanul o fi prizonier, domnule George. Să mai încercăm odată să ieşim de aici. Urcă-te d-ta pe umerii mei şi vezi poate eşti în stare să te salţi afară.

   George se urcă pe umerii Uriaşului şi, înfigându-şi vârfurile ghetelor în pământul moale at pereţilor groapei, izbuti să urce tot mai sus, spre nespusa-i bucurie.

   Mai avea încă o bucată mică până la margine, când acolo se ivi deodată un cap mare, care-i suflă furios în faţă. Fără voie, George îşi trase capul îndărăt. Cu prilejul acesta, însă, îşi pierdu punctul de sprijin şi căzu înapoi pe fundul groapei.

   Sus pe margine stătea un tigru uriaş, care după câteva clipe se făcu nevăzut, însă.

   — Asta înseamnă să n-ai noroc, domnule George! mormăi Uriaşul. Să te îneci ca ţiganul la mal. Să ştii că tigrul a fost pus de pază acolo sus, ca să împiedice fuga noastră. N-are nici un rost să mai încercăm.

   — Dar nici aici nu putem rămâne, aşteptând să vedem ce-are de gând cu noi indianul. Tata s-o fi aflând în cine ştie ce primejdie şi eu să nu-i pot ajuta! Voi repeta, deci, încercarea. Din punctul meu de sprijin de sus nu voi putea trage asupra tigrului, în schimb vei fi în măsură să faci tu treaba asta, de jos, când s-o ivi iar căpăţâna.

  — V-aş sfătui să nu faceţi lucrul acesta, domnilor! se auzi deodată, un glas de sus, de pe marginea groapei. Zvârliţi mai bine încoace armele dv. şi atunci vă voi lăsa în jos o frânghie, ca să puteţi urca cu uşurinţă. Tigrul stă lângă mine şi nu va mai servi de ţintă gloanţelor dv. Aşa dar, aruncaţi repede armele sus!

  — Vino d-ta jos şi ia-ţi-le! răspunse George. Încleştând degetele pe revolver.

  — Bine, cum poftiţi, domnilor! zise indianul.

  — Va fi vina dv. dacă voi fi nevoit să mă folosesc de alte mijloace. Acum veţi adormi şi când vă veţi trezi, nu veţi mai putea încerca nimic împotriva mea.

  În aceeaşi clipă George auzi căzând ceva lângă el pe pământ şi imediat se împrăştie un miros ciudat. După un moment, cei doi camarazi îşi pierdură cunoştinţa şi amândoi căzură în nesimţire.

  Indianul se aplecă atunci deasupra groapei şi când văzu efectul micii sale bombe cu gaze, se aşeză jos pe aproape, ca să aştepte până se vor împrăştia gazele. După aceea se lăsă în groapă cu ajutorul unei frânghii şi-l aduse sus, pe rând, pe George şi Petre.

  Când tânărul se trezi, se afla într-o încăpere întunecoasă. Era legat de mâini şi de picioare şi abia se putea mişca. Cu greu izbuti să se rostogolească puţin în lături şi cu prilejul acesta se izbi de un trup.

  — Tu eşti, Petre? întrebă el, în şoaptă.

  — Da, domnule George. Sunt treaz de un sfert de ceas şi mă tot gândesc unde ne aflăm. Indianul ne-a ameţit cu o bombă de gaze.

  — Aşa e, acum îmi dau şi eu seama de asta. Ai putut afla dacă se mai află cineva în această încăpere? Mă gândesc la tata şt ceilalţi camarazi.

  — Nu mai e nimeni afară de noi, domnule George. Dar cred că ne vom putea dezlega repede, căci funiile noastre nu-s prea trainice.

  În aceeaşi clipă încăperea se lumină puţin. Sus în tavan se deschisese un capac şi George văzu pe indian coborând pe o scăriţă. N-avea nici o lampă în mână şi cu tot întunericul ce domnea, indianul se-ndreptă îndată spre George, căruia îi zise:

   — De ce n-aţi îndeplinit porunca mea, părăsind ţinutul acesta? Acum sunteţi în puterea mea şi mă voi gândi ce să fac cu voi. Vii nu mai ieşiţi de aici.

   — Dar noi nu ţi-am făcut nimic - răspunse George - şi nici nu ştiam că ne aflăm pe tărâmul d-tale. Spune-mi, d-ta ai fi ascultat dacă cineva ţi-ar fi poruncit nici una, nici două, să părăseşti ţinutul în care te-ai fi aflat?

   — Nu e acelaşi lucru, eu n-am nevoie s-ascult de nimeni. Eu stăpânesc tot ţinutul de aici, chiar dacă fraţii mei nu vor să-mi recunoască drepturile. Răzbunarea mea îi atinge pe toţi care au fost împotriva mea şi în curând satul va fi pustiit. Dşuta a fost odinioară stăpân aici şi va fi în curând iarăşi. Lui Dşuta îi e tot una dacă oameni albi sau fraţi de-ai lui se împotrivesc poruncilor sale - el îi va nimici pe toţi.

   — Unde se află însoţitorii mei? întrebă George, care îşi dădu seama îndată că are un fanatic în faţa sa.

   — Tovarăşii d-tale se află şi ei în puterea mea şi îşi aşteaptă osânda. Dşuta îi va judeca, după cum e obişnuit din vremurile dinainte. Acum mai vreau numai să-i prăpădesc pe noii mei urmăritori, care urmăresc să ucidă „fantoma junglei", după aceea mă înapoiez aici să fac şi cu voi acelaşi lucru.

   George nu vru să-l întărâte pe indian, temându-se ca acesta să nu se strângă şi mai tare funiile, pe care Petre făgăduise că le va desface. De aceea tăcu, nădăjduind că fanaticul va plecă în curând.

   Acesta păru să fi ghicit gândurile tânărului căci zise:

   — Dşuta ştie că străinii vor să şteargă putina, dar tigrul meu rămâne aici de pază şi va, împiedica orice încercare de fugă. Vă previn să nu înceţi o astfel de încercare, căci atunci când nu sunt în apropierea lui, el nu mai e blând şi vă sfâşie îndată, deoarece sunteţi fără arme.

   George nu răspunse nici de data asta. Se prefăcu abătut şi nădăjduia că indianul va părăsi curând încăperea. Acesta părea însă că n-are de gând să plece. Se apucă să examineze legăturile celor doi prizonieri şi abia când se încredinţă că sunt în regulă, urcă scara şi se făcu nevăzut. Capacul se închise cu zgomot şi întunericul învălui iar încăperea.

   — Repede, Petre, să nu pierdem vremea, zise George. Când vom fi liberi, o vom scoate noi la capăt şi cu tigrul. Cu siguranţă că şi armele noastre se află sus în coliba Indianului şi numai să punem iar mâna pe ele, că nu mă mai tem de nimic.

   Uriaşul se rostogoli repede lângă George şi încercă să deznoade funiile. Lucră cu înfrigurare pană ce, în cele din urmă, George izbuti să-şi mişte mâinile în voie. Atunci începu să-şi deznoade legăturile de la picioare şi când fu gata cu treaba asta, îl dezlegă pe camaradul său, ceea ce merse uşor.

   Băgaseră ei de seamă ca indianul trebuia să fi părăsit coliba, căci paşii lui nu se mai auzeau sus. Când făcură însă încercarea să deschidă capacul, văzură că acesta era închis pe dinafară.

   — Trebuie să-i deschidem cu orice preţ! şopti Petre. Mă voi opinti cu umărul în capac. Numai de n-ar sări dintr-odată şi să ne atace tigrul imediat.

   — Să ne opintim amândoi în acelaşi timp şi să facem în fişa fel încât să nu sară dintr-odată! propuse George. Cred că tigrul nu se mai afla în colibă, ci dă târcoale pe afară.

   — Atunci să începem chiar acum, domnule George.

   Puseră amândoi umărul, dar capacul părea bine

înţepenit, căci abia la a treia încercare sari în sus.

   Din fericire, nu se dădu peste cap, ci căzu iar înapoi, tocmai în clipa când George văzu tigrul dând buzna prin uşa deschisă a colibei. Acesta începu să râcâie furios în capac, încercând să-l deschidă.

   — Să coborâm iarăşi, Petre, pentru ca tigrul să nu mai simtă mirosul nostru şi să dispară din nou. Când va fi iar afară, vom încerca cu băgare de seamă să pătrundem în încăperea de sus, ca să încuiem uşa ce dă afară. După aceea ne vom putea căuta armele în linişte. A! Uite că tigrul se-ndepărtează iar, dovadă că ne-a pierdut mirosul.

   Petre şi George coborâseră scara. Mai aşteptară jos câteva minute, apoi urcară din nou şi tânărul puse urechea la capac. Auzea lămurit cum fiara umbla neliniştită prin încăpere, căutând pare-se ceva, apoi se făcu tăcere.

   Cu multă băgare de seamă George ridică puţin capacul şi privi în încăpere, Prin uşa larg deschisă a colibei văzu tigrul privind cercetător în juru-i. Apoi se făcu nevăzut la dreaptă.

   — Petre, voi încerca acum să încui uşa de la intrarea colibei, ca să nu ne mai ameninţe tigrul. Dacă izbutesc să fac asta, atunci putem căuta în linişte pe tata şi armele. Rămâi tu aici la capac, pentru ca, în caz că dau greş, să pot alerga repede înapoi.

   George încuviinţă din cap. Tânărul deschise capacul mai bine şi se sălta sus fără zgomot. Cu paşi repezi, dar uşori, ajunse la uşă şi o închise, tocmai în clipa când fiara se întoarse şi voia să intre iar în colibă. Se năpusti cu toată puterea în uşă, George însă apucase să împingă zăvorul.

III

SPIONUL

   ACUM SE SĂLTĂ şi Petre sus şi amândoi camarazii începură să şi caute armele. Un al doilea capac care să dea în altă pivniţă nu mai era acolo şi doi tovarăşi rămaseră încredinţaţi că ceilalţi camarazi nu se aflau în coliba aceasta.

   Într-un dulăpior de lemn îşi găsiră armele pe care şi le luară repede. Deoarece tigrul făcea încercări tot mai disperate să spargă uşa, el se văzură nevoiţi să-şi caute o ascunzătoare potrivită, ca să-l poată momi în pivniţă.

   Nu găsiră însă nici una, astfel că trebuiră să se pitească după o perdea subţire, întinsă peste un ungher al încăperii. Dacă tigrul îi descoperea acolo, nu le rămânea altceva decât să-l împuşte.

   George trăsese înapoi zăvorul de lemn de la uşii, aşa că aceasta s-ar fi deschis la o nouă încercare a tigrului. Se retrase apoi repede lângă Petre, după perdea şi aşteptă acolo intrarea fiarei. Capacul spre pivniţă era larg deschis.

   După câteva minute tigrul se opinti iar în uşă şi, de data asta, ea zbură în lături, iar animalul dădu buzna în încăpere.

   Nevăzându-i imediat pe duşmanii săi, sări spre chepengul deschis, rămase acolo câteva clipe şi... întră înăuntru.

   În clipa următoare capacul greu fu închis de George şi tigrul devenise prizonier.

   Cei doi camarazi se simţeau în deplină siguranţă acum. De indian n-aveau ce să se teamă, căci el n-avea arme şi de otrăvurile lui vor şti ei să se păzească.

   Acum era vorba să-i libereze pe tovarăşi.

   Părăsiră deci coliba şi cercetară împrejurimile.

   O potecă îngustă ducea de acolo prin junglă; George era încredinţat că pe aceasta nu vor ajunge la o altă colibă. Era sigur, în schimb, că dânsa ducea la cursa de tigri, în care căzuseră şi ei.

   Cercetară, aşa dar, tufele dimprejur, ca să descopere o a doua potecă ascunsă. După multă căutare o găsiră într- adevăr şi păşiră pe ea.

   Deodată Petre îl apucă pe George de braţ şi arătă prin frunziş spre colibă. În faţa acesteia stătea acum un indian încă tânăr, care tocmai bătuse în uşă. Neprimind nici un răspuns încercă s-o deschidă, ceea ce izbuti, spre marea-i surprindere. Privi cu atenţie în încăperea goală, nu cuteză însă să intre, temându-se, desigur, de tigru.

   — Ce ar fi să punem mâna pe el, domnule George? întrebă Uriaşul. Pare să fie un tovarăş al indianului aceia bătrân.

   George chibzui câteva clipe. I se părea că-l mai văzuse undeva pe individul acesta, dar nu ştia unde. În cele din urmă făcu un semn lui Petre, care se strecură cu băgare de seamă printre tufe, ca să-l poată lua prin surprindere pe Indian.

   George îl urmă. Tânărul indian era întors ca spatele şi nu observă că cei căci se apropiau tiptil. Tresări speriat, însă, când Petre îi puse deodată mâna pe umăr.

   — Ce faci aici? îi întrebă George.

   Indianul se holbă la cei doi albi, apoi încercă să se libereze din strânsoarea lui Petre, ceea ce, însă, nu-i izbuti, George îi mai întrebă odată ce caută acolo şi, neprimind răspuns nici de data asta. Scoase revolverul si-l ameninţă că trage, dacă nu va apune îndată adevărul.

   — M-am rătăcit în junglă şi credeam că voi găsi aici ceva de mâncare, îngână indianul, în cele din urmă.

   — Minţi! se răsti la el George. Acum te recunosc. Ai fost şi tu în sat când am cumpărat acolo alimente.

   — Aşa e - zise şi Petre, recunoscând şi dansul pe indian - aşa dar, vorbeşte, băiete, altminteri îţi arăt eu ce înseamnă să-l minţi pe stăpânul meu.

   Indianul încercă iarăşi să se smulgă din strânsoarea Uriaşului, dar degeaba.

   — Domnule - spuse el, apoi - vroiam să-l vizitez pe bătrânul meu bunic, care locuieşte singur şi părăsit în colibă aci.

   George râse de minciuna aceasta.

   — Şi nu ţi-era frică de „stafia junglei"? întrebă ol pe indian, care vorbea o englezească stâlcită.

   — Domnule, nu există o „stafie a junglei" - răspunse

celălalt - de aşa ceva nu mi-e mie teamă.

   — Ai dreptate, nu există o stafie a junglei - rase şi George - dar bătrânul tău bunic are un tigru, cu ajutorul căruia ucide, unul după altul, pe fraţii tăi din sat. De sigur că ştii asta?

   — Ba nu ştiu, domnule şi aici nu cred.

   —  Aşa! se răsti George. Atunci o să-ţi spun eu ceva; bătrânul tău bunic i-a luat prizonier şi pe camarazii mei. Dacă nu-mi spui imediat adevărul, te împuşc pe loc, căci se pare că eşti şi tu amestecat în aceste omoruri. Unde se află camarazii mei?

   Indianul şovăi câteva clipe, apoi îngână:

   — Domnule, îţi jur că nu ştiu unde se află camarazi tăi. Bunicul nu mi-a pomenit nimic despre asta.

   George îl crezu, aşa că îl întreba mai departe:

   — Dar ştii că bunicul tău îi ucide pe oamenii din sat cu ajutorul tigrului său dresat, nu e aşa?

   Indianul se codi iar câteva clipe şi răspundă, apoi îşi înalţă trupul şi zise:

   — Bunicul meu nu e ucigaş. Lui i s-a făcut o mare nedreptate. El era stăpân aci, dar a trebuit să facă altuia loc. Bunicul meu îi nimiceşte numai pe acei care erau împotriva lui şi în curând îşi va recăpăta vechile-i drepturi. Dar ucigaş nu e.

   — Şi tu îi faci bunicului tău servicii în sat? urmă George. Îţi trădezi proprii fraţi şi-i dai apoi pe seama tigrului - ai?

   — Domnule, eu nu făptuiesc nici o nedreptate, ca îndeplinesc numai poruncile bunicului meu, care a fost aci adevăratul stăpân şi va fi iarăşi fii curând.

   — Asta e părerea ta. În orice caz şi bunicul tău făptuieşte omoruri şi a vrut să ne ucidă şi pe noi. Am izbutit întâi să ne eliberăm şi vă vom veni de hac acum şi vouă. Deoarece şi tu eşti părtaş la crime, te vom preda autorităţilor. Petre, leagă-l în aşa fel încât să nu ne poată scăpa.

   Indianul părea că se împacă cu soarta. Când indianul vru să-l lege, însă, celălalt îl izbi cu putere încât se poticni de George. În clipa următoare individul se făcu nevăzut în tufiş şi n-ar fi avut nici un rost pentru cei doi camarazi să-l urmărească acolo.

   — Ne-a tras clapa, Petre! zise George, în cele din urmă. Să ne grăbim acum şi şă pornim pe cealaltă potecă. Poate izbutim să-l eliberăm curând pe tata. Ah! Ce-o fi acolo? Să şi fi venit englezii şi să-l urmărească pe bătrân?

   La oarecare depărtare se auziră trei împuşcături, la rând. Deoarece indianul n-avea armă de foc, nu puteau fi decât sau vânătorii, sau camarazii.

   — Vin vânătorii, domnule George! zise Petre, caci el cunoştea împuşcăturile armelor camarazilor. Socot mai nimerit să sau ne arătăm deîndată. Deoarece le-am dat o cale greşită cu privire la locul taberei noastre, se vor mira să ne găsească aci şi ar prinde bănuieli.

   — Sunt cam departe încă, Petre şi e îndoielnic dacă ne vor găsi potecuţa ascunsă. Şi atunci cu siguranţă că vor cădea în groapa în care am căzut şi noi. N-avem nevoie să ne îngrijim de dânşii, însă, căci în curând îl vom fi pus cu botul pe labe pe bătrânul indian. În primul rând, să-l căutăm pe tata. Cel mai bun lucru e să dispărem pe cealaltă potecă ascunsă.

   — Poate însă că bătrânul Indian se-ntoarce acum, văzându-se urmărit de vânători, zise Uriaşul. Dacă l-am putea prinde, cred că i-am găsi mai curând pe camarazi. Să ne pitim aci ca să putem ţine sub ochi coliba.

   George chibzui câteva clipe. Când auzi însă o nouă împuşcătură, dădu din cap spre Petre şi privi şi el cercetător în jur. La vreo patru metri depărtare se afla un copac bătrân. Spre care arătă şi zise:

   — Să ne căţărăm pe el, Petre, ca să nu scăpăm din ochi coliba.

   Ajunseră la copacul singuratic şi în curând fură în vârful său, ocrotiţi de frunziş. De acolo puteau cuprinde cu privirea o bucată bună de junglă şi zăreau şi potecuţa întortocheate ce ducea la groapa de tigri.

   — La seama, vine cineva! şopti Uriaşul. Cred că e indianul cel tânăr, care ne-a scăpat. Merge pe poteca aia îngustă.

   George îl văzu şi el. Era într-adevăr tânărul indian, care se îndrepta spre capcana de prins tigri.

   După câteva minute veni fuga Dşuta şi când îl văzu pe nepotul său, îi făcu doar semn să-l urmeze. Bătrânul era foarte grăbit.

  Cei doi ajunseră curând la colibă - dar înainte de a păşi înăuntru, Dşuta se prăbuşi deodată la pământ. George şi Petre văzură că era rănit, căci sângera tare dintr-o rană de la spate.

  Tânărul îl întinse pe bunicul său pe pământ şi se făcu nevăzut înăuntrul colibei. Se înapoie însă îndată, îi dezbrăcă pe bătrân şi pansă rana cu o cârpă pe care o înmuiase într- un lichid, apoi îl ridică şi-l duse în colibă.

  — N-ar fi bine să ne dam jos şi să-i luăm prizonier iar pe tânărul indian, domnule George, întrebă uriaşul.

  — Uiţi pe cei doi vânători, Petre - răspunse tânărul - poate că şi slujbaşul englez e cu ei. După cum şi spuneai, deocamdată nu trebuie să ne arătăm. A! Vezi, aveam dreptate, uite-i că şi vin pe poteca aceea îngustă. Acum cei doi indieni suni pierduţi, căci cu siguranţă că englezii au s-o sfârşească repede cu ei.

  Trei albi veneau cu băgare de seamă pe poteca îngustă. Se vede că ocoliseră cu dibăcie capcană de tigri. Ţineau în mână, gata pregătite, puştile lor grele.

  Ajunseră în colibă, se opriră în faţa uşii închise şi încercară s-o deschidă cu forţa. Izbutiră în cele din urmă şi doi din ei pătrunseră imediat înăuntru. După câtva timp ieşiră afară şi dădură din umeri. George şi Petre auzi lămurit pe unul din ei spunând camaradului lor care aşteptam în faţa uşii:

  — Coliba e goală, pe aici n-ar fi putut fugi individul. Am văzul eu bine că s-a făcut nevăzut în tufişul des, care acoperea poteca ascunsă, dar cred că tot ne-a scăpat. Am fost şi în pivniţă şi am băgat de seamă că acolo miroase tare a tigri.

  — Ei, ştim acum bine cum arată „fantoma junglei". E un tigru şchiop, care sfâşie pe oameni - zise celălalt - om pune noi repede mâna pe el. Aici în colibă nu se află deocamdată nimeni, bătrânul trebuie să ne fi scăpat în drum printr-un alt tufiş des.

  — Atunci să ne înapoiem să-l căutăm, propuse al treilea englez.

  — N-aş prea avea chef, răspunse primul alb. Să ne odihnim puţin, căci de azi dimineaţă tot pe drumuri suntem. Şi mi-e o foame!

  Camarazii săi se declarară înţeleşi cu această propunere şi, aşezându-se jos, îşi scoaseră merindele, George privi cu necaz la ei. Tocmai vru să facă un semn lui Petre să se arate albilor, când deodată îşi încorda auzul şi ascultă. Unui din vânători spunea însoţitorilor săi:

  — Ştiţi voi cine mi-a atras ieri luarea-aminte? Cel doi tineri care au venit în sat să cumpere merinde. Unul din ei era în uniformă de marinar şi desigur că o fi vreun dezertor. Te pomeneşti că ăştia doi se aţin pe aici şi-or fi în legătură cu „fantoma junglei".

  — Tiii, s-ar putea să ai dreptate, Jim! zise al doilea vânător. Poale izbutim să punem mâna pe cei doi şi-i luăm cu noi pentru a-l preda autorităţilor. Atunci bătrânul indian nu va mai întreprinde nimic singur.

  — Vorbiţi prostii, domnilor! Ce motive să aibă cei doi tineri ca să-i ucidă pe oamenii din sat? Mă pricep eu bine la oameni şi ştiu că ăştia sunt nişte indivizi nevinovaţi, care colindă numai ţinuturile de pe-aici. Aţi început să vedeţi un criminal în fiecare om.

  — S-ar putea să ai dreptate, domnule Brown, dar dacă i- am întâlni pe tinerii aceia, ar fi bine să-i luăm la rost. Chiar atât de nevinovaţi cum îi zugrăveşti d-ta nu par ei să fie.

  — Nu vă mai bateţi capul cu asta, domnilor, căci cei doi tineri nici n-or mai fi prin ţinutul acesta, răspunse cel numit Brown. Avem acum ceva mai important de făcut decât să ne ocupăm de străinii aceia. Să pornim iar la drum, ca să-l prindem pe bătrânul indian. După părerea mea, el singur e cu povestea „fantomei junglei".

  — Bine, să pornim! încuviinţă cel dintâi alb. Dar... uite că vine un indian tânăr din sat.

  Pe poteca îngustă din junglă, pe care veniseră şi albii, se ivi deodată indianul cel tânăr, care-i dusese înainte în colibă pe bătrân. Cum se întorsese el pe potecă, nu-şi putea explica George şi Petre, dar tânărul erou era de părere că trebuiau să mai existe multe poteci tăinuite aici în junglă, pe care şi le făcuse, probabil, bătrânul indian, ca să poală

fugi la caz de nevoie.

   Când tânărul indian îi văzu pe albi stând în faţa colibei, alergă repede la ei, strigând:

   — Am fost trimis să vă caut, domnilor, căci „fantoma Junglei" s-a arătat iarăşi în sat. M-am luat după urme până aici.

   Albii săriră în picioare şi unul din ei zise imediat;

   — Asta nu se poate, căci doar l-am urmărit pe bătrânul indian până în locul acesta şi l-am şi împuşcat. EI are un tigru care îi sfâşie pe fraţii tai. Cum să se fi ivit iarăşi bătrânul în satul vostru?

   — Nu om la sat, ci animal - răspunse indianul. Domnii vine repede, altfel nu mai poate prinde şi ucide „fantoma junglei".

   — Atunci nu ne mai rămâne altceva de făcut decât să ne- ntoarcem - zise albul - haideţi repede, poate că tot nu izbutim să împuşcăm cel puţin tigrul.

   — Eu rămân mai bine aici şi vom vedea de bătrânul indian - zise Mister Brown. Nu-s vânător, de aceea cred că e mai bine să stau la pândă.

   — Poarte bine, Mister Brown. Sperăm să fim în curând înapoi, dacă răpunem fiara. Hai, Jim!

   Făcu un semn tânărului indian, apoi îl urmă împreună cu camaradul său. Dispărură repede pe poteca îngustă şi Mister Brown rămase în faţa colibei, zâmbind şiret, după cum putu vedea foarte bine George.

   Acesta îşi dăduse seamă îndată că tânărul indian vroia numai să-i îndepărteze pe albi de acolo, în drum se va face nevăzut cu puţin înainte de a ajunge în sat şi vânătorii vor băga de seamă - prea târziu - că au fost traşi pe sfoară,

   George şi Petre mai rămaseră în copac, în nădejdea că, în cele din urmă, se va face nevăzut şi Mister Brown.

   Deodată, acesta se ridică, privi cercetător în toate părţile şi... făcu semn în sus, spre copac, strigând:

   — Vino jos, domnule Farrow, ştiu că eşti acolo, v-am observat îndată, dar, din anumite motive, n-am spus nimic vânătorilor. V-am recunoscut încă din sat, pe când cumpăraţi merinde. Nu mai aveţi ce vă teme de noi, dar ăşti doi oameni sunt foarte bănuitori în altă privinţă.

   George rămase cu gura căscată. Abia acum îşi dădu seama că Mr. Brown rămăsese acolo ca să poată vorbi cu el. De aceea nici nu şovăi şi făcu semn lui Petre să-l urmeze. După ce îşi făcură drum prin desiş, englezul îi ieşi înainte, zâmbind şi zise:

   — Mă bucur din inimă, domnule George Farrow, că mi-a fost dat să te cunosc personal şi să-ţi strâng mâna. Numele meu e Brown. Ah, acesta e Petre Uriaşul, care te însoţeşte pretutindeni, domnule Farrow. Zău aşa, mă bucur peste măsură.

   Mister Brown, un omuleţ durduliu, râse cu poftă când văzu uimirea lui George.

   — Tatăl d-tale e pe-aproape, domnule Farrow - urmă englezul - sau aţi întreprins singur această expediţie înlăuntrul ţării.

   — Tatăl meu se află aici, domnule Brown, dar azi dimineaţă a dispărui subit. Se vede că a căzut în groapă, apoi a fost ameţit de bătrânul indian. Sunt acum în căutarea lui.

   — De sigur ca l-ai observat şi d-ta pe bătrânul indian, când s-a ivit aici, domnule Farrow. Noi l-am urmărit, am mai băgat de seama ca a sărit peste cursa de tigrii şi am făcut şi noi la fel. Ştii poate încotro a pornit?

   — S-a prăbuşit aici în faţa casei, Mr. Brown - răspunse George - a fost de faţă la aceasta şi tânărul indian cu care au plecat mai adineauri însoţitorii d-tale. Trebuie să fi fost grav rănit.

   — Ce spui d-ta, domnule Farrow! Tânărul indian care l-a condus înapoi pe vânători însoţea pe bătrân? E cu putinţă?

   — Tânărul indian e un trădător, un spion, care ţine cu bătrânul, bunicul său, Mr. Brown, l-a adus pe acesta de aici în colibă, unde se afla şi tigrul. Îndată după asta aţi venit dv. şi... aţi găsit cuibul gol. Trebuie deci să mai fie aici o ascunzătoare sau vreo ieşire secretă, de care s-au folosit Indienii.

   — Atunci să căutăm îndată, domnule Farrow! zise Mr. Brown. M-aş bucura din inimă dacă te-aş putea ajuta să-ţi regăseşti părintele.

   — Da, hai să mai scotocim odată prin colibă. Să mergem

în pivniţa, caci numai acolo poate fi o ieşire secreta.

  George aprinse lampa de buzunar şi porni pe scări. Mister Brown şi Petre îl urmară îndată.

  Începură şi cerceteze încăperile din pivniţă, dar nu găsiră nimic. Deodată însă, capacul de lemn, care ducea sus, se închise cu zgomot şi zăvorul fu pus.

  Toţi se priviră uimiţi.

  Când George şi Petre încercară apoi iarăşi să spargă capacul, nu izbutiră. Nu bănuiră că tânărul indian, care se întorsese, înţepenise o bârnă între capac şi tavan, astfel că nu mai putea fi deschis.

IV

TAINA COLIBEI

   ZADARNIC ÎNCERCARĂ PETRE ŞI GEORGE să

deschidă cu forţa capacul; în cele din urmă îşi dădură seamă că trebuie să îi fost proptită pe dinafară. Se văzură nevoiţi să renunţe la străduinţele lor şi George propuse să caute mai bine ieşirea tăinuită. După părerea lui aceasta trebuia, totuşi, să fie aci în pivniţă.

   Începu să lumineze pereţii, dar nici de astă dată nu putu descoperi nimic; deodată, însă auzi deasupra-i pârâituri şi trosnete, apoi toţi trei simţiră o căldură tot mai mare şi în clipa următoare prin crăpăturile capacului pătrunse un fum gros.

   — Arde coliba! strigă mister Brown, speriat.

   — Suntem pierduţi, căci nu mai putem ieşi de aici.

   George nu răspunse. Şi el îşi dădu seamă că nu mai

există scăpare, căci lemnul uscat al colibei ardea ca chibritul şi în curând avea să se prăbuşească. Dacă nu vor fi înăbuşiţi de fum, atunci îşi vor găsi moartea în flăcări.

   Ar fi fost cu totul zadarnic să mai încerce odată să spargă capacul, dar poate izbuteau să dărâme pereţii de lemn şi- apoi să iasă pe dedesubt.

   George făcu îndată un semn lui Petre şi începură amândoi să lucreze la unul din pereţii de lemn. Fura mai întâi nevoiţi, însă. Să tragă vreo câteva gloanţe în lemn, ca să-l spargă, izbutiră să desprindă şi să îndepărteze câteva scânduri, dar când George vru apoi să scormonească pământul dedesubt, scoase o exclamaţie de necaz: pământul era atât de tare, de parc-ar fi fost de piatră, Ar fi trebuit să muncească ceasuri întregi ca să facă o găurică.

   — Suntem într-adevăr pierduţi! se tângui Mister Brown. Eu am şi început să mă înăbuş.

   Fumul se îngroşase mereu, astfel că abia mai, puteau respira. Zadarnic îşi frământa mintea George să găsească o cale de scăpare.

   Deodată Petre îi luă din mână lampa şi lumină podeaua. Se aplecă apoi şi în clipa următoare îi făcu semn tânărului.

Când acesta privi locul arătat, scoase un strigăt de bucurie: Petre găsise un al doilea chepeng, care ducea şi mai în jos. Acolo trebuia să fie scăparea şi imediat se apucară cu toţii să ridice capacul. Izbutiră fără greutate şi când George lumină înlăuntru, văzu o încăpere bine mobilată, în stil indian. Fără să mai stea pe gânduri coborî scara îngusta, urmat de Mr. Brown şi Petre, care închise capacul după el.

  Acolo jos erau la adăpost, deocamdată, căci aerul era curat. Cu siguranţă că bătrânul indian instalase vreo ventilaţie.

  — S-ar zice el ne aflăm într-un palat indian - spuse Mr. Brown - ia te uite ce covoare şi mobile preţioase! Lampa asta veche din tavan e pentru petrol. Ce-ar fi s-o luăm? Ţi-ai cruţa bateria, domnule Farrow.

  — Da, putem s-o facem, Mister Brown. Deocamdată n- avem să ne temem de foc aici jos şi sunt încredinţat că vom găsi ieşirea tăinuită. În primul rând să cercetăm biroul acela preţios. Petre, în vremea asta tu poţi căuta ieşirea, ca să nu pierdem apoi vreme prea multă.

  Împreună cu Mr. Brown, George începu să cerceteze biroul. În sertarul din mijloc tânărul găsi un caiet cu însemnări zilnice. Deschizându-i şi citind numele celui ce le scrisese, Mister Brown, care aruncase şi el o privire, exclamă agitat:

  — Ah. Acum încep să pricep! Acesta e fratele prinţului indian Bahina, căruia îi aparţine ţinutul ăsta. Se spune că fratele său şi-ar fi pierdut minţile şi într-o zi ar fi dispărut. Aşa dar aici îl regăsim. E un om nenorocit, domnule Farrow, care nu poate fi tras la răspundere pentru faptele sale. Celălalt frate îl crede mort pentru că i-au găsit îmbrăcămintea pe malul unui râu.

  — Atunci să încercăm să-l prindem, fără să-i facem ceva. Probabil că tânărul indian e un credincios servitor al prinţului şi vrea să distrugă totul prin foc, ca să-l salveze pe stăpânul său.

  În birou mai găsiră şi alte dovezi că bătrânul indian era într-adevăr fratele prinţului Bahina. Mister Brown luă toate hârtiile găsite, căci avea de gând să pună la punct mai târziu lucrurile cu autorităţile împreună cu prinţul.

   Petre căutase cu râvnă ieşirea tăinuită, dar nu găsise nimic. George îi dădu o mână de ajutor şi, după căutări îndelungate, găsiră îndărătul unei perdele o uşă bine ascunsă, pe care o deschiseră lesne. În faţa lor se făcea un gang scund şi îngust şi George lumină înăuntru. Apoi paşi înainte, cu multă atenţiune.

   Deodată gangul înceta la un perete de lemn, pe care George începu să-l cerceteze cu luare-aminte. Dar gangul se sfârşea într-adevăr aici.

   Când tânărul lumină apoi tavanul, văzu şi acolo un capac, pe care-l deschise lesne în afară. Lumina zilei pătrunse în valuri înăuntru şi când George se sălta în afara, văzu că se afla în junglă. Capacul ei era acoperit cu muşchi, astfel că nimeni nu l-ar fi putut bănui.

   Ceilalţi doi veniră şi ei, iar Mister Brown zise:

   — Ştim cine e bătrânul indian, domnule Farrow, dar unde să-l găsim n-avem habar. Crezi că o mai fi vreo coliba prin apropiere?

   — Sunt încredinţat de asta, Mr. Brown, răspunse George. Cu siguranţă că vom găsi aici o potecuţa care să fie o continuare a gangului subpământean. Numai de n-ar fi stârnit un foc în jungla incendiată, căci norii de fum care ajung aici mă pun pe gânduri.

   — Jungla asta nu poate arde atât de lesne, fiind prea umeda. A, aud gălăgie la coliba incendiată, desigur c-or fi venit oameni atraşi de foc. Cel mai bun lucru ar fi să mă duc să văd cine este.

   — Or fi tovarăşii d-tale, cei doi vânători, Mr. Brown - zise George - altcineva n-ar putea găsi poteca tăinuită. Desigur ca după fuga indianului s-au înapoiat.

   — Atunci aş vreo să le dau de veste, domnule Farrow, ca nu cumva să creadă că m-am prăpădit în flăcări. Acum, când ştiu cine e autorul crimelor împotriva băştinaşilor, nu mai avem nevoie de dumnealor şi-i vom trimite acasă.

   — Dacă or vrea, Mr. Brown! râse George.

   — Trebuie să mă asculte, căci în ţinutul acesta eu poruncesc. Doar n-oi fi crezând că ăia doi te-ar putea bănui?

   — Ba, tocmai asta cred, Mister Brown. Dumnealor ne-ar putea deveni foarte neplăcuţi.

   — Să n-ai nici o grijă, pleacă ei, domnule Farrow. Mă duc să le spun şi peste un ceas sunt înapoi. Numai de-aş găsi o potecă pe case să pot înainta mai repede.

   — Aici e una, Mister Brown - zise Petre care în vremea asta cercetase tufele - poteca pare să fie în legătură cu coliba în flăcări.

   — Minunat, atunci mă înapoiez şi mai repede. La revedere, domnilor.

   După plecarea englezului, cei doi camarazi urmară să cerceteze tufele. Curând descoperiră şi a doua potecuţă, care ducea în direcţie opusă. George, care începu să se plictisească de aşteptare, rupse o foaie de hârtie din carnetul de notiţe, scrise câteva rânduri pentru Mr. Brown şi prinse foaia de tufa îndărătul căreia începea poteca. Apoi porni împreună cu Petre în căutarea camarazilor.

   Şi poteca aceasta era întortocheată, dar acum puteau merge mai repede, astfel să ajunseră în curând într-un luminiş, pe a cărui margine rămaseră înmărmuriţi.

   O căsuţă încântătoare, ca un mic palat, se afla acolo, în plin soare. Uşa de intrare era larg deschisă, dar nu se vedea ţipenie de om cât puteai cuprinde cu ochiul.

   — Bătrânul o fi înăuntru, domnule George - îşi dădu părerea Uriaşul - poate că e pe patul de moarte, caci era rănit rău de tot.

   — Şi eu cred că-l vom găsi aici, Petre, dar uiţi de tigrul şchiop. N-aş vrea să-l omor, el doar nu făptuieşte omorurile decât din ordin. Poate reuşim să-l închidem numai.

   — Pana acum nu vad nici un tigru, domnule George, zise Uriaşul, după ce mai iscodi prin împrejurimi. Socoţi c-o fi şi el în coliba?

   — Nu cred. Dar hai să încercăm să pătrundem acolo.

   Înaintară cu băgare de seamă, dar nici acum nu se clinti

nimic în casă. Abia când fură aproape de tot de uşă, auziră gemete slabe înăuntru. George intra repede, urmat de Petre.

   În prima încăpere, zăcea pe un culcuş, la pământ, bătrânul indian. Avea ochii închişi şi respira greu. Când auzi, însă, paşii camarazilor, deschise pleoapele şi privi mirat la cei doi, pe urma murmura cu glas slab, obosit:

   — Dşuta a bănuit ca străinii se vor elibera, dar n-a făcut nimic ca să împiedece asta. Curând Dşuta va intra în Nirvana şi va sta pe tronul strămoşilor săi.

   — Dşuta, d-ta eşti doar prinţul Bahina, zise George, care vroia să-şi dea seamă de starea mintală a bătrânului.

   — Prinţul Bahina! întrebă celălalt, încercând, cu greu, să se ridice. Cine e prinţul Bahina? Am auzit adesea numele acesta.

   — Prinţul Bahina este fratele d-tale - nu-ţi mai aminteşti de el? D-ta nu te numeşti Dşuta, ci eşti fratele prinţului Bahina.

   — Eu sunt Dşuta - răspunse bătrânul, cu convingere. Nu cunosc nici un prinţ Bahina. Totuşi, am auzit cândva numele acesta, dar... e mult de atunci... nu-mi mai pot aminti.

   — Unde sunt camarazii mei? întrebă George.

   — Camarazii d-tale? Nu ştiu nimic de ei. Spiritul lui Dşuta a slăbit, în curând nu va mal rătăci pe pământ.

   George tăcu un semn lui Petre să rămână lângă bătrân. El avea de gând să scotocească prin toată casa, nădăjduind să-i găsească pe camarazi. Tocmai vroia să se depărteze, când bătrânul deschise iarăşi ochii, ridică cu greu braţul drept şi zise:

   — Mintea mi se mai întoarce odată. Salută-l din parte-mi pe fratele meu Bahina. Camarazii d-tale se află.

   Mai mult nu izbuti să spună. Braţul căzu înapoi şi trupul se întinse, moale. George era încredinţat că bătrânul trecuse în Nirvana şi se aplecă asupră-i ca să-l examineze. În aceeaşi clipă Petre îi dădu, însă, un brânci care-l zvârli cât colo. Tânărul mai văzu un trup întunecat zburând pe dinaintea lui şi recunoscu tigrul şchiop, de care aproape că uitaseră.

   Şi Petre sărise în lături, salvându-şi astfel pielea. În clipa următoare George se ridicase iar şi scoase revolverul. Tocmai când era să tragă în ochiul fiarei. Indianul se mai ridică odată şi cu toată puterea ce-o mai avea într-însul strigă:

   — Lorbu, înapoi, culcă-te!

   Tigrul se supuse. Se aşeză alături de muribund: puse capul pe trupul acestuia şi clipi către cei, doi camarazi.

Indianul se întinse iar şi închise ochii.

  Văzând că tigrul sta liniştit, George se îndepărtă încetişor de culcuş şi, împreună cu Petre, intră în încăperea alăturată. Truse repede uşa după el şi şopti camaradului său:

  — Acum să cercetăm casa, Petre! Sunt încredinţat că-l voi găsi pe tata aici. Uite o scară care duce sus. Rămâi tu aici jos, ca să nu putem fi surprinşi din nici o parte. Eu voi cerceta în grabă sus.

  Fără să mai aştepte răspunsul Uriaşului, tânărul porni în sus pe scară. Acolo erau trei odăi, mobilate tot atât de elegant ca celelalte. Dar nu era nici ţipenie de om şi după ce scotoci prin toate ungherele, George se dădu jos, ca să cerceteze împreună cu Petre încăperile din pivniţă.

TIGRUL BLÂND

  GĂSIRĂ REPEDE INTRAREA SPRE PIVNIŢĂ. George îl lăsă pe Uriaş de pază sus şi el coborî scara. Dar spre necazul său, găsi pivniţa goală.

  Vru să plece, descurajat, când i se păru că aude glasuri înăbuşite.

  Îşi încordă auzul şi înţelese că au se înşelase. Doi bărbaţi vorbeau, dar nu putea desluşi cuvintele şi nici vocile. Păreau să vie din adânc, astfel că George puse urechea la pământ şi ascultă.

  Mai, mai să scoată un ţipăt de bucurie, auzind glasul cunoscut al doctorului Bertram. Nici acum nu putea deosebi cuvintele, dar puţin îi păsa de asta.

  Îşi aminti de capacul din cealaltă colibă şi începu să cerceteze podeaua. Şi, într-adevăr, într-un ungher îi descoperi. Trase zăvorul cu care era închis şi-l ridică.

  O încăpere întunecoasă se ivi înaintea lui; când lumină însă cu lampa-i de buzunar; văzu întins jos pe tatăl său, doctorul Bertram şi Kard, toţi trei închiseseră ochii, orbiţi de lumina puternica, astfel că tânărul strigă:

  — Tată, aici e George. Viu îndată să vă eliberez.

  — Ah, eşti aici, în sfârşit, George! răspunse căpitanul. Liberează-ne repede! Ştii că se află şi tigrul şchiop în casa asta?

  — Nu e mult de când l-am văzut, zise tânărul, coborând scara îngusta, Bătrânul indian îşi dă sufletul, fiind împuşcat de unul din cei doi vânători despre care ţi-am povestit. Eu şi cu Petre am fost de asemenea atraşi în cursă, dar am izbutit să ne eliberăm.

  Cât ai clipi din ochi George tăia legăturile tatălui său şi ale camarazilor. Le povesti apoi în grabă totul şi când căpitanul auzi că e vorba de un om cu mintea întunecată, zise:

  — Cel mai nimerit lucru ar fi să-i încunoştinţăm pe prinţul Bahina. Ar putea să-i îngrijească pe fratele său, dacă nu e încă pierdut Să mergem sus!

   Petre se bucură din inimă când îl văzu pe căpitanul său urcând scara. Îl strânseră mâinile, apoi porniră cu toţi spre încăperea din faţă.

   George deschise uşa dar... găsi gol culcuşul indianului. Şi tigrul dispăruse.

   Era cu neputinţă ca bătrânul în starea în care se afla, să fi părăsit odaia. Cineva trebuie să-i fi ajutat şi George se gândi îndată la tânărul indian, împărtăşind părerea să şi camarazilor.

   — Nu se poate să fi ajuns departe - zise căpitanul - dar va fi cu neputinţă să-i urmărim, căci tigrul le va acoperi retragerea.

   — Să încercăm totuşi, tată.

   — Bine, băiatule, A, cine-i ăsta? Cred că englezii au venit încoace.

   În luminiş se ivi un om, care râmase în admiraţie în faţa micului palat. George îl recunoscu îndată şi zise:

   — Acesta e Mister Brown, tată. Se şi bucură că-ţi va putea strânge mâna.

   — Ah, asta e altceva! răspunse căpitanul.

   — Adu-l înăuntru, George, aş vrea să-l salut aici, căci în luminiş nu prea suntem în siguranţă.

   Tânărul îl chemă la dânsul pe Mr. Brown, apoi îl duse la tatăl său. Cei doi bărbaţi îşi strânseră mâinile cu multă căldură şi căpitanul îşi dădu seama ca are de-a face cu un om sincer şi cinstit.

   Englezul îl lamurii că vânătorii se înapoiaseră într-adevăr după ce tânărul indian dispăruse pe neaşteptate pe drum. Nu mai găsiră decât ruinele fumegânde ale colibei şi în prima clipă fuseseră de părere ca el, Mr. Brown, pierise în flăcări. Cu greu izbuti să-i convingă pe cei doi bărbaţi să se întoarcă în sat ca să-i ocrotească de „fantoma Junglei".

   În acelaşi timp am trimis cu cei doi vânători veste prinţului Bahina ca fratele său dispărut a fost regăsit şi i-am cerut să vie încoace. Dacă lucrurile merg bine, apoi mâine la prânz prinţul va fi aici.

   — Să nădăjduim până atunci că-l vom regăsi pe fratele său, caci a dispărut iarăşi şi presupunem că l-a răpit indianul cel tânăr - zise căpitanul.

   — Atunci să ne luăm după el - răspunse Mr. Brown - uiţi tigrul, care ne va ataca cu siguranţă. N-aş vrea să-l împuşc, e un animal prea frumos.

   Într-acestea începuse a se însera şi noaptea se putea lăsa din moment în moment. De aceea căpitanul propuse să aştepte până dimineaţă, când să pornească în cercetare cu puteri unite.

   — Apoi mai trebuie să ne regăsim armele, Mister Brown, fără care nu pornesc la drum.

   — Ai dreptate, domnule Farrow. Să aşteptăm, deci, până dimineaţa.

   Când se înnoptă încuiară casa şi aprinseră o lampă de petrol într-una din încăperile de jos. Din merindele găsite acolo, Petre pregăti o cină îmbelşugată şi în curând toţi stăteau la masă şi mâncau cu poftă.

   Într-o odaie George găsi armele tatălui său şi ale camarazilor, astfel că acum se simţeau în deplină siguranţă.

   Pe la miezul nopţii căpitanul propuse să doarmă toţi câteva ceasuri. Orânduiră veghea şi George o căpătă pe cea dintâi. Ei trebuia să cerceteze cu luare-aminte încăperile de jos şi în scopul acesta stinsese lampa cea mare şi deschisese toate uşile care legau odăile între ele. Astfel putea străbate încetişor toate camerele şi fiind lună plină, ar fi putut zări lesne dacă se apropia cineva de una din ferestre.

   Când ceasul său de veghe fu aproape de sfârşit, tânărul tresări deodată speriat. O făptură negricioasă se ivise la una din ferestre, privind înăuntru prin geam. George îl recunoscu pe indian. Deoarece camarazii se culcaseră în aceste încăperi, puteau fi găsiţi uşor de omul de afară. George se ghemui îndărătul unei coloane şi urmărea pe indian, care mergea de la o fereastră la alta, încercând să le deschidă. Când le găsi însă pe toate închise, stătu la gânduri câteva clipe şi în cele din urmă păru să fi luat o hotărâre..

   George îşi făcu repede un plan. Îl trezi pe Uriaş şi-i şopti ceva la ureche. Petre văzu şi el făptura de la fereastra se ridică şi când indianul încercă să deschidă ferestrele din spatele casei. El ieşi afara prin uşă, după ce se încredinţă că nu-l pândeşte nici o primejdie, străbătu repede luminişul şi se făcu nevăzut în desiş.

  În vremea aceasta, indianul spărsese un geam şi făcuse treaba aceasta atât de încet, încât camarazii nu auziră nimic. Apoi duse mâna la zăvor şi deschise fereastra.

  George îşi încleştă mâna pe revolver, crezând ca indianul va intra înăuntru, dar acesta se apropie şi ridica un săculeţ, pe care-l goli prin fereastra. În clipa următoare se şi făcuse nevăzut.

  Câteva secunde, George ramase încremenit. Auzi nişte şuierături şi-şi dete seama îndată despre ce e vorba. Indianul dăduse drumul în odaie câtorva şerpi veninoşi, care să-i atace pe cei ce dormeau.

  George se reculese repede - aprinse lampa de buzunar şi văzu în aceeaşi clipă o cobra mare târându-se spre tatăl sau.

  Atunci ridică revolverul şi slobozi două gloanţe. Şarpele, nimerit în plin, îşi dădu sufletul. Toţi se treziră speriaţi şi George le strigă să aprindă lămpile de buzunar, deoarece se aflau şerpi în odaie.

  Orbiţi de lumină, vreo opt şerpi încercau şi se împrăştie. Gloanţele camarazilor răpăiră şi reptilele fură ucise până la una.

  George povesti acum ce se întâmplase.

  — Şi unde e Petre? întrebă căpitanul.

  — E afara şi vrea să-i urmărească pe furiş pe indian.

  — Dar tigrul, George? Dacă Petre nu bagă bine de seamă, e pierdut.

  Tânărul se speria. La asta nu se gândise. Se linişti însă repede, spunându-şi ca Uriaşul va fi cu băgare de seamă.

  Se duse la uşă şi privi afară în luminiş. Ceasuri întregi rămase în aşteptarea lui Petre, acesta însă nu se arăta.

  Când răsări soarele, porniră cu toţii în căutarea credinciosului Uriaş. Se împărţiri în doua echipe, dar după câteva ceasuri se înapoiară fără nici un rezultat.

  Pe când se sfătuiau ce să facă, auziră la oarecare depărtare zgomote şi glasuri. Mai mulţi oameni se apropiau de casă.

  — Trebuie şi fie prinţul Bahina - zise Mr. Brown - voi

indica oamenilor direcţia, ca să ne găsească mai repede.

   Se apropia de uşă şi strigă tare, primind imediat răspuns. După câtva timp şase bărbaţi ieşiră din desiş şi unul din ei - prinţul - îl salută pe Mr. Brown, apoi fu recomandat căpitanului şi camarazilor acestuia.

   — O întâmplare tristă ne-aduce laolaltă, domnule căpitan - zise prinţul - dar cu toate astea mă bucur să-ţi fac cunoştinţa. Pe domeniile mele sunteţi în deplină siguranţă şi nimeni nu vă poate face nimic.

   Căpitanul vru să răspundă, dar fu întrerupt de nişte strigăte. Din desiş se ivi un bărbat, ducând un tigru care şchiopăta destul de tare. Era... Petre Uriaşul.

   — Nu vă face nimic, e blând ca un mieluşel - strigă ei camarazilor, caci ridicaseră armele - devine furios numai când îi porunceşte stăpânul sau.

   — Tigrul Lorbu! făcu prinţul. Aşadar, l-a luat cu sine fratele meu. A dispărut odată cu el şi eu credeam că unul din servitorii mei i-a dat drumul în ascuns.

   Când auzi glasul prinţului, alergă la el şi se gudură ca un câine bine crescut. Prinţul îl mângâie şi întrebă pe Uriaş unde-l găsise.

   — M-am luat după tânărul indian - zise Petre - şi am găsit, cam departe de aici, o peşteră ascunsa. Acolo e adăpostit bătrânul. Când s-a luminat de ziuă l-am prins pe tânăr, afară şi i-am legat de un copac, de unde nu poate scapă.

   — Şi fratele meu? Mai trăieşte? întrebă prinţul îngrijorat.

   — Da, l-am mai găsit în viaţa dar mult n-a mai dus-o. M-a recunoscut şi m-a rugat să vă chem pe dumneavoastră. Spuse câteva cuvinte tigrului şi de atunci acesta n-a mai plecat de lângă mine. Am pornit înapoi şi sunt gata să va conduc la fratele dv.

   — Da, să mergem!

   Fara să se sinchisească de ceilalţi, porni împreuna cu Petre şi tigrul. Camarazii îl urmau la oarecare distanţa.

   După doua ceasuri prinţul ajunsa la peştera. Intra singur înlăuntru, în vreme ce Petre, căpitanul şi ceilalţi se duseră la copacul de care era legat tânărul indian.

   Când ajunseră, însă, avură o privelişte înfiorătoare: două cobre se încolăciseră în jurul trupului nenorocitului şi-l muşcaseră. Indianul era mort şi camarazii uciseră şerpii ca să-l poată îngropa.

   Înapoindu-se la peşteră, prinţul le ieşi înainte. Fratele său murise în braţele sale şi îşi recăpătase pentru câteva clipe minţile.

   Două zile mai rămaseră camarazii, împreună cu prinţul, în casa răposatului, apoi se despărţiră, deoarece prinţul vroia să ia cu sine acasă cadavrul fratelui său.

   Căpitanul porni mai departe cu tovarăşii săi, dar înainte de a ajunge la ţintă mai avu de întâmpinat câteva aventuri.

SFÂRŞIT

Volumul 124

ÎN BUENOS AIRES

   RĂSCOALA NEGRILOR.

   — „MONTE ROSA” - începu doctorul Bertram - era un vas rapid foarte modern, de cinci mii de tone. Avea viteza de douăzeci şi cinci noduri pe oră şi, după părerea căpitanului Herrera ne trebuiau vreo şase zile ca s-ajungem de la Swakopmund la Buenos Aires.

   Vaporul aparţinea unei mari societăţi italiene şi făcea serviciul abia de un an. Mijlocea mai cu seamă legătura între Africa şi America de Sud.

   Deoarece, însă nu călătoreau destui pasageri ca să acopere cheltuielile de întreţinere, „Monte Rosa" lua şi mărfuri, iar pe puntea de mijloc călători nevoiaşi, cu preturi reduse.

   În călătoria aceasta se aflau pe puntea de mijloc peste o sută de negri, angajaţi de o mare firmă sud-americană pentru construcţii de drumuri.

   Din pricina aceasta frumosul şi mândrul vapor se transformase într-o casă de nebuni, nu alta. Negrii făceau gălăgie zi şi noapte, cântau, se sfădeau, urlau când erau beţi Şi asta se întâmpla foarte des, deşi la îmbarcare fuseseră percheziţionaţi să n-aibă alcool la dânşii.

   Apoi se iveau pretutindeni pe vapor - de pildă sus, pe puntea călătorilor de clasa întâia - de unde erau alungaţi jos, cu ajutorul marinarilor şi stewarzilor. Căpitanul Herrera ni se plângea adesea că primejduiau şi sala maşinilor, îi bănuia că furaseră alcoolul din magazia cu merinde a vaporului.

   Pe noi toată chestia, de fapt, ne făcea să petrecem, gălăgia nu ne supăra deloc, în schimb puteam observa tipuri minunate. Negrii aparţineau tribului Ovambos şi aproape toţi aveau statura înaltă şi trupul vânjos, cum o au mai toţi din acel trib.

   A doua zi după ce părăsirăm Swakopmund, se-ntâmplă ceva caracteristic pentru sălbătăcia acestor negri Ovambos. Întâmplarea se petrecu aproape de noi pe puntea de sus.

   Un negru voinic se urcase acolo şi veni ia noi să

cerşească. În aceeaşi clipă se ivi un steward care-l împinse pe negru înapoi cu brutalitate.

   Înjurând de zor, căută să-l gonească jos de unde venise, dar individul, care părea să fie beat, îl înhăţă deodată pe italianul slăbuţ, îl ridică deasupra capului şi-l zvârli cu toată puterea peste parapet. Apoi, turbat de furie şi scrâşnind din dinţi, sări spre noi cu pumnii încleştaţi, mormăind cuvinte ameninţătoare în limba lui.

   Ne ridicarăm îndată, gata de luptă. Brâurile în care aveam revolverele şi cuţitele le lăsasem în cabină, din nenorocire, dar şi aşa individul ameţit de băutură nu era prea primejdios pentru noi.

   Se aruncă mai întâi asupra lui Marian, acesta însă îi dădu un pumn atât de puternic, încât negrul veni peste mine. Nul lăsai să şi revină, că-i dădui una în bărbie.

   Se prăbuşi jos grămadă, într-acestea vaporul fusese alarmat. Elicea începu să se-nvârtească îndărăt, o barcă de salvare fu echipată şi lăsată pe apă. Câţiva marinari veniră în goană pe covertă şi-l puseră în fiare pe negrul leşinat. Fu transportat repede jos şi în curând veni şi căpitanul, care se scuză faţă de noi..

   — Nu face nimic - râse Marian - asta a fost doar un incident fără importanţă pentru noi. Căutaţi mai bine să-l aduceţi pe bord pe steward, căci sunt mulţi rechini pe aici.

   Acum „Monte Rosa" stopase. Ne apropiaserăm de parapet şi-l văzurăm pe bietul steward la vreo trei sute de metri îndărătul nostru. Părea să fie un bun înotător, căci se apropia repede de vapor.

   Vasul dădea şi el înapoi şi în curând trebuia să fim lângă înotător. Poate că nici nu ar fi fost nevoie să se lase jos barca de salvare, prevăzută cu motor.

   Şi iată că barca avu un defect de motor, căci nu voia să intre în funcţiune. Marinarii trebuiră să se folosească de vâsle, dar în vremea asta vaporul le-o luase înainte.

   Merserăm la pupă, ca să vedem mai bine. Pongo venise şi el lângă noi, în costum alb de pânză, sub a cărui haină, însă, purta totdeauna brâul cu enormu-i cuţit de spintecat rechini.

   Stewardul mai era acum numai la cincizeci de metri depărtare şi căpitanul strigă ofiţerului de la comandă să oprească maşinile, înotătorul venea de-a dreptul spre pupă şi doi marinari de lângă noi îi şi aruncară o funie. Deodată, însă, se auziră ţipete de spaimă.

  Dinspre dreapta se vedea o coadă triunghiulară - temuta coadă a unui rechin. Dihania lacomă nu-şi zărise încă victima, probabil, căci înota încetişor, ca în joacă, prin undele albastre.

  Auzind strigătele, înotătorul se ridică pe jumătate din apă, zări coada neagră şi, scoţând un ţipăt de spaimă, îşi îndoi sforţările prin asta, însă, atrase atenţia rechinului, care mai era la vreo sută de metri. Şi imediat dihania spintecă valurile spre bietul steward.

  Acesta se mai afla numai la douăzeci metrii de vapor şi deşi frica îl făcuse să zboare prin apă, nu alta, era de aşteptat ca rechinul să-l ajungă înainte ca el să poată apuca funia.

  Enormul peşte mai era acum la treizeci de metri de înotător, când se auziră iarăşi ţipete lângă noi. Şi nouă ni se opri aproape respiraţia, văzând un trup uriaş făcând o adevărată săritură de peşte, de pe parapet în mare.

  Matahala se afundă în apă între steward şi rechin. Îşi calculase însă atât de bine săritura, încât după câteva clipe se ivi iarăşi la suprafaţă, cu jumătatea trupului afară. Şi abia acum îl recunoscurăm pe Pongo al nostru, care îşi scosese, haina albă, ţinea între dinţi cuţitul şi aştepta liniştit apropierea rechinului.

  În faţa acestei privelişti căpitanul şi marinarii scoaseră ţipete de spaimă, dar noi eram liniştiţi, căci ştiam că Pongo se pricepea la de-alde astea. Rechinul se apropiă de tot, se- ntoarse pe spate, ca să se poată folosi de botul sau aşezat sub cap şi-l adulmecă pe Pongo. Uriaşul se aruncă însă repede în lături, rechinul ţâşni pe lângă el, dar în aceiaşi clipă Pongo îşi înfipse cuţitul în pântecele alb al „banditului apelor", trase cu putere şi spintecă pântecele rechinului până la coadă.

  În clipa următoare camaradul nostru luase iar cuţitul între dinţi, se îndepărtă de rechinul care se lupta cu moartea şi înota spre steward. Din pricina spaimei prin care trecuse, italianul trebuie să fi leşinat, căci nu mai făcea nici o mişcare şi se afunda încet.

   Pongo se lăsă şi el în apă şi-l scoase pe nenorocit la suprafaţă. Atunci răsunară iarăşi ţipetele de spaimă ale marinarilor, căci acum dădeau buzna alţi trei rechini, care mirosiseră sângele tovarăşului lor ucis.

   Dar Pongo, târând după ei pe leşinat, gonea spre vapor, apucă cu mâna stângă funia ce atârna În apă şi imediat începură marinarii să tragă În sus.

   Ţinându-l pe steward cu mâna dreaptă, Pongo se încleştă de funie şi privi liniştit îndărăt, spre rechinii care dădeau năvală. Marinarii îşi îndoiră sforţările şi în curând Pongo plutea, cu sarcina sa, la câţiva metri deasupra apei. După câteva minute îl trecu peste parapet pe stewardul leşinat, care fu luat în primire de doi marinari. Apoi uriaşul negru se săltă pe punte şi se aşeză liniştit lângă noi, ca şi cum nimic nu s-ar fi întâmplat.

   Căpitanul Herrera se apropiă de ei şi-i întinse mâna.

   — Minunat! exclamă dânsul, cu sinceră însufleţire. O astfel de faptă n-am văzut încă în viaţa mea. Îţi mulţumesc din suflet pentru salvarea stewardului.

   Pongo făcu o mutră încurcată, apoi zise scurt:

   — Pongo făcut cu plăcere, nu primejdios. Pongo acum merge la soare..

   Plecă repede spre partea cealaltă a punţii, unde se întinse pe scânduri, ca să şi usuce pantalonii şi încălţămintea.

   — Aşa e Pongo al nostru! râse Marian. Laudele îi sunt neplăcute. Faptul principal e că stewardul a fost salvat. Mai mult decât orice mă bucură că nu mai e nevoie să-l pui sub acuzările crimă pe negrul acela beat. De sigur că n-a avut intenţia aceasta.

   — E drept, asta mă scuteşte de multe neplăceri. Fireşte că negrul trebuie pedepsit pentru obrăznicia lui; voi da ordin să rămână în fiare până la Buenos Aires, unde îl voi preda autorităţilor. Pe Pongo al dv. însă, aş vrea să-i răsplătesc în chip deosebit. Ce anume i-ar face plăcere?

   — Asta nu v-aş putea spune - zise Marian - căci Pongo e atât de modest, încât nu cred să aibă vreo dorinţă anumită.

   — Păcat, păcat, aş fi vrut mult să-i fac o bucurie! zise Herrera. Dar ce se-ntâmplă colo jos? Ei!

   O larmă înăbuşită venea dinspre puntea de mijloc. Din când în când se auzeau ţipete, întrecute de altele mai puternice.

   — Negrii! exclamă Marian. Protestează, probabil, împotriva arestării consângeanului lor.

   — Păi atunci trebuie să-i cuminţim repede - mormăi căpitanul, necăjit - din fericire, marinarii mei sunt pregătiţi pentru asemenea cazuri. Mă iertaţi, domnilor!

   Se înclină politicos şi se-ndepărtă.

   — Numai de nu s-ar înşela! zise Marian îngândurat. O hoardă de negri furioşi şi beţi nu poate fi liniştită atât de lesne. Ăştia devin repede fiare primejdioase.

   — Dar şi marinarii lui or fi bine înarmaţi - zisei eu - uite că şi alarmează echipajul.

   Se auziră fluierături ascuţite, bocănit de paşi, zăngănit de arme şi comenzi rostite cu glas tare.

   Negrii de jos părură că s-au liniştit câteva clipe, apoi însă, larma se făcu şi mai turbată.

   — Mariane, repede! strigai, aruncând, întâmplător, o privire peste parapet. Negrii urcă sus.

   Era o privelişte ameninţătoare aceea oferită de trupurile negre, care se căţărau pretutindeni, cu o sprinteneală extraordinară. Şi, spre spaima mea, văzut că aproape toţi aveau cuţite sclipitoare între dinţii lor albi.

   Păreau înnebuniţi de furie. Situaţia devenea foarte primejdioasă. Repede alergarăm de partea cealaltă a punţii, unde Pongo se prăjea la soare Fireşte că uriaşul Negru observase pericolul ce se apropia şi-şi dăduse seamă cum stau lucrurile.

   Sărise în picioare, se aplecă peste balustradă şi strigă câteva cuvinte Ovamboşilor ce se căţărau. Dar drept răspuns primi un hohot batjocoritor de râs şi alte strigăte aţâţătoare.

   — Foarte rău va fi, Massers! exclamă uriaşul. Negri nebuni, au învins albi şi vor fi curând aici. Massers pleacă repede!

   Alergarăm spre cabinele noastre, dar Pongo strigă iarăşi:

   — Nu în cabine, Massers, Negri prinde pe noi acolo. Massers trebuie pleacă de pe vapor.

   Spunând aceasta arătă cu mâna spre una din bărcile de salvare, în aceeaşi clipă câţiva marinari urcară în grabă scăriţa spre punte, luptându-se înverşunat cu nişte Ovamboşi uriaşi, care se înarmaseră cu picioare de scaun luate din saloane.

   Pongo sări îndată înainte, îi împinse în lături pe marinari, înhăţă pe cel dintâi negru ce-i veni la îndemână şi-l zvârli cu toată puterea în jos pe scara. Individul îi trase cu dânsul pe camarazii săi şi urletele care se ridicară erau o dovadă ca nu scăpaseră teferi.

   Dar cu asta nu se sfârşise atacul negrilor pe covertă, la capătul căreia se aflau cabinele de clasa întâia. Pe scara cealaltă venea căpitanul cu un ofiţer şi doi marinari şi dânşii în luptă înverşunată cu Ovamboşii ce dădeau năvală. Şi înainte ca Pongo să le poată sări în ajutor, cei doi marinari şi ofiţerul fură doborâţi, în vreme ce doi negri uriaşi îl înhăţară pe căpitan, târându-l înapoi în jos pe scară.

   Parcă s-ar fi dezlănţuit iadul pe bord. Pretutindeni se auzeau răcnetele negrilor, din când în când răsuna o împuşcătură, urmată de un ţipăt de moarte.

   După cum spuneam, se aflau puţini călători pe vapor şi mai toţi stăteau în salonul de fumat Ei trebuie să fi căzut victime negrilor furioşi, căci din salon pătrundeau răcnetele fioroase ale sălbatecilor.

   Printre călătorii de clasa întâia se afla şi o tânără doamnă din Buenos Aires, cu fetiţa ei. Senora Mercedes Huerta şi copila nu trebuiau să cadă în mâinile acestor sălbateci.

   — Robert, înţelege-te cu marinarii şi lăsaţi pe apă o barcă de salvare! îmi spuse Marian, repede. În vremea asta eu voi scoate din cabină bagajele noastre şi-i voi da de veste senorei Huerta.

   — Mai e o barcă jos - răspunsei - nu trebuie decât s-o lăsăm s-alunece pe funii.

   — Bine - zise Marian, din fugă - spune-le tu marinarilor ca să vâslească pe lângă pupa vasului. Dar repede, căci negrii devin din ce în ce mai sălbateci.

   Privind repede în jos, mă încredinţai că barca de salvare se afla lipită de pupă. Era echipata cu numai cu patru marinari, cărora camaradul lor de lângă mine le strigă să vâslească pe sub parapet.

  Abia fu barca acolo, că şi aruncarăm în jos trei funii; la cererea mea, coborâră repede trei marinari, care se salvaseră pe puntea de sus.

  Îndată după asta veni şi senora Huerta, cu fetiţa ei. Îi împărtăşii în grabă care era situaţia şi-l spusei că era neapărată nevoie să părăsească vaporul.

  Din fericire tânăra şi frumoasa femeie se arată foarte curajoasă; ea spuse că-şi va da drumul în barcă pe o frânghie, iar pe fetiţa o încredinţă fără teamă lui Pongo.

  Aşa se şi întâmplă.

  În cele din urmă veni şi Marian cu bagajele. Primul meu gând fu să-mi încing brâul cu revolverele şi cuţitul, ceea ce- mi dădu imediat un simţimânt de siguranţă. Raniţele şi puştile le zvârlirăm jos, în barcă, unde Pongo le prinse.

  Apoi coborârăm şi noi, pe două funii alăturate. Când ajunserăm prin dreptul punţii de mijloc, tocmai ieşeau dintr- o cabină trei negri, clătinându-se. Zărindu-ne, se năpustiră spre noi, răcnind. Nu mal încăpea cruţare.

  Cu mâna stângă şi picioarele ne ţineam de funie, cu dreapta smulserăm revolverul din brâu şi traserăm asupra ticăloşilor.

  Primii doi se prăbuşiră îndată grămadă, scoţând răcnete fioroase. Nu-i rănisem însă mortal, ci numai în picior.

  Al treilea Ovambo făcu stânga-mprejur şi alergă înapoi, urlând. Ca să nu-şi alarmeze camarazii, traserăm repede într-însul şi-l culcarăm la pământ.

  Ajunserăm în barcă şi marinarii începură să vâslească. După un ceas ne aflam atât de departe, încât „Monte Rosa" se putea vedea numai cu ajutorul ocheanului.

  Marinarii recunoscură, fără s-o spună, pe Marian ca şef. Ţinurăm un mic sfat de război şi luarăm hotărârea ca îndată ce s-o întuneca, să vâslim înapoi la vapor şi să ne urcăm pe punte pe la pupă. Vom vedea atunci dacă mai erau în viaţă oameni din echipaj, cu ajutorul cărora să-i putem birui pe Negri.

  Marinarii noştri erau de părere ca, măcar fochiştii se aflau în siguranţă, căci fără îndoială că încuiaseră pe dinafară uşa de fier. Şi alţii or fi izbutit să se adăpostească la cârmă sau în cabina de telegrafie fără fir.

   Deoarece mai aveam trei ceasuri până să se înnopteze, situaţia noastră nu era prea rea deocamdată.

CUCERIREA VAPORULUI.

   CÂND SOARELE SE LASĂ LA ASFINŢIT, marinarii începură să vâslească încet spre vapor. Nu ştiam dacă Negrii, stăpâni acum pe „Monte Roşa", se vor fi priceput să aprindă lumina. Şi aşa trebuirăm să luăm acum direcţia de-a dreptul spre el, ca să nu-l scăpăm în întuneric.

   Marian nu-şi lua ocheanul de la ochi.

   După o jumătate de ceas porunci să se înceteze cu vâslitul, căci ne apropiasem atât de mult încât puteam vedea vasul, ca un punct, cu ochiul liber.

   Mai mult nu ne puteam apropia, atâta vreme cât era lumină, deoarece ne-ar fi putut vedea şi Negrii, întâmplător.

   —  Nu văd pe nimeni - zise Marian, după ce privi încordat spre vapor, mai mult timp - cu siguranţă că se vor fi îmbătat ca porcii - şi în cazul acesta treaba ar fi uşoară pentru noi. Nădăjduiesc că domnul căpitan şi ofiţerii, precum şi echipajul, vor fi izbutit să se salveze. A, uite că a apus soarele! Înainte, repede!

   Marinarii îşi încordară puterile şi vâsliră.

   După vreun ceas, văzurăm deodată sclipind lumini diferite. Pe de o parte asta era foarte bine pentru noi, căci acum ştiam care e direcţia - dar pe de altă parte era un semn că unii Negri erau trezi, ceea ce, fireşte, îngreuia planul nostru.

   Când însă, după altă jumătate de ceas, furăm aproape de tot de „Monte Roşa", unul din marinarii noştri zise:

   — Domnilor, luminile vin de la sala maşinilor. Acolo nu puteau pătrunde negrii, în nici un caz. Trebuie să dăm de veste maşiniştilor de sosirea noastră.

   Curând ne aflarăm lângă vapor. Ferestruicile luminate ale sălii maşinilor se aflau la vreo patru metri deasupra noastră. N-aveam voie să strigăm, de aceea un marinar se urcă pe umerii lui Pongo, ţinându-se cu mâinile de peretele vasului; apoi uriaşul se urcă, la rându-i, pe o bancă a bărcii şi acum marinarul putea privii înlăuntrul sălii maşinilor.

   Dar imediat scoase un ţipăt de groază şi ne dădu de

veste:

  — Negrii au pătruns la maşini. S-a încins o luptă grozavă acolo.

  — Jos! strigă Marian. Trebuie să urc eu însumi, Robert, ajută-ne şi tu; vom interveni în luptă din afară. Repede, negrii par să fie stăpâni pe situaţie.

  Auzirăm nelămurit zgomotul luptei, dar răcnetele negrilor deveneau tot mai puternice şi triumfătoare. Vorbii cu cel mai înalt dintre marinari, care se învoi îndată să mă ia pe umerii săi.

  Barca fu adusă astfel dea lungul vaporului, încât la prora şi la pupa ei se aflau câte o ferestruică a sălii maşinilor. Marian cu Pongo merseră în faţă, iar marinarul care urma să mă ridice pe umeri, se căţără pe platforma de la pupă.

  La cererea mea se lipi cu spatele de peretele vasului, apoi pusei picioarele în palmele sale şi mă ridicai. Fireşte că ceilalţi marinari ţineau barca, aşa că avui un sprijin destul de bun.

  Prin ferestruică văzui o privelişte sălbatecă. Vreo douăzeci de negrii pătrunseseră în sala maşinilor, aproape toţi beţi, după cum îmi dădui seamă imediat. Se năpustiră asupra a vreo zece marinari şi trei ofiţeri, care se apărau cu ciocane grele şi chei franceze.

  Negrii însă, care se prevăzuseră cu aceleaşi arme, erau superiori, datorită puterii şi sălbătăciei lor. Pe podeaua de fier zăceau câţiva Ovamboşi, dar şi mai mulţi europeni.

  Albii se apărau cu îndârjire, dar mai cutând sau mai târziu trebuiau să fie biruiţi.

  Deodată auzii zăngănind fereastra prin care privea Marian. Scosei imediat revolverul, spărsei geamul în faţa căruia mă aflam şi, pe când trăgeam într-un Ovambo care se lupta cu un ofiţer, auzii şi arma lui Marian detunând.

  Repetarăm împuşcăturile şi văzurăm cu bucurie pe Negri fugind înspăimântaţi. Traserăm iarăşi, mai mult în picioarele Ovamboşilor şi când şase din ei zăceau la pământ, ceilalţi făcură stânga-mprejur şi dădură buzna pe scăriţa ce ducea sus.

  Dar câţiva se mai rostogoliră în jos, nimeriţi de gloanţele noastre, căci ne spuserăm, pe drept cuvânt, că trebuia să răpunem cât mai mulţi negri, înainte de a se da lupta hotărâtoare.

  Pentru că lucrurile nu se puteau sfârşi fără o luptă, deoarece acum fuseseră alarmaţi ceilalţi negri împrăştiaţi pe vapor. Când ultimul negru dispăru, văzurăm că zece Ovamboşi rămăseseră pe câmpul de luptă, doborâţi de gloanţele noastre. Într-acestea europenii ieşiseră afară din ascunzătorile lor dintre maşini şi ofiţerii, recunoscându-ne, ne salutară cu bucurie.

  Ferestruicile fură deschise şi furăm traşi înăuntru. Marian ceru să se lase afară funii, pe care se căţărară în sala maşinilor patru marinari şi Pongo. Ceilalţi trei marinari rămâneau în barcă cu doamna Huerta şi fiica ei, deoarece erau mai sigure acolo.

  Se scurseră câteva minute, în care timp negrii avuseseră răgazul să răscoale tot vaporul. Trebuiau să aibă un şef foarte energic, care, cu toată starea de beţie în care se aflau, izbutise să-i îndemne la o împotrivire dârză. Auzirăm un glas energic de comandă, alergături repezi în diferite puncte ale vaporului, apoi paşi grei coborau treptele de fier ce duceau la sala maşinilor.

  Din nenorocire, numai eu şi Marian aveam arme de loc, în vreme ce ofiţerii şi marinarii erau înarmaţi doar cu unelte grele. Marian îmi făcu îndată un semn şi alergai la scara de tribord, împreună cu doi ofiţeri şi şapte marinari.

  Abia fui acolo, că uşiţa de fier, zăvorită pe dinăuntru, se cutremură sub lovituri puternice. Negrii trebuie să fi găsit ciocane grele, cu care izbeau acum în uşă.

  După vreo douăzeci de minute aceasta fu spartă şi doi Ovamboşi uriaşi dădură buzna înăuntru ţinând în mâini ciocane de fierărie, pe care le luaseră din atelier.

  Cu două gloanţe îi culcai la pământ, apoi îndreptai arma spre uşă, dar, spre mirarea mea, nu mai intră nici un Negru.

  — Atenţiune, Robert! îmi strigă Marian. Diavolii negri plănuiesc cu siguranţă ceva. Ah, asta e primejdios.

  Mă trecură fiori de spaimă când văzu! de ce era vorba. Negrii găsiseră butoaiele cu benzină, care conţineau combustibil pentru motoarele bărcilor de salvare. După ce scoaseră şurubul de la unul din ele, îi dădură drumul pe scăriţa ce ducea în sala de maşini. Primejdiosul lichid se revărsă pretutindeni.

   Dacă ticăloşii zvârleau acum torţe în jos, ne aştepta grozava moarte în flăcări.

   Dar iată că primul ofiţer deveni salvatorul nostru. La ordinul său patru marinari săriră pe un cazan ce stătea sub presiune, înşurubară acolo ţevi flexibile, alergară cu capetele acestora spre scări şi alţi doi marinari deschiseră robinetele cazanului.

   Imediat ţâşniră aburi fierbinţi care umplură toată scara. Era cu neputinţă acum ca Negrii s-arunce vreo torţă în jos, căci aceasta s-ar fi stins îndată. Şi din ţipetele de durere care se auziră după câteva clipe, ne dădurăm seama că vreo câţiva Ovamboşi înaintaseră prea mult şi aburul fierbinte îi opărise.

   Cum să ieşim acum din sala maşinilor? După o scurtă chibzuială, Marian propuse să coborâm iar în barca de salvare, prin ferestruici, pentru ca de acolo s-ajungem în altă parte a vasului.

   Atunci îmi veni o idee.

   — Mariane - strigai - poate ca negrii nici n-au observat funiile pe care le-am aruncat de la pupa punţii de sus. Dacă ne-am putea căţăra acolo ar fi în folosul nostru, căci venim atunci de sus.

   — Bravo! exclamă prietenul meu. E într-adevăr o idee cât se poate de bună. Domnule locotenent - se adresă el primului ofiţer - cei patru oameni cu ţevile de aburi trebuie să rămână la posturile lor până va fi trecut orice primejdie din partea negrilor. Spune-le marinarilor din barca de salvare că trebuie să-ncercăm să ajungem cât mai repede pe puntea de sus.

   Locotenentul se aplecă pe ferestruică şi îşi chemă în şoaptă oamenii. Curând barca fu iarăşi lângă ferestruici, astfel că ne puturăm lăsa uşor în ea, pe nişte funii.

   Barca putea lua douăzeci de persoane cu bagaj. Împreună cu doamna Huerta şi fiica ei eram acum douăzeci şi una de persoane, deoarece patru marinari trebuiră să rămână în sala maşinilor la ţevile cu aburi.

   Merserăm încetişor cu barca de-a lungul peretelui vasului până la pupă, unde, spre marea noastră bucurie, găsirăm, atârnând încă cele trei funii. Marian, Pongo şi eu ne căţărarăm cel dintâi, urmaţi de cei trei ofiţeri şi de zece marinari. Trei oameni rămaseră în barca cu doamna Huerta şi fetiţa ei.

   Trecând pe lângă cele două scări care duceau în jos de pe covertă, auzirăm larma sălbatecă a negrilor. Glasul puternic, poruncitor, întrecea gălăgia şi Pongo. Care mergea înaintea noastră, zise deodată:

   — Negrul poruncit omoară prizonieri. Repede vine, Massers!

   Marian comunică asta primului ofiţer, care conducea echipa pe partea de la tribord şi acum ne lăsarăm repede pe scări în jos.

   Ajunserăm în marea şi luxoasa sală de mâncare. La lumina celor câtorva lămpi aprinse, văzurăm opera distrugătoare a negrilor.

   Aproape toate mobilele erau distruse şi de la toate scaunele lipseau picioarele, cu care se înarmaseră bandiţii negri.

   — Domnule locotenent, trebuie neapărat să avem mai multe arme de foc! zise Marian în faţa acestei privelişti. Cu uneltele pe care le au ei ca arme, suntem în inferioritate. N- aveţi cameră de arme pe bord?

   — Ba da, domnule Farrow, alături de cabina căpitanului se află camera pentru materiale de preţ, unde sunt şi arme. Trebuie să străbatem sala de mâncare, salonul de fumat de alături, apoi să urcăm scara pe puntea din faţă. Acolo se găseşte şi cabina de T.F.F. precum şi cârma. Poate sunt acolo oameni care s-au închis şi ne-ar putea sluji de întăriri.

   — Bine ar fi - răspunse Marian - în primul rând, trebuie să-ncercăm să-i eliberăm pe prizonieri. Ah, se pare că au şi început ăia de jos. Domnule locotenent, înarmează-i repede pe oamenii aceştia şi vezi să mai capeţi întăriri. Eu cu prietenii mei Robert şi Pongo voi coborî jos.

   De pe puntea de mijloc se auzeau lămurit strigătele de triumf ale conducătorului negrilor, întrerupte adesea de înjurăturile căpitanului Herrera la adresa Ovamboşilor.

   Era timpul să intervenim. Ieşirăm repede pe o uşă laterală, din sala de mâncare pe gangul îngust dintre ea şi parapet. Ştiam că la capăt se afla o scară spre puntea mijlocie.

  Repede ne avântarăm într-acolo. Pongo ne întrecu şi ajunse cel dintâi la scara. În clipa aceasta se ivi un Ovambo, care avea probabil însărcinarea să controleze puntea superioară.

  Înainte ca negru să poată da alarma, Pongo îl şi înhăţase şi zgâlţâindu-l cum ştia el, îl lăsă întins pe gang. Apoi coborârăm încet scara.

  Pe puntea de mijloc situaţia era proastă. Strânşi unul într- altul stăteau negrii la câţiva paşi de parapet, de care se sprijineau căpitanul Herrera şi cinci marinari. Toţi şase erau răniţi, sânge închegat le acoperea hainele şi feţele, dar cu toate acestea se ţineau drepţi şi neînfricaţi.

  Între europeni şi negri stătea un Ovambo uriaş, care-i reţinea pe furioşii săi consângeni - prin gesturi poruncitoare - să se arunce asupra prizonierilor.

  Acum se-ntoarse spre căpitanul Herrera, în mâna dreaptă cu un cuţit enorm şi strigă:

  — Albule, trebuie să mori! Marian ridică revolverul, dar în aceeaşi clipă unul din negri ne zări şi scoase un strigăt de prevenire.

  Glonţul porni din arma prietenului meu, dar nu mai nimeri braţul uriaşului Ovambo. Ci zdrobi numai lama cuţitului. Auzind strigătul consângeanului său, negrul făcuse o mişcare şi astfel scăpase de glonţ.

  În clipa următoare se stârni un adevărat iad. În vreme ce negrii din faţa noastră încercau să fugă, cei din spate înaintară. Din fericire nu aveau arme de foc, ci numai picioare de scaune şi alte unelte asemănătoare..

  În primul rând trebuiau ocrotiţi prizonierii. Cu trei gloanţe, care culcară la pământ tot atâţia negri, Marian făcu loc la parapet, sări apoi repede spre deschizătura din punte şi când Negrii, speriaţi de aceasta îndrăzneala, se dădură puţin înapoi, doborâi şi eu trei oameni şi sării alături de Marian, care, cu amândouă revolverele ridicate, îi ţinea în respect pe Negri.

  Pongo, însă, scoţând grozavul sau răcnet de luptă, se năpusti asupra Ovamboşilor, smulse celui dintâi pe care-i doborî piciorul de scaun, apoi începu să lovească în dreapta şi-n stânga, ca un turbat.

   Ovamboşii or fi crezut că se ivise vreun demon fioros, căci scoţând ţipete de groază se îmbulziră spre gangul care ducea în sălile de dormit. Numai câţiva mai curajoşi încercă să se apropie de prizonieri, dar noi nu-i scăpărării din ochi şi le trimiserăm cate un glonţ în picior.

   Situaţia noastră deveni, însă, foarte îngrijorătoare, când şeful răsculaţilor îi îndemnă pe oamenii săi la împotrivire. Cam şovăind, cei din faţă ascultară îndemnul şi porniră împotriva noastră şi a lui Pongo; luând pildă de la ei se- ntoarseră şi ceilalţi unul câte unul.

   Pongo, însă, scoase iar răcnetul său de luptă şi, îndoindu- şi sforţările, îi făcu pe Ovamboşi să dea înapoi. Apoi însă, vocea energică a conducătorului negrilor - pe care nu-l puteam vedea, deoarece se ţinea la adăpost - îi îndemnă să contraatace tot mai îndârjit.

   Stăteam foarte prost, căci în revolvere mai aveam cel mult patru gloanţe şi nici Marian nu putea avea mai mult.

   O năvală turbată din partea duşmanului ne sili să slobozim cele din urmă gloanţe. Prin asta ne mai uşurarăm situaţia, căci uciderea celor opt Ovamboşi pe care îi doborârăm făcu o impresie puternică asupra celorlalţi.

   Dar acum eram cu desăvârşire dezarmaţi şi numai cu cuţitele ne mai puteam apăra. Şi conducătorul turmei de sălbateci părea să-şi dea seama de situaţia noastră critică, deoarece răcni câteva porunci, ceea ce îi făcu pe negri să înainteze iarăşi.

   Eram încredinţat că acum venea lupta hotărâtoare, în urma căreia vom cădea răpuşi.

   Dar când făpturile negre nu mai erau decât la vreo jumătate de metru de noi, se auzi dinspre scară un glas energic, poruncitor şi în clipa următoare detună o salvă în grămada Negrilor.

   Cei trei ofiţeri veniseră la timp împreună cu optsprezece marinari, ca să ne salveze în ultima clipă. Şi acum Ovamboşii, însălbăticiţi de-a binelea, dădură buzna spre gangul îngust, ca să se ascundă în dormitorul lor.

   În vreme ce eliberarăm pe căpitan şi marinari, ofiţerii cu oamenii lor îi urmăreau pe Ovamboşii fugari. Dar se părea că aceştia se adunaseră în săli ca să se împotrivească iarăşi, căci din nou răsunară împuşcături şi ţipete de durere şi furie.

   — Câţi oameni aveţi în echipaj? întrebă Marian pe căpitan.

   — Optzeci, împreună cu personalul tehnic şi stewarzi.

   — Atunci or mai fi închişi pe undeva şi trebuie să-i eliberăm îndată - zise Marian - altminteri nu vom izbuti să-i învingem pe negri.

   — Jos în cabinele echipajului mei sunt mulţi închişi - zise un marinar - pe mine negrii m-au prins lângă uşă, tocmai când vream să intru înăuntru.

   — Adu-l repede pe oameni încoace! porunci Herrera. Voi ceilalţi de aici - se adresă restului marinarilor liberaţi - aduceţi în grabă arme îndestulătoare de sus. Dar repede!

   În vreme ce marinarii se făcură nevăzuţi, noi intrarăm în gangul îngust de unde se auzea larma. Ofiţerii şi marinarii nu izbutiseră încă să pătrundă în dormitoare, căci Ovamboşii îşi apărau cu îndârjire ultimul lor refugiu. Stând lângă uşi nu ofereau nici o ţintă armelor de foc, dar cine voia să pătrundă era îndată culcat la pământ cu lovituri puternice.

   Erau patru dormitoare. În fiecare se refugiaseră câte douăzeci de Ovamboşi, restul întregii cete. Ceilalţi, doborâţi în mare parte de Pongo, zăceau pe diferite punţi.

   Părea aproape cu neputinţă să putem pătrunde în săli. Dar Pongo găsi şi de data aceasta mijlocul.

   — Massers trage acum în uşorii de la uşă! ne zise el. Fiecare Masser patru gloanţe. Apoi Pongo sare înăuntru repede, Massers vine după el.

   — Planul e cât se poate de bun, Pongo, dar prea primejdios pentru tine, răspunse Marian.

   Dar uriaşul zise calm:

   — Dacă Massers nu vrea trage, atunci Pongo merge singur înăuntru.

   Ştiam că se va ţine de cuvânt, de aceea Marian încuviinţă:

  — Bine, Pongo, aşa vom face, dar în primul rând trebuie să ne împărţim cu rost. Domnule căpitan, pune d-ta câte trei oameni de pază la celelalte trei dormitoare. Noi ceilalţi vom pătrunde după Pongo în sala asta de aici.

  De la ivirea noastră lupta zadarnică încetase. Ofiţerii şi marinarii stăteau în aşteptare, cu armele pregătite. Asta li s- o fi părut curios Ovamboşilor, caci în uşile celor patru săli se iviră patru capete negre - care se retraseră apoi repede.

  În vreme ce Herrera îşi împărţea oamenii, noi ne încărcarăm din nou revolverele şi ne aşezarăm îndărătul lui Pongo, care luase în mâna atingă cuţitul de rechini, iar în dreapta ţinea un picior greu de scaun, smuls de la un Ovambo.

EROISMUL LUI PONGO

   CĂPITANUL HERRERA, ofiţerii şi marinarii se aşezară îndărătul nostru, în aşa fel încât doi oameni alăturaţi să poată pătrunde prin uşa sălii.

   După o scurtă privire asupra lui Pongo, care dădu din cap numai, ridicarăm revolverele şi traserăm câte patru gloanţe. Ţintisem asupra uşii în aşa chip, încât aşchiile smulse să zboare înăuntru. Prin asta de sigur că Ovamboşii adăpostiţi acolo erau îndemnaţi să se retragă puţin.

   După ce fură trase cele opt gloanţe, Pongo sări repede înainte. Trecând prin uşă, zvârli braţul cu cuţitul spre stânga, în vreme ce în dreapta lovi cu piciorul greu de scaun. Şi două ţipete dovediră că nimerise bine în duşmanii ce stăteau gata de atac.

   Fără să stăm pe gânduri sărirăm îndată după dânsul, ne oprirăm abia în mijlocul sălii şi ne întoarserăm repede, cu pistoalele ridicate. Tocmai dădeau buzna pe uşă căpitanul Herrera şi un ofiţer, când doi Ovamboşi se năpustiră asupra lor cu ciomegele. Traserăm şi ticăloşii căzură grămadă.

   Restul îşi pierdură curajul, căci pătrunseră înăuntru ceilalţi doi ofiţeri, urmaţi de marinari.

   Văzând atâtea arme îndreptate asupra lor, cei mai mulţi negri ridicară braţele.

   Nu mai lipsi mult să-i învingem cu totul pe Ovamboşi. Marinarii aveau destule sfori groase în buzunare ca să-i lege pe toţi şi după ce se făcu şi treaba asta, doi oameni fură lăsaţi de pază, iar noi părăsirăm sala ca să ne ocupăm de negrii din celelalte.

   Când furăm la uşa următoare, sosiră patruzeci de marinari şi stewarzi bine înarmaţi. Îi împărţirăm imediat pe tot gangul, apoi ciuruirăm cu gloanţe uşa sălii a doua, Pongo sări iarăşi înăuntru şi ceea ce făcusem dincolo se repetă şi aici. După zece minute toţi Ovamboşii erau legaţi fedeleş.

   A treia şi a patra sală avură aceeaşi soartă. În rândurile noastre nici un rănit.

   În schimb, de partea Ovamboşilor erau zece răniţi. Când îi numărarăm, lipseau vreo treizeci de oameni.

   Zadarnic îl căutarăm, însă, pe şeful lor. Probabil că se refugiase în una din săli.

   La cererea lui Marian, Pongo îi întrebă pe negrii legaţi unde se află căpetenia lor. Unul singur, tremurând de frică, arătă spre o fereastră deschisă.

   — Căpetenie fugit acolo, cu el doi oameni - tălmăci Pongo.

   O bănuială cumplită mă străbătu. Cu siguranţă că cei trei Negri nu se aruncaseră în mare, căci şeful nu era dintr-aceia care să se dea bătut atât de uşor. Dar... era barca de salvare, în care se afla doamna Huerta cu fetiţa ei şi cei trei marinari!

   O funie atârnând în jos pe fereastră îmi întări bănuiala. Şi când mă întorsei spre Marian ca să-i împărtăşesc presupunerea, el dădu din cap şi zise doar:

   — Doamna Huerta.

   În aceiaşi clipă auzirăm de afară ţipete slabe de ajutor. Marian scoase îndată capul pe ferestruică şi întrebă ce-i acolo. Răspunsul ce-l primi dovedi că temerile noastre erau întemeiate. Unul din marinarii aruncaţi peste bord de cei trei Negri, ieşise la suprafaţă, înotase spre vapor şi, spre norocul lui, se putuse prinde de funia care atârna în jos.

   Pongo ieşi îndată pe ferestruică şi îşi dădu drumul pe funie. După scurt timp se căţără înapoi, ţinând pe umerii puternici pe marinarul scos din apă, pe care-l duserăm repede în sală.

   La întrebările căpitanului răspunse că fuseseră strigaţi în limba engleză, de la ferestruica aceasta şi crezură că este Marian, astfel că se apropiaseră cu barca. Apoi să lăsase în jos pe frânghie o făptură uriaşă, negricioasă şi presupuseră că e Pongo al nostru.

   Dar abia ajuns în barcă, individul se năpustise cu furie asupra lor, lovind cu un obiect tare. Un camarad căzuse îndată peste bord şi în vreme ce el cu celălalt încercau să se apere împotriva loviturilor, mai veniră doi negri în barcă.

   Unul din ei se năpustise asupra doamnei Huerta, celălalt intervenise în luptă. După ce-i dădu o lovitură puternică în cap, lăsându-l în nesimţire, îl zvârli în apă unde se trezise mai târziu.

   Ne privirăm în tăcere. Salvarea nenorocitei femei părea aproape cu neputinţă. De sigur că negrii se şi îndepărtaseră de vapor, cu barca şi pe întuneric nu i-am fi putut găsi, iar până se lumina de ziuă aveau tot timpul să ucidă pe mamă şi pe copil.

   În cele din urmă Marian se adresă marinarului:

   — Nu cred să fi fost multă vreme în nesimţire - şi probabil că după ce te-ai trezit, ai înotat de data spre vapor?

   — Da - răspunse marinarul - am mai auzit două împuşcături, apoi m-am putut prinde de funie. Am aşteptat numai câteva clipe deoarece nu ştiam dacă negrii mai erau stăpân pe situaţie - pe urmă, însă, n-am mai stat la gânduri şi am strigat.

   — Repede pe punte! zise Marian.

   Apoi adăugă către căpitan:

   — De sigur ca aveţi un reflector puternic - nu? Trebuie şi luminăm marea cu ajutorul lui. Ovamboşul ăla nu poată să fi ajuns atât de departe încât să nu-l prindem în raza reflectorul ui. Fireşte că noi doi, Robert, va trebui să stăm cu puştile pregătite, ca să tragem în negri, dacă o vor ameninţa pe doamna Huerta. Domnule căpitan, ai puşti bune pe bord?

   — Da, domnule Farrow - răspunse Herrera, în vreme ce am şi pornisem pe gangul ce ducea la puntea de mijloc - am nişte puşti foarte moderne de calibru mic.

   — Foarte bine! zise Marian. Adu-le repede şi tot atât de repede vezi de reflector. Fiecare clipă este preţioasă.

   — Unde e Pongo? întrebai, pe când urcam scara pe punţile sus.

   — Nu l-am văzut - răspunse Marian - las-că vine el. Acum trebuie s-o apărăm pe tânăra femeie.

   Ne aflam pe puntea superioară. Câţiva marinari alergară la puternicul reflector şi-l scoaseră învelitoarea. În vremea asta, căpitanul se dusese în cabina să şi se-ntoarse cu doua puşti, pe care le luaserăm în primire.

   Apoi ne postarăm lângă reflector, pe care marinarii la ordinul lui Marian, îl îndreptară spre mare.

  Duserăm puştile la ochi. Dacă descopeream barca, nu trebuia să pierdem nici o clipă.

  La comanda prietenului meu reflectorul fu aprins. Fâşia lată de lumină dănţui pe valuri, alunecând repede de la proră la pupă, dar barca nu se văzu.

  Deodată, însă, tresărirăm speriaţi, căci numai la vreo patruzeci de metri de vapor răcni un glas aspru în englezeşte:

  — Massers stinge lumina, altfel Kiumba omoară pe Missa.

  Vicleanul şef al Ovamboşilor se ţinuse liniştit în

apropierea vaporului, pentru că avea cunoştinţă, desigur, de reflectoarele vapoarelor moderne şi se aştepta să fie descoperit cu ajutorul lor.

  Nu ne închipuisem că va rămâne atât de aproape şi planul şiretului Ovambo izbuti. Lumina reflectorului trecu dincolo de barcă şi aceasta rămase în întuneric.

  — Stingeţi reflectorul! strigă imediat Marian, caci era de temut ca ticălosul să-şi pună în aplicare ameninţarea.

  Lumina se stinse.

  — Ce ne facem acum, domnule Farrow? întrebă Herrera, deznădăjduit. Îl avem pe ticălos aproape şi nu-i putem face nimic.

  — Îndreptaţi reflectorul asupra punctului de unde a răsunat glasul Negrului! zise Marian către marinari, cu o linişte ciudată. Robert, puşca la ochi! La comanda mea aprindeţi lumina şi barca să fie imediat căutată. Robert, trebuie să tragem imediat acum.

  Se scurseră câteva secunde.

  — Eşti gata? întrebă Marian deodată, foarte încet şoptii „da" şi pusei arătătorul pe trăgaci.

  Dar înainte ca prietenul meu să dea comanda pentru punerea în funcţiune a reflectorului, se auzi iarăşi un glas dinspre mare. De date asta era însă acela al lui Pongo, care răcni cât putu:

  — Repede lumină, Massers, Pongo are căpetenie!

  Imediat auzirăm plescăitul apei la căderea unui corp

greu. Marian răcni: „lumină!", dar în aceeaşi clipă se şi aprinse reflectorul.

   Avurăm noroc. Fâşia albă şi lată de lumină învălui barca fugarilor, care se legăna îngrijorător. Doamna Huerta zăcea nemişcată la pupă, alături de fetiţa ei, care se încleştase de ea. La proră, însă, stăteau doi Ovamboşi cu lopeţile în mână, privind neclintiţi spre proră.

   Lângă barcă, în apă, se dădea o luptă grozavă. Două trupuri uriaşe, în haine albe, se rostogoleau nebuneşte: braţe, picioare, capete, apăreau şi dispăreau fulgerător.

   Ne dădurăm imediat seamă că viteazul nostru Pongo se lăsase imediat în mare, după ce-l adusese sus pe marinar. Pricepuse şi el că tânăra femeie cu fiica ei pluteau în mare primejdie.

   Şi cu minunatele lui simţuri găsise barca, cu tot întunericul, înotase spre ea, fără să ţină seamă de primejdia rechinilor, pentru ca să tragă în apă - la momentul potrivit - pe şeful Ovamboşilor.

   Nu-i puteam ajuta căci prea erau repezi mişcările luptătorilor. Şi-apoi nu puteam nici deosebi care era Pongo şi care Ovamboşul, pentru că amândoi erau îmbrăcaţi în alb şi aveau aceiaşi statură.

   Dar, deodată, cei doi Ovamboşi din barca săriră în sus şi se repeziră la pupă. Una din doua: sau vroiau să ucidă pe doamna Huerta cu copila ei. Sau aveau de gând să-i ajute căpeteniei lor. Nu ajunseră însă prea departe, căci puştile noastre detunară şi amândoi negrii se prăbuşiră, scoţând ţipete înfiorătoare.

   Căpitanul Herrera se smulse din înmărmurire şi cu glas tunător dădu poruncă să se lase pe apă o a doua barcă de salvare. Dar Marian zise imediat:

   — N-are nici un rost, domnule Herrera, căci Pongo îl va da gata pe Ovambos înainte ca barca să fie pe unde. Mă tem numai de rechini. Ah! Uite că Pongo a învins!

   Una din făpturile albe din apă îşi întinse deodată braţele în sus şi, cu capul pe spate, ieşi la suprafaţă.

   În aceeaşi clipă descoperii, însă, pe partea cealaltă a bărcii doi rechini care se apropiau cu o repeziciune uimitoare.

   — Pongo, rechini! răcnii, îngrozit.

   Atunci credinciosul nostru camarad se repezi cu dibăcie peste marginea bărcii. Potrivnicul său, uriaşa căpetenie a Ovamboşilor, se afundă încetişor, dar după câteva clipe văzurăm în apa luminată de reflector, pe cei doi rechini năpustindu-se asupra victimei lor. Pongo se aplecă liniştit peste cei doi Ovamboşi din barcă, îi ridică şi-l zvârli în mare. Erau morţi, căci de data aceasta nu avuserăm timp să i ochim în picioare, astfel că-i ucisesem.

   În jurul bărcii de salvare se strânseseră rechinii. Pongo, însă, se aşeză pe banca din faţă, luă vâslele şi îndreptă barca spre vapor.

   Într-acestea personalul tehnic al vasului aprinsese lămpile de pe punte, marinarii lăsară în jos lanţurile pentru bărci, Pongo le fixă unde trebuia, se aşeză apoi lângă doamna Huerta şi, încet, barca fu trasă sus.

   Uriaşul negru fu primit în triumf şi zadarnic căută el să fugă, stingherit ca de obicei, când era copleşit de manifestări de recunoştinţă. Ba, doamna Huerta, trezindu- se din leşin, îl îmbrăţişă pe camaradul nostru, care rămase ţeapăn ca un băţ, rostogolind nişte ochi cât farfuriile. Aşa ceva i se întâmpla pentru prima oară în viaţă.

   Când se potoli entuziasmul, căpitanul se putu gândi la continuarea drumului. La o cercetare amănunţită a vaporului se constată că erau opt marinari grav răniţi şi doisprezece mai uşor. Salonul de clasa întâia era în mare parte distrus şi în cămara cu merinde Ovamboşii făcuseră adevărat prăpăd, iar din băuturile alcoolice aproape că nu mai rămăsese nimic.

   Negrii aveau nouă morţi, opt grav răniţi şi douăzeci mai uşor.

   Turbinele fură puse iar în funcţiune şi după şapte ceasuri de oprire, „Monte Rosa" îşi urmă drumul.

   Şi în vreme ce spinteca valurile spre apus, luarăm cina întârziată în salonul doamnelor, care, printr-o fericită împrejurare, fusese cruţat de hoarda sălbatecă.

   Doamna Huerta, căpitanul şi doi ofiţeri erau de faţă. Tânăra femeie povestea, cu ochii umezi de lacrimi că Pongo se oferise să doarmă peste noapte în faţa cabinei ei. Se şi dusese la postul său, după ce îmbucase ceva la repezeală.

   Îmi bătuse la ochi mai de mult că tânăra şi frumoasa femeie părea să aibă ceva pe suflet. Şi pricina aveam s-o aflu acum, căci căpitanul o întrebă:

   — N-ai aflat încă nimic despre soţul dv., stimată doamnă?

   — Nu - răspunse ea cu tristeţe, lăsând capul în jos - se împlineşte anul de când a dispărut.

   — Mă iertaţi, doamnă - se amestecă Marian în vorbă - naş vrea să zgândăresc o rană dureroasă, dar mă interesează faptul dispariţiei soţului dv. Cum s-a întâmplat asta?

   — Aşa e, stimată doamnă - zise căpitanul, cu însufleţire - asta e ceva pentru domnul Farrow şi prietenii săi. De sigur că aţi citit şi dv. prin ziare că dumnealor au făcut fericiţi mulţi oameni până acum, redându-le pe scumpii lor dispăruţi.

   Doamnă Huerta înălţă capul şi o expresie de nădejde se întipări pe chipul ei.

   — Oh, de-ar fi cu putinţă! şopti ea. Dacă l-aş revedea pe Eduardo al meu! Dar nu cred ca se poată... aş mai fi căpătat vreo veste de la el dacă ar mai fi în viaţă.

   — Să nu spuneţi asta, o încurajă Marian. Povestiţi-mi ce i s-a întâmplat soţului dv.!

   — Asta aş vrea să ştiu şi eu! oftă doamna Huerta. Soţul meu e profesor de istorie naturală la Universitatea din Buenos Aires. Acum un an i s-a oferit prilejul să ia parte la o expediţie care urma să străbată America de Sud, spre a ajunge în Bolivia. Ştiind cât de mult ţinea să întreprindă o astfel de călătorie, mi-am dat încuviinţarea, deşi eram stăpânită de o presimţire tristă. Expediţia a decurs în mod fericit, dar Eduardo al meu a dispărut în Oran Chaco, acum un an.

   — Aţi vorbit cu membrii expediţiei, după înapoierea lor? întrebă Marian.

   — Da, locuiesc toţi acolo.

   — Bine, doamnă - zise prietenul meu - vă făgăduiesc sprijinul nostru, de îndată ce voi fi rezolvat chestia care mă aduce la San Francisco. Voi vorbi apoi cu membri expediţiei şi voi porni în căutarea soţului dv.

   — Şi asta înseamnă că e ca şi găsit - zise căpitanul - fiţi veselă, stimată doamnă, căci dacă e cineva care vă poate ajuta, apoi acesta e domnul Farrow, cu tovarăşii săi.

IV

ÎN BUENOS AIRES

   STĂTEAM PE PIAZA DE TOROS, piaţa aceea mare, de unde li se oferă o minunată perspectivă asupra oraşului Buenos Aires. Ziua era foarte frumoasă şi orăşelul îndreptăţea numele ce-l poartă: „Buenos Aires - aer bun".

   După o călătorie fără incidente debarcarăm cu bine şi ne despărţirăm de doamna Huerta, căreia Marian îi reînnoi făgăduiala făcută pe vapor.

   Ovamboşii fură predaţi poliţiei, „Monte Rosa" intrase într- un şantier, pentru reparaţii. Bagajul ni-l lăsasem în port, unde luarăm camere într-un mic hotel.

   — Nu pornim îndată în căutarea restaurantului „Calcanul negru"? întrebai. Acolo se află doar James Elliott cu fiica sa, după cum ne spusese muribundul.

   — Eu nu cred, însă, Robert - răspunse Marian - căci nu mi pare cu putinţă ca hotelierul să consimtă a ţine la ei captivi. Mai curând sunt de părere că cei doi s-ar afla pe undeva afară din oraş. De aceea aş vrea să mă interesez mai întâi despre Joe Elliott, pe care corcitura l-a ucis. Îmi pare că i-am luat-o înainte lui Collo, căci în radă n-am putut descoperi micul yacht care l-a luat în Swakopmund. De aceea propun ca mai întâi să ne interesăm în linişte, înainte de a ne duce la restaurant.

   — Dar unde vrei să te interesezi?

   — Căpitanul Herrera şi Doamna Huerta îmi spuneau că prefectul poliţiei de aici, Don Chihua, e un om foarte energic şi capabil. Am de gând să mă adresez lui. Afară de asta trebuie să ne vizăm şi paşapoartele, ca să putem străbate mai târziu ţara.

   — Care va să zică vrei neapărat să porneşti în căutarea lui Huerta?

   — Fireşte; m-aş bucura mult dacă am putea o face iarăşi fericită pe doamna Huerta. Afară de asta, aş vrea să cunosc Gran Chaco.

   — Da, se spune că e foarte interesant şi primejdios în acelaşi timp - încuviinţai eu - aşa dar, vrei să te duci la

prefectul poliţiei. E o idee bună, nimic de zis.

   Marian făcu semn unui şofer şi-i dădu adresa prefecturii poliţiei. Ajunşi acolo, aranjarăm întâi chestia cu paşapoartele, cu care prilej funcţionarul respectiv se arătă foarte politicos şi prevenitor.

   Avui impresia că numele noastre îi erau cunoscute şi, într- adevăr, la urmă ne întrebă dacă aventura cu negrii de pe vapor fusese interesantă.

   Râzând, Marian îi povesti cum decurseseră lucrurile, apoi îl rugă să ne anunţe prefectului.

   Nu trecu mult şi funcţionarul se înapoia, invitându-ne, politicos, să-l urmăm.

   Şi iată-ne înaintea prefectului poliţiei din Buenos Aires. Don Chihua era un bărbat foarte simpatic, pe chipul căruia era întipărită o energie de fier şi o inteligenţă superioară.

   Ne salută cu o amabilitate deosebită, se interesă şi el de ultima noastră aventură şi în cele din urmă ne întrebă cu ce ne putea fi de folos.

   Când Marian rosti numele Joe Elliott, prefectul încruntă sprâncenele şi zise:

   — De vreme ce dv. vă interesaţi de el, domnilor, atunci înseamnă că presimţirea mea nu m-a înşelat. De mult îl bănuiesc eu pe acest Elliott că umblă pe drumuri piezişe. Chiar legătura lui cu corcitura aceea Collo e şi ea suspectă, căci pe Colio îl cred în stare de cele mai grozave crime.

   — Şi nu greşiţi deloc, Don - răspunse Marian - am fost de faţă când Collo l-a înjunghiat pe tovarăşul său, pe plaja din Swakopmund.

   Şi Marian povesti amănunţit ultimele noastre aventuri în Africa. Pomenind că James Elliott şi fiică-sa erau ţinuţi captivi în Buenos Aires, prefectul sări în sus şi strigă:

   — Ah, iarăşi aveam dreptate cu bănuiala mea. Vedeam, de altminteri, foarte des pe tânăra fată, căci casa mea e pe ţărmul lui La Plata, vecină cu a mătuşii ei. De vreun an n-am mai văzut pe nimeni din familie. Dar acum va fi greu să-i regăsim pe cei dispăruţi. Mai cu seamă biata Maud nu cred să mai poată fi salvată. Cine ştie unde se află dânsa acum!

   — Muribundul Joe Elliott susţinea, însă, că atât ea cât şi tatăl ei ar putea fi găsiţi în localul „Calcanul Negru".

   Prefectul sări iar în sus.

   — Ce? strigă el, agitat şi bătu cu pumnul în masă. „Calcanul Negru"? Ar fi o captura minunată dacă aş putea dovedi ceva în sarcina proprietarului acestui local. De mult timp am pus să se supravegheze întreprinderea lui, căci am auzit că acolo s-ar fuma opium. Da, deşi am pus de pază cei mai buni oameni ai mei, n-am putut descoperi nici o urmă până acum. Îmi pun mari nădejdi în dv. domnilor. Fireşte că vă stă la dispoziţie orice ajutor. Vă voi da legitimaţii cu ajutorul cărora să puteţi dispune în mod nelimitat de tot aparatul poliţienesc al oraşului nostru.

   Şi Don Chihua se aşeză la birou şi ne întocmi legitimaţii scrise chiar de mâna lui, prin care ni se dădeau puteri depline.

   Ne descrise apoi drumul spre „Calcanul Negru", căci nu vroiam să mergem cu o maşină acolo, ci să ne facem că trecem întâmplător.

   Restaurantul cu pricina era pe malul fluviului La Plata. Ne despărţirăm de prefect şi pornirăm agale pe străzi.

   După câtva timp băgai de seamă că un om ne urmărea, li atrasei atenţia lui Marian, care zise:

   — Acum putem încerca ce putere au legitimaţiile noastre. Vom cere primului poliţist ce-l vom întâlni, să-l oprească pe individul acesta.

   Când dădurăm de sergent, trecurăm întâi pe lângă el, până presupuserăm că urmăritorul nostru se afla în apropierea reprezentantului forţei publice. Apoi ne întoarserăm brusc şi merserăm înapoi.

   Într-adevăr, individul se afla lângă poliţist şi se speria vădit văzându-ne că ne întoarcem cu atâta grabă.

   Marian nu-i dădu răgazul să şteargă putina. Prezentă poliţistului legitimaţia, omul îşi luă poziţia, apoi prietenul mea îl ceru să-l aresteze pe bănuit.

   Spre surprinderea noastră, reprezentantul autorităţii făcu o mutră de mirare, apoi zise că domnul acela era un detectiv în serviciul poliţiei.

   Râserăm cu poftă, molipsind şi pe urmăritorul nostru, care ni se prezentă ca detectiv oficial, cu însărcinarea din partea prefectului să ne ocrotească mereu. Într-o privinţă era foarte bine asta, căci ne puteam aştepta să avem uneori nevoie grabnică de ajutor.

   De aceea ne înţeleseserăm să ne folosim de anumite semne, apoi pornirăm mai departe, spre localul cu pricina. Deodată Pongo exclamă:

   — Massers pleacă repede, vine Colio.

   Spunând acestea se ascunse îndărătul unui camion mare, de pe marginea străzii. Îi urmarăm, imediat pilda şi iscodirăm de după camion.

   Corcitura uriaşă părea să aibă ceva pe cuget. Ochii-i rătăceau speriaţi de jur-împrejur, numai camionul atât de apropiat nu-l lua în seamă.

   Când trecu de noi mai aşteptarăm câtva timp apoi,

ţinându-ne mereu pe lângă case, ne luarăm după ei şi

detectivul căruia Marian îi spuse repede despre ce e vorba - ni se alătură la oarecare distanţă.

   Collo părea să vie de la „Calcanul Negru" - acum se

îndreptă spre suburbia La Recoleta. Trebuia să fim cu

băgare de seamă, căci nu mai aveam putinţa să ne punem la adăpost.

   De aceea era nevoie ca distanţa dintre noi şi corcitură să devină tot mai mare. El se mai întoarse odată şi în ultima clipă scăparăm de a fi văzuţi, prin aceea că ne refugiarăm în grădina unui restaurant.

   Când ieşirăm de acolo, Collo dispăruse. Ne rotirăm privirea împrejur şi văzurăm pe detectiv venind.

   — L-am putut observa, fără să-i atrag luarea-aminte, domnilor, ne zise el. A dispărut în casa aceea din fund, cu zăplazul verde. Dacă vreţi, mă voi interesa ce face acolo.

   — Bine - încuviinţă Marian - ne aşteptăm în grădina acestui restaurant.

   Intrarăm din nou în grădină, de data asta ca muşterii şi comandarăm bere.

   Trecu cam mult până se înapoie detectivul, cu mutra plouată.

   — N-avem noroc, domnilor - zise el - îmi face impresia ca individul a băgat de seamă că e urmărit. Grădina în care a intrat e a unei case de vânzare. La capătul grădinii e o stradă paralelă şi s-a statornicit obiceiul ca această grădină să servească de trecere locuitorilor de pe aici. Fapt e că, corcitura a dispărut.

   — Păcat! făcu Marian. Şi eu care şi începusem să nădăjduiesc că voi da de o urmă importantă cu ajutorul lui Collo acesta! Nu ne rămâne, deci, decât să începem cu „Calcanul negru", după cum ne propusesem chiar.

   — Dar m-aş putea interesa la cea mai apropiată circumscripţie poliţienească dacă acest Collo e cunoscut pe aici - zise detectivul.

   — N-ar fi rău - încuviinţă Marian - am putea merge şi noi cu d-ta, poate îmi mai vin în gând ceva întrebări importante.

   Circumscripţia era în apropiere. La prezentarea legitimaţiilor noastre, comisarul fu foarte îndatoritor. Când Marian îl întrebă de Collo, el stătu la gânduri câtva timp, apoi răspunse, cu hotărâre:

   — Da, cunosc pe corcitura aceasta. Acum un an l-am interogat, în chestiunea unei încăierări. De atunci, însă, a dispărut. Locuieşte la tăbăcarul Barracas - mai bine zis a locuit acolo, până a dispărut.

   Marian chibzui câtva timp, apoi zise:

   — Chestia cu încăierarea a fost încheiată atunci, sau mai aveţi de-a face cu el?

   — Păi... ar mai trebui să-l cercetez asupra unui punct, în care se bate cap în cap cu declaraţiile martorilor.

   — Atunci te-aş ruga să trimiţi un poliţist la tăbăcarul Barracas, ca să-l aducă încoace pe Collo dacă-l găseşte, îi poţi spune corciturii că l-ai văzut d-ta, eu aş vrea să-l observ din camera alăturată.

   — Asta e lesne de făcut. Voi trimite îndată pe cineva.

   Se duse să dea ordinul, apoi se înapoie şi ne trecu în odaia alăturată, de unde puteam privi, prin gaura cheii, în încăperea cealaltă. Detectivul era cu noi şi, tot stând de vorbă în şoaptă, aşteptam sosirea lui Collo.

LA „CALCANUL NEGRU”

   ÎN LOCUL ACESTUIA, însă, veni, după un sfert de ceas poliţistul trimis şi raportă că Collo fusese într-adevăr la tăbăcarul Barracas, dar plecase îndată, Barracas se mirase chiar de graba pe care o avea corcitura; care se îndreptase spre oraş.

   Marian râmase câteva momente îngândurat, apoi întrebă pe funcţionar:

   — Ţi-a bătut cumva ia ochi - sau poate oamenilor d-tale - vreo casă din cartierul acesta, unde lucrurile nu se petrec cum s-ar cuveni?

   Vreau să spun că s-ar putea presupune acolo captivi, sau vreun local „deochiat"?

   Funcţionarul privi surprins ia Marian, apoi zise:

   — Senor, aţi ghicit. De luni de zile ţineam sub observaţie casa unui anume Mendoza, care locuieşte în apropierea tăbăcarului Barracas. Acolo vin noaptea automobila elegante din oraş fi pleacă abia în zori de zi. Până acum, însă, n-am avut nici un motiv de intervenţie, deoarece liniştea n-a fost turburată. Dar eu persona! sunt încredinţat că Mendoza întreţine o tavernă de opiu.

   —  Văzut de la tăbăcarul Barracas, locuieşte mai mult spre oraş, adică în direcţia încotro a apucat Collo, după vizita sala tăbăcar întrebă Marian.

   — Fireşte, domnule! răspunse funcţionarul, uluit. Ah, păcat ca poliţistul meu n-a ţinut casa sub observaţie.

   — Nu e încă totul pierdut - zise Marian - fii te rog atât de bun şi pune imediat să se supravegheze casa, fără să bată la ochi. Dacă individul nostru, Colio, o va părăsi, atunci poliţistul de pază să se pună îndată în legătură telefonică cu domnul detectiv al nostru.

   Marian se-ntoarse apoi spre detectiv şi îi zise:

   — Acum ne ducem să căutăm restaurantul „Calcanul Negru". D-ta intră în vreun local din apropiere, unde să te poată chema la telefon poliţistul. Apoi va trebui să ne dai de veste la „Calcanul Negru", dar cât mai discret, strecurându-

ne un bileţel.

   — Foarte bine, domnule Farrow!

   Notă un număr de telefon pe o foaie de hârtie şi o dădu şefului circumscripţiei, spunând:

   — Acesta e numărul la care ma poate chema omul d-tale.

   — S-a făcut! zise Marian. Acum putem porni. Dar mai am o întrebare, domnilor: Ştiţi poate, cum se numeşte patronul localului „Calcanul Negru"?

   — Drace! exclamă detectivul, sărind în sus. Cum nu m- am gândit mai de mult la asta! Se numeşte Mendoza.

   — Nădăjduiam, dar nu mă aşteptam! zise Marian, bucuros. Acum avem legătura între localul acesta şi casa aia suspectă. Cred că am făcut un mare pas înainte.

   — Mariane - zisei eu - dacă într-adevăr prizonierii se găsesc în casa Mendoza, înseamnă că se află în cea mai mare primejdie. N-ar îi mai bine să intervenim?

   — M-am gândit şi eu la asta - zise prietenul meu - dar vezi că acum la lumina zilei n-am putea face mare lucru. Dacă ne vede Collo, îi ucide îndată pe prizonieri. Nici eu nu ştiu încă bine ce e de făcut.

   — Am o idee, Mariane. Mergem pe strada asta spre oraş la „Calcanul Negru". Domnul detectiv, însă, se duce cu un poliţist la casa lui Mendoza ăla. Acolo, poliţistul întreabă dea dreptul de corcitură, care fusese văzută când a intrat în casă. Va motiva că poliţia trebuie să-l interogheze suplimentar cu privire la chestia aceea veche. Asta nu bate prea mult la ochii dar va fi deajuns ca să-i sperie şi să-l îndemne să părăsească imediat casa. Cu asta ne-am atinge scopul, adică să-i punem în afară de primejdie pe captivii care se află acolo.

   — Ai dreptate - încuviinţă Marian, după câteva clipe de gândire - fireşte că poliţistul, care va intra în casa lui Mendoza, va trebui să fie numai ochi şi urechi, ca să observe, eventual, ceva suspect. Va trebui să ne indice şi aşezarea odăilor. Vrei să dispui cele de cuviinţă? se adresă şefului.

   — Cu plăcere, Senor Farrow.

   — Bine, atunci vom porni acum spre „Calcanul Negru". D- ta, domnule detectiv, ne urmezi şi vei încerca să ne mai ajungi de îndată ce poliţistul îţi va fi raportat cum stă chestia cu casa. La noapte vom încerca apoi să pătrundem acolo, pentru ca să-i eliberăm pe captivi.

   — V-aş putea veni în ajutor cu oamenii mei - se oferi şeful circumscripţiei - vom împresura casa pe nesimţite şi nu vom lăsa pe nimeni să iasă.

   — Bine - încuviinţă Marian - înainte de a se întuneca voi veni încoace şi-ţi voi spune ce e de făcut. Încă ceva: în caz că acel Collo s-ar afla, într-adevăr, în casa suspectată, atunci poliţistul trebuie să-l aducă încoace. Şi d-ta să cauţi să-l reţii cât mai mult aici, pentru ca să ne putem face în toată liniştea cercetările la „Calcanul Negru".

   — Dacă n-aveţi nimic împotrivă, ăl arestez, pur şi simplu - râse şeful.

   — Dacă se poate te-aş ruga chiar - răspunse Marian - îl putem învinovăţi de asasinarea lui Joe Elliott şi de diferitele atentate asupra noastră. Bine, voi da instrucţiile de trebuinţă omului meu.

   După un scurt rămas bun de la amabilul funcţionar, ieşirăm şi o luarăm agale spre oraş. De fapt nu prea mă împăcăm cu ideea să ne depărtăm, câtă vreme bieţii captivi erau, poate, aproape de tot. Dar era bine aşa, căci o încercare de a-i libera ziua-n amiaza mare, i-ar fi adus, cu siguranţă, în mare primejdie.

   Atâta timp cât corcitura se afla în apropierea lor, viaţa le era în pericol. Mă mira mai cu seamă faptul că trăiseră atâta vreme ca prizonieri şi zisei către Marian:

   — Ce l-o fi îndemnat pe Joe Elliott să-l lase în viaţă pe fratele său geamăn şi pe Maud? Se putea aştepta, doar, să fie descoperit, în cazul când, întâmplător, ei ar fi izbutit să fugă.

   — Poate că e vorba de bani la mijloc. James Elliott o fi având pe undeva averi mari, la care Joe nu putea ajunge. Sau l-o fi înspăimântând gândul de a ucide pe propriul frate şi pe nepoată sa.

   — Şi acum, fireşte, că pe Colio nu-l va opri nimic - zisei eu - şi pretenţiile lui n-ar fi atât de mari. Pentru câteva mii de pesos nu va sta la gânduri să-i ucidă pe captivi.

   Mergeam tăcuţi dea lungul impunătoarei străzi. Ca toate arterele mai de seamă ale oraşului, era pavată cu granit. Din păcate eram prea mult cu gândul la nenorociţii captivi şi luam prea puţin în seamă cunoscutele şi frumoasele clădiri pe lângă care treceam, ca, de pildă, minunata catedrală, „Cabildo", Primăria, „Theatro de Colon".

  Curând ajunserăm iarăşi în străduţele înguste ale portului şi în cele din urmă ne pomenirăm în piaţa mică unde se afla restaurantul „Calcanul Negru". Ne oprirăm ca să-l aşteptăm pe detectiv. Fără să fim văzuţi, nu slăbeam din ochi intrarea restaurantului, căci ne temeam că s-o fi înapoiat corcitura, înaintea noastră.

  Începuserăm să ne pierdem răbdarea, când detectivul veni, în sfârşit. Chipul îi strălucea şi spuse triumfător:

  — Colio e la circumscripţie. Se afla, într-adevăr, în casa lui Mendoza. Am intrat fără frică împreună cu poliţistul, căci nu era motiv să fiu suspectat. La-nceput Collo se speria când reprezentantul forţei publice îl invită si-l urmeze. Dar interveni eu şi spusei că e pentru chestia cu încăierarea şi atunci îl văzui răsuflând uşurat şi ne urmă fără împotrivire. Apucai s-arunc o privire prin coridorul casei. E într-adevăr cam suspectă, căci se fac multe uşiţe - aproape ca pe un vapor - pe ambele laturi ale coridorului. Mendoza, însă, n-a anunţat la poliţie că ar avea aici şi hotei. Afară de asta, în toată casa stăruia un miros ciudat, ca de opiu. Toate aceste constatări ar îndreptăţi din partea noastră o cercetare amănunţită a casei. Şeful circumscripţiei, căruia i-am comunicat observaţiile mele, a orânduit o razie pentru astă- seară. Fireşte, însă, că toţi poliţiştii stau sub ordinele dv., domnule Farrow.

  — Foarte bine - zise Marian, mulţumit - dar cine a mai fost în casă, afară de Collo?

  — Proprietarul însuşi. S-a arătat, fireşte, foarte mirat de vizita noastră şi susţinea că corcitura venise numai ca să- ntrebe dacă nu se găseşte ceva de lucru pentru ei. N-am lăsat să se bage de seamă că aş avea vreo bănuială împotriva lui însuşi, a proprietarului casei, ci mi-am cerut scuze pentru deranj. Pe de altă parte, am constatat o asemănare oarecare între el şi Mendoza ăsta de aici, proprietarul „Calcanului Negru". Trebuie neapărat să se

înrudească între ei.

   — Aba, acum mi s-au limpezit toate - zise Marian - cu siguranţă că îi vom găsi pe prizonieri dincolo, în casa lui Mendoza. Deocamdată o să-l iau sub observaţie pe Mendoza acesta de aici.

   — Eu vă aştept - zise detectivul - dacă veţi avea nevoie de ajutor, vă stau imediat la dispoziţie.

   Străbăturăm piaţa şi intrarăm în local. Pe din afară, acesta nu făcea impresie prea bună, astfel că rămaserăm foarte surprinşi că înăuntru era aproape elegant.

   Aleserăm o masă ta fereastră şi cerurăm chelnerului bere. După câteva minute veni un domn bine îmbrăcat, se înclină politicos şi ne întrebă cum ne place în Buenos Aires. Spunea că-şi dăduse seama îndată că suntem străini.

   Vorbise englezeşte şi Marian îi răspunse că era abia de câteva zile în oraş, locuiam într-un hotel din port şi până acum văzusem prea puţin din oraş. Atunci necunoscutul ni se plânse că-şi închipuise cu totul altfel Buenos Aires.

   Nu puteai întâmpina nici o aventură pe aici şi cu toate astea oraşul îşi crease un anumit renume în privinţa asta.

   Marian râse.

   Patronul - se recomandă Mendoza - râse şi el şi zise:

   — Oh, ştiu eu ce căutaţi dv. fireşte, dacă n-ai recomandaţii e greu să găseşti aşa ceva, Nădăjduiesc că sunteţi oameni discreţi... Apoi, costă multe parale când vrei să ai ceva bun.

   — Banii nu joacă rol la noi - râse Marian şi scoase o pungă doldora - vrem ceva bun de tot. ştii d-ta! Merge şi prietenul nostru negru cu noi.

   — Fireşte, fireşte! râse Mendoza. Aveţi noroc, domnilor, că aţi nimerit în localul meu. Poftim, vă dau trei fise. Diseară luaţi un taxi die aici şi mergeţi acolo. Mă veţi ierta că nu vă dau adresa, dar casa e condusă de fratele meu şi trebuie să fim cu multă băgare de seamă. Am făcut o înţelegere cu câţiva şoferi de încredere şi clienţii sunt transportaţi şi conduşi înapoi. Fisele acestea vă asigura o primire foarte bună.

   — Mulţumesc foarte mult, zise Marian, vesel - îndată ce se va înnopta vom fi aici. În sfârşit, vom cunoaşte şi noi

latura interesantă a oraşului.

   Părăsirăm localul şi luarăm drumul spre port pentru ca Mendoza, În căzui când s-ar uita după noi sau ar trimite vreo iscoadă, să vadă că ne ducem la hotel.

   Nu ne sinchisirăm deloc de detectiv, căci ştiam ca ne va urma.

   Ajunşi la hotel, Marian îl trase deoparte pe portar, îl arătă legitimaţia de la prefectul poliţiei şi-i ceru ca tuturor care vor întreba de noi să le spună că locuim acolo de câteva zile şi că venisem la Buenos Aires să cunoaştem oraşul.

   Ne duserăm în odăile noastre şi, după un sfert de oră, sosi şi detectivul.

   — Cineva din local v-a urmărit - raportă el - a vorbit cu portarul; care i-a spus că locuiţi aici de câteva zile şi aţi venit să vizitaţi oraşul. Probabil că aşa aţi cerut?

   — Da, căci bănuiam că vom fi spionaţi - răspunse Marian - şi acum să-ţi pun o întrebare: s-a întâmplat mai adesea în ultimul timp ca străini să fi fost găsiţi jefuiţi pe undeva?

   — De un an de zile se tot întâmplă de astea - zise detectivul, cu necaz - nouă cazuri am înregistrat, nouă crime cu jaf, iar făptuitorii n-au fost găsiţi. Victimele - numai străini - erau găsite în afara oraşului, complet jefuite. Aţi dat, cumva, de vreo urmă?

   — Cred că da - răspunse Marian - şi dacă nu mă înşel, pentru astă-seară urmează să fie rândul nostru. Cei doi Mendoza vor să lucreze împreună şi câţiva şoferi de taximetre sunt complici. Diseară va trebui să vegheaţi în faţa „Calcanului Negru". Ne vom urca acolo într-o maşină care ne va duce la casa celuilalt Mendoza. Nu cred ca în drum să ni se întâmple ceva, când fratele lui Mendoza o fi vrând şi ei să câştige ceva de pe spinarea străinilor - dar la înapoiere cu siguranţă că vom avea de întâmpinat ceva. De aceea, trebuie neapărat ca d-ta să ne urmezi, cu câţiva poliţişti, în altă maşină. Dacă vom dispare apoi în casa lui Mendoza, ia-l ia rost pe şofer şi cercetează maşina, dacă n-o fi vreo instalaţie cu ajutorul căreia străinii sunt ameţiţi. Trebuiesc cercetate şi celelalte taximetre care duc clienţi la casa cu pricina. Te pomeneşti că izbutim la noapte să punem mâna pe o bandă bine organizată de ucigaşi. Aşa şi acum să mergem la masă, apoi să ne odihnim puţin, ca să ne pregătim pentru la noapte.

   Portarul ne trezi cu puţin înainte de a se înnopta, după cum îi cerusem. Pornirăm spre restaurantul „Calcanul Negru" şi într-o stradă lăturalnică observarăm a maşină mare, închisă, în care se afla detectivul împreună cu cinci oameni. De la locul său putea vedea intrarea suspectului local.

   Mendoza ne ieşi în întâmpinare, zâmbind. Marian ceru iar bere, deoarece Mendoza spuse că maşina fusese comandată, dar va veni abia peste un sfert de oră după ce se va întuneca.

   Mai mâncarăm ceva şi, în cele din urmă, se auzi de afară claxonul unui automobil. Mendoza se apropia de noi şi ne şopti că maşina sosise.

   După ce Marian plăti socoteala, scoţând iarăşi la iveală portofelul doldora, patronul zâmbi şi ne dori petrecere frumoasă. Îi mulţumirăm, deşi în râsul său era toată nemernicia ce-o avea în suflet.

   Taximetrul era închis şi perdeluţele de la ferestre lăsate. Mendoza, care ne petrecu până afară, ne spuse, clipind şiret din ochi, că asta era o mică măsură de prevedere a fratelui său, pentru ca nici un străin să nu-l poată trăda casa.

   Râserăm, nepăsători. Când însă maşina se puse în mişcare, Marian îşi aprinse o ţigară şi, cu prilejul, acesta văzurăm că şi geamul ce dădea la şofer era acoperit - dar prietenul meu arătă imediat câteva găurele lângă rama ferestrei. Chibritul se stinse, însă văzuserăm destul. Prin aceste găurele se sufla, cu siguranţă, vreun gaz ameţitor înăuntrul maşinii, apoi victimele lipsite de apărare erau scoase afară din oraş, ucise şi jefuite.

   Din prevedere, în cursul drumului ne aplecarăm mult înainte, ca să auzim fâsâitul gazului, în caz că atentatul asupra noastră avea să fie îndeplinit chiar acum. Dar, după cum cu drept cuvânt presupusese Marian, maşina se opri după câtva timp şi şoferul deschise uşa.

   — Colo-n faţă e casa, domnilor - zise el, într-o englezească fără cusur - vă aştept ca să vă duc îndărăt. Aşa e obiceiul la noi. Vă doresc petrecere frumoasă.

   Ticălosul era sincer, poate, căci după socoteala sa, petrecerea ce ne aştepta era ultima pe acest pământ.

   Îi mulţumirăm şi ne îndreptarăm spre casa cu pricina. Când sunarăm, văzurăm venind dinspre oraş un alt automobil, care se opri lângă taximetrul nostru. Detectivul era la datorie şi va găsi el instalaţia secretă.

   O lumină se aprinse în fata uşii casei. Apoi ieşi un bărbat, care se apropiă repede de poarta grădinii.

   Individul semăna ca două picături de apă cu patronul „Calcanului Negru" şi Marian întrebă îndată dacă avem cinstea să vorbim cu domnul Mendoza, Îi arătă şi cele trei fise primite de la restaurant.

   — Da, domnilor, n-aţi greşit adresa - râse Mendoza numărul doi - nădăjduiesc că aşteptările dv., vor fi chiar întrecute. Vă rog intraţi!

   Gând pătrunserăm în casă, recunoscurăm că detectivul avusese dreptate. Numeroasele uşiţe de pe coridor şi mirosul ciudat ce stăruia acolo, dovedeau c-avem de-a face cu o tavernă de opium.

   Mendoza deschise prima uşă şi ne pomenirăm într-o încăpere luxos mobilată. După ce comandarăm şampanie, el ieşi din cameră.

   Pongo îşi ciuli deodată urechile şi ascultă la uşa ce ducea pe coridor. Apoi strigă, scurt: „Collo", deschise brusc uşa şi dădu buzna afară.

   Fireşte că-l urmarăm imediat, dar ne pomenirăm în faţa noastră cu un om care se clătina pe picioare cu câteva sticle de şampanie în mână. Era Mendoza, pe care Pongo îl zvârlise în lături cu un pumn zdravăn.

   Îi mai dădurăm şi noi câte unul şi-l văzurăm căzând grămadă în aceiaşi clipă uşa casei fu deschisă brusc şi detectivul cu câţiva colegi dădură buzna înăuntru.

   — Collo a evadat de la circumscripţie gâfâi el - l-am văzut intrând aici.

   — Pongo s-a şi luat după el - spuse Marian - a, auzi?

   Din pivniţa casei se auzea zgomotul unei uşi sparte. Alergarăm spre căpătui coridorului, unde era o uşa deschisă. O scară îngustă ducea în jos şi coborârăm în grabă pe dânsa.

   Glasul lui Pongo ne întâmpină:

   — Totul bine, Massers, Collo este aici şi fata străină.

   Ajunserăm la o uşă deschisă, prin care pătrundea, lumina. Era o încăpere bine mobilată.

   Pe podea zăcea corcitura uriaşă, pe care Pongo îl doborâse la pământ, iar pe un divan larg o tânără şi frumoasă fată, în leşin adânc.

   Într-acestea se stârni larmă sus în casă. Poliţia pătrunsese înăuntru şi perchiziţiona clădirea.

   În vreme ce noi ne ocupam de fata leşinată, Collo fu legat zdravăn de detectiv. Tocmai când fata îşi reveni în simţiri, alţi doi detectivi aduseră înăuntru un bărbat bătrân, pe care-l găsiseră într-o pivniţă. Văzându-l, ne dădurăm seama îndată că era James Elliott, căci avea o asemănare perfectă cu fratele său geamăn, pe care-l ucisese Collo în Africa.

   Revederea dintre tată şi fiică fu mişcătoare. Maud leşinase de spaimă, când corcitura voise s-o înjunghie cu. Pumnalul - dar în ultima clipă Pongo sparse uşa şi-l culcă la pământ pe vechiul său duşman.

   Tot ce bănuise Marian se adeveri. James Elliott şi fiica să au fost cruţaţi numai pentru ca Joe voia să stoarcă o avere mai mare, care însă nu putea fi ridicată decât cu semnătura captivului James. Semnătura, împreuna cu un cuvânt secret, n-a fost dată, însă, de James, deoarece ştia bine că atunci va fi ucis.

   Cei doi Mendoza fură arestaţi şi mărturisiră că ei puseseră la cale crimele misterioase. Au fost daţi de gol, căci în taximetrul care se adusese pe noi se găsea într- adevăr un aparat care sufla un gas ameţitor.

   După fericita încheiere a acestei însărcinări, urma să pornim în căutarea dispărutului profesor Huerta. Şi asta ne făcu să trecem prin o mulţime de peripeţii interesante şi primejdioase, pe care ţi le voi povesti cu cei dintâi prilej, dragă George - încheie doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 125

PE MALURILE PARAGUAY- ULUI

   O EXPEDIŢIE CIUDATĂ

   DOCTORUL BERTRAM urmă:

   — Oh, domnule Farrow, am auzit cât de repede l-aţi salvat pe dl. Elliott şi pe fiică-sa. E într-adevăr uimitor, dar cu toate acestea nu cutez să nădăjduiesc că-l veţi regăsi pe soţul meu, dispărut de un an de zile.

   Plângând, tânăra doamnă Huerta îşi strânse la piept fetiţa. O privii cu compătimire. Aici, în minunata ei vilă din cea mai frumoasă parte a oraşului Buenos Aires, ea era cu totul altfel decât pe vaporul „Monte Rosa", unde o cunoscusem. Părea mai lipsită de energie ca acolo.

   — Dar, stimată doamnă - zise Marian - vă rog să vă bizuiţi pe cuvântul nostru. V-am mai spus şi pe vapor că am mai reunit noi soţi despărţiţi de şi mai multă vreme. Nu trebuie să vă pierdeţi speranţa şi aveţi deplină încredere în noi. Vom încerca totul ca să-l regăsim pe soţul dv. În orice caz, vă vom da de veste despre soarta lui.

   — Da. De asta sunt sigură! murmură tânăra femeie, cu mâhnire. Şi chiar cu atât aş fi mulţumită, căci nesiguranţa e mai grozavă decât ar fi vestea morţii sale. Aş şti cel puţin că nu mai suferă, pe când aşa mă gândesc adesea c-o fi trăind, părăsit şi în mizerie, ca sclav al vreunui popor sălbatec.

   — Şi chiar aşa să fie, fiţi sigură că-l vom elibera, zise Marian, cu încredere. Povestiţi-mi, vă rog, cum a decurs expediţia.

   — L-am rugat pe profesorul Hondo, şeful expediţiei, să vie astă-seară la mine - răspunse doamna Huerta - poate mai aduce cu dânsul pe un alt membru al expediţiei de atunci, pe etnograful Perez Vicoras. Aceşti doi domni vă vor putea da cele mai bune lămuriri în ce fel a dispărut sărmanul meu Eduardo.

   — Zău nu pricep! zise Marian, clătinând capul. Tocmai la o expediţie mai primejdioasă, cum a fost asta. Care ne preocupă, membrii rămân strânşi uniţi între dânşii. Asta chiar în propriul lor interes, altminteri toată întreprinderea e primejduita. De aceea mi se pare foarte ciudat, aproape de

necrezut, că expediţia şi a văzut de drum, fără să se sinchisească de soarta dispărutului. Aici trebuie să fie o taină pe care vreau s-o lămuresc în primul rând.

   — Profesorul Paolo Honda mi-a spus când s-a întors, că soţul meu a dispărut în cursul nopţii, în regiunea lui Gran Chaco, aproape de fluviul Paraguay - zise doamna Huerta - el era de veghe, dar când domnul Aguara, botanistul expediţiei, care trebuia să-l schimbe, s-a trezit de la sine, trecuse un ceas peste rândul lui. Soţul meu dispăruse însă fără urmă. Expediţia mai rămase patru zile în locul acela şi ei căutară cu cea mai mare luare aminte urmele lui Eduardo

- dar totul a fost în zadar. Nici cei doi indieni din tribul Toba

- Matşu şi Huaina care fuseseră angajaţi drept cunoscători ai ţinutului, n-au putut găsi nimic. Aşa ca nu le ramase altceva de făcut membrilor expediţiei decât să-şi vadă de drum.

   — Ciudat! zise Marian. După cât ştiu, tocmai indienii Toba sunt vânători foarte dibaci, pentru că se hrănesc aproape numai din vânat şi pescuit. Mi se pare foarte suspect că cei doi indieni n-au găsit nici o urmă a dispărutului. Şi de aceea cutez să susţin, doamnă, că soţul dv. a dispărut în înţelegere cu cei doi indieni; sau cu încuviinţarea lui - pentru a face cercetări importante, la aceşti indieni, cu privire la moravurile şi felul lor de viaţă - sau fără voia lui. În cazul dintâi, însă, cu siguranţă că v-ar fi dat de veste, astfel că presupunerea aceasta cade de la sine. În al doilea caz, trebuie să căutăm pricina acestei răpiri. De capul lor nu cred s-o fi făcut indienii Toba, aşa că trebuie să fie în spatele lor cineva care vroia să-i facă vreun rău soţului dv. Aflarea pricinii acestei dispariţii misterioase priveşte pe detectivi - pentru noi chestia principală rămâne să-l regăsim pe domnul Eduardo Huerta. Dar e lesne cu putinţă ca, odată cu aceasta că descoperim şi pe autorul răpirii.

   — Ah, domnule Farrow, îmi insufli într-adevăr ceva speranţă, vorbind cu atâta încredere de regăsirea soţului meu. Nici nu ştiu cum v-aş putea mulţumi, dacă visul acesta s-ar înfăptui. În orice caz, am cea mai deplină încredere în dv. Ţineam însă să te întreb încă adineaori: unde a rămas credinciosul dv. Pongo? El ne-a salvat doar viaţa, mie şi

fetiţei mele.

   —  Pongo nu e om de societate - răspunse Marian, zâmbind - şi nu e deloc obişnuit să fie împreună cu femei de rasă albă. Va răsufla uşurat când vom fi iarăşi prin pustietăţi, reduşi la propriile noastre mijloace. A, s-a auzit soneria. Trebuie să fie profesorul.

   O corcitură mică aduse, pe o tavă de argint, două cărţi de vizită.

   — Ce bine! zise doamna Huerta, ridicându-se. A venit şi Perez Vicoras. Fusese foarte bun prieten cu soţul meu.

   Profesorul Honda şi etnograful Vicoras intrară în odaie şi salutară pe gazdă, îmi dădui numaidecât seamă că amândoi bărbaţii erau foarte simpatici. Profesorul să fi avut vreo cincizeci de ani. Chipul lui inteligent, cu ochii mari, albaştri, dovedea pe lângă o mare energie, multă bunătate sufletească.

   Vicoras părea în vârstă de treizeci şi cinci de ani. Avea părul negru-corb, trăsături energice şi mişcări mlădioase. Chipul său deschis, frumos, era plin de sănătate. Ochii întunecaţi aveau o privire tăioasă, dar când se ridică, după ce depuse o sărutare pe mâna doamnei Huerta, ei aveau o strălucire blândă, visătoare.

   Bănuii îndată că simţea, pentru soţia prietenului său, mai mult decât amiciţie, dar ştia să se stăpânească într-atât, încât doamna Huerta eu greu ar fi putut ghici care erau adevăratele sale simţiminte. Asta văzui din modul călduros şi nestingherit cum ea îi răspunse la salut.

   Apoi dânsa ni-i prezentă şi profesorul tresări când auzi numele noastre, după care, însă, ne strânse mâinile bucuros şi zise:

   —  În sfârşit, am prilejul să vă cunosc. Asta e o zi mare pentru mine. Am urmărit cu mare interes relatările aventurilor dv. domnilor şi ceea ce aţi făcut în oraşul nostru e de a dreptul extraordinar.

   Marian se împotrivi, zâmbind, laudelor profesorului. Acum interveni şi Vicoras în discuţi.

   — Domnilor, nu trebuie să vă micşoraţi meritele - zise el zâmbind - cele mai obiective relatări pe care le-am citit cu privire la aventurile dv. grăiesc îndeajuns. Mă bucur şi eu de

prilejui de a vă cunoaşte personal. Şi aş dori mult...

   Îşi rupse vorba şi privi, încurcat, la doamna de gazdă care tocmai intrase.

   — Urmează, dragă Vicoras! zise ea, zâmbind.

   — Ştiu ce ai vrut să spui. Te gândeai să-i rogi pe dumnealor să pornească în căutarea lui Eduardo al meu - aşa e?

   — Da - răspunse tânărul învăţat, cam stingherit - dar mă gândeam că această chestie ar atinge coarde triste în inima dv., stimată doamnă.

   — Nu, nu mai e cazul - răspunse d-na Huerta - căci am vorbit chiar eu cu dumnealor şi s-au declarat dispuşi ca să se intereseze de afacerea asta. Mai c-aş crede că vor izbuti să afle ceva cu privire la Eduardo.

   — Asta ar fi minunat! zise Vicoras, cu însufleţire. Aş fi ţinut să vă însoţesc, domnilor şi să vă arăt locui unde a dispărut prietenul meu. Păcat că acum sunt reţinut de importante însărcinări oficiale.

   — Ar fi fost foarte bine dacă ne-aţi fi putut însoţi până la locul cu pricina - răspunse Marian, cu părere de rău - dar poate c-ar fi deajuns să ne povestiţi cum stau lucrurile, ca să-mi pot face o imagine limpede. Cei mai bun lucru ar fi ca, după masă, să stăm de vorbă împreună asupra acestui subiect, căci pentru mine şi cel mai mic amănunt este de mare însemnătate.

   — Da domnilor, aşa vom face! zise gazda. Pitos, intendentul meu, ne şi aşteaptă.

   Zâmbind, arătă la o corcitură care se ivi în cadrul uşii ce dă în odaia alăturată. Împotriva corciturilor am o anumită aversiune pe care o simţii şi acum, când văzui chipul pocit al individului.

   După cina, merserăm în cabinetul de lucru al profesorului dispărut. Încăperea era foarte interesantă, trădând imediat îndeletnicirea stăpânului el. Poarte mare, aducea cu un mic muzeu zoologic, cu numeroasele animale împăiate care împodobeau aproape fiecare locşor liber.

   Luarăm loc în jurui mesei şi Pitos aduse bere. Imediat, profesorul Honda atacă subiectul care ne preocupa:

   — Care va să zică, vreţi într-adevăr să porniţi în căutarea colegului şi prietenului meu Huerta, domnilor? În cazul acesta, pot susţine de pe acum că-l veţi regăsi, dacă se mai află în viaţă. Şi de ce n-ar fi aşa? Dacă i s-ar fi făcut vreun rău, ar fi trebuit să găsim ceva urme.

   — Eu sunt de părere că Eduardo a fost ademenit din lagăr - zise Vicoras - căci fără motiv temeinic nu şi-ar fi părăsit postul. Dar care să fie acest motiv, n-aş putea spune, deşi mi-am bătut de-ajuns capul.

   — Toate astea vor ieşi la iveală - spuse Marian - acum v- aş ruga, în primul rând, să-mi indicaţi pe harta aceasta pe care mi-am cumpărat-o azi în oraş, locul exact unde a dispărut Huerta.

   Vicoras sări în sus.

   — Asta ţi-o voi spune cât se poate de exact - zise el, cu însufleţire - părăsiserăm oraşul Asuncion, care se află aici, la vărsarea lui Pilcomayo în Paraguay, apoi am pornit dealul acestui fluviu vreo douăzeci de kilometri spre miazăzi, după aceea am cotit spre apus. În două zile străbăturăm vreo şaizeci de kilometri, apoi s-a petrecut cazul acesta misterios. Tabăra ne-aţi făcut-o în punctul acesta de aici.

   Cu un creion Vicoras însemnă pe hartă locui taberei, dar profesorul, care se aplecase şi el deasupra mesei, zise:

   — Cred că te înşeli, dragă Vicoras. După părerea mea, locul unde ne-am făcut tabăra e cu mult mai spre Sud. Vorbeam tocmai că în curând va trebui să dăm de apa cu numele de Negro, care se varsă în Paraguay la Corrientes. Vroiam de fapt, să ne îndreptăm spre apus - după cum ai şi arătat d-ta - dar Huerta ne rugă s-o luăm mai spre miazăzi, deoarece ţinea să treacă prin apropierea indienilor Toba.

   — Foarte adevărat - zise Vicoras zâmbind - dar în privinţa asta eram totdeauna de altă părere, domnule profesor. N-am cotit atât de mult spre Sud, după cum presupuneai d-ta mereu şi, precum îţi spusesem, vinovat de asta este botanistul Alfonso Aguara care vroia să ne aţină mai mult prin apropierea fluviului Pilcomayo, deoarece socotea să găsească acolo cu ce să-şi îmbogăţească ierbarele sale. Mi-a spus asta mai târziu, când am vrut să stabilim precis punctul unde dispăruse Huerta.

   — După părerea mea eram totuşi mult mai spre Sud - stărui profesorul - am băgat de seamă asta în drum, după poziţia soarelui. Fireşte, Aguara avea mare interes să se ţină mai spre apus, dar îi făgăduisem lui Huerta ce ne cerea el. Nu pot să-mi închipui ca să ne fi abătut totuşi de la drumul odată hotărât.

   — Şi cu toate astea e aşa! zise Vicoras, zâmbind. Păcat că nu sunt aici cei doi indieni Toba, ei ar putea călăuzi pe domnii la punctul unde a dispărut, atât de misterios, camaradul nostru.

   — Staţii! exclamă Honda. Cât p-aci să uit! L-am văzut azi dimineaţă pe Huaina, unul din indieni. L-am strigat din maşina mea, dar probabil ca nu m-a auzit şi a dispărut repede în mulţime. Domnule Farrow, dacă i-ai putea găsi pe indianul acesta, ai câştigat partida pe jumătate. Căci trebuie neapărat să mergeţi exact la locul unde a dispărut Huerta şi deoarece, după cum vezi, părerile noastre diferă în privinţa asta, ar fi mai bine dacă Huaina v-ar călăuzi.

   Vicoras îl privi surprins pe profesor, dar şi cu o expresie foarte ciudată, pe care nu mi-o putui lămuri.

   — L-ai văzut pe Huaina? întrebă el, într-o doară. Asta mă miră mult. Când ne-am despărţit de ei, la întoarcere, în Parana, cel doi indieni spuneau doar că se înapoiază imediat în patria lor!

   — E adevărat, aşa spuneau - încuviinţă Honda - dar d-ta nu te-ai exprimat bine adineauri. Nu noi ne-am despărţit de ei, ci dânşii ne-au rugat să le dăm drumul.

   — Întocmai, domnule profesor! zâmbi iarăşi Vicoras. Adevăratul motiv nu-l ştii însă. Tovarăşul nostru Aguara avusese, în ajun, o ceartă violentă cu ei, deoarece căutase să-i iscodească cu privire la anumite obiceiuri ale lor. De fapt, cu asta s-a amestecat în domeniul meu de activitate, dar l-am lăsat să-şi facă voia. Eu îi cunosc mai bine pe indienii Americii de Sud şi mi-am spus îndată că, în urma acestui lucru, cei doi Toba ne vor părăsi. De altfel, nici nu mai aveam nevoie de dânşii.

   — Hm, ciudat! făcu profesorul. De ce nu mi-ai povestit asta atunci, pe loc?

   — Păi ce mare însemnătate avea faptul că ne părăseau indienii! zise Vicoras. Mi-am adus aminte de treaba asta,

fiindcă spuneai că l-am văzut aici pe Huaina.

   — L-am văzut, fără doar şi poate! replică Honda, cu hotărâre. Şi dacă nu mă-nşel, trebuie să-i fi zărit şi Aguara, căci, cu puţin înainte, l-am văzut pe fostul nostru camarad. Mergea în direcţie opusă cu indianul şi trebuie să se fi întâlnit cu el.

   — Aşa... asta ar fi foarte interesant! mormăi Vicoras. Dar de ce n-a venit Aguara în seara asta? L-aţi invitat doar şi pe dânsul, stimată doamnă, după cum mi-aţi scris.

   — S-a scuzat însă că nu poate veni - răspunse tânăra femeie - ca şi domnul Calcalet. Ştii doar că Aguara nu se prea avea bine cu soţul meu.

   — Da, da - râse Honda - bietul Aguara a avut neplăcerea că tocmai bărbatul dv., ca zoolog, a izbutit să facă o descoperire importantă pe tărâmul botanicii. Dar asta n-ar fi trebuit să-l împiedece să vină. De ce a refuzat Calcalet?

   — Calcalet trebuia să pornească azi după amiază în ţară, fiindcă însoţeşte pe doi străini care întreprind o expediţie cinematografică prin pădurile seculare - răspunse doamna Huerta.

   — Calcalet era vânătorul nostru - lămuri profesorul - şi avea însărcinarea şi se îngrijească de carne pentru noi. Păcat şi el ar fi putut să regăsească locul unde a dispărut Huerta!

   — Cât era ei de destoinic vânător, n-a putut găsi nici măcar urma a doua zi dimineaţa - zise Vicoras, cam batjocoritor - aşa că mă îndoiesc dacă ar mai regăsi azi locul taberei noastre. Dar puteţi avea deplină încredere, domnilor - ni se adresă nouă - locul cu pricina se găseşte aici unde l-am însemnat eu pe hartă. De altfel, vă mai pot da un indiciu bun, ne-am aşezat intr-un luminiş mărişor, pe a cărui margine de apus se înălţau trei copaci uriaşi de Tapabuya.

   — Socot şi eu că, în urma acestor indicaţii, vom găsi locul - răspunse Marian - v-aş ruga însă, domnule profesor, să-l întrebaţi mâine pe domnul Aguara dacă s-a întâlnit cu indianul Huaina. Poate că individul mai e în oraş şi-l putem lua de călăuză.

   — Fireşte, domnule Farrow - răspunse profesorul - îl voi chema pe Aguara la telefon dis-de-dimineaţă. Vă voi da de veste la hotelul unde locuiţi.

   — E drept că v-ar folosi mult să-l puteţi avea pe Huaina - zise şi Vicoras - deşi v-am indicat foarte exact locul taberei noastre, sub conducerea lui aţi ajunge totuşi mai repede acolo. Poate că, în cursul anului cât a fost în mijlocul tribului său, a auzit ceva despre camaradul nostru. Eu l-am angajat odinioară, împreună cu tovarăşul său şi cunosc localul pe unde se ducea. Dacă vreţi, domnule Farrow, mergem mâine dimineaţă împreună acolo. Poate s-avem noroc şi să-l întâlnim.

   — Cu plăcere - răspunse Marian - presupun că e un local foarte interesant. De sigur că vom vedea acolo cele mai felurite tipuri de oameni.

   — Fără îndoială - zise tânărul învăţat - acolo se adună mult popor, furnizând material bogat unui etnograf. Aşa dar, dacă vreţi ne întâlnim în faţa Universităţii, căci localul cu pricina se află în apropiere.

   — Bine - încuviinţă Marian - să ne oprim aici deocamdată şi vă mulţumesc călduros.

O SURPRIZĂ NEPLĂCUTĂ

   VORBIRĂM DESPRE ALTE LUCRURI, deoarece vedeam că doamnei Huerta îi devenise neplăcută tema aceasta.

   Cam pe ia miezul nopţii părăsirăm casa ei. Profesorul Honda luă un taxi care să-i ducă acasă, iar Vicoras se oferi să ne mai însoţească o bucată de drum; căci ne exprimasem dorinţa să mergem pe jos, ca să vedem cum arată oraşul noaptea.

   Şi fără voie, ajunserăm să vorbim iarăşi despre cel dispărut Marian îi întrebă pe tânărul savant:

   — Ştii cumva, domnule Vicoras, dacă tovarăşul d-tale dispărut avea duşmani personali? Asta e de foarte mare însemnătate pentru înţelegerea întregului caz.

   — Ai dreptate - încuviinţă etnograful - dar trebuie să mă gândesc întâi. Fireşte, Huerta era foarte pizmuit, când se căsătorise cu soţia lui. În primul rând ea e de o frumuseţe neasemuită, apoi foarte bogată, singura fiică a unuia din cei mai mari fermieri ai noştri. A crescut în pampas şi l-a cunoscut pe Eduardo cu prilejul unei vizite în capitală. Auzisem pe atunci că bogatul haziendero, Don Barrados, era împotriva acestei căsătorii. Se spunea că o făgăduise pe fiică-sa fiului altui moşier.

   — Uite vezi, lucrul acesta e foarte important - spuse Marian - cunoşti poate numele acestui tânăr?

   — Da. Este Pedro Gomez. Turmele tatălui său pasc prin ţinutul Rosario. Dacă mergeţi în interiorul ţării, trebuie să treceţi prin acest oraş. Acolo veţi putea afla amănunte cu privire la ei, căci tatăl sau e unui din cei mai bogaţi cetăţeni.

   — Va să zică, cu prilejul expediţiei dv. aţi trecut şi prin oraşul acesta? întrebă Marian. Ai auzit poate şi ceva despre Gomez, atunci?

   Vicoras râse cam încurcat:

   — Am auzit ceva despre el, dar n-am pomenit nimic de aceasta. Noaptea care a precedat plecarea noastră mai departe am petrecut-o într-un mic hotel de lângă gară. Ieşind afară, un gaucho se apropiă de mine şi întrebă:

„Senor Huerta?" Crezui că vrea să se intereseze de camaradul meu şi dădui din cap. În clipa următoare, individul mă atacă cu un pumnal. Din fericire, sunt un boxeur dibaci, astfel că mă cotorosii repede de el. Apoi am început să-l iau la rost, sub ameninţarea că-l dau pe mâna politiei dacă nu mărturiseşte adevărul. Şi atunci ieşi la iveală că Pedro Gomez îi plătise ca să-l ucidă pe Huerta, N- am spus însă nimic, ca să nu-l neliniştesc pe camaradul meu şi mai ales pe soţia sa.

   — Aha, avem un foarte important punct de sprijin - spuse Marian, mulţumit - bănuiesc că Gomez a mai trimis oameni după dv., care l-au rănit apoi pe camaradul dv. de lângă focul de tabără.

   — Şi eu mă gândisem la asta - încuviinţă tânărul învăţat - dar nu-mi pot închipui, totuşi, ca el să fi recurs la astfel de mijloace. Prin asta s-ar fi dat, doar, în mâinile acelor oameni.

   — Dar asta o şi făcuse cu ucigaşul pe care-l plătise - spuse Marian - când vom fi în Rosario, îl vom privi mai de aproape pe acest Pedro Gomez. Altminteri mai cunoşti pe vreun duşman ai lui Huerta?

   — N-aş putea zice duşman - răspunse, şovăind, Vicoras - cel mult aş putea admite să fie un invidios. Şi acesta e camaradul nostru Aguara, care-l pizmuia mult pe Huerta, după cum îţi spusese şi Honda.

   — Aha, Aguara! mormăi Marian.

   Apoi se cufundă în tăcere.

   — Aşa, domnilor, am ajuns la hotelul dv.! ne smulse din gânduri Vicoras.

   Ne despărţirăm de tânărul etnograf şi intrarăm în hotel. Spre uimirea noastră îl găsirăm în odaie pe Pongo, care stătea pe un scaun, la fereastră; tresări la intrarea noastră.

   Chipul său arăta oarecare încordare, cum n-am văzut la el decât în ţinuturile sălbatece, când ne ameninţa vreun duşman primejdios.

   — Ce s-a întâmplat, Pongo? întrebă Marian. Ai observat ceva ce ţi-ar da de bănuit?

   — Pongo văzut făptură la fereastră - răspunse uriaşul - dispărut de la fereastra lui Pongo la odaie de Massers.

Pongo mers repede în camera de la Massers, privit afară, dar făptura dispărut. Pongo crede că fost Collo.

   — Ce, Collo, corcitura? făcu Marian, uluit. Dar asta e cu neputinţă! A fost doar internat în infirmeria închisorii, deoarece pumnul lui Pongo, i-a provocat fractura bazei craniului. Atât de repede nu putea să se fi restabilit.

   — Poate că s-a prefăcut numai grav rănit - zisei eu - pentru că în toate ţările arestaţii izbutesc să evadeze mai lesne din spitale.

   — Ai dreptate - încuviinţă Marian - trebuie să fim cu multa băgare de seamă, dacă a evadat într-adevăr. Cei mai nimerit lucru e să chem la telefon închisoarea, ca să aflu dacă e aşa.

   În aceeaşi clipă se auziră bătăi în uşă şi portarul anunţă că Marian e chemat imediat la telefon de poliţie.

   — Aha, or fi aflat de evadarea lui, zise prietenul meu, pe când se-ndrepta spre uşă.

   După cinci minute se-ntoarse.

   — Aşa e - zise el - fuga lui Collo a fost descoperită. L-a doborât pe gardian şi a sărit zidul. Dar cum a descoperit atât de repede hotelul nostru, e o taină pentru mine.

   — Ba eu îmi explic foarte uşor - zisei - când a fost transportat din spelunca lui Mendoza, detectivul ne-a întrebat dacă avem de gând să locuim mai departe în hotelul acesta, ceea ce tu ai confirmat. Aşa dar n-a mai fost lipsit de cunoştinţă atunci, ci se prefăcea numai.

   — Să ştii că aşa a fost - încuviinţă Marian - acum trebuie să facem de pază cu rândul. Mai sunt şase ceasuri până la ziuă, astfel că ne vom schimba din două în două ceasuri. Hai să tragem la sorţi!

   Luă trei chibrituri de lungimi diferite, pe care de traserăm din mâna sa. Mie îmi veni rândul întâi, lui Marian ai doilea, lui Pongo al treilea. În vreme ce tovarăşii mei se întinseră, îmbrăcaţi, în aşternut, eu mă aşezai pe scaun, la fereastră şi privii în piaţa dinaintea hotelului.

   Uneori mi se părea că văd lămurit o umbră mare alunecând pe dinaintea caselor, dar constatai mereu că mă înşelasem.

   După ce se împliniră cele două ceasuri, îl trezii pe Marian.

Dimineaţa, când mă deşteptai, camarazii îmi spuseră că nu se petrecuse nimic deosebit.

   Luarăm cafeaua jos în restaurant şi, în timp ce mâncam, veni detectivul nostru. Domnul Ballena - aşa-l chema - părea foarte turburat şi zise:

   —  Collo a evadat iarăşi. Şi eu am atras atenţia personalului infirmeriei să fie cu ochii în patru. Ce facem acum?

   —  Cred că-l vom prinde din nou - zise Marian, cu încredere - încă în noaptea trecută a vrut să ne facă o vizită şi va mai încerca să se răfuiască el cu noi. Cu prilejul acesta vom pune mâna pe dumnealui.

   — Vreji să rămâneţi în Buenos Aires până îi veţi prinde? întrebă Ballena.

   — Hm, plecăm poate chiar astăzi înlăuntrul ţării - răspunse Marian - cunoşti de sigur şi d-ta chestia dispariţiei zoologului Huerta; vrem să-ncercăm să lămurim lucrurile.

   — N-aş crede cu putinţă asta, dac-ar fi vorba de alţi oameni - zise detectivul - dar în dv. am toată încrederea şi sunt sigur că veţi izbuti. V-aş putea fi de vreun folos în chestia asta?

   — Da, într-o anumită privinţă - răspunse Marian - căutăm un indian din tribul Toba, cu numele Huaina, care însoţise atunci expediţia. Profesorul Honda susţine că l-a văzut ieri în oraş. În cursul dimineţii de astăzi mergem cu botanistul Vicoras într-un local, în care se întâlnesc oameni de teapa indianului. Poate că-l găsim acolo, dar ar fi foarte bine dacă ai pune şi d-ta oameni să-l caute.

   — S-a făcut! zise Ballena. Îl cunosc pe Huaina, căci i-am cercetat cu amănunţime atunci pe aceşti doi indieni, ca să ne dăm seamă dacă sunt oameni de încredere. Aşa facem la orice expediţie. Personalul însoţitor trebuie să fie desăvârşit din toate punctele de vedere. Şi Huaina este, căci condusese, înainte, câteva expediţiuni, spre deplină mulţumire. Vreţi să-l luaţi de călăuză?

   — Da, ca să ne arate locul unde a dispărut Huerta. Profesorul Honda şi Vicoras au păreri deosebite în privinţa asta.

   La unsprezece fix ne aflam în faţa Universităţii. Venise şi Pongo, căci se cerea să fim cu mare băgare de seamă, atâta timp cât Collo se afla în libertate.

   După câteva minute Vicoras ieşi din clădirea Universităţii, ne salută călduros, apoi ne conduse prin nişte străduţe, până la un restaurant în care se adunau indivizi cu înfăţişare de aventurieri.

   Erau tipuri interesante, dar indianul căutat de noi nu se afla printre ei. Aşteptarăm vreun ceas, pe urmă Vicoras zise:

   — Păcat, azi nu va mai veni. Numai dimineţile şi le petrece pe aici. Eram sigur că vom da de el. Aţi primit vreo veste de la profesorul Honda, dacă l-a întâlnii şi Aguara?

   — Nu, am aşteptat zadarnic chemarea lui telefonică.

   — Ciudat! Honda e doar om de cuvânt. Singura scuză ar fi că nu l-a putut găsi pe Aguara.

   — Îl voi chema eu când mă voi înapoia la hotel - zise Marian - ba nu, mai bine e să-l chem eu de aici şi astfel ştim imediat cum stau lucrurile.

   — Dacă vrei să fii atât de bun...

   Vicoras dispăru în fundul restaurantului. Rămaserăm să privim în stradă, când deodată Marian şopti:

   — Uite-l colo pe domnul Ballena cu un indian. Să fie Huaina? Ar fi minunat.

   Detectivul îşi făcu loc prin mulţime de partea cealaltă a străzii.

   În vreme ce priveam, se întoarse Vicoras.

   — Aguara nu l-a văzut pe indian - zise el - profesorul a izbutit să-i vorbească abia acum o jumătate de ceas şi a telefonat îndată la hotelul dv., dar nu mai eraţi acolo.

   — Eu, însă, cred totuşi că-l vom putea căpăta pe Huaina ca însoţitor - zise Marian - dacă nu mă-nşel, vine colo cu detectivul Ballena, care s-a oferit să-l caute.

   — Într-adevăr el este! exclamă Vicoras, surprins. Mare noroc aţi avut, domnule Farrow. Acum veţi găsi cu siguranţă locul nostru de tabără.

   Ballena intră cu indianul în restaurare. Călăuza era un om vânjos, cu pielea bronzată, la care se potrivea bine părul negru şi aspru.

   Chipu-i serios avea trăsături mândre, îndrăzneţe, iar ochii-i sclipitori dovedeau inteligenţă şi curaj. Omul acesta îmi plăcu imediat; singurul lucru urât la el era o cicatrice mare, rotundă, la buza de jos. Abia mai târziu aflai că indienii Toba consideră drept o podoabă deosibită un lemn rotund înfipt în buza de jos.

   Râzând, Ballena îl aduse la masa noastră.

   — Uite-l, domnule Farrow! zise el. Huaina s-a învoit să vă călăuzească. I-am povestit despre aventurile dv. şi el consideră ca o cinste deosebită să întreprindă o expediţie cu oameni atât de vestiţi.

   Huaina se înclină şi ne privi cercetător. Apoi chipul i se lumină de un zâmbet de mulţumire. Îi plăceam se vede şi în primul rând Pongo, a cărui făptură uriaşă îl impresiona.

   — Vorbeşti spanioleşte? întrebă Marian.

   — Da, senor, dar înţeleg şi englezeşte, răspunse indianul. Şi la nevoie şi ceva nemţeşte.

   — Foarte bine! zise Marian. Vrei să pornim mâine dimineaţă? Aş vrea să ajung cât mai curând la faţa locului.

   — Cum doreşte domnul! răspunse Huaina, politicos.

   Apoi se întoarse spre Vicoras şi întrebă:

   — Ce mai faceţi, domnule Vicoras? Îmi amintesc cu plăcere de expediţia noastră, îmi pare însă rău din suflet că tovarăşul dv., senor Huerta, a dispărut în chip atât de misterios.

   — Da, Huerta, asta e singura parte întunecată în întreprinderea noastră atât de reuşită. Domnii vor să-l caute pe dispărut şi poate vor avea noroc. Profesorul Honda te-a văzut ieri, dar dispăruseşi în mulţime, înainte ca maşina să se oprească.

   — În schimb l-am salutat pe senor Aguara - zâmbi indianul - se pare însă că senor era foarte rău dispus. Abia a răspuns la salut şi a dispărut repede într-o casă.

   Aruncai o privire mirată spre Marian. Se ivise un nou motiv de bănuială împotriva botanistului. Faţa de profesor tăgăduise doar întâlnirea cu indianul.

   Vicoras tresări, ne privi repede, apoi zise:

   — Aguara o fi fost distrat. Nu te-o fi recunoscut, altminteri ţi-ar fi răspuns, cu siguranţă.

   — Nu ştiu - zâmbi indianul - am stat faţă-n faţă cu el şi trebuie să mă fi recunoscut.

   — Hm, zău nu pricep! mormăi etnograful. Cine ştie ce-o fi având. De când cu expediţia a devenit foarte ciudat. Dar acum trebuie să mă scuzaţi, domnilor, căci am treburi grabnice la Universitate. Vă mai văd înainte de plecare?

   — Doresc să iau primul tren mâine dimineaţă şi nu ştiu cum ţi-ai împărţit d-ta timpul - răspunse Marian - fireşte că mi-ar face plăcere dacă am mai putea fi câtva timp împreună.

   — Oh, îmi pare rău într-adevăr - zise Vicoras, cu regret - sunt ocupat astăzi până noaptea târziu. Voi căuta însă, să fiu mâine dimineaţă la gară. În orice caz, vă doresc succes şi călătorie bună.

   Ne strânse mâna la toţi şi lui Pongo, apoi plecă.

   Marian începu să se tocmească îndată cu Huaina asupra preţului. Indianul era foarte puţin pretenţios şi prietenul meu îl angajă pentru câteva săptămâni. Apoi luarăm înţelegere să ne întâlnim a doua zi dimineaţă în gară, tar trenul pentru Rosario.

   După ce plecă zisei:

   — Indianul mi-a plăcut foarte mult. Acum cred că sarcina noastră va li foarte grea. Dacă el n-a găsit urme de-ale dispărutului, cum să ne fie cu putinţă nouă?

   — Da, asta e ciudat, răspunse Marian, îngândurat.

   Apoi se-ntoarse spre detectiv:

   — Unde ai dat de Huaina, domnule Ballena?

   — Prin apropierea Universităţii, domnule Farrow. Mi se păruse chiar ca ieşise din clădire. Am vrut să-l aduc îndată încoace, dar mai avea de făcut o vizită unui cunoscut. Fireşte că l-am însoţit şi nu l-am mai slăbit o clipa, căci eu n- am încredere în indieni, chiar când sunt civilizaţi, ca Huaina acesta.

   — Aşa, aşa! făcu Marian.

   Apoi schimbă vorba:

   — Până la plecarea trenului trebuie să ne ocroteşti iarăşi, domnule Ballena. Cu siguranţă că Collo acela va căuta să se răzbune şi n-aş vrea, aici în oraş, să mă pomenesc cu vreun glonţ în spate sau cu vreo lovitură de pumnal.

   — Îmi voi de toată osteneala să vă ocrotesc - zise detectivul - deşi cred că n-aveţi nevoie dv. de ocrotire, domnilor. Mai curând ar trebui să-l apăr pe Collo de dv. Fireşte că în noaptea asta vom pune pază îndoită în faţa hotelului. Dacă însă Collo vă va urma în drumul dv., atunci desigur că-i veţi veni singuri de hac. Am şi comunicat semnalmentele lui tuturor poliţiilor din ţară. Apoi, vă voi telegrafia la una din staţiile până la Asuncion, în cazul când vom pune mâna pe el.

   — Bine, domnule Ballena, atunci suntem liniştiţi. Şi acum ne vom înapoia la hotelul nostru, căci e ora mesei. De la persoanele pe care le-am cunoscut aici ne vom lua rămas- bun prin telefon. N-aş vrea să mă arăt prea mult pe străzi, câţi Collo are destule ascunzători din care ne poate răpune uşor.

   Când Marian zise asta tresării speriat, căci mi se păruse că văzusem pe partea opusă a străzii făptura uriaşă a corciturii şi privirea-i plină de foc.

   — L-am zărit pe Collo! exclamai. Ne-a văzut. A dispărut prin mulţimea de pe dreapta.

   — Drace! Atunci trebuie să fim cu mare băgare de seamă când vom părăsi localul - zise Marian - cel mai bun lucru ar fi să plecăm îndată, ca să nu-i dăm răgaz să pregătească ceva împotriva noastră.

   Prietenul meu plăti şi ieşirăm din restaurant.

   Circulaţia era foarte mare pe străzi şi mai ales treceau multe camioane-automobile, cu viteză nebună. Transportau alimente în diferitele pieţe ale oraşului.

   Marian, care tocmai îşi întorsese privirea, zise:

   — Robert, poate că tot te-ai înşelat. Nu-mi pot închipui ca el să fi descoperit atât de repede locul unde ne aflam. Numai dacă nu ne-o fi urmării de la hotel.

   În aceeaşi clipă Pongo răcni:

   — Atenţie, Massers! Şi-mi dădu un ghiont, că mă izbii de Marian.

   Şi înainte ca să-mi dau seama ce se petrecuse, văzui zburând prin stânga mea ceva lucitor.

   Un cuţit mare şi ascuţit căzu cu zgomot pe trotuar, îndărătul nostru.

   — Collo în automobil! scrâşni Pongo furios şi arătă spre un camion, care se depărta în grabă. Pongo văzut pe el când zvârlit cuţitul.

   — Ne mai auzit! strigă Ballena. Corcitura asta e nespus de primejdioasă. Şi-o fi închipuit că ne vom uita adesea înapoi, aşa că s-a urcat în maşină. Proprietarul acesteia de sigur că nu ştie de prezenţa muşteriului misterios.

   — Cred şi eu! răspunse Marian. Foarte probabil că ticălosul va sări jos, dispărând iarăşi. S-o luăm pe strada asta - da aici, altminteri vine cu altă maşină şi încearcă un nou atentat.

   — Nu cred să mai aibă alt cuţit - zise Ballena - dar e mai bine să na înfruntăm primejdia. În orice caz, însă, voi pune o pază puternică în faţa hotelului dv.

   Pongo ridicase cuţitul, încercă tăişul cu degetul, apoi vâri arma la brâu şi zise, cu un zâmbet de mulţumire:

   — Cuţit foarte bun, Pongo poate aruncă şi el. Pongo baga de seamă acum dacă Collo iar pe aproape.

   Am ajuns cu bine la hotel, am prânzit, apoi ne-am luat rămas-bun, prin telefon, de la toţi pe câţi îi cunoscusem în oraş.

   Ne-am dus după aceea în odăile noastre şi am dormit toată după-amiaza. Noaptea trecu şi ea în linişte, iar a doua zi am plecat cu o maşină la gară. Collo nu se mai arătă - parcă-l înghiţise pământul.

PE MALURILE PARAGUAY-ULUI

   VICORAS SE ŢINU DE CUVÂNT şi veni la gară. Îşi luă încăodată un călduros rămas-bun de la noi, ne dori drum bun şi după plecarea trenului flutură batista încă mult timp.

   La gară îl căutarăm pe Collo, dar nu-l puturăm descoperi. Şi nici în tren nu se putea să fi fost, căci venisem din vreme şi cercetasem pretutindeni.

   Huaina, care venise şi el la vreme, şedea în clasa treia, în vreme ce noi cu Pongo aveam un compartiment separat de clasa a doua.

   Călătoria ţinu şase ore şi la două după-amiază coborârăm în Rosario. Trebuia să schimbăm trenul, ca să mergem la Corrientes.

   Luarăm loc în sala de aşteptare şi Marian se duse să se intereseze de legătură. Se înapoie curând şi spuse că peste două ceasuri puteam pleca mai departe.

   — Dar nu vrei să-l cauţi pe acel Pedro Gomez, Marian? întrebai, mirat. A devenit doar foarte suspect în urma celor spuse de Vicoras.

   — Eu nu pun preţ pe asta - răspunse Marian - spre marea mea mirare - da, căci îl socot nesincer pe Vicoras. L-am observat bine şi-mi vine să cred că se preface.

   — Vicoras nu bun - interveni Pongo, calm.

   — Vezi, a băgat de seamă şi Pongo - spuse Marian - fireşte că trebuie să deschidem ochii faţă de acest Huaina. Sunt încredinţat că a vorbit cu Vicoras. Ballena l-a întâlnit doar în apropierea Universităţii.

   — Are haz, zău! exclamai eu, privind uimit la indian, care stătea cu câteva mese mai departe. Înseamnă că, afară de Collo, mai avem încă un duşman.

   — Aşa şi e, dar Huaina acesta ne va da, poate, lămuririle trebuitoare. Socot că-i voi putea sili să ne mărturisească totul. Se poate, însă, să mă şi înşel.

   — Senor Farrow, senor Farrow! strigă un funcţionar de cale ferată, prin sală, fluturând în mână o hârtie.

   Marian se apropiă de el, se legitimă şi primi o telegramă,

pe care o desfăcu la masa noastră.

   — Ia te uită! făcu el, uluit. Vicoras telegrafiază ca l-a zărit pe botanistul Aguara într-unul din ultimele compartimente, când trenul se punea în mişcare. Fireşte, prin asta vrea să ne prevină. Păcat că nu-l cunoaştem personal pe acest Aguara.

   — Dar Huaina trebuie să-l cunoască şi fii sigur că l-o fi şi văzut - zisei eu.

   — Ai dreptate - încuviinţă Marian - trebuie să-i cercetez pe indian.

   Făcu semn acestuia să se apropie de masa noastră şi-i întrebă dacă-l văzuse pe se onor Aguara în tren. Huaina făcu o mutră mirată şi tăgădui cu energie. Apoi îşi roti privirea prin sală, căutând parcă să descopere pe cel despre care era vorba.

   Mirarea să era atât de sinceră, încât ne dădurăm seamă că într-adevăr nu ştia nimic despre asta. Ba, mi se părea chiar că văd o anumită nelinişte în privirea lui. În cele din urmă zisei:

   — Voi fi cu băgare de seamă, domnilor, poate îl văd pe senor Aguara. Vreţi să-i vorbiţi?

   — Fireşte, Huaina - răspunse Marian - aş dori să-l întreb ceva cu privire la misterioasa dispariţie a domnului Huerta. Poate e în măsură să-mi dea informaţii preţioase.

   Indianul îşi muşcă buzele, apoi zise iritat:

   — Domnilor, nu cred ca senor Aguara să vă poată călăuzi la locul de tabără. Şi nici nu cred că v-ar putea da alte amănunte.

   — Nici eu n-am crezut asta - spuse Marian, calm - socot, însă, că mi-ar putea da lămuriri preţioase asupra legăturilor personale ale dispărutului. Aş putea ajunge, astfel, la descoperirea vinovatului.

   — Vinovatul? întrebă indianul, cam speriat.

   — Să fie o crimă la mijloc? Credeam totdeauna că senor Huerta s-a îndepărtat singur de tabără, dintr-un motiv oarecare şi s-a prăpădit prin pustietăţi. Poate a auzit sau văzut un animal, ceea ce l-a făcut să uite toate celelalte.

   — Atunci v-aţi fi putut lua pe urmele sale - dădu cu părerea Marian - şi vânătorul Calcalet ar fi trebuit să le

găsească.

   — Trebuie să vedeţi locul, ca să vă daţi seamă cât de repede se şterg urmele în pustietatea aceea! spuse Huaina. Senor Huerta s-a îndepărtat singur şi a intrai ca-n pământ.

   — Lasă că vom vedea noi! zise Marian. Dar te rog să-mi dai de veste îndată ce-l vei zări pe Senor Aguara.

   — Fireşte, domnule.

   Se înclină şi se înapoia la masa lui.

   — Eu nu pot împărtăşi bănuiala ta împotriva lui - spusei lui Marian - părea atât de sincer, încât îi acord toată încrederea.

   — Păi da, sincer a fost - râse prietenul meu - poate chiar prea sincer. Sunt curios dacă-l va descoperi pe Aguara.

   — Crezi cumva că vrea să împiedece o întâlnire între Aguara şi noi? întrebai, mirat. Nu văd motivul. Tocmai asupra lui Aguara cad toate bănuielile.

   — În privinţa asta am părerile mele - zâmbi Marian.

   Cele două ceasuri până la sosirea trenului de legătură se scurseră. Erau mulţi călători şi înghesuiala era mare. Aveam mereu simţimântul neplăcut că, în aceste împrejurări, Collo ar fi putut lesne încerca un atentat asupra noastră.

   Chiar dacă nu-l zărisem în Buenos Aires, era totuşi cu putinţă să ne fi urmat pe ascuns. Răsuflai uşurat când furăm în compartiment, unde, însă, de data aceasta nu mai eram singuri, ci cu trei domni, după înfăţişare fermieri bogaţi.

   Mă cuprinse îndată furia împotriva lor, văzând privirile dispreţuitoare cu care îl măsurau pe Pongo al nostru. Erau oameni care priveau de sus la negru, pentru ca strămoşii lor avuseseră negri ca sclavi.

   O zi şi jumătate ţinu călătoria - distanţa era de vreo mie de kilometri - în cele din urmă ajunserăm la Asuncion şi merserăm cu Huaina În oraş, ca să cumpărăm corturi şi plase pentru timpul cât vom rămâne în ţinuturile pline de ţânţari.

   Pe când stăteam la masă în oraş, împreună cu indianul, Marian îi ceru să-i arate pe hartă locul unde fusese lagărul expediţiei. Arătările lui Huaina se potriveau cu ale lui Vicoras şi prietenul meu zisei:

   — Ne-am putea economisi timpul mergând pe jos douăzeci de kilometri dea lungul fluviului, căci asta ne-ar răpi cel puţin o zi. Să încercăm a închiria sau cumpăra aci în oraş un kanu - o luntre - cu care să facem drumul acesta mai repede.

   Propunerea aceasta părea să nu-i fie pe plac lui Huaina, căci răspunse, după câteva clipe de şovăială:

   — Nu cred să putem căpăta un kanu. Numai pescarii au aşa ceva şi nu-mi închipui să vândă sau să închirieze vreunul. Afară de asta putem scurta mult drumul, dacă mergem de aici dea dreptul spre miazănoapte. Ajungem atunci într-o zi ia locul de tabără.

   — Nu prea e cum spui dumneata, răspunse Marian - căci ar trebui mai întâi să căutăm drumul acesta pieziş, pe când dacă mergem în jos spre Sud, ăştia douăzeci de kilometri, o putem lua pe urmă spre apus. Şi-apoi, pe drumul acesta ai mers d-ta cu expediţia, astfel că-l vei regăsi imediat. Aşa e?

   — Dacă voi regăsi exact drumul, nu vă pot asigura - spuse indianul, cam încurcat - căci vă spuneam că în ţinuturile astea sălbatece urmele lăsate de oameni se pierd îndată. De aceea putem merge pieziş şi locul de tabără îl voi regăsi eu fără doar şi poate.

   — Prea mare grabă n-avem - zise Marian - şi mi-ar plăcea o astfel de călătorie cu kanu-ul. Nu face nimic dacă vom ajunge mai târziu cu o jumătate zi la locul taberei. Mă voi interesa de vreun pescar care ne va închiria sau vinde un kanu.

   Şi fără să mai aştepte răspunsul lui Huaina, Marian îl chemă pe birtaş şi-i ceru adresa dorită.

   — Vreji să vă duceţi la un pescar? întrebă omul, mirat. La ăsta nu veţi găsi ce căutaţi, dar vă pot închiria sau vinde eu o luntre încăpătoare şi bună. Dacă plecaţi singuri, îmi depuneţi garanţie o sumă, pe care o recăpătaţi când îmi aduceţi înapoi luntrea. Altminteri vă dau un om de-al meu. Aşa se obişnuieşte pe aici, căci mulţi străini străbat Paraguay-ul, pentru vânat pe apă.

   Spunând acestea privi cu oarecare imputare la indian, care se simţi cam stingherit şi răspunse repede:

   — A, da, aşa e, uitasem. Credeam că e vorba de alt oraş.

Aşa dar vreji să luaţi într-adevăr un kanu, domnule Farrow?

   — Da, facem cei douăzeci de kilometri în josul fluviului. Îţi vom depune sumă pentru kanu, domnule patron, căci mergem singuri. Poate ne folosim de el şi mai departe, până la coastă - fireşte dacă e cu putinţă.

   — Cum să nu fie, căci e un kanu foarte trainic - spuse birtaşul.

   — Atunci să pornim de îndată, hotărî Marian. În felul acesta ajungem diseară la ţintă şi putem merge mai departe spre apus.

   Huaina se ridică deodată şi îndrugă încurcat:

   — O clipă, domnilor, mă înapoiez imediat.

   Şi se îndepărtă foarte grăbit spre încăperile din fund ale restaurantului.

   Ne privirăm surprinşi, apoi ne-ndreptarăm ochii spre uşa care fu deschisă repede. Întră un bărbat, pe care-i zărisem, de departe şi în Rosario.

   Să fi fost în vârstă de patruzeci de ani, purta un costum de turist, dar părea cam slăbuţ. Salută scurt şi-l trase pe birtaş la o masă mai îndepărtată. Vorbi cu însufleţire cu el, îi dădu apoi bani şi amândoi părăsiră după aceea localul, pe din dos.

   — Hm... se pare că Huaina ar fi fugit de domnul acesta - spuse Marian - şi aş putea susţine că e botanistul Aguara. După cât se vede, bănuiala mea împotriva lui Vicoras şi a indianului e îndreptăţită. Dacă se-ntoarce Huaina, să ne prefacem că nu ştim nimic.

   Dar în zadar îl aşteptarăm pe indian. Birtaşul se înapoie şi-l întrebă pe Marian dacă eram gata de plecare. Pusese la punct kanu-ul pregătind şi şase lopeţi. Pretinse un preţ moderat şi Marian plăti îndată, apoi întrebă:

   — Îi cunoşti pe domnul cu care ai ieşit adineauri?

   — Nu, deşi mi se pare că l-aş mai fi văzut odată. Trebuie să fie de mult, însă.

   — Cam vreun an - spuse Marian - şi cred că era împreună cu alţi domni şi cu Indianul care a venit cu noi.

   — Aşa e! exclamă birtaşul. Acum îmi aduc aminte. Era vorba de o expediţie şi domnii se sfătuiau aici dacă să facă o parte a drumului cu kanu-ul, în cele din urmă s-au hotărât

să meargă pe jos.

   — Şi ce vroia acum domnul, dacă mi-e îngăduită întrebarea? Â cumpărat şi el un kanu de a d-ta?

   — Da, era foarte grăbit Acum se şi află pe apă.

   — Atunci şi ne grăbim şi noi - zise Marian - daca se întoarce indianul, spune-i te rog, ca nu mai putusem aştepta. A primit un aconto destul de mare de la mine, aşa că se poate întoarce la Buenos Aires.

   — Cu asta, însă, vă alegeţi cu un duşman înverşunat - zise birtaşul - marea mândrie a călăuzelor este să conducă bine expediţiile. Când l-or vedea că se întoarse singur atât de repede, se va face de râs în oraş.

   — Dar cine l-a pus să fugă! răspunse Marian, scurt. Nu-mi pasă de el şi aici nu mă tem de răzbunarea lui. Hai să mergem, mă grăbesc.

   Ieşirăm cu birtaşul prin dos. O uşă ducea într-o grădină îngusta, de-a lungul căreia spumega Paraguay-ul, La debarcader dănţuia un kanu pe valurile vergi.

   Nu trecu mult şi lăsarăm oraşul în urma noastră. Era o adevărată plăcere să aluneci pe fluviul lat, ale căruţ maluri erau mărginite de tufişuri dese şi copaci înalţi.

   — Dacă mergem tot atât de repede ca acum - zise Marian - suntem În câteva ceasuri la fata locului şi mai putem străbate o jucată bună de pădure. Mă tem numai că atât Vicoras cât şi Huaina ne-au dat indicaţii false. Mai curând m-aş orienta după cele ale profesorului şi aş lua-o spre sud-vest şi nu spre vest.

   — Dispariţia indianului e ciudată - spusei eu - şi poate că ideea ta e bună. Dacă să găsim nimic spre sud-vest, putem apuca spre miază-noapte. Dar ia te uită la raţele alea de colo! Ce-ar fi dacă am împuşca două pentru cină?

   Pusei mâna pe puşcă şi Marian făcu la fel. Sloboziserăm două gloanţe şi două raţe plutiră, nemişcate pe unde, în vreme ce celelalte o luară la goană. Mânarăm luntrea spre mai şi scoaserăm din apă vânatul.

   Băgai de seamă că Marian privi deodată cu atenţie spre uscat, apoi spuse, cu glas înăbuşit:

   — Am zărit ceva colo! N-aş putea spune dacă era om sau animal. Deoarece trebuie să fim cu multă băgare de scamă,

să debarcam şi să vedem ce e.

IV

SFÂRŞITUL LUI COLLO

   DEBARCARĂM ŞI PĂTRUNSEM încetişor în tufele dese. Cercetarăm la dreapta, la stânga şi drept înainte, dar nu puturăm descoperi nici o urmă de om sau animal.

   — Se vede că m-am înşelat! zise Marian, clătinând capul. Cu toate astea aş putea jura c-am văzut o umbră mare alunecând repede printre tufe.

   — Atunci trebuie să mergem niţel îndărăt - spusei eu - căci dacă fost într-adevăr o vieţuitoare, o fi rămas locului, când ne-ai spus tu că ai zărit ceva.

   — Ah, asta n-are nici un rost! zise Marian, indispus. În pustietatea asta găsirăm cam greu o urma. Hai să ne înapoiem la kanu!

   Aşa şi făcurăm. Pongo trebuia să-l împingă iar pe apă. Eram cu spatele la el, când fi auzii deodată scoţând o exclamaţie, urmată de un răcnet înfiorător.

   Întorsei repede capul, îi văzui pe Marian făcând acelaşi lucru, apoi zării printre crengi o făptură uriaşă, care lovea cu braţele în juru-i.

   Curând, însă, mişcările acestea încetară şi acum îl recunoscui pe Collo, căruia Pongo îi zvârlise în beregată cuţitul, cu care corcitura încercase atentatul asupra noastră la Buenos Aires. În pumnul drept, Colio ţinea un revolver.

   — Pongo auzit zgomot, vede Collo, repede aruncă cuţit - ne lămuri uriaşul, calm - Pongo ştiut că Collo capătă înapoi cuţitul lui Pongo acum bucuros că pedepsit Collo.

   Se aplecă asupra mortului, trase cuţitul afară, îl şterse în iarbă şi-l vârî liniştit ia brâu.

   — Pongo păstrează amintire de la Collo - mai zise el.

   Abia acum ne revenirăm din înmărmurite.

   — Tot am văzut eu bine - râse Marian - asta n-aş fi bănuit, însă, că ne-a urmat până-n oraş, îmi pot explica, dar că ne va tăia calea, asta nu. Trebuie să-i fi arătat drumul cineva.

   — Huaina? făcui eu, surprins.

   — Aproape că aşa îmi vine să cred. O fi observat că Collo a zvârlit cuţitul asupra noastră la Buenos Aires şi s-a pus în legătură cu el. În sfârşit, principalul lucru e că nu mai avem a ne teme de el acum. Hai! Să nu mai pierdem vremea! Nare nici un rost să-i îngropăm, căci jaguarii şi celelalte fiare tot îl vor dezgropa.

   Vâslirăm mai departe, în tăcere. După vreo trei ceasuri, Marian zise:

   — Cred că am ajuns. Să tragem la mal... A! Uite colo un kanu! O fi străinul aceia, care presupun că e Aguara.

   Ne îndreptarăm spre mal, ca să acostăm lângă celălalt kanu. Furăm opriţi însă de un glas care vroia să fie poruncitor, dar care trăda, totuşi, o anumită teamă:

   — Înapoi, aici e tabăra noastră! Sus mâinile!

   Dar Marian izbucni în râs, în clipa următoare kanu-ul nostru atinse malul şi Marian cu Pongo coborâră, sărind în zigzag spre tufişul dindărătul căruia răsunase glasul.

   Dispărură printre ramuri şi în vreme ce ieşeam şi eu afară trăgând kanu-ul pe uscat, auzii un ţipăt de spaimă, apoi camarazii mei se-ntoarseră cu străinul pe care-l văzuserăm în restaurantul din Asuncion.

   — Ce aveţi cu mine, domnilor? strigă el cu frică. Nu se atacă aşa călătorii paşnici.

   — Dar nici nu se ameninţă astfel călători paşnici, domnule doctor Aguara - râse Marian - de altfel, nu vrem să-ţi facem nimic, ci, dimpotrivă, să ne întovărăşim cu d-ta.

   — Mă cunoşti? întrebă străinul, mirat. Cine eşti d-ta, domnule?

   Marian se prezentă, apoi pe noi şi povesti că doamna Huerta ne îndemnase, prin istorisirea ei, să pornim în căutarea soţului dispărut.

   — Ah, am citit aventura dv. cu negrii de pe vapor! făcu învăţatul, surprins. Acum cred că s-ar putea să reuşiţi. Şi eu am venit încoace să-l caut pe bietul Huerta. Dar la vreo mare izbândă nu m-aş fi putut să mă aştept.

   Nu prea pricepeam cum stă chestia cu botanistul. Ce l-o fi îndemnat, aşa deodată, să pornească în căutarea camaradului său, dispărut de un an? Şi de unde credinţa

asta la el că îl va putea găsi?

   Ca şi cum ar fi ghicit gândurile mele, Aguara urmă:

   — Am băgat eu de seamă că foştii mei camarazi, mai cu seamă Vicoras, nu mai aveau încredere în mine. Pentru ca Huerta a avut noroc şi a făcut o descoperire importantă pe tărâmul botanicii, credeţi că-i port pică? Da de unde! Doamna Huerta mi-a scris că ne invită pe toţi ca să stam de vorba cu privire la dispariţia soţului ei. Ştiam însă bine că mă voi necăji din pricina lui Vicoras, de aceea nu m-am dus. Când apoi, a doua zi dimineaţă, profesorul Honda mi-a telefonat întrebându-mă dacă l-am văzut pe indianul Huaina, am crezut că se întărise bănuiala împotriva mea. De aceea am pornit la drum, ca să încerc singur să lămuresc lucrurile.

   — Şi crezi că ai fi reuşit? întrebă Marian, zâmbind. După cum văd, ai puţin bagaj cu d-ta şi probabil nici o armă?

   — Ba armă am - răspunse Aguara şi scoase din buzunar un pistol mare - în pachetul de colo am conserve. Afară de asta cunosc toate plantele şi fructele bune de mâncat.

   — Dar vreo plasă împotriva ţânţarilor ai? întrebă Marian, mai departe.

   — N-am nevoie, căci mi-am făcut singur un preparat din plante, care îndepărtează ţânţarii.

   Prin cuvintele acestea, spuse cu modestie, recunoscură în însă că-l subpreţuisem pe micul învăţat. Părea să nu considere drept lucru primejdios şi pătrundă singur în pădurile seculare.

   — Dacă n-ai nimic împotrivă, domnule Aguara - zise Marian - mergem împreună. Poate că noi vom fi în măsură să te apăram mai bine împotriva duşmanilor - oameni sau animale. Dacă nu mă-nşel, indianul Huaina e de partea potrivnicilor şi cred că ne va urmări, căci ne-am despărţii de el în Asuncion. Adică a dispărut, când ai intrat d-ta în restaurant, ca să cumperi kanu-ul şi noi am plecat fără să-l mai aşteptăm.

   — Ah, atunci tot am eu dreptate cu bănuiala mea! zise botanistul, mulţumit. De mult îi bănuiam eu pe Huaina şi Matşu. De aceea l-am şi luat la rost odată, ceea ce a avut drept urmare, că, la Parana, s-au făcut nevăzuţi. Vicoras a

auzit, de altfel.

   — Aha, Vicoras, bănuiala mea împotriva lui se întăreşte tot mai mult - zise Marian - dar să lăsăm asta acum, domnule doctor şi să discutăm despre ceea ce urmează să facem mai departe. Locul de tabără unde dispăruse Huerta, la vreo douăzeci de kilometri de aici şi anume în direcţia sud-vestică, dacă nu mă-nşel. Eşti de părere să pornim imediat şi să poposim peste noapte în pădure, sau să rămânem aici şi să ne urmăm drumul mâine dimineaţă?

   — Eu socoteam să intru îndată în pădure - spuse Aguara - mai avem trei ceasuri de lumină, aşa că putem face o bucată bună de drum în pădurile acestea sunt multe luminişuri unde putem poposi foarte bine.

   — S-a făcut, atunci pornim imediat! hotărî Marian.

   Ne luarăm bagajele şi ne croirăm drum prin pădure, în direcţie sud-vestică. Era mai greu şi înaintezi aici, decât în pădurile africane sau indiene, Un adevărat „Iad verde", după cum le numea un cunoscut explorator şi dacă nu l-am fi avut pe Pongo, care să înlăture piedecile cu cuţitul său, ne-ar fi trebuit de două ori atâta timp ea să înaintăm.

   O adevărată plagă erau insectele care ne atacau cu milioanele. E adevărat că leacul lui Aguara îndepărta ţânţarii, în schimb erau furnicile şi alte insecte.

   După vreo două ceasuri şi jumătate noul nostru tovarăş se opri într-un luminiş mărişor şi zise:

   — Aici ne puturăm face tabăra. Uite colo un izvor, vreascuri sunt câte pofteşti şi iarbă e destula pentru culcuşuri.

   — Da, domnule Aguara - încuviinţă Marian - locul e bun. Să adunăm repede vreascuri, apoi să întindem corturile. Ajung două corturi, căci vom face de veghe cu schimbul.

   În vreme ce Pongo şi Aguara adunau vreascuri, Marian şi cu mine întindeam două corturi, destul de încăpătoare ca să poată dormi câte doi în fiecare. Şi pe când lucram, Marian îmi şopti:

   — Trebuie să-l îndemnăm pe Aguara să ia unul din corturi. Sunt pe deplin încredinţat că Huaina va încerca asupra noastră un atac pe ascuns, căci s-o fi temând că i- am descoperit jocul. Şi trebuie săi tragem pe sfoară; mă

tem însă, că botanistul n-ar putea decât să mă împiedece.

   — Cum vrei să faci asta?

   — Îţi voi arăta de îndată ce se va întuneca... Aşa, corturile sunt gata, acum îmi trebuie frunziş şi muşchi, pe care să le împrăştiem în cortul acesta. N-am nevoie de ele pentru culcuşuri şi pentru ca să-i păcălesc pe indian. Vei vedea mai târziu despre ce e vorba, acum dă-mi o mâna de ajutor.

   Aguara se îndeletnicea cu adunatul vreascurilor, aşa că nici nu ne băga în seamă. Adunarăm frunze şi ierburi din belşug şi le întinserăm în cort.

   Abia sfârşirăm cu treaba asta că se şi lăsă întunericul. Aprinserăm imediat focul, dar Marian avu grijă ca să nu facă flacăra prea mare.

   Din pricina sforţărilor cu care nu era obişnuit, Aguara obosise repede, aşa ca lui Marian nu-i fu greu să-l îndemne să se culce într-unul din corturi. Abia intrase înăuntru, că Marian şopti:

   — Pongo, am ceva treabă în cort. În vremea asta tu fii cu ochii în patru! Dar nu te aşeza la foc, ci aţine-te pe marginea luminişului, îndărătul vreunui copac. Indianul acesta e foarte primejdios, căci cei din tribul Toba sunt arcaşi îndemânateci. Haide, repede!

   În vreme ce Pongo, mirat, se duse spre marginea luminişului, Marian mă trase în cort. Aici - spre mirarea mea - scoase din desagă costumul de rezervă şi începu să umple pantalonii şi haina cu iarbă, îmi dădui seamă îndată ce urmărea şi-l ajutai. Cu ajutorul unei crengi groase haina deveni băţoasă, legarăm cu sfori pantalonii de haină, apoi duserăm afară manechinul.

   Focul continua să ardă mocnit, după cum orânduise Marian. Abia puteai vedea la câţiva paşi. Manechinul fu înfipt în pământ lângă foc, i se puse pălăria pe cap şi înşelăciunea era gata.

   Dar Marian nu era mulţumit. Legă câte o sfoară lungă de fiecare mânecă a hainei şi şopti:

   — Fiecare din noi care face de pază, trebuie să se ascundă între tufe şi să mişte din când în când braţele manechinului. Cred că asta îl va înşela pe Huaina. Fireşte că focul nu trebuie să ardă prea tare. De aceea vom lega şi câteva crengi de sfori, ca să le putem trage în foc de la posturile noaste. Dacă vom mişca în acelaşi timp şi braţele manechinului, înşelăciunea va fi şi mai desăvârşită.

   Pongo, care se apropiase, chemat de Marian, se declara şi el mulţumit cu şiretlicul asta. După ce pregătirăm totul, Marian zise:

   — Robert, tu iei prima veghe. Du-te cu sforile în tufişurile alea de peste drum! Eu o să intru cu Pongo în cort şi voi vedea dacă manechinul îşi îndeplineşte scopul. Apoi peste un ceas te voi schimba. Să stai însă liniştit fiindcă se poate întâmpla ca Huaina să vină dinspre partea ta.

   Luai sforile şi străbătui luminişul. La marginea lui erau tufe dese, în care mă puteam ascunde bine, Mă aşezai aşa fel încât să pot cuprinde cu privirea luminişul, însă eu să nu pot fi descoperit.

   Apoi începui să trag sforile. După câteva încercări treaba mergea strună.

   Marian făcu semn că e bine, apoi dispăru cu Pongo în cort.

   Trecuse vreo jumătate de ceas şi începui să cred că nu se va întâmpla nimic, când, deodată, tresării. În apropierea mea se auzi un zgomot, care se deosebea de zgomotele făcute de animalele din jur. Vreo vieţuitoare frânsese o creangă un uscata.

   Se mai scurseră zece minute, apoi avui deodată simţământul că o fiinţă se aţinea pe aproape. Nu mă clintii, în schimb îmi încordai auzul, ca pot deduce după zgomot, locul unde se afla vieţuitoarea aceea.

   Nu auzii însă nimic, apoi băgai de seamă ca focul nostru se stinsese aproape. Începui să manevrez manechinul şi în aceiaşi timp trăsei o creangă pe foc.

   Atunci auzii chiar lângă mine un sunet ascuţit, apoi un şuierat şi în clipa următoare manechinul era pe spate. Mai aveam funiile în mână, astfel că mi se păru că el ridicase braţele în sus. La vreme ce trupul căzu îndărăt.

   Apoi dădui drumul sforilor şi braţele căzură moi în jos. Impresia era cât se poate de reală, ca şi cum sentinela ar fi fost lovită de moarte de săgeata duşmanului ascuns.

   După aceea auzii lângă mine un râs mulţumit atunci mă cuprinse furia. Arcaşul misterios se afla alături de mine, despărţit doar de câteva crengi.

   Cu o smucitură puternică sării în sus şi mă aruncai în lături. Căzui peste un trup omenesc, auzii un ţipăt de spaimă, apoi îl înhăţat repede şi-mi strigai camarazii.

   Dar mă înşelasem cu privire la potrivnicul meu. Acesta se zvârcoli ca un şarpe în mâinile mele şi cu spaimă simţii că-şi frecase trupul gol cu grăsime. Mâinile îmi alunecară şi în clipa următoare zăceam sub el.

   Instinctiv întinsei braţele şi-i prinsei mâna, pe care o strânsei cu toată puterea. Bănuiam că avea un cuţit în pumnul încleştat.

   Duşmanul meu se smuci cu disperare, ca să scape din strânsoare, în vreme ce, cu mâna liberă, mă strângea de beregată, era grozav de puternic şi îndemânatec. Ştiam însă că eram pierdut dacă-i dădeam drumul mâinii. O înhăţasem cu stânga şi deşi pielea era unsuroasă, încleştasem degetele cu toată puterea în acelaşi timp îi prinsei cu dreapta cealaltă mână, cu care mă apucase de beregată şi încercai s-o îndepărtez.

   Nu puteam să strig după ajutor, căci mă strângea al dracului şi cu groază simţii că mă părăsiseră puterile.

   Începui să dau din picioare ca turbat şi prin asta făcui destui zgomot ca să atrag atenţia camarazilor.

   Cercuri de foc începură să-mi joace pe dinaintea ochilor, simţeam că mă înăbuş - apoi, deodată încleştarea din jurul gâtului slăbi, răsuflă uşurat şi bagă de seamă că potrivnicul meu era smuls de lângă mine.

   Nu putea fi decât Pongo.

   Mă ridicai cu greu, văzui focul pâlpâind în rarişte şi în lumina lui pe credinciosul uriaş care ducea un trup neînsufleţit.

ELIBERAREA LUI HUERTA

   CLATINÂNDU-MĂ PE PICIOARE străbătui luminişul şi mă lăsai jos lângă foc. Nu puteam vorbi încă, pentru că gâtul îmi era umflat.

   În vreme ce-l frecam de zor, se apropiă de mine Marian şi-mi ţinu o sticlă de campanie să gură. Era ceai şi deşi înghiţeam cu greu, băui în cele din urmă izbutii să spun:

   — Cât p-aci să mă sugrume. Mariane. Unde e el?

   — Pongo îl leagă. E Huaina, după cum bănuisem. Săgeata lui a găurit păpuşa exact în locul unde e inima la om. Dacă nu ne am fi folosit de vicleşugul ăsta, acum unul din noi ar fi fost mort.

   — Atunci să-l spânzurăm! zisei eu, furios.

   — O, nu - râse Marian - socot să mă mai pot folosi de el.

   Pongo se apropiă şi-l aşeză pe indian lângă noi, legat

zdravăn. Huaina era încă în nesimţire. Pongo mă privi cam îngrijorat, apoi, când băgă seamă că îmi revenisem, râse şi zise:

   — Bine făcut, Masser Bertram că dat din picioare, Pongo la-nceput nu ştiut unde este luptă. Indian foarte primejdios, dar acum nu poate libera, Pongo legat bine.

   — Eu unul mă cam tem că mai avem un duşman - zise Marian deodată - şi anume fostul tovarăş al lui Huaina, pe Matşu. E drept că atât de repede nu putea să-i dea de veste, dacă nu l-o fi întâlnit cu totul întâmplător. În orice caz, trebuie să fim mereu cu mare băgare de seamă şi în timpul nopţii să lăsăm păpuşa lângă foc. Haideţi să-l ducem pe prizonier în faţa cortului nostru, unde îi vom putea cerceta când se va trezi.

   Aşezarăm manechinul iarăşi în picioare, puserăm alte sfori, legate de crengi din tufişul unde avusese loc lupta dintre mine şi indian.

   Deocamdată n-aveam nevoie să punem pe cineva de pază în tufiş, aşa că ne ghemuirăm în jurul leşinatului şi aşteptarăm să se trezească. În cele din urmă îl auzirăm răsuflând adânc şi imediat Marian îndreptă lumina lămpii

sale de buzunar asupra chipului prizonierului.

   Acesta închise ochii holbaţi, dovadă că îşi revenise în simţiri.

   — Huaina - începu Marian - ţi-ai dat arama pe faţă şi mâine în zori te vom judeca. Dar vom fi, poate, îngăduitori cu d-ta dacă ne spui unde se află Huerta. Căci ştim acum că ai lucrat în înţelegere cu Vicoras. Vrei să vorbeşti?

   Huaina rămase mut, însă.

   Atunci interveni Pongo, care spuse doar atât:

   — Massers laşă Pongo face cum ştie el. Indianul îndată vorbeşte.

   Cu aceste cuvinte îl ridică pe prizonier şi-l duse la foc. Ne scularăm îndată şi-l urmarăm, căci calmul lui Pongo avea ceva misterios într-însul. Şi atunci văzurăm că-i ţinea pe indian deasupra focului, pe care-l stârnise cu piciorul.

   Doar câteva clipe se scurseră, apoi Huaina scoase un răcnet de durere şi exclamă gâfâind:

   — Spun... spun!

   Pongo îl aşeză jos lângă foc şi zise:

   — Dacă indian spune minciuni, Pongo arde la el.

   Dar Huaina îşi dăduse seamă, se vede, că nu e de glumit cu uriaşul nostru şi începu să vorbească, fără să-l mai îndemnăm:

   — Vicoras m-a cumpărat, atât pe mine cât şi pe Matşu. Noi l-am ademenit de lângă foc pe senor Huerta, prin aceea că Matşu a imitat ţipătul unui animal, iar eu i-am povestit că e vorba de o vietate cu totul rară, necunoscută încă. L-am adus la tribul nostru, unde trăieşte şi azi. Vicoras ne plăteşte pentru asta şi acum am fost la Buenos Aires ca să încasez suma.

   — Bine, Huaina, te cred - spune Marian - cam la fel mi- am închipuit şi eu lucrurile. Unde e lagărul tribului d-tale?

   — Mâine seară putem fi acolo - răspunse indianul - dar trebuie să vă spun că tovarăşii mei de trib nu-i vor da drumul prizonierului. Şi nici dv., domnilor, nu trebuie să vă apropiaţi de tabără. Căpetenia noastră nu suferă europeni prin apropierea lui şi dacă senor Huerta trăieşte încă, este pentru că Matşu şi eu am garantat că el nu-şi va mai redobândi libertatea.

   — Lasă c-am scos noi prizonieri din situaţii mult mai grele - zise Marian, râzând - grija d-tale, Huaina, va fi să ne călăuzeşti până la tabără. Îţi atrag atenţia, însă, că la cel mai mic semn de trădare te împuşcăm.

   — Domnilor, răspunse Indianul, cu seriozitate, ştiu că mă bănuiţi... Dar până acum am vrut să păstrez taina, prin toate mijloacele şi mărturisesc deschis că eram hotărât să vă ucid aci. Acum, însă, sunt în puterea dv. şi vă asigur că vă voi călăuzi în lagărul tribului meu. Dar, precum vă spuneam, nu pot face nimic pentru eliberarea lui senor Huerta.

   — Asta, las-o în grija noastră - răspunse Marian - şi dacă îţi vei împlini făgăduiala, atunci îţi vom da drumul.

   — Nu vă veţi înşela în privinţa mea, domnilor, zise indianul; sincer - şi vă mulţumesc pentru făgăduială.

   — Tovarăşul d-tale Matşu e pe aproape? mai întrebă Marian.

   — Nu, nu ştie nimic de venirea mea încoace.

   — Bine - spuse prietenul meu - te vom lăsa aici lângă foc. Să nu-ncerci să fagi, căci eşti păzit mereu. Robert - mi se adresă - mai trebuie să faci de veghe un ceas, apoi te schimb eu. După mine vine Pongo. Înainte de a se lumina de ziuă vom îmbuca ceva, apoi pornim la drum.

   În vreme ce eu mă dusei la locul unde era cât p-aci să-mi pierd viaţa, Marian şi Pongo se înapoiară în cort. Ceasul trecu în deplină linişte şi la timpul hotărât Marian veni să mă schimbe.

   După cum orânduise prietenul meu, cu un ceas înainte de a se lumina de ziuă ne pregătirăm de drum. Dezlegarăm picioarele indianului, ca să poată umbla, apoi strânserăm corturile şi puserăm de ceai.

   Abia răsări soarele şi pornirăm. Huaina ne duse spre sud- vest şi deşi se părea că fusese o potecă înainte pe acolo, Pongo trebui să lucreze din răsputeri cu cuţitul său, ca să înlăture piedecile din cale.

   Spre amiază făcurăm popas într-un luminiş şi, după ce îmbucarăm ceva, ne lăsarăm odihnei.

   Aguara se ţinea cât se poate de bine. Fără să se plângă mergea voiniceşte alături de noi, deşi a cam luaserăm la picior.

   Nu prea se emoţionă când află a doua zi dimineaţa, de aventura de peste noapte; dimpotrivă, părea foarte mulţumit că Huerta trăia şi prin asta se spulberau bănuielile împotriva lui.

   Spre seara, cu vreo două ceasuri înainte de apusul soarelui, Huaina se opri şi zise:

   — Domnilor, suntem în apropierea satului. Mergeţi drept înainte spre miazăzi şi într-un ceas daţi de colibe, Dacă n- aveţi nimic împotrivă, eu rămân aci, căci tovarăşii mei de trib nu trebuie să ştie cine v-a călăuzit încoace. Mă puteţi lega de un copac ca să nu fug.

   — Nu - zise Marian, după ce chibzui puţin - vom face altfel, Domnule Aguara, trebuie să te rug ai rămâi aici. Ai auzit că eliberarea lui Huerta e legată de greutăţi... Noi suntem obişnuiţi, însă cu astfel de treburi, şi d-ta ne-ai fi o piedica, ba chiar o primejdie. Păzeşte-l pe indian şi întinde corturile în vremea asta!

   — Văd ca propunerea d-tale e cea mai buna - încuviinţă Aguara - ne-am înţeles. Huaina nu-mi va scăpa şi sper că veţi izbuti să-l eliberaţi pe Huerta. În orice caz, până mâine seară aştept aici, dar dacă până atunci nu v-aţi înapoiat, viu şi eu în satul indienilor.

   — Bine, aşa rămâne - spuse Marian - vom lăsa deci aici bagajele, afară de arme. Nădăjduiesc că ne vom întoarce încă în cursul nopţii, împreună cu profesorul.

   Ne aşezarăm la pământ desagii şi părăsirăm luminişul, îndreptându-ne spre miazăzi. Întorcându-mi încă odată capul îl văzui pe Huaina făcând o mutră îngrijorată. Îi cunoştea bine pe cei dia tribul său şi de sigur că nu credea în izbânda întreprinderii noastre.

   Dar eu îi urmai cu încredere pe camarazii mei, căci nu era întâia aventură de acest soi. Pongo se afla iarăşi în frunte, ca să croiască drum şi deoarece eram fără bagaje, puteam înainta mai repede.

   După vreo trei sferturi de ceas de mers, Pongo se opri deodată şi ridică mâna. Rămaserăm şi noi locului şi auzirăm lămurit pârâit de crengi.

   Încet şi cu mare băgare de seamă, înaintarăm până la uriaş. Puteam acum cuprinde cu privirea un luminiş, pe a cărui margine opusă - la vreo douăzeci de metri de noi - o făptură se îndeletnicea cu ruperea crengilor dintr-o tufă ce purta flori roşii.

   Era o fată probabil, o indiană din tribul Toba, goală până la mijloc, iar de la şolduri până la genunchi era acoperită de o rochie pestriţă. Pârul îl purta în cozi care-i cădeau de o parte şi de alta a feţei.

   În vreme ce chibzuiam ce ne rămâne de făcut acum, priveliştea se schimbă deodată.

   Pongo tresări, apoi arătă cu mâna spre partea dreaptă a luminişului. Privirăm îndată într-acolo şi înlemnii aproape de spaimă, când văzurăm furişându-se pria frunzişul unei tufe, un trup roşcat. Era un jaguar de o mărime neobişnuită.

   Primejdioasa fiară care, în America de Sud, ţine locul tigrului în ţările asiatice, se zgâia la fată, care nu observase încă pe grozavul duşman.

   Animalul se întinse pentru săritură şi în clipa următoare fata ar fi căzut zdrobită sub labele lui.

   Un fulger sclipi deasupra luminişului, un răget înfiorător răsună, apoi jaguarul se repezi spre tufa îndărătul căreia ne aflam noi. Cuţitul lui Collo, zvârlit de viteazul nostru Pongo, îi stătea înfipt în gât.

   Dar rana nu era mortală şi ne puteam aştepta la o luptă înverşunată cu fiara înfuriată. Era prea târziu să smulgem puştile de pe umăr şi de la asta ne mai oprea poteca îngustă pe care ne aflam.

   — Nu împuşcă Massers! ne strigă Pongo.

   Şi înainte ca fiara să fi ajuns la tufă, el sări afară, în întâmpinarea grozavului duşman. În pumnul drept ţinea strâns cuţitul de spintecat rechini şi în aceeaşi clipă când jaguarul, răgind, se năpusti să-l doboare pe camaradul nostru, acesta se dădu repede în lături.

   Cuţitul sclipi, apoi trupul greu al jaguarului zbură cât colo.

   Căzu la pământ în faţa tufei îndărătul căreia stăteam noi şi începu să râcâie pământul. De data asta Pongo îl rănise de moarte.

   Acum îmi îndreptai privirea spre tânăra fată care, încremenită, cu mâinile încrucişate pe piept, se holba la Pongo.

   Marian ieşi din frunziş şi eu îl urmai, ocolind jaguarul, care se zvârcolea cu turbare.

   Când Indiana ne zări, scoase un ţipăt uşor, apoi se făcu nevăzută între tufe.

   Uriaşul nostru camarad ne privi şi întrebă: Pongo aduce fata înapoi?

   — Nu, s-o lăsăm să-şi vadă de drum - zise Marian - poate că întâmplarea asta ne va fi de folos, Hai să acoperim jaguarul cu crengi şi când ne-om întoarce îl vom jupui de piele.

   Făcurăm repede treaba; apoi pătrunserăm în tufişul de pe cealaltă parte a luminişului acolo unde dispăruse fata. Spre mirarea noastră, dădurăm de o potecă bine bătătorită şi Marian zise:

   — Se pare că suntem lângă satul căutat. Fireşte că fata va povesti că ne aflăm în apropiere, aşa că e mai bine să ne ascundem. După ce s-o lăsa întunericul, va trebui să- ncercăm să-l eliberăm pe Huerta. Cel mai nimerit e să ne întoarcem înapoi prin luminiş şi să aşteptăm în pădure până s-o înnopta. Cu prilejul acesta vom putea jupui jaguarul.

   Nu trebuia să ne pierdem vremea stând pe gânduri, astfel că ne înapoiarăm îndată, străbăturăm iarăşi luminişul şi traserăm în desiş trupul jaguarului.

   Aproape de marginea luminişului ne oprirăm lângă un grup de copaci înalţi şi începurăm să jupuim fiara. Printr-o spărtură din frunziş puteam cuprinde cu privirea luminişul şi astfel să observăm imediat apropierea unui duşman.

   Dar nu se arătă nimeni. În cele din urmă sfârşirăm treaba şi Marian zise:

   — Să ducem hoitul mai adânc în pădure, altfel ne vor supăra prea mult muştele.

   — Nu e nevoie de asta - se auzi, atunci, îndărătul nostru, un glas - urmaţi-ne, căpetenia noastră vă aşteaptă.

   Ne întoarserăm brusc şi ne văzurăm încercuiţi de indieni, care se apropiaseră atât de pe nesimţite, încât nici Pongo al nostru nu băgase de seamă nimic. Aveau arcuri încordate în mâini şi orice împotrivire ar fi fost zadarnică.

   — Bine - zise Marian, fără să se tulbure - mergem cu dv. Dacă nu mă-nşel, d-ta eşti Matşu?

   — Da, domnule - răspunse indianul, fără să pară mirat - şi cred că aţi venit încoace pentru senor Huerta?

   — Aşa e - încuviinţă prietenul meu - acum haidem!

   După zece minute intrarăm într-un luminiş întins, pe care

se înălţau multe colibe din crengi. Pe un loc liber din mijloc ne aştepta un indian, care îi întrecea pe toţi în înălţime. Avea un chip mândru şi ne privi întunecat, când ne îndreptarăm spre dânsul.

   Atunci se apropiă o făptură de el. Era tânăra fată pe care Pongo o scăpase de la moarte. Ea şopti ceva indianului şi, ca prin minune, faţa aceluia se lumină.

   Matşu se apropiă de asemenea şi vorbi cu însufleţire cu dansul. Apoi se-ntoarse spre noi şi zise:

   — Căpetenia Matara vă mulţumeşte pentru salvarea fiicei sale, i-am comunicat că aţi venit pentru Huerta. Puteţi părăsi satul împreună cu el. Oricând veţi mai trece pe aici, veţi fi bineveniţi.

   Asta nu putu decât să ne bucure. Fapta lui Pongo înlăturate toate piedecile, ba câştigasem chiar de prieten un trib întreg, care altminteri se arăta duşmănos faţa de albi.

   Curând avurăm prilejul să-l salutăm pe Huerta, care abia putu să vorbească de bucurie. Apoi ne povesti că o dusese foarte bine şi că, în cursul captivităţii sale, strânsese material ştiinţific foarte preţios cu privire la tribul Toba.

   Băştinaşii ne dădură daruri în semn de prietenie, apoi pornirăm la drum, împreună cu profesorul eliberat.

   După un ceas ajunserăm în luminiş. Aguara aprinsese un foc mare, care ne arătase calea. Îi dădurăm îndată drumul lui Huaina şi acesta se despărţi de noi, încredinţându-ne că ne va purta totdeauna prietenie şi ne va fi de ajutor oricând se va ivi prilejul.

   A doua zi îi însoţirăm pe cei doi învăţaţi până la Asuncion. După un călduros rămas bun ei se urcară în tren, iar noi ne înapoiarăm în ţinuturile sălbatece.

   Prin birtaşul de la care închiriasem kanu-urile, aflarăm că umbla vestea cum că nişte europeni, care veniseră în Gran Chaco, pentru a face filmări, au fost omorâţi, în parte, iar

alţii luaţi prizonieri de un trib de indieni.

   — Trebuie să vedem ce-i pe acolo - zise Marian - tot suntem noi aici şi-apoi de mult vroiam să cunosc eu Gran Chaco.

   A doua zi dimineaţă pornirăm iar la drum Am întâmpinat aventuri din belşug, dragă George şi cu primul prilej ţi le voi povesti - încheie doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 126

ÎN DEŞERTUL GRAN CHACO

  VÂNĂTORUL CALCALET

  DOCTORUL BERTRAM urmă să povestească lui George:

  — Trebuie să ne înapoiem în lagărul indienilor Toba - hotărî Marian - acum sunt doar prietenii noştri. Dacă zvonul că o expediţie e în pericol se întemeiază pe adevăr, atunci or fi ştiind-o şi Indienii.

  — După cum spunea birtaşul din Asuncion - zisei eu - doi din membrii acestei expediţii l-au angajat pe vânătorul Calcalet. Trebuie să mărturisesc că acest individ îmi cam dă de bănuit. În cazul dispariţiei lui Huerta, a jucat şi el un rol ciudat.

  — Vom vedea noi - spuse Marian - acum să ne îngrijim de merinde pentru drum, să închinăm un kanu de la birtaş şi să pornim iar pe Paraguay în jos.

  Pregătirile pentru noua noastră expediţie ne luară tot timpul până seara. Dar cu tot întunericul Marian vroia să pornească la drum. Spunea, pe bună dreptate, că vom găsi noi locul unde trebuia să părăsim fluviul pentru a străbate pădurea şi a da de satul Indienilor Toba. Acolo puteam rămâne până dimineaţa şi să plecam mai departe.

  După ce îmbucarăm ceva în restaurant, ne îmbarcarăm iarăşi pe kanu şi iată-ne iarăşi pe undele repezi ale Paraguay-ului.

  Călătoria de noapte era minunată. Pe amândouă malurile ziduri de copaci seculari în crengile cărora se desfăşura viaţa nocturnă a maimuţelor şi păsărilor, în vreme ce jos în desiş, ragea din când în când un jaguar sau altă fiară.

  Ceasurile se scurgeau... Nu ne grăbeam şi lăsam luntrea să plutească în voie, fără să vâslim. Numai Pongo, care stătea la pupă, o cârmea cu ajutorul vâslei sale mici.

  În cele din urmă îndreptă kanu-ul spre malul drept. Cu o siguranţă desăvârşită ajunsese la locul unde mai debarcasem odată, ca să-l căutam pe Huerta.

  — Aşa, acum facem un focşor şi rămânem aici până în zori - spuse Marian - mai avem şase ceasuri până să se lumineze de ziuă, aşa ca putem sta de veghe, cu schimbul,

câte două ceasuri fiecare.

   — Crezi ca ne ameninţă vreo primejdie? întrebai eu mirat. Indienii Toba nu ne vor face nimic presupunând că ar ajunge până aici în timpul nopţii.

   — Dar la Jaguari şi şerpi veninoşi nu te gândeşti? zise Marian. Sau îţi închipui că un Şakarra nu o să se sfiiască să te muşte când o avea el chef şi tu o să faci o mişcare?

   — Aşa e, nu mă gândisem la şerpii veninoşi de care sunt pline pădurile seculare ale Americii de Sud. Şi nici Jaguarii nu-mi veniră în minte.

   Şi tocmai aceste fiare sunt cât se poate de primejdioase. Căci e fapt cunoscut că jaguarii nu se tem nici de focul de tabără şi odată ce-au gustat carne omeneasca, aceasta devine mâncarea lor preferata.

   Aşa dar, tabăra noastră era destul de expusă primejdiei. Marian luă repede trei fire de iarbă de lungimi diferite şi traserăm la sorţi. Mie îmi căzu ultima veghe, aşa că puteam dormi patru ceasuri neîntrerupt.

   Pongo avea întâia strajă. Ne învelirăm în pături şi eu adormi! Îndată mă aşteptam ca Marian să mă trezească la vremea potrivită, dar deşteptarea mea avea să se producă ceva mai devreme şi într-un chip neobişnuit.

   O împuşcătură mă smulse din braţele somnului, apoi auzii o a doua şi dădui să sar în sus, încă înainte e a fi deschis ochii bine.

   Atunci, însă, răsună aproape de tot un răget grozav şi în clipa următoare un trup greu căzu pe picioarele mele.

   Deschisei ochii şi văzui cu groază un jaguar cât toate zilele. Zăcea nemişcat peste picioarele mele, dar simţii lămurit că tremură din tot trupul.

   — Nu te mişca! strigă Marian în aceeaşi clipă. Amândouă gloanţele mele au nimerit bine. Poate că moare fără să se zbată.

   Rămăsei nemişcat, cu ochii holbaţi la fiara cu trupul bălţat.

   Îmi dădui seamă îndată de situaţia primejdioasă în care mă aflam. Dacă jaguarul ar mai fi avut putere să se zbată înainte de a-şi da sufletul, atunci cu siguranţă că-mi va sfâşia trupul cu ghearele sale.

   Şi tremurul trupului greu devenea tot mai tare, iar din botul căscat ieşeau pufăituri răguşite, furioase.

   Din clipă în clipă putea începe lupta cu moartea şi asta ar fi însemnat şi sfârşitul meu.

   — Dumnezeule! exclamă Marian. Nici măcar de tras nu mai pot trage într-însul, căci atunci fiara ar începe îndată să se zvârcolească.

   — Robert, ia vezi nu poţi să-ţi scoţi picioarele de sub trupul ei?

   Cu multa băgare de seamă încercai întâi cu piciorul drept, dar imediat jaguarul începu să tremure mai tare. Şi Marian, care nu-şi dezlipea ochii de la el, spuse:

   — Lăsă, nu mai încerca, Robert, căci grăbeşti numai deznodământul. Daca va începe însă să se zvârcolească, va trebui să încerci să-l zvârli la o parte. Ah, Pongo, ce-ai de gând să faci?

   Văzui făptura uriaşă a credinciosului nostru camarad apropiindu-se de mine.

   Ţinea în mâna dreaptă cuţitul de spintecat rechini şi avea privirea aţintită la trupul jaguarului. Avui impresia că fiara îşi revine. Ridică încetişor căpăţâna uriaşă, pufăi şi-şi trase labele dinainte. Norocul meu că eram încălţat cu bocanci groşi şi jambiere de piele, lucru absolut necesar în marşurile prin desişurile pline de mărăcini.

   Dar la mişcarea aceasta a jaguarului îi simţii greutatea. Mi se părea că-mi zdrobeşte piciorul şi nu-mi putui înăbuşi un geamăt.

   Urmarea fu că jaguarul îşi întoarse căpăţâna spre mine şi în lumina focului văzui privirea a ochilor săi verzi. Aceşti ochi se închiseseră acum aproape cu totul şi ştiam bine că în clipa următoare va veni atacul.

   Acum interveni însă Pongo. Îşi dăduse seamă de momentul prielnic şi se repezi furtunos. Şi înainte ca jaguarul să poată bănui prezenţa acestui nou duşman, Pongo îl înhaţă cu mâna stângă de ceafa. Restul se petrecu atât de repede, încât abia putui urmări cu privirea. Cu o singura smucitură Pongo ridică în sus fiara uriaşă, care cântărea peste două sute de kilograme.

   Jaguarul răcni înfiorător şi bătu cu labele dinainte în aer.

Labele dindărăt stăteau încă lângă picioarele mele şi când vrui să mi le retrag, văzul cu spaimă ca nu le puteam mişca.

  Din pricina greutăţii jaguarului şi mai mult, poate, din cauza grozavei încordări nervoase, ele erau cu desăvârşire paralizate, pentru moment. Îmi trecu fulgerător prin minte gândul că nu voi scăpa, totuşi, fără răni grave.

  Pongo al nostru ştia el însă bine ce face. Cuţitul lui enorm fulgeră prin aer şi se înfipse adânc în pieptul jaguarului.

  Şi tot atât de repede smulse arma afară, apoi, năpustindu-se cu toată puterea trupului său uriaş, zvârli fiara cât colo în tufişul apropiat.

  O asemenea ispravă se potrivea pentru unul ca Pongo şi numai el era în stare s-o facă. Jaguarul se zvârcoli câtva timp în tufiş, rupând crengi şi scurmând pământul cu ghearele.

  Acum putui deodată să-mi mişc iarăşi picioarele şi deşi mă dureau grozav, mă ridicai cu greu, mă apropiai de Pongo şi-i întinsei mâna.

  — Pongo, prieten bun şi credincios, îţi mulţumesc.

  — Oh, Masser Bertram, nu mulţumeşte - zise el, stingherit - Pongo făcut cu plăcere. Acum Schita mort.

  Jaguarul se întinsese cât era de lung. Uriaşul Negru se apropiă de el şi-i trase lângă foc, apoi, liniştit de tot, începu să-i jupoaie.

  Ştiam că e în stare să facă treaba asta singur, astfel că Marian veni lângă mine şi întrebă, îngrijorat:

  — Robert, te-am văzut şchiopătând când te-ai apropiat de Pongo. Ţi-s rănite picioarele?

  — Nu cred răspunsei - fireşte că mă dor grozav oasele, dar nu par să fie zdrobite sau scrântite.

  — Slavă Domnului, începusem să mă tem rău de tot când fiara a descălecat taman pe picioarele tale.

  — Dar cum s-au petrecut lucrurile? întrebai.

  — De auzit n-am auzit nimic, fireşte - povesti Marian - căci fiara s-a priceput să se apropie fără zgomot. Şi Pongo, care poate c-ar fi auzit, dormea de un ceas şi jumătate. Cu totul întâmplător, privii la tufişul de peste drum şi atunci văzui în lumina focului lucind nişte ochi mari şi verzi. În aceeaşi clipă mi-am dat geamă că nu putea fi decât un jaguar. În vreme ce-mi smulgeam revolverul de la brâu, el o şi zbughi din tufiş, de-a dreptul spre foc. Trebuia să sară peste tine şi credeam chiar ca aşa va face - dar se vede că am nimerit prea bine cu cele două gloanţe ale mele. Am slobozit cel dintâi glonţ tocmai când el se pregătea de săritură şi oi fi nimerit în aşa fel, încât el nu mai avea toată puterea de sărit. Al doilea glonţ i i-am trimis când plutea în aer şi atunci, spre spaima mea, îi văzui căzând peste picioarele tale. În sfârşit, principalul lucru e ca s-a terminat cu bine.

  — Şi asta i-o datorăm lui Pongo - zisei şi privii spre foc, unde uriaşul Negru stătea în genunchi şi trebăluia de zor.

  Apoi, cu totul întâmplător lăsai privirea să-mi alunece deasupra luminişului. Tresări speriat şi apucai braţul prietenului meu.

  — Mariane - şopti - colo în tufiş, lângă copacul acela uriaş, am zărit o pereche de ochi. Acum au dispărut.

  În aceeaşi clipă se ridică Pongo. Mişcările-i erau ca ale unui şarpe. Se repezi ca o săgeată la tufişul unde văzusem ochii. În momentul următor şi dispăruse între crengi.

  Atitudinea aceasta a lui Pongo nu putea avea altă explicaţie decât că auzise zgomote care dovedeau apropierea unui om. Şi acum îmi veni şi mie în gând că ochii pe care îi zărisem n-aveau jocul acela colorat roşu sau verde, cum e cazul la animale de pradă.

  — Să ştii că ai văzut un om - şopti şi Marian, în aceeaşi clipă - altminteri n-ar fi sărit Pongo aşa deodată în tufiş. Ah, uite-l că se şi întoarce.

  Uriaşul Negru se înapoiase pe nesimţite din tufiş. Câteva clipe mai rămase locului în faţa acestuia şi ascultă cu încordare în pădure, apoi veni la foc şi zise, posomorit:

  — Om fugit repede. Ascuns că Pongo nu putut găsi la el. Fost alb.

  Ne privirăm uluiţi. Dacă Pongo susţinea asta, atunci aşa şi era. Sau îl văzuse pe străin, sau mirosise că era un european. Şi explicaţia ne-o dădu îndată:

  — Om fumează ţigări.

  Aşa dar, simţise mirosul pe care-l răspândeşte mereu un fumător nărăvit. O dovadă cât de dezvoltate erau simţurile

sale.

   Un european care nu se arată înseamnă primejdie. Poate că făcea parte dintr-o bandă de desperados1 care s-au refugiat în păduri, ca să scape de urmărire.

   Marian făcu o mutră serioasă şi zise:

   — Robert, trebuie să veghezi acum. Aşează-te aşa fel astfel ca, pe cât cu putinţă, să nu poţi fi văzut lămurit. Trebuie, deci, să te aşezi cu spatele la fluviu şi destul de departe de foc. Vreascuri poţi arunca în foc de acolo. Hai să ducem cât mai multe în locul acela. Pongo şi cu mine ne vom culca apoi alături de tine.

   Uriaşul negru pricepu îndată ce plănuiam şi ne ajuta să îngrămădim vreascuri la câţiva metil de foc. Aveam astfel un loc oarecum apărat, căci daca necunoscutul se mai apropia odată, nu m-ar fi putut vedea bine din pricina focului.

   — Ţine puşca mereu pregătită! îmi mai spuse Marian.

   Apoi se întinse lângă mine, împreună cu Pongo.

   Îmi aşezai puşca pe genunchi şi-mi plimbai privirile de jur-împrejur.

   Vremea trecea grozav de încet. Îmi încordai auzul cât putui şi într-un rând tresări şi strânsei puşca în mână: în stânga luminişului trosnise o creanga. Pongo se ridică şi el, fără zgomot şi ciuli urechile, dar nu se mai auzi nimic şi după câteva minute Pongo se culcă la loc. Eu, însă, nu-mi dezlipi ochii de pe partea stângă a luminişului. Acest pârâit suspect al crengii îmi dovedea ca necunoscutul dădea mereu târcoale prin apropierea noastră. Şi fără să ştiu despre ce era vorba, fui nevoit să mă gândesc la primejdie.

   Afara de tribul toba, cu care eram în relaţii bune, auzisem că mai trăiau pe acolo alte câteva triburi de indieni, aproape necunoscute, dar de care trebuia să ne păzim. Şi dacă Pongo constatase ca un european dăduse târcoale, nu putea fi vorba decât de un om care trăia probabil la aceste triburi, adică trebuia să se ascundă de lumea civilizată.

   Focul ardea acum mocnit. Luai câteva crengi şi le zvârlii peste jar. Când se înălţară flăcările, privii mai întâi iarăşi spre partea stângă a luminişului, dar nu putui descoperi nimic care să mi trădeze prezenţa acolo a unor ochi omeneşti.

   Apoi îmi plimbai privirile de jur împrejurul luminişului. Oprindu-le asupra unei tufe dese pe partea dreaptă, mă speriai uşor, căci văzui acolo două puncte mari - ochi omeneşti - care se holbau la mine.

   Lăsai repede privirea în jos. Nu prea era cu putinţă ca iscoada ascunsă în frunziş să fi putut zări ochii mei, căci focul trebuia să-l orbească, în timp ce eu puteam privi deasupra flăcărilor. Din păcate, ţeava puştii mele era îndreptată spre stânga. Dacă săream acum repede în picioare ca să slobod un glonţ în tufiş atunci omul ascuns avea destul timp să se îndepărteze repede. Trebuia să fie foarte îndemânatec, altminteri n-ar fi izbutit să-i scape lui Pongo al nostru, care sărise atât de repede în tufiş.

   Acum era vorba să-l trag pe sfoară pe individul acesta viclean. Ridicai puţin capul şi aruncai iarăşi o privire repede spre tufă. Da, ochii erau încă acolo.

   Începui să casc, luai apoi alte două crengi. Şi le azvârli în foc. Cu prilejul acesta, însă, îmi întorsei puşca, aşa ca din întâmplare. Vroiam să-ncerc să descarc un glonţ, cu arma pe genunchi.

   Liniştit, căscând mereu, îndreptai ţeava spre tufiş. Apoi pusei arătătorul pe opritoare. Şi uşorul zgomot metalic trebuie să-l fi auzii individul ascuns, căci în aceeaşi clipă răsună din tufiş un glas:

   — Nu trage, senor, vin acolo!

   O clipa mai târziu de-ar fi rostit aceste cuvinte, glonţul l- ar fi nimerit. Acum dusei puşca repede la umăr şi ţintii direct spre tufă. Nu trebuia să-mi mai scape.

   Auzind vorbă, Marian şi Pongo se ridicaseră. Crengile se dădură în lături şi, ca un şarpe uriaş un trup omenesc se târa în luminiş şi se ridica.

   Era un bărbat înalt şi slab, care îşi ţinea în mana pălăria cu margini late. Într-o clipă putui vedea îmbrăcămintea-i de culoare verzuie, brâul lat de piele în care erau înfipte două pistoale şi un cuţit mare şi chipul său îndrăzneţ, cu ochi negri, ce aruncau fulgere. Apoi omul se înclina şi zise:

— Îmi daţi voie, senores, numele meu e Calcalet.

SPRE GRAN CHACO

  CU GREU ÎMI PUTUI STĂPÂNI MIRAREA. Acesta era aşa dar, vânătorul care însoţise pe cei doi nemţi despre care se spunea că dispăruseră.

  Era însă mai bine, în orice caz, dacă ne făceam neştiutori, căci prin locurile acelea trebuia să suspectam pe fiecare.

  — Ia loc la focul nostru! spuse Marian, liniştit. Numele noastre sunt: Farrow, Bertram şi Pongo.

  Calcalet făcu o mişcare scurtă, pe care eu nu mi-o putui explica însă. Era surpriză sau spaima?

  Ma lamuri curând, auzindu-l:

  — Oh, domnii Farrow şi Bertram, cu Pongo al lor? Asta e o cinste mare pentru mine. Am citit multe despre aventurile dv., domnilor. Aţi venit cu vreo ţintă anumită prin meleagurile acestea?

  — Da, senor Calcalet - răspunse Marian, prietenos - l-am eliberat din mâinile indienilor Toba pe zoologul Huerta. A trăit acolo mai bine de un an. Ştiu că ai luat şi d-ta parte la expediţia aceea.

  — Mai trăieşte Huerta? întrebă Calcalet, mirat. Asta mă bucură din toată inima. Unde l-aţi găsit, domnilor?

  — La indienii Toba, după cum spuneam. Călăuzele de atunci s-au lăsat mituite de un membru al expediţiei.

  —  Ah, atunci nu poate fi decât Vicoras - murmură Calcalet - eu nu prea aveam încredere într-însul.

  — Foarte adevărat - încuviinţă Marian - Vicoras era. Dar, dacă-mi dai voie să te întreb: ce faci d-ta acum prin ţinutul acesta, domnule Calcalet?

  — Am condus până în Gran Chaco pe doi nemţi, unul de-i zice doctor Neuhaus şi un operator de cinema cu numele de Reichert. Vroiau să filmeze oameni şi locuri de pe acolo.

  —  Ah, atunci au rămas singuri de tot în pădurile seculare?

  — Da şi-au ales un loc de tabără sigur şi vor să pornească de acolo în diferite direcţii. Peste şase luni urmează să mă duc să-i iau înapoi.

   Cele spuse de Calcalet puteau să fie adevărate. Numai de aici ieşise deci zvonul că cei doi nemţi dispăruseră.

   La drept vorbind, eram cam necăjit, căci acum noi nu mai aveam motive să pătrundem în „iadul verde".

   Dezamăgit, privii la Marian, care făcea o mutra serioasă. Apoi se adresă lui Calcalet:

   — Şi cum vrei să te înapoiezi la Buenos Aires? Ai de lucru acolo?

   — Nu, trebuie să aştept până o porni iar vreo expediţie în păduri.

   — Atunci, dacă n-ai ceva sigur, ţi-aş face o propunere - zise Marian - noi vrem să străbatem de-a curmezişul continentul, spre coasta de apus. Vrei d-ta să ne însoţeşti? Deşi suntem obişnuiţi să colindam singuri ţările străine, mi- ar plăcea totuşi s-avem aici un însoţitor care cunoaşte locurile. În primul rând ţin să dau de urma celor doi nemţi. Îndeletnicirea lor mă interesează şi poate le mai putem fi de folos într-un fel sau altul.

   Calcalet chibzui câteva clipe, apoi zise bucuros:

   — Fireşte, domnule Farrow, merg cu plăcere cu dv. Ştiu cu siguranţă că voi întâmpina multe aventuri. După cum văd, aţi şi avut o vizită neplăcuta aici - şi arătă spre blana jaguarului, a cărei parte dinăuntru Pongo o frecase cu creierul fiarei şi cenuşă de lemn.

   — Da, s-a dat la noi - răspunse Marian, calm - dar să sfârşim întâi afacerea noastră. Rămâi aşa dar la noi până vom fi ajuns la coasta de apus. Cât ceri pentru asta?

   Calcalet spuse o sumă destul de mică pe care Marian o încuviinţă imediat.

   Într-acestea se scursese atâta timp, încât nu mai putea fi mult până la ziuă. De aceea, Marian propuse:

   — Să îmbucăm ceva, apoi să pornim îndată ce s-or ivi zorile. Mai întâi vom merge la lagărul indienilor Toba, care ne sunt doar prieteni. Acolo voi pune să se argăsească pielea jaguarului. După aceea îl voi rugă pe căpetenie s-o expedieze la Asuncion. Voi scrie şi o scrisoare lui Huerta, la Buenos Aires, ca să ia blana de la birtaşul din Asuncion de unde am cumpărat kanu-urile şi să ne-o trimită apoi. Acum se pune întrebarea, domnule Calcalet, dacă ne poţi întovărăşi în satul tribului Toba, pentru că se află acolo cei doi Indieni: Matşu şi Huaina.

   — N-am avut niciodată nimic cu ei - răspunse vânătorul - viu cu plăcere cu dv., căci pentru mine e totdeauna de mare însemnătate să trăiesc în bună pace cu toate triburile de indieni.

   — Bine, atunci pornim îndată ce s-o lumina de ziuă. Acum să mâncăm repede!

   — Economisiţi conservele! spuse Calcalet, văzând că scot câteva cutii din desaga mea. Vom ajunge în ţinuturi unde vânatul este foarte rar. Dacă vreţi s-aşteptaţi zece minute numai, vă aduc o fripturică bună.

   Fără să mai aştepte răspunsul nostru, el se ridică şi se strecură în pădurea întunecată.

   Marian încruntă sprâncenele, dar nu zise nimic. Eu însă nu mă putui opri să-l întreb, în şoaptă:

   — Oare mai vine înapoi? Pare să fie cinstit, dar prea multă încredere n-am în el.

   — Şi bine faci - răspunse prietenul meu - se preface bine că e cinstit, totuşi eu nu-mi pot închipui ca nemţii să fi rămas singuri în pădure şi să-i fi dat drumul lui. E ceva putred aici.

   — Dar spunea că ne călăuzeşte la ei? S-a declarat îndată înţeles cu această propunere.

   — E drept, însă eu socot că a primit această propunere numai ca să nu trezească bănuieli.

   — Dar de ce l-ai angajat, rogu-te?

   — Pentru ca prin aceasta voi putea limpezi chestia cu cei doi nemţi. Singuri nu i-am găsi niciodată. Acum, Calcalet ori ne va conduce la ei, ori va încerca să ne înşele şi se va da singur de gol.

   Deodată se auzi o împuşcătură în pădure, la vreo cincizeci de metri de noi. Era un glonţ de pistol şi mă întrebai, mirat, dacă vânătorul împuşcase într-adevăr vreo sălbăticiune. Atunci trebuia să fie un ţintaş de mâna întâia.

   Şi odată cu gândul acesta mă cuprinse şi un simţământ foarte neplăcut. Unui vânător atât de bun ca el i-ar fi fost uşor să ne ucidă pe la spate.

   — Ciudat! murmură Marian. E cu neputinţă să fi împuşcat un vânat pe întunericul aceasta. Oare a vrut să se prefacă prin asta că a fost atacat, pentru ca să poată dispare astfel?

   — Poate că vrea să ne atragă în pădure?

   — Nu, căci atunci ar fi simulat o luptă mai îndârjită. Eu cred că nu se mai înapoiază.

   — Va să zică nu ajungem noi la cei doi nemţi şi asta înseamnă că simpaticul nostru Calcalet îi va ucide, sau îi va da pe mâna vreunui trib de Indieni.

   — De asta mă tem şi eu. În cazul acesta va trebui să ne luăm pe urmele lui, de îndată ce s-o lumina.

   — Tăcere, Massers, vine om! şopti deodată Pongo.

   Şi după câteva clipe... Calcalet se strecură printre tufe. Cu un râs triumfător zvârli la pământ un porc de apă de mărime potrivită.

   — Asta o să ne placă mai mult decât conservele, domnilor - zise el - l-am zărit întâmplător lângă o apă mica din apropiere.

   — O adevărată minune vânătorească, pe care nimeni altul n-ar mai putea o face! exclamă Marian, uimit.

   — De, eu nu-s vânător de azi de ieri, spuse Calcalet, cu mândrie. Dar să ne grăbim, domnilor, acuşica se face ziua.

   Friptă în frigare, carnea porcului era foarte gustoasă şi mâncarăm cu multă poftă.

   Când răsări soarele stinserăm focul, ne luarăm bagajele şi pornirăm pe aceeaşi potecă pe care merseserăm abia cu două zile în urmă, când ne-am dus în satul Indienilor Toba.

   Pongo avea de lucru cu cuţitul lui să înlăture piedecile din cale. Calcalet, care păşea îndărătul lui - căci vroiam să-l avem sub ochi - clătina adesea capul, cu admiraţie, văzând munca neobosită a uriaşului.

   Şi când, spre amiază, poposirăm într-un mic luminiş, ca să îmbucăm ceva, băgai de seamă în privirea lui cu care-l învăluia adesea pe Pongo, o frică tainică. Nu-mi putui explica aceasta, dar lucrul mă făcu şi mai bănuitor.

   După ce pornirăm iar, îl trăsei pe Marian ceva deoparte şi-l întrebai:

   — Ai băgat de seamă că se cam teme de Pongo?

   — Da, se pare că şi-a pus în gând ceva cu noi şi îi e frică de uriaşul negru.

   — Hai să mergem ceva mai repede, căci văd că priveşte înapoi. Asta e o dovadă că n-are cugetul împăcat.

   — Din păcate, aşa pare să fie. Trebuie să ţinem ochii deschişi.

   Când ne apropiarăm iarăşi, Calcalet ne aruncă priviri iscoditoare, dar nu zise.

   Târziu după amiază ajunserăm în satul indienilor Toba. Mărturisesc că bucuria căpeteniei mă surprinse mult şi mă mişcă plăcut. Ne era adânc recunoscător, deci, pentru că Pongo îi salvase fiica din labele unui jaguar.

   Huaina ne salută şi ei foarte prietenos, deşi când ne văzu, păru cam stingherit. Îl privii cu atenţie, pe el şi pe Calcalet, nu putui însă observa că ar fi existând între ei o înţelegere oarecare.

   Huaina trebuia să facă pe tâlmaciul între noi şi căpetenie. Marian îl puse să-i povestească acestuia că pornisem să dăm de doi străini, care ne aflau în Gran Chaco. Am luat drumul pe acolo, pe la căpetenie, ca să-l mai salutăm o dată. Afară de aceasta ne-ar bucura mult dacă tribul ar fi auzit de cei doi albi.

   Fireşte că n-aveam cum să controlăm dacă Huaina tălmăcise întocmai cuvintele noastre. Dar Calcalet, care susţinuse că cunoaşte limba Tobai dădu din cap când ne uitarăm întrebător la el!

   Atunci văzurăm însă pe căpetenie vorbind foarte însufleţit cu Huaina, arătând cu mâna spre nord-vest. Dar Huaina ne spuse apoi că tribul nu auzise nimic despre cei doi nemţi.

   Eram încredinţat că ne tălmăcise altfel cuvintele căpeteniei şi Marian părea să aibă aceiaşi convingere. În schimb, când furăm mal târziu singuri cu Calcalet, el ne zise:

   — E păcat că indienii n-au auzit nimic încă de cei doi domni. Aţi fi avut îndată o dovadă ca am spus adevărul.

   — Dar bine, domnule Calcalet - se grăbi Marian să spună, cu mirare bine jucată - noi nu ne-am îndoit de cuvintele d- tale. Cum de ţi-a venit în gând aceasta?

   Argentinianul pare încurcat.

   — Păi... credeam aşa pentru că am fost şi eu cu expediţia aceea când a dispărut senor Huerta şi acum a început să umble iarăşi zvonul că doi exploratori au dispărut în păduri.

   — Zău! De asta n-am auzit nimic încă - făcu Marian pe miratul - de unde ştii d-ta, domnule Calcalet, abia te-ai întors doar de la ei?

   — Câţiva indieni Toba vorbeau despre asta - spuse vânătorul, repede, dar se făcu roşu ca sfecla - şi prin locurile astea zvonurile se răspândesc cu iuţeala fulgerului Nu m-aş mira de fel dacă s-ar fi aflat în Asuncion, dacă nu chiar şi în Buenos Aires.

   — Ei lasă, îi vom găsi pe cei doi exploratori şi atunci, ca să pui capăt zvonurilor, vei putea cere de la nemţii ăia, precum şi de la noi, dovezi scrise că ei se află teferi şi sănătoşi.

   — Da, aşa va trebui să fac! încuviinţă Calcalet. De când sa întâmplat chestia cu senor Huerta, trebuie să fim cu băgare de seamă.

   — Aşa e - râse Marian - dar ce ai spune dacă am lua cu noi câţiva indieni de pe aici? De pildă, pe Huaina şi Matşu?

   — Aveţi încredere în ei? întrebă Calcalet. Ştiţi doar că sau lăsat mituiţi de Vicoras.

   — Asta aşa e - încuviinţă Marian - dar vezi că avem obiceiul să fim cu ochii în patru. Pe noi nu ne poate înşela nimeni atât de lesne.

   — Atunci... ce să zic! Mi-aş îngădui însă să vă atrag atenţia că Toba ăştia trăiesc în duşmănie cu alte câteva triburi de indieni din nord vest. Din pricina asta s-ar putea să ne vârâm în bucluc.

   — Atunci se schimbă chestia - spuse Marian - în cazul acesta e mai bine să renunţăm si să mergem singuri.

   Avui impresia că hotărârea prietenilor mei îl mulţumi mult pe Calcalet.

   Aveam de gând să ne urmăm drumul a doua zi dimineaţa. Huaina ne spuse de cu seară că şeful, căpetenia cu vreo câţiva indieni ţineau să ne însoţească o bucată de drum. Seara ni se oferi un adevărat ospăţ. Indienii Toba - vânători iscusiţi - doborâseră doi cerbi mari, a căror carne era minunată.

   Noi stăteam între căpetenie şi fiica lui care-l trata pe

Pongo cu cele mai bune bucate. Uneori băgai de seamă însă că se uita cu tristeţe la noi. Privirile ei păreau să spună că ne păştea vreo primejdie.

  Prin gura lui Huaina căpetenia ne mai încredinţă odată că nu auzise nimic de cei doi nemţi, însă că a doua zi de dimineaţă ne va însoţi o bucată bună de drum, cu câţiva oameni de-ai lui.

  Dar când Huaina ne tălmăci vorbele căpeteniei, avui simţământul că minţea, că, în realitate căpetenia spusese altfel.

  Căci, gesturile repetate cu care căpetenia arătă spre nord-vest, nu mi le putui lămuri în alt chip, decât că cei doi căutaţi se aflau într-acolo.

  Pentru noapte ni se dădu una din colibele de bârne în care aveam loc împreună cu Pongo.

  Nu voiam să ne despărţim nici unul de viteazul nostru camarad, deoarece ne aflam pe teren primejdios. Alături de Calcalet, cu siguranţă că mai era şi Huaina, potrivnicul nostru.

  Ne aflam de un ceas în colibă şi tocmai aţipisem, când furăm treziţii de Pongo:

  — Massers!

  Marian îşi aprinse îndată lampa de buzunar care învălui în lumină doi inşi la intrarea colibei. Erau un tânăr indian şi fata căpeteniei, care duse degetul la buze.

  Tânărul începu acum într-o spaniolă stâlcită:

  — Senores, Oro aici - (arăta spre fata căpeteniei) - spune Huaina minte. Hua - (se arătă pe sine) - aude că Huaina spune altfel senores de ce spus căpetenie. Doi senores acolo - (arătă spre nord-vest) - dispăruţii, noi toţi ştim. Huaina spus senores noi nu ştim. Oro previne senores, Huaina minţit.

  — Îţi mulţumesc, Hua - răspunse Marian, prietenos - transmite şi lui Oro călduroasele noastre mulţumiri. Am bănuit noi că Huaina minte; acum vom fi cu şi mai multă băgare de seamă.

  Fata mai vorbi câtva timp cu tânărul indian, după ce acesta îi tălmăci cuvintele lui Marian. Apoi îi dădu o bucăţică de lemn pe care Hua mi-o înmână.

   — Huaina prefăcut - zise el încă odată - dacă el împuşcă cu săgeată pe senores, bea repede trei picături.

   Marian luă bucăţica de lemn. Era scobită dintr-un lemn tare şi prevăzută cu un dop. Prietenul meu o scutura şi zise:

   — E un lichid înăuntru; desigur o contraotravă împotriva săgeţilor otrăvite.

   Se-ntoarse apoi iar spre dei doi tineri şi le mulţumi călduros, Oro clătină capul, oarecum tristă, apoi se făcu nevăzută în noapte cu însoţitorul ei.

   A doua zi dimineaţa pornirăm la drum. Căpetenia ne însoţi împreună cu cinci războinici, care aveau toţi arcuri şi câte un mănunchi de săgeţi.

III

VICLENII

   DIN PĂCATE, printre aceşti indieni nu se afla şi tânărul Hua, care ne-a fi putut tălmăci adevăratele cuvinte ale căpeteniei. Eram la voia lui Huaina, în care nu mai trebuia să avem nici un pic de încredere.

   Ţineam mereu direcţia spre nord-vest, dar băgai de seamă că asta nu-i convenea lui Calcalet. Uneori încerca chiar să cotească ceva mai spre Sud, căpetenia însă nu se lăsa înşelat, ci ţinea mereu vechea direcţie.

   Cam pe la vremea prânzului, avurăm prilejul să admirăm îndemânarea indienilor în tras cu arcul. Un cerb de pampas trecu în goană la vreo patruzeci de metri departe de noi, dar abia făcuse doi paşi că-l şi lovi o săgeată a căpeteniei.

   O lovitură de măiestru - şi acum îmi dădeam seamă că erau adevărate laudele ce se aduceau indienilor acestora în privinţa trasului cu arcul.

   Pe marginea luminişului unde ne aflam fripserăm repede cele mai bune părţi ale vânatului şi Ie mâncarăm cu poftă. Apoi căpetenia se ridică şi ne ţinu iarăşi o cuvântare, cu care prilej arătă din nou în câteva rânduri spre nord-vest.

   Huaina ne tălmăci vorbele sale, zicând că nu vor mai însoţi decât o bucată scurtă, deoarece pe urmă începea terenul indienilor duşmani.

   Marian se grăbi să întrebe de ce căpetenia arătase spre nord-vest, la care Huaina răspunse ca asta înseamnă că noi să mai ţinem câtva timp drumul în direcţia aceea. Mai încolo va trebui s-o luam spre sud-vest.

   Auzind lămurirea aceasta schimbai o privire cu Marian. Nu mai aveam nici o îndoială acum că, după plecarea căpeteniei şi a oamenilor săi, pluteam în mare primejdie. Cu siguranţă că cei doi, care cunoşteau ţinutul, voiau să ne rătăcească.

   Marian nu zise nimic însă, ci dădu doar din cap. Străbăturăm câmpia. Când ajunserăm acum iarăşi în pădure, indienii noştri fură cuprinşi deodată de agitaţie. Huaina ne lămuri că un stol de papagali se afla în apropiere,

papagali a căror carne e foarte preţuită de indieni.

   Cu prilejui acesta se petrecu ceva care îmi îngădui să cunosc moravurile acestui neam ciudat. Unul din tinerii Toba se căţărase într-un copac, ca să iscodească vânatul atât de preţuit, deodată se frânse o cracă putredă şi sărmanul se prăbuşi de la o înălţime destul de mare. Când mă apropiai, împreună cu Marian, văzurăm că-şi rupsese piciorul drept.

   Se părea că e o fractură gravă şi ne dădurăm seamă îndată că tânărul va rămâne şchiop.

   Nenorocitul îşi dădea şi el seamă de aceasta, îşi examină cu atenţiune piciorul, în timp ce eu îi sprijineam partea de sus a trupului. Apoi clătină trist capul şi rosti câteva cuvinte, cu glas rugător, unui tovarăş de lângă dânsul.

   Şi înainte de a ne da seamă ce se întâmpla, văzurăm un fulger sclipind, trupul rănitului se ridică, scurt, apoi capul îi căzu într-o parte. Tânărul tovarăş, însă, pe care-l chemase, se dăduse înapoi şi rămase în aşteptare, ţinând în mâna dreaptă ridicată cuţitul plin de sânge.

   Rănitul murise: celălalt îl ucisese cu o lovitură de cuţit în inimă.

   Privirăm îngroziţi pe indieni, care stăteau însă foarte liniştiţi.

   Şi Huaina, care văzuse groaza noastră, zise calm. Arătând spre mort:

   — Asu l-a rugat pe prietenul său să-i ia viaţa. Şi-a dat seama că nu va mai putea vâna şi pescui aşa cum trebuie să poată un Toba, ca să se hrănească pe el şi familia lui. De aceea preferă moartea. Acum se vor întoarce cu mortul şi-i vor aşeza în cei mai apropiat muşuroi de furnici. După ce va fi îndepărtată carnea, vor duce scheletul în sat, unde va fi îngropat.

   — De ce-l îngroapă abia când nu mai rămâne decât scheletul? întrebă Marian.

   — Pentru că altminteri l-ar dezgropa jaguarii sau alte fiare. Uite, căpetenia vrea să-şi ia rămas bun de la dv.

   Din păcate, iar nu pricepurăm boacă din cuvântarea căpeteniei, dar gesturile sale cu care arăta spre nord-vest, nu puteau fi înţelese greşit. Huaina ne tălmăci imediat că trebuia să mai mergem două ceasuri în direcţia aceea, apoi

Calcalet şi dânsul ne vor călăuzi mai departe pe drumul cel bun.

   Despărţirea de căpetenie fu foarte călduroasă. Când dispărură cu mortul după o cotitură a potecii înguste, începu primejdia pentru noi. Simţeam instinctiv că eram acum împreună cu doi oameni care vroiau să ne înlăture într-un fel sau altul, ca să nu le descoperim tainele.

   Marian şopti ceva lui Pongo, care până atunci se îndeletnicise să taie lianele şi mărăcinii. Uriaşul se opri din lucru.

   Atunci băgarăm de seamă însă că Huaina şi Calcalet începură să lucreze ca nebunii. Vroiau, probabil, să ajungă la un loc anumit înainte de a se întuneca. Asta însemna pentru noi că trebuie să veghem cu toată luarea aminte.

   Îi lăsarăm să-şi vadă de treabă, căci prin asta oboseau şi deveneau mai puţin primejdioşi ca duşmani.

   Busola lui Marian ne arata că ţineam direcţia nord-vest. Şi Huaina trebuia să rămână pe drumul acesta cel puţin doua ceasuri încă, pentru ca să nu se dea de minciuna.

   În cele din urma ajunserăm într-un luminiş pe a cărui margine din faţa noastră se arătau trei spărturi în vegetaţia deasa. Trei poteci duceau de aici şi întrebarea care se punea acum era s-o găsim pe cea buna. Fireşte ca ne îndreptarăm spre cea din mijloc care părea să duca spre nord-vest. Dar Calcalet striga imediat:

   — Asta e poteca greşită, domnilor! După scurt timp coteşte spre miază-noapte. Trebuie s-o apucam pe cea din stângă.

   — Poteca îmi pare ca duce prea mult spre miază-zi - spuse Marian liniştit - după cum spunea căpetenia, cei doi cercetători se afla la nord-vest.

   E de nedescris mutra pe care o făcu Huaina auzind aceste cuvinte. Şi Calcalet ne privi de parcă-am fi nişte stafii.

   — A... aţi priceput cuvintele lui? izbuti el să îngâne.

   — Ba bine ca nu! răspunse Marian. Altminteri de unde aş şti? Aşa dar, ţin să merg pe poteca asta din mijloc.

   Vânătorul ramase încruntat câteva clipe, apoi rase şi zise:

   — Dar, domnule Farrow, poteca asta duce spre miazănoapte, adică aproape îndărăt. Şi dv. vreţi doar să-i întâlniţi pe cei doi domni, care se afla mai mult în sud-vestul lui Gran Chaco. Ceea ce spunea căpetenia nu corespunde adevărului. În definitiv, nici el nu ştie unde i-am părăsit eu pe domnii aceia.

   — Asta se poate - zâmbi Marian - dar eu tot vreau să dau ascultare presimţirii. Şi presimţirea mă îndeamnă să mergem pe poteca din mijloc.

   Calcalet abia îşi stăpânea mânia. Atunci Huaina spuse câteva cuvinte, care avură darul să aducă pe chipul vânătorului o lucire de bucurie răutăcioasă. Asta ţinu însă numai câteva clipe şi imediat se reculese. Posomorându-se, zise:

   — Bine, dacă ţineţi neapărat, senores, atunci mergem pe poteca asta. Dar vă spun de pe acum că sau ne vom întoarce, sau va trebui, mai târziu, să ne croim o potecă nouă prin pădure, spre sud-vest.

   — Asta vom vedea - i-o tăie scurt Marian - n-are ce strica dacă vom înainta mai încet. Dv. vă primiţi plata convenită pentru tot timpul cât vom fi împreună.

   Calcalet înălţă din umeri şi dădu să pornească pe potecă, dar Marian îl opri.

   — E mai bine dacă vom petrece noaptea aici în luminiş - zise el - căci altminteri ar trebui mai întâi să ne croim cu greu un loc de tabără în inima pădurii.

   — Cum doriţi, domnule Farrow - spuse vânătorul - totuşi, dacă pornim acum de-a lungul acestei poteci, ajungem încă înainte de a se întuneca într-un luminiş mai mare, unde este şi apă.

   — Atunci să pornim îndată la drum - hotărî Marian - numai să nu te-nşeli.

   Calcalet dădu iar din umeri şi păşi pe poteca din mijloc. Băgai de seamă îndată că de pe drumul acesta piedecile trebuie să fi fost înlăturate de foarte scurtă vreme.

   Bănui că însuşi Calcalet se folosise de această poteca, unde dăduse de noi. Şi prin asta aveam dovada că ne aflam pe drumul bun spre cei doi nemţi.

   O nelinişte mare puse stăpânire pe mine. Calcalet trebuia să aibă un motiv foarte puternic ca să nu ne pună faţă-n faţă cu cei doi exploratori, care se aflau acum singuri în ţinuturile acelea sălbatice. Şi motivul acesta nu putea fi decât că vânduse pe bieţii oameni vreunui trib de indieni, sau îi omorâse, ca să-i jefuiască.

  La gândul acesta privii pe Marian şi văzui ca devenise foarte serios întâlnind privirea mea şi dădu scurt din cap. Ştiam acum că se temea de acelaşi lucru.

  Cu vreo jumătate de ceas înainte de a se înnopta dădurăm într-adevăr de un alt luminiş mare, în mijlocul căruia ţâşnea un izvor limpede din pământul mocirlos.

  — Poftim, domnilor! zise indianul cam batjocoritor. Acum vedeţi că nu v-am minţit. Şi poteca aceea de colo duce de-a dreptul spre miazănoapte.

  — Asta vom cerceta mai de aproape mâine dimineaţă - spuse Marian - în cel mal rău caz ne întoarcem de unde am plecat.

  Ne apropiarăm de izvor şi zărirăm, cu mirare, scheletele câtorva animale. În cea mai mare parte erau oase de armodiale, dar văzurăm şi pe ale unui porc de apă.

  — Ciudat! făcu Marian şi-l privi întrebător pe Calcalet. Cum s-or fi prăpădit animalele astea aici?

  — Datorită vulpilor şi jaguarilor - răspunse vânătorul calm - fireşte că aici la izvor vin multe animale să se adape.

  — Cu toate astea osemintele mă pun pe gânduri. Nu face deloc impresia că vieţuitoarele acestea ar fi fost ucise de un animal mai mare. În cazul acesta ar trebui să se observe urme de răni pe oase, sau acestea să fie împrăştiate. Scheletele arată însă atât de curate, de parcă ar fi fost scoase cu totul din animale moarte.

  — Poate că vreo fiară de pradă a ucis aceste animale şi apoi a fost gonită - spuse Calcalet, nepăsător - atunci furnicile şi alte insecte au ros carnea până la os. Sunt de părere să ne întocmim tabăra ceva mai departe de izvor, ca să nu ne trezim cu vizita vreunui jaguar.

  — Colo e un loc uscat, zisei eu. A! Se pare că cineva a stat acolo acum de curând.

  Pe locul arătat de mine se vedeau urmele lămurite ale unei tabere şi lângă oasele unui cocoş cenuşa unui foc de lagăr.

  — Asta nu poate fi de mult timp, cel mult doua zile - zise Marian - oare să mai umble şi alţi vânători pe aici?

  — Poate indieni! spuse Calcalet.

  Se feri să se uite la noi, însă şi eu bănui îndată că el însuşi stătuse acolo.

  Împreună cu Huaina, Calcalet începu îndată să adune vreascuri. Făcură treaba repede, apoi zise:

  — Dacă îngăduiţi, mă duc cu Huaina la vânătoare. Aici sunt mulţi porci de apă şi cocoşi sălbateci, care pot fi vânaţi lesne.

  Venise un moment hotărâtor. Plecarea celor doi putea fi semnalul că vroiau să ne facă de petrecanie, într-un fel sau altul. Eu n-aş fi îngăduit aceasta plecare, însă Marian se grăbi să răspundă:

  — Bine, domnule Calcalet, du-te cu Huaina!

  Vânătorul spuse ceva indianului şi amândoi părăsiră locul pe o potecuţa care mergea spre miazăzi, pornind din stanca luminişului. Abia se făcură nevăzuţi, că-i spusei lui Marian, în şoaptă:

  — Asta nu pricep, dragă Mariane. Eu n-aş fi îngăduit să plece amândoi. Acum ne aflăm într-o situaţie foarte primejdioasă.

  — Fireşte - încuviinţă Marian - trebuie să fim cu ochii-n patru. Mă aştept că Huaina să ne trimită câteva săgeţi otrăvite Dar e mai bine ca lucrurile să se limpezească acum. Fireşte că n-aş fi îngăduit să plece amândoi, dacă Oro, fata căpeteniei, nu mi-ar fi dat contraotrava. Nu ştim cât de repede îşi face efect otrava, de aceea trebuie să fim cu luare-aminte.

  Marian scoase sticluţa de lemn, stătu pe gânduri câteva clipe, apoi dădu din cap, mulţumit.

  — Da, aşa va merge! zise el apoi.

  Spre mirarea mea tăie după aceea un pai lung şi-l împărţi în trei bucăţi lungi de vreo doi centimetri, dar aşa fel ca fiecare bucată să aibă la un capăt un nod, din care paiul avea multe.

  Astfel obţinu trei ţevi, închise la câte un capăt prin nodurile lor. În fiecare din aceste ţevi verzi picură apoi din sticluţa de lemn patru picături de contraotravă.

   — Ea spunea că trei picături sunt deajuns, dar se va pierde ceva lichid prin pai, zise el.

   Ne dădu pe urmă, mie şi lui Pongo, câte o ţeava.

   — Trebuie să le ţinem între dinţi, ne învăţa dansul şi îndată ce băgarăm de seamă că suntem atinşi de vreo săgeată, înghiţim paiul. Chiar daca vom simţi îndată efectul contraotrăvii, ne prefacem totuşi morţi sau paralizaţi. În felul acesta vom putea da pe faţă ticăloşia celor doi nemernici.

   Ma simţii străbătut de un fior şi luai imediat în gura paiul. Aproape în aceeaşi clipa, o lovitura uşoară în braţul drept mă făcu să tresar. În acelaşi timp, o durere grozava, arzătoare, îmi străbătu trupul. Instinctiv, înghiţii paiul cu contra otrava şi cu o limpezime extraordinara, îmi dădui seama în aceeaşi clipa ca, cu o frântură de secunda mai târziu, n-aş mai fi putut făcea asta, atât de brusc şi cuprinzător îmi fu trupul cuprins de paralizie şi nu putui mişca un mădular măcar. Şi ca la otrava Curara, nervii senzitivi îşi păstrară întreaga vigoare.

   Mă aflam într-o situaţie îngrozitoare. Eram acum disperat, acum plin de nădejde. Căpătai curaj, îmi făcui iluzia că peste câteva clipe voi redobândi stăpânirea asupra trupului meu - dar în clipa următoare mă cuprinse iarăşi o deznădejde cumplită. Fuseseră destule picături de contraotravă? Nu cumva firul de pai absorbise prea mult lichid?

   Şi în momentul următor îndoiala mea trecu iar de partea cealaltă. Marian luase patru picături în loc de trei, după cum ne învăţase tânărul Hua. Poate că tocmai această a patra picătura era nenorocirea noastră. Cât de mult as fi dorit să-l privesc pe Marian ca să iau îmbărbătare din ochii săi! Dar nu puteam întoarce capul! Şi cu o limpezime îngrozitoare putui observa cum paralizia îmi cuprindea tot mai mult trupul. Deodată auzi un glas ca prin vis. Era vocea batjocoritoare a lui Calcalet, vânătorul:

   — Ei bine, domnilor, cum va simţiţi? E bine, nu? Fără îndoiala ca nici n-aţi visat ca vânătorul Calcalet vă va trage pe sfoara? Pe nişte oameni atât de vestiţi ca dv. Despre care vorbesc toate gazetele din lume! Da, da, prietenul meu

Huaina cunoaşte otrăvuri împotriva cărora nu ajuta nici viclenia dv.

   Calcalet îşi încheie cuvântarea cu un hohot de ras. Stătea lângă mine şi mă privea ca un diavol, apoi se apropie şi-mi ridica pleoapa.

   — Ei da - rânji el - a avut efect cât se poate de bun. Cu oameni ca dv. trebuie să fii cu băgare de seamă. De aceea am şi ales pentru dv. o moarte corespunzătoare cu viaţa aventuroasă ce aţi dus-o. Veţi băga de seamă asta după ce voi fi plecat cu Huaina. Cei doi Nemţi au avut mai mult soroc, căci pe ei i-am supus numai la chinurile setei. Pentru dv., însă, e păcat şi de moartea prin săgeţi otrăvite. Veţi avea de îndurat ceva şi mai grozav. Ia gândiţi-vă niţel la osemintele care zac colo la izvor.

   Calcalet fu împiedecat să-şi urmeze discursul de indianul care se apropiase de el. Huaina era foarte înspăimântat - părea că adulmecă o primejdie, care-l înspăimânta chiar pe el, băştinaş cu experienţă.

   Calcalet arunca şi dânsul o privire speriată în pădure, spre stânga mea, adică spre apus. Apoi râse iar batjocoritor şi zise:

   — Moartea pe care v-am hărăzit-o vine mai repede decât îmi închipuiam. Păcat, nădăjduiam c-o să mai tremuraţi niţel de frică. Poate mă-ntorc mâine pe aici şi voi admira scheletele voastre.

   Mai hohoti odată, apoi Huaina îl trase de mânecă şi şopti ceva în ureche. Calcalet mai luă câteva braţe de vreascuri, le îngrămădi lângă noi şi le dădu foc.

   — Asta ca să vă vedeţi călăii - râse el fioros - moarte bună, domnilor.

   În clipa următoare dispăru din luminiş, împreună cu indianul.

   Cu toată situaţia mea îngrozitoare, băgai de seamă, însă, că apucaseră pe potecuţa care trebuia să ducă direct spre miazănoapte. Îmi fu cu putinţă să observ asta pentru că stăteam cu faţa spre Nord.

   Când nu mai văzui făpturile celor doi ticăloşi mă cuprinse iarăşi o spaimă grozavă, cum nu mai simţisem de mult.

   Ce însemnau cuvintele lui Calcalet? Ce moarte mai

grozavă putea să vie?

   Senzaţia dureroasă care-mi încleştase trupul până atunci, începu să slăbească. Speranţa reînvie în mine şi începui să cred în efectul imediat al contra otrăvii.

   Atunci îmi adusei aminte de sfatul lui Marian: să nu ne mişcăm, chiar dacă vom redobândi bună-starea trupească.

   Dar acum nu mai avea rost să rămânem liniştiţi, căci cei doi ticăloşi fugiseră de primejdia ce se apropia dinspre apus şi care urma să ne aducă moartea grozavă.

   De aceea încercai să mă ridic. Din nenorocire, nu izbutii. Deşi nu mai simţeam nimic neplăcut, nu puteam mişca nici un mădular.

GROZĂVIILE DIN GRAN CHACO

  SE SCURSE TIMP ÎNDELUNGAT. Întunericul se lăsase îndată ce Calcalet ne părăsise. Focul pe care-l aprinsese îşi împrăştiase lumina în jur. Băgai de seama ca puteam mişca pleoapele, dar mădularele încă nu - erau cu desăvârşire înţepenite.

  Văzui ca dinspre marginea dreaptă a pădurii licăreau ochi de fiară. La-nceput jos de tot la pământ, nu putea fi vorba decât de vulpi, care vreo pradă aici la izvor. Şi, într-adevăr, curând se iviră câteva animale dintr-acestea, adulmecând în toate părţile.

  Când ne zăriră, se opriră brusc, fireşte. Dar nemişcarea noastră le insuflă curaj, căci începură să se apropie tot mai mult.

  Vedeam bine micile animale de pradă. Numai în primele clipe se speriată de foc, apoi se târâră, cu burta la pământ, tot mai aproape de noi.

  Ochii lor verzi şi roşii scânteiau în lumina focului şi făceau o impresie grozavă asupra mea. Această moarte ne-o hărăzise oare Calcalet?

  Dar atunci n-ar fi fugit atât de repede cu Huaina.

  Groaza mea spori şi mai mult, când cele patru vulpi, care se iviseră în luminiş, se opriră deodată. Se ridicară, aţintindu-şi privirile spre marginea luminişului - către apus. De acolo urma să vină moartea grozavă pentru noi.

  Apoi, ca la o comandă, se-ntoarseră, porniră s-alerge în zigzag spre două direcţii prin luminiş şi se făcură nevăzute printre copaci. Dar... nu fugiseră spre răsărit, direcţia de unde veniseră.

  Va să zică primejdia dintr-acolo trebuia să vie.

  Îmi îndreptai ochii spre dreapta şi observai cu atenţie marginea luminişului.

  Văzui atunci o pereche de ochi mari, plini de foc, la o jumătate de metru deasupra pământului, ivindu-se printre crengi. Ştiam acum ca se va ivi un jaguar în luminiş şi vulpile cuprinse de spaimă, fugiseră de el.

  Şi, aproape în aceeaşi clipă, fiara grozava îşi făcu apariţia în tufiş. Aceasta era aşadar, moartea pe care ne-o hărăzise Calcalet.

  Jaguarul nu va şovăi să ne atace imediat. Cu atât mai bine; cel puţin vom avea o moarte mai repede între ghearele sale, decât aceea înceată, dată de otravă.

  Fiara se opri brusc când ne zări. Apoi se aşeză îndată pe pântece şi se târî tot mai aproape, dând din coadă - mai erau câţiva paşi de mine - cel mai apropiat, de ea. Nu izbutii nici măcar să închid ochii; eram nevoit să privesc necontenit la fiara sub labele şi colţii căreia urma să-mi dau sfârşitul.

  Aceasta părea să nu-i placă însă jaguarului, întorcea capul când într-o parte când într-alta şi nu mai cuteza să mă privească.

  Obţinusem astfel o scurtă amânare, dar nu mai până se va fi stins focul.

  Deodată simţii iarăşi o senzaţie de furnicături prin tot trupul. Să fi fost semnul că leacul lui Oro îşi făcea efectul?

  Speranţa mă năpădi iar şi încercai din nou să-mi mişc mădularele, dar nu izbutii.

  Disperarea era cât p-aci să mă cuprindă iarăşi, dar atunci îmi dădui seamă că puteam respira foarte uşor, pe câtă vreme când mă lovise săgeata cu Curare, respiraţia îmi deveni din ce în ce mai grea. Aşa dar, contraotrava trebuia să-şi fi făcut efectul.

  Urmam să privesc jaguarul. Ochii fioroşi ai fiarei alunecau neliniştiţi în juru-i; dar pe mine nu cuteza să mă privească. Apoi observai încă ceva ciudat.

  Jaguarul privi deasupra focului, spre partea de apus a luminişului. Nemişcat, stătea acolo în aşteptare încordată. Din pădurea întunecoasă se auzeau ţipete ciudate ca de spaimă şi putui deosebi că erau scoase de păsări şi maimuţe.

  Apoi auzii larmă în frunzişul copacilor un cârd de maimuţe o luă la goană şi fâlfâiri de aripi îmi dovediră că păsările zburau.

  Ce primejdie grozavă se apropia?

  Jaguarul scoase un răget. Tot trupul părea că-i tremură.

Apoi se-ntoarse cu iuţeala fulgerului şi se făcu nevăzut în tufiş.

   În primul moment răsuflai uşurat când îl văzui dispărând. Apoi, însă, mă cuprinse iar spaima. Să fi existat oare şi grozăvii mai mari, de care fugeau chiar fiarele pădurii?

   Încercai iar să mă mişc, dar zadarnic. Îmi încordai auzul şi după câtva timp mi se păru că-mi ajunge la urechi un pârâit slab. Să fi fost foc, care se apropia încet? Dar asta nu era cu putinţă, căci atunci ar fi trebuit să fi şi simţit fumul şi să văd flacăra.

   Nu, trebuia să fie vreo altă grozăvie a pădurilor, o grozăvie care punea pe fugă chiar fiarele.

   Când privi iarăşi întâmplător spre marginea de răsărit a pădurii, văzui ieşind la iveală o vulpe, care, după ce iscodi puţin porni agale spre izvor. Lumina focului o speria numai în prima clipă, apoi tresări când ne văzu întinşi la pământ.

   Dar starea noastră de nemişcare trebuie să-i fi dat siguranţa că eram morţi, căci se strecură aproape de tot de noi, îndreptându-se spre izvor. Abia aplecă însă capul deasupra apei, că tresări puternic.

   Rămase ca împietrită câteva clipe, cu privirea aţintită spre partea de apus a pădurii, apoi se întoarse brusc şi străbătu în goană nebună luminişul, ca să dispară în partea de răsărit a desului.

   Purtarea şi era atât de ciudată, încât spaima mea crescu.

   Simţi iarăşi acea furnicătura prin trup, acum însă mai statornică şi mai puternică decât înainte. Încercai cu disperare să mă mişc, dar zadarnic.

   Din nenorocire nici capul nu-l puteam ridica astfel că nu putui vedea ce fac camarazii.

   Trosnetele misterioase deveneau tot mai tari. Şi, deodată, simţii în mâini dureri grozave, arzătoare, care creşteau mereu, iar în clipa următoare aceste dureri se întinseră şi la gât şi la faţă.

   Grozăvia ieşise la iveală din codrii întunecoşi. Acum urma să murim de o moarte cum nici nu se putea mai cumplită. Şi conştiinţa aceasta, împreună cu durerile grozave, grăbi efectul contraotrăvii, căci deodată putui să-mi mişc membrele şi mă ridicai, clătinându-mă.

  Durerile nu se opriră însă. Simţii acum pişcături şi mâncărimi în părţile neacoperite ale trupului.

  Atunci Pongo rosti doar un cuvânt, care mă umplu de groază pentru o clipă, pentru ca imediat apoi să-mi adun toată energia..

  — Siafus! spusese camaradul nostru.

  În acelaşi moment îmi dădui seamă ce moartă grozavă ne hărăzise Calcalet. „Siafusii" sunt temutele furnici rătăcitoare ale Africii, care ataca chiar animale mai mari şi oameni şi-i ucid prin numărul lor copleşitor. Când se ivesc pe undeva, fug dinaintea lor toate celelalte animale, chiar şi elefantul.

  Aici nu era vorba, fireşte, de Siafusul african, ci de alt soi de furnici. Înhăţai întâmplător o astfel de insectă care îmi alerga pe gură şi din mărimea ei băgai de seamă imediat în ce primejdie eram.

  — Massers repede în apă! răcni Pongo şi alergă spre eleşteul format de izvor pe marginea luminişului.

  Asta era singura noastră salvare şi pornirăm imediat după uriaş, fără să ţinem seamă de durerile pricinuite de muşcăturile furnicilor.

  Când mă vârâi în apă, mă simţii îndată uşurat. Furnicile alunecau de pe pielea mea. Ieşind ia suprafaţă, văzui că Pongo, care se afla la câţiva paşi de mine, lovea apa cu mâinile. Făcui şi eu la fel, căci îmi dădui seamă de rostul acestui lucru. Valurile ce se stârneau vor alunga spre mal furnicile ce pluteau pe suprafaţa iazului.

  — Hai să înotăm spre celălalt mal! zise Marian. Trebuie să rămânem peste noapte în apă, căci furnicile se vor retrage abia spre ziuă în ascunzătorile lor. Trebuie să avem pământ sub picioare.

  Înotarăm încet dincolo. Când simţirăm teren sub picioare ne îndreptarăm spre mal până când apa ne ajunse la umeri.

  Focul pe care-l aprinsese Calcalet ardea încă şi la lumina lui văzui uriaşele furnici - ale căror femele ating până la trei centimetri lungime - străbătând luminişul. Acum îmi explicam ce era cu osemintele acelea. Animalele fuseseră luate prin surprindere de o trupă întreagă de asemenea furnici.

   — Grozav! făcu Marian. Calcalet ăsta e unul din cei mai mare ticăloşi de pe suprafaţa pământului.

   — Oare se va întoarce mâine cu Huaina, ca să se încredinţeze de moartea noastră? întrebai. Atunci să le pregătim o primire cum îl se cuvine.

   — Spunea doar că vrea să ne vadă oasele mâine - zise Marian - fireşte că trebuie să încercăm să-i venim de hac şi lui şi lui Huaina, altminteri suntem mereu în primejdie, atâta vreme cât ne aflăm în Gran Chaco.

   — Pongo mâine merge pe urmele de la oamenii răi - spuse uriaşul, calm.

   Dar în sunetul glasului său era ceva care făcu să-mi treacă fiori prin spate. Calcalet şi Huaina erau ca şi morţi pentru mine.

SFÂRŞITUL CRIMINALILOR

   NOAPTEA ACEEA N-AŞ MAI VREA s-o retrăiesc a doua oară. Apa începea să devină foarte rece, cu timpul. Şi noi n- aveam voie să ieşim afară, atâta vreme cât animalele se ţineau departe de izvor, căci acesta era un semn că primejdioasele furnici se mai aflau în luminiş.

   Simţisem pe propria noastră piele cât de dureroase erau muşcăturile lor şi avusesem de-a face numai cu avangarda, cum s-ar zice. Dacă s-ar îl năpustit asupra noastră mii din aceste insecte lacome, probabil că n-am mai fi putut ajunge la iaz.

   E cunoscut că aceste furnici îşi îndreaptă atacurile, la animale mai mari, în primul rând asupra ochilor, nasului şi botului. Şi durerile grozave doboară chiar şi un tigru uriaş.

   Rănile de la gât şi la faţă, mă ardeau atât de tare, încât porni înainte în apă, până ce aceasta îmi ajunse la gură. Abia atunci mă simţi uşurat.

   Atâta vreme cât furnicile se aflau prin apropiere n-aveam de ce ne teme. Dar mai târziu se putea întâmpla să se întoarcă jaguarul, care probabil că nu se va da înapoi să ne atace chiar în apă. Apoi mai era cu putinţă ca vânătorul Calcalet şi Huaina să se înapoieze mai curând. Dacă ne mai găseam atunci în iaz, n-am fi putut scăpa de gloanţele vânătorului.

   Focul se stinsese, dar luna arunca lumina-i puternică asupra rariştei. Şi pe suprafaţa sclipitoare a apei, capetele noastre ofereau o ţintă minunată.

   De aceea ascultarăm cu încordare spre pădure, ca să observăm apropierea acestor duşmani puternici. Pe auzul ascuţit al lui Pongo ne puteam bizui în primul rând. Cu siguranţă că el va băga de seamă apropierea celor doi ucigaşi.

   Partea bună era că lumea animală amuţise cu desăvârşire după ivirea furnicilor. Cu un instinct minunat, chiar insectele trebuie să fi mirosit apropierea grozavilor duşmani şi se puseseră grabnic la adăpost.

   Se ştie că furnicile atacă uneori o casă. Atunci fug afară, în toată graba, guzgani, şoareci şi alte vietăţi - fireşte şi oamenii.

   Câteva ceasuri se scurseră astfel. Deodată, Pongo şopti:

   — Ia seama, Masser!

   Spunând acestea privi cu încordare spre marginea de răsărit a pădurii. Ne oprirăm aproape respiraţia ca să putem auzi şi noi ceva. Dar domnea o tăcere adâncă. Ştiam însă că ne puteam bizui pe Pongo, de aceea traserăm îndată revolverele din teacă şi Ie ţinurăm deasupra apei.

   Armele noastre erau astfel construite încât puteau sta mai multă vreme în apă, fără ca gloanţele să se strice. Puştile şi raniţele le lăsaserăm în luminiş. Din acestea din urmă nu vom mai regăsi mult, poate doar cutiile de conserve, a căror tablă furnicile n-o puteau mânca.

   — Atenţiune! şopti Pongo.

   Şi acum auzii un foşnet slab în tufişuri. Un jaguar nu putea fi, căci el n-ar fi făcut un astfel de zgomot. Deci nu putea să fie decât Calcalet şi Huaina, care se întorceau, ca să se încredinţeze de reuşita planului lor drăcesc.

   Iarăşi se auziră foşnete, o creangă trosni, apoi cei doi ticăloşi se iviră în luminiş. Aplecaţi, se târâră înainte spre locul unde fusese focul.

   Apoi Calcalet scoase o exclamaţie de mirare. Se aşteptase, probabil, să găsească trupurile carbonizate. Repede aprinse un chibrit şi dădu foc unei ramuri uscate.

   Căută pe urmă în juru-i şi iarăşi spuse ceva lui Huaina. Părea cu desăvârşire uluit. Indianul răspunse şi el tot aşa de mirat. Deodată, însă amândoi scoaseră ţipete de durere. Se vede că se mai aflaseră multe furnici în luminiş, care se năpustiseră acum asupra celor doi.

   Din fericire, tocmai în clipa când Calcalet aprinsese creanga, un nour acoperise luna, astfel că ticăloşii nu ne puteau vedea în apă.

   Cât p-aci să izbucnesc în râs când îl văzui pe Calcalet ţopăind ca nebun - cu creanga aprinsă în mână. Indianul dănţuia şi dânsul. El avea de suferit mai mult de pe urma muşcăturilor, câci era numai cu un şorţuleţ dinainte.

   Deodată strigă, cu glas ascuţit ceva vânătorului, apoi sări spre iaz şi dispăru în apa. După câteva clipe îl urmă Calcalet. Cum făcusem şi noi înainte, cei doi ticăloşi abia ieşiţi la suprafaţă, începură să dea din mâini ca să alunge furnicile.

   Situaţia era foarte serioasă acum. Duşmanii noştri se aflau numai la zece metri de noi. Pentru moment nu-i puteam vedea, auzeam numai plescăitul apei. Dar în curând norul avea să lase liberă luna şi atunci trebuia să ajungem la o luptă.

   Acum ne venise nouă apa la moară - vorba ceea - căci ne pregătiserăm pentru aceasta. Şi cu două gloanţe se va termina repede. Fată de astfel de oameni nu încăpea cruţare.

   Cu gândurile acestea îmi şi îndreptasem arma în direcţia de unde se auzea plescăitul. Nu mă gândisem însă deloc la Pongo, care jurase răzbunare celor doi.

   Când luna ieşi iarăşi dintre nori, nu mai văzui capul uriaşului lângă mine. Dar Calcalet ne zări îndată şi-l preveni pe indian.

   — Trage! îmi strigă Marian.

   Ţintii îndată spre Huaina, care se afla în faţa mea. Înainte de a avea răgazul să apăs pe trăgaci, se întâmplă altceva.

   O forţă grozavă înhăţă pe cei doi criminali. Între ei se ivi în apă o făptură întunecata, apoi răsunară două ţipete de spaimă, care se prefăcură curând în gemete. Pe locul unde se aflaseră, apa începu să spumege şi din când în când ieşea la suprafaţa un braţ enorm, negricios. Gemete înăbuşite se auzeau uneori, stingându-se într-un horcăit înfiorător.

   Pongo luase asupra să răzbunarea împotriva celor doi criminali. Înainte ea norul să fi trecut, el intrase sub apă şi atacase pe ticăloşi, în clipa când dânşii ne descoperiseră.

   Deşi în apă, unde Pongo nu-şi putea desfăşura forţele în întregime, Calcalet şi Huaina fură reduşi la neputinţă, în pumnii lui.

   Lupta grozavă dură numai câteva minute, apoi valurile spumegânde se potoliră. Pongo înotă liniştii spre mal, în apropierea căruia se aflau urmele focului, dar şi furnicile...

   Vedeam lămurit că trăgea două trupuri după el - trupurile neînsufleţite ale ticăloşilor. Se apropia atât de mult mal, până când apa îi ajunse la genunchi.

   Apoi se aplecă, o sforţare puternică şi un trup zbură cu zgomot spre luminiş. Repetă mişcarea şi ai doilea ticălos căzu şi el pe uscat - pradă bună pentru furnicile lacome.

   Pongo se întoarse şi alunecă în apă ca o ştiuca. Ieşi la suprafaţă alături de noi şi zise, calm: Siafus încă la mal, Massers trebuie rămâne aici.

   Aşadar, furnicile pe care le goniserăm noi şi cei doi ticăloşi, mai pluteau pe malul iazului. Eram nevoiţi, deci, să stăm în apă până la ziuă, când furnicile se vor fi retras în muşuroaiele lor.

   — Pongo, i-ai omorât? întrebai pe uriaş, arătând spre trupurile ce zăceau pe mai.

   — Pongo aşa crede, răspunse camaradul nostru, scurt.

   Nu puteam face nimic împotriva sorţii celor doi criminali.

Dacă nu erau încă morţi, atunci furnicile vor desăvârşi curând opera.

   Cu toate astea ascultam înfiorat spre luminiş. Dar tăcerea nu era întreruptă de nici un zgomot.

   Probabil că Pongo îl omorâse pe cei doi încă în apă. Sau îşi găsiseră sfârşitul sub muşcăturile furnicilor, fără şi se mai trezească din nesimţire.

   Noi trebuia acum să mai rămânem liniştiţi în apă câteva ceasuri. Şi deşi asta era grozav de obositor şi neplăcut, cel puţin nu mai simţeam durerile provocate de pişcăturile furnicilor.

   Ca să scurtez aşteptarea, începui să tăifăsuiesc cu Marian:

   — Ce vom face acum? Înaintăm mai departe spre nord- vest, că să-i căutăm pe cei doi dispăruţi?

   — Da, trebuie să ne încredinţăm daca spusele lui Calcalet, că ar fi lipsiţi de apa, se întemeiază pe adevăr. Dar singuri nu puteam face asta acum. Trebuie să ne înapoiem ca să luam ajutor din satul indienilor Toba. Să tăcem, însă, căci nu prea am încredere în Matşu Ha, tovarăşul lui Huaina. Se prea poate să se fi luat după noi, ca să se încredinţeze dacă Huaina şi Calcalet au izbutit să-şi aducă planul în îndeplinire.

   — Ai dreptate, la asta nu m-am gândit - încuviinţai eu.

   Şi iarăşi începui s-ascult cu încordare spre pădurea cufundată în întuneric, dacă nu cumva vreun zgomot oarecare ar dovedi apropierea Indienilor cu pricina.

   Mi se păru că timpul trece mai repede acum, din pricina încordării. Ţineam mâna cu ceasul afară din apă şi tot uitându-mă mereu la el, constatai, în cele din urmă, ca mai era o jumătate de oră până la ziuă.

   Tocmai vroiam să-i spun lui Marian că puteam începe să înotăm spre mal, deoarece furnicile s-or fi retras, după toate probabilităţile - când auzii două zgomote, care-mi readuseră în minte toate primejdiile pe care le puteam aştepta aici.

   Primul zgomot fu pârâitul unei crengi uscate. Nu putea fi decât un om, căci nici un animal n-ar fi făcut un astfel de zgomot. Aşa dar, avea dreptate Marian, că Matşu ne dădea târcoale.

   Al doilea zgomot fu răgetul îndepărtat al unui jaguar. Venea dinspre răsărit; poate că era aceiaşi care fusese alungat de furnici.

   — Atenţiune! şopti Marian. Va veni Matşu, pistoalele pregătite!

   Fireşte că ne fusese cu neputinţă să ţinem tot timpul pistoalele deasupra apei. Nici nu era nevoie, de altfel, căci rămâneau bune de întrebuinţat chiar dacă stăteau câteva ceasuri în apă. Trăsei imediat pistolul din dreapta afară şi-l îndreptai spre marginea de sud-vest a pădurii, de unde se auzise creanga pârâind.

   Se scurse astfel un sfert de ceas, apoi auzii foşnet slab de crengi. Un om se strecura printre tufe, căci un animal n- ar fi făcut atâta zgomot. Trebuia să fie Matşu indianul, care împreună cu Huaina făcuse diferite expediţii şi tot cu ei împreună ţinuse prizonier pe profesorul Huerta.

   Atenţiunea mea încordată fu iarăşi abătută, însa. Un mârâit slab dinspre partea de răsărit a luminişului vestea apropierea jaguarului. Trebuia să ne împărţim, deci, luarea aminte între cei doi duşmani.

   Câteva minute totul rămase liniştit. Omul care se apropia auzise şi el, de sigur, mârâitul fiarei şi daca era Matşu,

cunoştea şi ei primejdia.

  Pe de altă parte şi jaguarul trebuie să fi simţit apropierea omului şi atunci devenea mai băgător de seama, fireşte.

  — Ia seama! şopti Marian. Tu jaguarul. Robert!

  Eram astfel aşezaţi, încât eu aveam la stânga marginea de răsărit a pădurii, de unde se auzise mârâitul jaguarului, imediat îmi îndreptai atenţiunea într-acolo. Mă puteam bizui pe Marian că nu va slabi din ochi pe Matsu:

  Deodată, camaradul nostru negru şopti:

  — Massers fie liniştiţi, Pongo veghează.

  Chiar în situaţia de acum, pentru el nu era mare lucru să vegheze asupra indianului, cât şi a jaguarului. Eu însă nu mă simţeam prea bine, după cele îndurate.

  Cât de uşor i-ar fi venit fi venit lui Matsu să ne trimită, din umbră, câteva săgeţi otrăvite. Şi atunci nu mai era de sperat să-şi facă efect contraotrava, pe care o înghiţisem cu câteva ceasuri în urmă.

  Eram cam nervos, dar cu toate acestea observam cu luare-aminte marginea răsăriteană a pădurii, în vreme ce ţineam încleştată arma deasupra apei. Şi iarăşi se întâmplă altfel cum îmi închipuisem.

  Marian scoase deodată un şuierat slab. Privii imediat spre marginea de miazăzi a pădurii, de unde se auzise zgomotul crengilor frânte.

  Văzui acum o făptură negricioasă, care se strecura printre tufe. Era un indian, după cum băgai de seamă, căci purta numai sorţ.

  Râmase nemişcat în faţa tufişurilor şi asculta. Noi nu ne clinteam. Era aproape cu neputinţa să ne zărească, doar dacă s-ar fi uitat din întâmplare la suprafaţa apei.

  Cu băgare de seamă făcu câţiva paşi. Prin asta veni în lumina lunii şi atunci îl recunoscui pe Matşu, tovarăşul lui Huaina.

  Trebuie să fi observat osemintele celor doi criminali căci, după o scurtă şovăială se târî binişor spre marginea iazului, la locul unde Pongo zvârlise trupurile ucişilor.

  Îl urmării cu ţeava pistolului meu. Îndată ce-şi va fi aruncat privirea spre iaz, trebuia să apăs pe trăgaci, ca să-i iau putinţa să ne ameninţe cu săgeţile-i otrăvite.

  Acum se afla chiar lângă locul unde zăceau cele două cadavre. Tresări puternic şi se dădu înapoi. Priveliştea care i se oferea nu prea era frumoasă, căci în ceasurile scurse furnicile îşi desăvârşiseră opera distrugătoare.

  Apoi, însă, se întoarse încet. Mâna mi se încleştă mai tare pe armă, căci venise clipa hotărâtoare. În momentul următor trebuia să ne observe capetele pe suprafaţa sclipitoare a apei.

  Atunci zbughi din desiş un trup bălţat, din partea răsăriteană a luminişului. Un pufăit uşor, un ţipăt grozav al lui Matşu şi în aceeaşi clipă şi zăcea sub labele unui jaguar uriaş.

  Trăsei, fără voie. Deşi ne era un duşman înverşunat, nu mă lăsa inima să văd cum e sfâşiat de fiară.

  Înţelesei însă îndată că dădusem greş. Din pricina enervării şi a repeziciunii, ţintisem prost. Jaguarul scoase un răget furios şi se repezi în iaz.

  Cu iuţeala fulgerului căpăţâna lui ieşi la suprafaţă, ţâşnind spre mine. Depărtarea era de cel puţin opt metri. Îmi descărcat pistolul în capul negricios, fără nici un rezultat.

  În acelaşi timp, însă, detună îndărătul meu arma lui Marian. Cu toate acestea primejdioasa fiara se apropia cu repeziciune.

  Atunci vâjâi pe lângă mine un trup uriaş. Era Pongo care se arunca înaintea fiarei înfuriate.

  Văzui sclipind enormu-i cuţit de spintecat rechini, apoi el dispăru în apropierea jaguarului.

  Acesta mai era numai la cel mult doi metri de mine. Smulsei celălalt pistol, temându-mă, totuşi, că nu voi face nici o ispravă cu el, din pricină că stătuse mult timp în apă. Dar când scosei mâna la suprafaţa ca să trag în jaguar, acesta dispăru brusc.

  Sub apă se stârnise, zvârcoleli sălbatice. Simţeam aproape trupeşte lupta înverşunată ce se dădea în apropierea mea. Apoi se ivi un cap şi glasul lui Pongo se auzi:

  — Totul bine, Massers.

  În acelaşi timp ridică puţin în sus trupul neînsufleţit al jaguarului. Îl înjunghiase sub apă, cu ajutorul cuţitului său. Şi era atât de liniştit, de parcă ar fi fost ceva cu totul firesc.

   — Pongo, îţi mulţumesc!

   Atâta izbutii să îngân, căci moartea fusese doar la un pas de mine.

   — Masser nu mulţumeşte - zise uriaşul, stingherit - Pongo făcut cu plăcere, Masser merge acum liniştiţi pe uscat.

   — Şi eu cred ca acum putem cuteza - spuse Marian - furnicile s-or fi cărat, altminteri n-ar fi venit jaguarul în luminiş.

   Înaintarăm spre mal şi păşirăm pe uscat. Pongo trăsese după sine hoitul jaguarului şi acum îl scoase din apă, încordându-şi puterile.

   Lămpile noastre de buzunar, de construcţie specială, funcţionau cât se poate de bine. Marian îndreptă îndată razele lămpii sale spre luminiş.

   Când văzui rămăşiţele pământeşti ale celor doi ticăloşi, întorsei capul cu groază. Apoi ne aplecarăm asupra lui Matşu, care stătea nemişcat.

   Orice ajutor era de prisos. Ghearele ascuţite ale jaguarului sfâşiaseră gâtul indianului. Afară de asta, văzurăm îndată că fiara îi zdrobise şi ceafa. Aşa obişnuiesc jaguarii şi panterele când ridică o vietate mai mare.

   Din fericire, nu mai era nici o furnică în luminiş. Ne căutarăm bagajele şi, după cum băunisem, raniţele dispăruseră. Nici din hainele de rezervă şi lingerie nu mai rămăsese nimic. Dar cutiile de conserve şi câteva medicamente mai existau.

   În vreme ce noi adunam resturile, Pongo jupuia jaguarul.

   Curând se iviră şi zorile şi Marian îngrămădi vreascuri, aprinzând un foc. Pe când deschidea câteva cutii de conserve, zise:

   — Acum trebuie să ne înapoiem în satul indienilor Toba. Trebuie să ne completăm provizia de merinde şi în primul rând să vedem de alte raniţe. Cred că indienii ni le vor putea face din piele. Cât priveşte de haine de rezervă şi rufe, va trebui să mai aşteptăm, fireşte, până vom fi într-un oraş. Trecem noi şi peste asta.

   Într-acestea, Pongo sfârşise cu jupuitul jaguarului. Frecă partea dinăuntru a blănii cu creierul fiarei, o împături apoi şi se apropiă de noi:

   — Massers merge înapoi la indieni? întrebă el.

   — Da, Pongo, trebuie - răspunse Marian - dar mai întâi să mâncăm.

   Cadavrul lui Matşu şi rămăşiţele lui Calcalet şi Huaina n- aveau ce să ne tulbure, căci trebuia să câştigăm puteri. Şi deoarece ne aşezarăm cu spatele la ei, mâncarea ne prii de minune.

   Apoi ne pregătirăm de drum. Îmbrăcămintea de pe noi se uscă îndată; la căldura focului, adăugă curând aceea a soarelui, care se înălţa tot mai mult pe cer.

   Pongo înveli restul cutiilor de conserve în blana jaguarului, pe care şi-o încărcă apoi în spinare ca un sac. Mai aruncarăm o privire scurtă în luminişul unde fusesem cât p-aci s-o sfârşim în chip atât de tragic.

   N-avea nici un rost să ne pierdem vremea cu înmormântarea lui Matşu, căci n-ar fi trecut mult şi animalele care veneau pe acolo l-ar fi dezgropat iarăşi.

   Intrarăm din nou în pădurea sălbatecă. Trebuia să ne grăbim, pentru ca să ajungem în satul indienilor încă înainte de a se înnopta. Pongo ne dădu pilda, luând-o înainte în pas milităresc.

   Şi târziu după amiază - făcurăm numai un scurt popas pentru masă - ajunserăm în satul indienilor Toba.

   Cu ajutorul tânărului Hua, cu care ne puteam înţelege în oarecare măsură, povestirăm căpeteniei păţaniile noastre. În acelaşi timp mulţumirăm şi lui Oro, fata căpeteniei, pentru contraotrava care ne salvase de la o moarte grozava.

   Apoi ne sfătuirăm cu căpetenia asupra planului nostru de a-i căuta pe cei doi nemţi dispăruţi. După cele ce ne spusese Calcalet, nu mai puteam nădăjdui să-i găsim în viaţă cu toate acestea vroiam să ne încredinţăm cu proprii noştri ochi de soarta lor.

   Căpetenia ne făgădui sprijinul sau. În primul rând, aveam nevoie de raniţe. Asta trebuia să dureze cel puţin o zi şi cum avem trebuinţă de odihnă după atâtea câte îndurasem,

răgazul acesta ne fu binevenit.

   Hua dădu din cap cu însufleţire când îi exprimarăm dorinţele noastre şi făgădui să se îngrijească pentru întocmirea cât mai repede a unor raniţe, din piele de cerb. Apoi luarăm loc alături de căpetenie la foc şi mâncarăm o friptură minunată.

   Când se lăsă întunericul, oboseala ne prididi şi ne duserăm să ne culcăm în aşternuturile moi din coliba ce ne fu pusă la dispoziţie.

   În căutarea celor doi dispăruţi avurăm prilejul să cunoaştem multe din moravurile indienilor Toba; în acelaşi timp, însă, întâmpinarăm aventuri într-adevăr extraordinare. Despre acestea îţi voi istorisi cu alt prilej, dragă George - încheia doctorul Bertram.

    1 „Disperaţi" - adunătură de oameni fără căpătâi, în mare parte certaţi cu justiţia.

SFÂRŞIT

Volumul 127

PUSTNICUL

   O VÂNĂTOARE PRIMEJDIOASĂ

   UN FOŞNET UŞOR într-un tufiş de la marginea luminişului unde făceau popas de amiază cei cinci camarazi, îl îndemnă pe George să pună îndată mâna pe puşcă. Astfel de zgomote înseamnă totdeauna în pădurile seculare ale Indiei o primejdie.

   Chiar şi Petre, care şedea lângă el, se trezi din toropeală şi apucă în grabă revolverul. N-ar fi fost de mirare să fie atacaţi de vreo fiară - mai ales că mişună codrii pe acolo de tigri.

   George avea însă destulă experienţă în ale vânătoriei şi ştia că tigrul se furişează pe nesimţite, fără zgomot, de prada ochită de el. Dimpotrivă, această fiară atât de temută în junglă se strecoară binişor printre tufe şi se repede dintr- o săritură, cu un răget sălbatec, în spinarea victimei sale.

   O fi poate vreun cerb care se apropia atât de neprevăzător şi camarazii se bucurau că vor avea în sfârşit carne proaspătă pentru cină, căci se săturaseră până în gât de conserve.

   Dar George lăsă repede puşca în jos, văzând mişcându-se din tufiş o făptură omenească. Era un indian care părea să fie rănit, căci venea clătinându-se pe picioare spre foc, pe când ochii îi luceau în friguri şi căuta din când în când cu teamă îndărătul sau. Era deci urmărit.

   George şi Petre săriră îndată în picioare - ceilalţi camarazi se treziră şi ei - tânărul alergă înaintea indianului şi întreba:

   — Cine eşti şi de ce pari atât de înspăimântat? Eşti urmărit?

   — Mă cheamă Daro, răspunse, cu glas slab, indianul; am vânat o panteră, am fost rănit şi sunt fugărit de soaţa ei.

   — Minunat! exclamă George cuprins de frigurile vânătoarei; poate vine şi dumneaei în luminiş ca să-i facem cunoştinţa. Nu-ţi fie teamă, Daro, aici la noi eşti în siguranţă.

   — Acum nu mai mi-e frică, răspunse indianul, ruşinat.

Sunt renumit ca vânător de animale sălbatece şi am autorizaţie în regulă ca să port arme. Am fost nevoit să fug fiindcă panteră m-a lovit cu laba peste mână de mi-a căzut puşca şi auzeam pe soaţa ei apropiindu-se.

   — Eşti într-adevăr un vânător îndrăzneţ dacă ai avut curajul să înfrunţi singur o pereche de pantere, zise acum căpitanul Farrow. Ia să-ţi vedem rănile! Sahib doctorul o să ţi le panseze.

   Doctorul Bertram examină braţul drept al Indianului care îşi sumesese mâneca. Ghearele panterei lăsaseră urme adânci în carne, dar din fericire nu ajunseseră până la vine. Cusu repede rănile şi le pansă. Daro se înclină în semn de mulţumire; îşi recăpătase pe deplin liniştea.

   După ce aruncă o privire cercetătoare asupra camarazilor, se întoarse spre George, se uita lung la el, apoi zice:

   — Sahib, văd că eşti viteaz şi neînfricat. Vrei să te duc la locul unde zace pantera? Soaţa ei trebuie să fi rămas lângă rănit şi nu va porni după urmele mele decât după ce acesta îşi va da sufletul.

   — Bine, Daro, să mergem. Tata, ai ceva împotriva unei vânători de pantere? se adresă apoi tânărul căpitanului. E departe până acolo, Daro?

   — Nu, Sahib, cel mult şase sute de paşi.

   — Nu putem lăsa însă lucrurile noastre fără pază, zise căpitanul. Unul din noi trebuie să rămână aici.

   — Rămân eu, se oferi îndată doctorul Bertram. Sunt şi aşa cam obosit şi în lipsa voastră voi pregăti cele de trebuinţă pentru pansat, dacă s-ar întâmpla să fie careva din voi rănit. Cu panterele nu e de glumă.

   — Zău? Frumoase perspective! zise George râzând. Nădăjduiesc însă cu nu-ţi vom da de lucru, dragă doctore. Haidem, Daro! Dar lasă-mă pe mine să merg înainte, căci sar putea ca pantera să fi murit în vremea asta şi soaţa să fi pornit pe urmele tale.

   Daro arătă înspre tufişul pe unde venise. Când George pătrunse înăuntru, văzu desluşit cărarea pe care şi-o croise indianul în fuga lui. Ducea vreo treizeci de metri prin desiş, pe urmă dădea pe o potecă bătătorită de urmele animalelor

sălbatice.

   Dar în curând înfăţişarea pământului se schimbă. Desişul se rărea, uriaşii copaci ai pădurilor seculare dispărură cu totul, pământul devenea pietros şi bolovani de diferite mărimi se vedeau din ce în ce mal mulţi. Când se sfârşi pădurea, George se pomeni înaintea unei întinse pustietăţi pline de stânci. Se opri în loc şi privi cu atenţie stâncile uriaşe şi colţuroase, pe care o catastrofă naturală din timpurile străvechi le îngrămădise de-a valma.

   Era mult mai primejdios aici de a înfrunta panterele decât în pădure. Oare unde şi le fie vizuina? Să se afle soaţa pe aproape undeva la pândă, aşteptându-şi duşmanii pentru a le sări în spate?

   — Ştii unde e bârlogul panterei? întrebă tânărul, în şoaptă, pe Indian.

   — Nu, Sahib, m-am luat după urmele fiarei care duc acolo, la stânca aceea înaltă şi am văzut-o abia când se pregătea de săritură. Atunci am tras. Am rănit-o destui de grav, dar a mai avut puterea să se repeadă la mine şi să-mi dea cu laba peste mână, încât am scăpat puşca. Am auzit apoi răgetul celeilalte la o mare depărtare şi am luat-o la fugă.

   — Hm... aş fi fost mai bucuros să ne atace aici, căci dacă apucăm pe după stânci, e mult mai periculos pentru noi.

   — Atunci să ne întoarcem, zise căpitanul, zâmbind. O să vie ea după noi ca să-şi răzbune soţul. Poate că a luat-o pe alt drum spre luminiş şi-l atacă pe doctorul nostru pe neaşteptate.

   —  Nu se poate, răspunse George. S-ar fi luat pe urmele lui Daro şi am fi întâlnit-o. În nici un caz nu renunţ la vânătoarea asta şi trebuie neapărat să dau de vizuina fiarei, deşi ştiu că primejdia e mare şi trebuie să fim cu băgare de seamă.

   — Eu cred că e mai bine să aşteptăm aici până se va ivi pantera, îşi dădu cu părerea căpitanul. Mult nu o să mai treacă, dacă, după cam spune Daro, cealaltă a fost rănită într-adevăr de moarte.

   — Nu mai încape îndoială, zise băştinaşul. A mai putut doar să mă izbească peste mână, pe urmă a căzut grămadă, scoţând un răget înfiorător. Trebuie să fi murit până a...

   Un urlet scurt făcu pe indian să-şi rupă vorba. De unde venea nu-şi puteau da seama, căci urletul se izbea de stânci şi ecoul îl repeta din toate părţile. Se înţelegea însă desluşit că pantera îşi dădea sufletul şi urletul acesta era poate cel din urmă pe care mai avusese puterea să-l scoată.

   George porni îndată spre stânca unde spunea Daro că împuşcase pantera.

   — Ia seama, George! îi strigă căpitanul.

   Îl urma pas cu pas, ţinând puşca întinsă spre dreapta, pentru a putea trage îndată ce s-ar ivi pantera cealaltă.

   Lui Petre nu-i convenea de fel că nu i se îngăduise să meargă alături de George, dar când poteca se mai lărgi, căută să se ţină măcar pe lângă căpitan, cu arma de asemenea întinsă, dar de partea stângă a tânărului.

   Kard mergea în rând cu Daro. Acesta îşi găsise puşca şi văzu cu bucurie că era tot în stare bună. Din locul unde dăduse de arma căzută jos, ducea o dâră subţire de sânge în spre stânci. Deşi grav rănită, pantera - ca toate fiarele de pradă - pierduse prea puţin sânge, căci rana se acoperă, în mers, de blană.

   Totuşi, oricât de subţire era dâra, se putea vedea lesne şi nu mai era nevoie să dibuie, ci mergeau de-a dreptul spre vizuina panterelor.

   Deodată George se opri şi ridică mâna. Ceilalţi nu se mai clintiră. Se auzi iarăşi horcăitul panterei, rănită de moarte, acum toarte aproape, îndărătul unei stânci colţuroase.

   Poteca dintre uriaşii bolnavi se îngusta într-atât încât Petre trebui să rămână în urma căpitanului, care păşea după George.

   Primejdia era aproape. Pantera teafără se va năpusti cu furie asupra lui George, îndată ce-l va simţi. Vizuina s-ar putea să fie chiar după ieşitura stâncii. Trebuia deci să fie cât se poate de prevăzător şi să nu se dea de gol prin vreun zgomot oarecare, ceea ce era foarte greu din pricina pietrelor presărate pretutindeni pe jos.

   Ajunse în sfârşit la muchea stâncii fără să fie simţit. Se auzi iarăşi horcăitul fiarei, de astă dată venind de la oarecare depărtare. Să nu mai fi avut putere pantera să se târască până la vizuină, ci să se fi prăbuşit aici?

   George se apropiă în vârful picioarelor de stâncă şi întinse capul după muche. Soarele de amiază făcea să sclipească atât de tare pietrişul, încât îl orbi şi nu putu desluşi mai întâi nimic. Crezu o clipă că zăreşte blana vărgată a fiarei, dar îşi dădu repede seamă că nu era decât o înşelare a ochilor.

   Pe urmă însă, după ce se deprinse cu lumina aceea sclipitoare, văzu jos la poalele stâncii o gaură mare. Acolo trebuia să fie vizuina panterei. Şi, ca şi când ar fi vrut să-i întărească bănuiala, se auzi iarăşi urletul fiarei venind din crăpătură.

   Aşa dar primejdia era şi mai mare decât şi-o închipuise. Să fi fost vizunia afară, pe după un colţ de stâncă, era lesne să descarce un glonte şi să nimerească pantera cealaltă. Acum însă trebuia să intre în vizuină, care putea să se prelungească în chip de tunel cine ştie până unde în stâncă, deoarece schelălăitul panterei se auzise cam din depărtare.

   George nu cuteza încă să iasă după colţ, căci se temea ca pantera cealaltă să nu se afle chiar la intrarea în vizuină şi să se năpustească asupră-i înainte de a apuca el să se slujească de armă.

   Se trase deci binişor îndărăt şi spuse în şoaptă camarazilor cum stau lucrurile! Căpitanul păru îngrijorat, apoi zise, codindu-se:

   — N-o fi tocmai o dovadă de curaj din partea noastră, dar socot că prevederea nu strică. Cred că ar fi mai bine să ne căţărăm în vârful stâncii şi când o ieşi pantera din vizuină să descărcăm de acolo câteva gloanţe în ea, fără să ne expunem la vreo primejdie.

   — Nu, tată, nu numai că n-ar fi o dovadă de curaj, dar nici frumos pentru nişte vânători ca noi, răspunse George, oarecum necăjit.

   Ridicase niţel glasul, tăcu însă speriat, căci de după colţul stâncii se auzi un pufăit mânios.

   Camarazii se dădură repede câţiva paşi înapoi. Ştiau că trebuie să se îndepărteze atât cât să rămână destulă distanţă între ei şi fiară pentru a o putea nimeri.

   Gata de luptă, aşteptau să se ivească pantera. Dar ea nu se arăta. Poate că soaţa ei nu murise încă, sau zgomotul pe care îi auzise nu şi-l putea lămuri şi pufăise numai aşa, într- o doară.

   — Totuşi trebuie să înaintăm, zise George, cu gas coborât. A, mi-a venit o idee! Petre, n-ai vrea tu să te întorci în pădure şi s-aduci câteva crăci uscate de care să ne putem sluji drept făclii? Voi arunca pe urmă câteva surcele aprinse lângă gura vizuinii, apoi pătrundem cu făclii înăuntru. Pe cât mi-am putut da seamă, se întinde până în inima stâncii. Pantera se va da înapoi înaintea luminii şi voi avea astfel răgaz să ochesc bine.

   — George, asta e o vânătoare mult prea primejdioasă, mormăi căpitanul. Să încercăm mai bine să înăbuşim fiara acolo unde e. Dacă Petre aduce odată cu vreascurile şi un maldăr de frunze, cred ca o să fie chip.

   — Eu nu cred că vânătoarea aceasta e chiar atât de primejdioasă, răspunse George. Din câte am citit eu, ştiu că în Munţii Stâncoşi ai Americii astfel se vânează panterele. De ce nu ne-ar reuşi şi aici în India? Te rog, tată, lasă-mă să fac cum ştiu eu!

   Căpitanul şovăia încă; ar fi împlinit cu plăcere voia fiului său, se codea însă să-şi ia o astfel de răspundere. Dar Petre, care vedea dorinţa arzătoare a tânărului, zise foarte liniştit:

   — Dacă mă duc şi eu cu domnul George, nu o să se întâmple nimic, domnule căpitan. Am eu grijă de dumnealui şi nu o să las să se apropie prea mult pantera de el.

   — Vezi, tată? Acum când o să-i ştii pe Petre cu mine, poţi fi fără grijă. Zău, fă-mi hatârul ăsta şi lasă-mă să mă duc!

   — Bine, fie! Te aş ruga însă să fii cu mare băgare de seamă.

   — Se înţelege că o să fiu, îţi făgăduiesc şi o să mă ţin de cuvânt.

   Petre nu mai aşteptă ordinul căpitanului ci o luă în fugă spre pădure, ca să adune vreascuri şi crengi cu răşină pentru făclii.

   În vremea asta camarazi nu slăbeau din ochi stânca de după care se putea ivi în fiece clipă pantera. Căpitanul lămuri în limba hindusă vânătorului de pantere planul lui

George. Ştia că aceşti vânători băştinaşi îşi pricep meseria şi guvernul englez nu dă autorizaţia de a purta armă de foc decât celor într-adevăr destoinici.

   Dar o ascultă cu luare aminte cele ce-i spunea căpitanul, apoi, după ce chibzui câtva timp, zise:

   — Sahib, am vânat multe pantere şi ştiu că o pereche care s-a statornicit într-o peşteră din stâncă e mult mai primejdioasă decât una care hoinăreşte prin junglă sau pădure. Dar tânărul Sahib ştie ce vrea şi că panterele se tem de foc. Cred că va birui pantera, căci văd de pe chipul său că e omul pentru aşa ceva.

   George auzise multe laude aduse vitejiei sale, fără să pună însă preţ pe ele. Totuşi, în clipa aceasta se simţi foarte mândru de cele ce auzea.

   Căpitanul se bucura şi el. Zise zâmbind:

   — Vezi, dragul tatii, Daro ţi-a fost cel mai bun avocat. Totuşi, te rog din suflet să fii prevăzător. N-ai făcut încă o astfel de vânătoare şi, deşi din citit lucrurile par foarte simple, în realitate însă se prezintă cu totul altfel.

   — Da, tată, o să te ascult, răspunse tânărul, grav. Ştiu prea bine ce primejdie mă aşteaptă, dar ştiu în acelaşi timp că o voi înfrunta fără frică.

   Iarăşi se auzi după coltul stâncii pufăitul acela mânios. Daro, care în vremea asta se dăduse mai aproape, se retrase repede şi îi şopti lui Farrow:

   — Sahib căpitane, cunosc din pufăitul panterei. Ştiu ca fiul tău va ieşi biruitor şi va trece cu bine primejdia.

   Farrow se uită nemulţumit la el şi mormăi cu ciudă:

   — Atât îmi mai lipsea, să-mi zăpăcească băiatul... George ştie el de ce e în stare, n-are nevoie să-i mai sucească şi indianul ăsta ciudat capul. Te pomeneşti că nici nu e drept cine se dă, ci vreunul din asociaţiile acelea pe care le-am biruit noi cândva. Dar o să fim cu ochii în patru.

   Petre se întoarse cu o sarcină de vreascuri şi crăci răşinoase.

   George făcu un mănunchi din ele, ca să nu se împrăştie când le va arunca, pe urmă aprinse mănunchiul, luă două crăci groase şi le vârî în brâu, ca să le aibă drept făclii; luă în mâna dreaptă un revolver, pomi cu băgare de seamă în vârfui picioarelor spre coltul stâncii şi aruncă mănunchiul de vreascuri aprinse în gura peşterii.

   Se auzi aproape îndată un pufăit mânios. George zări câteva secunde o labă mare izbind în legătura cu vreascuri aprinse, dar până ce apucă el să ridice arma, ba chiar înainte de a vedea bine trupul tărcat al primejdiosului duşman, acesta se şi dăduse înapoi.

   Pesemne că pantera mai avusese de-a face cu oameni şi ştia că odată în puterea lor, nu mai e scăpare.

   Dar tocmai din această pricină primejdia e şi mai mare pentru vânător.

   George se întoarse fără să-şi dea seamă şi se uită ia Daro. Ştia bine că indianul acesta, care îşi petrecuse mai toată viaţa în junglă printre animale sălbatece, era singurul om de la care putea aştepta o îndrumare.

   Daro însă dădu din umeri şi privi o la deschizătura peşterii unde se aflaţi la câţiva metrii de pantere.

   Acum George nu mai stătu pe gânduri. Îşi dădea seamă că primejdia care-l pândea era neînchipuit de mare, dar că zăbava în clipele acestea o mai mărea încă. Nu trebuia să-i lase panterei înfuriate timp să se dezmeticească. Se trânti deci la pământ, aprinse făclia şi începu s-o plimbe pe dinaintea deschizăturii.

   Se auzi iar un pufăit, atât de aproape încât tânărul apăsă fără să vrea pe trăgaci. Ecoul puternic al detunăturii în crăpătura din stâncă îl făcu pe el însuşi să tresară speriat şi încă înainte de a-şi reveni din spaimă, simţi în faţă o răsuflare fierbinte şi împuţită, urmată de un răget care îl asurzi.

   La cel mult douăzeci de centimetri de ei luceau doi ochi verzui, scânteietori şi o lovitură de labă stârni praful din gura peşterii, care aproape îl orbi.

   Tocmai vroia să tragă iar, când băgă de seamă că, speriată de flăcările care îi jucau pe dinaintea ochilor, pantera o luase la fugă îndărăt. Viteazul tânăr nu mai şovăi o clipă. Se târî înainte, cu făclia aprinsă în mâna stângă, cu revolverul în dreapta.

   După câteva momente se lovi de trupul panterei împuşcate de Daro, care îşi dăduse în sfârşit sufletul. În orice caz, matahala zăcea nemişcată şi George se gândi că va avea astfel o bună acoperire dacă pantera rămasă în viaţă l-ar ataca pe neaşteptate.

ÎN VIZUINA PANTERELOR

   CÂND TÂNĂRUL VRU ÎNSĂ să se târască mai departe, trupul care părea neînsufleţit se rostogoli pe o parte şi o labă îi izbi peste umăr. Nu se putu da destul de repede înapoi ca să se ferească. Noroc că Petre descărcă la repezeală un glonţ şi fiara se potoli pe vecie.

   — Sfinte Dumnezeule, şopti uriaşul, mare spaimă am tras când am văzut fiara mişcând! Fii, rogu-te, cu mai mare băgare de seamă de acum încolo! Mă tem că pantera cealaltă e pe aproape.

   — Fireşte că o să fiu, îl linişti tânărul. Nu te îndepărta însă prea mult.

   Dădu în lături laba grea a leşului de pe umărul său şi se târî peste el. Peştera se îngustă din ce în ce, părând că se prelungeşte ca un tunel în inima stâncii.

   Se grăbi să înainteze. Crăcile aduse de Petre erau pline de răşină şi ardeau cu flacără, dar se mistuiau repede. În nici un caz nu trebuia să rămână pe întunerec.

   Pe lampa lui de buzunar nu putea să se bizuie, căci tocmai flacăra speria fiara; poate că lumina potolită a lămpii n-ar fi folosit la nimic.

   În curând întâia faclă fu pe sfârşite; Petre îi întinse alta, pe care o aprinse la cealaltă, apoi porniră mai departe.

   Şi iarăşi scânteiară aproape de ei ochii panterei, dar după ce descărca un glonţ nu auzi horcăitul aceia care ar fi dovedit că fără ar fi fost lovită de moarte, ci un pufăit mânios, care se îndepărta. Aşa dar pantera se retrăgea tot mai adânc în tunelul acela fioros.

   După ce George mai făcu vreo câţiva metri, dădu de o cotitură. Ştia acum de ce nu nimerise împuşcătura; probabil că pantera scosese numai capul pe după cot şi şi-l trăsese îndată înapoi, când îi căzuse lumina în ochi, aşa că glonţul trecuse pe lângă ea şi se izbise de peretele stâncii.

   George se târî după cot; gangul se îngustase într-atât încât abia se mai putea strecura prin el. Îşi spunea că va ti greu de scos de acolo leşul panterei după ce o va ucide -

lucru de care era sigur. Că ar putea fi el sfâşiat de fiară, nici prin minte nu-i trecea.

   Se târî tot mai repede. Petre, al cărui trup uriaş nu se putea strecura pe alocurea decât cu anevoie, rămase în urmă şi îl rugă să fie cu mare băgare de seamă. George însă nu vroia să renunţe cu nici un preţ la vânătoarea aceasta, ci s-o termine cât mai curând. Îşi zicea că gangul trebuie să se sfârşească în cele din urmă şi atunci va încolţi fiara, ca s-o răpuie fără doar şi poate.

   Deodată se pomeni într-o peşteră atât de mare încât nu ajungea flacăra făcliei ca s-o lumineze. George aprinse atunci lampa de buzunar şi cu revolverul în mâna cealaltă, intră în peşteră. Rămase uluit de ce vedea.

   Pereţii înalţi ai peşterii erau netezi şi, după ce se uită mai bine, băgă de seamă că fuseseră neteziţi de mână omenească, dovadă inscripţiile săpate în piatră, care păreau să fie din vremuri străvechi. Erau desene ciudate cu subiect religios, cum numai în ţările asiatice se mai găsesc.

   Petre izbutise să-l urmeze şi întrebă în şoaptă pe George ce s-a întâmplat. George păru că se trezeşte ca din vis. Plimbă repede lumina lămpii în peşteră şi nevăzând pantera se târî înăuntru cu Petre după el.

   Acesta rămase încremenit de cele ce vedea.

   — La aşa ceva zău că nu mă aşteptam, zise în cele din urmă uriaşul. Oare or fi locuit oameni aici în inima stâncii, domnule George?

   — Fără îndoială. Cea mai bună dovadă sunt desenele acestea de pe pereţi. Probabil că peştera a slujit odinioară de templu, dar intrarea va fi fost cândva mult mai uşor de străbătut. Vom cerceta asta mai târziu. Deocamdată e vorba să vedem ce s-a făcut pantera.

   Se uitară cu atenţie în jurul lor, apoi Petre arătă spre peretele din dreapta, unde se vedeau aproape de pământ nişte găuri. Erau atât de mari că putea trece un om prin de, târându-se însă pe burtă.

   Pe aci trebuie să fi dispărut pantera.

   Ca să-şi dea seamă cât de adânc duceau în stâncă, George se lăsă la pământ şi lumină pe rând înăuntru fiecare gaură.

   Păreau să se lase de-a dreptul în jos. Rămânea acum să afle în care din găuri intrase pantera.

   Se dădu mai aproape şi cercetă cu încordare marginile colţuroase ale găurilor. La cea de-a treia găsi ce căuta, adică vreo câteva fire de blană. Când se aplecă mai bine, simţi şi mirosul acela al fiarelor sălbatece. Va să zică adevărata vizuină a panterelor era aci, în inima stâncii.

   George aprinse o a treia făclie, se întinse la pământ şi o vârî în gaură. După cum băgase de seamă înainte, gangul cobora drept în jos şi după câţiva metri făcea un cot ascuţit spre stânga, iar când George întinse într-acolo craca aprinsă, se auzi un mârâit înfuriat şi speriat în acelaşi timp Totodată laba panterei izbi cu putere în pământ, cât p-aci să lovească făclia.

   Aci se sfârşea deci gangul şi George se afla în faţa vizuinii fiarelor. Trebuia acum să chibzuiască bine cum ar putea nimeri pantera, căci dacă ea nu avea unde să se mai dea îndărăt, situaţia devenea şi mai primejdioasă, fiindcă George nu cuteza să întindă capul ca să poată vedea înăuntrul vizuinii.

   — Mai bine să ne întoarcem, şopti Petre. Nu cred că e chip de făcut ceva. Haidem, domnule George, să pândim fiara sus în peşteră şi să-i facem acolo de petrecanie.

   George însă nu vroia să renunţe tocmai acum, când era aproape de ţintă. Puse jos făclia aprinsă, întinse mâna şi zise uriaşului:

   — Petre, mai dă încoa o creangă!

   După ce o aprinse şi pe asta, o aruncă repede după cotitura gangului.

   Se auzi imediat un urlet de furie şi durere. Tânărul ţinea revolverul întins, aşteptându-se ca fiara să se repeadă din câteva sărituri în gang. Dar pantera rămase în vizuină şi, după râcâitul labelor ei, se cunoştea că mai are loc să se dea înapoi. F[ră să asculte de prevenirile lui Petre, George se apropiă şi se uită prin deschizătură în vizuina.

   Într-o încăpere cam de mărimea unei odăiţe, fiara se lipise de peretele din fund. Craca aprinsă pe care o aruncase el înăuntru ardea încă, jos lângă intrare.

   Ochii scânteietori ai fiarei erau o ţintă minunată pentru trăgător. George ochi şi apăsă de două ori la rând pe trăgaci. Cu un urlet grozav trupul vărgat sări în aer, dar gloanţele nimeriseră bine, fiara nu mai putea fi acum primejdioasă. Se zvârcoli de câteva ori, apoi rămase nemişcata.

   — Uf! făcu tânărul, răsuflând uşurat. Acum să vedem cum trecem în vizuină ca să jupuim fiara.

   — Ia seama, domnule George! Încredinţează-te mai întâi dacă e cu adevărat moartă. N-ai văzut adineauri că fiarele astea au nouă suflete?

   — Lasă că nu mă tem, sunt sigur că am nimerit-o bine. O s-o apuc însă de labă ca să vedem dacă mai mişcă.

   Pantera era însă moartă de-a-binelea. Se apucară îndată s-o jupoaie, apoi ieşiră iar în peşteră.

   — Tare aş avea poftă să cercetez acum şi celelalte vizuini, zise George. Poate dăm de ceva interesant. Mi-e însă că are să se neliniştească tata şi camarazii de lipsa noastră. N-ai vrea să te duci tu să-le spui, Petre?

   — Nu sunt bucuros să te las singur, domnule George. Cine ştie ce primejdii ascund gangurile astea.

   — Aşi! Nu mai se poate întâmpla nimic. Alte pantere nu mai pot fi aici, căci astea nu le vor fi lăsat să le încalce drepturile şi altceva n-are ce să fie. Du-te, Petre, că viu şi eu numaidecât. Sau dacă vrei, întoarce-te după ce îi vei fi spus tatii cum stau lucrurile. Poate că te însoţeşte şi doctorul, pe el au să-l intereseze cred desenele astea de pe pereţi.

   — Bine, domnule George, mă duc, dar te rog, fii cu băgare de seamă! S-ar putea ca aceia care au locuit odinioară aici să fi pus niscaiva capcane.

   — Fireşte ca o să fiu cu băgare de seama, încercă să-i liniştească tânărul. Grăbeşte-te însă ca să te poţi întoarce repede. De făclii nu mai e nevoie, fiindcă ai lampa ta de buzunar la tine. Acum, hai, şterge-o!

   Dar după ce Petre dispăru cu blana panterei în gang, pe George îi cuprinse un simţământ ciudat. Se afla singur în inima stâncii, într-o încăpere unde cu veacuri în urmă sălăşluiseră oameni care erau de mult praf şi ţărână.

   Se uita îngândurat la crăpăturile acelea înguste şi îşi spunea că nu avea nici un rost să se mai ostenească.

Peştera în care se afla era pustie şi tot astfel va fi şi dincolo.

   Odată însă hotărârea luată, nu mai vroia să renunţe; când se va întoarce Petre cu doctorul, au să râdă de el că ia fost frica.

   Se lăsă iar la pământ şi se târî în una din găuri. Cobora şi mai drept ca tunelul care ducea la vizuina panterelor, aşa că trebuia să se înfigă bine pe picioare în pământul pietros pentru a nu aluneca la vale. Deodată văzu iar ceva ce-l uimi. După vreo cincizeci de metri se pomeni înaintea unui perele de piatră. Aci se sfârşea gangul.

   Pipai cu atenţie peretele, zicându-şi că trebuie să fie aici vreo uşă secretă, dar nu găsi nimic.

   Vru să se întoarcă şi băgă de seamă că nu era atât de lesne cum îşi închipuia el, căci n-avea loc. Necăjit, porni de- a-ndărătelea şi ajunse, abia trăgându-şi sufletul, în peşteră.

   Stătea acum la gânduri dacă să cerceteze şi celelalte hrube, se temea însă că nu va mai fi chip să se întoarcă. Îşi spunea totuşi că în curând vor sosi camarazii şi vor şti ei ce e de făcut.

   Hotărât, începu să coboare alt gang, acesta era şi mai îngust şi avea tavanul scund, plin de colţuri ascuţite, care îi răneau de câte ori încerca să ridice capul.

   După ce făcu însă vreo treizeci de metri, gangul se lărgea din ce în ce. Mai întâi putu să se târască în patru labe, pe urmă să umble chiar, dar aplecat de mijloc.

   Din ce înainta, gangul se înălţa tot mai mult, până ce se putu ridica în picioare. Pereţii erau şi aici neteziţi, probabil tot de mână omenească.

   George îşi aduse aminte de prevenirile lui Petre, că s-ar putea să se afle aici o capcană pusă încă din vremurile vechi, când sălăşluiseră oameni în tainiţa aceasta din stânci.

   Pipăia cu băgare de seamă pământul cu piciorul, înainte de a se lăsa cu toată greutatea corpului, cercetând în acelaşi timp din ochi pereţii şi tavanul.

   Nu văzu însă nimic ce-ar fi dat de bănuit.

   În cele din urmă ajunse iar într-o peşteră mărişoară pătrată, săpată astfel în stâncă.

   Până a nu apuca George să cerceteze bine încăperea, se auzi strigat pe nume. Va să zică tatăl său şi camarazii se şi aflau în peştera de sus, aceea cu desenurile acelea ciudate şi-l căutau. Alergă la locul unde se îngusta gangul şi răspunse la chemare.

   — Vino repede sus, îi zise căpitanul, te pândeşte colo, jos, o mare primejdie.

   Glasul tatălui său părea atât de înspăimântat încât nu mai şovăi o clipă.

   — Ce e? întrebă el când fu lângă el. Unde e Daro?

   Indianul ne-a povestit legenda unui oraş străvechi în

inima stâncilor din care, cine a intrat acolo, nu mai iese viu la lumina zilei. Nu ştia care anume primejdie pândeşte pe îndrăzneţul ce caută să pătrundă taina pe care nimeni nu o cunoaşte. De aceea i-a fost frică să intre cu noi şi a rămas afară. Hai să mergem, vezi doar că nu e nimic deosebit pe aici.

   — Cred că ai dreptate. Am mai dat de o peşteră, mai mică decât asta, dar tot aşa de goală. Nădăjduiam să găsesc ceva rămăşiţe din vechime sau vreo comoară ascunsă, n-am văzut însă decât pereţi goi - atâta tot.

   — Desenurile de pe ziduri trebuie să fie foarte vechi, zise doctorul, care le cercetase cu amănunţime. Sunt subiecte religioase care se găsesc şi azi în vechile temple indiene. Aici însă s-ar părea că a trăit o sectă anumită. Poate că pe timpurile acelei oamenii aceştia aveau o altă credinţa decât a locuitorilor ţării şi se ascundeau ca întâi creştini - să se roage Dumnezeului sau idolilor cărora se închinau. Pentru scopul acesta îşi vor fi tăinuit ei lăcaşul cu atâta grijă şi legenda povestită de Daro s-ar putea să aibă un sâmbure de adevăr.

   — Atunci să mergem, hotărî căpitanul. Cred că nu s-a întâmplat până acum nimic fiindcă mecanismul capcanei e atât de vechi, încât timpul îl va fi distrus, totuşi, sunt de părere să nu înfruntăm o primejdie care n-ar avea nici un rost.

UN LOCUITOR CIUDAT AL CODRILOR

   DARO SE ÎDEPĂRTASE simţitor de crăpătura stâncii pe unde intraseră camarazii. Fu foarte mirat când îi văzu ieşind teferi şi nevătămaţi. Zadarnic încercară ei să-l descoase în privinţa vechiului oraş din stânci, indianul nu ştia altceva decât că umblă zvonul prin ţinut că nimeni nu mai ieşise viu de acolo.

   Se uita cu sfială la camarazi şi nu-i venea să-şi creadă ochilor.

   În cele din urmă se hotărî şi le spuse că legenda care pomeneşte de vechiul oraş, zice că el nu s-ar afla chiar în inima stâncilor, ci prin apropiere. Căpitanul îi făgădui o mare răsplată; bănească dacă îi va duce acolo, dar indianul nu vru nici în ruptul capului să se învoiască.

   — Bine, atunci o să-l căutăm noi, zise căpitanul. Sunt foarte curios să văd ce o să găsim. Există multe oraşe vechi pe care le-a înghiţit e pustiul şi le-a măcinat timpul, nu numai aici în India, ci şi în America de Sud şi Africa. Poate facem vreo descoperire interesantă. Tu, Daro, du pielea panterei ucise de fiul meu în cel mai apropiat oraş şi expediaz-o de acolo la Calcutta, pe adresa ce ţi-o voi însemna eu.

   — O să te ascult, Sahib, răspunse indianul; te-aş ruga însă din nou să renunţi la ideea de-a căuta oraşul străvechi. Cine se apropie de el nu scapă viu de acolo.

   — Am făcut noi isprăvi mai ceva, zise căpitanul, zâmbind, o s-o facem şi pe asta. Dacă oraşul acela există într-adevăr, trebuie să se afle pe aproape, căci credincioşii care veneau să se închine în templu nu puteau să facă un drum prea lung. O s-o luăm acum spre miazănoapte şi dacă dăm de oraşul cu pricina bine, de nu, iar bine, de pierdut n-avem ce pierde. Va să zică ne-am înţeles, Daro: duci pielea la oraş şi de acolo o expediezi mai departe.

   — Da, Sahib, aşa o să fac. Îţi spun însă că fiul tău nu o să aibă parte să se bucure de ea dacă păşiţi într-adevăr în oraşul străvechi - adăugă, grav, indianul.

   Deşi vorbise cu adâncă seriozitate, George zise râzând:

   — Noi nu ne temem de basme, Daro. Dacă găsim într- adevăr vechiul oraş, îţi aducem şi ţie o amintire de acolo, fiindcă s-ar putea să ne mai întâlnim la întoarcere.

   — Nu râde, Sahib, răspunse indianul, posomorât. Am văzut că eşti un viteaz care nu se teme de moarte, dar împotriva blestemului ce apăsă peste acest oraş nu ajută nici o vitejie. Te rog, Sahib, păzeşte-te!

   — Se înţelege că o să fiu cu băgare de seamă şi-ţi mulţumesc pentru interesul ce-mi porţi. Nădăjduiesc însă că mă voi bucura multă vreme de blana panterei, chiar dacă vom intra în oraşu acela străvechi.

   Vânătorul indian se uită lung în urma camarazilor după ce aceştia îşi luaseră rămas bun de la el şi porniseră către miazănoapte. Clătina îngândurat capul, încărcă apoi cele două blăni de pantere în spinare şi plecă şi el, aruncând, încă odată o privire temătoare spre stânci.

   — Mahonjo o să-i omoare dacă se întâlnesc cu el, murmură Indianul. Dar eu tot o să trimit blănurile, căci vin din stâncile astea blestemate...

   Camarazii mergeau voioşi. Ca totdeauna, George păşea în frunte. Dădură de o potecă în care nu întâlniră prea multe piedeci şi putură înainta destui de repede. După vreo zece minute de mers George zise:

   — Nu cred să mai găsim oraşul şi-mi pare foarte rău. Atât de departe de stânci nu se poate să-l fi clădit ei. Nu e vorbă, am rămas cam dezamăgit şi de cele ce am văzut în peşteri, aşa că nici acolo n-o fi cine ştie ce lucru interesant. Nu mi-ar fi stricat o mică statuie de aur împodobită cu pietre preţioase, aş fi dus-o în dar Sanjei.

   — Lasă că ai pentru ea diamantele din mina descoperită în Sumatra, răspunse căpitanul, zâmbind. Dar aşa eşti tu, nesăţios. Crede mă că mă bucur că n-am găsit oraşul acela străvechi, am pierdut şi aşa destul timp. Făceam mai bine dacă ne duceam la prinţul Ghasna de-a dreptul cu trenul de la Calcutta Pe de altă parte, sunt mulţumit că am avut prilejul să vedem ceva din ţara asta şi să trecem prin destule peripeţii interesante. Acum e însă timpul să ne potolim şi să ajungem cât mai repede la ţintă. George grăbise pasul şi o luase cu puţin înaintea lui Petre, după care venea căpitanul. Poteca făcea acum o cotitură după un copac mare de bael şi cum trecu de dânsul tânărul rămâne în loc, uluit. În faţa lui, lângă o tufă deasă, şedea un indian bătrân cu barba albă-colilie. Purta un şorţuleţ alb ca zăpada şi un turban la el. În mâna dreaptă ţinea un idol de aur împodobit cu pietre scumpe. Întinse mica statuie lui George, care îl întreba, uimit:

   — Cine eşti şi ce vrei să fac cu statuia asta?

   — Mă numesc Mahonjo, grăi cu glas adânc şi melodios bătrânul. Te-am aşteptat, Sahib. Din moşi-strămoşi, aşteptăm pe străinul viteaz care va trece pe lângă acest copac, ca să-i dăm întruchiparea zeului nostru. Tu o vei duce la locul ei în oraşul vrăjit, unde nimănui din noi nu i-a fost îngăduit să mai calce. Tu eşti acela care va găsi templul verde ca să pui idolul pe soclul de marmură de la picioarele statuii lui Budha, Sahib şi mulţumesc că ai venit să mă dezlegi din slujba mea de paznic.

   În vreme ce bătrânul mai vorbea încă, se apropiaseră şi camarazii. Doctorul, curios, vru să apuce idolul, dar moşneagul îi aruncă o privire atât de mânioasă încât el se dădu înapoi.

   — Numai acest Sahib poate lua întruchiparea zeului nostru, zise bătrânul Indian. Pe el l-am văzut întâi, deci el e alesul care să ridice blestemul străvechi. Sahib, ia statuia şi du-o în templul verde! Vei înlătura toate primejdiile ce vei întâmpina în cale, cunosc asta din privirea ta îndrăzneaţă. Nici în oraşul blestemat nu ţi-e îngăduit să intri decât singur, tovarăşii tai trebuie să rămână afară, altfel sunteţi pierduţi cu toţii, Numai tu, aducătorul zeului, poţi ajunge nevătămat în lăcaşul sfânt. Dar să nu-ţi pese de primejdiile pe care le vei întâmpina!

   În timp ce bătrânul grăia atât de grav şi convingător, George întinsese mâna, ca sub o voinţă mai tare ca a lui şi luă idolul. Îl străbătu un fior când atinse metalul şi vru s- arunce jos statuia dar nu putu, ci degetele i se încleştară şi mai mult pe preţiosul obiect. Totodată băgă de seamă cum privirea atât de vie şi tinerească până acum a bătrânului îşi pierde luciul, chipul i se destinde, trupul drept şi mândru se îndoaie pe spate şi se iasă în tufele dindărătul său, apoi glasul aproape stins murmură:

   — Sahib, îţi mulţumesc că m-ai izbăvit! Din moşi-strămoşi te-am aşteptat, eu am fost cel din urmă din neamul meu. De nu veneai tu, chipul zeului nostru nu s-ar mai fi întors nicicând la locul lui, pururi ar fi dăinuit blestemul peste oraşul nostru. Îţi mulţumesc, Sahib, dar fereşte-te să păstrezi statuia, ar fi pieirea ta şi nu uita că numai ţie singur ţi-e îngăduit să păşeşti în oraş, tovarăşii tăi ar fi pierduţi, căci ei n-au chipul zeului, cum îi ai tu.

   Glasul bătrânului se stingea din ce în ce. Închise ochii, un zâmbet de fericire i se ivi pe buze, apoi căzu istovit în tufiş.

   Doctorul se apropiă de el şi îi pipăi pulsul:

   — E mort. Probabil că inima îi e din cale afara de slăbită. Mai că îmi vine să cred că aştepta numai pe George ca să-şi dea sufletul. Drept să vă spun, ăsta e cel mai ciudat loc pe care l-am văzut în viaţa mea. Hm... N-aş pune mâna pe idol nici să mă pici cu ceară. Ba sunt chiar de părere ca George să ducă într-adevăr idolul în templul verde, oricât de curios ar suna cuvintele astea din gura unui om luminat din secolul al douăzecilea.

   — Şi totuşi ai dreptate, dragă doctore, răspunse căpitanul. Nici eu nu m-aş atinge de idol pentru nimic în lume şi nici n-aş îngădui fiului meu să-l păstreze pentru sine. Pare să fie şi aici o minune de-a Indiei, pe care noi, europenii, nu o pricepem. Totuşi, sunt îngrijorat în privinţa lui George şi aş fi mai bucuros să lase idolul aici, lângă paznicul lui.

   — Nu, tată, zise tânărul, care păru că se trezeşte ca din vis, nu mi-e îngăduit s-o fac. Simt o putere tainică în mine, care mă îndeamnă spre oraşul străvechi ca să duc statuia la locul ei. E într-adevăr ciudat, dar nu pot face altfel.

   —  Vad că taina asta a şi pus stăpânire pe tine, făcu înciudat căpitanul. Bine era dacă mergeam eu înfrunte în locul tău. Putea moşneagul să sporovăiască mult şi bine, nu mă luam eu după el. Despre partea mea, n-avea decât să aştepte încă zece ani de acum înainte, până să vina altul să-l izbăvească. Ei, aşa n-avem încotro, trebuie să căutăm

oraşul blestemat.

   — Cred că se află în direcţie nordica. Simt că suntem foarte aproape de el. Haide să înconjuram tufişul în care zace mortul. Dar n-ar fi bine să-l îngropăm întâi? Doar nu-l putem lăsa aşa.

   — Nu prea îl am la inima pe moşneag, fiindcă ne împinge iar în cine ştie ce primejdie, bodogăni Petre, dar totuşi scoase de la brâu cuţitul lui enorm şi începu să caute un loc potrivit pentru groapă.

   Îl găsi repede şi, împreună cu ceilalţi săpară o groapă destul de adâncă, în care înmormântară pe bătrânul sihastru. Apoi însă George îi zori la drum.

   Se părea într-adevăr că idolul îi arăta calea, căci găsi îndărătul tufişului o potecă bine bătătorită care ducea spre apus.

   După vreo sută de metri poteca o lua la vale, desişul se rări şi George zări în sfârşit ruinele celor dintâi case ale ciudatului oraş din mijlocul pădurii seculare. Că era străvechi se cunoştea nu numai din felul cum erau zidite casele - din lespezi mari de piatră - ci şi din urmele lăsate de vreme, care nu cruţase nici aceste clădiri mari şi trainice.

   George se opri şi zise însoţitorilor săi:

   — Acum mă duc să caut templul verde. Voi rămâneţi, rogu-vă, aici! Cred că bătrânul avea dreptate când spunea că ar fi prea primejdios să mă urmaţi.

   — E într-adevăr de râs, făcu necăjit căpitanul, dar am şi eu simţimântul că e mai bine să rămânem aici, la marginea oraşului. Fii însă cu băgare de seamă, George şi slujeşte-te fără zăbavă de arme îndată ce vei vedea ceva ce ţi-ar da de bănuit. Vezi de nu-ţi pierde timpul cu cercetările, pune numai idolul la locul lui şi întoarce-te repede. E într-adevăr cam fioros oraşul ăsta pustiu.

   — Nici eu nu-mi pot stăpâni teama, zise doctorul, cu glas coborât. Tatăl dumitale are dreptate, George. Pune repede statuia asta afurisită la loc şi ia-o la picior! Zău că n-aş vrea să fiu în pielea dumitale. Ia te uită cu ce răutate mă priveşte idolul.

   Fara să vrea, doctorul se dădu îndărăt cu frica. George însă se uita liniştit la ochii idolului, făcuţi din două rubine

mari, care te înfiorau numai prin strălucirea lor.

   — Ba eu găsesc că zeul mă priveşte cu blândeţe şi nu găsesc nimic fioros în el, răspunse George. Totuşi o să mă grăbesc, deoarece mai e nevoie să găsesc un loc de tabără, fiindcă nu cred ca veţi vrea să rămânem peste noapte în apropierea oraşului acesta blestemat.

   — Pentru nimic în lume! Cine ştie de ce l-au părăsit foştii lui locuitori. Poate că a dăinuit aici vreo molimă de care ne am putea molipsi încă şi acum.

   — Hm... tot ce se poate, zise doctorul. Sau vor mai fi prin apropiere mlaştini ale căror miasme să dea friguri mortale. Se mai poate că din pricina asta au fugit locuitorii, lăsând oraşul pustiu. Ia seama, George, să nu te răneşti pe undeva! Te pomeneşti că vechii preoţi, înainte de a părăsi oraşul, au uns pretutindeni lucrurile cu o otravă puternică al cărei efect nu s-a pierdut nici până astăzi. Hai, grăbeşte-te, voi fi într-adevăr bucuros să te văd odată înapoi. Pe George îl cuprinse un simţimânt ciudat când păşi înainte. Oare cât de vechi or fi aceste case pe jumătate năruite, făcute din material atât de tare? Care să fi fost pricina că locuitorii au părăsit odinioară oraşul?

   Să-şi fi schimbat vreun râu din apropiere cursul, sau să fi secat de tot? Ori au năvălit duşmanii opri au izgonit pe localnici până în adâncul codrilor?

   George se uita din când în când prin găurile ferestrelor şi ale uşilor în case, dar în afară, de molozul care acoperea podelele nu văzu nimic. Nici cel mai mic lucru pe care l-ar fi putut lua ca amintire din acest oraş misterios.

   Pesemne că oamenii luaseră tot cu ei la plecare, ceea ce dovedea că plecaseră din pricina unei catastrofe naturale, dar încete şi de neînlăturat, care le dăduse răgaz să nu lase nimic după ei.

   Străzile deveneau acum mai largi. Tânărul văzu cu mirare că oraşul acesta străvechi avusese o canalizare foarte bună, căci pe alocurea erau încă urme de şanţuri zidite, care nu putuseră sluji la altceva.

   Ajunse la o piaţă mică în mijlocul căreia se afla o fântână cu cumpănă. George se aplecă peste ghizdurile din lespezi mari de piatră, fără să poată zări însă oglinda apei. Aruncă o piatră mărişoară în fântână şi trecu multă vreme până să audă un plescăit slab. Fântâna era de o adâncime care te înfiora. Se cutremură la gândul că aici vor fi stat cu veacuri în urmă femei vesele la taifas, pe când acum le vor fi putrezind de mult oasele cine ştie pe unde. Se întoarse şi porni mai departe.

IV

ORAŞUL MORT

   CA ÎMPINS DE O PUTERE NEVĂZUTĂ trecu prin mai multe străzi, coti după câteva colturi, fără să ştie pentru ce. Simţea însă că păşea pe drumul care ducea la templul verde.

   Şi iarăşi cotise după un colţ de stradă, când auzi un zgomot în oraşul acela pustiu; îşi dădu seama că-l pândeşte o primejdie.

   Era şuieratul unei cobre înfuriate care ieşise dintr-o gaură a unui zid năruit, George smulse repede pumnalul de la brâu, caci parcă îl oprea ceva să tulbure printr-o împuşcătură tăcerea care domnea în oraşul mort. Aşteptă în linişte şarpele ce venea spre el.

   Când fu numai la un metru, George sări înapoi, Târâtoarea încercă să se ridice cu iuţeala fulgerului, ca să-şi înfigă colţii veninoşi în pulpa tânărului, dar acesta nu-i lăsă timp. Apăsă cu piciorul la pământ capul şarpelui care începu să zvârcolească cu turbare. În clipa următoare însă, George se aplecă si-l reteză de la grumaz.

   Porni apoi mai departe îndrumat parcă de idolul pe care îl ţinea în mâna stângă.

   Abia făcu vreo câţiva paşi şi auzi iarăşi un şuierat. Un şarpe şi mai mare decât cel dintâi ieşi fulgerător dintr-o gaură şi fu cât p-aci să-l muşte de picior. George o luă la fugă cu şarpele după ei. Văzu o piatră mare, o ridică şi când târâtoarea îl ajunse din urmă îi zdrobi capul cu pietroiul.

   Se uita apoi în juru-i. Oraşul părea să mişune de şerpi, trebuia deci să-şi caute o altă armă, căci nu era chip să le reteze capetele la toţi cu pumnalul şi dacă îl muşca vreo cobra, până s-alerge el îndărăt la doctor, otrava şi-ar fi făcut efectul şi ar fi fost prea târziu.

   Zări în sfârşit, la picioarele lui, jos, în iarba înaltă un obiect de metal. Era un toiag greu de bronz, care slujise pesemne cândva ca semn al unui înalt demnitar. Era toarte frumos, împodobit cu desene religioase ca şi cele din peşteră.

   George vârî pumnalul în brâu şi luă în mâna dreaptă toiagul. Acesta era o minunată armă împotriva şerpilor şi fu cât se poate de mulţumit că-l găsise, căci din ce înainta, tot mai multe târâtoare îi ieşeau în cale. Se întâmplă însă ciudatul lucru că nu apucă să ucidă decât trei din ele, celelalte se trăgeau repede îndărăt îndată ce încercau să se apropie de el.

   Tânărului i se păru că toiagul avea o putere tainică şi şerpii fugeau speriaţi la vederea lui.

   Dar tainele acestui oraş vrăjit nu se sfârşiseră încă. Clădirile erau în mai bună stare, ca şi când clima şi timpul le-ar fi cruţat.

   În stăpânirea ciudatului toiag, George prinse curaj. Se dădu mai aproape de zidurile caselor şi privi prin ferestre şi uşi, dar toate erau pustii.

   Când trecu iar pe lângă o uşă năruită, sări îngrozit în lături, trânti jos toiagul şi smuci revolverul de la brâu. Prin deschizătura cam îngustă se strecura căpăţâna enormă a unui tigru. Tigrii şi cobra, vietăţile junglei cărora cad victime atâţia oameni în India, erau acum singurii locuitori ai oraşului mort. Nici că se puteau mai buni paznici ca să nu poată pătrunde nimeni în oraşul blestemat.

   Lui George i se păru într-adevăr ca se afla într-adevăr oraş vrăjit şi că foştii lui locuitori se prefăcuseră din pricina nelegiuirilor lor în şerpi şi tigrii.

   Goni însă repede acest gând înfricoşător şi-nţelese că dacă nu va nimeri dintr-un singur glonţ fiara, era pierdut.

   Distanta între ei nu era mai mare de un metru şi jumătate. Fără să-şi dea seamă întinse înainte măna în care ţinea idolul. Se întâmplă acum ceva ce îl făcu să i se oprească răsuflarea. Îndată ce tigrul zări statuia, sări îngrozit îndărăt şi o lua la fugă ca înnebunit.

   Tânărul râmase câteva clipe buimăcit în loc, dar un foşnet abia auzit îi făcu să se dezmeticească. Repede. Aici cel mai uşor zgomot putea aduce moartea. Foşnetul se auzise în spatele lui; se răsuci fulgerător în călcâie şi văzu o cobra uriaşa, care venea ca o săgeată spre el.

   Oricare altul în locul lui ar fi fost pierdut, dar George dovedi o prezenţă de spirit uimitoare. Făcu o săritură în aer şi cum şarpele se afla dedesubtul lui, căzu cu piciorul drept chiar pe grumazul târâtoarei.

   Vara revolverul în brâu, scoase pumnalul şi reteza la repezeală capul şarpelui.

   Ridică apoi toiagul acela fermecat care avea puterea să înspăimânte şerpii şi porni mai departe.

   Ca tigrul o luase la fugă putea să fie numai o întâmplare şi se gândea să scoată iar revolverul de la brâu; dar o putere tainica îl îndemna parca să nu o facă. De ceea apucă toiagul într-o mana, idolul în cealaltă şi îşi văzu de drum.

   Se ferea însă să se dea aproape de zidurile caselor, căci îi trebuia timp. Să se slujească de revolver dacă i-ar ieşi iar vreun tigru în cale.

   Deodată se şi opri ca înlemnit în loc, caci chiar în faţa lui, la aici doi metri de el, se ivi de după un bolovan enorm un tigru uriaş. Probabil că bolovanul slujise cândva de soclu unei statui, deoarece se afla în mijlocul unui pătrat deschis. Poate că aici se aduceau jertfe omeneşti vreunui zeu răzbunător ca să-l îmbuneze.

   Pe George îi străbătu gândul că marele preot - ultimul - fusese preschimbat în tigru ca ispăşire a păcatelor lui.

   Îşi dădu însă scamă de caraghioslâcul acestui gând şi-l goni îndată. Viaţa îi era în joc şi trebuia să înlăture primejdia cu orice preţ.

   Aruncă iar toiagul ca să-şi ia revolverul, dar întinse într- adins în acelaşi timp mâna stângă în care ţinea idolul. La vederea ochilor sclipitori ai zeului, fiara rămase o clipă ca împietrită, apoi o luă la fugă atât de repede, încât nici glonţul n-ar mai fi putut-o ajunge.

   George se uită lung după ea, pe urmă ridică toiagul; abia făcu doi-trei paşi şi o cobra uriaşă veni târându-se spre el. George o aştepta însă liniştit şi întinse spre ea toiagul fermecat. Şarpele se dădu înspăimântat îndărăt şi se vârî iute în gaura lui.

   Tânărul rase cu poftă. Deodată râsul i se opri în gâtlej şi îl cuprinse o spaimă grozavă. Ce puteri tainice avea idolul acela de aur şi toiagul de bronz, că până şi fiarele codrului se speriau de ele?

   Ştia acum bine că se putea bizui pe ele mai mult decât orice arma. Era la mijloc o minune pe care nici cei mai luminaţi şi mai învăţaţi oameni ai timpurilor moderne nu ar putea-o pricepe. Păşi mai departe şi şerpii fugeau dinaintea lui ca să se ascundă în găurile lor. Acum nu se mai mira. Tot ce-l înconjura era mister de nepătruns. Poate că de veacuri nu mai călcase pe aici picior omenesc, poate că făcuse acum o descoperire care ar stârni vâlvă în lumea învăţaţilor, dar puţin îi păsa lui de asta. Nu avea alta dorinţă decât să ducă idolul în templul verde şi să-l aşeze la locul lui.

   Şi iarăşi se opri la un colţ de stradă, ca şi când pe aici trebuia să apuce. Cum coti însă colţul, ramase uluit de ce văzu.

   La vreo douăzeci de metri de el era un loc mare deschis, în mijlocul căruia se afla o clădire verde. Găsise deci ce căuta. Foarte ciudată era culoarea străvechiului templu. Verdele părea ca al bronzului şters de vreme, aşa cum se vede pe obiectele foarte vechi din acest metal.

   Clădirea îşi păstrase minunata ei arhitectură şi nimic din ea nu se clintise. Poarta mare era deschisă de perete şi în lumina de amurg care domnea înăuntrul templului se zărea statuia uriaşa a unui Budha.

   George reuşi în cele din urmă să se smulgă din uluiala lui şi păşi încet mai departe. Dar din ce se apropia, din ce mirarea îi sporea, căci baga de seamă că întreaga clădire a templului era din bronz şi numai timpul îi dăduse culoarea aceasta verzuie. De câtă muncă va fi fost nevoie pentru a înfăptui o astfel de operă şi cat de bogata trebuie să fi fost ţara aceasta ca să plătească preţiosul metal şi să hrănească lucrătorii care ridicase templul!

   Tânărul grăbi pasul, mânat parcă de micul idol pe care îl ţinea în mâna întinsă. Când fu însă la vreo şase metri de poartă, se opri o clipă speriat în loc; văzu ieşind pe poarta templului doi tigri uriaşi, care se făcură nevăzuţi apoi după colţul unei străzi. Să fi simţit fiarele apropierea idolului? Altminteri pentru ce ar fi fugit atât de repede şi atât de înspăimântate?

   Se uită cu sfială la mica statuie pe care o ţinea în mână. Avea ea oare o putere atât de mare încât generaţie după generaţie de pustnici o păziseră cu atâta sfinţenie în inima

codrului?

   Porni hotărât spre templu şi păşi înăuntru. I se păru că încăperea se luminează deodată imediat ce intră el cu mica statuie. Până şi ochii mari roşii ai lui Budha, făcuţi tot din rubine, luceau într-un foc mai viu decât lucesc de obicei aceste pietre preţioase.

   Ca împins de o putere nevăzută se apropiă de statuia enormă şi puse cu teamă idolul pe soclul de sub picioarele ei. Mai târziu, când povesti tatălui său întâmplarea, susţinu cu tărie că chipul marelui zeu îi zâmbise cu prietenie.

   Ieşi apoi pe deplin liniştit din templu. Să fi fost aici cele mai mari comori din lume nu s-ar îi atins de ele, atât de mult îl uimeau minunile pe care le văzuse în acest oraş al morţii.

   După ce se îndepărtă o bună bucată de drum de templu, băgă de scamă cu spaimă că îşi lăsase acolo toiagul de bronz care îl ocrotise până atunci de şerpi. Ar fi vrut să se întoarcă să-l ia, dar parcă îl oprea ceva. Şi-apoi nici nu mai era nevoie, caci nu îi mai era de fel frica de şerpi, desi ştia bine ca va mai întâlni încă mulţi în oraşul pustiit. Nici nu se gândea măcar să-şi scoată revolverul de la brâu şi nu se feri să păşească chiar pe lângă zidurile caselor. Şi lucru ciudat: nu mai întâlni o cobra în drumul lui. Fu bucuros când ajunse în afara hotarelor oraşului blestemat şi văzu jungla în care îl aşteptau camarazii.

   Îşi iuţi pasul şi răsuflă uşurat când tatăl său îi ieşi în întâmpinare.

   — Vai, George, ce frică mi-a fost să nu ţi se fi întâmplat ceva! îi zise căpitanul. Am văzut nişte tigri ieşind în fugă dintre ruine şi luând-o la goana în junglă. Te-ai întâlnit şi tu cu ei?

   — Şi cu tigri şi cu şerpi câţi vrei şi nu vrei, răspunse el. Să plecăm repede, o să vă povestesc pe drum. Mi-am îndeplinit însărcinarea şi Mahonjo va putea dormi liniştit somnul lui de veci.

O NOUĂ MINUNE

   CAMARAZII SE ÎNTOARSERĂ pe calea pe care veniseră. George mergea iarăşi în frunte, dar părea pierdut în gânduri. Impresia celor văzute în oraşul mort nu-l părăsea şi avea presimţirea că nu se sfârşise încă, ci îi mai aşteptau minuni şi mai mari.

   Povesti aproape în şoaptă tatălui său, care păşea lângă el, peripeţiile prin care trecuse. Doctorul Bertram le asculta şi ei cu mare încordare.

   — Doamne, de aş avea şi eu prilejul să văd templul acela de bronz! zise el după ce tânărul sfârşi. De ce n-ai luat cu tine toiagul, George? Aflam poate prin el când a fost clădit oraşul acesta misterios.

   — Îi voi fi pus, ca mânat de o putere nevăzută, pe soclul de piatră, răspunse George. Nu m-aş fi întors însă pentru nimic în lume să-l iau. O să vi se pară ciudat când vă voi spune, dar parcă nu mai aveam voinţa mea proprie cât timp am stat în oraşul acela cu adevărat vrăjit.

   — Da, da, să nu-şi bată nimeni joc de tainele Indiei, zise doctorul, grav. Tăgăduiască savanţii cât or pofti existenţa lor, eu însă am văzut cu ochii mei lucruri pe care nu mi le-aş putea lămuri de aş trăi o mie de ani. Nu mă îndoiesc nici o clipă că asupra acestui oraş pluteşte un blestem şi după cele povestite de George. Nu ne e îngăduit să luăm lucrurile în râs.

   — Doctorul are dreptate, recunoscu George, nu ştiu de ce, dar blestemul ăsta nu-mi iese din minte. Nu m-aş fi mirat de fel ca să-mi iasă înainte pe când cutreieram oraşul, un preot bătrân de când lumea, care vieţuieşte acolo de veacuri. A, uite ca ajungem la locul unde am îngropat pe pustnic. Uf, de ne-am vedea trecuţi mai repede!

   Căpitanul clătină capul auzind cuvintele acestea ale lui George, dar râse, căci şi el se simţea oarecum stăpânit de puterea aceea misterioasă care părea să învăluie întreg ţinutul acesta.

   Deodată George, care o luase la picior şi apucă după o

cotitură, se dădu înapoi împleticindu-se şi întinse mâinile înainte, ca în apărarea lui caci, chiar în mijlocul potecii era... bătrânul Mahonjo, pe care îl îngropaseră ei cu un ceas în urma. Îşi aruncă ochii la mormânt şi văzuse pământul răvăşit.

   Şi mai uluitor însă erau nişte întipărituri enorme de labe care păreau să fie ale unui tigru. Tânărul înţelese că fiara dezgropase pe bătrân.

   Când întoarse privirea iar spre moşneag, acesta zâmbi şi zise:

   — Da, Sahib, unul din tigrii mei m-a scos din mormânt după ce m-am deşteptat şi m-am întors pe pământ. Te-am însoţit pe tot timpul drumului. Nu mi-a fost îngăduit să mă întorc pana ce n-ai pus tu chipul zeului nostru în vechiul templu. Sahib, îţi mulţumesc că ai ridicat blestemul. Află însă că, acum viaţa ţi-e în primejdie. Un tigru şi o cobra care te duşmănesc trăiesc încă; fereşte-te de ei căci sunt răi şi cunosc multe vicleşuguri. Ţine inelul acesta, din el vei afla când primejdia e aproape. Uită-te des la el; când vei vedea piatra tulburându-se, fii cu băgare de seama.

   Cu aceste cuvinte Mahonjo întinse lut George un inel de aur din vechime, împodobit cu o piatră mare de rubin.

   Ca în vis tânărul ridică mâna; în clipa următoare inelul se şi afla pe degetul său. Adineauri i se păruse că îi va fi mult prea mare, acum văzu însă că veriga se lipise de carne ca şi când ar fi crescut cu el.

   — Sahib, îţi mulţumesc încă odată, zise bătrânul, cu glas adânc şi cald. Eşti bun şi viteaz, vei trece şi peste cele din urmă primejdii care te ameninţă.

   Şi, până a apuca George să-i răspundă, pustnicul se întoarse şi pieri într-o tufă deasă. Apoi - tânărul holbă şi mai mult ochii - văzu un tigru uriaş care răsărise ca din pământ, pornind după bătrân.

   George clătină uluit capul, se uită îndărăt şi îşi văzu camarazii tot atât de uluiţi ca şi el.

   — Aş zice că a fost o nălucire dacă n-aş vedea groapa goală şi inelul ăsta de pe deget, zise cu glas sugrumat tânărul. Tată, ai auzit ce-a spus? Şi dumneata, doctore, ce părere ai despre întâmplarea asta?

   — Nu pricep... murmură căpitanul.

   Doctorul, însă, răspunse grav:

   — Am fost de faţă odată la dezgroparea unui fachir care fusese înmormântat cu câteva luni în urmă. O înşelăciune era cu neputinţă, căci mormântul era păzit cu străşnicie zi şi noapte. Fachirul nu se schimbase la faţă în timpul ăsta de fel. Mahonjo spunea că te-a însoţit, adică cu gândul, sau, mai bine zis eul său spiritual. Corpul pe care l-am îngropat noi era mort de-a binelea - as putea să jur pe orice. Da, da, astea sunt taine pe care noi nu le putem înţelege, ba nici măcar bănui. Acum însă te sfătuiesc să fii cu băgare de seamă, dragul meu, prevenirea bătrânului era foarte serioasă. Vorbea despre un tigru şi o cobra, aşa că tocmai aceste doua dihănii vor fi păcătuit într-o altă viaţă prin cine ştie ce nelegiuire.

   — S-ar putea crede că în de sălăşluiesc sufletele oamenilor care au prăpădit cândva oraşul, adăugă căpitanul. Indienii cred doar cu tărie în metempsihoză1.

   — Asta vroiam şi eu să spun, exclamă doctorul. Dar hai nu ne mai pierdem timpul şi să plecam mai repede. Cu cât ne vom depărta mai curând de aceste locuri, cu atât vom feri pe George de primejdiile care îl ameninţă.

   George mai aruncă o privire, întâi la groapa goala, apoi la tufişul în care pierise bătrânul cu grozavul său însoţitor, pe urmă porni în grabă mai departe. Peripeţiile prin care trecuse în oraşul mort întreceau pe toate câte le întâmpinase pana acum şi nu se dezmeticise încă bine.

   În drum se uita din când în când la piatra inelului şi răsufla uşurat când vedea că rubinul nu-şi pierduse încă luciul. Atât de mult era sub vraja vechilor taine, încât începuse să creaşi de-a-binelea în ele.

   Peste vreo două ceasuri avea să se lase întunericul. După ce mica lor ceată merse o jumătate de ceas pe potecă, Farrow zise:

   — Sper ca George a ieşit în sfârşit din raza primejdiei. Trebuie să ne căutăm acum un loc de popas pentru noapte. Fireşte că vom fi şi de aci înainte cu băgare de seamă, deşi nu-mi vine să cred că o cobra îl va urmări atât de departe, dar de, nu se ştie! Am văzut atâtea în timpul din urmă, încât nimic nu ţi se mai pare cu neputinţă.

   — Şi nici nu m-aş mira să se adeverească vorbele bătrânului sihastru. De aceea trebuie să fim cu ochii în patru la noapte, căci nu ne-am depărtat îndeajuns de oraşul blestemat. Dar lasă, unui tigru şi unui şarpe Ie vine George repede de hac. Altfel ar fi dacă am avea de-a face cu o droaie de astfel de animale drăgălaşe.

   Tot mergând se pomeniră într-un mic luminiş, în mijlocul căruia era un copac de bael singuratec, foarte potrivit pentru un popas de noapte. La stânga curgea un pârâiaş cu apă limpede.

   George se apropiă voios de copac şi din întâmplare îşi aruncă ochii ia inel, căci simţise o arsură la deget.

   Se înspăimântă însă văzând cu luciul rubinului se tulburase, ca şi când s-ar fi aşezat pe el o ceaţă.

   Tânărul smuci repede revolverul din brâu şi privi în juru-i. Camarazii se opriră de asemenea şi puseră mâna pe arme. Nu se vedea însă nimic, totuşi George ştia bine că îi pândeşte o primejdie.

   — Ce s-a întâmplat? îi şopti căpitanul în ureche.

   George ridică numai mâna şi îi arătă inelul. Doctorul văzu

şi el îndată ciudata schimbare a rubinului şi murmuri:

   — Acum mai că îmi vine şi mie să cred într-o minune. Nici nu mi-aş fi închipuit că e cu putinţă, desi auzisem de astfel de pietre ciudate. Dar de unde vine primejdia? Dindărătul nostru, probabil, acolo unde pândesc Petre şi Kard. Să înaintăm totuşi spre copac, uită-te însă mereu la inel, George!

   Acesta mai făcu un pas, se opri apoi în loc, deoarece rubinul se făcuse aproape alb. Se dădu repede înapoi şi piatra se mai colora niţel.

   — Primejdia e colo în copac, zise cu hotărâre George. Să-l înconjurăm cu băgare de seama, la o oarecare depărtare, ca să avem timp să tragem daca s-ar ivi tigrul.

   — S-ar putea să fie şi cobra care pândeşte într-o gaura! îşi dădu cu părerea doctorul. În orice caz, nu mai încape îndoială că acolo e primejdia şi vom şti s-o preîntâmpinăm.

   Ocoliră cu băgare de seamă copacul. Nu se vedea nimic, dar George susţinea cu tărie că aici trebuie să fie ascuns unul din duşmanii lui pomeniţi de pustnic, căci de câte ori se apropia de copac, rubinul inelului se turbura mai tare.

   — Fără doar şi poate e cobra, fiindcă un tigru nu se poate ascunde în pământ, zise în cele din urma tânărul. Dar lasă, cu un şarpe isprăvesc mai repede. Voi fiţi cu ochii-n patru ca să nu ne atace pe la spate tigrul, în vreme ce eu mă voi apropia de copac.

   — N-ar fi bine să mă duc eu întâi? propuse Petre. Cu mine n-are nimic şi poate că o să se arate.

   — Nu, Petre, nu îngădui să iei asupra ta primejdia. Tu vezi să nu se furişeze în vremea asta tigrul şi să ne sară în spate. Acum mă duc. Cred ca mă pot bizui pe revolverul meu.

   De întâmplat trebuia să se întâmple ceva; e drept ca Farrow se şi gândise să evite, pur şi simplu, terenul primejdios şi să meargă mai departe, dar locul de tabără era aici foarte bun şi afara de asta primejdia va continua să dăinuiască. Astfel se mulţumi să rămână îndărătul lui George şi să iscodească daca nu se arata vreun semn suspect.

   Iarba în jurul uriaşului copac era destul de înaltă, aşa că se putea foarte bine piti în ea un şarpe fără ca ochiul cel mai ager să-l zărească, pe când târâtoarei îi era lesne să muşte de picior pe cine s-ar apropia.

   George înaintă până la doi metri de trunchiul capacului. Se uită cu încordare la iarbă, gata să tragă îndată ce ar vedea vreo mişcare. Rubinul se făcuse alb de tot, semn că primejdia era chiar acolo.

   Deodată George avu presimţirea că ea vine de sus. Fără să-şi dea seamă de ce, sări în lături şi privi la craca cea mai de jos.

   Văzu acum un odgon negricios care se descolăcea cu iuţeala fulgerului spre locul unde stătuse el. Era o cobra uriaşă ai cărei cap scârbos ţâşnea înfuriat spre apropiata ei victimă.

   Dar George o luă înainte. Două împuşcături detunară una după alta şi trupul uriaş al şarpelui căzu cu o bufnitură în iarba înaltă. Se mai zvârcoli niţel, capul sfărâmat de gloanţe se mişcă de câteva ori ca şi când şi-ar fi căutat în juru-i duşmanul, apoi rămase ţeapăn.

   — Ei drace! Altă drăcovenie! Tocmai cobrele nu se caţără atât de sus, zise, minunându-se, doctorul. Mare noroc ai avut, George! Dar cum ai băgat de seamă că şarpele e deasupra capului dumitale?

   — Am avut deodată simţământul că de acolo pândeşte primejdia şi am sărit în lături. Parca mă îndemna ceva s-o fac.

   — Atunci nu mai am nimic de zis. E într-adevăr peste înţelegerea omenească. Pari însă să fi ocrotit de o putere nevăzută, băiete şi acum nu mă mai tem nici de tigru. Ce-ar fi să jupuim pielea şarpelui? E foarte frumoasă şi...

   — Nu, nu, îl curmă vorba tânărul. Ar fi o amintire neplăcută pentru mine. Mal bine să-l târâm colo în tufiş şi să-l îngropăm.

   Petre apucă şarpele de coadă şi-l trase după el. Camarazii îl urmau cu armele pregătite, în vreme ce George privea din când în când inelul, a cărui piatră strălucea iar într-un roşu foarte aprins.

   După ce îngropară şarpele, se apucară să-şi întocmească lagărul pentru noapte. Mai întâi adunară vreascuri din belşug, căci căpitanul dăduse ordinul să se facă un foc mare care să nu se stingă până la ziuă.

   Ridicară şi o colibă de verdeaţă în care presărară pe jos muşchi şi frunze pentru culcuş.

   După ce camarazii cinară, se aşezară cu toţii în jurul focului Se rânduiseră străjile, dar deocamdată nu se gândea încă nimeni la culcare.

   Deşi nu vroiau să mărturisească, fiecare aştepta să se ivească tigrul. Lui George fi căzuse la sorţi veghea de la miezul nopţii.

   După vreun ceas, camarazilor li se făcu însă somn şi, în afară de doctor care avea întâia veghe, toţi se întinseră pe muşchiul din colibă ca să doarmă.

   Când George fu trezit de Kard, îl întrebă:

   — S-a întâmplat ceva neobişnuit? Aţi auzit ceva ce v-ar fi dat de bănuit că tigrul ar fi pe aproape?

   — Nu, domnule George. Linişte şi pace. Numai de ar fi

aşa până la ziuă...

   — Ba eu aş vrea să se sfârşească odată, abia atunci vom putea răsufla în voie. Noapte bună, camarade.

   — Mulţumesc, domnule George, dar eu zicea e mai bine să veghez cu dumneata.

   — Nu, nu, nu se poate, toţi aveţi nevoie de odihnă. O să văd eu ce e de făcut când va veni tigrul.

   Fără să-şi dea seamă se uită la inel, dar piatra era limpede şi sclipea în bătaia focului. Era liniştit.

   Când Kard intră în colibă, Petre uriaşul îi şopti:

   — O să veghez şi eu, fiindcă mă tem să nu i se întâmple ceva lui domnul George ai nostru. Cine dracu ni l-a scos şi pe pustnicul ăla în cale?

   — Bine, stau şi eu treaz, răspunse Kard. Nu strică să fim doi.

   — Mi-am făcut aici printre crăci o spărtură ca să pot vedea spre luminiş. Fă-ţi şi tu una în partea cealaltă şi cum s-o arăta ceva, nu mai şovăi şi trage!

   — Ba bine că nu! Să poftească numai tigrul în bătaia puştii mele şi las' pe mine!

   George însă era liniştit. Se uita din când în când la rubin şi îi vedea sclipind.

   Trecuse vreo jumătate de ceas, când, deodată, tânărul simţi că îl cuprinde un neastâmpăr ciudat. Îşi aruncă ochii ia inel. Luciul pietrei începuse să se tulbure.

   Aşa dar tigrul era pe aproape. De unde era putea privi bine în luminiş, numai coliba îi oprea o parte din vedere. Simţea că de acolo va veni primejdia. Oare ce ar fi să-şi deştepte camarazii?

   Ba nu, trebuie să sfârşească singur cu fiara, doar cu el avea ea ce avea. Se sculă binişor de jos, se uită încă odată la rubin care se albise de tot, apoi se dădu mai încolo ca să privească în spatele colibei. Nu zări însă nimic. Şi totuşi simţea că fiara va năvăli din clipă în clipă.

   Îl cuprinse parcă teama. Deşi iarba era destui de-năltuţă, ar fi trebuit să vadă trupul puternic strecurându-se prin ea. Doar dacă nu s-o fi furişând în umbra colibei.

   George nu ştia că Petre, credinciosul său camarad, veghea acolo, altminteri ar fi fost mai liniştit.

   Tocmai vroia să se întoarcă lângă foc, când se auzi o împuşcătură. Recunoscu detunătura armei lui Petre. Înţelese că uriaşul pândea din colibă şi zărise tigrul.

   În clipa următoare un răget înfiorător sfâşie tăcerea nopţii şi un tigru uriaş se ridică din iarbă, pregătindu-se de săritură.

   Detună iar o împuşcătură de a lui Petre.

   George ridicase însă şi el arma şi trase de două ori în fiară, din zbor.

   Tigrul căzu cu o bufnitură lângă el, răgi odată, apoi George simţi o lovitură de labă peste braţul său drept, care îl făcu să se rostogolească la câţiva metri în iarbă.

   Din fericire, nu scăpase puşca din mână şi deşi braţul îl durea grozav, ridică arma să mai descarce un glonţ. Înţelese însă din răgetul fiarei că nu mai e nevoie, căci fusese rănită de moarte.

   Răsuflând uşurat, George se apropiă. Ceilalţi, treziţi din somn, alergară şi ei.

   — Mărturisesc că n-am simţit tigrul venind, zise el strângând mâna uriaşului. Petre, m-ai scăpat şi de data asta de la moarte.

   — Nici eu nu l-am văzut decât când a ridicat capul şi se zgâia la dumneata, răspunse credinciosul camarad. Nu pricep cum s-a putut furişa aşa, pe nesimţite...

   — În partea asta a luminişului sunt câteva gropi, s-o fi ascuns în vreuna din ele, zise doctorul. Dar ia să vedem braţul, George! Lovitura a fost destul de puternică şi mă tem să nu te fi rănit serios.

   După o scurtă examinare a braţului, doctorul făcu, uluit:

   — Dar nu văd nici o rană. Nici măcar cea mai mică zgârietură. Mare noroc ai avut, drept să-ţi spun. Mă aşteptam să-ţi fi sfâşiat bucăţi întregi de carne.

   — Voi fi avut noroc, dar am fost şi ocrotit de nu ştiu ce putere dumnezeiască, răspunse cu glas coborât tânărul. Acum haidem să îngropăm tigrul. Abia pe urmă o să fim mai liniştiţi. Vă spun sincer că în tot timpul mă stăpânea un sentiment ciudat. Salvarea mea o datorez însă inelului care. A, dar asta ce-o mai fi?

   Voise să se uite cu recunoştinţa la inel, dar acesta dispăruse. Simţi chiar uşoare dureri în deget, ca şi când inelul i-ar fi fost smuls cu forţa.

   — Nu-nţeleg... murmură George, uluit. De pierdut nu se putea să-l pierd, căci ţineam mâna încleştată pe patul puştii. Să-mi fi căzut când m-a izbit leul cu laba?

   Kard se dădu atunci mai aproape şi zise, cam în şoaptă:

   — Domnule George, am văzut o sclipire roşie când te-a lovit tigrul. Nu pricepeam ce să fie, dar acum aş putea să jur că era inelul care a sărit taman în mijlocul focului.

   — Lasă că e mai bine aşa, domnule George, asta era cu farmece, zău aşa, măcar că ţi-a fost de folos. Mie mi-ar fi fost frică să mă mai uit la inelul ăla.

   — Ai dreptate, Petre, e mai bine aşa. Nu-mi iese din minte gândul că bătrânul Mahonjo mi l-a luat îndărăt prin mijlocirea tigrului, după ce inelul şi-a împlinit menirea.

   — Haidem, camarazi! strigă căpitanul, voios. Să îngropăm leşul şi să ne vedem de drum. Aci se petrec lucruri care nu sunt pentru noi. Nouă ne trebuie aer şi soare, astfel de taine nu le poate pricepe mintea omenească. Puneţi mâna cu toţii, ca să isprăvim mai repede.

   Îngropară leşul tigrului, apoi se culcară ca să doarmă până în zori de zi, când aveau să pornească mai departe, pentru a întâmpina alte aventuri.

1 Reîncarnarea sufletelor.

SFÂRŞIT

Volumul 128

ZEUL DIM GARAKPUR

   PRINŢESA SANJA ÎN PRIMEJDIE

   CAMARAZII AJUNSERĂ CU BINE în ţara prinţului Ghasna. Revederea fu cât se poate de călduroasă şi un ospăţ la care se desfăşurase tot fastul Indiei, ţinu aproape toată ziua. Cei cinci camarazi fură bucuroşi când, în cele din urmă, prinţul îi conduse într-o cameră mai retrasă, unde pusese să se aducă şampanie la gheaţă.

   — Ştiam că vei da urmare cât mai repede rugăminţii mele şi înfruntând toate primejdiile vei veni la mine, domnule căpitan - zise Ghasna - să ciocnim un pahar în sănătatea tuturor, apoi vă voi povesti ce necazuri mă apasă.

   Camarazii ciocniră, apoi se aşezară. Prinţul Ghasna aruncă lui George o privire lungă, îngândurată, pe urmă zise scurt.

   — Fiica mea Sanja se află în foarte mare primejdie, din care nu ştiu cum aş putea-o scoate.

   George se ridică agitat şi strigă:

   — Alteţă, primejdia trebuie înlăturată cu orice chip. Vom face tot ce ne va sta în putinţă, ca s-o salvam pe Sanja.

   — Ştiu, dragă George - zise prinţul cu un zâmbet blajin - de aceea v-am şi rugat să veniţi încoace. Eu personal nu pot face nimic, căci sunt încătuşat de legile străvechi ale acestei ţări. Numai tu şi viteazul tău tată îmi puteţi ajuta.

   — Alteţă, ştii prea bine că suntem gata pentru aceasta - spuse căpitanul - te rog, spune-ne despre ce e vorba. Vom face totul ca să înlăturăm această primejdie din calea fiicei d-tale.

   — Ştiu asta, dragă căpitane - spuse prinţul - şi acum ascultaţi: Din vremuri străvechi domneşte în ţara mea o lege, după care fiul cel mai în vârstă al căpeteniei preoţilor, trebuie să se căsătorească cu fiica prinţului domnitor, atunci când acesta n-are moştenitor de parte bărbătească. Acesta e cazul acum, căci soţia mea a murit de mult şi eu nu mă voi căsători pentru a doua oară şi-apoi, chiar dacă soţia mea de-a doua mi-ar dărui un băiat, n-ar putea fi vorba ca

acesta să devină moştenitorul tronului. Aşa dar, Sanja trebuie să se căsătorească cu fiul cel mai în vârstă al actualului meu cap al bisericii. La banchet aţi avut prilejul să-i cunoaşteţi pe Bika şi pe fiul său Dşod. Trebuie să mărturisesc că amândoi nu prea sunt oameni simpatici, deşi fac parte din rasa mea. Dar asta veţi fi observat-o dv. înşivă. Şi acum s-a ivit greutatea cea mare. Eu personal n- am voie să întreprind nimic împotrivă, căci sunt legat de legile străvechi. Dacă aş interveni în mod făţiş pentru fiica mea, am fi imediat amândoi sortiţi morţii.

    Prinţul făcu o pauză şi privi îngândurat în gol. George se folosi de răgazul acesta şi izbucni cu înflăcărare:

    — Nu, Alteţă, asta nu trebuie să îngăduim în nici un caz. Dşod aceia mi-a fost antipatic din prima clipă. Voi face tot ce-mi va sta în putinţă ca s-o salvez pe Sanja de la această soartă.

    Prinţul Ghasna îl învălui pe tânăr într-o privire duioasă, apoi urma cu tristeţe:

    — Sunt abia câteva luni de când mi-am recăpătat ţara de la englezi şi în nici un caz nu trebuie acum să provoc nelinişti. E deci nevoie să procedez cu băgare de seamă şi diplomaţie şi de aceea v-am chemat încoace, căci după cum v-am spus - numai dv. îmi puteţi ajuta.

    — Şi vom face tot ce va sta în puterile noastre - zise căpitanul.

    — Ştiam lucrul acesta - spuse prinţul, recunoscător - şi nădăjduiesc că, cu ajutorul dv., total se va sfârşi cu bine. Bika şi fiul lui nu au băgat de seamă împotrivirea fiicei mele şi că eu sunt de partea ei. Am văzut cât de dornic privea George toată seara - crezuse, probabil, că la o curte princiară nu e obiceiul ca fiica gazdei să se arate.

    — Da, aşa credeam - încuviinţă tânărul - dar nu pricep deloc, Alteţă, cum e cu putinţă ca acest preot s-o răpească pe fiica d-tale şi d-ta să nu faci nimic împotrivă?

    — Nu e o răpire, de fapt - spuse prinţul - căci atunci aş fi pus garda mea personală să-l arunce tigrilor pe făptuitori. Dar ei se află în drepturile lor, au dus-o pe Sanja la Gorakpur unde se află cea mai mare zeitate a ţării noastre şi unde logodnicele familiilor mari - în primul rând cele din casele princiare - sunt pregătite pentru apropiata căsătorie. De aceea nu pot întreprinde absolut nimic, căci mi-aş pune în joc stăpânirea redobândită cu greu şi pe Sanja tot n-aş putea-o salva.

    — Aha, acum pricep! zise căpitanul. Noi ca străini, putem călca fără teamă legile ţarii, noi o putem elibera pe Sanja din oraşul acesta fără ca să-ţi facem d-tale nici un rău, Alteţă. Fireşti c-o vom face, dar mai avem nevoie de unele lămuriri. Cum este populaţia din Gorakpur, cum sunt fortăreţele unde se află Sanja? Acestea sunt importante şi totul atârnă de răspunsul pe care ni le veţi da la ele.

    — Bravo, draga căpitane, văd că ai luat chestia asta aşa cum trebuie - zise prinţul, bucuros - Gorakpur un oraş străvechii, bine fortificat deoarece în vremurile de odinioară treceau pe acolo importante căi comerciale. Preoţii s-au statornicit bine în oraşul înfloritor din punct de vedere comercial şi şi-au creat o zeitate, „Zeul din Gorakpur", care astăzi încă e cea mai în vază din toată ţara. Preoţimea constituie partidul cel mai puternic din ţara mea şi Bika - în calitate de căpetenie - e de aceea aproape tot atât de puternic ca mine. Vechile legi întocmite de aceşti preoţi sunt considerate ca sfinte. Din aceste legi face parte şi clauza că Sanja trebuie să se căsătorească cu Dşod, fiul cel mai în vârstă al lui Bika. Dar mai curând renunţ iarăşi la stăpânirea mea, mai curând aş vrea să mor, decât să îngădui aceasta; căci ştiu că Sanja s-ar prăpădi daca s-ar întâmpla aşa ceva.

    — Fără îndoială - strigă George, agitat - asta nu trebuie să se întâmple în nici un caz. Alteţă, vom pleca la Gorakpur şi vom elibera pe Sanja. Dar ce va fi apoi? Ea nu trebuie şi rămână în ţara. S-o luăm cu noi, să aştepte în afara graniţelor ţării, până se va fi potolit furtuna? Sau încercăm să-l luăm cu noi şi pe Bika cu fiul sau? Tată, cred că asta ar fi o idee buna, caci atunci le-am putea dicta condiţiile noastre. Ce părere ai tu?

    — Înainte de toate trebuie să avem o descriere a străvechiului oraş - răspunse căpitanul - şi abia pe urmă vom putea chibzui ce e de făcut. Se află în oraşul acela oameni înarmaţi ai preoţilor, Alteţă?

    — Da, vreo două sute la număr. Gorakpur are numai pe aceşti oameni înarmaţi, care în acelaşi timp fac şi serviciul de poliţişti pentru băştinaşi. Mai e acolo şi un post englezesc, dar e foarte slab şi aproape că nu se amestecă în treburile lăuntrice.

    — Atunci trebuie să ne bizuim numai pe noi, înşine - zise Farrow - şi poate că ăsta e chiar cel mai bun lucru. Şi acum mai ara nevoie de unele date cu privire la fortăreţele oraşului. În primul rând asupra clădirii în care, după toate probabilităţile, e ţinută prizonieră Sanja.

    — Fortificaţiile din afară ale oraşului fireşte c-au fost de mult depăşite - spuse prinţul - căci dincolo de ziduri s-au colonizat mulţi oameni, în mijlocul oraşului, însă, se află templul principal, cu numeroasele sale clădiri alăturate. Această aşezare e înconjurată de un zid înalt de peste doi metri, cu tunuri de pază. Înăuntrul acestei fortăreţe se află Sanja. Casa în care trebuie să stea până se va căsători, e cea mai depărtată de templu, e mai mult un pavilion, unde trăieşte împreună cu câteva servitoare, dar clădirea e păzită cu străşnicie. Bănuiesc chiar că Bika va întări paza acum, căci s-o fi gândind el că v-am chemai în ajutor. Sunt încredinţat că de azi încolo spionii lui vă urmăresc pas cu pas. Trebuie şă fiţi cu mare băgare de seamă şi sunt sigur că vi se vor pune în cale piedeci mari când veţi vroi să mergeţi la Gorakpur.

    — Atunci trebuie să lucrăm în taină - zise George - şi asta e chiar de nevoie, dacă vrem să izbutim. Pe spioni îi vom observa noi îndată şi ne vom descotorosi de ei la repezeala.

    — Când pornim, tata? Ştim deajuns acum şi tot ce mai trebuie vom afla în Gorakpur.

    — Trebuie să mai adaug - zise prinţul - că peste câteva zile are loc în Gorakpur o serbare mare în cinstea zeului. Fireşte că se cere să fie de faţa şi Bika cu fiul său. În învălmăşeala care se va produce cu acest prilej, ar fi poate mai uşor de pornit la eliberarea Sanjei. Negreşit ca, deocamdată, ea trebuie scoasă din ţară; eu am o rudă în Calcutta, care o va primi cu multă plăcere şi va veghea asupra ei. E un unchi al meu cu numele de Sohag, e foarte bogat, dar mai face şi acum negoţ cu pietre scumpe, numai cu exemplare de preţ. La dânsul Sanja se va afla în deplină siguranţă, căci locuieşte într-o mică fortăreaţă, stă foarte bine cu autorităţile şi are servitori credincioşi, care o vor ocroti pe Sanja cu preţul vieţii lor. Într-acolo trebuie dusă, apoi să aşteptăm până se vor fi liniştit lucrurile aici în ţară.

    — Dar dacă Bika îţi va ameninţa domnia, Alteţă? întrebă George, îngrijorat. Preoţii aceştia au doar pretutindeni partizani numeroşi.

    — Aici e altceva. Poporul e nemulţumit de ei, căci îi apasă prea tare. Ştiu bine că puterea lor e distrusă, dacă Sanja e salvată din Gorakpur.

    — Asta trebuie să se întâmple fără doar şi poate! strigă George. Ea unul aş porni chiar acum, pentru ca să fim în oraş la ivirea zorilor.

    — Nu, băiete, ar fio mare greşeală - răspunse căpitanul - dimpotrivă, trebuie să ajungem acolo când se va lăsa întunericul, altminteri am bate la ochi; pe de altă parte, nu le-am putea scapă spionilor lui Bika. Dacă am porni acum pe întuneric. Pe cât ştiu, Gorakpur se afla numai la zece kilometri de aici, spre apus. Putem ajunge lesne, deci, în două ceasuri. De aceea abia mâine seară vom porni, iar în timpul zilei ne vom sili să-i descoperim pe spionii lui Bika.

    — Da, iată, ai dreptate - încuviinţă George - dar e grozav pentru mine să fiu nevoit să mai aştept atâta timp. Păcat, eu m-aş şi bucurat, Alteţă, că vom petrece împreună cu Sanja ceasuri plăcute, acum însă trebuie să ne despărţim iarăşi mâine, căci dacă izbutim s-o eliberăm, va trebui să ne întoarcem îndată la coastă, fără să ne mai putem revedea.

    — Da, dragă George, e trist - încuviinţă prinţul - dar nu se poate altfel, deoarece e vorba de fericirea Sanjei. Şi nu numai de fericirea, ci şi de viaţa ei, căci ştiu bine că-şi va face seama, dacă va fi nevoită să se mărite cu Dşod acela. De aceea, e mai bine să ne luăm rămas bun chiar acum, căci poate mâine nu mai avem prilej pentru aceasta.

    Prinţul ciocni din nou cu camarazii. Când lăsară paharele jos, perdeaua care acoperea uşa fu dată în lături şi întră în odaie un indian bătrân, care făcea o impresie de distincţie. Dar aceasta era datorită numai staturii sale înalte precum şi îmbrăcăminţii pompoase ce-o purta; ochii săi, în schimb, îţi erau antipatici din prima clipa, atâta viclenie şi prefăcătorie se ascundea într-unşi. Acesta era Bika, mai-marele preoţilor.

    Se înclină adânc în faţa prinţului şi zise, linguşitor:

    — O, stăpâne, nu ştiam unde eşti împreună cu musafirii tăi. Ospăţul şi-a pierdut din strălucire de când aţi plecat.

    — Venim îndată, răspunse prinţul, scurt. Făcu un gest poruncilor spre uşă şi mai-marele preoţilor plecă, după ce se mai înclină odată. Aruncă însă lui George o privire, care-l făcu pe tânăr să se înfioare. Şi abia se lasă la loc perdeaua în urma preotului, că băiatul şopti:

    — Alteţă, sunt încredinţat că ne-a spionat. Privirea care a aruncat-o spre mine era plină de ura. Mă tem că vom avea de furcă, deoarece acum va lupta cu toate mijloacele împotriva noastră.

    — Da, George şi eu am această convingere spuse prinţul - dar mai ştiu că viteazul căpitan Farrow şi camarazii săi nu se vor da înapoi din faţa nici unei primejdii. Şi eu mă tem acum ca Bika va recurge la toate mijloacele ca va vă înlăture din cale şi, în primul rând, să împiedece eliberarea Sanjei. Îmi pare râu că n-am vorbit mai încet.

    — Într-o anumită privinţă e mai bine aşa - zise căpitanul - căci acum se va da pe faţă. Ştie că vrem s-o eliberăm pe Sanja şi ne va pune la cale piedeci din care îi vom putea recunoaşte pe potrivnicii noştri. Nu mai e nevoie acum să aşteptăm până mâine, putem pleca îndată la Gorakpur. Fireşte că în drum vom fi atacaţi sau ni se va pregăti vreo capcană, dar aş vrea să împiedec ca preoţii din Gorakpur să fie preveniţi prea de timpuriu, ca să se pregătească pentru vizita noastră.

    — Minunat! exclamă prinţul. Văd că ai rămas tot cel dinainte, totdeauna gata la aventuri primejdioase. Aş vrea să vă dau însă doi oameni, care îmi sunt credincioşi. E vorba de Mirsa şi Tşota.

    — lartă-mă, Alteţă, daca dacă cei doi servitori vor fi văzuţi cu noi, atunci Bika va susţine mal târziu că d-ta eşti părtaş la răpirea prinţesei.

    — Mirsa şi Tşota vă vor însoţi în aşa fel încât nici un ochii străin să nu vă poată vedea. Veţi vorbi cu ei numai pe întuneric sau în locuri sigure, dar vor fi mereu la apropierea dv.

    — Asta ar fi foarte bine - zise căpitanul, îngândurat - ar trebui însă mai întâi să-i cunoaştem pe cei doi servitori, ca să nu facem vreo nesocotinţă mai târziu. Afară de asta trebuie şi alegem vreo „parolă1", dacă va fi să ne întâlnim pe întuneric.

    — Fireşte, domnule căpitan aşa m-am gândit şi eu - zise prinţul - dar acum trebuie să punem la cale lucrurile luând toate măsurile de prevedere. Cred că cel mai bun lucru e să-i aduc pe Mirsa şi Tşota - care v-au şi văzut - la mica ieşire din dos a palatului meu. Acolo îi veţi putea găsi pe amândoi. Ca să nu bată la ochi, însă, ei nu vă vor da nici o atenţie, pe când dv. îi veţi recunoaşte după o insignă mică pe care o vor purta. Această insignă e din bronz de culoare deschisă şi o veţi observa îndată.

    — Şi nu se poate ca altcineva să-şi procure această insignă? întrebă căpitanul.

    — În privinţa asta, să n-aveţi nici o grijă. Şi-apoi, aş vrea să fiu şi ea de faţă când veţi părăsi palatul, ca să vă pot da de înţeles prin vreun semn că cei doi sunt într-adevăr Mirsa şi Tşota.

    — Nu, Alteţă, trebuie să plecăm cu totul nebăgaţi în seamă - spuse căpitanul - ne vei spune numai care e drumul cel mal bun, dar în nici un caz nu ne vei însoţi. Şi socot că cei mai nimerit lucru e să pornim la drum îndată, caci poate ca acum Bika e pe aproape.

    — Văd şi eu ca ăsta e cel mai nimerit lucru - zise prinţul Ghasna - drum bun, deci şi va doresc izbândă deplină. Vă voi rămâne veşnic recunoscător şi nădăjduiesc să ne întâlnim în curând în Calcutta, Dar acum hai să mergem şi voi face astfel de parcă v-aş însoţi la apartamentele dv. În realitate, însă, vă voi conduce afară pe o poartă lăturalnică. Acolo îi veţi vedea şi pe cei doi servitori.

    Când camarazii şi prinţul părăsiră luxoasa încăpere, întâlniră în coridor pe Bika, mai - marele preoţilor, care le făcu o plecăciune adâncă, dar îi privi în aceiaşi timp atât de batjocoritor, încât pe George începu să-l mănânce palma.

    Urmă însă pilda tatălui său, care răspunse scurt la salutul preotului, înclinând capul.

    Merseră de-a lungul unui gang, ale cărui ferestre mari dădeau într-un parc întins, care, în lumina lunii, făcea o impresie de vrajă. Prinţul Ghasna se-ntoarse brusc, apoi deschise o uşiţă şi porni înaintea camarazilor pe o scară îngustă, ce ducea în jos.

    Lângă poarta îngustă care răspundea în grădină se aflau doi indieni înalţi, cu chipurile inteligente. Camarazii îi priviră cu luare-aminte şi cei doi aruncară şi ei o privire cercetătoare asupra oaspeţilor prinţului.

    Căpitanul şi tovarăşii săi erau încredinţaţi că Indienii aceştia li vor recunoaşte chiar după ani de zile.

    Prinţul îşi luă un scurt rămas-bun de la oaspeţii săi, deşi ştia bine că vor trece poate un an de zile până se vor revedea.

    Abia închisese prinţul uşiţa după ei, ca George auzi un zgomot slab lângă dânsul într-o tufă mare şi artistic aranjata de mâna omenească.

    Tânărul trase îndată revolverul de la brâu şi le întoarse, bănuind că Bika îşi postase acolo oamenii săi. În aceeaşi clipă auzi însă un glas:

    — Sahib, eu sunt Mirsa. Sahib, nu urmaţi drumul acesta, trebuie s-o luaţi la stânga pe lângă copacul mare din faţa voastră. Pe drumul celălalt vă ameninţă mari primejdii.

    George răsuflă uşurat. Nu se aşteptase ca cei doi indieni să Ie vie le ajutor atât de repede, Ştia însă că prevenirea lui Mirsa trebuia luată în seamă.

    Şi, imediat, îşi făcu toc în fruntea micului convoi.

    — Tată, trebuie să ne abatem din drum! şopti el căpitanului. Urmaţi-mă!

    Ajuns lângă copacul uriaş pe care i-l arătase Mirsa, George coti la stânga. În aceeaşi clipă se simţi apucat de braţ şi târât într-un tufiş des, pe care nu-l băgase de seamă.

    Acum observă, însă, că un drum îngust ducea prin acest tufiş, în care-l trăgea omul a cărui statură înaltă o vedea nelămurit. N-ar fi fost el atât de liniştit daca Mirsa nu i-ar fi dat de ştire adineauri - acum era încredinţat că cei doi servitori credincioşi ai prinţului se şi aflau la posturile lor.

VICLEŞUGURILE LUI BIKA

   CĂPITANUL O LUASE MAI LA PICIOR când se auziră cuvintele lui George şi astfel Petre ajunse înaintea lui în noul gang şi se afla acum îndărătul lui George, căruia îi strigă:

   — Ce s-a întâmplat, domnule George?

   — Aici suntem pe drumul cel bun, celălalt e primejdios, răspunse tânărul. Mirsa mă conduce.

   — Asta-i! Pai cei doi servitori au fost cu mult în urma noastră - mormăi uriaşul, bănuitor. Atât de repede nu puteau să fi trecut înainte.

   La aceste cuvinte George deveni şi el bănuitor. Era adevărat, cei doi servitori stătuseră încă nemişcaţi în faţa porţii, când dânsul cu camarazii săi făcuseră o bucată bună de drum în parcul întunecos.

   Încercă atunci să se libereze din mâna care-i cuprinsese braţul, dar necunoscutul nu-l slăbi, ci şopti:

   — Sahib, vino pe aici, nu-i nici un pericol. Mirsa a pregătit totul.

   Asta era cu putinţă, căci de sigur prinţul vorbise înainte cu servitorii săi ce aveau de făcut. Dar George nu se mai grăbea atât de mult acum, vroia să aştepte mai întâi ca să vadă dacă toţi camarazii îi urmaseră pe poteca lăturalnică.

   De aceea îşi încetini puţin paşii. Indianul îl trăgea însă cu putere înainte. Acum bănuiala tânărului crescu, el se opri brusc şi-şi smulse braţul din mâna celuilalt.

   În clipa următoare Petre se ciocni de el şi şopti agitat:

   — Domnule George, aici nu e lucra curat: de amândouă părţile suntem însoţiţi de oameni, care aleargă prin desiş. A, auzi?

   Într-adevăr, din desişul ce se făcea pe amândouă laturile potecii se auziră trosnind crengi. Indianul care se oprise în faţa lui George scoase un fluierat şi în clipa următoare făpturi întunecate se iviră dintre tufe şi se năpustiră asupra celor doi camarazi.

   Se pomeniră loviţi în cap cu bastoane de cauciuc şi înainte de a putea pune mâna pe arme, se prăbuşiră la

pământ, ameţiţi.

    George mai simţi că era înhăţat de braţe şi picioare de pumni vânjoşi, apoi îşi pierdu cunoştinţa. Cu Petre se petrecu acelaşi lucru.

    Când tânărul se trezi, rămase câtva timp în neputinţă să gândească. Apoi băgă de seamă că se află într-o căruţă, probabil una cu boi, căci mergea foarte încet şi-l hurduca grozav.

    Încetul cu încetul izbuti să-şi orânduiască gândurile şi începu să chibzuiască ce se întâmplase cu el şi cu Petre, care se aflase alături de dânsul. De sigur că Bika pusese la cale acest atac; oamenii săi, pe care îl postase dinainte în parc, ştiau sigur că Mirsa şi Tşota, credincioşi prinţului, urmau să ajute străinilor şi s-au folosit de numele lui Mirsa ca să-i atragă pe camarazi în cursă.

    Dar unde erau duşi acum? Încăpuseră în mâinile duşmanilor şi ceilalţi camarazi? Atunci eliberarea Sanjei va fi cu neputinţă.

    La gândul acesta George se simţi cuprins de o mânie grozavă. Începu să tragă de legături, dar din pricina durerilor ce le simţi se văzu nevoit să renunţe.

    Oare Petre se afla în aceiaşi căruţă? Tânărul se răsuci încetişor pe o parte şi dădu, într-adevăr, de un trup omenesc, care zăcea nemişcat alături.

    Aşa dar, uriaşul nu se trezise încă - probabil pentru că ticăloşii îi loviseră prea tare.

    George dibui cu mâinile, căci îi erau legate împreună. În faţă, încercând să-l dezlege pe camaradul sau. Dar nodurile erau atât de strânse încât toate străduinţele sale rămaseră zadarnice.

    Nu se dădu bătut, însă şi în cele din urma baga de seamă că uriaşul îşi revenea în simţiri. Trecură totuşi câteva minute până să-şi adune gândurile, ca să poată răspunde lui George, care-l întrebă în şoaptă cum se simte.

    — Bandiţii m-au lovit îngrozitor cu bastoanele lor de cauciuc. Capul îmi vâjâie. De unde or fi luat ei bastoanele alea de cauciuc?

    La asta nu se gândise încă George, dar la întrebarea uriaşului se făcu lumină într-însul.

   — Petre, să ştii c-au fost câţiva din preoţii aia care fac slujbă de poliţişti în Gorakpur, după cum ne spusese prinţul. Probabil că au luat pildă de la englezi sau americani şi poartă bastoane de cauciuc. Ia-ncearcă tu acum să mă dezlegi pe mine. Nu cumva ne-au lăsat armele?

   Ne încredinţară însă repede că Indienii îi dezarmaseră complet.

   Cu puterea lui de uriaş, lui Petre nu-i fu prea greu să slăbească legăturile lui George. În aceeaşi clipă, însa, căruţa se opri şi imediat amândoi prizonierii rămaseră nemişcaţi şi ascultară cu încordare. Auziră şoapte, apoi şi un scârţâit ca şi cum s-ar deschide o uşă veche, după aceea căruţa se puse iar în mişcare.

   Roţile se rostogoleau acum pe caldarâm de piatră şi George şopti camaradului său, care se căznea iar să-şi slăbească legăturile:

   — Să ştii că ne-au adus la Gorakpur, ca să ne facă de petrecanie acolo. Poate că acum ne va fi mai lesne s-o eliberăm pe Sanja.

   — Şi eu cred tot aşa - încuviinţă uriaşul - ah, am slăbit cu totul legăturile, acum cred ca poţi scoate afară mâinile.

   — Nu, nu - spuse tânăra - câci vreau să-i las pe indieni să creadă că sunt încă legat, însă voi încerca încă odată să te dezleg pe tine, Petre.

   — Domnule George, în buzunarul meu de la cămaşă se află un briceag - şopti Petre - taie d-ta funiile mele atât cât să le pot rupe eu pe urmă. După aceea vâră-mi briceagul la brâu ca să-l pot avea la îndemână, dacă vom avea totuşi nenorocul să fim iarăşi atacaţi.

   George găsi îndată briceagul şi taie funiile care legau mâinile lui Petre, dar nu de tot, ci mai lăsă atâta încât să poată uriaşul să le rupă apoi singur. Îşi tăie pe urma şi legăturile de la picioare, dar tot nu în întregime. Acelaşi lucru îl făcu şi cu frânghiile de la picioarele lui Petre. Când sfârşi treaba, vârî briceagul în brâul camaradului său.

   Nu trecu mult şi căruţa se opri iarăşi. Cineva dădea porunci în şoaptă şi imediat cei doi camarazi se întinseră pe spate, iar George se îndepărtă de Uriaş şi şopti:

   — Petre, ne prefacem încă leşinaţi, dar trebuie să băgăm

bine de seamă unde suntem duşi.

    Căruţa acoperită fu deschisă la spate, lumina pătrunse înăuntru şi se opri pe cei doi camarazi.

    — Sunt încă în nesimţire - auzi George un glas, în limba indiană - servitorii mei au lovit vârtos. Numai de n-ar muri, căci am de gând să-i pedepsesc cum se cuvine pentru faptul ca le-a dat în gând să se atingă de legile străvechi ale firii.

    — Dacă îi putem îndemna la o mărturisire că prinţul Ghasna i-a tocmit pentru treaba asta - auzi George un glas cunoscut - atunci am putea să luăm puterea din mâini.

    — După ce te vei căsători cu Sanja, căpătăm puterea, spuse cealaltă voce, aceea a căpeteniei preoţilor. Nădăjduiesc că preoţii pe care i-am trimis vor pune mâna şi pe ceilalţi, precum şi pe cei doi servitori ai prinţului. Numai atunci vom putem fi liniştiţi. Dar ăştia doi de aici vor fi în orice caz jertfiţi la serbarea zeului. Cheamă-l pe Bera ca să se ocupe de ei şi să-i vindece, atât cât i-o sta în putinţă.

    George era foarte mulţumit. Serbarea în cinstea zeului din Gorakpur urma să aibă loc abia peste câteva zile, după cum spunea prinţul. Aşa dar, nu era primejdie ca să fie omorâţi îndată.

    — Scoateţi-i afară şi duceţi-i în carcera din casa mică, unde locuieşte Sanja! se auzi porunca lui Bika. Vreau că tânărul acesta să sufere înainte de a fi jertfit, căci ştiu că o iubeşte pe fata. S-o audă şi s-o vadă, fără ca s-o poată elibera după cum a vrut. Şi Sanja să-şi dea seamă de asemenea cât e de mare puterea noastră.

    George fu cat p-aci să-şi rupă legăturile, ca să se năpustească asupra ticăloşilor. Se linişti, însă, spunându-şi că se va apropia de Sanja şi ăsta era lucrul de căpetenie. Va găsi el un mijloc s-o libereze.

    Ce se făcuse cu tatăl său, cu doctorul şi Kard? Izbutiseră să scape de urmărirea preoţilor? Le ajutase oare, în ultima clipă, Mirsa şi Tşota?

    Întrebările acestea i se încrucişau în minte în vreme ce pumni vânjoşi îl înhăţară şi-l traseră afară din căruţă. Privi pe sub gene şi văzu ziduri înalte şi o clădire mare, în formă de templu.

    Fu dus printr-un parc, sub copacii căruia domnea un întuneric adânc.

    Deodată se făcu însă iarăşi lumina şi într-o rarişte, înconjurată de arbori uriaşi, se afla o clădire mică, la a cărei vedere inima lui George începu să bată mai tare; căci îşi spunea că aceasta nu putea fi decât pavilionul despre care vorbise prinţul şi în care trăia Sanja lui.

    Printr-o uşiţă lăturalnică cei doi indieni îl duseră în casă. Ajunseră într-o încăpere mică, luminată cu lămpi de petrol. Bika mergea înainte şi deschisese o uşă ascunsă într-un perete apoi păşi prin deschizătura îngustă. Cei care îl duceau pe George îl urmau. Tânărul văzu că Petre era dus după dânsul, apoi venea Dşod şi încă vreo câţiva indieni în veştminte bogate.

    Fu introdus şi el prin uşa mică. Coborâră zece trepte şi George văzu un gang lung şi îngust, luminat slab tot cu lămpi de petrol. Pe amândouă părţile se aflau câteva uşi.

    Întâia uşă fu deschisă, Bika aprinse o făclie şi intră cel dintâi în gangul potrivit de mare, ai cărui pereţi erau formaţi din lespezi de piatră. George fu aşezat pe jos şi Petre alături de el. Apoi, un Indian mai în vârstă se aplecă deasupra lui, îi pipăi capul, murmură cuvinte neînţelese şi îi duse la nas o sticluţă.

    Un miros puternic şi pătrunzător făcu pe George să lăcrămeze, apoi fu nevoit să strănute şi se prefăcu de minune că se trezeşte din leşin. Privi aiurit în jurul său, făcu apoi o mişcare ca şi cum ar fi vrut să-şi ducă mâna la cap, îşi privi mirat mâinile legate, pentru ea după aceea să se uite în toate părţile, oprindu-şi ochii, speriat, asupra făpturilor nemişcate ale Indienilor.

    — Ce... ce este... unde sunt? îngână el apoi, în limba germană.

    Vroia să-şi dea astfel seama dacă vreunul din Indieni ştia nemţeşte.

    Spre surprinderea lui, mai-marele preoţilor răspunse, într- o nemţească destul de bună:

    — Te afli aici în puterea noastră, domnule Farrow. Ştiu că vroiai s-o eliberezi pe fiica prinţului, dar nu vei izbuti. Pentru asta va trebui să-ţi primeşti însă pedeapsa. Noi avem aici legile noastre proprii şi pedeapsa va fi mai neplăcută decât îţi închipui. Ai fi făcut bine să nu fi venit încoace.

    George nu răspunse, pentru că nu vroia să se trădeze prin vreun cuvânt nechibzuit.

    În schimb Petre, care începuse şi el să strănute în urma mirosului din sticluţă, se porni pe înjurături, după ce se prefăcuse şi el că se trezeşte din leşin.

    — Nu te necăji! zise Bika, batjocoritor. Vei avea nevoie de puteri când va fi să înduri pedeapsa. Nădăjduiesc că îi vom prinde şi pe ceilalţi - pe căpitan, doctor şi Kard; ar fi mai bine ca să fiţi jertfiţi cu toţii împreună zeului nostru.

    —   Da, da, Petre, de data asta se pare că am dat de bucluc - zise George, cu glas trist - n-am crezut că o să cădem în cursă aşa de repede. Sărmane Petre, îmi pare rău că din pricina mea va trebui să mori.

    — Fără d-ta viaţa mea n-ar face doi bani - spune, calm, Petre, care pricepuse şiretenia lui George - odată şi odată tot trebuie să murim, aşa că n-are importanţă că asta se întâmplă mai curând sau mai târziu.

    — Bravo, ai vorbit înţelepţeşte! zise Bika, în batjocură. Pentru asta îţi voi face şi o bucurie, domnule Farrow - îţi voi îngădui s-o vezi pe Sanja din când în când, până-n ziua în care va trebui să muriţi şi fata se va căsători cu fiul meu. Voi încerca s-o aduc chiar acum.

    Inima lui George începu să bata mai tare la gândul ca revedea fiinţa iubita! După câtva timp se auzi un strigat dinspre uşă, apoi Sanja se năpusti în carceră şi se aruncă la pieptul tânărului:

    — George, scumpul meu George!

    — În cuvintele acestea era un întreg noian de dragoste, dar şi disperarea pentru situaţia în care se afla viteazul tânăr.

    — Oh, ştiu c-ai venit încoace de dragul meu şi ca va trebui acum să mori pentru mine - zise ea, plângând - dar asta nu se va întâmpla.

    Se ridică apoi cu iuţeala fulgerului şi înainte indienii uluiţi să-şi dea seamă ce avea de gând, ea smulse pumnalul din brâul unui preot, sari la George, o tăietură repede şi... mâini tânărului erau libere. Tot atât de repede ea îi tăie legăturile

de la picioare, apoi se repezi la Petre si-l liberă şi pe acesta.

    Lui George nu-i convenea deloc treaba asta. Oricât de bune ar fi fost intenţiunile Sanjei, ea îi năruise acum tot planul pe care şi-l făurise. Nu mai avea însă încotro şi trebuia să lupte împotriva oamenilor înarmaţi.

    Ei se şi năpustiră asupra lui, care era complet dezarmat, dar dânsul băgă de seamă că preoţii nu se foloseau de pumnale. Probabil că legea cerea ca prizonierii să fie jertfiţi zeului, nerăniţi.

    Pe cel dintâi preot George îl culcă la pământ cu o lovitură de box în bărbie. Pe al doilea îl apucă de mână şi i-o răsuci cu putere. Omul scoase un ţipăt înfiorător şi căzu leşinat.

    Alţi doi-trei preoţi se prăbuşiră sub loviturile lui Petre. Dar erau prea mulţi potrivnici. George se simţi deodată înhăţat pe la spate şi mâinile îi fura încleştate atât de puternic, încât nu se putu folosi de ele. Un alt preot i le lega şi după câteva clipe îi erau legate şi picioarele. Fu zvârlit ia pământ, apoi cei doi potrivnici al săi se-ntoarseră spre Petre, care şi fusese încolţit. George văzuse ca Dşod o înhăţase pe Sanja. Îi smulsese pumnalul din mână şi o ţinea atât de strâns încât biata fată nu se putea mişca. Ochii ei frumoşi se aţintiră cu tristeţe asupra lui George, care-i zâmbi, îndurerat.

    Se gândea la briceagul lui Petre. Cu ajutorul acestuia vor izbuti să se elibereze, după ce preoţii vor părăsi carcera. Uriaşul fu înhăţat şi el de un Indian, legat fedeleş, apoi trântit la pământ. Cinci preoţi se zvârcoleau de durere, stăteau ghemuiţi jos şi gemeau. Chipul lui Bika era schimonosit de furie.

    — Asta mi-o veţi plătiţi! scrâşni ei. Vă veţi muşca unghiile că i-aţi rănit pe preoţii zeului. Veţi avea parte de o moarte grozavă.

    Se-ntoarse spre Dşod şi făcu un semn. Tânărul indian o târî afară pe Sanja. Când fata nu mai fu acolo, mutra căpeteniei preoţilor începu să se însenineze.

    — De fapt, vina d-tale e mai mica decât aceea a prinţese! zise el, dar toate acestea pedeapsa d-tale va fi şi mai aspra. Păcat ca n-o vei mai putea vedea de aproape pe Sanja, căci nu vreau să se mai întâmple ce s-a întâmplat. Dar vei putea vorbi cu ea de la distanta şi te rog să consideri asta ca o favoare.

   — Îţi mulţumesc! spuse George, ca seriozitate, prefăcându-se ca nu pricepe batjocora.

   — Atunci îţi doresc somn uşor! adăugă Bika. Cred ca eşti obosii după atâta sforţare. O încercare de fugă e cu desăvârşire exclusă, căci zidurile astea nu le veţi putea dărâma cu mâinile şi uşa e tare ca fierul.

   Zâmbi batjocoritor prizonierilor, apoi părăsi încăperea, urmat de ceilalţi preoţi. Uşa grea se închise şi cei doi camarazi rămaseră în întuneric.

   — Tăcere! şopti George, când Petre începu să vorbească. Nu ştiu dacă nu suntem spionaţi, să rămânem liniştiţi câtva timp la locurile noastre.

III

FUGA

    PREVEDEREA LUI GEORGE se dovedi în curând întemeiată. Uşa fu deschisă brusc, lumina orbitoare a unei lămpi de buzunar învălui încăperea, apoi se auzi glasul lui Bika:

    — După cum văd, v-a venit mintea la cap şi asta mă linişteşte întru câtva. Mi-ar părea rău daca aţi face o încercare de fugă şi v-aţi răni de armele celor doi paznici de afară: Când se va lumina de ziuă veţi căpăta de mâncare, până atunci, odihniţi-vă.

    Lumina dispăru, uşa fu închisă şi zăvoarele împinse. Cei doi camarazi mai aşteptară un sfert de ceas, apoi George abia şopti:

    — Să ne ghemuim unul în altul, Petre, ca să ne putem sfătui ce avem de făcut.

    Când fură împreună, tânărul zise cu glas coborât:

    — Mă gândesc dacă n-am puteam face chiar acum o încercare de fugă. Serbarea cu prilejul căreia urmează să fim jertfiţi, are loc abia peste câteva zile. Dacă nu izbutim să fugim cu Sanja, atunci încercarea asta va fi fost singura pe care am putut-o face. Mâine Bika ne va percheziţiona eu amănunţime şi ne va păzi şi mal straşnic.

    — Dar dacă rămânem aici legaţi prea mult timp, ne vor amorţi mădularele şi nu ne vom mai putea folosi de ele, îşi dădu cu părerea Petre. Diavolul ăla mi-a legai mâinile atât de strâns, încât mi-au şi amorţit.

    — E drept, la asta nu m-am prea gândit - răspunse George - scoate repede briceagul şi taie funiile! Dar trebuie s-o facem în aşa fel încât să fie tăiate numai într-un singur loc, ca să le putem petrece din nou în jurul mâinilor şi picioarelor, ca şi cum am fi încă legaţi.

    Petre începu îndată să lucreze încetişor, cu mâinile. Lucrul nu era prea lesne de făcut, dar în cele din urmă şopti, uşurat:

    — Domnule George, mâinile mele suni libere; acum îţi voi tăia d-tale funiile.

    După câteva clipe era liber şi tânărul. Cei doi îşi frecară mâinile, pe urmă George zise:

    — Nu ne rămâne nimic mai bun de făcut decât să dormim. Când ni se va aduce mâncare mâine dimineaţă, va trebui să vedem câţi oameni intră înăuntru. Dacă sunt numai trei sau patru, atunci sfârşim repede cu ei. Abia după aceea vom putea vedea ce se mai poate face.

    Petre recunoscu că ideea era bună; amândoi camarazii se culcară şi adormiră îndată.

    Dormiră bine până auziră zgomotul zăvoarelor trase. Îşi petrecură îndată funiile în jurul mâinilor şi se prefăcură că dorm. Fireşte că nu mai stăteau lipiţi unul de altul, ci se aflau pe locurile lor dinainte. Din nou lumina unei lămpi de buzunar învălui camera, apoi se auzi o exclamaţie de mirare şi un glas şopti în limba indiană:

    — Dorm într-adevăr, deşi îi aşteaptă o moarte grozava. Sunt oameni foarte viteji. Crezi tu, Bera, că-i vom prinde pe camarazii lor? Au dispărut de parca au intrat în pământ.

    — Lăsă, că ne-or cădea în mână! răspunse bătrânul preot. Sunt într-adevăr bărbaţi viteji şi e păcat ca n-avem şi noi astfel de oameni.

    Prin ochii întredeschişi, George băgă de seamă ca bătrânul vraci, care fi tratase cu licoarea aceea mirositoare, venea în carceră însoţit numai un indian, care ducea o tavă. Dar afară, în faţa uşii, făceau de strajă doi oameni înarmaţi. Când vraciul şi însoţitorul său intrară în încăpere, George şopti lui Petre, aproape fără să mişte buzele:

    — Trebuie să-i înhăţăm când s-or apleca deasupra noastră. Apoi îi ţinem bine, ca să-i atragem încoace pe paznici.

    Îşi întinse trupul, ca să dea impresia ca vorbeşte în somn. Bătrânul Bera rămase o clipă locului şi-l privi cu luare aminte, apoi însă, dădu din cap mulţumit şi se apropia.

    Indianul care ducea tava era vânjos, dar se părea, totuşi, că se teme de prizonieri, căci se opri la un pas de ei şi întinse tava pe care se aflau, câteva străchini.

    Bera se aplecă întâi asupra lui George şi-l zgâlţâi de umeri. George deschise o clipă ochii mari, prefăcându-se orbit de lumina lămpii.

    — Ce s-a întâmplat? murmură el apoi, în nemţeşte. E timp de sculat?

    Bătrânul nu pricepea limba asta, astfel că spuse într-o englezească stâlcită:

    — Sahib, mâncarea. Ţi-oi da-o eu.

    — Ah, aşa el zise tânărul. Sunt doar legat. Atunci grăbeşte-te, că mi-e o foame...

    Vorbi tare, ca să dea impresia că-l trezeşte pe uriaş. Acesta căscă şi el, apoi strigă bătrânului:

    — De ce stă ţintuit individul ăla cu tava? Ar putea să-mi dea mie să mănânc, căci mi-e foame.

    Bera dădu o poruncă scurtă indianului înalt. Acesta se apropii şovăind de Petre, aşeză tava lângă el şi luă în mână o farfurie din care se ridicau aburi. Bera luase şi el o farfurie la fel şi se aplecă asupra tânărului.

    George privi spre Petre, văzu clipitul de încuviinţare al acestuia şi în clipa următoare puse mâinile în jurul gâtului bătrânului şi strânse cu putere.

    Farfuria cu mâncare căzu la pământ şi lovi lampa de buzunar, pe care bătrânul o aşezase în aşa fel între cei doi prizonieri, încât razele ei se răspândeau în tavan, luminând destul de bine încăperea. Lumina se stinse şi în întuneric nu se auzi decât zgomot de luptă.

    După câtva timp George simţi cum trupul bătrânului se destinse, îi mai ţinu strâns câteva clipe, apoi îl aşeză binişor jos.

    Petre îl ameţise pe celălalt, punându-l jos lângă dânsul. În uşă stăteau acum cei doi paznici, cu capetele întinse înăuntru.

    — Bera şi celălalt indian or fi leşinat - le spuse George, în limba hindusă - intraţi înăuntru şi vedeţi ce-i cu dânşii! Au căzut jos lângă noi.

    Paznicii îşi vorbiră în şoaptă, apoi unul se îndepărtă, îndepărtându-se îndată cu o lampă de petrol. În vremea asta camarazii îşi petrecură iarăşi funiile în jurui mâinilor şi întinseră braţele ca legaţi. Dar cei doi indieni erau precauţi, caci numai unul intră în carceră cu lampa, pe când celalalt rămase la uşa.

    Privi spre legăturile celor doi camarazi şi dădu din cap mulţumit. Apoi se aplecă deasupra Bera, după ce aşezase lampa pe podea.

    Stătea cu spatele la Petre; deodată picioarele i se îndoiră şi căzu cu capul peste lampa care se stinse îndată. George văzu că paznicul de la uşa făcu o mişcare ca s-o ia la fugă, dar în aceeaşi clipa se ivi în spatele său umbra uriaşă a lui Petre, pumnul său enorm se abătu ca un ciocan şi paznicul se prăbuşi la pământ.

    După aceea uriaşul sări înapoi în carceră, ridica lampa de buzunar adusă de Bera şi o aprinse. Apoi, dădu tocmai la timp un pumn zdravăn în tâmplă indianului pe care-l strânsese de gât, căci individul voia tocmai să se ridice. George făcu acelaşi lucru cu bătrânul Bera.

    — Trebuie să-i legăm - şopti Uriaşul şi se puse îndată pe lucru, ajutat de George.

    Cei trei camarazi îi traseră pe paznici în carcera şi-i aşezară la perete, lângă uşă.

    Înainte de a-i lega, Petre îi dezbrăcă de veştmintele lungi şi galbene, pe care probabil că le purtau numai paznicii din oraşul templului. Le lua şi turbanele şi George pricepu îndată planul uriaşului de a încerca s-o elibereze pe Sanja astfel deghizaţi.

    Celor patru leşinaţi li se mai puseră căluşe, pumnalele ascuţite le fură luate; abia acum cei doi camarazi se simţeau mai la larg, având aceste arme asupra lor. Închiseră apoi uşa carcerei şi împinseră zăvoarele grele.

    Ascultară câtva timp în gangul cufundat în semiîntuneric, după aceea l-a târât până la scara care ducea sus în sala cea mica. Ajunşi în fata uşii înguste, George lipi urechea de uşa, câci dinăuntru străbate un murmur slab. Încordându-se auzul recunoscu glasul lui Bika care în cele din urmă striga mânios:

    — Dacă-n până câteva ceasuri nu vor fi prinşi, să ştii că-ţi pierzi slujba, înţelegi ce înseamnă asta. Du-te şi ia-ţi oamenii şi adu-mi pe străinii care se mai afla încă liberi prin apropiere.

    — O să fac tot ce-mi stă în putinţă - răspunse un glas adânc - dar străinii par să aibă pe diavolul în ei; îi doboară în taină pe oamenii noştri, fără ca aceştia să-i vadă măcar.

Nu e deloc uşoară sarcina pe care mi-ai dat-o.

    — De aceea trebuie să-ncerci totul ca s-o aduci la îndeplinire - zise Bika, cu asprime.

    Se auziră paşi care se îndepărtau; George deschise acum binişor uşa şi privi prin crăpătură. Îl văzu pe Bika, preotul, care se îndrepta de uşă, întunecat la faţă.

    George închise repede uşa la loc şi se piti îndărătul Uriaşului.

    — Petre, vine Bika! şopti el.

    Credinciosul camarad îşi înălţa trupul. Bika smuci uşa cu putere şi vru să păşească afara. Petre repezi atunci mâna stângă şi strânse gâtlejul preotului, care nici nu mai avu răgaz să scoată un geamăt. Apoi, cu pumnul drept îl izbi în tâmplă şi Bika se prăbuşi la pământ.

    — Du-l repede aici înăuntru - şopti George - trebuie să ne destăinuiască unde se afla Sanja, chiar dacă ar fi să-l supun la chinuri.

    Petre aduse la spate braţele preotului şi i le lega cu nişte sfori. Apoi îl trase afara şi închise uşa.

    George coborî scara, urmat de Petre cu povara lui. Jos Bika fu percheziţionat cu amănunţime şi tânărul găsi la el două revolvere, din care dădu unul lui Petre. Mai găsi şi o cheie de formă ciudată şi şopti imediat:

    — Dacă aş şti care e uşa la care se potriveşte cheia asta, atunci aş fi sigur că Sanja e libera. Petre, trebuie să ne spună unde se afla ea.

    — Voi purta eu de grija - îl linişti Uriaşul - însă ar fi bine să-l readucem în simţiri cât de curând. Ai putea să-l scotoceşti repede pe bătrânul Bera, poate găseşti la el faimoasa sticlă care învie pe cei leşinaţi.

    — Fireşte, Petre, e o idee bună.

    Când George intră în carceră şi aprinse lampa de buzunar pe care Uriaşul o luase de la Bera, văzu că cei doi paznici se rostogoliseră unul lângă altul şi-ncercau să se dezlege. Asta trebuia împiedecat cu orice preţ şi tânărul avu o idee minunată. Cei doi stăteau spate-n spate, ca să-şi libereze mâinile legate îndărăt. George legă împreună braţele şi mâinile atât de strâns, încât nu se mai puteau folosi de degete ca să desfacă nodurile. Bera şi indianul cel înalt făcuseră aceeaşi încercare de a se elibera şi George procedă în aceiaşi fel şi cu dânşii. Apoi scotoci prin buzunarele vraciului şi găsi sticla cu faimosul medicament.

   Se întoarse repede în gang, închise uşa şi împinse zăvoarele pe dinafară. Petre dăduse drumul lui Bika pe podeaua gangului. Cu mâna îi ţinea uşor de beregată pe mai-marele preoţilor şi, când George se ivi, uriaşul spuse în şoaptă:

   — Aşa, acum ţine-i d-ta sticla sub nas, poate că-şi revine de pe urma loviturii ce i-am dat-o. Mă tem că înfuriat cum eram, m-am repezit cam prea tare într-însul.

   Trecură câteva minute până ce Bika dădu semne de viaţă. O vreme rămase ca ameţit, în cele din urmă, însă, îşi dădu seamă de situaţie şi încercă să se ridice. Dar Petre îl strânse uşor de beregată şi scrâşni furios:

   — Un singur ţipăt de scoţi te omor! Aşa, domnule George, acum ia-l d-ta la rost - voi purta eu de grijă să-l fac să dea răspunsurile cuvenite.

   — Unde e Sanja? întrebă George liniştit, dar cu ameninţare în glas.

   — Nu ştiu şi nici n-aş spune, răspunse repede Bika.

   În clipa următoare horcăi grozav. George văzu că Petre strânsese cu putere beregata mai-marelui preoţilor, spre a-i împiedeca să ţipe.

   Ochii lui Bika ieşiră din orbite, încercă să scape din strânsoare, dar în pumnii puternici ai Uriaşului, era mai neputincios ca un copil.

   În cele din urmă Petre slăbi strânsoarea şi zise încet:

   — Să nu cumva să ţipi când te voi lăsa să răsufli puţin şi răspunde-i domnului George, altminteri nu-ţi va merge bine.

   Când desfăcu niţel mâna stângă din gâtlejului preotului, acesta gemu înfundat. George întreba încă odată unde se găseşte Sanja şi de astă data Bika răspunse:

   — Se află în încăperea cea mai înaltă a acestei clădiri. Pretutindeni pe scări şi ganguri sunt paznici. De eliberat tot n-o puteţi elibera.

   — Asta vom vedea noi! scrâşni George. Nădăjduiesc că ai spus adevărul, altminteri vom fi nevoiţi să ne înapoiem şi atunci ne vom folosi de alte mijloace faţă de d-ta. Petre,

crezi că a spus adevărul?

    — Socot că da - răspunse uriaşul - căci sunt sigur că n-ar mai vrea să simtă strânsoarea mea. Acum îl voi lega şi voi pune cătuşe apoi îl ducem şi pe dumnealui în carceră.

    Rupse o fâşie din turban şi făcu din el un căluş. În timpul acesta George îi povesti de încercările de eliberare ale celorlalţi prizonieri.

    După ce-l aduse şi pe mai-marele preoţilor în carceră, Petre examină legăturile prizonierilor, apoi zise:

    — Ai făcut foarte bine, domnule George - acum nu le mai stă în putinţă să se libereze singuri. Ah, văd acolo un cârlig în perete. O să-l leg de el pe căpetenia preoţilor, ca să simtă şi dumnealui cât e de bine când trebuie să stai în picioare timp îndelungat.

    Cârligul verzui de bronz era cam la înălţimea capului uriaşului. Petre aruncă o frânghioară peste el, apoi lega mâinile lui Bika, aduse la spate la o astfel de înălţime, încât bietul preot trebuia să stea la perete aplecat cu braţele ridicate. În felul acesta îi era cu neputinţă să se apropie de vreunul din ceilalţi prizonieri, pentru a le da o mână de ajutor pentru eliberare.

    — Acum o voi elibera pe Sanja - mai spuse George - şi dacă s-o întâmpla să ne iasă în cale fiul dumitale Dşod, îl vom tăia noi pofta să-şi întindă mâna asupra Sanjei. Poate că-i aducem şi pe dumnealui încoace.

    Cel doi camarazi ieşiră din carceră şi zăvoriră uşa în urma lor. Afară pe gang, Petre îşi puse rânduială în veşmântul de mătase galbenă pe care-l purta, îşi apăsă turbanul pe frunte şi zise:

    — Suntem pârliţi de soare şi poate că izbutim să-i înşelăm pe paznici în veştmântul acesta. Eu unul as fi de părere să-l culcăm la pământ şi să ne descotorosim de ei Poate dăm de vreunul care are la el un baston de cauciuc - cu ăsta e mai uşor de lucrat.

    — În primul rând trebuie să ne ferim de a fi descoperiţi înainte de a ajunge în încăperea de sus - zise George - după ce o vom fi eliberat pe Sanja, ne vom furişa noi printre paznici. Ai auzit şi tu că tata şi camarazii sunt pe aproape, poate că ne-or sări în ajutor de îndată ce vor auzi zgomot

de luptă.

    — Vom face tot ce ne-o sta în putere - zise Petre - prost e numai că trebuie mai întâi să căutăm drumul ce duce sus.

    — Aşa e, dar n-avem încotro. Hai să nu mai pierdem vremea!

    George îşi trăsese şi el turbanul pe frunte şi-şi pusese veştmântul galben. Sub acesta ţinea revolverul despiedecat, fiind hotărât să tragă prin haină dacă va fi nevoie.

    Deschise încetişor uşiţa ce dădea în sală şi privi înăuntru. Nu se vedea nimeni. Se furişă afară şi se uită în jurul său. O perdea mare din mătase roşie îi atrase luarea-aminte. Se apropie de ea şi o desfăcu puţin. Privind prin crăpătură, tresări, căci la câţiva paşi se afla Dşod, fiul mai-marelui preoţilor şi picura dintr-o sticluţa un lichid verzui într-o farfurie cu mâncare aburindă.

    George bănui îndată că tânărul indian punea la cale o ticăloşie împotriva Sanjei. Poale că era vorba de vreun narcotic cu ajutorul căruia vroia s-o aducă pe Sanja în puterea lui.

    Era gata să se năpustească asupra potrivnicului său, dar deodată îl veni în gând că Dşod se va duce poate, la Sanja şi atunci îl va putea urmări. Se dădu repede înapoi şi împărtăşi în şoaptă lui Petre ce văzuse. Amândoi iscodiră cu privirea în jurul lor, apoi merseră împreună de se ascunseră îndărătul perdelelor groase ce acopereau ferestrele. Printr-o crăpătură puteau cuprinde cu privirea încăperea.

    Nu fură nevoiţi să aştepte prea mult. Perdeaua de peste drum fu dată în lături, Dşod ieşi afară cu farfuria şi străbătând săliţa se apropiă de un loc al peretelui unde cei doi camarazi n-ar fi bănuit niciodată că ar putea fi o uşă.

    Cu o cheie subţire deschise uşiţa, care era atât de bine tăinuită în perete încât nici cel mai ager ochiu n-ar fi putut-o descoperi.

    Abia dispăru în deschizătură şi închisese uşa după el, că cei doi camarazi ieşiră din ascunzătoare şi se apropiată de locul cu pricina. George scosese cheiţa luată de la Bika: băgase bine de seamă locul unde Dşod introdusese cheia.

    Spre marea lui bucurie izbuti să deschidă uşa. În faţă se

făcea o scară îngustă care ducea în sus.

    Se auziră paşi uşori pe scară. Deveneau tot mai uşurei, cu cât urcau mai mult. George urcă îndată treptele de piatră ale scării întortocheate, urmat de Petre, care închisese uşiţa tăinuită. În cele din urmă paşii lui Dşod nu se mai auziră deloc. Ori şi ajunsese sus, ori mergea fără zgomot, ca să nu se trădeze.

    George care era mereu cu câteva trepte înaintea lui Petre, îl văzu deodată pe Dşod înaintea sa. Indianul stătea pe o ieşitură şi lipise faţa de perete. Probabil că privea în odaia Sanjei printr-o deschizătură tăinuită.

    Tânărul îşi urmă drumul hotărât să nu se năpustească asupra lui Dşod, când îl văzu pe acesta deschizând un chepeng mic în perete. Cu mişcări repezi strecură în cameră farfuria şi scoase alta afară. Apoi închise la loc chepengul şi începu să privească iarăşi prin deschizături.

    George înaintă şi când fu lângă Dşod, acesta păru să simtă apropierea unul străin. Întoarse repede capul şi văzu în faţa lui mutra întunecată a lui George. Ochii i se holbară, deschise gura să strige, dar tânărul repezi pumnul.

    Izbi cu toată puterea şi lovitura nimeri la gura deschisă a indianului, zdrobindu-i dinţii. Dşod se clatină pe spate, farfuria îl căzu jos fi duse repede mâna sub veştmântul alb ce purta, ca să scoată arma.

    Atunci George lovi pentru a doua oară. De data aceasta nimerise în bărbia indianului şi Dşod se prăbuşi la pământ.

    Petre îl dădu înlături pe George şi-l legă pe fiul căpeteniei preoţilor, apoi îi făcu un căluş din turban, i-l vârî pe gură şi zise cu admiraţie:

    — Drace, dar ştiu că ai lovit, nu glumă, domnule George. Mulţi dinţi nu i-au mal rămas în gură. Pentru câtva timp îl ajunge, dar asta a fost pedeapsa cuvenită pentru el.

    În vremea asta, George se apropiase de perete. Descoperise îndată deschizătura şi privind prin ea zări pe Sanja stând culcată pe un divan. Se ridici, speriată şi privi spre peretele îndărătul căruia stătea George.

    — Sanja, Sanja! strigă încetişor tânărul. Sunt aici, Sanja, Reculege-te şi rămâi liniştită până găsesc eu uşa tăinuită. Oh, am şi găsit gaura cheii.

    În clipa următoare şi deschise uşiţa, intră înăuntru şi frumoasa prinţesa căzu plângând în pieptul viteazului tânăr.

    George nu-şi îngădui decât vreo câteva clipe de fericire în braţele aceleia pe care o îndrăgise, apoi se desprinse repede şi şopti:

    — Sanja, te iubesc. Dar n-avem timp de pierdut. Trebuie să plecam repede. Haide, poate izbutim să fugim neobservaţi.

    Fata se furişă grabnic afară pe scara îngustă. George închise uşa şi, braţ la braţ tânăra pereche coborî scara în urma lui Petre. Jos, uriaşul deschise cu băgare de seamă uşa şi iscodi în sală, apoi făcu un semn liniştitor îndărăt şi se furişă repede afară. Când George închise uşa după dânsul, vru să se îndrepte spre uşiţa de ieşire, dar în aceeaşi clipi băgă de seamă că clanţa era lăsată în jos pe dinafară.

    — Petre, repede în odaia alăturată! şopti el şi o trase pe Sanja spre perdea.

    Abia intraseră dincolo, că şi auziră paşi în sală. Un indian înalt păşea în fruntea altor patru.

    George bănui îndată că aceştia erau oamenii care trebuiau să-i caute pe camarazii săi. Din mutrele lor, însă, înţelese că nu izbutiseră.

    Cel din frunte se opri în mijlocul sălii şi privi nehotărât în jurul său. Se aşteptau probabil să-l găsească aici pe Bika. Apoi schimbă câteva cuvinte cu oamenii săi care ramaseră la uşă. El însuşi, însa, păşi spre draperia roşie, îndărătul căreia se aflau cei doi camarazi şi Sanja.

    — Ia seama, Petre! şopti George. Acum e acum! Trebuie doborât fără zgomot. Vezi tu de asta!

    George se dădu în lături, trăgând o pe Sanja după sine. Apoi îşi plimbă privirea prin încăperea luxos mobilată şi deodată ochii i se holbară de bucurie, câci pe un scăunaş văzu brâul lui şi al lui Petre, cu revolverele şi pumnalele, apoi şi raniţele pe care le purtau în spinare şi în care se aflau lucruri trebuincioase. Lângă scaun se aflau şi puştile lor. Toate acestea le fuseseră luate când au fost atacaţi pe la spate. George se-ntoarse spre Petre ca să-i împărtăşească vestea plăcută, dar când îl văzu pe camaradul său gata să sară, îi veni în gând că şeful patrulei

trebuia să intre acum în odaie.

    Petre se dăduse şi el ceva mai deoparte, ca să nu fie văzut îndată de cel ce va intra. Perdeaua fu dată în lături, indianul făcu un pas înainte şi rămase locului. Abia se lăsase perdeaua îndărătul lui, că Petre se repezi ca un tigru, apucă pe indian de beregată cu mâna stângă şi cu dreapta îl izbi puternic în tâmplă.

    Omul căzu mototol şi ramase atârnat de pumnul uriaşului. Acesta îl duse spre un divan larg şi-l aşeză în perne. În vremea aceasta George îşi şi legase brâul cu arme sub veştmântul galben.

    — Domnule George - spuse Petre apropiindu-se - cred ca e mai bine să ne dezbrăcam de aceste vestminte de mătase. Se vede doar încălţămintea europeneasca şi asta bate la ochi. Şi apoi nu cred ca cuteza să ne atace, de vreme ce ne aflam în oraş, pentru ca atunci ar avea de furca cu englezii care se afla aici.

    — Ai dreptate, Petre - încuviinţă tânărul şi se dezbracă repede de vestmântul galben.

DOCTORUL ÎN PRIMEJDIE

    PETRE ŞOVOI DEODATĂ; îşi legase deja brâul cu arme, acum zâmbi şi zise în şoaptă:

    — N-ar fi rău să ne scăpăm şi de cei patru care se află în sală. Le voi face semn să intre înăuntru, apoi îl vom primi cum se cuvine.

    — Bine - încuviinţă George - îi voi chema eu, iar tu nu trebuie decât să laşi să se vadă braţul şi o parte din veştmântul galben. În felul acesta sper că vor cădea în cursă.

    Petre păşi spre perdea, o desfăcu puţin şi făcu semn indienilor. În acelaşi timp, George strigă poruncitor:

    — Intraţi înăuntru câte unul, repede!

    Cei patru indieni priviră codindu-se unul la altul, dar Petre făcu semne şi mai energice şi, în cele din urmă, cel dintâi întră, cam speriat. Uriaşul se dădu iar în lături de la perdea, iar George şi Sanja se-ndepărtară şi ei puţin. După câteva clipe omul zăcea leşinat pe podea.

    De data asta Petre nu-şi pierdu vremea cu legatul, ci făcu un semn lui George, apoi chema înăuntru pe al doilea indian. Acesta fu şi el doborât, încă înainte ca tânărul să-l fi legat pe cel dintâi. Era numai pe jumătate gata cu al doilea, când al patrulea şi cel din urmă zăcea în nesimţire lângă tovarăşii săi. Petre îi dădu o mână de ajutor şi în câteva minute toţi patru indieni erau legaţi burduf şi cu căluş în gură. Afară de asta, Petre îi legase de diferite mobile grele, astfel încât să nu se poată elibera unul pe altul.

    — Acum repede afară! şopti uriaşul şi-şi dezbracă veştmântul galben. Alteţă - se adresă el Sanjei - cunoaşteţi cumva locurile pe aici? Există vreo uşă pe unde să putem ieşi?

    — Nu ştiu, Petre - răspunse Sanja - am fost adusă aici pe întuneric şi de atunci n-am părăsit odaia.

    — Păi dacă e aşa, la caz de nevoie vom sări şi zidul - zise Petre.

    George părăsi cei dintâi odaia şi porni repede prin sală,

urmat de Sanja, în vreme ce Petre îi acoperea din spate. Străbătură în grabă încăperea. George privi cu băgare de seamă prin poartă şi dădu din cap mulţumit. Nu văzu nici un paznic, dar numai la câţiva paşi de dânsul se ridica zidul, care nici nu era atât de înalt cum se temuse. Se apropiară de zid şi Petre se săltă deasupra lui. Era o adevărată acrobaţie, căci zidul avea totuşi vreo trei metri şi jumătate înălţime. George o ridică apoi pe Sanja şi uriaşul o prinse, aşezând-o alături de el. După aceea tânărul făcu şi ei puţină acrobaţie şi se trezi lângă ceilalţi doi.

    Fugarii priviră în jos, de partea cealaltă. Nu se zărea nimeni şi atunci Petre îşi dădu imediat drumul în jos. O luă în primire pe Sanja, pe care i o dădu George, apoi îl prinse şi pe el.

    — Bravo, Petre, asta ai făcut-o de minune! zise tânărul. A fost o adevărată măiestrie această săltare în sus, cu arma pe umăr. Acum să pornim însă, poate găsim drumul spre oraş.

    — Da şi-apoi trebuie să-l căutăm pe camarazi! mormăi uriaşul. Ura! strigă el în aceeaşi clipă. Uite-i că vin colo, peste zid.

    Într-adevăr, la vreo treizeci de metri de ei, pe zid, se iviră căpitanul, Kard şi cei doi indieni. Săriră sprinteni dincoace şi revederea fu foarte călduroasă.

    — Dar unde e doctorul ? întrebă George. A rămas afară din oraş?

    — Păi... - zise căpitanul, necăjit - a descoperit în parc un nou soi de gâze şi pun rămăşag că mai stă acolo şi studiază gângania. Cu mania asta a lui ne poate strica tot rostul. Dar acum e vorba s-o salvăm pe Sanja în primul rând. George, Petre, duceţi-o drept înainte pe şoseaua care dă într-o pădurice unde ne putem ascunde bine până s-o lăsa întunericul. Apoi se mai află pe aproape postul de poliţie engleză de la care putem cere ajutor la nevoie. Repede, dar luaţi cu voi pe Mirsa şt Tşota, ca să vă călăuzească!

    — Nu, tată, nu-i las eu pe doctor la ananghie - spuse tânărul - e deajuns Kard şi Mirsa, sau Tşota, s-o însoţească pe Sanja. Eu şi Petre trebuie să ne înapoiem imediat, să vedem dacă doctorul n-a fost prins de preoţi.

   — Ah, uite că vine doctorul! strigă căpitanul, auzind de cealaltă parte a zidului râcâituri şi înjurături înăbuşite. De sigur că nu poate urca zidul - o fi având gândacul cu sine.

   Petre se săltă imediat pe zid, după ce-şi lăsase puşca jos. George îşi lăsă şi el puşca, pentru că în aceeaşi clipă când uriaşul îşi făcuse vânt sus, se auziră strigătele doctorului de cealaltă parte a zidului.

   — M-au prins... Băgaţi de seama, e un gândac... Domn...

   Mai mult nu izbuti să spună şi Petre care se afla sus şi

scoase revolverul, strigă speriat:

   — L-au şi târât în tufiş. Repede, domnule George!

   Întinse tânărului mâna şi-l trase sus pe zid. Înainte ca cei

doi camarazi să-şi dea drumul pe partea cealaltă. George striga tatălui său:

   — Duceţi-o pe Sanja la adăpost, în pădure! Să n-aveţi grijă, căci îl vom scoate noi pe doctor.

   După ce săriră jos în parc, George şi Petre auziră înaintea lor zgomot de crengi rupte.

   Uriaşul o luă la goană înaintea tânărului, se vede însă că pierduseră prea mult timp până să sară zidul, căci în clipa când cei doi camarazi zăriră uşiţa care ducea în mica sală a pavilionului, mai văzură pe ultimii doi Indieni în veştminte galbene făcându-se nevăzuţi.

   Pâră să şovăie o clipă, tovarăşii alergară mai departe şi dădură buzna în sală. Doctorul zăcea în pământ străjuit de doi indieni cu pumnalele în mână. Aceştia se speriară grozav văzând armele camarazilor îndreptate deodată spre ei.

   — Daţi-vă înapoi! strigă George, poruncitor.

   Indienii se supuseră, fără să crâcnească. Un al treilea tocmai ieşi din încăperea în care zăceau cei patru camarazi ai săi, împreună cu şeful.

   Dădu şi ei drumul armei şi se aşeză, tăcut, lângă ceilalţi doi la perete. George se aplecase imediat deasupra doctorului care fusese lovit puternic cu un baston de cauciuc, dar acum începuse să se dezmeticească. Tânărul îi dădu să miroasă din sticla pe care o luase de la bătrânul Bera şi medicul se trezi cu totul, privi câteva clipe în jur, apoi deschise pumnul drept, pe care-l ţinuse încleştai şi

strigă:

    — Slavă Domnului, e neatins. Ia te uită, George, o specie cu totul nouă.

    Tânărul privi câteva clipe gândăcelul roşu, apoi zise, răsuflând uşurat:

    — Şi pentru atâta lucru ne vâră omul acesta în primejdii noi. Hai să plecăm, doctore, altfel ne putem aştepta la o moarte grozavă. A! Uite că i-am şi stârnit.

    Doctorul îşi vârî repede „comoara" într-unul din buzunarele sale fără fund, apoi o zbughi din sală, urmat de cei doi camarazi.

    Din adâncimea pivniţei răsună un răcnet de furie şi George recunoscu glasul lui Bika, pe care probabil că-l liberase vreunul. În vreme ce dădea buzna afara din sala, tânărul privi înapoi şi văzu că uşa spre pivniţa cu celule fu deschisă brusc. Bika ieşi afară, clătinându-se, sprijinit de un paznic. Când îl zări pe George, mai scoase un răcnet sălbatec.

    Tânărul nu mai stătu la gânduri: Ridică revolverul şi trase. Bika se rostogoli la pământ. Se auziră ţipetele de groază ale paznicilor, dar nici unul nu se luă după cutezătorii străini, pe care îl credeau, poate, ocrotiţi de diavol.

    Doctorul şi Petre câştigaseră timp. Bertram ajunse cei dintâi la zid şi, cu o sprinteneală uimitoare, se săltă pe creasta lui. Trecu pe partea cealaltă şi când ceilalţi doi camarazi fură şi ei jos, el şi alergase vreo patruzeci de metri înainte. Acum fugeau cu toţii, legănaţi în speranţa că se aflau la adăpost.

    Deodată, însă, răsunară îndărătul lor chemări şi strigăte de furie. Întoarseră repede capetele şi văzură cu spaimă că o hoardă întreagă se luase după ei. Erau altfel de oameni decât paznicii şi urmăritorii fricoşi din înăuntrul templului. Statuia uriaşă a unui zeu tocmai era purtată pe şoseaua pe care fugarii alergau spre pădure şi însoţitorii convoiului oameni volnici, înarmaţi cu săbii - se puseră îndată în urmărirea camarazilor. Dar George se opri deodată, strigându-i şi lui Petre să facă la fel şi amândoi îşi descărcară armele.

    Cei trei sau patru urmăritori din faţă se prăbuşiră, loviţi de gloanţe în picior. Ceilalţi se opriră, văzând cum stau lucrurile. Îşi dădeau seamă de primejdie, căci cu săbiile şi pumnalele nu se puteau lua la luptă cu astfel de potrivnici.

    Se dădură înapoi când Petre, cu alte două gloanţe, doborî încă doi din rândurile lor. De clipa aceasta se folosiră camarazii ca să-şi urmeze fuga. Pădurea mai era numai la cincizeci de metri şi acum văzură pe tovarăşii lor ieşind dintre copaci şi ridicând armele. Atunci se dădură înlături şi începură s-alerge de-a lungul zidului. Dinspre pădure detunară împuşcături iar George, întorcând capul, îi văzu pe indieni alergând înapoi, spre statuia zeului, care se afla la încrucişarea şoselei.

    După câteva minute camarazii erau sub ocrotirea desişului şi aici George găsi cea mai bună răsplată pentru primejdiile prin care trecuse, văzând-o pe Sanja ieşindu-i în întâmpinare.

ÎNCĂ O AVENTURĂ

    PÂNĂ SEARA, CAMARAZII, Sanja şi cei doi indieni rămaseră ascunşi în pădurice. Când începu să se întunece căpitanul zise, în vreme ce stăteau cu toţii la un focşor pe care-l întreţinea Petre:

    — Mă miră că poliţiştii englezi nu se arată deloc, deşi trebuie să fi auzit împuşcăturile. Dar probabil că n-au voie să se amestece în treburile lăuntrice şi poate că nici n-or fi ştiind că nişte europeni se află în apropierea lor, ca fugări. Fireşte că nu vrem să le facem neplăceri, de aceea, după ce vom fi sfârşit de mâncat, ne vom furişa neobservaţi pe lângă clădirea mică în care îşi au birourile. Pe mine mă nelinişteşte numai faptul că până acum nu s-a făcut nici o încercare serioasă de a ne prinde. Chiar dacă l-ai ucis sau numai l-ai rănit grav pe bătrânul Bika, George, mai e totuşi Dşod aici, care o vrea să se răzbune. Mă tem, deci, ca în cursul nopţii, pe când ne vom urma drumul, vom fi atacaţi pe la spate.

    — Şi eu mă tem de a să ceva - răspunse George - astfel că va trebui să fim cu ochii în patru. Cel mai nimerit lucru cred c-ar fi să ne îndreptăm spre linia ferată şi să oprim un tren din mers. În felul acesta plecăm la Calcutta, sub protecţia engleză.

    — Asta e o idee bună - încuviinţă căpitanul - şi nu cred ca urmăritorilor noştri să le vie în gând că am putut face aşa ceva.

    Camarazii îşi strânseră bagaje ie şi după ce îşi mai examinară şi armele, căpitanul adăoga:

    — Putem începe să ne furişăm spre marginea de sud-est a păduricii. De îndată ce se va lăsa întunericul vom străbate bucata de drum până la pădurea următoare. Prin aceasta trece linia ferată şi acolo va fi cel mai uşor lucru să oprim un tren.

    — Dar tot acolo ne pândesc şi cele mai mari primejdii - spuse doctorul - cu siguranţă ca Dşod va bănui ca prin păduricea aceasta vom căuta să ieşim în pădurea cea mare,

de la sud-est. Să vedeţi că acolo ne vor întinde capcane.

    — Lasă ca vom fi cu destula băgare de seamă şi vom scăpa cu bine din toate - zise căpitanul - şi acum să pornim!

    Petre şi Kard o luară înainte, croind o potecă cu ajutorul cuţitelor lor. Prin câteva spărturi din desiş începu să sclipească albul câmpiei întinse dinaintea pădurii - când se întunecă de-a binelea. Acum trebuia să fie cu şi mai mare luare-aminte şi se scurseră cel puţin zece minute până ce camarazii străbătură un drum de numai treizeci de metri. Ajunseră la marginea păduricii şi priviră spre şesul ce se întindea înaintea lor, Până la pădurea mare erau vreo cinci sute de metri şi căpitanul şopti:

    — Aici spre dreapta, la cel mult şaizeci de metri de noi, se află postul de poliţie englez. Să mergem drept înainte spre pădure, dar trebuie să ne grăbim, ca să nu răsară luna în vreme ce noi vom fi încă pe câmp.

    Merseră cu multă băgare de seamă, George în frunte, urmat de Petre, apoi venea Sanja, pe care o ocrotea căpitanul. Doctorul încheia convoiul, ţinându-se de brâul căpitanului, iar cei doi indieni veneau de lături.

    George ajunse cel dintâi la pădure - când îi veni o nouă idee. Se opri şi-s aşteptă pe ceilalţi camarazi, apoi şopti:

    — N-ar fi mai bine să mergem de-a lungul pădurii, până ajungem la linia ferată? Altfel ar trebui să ne croim o potecă prin desiş şi cine ştie dacă în chipul acesta nu ne expunem să fim atacaţi.

    — După cum văd, azi ai numai idei bune, băiatule - zise căpitanul - fireşte că aşa vom face. Trebuie să mergem la stânga, spre răsărit şi cred că vom da în curând de linia ferata. Numai de n-ar fi şi Dşod tot atât de viclean şi ne-ar aştepta tocmai în locul acesta.

    — Nu prea cred - zise George - căci cele două lovituri pe care i le-am dat l-or fi cuminţit. Şi-apoi, rănirea gravă, sau poate chiar moartea bătrânului Bika, va fi stârnit oarecare nelinişte.

    George coti şi porni spre răsărit, la vreo zece metri depărtare de marginea pădurii. La stânga, dincolo de câmpie se afla Gorakpur, unde Sanja lui urma să îndure o soartă grozavă. Deodată i se păru foarte puţin probabil ca Dşod să fi întins urmărirea până aici. Mai mult ca sigur că nici nu pusese să i urmărească pe fugari, căci trebuia să se gândească cum că la moartea tatălui său va fi nevoit mai întâi să şt întărească propria să putere, astfel că noi rămânea prea multă vreme pentru o urmărire.

    În pădure totul era liniştit - nici pomeneală de urmăritori.

    Se părea că ameninţa o furtună, căci animalele nu se auzeau şi pe cer nu se vedea nici o stea.

    Timp de vreo jumătate de ceas merseră camarazii de-a lungul pădurii, apoi dădură de linia ferată. George se opri şi iarăşi avu loc o consfătuire.

    — Eu socot să rămânem aici - propuse tânărul - deoarece în locul acesta trenul nu merge prea repede, aşa că îl putem opri mai lesne. Pe de altă parte, e primejdios, poate, dacă ne urmăm drumul pe şine, prin pădure. Oricât n-aş crede, dar s-ar putea ca Dşod sau oamenii săi să stea la pândă acolo. Aici nu ne pot face nimic, ba mai putem chiar să mergem o bucata prin câmpie şi să oprim trenul acolo.

    — Bravo, asta e o propunere minunată! încuviinţă căpitanul. Aşa vom face. Să mai mergem douăzeci de metrii în susul câmpiei şi vom fi cu adevărat în siguranţă. Numai de n-ar trebui să aşteptăm prea mult până să vie un tren!

    — Poate ca Mirsa şi Dşuta ştiu când trec trenurile, spuse tânărul. Îi întreba pe indieni şi afla cu bucurie, ca peste o jumătate de ceas trece un tren spre Faizabad, de unde aveau legătură spre Patna şi mai departe spre Calcutta. Jumătatea de ceas trecu aproape şi în depărtare se iviră farurile locomotivei trenului, care se apropia cu viteza potrivita. Camarazii aprinseră îndată lămpile de buzunar şi dădură semnale. Auziră trenul frânând, apoi locomotiva se opri lângă ei şi un glas aspru întrebă ce se întâmplase.

    Căpitanul căzu repede la o înţelegere cu şeful trenului, care la început fusese mâniat de faptul că opriseră trenul. Le deschise un compartiment de clasa întâia - care, în India, e folosită numai de europeni - şi se instalară cu toţii într- însul, în schimbul unui bacşiş gras.

    Trenul se puse sar în mişcare şi doctorul zise, răsuflând uşurat:

    — Acum ne putem socoti în siguranţă. Ce crezi d-ta, domnule căpitan? Sau eşti de părere că aceşti indieni fanatici ne vor urmări cu toate astea?

    — În stare sunt ei - răspunse Farrow - dar să nădăjduim că nu se va întâmpla nimic. E drept că aici în tren suntem oarecum la adăpost, căci Dşod n-are cum să pună la cale ceva împotriva noastră. Ceea ce mă bucură în primul rând, e că am fost în măsură să îndeplinim dorinţa prinţului.

    Spunând acestea zâmbi Sanjei, care-i întinse mâna şi strângându-o cu căldură, zise, serios:

    — Am auzit despre Dşod că e grozav de răzbunător. Şi- apoi e viclean nevoie mare, aşa că nu se ştie dacă suntem în afară de orice primejdie. Am fi fost atacaţi pe loc deschis, lângă pădure. Acum mă tem să nu pună la cale cine ştie ce ticăloşie.

    — Hm, nu prea e plăcută perspectiva asta - zise căpitanul - va trebui, deci, să veghem bine până te vom încredinţa, la Calcutta, unchiului tatălui d-tale.

    — Oh, de-am fi odată acolo, m-aş simţi în deplină siguranţă - zise Sanja - dar până atunci nu voi scăpa de neliniştea ce mă stăpâneşte. Ai ce-a fost asta?

    Pe când rostea ultimele cuvinte privise pe fereastră şi tresărise puternic. Vagoanele aveau trepte ce mergeau de-a lungul lor, astfel că era cu putinţă ca un om să umble pe dinafară de la un capăt la altul al trenului.

    George sări în picioare şi vru să deschidă fereastra, dar Sanja îl opri, speriată:

    — Nu, George, nu deschide! Oh, am recunoscut chipul lui Dşod. Va arunca cine ştie ce otrăvit grozavă pe fereastră, dacă ai deschide-o.

    — Atunci trebuie să procedăm altfel - zise George, calm - mă voi duce în alt compartiment şi voi privi afară de acolo. Dacă-l zăresc, îl împuşc ca pe un câine, caci nu trebuie să ne înecăm ca ţiganul la mal. Vii cu mine, Petre?

    Toţi se oferiră să meargă, însă tânărul spuse:

    — Nu, trebuie să rămâneţi aici, ca s-o ocrotiţi pe Sanja. Cu Dşod ăla o să sfârşesc eu, mai important este să nu se poată apropia de Sanja. Mirsa şi Dşuta, răspundeţi cu viaţa voastră de prinţesă.

    — Ştim asta, Sahib răspunseră cei doi indieni, într-un glas.

    Păreau acum nişte fiare gata să se repeadă asupra altei fiare; ochii lor scânteietori priveau neîncetat în toate părţile şi George se simţi liniştit dinspre partea aceasta. Pentru moment Sanja nu era în primejdie afară numai dacă Dşod nu va recurge la vreo ticăloşie care să distrugă tot trenul.

    O clipă George chibzui dacă n-ar fi bine să tragă semnalul de alarmă. Dar îşi spuse imediat că prin asta n-ar face, poate, decât să sporească primejdia, căci atunci când trenul ar fi oprit, Dşod putea îndeplini mai uşor vreo ticăloşie, pentru ca apoi să se pună repede în adăpost.

    Părăsi repede compartimentul şi merse pe gang până la capătul vagonului. Pe partea aceasta erau deschise câteva ferestre şi George privi afară prin ele. Nu văzu însă pe nimeni pe scară. Sanja îl zărise pe primejdiosul indian pe cealaltă parte a trenului.

    Deschise atunci uşa de la capătul gangului şi ieşi afară pe scara de pe partea dreaptă. Petre fi strigă cu glas tare, ca să acopere zgomotul roţilor:

    — Dar ce cauţi aici, domnule George? Indianul e doar pe partea cealaltă.

    Tânărul arătă, însă, cu mâna în sus, apoi începu să se caţere pe scăriţa ce ducea pe acoperiş. Atunci uriaşul pricepu şi-l urmă imediat. Planul lui George era bun, deşi foarte primejdios. Vroia să privească de sus şi asta nu va bănui Dşod, care stătea la pânda pe partea cealaltă a trenului.

    Ajuns pe acoperiş, George porni încetişor înainte, încleştându-se cu mâinile, pe cât putea. Petre se lipi de el şi-l acoperi cu trupu-i uriaş.

    Acum mergea mai repede. După străduinţe neînchipuite, viteazul tânăr ajunse la locul de unde putea privi în jos şi văzu îndată o făptură negricioasă, ghemuită chiar sub fereastra compartimentului în care se aflau Sanja şi camarazii.

    Indianul tocmai ridica braţul şi în lumina ce ieşea prin geam, George zări ceva lucind. Scoase atunci revolverul, ţinti şi trase. Făptura ghemuita sări în sus, apoi se rostogoli pe povârniş în jos. În prima clipă i se păru lui George ca făptuise o crimă - apoi însă încremeni de spaimă, căci în locul de unde trebuia să se afle acum trupul celui prăvălit, ţâşni deodată în sus o flacără albăstruie. Pluti câteva clipe deasupra locului acela apoi pieri.

    Se părea că nimeni în tren nu observase asta. Cel doi camarazi coborâră scăriţa vagonului, intrară în gang, apoi în compartimentul unde se aflau tovarăşii lor. Când George povesti ce se întâmplase şi aminti de flacăra albăstruie, Sanja exclamă, înfiorată:

    — Oh, asta a fost un foc care ne-ar fi distrus imediat. Dşod nu trebuia decât s-arunce prin geam obiectul mic şi ascuţit, că în aceeaşi clipa am fi fost cuprinşi de flăcări.

    George răsuflă uşurat, apoi zise:

    — Bine ca mi-ai apun, caci mă socoteam un ucigaş când I-am împuşcat pe individ. Nici n-aş fi făcut-o, dacă n-aş fi văzut mişcarea lui. Acum suntem cu adevărat în siguranţă.

    Călătoria se sfârşi cu bine şi la Calcutta prinţesa fu încredinţata bătrânului Sohag, care-i găzdui pe camarazi câteva zile, copleşindu-i cu toate bunătăţile.

    Dar veni şi ceasul despărţirii. Veştile sosite din Gorakpur spuneau că Bika era mort, iar Dşod dispărut Puterea preoţilor era înfrântă şi acum Sanja se putea înapoia, ca să întărească noua putere alături de tatăl ei.

    Trofeele pe care le dobândise tânărul în drum, ajunseseră la destinaţie, adică pe submarinul lor. Acesta se afla tot în locul dinainte, bine adăpostit.

    Despărţirea nu fu prea uşoară pentru toţi, dar George se mângâie cu gândul că va porni iarăşi în largul mării, unde va întâmpina noii primejdii şi aventuri.

1 Cuvânt de înţelegere.

SFÂRŞIT

Volumul 129

INDIENII DIN AMERICA DE SUD

   PRIMEJDII NEBĂNUITE

   DOCTORUL BERTRAM urmă să povestească:

   — O zi de odihnă în inima pădurii seculare din America de Sud, ca oaspeţi ai unui trib de indieni aproape necunoscut. Asta era ceva pentru noi, cu atât mai mult cu cât Calcalet, Huaina şi Matşu, oamenii care ne-ar fi putut deveni primejdioşi, erau morţi.

   Când ieşirăm dimineaţa din colibă, zisei lui Marian:

   — E ciudat, zău aşa, că suntem acum oaspeţii acestui trib, care altminteri se arată atât de duşmănos împotriva tuturor europenilor - şi asta numai pentru că Pongo al nostru a salvat-o pe Oro, fata căpeteniei, din ghearele jaguarului. Sunt curios să văd ce lucruri interesante vom afla cu privire la obiceiurile gazdelor noastre.

   Spunând acestea Marian arătă cu mâna înainte şi zis:

   — După cât mi se pare, vom vedea în curând ceva foarte interesant, probabil o înmormântare.

   Coliba care ni se dăduse era la marginea satului şi aveam o privelişte deschisă asupra câmpiei la capătul căreia se afla aşezarea indienilor Toba. Era o adevărată stepă- pampas, care se întindea până departe. Pe dreapta ţinutul era un desert şi numai nisip, fără nici o vegetaţie şi colo, la vreo suta de metri depărtare de sat vedeam câţiva Toba îndeletnicindu-se cu săpatul unei gropi adânci.

   Pornirăm agale într-acolo. Indienii îşi văzură înainte de lucru, făcând o groapă perfect rotundă, de mărime potrivită. Mă adresai lui Marian:

   — Crezi ca e vorba de o înmormântare? Nu-mi pot închipui asta, căci atunci ar face o groapa cum se cere. Şi noi am auzit doar că de obicei îşi lăsă morţii să fie mâncaţi de furnici, pentru ca animalele să nu dezgroape cadavrele. Astfel că, groapa asta trebuie să aibă altă însemnătate. Ah, ia te uită, ăşti doi indieni construiesc un capac în toată regula, care va servi, desigur, la acoperirea gropii.

   Mă apropiai de cei doi tineri indieni care făceau din lut un capac rotund, de aceeaşi mărime cu groapa pe care o

săpau tovarăşii lor.

   — Hm... ciudat! făcu Marian, îngândurat. Dar vom vedea noi îndată ce însemnează asta. Cei doi indieni care frământau lutul îşi vedeau liniştiţi de treabă. Capacul era gata, dar îi mai făcură şi o margine înălţată şi un mâner la mijloc.

   Privirăm câtva timp la ei, apoi ne înapoiarăm la lagăr, căci vroiam să îmbucăm şi noi ceva, apoi să veghem la confecţionarea raniţelor noastre, pe care indienii îşi luaseră sarcina să le facă din piele de cerb.

   Pongo, care prin salvarea fiicei căpeteniei se bucura de o consideraţie deosebită în rândurile indienilor, ne şi ieşi în întâmpinare.

   — Massers mănâncă! spuse el, scurt.

   Îl urmarăm la coliba căpeteniei, în faţa căreia ardea un foc. Alături de căpetenie şedea fiică-sa. Era şi tânărul Hua, care o rupea puţin pe spanioleşte şi era nevoit să ne servească drept tâlmaci.

   După masă merserăm în tovărăşia căpeteniei, la locul unde se săpa ciudata groapă. Hua, pe care-l întrebarăm de rostul ei, ne spuse că-l vom afla mai târziu.

   Cu asta curiozitatea noastră spori, fireşte, de aceea ramaserăm lângă căpetenie şi câţiva indieni mai bătrâni, la mică depărtare de misterioasa groapă.

   Dinspre sat veniră acum patru indieni tineri, care purtau între ei un bătrân. Acesta trecu pe lângă noi, clătinându-se pe picioare şi se opri în faţa gropii. Doi din tinerii indieni îi petrecură o curea peste braţe, îl ridicară, apoi îi dădură drumul încetişor în groapă.

   Unul din tineri îi îndruma pe cei doi, în vreme ce al patrulea ridică în sus capacul de lut. După ce bătrânul dispăru în groapă, celălalt aşeză capacul la loc.

   După aceea, cei patru indieni se-ntoarseră nepăsători şi se înapoiară în sat.

   — Ce însemnează asta? îl întrebai pe Hua.

   Căutând cuvintele, el ne lămuri că era vorba de o moarte de bunăvoie. Orice Toba, devenit schilod, în urma vreunui accident, pune să fie omorât, iar indienii bătrâni şi neputincioşi obişnuiesc să se lase îngropaţi de vii, ca să nu

cadă în sarcina altora.

   Poate că aveau dreptate aceşti bătrâni, despărţindu-se de viaţa, atunci când se socoteau o povară, dar nu e mai puţin adevărat că felul acesta de moarte era înfiorător. Să te înăbuşi încetul cu-ncetul...

   Păşind alături de Marian mă-ntorsei repede în sat, fără să mai arunc privirea înapoi.

   — E grozav - murmura prietenul meu - ce de lucruri se pot vedea pe pământ! Haide mai bine să mergem colo, unde tinerii războinici fac exerciţii de tras cu arcul.

   Cu greu izbutii să-mi alung din minte cele ce văzusem adineauri. Tinerii care se îndeletniceau cu slobozirea săgeţilor făceau adevărate minuni. Hua ne lamuri că vreo câţiva tineri îşi treceau examenul de războinici şi trebuiau, ca de la o distantă de cincizeci de metri, să nimerească ţinta cu o siguranţă desăvârşită, de nouăsprezece ori din douăzeci.

   Abia după aceea erau consideraţi bărbaţi adevăraţi şi aveau dreptul să voteze la alegerea căpeteniei. Hua ne mai lămuri că şeful, căpetenia, se bucura de putere nelimitată numai în război, altminteri e un simplu membru al tribului, ca oricare altul.

   După ce privirăm câtva timp la tragerea cu arcul, ne duserăm în sat ca să vedem cum se lucrează raniţele noastre.

   Trei Toba se îndeletniceau cu confecţionarea lor din piele de cerb bine tăbăcită şi le lucrau cu atâta arta, încât rămaserăm pe deplin mulţumiţi.

   Mai avurăm prilejul să cunoaştem un obicei foarte interesant al acestui popor ciudat. Pe când umblam prin sat cu tâlmaciul nostru, observarăm o fată care aşeză în faţa unei colibe un vas făcut dintr-un dovleac, apoi se piti îndărătul unul tufiş din apropiere.

   Hua ne lamuri îndată despre ce era vorba. Indienii Toba nu se căsătoresc niciodată cu o fata din acelaşi trib, ci se duc totdeauna în alte sate să-şi caute tovarăşele de viaţa. Acum, de pilda, venise dintr-un sat vecin un tânăr indian, ca să-şi caute aici femeie.

   Vorba e, însă, că nu el îşi caută o fată, ci vreo fată căreia îi place el, încearcă să se apropie astfel de dânsul. Şi în vreme ce tânăra e la vânătoare, ea îi aşează în drum un vas de dovleac cu o băuturi ce aduce cu berea. Acest vas arată toate însuşirile fetei pe care ea le scrie - le zgârie, mai bine zis - în hieroglife pe suprafaţa dovleacului.

   Dacă tânărul, întorcându-se de la vânătoare, bea îndată berea, înseamnă că primeşte propunerea de căsătorie. Dacă nu-i dă atenţie, însă, faptul e considerat ca o insultă pentru fată şi junele trebuie să părăsească îndată satul.

   Dacă se face căsătoria, cel dintâi lucru ce-i are de făcut să construiască o colibă şi Hua ne spuse că fetele Toba ar fi cele mai bune şi credincioase soţii.

   Seara avurăm prilejul şi vedem un dans al flăcăilor şi fetelor - acestea din urmă alegându-şi partenerul şi dănţuind îndărătul lui.

   Hua ne conduse apoi la focul de tabără al căpeteniei, unde găsirăm gata cele trei raniţe ale noastre. El ne tălmăci cuvântarea lungă a căpeteniei, prin care acesta repeta că-i vom găsi pe cei doi nemţi în nord-vestul lui Gran Chaco, dar că acolo erau ţinuturi întinse lipsite de apă, întrerupte doar de mlaştini sărate.

   Căpetenia ţinea să ne conducă, împreună cu câţiva războinici până la începutul acestui ţinut secetos, apoi trebuia să se întoarcă, deoarece acolo locuiau indienii duşmani.

   Oro, fata căpeteniei, ne dădu iarăşi o sticluţă cu contraotravă, căci şi tribul duşman folosea grozavele săgeţi otrăvite.

   Hua ne spuse că aceşti indieni nu-i sufereau pe străini în ţinutul lor şi căpetenia era încredinţată ca nu-i vom mai găsi în viaţă pe cel doi nemţi. Calcalet îi dusese într-un ţinut unde trebuie să-şi fi găsit moartea - şi făcuse asta, fireşte, cu scopul de a-i jefui.

   Iată de ce, a doua zi dimineaţa, pornirăm la drum cam îngrijoraţi.

   Până la amiază ne însoţiră indienii Toba. Ne spuseră ca ne aflam la marginea ţinutului duşman, aşa că ei nu puteau merge mai departe.

   Nu prea mă simţeam liniştit când ne părăsiră tovarăşii.

Eram ameninţaţi în fiece clipă de o moarte grozavă, împotriva săgeţilor otrăvite slobozite pe furiş, nu folosea nici cea mai mare atenţiune sau vitejie.

   Atâta vreme cât ne mai aflam în pampas, nu trebuia să ne temem prea mult, căci puteam cuprinde cu privirea o întindere mare, dar în depărtare începea să se zărească iarăşi o dunga întunecată, ceea ce însemna pădure - şi acolo puteau să fie ascunşi Indieni cu grozavele lor săgeţi otrăvite şi poate că ne şi zăriseră eu ochii lor ageri.

   După un ceas ne aflam în faţa pădurii, de care ne mai despărţea o fâşie de apă potrivit de lată şi liniştită. Când furăm pe mal băgarăm de seamă că apa trebuia să fie foarte adâncă. N-aveam încotro, eram nevoiţi să trecem înot dincolo, căci pe partea noastră nu erau copaci din care şi ne fi putut întocmi o pluti.

   Pe când stăteam încă îngânduraţi în faţa apei, privii întâmplător spre marginea pădurii şi... tresărit speriat, căci dintr-o tufă ieşise la iveală un chip omenesc. Scosei repede revolverul, dar în aceeaşi clipă capul dispăru.

   — Ce e? întrebă Marian, ducând şi el mâna la arma.

   — Un om privea din tufa de colo - răspunsei, agitat - cu siguranţă însă că nu era indian. Mi se părea a fi european, un chip bărbos, cu ochi mari, plini de văpaie.

   Vorbisem cam tare şi deodată se mişcă tufa din care privise omul cu pricina. Îndreptarăm armele într-acolo, dar le lăsarăm îndată în jos, când auzirăm un glas spunând în nemţeşte:

   — Domnilor, salvaţi-mă! Sunt urmărit de indieni. Dar feriţi-vă de ap.

   Bărbosul, al cărui chip avea trăsături delicate dar răvăşite de suferinţă, îşi rupse vorba cu un ţipăt, apoi o putere nevăzută îl trase înapoi în tufiş.

   Indienii îl înhăţaseră, aşa dar, în faţa ochilor noştri, fără ca noi să-i fi putut veni în ajutor.

   Şi acum trebuia să ne apărăm pe noi înşine, căci apa era lată de aproape zece metri şi-apoi văzusem noi cât de bine se pricepeau să nimerească indienii cu săgeţile lor chiar de la o depărtare de cinci ori mai mare.

   — Ce-o fi crezut? întrebai, mirat. Să ne ferim de ap.? De

sigur că e vorba de apa. Or fi crocodili în ea?

  — Nu ştiu, poate ceva şi mai rău - răspunse Marian - fapt e că nu trebuie să îndrăznim acum s-o trecem înot. E suspect chiar numai că indienii nu încearcă deloc să ne îndepărteze cu săgeţile lor. Ştiu, deci, că nu putem trece apa. Şi totuşi trebuie să ajungem de partea cealaltă.

  În vreme ce stăteam acolo şi priveam când la apă, când spre pădure, îndărătul nostru se desfăşura o dramă a ţinuturilor sălbatice.

  Se auzi un strigăt de spaimă, apoi tropăit puternic şi întorcându-ne repede, văzurăm un cerb de pampas venind în goana spre noi. Îndărătul lui alerga prin iarbă un jaguar mare, care voia să-şi înhaţe prada înainte ca aceasta să ajungă la apă.

  Situaţia putea deveni primejdioasă pentru noi: în pădure erau indienii cu săgeţile lor otrăvite, îndărătul nostru un jaguar care nu va şovăi să ne atace pe noi, daca cerbul va scapă.

  Trebuia să fim cu ochii atât la pădure, cât şi la jaguar. Se părea că nici cerbul înspăimântat, nici fiara lacomă nu ne zărise încă.

  Abia aproape de tot de noi cerbul se opri brusc şi căută să se arunce în laturi - dar trupul enorm al jaguarului făcu o săritură în aer şi căzu pe ceafa bietului cerb.

  Asta se petrecu la cel mult doi metri de noi. Animalul căzu la pământ, se mai rostogoli însă înainte şi în timp ce jaguarul îi zdrobea oasele, el alunecă în apă, trăgând şi fiara după sine. Şi atunci se petrecu ceva de neînchipuit. Abia atinse jaguarul apa, că răcni înfiorător, ca în ghearele morţii şi cu sforţarea disperării ţâşni ca o săgeată prin apă, spre mal, poposi o clipă pe uscat, apoi o luă la goană în pampas.

  Văzusem lămurit că avea labele pline de sânge. Mă uitai încremenit la Marian, care arăta spre hoitul cerbului, târât încetişor de curent spre Sud. Dar în jurul lui era o fierbere sălbatecă şi se părea aproape că mai trăia şi el, căci trupul se zvârcolea încă.

  Apoi văzui ţâşnind în sus câţiva peşti şi atunci îmi dădui seamă de primejdia grozavă pe care o ascundea apa aceea.

  — Doamne Dumnezeule, pirayaşii! strigai.

   — Da - încuviinţă Marian - şi mare noroc am avut că nu ne-am hotărât să străbatem apa înot. Am fi fost sfâşiaţi, ia te uită, bietul cerb e aproape făcut bucăţele.

   Da, aşa era.

   Pirayaşii sunt peşti de mărimea crapului şi ei populează multe fluvii din America de Sud. Ating uneori lungimea de treizeci de centimetri, dar au nişte dinţi mai asculţi decât ai rechinului. Vai de omul sau animalul care încearcă să străbată înot o apă în care se află pirayaşi. Chiar dacă la- nceput nu se arată nici unul, ies la iveală însă cu miile când adulmecă o pradă. Şi prin numărul lor sfâşie carnea celui mai mare animal numai în câteva clipe.

   „Rechini de apă dulce", este o denumire potrivită pentru aceşti peşti grozavi.

   — Groaznic! exclamai şi-mi ştersei fruntea de năduşeală.

   — Şi cum trecem pe malul celălalt? întrebă Marian. Trebuie doar să-l salvăm pe omul acela. Era sau doctorul Neuhaus, sau Reichert, cinematografistul. Nu-i putem lăsa în mâinile indienilor.

   — Fireşte că nu - zisei eu - dar cum trecem apa? N-avem cu ce construi o plută.

   Pongo salvă însă situaţia şi de data aceasta.

   — Pongo face, Massers ia bagajele lui Pongo, zise el.

   Îşi scoase raniţa şi revolverele, păstrând în brâu numai cuţitul de spintecat rechini. Apoi măsură cu privirea distanţa până la celalalt mal şi făcu vreo douăzeci de metri înapoi în pampas.

   — Massers bagă de scamă la indieni! zise el, apoi porni în goană spre fluviu.

   Pongo ai nostru ştia totdeauna ce face; când ajunse lângă noi făcu o săritură de ştiucă, în aer - o săritură de vreo şase metri, pentru ca apoi să se cufunde în apa. Şi calculase atât de bine săritura, încât după numai două secunde ţâşni afara din apa lângă malul celălalt.

   Şi atât de fantastică fu săritura lui, încât căzu pe mal cu jumătate de trup. În clipa următoare stătea în picioare în faţa tufelor în care-i bănuiam pe indieni.

ALŢI DUŞMANI

   CU TOATA REPEZICIUNEA cu care ţâşnise prin apă Pongo al nostru, tot căpătase câteva muşcături ale grozavilor peşti, căci braţele îi erau pline de sânge.

   Dar asta nu însemna mare lucru pentru credinciosul nostru camarad; el ştia că îndărătul tufelor pândea poate o moarte înfiorătoare şi înainte de a-mi reveni din uimirea pricinuită de fapta lui, el şi dispăruse în frunziş.

   Priveam cu încordare într-acolo. Acum trebuia să se hotărască dacă tot mai stăteau la pândă indienii, căci deşi ştiau cu siguranţă că era cu neputinţă să străbatem râul, se poate să fi pus totuşi vreun om de pază acolo.

   Şi, într-adevăr, auzirăm curând un ţipat scurt, apoi Pongo ieşi afară din tufiş.

   — Totul va fi bine, Massers! exclamă el, mulţumit. Indieni plecaţi, sentinelă ameţit. Pongo taie acum copac ca Massers poate vine aici.

   În toată graba tăie cu cuţitul său de rechini copăcei tineri înalţi de vreo şase metri, pe care îi legă apoi împreună cu liane groase. În felul acesta aveam o plută care putea duce bine o persoană. La unul din capete legă o liană lungă şi trainică, apoi împinse pluta în apă, tot mânând-o spre noi. Când Pongo ne trezi.

   Marian se lăsă în genunchi pe mal şi prinse capătul plutei, sări pe ea şi se aşeză în mijloc.

   — Robert, tu trebuie să mai aştepţi! zise el.

   — Pongo va mai împinge odată pluta încoace.

   Negrul şi începu să tragă pluta spre el, cu ajutorul lianei, în cele din urmă, o aduse cu bine la mal şi Marian sări pe uscat.

   — Robert, trebuie să fii cu mare băgare de seamă! îmi strigă el. Aşează-te cu picioarele răsfirate şi ţine echilibrul!

   Pongo împinse pluta iarăşi spre mine. O prinsei de capăt şi sării pe ea; când fui în mijloc, camaradul nostru începu s- o tragă spre dânsul.

   Făcui adevărată echilibristică pentru a nu mă răsturna. Şi

aruncând o privire în apa din jurul meu, tresării speriat, căci lângă plută se îngrămădeau fioroşii pirayaşi, care adulmecaseră în mine o pradă binevenită.

   — Nu te uita în apă! strigă Marian, în aceiaşi clipă. Prin asta poţi cel mult să-ţi pierzi echilibrul.

   Şi aproape să mi se întâmple asta şi numai prin mişcări disperate ale braţelor izbutii să împiedec, în ultima clipă, ca pluta să nu se răstoarne. Marian scoase un slab ţipăt de spaimă şi Pongo trase îndată mai cu nădejde.

   Dar din pricina asta se întâmplă o nouă nenorocire. Pluta era numai la doi metri de celălalt mal, când liana de care trăgea Pongo se rupse şi pluta începu s-o ia în josul apei, în voia ei.

   Pongo înfăşură repede liana care-i rimase în mână şi-mi aruncă mie celălalt capăt. O prinsei, acum venea însă partea mai grea, tragerea plutei.

   Cu mâna stângă mă ţinui încleştat de unul din beţe, iar liana pe care o ţineam sub braţ, o înfăşurai în jurul trupului.

   Pongo începu să tragă cu băgare de seama şi după câteva minute chinuitoare, capătul plutei se izbi de mal. Marian se lăsă în genunchi şi o prinse. Mă târâi repede înainte şi răsuflat uşurat când mâinile mele atinseră pământul.

   Dar îmi fusese scris să mai trec printr-o spaimă: picioarele îmi erau încă pe plută, când se desfăcură lianele cu care era legată. Beţele se împrăştiară în toate părţile şi eu căzui în apă cu partea dindărăt a trupului.

   Marian mă înhăţă îndată şi mă trase cu putere pe mal. Dar deşi stătusem numai câteva clipe în apă, fusese deajuns ca vreo câţiva pirayaşi să-mi sfâşie pantalonii şi să mă muşte chiar de un picior.

   — Slavă Domnului! exclamă Marian. Au fost clipe grozave.

   Împreună că prietenul meu pătrunsei în tufiş, unde Pongo stătea lângă indianul ce zăcea nemişcat la pământ.

   — Numai de ne-am putea înţelege cu el! zise Marian... O să-l silim să ne călăuzească la satul tribului său. În orice caz, trebuie să-l eliberăm pe europeanul care a fost prins în faţa ochilor noştri.

   Privii la indianul care n-avea pe el decât nişte pantalonaşi de pânză. Părea sălbatec de tot şi nu-mi venea să cred că ne vom putea înţelege cu el.

   Se mişcă, îşi trecu mâna peste tâmpla stângă unde avea un cucui mare, făcut de pumnul lui Pongo, apoi deschise ochii şi murmură câteva cuvinte neînţelese.

   Când privirea îi căzu asupra noastră, el încremeni, apoi se răsuci deodată şi o zbughi cu iuţeala fulgerului în tufiş.

   Dar Pongo era la datorie. Sări după el şi mai putu apuca pe indian de picioare. Cu o smucitură îl zvârlii înapoi, lângă noi.

   Marian i se adresă în spanioleşte şi, spre mirarea noastră, individul răspunse, cam stâlcit, doar cât să-l putem înţelege:

   — Tari fiu de la căpetenie. Albi trebuie moare pentru că a atins pe Tari.

   — Păi atunci o să moară Tari întâi - spuse Marian, calm - şi Tari ne va călăuzi acum la sat, căci vreau să-l eliberez pe albul care a fost prins aici.

   Pe chipul mândru şi întunecat ai indianului trecu un zâmbet răutăcios.

   — Tari călăuzeşte pe albi - zise ei apoi.

   — Bine, dar Tari să nu creadă că ne va putea trage pe sfoară şi va fugi - răspunse Marian - Tari va muri înainte de a scăpa.

   Indianul se ridică şi zâmbi iarăşi, apoi se îndreptă spre o poteca îngustă, ce abia se vedea şi care ducea în pădure.

   — Albi vine! zise el şi porni spre potecă.

   Vrurăm să-l urmăm, Pongo însă îşi făcu loc înainte, căci o fi ghicit el ce vorbisem, noi.

   — Mai bine Pongo în spatele indian - zise ei şi-şi trase cuţitul de rechini.

   Acum fiul căpeteniei nu mai putea scăpa, căci la cea mai mică mişcare suspectă Pongo l-ar fi înjunghiat.

   — Să vezi că ne atrage în vreo capcană, Mariane - zisei prietenului meu pe când ne alăturam de Pongo - nu-mi place deloc că s-a învoit numaidecât să ne conducă în satul său.

   — Fireşte că va încerca totul ca să ne tragă pe sfoară - încuviinţă Marian - de aceea şi trebuie să fim cu ochii în patru. Pongo va băga de seama îndată ce vom fi în apropierea satului şi atunci va trebui să-l legăm şi să-i punem căluş lui Tari acesta, pe urmă să aşteptăm întunericul nopţii. Am auzit că indienii din America de Sud sunt foarte superstiţioşi şi peste c-avem noroc la noapte să-l liberăm pe european.

   — Să sperăm! zisei eu. Dar tocmai îmi adusei aminte că am făcut o mare nesocotinţă. Ar fi trebuit să mai dărâmăm câţiva copaci colo pe malul râului, pentru ca să putem trece înapoi apa în caz că izbutim să-l liberăm pe european.

   — E drept ce spui tu - răspunse Marian - foarte rău că am uitat, acum însă e prea târziu.

   Tăcurăm şi merserăm repede după Pongo, care-l păzea pe indianul dinaintea lui, cu cuţitul gata de zvârlit în mâna dreaptă.

   Nu mai putea fi mult până să se înnopteze. Tocmai vroiam să-i spun asta lui Marian, când Pongo făcu un salt uriaş înainte.

   Cu mâna stângă îl apucă de gât pe indian şi-l trase înapoi. Apăsa atât de tare încât Tari nu putu scoate nici un sunet şi după ce se zvârcoli puţin timp, atârnă ca o cârpă în pumnul camaradului nostru. Pongo se întoarse spre noi, duse la buze degetul arătător şi ne făcu semn cu capul să ne înapoiem.

   Ne dădurăm cu câţiva paşi îndărăt, apoi Pongo zise în şoaptă:

   — Indian vrut amăgeşte. Aici îndată altă potecă ce duce la sat Pongo văzut colibe, apoi înhăţat pe indian care vrut repede fuge.

   Faptul era îmbucurător pe de o parte - pe de alta însă situaţia noastră era cam primejdioasă din pricina apropierii satului. De aceea ne retraserăm imediat şi mai mult, până ajunserăm într-un loc unde se afla un luminiş foarte mic îndărătul trunchiului enorm al unuia din ei ne oprirăm; acum nu puteam fi văzuţi de vreun trecător din sat.

   — Pe indian trebuie să-l legăm şi să-i punem căluş - zise Marian - păcat că furnicile alea grozave au distrus şi sforile pe care le aveam în vechile noastre raniţe.

   — Pongo face! spuse uriaşul.

   Îl aşeză pe indian la pământ şi din pantalonii lui tăie fâşii lungi, pe care le împleti. După ce le încercă trăinicia, îi legă pe Tari atât de bine, încât nici gând să se poată elibera.

   Apoi, din pantalonii prizonierului făcu un căluş pe care i-l vârî în gură, legându-l pe după ceafă.

   Nemulţumit cu atât, îl rezemă pe indianul leşinat de un copac, tăie câteva din lianele ce atârnau în jos şi-l legă pe Tari de trunchi.

   — Aşa - spuse Marian, mulţumit, după ce Pongo sfârşise treaba - acum putem întreprinde în toată liniştea încercarea de eliberare. Haideţi să înaintăm şi să vedem cum stă situaţia.

   Pongo păşi cel dintâi pe potecă, aplecat, cu cuţitul gata pregătit în mână. Când se apropie de locul de unde îi trăsese înapoi pe Tari, mişcările îi deveniră şi mai atente, iar în cele din urmă se lăsă în patru labe şi astfel se târî înainte.

   Pe urmă se opri şi, întinzând capul, privi spre dreapta. Acolo se despărţea cărarea ce ducea în satul indienilor.

   Pongo rămase câteva minute nemişcat, apoi se târî înapoi o bucată, se lipi de partea stângă a potecii şi, printr- un gest cu mâna, dădu de-nţeles lui Marian să se târască înainte.

   Prietenul meu privi şi el cu mare atenţie pe după colţul primejdios. După câteva minute se târî înapoi şi-mi făcu loc mie. Când ajunsei la locul cu pricina, văzui că de la poteca pe care ne găseam, ducea un drum destul de larg spre un luminiş mare pe care se înălţau multe colibe de lemn.

   În sat domnea mare fierbere, o dovadă că se întâmplase ceva cu toiul deosebit. Gândul mi se duse îndată la prizonierul pe care-l făcuseră indienii. Vroiau oare să-l omoare? Poate c-aveau de gând să-l jertfească vreunui zeu de-al lor.

   Zadarnic căutai să-l descopăr pe european. Dar când mă târli ceva mai departe, observai că o colibă mare, în apropierea singurului copac ce se afla în luminiş, era păzită de patru indieni.

   Aceştia ţineau în mâini arcurile pregătite şi nu-şi luau ochii de la colibă. Acolo trebuia să fie, deci, prizonierul.

   Asta era o lovitură grea pentru noi. Cum să ne strecurăm în satul agitat şi să-l liberăm pe cel atât de straşnic păzit? Nici întunericul nu ne va putea folosi mult, căci în apropierea colibei văzul strânse grămezi mari de vreascuri, cărora urma să îi se dea foc.

   Un indian înalt şi mai în vârstă se ivi acum. Avea o mutră mândră şi întunecată şi văzui că cei patru paznici luară o atitudine plină de respect. Trebuia să fie căpetenia şi când mă gândii la asta, îmi bătu ia ochi şi marea asemănare dintre el şi prizonierul nostru.

   Spuse câteva cuvinte către paznici, care dădură din cap cu însufleţire. Îşi întoarse apoi privirea şi se uită de-a lungul drumului pe care priveam şi eu. Părea nerăbdător.

   Îmi trăsei imediat capul înapoi, căci se putea ca omul să mă zărească.

   — Ce e? întreba Marian care văzuse mişcarea mea.

   — S-a ivit căpetenia - răspunsei - l-am recunoscut îndată după asemănarea cu Tari. Privea tocmai de-a lungul acestui drum, de aceea mi-am retras capul îndată. Părea nerăbdător - probabil că-l aşteaptă pe fecioru-său.

   — Se prea poate - încuviinţă Marian - şi trebuie să fim cu băgare de seamă, căci probabil că va trimite oamenii să-l caute. Nu cumva te-o fi zărit?

   — Nu cred, căci n-am văzut să i se fi schimbat mutra.

   — Sălbatecii ăştia îşi pot stăpâni uşor impresiile - zise Marian - socot că e mai bine să ne ascundem undeva până s-o întuneca bine. Să mergem în luminişul unde se află prizonierul nostru.

   Ne ridicarăm repede şi merserăm înapoi, între timp Tari îşi venise în fire. Marian ne făcu un semn şi păşi spre un copac, îndărătul căruia Tari nu ne putea nici vedea, nici auzi.

   — Mai e o jumătate de ceas până se va înnopta - şopti el - şi e mal bine să fim cu luare-aminte. Mi-e teamă că te-a văzut totuşi căpetenia, dragă Robert. Tocmai pentru că-l aşteaptă cu nerăbdare pe fiul său, privirea-i era cu siguranţă mai ascuţită ca oricând. Se poate să te fi zărit, dar nici n-a clipit, ca să nu se dea de gol.

   — Drace, se poate să fie chiar aşa! Şi ce facem acum?

  Marian privi în susul copacului sub care stăteam.

  — Ne căţărăm într-însul - zise el apoi, dar pe şoptite - pentru ca Tari să nu ne audă. Colo sus putem aştepta în linişte până s-o înnopta.

  Marian se cătară prinzându-se cu mâinile de o liana groasă şi în curând dispăru printre crengile de jos ale copacului.

  Eu îl urmai, în vreme ce Pongo mai rămase jos ascultând cu încordare dacă nu cumva indienii se şi apropiau. Când fui la înălţimea celor dintâi crengi, văzui că era foarte uşor de urcat mai departe. Mă puteam căţăra de pe o creangă pe alta, ca pe o scară.

  Curând dădui de Marian, care se afla destul de sus.

  — Vino-ncoace! şopti el. De aici se vede poteca pe care trebuie să vie indienii.

  Într-adevăr, întâmplarea făcea să poată fi văzută poteca. Şi abia luai loc lângă Marian, că el mă şi apucă de braţ.

  Văzui în aceeaşi clipă că se iviseră patru făpturi negricioase, patru indieni, care se târau cu băgare de seamă înainte, având în mâini arcuri încordate.

  — Păcat! murmură Marian. Îl vor găsi pe Tari şi-l vor elibera. Vroiam să-l ţin ca ostatec, ca să fac schimb cu el, pentru european.

  Tresărirăm amândoi, căci deodată creanga pe care stăteam se cutremură uşor. Dar nu era decât Pongo, care se căţărase fără zgomot.

  — Indienii vin, Massers! şopti el. Vor elibera prizonier. A, sunt acolo!

  Descoperise locul pe unde se putea privi printre crengi şi se uită cu atenţiune la cei patru Indieni, care înaintau cu şovăială.

  — Le este frică - zise el, dispreţuitor - nu bine, Massers, să prindem pe cei patru oameni?

  Propunerea nu era rea. În felul acesta aveam cinci ostateci, printre care şi fiul căpeteniei - şi asta era probabil cea mai puternica arma a noastră.

  Marian chibzui câtva timp, apoi zise:

  — Pongo are dreptate - trebuie să încercam. O să fie cam greu, în schimb va merge mai lesne pe urma eliberarea

prizonierilor.

O NOAPTE CU PERIPEŢII

   PLANUL ERA BUN, dar cum să-l aduci la îndeplinire? Aveam patru duşmani împotriva noastră, care erau foarte prevăzători şi bănuitori şi la chemarea cărora se vor ivi mulţi războinici. Eu nu prea îmi dădeam seamă în ce fel se gândea Marian să-i atace prin surprindere pe Indieni.

   — Vom vedea noi! exclamă deodată prietenul meu şi apucă liana, ca să-şi dea drumul în jos.

   Dar Pongo îi ţinu de mână şi întrebă mirat:

   — Masser Farrow vrea duce jos? Pongo crezut că sare pe indieni, când ei liberează prizonierul. Noi trece acum pe copac de care legat Tari. El nu poate preveni ceilalţi indieni.

   — Ai dreptate! exclama Marian bucuros. La asta nu m-am gândit. Bravo, Pongo, fără tine n-am fi făcut nici-o scofala. Negrul făcu o mutră stingherită - nu-i plăceau laudele - apoi privi în juru-i şi arătă spre o cracă groasă ceva mai jos de noi.

   — Pe acolo poate trece bine dincolo - zise ei.

   Ferindu-se să facă zgomot, el coborî pe creanga care

ajungea până la coroana copacului alăturat. Eu şi cu Marian îl urmarăm.

   Cu dibăcia lui înnăscută, Pongo alese un drum care ne duse de-a dreptul în frunzişul copacului de care-l legase pe fiul căpeteniei. Acest copac avea crengi groase cu frunza deasă, care ajungeau până la vreo doi metri de pământ.

   Pongo coborî mult şi se aşeză pe burtă pe creanga, care se întindea deasupra lui Tari. Noi rămaserăm pe una ceva mai sus; de unde-l puteam vedea bine pe prizonier.

   Tari smucea de legături, încercările sale rămâneau însă zadarnice. Deodată se opri şi ridică repede capul. Trebuia să fi auzit ceva - de sigur că se apropiau consângenii săi.

   Atunci începu să smucească cu atâta furie, încât liana groasă cu care îl legase Pongo de copac, scârţâia şi trosnea. Şi îndeplinea mişcările acestea la intervale atât de regulate, încât pârâiturile sunau ca nişte semnale.

   — Foarte iscusit! îmi şopti Marian. A, uite că şi-a făcut

efectul.

  Fără nici un zgomot cei patru indieni se iviră în luminiş. Când auziră pârâiturile acelea rămaseră locului o clipă, apoi se târâră repede spre copac.

  Scoaseră exclamaţii înăbuşite, apoi se repeziră la fiul căpeteniei, ca să-l dezlege.

  — Atenţiune, fii gata de sărit! şopti Marian.

  Ca o umbră mare şi grea Pongo zbură în jos.

  Prin puterea căderii sale culcă la pământ trei indieni. Al patrulea rămase câteva clipe încremenit, apoi se prăbuşi şi el.

  Marian îşi dăduse îndată seamă de momentul potrivit şi se aruncase de-a dreptul asupra acestui al patrulea indian, aşa încât nici aceste nu mai avu vreme să scoată vreun ţipăt.

  Aşteptam acum, gata de sărit, poate era nevoie să intervin. După cum văzui, Marian se descotorosi de potrivnicul său prin lovituri de pumn. Pumnii lui Pongo izbeau de asemenea cu sete în indieni, unul se târa în patru labe şi căuta să se facă nevăzut în tufişul apropiat.

  Socoti momentul venit şi-mi dădui drumul de pe cracă, de-a dreptul peste indianul acesta şi-l întinsei lat la pământ.

  De spaimă, omul rămase nemişcat sub mine, fără să scoată un sunet.

  N-aveam însă încredere într-însul, de aceea îl înhăţai de ceafă cu mâna stângă, îi apăsai capul de pământ, scosei cu dreapta revolverul şi-l izbii cu patul în tâmplă.

  El se zvârcoli o clipă, apoi rămase nemişcat.

  — Bravo! zise încet Marian, îndărătul meu. Acum leagă-l repede!

  Pongo îl şi leagă de copaci pe cei doi potrivnici ai săi.

  Tăiai fâşii lungi din pantalonii indianului leşinat - după cum îl văzusem pe Pongo făcând la Tari - le răsucii şi-l legai pe omul meu.

  După ce îl mai vârâi un căluş pe gură, veni Pongo lângă mine, examina dacă făcusem bine treaba, pe urmă îl ridică pe individ şi-l legă de un copac, cu nişte liane groase.

  Când sfârşi, se lăsa întunericul.

  — Ah! exclamă Marian în aceeaşi clipă. Nu e bine ce am făcut. Trebuie să-i pitim în aşa fel pe cei cinci indieni, încât dacă îi vor căuta ai lor să nu poată fi găsiţi. Aşa dar, să-i târâm în desiş.

  — Mariane, indienii tot au să-i găsească, căci acum pe întuneric vom lăsa cu siguranţă urme lămurite. De ce deci să mai pierdem vremea cu ascunsul lor?

  — Într-o privinţă ai dreptate - încuviinţă Marian - totuşi, ar fi în orice caz foarte bine dacă i-am putea ascunde aşa fel să nu poată fi găsiţi.

  — Massers, prizonieri aduce în copaci, acolo leagă bine, propuse Pongo.

  — Bine zici - exclamă, vesel Marian - tot tu ai găsit calea cea mai bună, Pongo. Dar cum să facem asta? Pe întuneric va fi cam greu.

  — Pongo caţără în copac, aruncă jos liana, Massers leagă prizonieri, Pongo trage în sus.

  În vreme ce vorbea încă se şi prinsese de o liană şi se caţără în sus, dispărând în frunziş.

  După câteva clipe căzu jos o liană potrivit de groasă şi Pongo şopti de sus:

  — Massers leagă prizonierii!

  Încă pe când camaradul nostru se urcase în pom, Marian tăiase legăturile care-l ţineau de copac pe Tari şi-l târâse de acolo. ÎI legarăm repede de capătul lianei, prietenul meu dădu comanda: „Sus" şi în clipa următoare trupul indianului urca.

  Transportul acesta se repetă de cinci ori la rând, apoi Pongo veni jos şi zise:

  — Prizonierii bine ascunşi. Pongo legat zdravăn, el nu poate libereze.

  — Minunat! făcu Marian. Acum avem o acoperire, dacă ne va paşte nenorocul şi vom fi prinşi. Nu cred să se împotrivească indianul ăl bătrân să ne redea libertatea în schimbul fiului său şi a celorlalţi patru războinici.

  — Atunci ne putem duce fără teamă în sat - propusei eu - dacă vom căuta să pătrundem pe furiş şi să-i liberăm pe european, s-ar putea cel mult să ne pomenim cu vreo câteva săgeţi otrăvite.

  — De care bănuiesc că ţi-e cam frică - zise Marian - dar

să încercăm totuşi, poate izbutim.

   Cu tot curajul de care dădeam dovadă făcând propunerea aceasta, simţii o nelinişte ascunsă când părăsirăm luminişul şi păşirăm pe poteca îngustă.

   Fireşte că Pongo mergea în frunte. Îndărătul lui venea Marian, iar eu la urmă.

   Ne ţineam unul de altul şi mergeam la pas. În cele din urmă Pongo se opri. Ajunsese la drumul care ducea spre satul indienilor. După câteva clipe uriaşul se-ntoarse spre noi şi şopti:

   — Focuri mari arde. Va fi foarte greu furişează.

   — Atunci trebuie să-ncercăm să ne croim un drum prin desiş - hotărî Marian, după ce chibzui câteva clipe - putem spera astfel să ajungem neobservaţi în apropierea colibei în care se află europeanul.

   — Massers merge mai departe, poate mai adânc în pădure încă un drum spre sat - zise Pongo.

   Avea dreptate camaradul nostru, căci era lesne de presupus că indienii nu vor avea numai un singur drum spre satul lor.

   Pongo merse cu băgare de seamă mai departe. Câteva clipe putui vedea nelămurit trupul său, cu lumina care cădea pe poteca noastră de pe drumul spre sat.

   Indienii trebuiau să fi aprins, deci, focuri mari, de vreme ce lumina lor ajungea atât de departe.

   Marian porni al doilea prin fâşia aceasta luminoasă. Înainte de a-l urma aruncai o privire pe după colţ şi văzui în faţa colibei, unde presupuneam că se afla europeanul, arzând două focuri mari. Doi indieni cu arcurile în mână stăteau nemişcaţi acolo.

   Şi îndărătul colibei ardeau focuri. Aşa dar şi acolo stăteau paznici. Din pricina aceasta era cu neputinţă să ne apropiem fără să fim văzuţi.

   Sării repede peste drumul luminat. Tovarăşii mei mi-o luaseră cu mult înainte. Probabil că iuţiseră pasul, ca să găsească mai repede un al doilea drum în sat.

   Un simţământ nelămurit mă făcu, însă, să şovăi a-l urma imediat; statui locului şi ascultai, poate le auzeam paşii sau alte zgomote.

  Dar totul rămase tăcut înaintea mea. Descoperiseră camarazii mei ceva suspect şi erau nevoiţi să stea liniştiţi, ca să asculte?

  Atunci nici eu nu trebuia să mă mişc, altminteri i-aş îi putut aduce în mare primejdie.

  Se scurseră câteva minute care mi se părură ceasuri. Nu auzeam nimic de la Marian şi Pongo. Dac-ar fi mers mai departe, atunci ar fi observai până acum lipsa mea şi Pongo s-ar îi înapoiat cu siguranţă, ca să vadă ce-i cu mine.

  Aşa dar, nu se putea decât ca el să fie undeva înaintea mea, unde stăteau nemişcaţi, ameninţaţi de ceva. Ochii mi se obişnuiră acum încetul cu-ncetul cu întunericul. La vreo trei paşi puteam vedea lămurit, dar nu-l putui vedea nici pe Pongo, nici pe Marian, Trebuia deci să înaintez atâta cât să le pot zări umbra.

  Ca să pot face asta fără zgomot, mă lăsai pe patru labe şi-ncepui să mă târăsc încetişor.

  Avui nevoie de câteva minute până să străbat, doi sau trei metrii. Mă oprii şi privii cu încordare înaintea mea. Lumina focului care cădea de pe potecă în spatele meu nu mai ajungea pana aici şi nu mai vedeam acum decât la cel mult o jumătate de metru înaintea mea.

  Îmi încordai iarăşi auzul, totul rămâne însă cufundat în tăcere.

  Deodată, tresări speriat. Îndărătul meu, în tabără indienilor, se stârnise zarvă. Se auzeau glasuri, femeile ţipau, copiii scânceau. Ceva cu totul deosebit trebuia să se fi întâmplat.

  Apoi răsună un glas puternic, care strigă câteva cuvinte. Şi imediat larma se potoli, făcându-se tăcere deplină. În aceeaşi clipă îmi dădui seama cu groază că numai Marian şi Pongo puteau fi cei ce prilejuiseră zarva aceea. Trebuie să fi căzut în mâinile indienilor.

  Glasul poruncitor se auzi iarăşi. Probabil că era căpetenia, care trimitea alte iscoade, ca să mă prindă pe mine. Căci indienii ne văzuseră pe toţi trei la râu.

  Trebuia să mă pun la adăpost, ca să le pot veni în ajutor camarazilor. Înapoi nu mă puteam duce - căpetenia ştia că cunoşteam acest drum şi în primul rând acolo va trimite oameni. Dacă însă urmam să merg mai departe, cădeam cu siguranţă în aceeaşi capcană care le fusese întinsă şi camarazilor mei.

   Luând o hotărâre bruscă scosei cuţitul ascuţit şi începui să tai o spărtură în desiş, spre partea dreaptă a potecii.

   Crengile şi curpenii tăiaţi le dădui încetişor la o parte şi făcui astfel un gang în care puteam pătrunde.

   Trecură minute de îngrijorare până ajunsei atât de adânc în desiş încât şi picioarele îmi dispărură de pe potecă.

   După ce trăsei cu picioarele crengile tăiate, ca să acopăr gaura, rămasei în aşteptare.

   Şi deodată auzii lămurit paşi târşâiţi, apropiindu-se binişor. Trebuiau să fie mai mulţi oameni cu tălpi moi la încălţăminte, căci mai mult decât auzeam paşii îi simţeam pe terenul moale.

   Paşii ajunseră acum drept în faţa locului unde mă aflam eu. Îmi ţinui răsuflarea şi în fiecare clipă mă aşteptăm să aud o exclamare de triumf şi să-mi simt picioarele înhăţate.

   Dar paşii se îndepărtară cu băgare de seamă. Răsuflai uşurat. Dacă iscoadele nu dădeau de mine, puteam face mult pentru salvarea camarazilor mei.

   Până una-alta însă trebuia să am răbdare. Daci îmi părăseam ascunzătoarea înainte de vreme, puteam primejdui totul.

   În sat răsună iarăşi glasul poruncitor. Îmi închipui că iscoadele trimise după mine se întorseseră şi îşi depuseseră raportul - adică: nu mă găsiseră.

   Deodată auzii un zgomot foarte ciudat, numai la un metru înaintea mea. Se părea că cineva râcâie de zor pământul. Mă gândii îndată la vreun armodial care îşi săpa probabil un gang nou. Sau o fi găsit vreo pradă îngropată - poate vreun cadavru ascuns acolo de indieni.

   Nu ştiu cum îmi veni gândul acesta, dar începui îndată să prelungesc gangul îngust în desiş.

   Deodată văzui înaintea mea o lucire slabă de lumină şi după ce mai tăiai câteva crengi, zării în mijlocul desişului un luminiş potrivit de mare.

   Văzui îndată, după diferite grămezi de piatră, că acolo era un loc de îngropăciune. Lângă un morman de pietre din apropierea mea un armodial râcâia de zor pământul. Luai repede un pumn de pământ şi-l azvârli în animal, care dispăru repede în desiş.

   Privii apoi cu atenţie locul deasupra căruia luna, care răsărise în vremea asta, îşi arunca lumina ei palidă. Nimic nu se clintea, nu vedeam nici un indian şi îmi dădui cu părerea ca locul acesta misterios era ocolit de locuitorii satului în timpul nopţii.

   Ma târâi afară în luminiş şi rămăsei în ascultare îndărătul unui morman de pietriş - mormântul vreunui indian. Atunci îmi veni în gând, însă, că şeful tribului, căpetenia, va trimite din nou iscoade după mine. Acum aveam cel mai bun prilej să acopăr deschizătura pe care o făcusem în desiş. Mă întorsei repede şi mă târâi înapoi. Când ajunsei la partea de unde tăiasem gangul, văzui îndată cât de bine făcusem că mă întorsesem.

   Poteca era luminată de lună şi fiecare indian care ar îi trecut pe acolo ar fi trebuit să vadă neapărat urmele lăsate de mine.

   Pusei gaura în rânduială şi potrivii crengile în aşa fel, încât ochiul cei mai ager n-ar fi putut vedea nimic chiar la lumina zilei. Când fui gata cu treaba asta şi vrui să mă târăsc înapoi în luminiş, auzii iarăşi paşii câtorva oameni.

   Rămăsei nemişcat. Printr-o spărtură îngustă între crengi puteam cuprinde cu privirea poteca. Şi după câteva clipe văzui trecând patru indieni care îşi roteau privirile de jur- împrejur.

   Trecură însă de mine, fără să observe ceva din ce făcusem eu. Mai aşteptai câteva minute, apoi mă înapoiai în „cimitir".

   Presupuneam că din locul acesta voi găsi o potecă spre sat. După ce iscodii cu privirea şi mă încredinţai că nu e nimeni pe acolo, mă târâi printre morminte.

   Satul se afla spre nord-est. Alesei drumul prin mijlocul grămezilor de pietre, căci tot se putea ca nişte paznici să se aţină pe marginea luminişului, chiar dacă se fereau de morminte.

   După ce mă strecurasem printre şirurile de pietriş, zării într-adevăr pe marginea de nord-est a luminişului o spărtură îngustă în desiş. Acolo trebuia să fie cărarea ce ducea la satul indienilor.

   După ce iscodii cu privirea în juru-mi şi nu descoperii nimic suspect, străbătui în grabă partea de luminiş care mă despărţea de intrarea în desiş.

   Acolo era într-adevăr începutul unei poteci.

   Mă ferii să mă ridic în picioare şi mă tara în patru labe dea lungul cărării înguste şi întortocheată.

   După cum mă aşteptam, nu se ivi nimeni. După câteva minute ajunsei la capătul potecii.

   Putui cuprinde cu ochii luminişul întins pe care se afla satul indienilor - pretutindeni ardeau focuri mari şi domnea o fierbere ca niciodată poate pe timpul acesta.

   Pricina nu putea îi decât capturarea camarazilor mei şi probabil şi faptul că iscoadele trimise nu dăduseră de urma mea.

   Pentru mine se punea acum chestia să nu mă las prins şi să iscodesc unde se aflau Marian şi Pongo, ca să-i pot elibera. Presupusei că ei trebuiau să fie lângă sau în coliba mare, în apropierea căreia ardeau focurile păzite cu atâta străşnicie.

   Acolo trebuia musai să ajung şi pentru scopul acesta era neapărată nevoie să străbat satul.

   Stătui mult timp la marginea luminişului privind spre sat. Apoi mă târâi spre dreapta în jurul colibelor, ţinându-mă mereu la adăpostul desişului.

IV

PONGO EROUL

   AJUNSEI CURÂND la un loc unde puteam vedea coliba viu luminată şi bine păzită.

   La cele două laturi ale el, pe care le puteam vedea, stăteau paznici, în vreme ce în faţa intrării se adunaseră o ceată de indieni. Erau oameni mai în vârstă şi aveau în mijlocul lor pe căpetenie care îi întrecea pe toţi ca înălţime.

   Din toate părţile începură şi sosească grupuri formate din câte doi sau trei inşi, care comunicară ceva căpeteniei. Chipul mândru şi întunecat al indianului înalt deveni din ce în ce mai aspru şi după ce şi ultimul grup îşi depusese raportul, el încrucişă braţele pe piept şi îşi aţinti privirea în gol. Ceilalţi indieni păstrară o tăcere plina de respect.

   Era lesne să-mi închipui că rapoartele oamenilor mă priveau pe mine. Ei vestiseră dispariţia mea şi căpetenia bănuia de sigur ca voi încerca totul ca să-i liberez pe prizonieri. Afară de asta, fără îndoială că mai presupunea că fiul sau şi celelalte iscoade se aflau în puterea mea. Poate că Marian i-o şi spusese..

   Pe când mă gândeam la astea, căpetenia se îndreptă spre intrarea colibei mari şi striga înăuntru câteva cuvinte. Cât p-aci să scot un strigat când văzui ieşind afară pe Marian, Pongo şi alţi doi europeni cu hainele sfâşiate. Pe unul din aceştia îl cunoşteam, era omul pe care-l înhăţaseră indienii la râu în faţa ochilor noştri.

   Căpetenia ridici glasul şi începu să vorbească într-o spaniolă corectă. Se întoarse spre Marian şi zise:

   — Tovarăşul d-tale a dispărut, senor, dar prin asta nu s-a îmbunătăţii de fel situaţia d-tale. D-ta şi camaradul d-tale negru, ca şi ceilalţi doi europeni, trebuie să muriţi pentru ca aţi pătruns în ţara noastră.

   — De murit trebuie să moară fiecare odată şi odată - răspunse Marian, foarte calm - fireşte ca dacă se va întâmpla ceea ce spui, atunci camaradul meu, care este liber, va ucide şi el pe fiul d-tale Tari şi pe ceilalţi patru indieni. Aşa stand lucrurile, aştept moartea foarte liniştit.

   Văzui bine că şeful tribului îşi muşca buzele, apoi spuse însă, cu un gest dispreţuitor:

   — Când s-o face ziuă vom găsi pe fiul meu şi cei patru oameni, de asemenea şi pe camaradul d-tale, cu care veţi avea plăcerea să muriţi împreună.

   Marian izbucni în râs şi zise:

   — Pun rămăşag că n-ai să găseşti pe nimeni, l-am dus pe prizonieri într-un loc unde nici dracul nu-i găseşte. Şi locul acesta nu-l vom destăinui, chiar dacă oamenii d-tale vor pune mâna pe camaradul meu.

   — Cunosc eu mijloace ca să-ţi dezleg limba - râse căpetenia, batjocoritor - şi ţi-o voi dovedi îndată.

   Strigă câteva cuvinte indienilor din juru-i şi un rânjet drăcesc se ivi atunci pe buzele tuturor. Mă speriai la gândul că probabil căpetenia vroia să-i tortureze pe camarazii mei, ca să afle astfel locul unde erau ţinuţi prizonierii.

   Asta trebuia să împiedec chiar cu preţul vieţii mele. Trăsei repede amândouă revolverele, mă ridicai în picioare, cu spatele la desiş şi aşteptai.

   Un indian lat în spete sări la cel mai apropiat foc şi smulse de acolo două crengi aprinse. Una o dădu căpeteniei şi împreună cu el se aşeză în faţa lui Marian.

   — Vezi d-ta, senor - zise căpetenia, batjocoritor şi plimbă făclia pe dinaintea prietenului meu - dacă nu mi spui imediat unde se afla fiul meu şi ceilalţi oameni, îţi ard ochii, ei, cum hotărăşti?

   Apropie creanga aprinsă de ochiul stâng al lui Marian, iar indianul celălalt făcu aceiaşi lucru la ochiul drept. Văzui că prietenul meu strângea fălcile, dădu capul puţin înapoi şi scrâşni:

   — Poţi să mă şi orbeşti, de spus nu spun nimic. Fiul d-tale o să fie mâncat de viu de furnici.

   Căpetenia râse batjocoritor:

   — Orbirea e încă puţin - zise el - mai cunosc eu alte mijloace ca să-ţi dezleg limba. Aşa dar, încă odată te întreb: unde sunt prizonierii? Repede, n-am timp de aşteptat!

   Cele două făclii se apropiară îngrijorător de ochii lui Marian. Nu mai puteam aştepta. Ridicai repede mâna dreaptă, ţintii şi trăsei de două ori la rând.

   Scoţând ţipete asurzitoare căpetenia şi indianul de lângă ei căzură grămadă. Ştiam că nu ne puteam aştepta la cruţare, de aceea trăsesem în cap.

   O clipă ceilalţi indieni rămaseră încremeniţi. Apoi, însă, răcnind sălbatic, se năpustiră spre locul unde mă aflam. Mai aveam douăsprezece gloanţe în încărcător şi începui să trag unul după altul, liniştit de tot.

   Detunăturile se amestecară cu ţipetele de moarte ale celor nimeriţi. Când şase indieni zăceau la pământ, ceilalţi şovăiră să mai înainteze. Mă ridicai imediat, văzui că, deocamdată, Marian şi Pongo nu erau ameninţaţi şi o zbughii repede de acolo, spre poteca ce ducea la locul de îngropăciune.

   Acolo eram în siguranţă peste noapte. Când fui lângă potecă, putui cuprinde cu privirea luminişul printr-o trecătoare îngustă dintre colibe.

   Cele opt gloanţe trase le înlocuisem între timp.

   Şi asta a fost salvarea camarazilor mei, căci văzui ca mai mulţi indieni se năpustiseră cu cuţitele asupra lor.

   Cu toată spaima ce mă cuprinse, ridicai totuşi repede armele. Primejdia în care pluteau camarazii, mă făcu să-mi recapăt sângele rece.

   În primele gloanţe se năpustiră la pământ şi indienii care stăteau mai aproape de tovarăşii mei. Şi, ca şi înainte, ceilalţi se dădură repede înapoi.

   Marian, Pongo şi cei doi europeni se aflară deodată singuri în faţa colibei. Larma din sat creştea. Femeile răcneau, copiii ţipau, bărbaţii înjurau. Nu mai exista căpetenie, de aceea domnea harababură.

   Mi se păru ca aud zgomote care se apropiau. Cu siguranţă că indienii vroiau să-mi facă de petrecanie. Mai aruncai repede o privire spre camarazi şi atunci văzui că Marian îi împingea în colibă pe ceilalţi doi europeni, în vreme ce Pongo smulse din mâna cadavrului căpeteniei făclia aprinsă şi-i urmă pe ceilalţi.

   Mă furişai de-a lungul desişului până ajunsei la cărarea ce ducea la locul de înmormântare. Aici mă simţii în siguranţă, în sfârşit. Mersei numai câţiva paşi, până la cea dintâi cotitură, apoi mă oprii şi încărcai revolverul din nou.

   Curând auzii zgomote care dovedeau apropierea indienilor. Întinsei capul pe după cotitură şi văzui făpturile negricioase care se opriră ia începutul potecii.

   Presupuneau, probabil, ca fugisem la locul de îngropăciune, nu cutezau însă să apuce pe potecă, prin întuneric, l-aş fi putut împuşca lesne, dar nu vroiam să întărât şi mai mult pe locuitorii satului.

   Deodată se auziră împuşcături în sat. Recunoscui detunăturile revolverelor lui Marian. Or fi izbutit camarazii mei să se elibereze şi reintraseră în posesiunea armelor.

   Apoi răsună răcnetul de luptă al lui Pongo, căruia îi urmă o tăcere adâncă de câteva clipe, după care se auziră răcnete de spaimă şi gemete de durere.

   Trebuia să le arat camarazilor unde mă aflam. Izbucni într-un râs cu hohote şi pe urmă trăsei asupra făpturilor negricioase ale paznicilor, care stăteau nemişcaţi la capătul potecii.

   Efectul fu fulgerător. Doi căzură la pământ, în vreme ce ceilalţi o luară la sănătoasa. Mai râsei odată cât mă mai ţineau puterile şi strigai Imediat: „Marian, Marian" Râsesem ca să-i înspăimânt pe indieni.

   După câteva clipe auzii în apropiere două împuşcături din arma lui Marian, apoi iarăşi răcnetul de luptă al lui Pongo, căruia îi urmară urlete de spaimă.

   Îl strigai din nou pe prietenul meu şi în cele din urmă zării pe camarazi dând buzna în gangul îngust, urmaţi de cei doi europeni. Mă-ntorsei şi alergai spre locul de îngropăciune.

   — Aici suntem în siguranţă până dimineaţa, zisei, strângând mâinile lui Marian şi Pongo.

   Indienii nu îndrăznesc să vie pe întuneric la locul acesta.

   — Minunat! făcu prietenul meu. Atunci putem chibzui în deplină linişte ce avem de făcut. Situaţia noastră continuă să fie grea, deşi deocamdată noi suntem stăpâni. Cum ieşim însă de aici?

   Îi lămurii repede că tăiasem un gang în desiş, de pe cărarea ce trecea pe lângă sat.

   — Asta e cât se poale de bine! spuse Marian. Înseamnă să suntem salvaţi. Deocamdată e zăpăceală mare în sat. Trebuie să ne căţărăm repede în copacii unde se afla prizonierii noştri. Avem un ostatec bun în Tari, fiul căpeteniei, care prin moartea tatălui sau, i-a moştenit „tronul". Nimeni nu ne va ataca atâta timp cât îl ţinem în puterea noastră.

  — Bine, atunci să mergem repede într-acolo - zisei eu - dar cine sunt domnii aceştia.

  — Neuhaus; Reichert, se prezentară cei doi.

  — Ah, sunt domnii dispăruţi, pe i-am căutat noi? făcui, mirat. Îmi pare bine Nu vă mai credeam în viaţa, deoarece vânătorul Calcalet ne spusese ca nu aveţi de unde lua apă.

  — N-a lipsit mult, zise doctorul Neuhaus, strângându-mi mâna. Calcalet ala ne-a dus într-un loc lipsit de apă, unde nu se afla decât o mare mlaştina sărată. Acolo ne-au găsit apoi indienii, mai mult morţi decât vii.

  — Haide, domnule doctor, stărui Marian. Toate astea le vei putea povesti mai târziu. Acum trebuie să ne punem la adăpost. Înainte, Robert, arată-ne gangul pe care l-ai croit în desiş!

  Alergai repede printre morminte şi mă vărai în deschizătura făcută de mine, strecurându-mă printr-însa cât mai repede cu putinţă. Când dădui de ieşirea cealaltă, mă oprii să trag cu urechea, dar neauzind nimic suspect dădui la o parte crengile ce acopereau gaura şi ieşii pe poteca.

  Camarazii şi cei doi europeni mă urmară iar la urmă veni Pongo. Larma în sat sporise iarăşi. Un glas puternic domina zarva şi doctorul Neuhaus zise îndată:

  — Cunosc vocea asta. E a celui de-al doilea fiu al căpeteniei, care cunoaşte şi el limba spaniola. El stăruie să fim ucişi cât mai repede. Dânsul va lua acum conducerea tribului şi e un om foarte energic, după cum ştiu din proprie experienţă.

  — Atunci înainte! Trebuie să ne punem cât mai repede la adăposti zise Marian. Robert, tu iei conducerea!

  Pornirăm în goană pe poteci. Când ajunserăm la drumul ce ducea în sat. Mă încredinţai întâi că nu e nici o iscoadă pe aproape, apoi sării mai departe şi ajunsei curând în luminişul în ai cărui copaci erau legaţi prizonierii noştri.

  Nu trecu mult şi se iviră Marian cu cei doi nemţi - numai Pongo lipsea.

   — Sus, sus! stărui prietenul meu. Las-că vine Pongo. El îi iscodeşte pe indieni care vor să pună la cale o expediţie pentru căutarea noastră. După cât se pare. Robert, caţără- te tu întâi şi ajută domnilor să se urce şi dumnealor! Nenorocirile prin care au trecut i-or fi slăbit.

   — Când e vorba să ne salvăm suntem tari - răspunse doctorul.

   Şi, într-adevăr, atât el cât şi operatorul cinematografic se arătară îndemânateci şi puternici; curând erau alături de mine pe creanga trainică.

   Marian se căţără şi ei şi spuse:

   — Domnii trebuie să urce şi mai sus. Robert, poartă tu de grijă să găsească un loc bun! Ar fi mai bine dacă v-aţi lega, domnule doctor. Va trebui să rămânem toată noaptea în copac şi din cauza oboselii prea mari aţi putea cădea jos.

   — Mă îngrijesc eu de asta! zisei repede. În schimb tu vezi ce e cu Pongo!

   — Bine, mă voi înapoia încă odată, poate sunt în măsură să-i ajut dacă o fi în primejdie.

   — Dacă până în cinci minute nu eşti înapoi, viu după tine! zisei, apoi îi invitai pe cei doi camarazi noii să mă urmeze.

   Cu băgare de seamă ne căţărăm în coroana copacului uriaş.

   Trecurăm pe lângă cei cinci indieni, pe care Pongo îi aşezase pe diferite crengi de care îi legase, în cele din urină găsii un loc unde cei doi eliberaţi puteau sta bine. Tăiai dintr-o liană groasă două bucăţi şi-i legai, ca să nu cadă jos.

   Apoi coborâi repede, dar la jumătatea drumului, Marian îmi ieşi înainte.

   — Rămâi sus! îmi spuse el, vesel. Pongo e dat dracului! E îndărătul meu. Sau mai bine vino, îl putem ajuta.

   În lumina pală din frunzişul copacului zării umbra camaradului nostru, care se căţăra încetişor în sus. Când fu aproape de noi văzui că purta în braţe un trup neînsufleţit. Uimit, vrui să întreb ce însemna asta, când se auzi o larmă sălbatică dinspre satul indienilor.

   Când interveni o pauză scurtă în gălăgia asta, Marian râse şi zise:

   — Cred şi eu că s-au speriat. Haide, ia-l în primire pe

ăsta!

   Pongo se opinti şi ridică trupul neînsufleţit, astfel că-l puturăm prinde lesne. Îl traserăm repede pe creangă - în clipa următoare Pongo fu lângă noi şi zise liniştit:

   — Pongo leagă acum indian. Massers merge sus!

   Îl aşeză pe leşinat pe creanga pe care se afla, apoi îi tăie îmbrăcămintea că să facă legături dintr-însa.

   Urcai după Marian, care se aşeză lângă cei doi nemţi.

   — Aşa - zise el - acum putem spune că suntem într- adevăr salvaţi, Pongo al nostru e un geniu, zău aşa!

   — Dar ce-a făcut? întrebai, curios. Şi cine e prizonierul ăsta nou?

   — E ai doilea fiu ai căpeteniei răspunse Marian, râzând. Trebuie să fie un bărbat viteaz, căci tocmai vroia să pornească în urmărirea noastră, în fruntea unei cete de războinici, când Pongo l-a înhăţat din desiş şi la ameţit. Abia acum au băgat de seamă indienii dispariţia lui, după cât se pare. Pongo mi-a istorisit ce-a făcut, în câteva cuvinte, aşa cum îi este felul, dar mi-am dat eu seamă cum s-au desfăşurat lucrurile. Încă înainte, în sat, când tu, Robert, prin faimoasele tale împuşcături ne-ai prevenit, am avut putinţa să ne eliberăm, mulţumită energiei sale.

   — În ce fel? întrebai eu. L-am mai văzut dând buzna în colibă, cu o făclie aprinsă. Ce-a făcut?

   — A trebuit să ţin făclia - spuse Marian - şi deoarece, din păcate, n-aveam cuţite la noi, Pongo şi a întins mâinile legate deasupra flăcărilor, până când funiile s-au rupt. Îţi dai seamă ce-nseamnă asta!

   — Sfinte Dumnezeule, atunci trebuie să-şi fi ars mâinile! exclamai, îngrozit.

   — Â căpătat arsuri destul de serioase, deşi a fost cu băgare de seamă, dar asta nu l-a împiedecat, totuşi, să se strecoare afară din colibă. Văzusem că bagajele şi armele noastre au fost duse în coliba căpeteniei şi Pongo a izbutit să le scoată afară. Apoi am fugit şi ţi-am auzit glasul şi împuşcăturile.

   — Drace! exclamai, cu însufleţire. Pongo e într-adevăr un erou, cum rar se vede. Acum am câştigat partida, căci amândoi fiii căpeteniei sunt în mâinile noastre. Afară de asta îşi vor fi dat seamă indienii că nu e de glumit cu noi. Socot că mâine dimineaţă ne vom putea înţelege cu dânşii.

  — Fiul al doilea al căpeteniei, Atra, e foarte duşmănos faţă de europeni - interveni doctorul Neuhaus - i s-o fi făcut cândva o nedreptate pe care n-o poate uita. Cred că ne va face greutăţi mari.

  — Dar îl avem în puterea noastră, domnule doctor - râsei eu - acum trebuie şi facă ce-om orândui noi, altfel nu o să-i meargă bine.

  — Ia mai las-o, Robert, nu fii atât de sigur de izbândă! zise Marian. Atra ăsta o fi atât de fanatic, încât îşi va da propria viaţă, numai să fim şi noi ucişi. Trebuie să te gândeşti că l-a văzut murind pe tatăl său.

  — Dar fratele său, care e, probabil, pretendent la demnitatea de căpetenie, va consimţi să stea de vorbă cu noi - zisei eu - mâine va fi destul de muiat.

  — În sfârşit, vom vedea! spuse Marian. Acum să-ncercăm să dormim! Ah, uite că vine şi Pongo.

  — Massers doarme liniştit! zise uriaşul negru. Pongo trezeşte când indieni vine la copac. Ne puteam bizui pe auzul său minunat astfel că ne aleserăm locuri bune pe nişte crengi, ne legarăm acolo cu liane, ca să nu cădem şi curând adormirăm.

PE VIAŢĂ ŞI PE MOARTE

   NOAPTEA SE SCURSE în deplină linişte. Abia răsărise soarele, strecurându-şi razele prin frunzişul copacului nostru, când Pongo ne trezi.

   Cu băgare de seamă ne lăsarăm mai jos, până puturăm cuprinde cu privirea terenul liber de sub copac. Rămaserăm liniştiţi, căci trebuia să vedem mai întâi ce atitudine iau indienii.

   Cum băgase de seamă Pongo apropierea lor era o taină pentru mine, căci nu putui auzi nimic, oricât îmi încordai auzul. Deodată, însă, făpturi negricioase se furişară prin micul luminiş de sub noi.

   Erau vreo zece indieni, toţi înarmaţi cu arcuri şi săgeţi otrăvite. Îi văzui examinând cu luare-aminte urmele, pe care fireşte că le lăsaserăm în bălăriile de lângă copac.

   Apoi, ca la o comandă, priviră în sus. În aceeaşi clipă, însă, detunară două împuşcături din revolverul lui Marian şi celor doi indieni din faţă le zburară arcurile din mână. Prietenul meu dovedise o dibăcie uimitoare.

   El vroise s-arate indienilor că vegheam, dar n-a vrut să-i mai întărâte, rănind pe cineva. Şi îşi atinse ţinta pe deplin. Câteva clipe indienii ramaseră ca încremeniţi, apoi, scoţând ţipete de spaimă, o zbughiră cu toţii în desişul ocrotitor.

   — Ei, nu-nţelegeţi? strigă Marian în jos, în limba spaniolă. Cine mă pricepe să iasă afară fără teamă, nu-i facem nimic!

   Se scurseră câteva clipe, apoi un glas sfios răspunse:

   — Senor, eu pricep, N-o să trageţi?

   — Nu, nu tragem, ieşi la iveală!

   Un indian bătrân, care făcea o impresie foarte respectabilă, veni în luminiş. Se vedea că are încredere în făgăduiala lui Marian, căci nu mai părea deloc speriat.

   — Senor, l-aţi ucis pe fratele meu, căpetenia - zise el - amândoi fii lui şi patru iscoade au dispărut. Predă-te, împreună cu tovarăşii d-tale, senor, altminteri trebuie să vă ucidem!

   Marian izbucni în râs, apoi răspunse:

  — Cei doi fii ai căpeteniei şi cele patru iscoade sunt în puterea noastră. Poate c-o să le dăm drumul, dacă ne putem depărta în toată siguranţa.

  Bătrânul făcu o mutră cu totul aiurită, apoi spuse, şovăitor:

  — Dacă aşa stau lucrurile, senor, atunci trebuie să vorbesc mai întâi cu fraţii mei. Mă înapoiez îndată.

  — Bine - zise Marian - cer să ne lăsaţi să plecăm nesupăraţi. Prizonierii ne vor însoţi până vom fi la adăpost, apoi le vom da drumul. În aceste condiţii îi vom cruţa. Dacă veţi continua să ne hărţuiţi, prizonierii trebuie să moară.

  — Voi sta de vorbă cu fraţii mei - zise bătrânul, cu privirea întunecată - fireşte, senor, aveţi mult curaj şi arme bune. Totuşi, dacă fiii căpeteniei vor fi omorâţi, atunci nu mai există salvare nici pentru dv., căci vom da foc pădurii.

  Eu mă cam speriai, dar Marian râse.

  — Mai avem şi alte mijloace, pe care nu le bănuieşte nimeni - zise el - dacă vrem, nimicim tot satul şi asta imediat. Dar nu ţinem să omorâm oameni zadarnic. Cer răspuns grabnic dacă primiţi propunerea mea, altminteri fiii căpeteniei sunt pierduţi.

  Bătrânul nu răspunse el se-ntoarse şi părăsi luminişul.

  — La asta nu m-aş fi gândit! făcui eu, surprins. Credeam că voi vârî frica în indieni. Se pare, însă, că sunt oameni energici şi foarte mândri.

  — Da, cu deosebire familia căpeteniei, din care face parte şi bătrânul acesta - zise doctorul Neuhaus, care coborâse şi el împreună cu Reichert - mă tem, domnilor, că ne-aţi eliberat fără folos. Prin curajul dv. n-aţi făcut decât să vă vârâţi în mare primejdie. Indienii vor da foc pădurii, chiar dac-ar fi să piară şi ei în flăcări.

  — De asta mă tem şi eu - încuviinţă Marian - în sfârşit, să aşteptăm să vedem ce-or hotărî indienii. Dar hai să stăm de vorbă cu Tari, poate că s-a muiat destul acum ca să sprijine propunerea noastră.

  Pongo ne însoţi mai sus în copac şi ne arătă locul unde-l legase pe fiul căpeteniei, pe care-l capturasem încă la fluviul cu pirayaşi.

  Tânărul indian, în vârstă ca de vreo douăzeci şi cinci de ani, părea foarte obosit. Pongo îi scoase căluşul şi Marian îi aduse la cunoştinţă că părintele său e mort, ca fratele său împreună cu alţi patru indieni sunt de asemenea prizonieri şi că bătrânii tribului se sfătuiau acum cu privire la propunerea noastră.

  Tari fu foarte îndurerat de cele auzite, apoi zise în spanioleşte:

  — Senor, Tari vorbeşte cu bătrânul Chabo, când el întoarce. Tari se învoieşte cu ce spus senor.

  — Bine - zise Marian - atunci te vom lăsa jos. Dar cer ca tratativele să fie duse în limba spaniolă. Dacă se va rosti un singur cuvânt între limbă necunoscută nouă, te ucid.

  Tari dădu din cap numai. Pongo tăie liana cu care tânărul era legat de copac, îl luă apoi pe prizonier în mâna stângă şi coborî încetişor cu el. Aşteptarăm câteva minute pe una din crengile de jos - şi bătrânul Chabo se ivi ier în luminiş.

  — Fraţii mei sunt pentru luptă - strigă ei spre noi - vă vom omorî.

  — Bine, atunci îi vom omorî noi întâi pe prizonieri - răspunse Marian, fără să se turbure - asta o să v-o spună chiar Tari.

  Abia acum observă bătrânul pe fiul căpeteniei legat. Poate că nu crezuse mai înainte că era într-adevăr în mâinile noastre, îi văzui tresărind speriat şi holbându-se la Tari. Acesta strigă:

  — Chabo, senorii vor să ne dea drumul dacă le îngăduim să se depărteze nesupăraţi. Eu sunt înţeles cu propunerea asta. Spune bătrânilor că eu sunt acum căpetenia.

  — Bine, o să le spun - zise Chabo şovăind - dar vezi că Dura ridică pretenţii asupra demnităţii de căpetenie şi e pentru luptă.

  — Dura nu poate deveni căpetenie atâta timp cât trăim noi! răspunse Tari, enervat. Eu poruncesc că senorii pot pleca.

  Înălţând din umeri bătrânul se întoarse şi vru să părăsească iar luminişul. Atunci ieşi brusc din desiş un tânăr indian - un individ lat în spete, cu chipul posomorât şi fioros.

  Cât ai clipi din ochi îndreptă spre noi arcul şi strigă:

  — Dura e căpetenie, trebuie să muriţi!

  Dar înainte de a putea slobozi săgeata otrăvită, un fulger ţâşni pe lângă noi, în jos. Scoţând un horcăit de moarte, Dura se clătină pe spate, apoi se prăbuşi la pământ. În gâtlejul său se înfipse cuţitul de rechini al lui Pongo.

  Câteva clipe Chabo rămase ca încremenit, lângă muribund, apoi îşi întoarse faţa iar spre copac şi zise încet şi rar:

  — Tari este căpetenie. Dacă el porunceşte că străinii pot pleca, atunci aşa să fie!

  — Aţi auzit, senores! spuse Tari, uşurat. Dă-ne drumul, apoi puteţi pleca nestingheriţi!

  — Nu aşa - râse Marian - nu e chiar atât de uşor. N-am nici un pic de încredere în fratele d-tale Atra. Stărui deci ca să ne însoţiţi până vom fi în deplină siguranţă.

  Cuvintele lui Marian păreau să strice înţelegerea, căci Tari strigă, mândru:

  — Nu vor să mă creadă senorii? Atunci vom începe lupta.

  — Pe d-ta te cred - răspunse Marian, calm - dar în fratele d-tale nu prea am încredere. D-tale îţi voi da drumul, pe fratele d-tale însă îl voi lua cu noi, până ne vom fi îndepărtat deajuns.

  — Fratele meu trebuie şi asculte de mine - zise Tari, scurt - coborâţi din copac şi plecaţi repede. Pe noi lăsaţi-ne aici legaţi! Nici un războinic nu va cuteza să vă atace. Ăsta e ultimul meu cuvânt.

  Ne aflam în mare încurcătură. Dacă plecam fără prizonieri, e drept că ne puteam îndepărta mai repede, în schimb nu mai aveam ostateci.

  Dar se părea că noua căpetenie era hotărât şi moară mai curând, decât să renunţe la pretenţia sa. L-am fi dat crezare cu dragă inimă, n-aveam însă de unde să-l cunoaştem pe indienii din America de Sud.

  Doctorul Neuhaus, care coborâse neobservat, ne scoase din îndoieli.

  — Puteţi avea încredere în căpetenie - zise el în nemţeşte - în privinţa asta indienii aceştia sunt oameni de cuvânt. Să plecăm cât mai repede!

  Atunci Marian se apleci deasupra lui Tari şi fără să spună

o vorbă, îi tăie legăturile.

   — Să coborâm împreună! zise el apoi.

   În timp ce doctorul Neuhaus strigă tovarăşului său de suferinţă să se dea jos, Pongo urcă repede în copac, ca să ne aducă bagajele şi puştile.

   Surprins de tot, Tari îl urmă pe prietenul meu.

   Bătrânul Chabo veni spre noi - cu mutra cam întunecată, e drept - şi zise, politicos:

   — Senorii sunt liberi. Puteţi merge unde poftiţi.

   — Foarte frumos! spuse Marian, cam în batjocură. Ne vom îndepărta cât mai repede din ţinutul acesta.

   La vremea asta, cei doi nemţi şi Pongo veniseră şi ei jos. Camaradul nostru negru scoase cuţitul din gâtlejul lui Dura, apoi ne dădu raniţele şi puştile. Chabo şi Tari se uitară ia el cu priviri temătoare, căci avuseseră destule dovezi de puterea lui neasemuită.

   — Domnule Farrow - zise doctorul Neuhaus - aş propune să pornim pe poteca asta care duce spre nord-vest. În felul acesta, după un marş de vreo trei ceasuri, am ieşit de pe teritoriul indienilor. Colo sus se află ascuns şi bagajul nostru, pe care am vrea să-l luăm. Sunt filme foarte valoroase în el.

   — Bine, putem face şi aşa - încuviinţă Marian - asta înseamnă că nu mai trebuie să străbatem apa cu peştii ăia grozavi. Cum mergem însă înainte, pe urmă, domnule doctor?

   — Vom căuta să ajungem în oraşul cel mai apropiat. De acolo mergem sau îndărăt la coasta de răsărit, sau încercăm să străbatem continentul spre apus. Dar mărturisesc că prefer să merg înapoi.

   — Aşa o să şi facem - interveni Reichert - deoarece avem material cinematografic foarte frumos.

   — Păi, domnilor, mai aveţi timp să vă gândiţi la asta! spuse Marian. Trebuie să ne punem la adăpost, deocamdată. Haidem, indienii aşteaptă! Mergem, aşa dar, spre nord-vest.

   Salutarăm din cap pe Chabo şi Tari, care răspunseră foarte posomorâţi, apoi pornirăm pe poteca ce ducea pe lângă sat. Marian mergea în frunte, eu după el, apoi veneau cei doi nemţi, iar Pongo la urma.

   Ţineam revolverele în mână şi iscodeam mereu împrejur. Vreun arcaş ascuns ar fi putut ucide lesne, din desiş, pe vreunul din noi; se părea însă că indienii erau hotărâţi să se ţină de cuvânt. Fără să vedem pe nimeni trecurăm pe dinaintea satului lor.

   Să îi mers vreo cinci minute, când auzirăm îndărătul nostru strigăte. Marian zise imediat:

   — Mai repede, lucrurile pot deveni primejdioase pentru noi.

   — Ce... ce vrei să spui? exclamă Neuhaus.

   — Presupun că Atra e liber acum şi a pornit în urmărirea noastră. El nu se va ţine de făgăduiala dată de fratele său. Şi deoarece o fi cunoscând foarte bine ţinutul acesta, înseamnă că ne aflăm în mare primejdie, căci ne poate ajunge pe poteci ascunse ca să ne întindă vreo cursă.

   — Tot ce se poate! făcu doctorul Neuhaus, îngrijorat. Atra ăsta e în stare de orice. Dar ce putem face?

   — Să fim cu ochii-n patru şi să iuţim pasul, răspunse Marian.

   Merseserăm noi şi înainte destul de repede, dar acum prietenul meu începu să alerge în toată regula. Noi eram obişnuiţi cu asemenea marşuri forţate în dogoarea unei păduri tropicale, dar Neuhaus şi Reichert începură îndată să se tânguie. Ei nu puteau îndura prea mult timp această situaţie, caci erau prea slăbiţi, la urma celor îndurate în satul indian.

   — N-avem încotro, trebuie să-l aşteptăm pe Atra! zise Marian, în cele din urmă, oprindu-se din mers. E mai bine aşa decât să-i lăsăm să ne ia prin surprindere. Să căutăm acum un loc unde să avem putinţa de o bună apărare. Se prea poate să aducă cu sine şi câţiva partizani.

   Marian porni încet înainte şi privi cu luare-aminte în juru- i. Apoi arătă spre o mică adâncitură a potecii, pe dreapta. Acolo fusese doborât de vreo furtună un copac uriaş, care se vârâse aproape orizontal în lianele şi mlădiţele celorlalţi arbori. Rădăcinile sale atârnau deasupra potecii.

   — Aici ne putem ascunde bine - zise Marian - haideţi, domnilor, căutaţi acoperire dedesubtul rădăcinilor!

   Cu sprijinul nostru, Neuhaus şi Reichert se vârâră sub rădăcinile încâlcite ale copacului. Erau, cât se poate de bine adăpostiţi acolo.

   Marian examină arborele uriaş, apoi îmi spuse:

   — Robert, trebuie să te caţeri pe trunchi. De acolo poţi vedea bine, printre crengi, pe potecă. Eu cu Pongo mă voi aşeza aici, dedesubtul rădăcinilor de jos. În felul acesta suntem şi noi bine adăpostiţi şi putem vedea imediat orice duşman.

   Curând ne aflam la posturile noastre.

   Se scurseră minute de încordare grozavă. Atra trebuia să vie în curând, dacă ne văzuse într-adevăr. Pe mine mă cuprinse enervarea, indianul acesta răzbunător cunoştea bine pădurea - îmi spuneam - şi fără îndoială că ştia şi că aici se afla copacul acesta dezrădăcinat, care oferea o ascunzătoare atât de bună.

   Mai aruncai o privire în drum, apoi mă întorsei şi... mă pomeni privind în ochii scăpărători de furie a lui Atra care se ivise în spatele nostru, fără să facă cel mai slab zgomot, pe cine ştie ce poteci cunoscute numai de el. Se căţărase pe trunchiul copacului şi stătea ghemuit numai la doi paşi de mine.

   Încremenirea mea ţinu doar o clipă.

   Apoi ridicai revolverul şi când Atra puse mâna pe arc să tragă, glonţul meu îl nimeri între ochi.

   Fără un geamăt căzu pe spate şi se rostogoli de pe copac, în desiş.

   Sării jos - Marian şi Pongo ieşiseră din ascunzătorile lor - şi în grabă le povestii cele întâmplate.

   — Care va să zică a fost mai viclean decât îmi închipuiam eu - spuse Marian - dar hai să ne vedem de drum, căci te pomeneşti că-l urmează tovarăşii săi.

   — Să-l aşezăm aici pe potecă - propusei eu - ca să-l poată îngropa cel puţin.

   Pongo scoase repede din desiş cadavrul fiului căpeteniei, îl rezemarăm de copacul doborât, apoi pornirăm mai departe prin pădure.

   Acum nu ne mai temeam de urmărire. După trei ceasuri de drum, doctorul Neuhaus ne spune că suntem în siguranţă. Ne aflam pe teritoriul unui alt trib, prieten

europenilor.

   Eram toţi veseli. Ne atinserăm ţinta, salvând din mare primejdie pe cei doi nemţi dispăruţi. Şi simţământul acesta ne răsplătea de toate necazurile prin care trecusem.

   După doua zile ajunserăm în orăşelul Cangaya pe malul fluviului Bermeja. Aici, Neuhaus şi Reichert îşi luară rămas bun de la noi - un rămas bun mişcător. Ne erau foarte recunoscători pentru ceea ce făcusem ca să-i salvăm de la o moarte sigură. Se simţeau fericiţi, căci în drum găsiserăm, în ascunzătoarea ce şi-o aleseseră, bogatul material ce-l adunaseră în cursul expediţiei lor.

   Ne-am fi putut înapoia cu dânşii, dar Marian fu de părere că, de vreme ce tot eram în inima ţării, puteam străbate continentul, ca să mai vedem câte ceva.

   N-aveam de ce să fiu împotrivă. Mai atinsesem noi odată coasta de apus a Americii de Sud, dar numai în treacăt, destui însă ca să ne dăm seamă că erau multe lucruri interesante de văzut.

   Pornirăm la drum, cu gândul să vizităm Bolivia şi Peru. N- aveam de unde să bănuim, însă, că vom întâmpina aventuri extraordinare cu prilejui acesta. Ţi le voi povesti cu alt prilej, dragă George - încheia doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 130

ÎN BOLIVIA

   PĂSTORUL DE LAME

   DOCTORUL BERTRAM îşi urmă povestirea:

   — Ne aflam la câţiva kilometri spre răsărit de La Paz. La dreapta noastră se ridica muntele de zăpadă Mimahi, înalt de şapte mii de metri. Ţinutul era atât de măreţ, atât de minunat cum numai în Himalaia se mai poate vedea.

   Din pădurile seculare ale Argentinei, ne urcasem aici parte cu trenul, parte pe apă. Venisem încoace numai pentru că Marian ţinea să viziteze vechiul şi interesantul oraş.

   Muţi de admiraţie stăteam la poalele muntelui uriaş ce sclipea în culoarea aramei şi care se înălţa până la creştetul acoperit de zăpadă, ce părea să atingă cerul.

   Tropote ne smulseră din visare. De după un colţ al peretelui de stâncă veneau nişte animala lânoase, cu gâtul lung - lama - care pentru indienii Boliviei înseamnă cam aceiaşi lucru ca renii pentru Laponi.

   Cotând se ivi şi păstorul, o făptură mica, încotoşmănită într-o blană. Purta o pălărie cu margini late, de brâu avea atârnată o sticla rotundă şi picioarele goale îi erau încălţaţi cu sandale.

   Când ne zări nu păru deloc speriat, ci veni repede spre noi, în vreme ce animalele sale se oprită la oarecare depărtare, privindu-ne curios.

   La rândul nostru ne uitarăm cu interes la micul indian, ai cărui chip îmi amintea, fără voie, o pasăre. Aveam presimţirea că păstorul acesta ne aducea o aventură.

   Şi mă bucuram că ne trimisesem raniţele, cu trenul, mai departe, spre La Paz, în vreme ce noi coborâsem cu câteva staţiuni înainte, ca să ne bucurăm mai bine de frumuseţea ţinutului, mergând pe jos.

   Astfel că eram „uşurei", doar cu armele în spinare.

   Indianul ne măsură din cap până-n picioare cu ochi pătrunzători. Apoi mormăi o salutare spaniolă, la care răspunserăm în acelaşi fel. Calm, păstorul scoase dintr-un buzunar al blănii o bucată de piele cafenie, pe care o

înmână lui Marian.

   Prietenul meu o desfăcu şi văzurăm că partea dinăuntru era acoperită cu o scriere ciudată, roşie.

   — Ce-i cu asta? îl întrebă Marian pe păstor.

   Omul ridică braţul drept şi arătă spre apus.

   — La Paz - acesta fu singurul cuvânt pe care-i rosti.

   Apoi se-ntoarse şi fugi ca un sobol. Scoase o fluierătură şi turma de lame trecu în goană pe lângă noi, cu priviri sfioase.

   — Ciudat! făcu Marian. Ca o fantomă. Oare bucata asta de piele să fi fost hărăzită nouă? Sau o fi vreo greşeală?

   — E o scriere bizară - spusei eu şi mă aplecai asupra bucăţii de piele - arată aproape ca limbajul figurat al indienilor. Dar se vede că scriitorul o fi fost un European, căci figurile sunt desenate aproape plastic.

   — Da şi eu am observat asta - încuviinţă Marian - dacă nai nimic împotriva, să stam niţel jos şi să-ncercăm să tălmăcim hieroglifele astea. Poate că iese vreo aventură de aici.

   — Asta am presimţit din primul moment, Mariane. Haide colo, pe bolovanul ăla mare, unde putem sta bine unul lângă altul.

   Ne aşezarăm pe piatră, Marian întinse pielea pe genunchi şi începurăm să studiem numeroasele figuri mici, zgâriate cu cuţitul în piele şi vopsite cu roşu pe deasupra.

   — Robert, se pare că tot un indian e autorul acestei opere - zise prietenul meu - ştii doar că indienii din partea aceasta a Boliviei, aşa numiţii Colla, se-nrudesc cu incaşii peruvieni. În desenele astea se apropie atât de mult de figurile incaşilor, încât aş susţine că bucata asta de piele e opera unui Indian de obârşie veche şi cu vază. Căci din felul cum s-a folosit de desenul în relief, trag încheierea că a studiat moravurile europeneşti. Aşa dar, nu poate fi un om de rând.

   Mă uitai la diferitele puncte asupra cărora stărui în deosebi Marian şi fui nevoit să-i dau dreptate. Bucata asta de piele făcu asupră ml o impresie cu totul ciudată, căreia nu mă putea sustrage.

   — Bine, se poate să fie şi aşa! zisei. Să-ncercăm, totuşi, să tălmăcim scrierea. Nu ştiu de ce, dar am simţimântul că e legată o taina mare de chestia asta.

   — La fel şi eu - spuse Marian, mirat - însăşi felul cum nea fost predată da de gândit. În sfârşit, să vedem daca nu putem descifra scrierea. Întâia figură arată soarele, care stă drept deasupra unui creştet de munte. Razele care le aruncă vor să înfăţişeze, de sigur, răsăritul soarelui, adică punctul cardinal Est. De la figura aceasta duce o săgeată spre făptura unui bărbat lângă care suni desenate câteva lame. Îl avem deci pe păstorul care venise dinspre răsărit şi ne-a predat pielea. Aha... a treia figură înfăţişează un european - de recunoscut după îmbrăcăminte - care stă de vorbă cu păstorul acesta. Apoi europeanul coboară un dram în pantă şi intră într-o casă, după cum se vede pe a cincea figură.

   Marian se întrerupse şi privi figura a şasea.

   — Ia stai - spusei eu repede - figura de aci înfăţişează o odaie şi lemnăria asta un pat. Deoarece e goală, o fi însemnând că Europeanul n-a găsit acolo persoana pe care o aşteaptă?

   — Tot ce se poate - răspunse Marian, îngândurat - da, să ştii că aşa e, căci celelalte figuri, care stau într-un fel de paranteze, arată că din odaie e scoasă o femeie în veştminte europeneşti. Şi treaba asta o fac doi bărbaţi în blănuri, adică indieni. Cealaltă figură îl arată pe indieni afară, cu femeia răpită. E noapte, căci uite harta desenată aici.

   — Drace! făcui eu. Cealaltă figură e foarte interesantă: femeia asta se află în mijlocul mai multor schelete. Ceea ce ar putea însemna că a fost ucisă şi îngropată. Sau fusese moartă dinainte - asta nu putem şti.

   — Da, pare să fie îngropată - zise Marian - hai să vedem acum ce-i cu celelalte imagini! Aici europeanul iese din casă, porneşte de-a lungul străzii şi intră în altă locuinţă. Acolo întâlneşte într-o odaie un alt european, cu o barbă lungă. Apoi vine iar o paranteză şi în aceasta sunt repetate aceleaşi figuri care înfăţişează răpirea femeii. Aşa dar. Asta o fi reprezentând convorbirea celor doi. A, uite, figura asta din urmă e foarte caraghioasă: femeia se-ndepărtează de mormanul de schelete, în vreme ce alţi doi indieni aduc un alt schelet. Foarte ciudat!

   — Ei, Mariane, o taină se ascunde aici, orice ai zice! Căci tocmai figura asta pare...

   — Atenţiune, Masser! se auzi glasul lui Pongo, care se afla numai la doi paşi de noi.

   Marian împături în grabă bucata de piele şi o vârî în brâu, de unde însă ieşea afară bătător la ochi. Arătă apoi spre apus şi zise tare:

   — ... Că peste vreo patru ceasuri vom ajunge în La Paz.

   Băgai de seamă intenţia lui şi adăugai:

   — Să nu pierdem, însă, multă vreme acolo, ci să urcăm mâine, spre lacul Titicaca, de unde putem merge spre coastă. Poate găsim curând un vapor care să ne ducă în patrie.

   Pe când rosteam ultimele cuvinte, auzii paşi pe terenul stâncos.

   În clipa următoare se ivi în faţa noastră un european, care ne privi în tăcere. Era un spaniol înalt şi subţirei, care- mi făcu o impresie foarte neplăcută.

   Chipul lui aspru avea o înfăţişare de vultur şi ochii mici negri, adânciţi în orbite, te sfredeleau parcă.

   Pe Pongo îi învălui doar într-o căutătură fugară şi strâmbă dispreţuitor din gura. Asta fu deajuns să mă facă să-l urăsc. Şi faptul ca nu ne învrednici cu un salut, iarăşi nu era deloc frumos din partea lui.

   Nu ne sinchisirăm însă de el, ci privirăm în altă parte. Asta părea să-l necăjească, căci începu să mormăie. Dar nici acum nu-l luarăm în seamă, de parcă n-a fi fost acolo. Se părea însă ca individul zărise bucata de piele ce ieşea afară din brâul lui Marian; caci deodată se apropie de noi, întinse mâna şi zise poruncitor:

   — Aha, aici e - îmi închipuiam eu! Dă-ncoace pielea!

   Nici nu ne întoarserăm ochii spre el. Priveam amândoi spre dreapta, la creştetul muntelui.

   — N-ai auzit? răcni spaniolul şi începu să lovească cu piciorul în pământ. Dă pielea, îndată!

   De data asta îl privirăm, dar nu rostirăm un cuvânt. O clipă el se dădu înapoi, apoi scoase o înjurătură, se aplecă

şi vru să smucească bucata de piele din brâul lui Marian.

   În clipa următoare zbură ca o minge cât colo şi căzu grămadă. Cu un singur pumn prietenul meu îl zvârlise la vreun metru depărtare.

   Câteva secunde spaniolul rămase la pământ, apoi sări în sus ca un jaguar şi se năpusti spre noi, ducând dreapta la buzunarul de la şold.

   Dar la doi paşi de noi se opri şi făcu feţe-feţe. Pricina fu pistolul lui Marian, pe care prietenul meu îl scosese cu iuţeala fulgerului şi-l ţinea acum pe genunchi.

   Spaniolul îşi muşcă buzele, apoi duse mâna dreaptă în faţă, se înclină scurt şi zise:

   — Senor, pielea ce o văd în brâul d-tale e a mea. Dă-mi-o înapoi!

   — Cu cine am onoarea? întrebă Marian, în batjocură.

   — Ah, iertaţi! se bâlbâi individul, îndreptând către prietenul meu o privire străpungătoare, plină de furie. Eu sunt Don Eduardo Callaqui, vărul şefului poliţiei din La Paz. Pielea asta trebuia să-mi fie predată de un păstor indian. Se vede că din greşeală v-a predat-o dv.

   Ne ridicarăm şi ne prezentarăm. Mi se păru ca văd un fulger de uimire pe chipul spaniolului, cum Marian rosti numele noastre.

   Apoi prietenul meu zise:

   — E drept, Don Callaqui, că un indian mi-a predat bucata asta de piele. Mă aflu acum în oarecare încurcătură, căci susţineţi c-ar fi proprietatea dv. şi fireşte că n-am nici cea mai mica îndoială în privinţa aceasta. Dar pentru liniştirea propriei mele conştiinţe, aţi putea să-mi spuneţi ce cuprinde această bucată de piele?

   — Fireşte - râse spaniolul - e o scrisoare în imagini pe care mi-o trimite o cunoscută căpetenie de indieni. Eu colecţionez asemenea lucruri.

   — Atunci poftim, Don Callaqui! zise Marian, politicos şi dădu spaniolului pielea. Mi-am aruncat numai ochii pe semnele alea ciudate. Pentru mine n-are nici un interes aşa ceva.

   Callaqui desfăşură pielea şi privi cu luare aminte figurile, apoi o sclipire de satisfacţie se ivi pe chipul său şi zise:

   — Foarte interesant! Vedeţi dv., domnule Farrow, pentru mine lucrurile acestea sunt de mare interes, căci mă îndeletnicesc cu studiul indienilor sud-americani.

   — Noi n-avem vreme pentru de alde-astea - zise Marian - ne interesează numai ţările şi oamenii.

   Callaqui vârî în buzunar bucata de piele, apoi întrebă:

   — Vreţi să mergeţi spre La Paz. Cunosc toate drumurile pe aici şi va pot conduce devale.

   Deşi prietenului meu spaniolul acesta îl era, de sigur, tot atât de antipatic ca şi mie, ci primi totuşi imediat propunerea:

   — Dacă va duceţi şi dv. spre La Paz, don Callaqui, mergem cu plăcere împreună. Prin locurile astea străine pentru noi, un cunoscător nu poate decât să ne fie de folos.

   — Veniţi din lăuntrul ţării? întrebă spaniolul.

   — Venim de la Buenos Aires - răspunse Marian.

   — Ah!

   Don Callaqui rămase înfipt tocului şi ne privi mirat.

   — Ah, acum ştiu cine sunteţi. Numele dv. mi s-au părut cunoscute. Dv. l-aţi salvat pe învăţatul Huerta şi pe cei doi nemţi din mâinile indienilor?

   — Aşa e - răspunse Marian - avem adesea astfel de aventuri în călătoriile noastre.

   — Adevărat, adevărat! făcu Callaqui. Am citit şt despre alte aventuri îndrăzneţe ale dv. Mă bucur din inimă că am prilejul şi cunosc oameni atât de vestiţi. Mi-aş îngădui să vă invit la mine acasă. Negrul poate merge la un hotel ieftin.

   — O, nu, Don Callaqui! se grăbi să spună Marian. De Pongo al nostru nu ne despărţim niciodată. Pongo ne este mai drag decât sute de alţi oameni laolaltă. Trebuie să renunţăm, deci la ospitalitate.

   — Cum doriţi! făcu spaniolul înţepat.

   Refuzul lui Marian părea să fie jignitor pentru el în primul rând, probabil, pentru că pricina era Pongo.

   Merserăm în tăcere câtva timp pe o poteci îngustă şi întortocheată.

   Întorcându-mă într-un rând, întâmplător, văzui printre stâncile pe unde trecusem, ivindu-se puncte. Îi atrăsei atenţia lui Marian, care duse îndată ocheanul la ochi.

   — Ah, e păstorul care mi-a dat din greşeală bucata de piele! făcu el, mirat. Se uita încoace şi a pus mana streaşină la ochi. Acum face semne. Să ne-ntoarcem?

   — Cum de vă vine în gând aşa ceva în gând? se grăbi să spună spaniolul. Ăsta ar fi un drum de cel puţin o jumătate de ceas. Poate că vroia să-mi mai spună ceva, dar n-am vreme acum. Mâine sau poimâine voi fi iar aici şi atunci îl voi întreba.

   Se-ntoarse şi porni înainte pe poteca îngustă. Îl urmarăm cam cu îndoială. Lămurirea lui nu avea de ce să se dea de bănuit, dar individul era atât de antipatic încât nu-mi puteam alunga o anumită îndoială.

   Şi la fel părea să fie cazul cu Marian, care arăta adâncit în gânduri. După o bucată de drum poteca făcea o cotitură ascuţită pe după o stâncă mai mare.

   Prietenul meu se opri locului şi se uită încă odată înapoi, prin ochean. Numai câteva clipe, apoi se-ntoarse repede şi porni după spaniol, care nu băgase de seamă nimic.

   Callaqui iuţi deodată paşii. Deşi drumul era foarte rău, izbutea să meargă foarte repede.

   După trei ceasuri de drum ajunserăm deodată la o râpa înfiorătoare, adâncă de cel puţin patru sute de metri. Şi acolo jos, încercuit de stânci ciudate şi ridicături de pământ, se afla capitala ţinutului La Paz.

   După atâta timp Callaqui deschise acum gura. Pentru întâia oară:

   — Am ajuns la ţintă. Pe poteca atâta de aici sunteţi în oraş în cel mult o jumătate de ceas. Deoarece mi-aţi refuzat invitaţia, va trebui fi vă mulţumiţi cu vreun hotel. Va voi recomanda „Oruro". Pe mine mă scuzaţi acum, căci vreau să trec dincolo, la terenul de golf, unde am să mă întâlnesc cu cineva. La revedere, domnilor.

   Şi fără să mai aştepte răspunsul nostru, o şi şterse de lângă noi.

   — Teren de golf? întrebai pe Marian, surprins. La patru mii de metri înălţime, aici, există vreun teren de golf?

   — Da, am citit cândva despre asta - răspunse prietenul meu e cel mai înalt teren sportiv de pe întreaga suprafaţă a pământului Dar ia spune, cum îţi place Don-ul acesta?

   — Nu-mi place câtuşi de puţin - răspunsei - acum vreau să desenez, din memorie hieroglifele de pe bucala aceea de piele. Am presimţirea că vom avea nevoie cândva de ele.

   — Acelaşi lucru vroiam să-l fac şi eu - spuse Marian - haide!

   Împreună copiarăm din memorie figurile de pe bucata de piele, apoi prietenul meu zise:

   — Aşa, acum să coborâm. Mâine însă aş vrea să-l caut pe păstorul acela, chiar dacă ar fi să-mi bat picioarele o zi întreagă. Aveam impresia că vroia să ne spună ceva atunci când ne-a făcut semn.

   — De ce nu ne-am înapoiat?

   — Las-că e mai bine aşa, altminteri ar fi intrat la bănuială Don ăla. În La Paz, va trebui, în primul rând, să facem cunoştinţă cu persoane mai de soi. Poate că se ştie acolo despre dispariţia unei femei.

O TAINĂ ÎNTUNECATĂ

   LA PATRU MII DE METRI ÎNĂLŢIME, trebuie mai întâi să te obişnuieşti cu aerul. Un străin sosit în acest oraş aşezat la altitudine atât de mare capătă palpitaţii, ameţeli şi altele. Nu degeaba există o dispoziţie legală, după care străinii nu au voie să treacă frontiera Boliviei decât dacă posedă un certificai medical, cum că au inima pe deplin sănătoasă.

   Şi pentru noi era greu de respirat, deşi în urma lungului marş pe platou ne obişnuisem cu aerul subţiat şi sărac în oxigen. De aceea nu prea avui ochi pentru viaţa ce se desfăşura în vechiul oraş, ci fui bucuros când ajunserăm, în sfârşit, la hotelul ce ne fusese recomandat.

   Abia intrarăm în odăile noastre şi ne curăţarăm de praf, că şi auzirăm bocănituri în uşă.

   Hotelierul, făcând o mutră uimită şi stingherită în acelaşi timp, ne pofti să venim jos.

   Acolo se apropii de noi un domn care se legitimă drept agent secret ai poliţiei. Ne ceru, politicos, paşapoartele, pe care, după ce le cercetă câteva clipe, ni le înapoie, mulţumind.

   Apoi ne invită - iarăşi foarte politicos - să-l urmăm, deoarece şeful poliţiei ne aştepta. Pongo trebuia să vie şi el.

   Fireşte că ne miră mult faptul că şeful poliţiei şi aflase de sosirea noastră, totuşi îi urmărim pe agent imediat.

   — Ah, ştiu acum! zise Marian, în drum. Don Callaqui e vărul şefului poliţiei, după cum ne-a spus. Ne-o fi anunţat.

   — Foarte adevărat, domnule Farrow - interveni agentul - l-am văzut pe Don Callaqui în biroul şefului.

   — Te pomeneşti că domnul şef are vreo aventură pentru noi! râse Marian.

   — Tot ce se poate - răspunse agentul - în vremea din urmă s-au petrecut pe aici fapte care până acum au rămas nelămurite. O să va povestească şeful, de sigur.

   Plini de o curiozitate firească intrarăm în marele palat construit în stilul pompos ai epocii coloniale şi care servea

acum ca sediu al poliţiei.

   Agentul ne conduse îndată în cabinetul şefului.

   La intrarea noastră, un domn mai în vârsta, foarte simpatic, se ridică de la birou.

   — Antuco - se prezintă el - mă bucur, domnilor, să vă fac cunoştinţa şi vă mulţumesc c-aţi venit la mine.

   Ne întinse măna şi nu-l uită nici pe Pongo. Apoi, politicos, ne oferi scaune şi începu:

   — Domnilor, am citit mereu cu mult interes cele povestite despre aventurile dv. Cred că nu greşesc presupunând că nu le ocoliţi, chiar atunci când sunt primejdioase. Ba, aş putea susţine ca acestea din urmă vă sunt mai plăcute.

   Marian privi întrebător pe Antuco, zâmbi şi zise:

   — În orice caz nu ne temem de ele; când nu există primejdie, nu poate fi vorba de aventură.

   — Dv. sunteţi oamenii ce-mi trebuie! zise Antuco pierdut în gânduri. Da, domnilor, vreau să vă fac o mare rugăminte. În vremea din urmă s-au înmulţii cazurile de dispariţie a tinerelor fele. Cercetările noastre au dus la constatarea că bietele fiinţe au fost duse în Argentina, mai ales la Buenos Aires. Am încredinţat afacerea unui detectiv foarte iscusit, care a comunicat cele aflate numai mie şi inferiorilor mei direcţi. Agenţii şi poliţiştii noştri nu ştiu deocamdată că am şi dobândit un mare succes. Fetele sunt salvate, se şi află pe drum încoace, iar banda a fost prinsă. Dar se pare că mai lipseşte un membru al acestei bande, căci a mai dispărut o tânără, care nu poate fi găsită. Şi - lucru ciudat - cei arestaţi au declarat toţi că nu ştiu nimic despre femeia aceasta. Deoarece în cazul de faţă sunt personal foarte interesat, vă rog stăruitor să-mi daţi o mână de ajutor.

   — Fireşte, vom face asta cu mare plăcere, atât cat ne sta în putinţă - răspunse Marian, binevoitor - aş mai dori însă unele lămuriri. De ce n-aţi povestit slujbaşilor dv. despre succesul detectivului?

   —  Să vedeţi - răspunse Antuco, şovăind şi coborând glasul - am făcut asta pentru că eu însumi nu prea sunt sigur de oamenii mei. Mă tem ca unul din agenţi sau poliţişti să n-aibă ceva de-a face cu dispariţia fetei despre care vă spuneam. Sper că se va trăda singur, poate, prin vreo veste

transmisă unui membru arestat al bandei.

   — Foarte bine - zise Marian - asta e o măsură de prevedere la locul ei. Mai aveţi şi alte puncte de sprijin, domnule Antuco, care v-au îndemnat să ne chemaţi în ajutor?

   — Nu, absolut nimic - răspunse şeful poliţiei - dar vărul meu, Don Callaqui, pe care l-aţi întâlnit în drum, mi-a telefonat de la terenul de golf. Spunea că mi-aţi putea fi de folos, ceea ce cred şi eu, de aceea v-am şi rugat să poftiţi imediat la mine.

   — Aha, Don Callaqui v-a atras atenţia asupra? făcu Marina, cam mirat. Asta e altă poveste. Acum o să vă rog să-mi daţi amănunte mai precise. Cine e dispăruta?

   — Senora Carmen Uspalla, fiica unui bun prieten al meu. Simon Uspalla e un învăţat care se îndeletniceşte în deosebi cu studierea indienilor. Locuieşte aici pe Calla Mendoza. Acum zece zile Carmen a dispărut de acasă, în vreme ce tatăl ei se afla într-o expediţie prin ţară. Am fi încercat tot ce s-a putut ca să facem lumină în această afacere, dar până şi cei mai isteţi agenţi, chiar şi Matto, detectivul, care a pus mâna pe bandă, n-au găsit nici o urmă a dispărutei.

   În vreme ce şeful poliţiei vorbea, Marian îşi făcuse unele însemnări. Acum zise:

   — Aşadar Simon Uspalla se îndeletniceşti cu studierea indienilor? Atunci a avut, de sigur multe puncte de atingere cu vărul dv., Don Callaqui?

   — Cu Don Callaqui? întrebă Antuco, uluit. Cum aţi ajuns la asta? După cât ştiu eu, vărul meu nu s-a ocupat niciodată cu astfel de lucruri. Şi cu Uspalla nici nu se avea bine - nu ştiu din ce pricină. N-am vrut să-l întreb pe nici unul din ei.

   — Vedeţi că mie vărul dv. mi-a povestit se interesează foarte mult de indieni - zise Marian - poate că faţă de dv. na vrut să pomenească de asta. O fi din pricină ca să nu sporească duşmănia dintre el şi Uspalla, căci ar fi concurenţi pe acelaşi tărâm.

   — Tot ce se poate - încuviinţă Antuco - sunt totuşi surprins că Callaqui nu mi-a spus niciodată nimic. Nici n-am să-l întreb. Aş putea şti cum aveţi de gând să începeţi cercetările.

   — Mai întâi voi căuta să văd casa lui Uspalla şi voi sta de vorbă cu el - răspunse Marian - poate că astfel voi căpăta unei indicii preţioase. Ce număr are casa lui pe Calla Mendoza?

   — Numărul 14. Anunţându-vă la profesor, ar fi bine să nu- i spuneţi numele dv., ci numai că sunteţi trimişi de mine. Servitorii nu trebuie să ştie ca aţi luat în mână chestia asta misterioasă.

   — Bine, domnule Antuco - încuviinţă Marian - ideea nu e rea. V-aş mai ruga acum să ne daţi o legitimaţie cu ajutorul căreia să putem cere concursul reprezentanţilor poliţiei. Asta e de mare însemnătate pentru noi, străinii.

   — Fireşte, fireşte, domnule Farrow.

   Antuco scrise câteva rânduri pe o foaie de hârtie, pe care o înmână apoi lui Marian:

   — Poftim, atât ajunge! Pe temeiul acestei legitimaţii, toţi poliţiştii şi agenţii sunt datori să va dea ascultare. Puteţi proceda chiar şi dv. la arestări, dacă veţi crede de cuviinţă.

   — Atunci ne vom pune îndată pe lucru - zise Marian şi se ridică - sper să vă pot da în curând veşti bune.

   — M-ar bucura foarte mult - spuse Antuco, prietenos - toată nădejdea mi-o pun în dv.

   — Ne strânse încă odată mâinile, apoi părăsirăm biroul. La poartă ne aştepta agentul care ne adusese încoace şi ne întrebă dacă ne putea fi de folos cu ceva.

   Marian îl ceru numai o hartă a oraşului şi când ne o aduse căutarăm pe ea Calla Mendoza.

   Numărul 14 era o casă particulară de o arhitectură minunată. În sala mare erau doi indieni, în portul lor original.

   Cel mai în vârstă din ei o rupea pe spanioleşte şi ne întrebă politicos ce dorim. După cum îl sfătuise şeful poliţiei, Marian spuse numai că fuseserăm trimişi de Senor Antuco şi doream să vorbim cu profesorul.

   Tânărul indian dispăru, după ce colegul său îi spusese câteva cuvinte într-o limbă străină. Se întoarse repede şi ne conduse într-o încăpere mare, care semăna cu un muzeu.

   Profesorul Uspalla părea să fi adunat toate obiectele care aveau vreo legătură oarecare cu cultura indiană. Îl

descoperirăm abia când se ridică de la biroul său.

   Când ne ieşi înainte, tresării fără voie. Uspalla era un bătrân, cu barbă lungă, cărunţă. Îmi amintii îndată de acea sigură de pe bucata de piele, care înfăţişa un astfel de bărbat.

   Foarte politicos, ne întrebă ce dorim. Când Marian spuse numele noastre şi-şi exprimă dorinţa să lămurească taina dispariţiei fiicei sale, ochii negri ai bătrânului luciră de nădejde. Imediat însă lăsă iar capul în jos şi zise cu tristeţe:

   — Domnilor, poliţia noastră, care e foarte dibace, n-a putut găsi nici cea mai mică urmă. Dv. sunteţi străini aici, cum vreţi, deci, să izbutiţi? Carmen a mea nu se va mai întoarce.

   — Mă iertaţi, domnule profesor - obiectă Marian - tocmai noi, ca străini, putem izbândi mai lesne. De aceea v-aş ruga să-mi răspundeţi la câteva întrebări.

   Profesorul, care-l salutase foarte politicos şi pe Pongo, ne oferi scaune şi zise:

   — Fireşte, domnule Farrow, voi răspunde atâta cât îmi stă în putinţă. Poate să aveţi noroc - ştiu eu! Începeţi!

   — Era cineva care o simpatiza mai mult pe fiica dv.?

   — Da, domnule Farrow - răspunse profesorul, cam şovăind - m-am gândit şi eu la cele două persoane, dar numi pare de crezut c-ar putea avea vreo legătură cu dispariţia fetei mele. E vorba de domnii Cochu şi Oru, amândoi slujbaşi la Stat. Fiica mea dădea preferinţă domnului Cochu. Amândoi au slujbe înalte şi stau deasupra oricăror bănuieli.

   — Bine, atunci sunt şi eu de aceeaşi părere - spuse Marian - care-şi însemna, totuşi, numele celor doi. Poate cunoaşteţi şi vreun bărbat, domnule profesor, care o iubea pe fiica dv., fără ca iubirea lui să găsească răsunet în inima ei? Adică unul care să fi fost refuzat de la-nceput.

   Profesorul se gândi câtva timp, apoi răspunse:

   — Nu, nu ştiu nimic. Carmen nu mi-a vorbit niciodată de aşa ceva.

   — Bine! Acum altceva, domnule profesor, în drumul nostru încoace l-am cunoscut pe Don Callaqui, care ne-a recomandat vărului său Antuco. Acesta ne-a rugat apoi să lămurim chestia dispariţiei fiicei dv. Cu prilejul acesta a pomenit însă, că între dv. şi Callaqui ar exista o anumită duşmănie. Mi-aţi putea spune pricina?

   Profesorul păru cam stingherit, apoi zise:

   — De ce nu v-aş spune, domnule Farrow? Tatăl lui Callaqui şi eu iubeam aceeaşi fată, care m-a preferat însă pe mine. Bătrânul Callaqui s-a căsătorit apoi cu alta, dar mia păstrat pică. Acum câteva luni fiul său începuse să vie des în casa mea, dar într-o zi mi-a spus că-şi va întrerupe vizitele, pentru că tatăl său i-a explicat pricina duşmăniei dintre noi. Asta s-a întâmplat acum vreo trei săptămâni.

   — Foarte interesant, dar n-are legătură cu chestia noastră - zise Marian - toată afacerea pare să fie într- adevăr foarte grea, mai cu seamă pentru noi, care nu suntem detectivi. Poliţia n-a putut găsit nici un fel de urme? Nici o bănuială împotriva cuiva?

   — Tocmai asta e de neînţeles - răspunse profesorul, mâhnit - cel mai buni detectivi s-au ostenit zadarnic să găsească vreo urmă. Am percheziţionat cu amănunţime odaia fiicei mele, am luat la rost servitorii, dar n-am putut afla nimic.

   — Aveţi deplină încredere în servitorii dv., domnule profesor? întrebă Marian.

   — Afară de o bucătăreasă spaniolă şi o fată în casă de aceeaşi naţionalitate, mai am trei servitori indieni, care-mi sunt foarte credincioşi. Cu deosebire Chaba, indianul cel mai în vârstă, care v-a primit pe dv., este vrednic de toată încrederea. M-a însoţit uneori şi în expediţii..

   — Şi în ultima? întrebă Marian.

   — Nu, din anumite motive nu l-am putut lua cu mine răspunse profesorul, cam stingherit.

   Să fi fost vreo taina la mijloc?

   Marian lăsase capul în jos şi chibzuia. Apoi se uită ţintă la Uspalla şi zise;

   — Domnule profesor, aţi putea să-mi împărtăşiţi aceste motive? Am simţimântul că vă leagă o taină de acest Chaba, o taină care ar putea deveni primejdioasă pentru dv.

   Câteva clipe Uspalla rămase posomorât, apoi râse silit şi zise:

   — Nu, domnule Farrow, pentru mine nu poate deveni primejdioasă - cei mult pentru Chaba, care a dovedit prin asta credinţa să pentru mine. Şi e o împrejurare care n-are nimic de-a face cu dispariţia fiicei mele. Absolut nimic, mă puteţi crede. Era vorba numai de un lucru foarte important pentru ştiinţă. Dar mai mult nu vă pot spune în privinţa asta.

   — Însă o întrebare aş mai putea pune asupra acestui punct? făcu Marian. Chaba a cerut şi rămână aici în cursul ultimei dv., expediţiuni, când a dispărut domnişoara Carmen - sau dv. aţi vrut aşa?

   — El m-a îndemnat la aceasta răspunse profesorul, după ce se gândi puţin. Drumul nostru urma să ducă prin ţinutul unui trib indian, unde Chaba nu trebuia să se arate. A pomenit de primejdia pe care ar prezenta-o drumul acesta pentru el şi atunci i-am spus să rămână aici.

   — Aha! făcu Marian. Atunci îmi pot închipui că Chaba v-a procurat vreun obiect care este de interes foarte mare pentru dv. Prin luarea acestui obiect, însă şi-a atras ura tribului cu pricina, nu e aşa?

   Ochii profesorului scânteiară la cuvintele lui Marian. Trebuia să fie vorba, deci, de o raritate de mare preţ.

   — Da, domnule Farrow - zise Uspalla - aveţi dreptate. Aşa a fost. Dar acum trebuie să recunoaşte şi dv. că Chaba n-are nimic de a face cu dispariţia fiicei mele.

   — Aşa pare să fie - încuviinţă Marian - cu toate astea, aş vrea să stau de vorbă cu Chaba. Vedeţi că şi pe mine mă interesează mult indienii Americii de Sud. Nu mi l-aţi putea da călăuză? Aş dori mult să vizitez cum trebuie oraşul acesta vechi şi interesant.

   Uspalla şovăi puţin, dar Marian se grăbi să-l liniştească:

   — Fireşte că vă făgăduiesc, domnule profesor, să nu vorbesc nimic cu Chaba în privinţa chestiei de care mi-aţi pomenit Mă gândesc numai că din anumite declaraţii mărunte aş putea afla ceva care să mă ducă pe o urmă.

   — Asta e o idee bună! exclamă Uspalla vesel. Negreşit, domnule Farrow, vi-l dau pe Chaba. Mă duc chiar acum să-l vestesc.

   În vreme ce Uspalla alergă spre uşă să-l cheme pe indian,

Marian dădu din cap mulţumit. Apoi se aplecă spre mine şi şopti:

   — Chaba va însemna dezlegarea tainei. Îmi cam închipui eu ce s-a întâmplat.

   Tăcu şi se întinse iar în scaun, deoarece Uspalla se întorcea, frecându-şi mâinile, după ce-l chemase pe Chaba. Indianul intri îndată după el, se apropiă şi se opri la trei paşi de noi.

   Acum aveam răgazul să-l privesc. Făcea o impresie pitorească în veştmântul de culoare roşie. Faţa să avea trăsături aproape nobile şi ochii mari, negri, păreau că exprimă o anumită nelinişte, mai ales când se uita la chipul energic şi în ochii reci, cenuşii, ai lui Marian. Apoi întrebă, politicos, pe profesor ce doreşte.

   — Chaba, îi vei călăuzi pe domnii în oraş şi le vei arăta tot ce este vrednic de văzut - zise Uspalla - domnii sunt buni prieteni de-ai mei şi doresc să faci totul ca să-i mulţumeşti.

   — Foarte bine, Senor Uspalla - zise indianul.

   Apoi se întoarse spre Marian şi se înclină.

   — Când doresc Senorii să viziteze oraşul?

   — Mâine dimineaţa - spuse Marian, prietenos - astăzi după-amiază vrem să ne odihnim de marşul pe care l-am făcut. Afară de asta, trebuie să ne mai obişnuim cu aerul de aici. Locuim la hotelul „Oruro" - fii te rog acolo la ora opt.

   — Cum porunciţi!

   Chaba se mai înclină odată şi se pregăti şi părăsească încăperea. Dar Marian adăugă:

   — Chaba, doresc nu numai să cunosc viaţa de azi, civilizata, ci aş vrea să fac cunoştinţă şi cu moravurile consângenilor d-tale. M-ar interesa şi scrierea lor în imagini, care cred că e zgâriata pe piele.

   La ultimele cuvinte ale lui Marian, indianul tresari puternic şi se holbă, aproape îngrozit, la prietenul meu. Profesorul Uspalla, însă, se grăbi să spună:

   — Asta cu greu veţi mai găsi, d-le Farrow. Astfel de scrieri nu cred să mai fie folosite. Eu cel puţin, cu toate străduinţele depuse n-am putut căpăta un astfel de document.

   Marian zâmbi.

   — Şi eu susţin că astăzi încă se trimit astfel de scrisori. Poate că vă voi putea arăta în curând una, domnule profesor.

   În vreme ce prietenul meu vorbea cu Uspalla, eu mă uitam cu luare aminte la indian. La început fusese aproape îngrozit, acum însă mutra lui se schimbă. Privi mai întâi întunecat, apoi hotărât la Marian. Bănuii că Chaba era în strânsă legătură cu dispariţia fiicei lui Uspalla şi că ştia, probabil, de ciudata scrisoare, aflată în stăpânirea lui Don Callaqui.

   Ne luarăm rămas bun de la profesor, apoi ne înapoiarăm la hotel.

III

PRINTRE MORŢI

   — MARIANE - spusei, agitat, în drum - Chaba asta e cu siguranţă amestecat în dispariţia tinerei fete. Nu eşti şi ta de părerea asta?

   — Ba da - încuviinţă prietenul meu - cred chiar ca am şi descoperit de ce s-a întâmplat toată chestia. Carmen Uspalla mai poate fi salvată. Trebuie, însă, să fim cu mare băgare de seamă, căci Chaba pare un om de temut.

   — Masser fie cu ochii în patru - interveni Pongo - indian primejdios. Pongo văzut privirile lui îndreptate asupra Masser Farrow.

   — Aha, atunci a băgat de seamă, deci, ce intenţionasem eu - zise Marian, mulţumit - ei lasă, suntem doar obişnuiţi cu oameni primejdioşi, aşa că vom sfârşi noi şi cu Chaba ăsta. Dar e mai bine să fim cu mare băgare de seama. De aceea mâine, când vom merge cu indianul la oraş, Pongo ne va urma de la distantă, pe furiş. Poate că Chaba vrea să ne atragă în vreo capcană.

   — Nu cred că o să poată, aici în oraş - zisei eu, râzând - afară de asta n-o să sfârşească atât de lesne cu noi.

   — De, să nu zici vorbă mare, i-am cunoscut noi îndeajuns pe indienii din America de Sud şi se pare că aici e vorba de lucruri foarte serioase şi ciudate, în care joacă rol un fanatism foarte primejdios. Rămâne deci cum am spus, ca Pongo să ne urmeze de la distantă.

   Ajunserăm la hotel şi intrarăm în odăile noastre. Comandaserăm jos să ne aducă mâncarea în cameră, căci vroiam să ne culcăm îndată după masă, ca să mai căpătăm puteri, deoarece aerul acela subţire şi sărac în oxigen ne căşuna tot mai multe neplăceri.

   Eu cu Marian stăteam în odaia noastră, iar Pongo merse în cea alăturată. Prietenul meu se aşezase pe un scaun la fereastră şi privea la forfoteala din strada îngustă şi înclinată. Deodată, exclamă:

   — Ah, se pare că şi începe aventura! Colo jos îl văd pe Chaba alături de alt indian. Poate să fie simplă întâmplare că trece pe aici, dar ciudat e în orice caz. Acum se despart, Chaba vine la hotel...

   Ma apropiai grabnic de fereastră şi-l văzui pe indian trecând strada. Pe celălalt cu care stătuse de vorbă, îl văzui coborând repede strada.

   Marian se întorsese în mijlocul odăii. Se aştepta probabil, ca Chaba să bată la uşă, ca să spună ceva.

   Ma apropiai pe prietenul meu şi după puţin timp auzirăm afară paşi uşori, care, însă - lucru ciudat - se îndepărtară.

   Ne uitarăm unul la altul, căci imediat avurăm acelaşi gând. Indianul pusese la cale ceva împotriva noastră.

   Marian se furişă spre uşă, în timp ce eu mă apropiai de fereastră. Priveam însă la prietenul meu şi luai revolverul în mână, ca să-l pot apăra la nevoie.

   Marian deschise binişor uşa, dar nu era nimeni afară. El se-ntoarse atunci, clătinând capul, închise uşa după el şi zise:

   — Asta e într-adevăr foarte ciudat. Ce caută în hotel Chaba ăsta? După ce o părăsi clădirea, mă duc jos să mă informez. Foarte ciudat!

   — Ne duserăm amândoi iarăşi la fereastră. Şi în aceiaşi clipă exclamarăm, împreună, surprinşi:

   — Pongo!

   Camaradul nostru venea dinspre stânga hotelului. Când veniserăm încoace, observaserăm acolo o uşiţă, ce părea să ducă la încăperile de din dos. Pongo se folosise, deci, de această a doua ieşire, ca să nu fie observat de Chaba, care se mai afla în clădire.

   Se furişa pe lângă zid, aţinându-se pe urmele a doi indieni, folosindu-se de trupurile lor ca pavăză, ca să nu fie văzut. Apoi îl văzurăm pornind în goană şi făcându-se nevăzut.

   — Ce-o fi având de gând? întrebai eu, nedumerit. Cum de i-a venit să părăsească aşa deodată hotelul. Fără să ne anunţe?

   — Bănuiesc că vrea să-l urmărească pe indianul cu care stătea de vorbă Chaba, înainte - răspunse Marian - pare să fie foarte îngrijorat. Aveam impresia ca Chaba nu i-a plăcut de fel.

   — Uite colo, indianul tocmai iese din hotel - zisei eu - vrei să te duci jos şi să întrebi ce vroia?

   Marian dădu din cap şi părăsi repede odaia. După cinci minute se înapoia.

   — Ciudat! făcu el. Aş vrea să ştiu ce se ascunde îndărătul acestui lucru. Chaba a întrebat dacă locuim aici şi când portarul i-a spus că ne-am culcat, ei a zis să fim neapărat treziţi mâine dimineaţă. Ce-o fi urmărit cu asta?

   — Vom afla mâine de la el - răspunsei eu - poate că a vrut să se încredinţeze dacă locuim într-adevăr aici, n-o îl priceput bine numele hotelului.

   — Hm... se poate, dat eu nu cred. Pentru mine ăsta e un motiv mai mult să fim prevăzători. Dar acum hai să ne culcăm! Cine ştie când s-o întoarce Pongo.

   — Da, ăsta e cel mai bun lucru - încuviinţai eu - trebuie însă să spus că nu împărtăşesc temerile tale, dragă Marian. De sigur, Chaba pare să aibă o legătură oarecare cu dispariţia fetei, pare să ştie şi de solia de pe bucata de piele.

   — Dar primejdios nu ne poate deveni, tocmai pentru că ştim că ne este potrivnic. E nevoie, doar, să fim cu puţină băgare de seamă.

   — Nu cu puţină ci cu foarte multă - spuse Marian - dacă bănuiala mea se va dovedi întemeiată, atunci toată chestia nu va îi atât de simplă. Şi de sigur că biata Carmen Uspalla suferă îngrozitor.

   După aceste cuvinte îmi spuse noapte bună şi se întinse pe patul său. Eram şi eu foarte obosit, de aceea nu-l mai întrebai ce vroise să înţeleagă.

   A doua zi dimineaţă la ora şapte, portarul ne trezi. Ne îmbrăcarăm, apoi Marian se duse în odaia lui Pongo. Se- ntoarse însă îndată şi zise, îngrijorat:

   — Pongo nu e aici. Patul sau e neatins, ceea ce înseamnă că a lipsit toată noaptea. Numai să nu i se fi întâmplat ceva!

   Mă cuprinse şi pe mine o presimţire neplăcută.

   — Mariane - zisei, agitat - să nu fi fost văzut de Chaba, când s-a luat după indianul celalalt. Poate că l-au atras undeva şi i-au făcut de petrecanie.

   — Să sperăm că nu e aşa - spuse Marian, grav - deşi lipsa lui nu-mi place de fel. Sau o fi descoperit ceva atât de important încât a trebuit neapărat să-i urmărească pe indian.

   — A, pare să fie el! strigai, auzind paşi apropiindu-se de uşa noastră.

   Dar nu era dânsul, ci chelnerul, care ne aducea cafeaua. După ce ieşi, urmai:

   — Ce zici, aşteptăm cu vizitarea oraşului până se-ntoarce Pongo? Altminteri te pomeneşti că ne vârâm în cine ştie ce primejdie şi-apoi nu ne mai poate ajuta nici el.

   — Şi eu tot aşa m-am gândit, răspunse Marian. No putem scuza faţă de Chaba, spunând că nu obişnuit încă cu aerul tare de pe aici. Va trebui să creadă. E mult mai bine să nu mergem numai cu el singur în oraş. Tocmai pentru că i-am spus că doresc să cunosc şi viaţa indienilor ne poate face să dispărem în vreo casă.

   — E şapte şi jumătate - zisei eu - să spunem de pe acum chelnerului ca să dea de veste portarului, care la rândul său să-l anunţe pe Chaba să vie din nou mâine dimineaţă la ora opt.

   În aceeaşi clipă răsunară bătăi în uşă, fără ca noi să fi auzit înainte paşi pe coridor.

   — Intră! spuse Marian şi... Pongo intră în odaie.

   Sărirăm în picioare şi-i ieşirăm în întâmpinare.

Credinciosul nostru camarad arăta sfârşit de oboseală şi se vedea pe chipul lui că avusese de îndurat multe.

   Cu toate astea tot ne zâmbi, după ce luă loc la masă. Apoi povesti:

   — Pongo văzut Chaba cu alt indian. Pongo ieşit repede prin curte de la hotel, urmărit celălalt indian. Afară din oraş, pe câmp, pe unde venit cu Massers. Tot mai departe, până- n munţi unde Massers căpătat piele de la păstor. Acolo indian vorbit cu alţi indieni, trei oameni. Toţi împreună mers apoi mai departe, în stânci, până venit sat mare. Pongo furişat, văzut indienii vorbeşte cu căpetenie înalt, bătrân. Întâiul indian primit două lucruri şi merge înapoi. Pongo urmăreşte pe ei şi noaptea. Aci, în oraş, indian caută pe

Chaba, la care dă amândouă lucruri. Fost piele, cum primit Massers şi aşchie mică. Pongo venit apoi repede încoace. Chaba va veni îndată la Massers.

   Raportul acesta i se potrivea bine lui Pongo al nostru. Despre marea primejdie a întreprinderii sale nu pomenea un cuvânt - istorisi numai pe scurt faptele care prezentau importanta pentru noi.

   Şi ce făcuse el, în realitate! Într-o ţară cu desăvârşire străină, cu un aer care îţi îngreunează respiraţia, să urmăreşti un băştinaş până într-un sat din munţi, să înconjuri satul pe furiş şi pe întuneric şi să-l urmăreşti înapoi pe potrivnic! Şi apoi să mai vezi ce-i dăduse lui Chaba!

   — Pongo, e de neînchipuit ce-ai făcut tu! zise Marian, după ce-i trecu uimirea. N-aş fi crezut cu putinţă aşa ceva. Îţi mulţumesc din inima pentru fapta asta, căci e de mare însemnătate pentru noi, dovedindu-ne încă odată cât de mult e amestecat Chaba în chestia asta. Aşa dar, a predat lui Chaba una din acele scrisori ciudate pe piele şi o aşchie?

   — Mariane - exclamai deodată - nu cumva conţine otravă aşchia aceea? Ştii doar că în Gran Chaco fata căpeteniei Oro ne-a dat şi ea o aşchie găunoasă, conţinând contraotravă. Poate că Chaba are acum o otravă împotriva noastră!

   — La asta m-am gândit şi eu - spuse Marian - cu atât mai mult e nevoie să fim cu ochii-n patru. Mă-ntreb însă dacă acum Pongo, după sforţările sale uriaşe, mai e în stare să ne urmeze. Poate că rămânem toată ziua pe drum.

   Uriaşul zâmbi.

   — Massers fie liniştit - zise el - Pongo nu ostenit. Pongo păzeşte Massers.

   Într-adevăr după ce mâncă bine şi cu poftă, camaradul nostru nu mai arătă nici o urmă de oboseală. De aceea, aruncând o privire la ceas, Marian zise:

   — Bine, Pongo, atunci vom face aşa. Ceasul e opt fără zece minute. Să mergem jos şi să aşteptăm pe Chaba. Poate că a şi venit. Vei rămâne pe urmele noastre, dar va trebui să te sileşti să nu fii văzut.

   — Pongo va vedea mereu Massers, dar Massers nu va vedea Pongo - răspunse credinciosul negru.

   Băgarăm câte un revolver în buzunar, ne îmbrăcarăm ceva mai gros, apoi ne despărţirăm de Pongo, strângându-i mâna şi coborârăm în sala hotelului. Chaba ne aştepta.

   Marian îl salută, prefăcându-se că nu bănuieşte nimic şi eu făcui la fel.

   Indianul ne privi cercetător, apoi răsuflă uşurat, după cum mi se păru. Poate că-l liniştea faptul că ne vedea fără arme.

   — Unde mergem întâi? întrebă Marian.

   — Senorii spuneau că vor să cunoască moravurile celor din neamul meu? făcu indianul. Îi voi conduce pe Senori în partea cea mai veche a oraşului. Acolo au locuit ai mei încă de pe vremea cuceritorilor spanioli.

   — Foarte bine - încuviinţă Marian - aşa ceva ne şi interesează. Înainte, deci!

   Părăsirăm hotelul şi Chaba ne duse în josul străzii strâmte şi înclinate. Foarte interesant era contrastul dintre clădirile vechi şi portul ciudat al indienilor - faţă de automobile, autobuze şi chiar şi tramvaiul care circula în La Paz.

   Dar cu toate aceste manifestări ale Civilizaţiei, tot oraşul păstra pecetea Evului mediu. Aproape uitai cu totul scopul plimbării noastre şi de primejdia pe care o reprezenta Chaba, care ne dădea explicaţii amănunţite.

   Îmi adusei iarăşi aminte de asta când ajunserăm în ulicioare întortocheate, locuite numai de indieni. Prin locurile acestea l-ar fi fost lesne să se scape de noi.

   În cele din urmă ajunserăm la ultimele clădiri ale oraşului. Marian se opri şi zise:

   — A fost într-adevăr foarte interesant, Chaba. Îţi mulţumesc pentru felul cum ne-ai călăuzit şi explicat totul. Aş dori, însă, să cunosc mai amănunţit viaţa şi obiceiurile consângenilor d-tale. Nu e cu putinţa asta? Uite de pildă, ieri am vorbit cu profesorul Uspalla despre ciudatele scrisori în chipuri, pe piele. Sunt încredinţat ca ele exista şi astăzi. N-ai putea să mă ajuţi să capăt o astfel de scrisoare?

   Chaba îl privi cu o expresie ciudată pe prietenul meu, apoi răspunse calm:

   — Fireşte, Senor, vă pot arăta o astfel de scrisoare, Dar vedeţi că o am acasă. Acum vroiam să vă duc la cimitirul oraşului care este desigur, cel mai interesant din întreaga lume.

   — Ah, am auzit eu ceva despre el spuse Marian, cu un ton care mă puse-n mirare.

   Şi făcu o mutră ca şi cum i-ar fi venit ceva în minte...

   — Fireşte, trebuie să vad cimitirul acesta - urmă el apoi - se zice că e într-adevăr foarte original.

   — Întrucât? întrebai eu. Are monumente cu deosebire interesante?

   — Nu, ci felul înmormântării se zice c-ar fi diferit de acel din alte cimitire.

   Marian vorbea aşa fel de parcă gândurile i-ar fi fost aiurea. Mi se părea ciudat ca cimitirul acela să facă o asemenea impresie asupra lui.

   Vroia oare si-l pună cumva în legătură cu dispariţia tinerei fete? Atunci îmi veni în gând deodată desenul acela de pe bucata de piele, era o înfăţişa pe fată printre schelete. Şi acum fui eu acela care îi zoream:

   — Haide - să mergem repede!

   — Aha - zâmbi prietenul meu - ai început să pricepi şi tu! Da, Robert, poate că în cimitirul acela aflam dezlegarea tainei.

   Vorbisem nemţeşte şi Chaba nu arătă prin nici un gest car fi priceput ceva. Merseserăm pe o potecă îngustă; întortocheată, care ducea în sus.

   Cimitirul trebuia deci, să fie deasupra oraşului şi mă miram cum fusese adus acolo pământul pentru îngroparea morţilor.

   Urcarăm vreo sută de metri, apoi ajunserăm la cimitir. Şi trebuie să mărturisesc că acesta era cu totul ciudat. Chaba ne dădu lămuririle trebuitoare.

   Aerul subţire, sărac în oxigen, împiedeca putrezirea trupurilor, uscându-le în scurtă vreme, până devin mumii. De aceea nu e nevoie să fie îngropate în pământ.

   Tot cimitirul din La Paz este alcătuit din morminte zidite, un fel de curţi. Şi în aceste ziduri mumiile celor morţi sunt aşezate în celule suprapuse. Ca într-un stup de albine, aşa stau aici celulele de piatră cu mumiile, unele peste, altele.

   Într-adevăr, cel mai ciudat cimitir din lume.

   Uimit peste măsură, priveam frumuseţea bizară a acestui ioc, sporiţi încă prin copaci bine îngrijiţi.

   Apoi, însă, îmi amintii deodată de imaginea din scrisoarea de pe piele. Să fie cu putinţă ca dispăruta Carmen Uspalla să-şi doarmă somnul de veci aici, printre aceste mumii? Că a fost ucisă de nişte fanatici şi înmormântată în taină?

   — Senores, acum vă voi arăta cea mai mare ciudăţenie a acestui cimitir - mă întrerupse Chaba din gândurile mele - e vorba de mormântul vechilor stăpânitori ai acestei ţări.

   Paşi liniştit înaintea noastră, printr-o poartă îngustă, pe jumătate ascunsă de un copac şi pătrunse într-o curticică.

   Aici deschizăturile celulelor erau ceva mai mari, încuietorile din bronz vechi şi cu cizelaţii ciudate.

   Interesul meu pentru monumente vechi se trezi în măsură atât de mare, încât uitai cu totul de Chaba - întocmai ca Marian, după cum îmi povesti el mai târziu.

   Ne apropiam de unui din capacele cele mai mari ale unui mormânt şi priveam la chipurile cioplite de pe dânsul.

   Deodată simţii o înţepătură dureroasă în ceafă. Crezând că e vorba de vreo muscă din acelea care împung, vrusei s- o dau cu mâna la o parte, dar braţul îmi căzu neputincios în jos. Şi înainte de a-mi putea da seamă ce şi cum, genunchii mi se îndoiră şi mă prăbuşii la pământ. Mii mai puteam mişca nici un mădular, nu puteam vorbi, dar vedeam şi auzeam totul. Astfel, auzii râsul batjocoritor al lui Chaba.

   — Senores, aţi pătruns prea adânc taina - zise el - trebuie să vă pun la bun adăpost pentru câtva timp, până va sosi vremea când mă voi putea înapoia la tribul meu. După aceea veţi fi eliberaţi. Până atunci, va trebui să împărtăşiţi soarta Senores Uspalla. Ea se află lângă dv. Acum veţi pricepe, de sigur, imaginea aceea de pe scrisoarea, pe care păstorul v-a dat-o din greşeală. Femeia vie printre morţi. Curând veţi fi şi dv. aşa. Dar mai întâi vreau să văd dacă aveţi scrisoarea la dv., altminteri va trebui să scotocesc prin lucrurile de la hotel.

   Simţii cum îmi pipăia trupul, pe urmă zise nemulţumit:

   — Păcat, trebuie să caut la hotel. Nădăjduiesc, Senores, că nu va îi nevoie să rămâneţi multă vreme printre morţi.

   Auzii un zăngănit metalic, apoi indianul mă ridică şi... mă împinse într-una din celulele de piatră, hărăzite mumiilor. Uşa de bronz se închise, auzii cum îl vâra pe Marian în încăperea alăturată, auzii şi uşa închizându-se, urmă încă un hohot de râs - şi se făcu tăcere.

   Eram îngropaţi de vii între mumiile care îşi dormeau acolo somnul de cine ştie câte sute de ani.

IV

ÎNGROPAŢI DE VII

   ABIA DUPĂ CÂTVA TIMP îmi dădui seamă de grozăvia situaţiei noastre. Chaba ne ameţise cu vreuna din otrăvurile acelea misterioase, care paralizează numai nervii motrici. Omul nu se poate mişca şi apăra, simte însă totul, aude şi vede. Unele din aceste otrăvuri au efect mortal încet, prin aceea că organele respiratorii slăbesc tot mai mult, până ce victima îşi dă sufletul înăbuşindu-se, păstrându-şi deplin cunoştinţa.

   Zăceam şi noi în această stare înfiorătoare într-un cimitir, închişi în celule de zid, în mijlocul mumiilor. Era îngrozitor de frig în aceste celule strâmte şi întunecate şi respiraţia ne era şi mai îngreuiată, deoarece prin crăpăturile uşii de bronz pătrundea foarte puţin aer.

   Cât timp vom mai putea respira? Nu minţise Chaba spunând că vom rămâne în viaţă? Câteva clipe uitai de grozăvia situaţiei mele, gândindu-mă la Carmen Uspalla. Cât trebuia să îndure biata fată nevinovată, care de zece zile era îngropată de vie!

   Apoi mă simţii străbătut de un fior de speranţă. Pongo al nostru ne va găsi el în curând, căci ne urmase. Mă miram ca nu intervenise imediat, când Chaba ne înlăturase din cale cu otrava aceea a lui. De ce îngăduise uriaşul negru să fim vârâţi în celule?

   Sau - mă îngrozi la gândul acesta - căzuse şi el victima lui Chaba?

   Timpul se scurgea înfiorător de încet. Îmi încordai auzul, în nădejdea că voi percepe paşii lui Pongo. După socoteala mea trecură cel puţin două ceasuri, când auzii, în sfârşit paşi uşori. Şi, ca un glas din ceruri, pătrunse până la mine:

   — Massers, Massers!

   Dar nu putui răspunde, oricât mă sileam. Tot mai aproape se auzea chemarea îngrijorata a lui Pongo - acum era chiar lângă fioroasele morminte în care zăceam.

   Apoi - o, grozăvie - apoi paşii se îndepărtară încetişor. Încă de trei ori auzii chemarea lui, tot mai slabă, până ce, în cele din urmă, se făcu tăcere desăvârşită.

   Şi iarăşi se scurseră ceasurile... Înţepeneam de frig şi abia mai puteam respira.

   Raza slabă de lumină care pătrunsese până acum în celulă, prin crăpăturile înguste ale uşii, dispăru. Se făcuse seară. Ciudat era că nu simţeam nici foame, nici sete. Otrava grozavă părea, într-adevăr, să-l ţină pe om mult timp în viaţa fără să-l facă să simtă vreo trebuinţa, dar şi fără să-i dea putinţa a se mişca sau vorbi.

   Deodată inima începu să-i bata ceva mai tare. De când se întunecase să fi trecut vreun ceas - acum răsunară paşi uşori, care se apropiară de mormintele noastre. Murmure de voci se auzită şi o lumină slabă pătrunse prin crăpăturile uşii.

   Uşa celulei alăturate în care zăcea Marian, fu deschisă. Apoi răsună o exclamaţie de uimire, după aceea un hohot de râs.

   În clipa următoare uşa celulei mele fu dată de perete, lumina unei lămpi pătrunse înăuntru, mă simţii apucat de picioare şi tras afară.

   Iarăşi se auzi râsul acela batjocoritor şi Callaqui al cărui glas îl recunoscui îndată, strigă:

   — Asta e o revedere interesantă, domnilor. Aşa dar, tot aţi citit scrisoarea şi aţi vrut să dezlegaţi taina? Da, da, mai bine şi nu faci astfel de lucruri, căci se pot întoarce în rău. Haha, asta e o adevărată surpriză! Aşa dar, omul care trebuia, de fapt, să primească scrisoarea, v-a înşfăcat. Asta îmi convine de minune, căci nu trebuie să mă mai păzesc de dv., îmi faceţi impresia unor copoi desăvârşiţi. Dormiţi liniştiţi mai departe, poate că odaia şi odată o să deveniţi mumii minunate.

   Strigă o poruncă într-o limbă străină, mă simţii ridicat şi împins înapoi în mormântul strâmt. Uşa se închise cu

zgomot şi iarăşi mă cuprinse disperarea.

   Scârţâiai uşii alăturate îmi dovedi că şi Marian fusese vârât iarăşi înăuntru. Apoi mai auzii că şi alte uşi fură deschise şi închise la loc.

   După aceea Callaqui scoase o exclamaţie de triumf, dădu câteva comenzi, ultima uşă de celuia fu încuiată la loc şi paşii se îndepărtară repede.

   Ce se petrecuse? De ce fusese Callaqui atât de surprins când dăduse de noi, de ce ne vârâse iarăşi în mormintele acelea grozave?

   Deodată mi se lămuri totul. Trebuia să fie vorba de Carmen Uspalla. Callaqui îl ura pe profesor din pricina tatălui, aşa că vroia să se răzbune, aducând-o pe fată în puterea sa. Datorită scrisorii în imagini pe care o luase prin vicleşug de la Marian, dăduse de urma ei şi o descoperise acum într-unul din mormintele acelea.

   Pongo părea să fi pierdut cu totul urma noastră, altminteri ar fi trebuit să ne găsească în orice caz, deoarece fusese în cimitirul acesta. Dar de unde să bănuiască el că zăceam în mormintele acelea?

   Ma trezii când lumina zilei pătrunse prin crăpăturile uşii de bronz. Îmi venea foarte greu să deschid pleoapele şi constatai cu groază că frigul îmi înţepenise cu totul mădularele.

   Respiraţia mi se îngreuiase şi mai mult şi simţeam că mă înăbuş. Cât de grozave trebuiau să fie suferinţele bietei fete care era închisă de zece zile între zidurile acestea!

   Atunci îmi adusei aminte de vizita lui Callaqui din noaptea trecută. Carmen Uspalla o fi fost scoasă din mormântul ei, poate însă pentru a fi dată pradă unei soarte şi mai grozave.

   Căutai să-mi lămuresc toată chestia asta încâlcită, Profesorul Uspalla, cu ajutorul lui Chaba, dobândise vreun obiect de preţ al Indienilor, care era de mare însemnătate pentru trib. Acest trib era de sigur acela pe care-l văzuse Pongo în munţi, atunci când se luase după tânărul indian.

   Pentru a recăpăta acest obiect, indienii o ameţiseră pe fiica profesorului şi o închiseră în mormântul acela grozav. Ciudata scrisoare trebuia să parvină profesorului sau altui european, să vorbească cu Uspalla în privinţa recăpătării fiicei sale, în schimbul înapoierii obiectului cu pricina.

   Întâmplător căzuse în mâinile noastre şi Callaqui o luase de la noi. Prin asta chestia căpăta încă o latură. Callaqui avea motivele sale personale s-o aibă pe Carmen în puterea sa. Ştia de dispariţia ei şi din scrisoare ghicise cu siguranţă îndată unde se află.

   Prin asta lucra împotriva intereselor indienilor şi astfel era probabil că-l scosese pe Chaba din luptă, într-un fel oarecare. Pentru noi împrejurarea aceasta era foarte primejdioasă, dacă Pongo nu izbutea să ne găsească, deoarece Callaqui spunea doar că aştepta să devenim mumii. Nu se gândea, aşa dar, să trădeze locul unde ne aflăm.

   Fui smuls din gânduri de un zgomot. Paşi se apropiau de mormintele în care zăceam. Apoi se auzi un geamăt chinuit. Paşii se opriră chiar înaintea celulelor noastre şi un glas simpatic rosti în limba spaniolă:

   — Chaba, arată repede unde i-ai închis pe cei doi Senores! Şi vezi să minţi! Pongo îi va răzbuna îngrozitor pe stăpânii săi.

   Trecură câteva clipe, apoi aceeaşi voce spuse iarăşi, de data asta în nemţeşte:

   — Pongo, şovăie încă. Ar fi bine să-i ajuţi să-şi recapete memoria.

   Imediat răsună un răcnet de durere, care se pierdu într- un geamăt.

   — Chaba, arată repede! se auzi iarăşi glasul simpatic.

   Şi în clipa următoare uşa celulei mele fu deschisă. Răsună o exclamaţie de uimire şi spaimă a străinului, urmată de strigătul triumfător ai lui Pongo. În momentul următor fui tras afară cu băgare de seamă şi aşezat la pământ.

   Văzui pe Pongo, pe un domn străin cu înfăţişare foarte plăcută şi pe Chaba, care era legat şi căruia îi curgea sudoarea pe faţă.

   EI arăta acum spre uşa celulei alăturate şi după câteva

clipe se afla şi Marian lângă mine.

   Străinul se-ntoarse iar spre Chaba.

   — Dă repede contraotravă domnilor! strigă el, energic. Dar să te fereşti să întrebuinţezi vreo viclenie, căci Pongo te va ucide în chip înfiorător.

   — Senor, îi voi scăpa pe domnii! bâlbâi indianul, cu o privire îngrozită spre Pongo.

   Scoase dintr-un buzunar o bucăţică de lemn lustruit, al cărui căpăcel îl ridică. Muie pe urma un ac în conţinutul lemnului gol pe dinăuntru şi se aplecă deasupra lui Marian.

   După câteva clipe îl văzui deasupra mea, simţii o înţepătură la gât, apoi o căldură ciudată îmi furnică aproape imediat prin trup. Şi deodată fui în stare să-mi mişc iarăşi membrele, mă ridicai şi spusei:

   — A fost îngrozitor!

   — Da - zise şi Marian, care se ridicase de asemenea - a fost una din păţaniile cele mai grozave ale vieţii mele. Pongo, îţi mulţumesc.

   — O, Massers nu mulţumeşte! se împotrivi credinciosul camarad. Pongo a fost cu băgare de seamă, altfel Massers n-ar fi ajuns în mormânt. Pongo fost reţinut în oraş, doi indieni atacat la el. Apoi Massers cu Chaba dispărut. Pongo găsit prea târziu drum, dar atunci nu mai văzut Massers şi Chaba.

   — Aha, pesemne că niscaiva prieteni de-ai lui Chaba or fi băgat de seamă ca ne urmăreai - zise Marian - şi ce-ai întreprins mai departe?

   — Pongo căutat Chaba, dar nu găsit. Azi, apoi, dus la profesor. Colo fost acest Massers, care vorbeşte nemţeşte. Pongo prinde Chaba şi sileşte la el spune unde este Massers.

   Cu asta chestia era rezolvată pentru Pongo, căci el se dădu un pas înapoi şi-şi îndreptă privirea spre Chaba, cate tremura.

   Străinul se înclina acum:

   — Numele meu este Cochu, Senores - zise el, politicos - de la profesorul Uspalla am aflat că v-aţi ocupat de misterioasa dispariţie a Senorei Carmen. Va mulţumesc din inimă pentru aceasta, câci eu o iubesc pe Senora. Vă rog

din suflet să mă ajutaţi mai departe să dau de urma ei.

   Tânărul acesta îmi plăcea foarte mult şt probabil că şi lui Marian, fiindcă îl auzii zicând:

   — Cu multă plăcere, domnule Cochu. Dv. vă datorăm doar în mare parte că am fost liberaţi, aşa că vom depune toate sforţările ca să vă ajutăm s-o recăpătaţi pe Senora.

   Cochu dădu din cap cu tristeţe, apoi zise:

   — Nu mai cred, Senores, c-ar mai putea fi salvată. Carmen o fi fost dusă în vreuna din peşterile care există prin oraşele astea de coastă.

   — Vă înşelaţi, domnule Cochu - răspunse Marian şi-şi aţinti privirea asupra lui Chaba - până-n noaptea trecută domnişoara Carmen a fost şi ea într-una din celulele acestea.

   Furăm nevoiţi să intervenim repede, altminteri Cochu l-ar fi gâtuit pe indian. Şi dură mult până să-l putem linişti pe tânăr, ca să-l facem să asculte vorbele noastre.

   Poate Chaba crezuse că nu auzisem, sau uitasem cuvintele batjocoritoare cu care ne trădase locul unde se afla tânăra fata.

   Făcu o mutra cu totul uimită, ba chiar îngrozita, când Marian povesti ca în timpul nopţii nefericita fata fusese răpită de Callaqui.

   Indianul făcea impresia unul om zdrobit cu desăvârşire şi Marian găsi îndată pricina, căci îi zise:

   — Chaba, ştiu că ai luat parte la răpirea unei mumii care aparţinea tribului d-tale. Acum profesorul nu mai e nevoit s- o înapoieze, căci nu mai poate fi silit la asta. Va da totuşi înapoi obiectul, dacă ne ajuţi s-o scoatem pe Senora din mâinile lui Callaqui. Şi atunci vom uita că ne-ai închis în mormintele astea.

   — Senor... de... de unde ştii? îngână indianul, speriat.

   — Din scrisoarea pe care a luat-o Callaqui. Acum, după ce am zăcut şi noi printre mumii, ştiu că e vorba de o mumie, care urma să fie înapoiată în schimbul Senorei Carmen Uspalla.

   — Da, Senor, aşa este - încuviinţă indianul - stăpânul meu, profesorul, a fost totdeauna bun cu mine. Marea lui dorinţă era să aibă o mumie indiană. Acestea sunt foarte rare, căci cimitirul ăsta a fost întocmit de spanioli şi conţine numai mumii europeneşti. Profesorul m-a rugat atât de mult, până ce, în cele din urmi, m-am învoit să-l fac rost de o astfel de mumie. Ştiam că tribul meu care locuieşte în inima munţilor, are câteva mumii. Acestea sunt considerate aproape sfinte, dar eu m-am îndepărtat de credinţa strămoşeasca, prin faptul că am trăit mult timp printre albi. Cu prilejul ultimei mele vizite în sat am luat una din mumii şi am adus-o domnului profesor. Nu m-am gândit la urmări.

   Chiar în prima noapte după aceea răpire am fost chinuit de vise îngrozitoare. Senores, pierdusem credinţa strămoşilor mei, dar acum ştiam totuşi, că vrăjitorul nostru redobândise putere asupra mea. El îmi trimise aceste vise, care îmi zugrăviră, în icoanele cele mai grozave, pedepsele pentru ceea ce făcusem.

   Chaba tăcu vreo câteva clipe şi căzu pe gânduri. Un tremur uşor îi străbătu trupul.

   — Apoi veni un trimis al tribului meu - urmă el - îmi spuse să îngrijesc de înapoierea mumiei, altminteri voi îndura cele mai grozave pedepse. Îl rugai pe domnul profesor să dea îndărăt mumia, stăpânul meu nu vru însă s- audă de aşa ceva. Devenise aproape fanatic, în privinţa asta. Şi ca să mă pună în neputinţă s-o iau pe furiş, o închise într-o încăpere tăinuită a casei sale, unde eu nu puteam ajunge. Spusei cum stăteau lucrurile solului tribului meu. Atunci vrăjitorul trimise oameni care o răpiră pe Senora şi o vârâră în mormânt. În vremea aceea profesorul se afla într-o expediţie. Când se înapoie, dădui de veste căpeteniei noastre şi el trimise scrisoarea, prin care vroiam să facem o bucurie profesorului. Solului i se întâmplă ceva pe drum şi înmână scrisoarea unui păstor, care urma s-o ducă la La Paz. Din nenorocire scrisoarea căzu în mâinile dv., Senores şi Don Callaqui v-a luat-o apoi.

   — Dar de unde putea bănuit măcar Callaqui că această scrisoare nici nu era pentru noi? întrebă Marian. Ne-o ceruse cu atâta hotărâre, încât fui nevoit să-l cred.

   — Don Callaqui vine adesea în munţi - răspunse Chaba - trebuie să aibă vreo ascunzătoare pe acolo. Vă va fi observat prin ochean, Senores. De când cu dispariţia

Senorei Carmen, Don Callaqui era mereu pe urmele mele şi ale trimisului tribului nostru, pârând să bănuiască legătura. Acum Senora e în puterea sa. Don Callaqui o iubeşte.

VÂNĂTOAREA DUPĂ CALLAQUI.

   SE PARE CĂ TÂNĂRUL COCHO vroia să se năpustească iarăşi asupra indianului.

   — Ce tot spui d-ta? răcni el. Callaqui o iubeşte pe Carmen a mea? Cum poţi susţine aşa ceva?

   — Am observat asta din privirile lui Don Callaqui - răspunse indianul - Callaqui s-a despărţit apoi în duşmănie de profesor. Acum a răpit-o pe Senora.

   — Spuneai car avea o ascunzătoare în munţi? întrebă Marian. Trebuie să ne ajuţi, Chaba, s-o regăsim pe Senora răpită.

   — Don Callaqui este prietenul unui trib puternic - spuse indianul - noi singuri nu putem întreprinde nimic împotriva lui. Tribul meu trebuie să ne ajute. Pentru asta e nevoie, însă, ca profesorul să dea înapoi mumia. Atunci căpetenia mea, cu toţi oamenii săi, va porni împotriva vecinilor şi-i va sili s-o dea pe Senora.

   — Nu e bine aşa - răspunse Marian - caci în mânia sa, văzând că e pierdută pentru el, Callaqui o va ucide. Numai prin viclenie putem dobândi ceva. Chaba, trebuie să ne arăţi unde locuieşte tribul acela - restul lasă-l în seama noastră.

   — E cu neputinţă să vă apropiaţi de sat - spuse Chaba, cu hotărâre - se afla într-o vale pe unde se intră cu greu, fiind păzită cu străşnicie. Tribul meu trebuie şi dea o mâna de ajutor, dacă Senora se află într-adevăr acolo.

   — Nu, nu e nevoie de asta! se împotrivi Marian. O vom elibera singuri pe domnişoara Carmen. Trebuie numai să ne arăţi satul, unde spui că se aţine Callaqui.

   — Atunci ar trebui să trecem pe pământul tribului meu şi eu nu am voie să mă arăt acolo, înainte ca mumia să fie înapoiată. Aş putea să vă dau descrierea drumului numai.

   — Dar şi Callaqui trebuie să fi trecut pe acolo - zise Marian - aşa că vom izbuti şi noi.

   — Don Callaqui e şi el un cunoscut al vrăjitorului nostru, astfel că poate trece prin ţinutul acela.

   — Şi cu toate astea tribul s-ar ridica mai târziu împotriva

vecinilor, aşa dar şi împotriva lui Callaqui? întrebă Marian, cam bănuitor.

   — Da, Senores - răspunse indianul, cu sinceritate - dacă îi voi spune căpeteniei că Don Callaqui a îngreuiat înapoierea mumiei, prin răpirea Senorei, o va face.

   — Hm, atunci trebuie să căutăm împreună să-l îndemnăm pe profesor să dea mumia - zise Marian - o s-o dea fără doar şi poate, când va afla că de asta depinde salvarea fiicei sale.

   — Fireşte, domnule Farrow - interveni Cochu - viitorul meu socru va da mumia, atât mai mult cu cât întâmplarea face să-i pot procura eu alta.

   — Să mergem deci cât mai repede la oraş propuse Marian. D-ta d-le Cochu, vei duce tratativele cu profesorul, în vreme ce noi ne vom scutura puţin de praf şi vom îmbuca ceva. Mi s-a făcut o foame de lup.

   Părăsirăm cimitirul şi era curios că nu mai simţeam nici o neplăcere de pe urma otrăvii misterioase şi aici statul în mormintele acelea strâmte şi reci mi părea să fi înrâurit vătămător asupra noastră.

   Cerui lămuriri lui Chaba în privinţa aceasta şi el răspunse:

   — Senor, v-am spus-o doar. Otrava noastră nu lasă urme şi împiedecă chiar ca răceala şi umezeala să vatăme trupul. De aceea spuneam că şi Senora va rămâne teafără. Sunt taine ale strămoşilor noştri. Vrăjitorii noştri cunosc fabricaţia acestei otrave, ei pot trimite şi vise, aşa cum le dorim.

   La aceste cuvinte fu cutremurat de un fior. Vrăjitorul tribului său i-o fi trimis vise înfiorătoare. Fireşte că asta era cu putinţă numai la un om naiv; unui european cu sânge rece un astfel de vrăjitor nu i-ar putea „trimite" vise?

   Căutai să-mi alung gândurile acestea, bucurându-mă dinainte de baia şi masa ce ne aştepta la hotel. Curând ajunserăm acolo şi furăm întâmpinaţi cu bucurie de hotelier, care fusese îngrijorat de lipsa noastră.

   Abia sfârşirăm masa că se ivi Cochu şi, foarte agitat, ne chemă afară.

   În faţa hotelului era adunată o mică societate. Profesorul Uspalla venise în persoană, se repezi la noi şi ne imploră să facem totul ca să-i eliberăm fata.

   — Dau toate mumiile din lume în schimb! strigă el. Ce-mi foloseşte un obiect vechi, mort, dacă scumpa mea Carmen e nefericită! Domnule Farrow, domnule Bertram, Pongo, ajutaţi-mă!

   — Dar tocmai suntem pe punctul s-o facem - îl linişti Marian - şi sunt încredinţat că vom izbuti. Ah, asta o fi mumia care a adus toată nenorocirea.

   Arătă spre un obiect învelit pe care-l duceau doi indieni, ce stăteau cam deoparte, cu Chaba. Profesorul încuviinţă din cap şi Marian urmă:

   — Atunci primul succes va fi că vom putea trece nestingheriţi prin ţinutul tribului şi afară de asta vom obţine ajutorul său. Fireşte că prin silnicie nu vom putea face nimic, ci va trebui să ne servim de vreun vicleşug. Aşa dar, la drum!

   Privii cam îngrijorat statura puţintică a profesorului, întrebându-mă dacă va putea îndura greutăţile unui marş forţat la altitudinea aceea. Văzui însă îndată că mă înşelasem în privinţa lui. Împreună cu Cochu o luă la picior atât de voiniceşte, încât noi, ceilalţi, abia eram în stare să ne ţinem după el. Ajunşi sus, pe poteca întortocheată care ducea în munţi, izbutirăm să-i ajungem. Începuserăm să ne obişnuim cu aerul acela.

   După patru ceasuri ajunserăm la locul unde păstorul de lame ne dăduse scrisoarea..

   Chaba porni în frunte. Prin mijlocul stâncilor ducea o potecă îngustă, întortocheată. Să fi stat aici paznici de ambele părţi, n-ar fi putut trece nici un duşman.

   În cele din urmă dădurăm de o vale lungă şi îngustă, împrejmuită de pereţi şi stâncă, înalţi de cel puţin o sută de metri. Chaba privi cu băgare de seamă în juru-i şi deodată. Începu să facă mişcări ciudate cu braţele.

   De sus, de undeva, se auzi o chemare ascuţită şi indianul spuse, mulţumit:

   — Iscoadele noastre au văzut ca aducem înapoi mumia. Acum e totul bine, Senores!

   Îşi închipuiam că vom da îndată de satul indian, dar mai avurăm de străbătut trei asemenea văi, până îl zărirăm, în depărtare. Şi abia peste un ceas ajunserăm la el.

   În fruntea unui număr impunător de indieni ne ieşi înainte unul înalt şi mai în vârstă, care începu îndată cu Chaba o convorbire agitată. Apoi cei doi indieni care veniseră cu noi duseră mumia în sat şi Chaba ne spuse:

   — Căpetenia vrea să uite că am luat mumia şi mă iartă. Se învoieşte să ne ajute cu treizeci de războinici. Don Callaqui a trecut pe aici. Avea cu el doi indieni ai celuilalt trib, care duceau un trup de om învelit într-o pătură. Callaqui spunea că e vorba de un vechi duşman al celuilalt trib, pe care a izbutit să-l prindă.

   — Atunci să pornim repede! strigă profesorul, agitat. Cât mai e până la satul celuilalt trib?

   — Vreo patru ceasuri de drum - răspunse Chaba - peste două ceasuri putem porni şi vom ajunge tocmai bine pe întuneric. Războinicii trebuie să se împrăştie, în taină, de jur împrejurul satului, ca să avem în mână viaţa locuitorilor. Dacă suntem sus, nu pot scăpa de săgeţile noastre otrăvite. Asta ştiu şi ei, de aceea vor împlini îndată cererile noastre.

   — Toate bune - zise Marian - trebuie să ne gândim că avem de-a face cu Callaqui. Când un om merge atât de departe încât răpeşte o fată, atunci nu sta pe gânduri nici s- o ucidă, în clipa când vede c-a pierdut-o. Trebuie neapărat să căutăm s-o eliberăm în taină pe tânăra fată. Şi asta o voi face eu cu tovarăşii mei, în vreme ce consângenii d-tale ne vor acoperi numai retragerea.

   Marian vorbise cu atâta hotărâre încât Chaba îşi dădu seamă c-ar fi zadarnic să se împotrivească şi se înclină în tăcere. Numai profesorul şi Cochu se mai împotriviră; vroiau neapărat să fie de faţă când o vom elibera pe Carmen. În cele din urmă Marian izbuti să-i încredinţeze că nu ne-ar putea decât fi o piedecă, deoarece nu avuseseră încă prilejui să elibereze prin vicleşug un om dintr-un sat apărat.

   Astfel că încuviinţară să meargă pe munte cu indienii, ca să-i ţină ia respect pe locuitori, cu armele lor.

   Căpetenia ne pofti la masă, unde mâncai pentru întâia oară carne de lama, care e foarte gustoasă.

   În cele din urmă pornirăm la drum şi pătrunserăm tot mai adânc în munţi. Curând însă, călăuzele convoiului nostru părăsiră poteca îngustă şi furăm nevoiţi să întreprindem un

urcuş greu.

   După trei ceasuri şi jumătate de mers ne oprirăm. Chaba se apropiă de noi şi zise:

   — Trebuie să aşteptăm aici până se va întuneca, Senores. Pe creste stau, cu siguranţă iscoade ale satului şi trebuie săi împiedecăm să dea de veste celorlalţi.

   — Vom ajuta şi noi la asta - răspunse Marian - Pongo al nostru o va scoate mai lesne la capăt decât consângenii d- tale.

   Chaba aruncă o privire speriată negrului şi dădu din cap. Făcuse astfel de experienţe cu Pongo, încât îl credea în stare de orice.

   După o jumătate de ceas se lăsă întunericul. Convoiul nostru se puse iarăşi în mişcare. Acum mergeam noi înainte, împreună cu Chaba şi alţi doi indieni.

   Curând paşii indienilor deveniră tei mai şovăitori. Luna răsărise şi-şi arunca lumina peste norii sfâşiaţi.

   Pongo ne lăsă mai în urma. Deodată făcu o săritură peste o fâşie de drum luminata, se auziră două ţipete înăbuşite, apoi uriaşul ne strigă încet. Primele două sentinele fuseseră ameţite.

   Chaba se aplecă asupra lor şi, cu doua împunsături, le introduse în trup otrava grozavă.

   — Acum nu mai aveam a ne teme de ei.

   Pongo mai doborî doi paznici, apoi Chaba şopti:

   — Senores, colo jos e satul.

   Valea de la picioarele noastre era luminată de lună numai pe o parte. Ne mirarăm că nu se observa nici un semn de viaţă şi indianul ne lămuri îndată că locuitorii intră în colibele lor îndată ce se înserează.

   După o scurtă consfătuire, Chaba ne conduse la un loc pe unde puteam coborî fără teamă. Cu mare băgare de seamă o luarăm la vale.

   Aci ne puteam apăra bine.

   Ne furişarăm pe după colibe, cu auzul încordat. În cele din urmă ajunserăm la o colibă ceva mai mare şi acolo auzirăm glasul lui Callaqui, care tocmai spunea, batjocoritor:

   — Ah, Senora, aştept să mă răsplăteşti pentru că te-am scos din mormânt şi ţi-am dat contraotrava. Vreau să te fac soţia mea.

   — Callaqui, îţi mulţumesc pentru ca m-ai salvat, dar află ca sunt logodita - se auzi o voce simpatică de femele - dumă înapoi la tata!

   Atunci Callaqui îşi dădu arama pe fata.

   — Haha, eşti în puterea mea! striga el. Nimeni nu te poate scăpa. Te-am adus într-un loc pe care nu-l cunoaşte nimeni. Trebuie să devii soţia mea!

   Carmen Uspalla scoase un ţipăt; atunci Marian nu se mai putu stăpâni şi scrâşni:

   — Haideţi!

   În clipa următoare ne aflam în colibă. Callaqui ne privi îngrozit, apoi deschise gura să dea alarma, dar în acelaşi moment Pongo repezi pumnul.

   Callaqui se prăbuşi la pământ; ştiam că lovitura aceasta era aproape mortală.

   Marian vorbi repede cu fata, care se arătă foarte curajoasă. Ieşirăm binişor din colibă, după ce Marian stinsese lampa eu ulei.

   Pongo îşi luă el sarcina s-o ducă pe fată în munţi şi izbuti lesne. Pornirăm repede înapoi şi curând dădurăm de ceilalţi indieni, care rămaseră uimiţi văzând-o pe Carmen Uspalla. Nu se aşteptaseră să facem treaba atât de repede.

   Revederea dintre tată şi fiică fu nespus de mişcătoare. Şi bucuria lui Cochu fu de nedescris. Sentinelelor doborâte li se dădu contraotrava, dar nu se deşteptară prea repede, căci Pongo lovise bine.

   În sat rămaserăm până dimineaţa, ca oaspeţi ai locuitorilor.

   Înainte de a părăsi, apoi La Paz, mai sărbătorirăm logodna lui Carmen cu Cochu, care îşi ţinuse făgăduiala şi adusese profesorului o minunată mumie indiană.

   O aventură şi mai ciudată ne chemă în altă parte, în insulele Chiloe - îşi sfârşi doctorul Bertram povestirea.

SFÂRŞIT

Volumul 131

O MISIUNE CIUDATĂ

   UN NAUFRAGIU

   DOCTORUL BERTRAM urmă:

   — Pentru ce te îndepărtezi atât de mult în larg? întrebă Marian pe căpitanul micului vas de coastă, pe care ne îmbarcasem la Atica. Nu crezi că pierdem prea mult timp cu asta?

   Jim Town, căpitanul şi proprietarul vasului de o mie de tone „Mary", cu care cutreiera coastele Americii de Sud de peste două decenii, era un om original.

   Îl privi pe Marian cam pieziş, îşi schimbă pipa neagră din coiful drept al gurii în cel stâng şi mormăi:

   — Socot că e mai bine să pierdem timp decât viaţa.

   — Ai dreptate - încuviinţă Marian, râzând - dar până acum nu prea văd ce ne-ar ameninţa viaţa.

   Englezul lung şi slab, care, în cursul celor patru zile de când eram împreună cu el începuse să ne fie oarecum drag, pentru firea lui sinceră - zâmbi, apoi zise:

   — De văzut nu pot vedea nici eu, domnule Farrow, dar miros. Pun rămăşag că peste un ceas vom avea cel mai frumos ciclon - şi n-aş vrea să ne prindă prea aproape de coastă.

   Privi la ţărmul stâncos şi neregulat, care era la vreun kilometru depărtare. E drept, acolo un ciclon ar fi fost neplăcut de tot şi vasul nostru, cu toată maşina lui puternică, ar fi fost o coaja de nucă în faţa unei astfel de puteri naturale.

   Ne aflam la vreo patru sute de kilometri de Valparaiso. Porturile în care am fi putut intra pentru a ne adăposti de ciclon erau la depărtare de ceasuri. Aşa că cel mai nimerit lucru era să aşteptăm furtuna în larg.

   Îndreptându-mi privirea spre mare, nu putui observa nici cea mai mică urmi a unei furtuni apropiate. Marian clătină capul şi zise:

   — Cred ceea ce spui, mister Town, caci d-ta cunoşti de multă vreme locurile pe aici; nu pricep, însă, ce te face să vezi apropierea unui ciclon.

   — De - râse englezul - e şi asta una din micile mele taine. Îl adulmec ca un copoi. În câteva rânduri pana acum am salvat-o pe „Mary" a mea prin faptul ca adulmec furtuna la timp. Păsările părăsesc coasta şi zboară spre larg, căci ştiu şi ele ca apropierea stâncilor le poate fi pieirea.

   Privii după pasările albe, care zburau, bătând din aripi, spre largul marii. Eu unul, n-aş fi tras încheierea din aste ca se apropie o furtuna, ci aş fi bănuit, doar, ca zburătoarele îşi caută hrană.

   Marele ocean îşi rostogolea valurile liniştit. S-ar fi zis că răsufla calm şi niciodată nu mi-ar fi venit în gând că numai peste un ceas vom avea un ciclon.

   Eram totuşi cam neîncrezător, deşi căpitanul Town nu părea să ştie omul care să susţină aşa ceva, fără motiv temeinic. Şi în sinea mea îmi părea rău de întârzierea călătoriei, deoarece Town luase acum direcţia spre apus, în largul mării.

   Tot mai mică se făcea coasta bizară. Deodată, Marian, care stătea lângă mine la proră, îmi dădu un ghiont.

   — Căpitanul are dreptate - zise el - ia te uită colo, în faţă, norii!

   Aruncai doar o privire asupra norilor în formă de păianjen şi nu mai avui nici o îndoială că o furtună grozavă era aproape. Trecusem noi prin tot soiul de furtuni, aşa că nu ne erau străine numeroasele lor semne.

   — Bine am făcut că ne-am trimis bagajul cu blănurile şi celelalte amintiri cu trenul, la Buenos Aires - zise Marian, învăluind vasul într-o privire îngrijorată - am presimţirea că ciclonul ne va aduce surprize neplăcute.

   — Atunci să ne luăm armele din cabine - propusei eu - daca într-adevăr se va întâmpin ceva, trebuie să încercăm să le salvăm.

   — Fireşte că aşa trebuie să facem - încuviinţă Marian.

   Ne duserăm în cabina noastră, ne încinserăm brâurile cu revolverele şi ne luarăm puştile. Raniţele ni le trimiseserăm la Buenos Aires.

   Când ne înapoiarăm pe punte, Jim Town dădu din cap şi zise, răguşit:

   — Bine aţi făcut, domnilor, căci se prea poate ca „Mary" să se prăpădească. Ciclonul se va stârni mai curând de cum mă aşteptam şi pare să fie atât de grozav cum n-am mai întâlnit altul. Suntem încă prea aproape de ţărm, altminteri aş fi foarte sigur. Pe când aşa...

  Îşi rupse vorba şi aruncă o privire îngrijorată înainte. Îi urmărit privirea şi mă speriai. Dintr-acolo venea ca fulgerul un perete înalt până la cer, un zid negru, la poalele căruia marea ridica valuri înalte cât casa.

  — Legaţi-vă! răcni Town. Cel mai bun lucru e să vă legaţi împreună ca să vă puteţi ajuta unul pe altul.

  Funii se aflau destule prin apropiere. Pongo sări repede şi petrecu una din ele, groasă de un deget, în jurul şoldurilor noastre şi ale lui. Apoi, cu o alta funie, ne legă de un catarg.

  Astfel înarmaţi aşteptarăm furtuna. Şi după câteva minute izbucni prima răbufneală caldă, care ne taie răsuflarea. Urmă a doua, rece ca gheaţa, apoi se dezlănţui iadul.

  Cel dintâi val înhaţă vaporul, îl ridică la zece metri, pentru ca apoi să-l scufunde. Alt munte de apă ridica prora din nou.

  Vaporul fu zvârlit ca o minge, încoa şi-ncolo, dar maşina puternică se împotrivea cu vitejie.

  Un pârâit grozav se auzi deasupra noastră şi văzurăm catargul de care eram legaţi rupându-se peste noi. Dar şi bucata cealaltă, de jos, ameninţa să fie smulsa. Trebuia s-o împingem cu mâinile în gaura sa, ca să nu ne pierdem sprijinul, căci altminteri valurile înspumate ne-ar fi zvârlii în mare.

  Privii cu admiraţie spre puntea de comanda, unde Jim Town stătea liniştit. Bătrânul lup de mare îşi lăsa vasul să înainteze în direcţia furtunii cotropitoare; se putea bizui pe cârmaciul său, care îi îndeplinea comenzile cu preciziune.

  Acum îl văzui uitându-se la mine în jos şi zâmbind. Dar chipul lui se schimbă brusc. O expresie de spaimă i se întipări pe faţă, apoi ridică din umeri şi clătină capul.

  În aceeaşi clipă vaporul fu zgudui din temelii. Şi acum băgai de seamă că dădea înapoi cu valurile, la-nceput încetişor, apoi tot mai repede. Ţinându-se de funia cu care ne legase Pongo de catarg, căpitanul Town se trase cu greu

spre noi. Făcu mâinile pâlnie la gura şi ne striga:

   — S-a sfârşit! S-a rupt elicea! Suntem împinşi spre coastă.

   Asta însemna sfârşitul. Fără elice vaporul era o jucărie a valurilor uriaşe. Curând va fi zvârlit pe ţărmul stâncos şi sfărâmat.

   Chiar şi acum fu cât p-aci să ne prăpădim. Valurile răsuciră încetişor vaporul. Fără forţa propulsoare a elicei era cu neputinţă să fie cârmit. Şi când stătu de-a curmezişul direcţiei furtunii, un val înalt îi aplecă atât de mult pe o parte, încât crezui că se scufundă.

   Dar trainicul vapor se ridică iar şi valurile îl răsuciră din nou. Cu prora înainte porni cu viteza spre uscat.

   Aveam acum în spate cabinele, astfel că eram ocrotiţi împotriva furtunii.

   — Suntem pierduţi! zise Jim Town încă odată. Vom îi zvârliţi cu atâta putere de stânci, încât „Mary" a mea se va sfărâma imediat.

   Din nefericire, cuvintele sale exprimau crudul adevăr. Eram expuşi furiei elementelor. Şi „Mary" alerga cu tot mai mare repeziciune spre pierzanie, către coasta stâncoasă.

   — Nu trebuie să rămânem pe punte - zise Marian - căci atunci vom fi răniţi grav când vasul se va izbi de stânci. Ah, avem noroc, în faţa e o crăpătură în stanca în care vaporul trebuie cârmit.

   Fusesem împinşi cu atâta repeziciune îndărăt, încât coasta nu mai era decât la o jumătate de kilometru. Pretutindeni valurile spumegânde se spărgeau de stânci, numai într-un loc pe care Marian tocmai îl descoperise, apa intra printr-o crăpătură în peretele stâncos.

   Cârmaciul descoperise şi el această deschizătură, care putea să însemneze salvarea pentru noi. El îndrepta vasul cu prora chiar în crăpătură şi cu cât ne apropiam, cu atât creştea speranţa în noi. Crăpătura era destul de largă ca să îngăduie intrarea vaporului. Uriaşul John Sparring, timonierul, cârmi vasul direct în această trecătoare, deşi valurile înalte cât casa îl aruncau încoace şi-ncolo.

   E drept că se produseră două izbituri puternice când pereţii vasului atinseră stâncile şi deşi eram legaţi de catarg, furăm trântiţi pe scândurile punţii, apoi însă, când ne ridicarăm repede ne văzurăm într-o crăpătură îngustă şi întortocheată, care înainta mult în uscat.

   Dar spre spaima noastră băgarăm de seamă ca gangul acesta se strâmta tot mai mult şi valurile pe care furtuna le împingea înăuntru, ne împingeau, la rândul lor mereu înainte. Ne pomenirăm în cele urmă prinşi între cei doi pereţi de stancă şi imediat valurile spumegânde se rostogoliră deasupra întregului vapor.

   Norocul nostru ca eram legaţi, altminteri am fi fost măturaţi de pe punte. Aşa, însă, ne puteam ţine, de bine, de rău, dar trebuia să ne gândim la o salvare grabnică, căci izbiturile puternice ale valurilor vor sfărâma în bucăţi vaporul înţepenit.

   Tot Pongo fu acela care aduse salvarea. În răstimpul scurt dintre două talazuri, el sări la parapet, după ce se desprinse repede de funia care ne ţinea. Apoi făcu un salt pe o ieşitură de stâncii aflătoare cu vreo doi metri deasupra parapetului şi se încleştă cât putu mal bine de piatra colţuroasă.

   Valul următor îl acoperi cu spuma lui, dar pumnii uriaşului nostru camarad nu-i putu desprinde. Când ieşi iar ia iveală el ne zâmbi, apoi se căţără repede mai sus, până nu mai putea fi ajuns de nici un val.

   — Massers zvârle sus frânghia! răcni el apoi în jos.

   După cum am mai amintit, eram apăraţi de valuri, stând

îndărătul cabinelor. Town înfăşură repede capătul lung al funiei cu care Pongo ne legase de catarg, aşteptă valul următor, apoi aruncă funia în sus şi camaradul nostru o prinse.

   Acum se făcuse legătura între vasul pierdut şi uscat, Pongo se urcă cu totul pe peretele de stâncă. Se afla acum la vreo douăzeci de metri deasupra noastră.

   Aşteptă iarăşi pana trecu un talaz, apoi răcni în jos:

   — Massers leagă unul după altul de funie, Pongo trage sus.

   — Dă-i drumul, Robert! strigă Marian. Urcă tu cel dintâi! Repede, eşti primul la funie!

   Desfăcu laţul pe care-l făcuse Pongo în jurul trupului meu. În vremea asta, Marian tăie funia pe care negrul o

ţinea sus, până nu mai râmase decât vreun metru pe punte.

   Mă ţinui de frânghia mea până trecu valul următor, apoi mă prinsei repede de funia ce atârna în jos şi Pongo începu să tragă imediat.

   Îmi proptii picioarele de peretele de stâncă şi, mai repede decât aş fi crezut, mă pomenii sus, alături de credinciosul nostru camarad. Era şi vremea ca toţi oamenii să părăsească vasul, căci acesta începu să trosnească îngrijorător sub izbiturile munţilor de apă.

   Curând fu şi Marian sus, apoi veni Jim Town, John Sparring şi restul echipajului. Afară de căpitan şi cârmaci erau zece oameni care acum priveau muţi la vaporul ce se prăpădea.

   Toţi aveau puşti şi pistoale, pe care şi le scoseseră repede din cabinele lor. Îmi bătu ia ochi imediat un individ înalt şi necioplit, care avea o înfăţişare foarte fioroasă. Acesta strigă oamenilor câteva cuvinte, după care toţi merseră o bucată de drum pe uscat, unde nu se mai auzea larma făcută de valuri.

   Acolo stătură de vorbă cu însufleţire, iar individul făcea pe seful şi tot dădea din mâini. Din când în când lovea şi patul pistolului pe care-l purta la brâu.

   — Un om neplăcut! ne zise Town. Am fost nevoit să-l angajez, în Jslay. Vechiul ajutor de fochist s-a îmbolnăvit acolo. Acum mi se pare că vrea să-i întărâte pe oameni.

   — N-o să ne poată face nimic, răspunse Marian chiar daca numărul lor e de două ori mai mare. Hai, căpitane, să mergem şi noi mai adânc pe uscat. Aici trebuie să zbieri ca să te poţi înţelege.

   Ne îndepărtarăm puţin de marginea prăpastiei, apoi merserăm o bucată de drum spre răsărit unde îndărătul unor blocuri enorme de stâncă găsirăm adăpost împotriva ciclonului furios care nu slăbise deloc.

   Cei zece oameni ai echipajului se aflau la vreo patruzeci de metri de noi. Se adăpostiseră şi ei îndărătul unor stânci şi vorbeau cu mare însufleţire.

   — Îmi cam închipui eu ce o să se întâmple - zise căpitanul, râzând - fochistul ăsta nou, Horse, se teme c-o să piardă banii din pricina acestui naufragiu. Dar societatea de asigurare plăteşte oamenilor fără nici o discuţie. Pot face şi eu asta, caci din prevedere am vârât toate hârtiile în buzunar când s-a stârnit ciclonul. Da, asta va fi cel mai bun lucru.

  În vreme ce vorbea încă, cel zece oameni în frunte cu Horse, se apropiară. Se opriră lângă noi, cu mutrele întunecate.

  — Ei, ce s-a întâmplat?

  — Hm, căpitane, ce ne facem cu bănişorii noştrii? începu Horse. Hodoroaga aia de jos s-a dus dracului şi odată cu ea banii noştrii. Cine ni-i dă acum? Şi când vom ajunge într-un oraş, unde să găsim ceva de lucru?

  — Călătoria noastră ar fi ţinut trei luni - răspunse Town, calm - vă voi plăti leafa pe tot timpul acesta. Veniţi unul cate unul aici şi semnaţi-mi de primire. Oamenii se priviră cu uimire şi câţiva deschiseseră gura, ca şi cum ar fi vrut să protesteze. Dar Horse, izbucnind în râs, paşi înainte.

  — Asta e frumos - zise el - căpitanul o să-şi primească banii de la asigurare. Haideţi, băieţi să o luam apoi de-a lungul coastei spre oraşul cel mai apropiat. Cuvintele acestea îşi făcură efectul. Unul după altul se apropiată şi fiecare îşi primiră banii. Mă uitai pe furiş la mutrele lor şi observai la câţiva o expresie de lăcomie la vederea pachetului cu bancnote pe care-l ţinea în mana Town.

  După ce le plătii celor zece oameni, căpitanul zise cu asprime:

  — Aşa, acum sunteţi achitaţi şi puteţi face tot ce poftiţi. Cine vrea, însă, să rămână cu noi, trebuie să se poarte ca şi cum am fi încă pe bordul lui „Mary".

  — Ah, lăsaţi-l încolo pe căpitan - striga Horse - acum suntem oameni liberi. Ce nevoie avem să ascultăm? Hai să ne cărăm, băieţi! Trebuie să ne aflam aproape de tot de Yerba Buena. Haha, poate mai tragem un chefuleţ..

  Argumentul acesta din urmă păru hotărâtor, caci şi cei mai şovăielnici se alăturară acum uriaşului. Câţiva îl mai salutară pe căpitan, cei mai mulţi plecară fără să spună un cuvânt.

  — Să-i lăsăm să-şi vadă de drum - zise Town, cu amărăciune - ne-ar fi împiedicat numai. Mergem şi noi către miazăzi, la Yerba, domnilor. Horse are dreptate, nu suntem

atât de departe.

   — Mister Town, te-aş sfătui să fii cu băgare de seama - zisei eu - am observat privirile lacome ale oamenilor când ţineai în mană pachetul cu bancnote. Pe Horse ăsta îl cred în stare de orice.

   — Se poate să ai dreptate - încuviinţă căpitanul - drace, nici nu m-am gândit la asta!

   Aruncă o privire îngrijorată spre cei zece oameni, care se- ndepărtau spre răsărit. Deveneau din ce în ce mai mici, până dispărură cu totul. Probabil ca acolo se sfârşea scobitura de pământ şi el coborâseră, pentru a ajunge în oraş, de-a lungul ţărmului.

   — Cunoşti ţinutul pe aici, domnule căpitan? întrebă Marian. La miazănoapte e vreun oraş mai apropiat?

   — Ar fi Chanaret, o sărăcie de orăşel. E şi mai departe. În primul rând, de acolo n-am putea înainta decât cu vreo barcă de pescari. N-avem încotro, trebuie să mergem după indivizii aceia.

   — Ei, da, vom fi cu mare băgare de seamă şi atâta tot! hotărî Marian. Am mai avut noi de-a face cu potrivnici şi mai şi ca ăştia şi tot le-am venit de hac. Aşa dar, înainte!

   — Massers, colo fost om! zise în aceiaşi clipă Pongo şi arătă spre răsărit. Repede dispărut când Pongo privit într- acolo.

   — Hm... asta nu-mi place! mormăi Town. Prin pustietatea asta nu se prea aţine vreun om de treabă.

   — Atunci trebuie să facem cercetări cine e - zise Marian - altminteri avem înaintea noastră pe cei zece indivizi şi poate un duşman şi mai de temut în spate. Pongo condu-ne chiar la locul unde l-ai văzut pe individul acela.

   Uriaşul porni îndată spre un grup de bolovani uriaşi, la vreo şaizeci de metri depărtare. Câţiva cedri îşi întindeau acolo frunzişul deasupra bolovanilor.

   Ajunserăm curând şi Pongo ocoli un bolovan enorm. Îl urmarăm şi ne pomenirăm în faţa unei deschizături mari, care ducea oblic în lăuntrul stâncilor.

TAINA PEŞTERII DIN STÂNCĂ

   PRIVIRĂM ÎNGÂNDURAŢI crăpătura întunecoasă. De sigur că Pongo nu se înşelase zicând că văzuse aici un om. Şi fără îndoială că se refugiase în gangul acesta, care probabil că ducea foarte adânc în inima stâncii.

   — De fapt, nu văd la ce-ar fi nevoie să căutăm aici un singur om - zise Town - cine ştie ce primejdii ascunde gaura aceasta în stânca. Mai bine şi căutăm şi ajungem la Yerba Buena.

   — Nu, căpitane - zise Marian - nu vreau să existe lucruri nelămurite îndărătul meu. Dacă individul pe care l-a văzut Pongo n-ar avea nimic de ascuns, atunci n-ar fi fugit de noi. Ah, a fost un european. Asta putem deduce după bricheta modernă pe care a pierdut-o probabil aci în grabă.

   Marian ridica bricheta de argint care se afla căzuta jos. Proprietarul ei trebuia să fie om bogat, caci obiectul era din argintul cel mai curat, cu cizelaţii minunate.

   — Ah, uite ici o monogramă sub o coroană de conte. Hm, ciudat...

   Clătinând capul, Marian se uita când la brichetă, când la crăpătură.

   — Nu trebuie să fi fost numaidecât adevăratul ei stăpân - zisei eu - poate că bricheta a ajuns pe cale necinstită în mâinile omului care se ţine ascuns prin preajmă.

   — Se poate să ai dreptate - spuse Marian - cu atât mai mult suntem îndrituiţi să dezvăluim taina care se ascunde aici. Vi şi d-ta cu noi, Mister Town?

   — Mai e vorbă! răspunse căpitanul.

   Marian aprinse lampa de buzunar şi lumină în crăpături. Atunci văzurăm un gang cam de înălţimea unui om, lat de un metru, ai cărui pereţi colţuroşi dovedeau că trebuia să fi luat naştere de multă vreme, în urma vreunui cutremur.

   Marian ascultă câtva timp, apoi intră în gangul misterios. Pongo îşi făcu ioc înaintea mea şi eu, luând o hotărâre bruscă, lăsai întâi pe căpitan şi pe cârmaci să treacă.

   Poteca îngustă cobora în panta. Aerul era limpede şi rece,

ceea ce mă făcu să presupun că vom ajunge iarăşi afară, undeva jos.

   Aprinsesem şi eu lampa şi mersei după ceilalţi, tot mai adânc.

   Deodată cei dinaintea mea se opriră. Ajunseserăm într-o peşteră în formă de căldare înaltă de vreo şase metri.

   — Rămâneţi lângă mine! şopti Marian. Trebuie să ne încredinţăm mai întâi dacă nu ne ameninţă vreo primejdie.

   Eram bucuros că ieşiserăm din gangul îngust. Îmi plimbai lumina lămpii spre dreapta, în vreme ce Marian făcea acelaşi lucru spre stânga.

   Patru crăpături întunecoase se aflau în peşteră, ceea ce însemna că erau tot atâtea ganguri, din care unul cu siguranţă ca ducea afară. Cârmaciul, care stătea lângă mine, zise deodată:

   — Uite aici o funie, am dat de ea întâmplător.

   — Nu trage de ea! strigă Marian imediat.

   — Cine ştie...

   Era prea târziu. Poate că, speriat tocmai de exclamaţia lui Marian, John Sparring trăsese de funie. Şi imediat se auzi o bubuitură îndărătul nostru în gang, ca şi cum s-ar prăbuşi tot muntele acela.

   Şi în bubuitura aceasta se amestecă ţipătul de moarte al unui om. Câteva clipe ţinu răscoala aceea subpământeană, apoi se făcu o linişte de mormânt, iar din gang începu să iasă un nour mare de praf.

   — Acum trebuie să căutăm altă ieşire - zise Marian, grav - am scăpat de o mare primejdie, căci omul care a dispărut adineauri ne-ar fi putut distruge lesne când ne-am fi aflat în gang. Rămâneţi aici, vreau să văd cine a fost omorât acolo.

   După câteva minute Marian se-ntoarse.

   — E Horse, care s-a luat după noi - zise el - desigur că lăcomia după banii căpitanului l-a îndemnat la asta. E îngropat sub dărâmături şi numai capul şi braţul drept, a cărui mana ţinea un revolver, se află aici în gang. Tovarăşii săi nu par să se fi dus cu el, căci îndărătul stâncilor prăbuşite totul e liniştit.

   — Bine ca s-a întâmplat - zise Town - să fim totuşi cu băgare de seamă când vom ieşi de aici!

   — Acum însă e nevoie, în primul rând să căutăm ieşirea. Trebuie să fie foarte primejdios, caci or mai fi şi alte capcane dintr-astea în care şi-a pierdut viaţa Horse. Voi face mai întâi înconjorul peşterii, iar voi trebuie să rămâneţi pe loc.

   Şi fără să mai aştepte vreun răspuns, prietenul meu porni cu băgare de seamă de-a lungul pereţilor. Când ajunse în cea dintâi deschizătură întunecoasă, lumină înăuntru mult timp, apoi ne striga:

   — E un gang care duce în sus. Cred că trebuie să cercetam bine toate gangurile. Dar mai întâi îmi voi termina plimbarea de jur-împrejur. La a doua deschizătură, Marian constată că gangul care se făcea dintr-însa ducea în sus. Celelalte doua ganguri, însă, care se aflau la dreapta, coborau în jos.

   — Atunci trebuie să pornim pe unul din acestea, zise căpitanul. Între stâncile de aici, unde ne aflam şi prelungirile Anzilor, se află o fâşie de pământ lată şi rodnică. Trebuie deci să mergem la dreapta, ca să ajungem acolo.

   — Şt eu m-am gândit aşa - încuviinţă Marian - dar n-aş vrea să părăsesc aceasta peştera misterioasa fără s-o fi cercetat cu amănunţime înainte de toate trebuie să ne încredinţăm daca omul care a dispărut aici nu se află încă înăuntrul stâncilor. N-aş vrea să-l ştiu în spatele nostru.

   — Păi nu ne-a făcut nimic - spuse Town - lasă-l să stea unde el. Ce ne pasă de el?

   — De fapt, ai dreptate - răspunse Marian - dar eu am simţământul că nu e lucru curat la mijloc.

   — Tăcere, Massers! exclamă deodată Pongo.

   Ascultarăm cu încordare şi... auzirăm şi noi. Un geamăt

adânc, ciudat care părea să vie din toate părţile. Era cu neputinţă de stabilit locul de unde venea sunetul acesta.

   Gangurile şi bolta înaltă a peşterii răsfrângeau geamătul acesta şi-l zvârleau în cu totul altă direcţie.

   Marian zise în şoaptă.

   — Haideţi, vom cerceta acum primul gang, cel de pe stânga. Ar fi mai bine dacă ne-am despărţi. Eu cu Pongo voi cerceta gangul. Dacă plecăm cu toţii din peştera asta, misteriosul locatar al acestor stânci ar putea pune la cale

vreun atentat şi ne-ar închide poate drumul cu totul.

   — Eu nu socot că e bine aşa - fu de părere Town - mai bine să rămânem împreună, altminteri nu v-ar putea ajuta, dacă s-ar întâmpla ceva.

   Marian chibzui câtva timp, pe urmă răspunse:

   — Bine, să rămânem atunci împreună. Vă rog însă să fiţi cu mare atenţiune şi să nu mişcaţi nici o funie sau vreo piatră.

   Cu băgare de seama şi păşind Marian intră în primul gang pe stânga. Îl urmarăm, în aceeaşi rânduială ca înainte. Ascultai cu încordare îndărăt şi, într-un rând, după ce făcusem vreo treizeci de paşi în gangul strâmt, mi se păru că aud un zgomot slab în peşteră îndărătul nostru.

   Prevenirea mea îi făcu pe ceilalţi să se oprească. Ascultarăm cu încordare, dar nu se auzi nimic. Cu toate astea aveam o presimţire.

   — Înainte! zise Marian. Te vei fi înşelat.

   Mai făcurăm vreo cincisprezece paşi, când, deodată izbucni îndărătul nostru un hohot de râs cu adevărat drăcesc. O voce tunătoare strigă:

   — Duceţi-vă dracului, cu el cu tot!

   Apoi se auzi un bubuit care făcu să se cutremure pereţii gangului.

   Îndreptai lumina lămpii îndărăt şi văzui iarăşi un nor de praf care venea spre noi. Întoarcerea ne era închisa, deci, prin stănci prăvălite.

   — Hm, tot aveai d-ta dreptate, domnule Bertram - zise Town, liniştit - ar fi fost mai bine daca câţiva dintre noi ar fi rămas în peştera. Atunci nu s-ar fi putut întâmpla ce s-a întâmplat.

   — O, nu, e mai bine aşa - răspunse Marian - poate ca misteriosul nostru duşman ar fi putut prăbuşi măsele de stâncă şi din altă parte şi atunci, cei rămaşi acolo ar fi fost zdrobiţi. Acum trebuie să mergem înainte, dar e nevoie să fim cu şi mai multă băgare de seamă şi mai trebuie să căutăm încă pe cineva, căci duşmanul nostru strigase doar ca să ne ducem dracului cu „el". Poate că zace pe aci vreun biet prizonier.

   — Asta ar fi o lămurire a tainei - zise Town - atunci să

mergem înainte.

   Pornirăm iar la pas. Deodată auzirăm din nou geamătul acela slab şi acum ne dădurăm seamă lămurit ca venea din faţa noastră.

   — Aha, asta e „el" - şopti Marian - să fim cu băgare de seamă!

   Iarăşi se casca în faţa noastră o peşteră largă.

   Pe marginea căreia ne oprirăm. Plimbarăm lumină lămpilor la dreapta şi la stânga, dar nicăieri nu se arăta vreo crăpătura în stânci sau un gang. Numai pe dreapta era un colţ de stanca şi numai îndărătul acesteia ar fi putut fi o ieşire.

   Marian îndrepta înainte lumina lămpii sale. Trăsei aproape fără voie revolverul de la brâu, caci la cel mult zece metri în faţa noastră luceau doi ochi mari galbeni, la vreo jumătate de metru de la pământ.

   Pufnii însă îndată în râs, căci cu ţipătul ei caracteristic se ridica spre tavan... cucuveaua care mă speriase.

   Marian îndreptă lumină lămpii spre pasare şi atunci văzurăm ca după câteva zboruri în zigzag ea dispăru. În partea, stângă a peşterii.

   — Mai mult ca sigur că această cucuvea ne-a salvat din mare primejdie - zise Marian - Robert, ai băgat de seamă ca ochii ei se aflau la cel puţin o jumătate de metru deasupra pământului? Trebuie deci să fi stat pe un obiect pe care nu l- am putut vedea în lumina lămpii mele. Acum fireşte ca voi fi cu mare luare-aminte.

   Marian îndrepta lumina iarăşi în faţă şi merse încetişor înainte cu capul în pământ. Când fu pe locul unde stătuse cucuveaua, se opri şi scoase o exclamaţie.

   — Ah, se pare că într-adevăr ne-a salvat viaţa - zise el apoi - aici e întinsă o frânghie deasupra pământului şi cucuveaua are aceeaşi culoare cu ea. Pasărea şi-a ales întâmplător funia aceasta ca loc de odihnă; dacă nu mi-ar fi atras luarea-aminte, fără îndoială că ne-am fi lovit de funie. Aşa dar, atenţiune! Să n-o atingem şi nici să n-o tăiem.

   Îl urmarăm cu băgare de seamă pe Marian şi călcarăm peste funia primejdioasă. Apoi Marian şi eu îndreptarăm lumina lămpilor înainte şi ne apropiarăm binişor de colţul

stâncii.

   Auzirăm lămurit la intervale scurte gemetele care nu puteau veni decât dintr-acolo. Când privirăm pe după colţul stâncii, tresărirăm fără voie. În perete se afla o firidă adâncă şi într-însa zăcea un bătrân, al cărui vestmânt zdrenţăros era plin de sânge. Părea leşinat şi numai din când în când gemetele pe care le scotea dovedeau că mai e în viaţă.

   Dădurăm imediat lămpile de buzunar lui Town şi Sparring care stăteau îndărătul nostru, apoi îl traserăm pe nenorocit cu mare băgare de seamă afară din firidă. Cu prilejul acesta băgai de seamă că aceasta era foarte bună pentru dormit. Pe jos erau îngrămădite blănuri moi şi pe diferite ieşituri din stâncă văzui farfurii şi pahare.

   Rănitul trebuia să zacă de mult aici. Scosei afară blănurile şi-l aşezarăm pe nenorocitul bătrân deasupra lor. Luai pe urmă o sticlă de campanie pe care o găsii acolo şi care era umplută cu apă de băut şi o dusei la gura leşinatului!

   Cu greu izbutii să-i torn pe gât câteva picături, apoi Marian îmi luă sticla din mână şi umezi cu apa tâmplele şi fruntea bătrânului.

   Avea trăsături frumoase şi fine şi fără voie făcui o legătura între el şi bricheta cu coroana de conte pe care o găsise Marian. În vreme ce Marian se străduia să-l readucă la viaţă, eu cercetai mai amănunţit firida în care zăcuse bătrânul şi descoperii în ungherul din dreapta al podelei o gaură mărişoară rotundă.

   Intrai repede în firidă şi luminai înăuntru cu lampa de buzunar. Văzui o casetă de oţel, pe care o scosei afară şi spre uimirea mea descoperii pe fundul ei stampila unei cunoscute firme din Germania.

   Ieşi din firidă şi-i arătai lui Marian ce descoperisem.

   — În caseta asta să ştii c-o să găsim dezlegarea tainei - zise prietenul meu - ah, pare ca se trezeşte.

   Bătrânul făcuse o mişcare cu mâna dreaptă şi murmurase câteva cuvinte nelămurite. Dar leşina iar şi Marian zise:

   — Trebuie să-l examinăm. Duşmanul său pare fi rănit grav.

   Cu cuţitul său tăie binişor îmbrăcămintea leşinatului şi atunci văzurăm în partea stângă a pieptului, sub inimă, o găurice rotundă.

   — A fost împuşcat! zise Marian. Hai să-l întoarcem!

   Făcurăm şi asta, dar nu găsirăm gaura pe unde va fi ieşit

glonţul. Era ciudat, căci revolverele moderne de calibru mic au o asemenea putere de pătrundere încât gloanţele străbat trupul omenesc dintr-o parte în alta.

   Marian cercetă haina bătrânului şi exclamă:

   — Ah, am găsit! Glonţul a străbătut întâi cartea asta groasă, pe care rănitul o purta în buzunarul de la piept Din pricina asta n-a ieşit pe partea cealaltă. Şi cartea asta cred că ne va da lămuriri precise. A, uite că e prevăzută cu un semn mic. Să-ncercăm să-l readucem în simţiri pe bătrân. De salvat nu cred că-l mai putem salva, caci prea gravă e rana.

   Mai turnarăm puţină apă pe gâtul leşinatului şi-i udarăm tâmplele şi fruntea. Rezultatul nu întârzia să se arate. Rănitul se mişcă iarăşi, rosti limpede şi lămurit cuvântul „Ruth" şi deschise ochii. Avea ochi mari, negri, care se aţintiră cercetător asupra noastră.

   Cu băgare de seamă Marian ridică capul bătrânului şi după ce îi mai duse odată sticla la buze, zise:

   — Domnule conte, mai aveţi ceva de comunicat? Sunteţi foarte grav rănit.

   — Ştiu - răspunse bătrânul - Heinrich Thomas m-a împuşcat. Ei îşi închipuie că a ghicit taina mea. Cine sunteţi dv. domnilor? Pot avea încredere?

   — Da, domnule conte, numele noastre sunt Farrow şi Bertram - răspunse Marian.

   — Ah, am auzit de ele - exclamă bătrânul - bine, domnilor, vă voi încredinţa taina mea. Simt că nu mai am mult de trăit. Sunt contele Eschenborn, am fost comandantul unul crucişător şi de câţiva ani trăiesc aici în pustietate, certat cu toţi oamenii. Motivul... o să vi-l spun şi pe aceasta: am aflat că nevasta mă înşela şi chiar cu cel mai bun prieten. Atunci am fugit încoace. Servitorul meu, Heinrich Thomas, a venit cu mine. Devotamentul acesta m- a mişcat, astfel ca i-am trădat lui taina mea - ceea ce n-ar fi trebuit. Azi dimineaţă m-a împuşcat. Ah! se întrerupse el şi cu mâna tremurătoare arată spre caseta de oţel - aţi găsitor, cu atât mai bine. Într-însa e ascunsa taina mea.

Capul îi căzu pe spate, leşinase iarăşi.

III

TAINA

   — CÂT SE POATE DE CIUDAT! murmură Marian, în vreme ce se căznea din răsputeri să-l readucă în simţiri pe conte. Ce l-o fi făcut să se oprească tocmai aici, în pustietatea asta? Necredinţa unei femei doar nu poate avea o înrâurire atât de hotărâtoare în viaţa unui bărbat. Eu cred că mai e şi alta taină la mijloc.

   Deodată contele deschise iarăşi ochii.

   — Trebuie şi mă grăbesc - îngână el - simt ca mi se apropie sfârşitul. Domnule Farrow, m-am ascuns aici pentru că am fugit din lagărul de internare. Am aflat de necredinţa soţiei mele şi am vrut să mă înapoiez îndată în Germania. Thomas a venit cu mine. Un vas de comerţ spaniol ne-a luat pe bord. În insulele Chiloe am naufragiat. Noi doi am fost singurii supravieţuitori. Într-o barcă de salvare cu motor am fost zvârliţi pe una din insule, împreună cu câteva lăzi de provizii şi unelte. Astfel, după o muncă de o lună de zile, izbutirăm să reparăm barca. În cele din urmă puturăm pleca, dar furtuna ne-a prins în drum şi am fost aruncaţi în golful acesta. Descoperirăm stânca cu peşterile şi gangurile ei ciudate şi hotărârăm să rămânem deocamdată aici. Thomas se ducea din când în când la Yerba Buena să afle noutăţi. Îmbolnăvindu-mă, am zăcut luni de zile, ba as putea zice chiar ani, în peştera asta. Când m-am făcut mai bine m-am hotărât să rămân aici, căci pe insula unde naufragiasem am găsit o comoară, care părea să fi fost ascunsă acolo cu sute de ani în urma. Era o bogăţie neînchipuită şi visam să mă înapoiez în patrie cu ea, să mă răzbun împotriva falsului prieten, apoi să trăiesc undeva în linişte cu fiica mea Ruth. Se vede că vorbisem cândva în somn despre aceasta comoară; Thomas se schimbă, aminti devotamentul pe care-l dovedise faţă de mine şi pretinse să cunoască în amănunţime taina mea. Mă spiona pretutindeni, dar eu eram cu ochii în patru. Azi dimineaţă, însă, am ajuns la ceartă. Şi atunci îmi zise că urmărea să mă ţină aici, numai pentru a afla locul unde se găseşte comoara. Şi când îi spusei ca o hărăzisem fiicei mele, el îmi râse în nas şi-mi zise că Ruth era căsătorită de trei ani cu un medic, Hagedorn, din Buenos Aires. Înfuriat că mă minţise până atunci, vrui să mă năpustesc asupra lui, dar el mi-o luă înainte şi mă împuşcă. Domnii mei, simt că mi se apropie sfârşitul, în caseta de oţel sunt hârtiile mele. Cartea pe care o ţii în mână, domnule Farrow, este jurnalul meu. Dă-i-l fiicei mele Ruth! Te rog, caută comoara, locul e însemnai pe un desen care se afli în casetă. Statului i se cuvine o parte, ia şi d-ta cât crezi că ţi se cuvine pentru osteneală. Ce rămâne da fiicei mele, te rog din suflet! Îmi făgăduieşti asta, ca să mor în linişte?

   — Da, domnule conte - răspunse Marian - îţi făgăduiesc.

   — Vă mulţumesc, domnilor, dar nu l-aţi văzut pe Thomas, când aţi intrat aici?

   — Ba da, a provocat chiar prăbuşirea gangului îndărătul nostru.

   — Ah, Doamne - gemu contele - atunci nu mai puteţi ieşi. Şi feriţi-vă să atingeţi funia, pe care cu siguranţă c-a întins-o deasupra pământului, căci atunci se prăbuşeşte peştera.

   — Las-că găsim noi o ieşire - zise Marian, cu încredere - şi nădăjduiesc că vă vom putea lua şi pe dv., domnule conte.

   — Nu, domnule Farrow - zâmbi cu tristeţe bătrânul - căci simt ca mă apropii cu paşi repezi de sfârşit. Mai am o rugăminte: Dacă găsiţi o ieşire, atunci încercaţi să provocaţi prăbuşirea acestei peşteri deasupra trupului meu. Aici am trăit mulţi ani, aici aş vrea să-mi aflu odihna de veci. Vă rog, căutaţi să-mi îndepliniţi dorinţa aceasta!

   — Fireşte că voi încerca, domnule conte - făgădui Marian.

   Bătrânul îşi încorda odată trupul, se ridică, striga „Ruth",

apoi căzu înapoi pe spate. Chinurile lui se sfârşiseră...

   — Ne aşteaptă o nouă aventură - zise Marian.

   Se aplecă asupra mortului şi-i închise pleoapele.

   — Haide, Robert, să-l ducem înapoi în firidă! După aceea vom începe să căutăm o ieşire. Cred, însă, că am şi găsit-o.

   Îl aşezarăm pe conte iarăşi pe blănuri, apoi Marian străbătu peştera, luând-o spre stânga.

   — Staţi pe loc! ne strigă el. Robert, caută tu în buzunarele mortului cheile casetei!

   Ma întrebam ce vroia să facă Marian în partea stânga a peşterii. Îşi închipuia că găsise ieşirea, de care contele, care trăise aici ani de zile, nu ştia nimic?

   Scotocii prin buzunarele mortului şi în cele din urmă găsii două chei într-un buzunăraş. Una se potrivea la casetă, iar cealaltă la cartea cu însemnări zilnice.

   — Am găsit! strigă Marian în aceeaşi clipa în partea cealaltă a peşterii. Bănuiam eu la-nceput că cucuveaua ne-a adus noroc.

   Într-adevăr, pasărea dispăruse în partea stânga a peşterii. Acolo trebuia să fie o crăpătura în stancă, ce ducea afară.

   La lumina lămpii mele, merserăm de-a lungul funiei, spre cealaltă parte a peşterii. Marian stătea lipit de perete şi îndrepta lumina lămpii în sus.

   — Văd colo o gaură mare - zise el - şi aş pune rămăşag că duce afară. Pongo, trebuie să mă ajuţi să urc.

   Uriaşul negru se aplecă, îl prinse pe Marian de picioare şi- l ridică în sus ca pe un fulg.

   Prietenul meu se strecura în gaura şi imediat strigă înapoi:

   — Da, duce afară, văd chiar lumina zilei. Robert, leagă tu o bucată de sfoară de funia primejdioasă. Când vom fi afară, vom provoca prăbuşirea peşterii. Haideţi, ieşiţi repede cu toţii!

   Marian dispăru şi Pongo îl ridica apoi pe căpitan, după aceea pe timonier. În vremea asta eu legai o sfoară de funia întinsă la pământ. Luai celălalt capăt al sforii în mână şi Pongo mă ridică în gaură.

   Aceasta era prea îngustă ca să mă pot răsuci în ea, de aceea mă târâi o bucată înainte, apoi îndreptai lumina lămpii îndărăt. În felul acesta Pongo putea să vadă marginile găurii; trebuia să se salte în sus şi să se târască afară. După câteva clipe auzii zgomotul săriturii sale, apoi el striga:

   — Este bine Masser Bertram. Târăşte înainte! Peste câteva minute eram în aer liber. Camarazii se ghemuiseră îndărătul unor bolovani mari şi iscodeau cu privirea împrejur. Mă târâi spre Marian şi curând se afla alături de noi şi Pongo, care adusese cu dansul ghemul cu sfoară.

   Marian îl lua în primire şi zise:

   —  Acum băgaţi de seamă, voi provoca prăbuşirea peşterii. Dacă Thomas s-a ascuns până acum undeva, va ieşi el la iveală, crezând ca am pierit sub dărâmături.

   În clipa următoare se şi auzi îndărătul nostru un bubuit înfloritor. Abia înceta, că la vreo cincizeci de metri de noi, spre Sud, se ivi făptura unui bărbat.

   Privi spre locul catastrofei, apoi îşi frecă mulţumit mâinile, se-ntoarse şi o luă la picior.

   Când dispăru îndărătul câtorva bolovani mari, ne ridicarăm şi privind în urma văzurăm ca suprafaţa stâncoasă dinainte se preschimbase într-un crater, umplut cu bolovani uriaşi.

   — Să mergem! zise Marian. Trebuie să facem în aşa fel încât s-ajungem pe întuneric la Yerba Buena. Pe Thomas ăla îl voi recunoaşte cum s-o arăta, căci l-am văzut bine prin binoclu. Cred că vom găsi în oraş vreo barcă cu care să ne putem duce în insulele Chiloe.

   — De găsit veţi găsi - zise căpitanul - dar sunt cam vreo mie cinci sute de kilometri până la insule. Într-o barcă mică e cu neputinţă să faceţi drumul acesta. Cel mult de la Yerba aţi putea lua un vapor până la Valdivia. De acolo sunt numai trei sute de kilometri, pe care i-aţi putea străbate cu o barcă cu motor. Sau puteţi lua din Valparaiso, pe unde trecem, un vapor până în San Carlos de Ancud, capitala lui Isla Grande. Aceasta este cea mai mare şi cea mai la nord dintre insulele Chiloe. Acolo găsiţi cu siguranţă o barcă cu motor.

   — Îţi mulţumesc pentru sfaturi, mister Town - zise Marian - dar nu vrei să ducem împreună aventura până la sfârşit?

   — Aş face-o cu dragă inimă - răspunse căpitanul - trebuie însă să tratez repede cu societatea de asigurare, aşa că mă opresc la Valparaiso. Vreau să capăt cât mai curând un vapor nou; pe uscat nu-s bun de nimic.

   — Păcat! Aş fi vrut să te am ca însoţitor - zise Marian - să rămânem cel puţin împreună până la Yerba Buena.

   Tot vorbind mergeam vârtos şi ajunserăm pe o potecă înclinată, care ducea spre Sud. Pe potecă trebuia s-ajungem la Yerba Buena.

   După ce făcurăm vreo sută de metri, auzirăm glasuri agitate înaintea noastră.

   Merserăm mai departe cu băgare de seamă.

   Deodată detună o împuşcătură, apoi o a doua.

   După aceea se auzi un ţipăt. Pornirăm repede înainte şi scoaserăm pistoalele.

   Îndărătul unei ieşituri de stâncă văzurăm pe cei noua oameni de pe „Mary" stând pe un bolovan. Un marinar era ţinut de alţi doi, în vreme ce un al treilea îi pansa braţul. Pe jos zăcea un trup nemişcat.

   Când ne apropiarăm, un marinar mai bătrân ne ieşi înainte.

   — Căpitane - zise el, sfios - te rugăm să ne ierţi, Horse ăia ne-a sucit capetele. Uite, căpitane, îţi dăm banii înapoi şi ne vei plăti când vei căpăta despăgubirea de la societatea de asigurare. Camarazii mei sunt înţeleşi cu asta.

   — Bine, Morris - răspunse căpitanul, bucuros - ştiam că voi sunteţi băieţi buni. Păstraţi-vă banii! Când voi căpăta un vapor nou, va iau iar cu mine. Dar ce s-a întâmplat?

   — Îl aşteptam aici pe Horse, care mai vroia să vorbească odată cu d-ta, căpitane - spuse marinarul - deodată veni un bărbat înalt şi vru să treacă repede înainte. Noi îl oprirăm, însă şi-l întrebarăm ce v-aţi făcut dv. şi Horse. Atunci el ne răspunse, râzând, că v-aţi dus dracului cu toţi. Am vrut să ne ducem înapoi şi să ne arate cum stau lucrurile, dar dânsul refuza când încercarăm să-l silim, l-a împuşcat pe Heard. Acesta, însa, a răspuns la fel şi individul a murit.

   — E Thomas - zise Marian, care se apropiase de mort - şi-a ispăşit repede crima. Să-l scotocim, ca să vedem dacă nu cumva a luat contelui hârtii importante.

   Găsirăm la dânsul un portofoliu cu stema şi care conţinea o sumă mare în bancnote englezeşti.

   — Să însemnăm suma găsită - propuse Marian - mister Town, te rog să iscăleşti ca martor! mai târziu, când vom găsi comoara, Ruth Hagedorn va înapoia banii cheltuiţi. În primul rând costul bărcii cu motor pe care trebuie să mi-o procur neapărat.

   Marian, Town şi cu mine ne dăduserăm puţin la o parte cu portofoliul, astfel că Marian putea pomeni fără teamă de comoară. Altminteri poate ca s-ar fi găsi printre marinari vreunul care să ne fi îngreuiat căutarea.

   — Căpitane, suntem gata! se auzi glasul lui Morris.

   Rănitul Heard fusese pansat, cadavrul lui Thomas fu

aşezat într-o crăpătura a stâncii, în faţa căreia se împinseră nişte bolovani. După aceea pornirăm spre Yerba Buena.

   Ieşirăm curând din ţinutul stâncos şt pornirăm pe fâşia rodnică de pământ, care se întindea de-a lungul întregii coaste a Chile-ului, între mare şi munţii Anzi.

   Cu puţin înainte de a se întuneca, ne aflam, împreună cu Town, în cel mai bun hotel din orăşelul Yerba Buena. Marinarii se duseseră la un han. Hotărâseră să meargă la Valparaiso, împreuna cu căpitanul, cu cel dintâi vapor care pornea într-acolo. Timonierul trebuia să se intereseze de cel mai bun mijloc de călătorie şi urma să ne dea de veste. Luaserăm hotărârea să mergem la Valparaiso şi de acolo mai departe.

   În restaurantul hotelului ne aleserăm un loc mai retras şi după masă Marian deschise caseta de oţel, pe care o avusesem eu în păstrare pana atunci.

   Se aflau o sumedenie de hârtii într-însa, pe care, însă, nu le luarăm în seamă. Erau documentele de familie ale contelui, la a căror cercetare n-aveam nici un drept.

   Marian găsi curând o mică hartă, care trebuia să fie a insulei căutate. O scoase din casetă, pe care o încuie imediat la loc şi mi o înmână.

   Ne aplecarăm cu interes asupra hărţii pe care Marian o întinsese pe masă.

   — Ah! făcu îndată căpitanul. Aici e gradul al patruzeci şi nouălea de latitudine. Asta înseamnă că de la Ancud mai aveţi încă peste cinci sute de kilometri. Dar puteţi merge cu o barcă cu motor. Dacă vine o furtună, vă opriţi într-una din nenumăratele insule de pe acolo. Grupul Chiloelor e alcătuit din vreo şaizeci de insule, astfel că aveţi de unde alege. Ia staţi, eu am trecut adesea pe acolo şi poate sunt în măsură să va spun exact care e insula însemnată aici de răposatul conte.

  Town examină harta, apoi zise cu hotărâre:

  — Da, am găsit. Când vii de la Ancud, dai de un adevărat labirint de insuliţe. Astea se ţin cam vreo două sute cincizeci kilometri, pe urma vine o insulă mai mare. După aceea se face un golf lung de cei puţin o sută kilometrii, apoi e aici o insulă şi mai mare, care la capătul ei de miazăzi atinge al patruzecilea grad latitudine. În faţă sunt trei insule mari şi câteva mai mici. Contele a desemnat aici numai una din insulele mici care sunt foarte stâncoase. Toate acestea fac parte din grupul Chiloelor, dar dincolo pe dos, contele a desemnat o stâncă foarte ciudată. Şi stânca aceasta am văzut-o adesea. Se afla pe coasta de apus a uneia din insuliţe. N-o poţi trece să vederea. Ah şi aici a însemnat de sigur, poteca şi locul unde a găsit comoara. Oho, văd un cap de mort, aşa că se pare că lucrul nu e atât de primejdios.

  — Hm... ce fel de primejdie o fi ascunsă acolo? făcu Marian. Socot că a prevăzut contele şi în locul acesta vreo dărâmare de stânci, pare-l îngroapă pe cel ce nu e cu băgare de seama. Dar, ia spune, Mister Town, cum stăm cu chestia alimentaţiei pe insulele acelea? Trebuie să ne luăm merinde?

  — Neapărat - răspunse Town - există, multe păsări de apă pe insule, nu sunt însă pe gustul oricui. Luaţi-vă conserve!

  — Mulţumesc, vom face rost de ele în Valparaiso. A, uite colo vine Sparring.

  Timonierul se apropiă şi aşezându-se, zise:

  — Mâine de dimineaţă pleacă un vaporaş de marfa spre Valparaiso. Ajungem acolo înainte de amiaza. Am şi oprit locuri pentru noi. M-am interesat şi de continuarea călătoriei spre Ancud, pe insulele Chiloe. Domnul căpitan mi-a dat sarcina aceasta. Dacă domnii doresc să meargă într-acolo, pot lua un vapor care pleacă mâine la prânz din Valparaiso.

  Mai rămaserăm câteva ceasuri împreună cu căpitanul şi timonierul, povestind fiecare din amintirile lui.

  A doua zi dis-de-dimineaţă plecarăm. La ora zece eram la Valparaiso. Vaporul care mergea spre Africa, înconjurând Capul Horn, atingea şi Ancud. Pleca peste două ceasuri. Ne reţinurăm locuri, apoi îngrijirăm de conserve, cât să ne ajungă putem trai câteva săptămâni pe insulă. Trebuia să fim prevăzători.

   Ne luarăm rămas bun de la Town şi Sparring şi urcarăm pe puntea pachebotului. Amabilul căpitan ne asigura ca a doua zi de dimineaţă vom ajunge la Ancud.

   Marian se înţelese repede cu proprietarul unei bărci cu motor, luarăm combustibil îndeajuns şi hotărârăm plecarea pentru dimineaţa următoare.

IV

COMOARA

   MICUL PORT DIN ANCUD era foarte însufleţit când a doua zi de dimineaţă, ne puserăm la punct barca cu motor.

   Sosirea uriaşului transatlantic cu care veniserăm din Valparaiso, atrăsese o mulţime de lume şi asta nu era deloc plăcut pentru noi, căci prea eram văzuţi de mulţi. Cu deosebire un individ înalt şi spătos, cam zdrenţăros, ne bătu la ochi.

   Cu toate că era devreme, părea beat - sau poate rămăsese încă din noaptea trecută. Toate mişcările noastre le însoţea de observaţii care stârneau râsul celor din jur.

   Mai ales pe Pongo îl luase la ochi, dar camaradul nostru nici nu-l băga în seamă. Atitudinea aceasta atâta furia beţivului şi observaţiile lui deveniră tot mai insultătoare. Se exprima atât în limba spaniola, cat şi în cea engleza - ca să pricepem în orice caz, caci înţelesese ca suntem străini. Marian prea îl lua în seamă pe individ; ridica adesea ochii de la lucru şi privea ţintă la beţiv.

   — Lasă-l încolo! îi zisei eu. Ce poate însemna pentru noi un om beat?

   — Hm... poate mai mult decât îţi închipui. Individul tocmai făcea iarăşi o observaţie insultătoare la adresa lui Pongo, când ridicai privirea spre dansul şi văzui că ochii săi erau limpezi de tot.

   Omul părea să se prefacă numai că e beat. Asta dădea de bănuit. Ce scop urmărea oare?

   Despre ţinta noastră nu vorbisem doar cu nimeni pe vapor şi omului de la care cumpărasem barca cu motor îi spusesem că mergem să vânăm animale de mare.

   Pongo, care aşezase bidoanele cu benzină la locul lor, era acum gata cu treaba lui. Se ridică şi privi liniştit la individul cu pricina. Imediat după aceasta dădu drumul unui adevărat potop înjurături la adresa „blestematului negru". Pongo nu făcu decât să înalţe din umeri. Asta întărâtă pe „beţiv" care devenea tot mai îndârjit.

   În cele din urmă terminarăm şi noi cu lucrul nostru şi

Marian dădu lui Pongo ordinul să desprindă barca de chei. În scopul acesta, uriaşul trebuia să urce pe uscat şi astfel ajunse în apropierea presupusului beţiv.

   Individul avea curaj, căci imediat se îndrepta împleticindu-se spre Pongo, se opri lângă el şi începu să-l împroaşte cu un potop de înjurături în limba engleza. Şi când văzu ca Pongo nu îl lua nici de data asta în seama, îi trânti un picior în spate. Ca un fulger sări în sus camaradul nostru, repezi odată pumnul şi individul spătos zbură câţiva metri înapoi şi se prăbuşi la pământ.

   Acum văzurăm însă că prefăcătoria dinainte era ca să ne găsească pricină şi să se lege de noi, căci imediat se năpustiră asupra lui Pongo şase indivizi, care când văzură pumnii enormi pe care uriaşul nostru îi întinse către ei, rămaseră locului, codindu-se.

   Pe urmă, însă, strigară cu toţii să vie poliţia şi îndată se iviră şase poliţişti chilieni. Arătând spre individul culcat la pământ şi care se silea să se ridice, unul din cei şase oameni îl învinovăţi pe Pongo că-l lovise cu pumnii pe bietul Thomson, numai pentru că acesta întrebase ceva.

   Atunci interveni Marian. Sări din barcă pe chei şi în cuvinte aspre expuse lucrurile aşa cum se petrecuseră, întorcându-se către cei din jur, ca să-i ia de martori.

   Lucru ciudat însă! Toţi susţineau ca nu văzuseră nimic. Din fericire, câţiva marinari de pe transatlanticul care ne adusese din Valparaiso, fuseseră martori ai întâmplării şi întăriră cuvintele lui Marian, cu toate privirile furioase aruncate de cei şase indivizi.

   — Aha - zise Marian - oamenii aceştia par să fie temuţi în oraş. Dar cu noi nu le merge.

   Nici poliţiştilor nu le era tocmai plăcută întâmplarea, deoarece unul din ei zise, codindu-se:

   — Senores, trebuie să vă rog să veniţi cu noi ca să lămurim lucrurile în faţa inspectorului nostru.

   — Şi ce facem cu barca noastră? întrebă Marian.

   — Las aici un om s-o păzească.

   — Bine, atunci putem să mergem.

   Cel doborât de Pongo se ridicase în vremea asta. Era plin de sânge pe faţă şi un poliţist trebuia să-l sprijine. Ciudat era că cei şase oameni, care mărturisiseră la început nevinovăţia lui, dispăruseră brusc în mulţime.

   Cu toate acestea, poliţistul - căruia Marian îi atrase atenţia asupra acestui lucru - îl rugă să-l urmeze la secţie. Probabil că nu vroia să ia asupra-şi răspunderea.

   În schimb veniră cu noi marinarii care depuseseră mărturie pentru Pongo.

   Inspectorul era un om foarte energic, cu toate astea păru şi el stânjenit când îl văzu pe rănit. După ce însă Marian îi arătă scrisorile de recomandaţie ale şefului poliţiei din Buenos Aires şi La Paz, omul deveni foarte politicos.

   Totuşi şovăia să ia măsuri energice împotriva scandalagiului, căci după ce marinarii întăriră povestirea noastră, el întrebă, dacă punem mare preţ pe pedepsirea lui.

   — N-ar avea ce să-i strice dac-ar sta închis câtva timp - răspunse Marian, râzând - văd însă că v-ar fi neplăcut. Aşa dar, noi renunţăm la pedepsirea lui.

   — Atunci afacerea e închisă - zise inspectorul, vădit uşurat - domnule Thomson, poţi pleca.

   Cu o privire plină de, furie rănitul ieşi din încăpere. Inspectorul se-ntoarse acum spre marinari.

   — Senores, v-aş sfătui să vă îmbarcaţi neîntârziat pe vaporul dv. şi să nu-l mai părăsiţi până la plecare. Omul împotriva căruia aţi depus mărturie este capul unei bande foarte primejdioase, căreia nu-i putem face nimic, totuşi, deşi ştim că ţine oraşul sub teroare. Toţi cei atacaţi se tem să mărturisească, astfel că nu putem interveni.

   — Îi vom conduce pe dumnealor la chei - se oferi Marian - dac-am avea mai mult timp am curăţa noi banda asta. Să- ncerce dumnealor să se lege acum de noi şi vă garantez că vă scăpăm de ei, domnule inspector.

   Poliţistul ne privi cu admiraţie.

   — Numai câţiva oameni ca dv. să am - zise el - şi oraşul ar răsufla uşurat. Aşa, însă, nu pot decât nădăjdui că indivizii se vor lega de dv.

   Ne însoţi la uşă. Când o deschiserăm, văzurăm de partea cealaltă a străzii pe Thomson, susţinut de unul din cei şase oameni.

  Thomson duse îndată mâna la buzunarul de la spate şi în aceeaşi clipă făcurăm şi noi la fel. Asta păru să-i cam sperie pe cei doi, căci mormăind ceva se întoarseră şi-şi văzură de drum.

  — Aha, să ştiţi c-au pus la cale ceva - zise inspectorul - fiţi cu băgare de seamă, domnilor!

  — Aşi! Cu indivizi de ăştia sfârşim noi repede! spuse Marian. Haideţi, Senores!

  Ajunserăm cu bine în port. Pe când marinarii se grăbiră să se urce pe vapor, noi dezlegarăm barca şi coborârăm într-însa. Puserăm motorul în funcţiune şi în vreme ce ne îndepărtam de ţărm, nu-mi dezlipi ochii de la oamenii de pe chei.

  Curând furăm destul de departe ca să nu ne mai pese de ei. Marian cârmi de-a dreptul spre apus şi când portul dispăru în urma noastră, zisei râzând:

  — E de necrezut ca vreo câţiva oameni să ţină sub teroare un oraş întreg. Păcat că n-avem vreme, căci aş fi vrut să venim de hac acestei bande.

  — Dorinţa aceasta îţi poate fi lesne împlinita, daca nu mă-nşel - răspunse Marian - indivizii au urmărit un scop hotărât; asta am priceput imediat din clipa când am observat ca Thomson se prefăcea numai că e beat Trebuia să fim reţinuţi într-un fel oarecare. Şi mai că aş susţine că ne vor urmări.

  — Ce? făcui eu, înmărmurit. De unde să bănuiască ei ce avem noi de gând?

  — Tot ce se poate. Nu se-ntâmplă în fiece zi ca nişte străini să debarce la Ancud şi să-şi cumpere o barcă cu motor cu care să pornească singuri pe mare. Legenda cu comoara ascunsă o fi cunoscută de toţi şi bandiţii aceştia şi- or fi închipuind ei că noi ştim ceva hotărât. Să vezi dacă nu ne-or urmări.

  — N-ar fi cu neputinţă - încuviinţai eu - dar şapte oameni împotriva noastră nu-s prea mulţi, numai ca nu trebuie să ne lăsăm luaţi prin surprindere.

  — Se vor ţine ascunşi pană vom ajunge la insula cu comoara. Trebuie să fim, deci, foarte prevăzători. Ia tu cârma, iar eu voi privi prin ochean, poate îi zăresc.

   Mersei la proră şi luai în primire roata. Marian se duse la pupă. După câteva minute veni la mine şi zise:

   — Vin. Am mai avut vreme să las ocheanul jos când unul din ei ducea la ochi un telescop lung. După ce vom fi pe insulă, va trebui să-i împiedicăm să debarce.

   Marian dădu motorului toată viteza. Alergam acum cu vreo cincizeci kilometri pe oră, astfel ca peste opt ceasuri trebuia să ajungem la ţintă. Călătoria decurse în linişte şi târziu după-amiază aveam îndărătul nostru golful lung despre care pomenise în mod deosebit căpitanul Town.

   Curând se iviră insuliţe mici, stâncoase şi deodată Marian exclamă:

   — Colo e insula - cârmeşte la stânga, Robert.

   Îndreptai barca în canalul de la sudul insulei, între

aceasta şi cea vecina. Aici era o plajă cu nisip alb de vreo douăzeci de metri şi lata de vreo patru.

   — Acolo debarcam - hotărî Marian - vom trage apoi barca pe uscat.

   Când oprirăm, Marian sări cel dintâi pe ţărm. Ţinea puşca pregătită în mână. Coborârăm şi noi şi cu puteri unite, traserăm barca pe uscat, apoi o priponirăm de un bolovan mare.

   — Unul din noi trebuie să vegheze mereu la barca - zise Marian - mai întâi, însă, voi căuta să vad dacă vin urmăritorii.

   Mersei cu prietenul meu îndărătul stâncii de forma ciudată care deosebea insula de celelalte. Cercetarăm zarea cu ocheanele şi descoperirii departe, spre Nord, un punct care se apropia repede.

   Curând puturăm deosebi barca urmăritorilor Omul din frunte dusese telescopul la ochiu şi-l îndreptă spre insulă, apoi făcu un semn celui de la motor şi imediat barca îşi încetini mersul.

   — Probabil că vor ocoli acum pe departe insula ca să descopere barca noastră - îşi dădu părerea Marian - a, uite ca o iau spre larg.

   Avem timp deocamdată, căci înainte de a se întuneca nu vor încerca să debarce.

   — Atunci nici noi nu trebuie să vegheam asupra bărcii

noastre, ci putem căuta împreună comoara - propusei eu - poate că o putem aduce pe bord încă înainte de a se întuneca şi pe urma să plecăm.

   — Bine! făcu Marian. Hai să mergem, avem drumul însemnat.

   Ne înapoiarăm la barcă şi spuserăm pe scurt lui Pongo ce are de făcut. Apoi pornirăm cu toţi, ca să căutăm locul unde era comoara. Contele făcuse desenul foarte exact, căci deşi trecuseră cincisprezece ani la mijloc, găsirăm neschimbate anumite indicaţiuni însemnate de el.

   Curând ajunserăm la un loc unde era însemnat un cap de mort. Poteca pe care pornisem avea o lăţime de numai un metru şi ducea drept de-a lungul stâncii. La dreapta noastră se căsca o prăpastie de douăzeci de metri, ale cărei margini erau presărate cu ţepuşe ascuţite ca acul. Cine râdea acolo jos, era pierdut.

   Marian privi cu atenţie poteca. Până acum era numai de pietriş, dar iată că venea un drum lung de vreo zece metri, acoperit cu muşchi cafeniu.

   Ne privirăm numai şi ne înţeleserăm îndată. Aici pândea moartea. Ceva asemănător întâlniserăm în Sumatra, la vulcanul Selawa djanten. Şi acolo erau anumite porţiuni de potecă acoperite şi cine păşea pe ele aluneca îndată într-un lac de crater plin cu şerpi veninoşi.

   — Pe aici duce poteca adevărată - zise Marian - trebuie să urcăm.

   Ne căţărarăm pe poteca bine ascunsă, pe care ochii ageri ai lui Marian o descoperiseră. După ce trecurăm de locul primejdios, ajunserăm iarăşi jos pe poteca cea veche şi în curând ne pomenirăm în faţa unei tufe care-şi înfipsese rădăcinile în terenul stâncos.

   — Aici trebuie să fie - zise prietenul meu - îndărătul tufei va fi peştera unde contele a descoperit comoara.

   Dădurăm crengile la o parte şi, într-adevăr, ieşi la iveală o peşteră întunecoasă în peretele de stancă. Cu lămpile aprinse păşirăm înăuntru. La dreapta intrării se afla un schelet enorm, în veştminte de piele roasă de vreme: piratul care cu sute de ani în urma găsise aici refugiu cu comoara sa.

   În partea stânga a peşterii se aflau patru lăzi de lemn înnegrit de timp. Deschizând-o pe cea dintâi, văzurăm ca nu exagerase deloc contele când vorbise de valoarea comoarei.

   Giuvaeruri împodobite cu pietre preţioase, de obârşie indiană şi spaniolă, ne orbiră. Toate lăzile erau pline de asemenea podoabe, care înfăţişau o valoare enormă.

   — Înainte! zise Marian, în cele din urmă. Trebuie să ducem lăzile în barcă. Va fio munca grea.

   Fiecare ladă cântărea vreo sută de kilograme.

   Eu cu Marian luai una, iar Pongo luă pe umeri el singur alta. Din peşteră le scosesem, fireşte, împreună. După străduinţe neînchipuite ajunserăm, peste o jumătate de ceas, la barcă.

   Marian mai cercetă odată marea cu ocheanul, apoi zise:

   — Nu-i pot zări pe bandiţi, dar acum e primejdios lucru să lăsăm singură barca cu comoara. Unul trebuie să rămână aici. Mai bine facem drumul de două ori.

   — Massers rămâne aici - zise uriaşul negru - Pongo aduce celelalte lăzi.

   Şi fără să aştepte răspunsul nostru, se întoarse şi dispăru printre stânci.

   Mai erau câteva minute până să se-ntunece, când Pongo se înapoia cu ultima ladă. Făcuse într-un ceas de două ori drumul cu lăzile.

   — Trebuie să aşteptăm până se-ntunecă - zise Marian acum - apoi vom pune barca la apa, vâslim o bucată în larg şi după aceea o luam spre miazăzi.

   — E cam neplăcut de mers pe întunerec prin apele acestea necunoscute, pline de stânci - zisei eu - dar n- avem încotro. Atunci interveni Pongo:

   — Massers rămâne mai bine pe loc până doboară oameni răi. Ei nu vor veni aici, ci în alta parte - Pongo furişează atunci acolo şi strică barca. Apoi pleacă cu Massers şi aşteaptă noapte pe insula vecina.

   Propunerea aceasta i se potrivea bine lui Pongo. Munca mai grea şi primejdioasă vroia s-o ia asupra lui. Cel mai nimerit lucru pentru noi ar fi fost să-i putem sili pe bandiţi să rămână mult timp pe insulă. Şi Marian spuse în cele din

urmă:

— O să ne mai gândim.

Când se lăsă întunerecul, Pongo se ridică şi zise:

— Massers aşteaptă aici. Pongo face.

Şi dispăru fulgerător, înainta ca să-l putem împiedeca.

SPRE AUSTRALIA.

  RĂMASERĂM LINIŞTIŢI, încordându-ne auzul. Într-un rând mi se păru că se aude dinspre nord duduitul unui motor şi Marian şopti:

  — Pongo are dreptate, vor veni dinspre nord şi vor debarca. Las-că s-o pregăti el pentru primirea lor.

  Deodată - să fi trecut cam trei sferturi de ceas - tresărirăm speriaţi. De pe marginea de nord a insulei răsună răcnetul de luptă al lui Pongo, urmai de un trosnet puternic de lemn sfărâmat.

  Câteva clipe domni tăcere deplină, apoi se păru că iadul se stârnise colo sus. Glasuri bărbăteşti scoteau strigăte de furie şi durere, pe urmă detunară împuşcături.

  Planul lui Pongo părea să fi izbutit. Dar unde se afla acum credinciosul uriaş?

  — Mariane, să mergem într-acolo! zisei agitat. Trebuie săi ajutăm lui Pongo.

  Ţipetele şi împuşcăturile nu mai conteneau. Totul făcea o impresie de harababură. Şi Marian zise după ce ascultase cu încordare:

  — Asta nu e luptă. Bandiţii trag numai de spaimă şi din pricina panicii. Să vezi că Pongo se va ivi îndată aici.

  Aşteptarăm vreo zece minute. Împuşcăturile încetaseră, de asemenea şi răcnetele de furie. O tăcere de mormânt domnea pe insulă.

  — Massers, totul bine.

  Ca răsărit din pământ, Pongo se ivi deodată lângă noi.

  — Pongo, cum ai izbutit să faci asta? întrebarăm într-un glas.

  — Pongo vede undo oameni răi debarcat. Pongo stă sus pe stâncă. Pongo ia piatră mare, Pongo striga şi arunca piatra în barca. Barca şi oameni rupt în două. Acum plecăm repede, Massers, înainte să vie oameni!

  Scurt şi cuprinzător! Fireşte, numai un om cu minunatele simţuri ale lui Pongo putea băga de seama apropierea unei bărci, numai el putea zvârli cu atâta siguranţă o piatră aşa

de grea încât să fărâme cheresteaua unei bărci şi să rănească şi să omoare chiar câţiva oameni.

   Pongo apuca acum prora bărcii şi, cu o putere de necrezut, o împinse în mare.

   Coborârăm repede în barcă şi luarăm lopeţile, cu care vâslirăm încetişor. Vântul care se stârnise ne ajută, mânându-ne înainte. După o jumătate de ceas ne aflam atât de departe de insula, încât puteam pune în funcţiune motorul.

   Spre bucuria noastră luna răsări curând şi la lumina ei ne puteam apropia acum de insula vecina. Pongo descoperi repede un loc bun pentru debarcare, unde oprirăm.

   De bandiţi n-aveam ce ne mai teme. Nu era deci nevoie să facem de pază cu schimbul, ci ne puteam culca şi dormi cu toţii.

   Când ne trezirăm a doua zi dimineaţă, mersei cu Marian spre coasta de nord a insulei. De acolo cercetarăm zarea cu ocheanele, dar nici nu puturăm descoperi măcar insula pe care se aflau bandiţii. Nu ne puteam aştepta la nici o primejdie, deci şi plini de voie bună părăsirăm insula singuratecă.

   Mai aveam drum lung înaintea noastră. Până la Buenos Aires erau aproape trei mii de kilometri şi în anotimpul acesta erau de prevăzut furtuni.

   Pana la strâmtoarea Magellan aveam vreo cincisute de kilometrii şi călătoria aceasta trebuia să dureze pana seara.

   Motorul se ţinea de minune şi cu vântul din spate care ne veni în ajutor, ajunserăm mai devreme decât socoteam în labirintul de insule ale strâmtoarei amintite.

   Peste o jumătate de ceas trebuia şi se lase întunericul şi Marian cârmi spre un golf îngust al ţărmului dantelat.

   Marea devenise agitată şi erau semne de furtună, Golful în care intrasem aducea cu un fiord norvegian, atât era de strâmt şi întortocheat, în vreme ce de ambele părţi pereţii de stâncă se înălţau până în slavă.

   Căutarăm în juru-ne un loc potrivit pentru debarcare. Era pesemne scris ca noaptea aceasta să nu treacă atât de liniştită ca cea din ajun. Viteza bărcii spori deodată şi Marian îmi făcu un semn să încetinesc motorul; dar deşi îl ascultai imediat, efectul nu se arătă. Dimpotrivă, barca alerga tot mai repede.

   Neliniştit, Marian îmi strigă să opresc cu totul motorul şi acum băgarăm de seamă că nimeriserăm într-un curent puternic, care trăgea barca înainte cu mare iuţeală.

   — Porneşte motorul! strigă prietenul meu.

   Şi când se auzi duduitul, el făcu elicea să se-nvârtească îndărăt. Barca îşi micşoră îndată viteza, dar cu toate că dădu toată presiunea, curentul se dovedi a fi mai tare. Eram traşi neîncetat înainte.

   Marian trebuia să-şi îndrepte acum toată atenţiunea înainte, ca să se ferească de stânci.

   Deodată furăm răsuciţi spre dreapta. Toate sforţările lui Marian fură zadarnice, puterea apei era mai mare. Înaintea noastră se ivi o gaura uriaşă în peretele de stancă, apoi furăm târâţi de valurile înalte în deschizătura întunecoasă. Dădusem motorului toată viteza; elicea micşora întrucâtva iuţeala bărcii. Sării repede la proră lângă Marian şi îndreptai înainte lumina lămpii mele de buzunar. Nu se vedea însă nici o poteca. Pereţi de stanca de ambele maluri ale canalului îngust erau netezi de tot şi în spuma albă a apei clocotinde dinaintea noastră nu zărirăm nici un fel de recifuri.

   Vreo suta de metri furăm târâţi înăuntrul stâncii, apoi se ivi înaintea noastră un lac mare, subpământean, în care marea se varsă tumultoasă. Până-n mijlocul apei negre ne împinse curentul, apoi prin forţa elicei barca se opri. Încetineşte motorul! strigă Marian şi sări repede înapoi. Prietenul meu făcu din nou ca elicea şi meargă înainte şi încetişor plutirăm pe apa neagră.

   Vina călătoriei noastre nedorite o purta numai fluxul, care ne împinsese în acest lac subpământean. De fapt, asta nu era decât o mică întrerupere a călătoriei noastre, căci când se va produce refluxul vom fi traşi iar afară.

   Timp de vreo zece minute înaintarăm încetişor. Lacul avea o întindere însemnată. În cele din urma văzurăm nisip alb la lumina lămpii mele de buzunar.

   Atinserăm capătul peşterii şi aici marea făcuse o plaja minunata.

   Marian lăsă barca să alunece pe nisip, eu oprii motorul, apoi sărirăm pe plajă. Ţineam încă în mână lampa aprinsă: deodată scoaserăm amândoi în acelaşi timp o exclamaţie de mirare, căci în nisip erau întipărite lămurit urme de picioare omeneşti, care păreau proaspete de tot.

   — Mariane, cine să fi fost aici? întrebai în cele din urma.

   Un glas liniştit se auzi atunci îndărătul nostru:

   — Îmi daţi voie, domnilor, numele meu e Lionel Pearce. Mă bucur să va pot saluta aici.

   Ne întorseserăm brusc şi lumina lămpii căzu pe un bărbat de vreo treizeci de ani, care se înclina, zâmbind, Deşi îmbrăcămintea îi era cam ponosita, trebuie totuşi să mărturisesc că rareori am văzut un om atât de simpatic. Chipul său deschis lucea de voie bună şi ochii mari, negri aveau o expresie nespus de prietenoasă.

   — Şi eu mă bucur să te cunosc, domnule Pearce zise Marian; numele meu e Farrow. Pot întreba cum ai ajuns aici?

   Pearce făcu mai întâi o plecăciune şi în faţa mea şi îşi mai spuse odată numele, după care mă recomandai şi eu. Îi prezentai şi pe Pongo şi Pearce fu tot atât de prietenos cu el ca şi cu noi.

   Se întoarse acum iar spre Marian şi urmă.

   — Ca şi pe dv., domnitor, m-a adus aici fluxul. Din păcate n-aveam barcă cu motor, ca să pot încetini viteza. Astfel că barca mea a fost rău deteriorata din pricina stâncii de acolo, din dreapta. Am început eu s-o repar, dar cine ştie cât ar dura asta. Nădăjduiesc că veţi fi atât de buni să mă luaţi cu dv. Când va fi cu putinţa să părăsim lacul acesta.

   — Fireşte, domnule Pearce - se grăbi să răspundă Marian - eşti de mult aici?

   De două zile în cap.

   — Noi mergem la Buenos Aires - zise Marian - vrei să vii şi d-ta cu noi?

   — Dacă n-aveţi nimic împotrivă, eu voi debarca la Port Argentini - spuse Pearce - am buni prieteni acolo, pe care de mult ţineam să-i văd.

   — Bine, atunci pornim mâine dimineaţă, după ce s-o produce fluxul - zise Marian - acum să mâncăm ceva la repezeală. Lemne pentru foc sunt destule pe aici.

   Când ne aşezarăm în jurul focului, Pearce zise deodată:

   — Acum ştiu, domnilor. Tot timpul m-am gândit de unde cunosc numele dv. Am citit un reportaj despre aventura dv. Cu Francezii în Saigon precum şi despre fuga dv., de pe Insula Dracului. Ah, de aş avea timp! Dar poate că ne mai întâlnim cândva.

   Ultimele cuvinte le spusese foarte îngândurat, ca pentru sine. Tresari brusc, îşi trecu mâna peste frunte şi zise cam stingherit:

   — Ah, ce tot îndrug eu la prostii! Asta e din pricina singurătăţii în care trăiesc de atâta vreme. De un an de când nu mai vin în atingere cu oamenii.

   — Se pare ca ai avut multe de îndurat - zise Marian - nu vreau să stărui, dar daca doreşti să-ţi descarci sufletul, te ascultam cu plăcere. Poate să-ţi putem venim şi în ajutor.

   Pearce îşi aţinti privirea în flăcări. Chipul său simpatic devenise întunecat.

   Iar îşi trecu mana peste frunte ca şi cum ar fi vrut să alunge gândurile negre, apoi zise:

   — Mă voi gândi peste noapte, domnule, Farrow. Trebuie să mă iertaţi caci e mult de când vorbesc acum pentru prima oara cu oamenii. Daţi-mi voie să mă duc la culcuşul meu.

   Se ridica, făcu o plecăciune şi merse cu capul plecat spre barca lui care se afla departe de acolo şi în care intra.

   Noi mai rămaserăm la foc şi Marian zise:

   — Nu m-ar mira de fel daca ar fi căutat de vreo autoritate. Asta mi-a venit în gând auzindu-l pomenind de aventura noastră pe Insula Dracului.

   — Se poate să ai dreptate - încuviinţai eu - şi după impresia pe care mi-a făcut-o aş putea jura că e nevinovat.

   În vreme ce noi ne întinserăm să dormim lângă foc, Pongo se duse să se culce în barcă. Asta era o măsură de prevedere pe care camaradul nostru negru o luă cu de la sine putere.

   Adormit curând şi mă trezi abia când Marian mă zgâlţâi:

   — Scoală, Robert, e timpul! A început fluxul de dimineaţă.

   În aceeaşi clipă se apropiă şi Lionel Pearce, salutându-ne cu prietenie. Chipul îi era senin; probabil că în cursul nopţii îşi regăsise liniştea, dar luase şi hotărârea să nu ne istorisească nimic.

   După ce îmbucarăm ceva, încărcarăm în barca noastră proviziile cu care se prevăzuse din belşug Pearce, apoi pornirăm. Fluxul ne duse repede pe lacul cel mare şi în curând văzurăm lumina zilei prin crăpătura îngustă din stâncii. Peste puţin timp pluteam pe braţul îngust pe care-l săpase adânc marea în ţărmul stâncos.

   Marian cârmi cu dibăcie printre recifuri şi în cele din urmă atinserăm strâmtoarea Magellan, prin care pornirăm spre răsărit.

   Noaptea următoare o petrecurăm pe coasta de răsărit a Americii de Sud. Debarcaserăm într-un loc împădurit şi ferit de vânturi. Ne urmarăm călătoria în linişte şi în cursul ei noul nostru însoţitor îmi deveni tot mai simpatic.

   Dar după alte trei zile, când ajunserăm în Port Argentini, el îşi luă rămas bun de la noi şi se făcu repede nevăzut în străduţele înguste ale portului. Vorbirăm adesea despre dânsul şi Marian era mereu de părere că tânărul se făcuse vinovat de vreo crima. După alte doua zile, când ajunserăm la Buenos Aires, îl uitarăm deocamdată, caci acum trebuia s-o căutăm pe Ruth Hagedorn, ca să-i predam comoara.

   Ne adresarăm mai întâi şefului poliţiei care ne întâmpina foarte călduros. Luă în păstrare tezaurul vechi al piratului şi făgădui să aranjeze cu guvernul din Chile chestia părţii ce ni se cuvenea nouă. Apoi însărcina câţiva oameni de-ai săi s-o caute pe Ruth Hagedorn.

   Chiar a doua zi aflarăm despre ea că se mutase în Australia împreună cu soţul ei, în urmă cu două luni. Doctorul Hagedorn căpătase o slujba în Melbourne.

   Marian nu stătu mult pe gânduri. Jurnalul cu însemnări al contelui nu vroia să-l încredinţeze poştei, ci să-l predea el tinerei femei şi să-i povestească în acelaşi timp despre ultimele clipe ale părintelui ei.

   Şeful poliţiei surâse când prietenul meu îi împărtăşi hotărârea luată de a pleca în Australia.

   — Aveţi de gând, probabil să întâmpinaţi aventuri în lumea întreagă - zise el - dar aveţi noroc, caci poimâine pleacă într-acolo vaporul „Cormoran". Merge direct.

   — Asta e foarte bine - spuse Marian - o să ne îngrijim atunci îndată de locuri. Păcat că nu poate veni şi Pearce cu noi!

   Şeful politiei se holba la prietenul meu, apoi sari sus de pe scaun şi întreba agitat:

   — Pearce? Lionel Pearce? Da unde şi până unde aţi ajuns la numele asta?

   — Ba am fost chiar câteva zile împreună, răspunse Marian.

   — Atunci aţi lăsat să vă scape un premiu de cinci sute de lire sterline, zise şeful politiei, cu seriozitate. Lionel Pearce e căutat de autorităţile australiene. Cică l-ar fi împuşcat pe fratele sau la Melbourne.

   Marian dădu din cap şi zise către mine:

   — Vezi tu, aveam dreptate când am spus că e urmărit. Dar, domnule şef - se adresă celuilalt - sunt încredinţat că e nevinovat şi voi încerca să dovedesc aceasta. Acum am însă un motiv, foarte temeinic chiar şi plec în Australia.

   A treia zi de dimineaţă, când „Cormoran" ridică ancora, stăteam la pupă şi fluturam batistele spre uscat. Acolo se aflau toţi acela pe care avusesem prilejul să-i cunoaştem când cu prima noastră vizită în capitala Argentinei.

   Când ţărmul nu se mai zări, Marian zise grav:

   — Dea Domnul să putem dovedi nevinovăţia lui Lionel Pearce! Eu unul, cel puţin, sunt pe deplin încredinţat că nu e un criminal.

   N-aveam de unde bănui ce aventuri grozave ne aşteptau în Australia. Ţi le voi povesti cu alt prilej, dragă George, încheie doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 132

STAFIA BRICULUI

   VASUL PĂRĂSIT

   RRRRR... RRRR... ţârii telegraful. Căpitanul Farrow tresări speriat din somn şi puse mâna pe receptorul telefonic ce-l lega cu turnul submarinului. Petre, care se afla la cârma, îi spuse prin aparat că se ivise foarte aproape de ei un vas cu trei catarge, dar cu luminile stinse. Era, probabil, un vas de piraţi.

   Uriaşul aştepta de la căpitanul său ordine.

   — Rindow a fost înştiinţat? întrebă Farrow. Viu şi eu îndată sus să văd ce e cu vasul acela.

   — Am înştiinţat şi pe domnul Rindow şi pe domnul George, domnule căpitan, îi aştept din moment în moment - răspunse Petre.

   — Bine, vin numaidecât.

   Şi căpitanul puse receptorul la loc, apoi începu să se îmbrace în grabă.

   În câteva minute fu gata: urcă repede pe punte, unde găsi pe Rindow, primul ofiţer şi pe fiul său, George, care priveau prin ocheanele lor de noapte. Petre oprise submarinul şi arăta drept înainte. Căpitanul Farrow văzu acum desluşit un fel de lada mare, neagră, care plutea pe apă.

   Când Rindow se uită şi el prin ochean, zise:

   — Pare să fie un vas foarte ciudat, domnule căpitan. Nu se zăreşte nimeni pe punte. Un pirat nu e în nici un caz.

   — Aşa cred şi eu, tata, adaugă George, care privea de asemenea prin ochean. Aş zice chiar ca echipajul a părăsit mai de mult vasul.

   Submarinul se puse iar în mişcare şi, alunecând uşor pe unde, înaintă cu băgare de seamă spre vasul misterios. Căpitanul Farrow aştepta din clipa în clipă să zărească pe cineva pe puntea acestuia, dar deşi nu lăsa nici un moment ocheanul de la ochi, nu văzu pe nimeni.

   Când submarinul fu numai la cincizeci de metri de el, Rindow se aşeză la cârmă cu gând să ocolească mai întâi odată vasul, înainte de a se apropia de tot. Se prea putea ca

francezii să-i fi întins iar o cursă.

   Acum, din apropiere, vasul părea un monstru ameninţător. Totuşi, pe bord domnea o ordine desăvârşită. Toate pânzele erau strânse cum trebuie, nici un odgon aruncat pe jos la întâmplare. Rindow îndreptă submarinul spre prora vasului şi tocmai vroia să cârmească - îl auzi însă pe George strigând agitat:

   — Colo.. La proră s-a mişcat ceva. Am văzut lămurit o umbra neagră care a pierit cu iuţeala fulgerului.

   Toate ocheanele fură îndată îndreptate într-acolo. Căpitanul Farrow crezu că fiului său i se păruse numai, căci nimic nu se mişca pe punte şi când Rindow înconjură mai departe vasul, nu zăriră nimic ce le-ar fi putut da de bănuit.

   După vreo doua minute se aflau numai la trei metri de bricul misterios şi cum submarinul era mai jos, nu se putea vedea dincolo pe punte. De aceea Farrow dădu ordin să se lipească vasele unul de altul şi trimise, pe Petre să trezească din somn câţiva marinari ca să vie să cerceteze bricul.

   Uriaşul dispăru numaidecât, în vreme ce Rindow apropiă submarinul de celălalt vas şi opri motoarele.

   George pregătise un odgon pe care îl zvârli peste parapetul bricului şi legă amândouă vasele unul de altul, după ce se încredinţă din ochi ca nu se află într-adevăr nimeni pe punte. Tocmai sfârşise cu treaba asta, când veni Petre cu cinci camarazi şi trecură pe puntea bricului, urmaţi de căpitanul Farrow şi doctorul Bertram, pe când primul ofiţer Rindow rămase la cârma submarinului.

   Farrow propuse să nu se răzleţească unul de altul, ca să cerceteze împreună bricul. De asemenea, sfătui pe George să n-o ia înainte - cum îi era obiceiul - până ce nu se va încredinţa dacă pe vasul misterios nu se află într-adevăr nimeni.

   Tânărul ar fi fost mai bucuros să pornească singur, însoţit numai de Petre, bănuind că oricui ascunde vreo taină oarecare; îşi dădu seama însă că tatăl său avea dreptate.

   Cercetară mai întâi puntea. După cum am mai spus, domnea pe dânsa o ordine desăvârşită. Căpitanul hotărî acum să ia la rând cabinele.

   O scăriţă îngustă ducea înăuntrul vasului.

   George cu Petre porniră să coboare cei dintâi. Aprinseră lămpile de buzunar şi păşiră cu băgare de seamă pe trepte, una câte una. Jos domnea o linişte ce te înfiora. Tânărul ajunse într-un gang îngust. Ştia cum sunt construite bricurile şi, după ce deschise uşile câtorva cabine şi lumină înăuntru, ajunse la cabina comandantului, în acelaşi timp cu tatăl său.

   Nici aici nu era nimeni.

   Căpitanul se duse dea dreptul la biroul din fund, cu gând să vadă dacă nu va găsi în el ceva interesant.

   În sertarul de deasupra era registrul de bord, în care era trecuta poziţia vasului, care nu potrivea însă cu aceea de acum, dovadă ca bricul fusese împins în urmă încoace.

   George scotoci apoi prin celelalte sertare. Într-unul din ele dădu de un caiet cu scoarţe negre care părea să fie jurnalul cu însemnări al căpitanului. Îl chema James Holten, de obârşie Englez. George citi peste umărul tatălui său, în acelaşi timp cu el, ce scria în jurnal pe ultimele pagini, apoi se priviră uimiţi.

   Căpitanul James Holten se mira că de câteva zile echipajul său părea tulburat şi spunea ca pe bric s-ar fi ivit o fantomă. Îşi bătuse joc de ei, dar din zi în zi oamenii deveneau tot mai agitaţi şi ameninţau cu răscoala daca nu va lua măsuri. Până şi cei mai serioşi marinari susţineau că văzuseră de câteva ori stafia şi erau încredinţaţi că aceasta era un semn că vasul se va scufunda în curând.

   Cu mare greutate izbutise să-i mai liniştească şi să împiedice răscoala. Se pusese el-însuşi la pândă şi zărise într-adevăr, într-o noapte, o făptură micuţă, care dispăru însă îndată ce îl văzu punând mâna pe revolver.

   Dar nu numai „stafia" era pricina tulburării. Chiar şi în cală s-ar fi arătat un strigoi şi oamenii nu mai cutezau să intre acolo. Abia după mari străduinţe izbutise căpitanul să-i facă pe marinari să se ducă să scoată cele din urmă lăzi cu provizii.

   Vru să se încredinţeze şi el ce poate să fie şi ceea ce văzu îl făcu să se înfioare.

   Se petrecea pe vas ceva ce nu-şi putea lămuri.

   Într-o noapte fu trezit brusc din somn de marinari şi silit să părăsească împreună cu ei bricul. Nu vroiau să-l lase singur pe bord, deoarece se temeau să nu i se întâmple cine ştie ce. Îl târâseră cu de-a sila în barca de salvare şi nici nu putea măcar să le facă vreo vină din asta - îi erau doar toţi credincioşi şi-l iubeau - dar nu era lucru curat la mijloc cu „stafiile" alea.

   „În cală e într-adevăr un strigoi", scria el. M-am încredinţat eu-însumi. Oamenii mei nu ştiu, din fericire, că am luat cu mine din Australia o ladă în care se află un cadavru. Nu s-ar fi învoit pentru nimic în lume să duc pe mort în ţara sa, căci marinarii sunt toţi foarte superstiţioşi.

   „Am pus deci să se aducă lada pe vas fără ştirea lor. Când a început povestea cu stafia, m-am gândit numaidecât la mortul din cală şi am vegheat eu-însumi o noapte acolo. Stăteam chiar lângă ladă şi am auzit într-adevăr zgomot în ea, ca şi când mortul s-ar fi mişcat şi ar încerca să ridice capacul. Mi s-a făcut frică şi ani luat-o la fugă".

   Aci se sfârşeau însemnările căpitanului. Probabil că în noaptea următoare părăsise vasul cu oamenii săi. Uitase, se vede, să-şi ia caietul cu el la plecare şi George, care nu credea în strigoi şi stafii, bănui că trebuie să fie altceva la mijloc.

   Farrow făcu semn fiului sau să nu pomenească încă nimănui despre cele aflate. Îşi cunoştea oamenii şi ştia că nimic nu se răspândeşte mai lesne printre marinari ca superstiţiile şi nici unul n-ar mai fi rămas o clipă pe vasul părăsit.

   — Să cercetăm mai întâi magazia? întrebă George pe tatăl său.

   Acesta îi răspunse cu un zâmbet şi clipind din ochi cu înţeles.

   În cabina căpitanului nu mai găsiră nimic important. Probabil că acesta îşi luase lucrurile de valoare la plecare şi numai în cală se aflau lăzi şi baloturi cu marfă pentru India. Acestea trebuiau puse neapărat la adăpost, de aceea căpitanul Farrow luă hotărârea să echipeze bricul şi să-l trimită în cel mal apropiat port. Acolo îl va lua în primire poliţia portului şi n-are decât să-şi bată ea capul aflând ce sa făcut echipajul vasului părăsit.

   Farrow nu credea în strigoi şi stafii şi bănuia că taina bricului se află chiar înăuntrul lui.

   Petre trecuse într-o cabină alăturată, astfel că George râmase singur cu tatăl său şi-l putu întreba ce are de gând să facă.

   — Trebuie neapărat să-i împărtăşim şi lui Petre cele de am aflat - răspunse căpitanul - vom cerceta apoi împreună cala unde cred că vom descoperi taina. După ce vom isprăvi cu partea de la proră, vom trece la pupă. În vremea asta oamenii noştri vor rămâne pe punte ca să ne poată alerga în ajutor dacă va fi nevoie.

   În clipa aceea intră iar în cabină Petre şi Farrow îi spuse în şoaptă, cele ce aflase din însemnările căpitanului. Petre, care nu ştia ce e frica, se învoi îndată să cerceteze împreună cu el şi George cala (magazia vasului) fără să pomenească un cuvânt camarazilor despre „stafie".

   Farrow dădu ordin marinarilor să cerceteze vasul la pupa şi în afară de cală, pe care avea de gând s-o cerceteze el- însuşi. Oamenii se grăbiră să asculte, socotind că vor găsi pe cineva care să-i lămurească întrucâtva ce e cu bricul ăsta părăsit. După vreun ceas se întoarseră şi spuseră căpitanului că pe vas - nu se află ţipenie.

   Căpitanul îşi trimise oamenii sus pe punte şi le porunci să nu se mişte de acolo până ce nu va cerceta el cala.

   Aceasta era încuiată. Deoarece nu găsiră cheia în cabina căpitanului, Petre şi George se opintiră de câteva ori şi izbutiră să scoată uşa din balamale, apoi luminară înăuntru cu lămpile lor de buzunar.

   Cu băgare de seamă păşi căpitanul cu George în cală. Văzură aici lăzi şi baloturi, într-o neorânduială care nu se potrivea de fel cu ordinea care domnea pretutindeni pe vas, Trebuiră să se caţere pe lăzi ca să poată trece mai departe. S-ar fi zis că în urma unei furtuni grozave lăzile şi baloturile se prăbuşiseră unele peste altele.

   Căpitanul Farrow căuta de zor lada cu mortul, dar nici una din ele nu era destul de în mare ca să încapă un om în ea. Privi mirat la fiul sau şi îi zise în şoaptă:

   — Mai că-mi vine să cred că lada nu se mai afla aici. Una

în formă de sicriu ne-ar fi bătut numaidecât la ochi.

   — O fi colo, sub balotul acela, tată, zise George. Hai, Petre, să-l dăm la o parte - adăugă el întorcându-se spre uriaş.

   — Fii însă cu băgare de seamă, George! Daca se mai afla într-adevăr un om pe bord, n-are gânduri bune şi va încerca tot ce-i sta în putinţă să nu-i descoperim taina.

   — Ştiu, tata şi voi fi prevăzător. Tu ramai aici şi supraveghează încăperea! Aşa suntem siguri ca nu vom cădea într-o cursă. Baloturile nu par să fie grele şi treaba va merge repede. Sicriul trebuie să fie neapărat aici, ştia doar căpitanul ce spune. A, ce-a fost asta? Mi se pare că încep să se arate stafiile.

   Din ungherul unde se aflau baloturile pe care vroiau să le dea la o parte George cu Petre, se auzi deodată un şuierat ciudat. Petre, care, cu toate că nu era fricos din fire, dar foarte superstiţios în schimb, se opri încremenit în loc şi se uită la George. Acesta îi făcu însă un semn de îmbărbătare şi-i ceru să-l urmeze.

O SURPRIZĂ NEPLĂCUTĂ

   GEORGE SE ÎNŢEPENI cu hotărâre lângă balot şi stătu s-asculte. Se codea însă să-l dea la o parte, căci un glas lăuntric îl îndemna să fie cu băgare de seamă, deoarece primejdia era aproape.

   Abia când Petre fu lângă el, întinse mâna şi înlătura cel dintâi balot. Petre apucă pe al doilea şi-l aruncă jos. Tocmai vroia să se aplece la al treilea, când George îl smuci repede îndărăt, căci se auzi iarăşi şuieratul ca şi când s-ar afla o făptură în imediată apropiere. Un om nu putea scoate în nici un caz sunetul acela şi Petre se gândi că tot o stafie trebuie să fie.

   Deodată le ajunseră la ureche nişte ciocănituri. S-ar fi zis că un om era încuiat pe undeva acolo şi vroia să iasă afară. George păşi cu hotărâre spre baloturi şi trase iarăşi unul jos. Petre făcu la fel. Dădură de o ladă galbenă; în acelaşi timp se auzi din nou ciocănitul.

   Petre crezu că are înaintea lui lada cu mortul şi se înfioră. Fără să vrea, făcu un pas înapoi şi vru să-l oprească şi pe George să se apropie de lada. Uriaşul însă, nu-l luă în seamă şi mai trânti repede două baloturi, lăsând lada liberă. O traseră apoi în mijlocul calei.

   Începu să ciocănească lada pe toate laturile, pe urmă în capac, întrebând cu glas tare dacă se află cineva înăuntru. Nu-i răspunse însă nimeni şi când George se aplecă şi lipi urechea de capac, nu se mai auzi nimic.

   Petre cerceta capacul cu amănunţime. Era înşurubat pe dinafara şi se putea deschide lesne. Căpitanul îi făcu semn să-l deşurubeze, desi se aşteptau să vadă ceva grozav. Când fu să-l ridice, Petre se codi. George îl dădu atunci la o parte şi scoase cel din urma şurub, apoi toţi trei se opintiră să ridice capacul, care părea să fie foarte greu. Căpitanul Farrow credea că va găsi în ladă un om viu sau mort, George vreun animal ţinut în captivitate, numai Petre se aştepta la ceva înfiorător - ce? - nu ştia nici el singur.

   Îndată ce capacul fu ridicat, se uitară repede în ladă,

dar... lada era goală!

   Băgară de seamă însă că fusese ceva în ea. Pereţii erau plini de nişte bale lipicioase care se prelingeau încă pe ei şi părerea lui George că aici fusese închis un animal trebui să fi fost cea adevărată.

   Lada era lungă de vreo doi metri şi lată numai de o jumătate de metru, astfel că un mort ar fi încăput destul de bine înăuntru. Să fi fost înşelat căpitanul vasului când i s-a adus lada pe bord? Sau, poate, cineva vroia să introducă aici ceva cu un anumit scop? Căpitanului Farrow îi veniră în minte tertipurile piraţilor din zilele noastre, care se slujesc adesea de astfel de mijloace. Se lăsă într-adins închişi într-o ladă astfel întocmită ca să se poată deschide lesne pe din lăuntru. Odată în cala unui vapor, pot foarte uşor jefui încărcătura de valoare a vasului. Ajunşi apoi la locul de destinaţie, lăzile sunt predate fără nici o greutate adresantului şi abia mai târziu păgubaşii îşi dau seama că au fost prădaţi. Cercetările nu duc la nici un rezultat, aceşti piraţi moderni fac aşa ca lăzile cu pricina să nu fie supuse vămuirii, altminteri pungăşia ar ieşi ia iveală.

   Farrow examina cu băgare de seamă lada, dar se încredinţă repede că nu putea fi deschisă pe dinăuntru, ci slujise numai pentru ascunzătoare unei vietăţi oarecare, mai degrabă unor şerpi, judecând după balele lăsate acolo.

   Unde erau însă acum şerpii?

   George se duse cu Petre la locul unde stătuse înainte lada şi deşi de acolo venise ciocănitul şi şuierăturile, nu văzură nimic. În baloturi nu putea fi ascuns în nici un caz cineva, cercetară şi celelalte unghere ale calei, dar nici acolo nu găsiră nimic. Lăzile erau bine bătute, unele aveau chiar cercuri de fier. Ar fi trebuit să le deschidă pe toate şi asta n-ar fi ţinut prea mult.

   Tocmai vroia George să se înţeleagă asupra acestui lucru cu tatăl său, când se auzi gălăgie pe punte, ţipete şi tropăituri de picioare, ca şi când marinarii fugeau speriaţi în toate părţile. Alergară toţi sus, lăsând aici lucrurile baltă şi uşa deschisă. Când fura pe punte văzură pe cei cinci marinari lângă parapet şi zgâindu-se la catarge.

   Se uitară şi ei într-acolo. Zăriră în vârf o făptură mică şi negricioasă. Farrow îşi aminti îndată de însemnările căpitanului care pomenea de un „spiriduş" pe care-l văzuse eu ochii lui. Deşi îl vedeau acum şi Farrow şi George, nu credeau în astfel de fleacuri.

   Petre, însă, părea tot atât de înspăimântat ca şi camarazii săi.

   Tânărul trase revolverul de la brâu şi-l îndreptă în sus. Vroia să strige întâi făpturii aceleia ciudate să coboare şi dacă nu va asculta, să tragă. Înainte, însă, de a deschide gura, arătarea pieri ca-n pământ.

   Căpitanul şi George alergară îndată la catargul din mijloc în vârful căruia stătuse până atunci nălucă, dar deşi luminau în sus cu lămpile de buzunar, nu descoperiră nimic.

   Deodată ţâşni de pe submarin reflectorul; auzind larma de pe bric, Rindow se gândi să se slujească de reflector pentru a vedea ce se petrece. Dar nici la lumina orbitoare a acestuia nu se vedea unde s-ar fi putut ascunde făptură aceea ciudată, deşi toţi o zărirăm desluşit cu o clipa în urmă.

   — Nu mai pricep nimic, George! zise Farrow, în şoaptă, fiului sau. Atât de repede nu poate coborî cineva de acolo sus. Daca făptura aia ar fi sării în apă, am fi auzit plescăitul. Ne aflam într-adevăr în faţa unui fapt pe care mintea noastră nu-l poate cuprinde.

   — Totuşi, trebuie să fie o explicaţie, tată. Ştim doar bine că spiriduşul nu există.

   — Drept să-ţi spun, dacă n-aş fi văzut cu ochii mei ce-am văzut, n-aş crede. Acum îmi dau seama că nu te-ai înşelat când spuneai de umbra aceea de la prora bricului. Se petrece ceva aici ce trebuie lămurit neapărat. N-are nici un rost să mai ţie Rindow reflectorul aprins, căci ne-am putea pomeni cu francezii peste noi. Fă-i semn să întrerupă reflectorul.

   George plecă să transmită ordinul. Deoarece Petre se dusese la ceilalţi camarazi ca să-i liniştească, Farrow rămase singur lângă catarg. Ţinea lampa de buzunar în mana şi lumina când în sus, când în juru-i. Era şi el cuprins de o nelinişte ciudată.

   Să coboare iar în cală ca să urmeze cercetările n-avea acum nici un rost. Mai bine era s-aştepte până dimineaţa, mai ales că nu mai era mult până atunci. La lumina zilei lucrurile par mai puţin înfiorătoare şi cu siguranţă că stafiile se feresc atunci de oameni.

   George stătea cu Petre lângă parapet şi amândoi căutau să liniştească pe camarazi, ştia el bine că aceştia se vor supune, fără să crâcnească ordinelor căpitanului, dar cu teama în suflet, căci văzuseră toţi spiriduşul din vârful catargului.

   O veche legendă spune că un astfel de spiriduş se arată totdeauna marinarilor unui vas care e să se scufunde. Nu e vorbă, asta se şi adevereşte uneori, căci oamenilor nu le mai e gândul la treabă şi fac toate anapoda.

   Căpitanul Farrow mai puse încă zece oameni din echipaj să păzească bricul, împrăştiaţi pe punte cu lămpile de buzunar aprinse în mână. Nu le prea venea lor la socoteală, n-aveau încotro însă. Le-ar fi plăcut mai bine să se afle pe submarinul lor, tocmai în fundul apei, decât aici deasupra cu spaima în suflet.

   George veni iar la tatăl său şi-şi dădu părerea că ar fi bine să cerceteze mai departe cala vasului unde auziseră şuieratul şi ciocăniturile. Nu se poate să nu găsească pricina.

   — S-aşteptam mai bine până dimineaţa, George. Oamenii sunt încă atât de înspăimântaţi de cele văzute, că nu-s bucuros să-i las singuri, răspunse căpitanul Farrow.

   — Dar daca vine vreun vapor străin vom fi nevoiţi să plecam, fără să fi descoperit taina. Eu voi cobora cu Petre să urmez cercetările, poate tot găsesc ceva. Tu ramai aici sus cu oamenii noştri, e singurul mijloc de a-i linişti.

   — Fi însă cu băgare de seamă, George! Îndată ce vei vedea primejdia, trage fără să mai pregeţi o clipă. Cum voi auzi împuşcătura, voi alerga cu vreo câţiva de-ai noştri în ajutorul tău. Eu rămân deocamdată să supraveghez până la ziuă puntea.

   — Îţi făgăduiesc că voi fi prevăzător. Nădăjduiesc să aflu în curând taina acestui vas. Poate tot izbutim să-l găsim pe căpitan şi să-i predăm bricul. Stafii şi strigoi ştii şi tu că nu există. Aici trebuie să fie cineva care urmăreşte un anumit scop şi o să-i dam noi de rost. Dacă peste un ceas nu mai sunt îndărăt, vino de mă caută!

   Cu inima strânsă de o presimţire neagră, lăsă căpitanul pe fiul său să plece. L-ar fi însoţii bucuros, dar trebuia să rămână cineva pe punte ca dacă s-ar fi arătat iar făptura aceea misterioasă, să aibă cine linişti pe marinari pentru a nu-i lăsa să facă vreo prostie.

   George făcu lui Petre semn şi porni să coboare iarăşi scăriţa îngustă care duce în cală. Petre nu şovăi o clipă să-l urmeze:

   Când fura din nou jos, George ramase uluit. Se cunoştea bine că în lipsa lor mai fusese cineva aici, caci câteva baloturi erau mutate de la locul unde stătuseră înainte.

   În fund, unde fusese lada cu pricina, două baloturi erau împinse la o parte. Lui George i se păru lucrul acesta atât de ciudat încât arătă într-acolo. Petre înţelese. Mâna i se încleştă mai bine pe patul revolverului. Dacă existau într- adevăr strigoi aici pe bric le va arăta el!

   George stătu să chibzuiască. Înainte de toate trebuia să cerceteze cele două baloturi; îşi spunea că degeaba nu fuseseră ele mutate din loc. Nu cuteza să vorbească, bănuind că sunt spionaţi de cineva care le-ar putea pune beţe roate pe urma.

   O clipă numai şovăi tânărul. Ajutat apoi de Petre, trânti balotul alături şi... văzură înaintea lor o gaură în peretele vasului, care nu fusese până adineauri. Se cunoştea că gaura era făcută de o mână nedibace.

   Era atât de îngustă, încât numai un om foarte subţire ar fi putut trece prin ea şi încă foarte greu. Petre în nici un caz. George se gândi îndată la stârpitura pe care o zăriseră în vârful catargului şi bănui numaidecât că e vorba de un pitic care se ascundea lesne aici în cală. Dar dacă e atât de mic pentru ce îi trebuia lada aceea mare? Şi ce rost aveau urmele de bale? Să fi strecurat el şerpi pe vas ca să ucidă pe marinarii bricului?

   Totuşi şuieratul acela ciudat nu putea veni de la un şarpe, suna cu totul altfel. În acelaşi timp George îşi dădu seama ca ţipetele pe punte se auziseră pe când goleau aici locul şi- l văzuseră pe pitic în vârful catargului cu puţin înainte de a cobora ei. Când a avut timp să vie şi să dea la o parte balotul din dreptul găurii? Şi de ce o lăsa liberă în loc s-o astupe la loc?

   Gândurile acestea i se încrucişară lui George cu iuţeala fulgerului în minte, pe când lumina cu lampa lui de buzunar în josul deschizăturii. Băgă de seamă că între peretele calei şi al vasului era lăsat un spaţiu strâmt, probabil pentru a împiedica umezeala să pătrundă la mărfuri.

   George chibzui dacă n-ar fi bine să intre în gaura. Cu mare greu ar fi reuşit, despre Petre însă nici vorba nu putea fi. Şi-apoi, se putea să dea acolo peste vreun potrivnic primejdios căruia îi era mai lesne să se mişte în spaţiul acela îngust, decât i-ar fi tot cu putinţă.

   În orice caz va încerca să-şi arunce niţel ochii înăuntru. Cel ce făcuse gaura trebuia să mai aibă o ieşire pe undeva, căci prin uşa nu putuse intra, l-ar fi văzut doar.

   George se lăsă binişor în genunchi şi făcu semn lui Petre să privească în juru-i pentru a nu fi atacaţi pe la spate. Înainte însă de a vârî capul în gaură, mai lumină odată înăuntru ca să-şi dea cel puţin seamă daca se vede ceva.

   Aici domnea linişte, nimic nu se mişca, nu se aflau nici măcar şobolanii care se aţin de obicei pe acolo. Zări însă urme pe pereţii din afară, smoliţi cu catran pe dinăuntru va şi când cineva se slujea adesea de calea asta. Unde se sfârşeau urmele nu putea să-şi dea seamă.

   Ştiind că e apărat în spate, George încercă să se strecoare în gaură. Fiind subţirel la trup izbuti fără prea multă greutate. Îl cuprinse însă un simţimânt ciudat când porni înainte pe gangul acela îngust.

   Petre vru să-l împiedece de la pasul acesta îndrăzneţ, deoarece nu-i era cu putinţă să-l însoţească, dar el îl linişti cu un gest şi-şi văzu de drum. Bietul Petre avea acum de furcă. Trebuia să supravegheze cala şi în acelaşi timp pe George, care se îndepărta tot mai mult pe gang. Dacă va vedea că tânărul e în primejdie, ştia el ce are de făcut: cu puterea lui uriaşă va sfărâma peretele de scânduri ca s- alerge în ajutorul odorului său.

   Şi nici măcar nu bănuia ce primejdie îl aştepta pe George!

   Acesta păşea cu băgare de seamă tot înainte. Uneori îi aluneca mâna cu care se sprijinea de peretele lucios, dar îşi regăsea repede echilibrul. Mersese atât cât crezu el că a ajuns dedesubtul prorei când deodată, urmele dispărură.

   Lăsă lumina lămpii Să se răsfrângă pe peretele dinafară. Văzu şi aici un capac pe care îl putu deschide lesne. Cât p- aci să-i scape un ţipăt de mirare când se pomeni în cabina căpitanului. Înţelese acum că avea de-a face cu un om în carne şi oase, nu cu o stafie care plănuia ceva în paguba vasului. Poate că scopul pe care îl urmărea era să silească pe marinari să părăsească bricul. Dar ce putea face singur fără echipaj?

   Aici era taina pe care vroia George să-l lămurească.

   Se apropiă de patul comandantului şi lumină cu lampa de buzunar în juru-i. Ce rost avea gaura care ducea în cabină? Avea pare de gând omul acela misterios să jefuiască pe căpitan?

   George căuta cu înfrigurare în minte motivul. Pierdut în gânduri se lăsă pe pat. Simţi cât mişcă sub el ceva. Dintr-o săritură fu în picioare şi trase jos plapuma.

   Văzu cu spaimă un şarpe enorm care se târa încet spre el, scoţând în acelaşi timp şuieratul acela ciudat. Era un anaconda uriaş lung de vreo şapte metri şi gros de patruzeci de centimetri în circumferinţă. Stătuse încolăcit în patul căpitanului şi probabil că dormise pana atunci. Poate că se afla mai de mult acolo, de când cercetaseră ei cabina, dar nu-i trecuse nimănui prin gând să caute în pat.

   George vru să sară în laturi. Se poticni însă şi căzu. Cu o repeziciune uimitoare de care nu l-ar fi crezut în stare, şarpele se repezi la George şi începu să i se încolăcească în jurul trupului, înainte de a fi avut tânărul timpul să se ridice de jos.

   Lampa îi scăpase din mână şi cum nu mai putea mişca braţele, se crezu pierdut. Deşi muşcătura unui anaconda nu e veninoasă, şarpele acesta poate zdrobi lesne un om cu puterea lui uriaşă.

   Cu un ţipăt deznădăjduit George vru să dea de veste lui Petre unde se află. După câteva clipe nu-i mai putea ieşi nici un sunet din gâtlej, căci strânsoarea şarpelui devenea tot

mai puternică şi ameninţa să-i strivească pieptul.

   Simţea cum se înăbuşe din ce în ce, când auzi de pe punte strigăte şi paşi grăbiţi; apoi uşa cabinei fu smucită aproape din balamale şi Petre apăru în prag. Dintr-o săritură, uriaşul fu lângă el. Cu mâinile sale puternice descleştă fălcile şarpelui şi-i căscă botul. Acesta e cel mai bun mijloc în astfel de cazuri, când e vorba de un anaconda. George simţi numaidecât strânsoarea slăbind şi se putu mişca mai în voie. Cu iuţeala fulgerului trase pumnalul de la brâu şi dintr-o lovitură, reteză capul primejdioasei târâtoare. Totuşi, trebuiră să sară repede în lături, căci trupul şarpelui începu să se zbată cu furie şi îi putea doborî la pământ. În cele din urmă zvârcolirile încetară şi anaconda îşi dădu sufletul. George strângea cu recunoştinţă mâna uriaşului tocmai în clipa când intra pe uşa tatăl său cu doctorul Bertram. La vederea şarpelui enorm, rămaseră încremeniţi. Nu-şi puteau da seamă cum ajunsese George aici, în cabina de la proră; văzuseră pe Petre trecând ca o vijelie pe punte, dar nu ştiau de ce alerga cu atâta grabă încoace.

   Tânărul le istorisi păţania lui. Doctorul examina în vremea asta şarpele, clătinând de câteva ori capul. Apoi zise lui Farrow:

   —  Nu pricep cum a ajuns şarpele ăsta aici. Specia asta trăieşte numai în Lumea nouă şi va fi fost probabil comandată pentru vreo grădină zoologică - altă explicaţie nu e. Ca să se fi strecurat singur pe vas, nu-mi vine să cred!

   — Acum înţeleg ce conţinea lada în care se spunea că ar fi un cadavru, răspunse căpitanul Farrow. Deoarece comandanţii nu s-ar îi învoit să transporte un şarpe viu pe bric, l-au păcălit în felul acesta. Nu ştiu însă cine a hrănit târâtoare, căci nemâncata nu putea trăi atâta timp.

   — Făptura aceea ciudată pe care am zărit-o pe catarg, tată, îşi dădu părerea George. N-am sfârşit încă de cercetat vasul şi sunt sigur ca în cele din urmă tot vom pune mâna pe „spiriduş". Ar fi păcat să plecăm fără să fi dat de rostul acestei taine.

   — Nici nu poate fi vorba să renunţăm. Mâine dimineaţă echipez bricul şi-l pun sub conducerea lui Petre. N-aş vrea să-l duc în vreun port până ce nu vom descoperi taina ce pluteşte în jurul lui. Poate că echipajul se afla în primejdie şi toată comedia asta cu stafii e numai o înşelătorie pusă la cale de nişte ticăloşi.

   — Dar cine să aibă interesul de-a răpi echipajul şi să lase vasul în voia sorţii? întrebă, îngândurat, doctorul. Mie afacerea mi se pare foarte încâlcită şi mă tem că va trebui s-o lăsăm baltă.

   — Încâlcită e ea, nu e vorbă, dragi doctore. Dacă însă pun mâine în mişcare bricul, cine îl poate opri? Hârtiile de bord sunt în regulă şi cât timp se află pe apă nu o să se sinchisească nimeni de el. N-am pierdut totuşi nădejdea că vom găsi în curând făptura aceea misterioasă care se aţine pe aici.

   — Trebuie să fie un pitic, tată; zise George, lămurind întrucâtva motivele.

   Căpitanul încuviinţă şi-i spuse să meargă acum sus, ca să explice şi marinarilor ce e cu „stafia". Vor recunoaşte şi ei, în cele din urma, că nu e nimic supranatural la mijloc, mai cu seamă când vor vedea leşul şarpelui.

   Ieşiră pe punte; soarele tocmai răsărea. Acum, la lumina zilei, lucrurile nu mai păreau atât de sinistre. După ce George povesti marinarilor descoperirea pe care o făcuse în gangul din fundul vasului şi cele două găuri pe care şi le făcuse „stafia", oamenii raseră de spaima lor prostească. Înţeleseră şi ei că nu poate fi vorba decât de un pitic care era foarte dibaci la căţărat şi trebuie să fi coborât sprinten ca o maimuţă de a pierit fără să-l vadă cineva pe unde.

   Căpitanul Farrow alese oamenii care să rămână pe bric. El-însuşi nu putea lipsi de pe submarin, dar pe George îl lăsă în tovărăşia lui Petre la cârmă. Socotea că tot va izbuti în cele din urmă să dea de pitic, deşi acesta cunoştea toate ungherele bricului şi ştia unde şi cum să se ascundă mai bine.

PIRAŢII DIN ZILELE NOASTRE

   DUPĂ UN CEAS PETRE CU GEORGE şi încă zece marinari puseră maşinile în mişcare şi putură porni chiar în clipa când apărea în zare un vapor care venea de-a dreptul spre ei. Căpitanul Farrow, deşi avea de gând să rămână în preajma bricului, fu nevoit să se afunde, lăsă însă periscopul afară, ca să nu piardă din ochi vaporul.

   Ciudat era că acesta părea să aibă ca ţintă bricul, deoarece când vasul coti spre Sud, vaporul făcu aceeaşi manevră. Petre, care stătea la cârmă şi conducea cu măiestrie bricul se mira de ceea ce vedea şi zise lui George:

   — Să ştii, domnule George, că o să se întâmple ceva ciudat da tot. Cu vaporul ăla nu e lucru curat. Când mă gândesc la piticul de se ascunde aici, mai că-mi vine să cred că tocmai vaporul ăsta îl aştepta el. Nu o să le prea vină dumnealor la socoteală când ne-or vedea.

   — S-ar putea să ai dreptate, Petre. Te pomeneşti că e vorba de vreo escrocherie îşi vor ia cu japca bricul. Să ne prefacem ca noi suntem stăpânit vasului, de făcut nu ne pot face nimic, iar de atacat iar nu, doar daca n-or fi nişte piraţi adevăraţi; dar chiar şi aşa să fie, tot nu mi-l pot lua, căci tata e pe aproape şi o să-i puna repede cu botul pe labe.

   — Mă bucur de pe acum de mutra pe care au s-o facă - daca e adevărat ce crezi dumneata. Domnule George, cam ce socoti că au de gând?

   — Mă, Petre, ştii ce mi-a trecut prin minte? Daca se află cumva căpitanul bricului cu oamenii săi pe vaporul acela şi vine să-şi ia îndărăt vasul?

   — Vezi că noi nu-l cunoaştem pe căpitan şi înainte de a i-l preda, trebuie să fim siguri că e el. Drept e că s-ar putea să i se fi luat hârtiile de legitimare şi rămânem păcăliţi - răspunse, îngândurat, Petre.

   — Lăsă că vorbesc eu cu ei şi nu izbutesc dumnealor să mă tragă aşa de uşor pe sfoară. A, uite că vaporul şi-a schimbat cursul. Vrea pesemne să se oprească din drum. Petre, să ştii că nu e lucru curat la mijloc - cum spuneai tu

adineauri.

   Vaporul trebuie să fi avut motoare minunate, căci îi ajunse cu o iuţeală uimitoare.

   — Ei, camarazi, încotro? strigă cineva de pe puntea lui. Ăsta e bricul căpitanului James Holten?

   — Da, dar căpitanul nu se află acum pe bord, răspunse Petre prin megafon. Dv. ce doriţi?

   — Am fost trimişi încoace deoarece James Holten susţine că vasul i-a fost luat de piraţi. Aşadar, predaţi-ne bricul şi duceţi-vă pe urmă încotro veţi vedea cu ochii.

   — Nici prin gând nu-mi trece - răspunse Petre - nu predau vasul decât în mâinile lui James Holten. Noi am găsit bricul părăsit în larg, l-am echipat şi acum îi ducem în cel mai apropiat port. Dar voi cine sunteţi că vă interesaţi atâta de vasul lui Holten?

   — James Holten e la noi pe bord! Dacă nu ne predaţi bricul de bunăvoie, vă vom sili s-o faceţi. Se pare că sunteţi piraţi.

   — Tot ce se poate, de aceea te-aş sfătui să nu te pui cu noi. Dacă James Holten e pe bord, să se arate şi-i vom preda îndărăt bricul.

   — Uite-l aici! şi cei ce vorbise arătă spre un bărbat care stătea lângă el. Are asupră-i hârtiile cu care se poate legitima.

   — Nu e nevoie. Omul ăsta nu e James Holten, măcar că are hârtiile lui. Îl cunosc foarte bine pe Holten şi după cum ţi-am mai spus, nu predau altcuiva decât lui în persoană vasul.

   — Predaţi vasul de bunăvoie, altminteri avem noi mijloace să vă silim! strigă celălalt, cu manie. Sunteţi nişte piraţi şi...

   — Ţi-am mai spus doar că s-ar putea să fim - îi curmă Petre vorba - mi se pare că dv. căutaţi un pitic pe care l-am spânzurat azi dimineaţă, fiindcă vroia să pună şarpele lui uriaş să ne omoare.

   Omul de pe vapor scoase o înjurătură, apoi dădu un ordin scurt şi vasul se puse iar în mişcare. Vroia, probabil, să ciocnească bricul.

   Petre, care urmărea cu încordare tot ce pe petrecea pe puntea vaporului, văzu deodată pe cârmaci privind uluit la roata ce nu mai funcţiona. Pesemne că lanţul cârmei se rupsese brusc.

   Striga ceva omului care vorbise până atunci; acesta alerga la el înjurând de zor. Cei de pe bord nu ştiau ce să facă. Vaporul rămăsese fără cârmă şi până să se repare stricăciunea, bricul va fi departe.

   Acesta se şi depărtă cu toate pânzele întinse, lăsând vaporul în locul unde se oprise. George şi Petre ştiau cine făcuse pozna şi se bucurau ca doi copii.

   — Acum înţeleg ce s-a întâmplat - zise George lui Petre - bănuiesc însă că echipajul bricului se află pe vapor, care, probabil, i-a salvat mai întâi, chipurile, de la înec şi pe urma i-a luat prizonieri. După ce ar fi jefuit încărcătura, ar fi lăsat o barcă de salvare pe apa, i-ar fi îngrămădit pe căpitan şi pe marinarii în ea şi le-ar fi dat drumul - deci un sistem de pirateria foarte modernă.

   — Dar le-am încurcat noi socotelile, d-le George. Mă mir numai de ce domnul căpitan n-a ieşit la suprafaţă ca să libereze pe prizonieri.

   — Pentru că nu ştim încă nimic hotărât, Petre, să vezi însă că „Dox"-ul nostru o să se ivească îndată ca să ne dea vesti importante. Eu m-aş fi întors bucuros din drum ca să mă răfuiesc singur cu aceşti piraţi moderni, care nu se tem să se ferate în orice port, fiindcă nu se poate dovedi nimic împotriva lor.

   — Lasă că acum li s-a înfundat, domnule George. A, uite că domnul căpitan al nostru iese la suprafaţă, pesemne vrea să ne spună ceva.

   La depărtare de vreo douăzeci de metri „Dox"-ul ieşea din apă. Se deschise îndată capacul turnului şi căpitanul Farrow apăru pe punte, urmat de Rindow. Submarinul se alătură de bric şi căpitanul strigă fiului său:

   — George, cotiţi mai spre miazăzi şi aţineţi-vă până pe- nserat pe acolo! În vremea asta eu o să ţin sub observaţie vaporul, poate izbutesc să-i aflu ascunzătoarea, căci nu cred ca echipajul bricului să fie pe bordul sau. N-ar avea nici un rost să-l atacăm acum, deoarece n-aveam nici o dovadă împotriva lui. După ce s-o repara stricăciunea, îl vom urmări pe furiş. Cum voi şti unde se ascunde, viu să te iau. Comanda bricului va trece în mâinile lui Kard. Aşa dar, neam înţeles. Cutreieraţi peste zi marea prin apropiere, feriţi- vă însă de a fi văzuţi!

   După ce aruncară peste bord leşul şarpelui, George se aşeză la birou, în cabina comandantului şi se apucă să cerceteze iar sertarele. Găsi în cel din mijloc hârtii importante aşezate cu rânduială, dar în afară de carnetul cu însemnări nu mai era nimic care să dea vreo lămurire asupra dispariţiei echipajului. Necăjit, George împinse la loc sertarul şi se uită mirat în juru-i.

   Ştia ca Petre ieşise din cabină şi se afla singur, dar avu deodată presimţirea că-l pândeşte o primejdie. Când întoarse capul, văzu pe pitic lângă el. Acesta duse cu iuţeala fulgerului o ţeava la gură şi suflă din ea ceva.

   George abia avu timp să întindă mana ca să se apere; îi pătrunse în carne o otravă şi simţi o durere arzătoare. Vru să tragă revolverul de la brâu, crezând ca piticul nu-l mai poate scapă, dar nu mai fu în stare să mişte un mădular. Tot trupul îi era ca împietrit. Îl fulgera gândul ca piticul îl paralizase, caci nici măcar gura nu o mai putea deschide pentru a putea striga după ajutor.

   Stârpitura îi şuieră în faţă, într-o engleza stâlcita:

   — Stafia vaporului vă va ucide pe toţi. Mai ai trei minute de trăit. Otrava pe care o ai acum în trup nu omoară, dar peste trei minute o să-ţi dau alta care ucide pe loc. Pe urma, vin ceilalţi la rând şi Sebento va fi iar stăpân pe vas.

   Singurul lucru ce află acum George era ca otrava nu e ucigătoare. Producea numai o stare de împietrire care dispărea cu timpul. Daca venea Petre la vreme, mai putea fi salvat.

   Dar piticul cel fioros luă altă ţeavă şi rânjind ca o fiară, o duse la gură.

   În clipa aceea apăru Petre în uşă; înţelese îndată cum stau lucrurile. Dintr-o săritură fu lângă pitic şi-i dădu peste mâna.

   Vru apoi să-nhaţe, stârpitura însă era mai sprintena decât el. Se smuci din mâinile uriaşului şi pieri prin deschizătura din perete. Din păcate, Petre nu se putea lua după el, strigă însă pe un camarad ca, în vreme ce va încerca să-l readucă în simţiri pe George, celălalt să păzească deschizătura din perete.

   Tânărul nu se putea mişca. Ochii îi erau sticloşi ca la morţi. Petre crezu că odorul său e mort şi disperarea lui nu mai cunoştea margini. Se învârtea ca nebun prin cabina, făcându-şi imputări că-l lăsase singur.

   Lui George îi era milă de el şi se gândea de pe acum la bucuria pe care o va simţi credinciosul său camarad când îl va vedea „înviat din morţi".

   Uriaşul trimise pe marinarul care venise să păzească deschizătura, să spună celor de pe punte că George căzuse victima unui atac mişelesc şi să pândească toţi pe pitic. Amarnic va răzbuna uriaşul moartea tânărului său stăpân...

   Îl culcase în patul căpitanului şi-l acoperise cu plapuma. Cu lacrimile în ochi se aşeză la birou. Nu se va mişca de aici nici o clipă, căci piticul s-ar putea ivi din moment în moment şi nu vroia să-l scape iar din mână. Privea ţintă la deschizătura din fund aşteptând cu înfrigurare să dea ochii cu el.

   Vestea morţii lui George îi îndureră pe toţi camarazii ce erau pe bric. Când aflară însă cine fusese ucigaşul, îi cuprinse o furie grozava împotriva piticului. Să le fi căzut atunci în mână l-ar fi sfâşiat, nu alta. Veniră să-i vadă şi ei pe George. Uriaşul dădu la o parte plapuma.

   — Trăieşte, Petre! strigară ei, cu bucurie. A deschis ochii. Ai văzut?

   Da, văzuse. Împinse pe camarazi în lături şi începu să pipăie pe „mort". Îi simţi bătăile inimii, îl zgâlţâi cu putere ca să-l deştepte şi George mişcă niţel ochii, dându-i să înţeleagă ca e într-adevăr în viaţa. De vorbit nu putea încă, dar ştia de la pitic că în curând îşi va reveni pe deplin.

   — Păcat că doctorul nostru nu e aici, ne-ar fi spus el ce să facem.

   — Uite că a mişcat o mână, Petre, am văzut eu bine, zise unul din marinari.

   — Şi eu, adăugă altul. Ba se uită la noi ca şi cum ne-ar vedea.

   — Ura, domnul George trăieşte! strigară toţi într-un glas.

   Tânărul clipi din ochi în semn de încuviinţare.

   — Ai fost atacat de pitic, domnule George, îl lămuri Petre. Te simţi mai bine?

   George clipi iar.

   — Erai leşinat şi credeam ca ai murit. Cum îţi e acum.

   Iarăşi o clipire. George simţi o furnicătură ciudată în tot

trupul, apoi, deodată, se putu mişca în voie şi zise cu glas limpede:

   — Slavă Domnului că a fost ceva trecător. Vă mulţumesc, camarazi, pentru devotamentul vostru şi credeţi-mă ca n- am să uit niciodată jalea care v-a cuprins când m-aţi crezut mort. Era numai o moarte aparentă şi auzeam tot ce se vorbea.

   După ce marinarii plecară şi George rămase singur cu Petre, îi zise, mişcat:

   — Camaradul meu credincios, pe tine moartea mea te-ar fi durut mai mult ca pe toţi. Lasă-mă să-ţi strâng mâna să-ţi mulţumesc pentru dragostea ta neţărmurită.

   Uriaşul îşi şterse ochii fără să răspundă.

   — Şi acum, Petre - urmă tânărul - trebuie să-l găsim neapărat pe pitic, altminteri cine ştie ce e în stare să mai facă. Nu se poate să piară aşa, ca-n pământ.

   — Să scotocim tot vasul, domnule George! Trebuie să-l găsim.

   — O să lăsăm doi camarazi în gang ca să nu ne mai poată scăpa pe acolo. Pe urmă răscolim pretutindeni fiecare colţişor ai bricului şi tot o să dăm noi de el.

   George îşi revenise pe deplin şi când apăru pe punte, fu întâmpinat cu bucurie de toţii camarazii. Ţinură apoi sfat, fiecare primind instrucţiuni anumite. Doi din marinari fură postaţi în gang ca să supravegheze cele două deschizături.

   Petre alese alţi doi oameni de încredere, pe care se putea bizui. Ceilalţi aveau însărcinarea să se împrăştie pe punte şi să păzească toate ieşirile.

   Mai întâi se cercetă cu amănunţime partea din faţă a bricului. Deschiseră toate lăzile, toate dulapurile, cel mai mic lucru unde s-ar fi putut piti cineva. Nu găsiră însă nimic.

   — Trebuie să fie la pupă - zise, cu hotărâre, Petre - aici

nu e, totuşi să lăsăm un om de pază.

   Aşa şi făcură. Când coborâră scăriţa care ducea la pupă, erau încredinţaţi că vor găsi aici ascunzătoarea piticului. Se apucară să cotrobăiască pretutindeni, dar degeaba; nimic şi iar nimic!

   Mai rămăsese acum de cercetat cala vasului. Dacă stârpitura se mai afla pe bric numai aici putea să fie. De aceea George puse doi marinari vânjoşi să străjuiască mai cu seamă intrarea de la pupă în cală. Pe urmă ramase câtva timp în uşa şi privi cu încordare înăuntru.

   Nimic nu se schimbase aici. Lăzile şi baloturile erau la locurile lor. O schimbare i-ar fi bătut îndată la ochi.

   După o cercetare de jumătate de ceas nu găsiră însă nimic.

   — Zău dacă înţeleg ce poate să fie... mormăi cu necaz Petre. Mai că aş crede că piticul a sărit peste bord în apă.

   — Uitaţi că n-am căutat încă în lăzile şi baloturile de aici, Petre. S-ar putea prea bine să se fi ascuns într-una din ele - răspunse George.

   — Păi dacă le deschidem au să se supere proprietarii mărfurilor.

   — Nu mă sinchisesc eu de asta. Sunt doar în joc vieţi omeneşti. Şi apoi n-avem pe urma decât să închidem pe urmă lăzile la loc, fără să se bage de seamă că a umblat cineva la ele. Să începem!

   Se apucară să scoată cuiele unei lăzi mai mari. Nu găsiră în ea decât porţelanuri cu destinaţia, pentru India. Bătură cuiele la loc.

   Înainte însă de a trece la alta, lui George îi veni o idee. Alerga urmat de Petre, care nu-l mai slăbea o clipa din ochi, la cabina căpitanului şi căută în sertarul biroului registrul cu mărfurile de transport. Îl găsi repede şi se întoarse cu el în magazia vasului. Fiecare lada şi balot era trecuta cu un număr în registru; putea deci afla îndată cine era expeditorul.

   Citi cu luare aminte întreaga listă. Deodată, un nume îi atrase atenţia. Un oarecare Colimes, negustor în Sidney, expedia o ladă cu păsări împăiate. Lada aceasta fusese adusă cea din urmă pe bord şi George era încredinţat că numai în ea se putuse ascunde piticul. Trebuie să fi avut o încuietoare secretă ca să se poată deschide lesne pe una din laturi, fără să fie nevoie de ridicat capacul. În timpul drumului piticul putea ieşi din ladă, să fure lucrurile de preţ din celelalte şi să le închidă în lada lui. Scopul piraţilor era ca piticul să se arate din când în când pentru a înspăimânta pe marinari, ca aceştia să părăsească vasul şi să vină ei pe urmă să-l jefuiască.

Numai aşa îşi închipuia George planul bandiţilor.

STAFIA BRICULUI SE ARATĂ IAR

   CĂUTARĂ ÎN GRABĂ LADA CU PRICINĂ şi o traseră mai la lumină. George o cercetă cu amănunţime pe dinafară, dar nu găsi nici o deschizătură secretă, aşa că dădu ordin să se ridice capacul.

   Când se uitară înăuntru nu găsiră decât marfa trecută în fracht. O închiseră la loc. Şi iarăşi citi George lista, de astă dată cu şi mai mare luare-aminte. Ochii i se opreau a mereu pe „Păsări împăiate". Nu-i venea să-şi creadă că s-a înşelat. Nu mai avea nici un rost să deschidă acum toate lăzile. Cele mai multe veneau din America de Sud. Deodată ti trecu prin minte de lada cu şarpele. Puse pe Petre să-i spună numărul de predare şi-l căută pe listă. Lada era expediată tot din Australia. Conţinutul ei? „O statuie". Dar numele trimiţătorului nu era acelaşi cu al „Păsărilor împăiate", desi amândouă lăzile fuseseră predate în Sidney. Ce era de făcut? Să le deschidă pe toate?

   Petre, stătea lângă el şi părea să-i fi ghicit gândul, zise:

   — Domnule George, n-are nici un rost să le deschidem şi pe celelalte. Am eu alt plan. Piticul nu poate fi ascuns decât aici. Când se va înnopta, să ne pitim undeva pe aproape şi să-l pândim prin întuneric. Să stăm însă liniştiţi ca să nu ne simtă şi îndată ce se va ivi, s-aprindem repede lămpile de buzunar. Sunt încredinţat că în felul ăsta nu ne mai poate scăpa.

   — Ideea este foarte bună - răspunse George, tot în şoaptă - ne vom strecura prin cabina căpitanului, în gang, până aici şi să aşteptăm să se ivească piticul. Acum să ne prefacem că am renunţat de a mai căuta degeaba.

   Era vremea prânzului şi George se dăduse cu camarazii pe punte. Nu le spuse însă ce, plănuise cu Petre. Se temea că piticul îi va spiona şi va afla ce puneau la cale. Primejdia ar fi fost atunci şi mai mare, căci puteau fi nimeriţi de vreo ţeava otrăvită, de care nu s-ar fi putut feri pe întuneric.

   În vremea asta bricul ajunsese la locul de întâlnire propus de căpitanul Farrow. Trebuia totuşi să se aţină prin preajmă

şi abia după ce se va înnopta să se puna în legătură cu submarinul. Cum până atunci n-aveau nimic de făcut, George propuse să stea la masa, pe urmă să se culce fiecare cu schimbul pentru a fi odihniţi la noapte, când prevedeau că nu va fi timp de dormit.

   Fireşte că paza trebuia să fie acum tot atât de straşnică, deoarece piticul ar putea să facă din nou vreo năzbâtie de-a lui.

   George se simţea de asemenea foarte obosit şi se culca. Se-nţelege ca Petre nu-l slăbea o clipa, de teama să nu i se întâmple iar ceva. Era într-adevăr de neînţeles cum atâţia oameni voinici nu puteau veni de hac unei stârpituri.

   Trecu după-amiaza când George se deşteptă pe înserat, fu foarte necăjit că Petre îl lăsase să doarmă atâta. În vremea asta, bricul se apropiase din nou de locul de întâlnire.

   După ce se înnopta bine George făcu semn lui Petre să-l urmeze. Intrară în cabina căpitanului şi se furişară de acolo în gangul care ducea în magazia vasului. Se fereau să facă zgomot, pentru a nu fi simţiţi de pitic. În cala se aşezară pe două lăzi pregătite dinainte şi aşteptară.

   Trecură vreo două ceasuri când deodată George împinse cu cotul pe Petre. Nu era nevoie, căci şi acesta desluşise nişte zgomote uşoare, urmate de un ţăcănit metalic, ca şi când s-ar fi tras un zăvor. Îndată se auzi ceva târându-se spre locul unde se aflau ei.

   George ţinea revolverul pregătit. Era hotărât să tragă dacă, ar vedea că piticul vrea s-o ia din nou la fugă. În mâna stângă lampa de buzunar aştepta clipa să-şi ţâşnească lumina.

   O apăsare şi... la razele ei orbitoare George văzu la nici doi metri de el pe pitic, care-l privea speriat. Vru să-i strige să nu se mişte ca trage, dar nu mai avu când. Stârpitura făcu o mişcare fulgerătoare cu mâna şi în clipa următoare camarazii se pomeniră cu un pumn de nisip în obraz, ceea ce-l făcu să închidă ochii. Apăsară ei, nu e vorbă, pe trăgaci, piticul însă apucase să sară în lături şi să dispară după una din lăzi.

   George trebui să-şi frece de zor ochii, căci îl usturau grozav din pricina nisipului care aproape îi orbise. Se căzni pe cât putu să-i deschidă şi când izbuti, piticul nu mai era acolo. Deodată uşa fu smucită cu putere şi marinarii, care auziseră împuşcăturile şi credeau pe George şi Petre în primejdie, dădură buzna înăuntru.

   Ajutaţi de ei, cei doi camarazi putură urca scăriţa care ducea pe punte, unde îşi spălară bine ochii. Când se întoarseră în cală, nu-l găsiră nicăieri pe pitic. Părea să fi dispărut de pe bric. Pe când rostogoleau nişte lăzi, auziră de pe punte strigatul „Foc!".

   Într-o clipă fură sus. La prora se vedea înălţându-se o tromba groasa de fum pe care vântul o împrăştia. Câţiva marinari, care încercaseră să se apropie ca să stingă focul, se dădură îndărăt, caci fumul ameninţa să-i înăbuşe. Nici n- aveau măcar ceva la îndemână pentru a stinge vâlvătaia. Abia după ce George, cre nu-şi pierduse cumpătul, le aduse aminte de pompe, se gândiră să se slujească de ele. Dar băgară de seamă repede că maţul era tăiat - probabil într- adins.

   Pesemne că piticul, văzând că nu-şi poate duce la îndeplinire planul lui drăcesc, vroia să distrugă vasul. De stins focul nu mai putea fi vorba şi dacă nu sosea la timp submarinul, vor trebui să se folosească de bărcile de salvare.

   George puse să fie cercetate îndată. Văzură însă cu groază că la fiecare barcă se scosese o scândură de la fund şi nu puteau fi reparate la iuţeală. Altă scăpare decât submarinul nu mai aveau, deoarece nu era nici un colac de salvare pe bord. Va sosi oare „Dox"-ul la vreme?

   Incendiul la proră mistui repede puntea şi limbi mari de foc se înălţau înfricoşătoare spre cer. Ba se mai stârnise şi un vânt puternic, care împrăştia flăcările pe toată puntea. Petre trecuse la cârmă şi trebui toată dibăcia lui de bun cârmaci pentru a întoarce astfel vasul, ca flăcările să nu ajungă la pânze. Ca să le strângă nu mai avea nici un rost, deoarece dacă focul se va întindă pe dedesubt, bricul tot se va scufunda.

   Trecu un sfert de ceas de îngrijorare neînchipuită. Deodată ţâşni lumina unui reflector peste apă şi lumină puntea ca ziua; George chiui de bucurie şi arătă cu mana drept înainte, unde apăruse submarinul. Acum erau salvaţi - dar nu mai puteau face mic pentru împiedica scufundarea bricului. „Dox"-ul se apropia cu iuţeală. Când fu lângă bric, marinarii vrură să sară pe puntea lui, dar căpitanul Farrow îi opri şi trimise alţi zece marinari de-ai săi prevăzuţi cu măşti împotriva fumului şi pompe de stins focul.

   George înţelese că tatăl său vrea să salveze bricul cu orice preţ. Sau cel puţin parte din încărcătură.

   Abia după un ceas se putu vedea efectul. Focul răzbătuse în cabina căpitanului şi nu mai rămăsese nimic din ea, de asemenea nici din celelalte încăperi. Vasul, care era probabil asigurat pe o sumă destul de mare, trebuia dus în cel mai apropiat port, pentru a fi examinat în şantier.

   Peste încă un ceas focul fu stins de tot. George istorisi tatălui său întâmplările prin care trecuse şi fu nevoit să mărturisească, oarecum stingherit, că nu izbutise să puna mâna pe pitic.

   În vreme ce fiul său fusese în primejdia de moarte, Farrow ţinuse sub supraveghere vaporul cel misterios. El fusese acela care îi tăiase pe sub apă lanţul cârmei. Reparaţia ţinuse patru ceasuri încheiate, totuşi vaporul nu putea fi încă bine cârmit.

   Înaintase foarte încet până la o mică insulă de lângă coastă, care avea un golf minunat pentru acostare, încolo părea să fie pustie, deoarece era toată numai din stânci colţuroase şi sfârtecate. Aici coborâri piraţii pe uscat şi pieriră în vălmăşagul de stânci. Căpitanul Farrow bănui că pe Insulă trebuie să fie ascunzătoarea.

   Văzând ca nu se mai arata, înţelesese ca în noaptea asta nu vor mai întreprinde nimic şi pornise spre bric care se vedea în depărtare arzând.

   — Nu eşti de părere să ne ducem să-i luăm prin surprindere? întrebi cu înfrigurare George pe tatăl său.

   — Fireşte, dar cum facem să punem mâna pe pitic? Dacă vouă nu v-a fost cu putinţă, poate s-avem noi mai mult noroc. Să aruncam câteva granate cu gaze în încăperile de jos, apoi, după un ceas să-l căutăm şi trag nădejde că-l vom găsi.

   — Minunat, tată! exclamă George cu însufleţire. Mie nu mi-a venit ideea. Nu e vorbă, nici n-aveam astfel de granate la noi.

   — Bine, atunci să facem încercarea, Dă ordin la toţi ai noştri să treacă pe submarin, pe urmă tu cu Petre apucaţi- vă de treabă!

   Băgaţi însă de seamă să n-o păţiţi!

   George nu-şi mai găsea astâmpăr de nerăbdare.. Trimise pe marinari pe bordul „Dox"-ului, după ce strânseră mai întâi pânzele. Căpitanul Farrow vroia să remorcheze bricul şi să-l ducă la insula piraţilor, unde nădăjduia că va da de echipajul lui.

   Nu mai rămăsese acum pe bric decât George şi Petre. Se înarmaseră cu trei granate de mana fiecare şi ca măsură prevedere îşi puseră şi măşti împotriva gazelor. Ia vreme ce Petre bombarda prora mistuită de foc, George le sparse pe celelalte trei la pupă, apoi fugiră repede pe submarin, de teamă să nu fie ameţiţi de gaze.

   „Dox"-ul se puse în mişcare, târând după sine bricul. Abia după un ceas căpitanul dădu ordin ca submarinul să stopeze şi să se cerceteze bine bricul. Acum piticul nu mal putea fugi.

   Dar spre mirarea tuturor, nu fu găsit nicăieri. Avea, pe semne, o ascunzătoare prea bine tăinuită, unde se refugia de câte ori era urmărit.

   În cele din urmă îşi dădu seama şi Farrow ca tainiţa trebuie să fie în vreuna din lăzi; puse deci pe toţi oamenii de pe submarin să deschidă fiecare ladă în parte şi s-o închidă apoi îndată la loc.

   Nici aşa nu făcură vreo ispravă. George, care mai căutase odată în lada cu „Păsări Împăiate", nu se mai gândi la ea, dar când văzu că le fusese truda degeaba, se opri iar lângă ladă şi o privi mai cu atenţie. Deodată strigă:

   — Aici trebuie să fie.

   — Dar bine, dragă, parcă spuneai că ai mai căutat aici, ar fi să ne pierdem vremea degeaba s-o mai deschidem - zise căpitanul.

   — N-am căutat până la fund şi abia acum îmi dau seamă că a fost o mare greşeala din partea mea. S-ar putea ca lada să fie plină numai până la jumătate, restul să slujească drept ascunzătoare piticului.

   — Tot ce se poate, mai ales ca a fost predata odată cu lada în care era şarpele şi vine tot din Sidney, Aşa dar, s-o deschidem repede caci aş vrea să ajungem cat mai curând la insula piraţilor.

   Petre cu încă doi marinari se apucară de treabă. După ce ridicară capacul lăzii, scoaseră cu băgare de seama afară pasările împăiate care umpleau lada până la jumătate.

   La fund, într-o despărţitura de scânduri ce se putea deschide pe dinăuntru, zăcea în nesimţire piticul. Petre îl trase afara şi ştia că nu se va deştepta până a doua zi, îl legă zdravăn de mâini şi de picioare.

   Închiseră apoi lada la loc şi o ţintuiră în cuie. Pe pitic îl duse chiar Petre pe submarin şi-l încuie în arestul vasului.

RĂZBUNARE NEGUSTOREASCA

   ACUM NIMIC NU-I MAI ÎMPEDICA să pornească mai departe spre insulă. Căpitanul Farrow şi făurise un plan cum va putea lua mai bine pe piraţi prin surprindere. Vroia să evite o vărsare de sânge, dar nu cunoştea cruţare dacă nemernicii aceia ar încerca vreo împotrivire.

   La un ceas după miezul nopţii submarinul ajunse la insulă unde era ancorat şi vaporul. Farrow lăsase bricul în larg, sub supravegherea lui Kard şi înaintase încet „Dox"-ul în golf. Deoarece apa era destul de adâncă, submarinul putu pătrunde în golf fund, fără să fie văzut de sentinela care rămăsese pe vapor.

   Când fu alături de vasul piraţilor, „Dox"-ul ieşise la suprafaţă. Cum se deschise capacul turnului, Petre sari sprinten ca o pisica pe puntea vasului şi pana să prindă de veste omul pus de pază, îl apucă pe la spate de beregată şi- l trânti jos. Omul îşi pierdu cunoştinţa şi nu mai putu scoate un ţipăt măcar. Fu legat burduf şi i se puse un calus în gura, ca să nu poată da alarma când se va deştepta. Altcineva nu se mai afla la bord. Vaporul fu cercetat cu amănunţime şi se găsiră hârtii de mare însemnătate. Căpitanul Farrow le duse la bord şi le încuie în biroul sau, pe urma porni însoţit de George, doctorul Bertram, Rindow, Petre şi zece marinari să caute bârlogul bandiţilor. Trebuia să-i ia repede, ca să nu le lase loc de împotrivire. George propuse să-i ameţească şi pe ei cu granate cu gaze, dar Farrow era de părere să nu recurgă la acest mijloc decât numai dacă nu se va putea altfel.

   O potecă îngustă şerpuia printre stânci. Nu se auzea nimic şi camarazii crezură că trebuie să fie mult mai departe. Deodată Petre, care mergea ceva mai înainte cu George, se opri şi făcu un semn de prevenire cu mâna. Ajunseseră la lagăr fără să fie văzuţi.

   Se aflau acum într-un fel de stănci, dar nu se zărea nici o colibă primprejur, după cum se aşteptau ei; în schimb erau o mulţime de peşteri care porneau din acest cazan. Numai

în ele îşi putuseră face bandiţii bârlogul, căci erau la adăpost şi greu de atacat.

   De aceea, ca să nu fie văzuţi deocamdată, Farrow dădu ordin oamenilor săi să se retragă puţin, deoarece se aflau în mijlocul cazanului împrejmuit de stânci. Îndată ce i-ar vedea bandiţii ar trage din ascunzătorile lor, fără ca ei să le poată face ceva.

   Se traseră îndărăt până în intrarea în cazan. George cu Petre aveau să pornească pe urmă în iscoadă, ca să afle în care peşteri erau bandiţii. Era un adevărat noroc ca nu puseseră oameni de pază; se simţeau pesemne în mare siguranţă şi nu găsiseră cu cale s-o facă.

   După mari stăruinţe din partea lui George, căpitanul Farrow se învoi să-l lase pe fiul sau să plece.

   Tânărul porni, cu Petre după el, păşind încet şi cu băgare de seamă în lungul peretelui de stâncă. Găsi întâia peşteră goală; nici a doua şi treia nu erau locuite şi George crezu că Petre se înşelase, dar cum ajunseră la cea de a patra auziră dinăuntru glasuri omeneşti. Vorbeau doi inşi şi se desluşea lămurit orice cuvânt.

   — O păţirăm - spunea unul - ne-au suflat bricul de sub nas. Lucru' dracului şi cu cârma aia, să se strice tocmai când era să punem mâna pe bric!

   — Tare aş vrea să ştiu cine erau oamenii aceia - zise celălalt - numai de nu ne-ar fi văzut bine la faţă ca să ne recunoască mai târziu dacă s-ar abate prin Sidney.

   — As putea pune rămăşag ca erau piraţi adevăraţi - spunea el - nu e vorbă, ca îl cunoaşte pe James Holten, dar nu cred. O fi răsfoit registrul de bord şi ştie ca pe căpitan aşa îl cheamă.

   — Da eu cred că-l cunoaşte, Wulkon, caci când m-ai arătat pe mine zicând că aş fi James Holten, ne-a luat în râs şi susţinea morţiş ca nu e adevărat.

   — Ei şi! Nu o să ne facem noi sânge rău pentru atâta lucru, Pirot. James Holten e în puterea noastră şi nu se poate libera decât plătindu-ne despăgubirea pe care i-am cerut-o. Vroiam mai întâi să-l ruinăm, luându-i marfa, lovitura a dat greş însă, de aceea trebuie acum să plătească din gros. După ce vom avea banii în mână, ne luăm catrafusele şi o ştergem în America de Sud, unde vom începe o viaţă nouă.

   — Toate bune, Wulkon, dar nu cred că Holten o să dea un gologan. Puseseşi tu bine lucrurile la cale, dar vezi ca a ieşit altminteri decât nădăjduiai. Ideea cu piticul care să vâre spaima în marinari, pe urmă aceea cu şarpele, erau minunate. Echipajul a căzut în cursă şi, de frica, a părăsit bricul. Ai venit apoi tu cu vaporul şi l-ai poftit prieteneşte pe concurentul tău pe bord. Avea omul încredere în tine, tu însă l-ai închis frumuşel cu toţi ai lui în arestul vaporului. Acu' îi ceri să-ţi plătească o sumă mare de răscumpărare pentru ca...

   — Nu de răscumpărare, Pirot, eu nu sunt pirat. Cer numai o despăgubire.

   — Fiindcă nu i-ai putut jefui vasul, draga Wulkon - râse celălalt - dar tot acolo vine. Tare aş vrea să ştiu ce o să facă acum piticul pe bric, că de plecat n-are cum.

   — Poate că repetă povestea cu stafia şi cei de pe bord fug de frică.

   — Nu, Wulkon, asta n-au s-o facă. Ţi-au dovedit doar ca nu se tem. N-are nici un rost să mai încercăm degeaba. Mai bine să vedem dacă nu e chip de stors ceva parale de la Holten. Tu, ca fostul lui concurent, îl cunoşti mai bine şi ştii cum să procedezi. Dacă nu trimite mâine pe cineva după bani, o sa.

   — O să?. întrebă cu interes Wulkon.

   — . ne facem adevăraţi piraţi ca să adunăm cât ne trebuie pentru a pleca în America de Sud.

   — Şi Holten?.

   — Nu te-nţeleg, Wulkon! Îl trimitem împreună cu oamenii lui pe lumea cealaltă. Banii ori viaţa! Să i-o spui mâine pe şleau!

   Wulkon părea să chibzuiască. Abia într-un târziu zise iar:

   — Drept să-ţi spun îmi pare rău de el şi n-aş vrea să moară. S-a purtat totdeauna frumos cu mine şi nu e vina lui că-i mergeau treburile mai bine ca mie. Să-i storc ceva parale, da, însă să-i luăm viaţa, asta nu.

   — Eşti un laş, Wulkon şi nu o să faci mare scofală pe lume. Ţi-am spus că dacă nu plăteşte, n-aveam încotro, îl sugrum, chiar eu cu mâinile mele. Dar unde ai închis prizonierii?

   — În a treia peşteră de aici. Sunt legaţi fedeleş şi singuri nu se pot dezlega. Am mai pus şi un bolovan mare la gura peşterii.

   — Da om de paza ai pus, întreba Pirot.

   — N-am crezut ca e nevoie, fiindcă nu calca picior de om pe insula asta. Cum s-o lumina de ziua, o să vorbesc cu Holten şi o să-i spun ce soarta îl aşteaptă. Poate se învoieşte cu propunerea mea.

   — Atunci ne-am înţeles, Acum să dormim niţel.

   Îşi spuseră noapte bună, apoi se făcu tăcere. George auzise fiecare cuvânt şi vroia să se ducă îndată la prizonieri ca să-i elibereze. Toate stăruinţele lui Petre de a-l opri fură zadarnice. Trebuia să treacă prin faţa peşterii de unde se auzise interesanta convorbire. Ar fi putut fi văzut lesne şi atunci totul era pierdut.

   Tânărul mai aşteptă un sfert de ceas pană socoti că au adormit cei doi, pe urmă se furişă cu băgare de semnă pe dinaintea peşterii lor.

   În cea de a doua dormea pesemne echipajul vaporului, căci se auzeau oameni sforăind.

   La cea de a treia era un bolovan mare la intrare. După câteva opinteli Petre şi George îl dădură la o parte şi intrară în peştera.

   La lumina lămpii de buzunar George văzu unsprezece inşi ferecaţi, printre care era şi căpitanul. George se apropiă de el, îl întrebă în şoaptă dacă e căpitanul Holten şi-i spuse că a venit să-l scape, dar să nu facă gălăgie şi să stea liniştiţi. Pe când Petre păzea afară, tânărul îi dezlegă pe toţi şi-i duse la tatăl său. Căpitanul Farrow nu găsi cu cale să-i atace acum pe piraţi, deoarece ar fi putut să le scape vreunul sau s-ar fi vărsat prea mult sânge. Înainte de toate trebuia să pună mana pe Pirot, cate ţinea cu orice preţ să-l omoare pe Holten şi pe oamenii săi.

   Lăsă deci doi marinari de strajă la trecătoarea în stânci ca să-i supravegheat pe piraţi şi să-i înştiinţeze dimineaţa de ce fac.

   El se duse cu cei eliberaţi pe bric şi le dădu vasul în primire. Stătu mult de vorbă cu Holten şi află de la el că Wulkon era armator ca şi dansul şi deoarece afacerile îi mergeau prost, pe când ale lui Holten propăşeau din zi în zi, prinsese o ură grozavă pe concurentul său. Dar Holten fiind om paşnic nu-i putea găsi pricină de gâlceavă.

   Cele ce auzise George în peştera erau adevărate. Wulkon vroia ca, înspăimântând pe marinari, să-i facă să părăsească vasul şi să pună el mana pe marfa care se găsea în el. Daca nu reuşea piticul, dădea drumul şarpelui, ceea ce se şi întâmpla. Echipajul fugise îngrozit în noaptea aceea. Piticul, care nu mai găsise anaconda, îl căuta pretutindeni pe bric chir în clipa când apăruse submarinul lui Farrow. Totuşi, vicleşugul lui Wulkon ar fi reuşit daca nu intervenea „Dox"-ul.

   Barca în care se îngrămădiră marinarii de pe bric fu întâmpinată în larg de vaporul lui Wulkon - care pândea - şi oamenii luaţi pe bord. Fiindcă lovitura nu izbutise, Wulkon cerea acum o sumă mare de răscumpărare de la Holten.

   — Vrei să-l dai pe mâna justiţiei, domnule căpitan? întrebă Farrow pe Holten.

   — Nu, domnule Farrow. Dacă vrea să-şi ia îndărăt vaporul, să-mi plătească paguba şi să-mi dea o hârtie la mână la care să-şi mărturisească vina. Cred că pe urmă nu va mai îndrăzni să întreprindă ceva împotriva mea.

   — Pe Pirot îl cunoşti?

   — Am auzit de dansul. N-are nume bun şi toţi negustorii din Sidney se feresc de el. Simt sigur că nimeni altul n-a pus la cale ticăloşia cu piticul. Pe nemernicul acesta vrea să-l pedepsesc, căci ţinea neapărat să fiu omorât.

   — Vom vedea mâine ce e de făcut. Când vor descoperi eliberarea dv., vor căuta să fugă cu vasul lor. Odată pe bord, îi avem în mână şi ar fi o mare prostie din partea lor să încerce vreo împotrivire. Nu ştiu însă ce să facem cu piticul, căci dacă îi predăm autorităţilor, vâră pe Wulkon în belea.

   — Eu zic că, după ce-l vom avea în puterea noastră, să stăm cu ei de vorbă. Dacă vor să-mi dea la mână hârtia, îi las în plata Domnului, altminteri sunt nevoit să-i predau justiţiei. Fiul d-tale va trebui să-mi dea în scris mărturia că hotărâseră moartea mea, dacă nu le plăteam o sumă mare

de răscumpărare.

   Căpitanul Farrow dădu ordin ca piticul, care zăcea ameţit de gaze, să fie transportat pe vapor şi marinarii de pe submarin să se ascundă tot acolo şi să apară când le va spune el.

   Submarinul se lăsă iar afund şi în golf nu rămase decât vaporul.

   Soarele răsărise de mult când sentinelele lăsate de Farrow pe insulă veniră în fugă să dea de ştire că bandiţii sosesc.

   Băgaseră de seamă lipsa prizonierelor şi-i căutaseră pretutindeni. Negăsindu-i Wulkon îşi dădu părerea că nu putuseră fugi decât la coastă şi se temea să nu-i fi furat vaporul.

   Căpitanul Farrow dădu ordin ca oamenii să nu se arate şi să stea liniştiţi. Din ascunzătoarea lui putea vedea bine pe potrivnici alergând încoace ca o haită de lupi fugăriţi. Fara să mai stea la gânduri veniră cu toţii pe puntea vaporului şi văzând ca omul de pază lipseşte, Wulkon porunci celorlalţi să-i caute înăuntrul vasului.

   Asta aşteptă şi Farrow. Abia dispărură ei şi ieşi din ascunzătoare cu căpitanul Holten, George, Petre şi Rindow îi salută, zâmbind, pe Wulkon şi Pirot, în vreme ce marinarii, se aşezară la scăriţele care duceau în încăperile de jos ale vaporului.

   La vederea revolverelor îndreptate spre ei, cei doi ticăloşi nu încercară să se împotrivească. Oamenii lor de asemenea se lăsară dezarmaţi şi fură închişi cu toţii în magazia vasului, Deoarece Farrow n-avea timp de zăbavă, spuse lui Wulkon şi Pirot că vor fi spânzuraţi după cinci minute.

   Cei doi nemernici părură îngroziţi şi făceau imputări unui altuia, fiecare aruncând vina pe celălalt. În cele din urma Farrow, părând că a chibzuit îndelung, zise:

   — Bine. O să vă fac o propunere pe care o puteţi primi sau nu - vă priveşte. Aţi vrut să-l jefuiţi pe căpitanul Holten, deci să-l ruinaţi. Drept despăgubire, vaporul va trece în stăpânirea lui. Dumneata, Wulkon, îi vei da un înscris la mână. Mai departe, veţi semna un act prin care recunoaşteţi cele întâmplate şi că aţi vrut să atentaţi la viaţa lui, act de care se va sluji în caz ca aţi încerca o nouă ticăloşie. Al treilea, va obligaţi să părăsiţi nu numai Sidney, ci să dispăreţi cu totul din acest ţinut. Pe oamenii voştri îi va debarca Holten, în cel mai apropiat port şi vor fi lăsaţi liberi. Dacă vă învoiţi cu aceste propuneri, vă iert, altminteri pregătiţi-vă de moarte.

   Se vedea bine că lui Wulkon nu-i venea de fel la socoteală, dar n-avu încotro.

   — Şi cu piticul ce facem, d-le Farrow? întrebă Holten când fură singuri. Îl luăm cu noi?

   — Nu, îl lăsăm aici pe insulă cu cei doi „piraţi". N-au decât să se răfuiască pe urma între ei. Vom înştiinţa un vas să vie să-i ia. Merinde o să le lăsăm noi.

   Vaporul lui Wulkon intră în stăpânirea căpitanului Holten, care urmă întocmai hotărârile luate de Farrow.

   Cei doi bărbaţi se despărţiră după o călduroasă strângere de mână, iar submarinul porni mai departe pe calea aventurilor, pe care le vom descrie în numerele viitoare.

SFÂRŞIT

Volumul 133

DOCTORUL NOKITA

   PELAGOŞII

   MINUNATUL SUBMARIN spinteca uşor valurile. Înainta de-a lungul coastei şi soarele se oglindea în apa Golfului Bengal. Pe puntea dinainte a „Dox"-ului stăteau căpitanul Farrow, doctorul Bertram şi George care observau coasta prin ocheanele lor. Rindow, primul ofiţer, stătea la cârmă şi în acelaşi timp căuta să vadă dacă nu sărea vreun vapor.

   Dimineaţa se despărţiseră de căpitanul Holten, salvat de ei, (Vezi numărul trecut al „Aventurilor echipajului Dox") şi o lăsaseră de-a lungul coastei. Căpitanul Farrow vrusese să meargă la Ceylon.

   Pentru moment se aflau în dreptul Madras-ului. Cu ajutorul ocheanelor puteau vedea bine oraşul şi George tocmai îşi exprima dorinţa să meargă, pe uscat ca să viziteze localitatea, când, deodată, doctorul Bertram exclamă:

   — Domnule Farrow, mi se pare că acolo pluteşte un om pe apă. Cred că e un înecat, căci nu face nici un fel de mişcare ca să se ţină la suprafaţă.

   Căpitanul şi George îndreptară îndată ocheanele în jos şi priviră şi ei în direcţia pe care le-o arăta doctorul. Văzură lămurit un cap omenesc şi când duseră iar ocheanele la ochi, băgară se seamă că omul avea ochi închişi şi trupul părea să stea vertical în apă. Făcea într-adevăr impresia car fi un înecat.

   — Cu siguranţă c-o fi un naufragiat, care nu s-a mai putut ţine la suprafaţă - fu de părere căpitanul Farrow - omul trebuie să fie mai de mult în apă.

   Auzind cuvintele acestea, doctorul Bertram clătină capul şi răspunse:

   — Nu cred să fie vorba de un înecat domnule Farrow, căci pentru aşa ceva chipul sau prea e neschimbat. E un alb, care trebuie să fi trăit mai multă vreme aici în India, deoarece pielea să a căpătat o culoare negricioasă. Să ne apropiem şi să vedem ce e cu el.

   — Dar nici nu ştim dacă e mort - interveni George -

poate că e numai leşinat şi pluteşte pe apă.

  — Atunci s-ar fi dus de mult la fund - răspunse medicul - şi-apoi, dac-ar fi leşinat, n-ar ţine capul aşa, în sus.

  Pe când vorbeau ei, căpitanul făcu un semn lui Rindow să apropie „Dox"-ul de omul ce plutea pe apă. În câteva minute treaba asta fu făcută şi Petre uriaşul, care venise şi el pe punte, trase cu o cange trupul spre submarin. Imediat după asta strigă:

  — Omul e mort şi gol puşcă, domnule căpitan.

  Toţi se aplecară în aceeaşi clipă peste parapet şi constatară că Petre avea dreptate. Căpitanul îi făcu un semn să tragă cadavrul pe punte.

  Rindow oprise vasul şi veni şi ei lângă ceilalţi. Petre ridică trupul pe bord iar doctorul examină repede, dar nu putu decât să constate moartea.

  Deodată tresări speriat şi se holbă la cadavru. Apoi clătină capul nedumerit şi arătând spre un semn mic de pe pieptul mortului, zise:

  — Poartă semnul „Pelagoşilor", ceea ce înseamnă ca secta aceasta l-a condamnat la moarte şi l-a executat.

  Toţi rămaseră înmărmuriţi. Doctorul urmă cu explicaţiile:

  — Întâmplător am aflat într-un rând de existenţa acestei secte secrete, domnilor. Ştiţi că înainte vreme am cutreierat mult prin India şi am studiat cu amănunţime ţara. Ne aflăm acum tocmai în faţa oraşului Madras, în care am întâmpinat odată o aventură ciudată. Un indian bătrân se îmbolnăvise atunci, dar nu vroia cu nici un chip să se arate unui medic alb. Era pe moarte când totuşi o tânără indiană mă chemă la căpătâiul lui şi fata îmi spuse că nici un medic indian nu-i putea ajuta părintelui ei. Atunci, fără ştirea lui, ea veni la mine, ca să-mi ceară sfatul. Îi răspunsei că nu-i puteam da nici un sfat până nu vedeam bolnavul. La început ea îmi spuse că asta era cu neputinţă, pentru că tatăl ei mai curând s-ar lăsa să moară decât să cheme un medic alb. În cele din urmă, însă, învinse totuşi dragostea filială şi mă luă cu dânsa, ca să-mi arate cel puţin pe bolnav. Acesta nu bănuia că se ivise un alb la căpătâiul său, căci era scuturat de friguri şi îndruga vrute şi nevrute. Din păcate nu dădui atenţiune atunci vorbelor sale şi-l examinai cu amănunţime.

Recunoscui îndată boala şi-i dădui medicamentele ce se cereau. Şase zile pluti în primejdie de moarte - deoarece nu avusese până atunci o îngrijire medicală cumsecade - şi când, în ziua a şaptea, îl vizitai din nou, îl găsii cufundat într-un somn sănătos şi putui spune fiicei sate îngrijorate că părintele ei se va însănătoşi în curând. Stătusem la căpătâiul convalescentului şi vorbisem în şoaptă cu fata. Fără să bag de seamă bătrânul se trezise în vremea asta şi mă recunoscu numaidecât. Vedea un alb stând lângă patul său şi mă speriai când zării ochii săi plini de mânie îndreptaţi deodată asupra mea. Fata scoase un ţipăt slab, apoi lămuri tatălui ei că eu îi salvasem viaţa. Cu toate astea, mânia şi ura din ochii bătrânului nu slăbiră. Făcu un gest, porunci fetei să tacă şi îşi aţinti ochii iar asupra mea. Apoi izbuti să vorbească, desi cu greutate.

  — Prin prezenţa ta ai insultat un pelago şi pentru asta trebuie să mori. Răzbunarea fraţilor mei te va ajunge. Vrui să dau răspunsul cuvenit, dar fiică-sa îmi făcu repede un semn să tac şi mă trase aproape cu de-a sila de la căpătâiul bolnavului. Când furam în camera alăturata, ea îmi şopti plina de spaima.

  — Părăseşte imediat casa şi oraşul, domnule! Tatăl meu e un pelago şi se va ţine de cuvânt. Te rog să faci cum spun, altminteri mă va mustra mereu cugetul ca eu sunt vinovată de moartea d-tale. Fireşte că râsei de teama ei şi-i spusei că nu mă tem de nici un indian, mai cu scamă de un om căruia i-am salvat viaţa prin ştiinţa mea. Dar fata stărui în rugămintea ei şi în cele din urmă mă dusei acasă.

  În curând uitai cu totul de incidentul acesta. După două săptămâni, primii pe neaşteptate vizita tinerei fete. Mă ruga iarăşi să părăsesc îndată oraşul, deoarece tatăl ei se însănătoşise pe deplin şi va stărui să se aducă la îndeplinire condamnarea mea la moarte. Râsei din nou de ea şi atunci dânsa se aruncă în genunchi şi mă rugă cu atâta căldură încât începui să şovăi. Pe urmă râsei însă de mine-însumi şi, ca să scap de fată, spusei că vom părăsi oraşul dacă îmi va lămuri pricina adevărată a cererii ei.

  — Tatăl meu e un pelago - repetă dânsa - pelagoşii sunt foarte puternici şi tata te va ucide într-adevăr, după cum a

jurat.

   Mai mult n-a vrut să-mi spună. Făgăduii să părăsesc oraşul şi atunci ea plecă, vădit uşurată. Fireşte că n-aveam de gând să-mi întrerup studiile pe care le făceam în India şi căutai să-ncerc să aflu ceva pre aceşti pelagoşi. Când îl întrebai pe servitorul meu în privinţa asta el mă privi atât de speriat, încât mă răstii la el, cerându-i să-mi spună ce ştie despre secta aceasta. Băiatul împotrivi cu încăpăţânare şi, puţin timp după asta dispăru din casa mea. Şi acum, domnilor, vine partea cea mai interesanta. Încercai să angajez un alt servitor indian, dar nimeni nu vru să intre la mine în slujbă. În cele din urmă îmi bătu la ochi faptul că, atunci când treceam prin străzile Madras-ului, mulţi indieni mă priveau cu ură şi mânie. După multă trudă izbutii în sfârşit să capăt un alt servitor indian. Dar care nu-mi fu groaza când, a doua zi dimineaţă, îl găsii mori în grădina mea. Îl examinai cu atenţiune, nu putui însă stabili cauza morţii sale, ceea ce mă făcu să declar faptul la poliţie. Un singur lucru îmi bătuse la ochi: mortul avea pe piept acelaşi semn pe care-l vedeţi la omul acesta de aici. După cum aflai mai târziu, acesta e semnul pelagoşilor. Poliţia nu mai cerceta cazul, când văzu şi ea semnul. Chiar şi poliţaiul englez mă sfătui să părăsesc cât mai repede ţara - ceea ce nici prin gând nu-mi trecea. După două zile găsii în grădina mea cadavrul tinerei fete care mă prevenise. Chestia începu să mă preocupe serios acum. Însoţit de trei poliţişti, mă dusei la casa în care locuise tatăl fetei. Acesta dispăruse şi cercetările noastre rămaseră zadarnice. Ca să-mi apăr viaţa luai în slujba mea doi marinari englezi, care n-aveau de lucru. În patru rânduri ei avură prilejul să împiedece atentate îndreptate împotriva-mi. Nişte tineri indieni încercaseră în cursul nopţii să pătrundă în casă, ca să mă ucidă. Doi din ei plătiră cu viaţa această încercare, căci oamenii mei nu cunoşteau cruţare. În vremea asta mă interesasem cu privire la secta pelagoşilor, dar n-am putut afla prea mult. Ei erau foarte duşmănoşi faţă de albi şi considerau drept o insultă când un alb le păşise pragul casei sau trăiau sub acelaşi acoperământ cu el. Atingerea cu aceştia era considerată ca o ruşine care trebuia pedepsită cu moartea. Mai mult n-am putut afla, din păcate. După câteva zile părăsi Madras-ul, dar oriunde mă dusei în India, secta asta nu-mi dădea pace. Abia când fui dincolo de graniţele tarii, atentatele încetară.

   Şi acum văd iarăşi semnul acesta al pelagoşilor, domnilor. Cel mal bun lucru ar fi să înmormântăm cadavrul marinăreşte şi nu ne mai preocupăm de chestia asta.

   Căpitanul Farrow şi fiul său ascultaseră cu luare aminte. Când doctorul Bertram rosti ultimele cuvinte, tânărul zise cu însufleţire:

   — Nu, domnule doctor, vom pleca la Madras şi vom răzbuna pe mortul acesta. Să nu creadă Indienii că pot să-şi bată joc de Europeni. Nu e aşa, tată, că şi tu eşti de părerea mea? De Englezi n-avem doar ce ne mai teme.

   — Cu toate astea ar fi cam primejdios, George - răspunse căpitanul - unde să-i căutăm pe Pelagoşi? Nici nu ştim cine e mortul şi cu greu vom afla asta.

   — Dar de-ncercat putem încerca, tată. Ne îmbrăcăm altfel şi ne arătăm în oraş ca simpli călători. Coasta nu e prea departe şi Petre l-ar putea duce pe mort acolo cu barca.

   — O să mă mai gândesc, George - răspunse căpitanul - doctorul îl va examina mai întâi cu amănunţire pe mort, ca să stabilească pricina morţii. Dacă a fost ucis, atunci... vom merge pe uscat.

   Doctorul începuse să se ocupe iarăşi de cadavru. După o cercetare mai îndelungată spuse însă că nu putea stabili cauza morţii. Se părea că omul fusese otrăvit, probabil cu o otrava care nu putea fi descoperită în organism. De ce trupul nu se lăsase la fund în apa, iarăşi nu putea spune. Un singur lucru ştia şi anume: moartea trebuie să fi survenit cu o noapte înainte.

   — Aşadar tot a fost omorât! zise George. Atunci să mergem pe uscat şi să cercetăm cazul acesta, nu e aşa, tată?

   Se părea ca Farrow luase o hotărâre. Zâmbi şi răspunse:

   — Putem vizita Madras-ul - fireşte îmbrăcaţi în aşa fel încât să nu batem la ochi.

   Hotărâră să pornească spre coastă cu două bărci şi acolo să debarce într-un loc singuratic. Kard urma să ducă şi mortul tot acolo, apoi să se înapoieze cu o a doua barcă. Pe cealaltă căpitanul vroia s-o ascundă aşa fel încât să nu poată fi găsită prea lesne. În felul acesta se puteau întoarce oricând, la submarin.

   Ascunşi undeva pe coastă, vor aştepta până ce cadavrul necunoscutului va fi găsit şi abia după aceea vor pleca la Madras.

   Ca să nu fie văzuţi de pe coastă înainte de a se înnopta, căpitanul ordonă ca submarinul să pornească în larg. Acolo opri până se însera şi orândui ca el şi camarazii să fie pregătiţi abia cu trei ceasuri înainte de a se lumina de ziua. Rindow, care avea serviciul de noapte la cârmă, urma să se apropie la timpul acela iarăşi de coastă şi să caute un loc unde ar putea debarca nesupăraţi.

   Camarazii se culcară şi la ora convenită fură treziţi. Când George intră în cabina tatălui său, se miră foarte mult văzând cum schimbă îmbrăcămintea pe om şi căpitanul cu doctorul Bertram îşi puseseră haine civile şi acum arătau ca nişte adevăraţi „turişti".

   Exact la timpul hotărât, cu două ceasuri înainte de a se lumina de ziuă, coborâră în bărcuţa de aluminium pe care Petre o îndreptă spre ţărm. Kard venea cu mortul în altă barcă. Când ajunseră la malul pustiu, mai aveau timp un ceas până să se lumineze de ziuă; puteau ascunde barca şi să aşeze mortul aşa fel, încât să poată fi găsit lesne. Apoi se pitiră şi ei prin apropiere aşteptând să se facă ziuă.

   Debarcaseră numai la vreo trei kilometri depărtare de Madras şi socoteau că se vor ivi în curând oameni pe mal, care vor da de mort. Abia pe urmă se puteau duce în oraş.

   Avură însă de aşteptat cam mult. Se luminase bine de ziuă şi nimeni nu se ivise încă. Ceas după ceas trecea şi George privea cu necaz în direcţia oraşului.

   În cele din urmă apăru un om. Era un indian, foarte bine îmbrăcat. Mergea pe jos şi părea cufundat în gânduri. Deodată tresări. Zărise mortul şi se apropia în grabă de el. Dar abia aruncase o privire asupra lui, că chipul i se încruntă şi clătină capul. Apoi fără să se mai sinchisească de cadavru, porni repede înainte şi se făcu nevăzut.

   Deoarece nu se îndreptase spre oraş, căpitanul Farrow presupuse că nu va da de veste atât de curând despre descoperirea făcuta. Indianul o fi recunoscut mortul şi păruse nemulţumit că-l găsise aici.

   De aceea căpitanul hotărî să mai aştepte pana vor veni oameni care să se ocupe de mort.

   După vreun ceas se iviră deodată trei tineri indieni pe jumătate goi, care se-ndreptară îndată spre mort. Îl priviră câteva clipe, apoi vrură să-l ridice, dar în aceeaşi clipă auziră glasuri în apropiere; lăsară cadavrul pe loc şi... dispărură-n desiş.

   În momentul următor apăru un mic grup de excursionişti. Erau albi, conduşi de un indian. Când zăriră mortul rămaseră mai întâi locului înmărmuriţi, apoi însă bărbaţii şi femeile se-nghesuiră să vadă cadavrul. Indianul care era cu ei făcuse un gest aproape nevăzut cu mana când zăriră semnul de pe pieptul mortului. Ramase apoi acolo cu chipul întunecat şi fără să rostească un cuvânt. Un tânăr excursionist se înapoiase la Madras. După un ceas veni îndărăt cu câţiva poliţişti. Aceştia redactară un scurt proces- verbal, înveliră cadavrul într-o pătură şi-l luară de acolo.

   După ce plecară toţi, doctorul Bertram se adresă camarazilor săi:

   — Am avut noroc, zău aşa! Indianul ăla dintâi pare să fi recunoscut semnul pelagoşilor. Probabil că i-a trimis pe cei trei tineri ca să înlăture cadavrul. Din fericire au fost tulburaţi de excursionişti.

   — Şi călăuza acestora o fi recunoscut semnul - adăugă George.

   — Secta aceasta pare să-şi aibă sediul aici în Madras - spuse căpitanul - nu m-a bucurat deloc când i-am văzui venind pe străinii aceia, căci de nu veneau ei i-am fi putut urmări în taină pe tinerii indieni şi astfel am fi aflat sediul sectei. Acum trebuie să mergem la Madras şi să facem cercetări. Poate că mortul e cunoscut acolo.

   — Tată, am o idee! exclamă George. Ce-ar fi dacă am face în aşa fel la Madras ca şi cum nici n-am fi împreună? Tu rămâi cu doctorul, iar eu mă voi duce cu Petre să fac cercetări. În chipul acesta indienii nu vor bănui că suntem camarazi, iar noi ne vom putea ajuta unii pe alţii, la caz de nevoie.

  Deşi căpitanului nu-i prea venea la îndemână să se despartă de George, trebui totuşi să-şi dea seama că ideea acestuia era foarte bună, astfel că încuviinţă.

  Porniră deci despărţiţi spre oraş.

  Ajunşi acolo, căpitanul şi doctorul luară două camere la Hotel Imperial. George şi Petre, care sosiră ceva mai târziu, traseră la acelaşi hotel, fără, însă, ca să bănuiască ceilalţi asta.

  Îndată după masă tânărul şi uriaşul porniră să viziteze oraşul. Cu prilejul acesta George vroia să iscodească dacă se şi aflase ceva cu privire la cadavrul găsit. Era încredinţat că gazetele nu vor sufla un cuvânt, dar nădăjduia să afle ceva la Politie.

  Îşi şi făurise un pian. Când ajunse la poliţie, se anunţă prefectului, căruia fi istorisi o poveste născocită de el:

  Împreună cu un cunoscut întreprinsese o excursiune la Madras; tovarăşul său dispăruse însa de două zile. Descrise foarte exact înfăţişarea mortului, dar îmbrăcămintea o zugrăvi cum îi veni în gând. Asta nici nu avea mare importanţă pentru moment. Principalul lucru pentru George era să se afle numele şi poate şi adresa mortului.

  Prefectul îl primi cu multă amabilitate. Tânărul se recomandase sub un nume fals şi, prefăcându-se îngrijorat, se interesă de presupusul sau cunoscut.

  — Da, domnule - zise prefectul - noi am descoperit de curând un cadavru, care pare să fie prietenul d-tale. Aş putea afla numele lui?

  Întrebarea asta îi fu cam neplăcută lui George, caci el- însuşi vroia să afle numele mortului. Dar fără să stea mult pe gânduri, el spuse un nume la întâmplare. Prefectul înălţa din umeri, cu părere de rău.

  — Nu, domnule, atunci mortul nu e acela pe care-l cauţi d-ta - răspunse el - omul găsit astăzi este cunoscut de noi. E un avocat din Madras.

  Din păcate prefectul nu spuse numele şi George nu putea să-l întrebe de-a dreptul. De aceea se prefăcu uimit de faptul că un avocat fusese găsit mort şi întrebă într-o doară

dacă se-ntâmplau des asemenea cazuri în Madras.

   Fără fi bănuiască nimic, poliţistul răspunse:

   — Din păcate, în anii din urmă se-ntâmplă multe la noi în oraş. Crezui că avocatul găsit mort e cunoscutul d-tale, căci l-ai descris foarte exact. Nu fii îngrijorat pentru prietenul d- tale eu nădăjduiesc că se va înapoia teafăr şi sănătos. Totuşi, trebuie să-ţi mărturisesc că mulţi oameni au dispărut aici fără urmă şi noi ne aflăm în faţa unei enigme în această privinţă. Avea cunoscutul d-tale niscaiva duşmani sau era ameninţat de vreo sectă?

   Ultimul cuvânt poliţaiul îl spusese aproape în şoaptă, ca şi cum s-ar fi temut să nu-l audă cineva.

   — Prietenul meu - răspunse George - vorbea adesea de o sectă, dar am uitat numele ei. Dacă nu mă-nşel spusese... Padoga, sau cam aşa ceva.

   — Ah. Care va să zică e totuşi cum am bănuit eu, când ai pomenit de dispariţia prietenului d-tale. Secta se numeşte Pelago, nu Padoga. Şi avocatul Willok i-a căzut victimă.

   Avocatul Willok! Acum George aflase numele. Se prefăcu, însă, că nici n-ar fi băgat de seama şi asculta amănuntele pe care i le dădu prefectul, cu glas şoptit. Tânărul nu putu afla mai mult decât ştia până acum, astfel că se despărţi curând de înaltul slujbaş.

DOCTORUL SINGH NOKITA

   ÎN VREMEA ASTA PETRE aşteptase în faţa prefecturii poliţiei. Ca să-i mai treacă de urât privea cu luare-aminte la trecători. Deodată tresări speriat, căci pe lângă dânsul trecu indianul acela bine îmbrăcat, care văzuse cel dintâi mortul în dimineaţa aceea.

   Petre nu prea era detectiv de felul lui; se uită cu atâta mirare la necunoscut, încât acesta se opri şi privi, la rânduri, ţintă pe uriaş ceea ce îl făcu pe acesta să se fâstâcească şi mai rău. Încercă să se stăpânească şi se uită în altă parte.

   Indianul porni agale mai departe, dar nu fără a fi aruncat mai întâi lui Petre o privire plină de ură, pe care acesta n-o mai văzu însă.

   Uriaşul nu stătu mult la gânduri. Ştia că trebuie neapărat să se ia după indian, ca să-i afle numele. Tocmai când vru să pornească pe urma lui, un poliţist englez se apropiă de el şi-i spuse cu glas coborât:

   — Cât p-aci să faci o mare greşeală, domnule. Nu ştii cine era domnul care a trecut pe lângă d-ta? Prea l-ai privit nepoliticos şi făceai o mutră de parc-ai fi văzut un strigoi.

   — Mai ştii, poate că e chiar aşa! răspunse Petre. N-ai putea să-mi spui numele lui? Mi se părea foarte cunoscut, de aceea l-am privit aşa.

   — Se vede ca nu eşti de mult în oraşul acesta - zise poliţistul - orice străin care sta aici numai douăzeci şi patru de ceasuri, a şi auzit ceva despre doctorul Singh Nokita. Probabil ca d-ta abia ai venit?

   — Aşa e, nu-s decât de doua ceasuri în oraşul dv. - răspunse Petre.

   Era bucuros ca nu mai trebuia să-l urmărească pe indian. Aflase numele acestuia şi pentru ca vroia să-şi întipărească şi mai bine în minte, întrebă:

   — Cum ziceai că-i spune doctorului ăluia de vreme ce e atât de vestit trebuie să-i ştii bine numele. Şi ce fel de doctor e?

   — Doctorul Singh Nokita e doctor şi inginer în acelaşi timp. Are un mic palat şi e aproape cei mai puternic bărbat din Madras. Dacă-l mai întâlneşti odată, apoi salută-l politicos căci asta nu poate decât să-ţi fie de folos.

   În clipa aceea apăru George şi-l văzu pe Petre stând de vorbă cu poliţistul. Deoarece şi uriaşul îl văzuse, el se despărţi de englez şi se grăbi spre tânăr, care-l privi întrebător.

   — Domnule George, am o veste mare pentru d-ta. Ştiu cum îl cheamă pe indianul cam l-a văzut cel dintâi pe mort azi dimineaţă.

   George tresări:

   — De la cine ai aflat asta, Petre?

   — Doctorul a trecut pe aici acum câteva minute şi...

   — Care doctor? îl întrerupse tânărul.

   — Pai. doctorul ăia, Singh Nokita. Stăteam colea, în faţa casei, când deodată mă pomenii cu el trecând pe lângă mine. Se prea vede că prea m-am uitat urât la dumnealui, căci mi-a răspuns în aceiaşi fel, ba chiar cu mânie. Când am vrut apoi să mă iau după dânsul ca să aflu cine este se apropiă de mine poliţistul ăla tânăr de-l văzuşi şi d-ta. El m- a lămuri că doctorul Singh Nokita e cei mai puternic bărbat din Madras. Cică e medic şi inginer în acelaşi timp.

   — Foarte interesant! făcu George. Şi eu am aflat unele lucruri. Mortul descoperit de noi e avocatul Willok care a căzut victima pelagoşilor. Chiar şi poliţia se teme de ei. Trebuie să aibă într-adevăr o mare putere aici în Madras.

   — Atunci ar fi vremea să vină cineva şi să-i pună cu botul pe labe, zise Petre. Şi ce facem acum, domnule George? Ai de gând să cauţi rubedeniile avocatului?

   — Da Petre, cred că ăsta e cel mai bun lucru; trebuie să mai aflu numai locuinţa acestui avocat. Hai să ne înapoiem la hotelul nostru şi acolo vom afla adresa lui. În acelaşi timp ne vom informa şi despre doctorul Singh Nokita.

   Fără să mai piardă vreme, se înapoiară la hotel. Nu băgară, însă de seamă că sunt urmăriţi pe furiş de un tânăr indian, care-i văzuse pe când stăteau în faţa prefecturii.

   La hall-ul hotelului George se întâlnii cu tatăl său. Amândoi se prefăcură că nici nu se cunosc, totuşi căpitanul făcu tânărului un semn pe furiş, dându-i să-nţeleagă că vrea să-i vorbească imediat. Cu degetele de la mâna stângă, îi indică numărul camerei sale, căutând să nu fie observat.

   George se duse însă mai întâi în odaia lui şi ceru chelnerului să-i aducă ceva de băut. După ce se întoarse chelnerul, tânărul fi întrebă de unele minunăţii ale Madras- ului şi aduse vorba, cu iscusinţă, asupra celor mai de seamă oameni din oraş. Când se informă, însă, unde locuieşte doctorul Singh Nokita chipul chelnerului deveni serios şi cu ton aproape răstit răspunse că nici nu cunoştea o persoană cu numele acesta.

   — Cum, d-ta ca localnic nu-l cunoşti pe doctorul Singh Nokita? se miră George, râzând. Mi s-a spus că orice copil cunoaşte adresa lui. Trebuie să-i fac o vizită.

   Chelnerul stărui cu încăpăţânare că nu-l cunoaşte pe doctor. George băgă de seamă, însă că omul ridicase în două rânduri ca întâmplător, două degete de la mana dreaptă. Tânărul îi fulgeră un gând prin minte. Rase cu şiretenie, clipi din ochi către chelner şi... ridica şi el două degete de la mana stângă.

   Chipul chelnerului se schimbă pe data, se înclina în fata tânărului şi spuse, foarte politicos şi slugarnic:

   — Văd că sunteţi un trimis, domnule, desi faceţi parte din rasa albă. Doctorul Singh Nokita locuieşte într-un palat, nu departe de aici. Dar nu veţi fi primit de el, daca nu faceţi înainte semnul adepţilor.

   George nu vru să se trădeze. El nu ştia ca chelnerul îl minţea acum, îl „mirosise" atunci când repetase semnul pelagoşilor, caci toţi albii erau duşmani ai sectei, astfel ca nici un alb nu putea fi un „trimis". Vroia să-l atragă pe George într-o cursa, de aceea se prefăcea încrezător. Prin imitarea semnului, tânărul se dăduse de gol.

   Nu vru să-l întrebe pe chelner care e semnul adepţilor şi lăsă impresia ca l-ar cunoaşte. În schimb se informă despre avocatul Willok. Chelnerul avu o sclipire de furie în ochi, se stăpâni însă repede şi spuse adresa cerată.

   George se duse apoi la tatăl sau. Dar abia intra în odaia acestuia, că se opri în loc şi privi mirat la chipul serios al căpitanului. Şi doctorul Bertram avea mutra gravă, ca şi

cum ar fi primit o veste rea.

   — Pelagoşii au şi dat semne de viaţa - zise Farrow fiului său - desi au trecut atâţia ani, doctorul Bertram a fost recunoscut şi tocmai a primit înştiinţarea condamnării sale la moarte. Mult aş da să ştiu cum a ajuns în buzunarul lui. Ia citeşte, sau mi bine zis uitate la biletul ăsta!

   Căpitanul întinse tânărului o foaie mica de hârtie alba, pe care era desenată o cruce înconjurată de un cerc. Acesta era semnul pelagoşilor.

   Farrow dădu apoi lămuririle următoare:

   — Acum vreun sfert de ceas stăteam în odaia doctorului, care e aici alături. Am cerut ceva de băut şi ne servi un chelner cu chipul arămiu. Când doctorul Bertram vru să-şi scoată din buzunar pipa, dădu peste hârtia asta. Cine să i-o fi strecurat acolo? Acum o jumătate de ceas nu era încă.

   Fără să vrea, George, se gândi la chelnerul cu care stătuse el de vorbă. Istorisi despre succesul cercetărilor sale şi pomeni şi despre chelnerul cu pricina.. Când doctorul auzi ce vorbise George cu acesta, tresări şi exclama:

   — Dar e absolut cu neputinţă ca un alb să fie folosit ca trimis al acestei secte; chelnerul trebuie să ştie asta, dacă e şi el membru al pelagoşilor. Vroia să te atragă în vreo cursă, George, de aceea te sfătuiesc să nu te duci la doctorul Singh Nokita. Cu siguranţă că-i s-a şi povestit totul.

   — Atunci, chelnerul ştie şi ca noi suntem împreună, caci te va fi urmărit după ce a ieşit din odaie - zise căpitanul - vorbiţi mai departe, eu mă duc să mă încredinţez dacă nu suntem spionaţi.

   În vreme ce doctorul Bertram urma să vorbească, Farrow se duse la uşă şi o deschise brusc. Mai avu timp să vadă cum chelnerul dispăru pe după un colţ al coridorului.

   Camarazii începură să vorbească în şoaptă. Se sfătuiră ce-ar putea întreprinde, George era de părere să caute familia avocatului nădăjduind să afle amănunte de la ea. La început căpitanul nu vru să-l lase pe tânăr să se ducă singur acolo, dar deoarece Petre se oferii să-i însoţească, încuviinţă. La doctorul Nokita hotărâră să meargă cu toţii măi târziu.

   Peste o jumătate de ceas George porni spre locuinţa avocatului ucis. Luă o maşină şi dădu şoferului adresa. Deoarece atât dansul cât şi Petre nu cunoşteau direcţia unde se afla strada cu pricina, nu băgară de seamă ca şoferul apucase pe un drum cu totul greşit. Cel doi camarazi stăteau de vorbă pe şoptite în maşină şi tresăriră abia când automobilul intră într-o curte mică şi se opri brusc.

   Patru indieni uriaşi veniră în grabă şi înainte ca George şi Petre să-şi poată da seamă de ceva, fură ameninţaţi de patru revolvere şi un glas poruncitor le ceru să coboare înteţită din maşină şi să ridice mâinile. George pricepu că picaseră într-o cursă.

   Cei doi camarazi se supuseră poruncii, apoi li se luară armele. Pe urmă fură îmbrânciţi în casă.

   Unul din indieni se deschise o uşă de fier ruginit, apoi împinse pe George şi Petre, după ce fură înăuntru, se închise uşa în urna lor şi zăvoarele fură împinse la loc. Din fericire, lui George i se lăsase lampa de buzunar, din nebăgare de seamă; pesemne, aşa ca putu face lumină şi văzu că pereţii închisorii erau umezi şi din lespezi de piatră, ca şi pardoseala. Nici nu era de gândit să poată fugi.

   Aproape trei ceasuri cei doi camarazi rămaseră în aşteptare, până ce în cele din urmă auziră paşi ce se apropiau de temniţă lor. Prin crăpăturile uşii pătrunse o rază de lumină, apoi zăvoarele fură trase şi uşa se deschise încet.

   George şi Petre se ridicaseră.Ca să nu-i orbească lumina, fură nevoiţi să întoarcă privirea şi nu văzură că patru indieni tineri se strecuraseră în încăpere şi se postară lângă uşa. Lumina felinarului fu îndreptată spre pământ, astfel că cei doi camarazi nu mai fură orbiţi. Când se uitară spre uşă, văzură rânjetul batjocoritor al doctorului Nokita.

   — Bună ziua, domnilor, sunt bucuros că aţi dat urmare invitaţiei mele, zise indianul ironic. Doctorul Singh Nokita vede totul. Îmi daţi voie să va poftesc să luaţi cina cu mine?

   — Invitaţia d-tale a fost cam ciudată, d-le doctor, răspunse George, tot atât de batjocoritor. Pot afla cel puţin ce aveţi de gând să faceţi cu noi în casa asta veche?

   — Asta o veţi afla când veţi fi în locuinţa mea. Vă rog să mă urmaţi şi cred că, nu e nevoie să vă atrag atenţia că oamenii mei sunt cu ochii în patru. Vă sfătuiesc să nu faceţi vreo prostie, căci doctorul Nokita nu glumeşte.

   — Vă vom urma, domnule doctor - răspunse George, cu mândrie - căci sunt foarte curios să aflu ce-mi prilejuieşte înalta cinste de a fi musafirul d-tale.

   Străbătură un gang lung, apoi urcară o scară şi în cele din urmă fură introduşi într-o cameră elegant mobilată, după gustul indian.

   Doctorul Nokita invită politicos pe George şi Petre să ia loc. Se aşeză şi el în faţa lor şi bătu de trei ori din palme.

   Cei patru tineri indieni care îi escortaseră pe George şi Petre, nu intraseră în cameră. Tânărului îi trecu prin minte că acum ar fi poate momentul potrivit să-l atace pe doctor şi să se folosească de el ca ostatec, până vor izbuti să părăsească locuinţa.

   Se vede însă că doctorul Nokita îi ghicise gândul, căci, după ce un servitor intră cu o tavă cu băuturi şi ieşi iar din odaie - zise, zâmbind:

   — Vă rog să nu întreprindeţi nimic împotriva mea, domnilor, căci m-am pus bine la adăpost. Chiar în clipa aceasta câteva revolvere sunt îndreptate asupra dv. O singură mişcare suspectă ar avea de urmare moartea dv. Şi acum, daţi-mi voie să vă ofer ceva de băut:

   George se codi. Băuturile puteau să fie otrăvite. Dar înainte de a putea refuza, doctorul se ridicase, trase măsuţa între el şi cei doi camarazi şi dintr-o sticla de cristal turnă vin în trei pahare. Numai că apoi unul din ele, îl ţinu în mană şi privi zâmbitor spre George.

   — Puteţi bea fără teamă, domnilor, doctorul Singh Nokita nu e otrăvitor - zise el.

   Codindu-se, George luă paharul în mână şi când văzu că doctorul bea, dădu şi el pe gât vinul.

   Mulţumind puse paharul pe masă şi privi întrebător la indian.

   — Domnilor - continuă doctorul - vă aflaţi acum în casa mea ca oaspeţi şi ca... prizonieri. Aţi venit la Madras ca să aflaţi ceva despre secta pelagoşilor. Trimişi de-ai mei v-au ieşit înainte şi v-au poftit în casa mea. Vreţi să-mi spuneţi acum ce doriţi de la secta aceasta?

   George chibzui repede. Auzise că nici un pelagros n-are voie să stea sub acelaşi acoperiş cu un alb, fără să pedepsească apoi cu moartea această insultă. Şi acum fusese invitat de doctorul Nokita şi stătea, ca oaspete, în camera acestuia. Era indianul acesta un adept al sectei?

   — O voi spune numai unuia din membrii sectei, domnule doctor - răspunse tânărul - în primul rând trebuie să protestez împotriva tratamentului la care ne-ai supus. Refuz să mă consider ca prizonierul d-tale.

   Doctorul Nokita zâmbi.

   — Trebuie să vă obişnuiţi, totuşi, domnilor, căci ceea ce hotărăsc eu se şi întâmplă. Vrei să tratezi numai personal cu fraţii? Bine, atunci află că eu sunt şeful acestei secte. Ce ai să spui, deci?

   — Nu se poate să fie aşa, domnule doctor - zise George - căci am auzit că adepţii acestei secte n-au voie să stea cu un alb în aceeaşi încăpere, fără să se răzbune apoi pentru această... insultă. Dacă ai fi fost un pelago, nu ne-ai fi invitat aici ca oaspeţi ai d-tale.

   — Dar cine-ţi spune d-tale că vei părăsi viu această casă?

   — D-ta nu eşti un pelago - stărui George, cu încăpăţânare - dovedeşte-mi contrariul şi atunci îţi voi răspunde eu la întrebare.

   — Bine, cum vreţi, domnitor - zise doctorul, devenind serios - de fapt, eu n-am nimic împotriva dv. şi nici n-aş fi întreprins ceva, dacă nu mi-ar fi ajuns la ureche că. v-aţi ocupat de avocatul Willok, care însă, din nenorocire, nu se mai află printre cei vii. Am găsit azi dimineaţa cadavrul lui.

   — Da, tocmai în chestia mortului vroiam să stau de vorbă cu pelagoşii, căci noi l-am găsit pe avocat cu mult înaintea d-tale.

   — Ah, asta e interesant, domnilor. Mi s-a părut mie ciudat de la început ca mortul să fi ajuns pe uscat, căci noi aveam vântul tocmai împotrivă. Vrei să mă lămureşti cum stă chestia?

   — Bine, domnule doctor - mi-e tot una dacă eşti sau nu adept al pelagoşilor. Noi am găsit cadavrul plutind pe mare şi l-am adus pe ţărm. Semnul de pe piept m-a interesat şi deoarece mi s-a vorbit despre pelagoşi, am luat hotărârea, de dragul ştiinţei, să fac cunoştinţă cu secta aceasta. Iată motivul care m-a adus la Madras.

   — Asta se poate, domnule... Farrow. Da, te prinde mirarea că te cunosc. Cu siguranţă că aţi găsit cadavrul avocatului în largul mării şi l-aţi adus pe uscat. Aveţi de gând, într-adevăr, să vă ocupaţi de pelagoşi?

   — Vroiam numai să-i cunosc - ocoli George răspunsul - nu ştiu despre ei altceva decât că sunt foarte duşmănoşi faţă de albi.

   —  Atunci trebuie să fiţi într-adevăr foarte curajoşi că aţi vrut să daţi de rostul acestei secte. Ce crezi că o să se întâmple acum cu d-voastră?

   George înălţă din umeri. Doctorul păru ca iar cade pe gânduri, iar tânărul folosindu-se de prilej, îşi roti ochii prin odaie. Vroia să încerce să-i descopere pe paznicii ascunşi, despre care îi pomenise doctorul. Dar oricât îşi încordase privirea nu putu vedea nimic. Deodată ochii se opriră pe o măsuţă ce stătea într-un ungher. Acolo erau armele sale ce-i fuseseră luate. Daca izbutea să intre iar în stăpânirea lor, nu-i va fi greu, poate, să-şi redobândească libertatea.

   Deoarece doctorul stătea încă pierdut în gânduri, George făcu un semn cu ochiul lui Petre, arătând spre măsuţă. Uriaşul dădu uşor din cap; zărise şi el armele, dar nu avusese încă prilejul să-i atragă lui George luarea-aminte.

   În clipa aceasta, Nokita ridică iar capul şi zise:

   — D-ta, cu tatăl d-tale şi un domn care-şi zice doctorul Bertram aţi venit încoace, recunoscut, căci am o memorie minunata. Am auzit multe despre călătoriile îndrăzneţe ale părintelui d-tale şi mai ştiu că doctorul Bertram al dv., a locuit cândva la Madras şi. a fost condamnat la moarte de secta pelagoşilor. Doctorul Bertram va trebui să moară. D-ta şi însoţitorul d-tale îi veţi împărtăşi soarta, pentru că vă aflaţi acum în aceeaşi încăpere cu mine. Dar acum, te rog să-mi spui pe şleau ce vroiai de la mine?

   — Înainte de a-ţi da un răspuns, domnule doctor, aş dori să ştiu de ce a fost omorât avocatul? întrebă George.

   — Willok n-a fost omorât, domnule Farrow, ci numai pedepsit. Şi Doctorul Bertram al dv. îşi vă primi pedeapsa, căci a vizitat pe un adept al sectei, deşi acesta nu dorea să

aibă un alb în jurul sau.

   — Dar doctorul Bertram i-a salvat viaţa şi pentru asta omul acela ar fi trebuit să-i fie recunoscător, răspunse George.

   — Asta nu poţi pricepe d-ta, domnule Farrow - zise Nokita - noi indienii îi uram pe toţi albii, care vor să ne ia ţara. Am jurat moarte tuturor străinilor şi-ţi repet că nici d-ta nu vei părăsi viu această casă. Nici un om din Madras nu bănuieşte cine e, în realitate, doctorul Singh Nokita.

   În clipa aceasta intră în odaie un servitor, ca să-i spuie ceva doctorului. Acesta întoarse un moment capul şi, atunci, Petre se repezi înainte, se aruncă asupra lui Nokita şi-l trase la pământ cu scaun cu tot. Apoi se năpusti şi asupra servitorului, pe care-l doborî cu un pumn zdravăn.

   George se ridicase şi el repede şi alergă la măsuţa pe care se aflau armele. În clipa următoare avea în mana revolverele şi le îndreptă îndată spre doctorul Nokita, care vroia tocmai să se ridice.

   — Nu te mişca, domnule doctor! strigă tânărul, ameninţător. Vei recunoaşte că mă aflu în legitimă apărare şi nu voi şovăi o clipă să-ţi trimit un glonte în cap, dacă nu staţi liniştit.

   Nokita nu se mişca în scaunul său. George se cam îngrijoră văzând chipul batjocoritor şi liniştit al doctorului. Probabil că pusese la cale vreo capcană, în care să cadă cei doi camarazi. De aceea tânărul făcu repede un semn uriaşului şi arata spre uşa, prin care intrase servitorul care şedea acum leşinat. Petre pricepu. Deschise uşa cu băgare de seama şi privi afară. Pe coridor nu se vedea ţipenie de om. După ce uriaşul se încredinţa ca nu se va izbi de nici un duşman, se înapoie la George şi-i făcu semn să-l urmeze. Goniră amândoi de-a lungul gangului, nădăjduind să găsească acolo o ieşire. Dar înainte de a ajunge la capătul gangului, se stinse brusc lumina electrică şi cei doi camarazi rămaseră pe întuneric.

   George scoase repede lampa de buzunar şi la lumina el zări dispărând o făptură pe după cel mai apropiat colţ al coridorului.

LIBERI ŞI... TOTUŞI PRIZONIERI

   LA LUMINA LĂMPII LUI GEORGE, uriaşul văzu pe dreapta o uşă, spre care se-ndreptă imediat, încercând s-o deschidă. Nu era încuiată şi camarazii se strecurară repede printr-însa, închizând-o în urma lor. În aceeaşi clipă auziră un zgomot slab, pe care nu şi-i putură lămuri.

   George nu prea dădu atenţiune acestui lucru şi plimbând lumina prin încăpere, înţelese ca trebuie să se afle în dormitorul doctorului.

   Nici aici nu exista o a doua uşă, pe unde să poată fugi. Deoarece camera nu avea nici vreo ascunzătoare potrivită, tânărul vru să plece. Lipind urechea de uşă şi neauzind nici un zgomot, hotărî s-o deschidă cu băgare de seama, ca să arunce o privire afara. Stinse lampa şi apăsă încet clanţa, când vru însă să deschidă uşa, băgă de seamă că ea era încuiată. Probabil că cineva făcuse treaba astă pe dinafară.

   George aprinse din nou lampa, căutând o ascunzătoare. Într-un ungher era un cămin înalt. Dar acesta avea o uşă zăbrelită. Petre îşi aduna puterile şi smuci atât de ea, încât o scoase afară.

   O gaură mare şi neagră se căscă înaintea lor. Fără să mai stea la gânduri uriaşul se vâri înăuntru. Îl aştepta însă o mare dezamăgire, căci nu era un cămin adevărat, ci unul de formă, fără ieşire, în schimb, era loc destul acolo - o cămăruţă în toată regula - astfel că cei doi camarazi se puteau socoti în siguranţă deocamdată. Se tupilară amândoi în ea; Petre puse la loc uşa, lăsând-o deschisă de un deget, ca să poată privi în odaie.

   Petre cercetă apoi cămăruţa aceea şi văzu că era atât de înaltă încât un om putea sta bine în picioare. Câteva pietre de zidărie ieşite în afară îngăduiau camarazilor să se caţere în sus, astfel ca dacă cineva ar fi privit înăuntrul căminului n-ar fi putut vedea nimic.

   George şopti camaradului său:

   — Eu voi ţine sub observaţie dormitorul, Petre. Dacă se va ivi cineva şi va arăta intenţia de a deschide căminul,

atunci urcăm mai sus, ca să nu putem fi văzuţi. Dacă totuşi va cuteza cineva să intre aici, înăuntru, trebuie să iei tu în primire.

   Se scurse o jumătate de ceas, când, deodată, George auzi un zgomot slab. Cineva deschisese binişor uşa şi lumina înăuntru cu un felinar mare. Nevăzând pe nimeni, intra cu totul în odaie. Începu să cerceteze sistematic încăperea, ajutat de alţi trei indieni. George nu le vedea decât umbrele.

   Fireşte că oamenii nu găsiră nimic. Căminul nici nu le veni în gând. După un sfert de ceas de căutare părăsiră încăperea.

   George râse. Dar amuţi îndată, auzind în odaie un zgomot slab, ca şi cum cineva s-ar fi lovit de un scaun. Îndată îşi dădu seamă că un indian rămăsese acolo, pândind pe întuneric, ca să vadă dacă străinii nu s-au ascuns, totuşi, în cameră.

   Deodată uşa se deschise iarăşi şi în acelaşi timp se aprinse lumina electrică. George îl recunoscu îndată pe doctorul Singh Nokita, care intra cu doi indieni tineri şi spuse în şoaptă câteva cuvinte servitorului ce stătea acolo. Acesta clătind doar capul.

   Doctorul era necăjit. Vorbi cu însufleţire servitorilor, apoi îşi plimbă încăodată privirea prin încăpere. Deodată şi-o aţinti asupra căminului. Închise ochii pe jumătate, ca şi cum ar chibzui. Porunci pe urmă oamenilor să iasă afară, încuia uşa şi... se apropiă încetişor de cămin. Ţinea în mână un revolver şi se aplecă pentru a deschide uşa căminului.

   George socoti că venise momentul să se caţere cu Petre deasupra intrării. Se aştepta ca doctorul să intre în cămin, ca să-i caute. În cazul acesta ar fi câştigat partida, căci împotriva lui Petre doctorul era neputincios.

   Peste câteva clipe stăteau amândoi sus şi priveau de acolo în jos. Doctorul tocmai lumina înăuntru cu felinarul său.

   George dădu lui Petre un ghiont, ca să fie cu băgare de seamă. Lumina devenea tot mai vie, apoi se ivi mâna doctorului şi după aceea capul său.

   George îşi greşise socoteala însă. Nokita nu intră cu totul în cămin, ci-şi întoarse deodată capul în sus, îndreptând în acelaşi timp lumina într-acolo. Totul se petrecu atât de repede, încât camarazii nu putură întreprinde nimic şi în momentul următor fură orbiţi de lumină.

  Doctorul îi recunoscuse însă îndată. Scoase o exclamaţie şi făcu mişcarea de a ridica revolverul, dar Petre fu mai repede şi dându-şi drumul jos, se lăsă în genunchi lângă doctor. Din două lovituri zdravene îl culca la pământ, lăsându-l în nesimţire. În aceeaşi clipă cineva de afară încercă să deschidă uşa dormitorului pe care doctorul o închisese pe dinăuntru. Deoarece acesta nu dădea nici un răspuns, servitorii care auziseră ţipătul lui Nokita zguduiră uşa cu toată puterea, ameninţând s-o spargă.

  Petre, însă înhăţase corpul doctorului şi-l târâse cât mai înăuntru, apoi îl legă zdravăn. Îi vârî şi un căluş în gură şi-l aşeză într-un ungher.

  În vremea asta, servitorii izbutiră să spargă uşa dormitorului. Rămaseră încremeniţi în loc negăsindu-l pe stăpânul lor şi se uitară unul la altul uluiţi. În cele din urma îi dădu unuia în gând să caute în cămin şi se lăsă în genunchi în faţa lui, încercând să deschidă uşa. În câteva clipe izbuti să facă asta şi lumina înăuntru cu un felinar. Dar nu-i veni în minte să îndrepte lumina în sus, astfel ca după o cercetare fugară se retrase.

  Într-o clipită George fu iarăşi la uşa, pe care indianul o închisese după sine. Tânărul o deschise iar şi privi la servitori. Stăteau încă aiuriţi lângă uşă şi nu ştiau ce să facă. În cele din urmă se retraseră, trăgând uşa după ei. Nu mai rămase nici unul în încăpere.

  Petre îl aşeză pe doctor iar la pământ. Apoi, George îl puse să stea de pază la uşă, iar el-însuşi începu să cerceteze cu amănunţime cămăruţa. Tânărul îşi zicea ca această încăpere mica trebuia să aibă vreun scop. Deoarece nu conţinea nimic, putea servi ca un fel de trecere spre altă cameră. De aceea cercetă pereţii la lumina lămpii sale, însă nu putu descoperi nici o crăpătura, aşa că, în cele din urmă, fu nevoit să renunţe a mai căuta.

  În clipa aceasta, doctorul Nokita se mişca. George îi lumina faţa şi văzu cum deschide ochii mari, de mirare.

Începu pe urmă să smucească de legături şi încerca să se ridice. Petre îl ameninţi că-l înjunghie, dacă nu stă liniştit. Nokita se supuse de nevoie, dar în ochii săi era ura şi dispreţ. George nici nu-l lua în seamă şi începu să cerceteze podeaua cămăruţei.

   Descoperise acolo o crăpătură foarte îngustă şi cât p-aci să ţipe de bucurie văzând rama unui chepeng. Încercă să vâre cuţitul înăuntru şi izbutind, îl chema la dansul pe Petre, pentru ca şi acesta să încerce în alta parte.

   George îşi vedea înainte de treaba. Vara încet cuţitul în crăpătură şi deodată dădu de o piedică. Apăsând ceva mai tare cuţitul, auzi un sunet metalic şi în aceeaşi clipă se lăsă în jos o lespede de piatră ca de vreo jumătate de metru pătrat, care părea că se mişcă în lături. Ieşi la iveală o scară îngustă de piatră, ce ducea şi ea în jos.

   Tânărul se-nţelese repede cu uriaşul. Vroiau să coboare amândoi scara, ca să cerceteze unde o să-i scoată la urmă. Doctorul putea rămâne câteva minute singur în cămăruţă, căci servitorii nu-l vor mai căuta.

   Îl aşezară deci într-un ungher şi George coborî cel dintâi treptele. Era o scară îngustă şi întortocheate, care ducea tot mai jos. George socoti că trebuiau să se afle iarăşi la vreo zece metri sub pământ.

   Deodată, camarazii auziră zgomot sus la scară, ca şi cum s-ar fi închis un chepeng. Priviră speriaţi în jur şi amândurora le veni în gând că de sus fusese lăsat la loc capacul şi astfel doctorul Nokita se eliberase.

   — Aşteaptă aici, Petre, eu mă duc repede sus să văd dacă bănuiala noastră se adevereşte! şopti George. Am revolverul la mine şi te pot apăra dacă voi întâlni pe careva pe scara.

   Când tânărul ajunse înapoi la chepeng, văzu că acesta era într-adevăr închis. De partea aceasta nu putea fi deschis. George lipi urechea de piatră şi auzi şoapte dincolo.

   După aceea se înapoie la Petre, cu gând să meargă amândoi înainte pe gang. Poate că acesta sfârşea la o ieşire secretă, pe care şi-o făcuse doctorul pentru caz de nevoie.

   Petre răsuflă uşurat zărindu-l iarăşi pe George - îl urmă pe acesta în gang, luminând în grabă pereţii în ambele părţi, fără să descopere însă vreo uşă. Într-un târziu zăriră la oarecare depărtare capătul gangului. Dar când ajunseră acolo se pomeniră în fata unui perete masiv de piatră, care le închidea drumul.

  Erau liberi... şi totuşi prizonieri.

  Pe uşa aceasta de piatră era săpat chipul unui zeu indian. George îl cercetă cu atenţiune, deoarece presupunea că peretele acesta nu era decât o uşă, care se deschidea cu ajutorul vreunui mecanism secret. Toate sforţările sale fura zadarnice la început. Apăsa când într-un loc, când într-altul, dar nimic nu se clintea.

  Atunci auzi îndărătul său zgomote slabe. Speriaţi, George şi Petre se întoarseră bruse. La lumina lămpii de buzunar văzură la oarecare depărtare făpturile nelămurite ale câtorva indieni, care vroiseră să se furişeze neobservaţi.

  Fără să şovăie, George ridică revolverul şi descărca două gloanţe, pe care le trase însă într-adins mai sus, ca să nu nimerească deocamdată pe nimeni. Vroia numai să-i sperie pe indieni.

  Îşi atinse scopul, căci indivizii se retraseră repede. Imediat, însă, detună o împuşcătură şi din partea indienilor şi glonţul se izbi de perete.

  La a doua, căreia George îi răspunse Petre şopti:

  — Dacă mai trag, facem aşa fel ca şi cum am fi atinşi, apoi ne trântim la pământ. Poate izbutim să-i tragem pe sfoară pe indieni.

  Înainte că George să poată răspunde ceva, detunară din cealaltă parte iarăşi două împuşcături, ale căror gloanţe ne izbiră şi ele de perete. George şi Petre se trântiră însă la pământ, prefăcându-se loviţi, iar tânărul stinse în aceiaşi timp lampa de buzunar.

  În gang se făcu atât de întuneric încât nu se mai vedea la un pas înainte. Indienii sau aprindeau acum un felinar, sau se apropiau pe întuneric de cei doi camarazi. De aceea George şi Petre îşi încordară auzul, ca să prindă de veste la timp apropierea duşmanului.

DOCTORUL BERTRAM ÎN PRIMEJDIE

   DEODATĂ GEORGE SIMŢI CEVA ca un curent de aer. Ridicându-se puţin, băgă de seamă că acesta venea dinspre partea unde gangul era închis de lespedea de piatră. Să fi fost deschisa uşa aceea?

   Se târî binişor într-acolo şi-ncearcă să pipăie peretele cu mâna. Dar aceasta părea să fi dispărut.

   — Petre, peretele de piatră a dispărut - şopti tânărul - aprinde tu lampa şi luminează spre indieni! Dac-ar începe să tragă iar, răspunde şi tu tot cu gloanţe. În vremea asta eu voi cerceta peretele de piatră la lumina lămpii mele de buzunar şi daca drumul e liber, ne facem nevăzuţi îndată pe partea asta.

   Uriaşul îndeplini ordinul. Aprinzând lampa îi văzu pe indieni mai aproape ca înainte.

   Ridică revolverul şi trase de trei ori la rând, fără să nimerească însă pe nimeni. Socotise bine efectul, caci indienii se retraseră repede câţiva paşi îndărăt. Nu puteau vedea că şi George aprinsese lampa şi tocmai se încredinţase ca peretele de piatră se deschisese într-adevăr ca o uşă. Cu siguranţă un glonte de-al indienilor căzuse pe ornamentele uşii, punând în funcţiune mecanismul secret.

   — Hai să ieşim repede, Petre! Ţine lampa astfel ca indienii să fie orbiţi - eu voi face la fel.

   Petre nu putu răspunde, căci indienii începură iar cu împuşcăturile. Un glonţ atinse pe Petre la ureche, dar uriaşul nu dădu atenţiune faptului, ci-l urmă pe George, care se retrăsese îndărătul peretelui de piatră.

   — Stinge lampa. Petre, apoi împinge uşa - şopti tânărul - cred ca suntem pe drumul cel bun, caci simt o boare de aer rece în fată.

   Peretele de piatră se închise cu zgomot şi acum părea zidit la loc. George aprinse din nou lampa să de buzunar, la lumina căreia baga de seama că gangul mai avea câţiva metrii terminându-se apoi la o scara care ducea la sus, după câteva clipe cei doi camarazi urcau treptele. În cele din

urmă ajunseră la o uşă de lemn, pe care o putură deschide lesne din partea aceasta. Ramaseră miraţi locului când se pomeniră în interiorul unui mic templu indian. Stinseră lămpile, dar luna plină îşi arunca lumina prin uşa deschisă, altfel ca puteau recunoaşte totul.

   Străbătură repede încăperea şi curând se pomeniră într-o grădină părăginită. Merseră înainte, la întâmplare.

   Nu puteau fi departe de Madras, căci luminile oraşului se vedeau lămurit, deodată ajunseră la o apă mică ce şerpuia spre oraş. La mal era o bărcuţă, în care coborâră repede, silindu-se să nu facă zgomot.

   Apa curgea pe lângă un zid înalt, care împrejmuia, desigur, casa doctorului. Când zidul se sfârşi, trecură printr- o pădurice, pana ajunseră la un podeţ, dincolo de care lucea un drum spre oraş. Păşiră pe uscat, apoi o luară repede la picior. Nu întâlniră ţipenie şi când răsări soarele, ajunseră la cele dintâi case din Madras.

   După o jumătate de ceas se aflau iarăşi în hotelul lor. Portarul se miră de înfăţişarea camarazilor, dar nu spuse nimic.

   George bătu mai întâi la uşa tatălui său.

   I se deschise îndată şi căpitanul, care nu se culcase deloc. Îşi îmbrăţişa fiul. Fusese îngrijorat de lipsa lui şi în cele din urmă luase hotărârea, împreună cu doctorul Bertram, să se ducă la locuinţa avocatului Willok. Deoarece, însă, unul din ei trebuia să rămână la hotel, pentru cazul când George s-ar întoarse, se dusese doctorul Bertram singur, dar nu se întorsese încă.

   Tânărul se sperie. Povesti repede tatălui său întâmplarea din casa doctorului Nokita şi căpitanul vru să dea de veste îndată poliţiei, George însă îl opri. Era încredinţat că nu se va descoperi nimic în locuinţa indianului, nimic ce ar putea da de bănuit.

   — Mă tem că şi doctorul Bertram a căzut într-o capcană, George - zise căpitanul - el e doar acela pe care sectanţii l- au condamnat la moarte. Trebuie să facem tot ce ne stă în putinţă ca să-l salvam.

   — Şi vom face chiar - răspunse George - să mergem însă chiar noi la Nokita şi să-i cerem să ni-l dea înapoi pe doctorul nostru! Dacă ne împlineşte cererea, îl lăsăm în plata Domnului şi ne vedem de drum. India e o ţară primejdioasă şi locuitorii el sunt foarte vicleni. Chiar dacă-l dăm pe mâna justiţiei pe doctorul Nokita asta, s-o găsi un altul care să-i ia locul.

   — Ai dreptate, George! încuviinţă căpitanul. N-are decât poliţia să se ocupe de cazul acesta şi noi vom părăsi oraşul după ce-l vom recăpăta pe doctorul Bertram.

   — Nu ştim încă dacă a căzut într-adevăr în mâinile lui Nokita - zise George - a luat o maşină de aici?

   — Da - răspunse căpitanul - şi chelnerul nostru a dispărut deodată şi a fost înlocuit cu un alb. Banda aia trebuie să se teamă că va fi descoperită.

   — Dacă doctorul a plecat cu o maşină - zise George, agitat - atunci i s-o fi întâmplat acelaşi lucru ca şi nouă. Şi noi ne-am urcat într-o maşină, condusă de un indian. Când a plecat doctorul?

   — Aseară la şapte şi jumătate. Ar fi trebuit să fie înapoi de mult. Cel mai bun lucru ar fi să ne ducem la prefectul poliţiei şi să-i istorisim aventura. Poate că tot se hotărăşte să cerceteze casa doctorului Nokita.

   — Putem încerca, tată, dar eu unul nu cred ca poliţia va întreprinde ceva. Doctorul Nokita se bucură de un renume prea bun în oraş.

   — Cu toate astea să mergem într-acolo, George. Schimbă-ţi hainele şi după ce vom îmbuca ceva, plecam. Petre ne va însoţi.

   George se duse în odaia lui, se schimbă şi după câteva minute se întoarse la tatăl sau care poruncise să-i fie adusa acolo cafeaua.

   După ce o băură, porniră spre prefectura poliţiei. Era încă devreme, dar sperau să-l găsească pe prefect.

   Când ieşiră din hotel, George se uită la toate maşinile de piaţă care se aflau acolo. Şoferul indian nu era.

   La prefectură, camarazii aflară că prefectul nici nu se dusese acasă în cursul nopţii, deoarece se făptuise o nouă crimă, care pusese în picioare autorităţile. Căpitanul fu anunţat îndată şi prefectul îl primi, pe el şi pe George, foarte politicos.

   Îl recunoscu pe tânăr şi se interesă dacă-l regăsise pe prietenul dispărut. George povestise în drum tatălui său despre convorbirea avută cu prefectul şi căpitanul răspunse în locul tânărului.

   — Domnule prefect, trebuie să vă spun acum adevărul. Fiul meu, George a avut ieri o aventură ciudată şi am venit la dv. înainte de a întreprinde ceva pe socoteala proprie.

Numele meu este  Farrow, căpitanul Farrow. Poate că nu

vă este străin.

   — Căpitanul Farrow? exclamă prefectul. Fireşte că vă cunosc, domnule căpitan. Ce vă aduce la mine? Mă miră mult că mi-aţi spus fără înconjur numele dv.

   — Vă cred, domnule prefect. Acum însa nu e vorba de mine, ci de viaţa multor cetăţeni ai acestui oraş. Aproape în fiecare zi se făptuieşte câte o crimă şi nu puteţi întreprinde nimic împotrivă, pentru că nu sunteţi în măsură să puneţi mâna pe căpetenia sectei pelagoşilor. Fiul meu a fost atras ieri după amiază într-o cursă şi a cunoscut pe mai-marele sectei.

   — Ce, ştiţi unde am putea pune mâna pe şeful pelagoşilor, domnule Farrow?! exclamă prefectul. Vă rog spuneţi-mi imediat, pentru ca individul să nu ne poată scăpa Mai târziu îmi veţi povesti totul.

   — Căpetenia pelagoşilor este... doctorul Singh Nokita - răspunse căpitanul, liniştit.

   — Ce. ceee... doctorul Singh Nokita? Nu, domnilor, vă înşelaţi amarnic. Cine v-a spus asta?

   — Chiar el, domnule prefect - interveni George - îmi daţi voie să vă istorisesc aventura mea? Poate că atunci veţi recunoaşte că acest doctor Nokita e un lup în piele de oaie.

   George povesti pe scurt ce păţiseră cu toţii, apoi numai el cu Petre în locuinţa doctorului. Povesti despre descoperirea cadavrului, despre ivirea lui Nokita pe ţărm şi despre îndepărtarea mortului.

   — Ai putea întări prin jurământ declaraţiile d-tale, domnule Farrow? întrebă prefectul pe tânăr, când acesta sfârşi de povestit.

   — Pot întări prin jurământ fiecare vorbă şi sunt gata să vă însoţesc la casa doctorului. Camaradul nostru, doctorul

Bertram, se afla de sigur în mâinile sectanţilor şi dacă nu ne grăbim, nu cred ca mai poată fi salvat. Chiar dv. domnule prefect, veţi putea răsufla uşurat când crimele acestea vor lua sfârşit.

   — Adevărat, voi avea linişte în fine - zise prefectul - dar... zău nu pot crede că atât de bine cunoscutul doctor Singh Nokita să fie şeful pelagoşilor.

   — Nici chiar dacă întăresc prin jurământ mărturisirea mea? întrebă George. Îl cunoaşteţi doar pe tatăl meu şi ştiţi bine că el nu minte. Daca întreprindeţi nimic împotriva doctorului, atunci în curând veţi avea de înregistrat o nouă crimă.

   Prefectul rămase pe gânduri. Clătină capul în câteva rânduri, căci cele spuse de George păreau atât de fantastice, încât cu greu s-ar fi putut crede. Deodată, însă înălţă capul şi zise:

   — Bine, voi cerceta cazul. Veniţi peste două ceasuri iar aici, domnilor, îl voi invita pentru atunci şi pe doctorul Nokita. Dacă nu va veni, voi avea o dovadă de vinovăţia lui. Dacă se va prezenta, însă, veţi putea repeta faţă de ei acuzaţiile dv.

   — Şi camaradul nostru doctorul Bertram? întrebă căpitanul. Sa rămână el atâta timp în mâinile acestor ucigaşi, care l-au şi ameninţat cu moartea.

   — Dacă îmi puteţi da dovezi că se găseşte într-adevăr în puterea doctorului Nokita, atunci voi lua masurile cuvenite - răspunse prefectul - aşa, însă, trebuie să aştept până ce Nokita va veni el-însuşi aici.

   — Bine, atunci vom reveni peste două ceasuri - spuse căpitanul - în vremea asta vom întreprinde ceva pe socoteala noastră şi dacă se va întâmpla să dispărem cu acest prilej, atunci veţi şti unde să ne căutaţi, domnule prefect. La revedere.

   Cei trei camarazi părăsiră prefectura poliţiei. Îşi făcuseră datoria şi nu vor avea ce să-şi impute dacă se făptuia o nouă crimă.

   — Să mergem acum la doctorul Nokita, George! spuse căpitanul. Îi vom cere să ni-l redea pe doctorul nostru şi dacă va fi ca lucrurile să ajungă la extrem, atunci avem

armele la noi.

   Cu o maşină camarazii ajunseră la mărginea oraşului, de unde merseră pe jos mai departe şi dădură curând de casa în care, după socoteala lui George, fusese dus împreună cu Petre. La oarecare depărtare se afla grădina cu templul indian.

   Căpitanul sună la poartă. După câtva timp apăru un servitor indian, care tresări recunoscându-i pe George şi Petre. La întrebarea căpitanului unde e doctorul Nokita, Indianul răspunse că nu locuia aici o persoană cu numele acesta, care-i era, de altfel, cu totul necunoscut. Casa era a unui negustor cu numele de Kibog, care era în călătorie.

   Atât căpitanul cât şi George erau încredinţaţi că servitorul minţea. Deodată, acesta se pomeni cu ţeava unui revolver în faţă şi i se dădu porunca să-i conducă pe camarazi în casă.

   Servitorul n-avu încotro şi se supuse.

   Porni înaintea căpitanului şi-l duse într-un birou elegant.

   Căpitanul nu-l slăbea din ochi pe servitor. Îi porunci să se aşeze la fereastră, apoi puse În funcţiune o sonerie de masa. Imediat se deschise uşa şi un alt servitor apăru.

   — Cheamă-l imediat încoace pe stăpânul tău, porunci Farrow.

   Dar servitorul nu se clinti. Se holbă la colegul său de la fereastră, ca şi cum n-ar fi priceput ce i spusese căpitanul. Abia când acesta li repetă ordinul, dădu uşor din umeri şi răspunse:

   — Stăpânul meu nu e acasă, a plecat.

CONDAMNAT LA MOARTE

   ÎN CLPA URMĂTOARE, înainte ca Farrow sau George să-l poată împiedeca, el părăsise din nou camera, George vru să se ia după dânsul, dar când ajunse la uşă o găsi încuiată. Nu izbuti - şi nici Petre - s-o spargă; erau închişi acum şi trebuiau să caute alt drum ca să poată ieşi de acolo.

   Când priviră la locul unde fusese întâiul servitor, văzură că acesta se făcuse nevăzut. În schimb fereastra era deschisa şi nu încăpea îndoială ca indianul sărise pe acolo. Căpitanul privi jos în gradină; deodată detună de acolo o împuşcătură. Glonţul trecu pe lângă capul lui şi se înfipse în pervazul ferestrei.

   Farrow se dădu înapoi, înfuriat. Şi drumul acesta le fusese tăiat. Deoarece nu mai era altă uşă, trebuiau să încerce acum să spargă singura care exista.

   Petre tocmai vroia să-nceapă, când auzi un fel de şuierat. În aceeaşi clipa simţi o ameţeală şi înainte de a-şi putea da seamă de ceva se prăbuşi la pământ.

   Căpitanul şi George veniră în grabă spre dânsul. Se opriră însă şi ei speriaţii în loc şi căzură de asemenea pe covorul moale. În acelaşi moment uşa fu deschisă iar cei doi indieni băgară capul în odaie, cu priviri pline de ură. Văzând la pământ trupurile albilor, închiseră uşa la loc pe dinafară.

   Când se trezi, cel dintâi, George privi mirat în jurul său. Se afla într-o pivniţă, luminată de un bec mic electric. Era lipit de perete şi aşa se putea mişca. La câţiva metri de el zări pe tatăl său şi pe doctorul Bertram. Petre se afla la peretele opus şi părea leşinat.

   Căpitanul şi doctorul se treziseră şi ei. Amândoi priveau cu tristeţe la George.

   — Am căzut în cursă, George - zise căpitanul - doctorul Nokita s-a îngrijit pentru toate eventualităţile. Acum va fi cu neputinţă să scăpăm de aici. Singuri nu ne putem elibera.

   — Îl uiţi pe prefectul poliţiei, tată - zise George - i-am spus doar că vrem să întreprindem ceva pentru eliberarea doctorului Bertram şi dacă va fi să dispărem cu prilejul

acesta, va şti unde să ne găsească.

   — Asta poate dura cam mult, George. Şi dacă va face într-adevăr ceva să ne găsească, e îndoielnic că va da de pivniţa aceasta. Doctorul Nokita s-a îngrijit el bine.

   În clipa aceasta se trezi şi Petre. Privi mirat în jurul său, dar apoi îşi aminti de cele petrecute şi se uită întrebător la căpitan.

   Înainte însă ca acesta să-i poată răspunde ceva, auziră paşi în faţa uşii pivniţei. Imediat, fură trase două zăvoare şi uşa fu deschisă.

   La lumina lămpii care ardea acolo, George îl recunoscu pe doctorul Nokita. Plin de dispreţ îşi privi acesta prizonierii, apoi se apropia de ei. Se opri în faţa căpitanului, se înclina şi zise:

   — Mă bucur foarte mult să pot saluta în casa mea pe vestitul căpitan Farrow. Îmi daţi voie să întreb ce-aţi căutat atât de dimineaţă la prefectura poliţiei? N-au vrut să vă creadă că doctorul Singh Nokita ar fi... un criminal?

   Râse batjocoritor, apoi, însă, îl cuprinse o furie nemărginită. Chipul i se schimonosi şi şuieră printre dinţi:

   — Vă voi dovedi că doctorul Nokita nu îngăduie astfel de glume. Peste un ceas nu veţi mai fi printre cel vii, dar nici de o moarte atât de uşoară nu veţi avea parte.

   Bătu de trei ori din palme. În fata uşii pivniţei stătuseră patru indieni, care intrară acum înăuntru si-l dezlegară pe căpitan de la perete. Doi îl luară apoi si-l duseră afară. După aceea veni la rând doctorul Bertram şi George. Petre ramase însă în pivniţa - probabil că aveau altceva de gând cu ei.

   Camarazii fură duşi în altă pivniţa şi acolo aşezaţi pe o lebede de piatra. Ca nu-şi poată desface legăturile unui altuia, servitorii îi mai legară de lespede. Apoi se dădură înapoi şi se făcură iar nevăzuţi la un semn al doctorului Nokita.

   — Aşa, domnilor, peste puţin se va îndeplini răzbunarea mea şi pedepsirea dv. Aţi căutat aici în Madras secta pelagoşilor şi aţi bănuit că veţi da de o asociaţie mare. Acum, când ştiţi că peste un ceas veţi fi morţi, vă pot împărtăşi taina mea. Secta pelagoşilor e formată doar din cinci indieni. Eu şi cei patru servitori ai mei suntem adepţi credincioşi şi vom rămâne mereu. Chelnerul de la hotel şi şoferul au fost doi servitori de ai mei. Cine se apropie de mica noastră sectă e pedepsit cu moartea. Prin asta ne-am creat un astfel de renume încât însăşi poliţia crede că pelagoşii ar forma o sectă cu ramificaţii foarte întinse. Dv. era cat p-aci să-mi veniţi de hac, de aceea şi vreau să vă ucid, iar cadavrele dv., vor fi descoperite de poliţie, ca dovadă că secta noastră nu îngăduie ca să-şi bată nimeni joc de ea. Veţi muri pe vechea lespede de sacrificiu şi peste un ceas voi privi mulţumit rămăşiţele voastre, ca să-mi potolesc setea de răzbunare.

   Înclinându-se încă odată batjocoritor, Nokita ieşi din pivniţă. George auzi paşii depărtându-se tot mai mult, până se pierdură cu totul.

   — Nu pricep ce are de gând cu noi şi ce rost o fi având această lespede de sacrificiu - zise doctorul Bertram - o recunosc bine, după nişte gravuri vechi pe care le-am văzut cândva. Era într-adevăr lespedea de sacrificii a pelagoşilor.

   — Poate că jertfirea va avea loc mai târziu, tată - zise George - deocamdată nu se mai află nici un indian aici.

   — Ah, acum ştiu cum vor să ne ucidă ticăloşii! exclamă deodată doctorul Bertram. Nu simţiţi, domnilor? Piatra se înfierbântă tot mai mult.

   George băgase şi el de seama că piatra se încălzise treptat. Privi îngrozit la doctor care smucea zadarnic de legături. Dându-şi seamă de zădărnicia străduinţelor sale, zise iarăşi:

   — Vom fi arşi pe această piatră, domnule Farrow. Ea devine tot mai fierbinte şi în cele din urmă se va înroşi. Cel mult într-un ceas se va întâmpla asta. Nu mai e nici o salvare pentru noi?

   Căpitanul şi George încercară şi ei să-şi slăbească cei puţin legăturile, pentru ca să se poată libera unul pe altul pe urmă. Dar nu izbutiră deloc.

   Piatra se încinsese grozav, provocând chinuri cumplite bieţilor camarazi.

   Atunci zăvoarele uşii fura trase din nou şi o făptură înaltă se strecură înăuntru. George fu cât p-aci să ţipe de bucurie,

recunoscându-l pe uriaş, care nu mai era legat.

   Când îi văzu pe camarazi pe lespedea de sacrificiu şi observă chinurile întipărite pe feţele lor, Petre nu şovăi o clipă. Din doi paşi fu lângă dânşii şi le taie legiuirile. Cel dintâi fu liber căpitanul. Urmară apoi ceilalţi. Petre le povesti repede cum izbutise să-şi redobândească libertatea: se folosise de un moment prielnic şi culcase la pământ un indian, pe care-l legase cu propriile sale legături.

   — N-avem cu ce ne lumina drumul în sus - zise căpitanul către camarazii săi - aşa că cel mai bun lucru ar fi să punem mâna pe Nokita, care va veni peste un ceas aici să vadă ce a mai rămas din noi. Va trebui să-l atacăm cat mai repede cu putinţă, pentru ca să n-aibă răgaz să se folosească de vreo armă.

   — Lasă-l în seama mea, domnule căpitan! se oferi Petre. A doua oară nu ne mai scapă dumnealui. Dv. luaţi-i armele şi ţineţi-i la distanţă pe ceilalţi indieni! Din fericite numai trei mai sunt liberi.

   — Bine, Petre, caută numai de te aşează în aşa fel ca să-l poţi înhăţa imediat! răspunse căpitanul.

   — Tata, ar fi mai bine ca Petre să rămână singur aici - propuse George - zăvoarele trebuie doar să fie puse pe dinafară, altfel doctorul Nokita va mirosi că s-a întâmplat ceva. Noi ne ascundem în pivniţa cealaltă şi-i putem surprinde pe indieni de acolo.

   Căpitanul dădu dreptate fiului său. Deoarece nu mai era mult până ce Nokita să se-ntoarcă în pivniţă, ei părăsiră încăperea în care rămase numai Petre. George trase zăvorul pe dinafară şi-i urmă pe camarazii săi, care şi intraseră în pivniţa alăturată.

   Farrow scotoci prin buzunarele indianului doborât de Petre. Omul nu se deşteptase încă din leşin, aşa că nu fu nevoie să-l lege deocamdată.

   Deodată căpitanul scoase o exclamaţie de bucurie, imediat trase două pistoale şi un cuţit din buzunarele indianului. Dădu unul fiului său, iar doctoral Bertram căpătă cuţitul drept armă.

   În clipa aceasta se auziră paşi apropiindu-se de pivniţa lor. Uşa fu deschisă şi un tânăr indian se ivi în prag. Rămase atât de surprins când îi văzu liberi pe străini, încât nu se putu clinti din loc. George nu-i dădu răgaz să se dezmeticească; cu o lovitură în tâmplă, dată cu patul revolverului îl culcă la pământ. Şi acesta avea la el două revolvere.

   Acum camarazii nu se mai temeau de doctorul Nokita şi de cei doi servitori ai săi care mai rămăseseră.

   Indianul ăsta fu legat şi el la perete, apoi camarazii ascultară la uşă, ca să-l audă venind pe Nokita. Tocmai se împlinise ceasul, când răsunară paşi uşori afară. Apoi uşa pivniţei alăturate fu deschisă şi doctorul vârî capul înăuntru. Observă îndată că tovarăşii izbutiseră să se elibereze... Vroia tocmai să scoată revolverul din buzunar, când Petre se repezi înainte şi-l înhaţă.

   Nokita nu era un potrivnic de dispreţuit. Uriaşul avu de furcă să-l ţină. Abia când căpitanul şi George îi veniră în ajutor, izbuti să-l doboare şi să-l lege.

   Deodată se auziră împuşcături pe gangul din faţa pivniţelor. Imediat apăru doctorul Bertram şi spuse că alţi doi indieni încercaseră să pătrundă aici jos. Ei îi întâmpinase, însă, cu câteva gloanţe. Nu putea spune dacă- i nimerise sau nu. Servitorii se înapoiaseră sus.

   Deoarece doctorul Nokita avea un felinar la el, camarazii putură pornii sus. Tocmai când Petre dădu să ridice trupul lui Nokita, pătrunsese de sus larma sălbatecă, se auziră două răcnete apoi paşi care se apropiau de pivniţe.

   Camarazii se pregătiră imediat de apărare.

   Dar când cea dintâi făptură se ivi în pivniţa, răsuflară uşuraţi cu toţii. Era un poliţist, căruia îi urmară alţii.

   Prefectul politiei nu mai avusese astâmpăr şi pusese sub observaţie casa doctorului Nokita. Poliţiştii băgaseră de seamă ceva şi în cele din urmă pătrunseră în casă, unde fură întâmpinaţi îndată cu gloanţe. Atunci traseră şi ei, împuşcându-i pe servitori.

   Căpitanul Farrow lămuri comisarului care conducea echipa cum stăteau lucrurile si-l predase pe doctorul Nokita. La percheziţionarea casei se găsiră atâtea dovezi împotriva lui Nokita, încât nu mai exista îndoială de vinovăţia lui.

   Ca să n-aibă de-a face cu autorităţile, camarazii plecată pe furiş din Madras. Cu bărcuţa lor de aluminium porniră apoi la submarin, mulţumiţi că ajutaseră la descoperirea unor criminali atât de temuţi.

  După doua ceasuri „Dox"-ul spinteca iar valurile Golfului Bengal, îndreptându-se spre Ceylon.

SFÂRŞIT

Volumul 134

ÎN AUSTRALIA

   TAINA LUI „CORMORAN”

   DOCTORUL BERTRAM povesteşte lui George:

   — „Căpitanul Dawson era cunoscut ca om original. De douăzeci de ani conducea vasul de cinci mii de tone „Cormoran" între coasta răsăriteană a Americii de Sud, prin Africa, spre Australia şi înapoi.

   Cele treizeci de cabine ale vaporului erau veşnic ocupate. Printre globtrotteriiI şi negustorii care se îmbarcau în Africa sau India, devenise modă să călătorească cu Mac Dawson. Şi asta numai pentru că era grozav de mojic.

   Grosolănia lui devenise de-a dreptul proverbială, dar era în acelaşi timp un marinar neîntrecut.

   De data asta „Cormoran" naviga direct spre Australia. Între Buenos şi Adelaida nu atingea deloc uscatul.

   Ca niciodată, rămăseseră multe cabine goale. Şeful poliţiei din Buenos Aires ne povestise multe despre „Cormoran", care nu mai era vechiul vapor de odinioară, ci fusese cu totul modernizat abia de curând. Şi deoarece stăruise asupra faptului că toate cabinele erau mereu ocupate, ne mirarăm mult ca în douăzeci din ele nu se afla nimeni.

   Ca de obicei, eu cu Marian luarăm împreună o cabină, în vreme ce Pongo o ocupa pe cea alăturată. Tot bagajul nostru se compunea din raniţe cu diferite lucruri trebuincioase, armele noastre şi cartuşe din belşug.

   Ne scoaserăm repede cele de nevoie pe care le aşezarăm unde trebuia, apoi o luarăm pe coridorul larg ce despărţea cabinele de parapet.

   Şi iată că şi avurăm prilejul să facem cunoştinţă cu mojicia căpitanului. Vecinul nostru din cabina de pe partea cealaltă, un american tipic, ceva mai în vârstă, tocmai ieşea şi el din cabina sa, când dădu cu ochii cu Pongo al nostru. Imediat americanul striga furios:

   — Cum a ajuns negrul acesta în clasa întâia? Asta e ceva nemaiauzit!

   Marian se-ntoarse repede spre yankeu, care amuţi sub privirea de oţel a prietenului meu. Apoi acesta spuse cu glas potolit, dar

destul de tare ca s-audă şi câţiva călători care ieşiseră din cabine atraşi de larma făcută de american:

   — Negrul acesta este prietenul nostru şi orice jignire adusa lui ne atinge şi pe noi. Îndrăznesc să spun ca el merita mai curând să călătorească la clasa întâia, decât alţii care se enervează dintr-o astfel de pricină.

   Americanul se făcu vânat de manie, dar nu cuteza să răspundă ceva. Deodată, însă, spuse:

   — A, iată că vine căpitanul - mă voi plânge lui.

   Abia acum îl văzurăm pentru întâia oară pe Mac Dawson, despre care auzisem atâta. Fui cam dezamăgit, căci îmi închipuisem un uriaş cât toate zilele şi când colo se ivi un omuleţ uscăţiv, cu mustaţă albă, rară şi favoriţi la fel.

   Americanul se repezi la el şi protestă iarăşi împotriva prezenţei unui negru în clasa întâia. Dawson îl ascultă liniştit, apoi când americanul tăcu, văzui ochii negri scânteind de energie.

   Americanul se dădu un pas înapoi şi Dawson răspunse cu asprime:

   — Dacă te consideri drept un om mai nobil, Mister John Sullivan, atunci voi pune să se oprească imediat vaporul şi vei fi condus la ţărm cu o barcă de salvare. Te rog, hotărăşte-te!

   Sullivan amuţi pentru o clipă, vru să spună ceva, dar sub privirea aspra a ochilor negrii, începu să bâlbâie:

   — Nu... nu, trebuie neapărat să mă duc în Australia...

   — Bine! îi tăie Dawson cheful de vorbă.

   — Atunci poţi rămâne pe bord. Dar te opresc cu energie să insulţi pe ceilalţi pasageri, altminteri te debarc în cel mai apropiat port.

   Sullivan se făcu roşu ca sfecla, se întoarse şi alergă furios în cabina lui. Mac Dawson, însă, se apropiă de Marian şi-i întinse mâna.

   — Mă bucur că te cunosc, domnule Farrow - zise el, scurt - de asemenea pe Bertram şi pe Pongo al dv.

   Ne strânse şi nouă mâinile, ceea ce uimi foarte mult pe călătorii aflători în apropiere. Un bătrân, a cărui înfăţişare dovedea că-şi petrecuse viaţa la Tropice, clătină capul peste măsură de mirat. Probabil că nu se mai întâmplase ca Dawson să fi strâns vreodată mâna unui călător.

   — Aş vrea să va vorbesc fără martori - urmă căpitanul - îmi daţi voie să vă poftesc în cabina mea.

   — Cu plăcere, domnule căpitan! răspunse Marian.

   Şi spre şi mai marea uimire a călătorilor, Dawson ne conduce în cabina lui. Îmi venea să râd de mutrele marinarilor care nu mai văzuseră aşa ceva. Cabina căpitanului părea să fie „tabu" pentru toţi ceilalţi oameni.

   Şi Dawson spuse chiar, după ce luarăm loc în fotoliile încăpătoare de piele:

   — De douăzeci de ani încoace e pentru întâia oară că un călător intră în cabina mea. Dv. ştiu însă cine sunteţi. Pe vremea aceea am suferit o mare dezamăgire, m-am înşelat cu privire la un om care îmi devenise drag. De atunci m-am retras faţa de oameni şi am devenit căpitanul original şi mojic - cum mă cunoaşte lumea.

   —  Îţi mulţumesc pentru această dovadă de încredere, domnule căpitan - zise Marian, când Dawson tăcu - cum ţi-am putem fi de folos?

   Căpitanul dădu din cap.

   — E frumos când un om ghiceşte îndată despre ce e vorba - zise el - da, domnilor, vreau să vă cer un serviciu. Poate c-ar fi ceva mai mult, ceva pentru un detectiv, dar după cele ce-am auzit şi citit despre dv., aţi fi oamenii potriviţi pentru aceasta. Poate c-aţi auzit că a devenit un fel de sport - sau modă, dacă vreţi - o călătorie cu mine şi vă veţi fi mirat că de data aceasta sunt atât de puţini călători pe bord. Păi să vedeţi de ce: în ultimele cinci călătorii s-au făptuit furturi de necrezut pe vapor şi oameni foarte bogaţi au fost jefuiţi de sume importante - asta într-un chip atât de dibaci încât până acum nimeni n-a putut dezlega taina.

   — Şi ceri de la noi să facem pe detectivii? întrebă Marian, râzând. Bine, domnule Dawson, fie! Ai vreo bănuială asupra cuiva?

   — Nici una, domnule Farrow. Pe puţinii pasageri care în ultimele călătorii s-au folosit în mai multe rânduri de „Cormoran", îi cunosc de ani de zile. Şi cat priveşte echipajul, sunt toţi oameni pe care îi am de mult timp în serviciu şi aş pune mâna în foc pentru ei.

   — Atunci eu voi răspândi vestea că am adus cu mine o adevărată comoară de pietre preţioase din Brazilia - zise Marian - şi astfel cred că s-o arăta iar misteriosul hoţ. Dar cine e John Sullivan acela care şi-a îngăduit să fie atât de obraznic faţă de Pongo al nostru?

   — Nu-l cunosc. Călătoreşte pentru întâia oară cu mine. În registru s-a înscris ca negustor de bumbac şi are paşaportul în regula. Trebuie să fie foarte bogat, căci am văzut la el un pachet cu bancnote de câte o mie de lire sterline. Cu toate acestea îl voi debarca frumuşel dacă îşi va mai îngădui să spună ceva împotriva lui Pongo al dv.

   — Îţi mulţumesc, domnule Dawson - spuse Marian.

   Apoi privi ţintă pe căpitan şi întrebă:

   — Şi cealaltă chestie - ce-i cu ea? Sunt aproape sigur ca mai ai ceva pe inimă, ţi-am putea fi de folos şi în altă privinţă?

   Dawson ne uită uluit la prietenul meu, apoi dădu din cap:

   — D-ta chiar ca citeşti în sufletele oamenilor, domnule Farrow. Da, aş mai avea o rugăminte. De la şeful poliţiei din Buenos Aires am auzit ca dv. căutaţi o doamnă la Melbourne. Ai vrea să pătrunzi ceva mai înăuntrul ţării, de hatârul meu?

   — Mai e vorba! Nu scăpăm prilejui să cunoaştem oameni şi lucruri noii.

   — Spuneam înainte că acum douăzeci de ani am fost înşelat de un om. Era cel mai bun prieten al meu, care m-a jefuit de o sumă mare. Individul se numeşte Connor Barring. Când a şters putina, singura mea soră, Mary, a plecat cu el. Trebuie să fie amândoi pe undeva în inima Australiei. Asta am auzit întâmplător acum vreo doi ani. Domnule Farrow, vrei să-ncerci să afli ceva despre sora mea? Ţi-aş fi foarte recunoscător.

   — Ţi-am făgăduit-o doar - zise Marian - şi-mi voi da toată silinţa.

   — Atunci îţi mulţumesc - adică vă mulţumesc la toţi. Şi cabina mea este oricând deschisă pentru dv., domnilor.

   Ne strânse încă odată mâinile, apoi ne conduse la cabinele noastre? Sub privirile uimite ale călătorilor şi marinarilor.

   Când ne strânse acum iarăşi mâinile, tocmai ieşea Sullivan din cabina lui. Aruncă o privire furioasă spre grupul nostru şi se depărtă în grabă. Privirăm zâmbind după el, iar căpitanul zise:

   — Un individ cam antipatic. După înfăţişare şi mişcări îmi aminteşte de alt călător, pe care l-am avut odată. Şi ochii săi îmi par cunoscuţi. Nu cred să vă mai caute pricină, domnilor.

   — Nici eu nu cred - răspunse Marian, râzând - şi acum, domnule căpitan, primeşte încă odată făgăduiala noastră că vom depune toate silinţele să rezolvăm amândouă chestiile d-tale.

   Când furăm în cabina noastră zisei, râzând:

   — Ciudat, zău aşa! Abia punem piciorul pe vapor, că ni se şi

dau însărcinări de detectivi.

   — Şi mai avem o misiune şi pentru Australia - spuse Marian - ei, vom vedea ce-o mai fi. Peste câteva minute va suna gongul pentru masă. Pongo va rămâne, de sigur, în cabina lui, ca de obicei. Noi vom vorbi tare, în nemţeşte, despre comorile pe care le-am descoperit în Brazilia. Ca scop al călătoriei noastre în Australia vom pomeni în cursul convorbirii că suntem aşteptaţi în Melbourne de un milionar englez, care a acceptat telegrafic oferta noastră de vânzare. Sunt încredinţat că vom avea apoi vizita hoţului, dacă se află printre călători. A! Uite că sună gongul! Vezi de-ţi joacă bine rolul!

   Intrarăm în sala de mâncare şi la dorinţa lui Marian stewardul ne arătă o masă care se afla cam într-un colţ al încăperii.

   Dawson ne salută scurt; el mânca la o masă din apropiere, împreună cu primul ofiţer şi secundul. După ce sorbirăm supa minunată, Marian se întinse în scaun şi zise destul de tare să s- audă toţi:

   — Ha, ha, Robert! Bănuieşte oare cineva că avem în raniţele noastre pietre scumpe în valoare de zece mii de lire sterline? Ia gândeşte-te, zece mii de lire! Atâta vrea să dea milionarul australian. Nu te-ai fi aşteptat la asta când am descoperit templul cel vechi în pădurea seculară - nu e aşa?

   Răspunsei, fireşte, în acelaşi sens prietenului meu, apoi aruncai o privire temătoare prin săli şi şoptii:

   — Mai bine să nu vorbim, căci poate o fi cineva care înţelege nemţeşte.

   — Bine zici - făcu Marian - dar avem un somn uşor şi nimeni nu ne poate jefui pe noi. Hai noroc, Robert!

   Ciocnirăm paharele şi cu prilejul acesta observai pe chipul lui Marian o expresie de încordare, dovada ca descoperise ceva important.

   Când masa se termina şi Dawson părăsi sala de mâncare, îl urmarăm repede.

   În cabina lui căpitanul zise, zâmbind:

   — Halal să va fie, domnilor! Am văzut şapte perechi de urechi ciulindu-se când aţi pomenit de cele zece mii de lire. Dar ce aveţi de gând să faceţi acum? Vreţi să staţi de veghe în cursul întregii călătorii? Hoţul misterios va proceda doar cu multă iscusinţă.

   — Asta fără doar şi poate - răspunse Marian, calm - ba mă şi aştept chiar să fim ameţiţi în somn cu cine ştie ce drăcovenie. De aceea vroiam să te întreb dacă nu cumva ai pe bord două curse

trainice, dar nu prea mari.

   Dawson se uită câteva clipe nedumerit la prietenul meu; apoi, însă, chipul i se lumină şi zise:

   — Asta e o idee bună. Da, domnule Farrow, transport pentru un cunoscut o ladă întreagă cu astfel de obiecte, la Melbourne. Vrea să prindă nu ştiu ce fel de animale cu ele. Îţi voi aduce mai târziu pe furiş doua bucăţi.

   — Bine, mulţumesc. Acum altceva, domnule Dawson. Coridoarele dintre parapet şi ca cabine nu-s păzite mereu?

   — Da, garda obişnuită îşi face rondul în jurul vaporului şi din jumătate în jumătate ceas revine în aceleaşi locuri.

   — E bine şi asta. În răstimpul acesta hoţul are prilejul să făptuiască furtul. Aşa dar, adu-ne cursele!

   Ne înapoiarăm în cabinele noastre şi Marian începu să-şi golească raniţa. Îi urmai pilda, căci bănuii şi eu acum planul său, care urma să ni-l dea pe hoţ în mână.

   — Aşteaptă, rogu-te, trebuie să mai aduc ceva! zise Marian, deodată.

   Ieşi din cabină şi se înapoie peste un sfert de ceas cu un pachet.

   — Aşa - zise el, râzând, în timp ce îndepărtai hârtia - dacă presupuşii hoţ m-o fi văzut sau observat, atunci cel puţin nu ştie ce-am adus.

   Privii mirat la cele două pungi cam mărişoare pe care le scoase din pachet.

   — Fructe uscate - zise el, râzând - pungile astea au menirea să imite „bijuteriile". Sunt prune tari ca piatra şi când le pipăi par într-adevăr nestemate.

   Se auzi o bătaie în uşa; ascunserăm repede pungile sub raniţe.

   Dawson intră, închide uşa cu grijă, apoi scoase de sub tunică, două curse late, potrivit de mari, dar foarte trainice.

   — Uită-te, domnule Farrow! zise el. Dar ce momeală vrei să pui?

   — Asta de aici! răspunse Marian, râzând şi scoase la iveală una din pungi. Am cumpărat-o de la omul d-tale însărcinat cu proviziile.

   — Minunat! exclamă căpitanul, vesel, pipăind punga. Vă las să vă vedeţi de treabă.

   Încuiarăm uşa după Dawson, apoi Marian încorda cele două curse şi lega punga de placa pe care trebuia să fie momeala. După aceea aşeza cursele pe raniţe, pe care în vremea asta le

umplu atât de bine incit nu se mai puteau închide.

   Cu mare grijă duserăm pe urmă amândouă raniţele într-un ungher al cabinei.

   — Aşa, zise Marian, mulţumit, acum n-au decât să ne narcotizeze! Dacă se prinde în cursa o să se dea singur de gol. Trebuie să-i mai spunem lui Pongo ce are de făcut, ca să fie cu băgare de seamă.

   După-amiaza trecu încet. Se înseră şi veni timpul de mers la culcare. Toţi pasagerii se şi duseseră în cabinele lor, numai mai rămăseserăm pe punte. Era cu putinţă ca hoţul să aleagă tocmai vremea asta ca să-şi făptuiască furtul.

   Totuşi, intrând în cabina noastră, văzurăm raniţele neatinse. Marian începu iarăşi să pălăvrăgească cu glas tare despre comorile noastre şi fireşte că eu îi ţinui, isonul. Apoi ne prefăcurăm grozav de obosiţi şi ne întinserăm în culcuşuri.

   La somn nici nu mă gândeam, dar respiram totuşi adânc şi regulat.

   Deodată, însă, mă simţii atât de obosit, încât aproape nu mă mai puteam mişca. Atât de nefirească era această oboseală brusca, încât cel din urmă gând mi se duse la o narcotizare, apoi îmi pierdui cunoştinţă.

   Mă trezii simţind o umezeală la cap. Când deschisei ochii, era lumină în cabina noastră şi glasul căpitanului se auzi:

   — În sfârşit - asta a fost într-adevăr o drăcovenie.

   Mă ridicai cu greu, îl văzui pe Marian în culcuşul lui şi întrebai năucit:

   — Ce s-a întâmplat?

   — Am pus mana pe hoţ! strigă Dawson triumfător. Şiretenia prietenului d-tale a fost minunată. E Sullivan, care locuieşte alături de dv. Acum e ferecat în lanţuri.

   Mă trezii de-a binelea:

   — Oho, care va să zică tot ne-a ameţit?

   — Fireşte - zise Dawson - pe gaura cheii se mai văd urmele unui praf galben. După cât se pare e o otravă javaneză. Sullivan, sau cum s-o fi numind, a pătruns apoi aici şi şi-a prins mâna dreaptă în capcană. Când a început să strige, Pongo al dv. a intrat repede şi l-a înşfăcat numaidecât. De altfel, individul era deghizat. Ce o să se mai bucure autorităţile australiene!

   După şaisprezece zile ajunserăm la Melbourne şi când îl predarăm pe hoţ celor în drept, se dovedi că era un pungaş căutat de multă vreme de autorităţile din lumea întreagă.

  Ne despărţirăm de Dawson, care ne mai rugă odată s-o căutăm pe soră-sa dispărută. Apoi pornirăm s-o găsim pe Ruth Hagedorn.

DE LA ADELAIDA SPRE NORD

  POLIŢIA DIN MELBOURNE fusese încunoştinţată de Dawson că senzaţionala capturare a mult căutatului pungaş se datora numai nouă. Mulţumită acestui fapt ne bucurarăm de sprijinul autorităţilor şi imediat poliţiştii începură s-o caute pe Ruth Hagedorn.

  După două zile numai ni se aduse la cunoştinţă că ea se mutase cu bărbatu-său la Adelaida. Despre Mary Dawson şi Connor Barring, nu se ştia nimic, din păcate.

  N-aveam încotro, trebuia să ne întoarcem la Adelaida. Cu un mic vas de coastă străbăturăm cei o mie de kilometri în două zile.

  Văzui pentru prima oară în viaţa mea acest oraş interesant, care fusese clădit în urmă cu vreo sută de ani la comanda lui „South Australian Association", de către colonelul Light.

  Cu strălucitele noastre recomandaţii de la şeful poliţiei din Melbourne ne bucurarăm de cea mai bună primire. Da, Ruth Hagedorn locuise aici cu bărbatul ei, până mai acum o jumătate de an, pe urmă doctorul Hagedorn se mutase înlăuntrul ţarii, la o ferma foarte mare, pe al cărei teritoriu se descoperiseră mine de aur.

  Acolo se înfiinţase o colonie, unde se adunaseră mii de căutători de aur. Doctorului Hagedorn i se oferise aci o slujbă de medic şi se dusese cu dragă inimă, însoţit de tânăra-i soţie.

  Amabilul poliţai ne sfătui să ne folosim de unul din camioanele-automobile, care plecau din două în două zile cu alimente şi unelte spre pământurile aurifere.

  Marian mulţumi pentru informaţiile căpătate. Apoi întrebă:

  — Mai caut o femeie, care, zice-se, ar locui aici în Australia, domnule poliţai. Ea se numeşte Mary Dawson şi a plecat în lume acum douăzeci de ani, împreună cu Connor Barring. Aţi auzit ceva despre ea?

  Poliţistul sări în picioare şi se holbă la Marian.

  — O cunoşti pe femeia aceasta? Îl cunoşti pe Connor Barring? exclama el.

  — Nu, nu-l cunosc - răspunse prietenul meu, calm - chiar căpitanul Mac Dawson, comandantul vasului „Cormoran", m-a rugat să fac cercetări. Mary Dawson e sora lui.

   — Ah, aşa stau lucrurile, care va să zică! spuse poliţaiul şi se aşeză iarăşi. Scuză-mă că m-am repezit aşa, dar trebuie să ştii că Connor Barring e cel mai primejdios tâlhar de drumul mare pe care l-am avut cândva în Australia. A făptuit cele mai îndrăzneţe nelegiuiri şi n-am putut pune mâna pe el. A creat şi o bandă de „desperados" dintre care pe unii am izbutit să-i prindem, iar pe alţii i-am împuşcat. Unul din ei a mărturisit pe patul de moarte numele şefului. Mai spunea că Barring e căsătorit. Adevărata soţia lui se numeşte Mary, aşa că o fi chiar sora căpitanului Dawson.

   — Vestea asta n-o să-l prea bucure pe căpitan - zise Marian - în orice caz, trebuie să-ncercăm să stăm de vorbă cu femeia. Unde a făptuit Barring ultimele sale nelegiuiri?

   —  Cam prin ţinutul lacului Torreno. Dar asta a fost mai acum cinci săptămâni. De atunci încoace e linişte - ceea ce pare oarecum ciudat.

   — Şi unde se află terenurile aurifere descoperite?

   — La răsărit de munţi.

   — Aha, atunci s-ar putea să-l întâlnim în ţinutul acela - zise Marian - acolo ar găsi un câmp întins de activitate.

   — Ai dreptate - încuviinţa poliţistul - trebuie să-ţi spun că în ţinutul acela poliţia călare a fost întărită şi mai e acolo şi o echipă de poliţişti băştinaşi. Nu-i va fi atât de uşor lui Barring să pună la cale ceva în părţile acelea.

   — De aceea trebuie să-şi facă pregătiri mai temeinice - zise Marian - şi astfel se şi explică faptul că n-aţi auzii despre el atâta timp.

   — Aşa e - încuviinţă poliţaiul.

   — Cât timp ne trebuie să ajungem la terenurile aurifere? întrebă prietenul meu.

   — Trei zile. E o călătorie cam obositoare, căci drumul nu e peste tot bun. De aceea numai oamenii care se grăbesc se folosesc de camioanele-automobile; cei mai mulţi merg călare, dar au nevoie de patru-cinci zile pentru asta.

   — Atunci prefer şi eu să călăresc - zise Marian - cai buni cred că se găsesc pe aici?

   — Cam îndoielnic, domnule Farrow, altminteri nu ţi-aş fi recomandat călătoria cu automobilul. De când cu descoperirea zăcămintelor aurifere, caii s-au vândut aproape până la unul. Veţi găsi doar nişte mârţoage şi chiar astea pe un preţ foarte mare.

   — Atunci rămânem la maşină! hotărî Marian.

   Poliţaiul ne spuse că automobilul pleacă peste trei ceasuri - dar trebuia să ne reţinem locuri, altminteri vom fi nevoiţi să călătorim pe lăzi sau butoaie. Apoi, mai aveam nevoie de o jumătate de ceas până s-ajungem la locul de plecare.

   Ne luarăm rămas bun de la poliţist şi cu o maşină de piaţă pornirăm la staţia camionetelor. Deşi sosirăm cu două ceasuri şi jumătate înainte de plecare, mai aşteptau doi călători. Aceştia nu-mi făcură impresie bună.

   Amândoi îmbrăcaţi în haine de piele, ghete groase şi jambiere, fiecare cu câte două pistoale la brâu şi o puşcă bună pe umăr, arătau foarte războinici. Armele n-ar fi fost cine ştie ce, căci şi noi purtam, dar ochii acestor doi indivizi bărboşi, în vârstă cam de vreo patruzeci de ani, nu-mi plăcură de fel.

   Şoferul şi însoţitorul său erau australieni tineri şi voinici. Cele două locuri din faţă de lângă el erau ocupate de cei doi indivizi, aşa că furăm nevoiţi să ne căutăm altele, în mijlocul lăzilor, butoaielor şi baloturilor. Aveau însă ceva bun aceste locuri: ne bucuram mereu de aer curat şi puteam vedea bine totul.

   Cerul era senin.

   Timpul trecu repede, stand de vorbă cu cei doi şoferi. Ei ne povestiră că bogăţia în aur a celor două terenuri noii nu era atât de însemnată după cum se aşteptau toţi, dar câţiva căutători scoseseră până acum din ele cantităţi mari.

   La mirarea mea ca proprietarul acestor terenuri, crescătorul de oi, nu exploata singur minele, şoferul îmi răspunse, zâmbind, că Bennet, cum se numea, procedase foarte inteligent, vânzând c/a/m-urile cu preţuri destul de frumuşele.

   Caci împotriva miilor de oameni pe care frigurile aurului i-au atras în munţi, orice măsuri violente ar fi fost cu neputinţă. Bennet şi-ar fi primejduit cel mult viaţa şi ferma lui, pentru că masele îndârjite ar fi distrus cu siguranţă totul în caz de împotrivire.

   Aşa, însă, câştiga destul de bine, fără să aibă griji şi necazuri. Exploatând singur minele ar fi fost jefuit de lucrători în aşa fel, încât ar fi avut de înregistrat o pierdere şi mai mare.

   Furăm foarte mulţumiţi; când se apropia timpul plecării, fără să se mai ivească vreun nou călător. Şoferul ne invită să ne ocupăm locurile, se aşeză la volan, ajutorul său şi ceilalţi doi bărbaţi se urcară şi ei şi maşina porni spre Nord, către munţi.

   Călătoria decurse bine până se întunecă. Când fură însă aprinse farurile, văzurăm înaintea noastră un drum care, la drept vorbind, nu putea fi numit astfel. Era mai mult un făgaş făcut în iarba înaltă de numeroasele căruţe şi camioane ce trecuseră pe acolo.

   Nu era de fel plăcută călătoria şi fui foarte bucuros când şoferul opri şi zise ca trebuia să poposim acolo peste noapte.

   A doua zi fu şi mai rău. Soarele ardea cumplit şi maşina nu putea goni atât de tare încât să facă curent.

   Ţinutul deveni tot mai sterp, mai pustiu şi plictisitor. Şi mai aveam o zi şi jumătate de drum.

   Cu puţin înainte de a se întuneca, ne ieşi în întâmpinare un călăreţ pe un armăsar minunat. Dar pe cât era de frumos animalul, pe atât de ciudat părea stăpânul lui. Era şi el îmbrăcat ca cei doi călători din maşina noastră, care nu-mi plăcuseră de la prima vedere. Avea şi dânsul o mustaţă stufoasă şi favorite care-i acoperea pe de-a-ntregul trăsăturile.

   Când ajunse în apropierea automobilului ridică braţul şi şoferul opri.

   — Nu cumva aţi văzui un negru prin apropiere? întrebă ei. Indivizii au devenit iarăşi cam bătăioşi.

   — Nu - răspunse unul din cei doi călători, râzând - avem numai un negru în spatele nostru şi ăla e cu cei doi gentlemeni.

   — Au şi început jafurile? întrebă însoţitorul maşinii pe străin, îngrijorat.

   — Eh, i-au luat câteva sute de oi lui Bennet. Asta e o dovadă că vor să se răscoale.

   — Hm, atunci să căutăm s-ajungem cât mai repede în tabără - zise şoferul - căci tocmai drumul cel avem acum de străbătut duce prin ţinutul cel mai primejdios.

   — Chiar atât de curând nu s-or înrăutăţi lucrurile - spuse străinul - eu am călărit singur de tot, dar n-am zărit pe nici unul din ei. Ţineam numai să vă previn.

   — Mulţumesc, Sir - zise şoferul, se aşeza la locul lui şi porni iar maşina.

   Privii după călăreţ, până se văzu doar ca un punct îndărătul nostru. Apoi vrui să stau de vorbă cu Marian privitor la o eventuală răscoală a băştinaşilor, când băgai de seamă cu mirare că ţinea ocheanul la ochi, privind în direcţia unde dispăruse străinul.

   Mă uitai îndată spre ferestruica ce ne despărţea de locul şoferului. Marian trebuie să fi prins vreo bănuială împotriva călăreţului şi eu o trecui şi asupra celor doi călători. Poate că

erau înţeleşi cu străinul?

  Îmi veni în minte banda lui Barring. Marian bănuise că ei vor veni, poate, la partea de răsărit a muntelui. Şi camioneta noastră conţinea destule mărfuri şi provizii, de care ei ar putea avea trebuinţă.

  Vroiam să mă încredinţez acum dacă vreunul din cei doi călători ne observa; dar văzui numai ceafa însoţitorului maşinii. Cei doi bărbaţi stăteau la stânga.

  — Bravo! îmi şopti Marian în ureche, caci băgase de seamă iscodirea mea. E cat se poate de bine că nici unul din ei n-a văzut binoclul meu. Am observat ceva foarte interesant. Călăreţul a făcut un ocol mare şi vine acum îndărătul nostru. Bănuiesc că vrea să ne-o ia înainte.

  — Drace, tocmai mă gândeam la banda aia a lui Barring! exclamai eu. Oare ne-or atrage într-o cursă?

  — Tot ce se poate. Trebuie să-l prevenim pe şofer.

  Se aplecă înainte şi strigă şoferului să oprească. Apoi când treaba se făcu, prietenul meu sări jos şi făcu semn celor doi australieni să vie la el. Mă dădui şi eu jos, apropiindu-mă de grup. Cu prilejul acesta văzui că bărboşii ne priveau bănuitori, apoi şuşotiră ceva între ei.

  Marian împărtăşi şoferului şi însoţitorului sau temerile noastre. Dar băieţii ne luară în râs, iar şoferul zise:

  — Cei doi călători sunt căutători de aur, care au mers cu noi la Adelaida şi acum se-ntorc. Şi-au adus uneltele trebuincioase. Barring ăla e un fel de sperietoare a poliţiei, vă rog să mă credeţi.

  — Nu ştiu - zise Marian - în fond chestia asta îmi pare foarte ciudată. De ce s-a luat după noi, de pildă, călăreţul, care ne-a prevenit cu privire la presupusa răscoală a negrilor?

  — Ce ne pasă nouă de asta? făcu, râzând, însoţitorul. Să călărească unde pofteşte. Chestia cu negrii poate fi adevărată, dar noi suntem şapte oameni, toţi bine înarmaţi, aşa că s-ar gândi ei bine înainte de a ne ataca.

  — Suntem însă neputincioşi când ar fi vorba de vreo cursă dibace - spuse Marian - cum e ţinutul dinaintea noastră? Înainte de a poposi dăm de vreun teren primejdios?

  — Hm... cam aşa - răspunseră în acelaşi timp cei doi tineri - e o văgăună adâncă, pe care trebuie s-o străbatem peste zece minute. Dar la capătul celălalt e un izvor, unde poposim totdeauna după ce trecem văgăuna.

   — Eu te-aş sfătui să poposim mai bine aici. Locul e deschis şi putem observa: lesne dacă s-ar apropia niscaiva duşmani.

   Câteva clipe australienii rămaseră pe gânduri, apoi şoferul zise:

   — Ah, astea-s numai închipuiri, domnule! Eu mă duc până la izvor. Dacă nu vreţi să veniţi la mine, va trebui să alergaţi după maşină.

   — Asta n-o vom face - zise Marian - dar v-aş ruga să nu pomeniţi nimic celor doi călători.

   — Cu plăcere - spuse şoferul - că doar n-am pofta să fiu luat în râs.

   Ne urcarăm iarăşi în maşină, care se puse imediat în mişcare. După vreo opt minute de drum se ivi în depărtare o dungă întunecată; era râpa pe care trebuia s-o străbatem.

   Întunericul se lăsă brusc. Marian mă ghionti şi-mi şopti:

   — Robert, vom sări din maşină şi vom merge pe jos după ea. Daca nu survine nimic, înseamnă că ne-am înşelat şi cei doi tineri n-au decât să râdă de noi. Am totuşi presimţirea că această râpă e foarte primejdioasă.

   — Dă-i de veste lui Pongo! răspunsei eu şi-mi aruncai în spate raniţa.

   Nesimţiţi de nimeni sărirăm pe la spatele maşinii. Alergarăm de lături şi ne pitirăm în nişte tufişuri.

   Râpa mai era la vreo sută de metri depărtare. Maşina ajunse curând la ea, şoferul frână şi când socotii că ajunsese pe fund, auzirăm o salvă de pistoale, urmată de două ţipete grozave. Urmară urlete sălbatece, după care o tăcere de moarte se-ntinse deasupra râpei.

   — Dumnezeule, Mariane...

   Îmi rupsei vorba şi trăsei repede revolverul. Auzirăm lămurit tropot de copite, care se apropiau repede. După câteva momente trecu în goană un călăreţ pe dinaintea noastră şi când ajunse în lumina palidă care învăluia râpa, mi se păru că recunosc într- însul pe străinul care ne prevenise de răscoala negrilor.

   Ajunse la marginea râpei, îşi opri calul ca să privească în jos, apoi îşi îndemnă animalul pe povârniş. Era limpede acum că nu era străin de atac.

   — Suntem prea aproape de râpă - şopti deodată Marian - cel doi călători bărboşi, care fac parte, cu siguranţă, din bandă, vor băga de seamă lipsa noastră şi vor trimite pe negri înapoi să ne caute. Trebuie să ne ascundem mai bine. A, uite-i că şi vin!

   Deasupra marginii râpei se iviseră, nişte făpturi scunde. Trebuiau să fie sălbatecii, care se căţăraseră în sus în patru labe, ca să ne ucidă.

III.

LUPTA DIN PĂDURE

  — ÎNAINTE, spre munţi! şopti Marian.

  Tot în patru labe, ca primejdioşii noştri urmăritori, ne târârăm repede spre stânga, către munţii îndepărtaţi. Spre norocul nostru pământul nu era aici atât de pietros, ci acoperit cu iarbă deasă.

  Ne târâm astfel mereu şi în cele din urmă Marian se opri la umbra unor tufe.

  — Nu cred să ne urmărească până aici - şopti el - şi chiar dacă o fac, se vor bucura de o primire călduroasă. Ah, îşi dau semnale!

  Se auziră chemări ciudate, ca ţipetele unor păsări de noapte. Ştiam însă că erau urmăritorii noştri, rari se strigau unii pe alţii.

  Deodată tresărirăm speriaţi, căci un ţipăt dintr-acestea răsună chiar îndărătul nostru, aproape de tot. Asta însemna că unul din urmăritori izbutise să ne-o ia înainte în drumul spre munţi.

  Ridicai imediat amândouă revolverele şi băgai de seamă că Marian făcea aceeaşi mişcare. Dacă ne descoperea acest duşman primejdios, atunci trebuia să-l împuşcăm, chiar de-ar fi fost să atragem asupra noastră pe ceilalţi.

  Se scurseră câteva clipe de încordare. Apoi, auzirăm îndărătul nostru un zgomot slab, ca şi cum cineva ar fi atins crengile tufelor în umbra cărora ne pitisem noi.

  Apoi, un negru australian paşi în luminişul mic din faţa noastră. Era un om mai în vârstă, căci părul şi barba îi erau alba. Partea de sus a trupului era goală şi lucea în lumina lunii.

  Asta era un semn foarte primejdios. Băştinaşii Australiei au obiceiul să se frece pe trup cu grăsimea duşmanului pe care-l doboară, pentru ca în felul acesta puterea învinsului să treacă asupra lor. Când pornesc la jaf, se ung cu grăsime de oi.

  În mâinile sale bătrânul ţinea două pistoale automate. Şi asta era pentru noi dovada că negrii jefuiseră pe europeni - altminteri cum ar fi ajuns să aibă aceste arme?

  Băştinaşul, care cu trupul său lucitor şi păru-i argintiu făcea o impresie misterioasă, râmase câteva clipe locului, ciulind urechile. Acum se auziră iarăşi, înaintea noastră, strigătele acelea ciudate, bătrânul răspunse cu un strigăt la fel, apoi alunecă printre tufe, în întâmpinarea tovarăşilor săi.

  Trebuie să mărturisesc că răsuflai uşurat când îl văzui dispărând. Nu trebuia să ne clintim din ascunzătoarea noastră până nu se va lumina de ziuă, căci era foarte probabil ca negrii ascunseseră undeva iscoade, care ne-ar fi ucis pe la spate dacă ne-am fi arătat.

  În cele din urmă răsări soarele. Era primejdios pentru noi acum, deoarece puteam fi văzuţi de iscoade ascunse prin apropiere.

  Într-un târziu Marian se ridică binişor şi ne făcu semn să facem la fel. Apoi ne târârăm, cu revolverele în mână, prin tufiş, spre râpă.

  Ne ferirăm să călcăm pe făgaşurile lăsate de maşină, căci acolo pândeau, probabil, negrii australieni, cu bumerangurile lor, armele acelea grozave.

  Ne ţinurăm la vreo cincizeci de metri depărtare, paralel cu urma aceasta şi ajunserăm îndată pe marginea râpei, care era aici foarte înclinată. Spre mulţumirea noastră tufele ajungeau până la margine, aşa că nu trebuia decât să întindem puţin capetele, ca să privim în jos.

  Ceea ce văzurăm, întrecu temerile noastre.

  Camioneta grea fusese răsturnată şi jefuită. Lângă ea zăceau doua trupuri nemişcate - tinerii australieni care luaseră în râs prevenirea noastră.

  — Cei doi călători bărboşi nu se văd? întrebai pe prietenul meu.

  Eu nu mai priveam în jos, ci iscodeam la dreapta şi la stânga mea, în nădejdea că vreun semn oarecare mi-ar arata prezenţa vreunui sălbatec.

  — Nu - răspunse Marian - şi asta dovedeşte ca ei erau înţeleşi cu sălbatecii. Ah, acum pot zări bine faţa şoferului. Sărmanul! Glonţul i-a pătruns în tâmpla stângă şi pot vedea chiar că partea aceasta a feţei e înnegrită de praf de puşca. Aşa dar, cele două gloanţe au fost trase de călătorii bărboşi din imediată apropiere.

  — Atunci or să ne caute cu înverşunare - îmi dădui eu părerea - şi-or închipui doar că avem de gând să ajungem la tabăra căutătorilor de aur ca să dam de veste acolo ce s-a întâmplat.

  — Da, dacă în vremea asta n-ar fi răspândit chiar vestea în tabără că noi i-am ucis pe cei doi tineri şi că ei abia au scăpat cu fuga.

  — Drace, ia asta nu m-am gândit! Şi iar, ca localnici, li se va da mai lesne crezare decât nouă, care suntem cu desăvârşire străini.

  — Din fericire avem scrisorile de recomandaţie ale şefilor de poliţie din Melbourne şi Adelaida - zise Marian - acum principalul lucru e să trecem râpa neobservaţi.

   — Mariane, poate că negrii s-au retras cu totul? Trebuie să se aştepte doar ca pe drumul acesta cunoscut să treacă şi alţi călători sau vreo echipă de poliţişti. Numai ca să ne ucidă pe noi nu se vor expune ei primejdiei de a fi descoperiţi.

   — Hm... tot ce se poate - încuviinţă Marian - dar e mai bine să fim cu băgare de seamă. Cel mai bun lucru e să ne strecurăm câteva sute de metrii de-a lungul râpei, apoi vom încerca să străbatem printr-un loc unde să nu putem fi văzuţi de aici.

   Pongo o luă înainte, cu multă băgare de seamă şi noi la fel.

   Dar ucigaşii păreau să se fi retras într-adevăr în ascunzătorile lor. Pădurea era tăcută, nu se auzea nici un zgomot şi după o jumătate de ceas de mers spre apus, Marian şopti:

   — Aşa, acum să încercăm să străbatem râpă! Pongo trebuie să treacă cel dintâi - dacă sunt într-adevăr negri ascunşi pe aici, atunci vor presupune, poate, că e unul de-al lor şi asta e de mare folos pentru noi.

   Pongo se şi târâse pe marginea râpei şi privea cu atenţiune la dreapta şi la stânga. Apoi, cu capul înainte, îşi dădu drumul în jos pe un şănţuleţ şi în clipa următoare se făcu nevăzut printre tufe.

   Eu stăteam lângă Marian şi nu slăbeam din ochi râpa spre stânga, în vreme ce Marian făcea acelaşi lucru spre dreapta. Dar nu se vedea şi nu se auzea nimic. Se părea că negrii plecaseră într-adevăr.

   Ramaserăm însă la posturile noastre, până îl văzurăm pe Pongo ivindu-se pe marginea cealaltă a râpei. Ne făcu un semn scurt şi dispăru iar între tufe.

   Acum Marian îşi dădu drumul în acelaşi fel şi eu îl urmai după câtva timp. Mă strecurai printre crengile unei tufe şi mă oprii pe un loc mărişor acoperit cu iarbă, ridicându-mă însă imediat.

   Urmele lui Pongo şi ale lui Marian se vedeau lămurit şi pornii repede pe ele. Îi ajunsei curând pe Marian şi după scurt timp ne căţărasem pe povârnişul de pe cealaltă parte a râpei. Pongo nu se vedea, dar când pătrunserăm mai departe în tufiş, ne ieşi înainte după câteva momente.

   — Nici un duşman pe aproape, Massers - spuse el.

   — Atunci putem merge fără griji - zise Marian. Dacă o luăm la picior voiniceşte, la noapte trebuie să ajungem la minele de aur. Să rămânem însă mereu atât de departe atât de departe de sosea, încât s-o putem observa numai cu ocheanul.

   Merserăm tot înainte şi nimic nu se mişcă îndărătul nostru. Duşmanii nu se arătau.

   După două ceasuri de drum ajunserăm la o limbă de pădure. Hotărârăm ca după ce o vom cerceta să facem un scurt popas, ca să îmbucăm ceva în grabă.

   Iscoade nu puturăm descoperi, în schimb lui Pongo i se întâmplă ceva ce era cât p-aci să-l facă să-şi piardă viaţa.

   Cercetarăm cu grijă păduricea, ferindu-ne să facem cel mai uşor zgomot.

   Pongo, care mergea cu vreo zece metri înaintea noastră, dădu deodată de un animal care se aciuise în voie îndărătul unei tufe joase. Şi înainte ca credinciosul nostru camarad să-şi poată scoate cuţitul, animalul acela se ridică repede şi-l înhăţă cu picioarele-i dinainte.

   În primul moment fui cât p-aci să râd, căci recunoscui îndată că era un cangur uriaş. Era vorba, de sigur, de un aşa-zis „ old man", cum îl numesc australienii.

   Acest „old man" nu s-ar fi gândit, desigur, să-l atace atât de furtunos pe Pongo, dacă n-ar fi fost surprins de ivirea neaşteptată a camaradului nostru.

   Pongo nu se sperie, însă. El îşi încleştă îndată mâinile în jurul gâtului cangurului - care era aproape tot atât de mare ca el - şi încercă să-l zvârle în lături.

   Prin asta se apăra de o mare primejdie, pe care probabil că, nici n-o bănuia. Căci cangurii au la al patrulea deget de la picioarele lor lungi dinapoi un ac lung, cu care pot sfâşia uşor trupul unui om. Cangurul şi ridicase piciorul stâng dindărăt, ca să-l răpuie pe potrivnicul său cu primejdioasa armă.

   Prin mişcarea, bruscă a lui Pongo îşi pierdu însă echilibrul şi fu nevoii să lase jos piciorul ridicat spre a da lovitura.

   Mişcările celor doi luptători erau însă atât de repezi, încât nu puturăm descărca vreun glonţ, fără să-l primejdui pe Pongo. Animalul ridică iarăşi piciorul dindărăt, când deodată răsunară lovituri de copite înapoia tufişului pe a cărui margine avea loc lupta. Un călăreţ bărbos, cu pălărie mare pe cap se ivi acolo, rămase o clipă locului, mirat, apoi duse mâna la pântecele calului său, desprinse repede una din scările şeii şi porni în galop spre luptători.

   Roti deasupra capului scara de fier prinsa de o cureluşă şi când ajunse în spatele cangurului se aplecă puţin în şea şi zvârli cu putere arma aceasta ciudată în animal.

   Ca lovit de trăsnet, cangurul se prăbuşi.

   Pongo privi înmărmurii la cangurul doborât, apoi la călăreţ, care îşi întoarse calul şi veni spre noi în trap uşor.

   Opri în faţa noastră minunatul armăsar, sări din şea şi se apropiă de noi.

   — Bună ziua, domnilor - auzirăm un glas bine cunoscut - mă bucur că vă revăd, mai mult încă mă bucură faptul ca i-am putut face un mic serviciu credinciosului Pongo.

   — Bună ziua, domnule Pearce - răspunse Marian şi, strânse călduros mâna călăreţului - la toate m-aş fi aşteptat, numai că te voi găsi aici nu.

   Lionel Pearce! Din pricina bărbii - pe care în cele trei săptămâni de când ne despărţisem o lăsase să-i crească - nu-l recunoscurăm numaidecât. Cum ajunsese omul acesta în Australia? Tocmai în Australia, ale cărei autorităţi poliţieneşti puseseră un premiu pe capul lui!

   Îi strânsei şi eu mâna călduros, apoi veni şi Pongo, care, modest, îi întinse mâna, murmurând câteva cuvinte de mulţumire.

   — Mă bucur într-adevăr, domnilor - zise Pearce din nou - mi- am dorit-o din inimă să vă întâlnesc. Probabil că sunteţi miraţi întâlnindu-mă în Australia, căci în Buenos Aires veţi fi aflat, de sigur, că sunt urmărit aici pentru crimă. Adevărul e că am venit să caut pe ucigaşii adevăraţi.

   — Şi noi îţi vom ajuta cu dragă inimă - se grăbi să spună Marian - căci pentru noi era limpede din primul moment că ai fost învinovăţit pe nedrept, când ne-a povestit şeful poliţiei din Buenos Aires. Dar cum ai ajuns atât de repede aici?

   — Pe „Cormoran" - răspunse Pearce, râzând, spre nespusa noastră uimire - am făcut pe fochistul, fireşte prin mijlocirea unui prieten de pe bord, care mă cunoaşte bine şi e şi dânsul încredinţat de nevinovăţia mea. În timpul aşteptării şi al călătoriei am lăsat să-mi crească barba, ceea ce la mine merge repede, din fericire.

   — Ai ceva indicii că adevăratul făptuitor se afla pe aici? întrebă Marian.

   — Da, am pus ochii de la început pe un individ care susţinea că se numeşte John Hopkins. Asta vroia să facă afaceri mari cu cumnatul meu, cu care, de altfel, nu mă prea am bine. Mie Hopkins ăla nu mi-a plăcut de cum n-am văzut şi antipatia mea, pe care n-o ascundeam deloc, înrăutăţi relaţiile dintre mine şi cumnatul meu. Într-o noapte acesta fu omorât, după ce în cursul serii mai avusesem o ceartă violentă cu el. Hopkins plecase călare încă de dimineaţă spunând că se duce undeva la ţară, ca se încheie o afacere mare cu crescătorul de oi Bennet. Dar eu sunt încredinţat că s-a întors în taină şi a făptuit crima. Prietenii mei, care mi-au rămas credincioşi şi sunt convinşi de nevinovăţia mea, s-au luat după urmele lui Hopkins şi la debarcarea mea am aflat că el s-ar aţine prin colonia nouă a căutătorilor de aur. De două zile sunt aici şi până acum cercetările mele au fost zadarnice - nu l-am putut găsi.

   — Şi cum te-ai ivit aşa deodată aici?

   — Pentru că azi dimineaţă am tras cu urechea, întâmplător, să convorbirea a doi bărbaţi, care discutau de un atac petrecut acolo jos, în râpă. Pomeniră şi de doi albi cu un negru uriaş, care ar fi dispărut fără urină. Indivizii se sfătuiră şi hotărâră să declare că cei dispăruţi ar fi făptaşii. M-am gândit îndată la dv., de aceea am pornit călare înapoi, fireşte nu chiar pe şosea. Astfel s-a făcut că l-am putut salva pe Pongo.

   — Ah, atunci tot au de gând să facă aşa cum am bănuit eu - zise Marian, necăjit - dar n-o să aibă ei noroc cu acuzarea asta. Cred că vor veni în curând poliţişti pe şosea, nu?

   — Cu siguranţă. Calul meu e foarte iute de picior, dar locotenentul Walker, conducătorul poliţiştilor care staţionează în tabără, are şi el, ca şi oamenii săi, cai minunaţi.

   — Atunci putem merge fără grijă pe şosea! hotărî Marian. Până acum ne-am ferit pentru că la atac au luat parte şi negri australieni.

   — În cazul acesta eu prefer să dispar - spuse Pearce - n-aş vrea să mă arăt, până nu mi-am atins ţinta.

   Marian dusese ocheanul la ochi şi cerceta şoseaua. Deodată strigă:

   — Uite-i că vin! Trebuie să ne grăbim, daca vrem să ne mai întâlnim cu ei.

   — Şi noi ne revedem în tabără - zise Pearce săltându-se în cal - vă voi căuta eu, când mi-o fi cu putinţă să fac asta fără să bată la ochi. La revedere, domnilor.

ATACUL ASUPRA TRANSPORTULUI DE AUR

   PORNIRĂM VOINICEŞTE SPRE ŞOSEA. Dură cam mult însă, până să văd punctuleţele care se şi aflau aproape la aceeaşi înălţime ca noi. Trebuia să împiedecăm ca poliţiştii să treacă de noi fără ne vadă, de aceea descărcarăm câteva gloanţe, care nu se putea să nu fie auzite.

   Într-adevăr, punctuleţele se opriră, apoi câteva veniră de-a dreptul spre noi. Curând îi puturăm deosebi pe călăreţi. Erau zece oameni, în frunte cu un ofiţer pe un armăsar minunat.

   Ne văzură şi ei şi imediat îşi scoaseră carabinele. Eram doar suspecţi, în urma învinuirii celor doi bandiţi.

   De departe, ofiţerul ne strigă: „Sus mâinile!" şi noi ne grăbirăm să ne supunem. După câteva minute eram împresuraţi de călăreţi.

   — Cine sunteţi? întrebă locotenentul, cu asprime.

   — Călători, care vor să cunoască Australia - răspunse Marian - dacă d-ta eşti locotenentul Walker, atunci am însărcinarea să te salut din partea inspectorului din Adelaida. Afară de asta mai am o recomandaţie de la şeful poliţiei din Melbourne. Îmi cam închipui eu că cei doi indivizi bărboşi ne-au învinovăţit de jefuirea camionului-automobil. A fost însă tocmai dimpotrivă.

   — Bănuiam eu! mormăi ofiţerul. Indivizii nu prea făceau impresie bună. Nădăjduiesc că sergentul Wilkens nu-i va scăpa din ochi. Dar trebuie să vă rog să vă legitimaţi, domnilor.

   Marian îi dădu paşapoartele precum şi scrisorile de recomandaţie ale şefului poliţiei. Locotenentul examină documentele, apoi sări din şea şi întinzându-ne mâna, zise:

   — Îmi pare bine că am prilejul să vă cunosc personal, domnilor. De auzit am auzit multe despre dv., până acum. Probabil că aţi venit cu un scop deosebit în ţara noastră? Poate sunt în măsură să vă fiu de folos - m-ar bucura mult. Aşa dar atacul asupra camionetei s-a întâmplat într-adevăr. Cum aţi izbutit să scăpaţi, domnilor?

   Marian povesti totul cum se petrecuse şi la sfârşit ofiţerul exclamă, cu necaz:

   — Drace, care va să zică bandiţii ăştia s-au întovărăşit cu negrii? Asta e primejdios.

   — Domnule locotenent - zise Marian - aţi lăsat acolo poliţişti în

număr destul de mare? Îmi vine să cred că atacul asupra camionetei a avut de scop ca oamenii d-tale să fie împărţiţi. Poate că se va stârni o răscoală mai mare în lagăr?

   — Dumnezeule, se poate să ai dreptate! exclamă Walker. Din fericire am luat numai douăzeci de oameni cu mine, pentru ca mă aşteptam să dau şi aici de negri. Sergentul Wilkens are cu dânsul treizeci de oameni şi tot atâţia negri. Dar trebuie, totuşi, să mă întorc cât mai repede. Ce mă fac acum?

   Ar trebui, doar, să anchetez şi chestia cu atacul asupra camionetei...

   — Atunci trimite acolo câţiva oameni, care să-i ducă numai pe cei doi morţi. Faptul în sine precum şi modul cum s-a dat atacul, îl putem consemna într-un proces-verbal.

   — E bine şi aşa - zise Walker, bucuros - dar cum ajungeţi dv. acum la colonie? E drum lung până acolo şi nici noi nu vom ajunge până pe înserate. Trebuie să călăriţi cu oamenii mei cu schimbul, ca să nu obosim prea mult caii.

   — Asta e lesne de făcut! încuviinţă Marian. Mie însă mi-a venit altă idee mai bună. Dacă te-ai fi dus acum călare la râpă, domnule locotenent şi ai îi făcut acolo o anchetă amănunţită, te- ai fi înapoiat în lagăr abia la câteva ceasuri după ce s-ar fi înnoptat - nu e aşa?

   — Întocmai - încuviinţă ofiţerul - ne-am fi întors cam pe la ora zece.

   — Atunci te-aş sfătui să nici nu te arăţi mai devreme - urmă prietenul meu - dacă într-adevăr se plănuieşte un atac general, atunci prin apariţia d-tale înainte de vreme va fi cel mult amânat pentru un prilej mai favorabil. Sau conducătorul complotului va lua repede astfel de masuri care să însemne şi pierzania d-tale.

   — E adevărat - încuviinţă Walker - ne putem posta într-un tufiş din apropierea coloniei. Acolo nu vom fi văzuţi, în schimb vom putea vedea oraşul de corturi.

   — Aşa dar, să pornim îndată într-acolo! hotărî Marian. Trimite la râpă cât mai puţini oameni, poate să avem noi nevoie de mai mulţi.

   Walker alese patru oameni, care porniră îndată în galop spre râpă, ca să aducă cele două cadavre şi să vie apoi în tufişul unde, aveam de gând să ne ascundem.

   Marian se aşeză îndărătul locotenentului, Pongo şi cu mine în spatele a doi poliţişti şi pornirăm în trap către Nord, spre lagărul căutătorilor de aur. În drum schimbarăm de trei ori caii, ca să nu- i obosim.

   Târziu după amiaza ajunserăm la tufişul mare şi des, care ne oferea destulă acoperire şi de pe marginea lui de Nord, puteam cuprinde bine cu privirea colonia care se afla la vreo jumătate de kilometru depărtare.

   Puturăm vedea că domnea mare însufleţire în lagărul întins, care făcea o impresie idilică cu numeroasele-i corturi albe. Locotenentul ne lămuri că vestea atacului asupra camionetei stârnise această alarmă.

   Venise vremea cinei şi ne înapoiarăm în pădurice. Fireşte că pe fiecare parte a ascunzătorii noastre rămaseră poliţişti de pază.

   După ce mâncarăm, se lăsă întunericul. Ne duserăm acum cu toţii la marginea păduricii şi privirăm spre colonie, care era luminată cu electricitate.

   — Va trebui să mergem spre şosea - zise deodată Walker - tocmai îmi vine în gând că astă-seară pleacă o camionetă care transportă la Adelaida o cantitate mare de aur. Asta se întâmplă de câteva ori pe lună, dar timpul de plecare al acestui transport nu e adus la cunoştinţă niciodată de către cei cu răspundere din colonie. Numai noi o ştim şi însoţim transportul o bună bucata de drum cu o escortă de şase oameni.

   — Atunci e lesne cu putinţa ca bandiţii să captureze transportul acesta, zise Marian. Prin atacul camionetei au îndreptat atenţiunea asupra negrilor şi poate că se bizuie pe faptul că nimeni nu se va aştepta la o repetare atât de grabnica a atacului. Cei mai mulţi căutători de aur vor crede că negrii australieni s-au înapoiat cu prada în ascunzătorile lor.

   — Probabil că aşa şi este - încuviinţă Walker - dac-aş şti numai când pleacă transportul! Până acum mi se comunica abia cu puţin înainte de plecare.

   — Pai locţiitorul d-tale, sergentul Wilkens va putea da şi el pe cei şase însoţitori - zise Marian - în aceste împrejurări, care aduc o lumină cu totul nouă în toată afacerea, cu socot c-ar fi mai bine să rămânem aici şi să aşteptăm maşina. O pradă mai mare nici n-ar putea face bandiţii. Nu cred să-ndrăznească să atace tabăra, căci ar avea împotriva lor forţe superioare, chiar dacă ar avea de partea lor avantajul luării prin surprindere.

   Aşteptarăm cam vreo jumătate de ceas. Vântul tocmai sufla iarăşi dinspre clădirile lui Bennet - şi deodată se auzi dintr-acolo un urlet grozav, care încetă brusc. Mă speriai de moarte. Era acelaşi urlet pe care-l auzisem în noaptea trecută, cu prilejul atacului asupra camionetei. Sălbatecii atacau, deci, gospodăriile „prinţului oilor".

   — Domnule locotenent, să ştii că asta e numai un vicleşug al bandei, ca să te atragă acolo! zise Marian. În felul acesta bandiţii ar putea ataca mai în siguranţă transportul de aur. E mai bine să ne despărţim. D-ta cu o parte din poliţişti du-te de dă o mână de ajutor la fermă; noi vom veghea, împreună cu acestelalţi, în cazul când transportul de aur ar urma să fie atacat.

   — Bine, domnule Farrow, voi lua zece oameni. D-ta cu ceilalţi trebuie să ieşiţi în şosea.

   În vreme ce locotenentul porni în galop spre ferma, în fruntea celor zece oameni ăi săi, noi ne săltarăm pe cai îndărătul a trei poliţişti şi gonirăm spre şosea.

   Ajunserăm repede la dâra adânc întipărită în iarba înaltă, care era considerată drept şosea. Dinspre fermă detunau salve îndârjite şi era lesne să-mi închipui că poliţiştii rămaşi în tabără sub conducerea sergentului Wilkens, vor alerga repede în ajutorul lui Bennet şi oamenilor săi.

   Ne retraserăm puţin din şosea. Lipsa de cai era cam neplăcut pentru noi trei, caci bandiţii albi, care cu siguranţă vor lua şi ei parte la atacul asupra transportului, erau fără îndoială călare.

   — Aha, vine transportul! exclamă deodată Marian. Acum să fim cu ochii în patru! Sunt numai patru călăreţi lângă maşina - deci poliţiştii lipsesc.

   După cum orândui Marian, cei şase poliţişti ai noştri se retrăseseră cu vreo cincizeci de metri de şosea, ca să nu fie văzuţi prea de timpuriu, în cazul când bandiţii ar fi fost ascunşi prin apropiere.

   — Robert, trebuie să mergem şi noi! îmi zise Marian. Numai astfel vom putea ajuta, dacă se va da atacul. Vreo jumătate de kilometru de aici, spre râpă. Se întinde un crâng des până la şosea - dacă-ţi mai aminteşti. Acolo vor sta probabil la pândă bandiţii.

   — Atunci trebuie să te dăm de veste poliţiştilor.

   Marian scoase o fluierătură - semnalul convenit - şi în curând se iviră din întuneric poliţiştii. Prietenul meu îi instrui repede şi când trăsura se apropiă, oamenii strigară vizitiului să se oprească, ceea ce acesta şi făcu.

   Apoi, după ce Marian îi spuse cum stau lucrurile şi care erau temerile noastre, omul zise:

   — Noi credeam că facem foarte bine plecând, socotind că nu e nici o primejdie pentru noi, pentru că îi bănuiam pe negri de la fermă. De aceea nici nu i-am luat pe cei şase poliţişti. Păi, dacă lucrurile stau aşa cum spuneţi dv., atunci poftiţi în trăsură, domnilor.

   Afară de vizitiu şi însoţitorul său mai erau în trăsură doi oameni înarmaţi. Împreună cu cei patru tineri hotărâţi şi cei şase poliţişti, erau treisprezece oameni şi puteam cuteza să ţinem piept duşmanului.

   Poliţiştii se-ndepărtaseră iar de şosea şi se ţineau ceva mai îndărăt, ca să poată interveni la vreme.

   Din pricina drumului rău, vizitiul trebuia să mâie la pas. Şi abia ajunserăm în apropierea păduricii, că auzirăm deodată:

   — Sus mâinile!

   Drept răspuns, vizitiul smuci de hăţuri şi diligenţa se opri îndată. Apoi detunară împuşcături din toate părţile. Ne furişarăm repede afară din diligenţa.

   La lumina lunei zărirăm de jur-împrejur călăreţi, care deschiseră un foc viu asupra noastră. Vizitiul, însoţitorul lui şi cei patru tineri săriseră jos din diligentă şi de pe cai şi se trântiseră la pământ. Făcurăm şi noi la fel şi începurăm să tragem.

   Pongo, însă, se târî ca un şarpe în pădurice. Vroia să lupte cum ştia el. Aveam împotriva noastră cel puţin treizeci de bandiţi.

   Din fericire veniră acum poliţiştii şi deschiseră focul, ceea ce-i făcu pe tâlhari să ne mai slăbească pe noi. Vizitiul scoase un ţipăt; fusese grav rănit şi nu mai putea trage.

   Şi încă trei din însoţitorii transportului fură scoşi din lupta, treptat. Din rândurile poliţiştilor fură trântiţi jos de pe cai doi.

   Deodată se auziră împuşcături dinspre dreapta şi gloanţele căzură în pădurice, printre bandiţi. Cei patru poliţişti care se duseseră să aducă morţii din râpă se înapoiaseră şi acum interveniră în luptă.

   Ivirea lor neaşteptată îi sperie pe bandiţi în prima clipă; suferiră câteva pierderi, apoi, însă, reluară lupta cu şi mai multă furie împotriva noului duşman.

   Dinspre partea unde dispăruse Pongo, se auzea adesea un glas puternic, poruncitor. Acolo lupta, probabil, şeful bandei. În cele din urmă îl văzui şi eu o clipă, la lumina lunii. Era un individ uriaş, bărbos; tocmai întindea braţul spre cei patru poliţişti noi îi sosiţi şi răcni iar o comandă. Îl luai îndată la ochi, dar înainte de a putea trage el ridica braţele, scoţând un ţipăt înfiorător şi se rostogoli de pe cal.

   Deodată, dinspre stânga, detuna o salvă puternică în rândurile bandiţilor. Vreo zece poliţişti noii sosiră pe câmpul de luptă şi hotărâră bătălia în favoarea noastră. Doisprezece bandiţi îşi întoarseră caii şi porniră ca vântul.

   Ceilalţi erau care omorâţi, care răniţi. Poliţiştii aprinseră acum lămpile de buzunar şi la lumina lor, răniţii fura strânşi pe locul liber unde se afla diligenţa cu aur.

   Credinciosul nostru camarad veni şi el după câteva clipe. Ţinea pe braţe un individ aproape tot atât de uriaş ca şi el. Îl zvârli la pământ şi zise liniştit:

   — Aici, Massers, şef de la bandiţi.

   Poliţiştii izbucniră în strigăte de triumf.

   Unul în uniformă se apropiă acum noi şi luându-şi poziţia, zise:

   — Domnilor, am fost trimişi de locotenentul Walker. Eu sunt sergentul Wilkens. Sunteţi rugaţi să poftiţi imediat la ferma domnului Bennet. Negrii au răpit de acolo toate femeile.

   — Drace! scrâşni Marian. Asta e o mare ticăloşie. D-ta rămâi aici, domnule sergent? Ar fi păcat ca prizonierii să fie eliberaţi de tovarăşii lor.

   — Ne înapoiem imediat cu toţii în tabără - spuse Wilkens - prizonierii vor fi legaţi pe caii liberi. Şi transportul de aur trebuie dus înapoi. Prea mulţi bandiţi au dispărut şi poate că vor da un al doilea atac.

   Dădurăm o mână de ajutor la legarea pe cai a prizonierilor, cei mai grav răniţi fură vârâţi în diligenţă, noi ne aleserăm trei armăsari rămaşi fără stăpân, apoi, sub conducerea unui poliţist, pornirăm în galop spre ferma lui Bennet.

   De departe încă văzurăm o lumină mare. Ardea un şopron, căruia îi dăduseră foc bandiţii negri. Când ajunserăm la fermă domnea o zăpăceală de nedescris acolo. Frângându-şi mâinile un bărbat mai în vârstă alerga de colo până colo şi-şi bocea cele două fiice. Acelaşi lucru îl făceau şi mai mulţi slujbaşi pentru soţiile lor. Îmi atrase atenţiunea un bărbat, care stătea liniştit şi privea ţintă la foc şi numai din când în când clătina capul.

   Când sărirăm de pe cai, locotenentul Walker alergă spre noi.

   — Domnilor strigă el - acum e acum! Negrii au luat cu ei toate femeile şi copiii. Poliţiştii mei negri trebuie să sosească îndată, se aflau în munţi când s-a dat aici atacul.

   — Atunci să căutăm îndată urma! zise Marian cu hotărâre. Scoateţi lămpile de buzunar - Pongo al nostru va descoperi el încotro au plecat.

  — Au fugit spre răsărit, acolo e o pădure deasă - zise Walker.

  — Lasă ca-i găsim noi! spuse Marian. Poliţiştii ne urmară. Atunci bătrânul alergă spre prietenul meu şi-l apucă de braţ.

  — D-ta eşti domnul Farrow! exclamă el. Walker mi-a vorbit despre d-ta. Adu-mi înapoi copiii - d-ta, numai d-ta poţi face, asta! Şi pe soţiile slujbaşilor mei precum şi pe doamna doctor Hagedorn trebuie s-o aduci înapoi!

  — Fireşte, domnule Bennet - răspunse Marian - vom face tot ce ne va sta în putinţă. Am venit doar în Australia ca s-o caut pe doamna Ruth Hagedorn. Haideţi, băieţi!

ÎN ASCUNZĂTORILE NEGRILOR.

   PORNIRĂM LA DRUM. Lumina orbitoare a numeroaselor lanterne ne arata calea. Deodată se ivi înaintea noastră o făptură. Era bărbatul care privise liniştit la foc.

   — Ce e cu soţia mea? întrebă el, agitat şi-l prinse pe Marian de braţ. Te-am auzit rostind numele ei.

   — Aşa e, domnule doctor - răspunse Marian - am fost însărcinaţi să-i transmitem salutări. Din partea tatălui ei.

   — Merg şi eu - strigă doctorul Hagedorn - cunosc obiceiurile băştinaşilor, astfel să v-aş putea fi de folos.

   Trecurăm prin două păşuni, apoi începu pădurea deasă, în care se aflau ascunzătorile negrilor, înainte de a ajunge la ea, veniră din urmă cu treizeci de poliţişti.

   Locotenentul Walker le strigă că noi eram ajutoare şi că urmau să dea ascultare ordinelor noastre. Apoi ajunserăm la pădure, în care ducea o urmă lată.

   Sălbatecii nu avuseseră când să-şi şteargă urmele, astfel ca puturăm înainta repede.

   Deodată urmele se răsfirară în trei părţi. Din asta puteam înţelege şi mai bine mâna albilor, care vroiau astfel să-i reţină pe urmăritori.

   Locotenentul Walker zise deodată:

   — Ah, acum ştiu: se vor fi retras spre aşa-zisele coline Garro - astea sunt nişte stânci care alcătuiesc un grup sălbatec, aproape de netrecut, la vreo jumătate de ceas de aici.

   — Atunci va fi greu pentru noi să pătrundem acolo - zise Marian - fireşte că negrii vor apăra cu dârzenie şi, din nenorocire au femeile ca ostateci. Trebuie să ne folosi de vreun vicleşug.

   — Da şi eu tot aşa mi-am spus - încuviinţa Walker - numai că nu ştiu cum să începem.

   — În primul rând trebuie să împresurăm grupul de stânci, pentru ca nici un negru să nu poată scăpa - zise Marian - apoi va trebui să încercăm să pătrundem înăuntru. Daca Pongo al nostru o va lua înainte, atunci vom izbuti.

   Locotenentul îşi instrui repede poliţiştii. Negrii urmau s-o ia înainte cu Pongo şi să închidă cercul în jurul grupului stâncos. Pongo să ne aştepte apoi la intrarea pe unde se putea trece mai uşor.

   Dură trei sferturi de ceas până dădurăm de cei dintâi poliţişti. În faţa noastră se înălţau, în lumina argintie a lunii, blocuri uriaşe de stâncă de cel puţin douăzeci de metri înălţime, care zăceau înghesuite mult în altele.

   Era într-adevăr un loc unde se putea ascunde şi apăra de minune o bandă. Întrebarăm pe cei doi negri despre Pongo şi aflarăm că el dispăruse într-o crăpătura mare dintre stânci. De sigur că vroia să caute ceva santinele, ca să le facă de petrecanie.

   Locotenentul Walker şi poliţiştii albi deveniseră nerăbdători şi vroiau să pornească la atac. Cu greu îi puturăm stăpâni şi în cele din urmă se ivi Pongo dintr-o crăpătură de stâncă.

   În fiecare mâna ţinea un trup nemişcat: veni repede spre noi şi-şi aruncă povara la pământ. Câţiva poliţişti se aplecară imediat şi le puseră cătuşe.

   Prizonierii erau un negru cu trupul uns cu grăsime şi un alb, Pongo zise:

   — Massers vine încet. Duşmanii stau toţi la foc, femei în peşterii din stânca, doi paznici înaintea ei. Massers trebuie aştepte până Pongo înhăţat paznici, apoi atacă.

   Uriaşul se furişă spre crăpătură din stâncă şi noi îl urmarăm la mică distanţă.

   Cu băgare de seamă dibuirăm drumul înăuntrul crăpăturii din stâncă. După ce făcurăm vreo douăzeci de paşi simţirăm lămurit miros de fum şi carne friptă.

   În cele din urmă, văzurăm lumina focului şi dădurăm şi de Pongo, care se oprise. El se dădu puţin la o parte şi puturăm cuprinde cu privirea situaţia.

   Pe fundul unei vâlcele rotunde, ardeau câteva focuri. Valea aceea era închisă de stânci. La un foc stăteau şase europeni care îşi treceau o sticlă din mână în mână - şi un negru australian. Era acelaşi pe care-l văzusem după atacul asupra camionetei.

   În aceeaşi clipă Walker ne şopti:

   — Negrul care stă la foc cu albii e Dwina; până acum un era baci peste ciobanii lui Bennet.

   Pongo arătă spre o crăpătură întunecoasă de pe stânga. Acolo stăteau doi negri de pe trupurile cărora picura grăsimea. În mâini ţineau măciuci şi bumerang, aceasta din urmă fiind arma grozavă a australienilor.

   Deodată se ivi îndărătul lor, în crăpătură, o femeie îmbrăcată într-o rochie deschisă, dar imediat paznicii se-ntoarseră şi

ridicară, ameninţător măciucile. Scoţând un ţipăt de spaima, prizoniera se făcu nevăzută.

   Europenii de lângă foc izbucniră în râs. Atunci Pongo şopti:

   — Pongo merge acum. Massers atacă atunci când paznici doborâţi!

   lată-l numai la şase metrii încă de paznici. Şi atunci văzurăm, spre spaima noastră, cum cei doi Negri australieni se holbară la camaradul nostru, pentru ca apoi să ridice, şovăitori, măciucile lor.

   Această şovăială fu pierzania lor. Cu răcnetul sau grozav de luptă, Pongo se năpusti asupra celor doi paznici şi, înainte ca el să poată face o mişcare, îi şi înhăţă.

   Le ciocăni capetele cum ai lovi două nuci între ele, apoi îi zvârli cât colo printre negrii de la cel mai apropiat foc, care săriră în sus îngroziţi.

   După aceea dispăru în crăpătura unde se aflau femeile prizoniere.

   În aceeaşi clipă, când Pongo scosese răcnetul său, dădurăm şi noi buzna înainte. Poliţiştii deschiseră imediat focul.

   Se stârni o larmă de nedescris. Urlând şi răcnind, făpturile negre săriră de pretutindeni, mulţi căzură doborâţi de gloanţele poliţiştilor, ceilalţi alergau zăpăciţi de colo până colo.

   Apoi, însă, un glas poruncitor întrecu larma. Zadarnic încercai să-i văd pe albii care stătuseră la foc. Dispăruseră fără urmă, ca şi negrul Dwina.

   Şi acum toţi negrii alergau spre un loc anumit şi înainte ca să ne dăm seamă ce aveau de gând, pieriră şi ei.

   — Or fi având o ieşire tăinuită - zise Marian - repede după ei!

   Sărind printre focuri ajunserăm curând la locul din peretele de

stanca pe unde dispăruseră bandiţii. Într-adevăr, acolo se casca o crăpătură mare. Când Walker vru însă să dea buzna înăuntru, Marian îl opri:

   — Ia seama - domnule locotenent! Bandiţii îşi vor fi acoperit bine retragerea. A...

   Din crăpătură se auzi o izbitură înăbuşită, urmată de un vuiet grozav. Apoi pământul păru că se cutremură sub noi şi în clipa următoare gangul se nărui. Sărirăm repede în lături, ca să nu fim atinşi de pietrele ce zburau din toate părţile.

   — Drace! exclamă Walker, când lucrurile se potoliră. Nu m-aş fi aşteptat la asta. Îţi mulţumesc, domnule Farrow, că mi-ai salvat viaţa. Ah, acum au să se ciocnească afară de cei câţiva paznici.

   — Nu cred - zise Marian - seful bandiţilor n-o fi atât de mărginit. Gangul acesta, care ducea prin stâncă, o fi mergând pe sub pământ atât de departe, încât ei vor putea ieşi afară fără să se teamă de vreo sentinelă.

   — Ai dreptate - încuviinţă Walker dezamăgit - ar şi fi trebuit s- auzim împuşcături, dacă bandiţii s-ar fi ivit într-adevăr, îndărătul stâncilor. Acum iar trebuie să gonim după ei.

   — Vă vom ajuta şi noi - făgădui Marian - să vedem şi ce e cu femeile liberate. Pongo le va fi speriat grozav.

   Nu era însă aşa, căci când merserăm înapoi, văzurăm înaintea peşterii din stâncă, unde fuseseră adăpostite femeile, pe Pongo căruia o femeie fermecătoare îi strângea mâna.

   După ce ne apropiarăm, ea ne spuse:

   — O, de sigur domnii Farrow şi Bertram. E Pongo al dv., mi-a şi povestit cine sunteţi. Şi am auzit şi citit multe despre dv.

   — Doamna Hagedorn? întrebă Marian.

   Dar înainte ca tânăra femeie să poată răspunde, doctorul se repezi şi o îmbrăţişă.

   Pornirăm apoi repede îndărăt. Alături de noi mergea doamna Hagedorn, care ne întrebă de unde o cunoşteam. Marian se pricepu însă să ocolească răspunsul, spunând că Bennet îi povestise totul.

   Fiicele acestuia se aflau şi ele printre cele salvate şi era mişcător să vezi bucuria cu care bogatul „prinţ al oilor" întâmpină pe cele două tinere, când, după două ceasuri, ajunserăm la fermă.

   Era târziu în noapte, cu toate acestea domnea mare însufleţire în lagăr. Ne duserăm acolo, cu răniţii pe care îi luasem din ascunzătoarea bandiţilor.

   Cel dintâi ne ieşi înainte Lionel Pearce.

   Ne strânse mâinile şi zise:

   — Domnilor, nevinovăţia mea a fost dovedită. Şi asta v-o datorez dv., cu deosebire lui Pongo. Şeful bandiţilor, care condusese atacul asupra transportului de aur, e Hopkins acela de care vă povesteam. Pongo i-a frânt şira spinării, când l-a dat jos de pe cal. A mărturisit că l-a ucis pe cumnatul meu. Şi-a mai trădat şi numele adevăratului şef al bandiţilor: omul se nunteşte Connor Barring.

   În cursul nopţii albii pe care îi prinserăm întăriră spusele lui Hopkins. Dar nu puturăm scoate de la ei unde era ascunzătoarea principală a bandei. Un tânăr însă, pe care Walker îl ameninţă cu

spânzurătoarea, strigă:

— Duceţi-vă spre Nord, spre lacul Eyre şi crăpaţi acolo. Cu asta ne trădase ascunzătoarea bandei.

   A doua zi dimineaţa Marian vorbi cu tânăra doamna Hagedorn. Ea fu adânc îndurerata aflând de moartea părintelui ei.

   Marian îi predate jurnalul cu însemnări şi caseta, pe care contele ni le dăduse în America.

   Apoi îi spuse despre comoara pe care o depusesem pentru ea în Buenos Aires. Şi când i se mai potoli durerea, ne zise că soţul ei îşi va putea realiza acum marea lui dorinţă; crearea unui sanatoriu pentru săraci.

   Mai ramaserăm trei zile în lagăr. Trupa care vroia să ne însoţească în urmărirea bandiţilor, trebuia să fie bine echipată mai întâi, căci nu se ştia cât va dura expediţia.

   Erau douăzeci de poliţişti albi şi tot atâţia negri. Chiar dacă numărul acesta era mic faţa de forţele duşmane, mai mulţi oameni nu puteam lua. Lagărul şi ferma trebuiau păzite mereu pana ce bandiţii vor fi stârpiţi cu desăvârşire.

   Petrecuţi o bucată bună de drum de locuitori, pornirăm călare spre Nord ca să-l prindem pe Connor Barring şi pe oamenii săi. Aventurile pe care le-am întâmpinat ţi le voi povesti cu alt prilej, dragă George - încheie doctorul Bertram.

     I „Globtrotter" corespunde cuvântului românesc „vântură-lume", (n. tr.).

SFÂRŞIT

Volumul 135

MÂNCĂTORII DE OAMENI

   CÂRCIUMA DIN PĂDURE

   IATĂ CE POVESTEŞTE DOCTORUL BERTRA mai

departe:

   — Marian scoase un strigăt uşor şi-şi struni calul. Îi urmărirăm îndată pilda şi el, arătând cu mâna în depărtare, spre stânga zise:

   — Colo începe iar pădurea. Mi se pare că văd şi o trâmbă de fum în partea aceea. Sau să fie numai aburul ce se ridică din apă?

   Se prea putea ca vreo baltă ce luase naştere în urma ploii torenţiale din timpul nopţii să se fi evaporat acum în bătaia razelor soarelui. Privii încordat spre pădure şi în cele din urmă zisei:

   — Pare totuşi să fie aburi de apă. Dacă ar fi fum de la un foc de tabără, atunci s-ar vedea o coloană dreaptă, pe când aia de colo e ca o perdea ce atârnă între tufe.

   — Colo fum de foc, Massers! zise atunci Pongo, care vedea mai bine cu ochii lui ageri.

   Marian duse ocheanul la ochi şi după ce se uită câteva clipe, răspunse:

   —  Pongo are dreptate; e un fum albăstrui. Mă mir, însă, că norul e atât de lat. Oare să fi dat foc pădurii nişte băştinaşi? Nu, nu se poate, căci după ploaia aceea grozavă n-ar fi arzând cu atâta putere. Aşa dar tot de un foc de lagăr trebuie să fie vorba.

   — Şi deoarece toate ramurile sunt pătrunse de apă, avem şi explicaţia norului gros - zisei eu - păcat numai că locotenentul Walker cu oamenii săi au luat alt drum; mă tem mereu că se află pe o urmă greşită. Dacă-i avem acum înaintea noastră pe ceilalţi bandiţi şi pe negri, de sigur că nu ne va merge bine.

   — Ai dreptate - încuviinţă Marian - după părerea mea vom da lesne de restul bandei. I-am spus îndată lui Walker - din păcate, zadarnic - că urma de care am dat era prea bătătoare la ochi. Mă tem că Walker cu oamenii săi au fost atraşi într-o cursă.

   — Dacă ne-am întoarce repede, l-am mai putea preveni la timp - zisei eu - dacă ţine direcţia acestei urme, ajunge de-a dreptul la lacul Eyre. Să ne abatem acum ceva mai spre sud-vest şi trebuie să ne-ntâlnim cu el înaintea lacului.

   Marian stătu să chibzuiască.

   — Trebuie să vedem întâi ce e cu trâmba aia de fum! hotărî deodată prietenul meu. E o pierdere de timp de cel mult o jumătate de ceas pentru noi. Din pădure puteam lua apoi direcţia spre sud-vest. Sub nici un motiv nu trebuie să lăsăm în spatele nostru oameni de care nu ştim cine sunt.

   — Atunci să ne apropiem de pădure făcând un ocol mare - propusei eu - în felul acesta ei nu ne pot zări şi nici vreo cursă nu ne vor putea întinde.

   — Fireşte că aşa o să şi facem - încuviinţă Marian.

   Privi iarăşi prin ochean spre marginea pădurii şi urmă:

   — Până acum n-am putut descoperi încă nici un om acolo. Aşadar, să pornim înainte făcând un ocol mare spre apus.

   Îndemnarăm armăsarii la galop şi călărirăm de-a dreptul spre apus, când nu mai puturăm vedea cu ocheanul locul din pădure unde se ridica norul de fum. Cotirăm pe urmă spre nord şi după vreun sfert de ceas ajunserăm acum înapoi spre răsărit. După zece minute de galop pe pământul moale, Marian ridică braţul şi imediat ne strunirăm caii.

   Simţeam acum mirosul de fum, dar - lucru ciudat! - în mirosul de fum de lemne umede se amesteca şi acela de slănină friptă. Aşadar tot avea dreptate Marian cu bănuiala lui că acolo era focul de tabără al bandiţilor fugari.

   Fireşte că le eram cu mult inferiori ca număr, aşa că nici nu ne puteam gândi la o luptă. Deocamdată trebuia să ne mărginim să-i ţinem sub observaţie pe oamenii de la focul de tabără, să stabilim numărul lor, apoi să aducem cât mai repede înapoi pe locotenentul Walker şi pe ai săi.

   Marian spuse acum în şoaptă:

   — În orice caz unul din noi trebuie să rămână la cai. E lesne cu putinţă să ne întâlnim pe neaşteptate cu bandiţii şi să fim învinşi de numărul lor mare. Cel rămas de pază va trebui să cheme în ajutor cât mai repede pe locotenentul Walker cu poliţiştii săi. Să tragem la sorţi cine rămâne aici.

   Sorţii căzură asupra lui Pongo. Mie personal îmi era foarte plăcut asta, căci dacă era să ni se întâmple într-adevăr ceva, Pongo, era cel mai nimerit să ne vie în ajutor.

   Descălecarăm şi duserăm caii în pădure. Îi priponirăm într-un loc ascuns, Pongo îşi căută şi el o ascunzătoare de unde să poată observa animalele - apoi se ne îndreptarăm spre trâmba de fum.

   Încet şi cu băgare de seamă ne strecurarăm printre tufe. Fumul se făcea tot mai des, dar zadarnic ascultarăm să auzim glasuri omeneşti. Dacă bandiţii erau într-adevăr acolo, în nici un caz nu ar fi stat atât de liniştiţi, afară doar dacă ne şi văzuseră şi se pregăteau acum să ne întâmpine.

   Tocmai când mă gândeam la asta, Marian se opri şi şopti:

   — Robert, dacă ne-au simţit şi ne pândesc, atunci ghiceşte că ne aşteaptă din partea asta. Să facem acum un ocol mare şi să ne târâm dinspre partea cealaltă.

   Planul acesta era foarte bun şi imediat pătrunserăm spre stânga mai adânc în pădure.

   Astfel ajunserăm, făcând un ocol, spre răsărit şi ne apropiarăm de trâmba de fum. Când ajunserăm aproape de tot, ne oprirăm.

   Dar nu auzirăm nici vorbă nici râsete, cum ar fi trebuit să fie în cazul când ar fi fost adunaţi laolaltă mai mulţi oameni.

   Deodată auzirăm însă un zgomot ciudat. Suna înăbuşit şi îndepărtat şi făcea impresia ca şi cum cineva ar rostogoli lăzi goale într-o pivniţă.

   Ne privirăm miraţi, apoi merserăm încetişor mai departe, către locul de unde se auzea ciudatul zgomot, pe care nu mi-l puteam lămuri. După ce cotirăm pe după un tufiş, rămaserăm locului.

   În faţa noastră se ridică o casă de bârne mărişoară, făcută din trunchiuri groase. Prin uşa larg deschisă ieşeau trâmbe de fum şi deodată se auzi dinăuntru colibei un glas gros şi aspru, care ocăra ploaia şi lemnele umede.

   La orice ne-am fi aşteptat, numai la o casă aici în inima pădurii, nu. Totuşi, ne apropiarăm binişor de ea ţinând mâna pe revolver.

   Când izbutirăm să deosebim, prin fum, ce era înăuntru casei, rămaserăm şi mai uimiţi. Era o cârciumă în toată regula, cu o tejghea mare, îndărătul căreia stăteau rânduite sticle pe o poliţă înaltă.

   Printr-un chepeng de pivniţă din faţa tejghelei ieşea acum un bărbat, ducând un vas mic. Când ne zări îşi lăsă povara jos, se apropie de noi, tuşind şi zise:

   — Afurisita aia de ploaie mi-a udat lemnele. Vreţi să beţi ceva? Am whisky bun.

   Fără să aştepte răspunsul nostru se duse la tejghea şi deschise o fereastră largă în perete. Curentul de aer împinse imediat afară fumul.

   Acum puturăm intra şi ne aşezarăm la o masă. Cârciumarul veni cu pahare şi o sticlă cu rachiu bun de caise şi ne turnă.

   — Cum de poţi trăi aici? întrebă Marian. Vine cineva prin pustietatea asta?

   — Fireşte, domnule - răspunse calm, slăbănogul cârciumar - pe aici trec multe caravane în drum spre lacul Eyre şi linia poştală duce pe lângă pădure. Eu m-am statornicit în partea asta, pentru că dincolo bat vânturi tari.

   Mă gândi la urma pe care ne luaserăm şi-i făcui un semn lui Marian. El dădu din cap şi întrebă pe cârciumar:

   — N-ai văzut trecând pe aici, mai acum câteva ceasuri, doi călăreţi?

   — Da, domnule - răspunse omul - un alb cu servitorul său Negru. Se duceau mai departe spre miazănoapte să caute păşuni pentru vite.

   — Ah şi când au plecat?

   — Să tot fie două ceasuri. Au poposit aici ca să dea nutreţ armăsarilor şi să mai îmbuce şi ei ceva. Erau foarte grăbiţi, dar n-or să înainteze prea repede, căci caii erau tare obosiţi.

   — Negrul era un om mai în vârstă, cărunt?

   — Întocmai.

   Cârciumarul aruncă lui Marian o privire cercetătoare şi urmă:

   — Pesemne că sunteţi în urmărirea lor? Nici mie nu mi-au prea plăcut oamenii ăia. Unde v-aţi lăsat caii?

   — În pădure - răspunse Marian, scurt - credeam că fumul care se vedea era de la focul de lagăr al celor doi pe care îi urmărim.

   — Atunci aduceţi încoace caii şi daţi-le hrană - propuse cârciumarul - o jumătate de ceas de odihnă vă puteţi îngădui doar. Cu atât mai repede îi veţi ajunge apoi pe cei doi.

   — Nu e nevoie - refuză Marian - caii noştri sunt sătui şi adăpaţi. Şi-apoi nu vrem să mai pierdem vremea. Cât datorăm?

   Cârciumarul spuse suma şi prietenul meu îi puse banii pe masă.

   Pentru noi era foarte importantă vestea că cei doi călăreţi trecuseră pe aici. Despărţirea lor de ceata după care se luase locotenentul Walker, însemna o taină pe care trebuia neapărat s-o lămurim.

   — Cum te numeşti? întrebă Marian pe cârciumar. Se poate întâmpla ca indicaţia ce ne-ai dat să-ţi aducă o răsplată bună.

   Pe chipul omului se ivi un zâmbet. Dar n-aş fi putut spune dacă era batjocoritor sau de satisfacţie. Glasul său suna însă foarte voios când zise:

   — Mă numesc Jimmy Spencer, domnilor. M-aş bucura mult dacă povestea mea mi-ar mai aduce şi bani. Ah, vita asta - se-ntrerupse el, speriat - e o negresă nebună.

   Din pivniţă pătrunse un ţipăt ascuţit, un ţipăt de femeie:

   — Ajutor.... Ajutor!

   Jimmy Spencer se-ntoarse îndată şi, înjurând coborî scara pivniţei. Fără să pregetăm o clipă, îl urmarăm. Acelaşi gând ne trecu prin minte la amândoi: colo jos trebuia să mai fie o biată femeie sau fată de la ferma jefuită. Poate că bandiţii fugari izbutiseră, totuşi, să ia cu dânşii pe una din nenorocitele răpite.

   În pivniţă domnea un întuneric atât de adânc că nu puturăm recunoaşte decât nelămurit obiectele din jur. Ţipetele de ajutor se auzeau din ungherul din stânga şi, fără să şovăim dădurăm buzna într-acolo.

   Trecurăm printre lăzi şi butoaie şi în mine se trezi acum bănuiala că în această cârciumă singuratică, bandiţii aveau poate un lagăr tăinuit.

   Ajunserăm în ungherul de unde se auziseră ţipetele. Văzui nelămurit două făpturi, dintre care una era cârciumarul. Marian se repezi, înainte, eu vrui să-l urmez, dar în clipa următoare fui înhăţat din ambele părţi. Între grămezile de lăzi erau ganguri înguste, cât să poată trece un om şi în acestea, se ascunseseră potrivnicii care se iviseră atât de pe neaşteptate.

   Văzui că şi Marian fusese înhăţat, mă împotrivii, fireşte, din răsputeri, dar îngustimea locului şi atacul neaşteptat erau împotriva mea.

   Şi când vrui să strig ca să atrag atenţia lui Pongo, nu izbutii decât să scot un ţipăt înăbuşit, căci în aceeaşi clipă mă simţii izbit în cap, cu atâta putere, încât mă prăbuşii la pământ.

   Mă simţii tras înapoi, târât pe jos, apoi, când ajunsei în încăperea ceva mai mare de sub scară, fui înhăţat şi de alţi pumni vânjoşi, legat şi cu un căluş în gură.

   Marian avu aceeaşi soartă - după câteva minute fu zvârlit lângă mine. Apoi pivniţa fu luminată. Jimmy Spencer, cârciumarul, veni cu un felinar mare, pe care îl aşeză lângă noi, rânjind.

   Acum văzui că în jurul nostru erau cel puţin cincisprezece oameni. Pe unul îl cunoşteam, era Dwina, bătrânul Negru australian.

   Un uriaş bărbos se apropiă de noi, ne privi câteva clipe, apoi zise, râzând:

   — Aşa dar domnii aceştia, vor să-l prindă pe Connor Barring? Îmi vine să râd, zău! Haha, cât de frumuşel au picat în capcana noastră! Păi avem noi şi ocheane şi i-am zărit pe domnişorii ăştia când erau încă departe în stepă. Îl vom avea îndată şi pe negrul ăla, prietenul meu. Dwina se duce chiar el să-l prindă, căci individul acesta pare să fie cam primejdios.

   Bătrânul australian dădu din cap, apoi strigă o poruncă scurtă şi ieşi repede din pivniţă. Fu urmat de zece făpturi negricioase, Negri australieni mai tineri, înarmaţi cu măciuci şi bumeranguri.

   În pivniţă rămaseră şase Europeni şi cârciumarul. Connor Barring, omul pe care-l căutam de asemenea, izbucni iar în râs şi zise:

   — Da, noi suntem mai şireţi decât îşi închipuiau dumnealor. Şi locotenentul Walker ăla, cu oamenii săi, vor fi siliţi să se încredinţeze de asta. Le-am pregătit o capcană bună la lacul Eyre. Walker o să moară aici cu voi şi vă garantez că nu veţi avea o moarte uşoară.

   La aceste vorbe tovarăşii săi izbucniră în râs. Barring însă, scrâşni deodată furios:

   — Da, vă garantez asta. Ne-aţi păgubit ca nimeni alţii până acum. Aţi salvat transportul de aur şi aţi scos din ascunzătoarea noastră din peşteră fetele şi femeile. Negrul vostru v-a salvat. Va ispăşi amarnic fapta lui. Lasă că ştiu tot despre voi.

   Cuvintele acestea îmi atraseră îndată atenţia. Dacă era adevărat, atunci în trupa locotenentului trebuia să fie un trădător, altminteri de unde să fi ştiut Barring despre ajutorul dat de noi?

   Ticălosul se-ntoarse acum spre oamenii săi.

   — Haideţi sus! zise el scurt. Îl vom aştepta pe negru. Să le ţie tovărăşie stăpânilor săi aici jos, până-l vom fi prins pe Walker. N-o să dureze mult.

   Înjurându-ne, bandiţii părăsiră pivniţa. Îl privii pe Marian - felinarul ni-l lăsaseră acolo - care-mi zâmbi. Cu siguranţă că şi el se gândea la fel ca mine că negrii nu vor izbuti să-l învingă pe Pongo al nostru.

   Mai eram încredinţat că uriaşul ne va elibera în curând. Dacă bandiţii au întins într-adevăr o cursă locotenentului, atunci trebuiau să plece de acolo, lăsând, cel mult, o pază neînsemnată, cu care Pongo va sfârşi repede.

   Se scurseră vreo zece minute.

   Deodată răsunară strigăte de triumf, apoi paşi grei se apropiară de scară şi Barring veni jos, urmat de tovarăşii săi. Se opriră în faţa noastră şi priviră spre scară.

   Făpturi întunecate alunecară în jos, ducând între ei un trup neînsufleţit. Trupul acesta trecu pe lângă noi şi spre spaima mea îl recunoscui pe Pongo, legat fedeleş şi cu căluş în gură. Era leşinat, căci nu dădea nici un semn de viaţă, când fu zvârlit cu brutalitate la pământ.

ÎN CAPCANĂ

   PRIVII ATÂT DE ÎNGROZIT LA PONGO, încât Barring izbucni în râs:

   — Da, da - strigă el, vesel - probabil că n-aţi crezut cu putinţă asta. E drept c-a fost şi greu să punem mâna pe dumnealui. A omorât doi Negri şi cât p-aci să ne scape. Dar atunci i-a ieşit înainte Dwina şi l-a dat gata cu bumerangul. Las-că pentru cei doi morţi o să plătească ticălosul cu vârf şi îndesat. Şi acum, domnilor, vă făgăduiesc c-o să ne grăbim, ca să nu vi se pară aşteptarea prea lungă. Dar să nu cumva să încercaţi să vă eliberaţi, căci afară de Spencer mai stau de pază încă doi oameni de-ai mei. Rămâneţi cu bine.

   Făcu o plecăciune batjocoritoare şi ieşi din pivniţă în fruntea oamenilor săi. Îi auzirăm părăsind coliba, auzirăm tropăit de cai, strigăte, zăngănit de arme. Apoi armăsarii se puseră în mişcare şi curând se făcu tăcere.

   Vrui să mă rostogolesc spre Marian, ca să-ncerc a ne dezlega unul pe altul, dar prietenul meu clătină capul cu hotărâre, aşa că rămăsei pe loc, mirat.

   Şi iată că se şi auziră paşi coborând scara. Era Jimmy Spencer, care rostogolea un butoiaş, pe care se aşeză în faţa noastră. Îşi adusese o sticlă cu whisky, trase o duşcă, ne rânji şi zise:

   — E, domnilor, cum vă place acum? Care va să zică tot aţi căzut în cursa întinsă de bătrânul Jimmy Spencer. Ne-aţi păgubit de mult şi trebuie să suferiţi urmările.

   Ne rânji iar şi trase din nou o înghiţitură. Ca să ne deznodăm unul altuia legăturile era deci cu neputinţă. Singura mea nădejde era că Spencer se va îmbăta repede. Se părea însă că individul era prea obişnuit cu alcoolul, căci deşi golise pe jumătate sticla, stătea netulburat pe butoiaşul său şi nu ne slăbea din ochi.

   Încercai să-mi mişc mâinile, cu nădejdea că poate voi izbuti să-mi desfac legăturile. Băgai de seamă îndată că legăturile din curele erau atât de tare strânse, încât ar fi trebuit ceasuri întregi până să le pot slăbi numai.

   Şi Jimmy Spencer veghea... Făcusem numai câteva mişcări, când el se ridică deodată, scoase cuţitul şi în clipa următoare fu lângă mine.

   — Lasă-te păgubaş - zise el - altminteri te zgârii niţel cu cuţitul meu şi nu o să-ţi placă. Nouă nu ne scăpaţi.

   Ne-ar fi ameninţat mai departe, poate, dar atenţia îi fu atrasă de Pongo. Camaradul nostru începu să geamă la intervale scurte şi-şi zvârlea când şi când capul pe spate. Probabil că fusese rănit grav la cap cu bumerangul, poate că se alesese chiar cu o zguduire a creierului - comoţie cerebrală, cum spun medicii.

   Grija pentru credinciosul camarad mă făcu să uit de propria situaţie şi ridicai capul, ca să privesc spre el. Spencer se apropie de dânsul şi se aplecă deasupra lui:

   — Drace - murmură el - se vede că Dwina s-a cam întrecut cu gluma. Păcat. dacă Negrul ăsta moare vom fi lipsiţi de plăcerea de a-l auzi urlând. El ne-a păgubit cel mai mult, prin aceea că a liberat femeile prizoniere. Păcat, zău e păcat dacă ar crăpa îna...

   Altceva nu mai apucă să spună, căci Pongo făcu, deodată o mişcare fulgerătoare. Îşi repezi înainte mâinile legate şi izbi cu ele în ceafa cârciumarului. În acelaşi timp îşi chirci picioarele şi-l zvârli înapoi pe Spencer, lovindu-l în pântece.

   Cârciumarul zbură câţiva metri înapoi şi se prăbuşi lângă o grămadă de lăzi. Nu mai avusese răgazul să scoată nici un geamăt.

   În vreme ce eu eram încă înmărmurit de această întorsătură neaşteptată, Pongo se rostogoli ca un şarpe spre omul leşinat.

   Cu mâinile legate smulse lui Spencer cuţitul, îl răsuci cu îndemnare şi-şi tăie legăturile de la mâini. După câteva clipe era liber şi veni repede spre noi. Dar se opri la jumătatea drumului. Paşi se apropiau de scară şi un glas aspru strigă:

   — Spencer, ce e pe acolo jos?

   Situaţia devenea iar primejdioasă, tocmai când credeam că suntem salvaţi. Pongo ştia însă ce avea de făcut. Sări repede înapoi la cârciumar, îl ridică şi-l duse la locul unde stătuse chiar el cu puţin înainte.

   Încetişor Pongo lăsă la pământ trupul lui Spencer, apoi se duse înapoi şi se ascunse îndărătul unui morman de lăzi. Aşteptarăm cu încordare acum să se ivească necunoscutul care strigase. Nu trecu mult şi-l auzirăm iarăşi, râzând:

   — He, Jimmy, se vede c-ai tras cam mult la măsea. Jonny, hai şi tu să-l trezim!

   Din fericire şi individul ăsta părea puţin ameţit de băutură - după cum recunoscuserăm după glas - altfel ar fi trebuit să prindă bănuieli din tăcerea tovarăşului său.

   Coborî scările, urmat de celălalt camarad al său. Amândoi erau înalţi şi vânjoşi. Clătinându-se puţin pe picioare se opriră în faţa noastră şi cel dintâi strigă iar:

   — Ei, Jimmy, ce-i cu tine? Unde dracu' eşti?

   — Mac, uite-l colo! strigă deodată tovarăşul său, speriat, arătând spre Spencer, care zăcea lângă noi. Şi Negrul a şters-o. E ceva....

   Atât fu tot. Îndărătul celor doi bandiţi se ivise deodată făptura uriaşă a lui Pongo. Îşi repezi braţele înainte, pumnii i se încleştară ca o minghinea în jurul cefelor celor doi.

   Apoi camaradul nostru ciocni unul de altul capetele ticăloşilor şi după câteva clipe amândoi zăceau nemişcaţi la pământ. Cu iuţeala fulgerului ne tăie, după aceea, legăturile, cu cuţitul lui Spencer.

   Ne ridicarăm cu greu, îi mulţumirăm călduros lui Pongo şi începurăm să ne frecăm mădularele, care amorţiseră.

   În vremea asta uriaşul legă pe cei trei bandiţi, apoi părăsirăm pivniţa. Ne încredinţarăm mai întâi dacă nu mai erau bandiţi pe acolo, după aceea ieşirăm din colibă să ne căutăm caii.

   Îi găsirăm în spatele casei, alături de alţi trei, tot aşa de buni, care aparţineau bandiţilor doborâţi.

   Barring nici nu socotise că e nevoie să ne dezarmeze, crezând că aşa legaţi şi păziţi cum eram nu puteam face nimic. Găsirăm şi puştile atârnate de oblâncul şeilor, aşa că puteam pleca imediat, pentru a-l preveni pe locotenentul Walker, dacă nu era prea târziu.

   — Luăm cu noi cei trei cai liberi! hotărî Marian. Dacă bandiţii din pivniţă ar izbuti să se elibereze curând, cel puţin să n-aibă cum să-l prevină pe Barring. Afară de asta putem

schimba în drum armăsarii şi astfel înaintăm mai repede.

   Într-o goană nebună pornirăm în spre sud-vest, către lacul Eyre. Aveam de străbătut vreo sută de kilometri şi puteam nădăjdui că vom face drumul acesta în vreo opt ceasuri, fără să obosim caii.

   Din ceas în ceas ne opream şi schimbam caii. Puturăm urmări bine dâra lată lăsată de bandiţi, căci ei nu-şi dăduseră osteneală să aleagă teren pietros, fiind siguri că nimeni nu-i putea urmări.

   În cele din urmă se lăsă întunericul şi furăm nevoiţi să călărim mai încet. După socoteala mea mai aveam două ceasuri până să ajungem la malul răsăritean al lacului Eyre. Deodată Marian se aplecă spre mine şi spuse:

   — Acum îmi pot închipui unde a pus capcana Barring ăla. Am mai privit odată harta cu amănunţime. Într-un loc din apropierea lacului Eyre, munţii coboară până la fluviul Cooper. Acolo e locul cel mai potrivit pentru întins o cursă.

   — Aşa e - încuviinţai eu - acum îmi amintesc. Dar ce facem? Cu siguranţă că Barring a şi ocupat una din părţile acestei strâmtori şi stă la pândă cu oamenii ce i-au mai rămas. Se află, aşa dar, înaintea noastră şi în faţa lui e, la rândul său, Walker cu ai lui. Trebuie să căutăm, deci să-l întrecem pe Barring, ca să putem preveni pe Walker.

   — Asta nu mai e cu putinţă, deoarece bandiţii ne-au luat- o cu mult înainte, răspunse Marian. Nici pe Walker nu-l mai putem ajunge înainte de capcană. Cel mult am cădea şi noi într-însa.

   — Dar ce putem face atunci? Barring spusese doar că vrea să-i ucidă pe toţi poliţiştii!

   — N-o să-i vie prea uşor asta - râse Marian - oamenii se vor apăra până la ultima picătură de sânge. Şi până atunci vom fi şi noi acolo.

   Luna răsărise şi la lumina ei puteam vedea toate ridicăturile terenului. Imediat pornirăm mai repede.

   După ce mai călărirăm un ceas pe întuneric, ne oprirăm iar, ca să schimbăm caii. Marian duse ocheanul la ochi şi deodată strigă:

   — Ah, uite-i colo în faţă! Văd că s-au oprit, însă, astfel că nu trebuie să mergem mai departe. Ştii că şi Barring are un binoclu. Aha, se pare că Walker n-a căzut încă în cursă şi bandiţii asta aşteaptă.

   Ne apropiaserăm mult de munţi şi la dreapta noastră sclipea, la mică depărtare, apa fluviului Cooper. Primejdioasa strâmtoare, unde munţii şi apa se împreună, se afla, deci, puţin înaintea noastră.

   — Mariane - zisei eu - n-ar fi bine să facem acum un ocol mare spre Sud şi s-o luăm înaintea lui Barring şi a oamenilor săi? Poate că dăm apoi de Walker, până a nu intra cu poliţiştii în strâmtoarea periculoasă.

   — La asta tocmai mă gândeam şi eu - încuviinţă prietenul meu - planul meu a fost de la început s-ajungem la munţi. Dacă Walker va fi încercuit, atunci mai bine îi putem ajuta de sus din deal.

   Încălecarăm iar şi pornirăm spre miazăzi.

   Călătorirăm astfel vreo jumătate de ceas, când auzirăm deodată împuşcături dinspre nord-vest. La început câte una, apoi însă adevărate salve. Ne îndemnarăm caii şi mai mult, căci cu siguranţă că acum Walker cu ai săi intraseră în strâmtoare.

   Salvele încetară, numai din când în când se mai auzea o împuşcătură. Ne apropiarăm acum de munţi, care aici, în faţa noastră, aveau o înălţime numai de vreo cincizeci de metri.

   Ajunserăm curând pe teren bolovănos şi furăm siliţi să lăsăm caii la pas, ca să nu se poticnească. Ba ne văzurăm nevoiţi să descălecăm chiar, căci mai repede înaintam pe jos decât pe pământul acesta bolovănos pe care copitele cailor alunecau.

   Munţii erau atât de aproape încât trebuia să ajungem la ei în câteva minute. Duserăm repede caii la un tufiş mic, apoi o luarăm încet înainte.

   Dinspre dreapta se auzea când şi când o împuşcătură. Probabil că Walker cu oamenii săi erau închişi, iar paznicii de pe cele două părţi ale trecătoarei le trimiteau gloanţe când se apropiau prea mult.

   Ajunseserăm la povârnişul muntelui şi începurăm să ne căţărăm în sus. După zece minute eram pe creastă.

   Fireşte că ne puteam aştepta ca Barring să fi pus santinele şi aici sus. Trebuia să fim, deci, cu mare băgare de seamă, dar în acelaşi timp să ne grăbim, pentru ca Barring să nu mai trimită oameni sus pe munte, înainte ca noi să fi găsit o poziţie bună, de unde să ne putem apăra împotriva unor forţe superioare.

   Din fericire, erau primprejur mulţi bolovani, îndărătul cărora ne puteam ascunde bine. Târându-ne de la unul la altul, ne îndreptarăm spre partea de nord a crestei muntelui, ferindu-ne să facem cel mai uşor zgomot.

   Băgarăm de seamă că dâmbul cobora tot mai mult. La capătul său, deasupra trecătoarei dintre munte şi fluviu, mai era înalt de cel mult douăzeci de metri.

   Curând aveam să ne dăm seamă cât era de bună prevederea notară. Pe când săream iarăşi - puţin înaintea lui Pongo - spre o grămadă de bolovani, ca să ne ascundem îndărătul lor, ne pomenirăm în mijlocul a cinci negri australieni, care stăteau aici de pază.

   Trecură câteva clipe înainte ca ei să se dezmeticească şi să ducă mâna la măciucile grele - dar atât fu deajuns pentru Pongo la nostru ca să culce la pământ pe doi din ei, cu pumnii săi uriaşi.

   Marian se aruncă şi el asupra unuia, în vreme ce Pongo înhăţă un al treilea. Cel din urmă, însă, ridică măciuca şi se apropiă pe la spate de Marian, care se lupta cu potrivnicul său.

   Eu rămăsesem puţin în urmă, aşa că aş cincilea negru nu m-o fi văzut. Din două sărituri îl ajunsei şi, tocmai când să lase măciuca pe capul prietenului meu, îi prinsei braţul ridicat cu mâna dreaptă, iar cu stânga îl strânsei de gât.

   Dădusem însă de un vrăjmaş care părea să fie mai puternic decât mine. Afară de asta îşi unsese trupul cu grăsime.

   Trebuii să-mi adun toate puterile ca să nu fiu învins de duşmanul meu. El izbutise să se răsucească în loc, deşi îl strângeam de gât cât puteam. Şi acum măciuca lui se rotea deasupra capului meu.

   În clipa când negrul izbutise să-mi desprindă mâna cu care-i încleştasem gâtul, se ivi Pongo lângă mine. În momentul următor duşmanul meu se prăbuşi la pământ sub

strânsoarea sălbatecă a uriaşului.

   Cei cinci negri fuseseră învinşi, căci şi pe potrivnicul lui Marian îl dăduse gata Pongo, cu un pumn zdravăn.

   Îi legarăm pe toţi cu fâşii din chiar pantalonii lor, le puserăm şi căluş în gură, ca să nu poată striga.

   Pongo îi duse apoi pe fiecare înaltă parte, ca să nu se poată rostogoli unul lângă altul şi să-şi desfacă legăturile. Asta ne luă cam mult timp, căci camaradul nostru îi duse la câteva sute de metri depărtare.

   Apoi ne târârăm mai departe, spre capătul coamei muntelui. Împuşcăturile încetaseră şi asta era o dovadă că poliţiştii se puseseră la adăpost. Barring socotea probabil, să înceapă cu uciderea lor abia a doua zi dimineaţă. Şi nu putea face asta decât de pe coama unde ne aflam noi. Trebuia deci, să i-o luăm repede înainte.

LUPTA DE LA FLUVIUL COOPER

   ÎNAINTARĂM ÎNCETIŞOR, deşi nu mai aveam să ne temem de sentinele. Pe când vroiam să ocolim câteva blocuri de stâncă, furăm nevoiţi să ne dăm repede înapoi, căci îndărătul lor se căsca o prăpastie.

   Ne întinserăm îndată pe pântece şi ne târârăm binişor până la margine. Prăpastia era adâncă de cel puţin douăzeci de metri, dar lată numai de patru. Apoi se înălţa iarăşi un perete de stâncă, drept ca un zid. Se întindea la dreapta şi la stânga atât de departe de noi, încât nu-i puteam zări capătul.

   Îndărătul acestui perete de stâncă neted, trebuia să fie trecătoarea între el şi fluviul Cooper. Şi de pe vârful acestui perete urmau, probabil, să fie împuşcaţi şi prăvăliţi în prăpastie poliţiştii, la lumina zilei. Căci acum luna stătea încât cădea din spatele nostru pe peretele de stâncă. Umbra ei trebuia, deci, să învăluie în întuneric trecătoarea presupusă.

   Lumina lunii, însă, ne arătă şi pe acest perete de stâncă, o potecă lată de vreun metru, care urca lin până la cel mai înalt punct din faţa noastră, de unde cobora apoi spre partea cealaltă. Avea deci forma cam ca a unei săli de teatru - adică înclinată - numai ceva mai lungă, căci cele două capete ale sale se pierdeau, ca şi peretele de stâncă, la dreapta şi la stânga.

   Acum pricepui şi de ce îi întâlnisem pe cei cinci paznici îndărătul nostru. Aveau însărcinarea să păzească ciudata potecă, pentru ca nici un străin să nu poată ajunge sus înaintea tovarăşilor lor şi încă pentru ca nimeni din spate, adică de unde stăteam noi, să nu poată trage în cei ce urcau.

   Acum puteam împiedeca foarte bine primejduirea lui Walker şi a poliţiştilor săi; nici un bandit sau negru nu putea ajunge pe peretele de stâncă pentru a trage de acolo în cei închişi.

   Nu era însă deajuns atât, trebuia să-i şi eliberăm. Şi acest

lucru îl puteam face numai dacă ajungeam şi noi pe peretele de stâncă de dincolo.

   Tocmai îmi trecuse asta prin gând, când Marian şi zise:

   — N-avem încotro, trebuie să trecem dincolo. Săritura e cam primejdioasă, nu însă şi imposibilă. Sunt cel mult patru metri şi poteca aceea e destul de largă ca să ne primească... Voi sări eu întâi.

   Dar abia rostise aceste cuvinte că Pongo se şi ridică, se dădu câţiva paşi înapoi şi în clipa următoare sări.

   Mi se tăie răsuflarea când îl văzui plutind deasupra prăpastiei. Pongo socotise însă bine şi poposi teafăr pe potecă, se-ntoarse şi ne zâmbi.

   Marian nu mai stătu să pregete, îşi făcu vânt şi după câteva clipe fu alături de uriaşul nostru camarad.

   Veni rândul meu acum şi, luându-mi inima în dinţi, sării. Noroc că Pongo mă prinse din zbor, căci altfel mi-aş fi zdrobit oasele de stânci.

   Abia mă reculesei puţin, că Marian zise, necăjit:

   — Să ştiţi că am făcut o mare greşeală! Unul din noi ar fi trebuit neapărat să rămână dincolo. Dacă Barring trimite oameni pe creasta muntelui, ne pot împuşca lesne de tot aici. Trebuia să ne gândim la asta.

   — Ai dreptate - încuviinţai eu. Dar ce facem acum? Înapoi nu putem sări, căci n-avem loc să ne facem vânt.

   — Pongo face, când vine duşman! interveni uriaşul. Pongo sare dincolo.

   Puteam avea încredere în el, totuşi era o îndrăzneală prea mare, ceea ce-l făcu pe Marian să spună:

   — Să sperăm că nu va fi nevoie, dragă Pongo, deşi te cred în stare. Acum primul lucru ce-l avem de făcut e să ne punem în legătură cu Walker. Peretele de stâncă e înalt de cel mult douăzeci de metri, aşa că ne va auzi bine.

   Marian se aplecă şi strigă în jos:

   — Ei, locotenent Walker, aici Farrow, Cum e situaţia acolo jos?

   — Ce, domnul Farrow? veni răspunsul după câteva clipe. Dar unde eşti omule? Noi am picat aici într-o capcană afurisită!

   — Lasă c-o să ieşiţi din ea - strigă Marian - aveţi ceva

pierderi până acum?

   — Trei din poliţiştii mei băştinaşi au căzut, alţi patru sunt uşor răniţi. Dacă am căşunat şi noi pierderi bandiţilor, n-aş putea spune. Ce putem face acum, domnule Farrow?

   Marian chibzui câteva clipe, apoi întrebă:

   — Unde se află bandiţii, din ambele părţi ale trecătoarei?

   — De fiecare parte la vreo sută de metri de noi. S-au adăpostit îndărătul unor stânci uriaşe. Nu putem trece fluviul Cooper, căci din pricina ultimelor ploi are curenţi puternici.

   — Atunci fii cu băgare de seamă, domnule locotenent. Câţiva din oamenii d-tale trebuie neapărat să vie aici sus. Cum e peretele în partea dv.?

   — Neted de tot, nimeni nu se poate căţăra, am încercat noi.

   — Şi totuşi trebuie să izbutiţi; suntem aici sus şi vă putem ajuta. Ascultă-ncoace, domnule locotenent: pune să se lege unul de altul frâiele câtorva cai, aşa fel ca să aveţi două curele de peste douăzeci de metri. Fireşte, atât de trainice cât să poată ţine un om. Vă vom lăsa în jos două funii, cu care să putem trage la noi curelele. Vom lega pietre de aceste funii.

   Făcurăm întocmai şi după vreo cinci minute observarăm, după mişcările funiilor, că poliţiştii terminaseră de împreunat frâiele şi acum le legau de funii. Curând se auzi şi glasul lui Walker:

   — Gata, domnilor, trageţi în sus!

   După ce făcuserăm şi treaba asta, Marian strigă în jos:

   — Gata, să vie doi oameni!

   Prin faptul că sprijiniserăm funiile de muchea peretelui de stâncă, ne era mai uşor să le ţinem. Cu toate astea, simţii o adevărată uşurare când apărură cei dintâi doi. Erau poliţişti băştinaşi, care ne dădură acum ajutor la ţinerea funiilor.

   Primul care veni după ei, fu locotenentul Walker care ne salută călduros. Mai veniră alţi doi poliţişti, apoi ne retraserăm cu Walker, ca să ţinem sfat.

   — Câţiva din oamenii d-tale, domnule locotenent, trebuie să rămână jos la cai - zise Marian - iar noi să ne împărţim pe dreapta şi pe stânga aici pe creastă, până ne vom găsi deasupra bandiţilor. Dacă nu se vor preda, va fi nevoie să tragem în ei. Spune să vie sus douăzeci de oameni în total. Ne vom împărţi în aşa fel, încât noi doi, d-le locotenent, să mergem spre dreapta, ca să-l atacăm pe Barring cu zece oameni. Robert şi Pongo se vor duce spre stânga şi cu ceilalţi zece oameni vor ataca pe bandiţii pitiţi acolo. Jos rămân douăzeci de oameni, care se vor putea apăra bine în caz că bandiţii vor fugi prin trecătoare.

   Mi-ar fi plăcut mai bine să rămân cu Marian, dar îmi dădui seama că împărţeala, aşa cum o făcuse el, era mai bună. În vremea asta poliţiştii urmau să se caţere sus la noi. Partea dreaptă a potecii nu mai ajungea pentru numărul lor, aşa că trebuia să se risipească şi în părţile înclinate. Când fură douăzeci de oameni sus, locotenentul le spuse planul nostru.

   Tocmai vroiam să ne săltăm pe creastă ca să ne târâm de ambele laturi, când Pongo strigă:

   — Luaţi aminte, Massers, colo duşmani!

   Asta ar fi fost un semn că acum se va da atacul asupra poliţiştilor, că adică bandiţii aveau de gând să urce pe poteca îngustă.

   Ne aflam într-o situaţie foarte primejdioasă, căci ne găseam în plină lumină, pe când duşmanul se putea ascunde în umbra uriaşelor blocuri de stâncă.

   Trebuia să ne grăbim, ca să nu fim trădaţi prin împuşcături de prevenire. Dar în vreme ce toate acestea îmi treceau fulgerător prin minte, Pongo se şi puse pe treabă.

   Se ghemui cât putu, apoi se zvârli dintr-odată, ca un peşte. Cel mai bun echilibrist n-ar fi putut face o săritură ca aceasta.

   Aşteptarăm neliniştiţi. Trebuia să ştim mai întâi ce se petrecea dincolo, înainte de a porni atacul plănuit asupra bandiţilor. Se scurseră însă cinci minute chinuitoare, până să se arate iarăşi Pongo. Ne făcu semne şi strigă:

   — Totul bine Massers, fost doi duşmani. Pongo legat la ei. Massers atacă acum duşmani, Pongo veghează aici.

   — Bravo, Pongo! exclamă Marian. Bine le-ai făcut. Tu rămâi acolo!

   Apoi se adresă lui Walker:

   — Atunci trebuie să schimbăm împărţeala. D-ta domnule locotenent, du-te mai bine cu prietenul meu, iar eu voi conduce pe oameni împotriva lui Barring.

   Aşa era mai bine şi imediat mă săltai pe creasta îngustă a peretelui de stâncă. Târâtul mergea mai lesne decât crezusem şi privind înapoi văzui venind pe Walker şi oamenii săi.

   Într-un sfert de ceas numai ajunserăm la locul unde, după părerea lui Walker, duşmanul se afla dedesubtul nostru.

   Ne întinserăm pe pântece dea curmezişul crestei, aşa fel ca picioarele să ne atârne în prăpastie, în vreme ce braţele în care ţineam puştile, le îndreptarăm în jos, în trecătoare.

   Trebuia să mai avem însă răbdare, până ce luna va lumina pe deplin trecătoarea. Afară de asta Marian vroia să tragă primul glonte, căci pe partea lui erau Barring şi Dwina, cei doi potrivnici primejdioşi, care trebuiau luaţi prin surprindere.

   Luna călătorea mereu pe cer şi în cele din urmă trecătoarea dintre peretele de stâncă şi fluviul spumegând fu luminată în întregime. Puturăm deosebi lămurit treizeci de făpturi care se pitiseră îndărătul blocurilor de stâncă.

   Sosise momentul hotărâtor. Ascultarăm cu încordare spre dreapta, să auzim întâia împuşcătură a lui Marian. Mă cuprinse mirarea, căci bandiţii păreau să fie neliniştiţi. Unii dei ei de ridicau şi priveau deasupra blocurilor de stâncă. Alţii, însă, se uitau în sus, ceea ce mă înfioră.

   Şi lucrul de care mă temeam se-ntâmplă repede. Un Negru australian sări în picioare şi, scoţând un strigăt, arătă spre noi. Ceilalţi săriră şi ei în sus şi acum puturăm vedea că printre ei se aflau şi cinci albi.

   Indivizii puseră mâinile pe arme. Deodată detună din dreapta noastră o împuşcătură, slobozită de Marian. Imediat îi răspunse o salvă din partea cealaltă.

   Noi aveam armele pregătite şi abia detună împuşcătura lui Marian, că eu şi strigai:

   — Foc!

   Bandiţii avură pierderi simţitoare. După a doua salvă mai mult de jumătate din ei zăceau la pământ, în vreme ce ceilalţi căutau zadarnic adăpost îndărătul bolovanilor. Şi când a treia salvă doborî încă o mare parte dintr-înşii, restul de opt oameni o luară la goană spre stânga, către lacul Eyre.

   Între ei mai erau doi albi, pe care îi luai la ochiu. Ţintii astfel ca să-i rănesc numai, împiedecându-i să fugă; vroiam să rămână în viaţă, ca să putem afla ceva de la dânşii.

   Cei şase negri australieni, însă, căzură sub gloanţele poliţiştilor noştri, înainte de a-şi putea căuta o acoperire. Şi pe partea lui Marian nu se mai auzeau decât împuşcături răzleţe, aşa dar şi acolo luarea prin surprindere a bandiţilor izbutise pe deplin.

   Trebuia să ne-ntoarcem acum repede, ca să putem coborî pe poteca îngustă din peretele de stâncă. Când furăm la locul pe unde ne puteam lăsa în jos, din partea cealaltă se şi înapoia Marian cu oamenii săi.

   — Din păcate, câţiva au fugit - zise prietenul meu, necăjit. Domnule locotenent, spune oamenilor d-tale de jos ca să se despartă şi să înainteze cu băgare de seamă de ambele părţi. Se prea poate să fi fugit spre mijloc aceia care n-au fost răniţi.

   Marian îi strigă lui Pongo să coboare şi să ne aducă armăsarii. Apoi câţiva poliţişti, sub conducerea sa, să se caţere pe creasta muntelui şi să-i aducă pe cei învinşi.

   Drumul nostru ţinu mai mult acum, căci trebuia să străbatem cel puţin trei sute de metri înainte de-a ajunge la capătul peretelui de stâncă. Mai aveam şi de mers înapoi iarăşi vreo două sute de metri, până la locul unde se ascunseseră bandiţii surprinşi de noi.

   Din cei treizeci de bandiţi mai trăiau numai opt şi toţi erau grav răniţi. Găsirăm curând şi pe cei doi albi pe care îi rănisem eu. Cei trei tovarăşi ai lor erau morţi.

   Poliţiştii rămaşi în trecătoare se întorseseră cu caii în vremea asta. Acum îi puteam transporta lesne pe răniţi şi să ajungem repede spre cealaltă parte, unde se afla Marian cu restul poliţiştilor.

   Zăceau şi aici peste douăzeci de morţi şi cinci răniţi grav. Lupta aceasta pusese capăt pentru totdeauna bandiţilor care înspăimântaseră atâta timp ţinutul. Din nenorocire scăpaseră tocmai Barring şi Dwina, după cum ieşi la iveală acum. Una din două: sau vroiau să aştepte în depărtare rezultatul atacului plănuit, sau poate că tocmai vroiau să cerceteze dealul - unde stătuseră sentinelele lor - când se dăduse atacul nostru.

   De partea unde stătea Marian erau răniţi trei Albi. Îi puserăm alături de cei împuşcaţi de mine şi începurăm să-l descoasem. Dar cu toate rănile lor grave, cu toate că erau pe pragul morţii, nu vrură să răspundă. Şi izbânda deplină pentru noi ar fi fost numai atunci când am fi descoperit ascunzătoarea bandei, cu tot ce jefuiseră ticăloşii.

   — Domnule locotenent - zise Marian - băieţii ăştia nu ne- ar putea spune mai mult decât ştim. Ne vom repezi acum călare la lacul Eyre şi vom goli cuibul. Ce facem cu răniţii?

   — Vor fi împuşcaţi imediat - răspunse Walker calm. La noi tâlharii de drumul mare nu stau sub scutul legilor.

   Mă îngrozii auzind aceasta, dar apoi îmi spusei că într-o ţară primitivă, sălbatecă, sunt şi moravurile la fel. Justiţia de acolo nu ştie multe.

   — În cazul acesta vom pleca în curând - zise Marian.

   Atunci unul din răniţi se ridică puţin şi răcni la noi:

   — Da, da, duceţi-vă şi goliţi-ne cuibul... o să vă iasă pe nas!

   Era pentru a doua oară că un bandit rănit ne prevenea, deşi nu de-a dreptul să nu ne ducem la vizuina lor. Asta însemna că trebuia să fie acolo vreo instalaţie care împiedeca apropierea celor nechemaţi, primejduindu-le viaţa.

   Marian dădu din cap şi zise:

   — Mulţumesc, dar ştim şi noi, de la un altul ca tine, că vom zbura în aer, dacă nu vom ţine seamă de reguli. Nu vom călca, însă, pe funia primejdioasă.

   Ştiam că, spunând aceste cuvinte, Marian se gândea la păţania noastră din peştera de pe insulele Chiloe. El vorbise într-o doară, dar o nimerise, căci tânărul ne luă la ocări.

   Prietenul meu nu se dădu bătut şi adăugă:

   — Acum cel puţin ştiu ce avem de făcut; am pomenit de funii la întâmplare, pentru că îmi închipuiam că aşa trebuie să fie. Mulţumesc pentru prevenire.

   Alţi câţiva răniţi se porniră şi ei pe înjurături şi asta era încă o dovadă că lucrurile stăteau aşa. Vizuina bandiţilor trebuia să fie într-o peşteră de stâncă şi undeva în această peşteră era o funie pe care nu trebuia s-o atingem, ca să nu explodeze dinamite ascunsă.

   În vreme ce mai discutam cu Marian despre aceasta, locotenentul Walker făcu semn câtorva poliţişti. Răniţii fură imediat ridicaţi şi duşi de acolo. După puţin timp bubui o salvă şi atunci ştiui că bandiţii îşi luaseră pedeapsa.

   — Ce e mai important acum - întrebă Marian - urmărirea lui Barring sau găsirea peşterii?

   — Trebuie să caut peştera - zise Walker - căci urmărirea celor doi fugari m-ar putea duce prea departe. Poate că ei fac numai un ocol mare şi se înapoiază la ascunzătoare lor.

   — Da, se poate să fie aşa - încuviinţă Marian - vom merge deci cu dv. la lacul Eyre.

UN POPOR DE NOMAZI

   ÎN TRAP ÎNTINS CĂLĂRIRĂM de-a lungul trecătoarei dintre peretele de stâncă şi fluviul Cooper. Vroiam s- ajungem câr mai repede la lacul Eyre, ca să descoperim peştera bandiţilor.

   După patru ceasuri de drum neîntrerupt, ajunserăm pe malul marelui lac. Băgasem de seamă că în ultimul timp luasem direcţia spre sud-vest şi întrebându-l pe locotenentul Walker în privinţa asta, el îmi spuse:

   — Bănuim doar după spusele celor doi bandiţi răniţi că ascunzătoarea de până acum a bandiţilor trebuie să fie în vreo peşteră de stâncă. Grupul de stânci, însă, care ducea îndărătul nostru până la fluviul Cooper, cade în jos spre miazăzi şi se apropie iarăşi de lac la capătul de miazăzi ala cestuia. Aici sus se formează, deci, un triunghi mare a cărui lature de Nord e fluviul Cooper, cea de răsărit muntele şi cea de apus lacul Eyre. Peste un ceas vom atinge vârful acestui triunghi, unde se întâlneşte muntele cu lacul.

   Îmi rememorai repede harta, pe care o studiasem amănunţit înainte de a porni în expediţia aceasta şi fui nevoit să-i dau dreptate lui Walker. Dacă exista într-adevăr, atunci ascunzătoarea trebuia să fie acolo. Într-adevăr Walker explică mai departe:

   — Muntele propriu zis se află la două sute de kilometri de lac. Aici sunt numai dealuri, care fac însă o cotitură mare în jurul muntelui, pentru ca apoi să meargă paralel cu dânsul. Între munte şi dealuri se află un şes întins.

   — Adevărat - zise Marian - şi de aceea cred că Barring şi Dwina se vor duce în goană la ascunzătoarea lor. Cu siguranţă că ei cunosc o trecătoare printre dealuri şi ar fi scurtat mult drumul. Să fim deci cu băgare de seamă când ne vom apropia de locul acela.

   Trebuia să-mi schimb părerea acum. Marian avea dreptate. Unor cunoscători ai ţinutului, cum erau Barring şi Dwina, le era cu putinţă să ne taie calea.

   Fără voie îndemnarăm caii la drum. Erau animale

minunate, care ştiau să alerge ca vântul. Dar ştiam că şi Barring şi Dwina aveau armăsari buni. Şi ei vor face tot ce le va sta în putinţă, ca s-ajungă înaintea noastră la ascunzătoarea lor.

   În cele din urmă Walker arătă înainte şi strigă:

   — Acolo sunt munţii, într-o jumătate de ceas vom ajunge la ei.

   Şi ajunserăm chiar la timp, tocmai când răsări soarele. O comandă scurtă a locotenentului şi trupa se opri. Iscodirăm cu atenţie în jur, poate îi vom zări pe fugari. Dar cât puteai cuprinde cu ochiul, nu se vedea nici ţipenie de om.

   — Domnule Farrow - zise deodată Walker - e cu putinţă ca bandiţii să aibă intrarea în ascunzătoare lor dinspre şesul care e la stânga noastră, îndărătul muntelui. Trebuie să trimitem neapărat sentinele sus, care să cerceteze terenul şi să ne comunice apropierea duşmanului.

   — Da, e neapărat nevoie de asta - zise Marian - dacă nu cumva e prea târziu şi cei căutaţi n-or şi fi ajuns în ascunzătoarea lor. Eu aş fi de părere să trimitem chiar mai mulţi oameni sus. Noi trebuie doar să căutăm mai întâi peştera pe care o bănuim, în vreme ce Barring şi Dwina se vor duce de-a dreptul spre ea. Prin asta poate că aflăm unde se află.

   — Minunat, Mariane! strigai eu. Ai avut o idee straşnică! Poate că ar fi foarte bine dacă cineva, dintre noi, s-ar căţăra sus şi ar străjui şesul, cu ajutorul ocheanului. Putem face cu schimbul, căci căutarea peşterii va dura cam mult.

   — Ai dreptate - încuviinţă Marian - vrei să te urci tu sus, Robert? Te vom schimba apoi peste un ceas. Fireşte că trebuie să vă ascundeţi bine, căci şi Barring are ochean.

   — Bine, las-că ştiu eu ce trebuie să fac! spusei şi sării din şea.

   Odată cu mine descălecară zece poliţişti, cinci albi şi cinci Negri.

   Muntele care se-ntindea la stânga noastră nu era prea înalt. Să tot fi avut cincizeci de metri. Pereţii erau drepţi dar aveau multe ieşituri, astfel că nu ne era greu să ne căţărăm.

   Creasta se arătă foarte lată, avea pe puţin o sută de metri. Strigai asta în jos lui Marian şi pusei de pază doi negri pe partea unde urcasem, cu însărcinarea să ne dea de veste îndată ce-ar fi descoperit ceva.

   Apoi, împreună cu restul de opt oameni mersei spre partea de răsărit a coamei muntelui. La picioarele noastre şesul se întindea hăt-departe. Dusei repede ocheanul la ochi şi iscodii zarea. Dar cei aşteptaţi nu se vedeau.

   Spusei poliţiştilor să se pitească îndărătul bolovanilor de acolo. Oamenii făcură asta cu iscusinţă, rostogolind blocuri mai mici de stâncă până la marginea coamei muntelui şi pitiţi îndărătul lor puteau cuprinde bine cu privirea câmpia.

   Şi eu îmi alesesem un loc bun, de unde mă uitam mereu prin ochean.

   Trecu un ceas şi cei aşteptaţi tot nu veneau. Uneori mă gândeam că poate ei se şi aflau în ascunzătoarea lor, pândind intrarea lui Marian şi a poliţiştilor, pentru ca să producă explozia dinamitei.

   Răsuflai uşurat când prietenul meu veni să mă schimbe.

   — N-am putut găsi nimic până acum - zise el - sunt foarte multe crăpături în povârnişul muntelui, pe care trebuie să le cercetăm, luând toate măsurile de prevedere. Dacă dai şi tu o mână de ajutor la asta, Robert, bagă de seamă să nu atingi funia primejdioasă. Am spus-o şi poliţiştilor, dar tot e mai bine ca tu să pătrunzi cel dintâi în vreo nouă crăpătură.

   — Fireşte că aşa voi face - îl asigurai eu - e doar în propriul meu interes. Să viu să te schimb peste un ceas, sau să-l trimit pe Pongo?

   — Pe Pongo să-l lăsăm mai bine jos - zise Marian - el poate descoperi mai lesne urma, care să ne ducă la peştera cea adevărată.

   — Bine, atunci o să mă caţăr eu acum sus.

   Înainte însă de a face asta, mai aruncai o privire prin ochean spre câmpia întinsă.

   — Mariane, zisei eu, colo la dreapta, spre miazăzi.... Sunt ei. Înainte nu i-am văzut în punctul acela, aşa că trebuie să fi ieşit din vreo adâncitură a terenului.

   Marian privi îndată prin ochean spre locul arătat de mine. Se zăreau Barring şi Dwina, călări, pe care-i putui recunoaşte lămurit prin ochean. Goneau spre coama muntelui.

   Dacă ţineau direcţia asta, trebuiau să ajungă la stânci la un kilometru mai spre sud de noi; acolo se afla aşa dar după toate probabilităţile, ascunzătoarea bandei.

   — Repede jos, Robert! strigă Marian. Condu-i pe poliţişti spre miazăzi! Eu îi voi ţine sub observaţie pe cei doi şi-ţi voi da de veste încotro se-ndreaptă, prin poliţiştii de pe marginea de apus a coamei. Acum trebuie să coborâm cu toţii spre miazăzi. Dar repede, să nu ne-o ia înainte!

   Mă târâi înapoi, dădui instrucţiuni sentinelelor de pe partea cealaltă a coamei muntelui şi coborâi repede. Walker cu oamenii săi cercetau cu luare aminte fiecare crăpătură a stâncilor.

   Pongo nu era de văzut şi locotenentul îmi spuse că el se şi dusese spre miazăzi. Negrul îi spusese că vroia să stabilească după urme care crăpătură era mai folosită.

   Ne strânserăm cu toţii şi călătorirăm de-a lungul lacului. După vreun kilometru de drum zărirăm făptura uriaşă a lui Pongo. Stătea la o înălţime de vreo cincisprezece metri pe o ieşitură a stâncii şi făcea semne.

   Descălecarăm, lăsarăm caii în seama a doi poliţişti negri şi alergarăm spre peretele stâncos. Pongo arătă spre un anumit punct şi când ne duserăm într-acolo, văzurăm cu uimire o potecă îngustă care ducea în deal.

   În acelaşi timp cu locotenentul Walker ajunsei sus. Pongo arătă o crăpătură îngustă în peretele de piatră şi zise scurt:

   — Aici merge mulţi oameni.

   Arătă spre pământ şi furăm nevoiţi să-i dăm dreptate. Stânca era aici netedă de tot şi puţin scobită, dovadă că de multă vreme ieşeau şi intrau oameni pe acolo.

   — Cred că am găsit locul - zisei către Walker - acum se cere să fim cu mare băgare de seamă. Peştera trebuie să aibă o a doua ieşire spre cealaltă parte a coamei muntelui, căci Barring şi Dwina vor, cu siguranţă, să pătrundă pe acolo. Trebuie, deci, să ne grăbim, ca să nu ne-o ia înainte.

   Aprinserăm lămpile de buzunar, cercetarăm mai întâi cu amănunţime terenul, pereţii şi tavanul crăpăturii, apoi intrarăm înăuntru, cu băgare de seamă. Locotenentul îndreptă lumina spre partea dreaptă a gangului îngust ce se făcea acum înaintea noastră, iar eu spre partea stângă.

   Pongo privea printre noi doi şi puteam avea deplină încredere în ochii lui. Fireşte că înaintam numai pas cu pas, căci bandiţii or fi aşezat funia primejdioasă în aşa fel încât numai cu greu am fi putut-o descoperi.

   Făcuserăm numai vreo treizeci de metri când poteca făcu o cotitură bruscă spre miazăzi şi trecând de ea se ivi înaintea noastră o peşteră mare. Lumina lămpilor noastre abia ajungea s-o lumineze în întregime. Nu era prea înaltă, însă avea vreo treizeci de metri în circomferinţă şi era de o formă aproape rotundă. Câteva deschizături întunecoase în pereţi lăsau să se bănuiască pe acolo alte ganguri sau firide.

   Pe partea stângă erau îngrămădite multe lăzi şi Walker zise îndată:

   — Astea sunt lăzi furate din camionetă. Ne aflăm, aşa dar, la locul cu pricina.

   Examinarăm cu toată atenţiunea pământul din faţa noastră, apoi intrarăm în peşteră. Mai întâi ne îndreptarăm spre partea de miazăzi, unde se vedeau deschizăturile întunecoase.

   Abia făcurăm zece paşi, că auzirăm glasul lui Marian de la intrarea peşterii:

   — Barring şi Dwina au dispărut. A doua intrare pare că se întinde departe în câmpie. Acum să fim cu mare atenţiune, poate e chip să-i surprindem. Mergem numai până la peretele din dreapta, apoi stingem lămpile. Numai aşa îi putem lua pe neaşteptate, să punem mâna pe ei.

   Noi patru - Marian, Walker, Pongo şi cu mine - înaintarăm la pas, până ajunserăm la peretele de miazăzi al peşterii. Acolo ne oprirăm între două deschizături şi stinserăm lămpile.

   Marian şopti:

   — Bănuiesc că instalaţia primejdioasă e aşezată unde sunt lăzile. Dacă cineva ar încerca să jefuiască depozitul, va provoca explozia. Dar acum tăcere, trebuie să vie îndată şi dumnealor!

   Rămaserăm în aşteptare. În jurul nostru domnea o linişte

cu adevărat înfricoşătoare.

   Deodată tresării. Undeva se rostogolise o pietricică - şi întrebarea era dacă vreunul din poliţişti fusese neprevăzător sau veneau bandiţii.

   Pe neaşteptate se ivi o lumină slabă din deschizătura aflătoare la vreo şase metri de noi. Şi imediat auzirăm iarăşi zgomotul făcut de o piatră ce se rostogoleşte. Ar fi fost prea primejdios să ne târâm pe întuneric spre această deschizătură, căci tocmai acolo putea fi funia cu pricina.

   Trebuirăm, deci, să aşteptăm până ce Barring şi Dwina vor fi pătruns în peşteră.

   Dar nu ne gândeam la viclenia bandiţilor.

   Se scurseră vreo cinci minute de cumplită încordare. Lumina trădătoare, care vestea apropierea bandiţilor, dispăru brusc, dar auzeam lămurit că veneau oameni.

   Deodată, însă, zbucni lumina vie a unei lămpi de buzunar şi ne învălui pe noi. În clipa următoare Marian şi scoase revolverul şi slobozi un glonte în lumină. Un hohot de râs batjocoritor ne dovedi că greşise ţinta.

   Apoi porni o împuşcătură de armă din cercul de lumină, iar glonţul trecu pe lângă noi. Barring, al cărui glas îl recunoscui, strigă:

   — Duceţi-vă cu toţii dracului!

   Pe urmă lumina se stinse şi paşi repezi se pierdură în lăuntrul muntelui.

   — După ei! şopti Marian. Domnule locotenent, oamenii d- tale trebuie să iasă imediat din peşteră şi să coboare de pe coama muntelui. Barring va provoca explozia, când va fi destul de departe. Spune-le oamenilor d-tale să vie cu caii în câmpie! Vom găsi pe undeva vreo ieşire prin coama muntelui.

   În vreme ce Walker dădea poruncile cuvenite oamenilor săi, Marian aprinse lampa şi înaintă încet până la crăpătura de unde ieşiseră Barring şi Dwina.

   — Înainte! spuse el apoi. Aici nu e nici o funie care să ne poată primejdui viaţa.

   Alergarăm spre dânsul şi-l urmarăm în gangul îngust şi înclinat.

   Să tot fi făcut vreo sută de metri în lăuntrul muntelui, când se auzi deodată îndărătul nostru o bubuitură înăbuşită. Pereţii gangului păreau că se cutremură, din tavan căzură bucăţele de piatră şi din depărtare se auzi prăbuşindu-se bolovani mari de piatră.

   Barring îşi înfăptuise ameninţarea şi aruncase în aer peştera. Dacă nu l-am fi ascultat pe Marian şi nu l-am fi urmat atât de repede, am fi fost îngropaţi sub dărâmături.

   Cu toată spaima ce ne cuprinsese, nu ne oprirăm o clipă din fugă. Ba dimpotrivă, goneam cât puteam, căci era posibil ca şi gangul în care ne aflam să se prăbuşească. După vreo douăzeci de metri gangul coti spre stânga, lumina zilei ne sclipi slab în faţă şi după alţi treizeci de metri ieşirăm în aer liber.

   La vreo sută de metri înaintea noastră Barring şi Dwina goneau nebuneşte pe armăsarii lor. Din păcate ne lăsasem puştile atârnate de şei, altminteri nu ne-ar fi scăpat ei. Cu revolverele nu izbutirăm să facem nici o ispravă, deşi le golirăm aproape.

   — Păcat! zise Marian. Dacă poliţiştii d-tale ar fi acum aici cu caii, cei doi bandiţi nu ne-ar scăpa. Dar nu văd, până departe, nici o trecătoare prin munte, aşa că va trebui să aşteptăm cam mult.

   Walker vru să răspundă, în aceeaşi clipă însă avurăm o surpriză pe care nici n-am fi visat-o. Din iarba deasă se ridicară deodată făpturi negricioase, care se năpustiră spre noi, scoţând ţipete ascuţite.

   Roteau măciuci în mâini, ceea ce însemna o mare primejdie pentru noi. Erau vreo cincizeci de inşi, după cât putui socoti în grabă. Orice împotrivire ar fi fost zadarnică, pentru că nu mai erau decât la vreo treizeci de metri.

   — Înapoi în gang! răcni Marian.

   În acelaşi timp slobozi ultimele gloanţe în năvălitori.

   Nu era nici o clipă de pierdut. Îl apucai repede pe Walker, care se holba încremenit la negrii aceia, îl răsucii în loc şi-l împinsei în gang. Îl urmai repede, căci Pongo întindea braţul după mine, ca să mă vâre înăuntru.

   Marian, care venea la urmă, strigă:

   — Staţi! Încărcaţi repede armele! Dacă fac vreo încercare să pătrundă înăuntru, trageţi fără milă!

   În vreme ce vâram încărcătoarele în arme, Walker ne lămuri, gâfâind:

   —  Pe sălbatecii ăştia îi cunosc; sunt cea mai grozavă pacoste pe care o avem în Australia. Fac parte din triburile rătăcitoare, care colindă prin ţară de la un loc la altul, atacând fermele. Şi grozăvia e că sunt şi canibali.

   — Ce, mâncători de oameni! făcui eu, uluit. Mai există canibali?

   — Da, domnule Bertram, nomazii sunt canibali. Şi, în primul rând sugacii sunt adesea ucişi şi mâncaţi de mamele lor, sau primul - născut e hrănit cu trupul fratelui sau al surorii sale. Nomazii alcătuiesc cete care trăiesc în veşnică vrăjmăşie unii cu alţii. Dau năvală în ceata duşmană, bărbaţii sunt ucişi, femeile şi fetele răpite. Sperăm că poporul acesta se va distruge el însuşi - mulţi nu mai sunt, vreo două mii în total.

   — Atunci avem duşmani foarte simpatici, n-am ce zice! spuse Marian. Dar Dwina trebuie să-i cunoască, altminteri n- ar fi putut fugi cu Barring. Aha, se pare că vor să înceapă lupta.

DWINA, UCIGAŞUL

   CEVA GREU CĂZUSE la gura gangului. Îndreptarăm îndată pistoalele într-acolo, dar nu văzurăm nimic. Iarăşi căzu un corp greu în gang, apoi altele şi mereu altele.

   — Ah, vor să ne închidă gangul! strigă Walker. Femeile acestui trib de Nomazi poartă totdeauna ciomege groase şi ascuţite la vârf, cu care se luptă adesea între ele. Poate că aceşti canibali or fi crezând că ne vom înăbuşi aici şi ne vor putea scoate apoi trupurile, fără să se primejduiască. Ce-ar fi să înaintăm şi să-ncercăm să-mpuşcăm câţiva din ei, domnule Farrow?

   — Nu, n-ar avea nici un rost şi apoi e prea primejdios - răspunse prietenul meu. Canibalii ăştia stau direct în gang, căci aruncă bulgării de pământ de jos, în faţa deschizăturii. Nu putem vedea pe nimeni, deci, chiar dacă mergem până la intrare, dar ei ne pot răpune cu lovituri, de sus în jos.

   — Atunci să aşteptăm cu mâinile în sân până vor astupa intrarea?

   — Nu ne rămâne altceva de făcut - răspunse Marian - sper însă că poliţiştii d-tale vor veni îndată. Oamenii aceştia viteji le vor veni de hac.

   — Asta fără doar şi poate - spuse Walker, râzând - se vor bucura chiar că au prilejul să răpună o astfel de hoardă.

   — Văd că-s foarte harnici la lucru - intervenii eu - nu mai e mult până să fie închisă intrarea. Probabil că femeile fac treaba asta?

   — Toată munca ele o îndeplinesc - zise Walker - ah, îmi închipuiam eu că pun la cale o ticăloşie! Acum vor să ne afume. Dumnezeule, de-ar veni odată oamenii mei!

   Prin deschizătura îngustă care mai rămăsese neacoperită de bulgării de pământ zvârliţi de sus, pătrundea un fum gros. Nomazii trebuie să fi îngrămădit plante uscate cărora le dăduseră foc; printre ele erau şi unele al căror miros era usturător.

   Când ne ajunse fumul, fugirăm repede înapoi; tuşeam îngrozitor şi ochii ne lăcrămau.

   Tot mai adânc trebuia să ne retragem, ca să scăpăm de fumul înăbuşitor. Lăsasem de mult în urmă cotitura şi ne apropiam de locul unde stâncile prăbuşite ne-ar fi împiedecat înaintarea. Dacă fumul ajungea până acolo, eram pierduţi.

   La lumina lămpilor urcam în fugă gangul: dar curând pământul era acoperit de pietre mici, apoi mai mari şi în cele din urmă ajunserăm la capătul gangului, unde se îngrămădiseră bolovani atât de mari încât era cu neputinţă să răzbatem.

   Cu lămpile îndreptate spre gang, aşteptam, îngroziţi, să vedem dacă fumul ucigător ne va ajunge.

   Deodată ne cutremurarăm şi Walker scoase un ţipăt de spaimă. O trâmbă de fum deasă şi verzuie se rostogolea încetişor spre noi.

   — S-a sfârşit! zise Walker, cu o linişte sinistră. Mi-aş fi dorit o moarte mai glorioasă decât asta. Îmi pare rău din suflet, domnilor, că v-am împins şi pe dv. la pieire.

   — N-am ajuns încă până acolo - răspunse Marian, nepăsător - fumul otrăvitor mai e la treizeci de metri depărtare şi înaintează foarte încet. Cred că tavanul gangului are destule crăpături pe unde să poată ieşi fumul. Aha, vezi?

   Trâmba de fum se transformă în rotocoale şi, ridicându-se încetişor, dispărea în tavan. La un pas de noi moartea îşi schimbă drumul şi zisei, răsuflând uşurat:

   — Ăsta e un eu semn al Destinului. Explozia provocată de Barring cu gând să ne ucidă, ne-a salvat viaţa.

   Dar Marian îmi domoli bucuria, spunând:

   — Numai de-ar interveni curând poliţiştii. Căci canibalii vor vedea îndată că fumul scapă prin crăpături şi se vor grăbi să le astupe. Cel mai bun lucru ar fi să încercăm să ieşim din gang. Tavanul e atât de năruit, încât am putea scoate, cred, un bolovan mare dintr-însul.

   Îndreptarăm îndată în sus lumina lămpilor şi văzurăm că, într-adevăr, erau acolo crăpături largi; trebuia însă să fim cu mare băgare de seamă, ca să nu pricinuim prăbuşirea totală.

   — Văd colo un bolovan mare aproape desprins - zise

Marian - voi încerca să-l slăbesc.

   Merse câţiva paşi înainte, scoase cuţitul şi-l vârî într-o crăpătură largă a tavanului. Încercă de câteva ori cu băgare de seamă, apoi împinse cu putere şi sării repede înapoi. Cu un bubuit bolovanul enorm căzu jos.

   Prin spărtura largă pătrunse în gang lumina zilei. Vrui să mă reped înainte, dar Marian mă opri.

   — Ia seama, fumul! exclamă el.

   La asta nu mă gândisem. Trâmba otrăvitoare de fum ţâşni îndată prin deschizătura aceasta, căci găsise o ieşire mai bună decât prin crăpăturile înguste.

   — Ce facem acum? întrebai eu.

   — Trebuie să lărgim şi mai mult gaura - răspunse prietenul meu - sau nu, trebuie să trecem prin fum. Nu mai putem rămâne aici, căci atunci canibalii vin sus şi ne fac de petrecanie într-un fel oarecare.

   Marian făcu vreo câţiva paşi înainte, până ajunse lângă fumul ce ţâşnea afară. Pongo se aşeză în spatele său şi-l prinse de şolduri. Îl văzui pe prietenul meu trăgând de câteva ori aer în piept, apoi intră în norul de fum şi credinciosul Negru îl împinse cu putere în sus.

   După aceea Pongo sări înapoi, pe când Marian dispăruse. Imediat îl auzirăm strigând în jos:

   — Veniţi repede afară, merge foarte bine! Sălbatecii vin!

   Abia spusese aceste cuvinte, că şi detună împuşcătura

revolverului său. Intrai şi eu în norul de fum şi Pongo mă prinse de şolduri. Îmi umplui plămânii cu aer şi în clipa următoare mă simţii zvârlit în sus.

   Ca nişte păianjeni mari şi scârboşi se căţărau sălbatecii în sus pe povârniş. Mă apropiai de Marian şi, imitându-i pilda, luai la ochi pe sălbateci, unul câte unul.

   Efectul nu întârzie să se arate, căci nomazii se opriră. După câteva clipe se afla şi Walker alături de noi şi începu să tragă în plin.

   Eu încetai o clipă şi-i ajutai lui Pongo să iasă afară. Când fu lângă noi, uriaşul aruncă o privire pe povârniş în jos, prinse apoi în braţe un bolovan cât toate zilele şi-l zvârli cu toată puterea în ceata canibalilor.

   Trei din aceştia se rostogoliră de-a berbeleacul, iar ceilalţi scoaseră ţipete de spaimă şi o rupseră la fugă, care încotro. Traserăm mereu după ei şi când nu-i puturăm ajunge cu gloanţele, Walker zise:

   — Păcat, ar fi trebuit să-i lăsăm să se apropie mai bine. Acum s-or purta cu gândul să se răzbune, când o să le treacă această spaimă ce le-a insuflat-o Pongo. Ah, minunat... înainte, băieţi!

   La vreo cincisute de metri spre miazăzi se iviră călăreţi de pe coama muntelui. Walker striga şi dădea nebuneşte din mâini, arătând mereu spre câmpia pe unde fugeau canibalii.

   Şi, cu ochii lor ageri poliţiştii îşi dădură seama îndată despre ce este vorba. Se împrăştiară care încotro şi în vreme ce un om venea spre noi, cu caii noştri, ceilalţi goneau după fugari.

   Când furăm jos, tocmai detunau cele urmă împuşcături iar ultimii sălbateci căzură doborâţi la pământ.

   Cam posomorâţi încălecarăm.

   — Au vrut să ne nimicească - zise Marian - dar instinctul de ucidere e în firea lor. E grozav când mă gândesc că atâţia oameni au trebuit să piară!

   — Ei constituie însă o primejdie pentru toţi ceilalţi oameni, zise Walker, liniştit. Prin uciderea lor am salvat viaţa multor albi şi a femeilor lor. Hai să mergem, domnilor şi uitaţi ce-a fost. Acum trebuie să-i prindem pe Barring şi Dwina.

   În galop nebun străbăturăm câmpia presărată cu cadavre şi în curând îi ajunserăm pe poliţişti, care se alăturară îndată nouă.

   Cei doi bandiţi ne-o luară înainte cu mult. Dar caii noştrii erau odihniţi şi sătui, aşa că puteam nădăjdui să-i ajungem pe fugari.

   — Domnule locotenent, trebuie să mergem neapărat la coliba unde am fost atacaţi! răcni Marian, în toiul goanei. Acolo s-or fi îndreptat ei.

   Şi eu avusei acelaşi gând, iar Walker, dându-şi seamă că Marian avea dreptate, schimbă îndată direcţia. Cunoştea locurile pe aici şi în curând văzurăm că ne aflam pe drumul cel bun. Dăduserăm de urmele fugarilor.

   Până la colibă să tot fi fost vreo trei sute de kilometri, căci de câte ori ducea Marian ocheanul la ochi, clătina necăjit capul.

   Trebuia să încetinim goana ca să nu obosim caii, la drum atât de lung.

   După şase ceasuri de călărit furăm nevoiţi să facem un popas. Ajunserăm la o apă mică şi limpede, lăsarăm caii să se răcorească, apoi le îngăduirăm să-şi potolească setea Îmbucarăm şi noi ceva şi după un ceas pornirăm mai departe.

   Vedeam mereu înaintea noastră urmele celor doi bandiţi, care duceau spre nord est şi Walker ne spuse:

   — Se îndreaptă spre o trecătoare care se află în sus, în apropierea munţilor. Numai drumul acesta îl pot lua. Întâmplător cunosc ţinutul de aici, aşa că vom putea călări şi în timpul nopţii.

   — După socoteala mea vom ajunge la trecătoare peste vreo patru ceasuri - zise Marian - aşa că propun să mai călărim două ceasuri, apoi să facem iar popas. În felul acesta ajungem la colibă cu vreo câteva ceasuri înainte de ziuă.

   — Aşa gândeam şi eu - încuviinţă Walker - nădăjduiesc să-i putem prinde acolo.

   Călărirăm mai departe, spre munţii îndepărtaţi. După cum socotise Marian, ajunserăm la ei după patru ceasuri, cu două ore după apusul soarelui.

   După două ceasuri făcurăm iarăşi popas, apoi călărirăm alte patru ceasuri şi în cele din urmă, ne aflarăm în apropierea colibei. La vreo sută de metri de pădure oprirăm; lăsarăm caii în pază bună şi ne furişarăm spre căscioară.

   Cu multă luare aminte înaintarăm şi ajunserăm la tufele îndărătul cărora se afla cârciuma. Pongo privi printre crengi, apoi şopti:

   — Totul liniştit acolo, nu se vede nici un duşman.

   — Atunci să mergem înainte, poate sunt înăuntru! hotărî Marian.

   Ne apropiarăm binişor de colibă. Una din ferestre era deschisă încă, acea prin care Spencer lăsase să iasă fumul când intrasem noi. Marian îşi înfipse pălăria în ţeava pistolului şi-l ridică încetinel. Dar nu porni nici o împuşcătură dinăuntru, aşa că prietenul meu cuteză să privească în casă.

   Dădu un ţipăt uşor de spaimă, îşi scoase lampa şi lumină înăuntru.

   — Groaznic! exclamă apoi. Asta a făcut-o Dwina, ucigaşul acela.

   Privirăm prin fereastră şi ne înspăimântarăm şi noi. Zăceau acolo patru trupuri - al lui Barring şi al celor patru bandiţi pe care îi lăsaserăm în pivniţă. Erau morţi.

   Grozăvia era însă că se îndeplinise asupra lor obiceiul barbar al negrilor australieni - le fusese scoasă grăsimea din corp.

   — O pedeapsă grozavă, dar bine meritată - zise Marian. Robert, acum trebuie s-o căutăm pe Mary Barring şi să-i vestim moartea bărbatului ei şi să-i transmitem salutări de la fratele său.

   A doua zi dimineaţa ne despărţirăm de locotenentul Walker şi vitejii săi poliţişti. Cei patru bandiţi fură înmormântaţi şi astfel se sfârşi misiunea lui Walker. Banda care vârâse groaza în ţară fusese nimicită.

   Pongo găsi urmele lui Dwina, ucigaşul. Ele duceau spre nord-vest şi Marian spuse atunci că voia să străbatem continentul până la coasta de nord.

   Aşa şi făcurăm, iar aventurile pe care le-am întâmplat cu prilejul acesta şi le voi povesti altădată, dragă George - încheie Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 136

PRINTRE BANDIŢI DE CODRU

   ÎN MÂINILE SĂLBATECILOR

   DOCTORUL BERTRAM urma să povestească:

   — Stăteam nehotărâţi în faţa şesului întins şi sterp dinaintea noastră. Fireşte, până la marginea pădurii dindărătul nostru, mersesem pe urmele lui Dwina, negrul australian, dar acum nu se mai putea descoperi nimic pe pământul ars de soare.

   Lăsaserăm cu mult îndărăt fluviul Cooper şi după câteva sute de kilometri trebuia să dam de munţii Teritoriului de Nord. Dar era îndoielnic ca ucigaşul fugar va porni într- adevăr spre miază-noapte.

   — Ce părere ai tu, Mariane? întrebai pe prietenul meu, care privea, posomorât, câmpia. Ne mai scapă şi aici? Dacă o ia la dreapta, spre răsărit, ajunge dincolo, în Queensland; dacă o ia spre apus, ajunge în ţinutul lacului Amadeus. Pretutindeni, va găsi adăpost la nomazi sau la alţi negri de sânge curat.

   — Aşa e, la asta mă gândeam şi eu - încuviinţă Marian - în munţii de care dăm spre Nord sunt multe triburi răzleţe, dar nu ştiu dacă aceştia trăiesc în bună înţelegere cu negrii australieni de la şes. Mai probabil că s-a îndreptat spre triburile care îi sunt mai aproape. Poate însă că nu se mai simte sigur, nici la şes, de când toată banda lui Barring a fost nimicită.

   În vreme ce noi stăteam de vorbă, Pongo sărise de pe cal şi o luase o bună bucată de drum înainte. Cercetă cu mare atenţie terenul, se înapoie şi zise cu hotărâre:

   — Dwina călărit spre apus. Urma veche numai de o zi.

   Eram într-adevăr uluit. E drept ca Pongo ne uimise

adesea prin însuşirile sale extraordinare, dar constatarea aceasta pe care o tăcuse acum le întrecea pe toate.

   Marian descalecă şi el îndată, iar eu îi urmai pilda.

   — Trebuie mă încredinţez cu ochii mei, Pongo - zise el - arată-ne urmele! Cum le-ai putut descoperi?

   Uriaşul ne călăuzi în stepă. Apoi arătă spre o adâncitură mică, aproape rotundă, al cărei fund, era cam umed şi zise:

   — Cal de la Dwina alunecat, aici călcat adânc. Ieri fost însă ploaie mare, a spălat marginile. Fund încă umed, Dwina abia ieri călărit aici.

   — Într-adevăr - încuviinţă Marian, cu admiraţie - aşa e. Această întipăritură provine într-adevăr de la o copită de cal. Şi ploaia a spălat-o într-atâta încât a devenit aproape rotundă. Asta e minunat şi înseamnă că Dwina nu e atât de departe după cum mă temeam. Furtuna de acum trei zile ne-a cam ţinut în loc şi credeam că ne-o luase înainte cu cel puţin două zile.

   — În timpul furtunii grozave s-o fi adăpostit şi el pe undeva - spusei eu - doar nici el nu putea să înainteze, cum n-am putut nici noi.

   Ne întoarserăm la caii noştri şi, încălecând pornirăm în galop întins spre Nord. În drum Pongo se mai oprea din când în când, sărea de pe cai şi găsea mereu o nouă urmă, care ne dovedea că ne aflam pe calea cea bună.

   De cinci zile îi fugăream fără încetare pe ucigaş. Şi în curând aveam să ne dăm seama că individul acesta nu era un potrivnic de dispreţuit. Îşi putea ei lesne închipui că-l vom urmări cu înverşunare şi ne întinse o capcană la care nu ne-am fi aşteptat şi în care căzurăm la repezeală.

   Tocmai priveam fără grijă şi mulţumit în juru-mi, când tresării speriat. La vreo cincizeci de metri alături de mine, se ridică fulgerător o făptură întunecată. Era un sălbatec goi, cu. Păr des şi barbă neagră. Îşi repezi braţul slăbănog şi în clipa următoare un obiect mic zbură spre mine.

   Scoţând un strigăt de prevenire, mă aplecai pe gâtul calului meu; era şi timpul, căci, cu un vâjâit puternic obiectul zvârlit trecu deasupra mea.

   Îmi dădui numaidecât seama că era arma aceea simplă, dar grozavă, a băştinaşilor din aceste ţinuturi: o piatră ascuţită, de mărimea oului de porumbel, pe care sălbatecii o azvârl cu o putere şi dibăcie de necrezut până la o sută de metri depărtare. Rareori scapă cu viaţa cel atins.

   Când mă ridicai şi dusei mâna la revolver, detună o împuşcătură. Negrul aruncă braţele în sus, se răsuci în loc apoi se prăbuşi la pământ. Glonţul lui Marian îl nimerise.

   N-avui răgaz să spun ceva, căci deodată ţâşniră ca din pământ făpturi întunecate de jur-împrejurul nostru. Adevărat „ca din pământ", deoarece iarba era atât de măruntă şi rara încât nimeni nu s-ar fi putut ascunde în ea. Sălbatecii, însă, îşi vor fi săpat gropi, în care se ascunseseră până la venirea noastră.

   Ca un roi de albine se năpustiră în clipa următoare asupra noastră. Nu ne folosi la nimic că ne aplecarăm repede, căci sălbatecii se aşteptaseră la asta şi zvârliră pietrele mai jos.

   Simţi câteva izbituri puternice în cap şi pe spate, începui să-mi pierd cunoştinţa şi, în ultima clipă, mai văzui că Pongo şi Marian alunecară de pe caii lor - apoi nu mai ştiui ce s-a petrecut.

   Era întuneric, când îmi revenii în simţiri. Lângă mine ardea un foc viu. La lumina lui îl recunoscui pe Marian, care zăcea alături de mine. Pe Pongo, însă, pe care-i văzusem de asemenea prăbuşindu-se de pe cal, nu-l putui descoperi.

   Mă cuprinse o spaimă de moarte. Să fi fost ucis de fiarele acestea negre?

   Încercai să mă ridic, dar mâinile şi picioarele îmi erau atât de strâns legate, încât nu izbutii.

   — A, te-ai trezii, fin fine? şopti Marian. Aştept de o jumătate de ceas asta. Suntem într-o situaţie cât se poate de rea, aşa cum n-am fost poate încă niciodată în viaţa noastră. Dwina ăsta e un diavol; mi-a spus mai adineauri, râzând că nomazii ne vor ucide în chinuri grozave, apoi ne vor mânca.

   — Ce plăcere! făcui eu. Dar unde e Pongo? Să-l fi ucis nelegiuiţii ăştia?

   — Aşa mi-a spus Dwina, dar nu cred. Canibalii s-ar fi năpustit atunci îndată asupra lui. Şi Dwina ne-ar fi arătat rămăşiţele sale. Atenţiune, vine!

   Bătrânul şi slăbănogul Dwina se apropia agale. Îmi făcea impresia unui mare păianjen negru, atât de scârboase îi erau mişcările târâtoare. Chipu-i pocit, înconjurat de un păr încâlcit şi o barbă ţepoasă, lucea de bucurie diavolească atunci când văzu că şi eu mă trezisem.

   Se opri de partea cealaltă a focului şi zise, într-o englezească stâlcită:

   — Noi am luat hotărârea ca femeile să vă ucidă cu ciomegele. O vor face cu încetineală, ca să simţiţi mai bine. A, uite că şi vin!

   Vreo zece femei goale se apropiau, codindu-se, aruncând priviri speriate asupra bărbaţilor care păşeau alături de ele şi îndărătul lor.

   Nici nu dădusem atenţiune la cele ce se petreceau îndărătul nostru. Deodată fui înhăţat şi ridicat în sus. Doi negri australieni mă tarara lângă foc, pe un loc liber lângă alte câteva focuri. Acolo fui trântit cu putere jos şi lângă mine Marian. Pe locul acesta urma să murim deci!

   Zadarnic încercai să-mi liberez mâinile. Sălbatecii ne legaseră prea zdravăn şi orice încercare ne făcea să suferim dureri cumplite.

   Dwina râse batjocoritor:

   — Degeaba, legăturile noastre ţin bine. Şi curând de tot ciomegele femeilor vă vor zdrobi oasele. Ah, acum să ceartă între ele cine să înceapă întâi.

   Îmi îndreptai privirea asupra femeilor, care rămăseseră locului la vreo cinci metrii de noi. Erau toate bătrâne şi urâte. Se sfădeau ţipând şi dând din mâini şi la urmă ridicară ciomegele cu vârful ascuţit una împotriva alteia.

   —  Să nădăjduim că au să se omoare între ele - şopti Marian - altminteri s-ar putea să o păţim rău de tot. Chiar dacă Pongo ar fi liber, nu ne-ar putea scoate de aci.

   Nădejdea lui Marian părea să se îndeplinească. Ţipând ascuţit, femeile se năpustiră una asupra alteia, cu ciomegele ridicate. Mai ales două mai urate decât suratele lor, fură atacate de celelalte. Ele se apărau, însă, cu o furie nestăpânită şi curând două din potrivnicele lor se prăbuşiră la pământ.

   Bărbaţii le înconjuraseră şi însoţeau războirea înverşunată, cu strigăte aţâţătoare şi hohote de râs. Femeile n-au nici un preţ pentru dânşii - le era tot una dacă se omoară între ele..

   În cele din urmă, bătrânele zăceau la pământ, pline de sânge. Probabil că acestea două nu prea erau iubite de

celelalte.

   Şi acum, se întâmplă ceea de ce mă temusem. Cu ţipete înfiorătoare, setoase de sânge şi cruzime în priviri, ele se năpustiră asupra noastră, cu ciomegele ridicate.

   Atunci interveni Dwina. Strigă sălbatecilor câteva cuvinte poruncitoare şi imediat vreo şase din ei se puseră, între noi şi femeile turbate. Cu o brutalitate fără seamăn, femeile fură împinse înapoi.

   Dwina se apropiă de noi, zâmbi batjocoritor şi zise:

   — Femeile sunt acum prea întărâtate, aşa că ar lovi prea tare şi v-ar ucide prea repede. Trebuie să se liniştească întâi, apoi îşi vor putea îndeplini mai bine treaba.

   Abia acum îmi dădui seamă cu groază, că moartea noastră va fi mai înfiorătoare decât îmi putusem închipui. Femeile setoase de sânge, a căror furie sporise încă din pricina pauzei ce li se impusese, îşi vor da frâu liber cruzimii lor, când vor fi lăsate libere. Şi poate că şi teama de bărbaţi le va îndemna la cele mai mari cruzimi.

   Neliniştit ridicai capul şi privii în întuneric, de partea cealaltă a focului. În fiecare clipă nădăjduiam să văd ivindu- se făptura uriaşă a lui Pongo.

   Dar ca şi cum mi-ar fi ghicit gândul, bătrânul Dwina se apropiă iar de mine şi zise, batjocoritor:

   — Uriaşul e mort, el nu vă mai poate ajuta. Nici poliţia n- ar putea face asta, chiar dacă v-ar fi urmat. De jur- împrejurul lagărului nostru stau zece oameni de pază, alţii sunt strânşi aici şi-apoi mai sunt şi femeile. Veţi fi omorâţi înainte de a vi se putea veni în ajutor.

   Vestea asta mă descurajă şi mai mult. Nu m-aş fi aşteptat la atâta prevedere şi viclenie din partea lui Dwina. Acum îi vă fi cu neputinţă lui Pongo să ne elibereze, ba chiar să pătrundă, numai până în lagăr, ca să ne aducă o moarte; mai uşoară.

   Dwina se bucură de spaima mea, căci râse şi urmă:

   — Da, am luat învăţătură de la albi. De la cuceritorii albi, care au furat ţara strămoşilor mei şi au făcut din noi nişte slugi. M-am răzbunat şi mă voi răzbuna şi de acum încolo. Aici e ultima noastră bucată de pământ, pe care nu vom îngădui nici unui alb să pătrundă. Voi sunteţi oameni primejdioşi, i-aţi nimicit pe albii de care aveam nevoie pentru scopurile mele. De aceea vi se cuvine o moarte înceată, dar grozavă.

   Marian se amestecă în vorbă:

   — Prietenul nostru, uriaşul negru, e mort? Aş vrea să văd rămăşiţele sale.

   Asta nu prea îi fu pe plac lui Dwina, căci după ce şovăi puţin, zise:

   — Rămăşiţele sale se află departe îndărătul nostru. Prietenilor le era foame.

   — Aşa... păcat! făcu Marian, liniştit. Nu prea cred că a murit. Ba nădăjduiesc chiar că ne va elibera. Poate că e chiar aproape de tot.

   Dwina aruncă o privire neliniştită în stepa întunecată, apoi râse şi strigă:

   — Nu mai e nădejde să fiţi eliberaţi. Dar sunteţi viteji şi veţi muri ca oameni viteji.

   Spuse câteva cuvinte sălbatecilor din juru-i şi doi din nomazii goi se-ndepărtară, întorcându-se după câteva minute cu brâurile noastre. Se aplecară deasupra noastră şi ni le legară în jurul şoldurilor.

   — Aşa! făcu Dwina, râzând. Albilor le place să moară cu armele la brâu. Vă fac şi vouă hatârul asta. Şi acum pot veni femeile.

   Dacă nu ne-ar fi fost legate mâinile la spate, Dwina n-ar mai fi apucat ziua de mâine. Aşa însă, n-aveam ce face!

   Bătrânul făcu un semn. Sălbatecii se împrăştiară şi încet se apropiară de noi cele patru zgripţuroaice..

FAPTA EROICA A LUI PONGO

   ŢI SE FĂCEA SCÂRBĂ PRIVINDU-LE. Ochii lor ardeau în lumina focurilor. Ciomegele grele şi ascuţite le ţineau ridicate pe jumătate şi rânjeau, ca şi cum s-ar fi bucurat dinainte de plăcerea pe care ne-o pregăteau.

   Dwina, cu un zâmbet batjocoritor pe buze, stătea de o parie şi ne privea iscoditor. Se aştepta să vadă întipărită pe chipurile noastre spaima pentru moartea grozavă ce ne-o hărăzise. Dar se înşela amarnic.

   Privii liniştit spre femeile ce se apropiau, căci deşi mă înfiorai la gândul sfârşitul grozav ce ne era pregătit, nu vroiam să-i prilejuiesc negrului mulţumirea de a mă vedea înspăimântat. Deodată femeile se opriră, uneltele ucigătoare se lăsară în jos şi priviră cu nedumerire spre stepa cufundată în beznă. Dwina se ridicase deasemenea şi se uita cu încordare în aceeaşi direcţie.

   Îndărătul nostru se auzi un zgomot ciudat. Primul meu gând fu la Pongo. Şi probabil că Dwina îmi citi pe faţă nădejdea îşi bucuria, căci cu chipul schimonosit de furie răcni câteva cuvinte femeilor care începuseră să şovăie. Imediat cete patru „Arăpoaice" îşi ridicară ciomegele şi se năpustiră asupra noastră.

   Sunetele ciudate erau datorite desigur, lui Pongo, care doborâse doi paznici; dar cum avea să ne libereze acum pe noi? Împotrivă sălbatecilor - atât de mulţi ca număr - nu putea nimic, cu atât mai puţin să ne scoată teferi de acolo.

   Atunci se petrecu ceva... Un trup mare, negru, zbură deasupra noastră, izbi trei femei şi căzu peste ele la pământ la câţiva metri depărtare de noi.

   Dwina scoase un răcnet de furie şi ridică repede cuţitul. Dar în clipa următoare un al doilea trup negru zbura deasupra noastră izbindu-se de Dwina şi de a patra femeie. Fură şi ei zvârliţi înapoi şi trântiţi la pământ.

   Ridicai privirea şi văzui ca doua trupuri goale de negri australieni fuseseră aruncate în cei care ne ameninţaseră.

   Nu putuse fi decât Pongo al nostru şi mă aşteptam să aud

în clipa următoare răcnetul său de atac, cu care se va năpusti asupra celorlalţi negri, înmărmuriţi de spaimă. Dar în loc de asta se auziră deodată ţipete ascuţite, apoi nişte făpturi negre, lucitoare se repeziră printre focuri şi se aruncară asupra nomazilor.

   Îmi dădui seama îndată că se produsese un atac al altui trib de nomazi cu care prilej bărbaţii urmau să fie ucişi iar femeile luate prizoniere. Duşmanii noştri se apărară cu o îndârjire cumplită, căci ştiau bine ce-l aşteaptă. Dacă nu învingeau, vor sfârşi în stomacurile potrivnicilor.

   Asta nu însemna pentru noi nicio îmbunătăţire a situaţiei, căci noul trib de nomazi, care se ivise atât de neaşteptat, nu ne va lăsa liberi în nici un caz, ci ne va mânca şi pe noi, cu mare pofta. Cel mult ne vom bucura de o moarte mai grabnică.

   Privii liniştit la lupta sălbatecă. Atunci văzui întâmplător că Dwina se strecurase sub trupul negrului, privi în juru-i, apoi se târî înainte cu mişcări de pisică. Curând dispăru printre focurile, din apropiere.

   Deodată mă simţii înhăţat şi târât de acolo. O bucată de drum merserăm printre focuri şi avui prilejul să fac cunoştinţă cu o mulţime de gropi şi hârtoape.

   Apoi fui ridicat pe sus. Purtătorul meu trebuia să fie un uriaş, căci alerga cu mine de parca fi ar fi dus un fulg, nu cogeamite om. Şi când individul, poticnindu-se de ceva, mă bălăbănii şi cu, atinsei cu picioarele mele alte picioare. Aşa dar şi Marian fusese înhăţat odată cu mine şi atârna în mâna cealaltă a uriaşului.

   — Pongo! strigai încetişor.

   Nu putea fi altcineva.

   — Totul merge bine, Massers - zise imediat credinciosul nostru tovarăş - Pongo cu Massers va fi îndată la cai.

   După câteva minute ne puse jos, apoi îşi trecu cuţitul ascuţit peste legăturile noastre. Cu mădularele amorţite ne ridicarăm şi Marian zise:

   — Pongo, cum ai putut face asta? Ne-ai salvat de la moartea cea mai grozavă. Îţi mulţumesc, dragul meu!

   Pongo răspunse, stingherit:

   — Acum nu timp pentru asta, Massers, plecăm repede!

Duşmani prea aproape.

  Aşa şi era. Caii noştri se aflau lângă noi. Cum izbutise Pongo să-i aducă încoace, nu puteam pricepe. Dar trebuia să ne mai frânăm curiozitatea până scăpăm de orice primejdie.

  — Mariane - spusei, în vreme ce încălecam - ai băgat de seamă că Dwina a şters putina? A dispărut în întuneric spre miazănoapte. S-o luăm şi noi spre Nord, până vom fi în siguranţă.

  — Tocmai asta vroiam să propun şi eu, încuviinţă Marian.

  Făcurăm un ocol mare în jurul lagărului de unde

pătrundeau până la noi strigătele celor ce se luptau. Puţin ne păsa cum se vor sfârşi lucrurile acolo, noi eram liberi.

  Vreme de vreun ceas gonirăm spre miazănoapte. Apoi luna se ivi dintre norii deşi, scăldatul în lumina ei argintie stepa. Astfel puturăm recunoaşte la mică depărtare o fâşie de pădure.

  După câteva minute ajunserăm acolo, descălecarăm şi merserăm cu caii în tufiş. Într-un mic luminiş făcurăm popas, legarăm animalele de nişte copaci şi strânserăm vreascuri pentru a face foc..

  După ce mâncarăm pe săturatele şi ne potolirăm setea, avurăm răgaz să stăm de vorbă.

  Focul îl lăsasem slab de tot, pentru ca să nu ne dea de gol. În primul rând trebuia să ne ferim de Dwina, care nu va scăpa prilejul să se răzbune împotriva noastră.

  — Pongo, cum ai izbutit să scapi de sălbateci? întreba Marian.

  — Pongo fu nimerit de pietre - începu uriaşul - căzut de pe cal, dar nu pierdut cunoştinţa. În faţa lui peşteră mare, Pongo târăşte repede înăuntru, scormoneşte pământul ca să acopere deschizătura. Apoi aşteaptă, sălbateci caută şi strigă, la urmă însă pleacă. Pongo aşteaptă, după aceea face gaură şi iese uşor afară. Vede că sălbateci cu Massers aleargă spre apus. Pongo aşteaptă până plecat apoi prinde cai, care alergat spre răsărit. Pongo se ia după ei, se uită la sălbateci prin ochean de la Massers. Când ei face tabără, Pongo leagă cai îşi târăşte într-acolo. Trece mult timp până Massers trezeşte. Pongo aşteaptă până femei apropie de

Massers, repede înhaţă doi paznici, omoară şi zvârle peste femei. Vine pe urmă alţi sălbateci, Pongo Maşter şi repede dus de acolo.

   Cu toată mutra încurcată ce-o făcea, îi strânserăm încă odată mâinile, cu recunoştinţă. Apoi Marian zise:

   — Să vegheam acum cu schimbul pentru ca atunci când s-o lumina de ziuă să pornim îndată în căutarea urmelor lui Dwina. Din fericire avem iar armele noastre. Puştile atârnă încă de şeile cailor, dar revolverele şi cuţitele ni le-a înapoiat chiar Dwina. Cred că va fi foarte necăjit când ne vom mai întâlni cu el. Aşadar, nu mai avem ce ne teme acum de tribul de nomazi care a învins adineauri; afară de asta, cu ajutorul cailor noştri suntem la adăpost de orice urmărire. Poate că chiar mâine punem mâna pe ucigaş ca să pornim pe urma în căutarea Maryei Barring, după cum ne-a rugat fratele ei, căpitanul Dawson.

   Traserăm repede la sorti orânduirea pazei - şi noaptea trecu în deplina linişte, A doua zi dimineaţă, după ce îmbucarăm ceva, părăsirăm pădurea şi călărirăm înapoi spre miazăzi.

   Într-un târziu ne apropiarăm de tabăra nomazilor, unde era cât p-aci să ne găsim un sfârşit atât de cumplit. Cu toată atenţiunea cuvenită ne îndreptarăm într-acolo şi ne trecură fiori, de groază văzând leşuri omeneşti împrăştiate pretutindeni. Erau ale învinşilor din noaptea trecută. Cât despre Nomazi, nici pomeneală. Dar urma lor, care ducea spre răsărit, o puteam vedea lămurit chiar noi şi ne puturăm lua după dânsa. Acum trebuia să căutăm drumul pe care fugise Dwina.

   Deoarece cunoşteam aproape exact locul de unde fugise din tabără, Pongo găsi curând urmele aproape şterse pe care le lăsase bătrânul Negru. Merserăm vreo treizeci de metri după ele, când Pongo scoase o exclamaţie de mirare şi zise:

   — Massers, Dwina avut aici cal, călărit spre apus.

   Imediat ne săltarăm pe caii noştri şi pornirăm. Pongo

călărea aplecat din şea, cercetând pământul. Nu putea să- mi intre de fel în cap cum izbutea să descopere urme, din goana calului.

   Dar după un ceas, văzurăm ca nu se abătuse de fel din drumul bun, căci ajunserăm iarăşi la pădurea în care ne petrecuserăm restul nopţii.

   Şi la vreo, sută de metri la răsărit de locul pe unde pătrunseserăm, ducea şi urma lui Dwina în desiş. Cu patruzeci de metri mai adânc, găsirăm un locşor acoperit cu cenuşă, care arata că Dwina poposise acolo. Numai la o suta de metri de noi!

   Când pornise iarăşi la drum, n-aveam de unde să ştim, dar după toate probabilităţile asta se-ntâmplase dimineaţa. Prin întoarcerea noastră şi căutarea urmei sale el ne-o luase cu vreo trei ceasuri înainte, timp pe care, cu caii noştri minunaţi îl puteam lesne recâştiga.

   Aveam toată nădejdea să-i ajungem îndată, căci Dwina nu va bănui că Pongo ne salvase. El ne lăsase, doar într-o situaţie deznădăjduită.

   Dacă ar fi băgat de seamă că Pongo ne-a salvat, atunci n- ar mai fi poposit deloc şi ar fi călărit toată noaptea.

   Sau poate - la gândul acesta mă cuprinse o uşoară spaimă - ne spionase în timpul nopţii, avusese probabil gânduri ucigaşe, dar nu cutezase să se apropie de noi.

   În cazul acesta trebuia să fim cu mare băgare de seamă.

   Din păcate, eram nevoiţi să călărim unul îndărătul altuia în pădure, altminteri i-aş fi împărtăşit lui Marian temerile mele. Eu rămăsesem mai, în urmă; cufundat în gânduri cum eram, lăsasem calul ceva mai în voie. Deodată îmi oprii calul. O descoperire foarte interesanta mă făcu să uit cu totul ţinta călăririi noastre.

   Dintr-un tufiş de la dreapta, se rostogoli unul din ciudatele animale pe care le are Australia. Era un arici de vreo patruzeci de centimetri mărime. În alta parte a lumii aricii sunt vieţuitoare nevătămătoare, dar aricii australieni şi tasmanieni aparţin unei clase deosebite, cărora li s-a pus la îndoială multă vreme înrudirea cu mamiferele.

   Căci în loc de gură au un cioc, care se aseamănă cu al unei păsări, înotătoare. Şi tot ca şi păsările se ouă. Odraslele însă şi le alăptează.

   Aceste animale ciudate sunt văzute foarte rar în timpul zilei, pentru că încep să iasă la iveală abia cu puţin înainte

de a se lăsa întunericul.

  Priveam cu interes la mica vieţuitoare - când calul meu necheză, iar ariciul se vârî cu iuţeala fulgerului la pământ. Era uimitor cu câtă repeziciune pieri şi din el se văzu foarte puţin în pământul scormonit.

  Privind mereu la animal zăbovii cam vreo două minute; acum vrui să-mi îndemn calul, ca să recâştig timpul pierdut.

  Deodată, auzi de la vreo patruzeci de metri depărtare:

  — Sus mâinile!

  Să se şi fi îndeplinit temerile mele? Căzuseră Marian şi Pongo în vreo capcană întinsă de vicleanul Dwina?

  Întâiul meu gând fu să alerg în ajutorul camarazilor. Dar mă răzgândii repede, spunându-mi că s-ar putea atunci, să cad şi eu în capcană.

  Pentru moment, situaţia nu era încă primejdioasă, căci prin strigătul: „Sus mâinile!" rămânea putinţa de a cădea la o înţelegere. Şi iată că se auzii glasul lui Marian:

  — Ce vreţi de la noi? Pentru ce ne ameninţaţi?

  — Oho, mai domol! zise un alt glas, aspru. Ni s-a atras atenţia asupra voastră c-aţi fi nişte bandiţi foarte primejdioşi. Aşa dar staţi liniştiţi şi să nu cumva să faceţi vreo mişcare de fugă, că altminteri tragem! Faţă de indivizi ca voi noi nu ştim de glumă.

  — Ascultă, omule - strigă iar Marian - am la mine recomandaţii de la poliţia din Melbourne şi Adelaida. Din ele te vei putea încredinţa imediat cine suntem. Urmărim pe un negru care e căutat ca ucigaş. Probabil că ne-a ponegrit în faţa voastră.

  — Aşi, de unde! Vreţi numai să ne păcăliţi, dar noi nu ne lăsăm traşi pe sfoară. Thomson, hai să-l împuşcăm. Ce caută, ei la fluviul ăsta? Nu eşti şi tu de părere că ne spionează mai de mult, ca să pună acum mâna pe descoperirea noastră? Îţi spun că trebuie să le facem de petrecanie, altminteri s-a dus pe copcă taina noastră.

  Situaţia devenea acum primejdioasă pentru camarazii mei. Bănuii îndată că era vorba de nişte căutători de aur care găsiseră, probabil, vreo vână bogată. Astfel stând lucrurile, fireşte că ivirea unor străini era nedorită şi dacă vicleanul Dwina îi mai şi prevenise împotriva noastră, era

lesne de înţeles purtarea lor duşmănoasă.

  Omul care strigase: „Mâinile sus!" şi al cărui glas îl recunoscui îndată, zise:

  — Ei, da, Jimmy, ai dreptate. Dar se poate ca domnul să fie chiar de la poliţie. Prea vrednic de încredere nu arăta negrul care ne-a prevenit.

  — De, ceva tot e la mijloc - îşi dădu părerea Jimmy - dar unde e celălalt alb? spunea că sunt doi albi şi un negru...

  În vremea asta eu mă apropiasem binişor şi puteam să- mi dau seamă acum de starea lucrurilor. Pădurea era aici spre sfârşit şi se întindea o fâşie lata de stepa. La marginea pădurii curgea un pârâu şi uneltele îngrămădite pe mal îmi dovediră că bănuiala mea, că era vorba de căutători de aur, era întemeiată.

  În faţa lui Marian şi a lui Pongo, care stăteau, pe caii lor, cu braţele ridicate, se aflau patru bărbaţi, care aveau înfăţişarea caracteristică a săpătorilor de aur australieni. Cel din frunte, un om mai în vârstă, era probabil, şeful lor. Şi tot el era acela care şovăia să îndeplinească propunerea tovarăşului său, adică de a ucide imediat pe Marian şi Pongo.

  — Îţi voi arăta legitimaţiile mele - spuse prietenul meu - şi te vei putea încredinţa din ele că am spus adevărul.

  — Aşi, alea pot fi şi furate, sau plăsmuite! zise Jimmy, un individ roşcat. Thomson, cel mai simplu lucru e să-i împuşcăm.

  Spunând acestea jucă pistolul pe dinaintea lui Marian şi atât de ameninţător, încât ţintii cu revolverul meu în arma să şi apăsai pe trăgaci.

  Împuşcătura fu urmată de un ţipăt de durere şi arma zbură din mâna lui Jimmy.

  — Sus mâinile! strigai eu acum şi înaintai puţin cu calul.

  Cele două pistoale ale mele nu prea păreau să insufle

încredere, căci indivizii făcură mutre îngrijorate.

  — Sus mâinile! strigă şi Marian.

  În vreme ce oamenii făcuseră nechibzuinţa sa întoarcă privirea spre mine, prietenul meu îşi scosese repede revolverele.

  Acum indivizii se vedeau ameninţaţi de patru pistoale şi de cuţitul enorm al lui Pongo; Ei ridicară braţele şi când Marian strigă cu asprime: „Aruncaţi armele!" - trei pistoale căzură pe pământul moale.

   — Întoarceţi-vă!

   La comanda aspră a prietenului meu, cei patru bărbaţi se-ntoarseră cu spatele. Apoi Marian îmi strigă:

   — Robert, tu cu Pongo veghează asupra celorlalţi trei.. Te rog, domnule Thomson, apropie-te!

   Codindu-se, bătrânul se supuse. Marian îndreptă un revolver spre el şi cu mâna stângă îi întinse paşaportul său şi scrisorile de recomandaţi e ale poliţiştilor din Melbourne şi Adelaida.

   Thomson cercetă, cu atenţiune documentele, apoi se lovi cu pumnul în cap şi strigă:

   — Iertaţi-mă, domnule Farrow, am făcut o mare prostie. Dar suntem foarte bănuitori, pentru că am descoperit o vână foarte bogată. Şi negrul aceia ne-a spus hotărât să ne ferim de dv. Povestea că o vreme l-aţi silit şi pe el să făptuiască jafuri, până a izbutit să fugă. Şi spunea că-l veţi urmări cu siguranţă, ca să-l ucideţi. Era firesc, deci, să fim cu ochii-n patru.

   — De sigur, domnule Thomson - zise Marian, prietenos - şi nici nu ţi-o iau în nume de rău. Mă bucur numai ca mica ciocnire n-a avut urmări neplăcute pentru dv. Prietenul, meu te-ar fi putut culca la pământ în câteva clipe.

   — Da, îmi dau şi eu seamă de asta - răspunse Thomson, stingherii - vă rog să nu vă supăraţi, domnule Farrow.

   — Vă puteţi întoarce acum - strigă Marian celorlalţi oameni - vă previn însă să nu cumva să faceţi vreo mişcare suspectă împotriva noastră. În primul rând pe domnul Jimmy îl previn. Domnul Thomson s-a încredinţat că suntem într-adevăr aceia drept care ne-am dat.

   Oamenii se întoarseră. Doi din ei făcură o mutră încurcată în vreme ce Jimmy îmi aruncă o căutătură, plină de furie.

   Îi zâmbii şi ridicai numai puţintel pistoalele, ceea ce-l făcu să-şi întoarcă repede privirea în altă parte. Într-acestea Marian îl întrebă pe Thomson:

   — Încotro s-a îndreptat negru? Şi când a fost aici?

   — A sosit acum trei ceasuri. Calul său era foarte ostenit. A luat-o spre Nord, către pădure.

   Spunând acestea, Thomson arătă spre desişul care începea iarăşi cu vreo doi kilometri mai încolo, de partea cealaltă a apei. Vestea pe care ne-o dăduse că armăsarul lui Dwina era foarte ostenit o primirăm cu bucurie, căci astfel puteam nădăjdui să-l ajungem curând.

   Trei ceasuri - atât cât ne-o luase înainte - nu însemna mult în cazul acesta. Caii noştri erau încă foarte odihniţi şi rezistau la drum. Trăgeam deci nădejde a-i prinde încă în cursul zilei pe ucigaş.

   — Îţi mulţumesc domnule Thomson - zise Marian, prietenos - vom porni acum cât mai repede după dansul. Te rog îngrijeşte ca oamenii d-tale să nu facă vreo prostie când vom calări prin apa. Ar fi păcat dac-aţi fi nevoiţi să săpaţi un mormânt aici. Pe de altă parte va doresc izbândă deplină şi- ţi făgăduiesc că nu voi spune nimănui că există în meleagurile astea o comoară.

   — Îţi mulţumesc, domnule Farrow şi te încredinţez că nimeni nu va întreprinde ceva împotriva d-tale.

   Marian îl salută cu mâna şi-şi îndreptă calul spre pârâu. Pongo îl urmă, fără să piardă din ochi, însă, pe ceilalţi oameni. Abia când Marian trecu pe malul celălalt, îmi îndemnai şi eu calul şi pornii repede prin apă.

   O luarăm pe urmă în galop, aruncând din când în când câte o privire îndărăt.

   Dar Thomson şi oamenii săi stăteau liniştii şi priveau după noi. În curând furăm atât de departe încât nu ne-ar fi putut ajunge nici un glonţ de puşcă.

O ÎNTÂMPLARE GROZAVĂ

   AJUNSERĂM CURĂND la celalalt petec de pădure cu caii la pas. Dwina lăsase şi aici o urmă lată, lămurită.

   — Atenţiune! strigă Marian. Trebuie să fim cu mare băgare de seamă. Asta de aici e o poteca ce pare să fie des folosită. Poate se află prin preajmă tabăra unei bande, cu care Dwina e în legături de prietenie. Să călărim la distanţă mai mare unul de altul ca să ne putem ajuta, daca unul din noi ar fi primejduit.

   Îmi struni îndată calul şi aşteptai până-l văzui pe Marian dispărând între tufe. Apoi făcui un semn lui Pongo să aştepte şi eu mă luai încetişor după Marian.

   Poteca, deşi îngustă, era totuşi bine croita şi şerpuia prin pădure.

   Vom da oare aici într-adevăr peste o noua ascunzătoare a bandei nimicite? Sau avea dreptate Marian în presupunerea să şi era vorba de alţi bandiţi?

   Oricum ar fi, eu îmi pregăteam armele. Uneori mă întorceam, dar nu-l vedeam pe Pongo îndărătul meu. Asta mă neliniştea, caci daca va fi să cădem într-o noua cursa întinsa de Dwina, atunci credinciosul nostru camarad ne va scoate el la liman.

   Deodată mă întâlni cu Marian. Pădurea era întrerupta de un luminiş de vreo două sute metri.

   De amândouă părţile, luminişul avea o întindere de cel puţin câţiva kilometrii, caci mai zăream foarte slab, departe la orizont dungile negre care arătau că acolo începea iarăşi desişul. Partea cea mai interesanta era, însă, acest luminiş putea fi numit o văgăună. Începea la vreo douăzeci de metrii, înainte de a se împreuna într-un unghi ascuţit. Urma lui Dwina, pe care o puteam recunoaşte aici foarte lămurit în iarba înaltă ducea de-a dreptul spre trecătoarea aceasta.

   — Primejdios lucru! zise Marian, în şoaptă Probabil că această văgăună serveşte de ascunzătoare vreunei bande cu care Dwina se află în legături de prietenie, altminteri n-ar fi pornit de-a dreptul încoace. Cred că cel mai bun lucru ar fi

să mă duc acolo şi să-mi dau seamă de situaţie. Tu cu Pongo trebuie să vă ascundeţi în pădure şi să băgaţi de seamă dacă mi se-ntâmplă ceva.

   Fără să aştepte răspunsul meu, Marian descăleca şi porni spre marginea văgăunii. Îmi dădui armăsarul repede înapoi îndărătul celui mai apropiat tufiş şi trăsei după mine şi calul lui Marian. Apoi mă uitai printre crengi, după prietenul meu.

   Aproape de marginea văgăunii Marian se aşezase pe burtă şi se târa binişor înainte. Priveam cu încordare spre el, temându-mă să nu văd zburând prin aer un bumerang sau piatra aceea grozavă a sălbatecilor australieni. Dar nu se- ntâmplă nimic şi Marian rămase liniştit pe marginea văgăunii, privind în jos.

   Se târî pe urmă înapoi, se ridică şi-mi făcu semn. În vremea asta se apropiase şi Pongo şi se oprise îndărătul meu. Când îl văzu pe Marian făcând semn, uriaşul zise, codindu-se:

   — Messer Bertram, nu bine aici, Dwina - foarte primejdios.

   — Da, Pongo, ai dreptate - încuviinţai eu - dar prietenul meu pare că n-a văzut nimic care da de bănuit. Să mergem deci după ei.

   — Atunci mai bine să lăsam caii aici. În văgăună n-avem ce face cu ei.

   — Bine zici.

   Descălecarăm repede şi priponirăm caii în aşa fel să poată paşte în voie. Ne îndreptarăm apoi spre Marian, care se culca iar pe burta şi se târî spre văgăună.

   Fireşte că făcurăm la fel, căci din felul cum se purta el reieşea că băgase de seama ceva ce-l îndemnase la această măsură de prevedere.

   Când furăm lângă dânsul şi întinsei şi eu capul peste marginea râpei, era cât p-aci să scot un strigăt de uimire, căci pe fundul văgăunii adânci de vreo douăzeci de metri se aflau câteva colibe de bârne, făcute cu grijă din trunchiuri de copaci.

   Erau în număr de şase, din care una, care se afla chiar lângă un mic iaz, era mai mare şi mai bine podită decât celelalte. Oameni nu se vedeau, dar această ciudată aşezare pe fundul unei văgăuni, în inima Australiei, nu făcea o impresie de părăsire, la asta contribuia, în primul rând faptul că erau acolo un număr de dingoşi îmblânziţi care trândăveau în faţa colibelor, sau umblau de colo-colo. La vreo cincizeci de metri de căscioarele astea era pădurea cu copaci desi şi înalţi. Zadarnic încercam să străbat cu privirea prin frunziş. Căutam calul lui Dwina.

   Apoi văzui, însă, că nu departe de noi pornea în jos o potecă îngusta. Cu neputinţă ca bătrânul negru să fi dus pe aici calul sau.

   Marian îmi ghici gândul şi zise cu glas coborât:

   — Am luat seama la arma lui când m-am târât încoace. Dwina şi-a dus calul spre stânga; de sigur că mai sus există un povârniş bun şi pentru cai.

   — Ia spune, Marian, ce crezi tu de tot ce vezi aici? Întrebai. Ce facem acum?

   — Astea-s întrebări la care n-aş putea răspunde aşa cu una cu două. S-ar putea să fie vorba de o ascunzătoare de bandiţi de codru, dar împotriva acestui fapt vorbeşte aşezarea atât de deschisă a colibelor. Oameni care se aşteaptă să fie urmăriţi şi-ar fi clădit colibele colo pe dreapta, în pădure. Nu ştiu cine şi-a făcut aici sălaşul, dar îmi închipui că e vorba tot de căutători de aur, care vor fi găsit izvoare bogate pe fundul acestei râpe.

   — Atunci ne putem aştepta să ne primească la fel cum ne-a primit Thomson cu oamenii lui - râsei eu - ar fi bine, cred, să urmărim mai departe, spre stânga urma lui Dwina ca să vedem dacă şi-a dus într-adevăr calul în jos. Asta ar însemna că are de gând stea mai mult timp pe aici.

   — El însuşi a coborât - zise Marian - uite urmele lui care se văd lămurit. Socot că şi a dus oamenii înapoi în pădure, îndărătul nostru. Poate ca a şi părăsit văgăuna. Da, ai dreptate, să ne încredinţăm mai întâi dacă a pornit mai departe şi atunci nici nu mai e nevoie să facem o vizită văgăunii misterioase, ci ne putem lua imediat după dânsul.

   Ne târârăm câţiva metri înapoi, ne ridicarăm apoi şi Marian ne arăta urma lămurită lăsată de Dwina cu calul sau. Ducea mai întâi vreo treizeci de metri dea lungul marginii văgăunii, apoi îndărăt în pădure.

  Şi când intrarăm pe sub copaci, dădurăm repede de calul, care era legat de un trunchi. Părea încă foarte ostenit, deşi având trei ceasuri încheiate de odihnă. Poate că din pricina astă nu-şi putea urma drumul Dwina, se mai putea însă că era în legătură cu misterioşii locuitori ai colibelor de pe fundul râpei.

  — Haideţi îndărăt pe marginea prăpastie! zise Marian. Trebuie să aflăm cine locuieşte acolo. Ne vom lăsa în văgăună ceva mai spre stânga potecii care duce în jos. Colo sub tufişul de pe margine, suntem oarecum la adăpost. Şi- apoi trebuie să ţinem sub observaţie cu schimbul pădurea dindărătul nostru, mai ales locul unde ne-am legat caii. Dacă-i pierdem pe aceştia, nu mai suntem buni de nimic. În văgăună vom coborî abia când se va înnopta.

  — Poate avem noroc şi-l prindem pe Dwina când va părăsi iar văgăuna - zisei eu - de ce să mai coborâm atunci? La drept vorbind, locul acesta mi se pare cam misterios. Dacă ar fi într-adevăr taine aici, să le lămurească poliţia. De ce să ne punem noi în primejdie pentru alţii?

  — Ce-i cu tine, Robert? râse prietenul meu. Nu prea te ştiu fricos din fire! Dar într-o privinţă ai dreptate. Locul acesta e într-adevăr cam misterios. Trebuie să aşteptăm ca să vedem ce-o mai fi. Socot, însă, că Dwina nu-şi va părăsi ascunzătoarea să sigură; trebuie să bănuiască el că-l pândim aici sus.

  Tot vorbind, ajunserăm la tufa arătară de Marian. În timp ce Pongo se aşeză astfel încât să nu scape din ochi pădurea dindărătul nostru, noi doi priveam jos în văgăună.

  Nici acum nu se vedea nimeni. Dar dingoşii1 erau o dovadă că trăiau oameni acolo. Deodată tresării şi apucai pe Marian de braţ. Din coliba cea mare de lângă lac ieşise un bărbat. Era un omuleţ bătrân, cu părul argintiu.

  Dingoşii se ridicară repede şi se apropiară de el, iar bătrânul se aplecă şi mângâia animalele. După părerea mea, trebuia să fie un om bun şi acum nu mă mai gemeam să coborâm văgăună.

  Tocmai vroiam să-i împărtăşesc lui Marian ce gândeam, când îl auzii pe Pongo:

   — Luaţi seama, Massers, vin duşmani! Repede întoarserăm capul. Dinspre locul unde legaserăm caii în pădure, veneau oameni. Erau vreo zece ia număr, după cât putui vedea în grabă, adevărate mutre de bandiţi de codru.

   Printre ei se aflau însă şi doi bărbaţi elegant îmbrăcaţi şi... Dwina, vechiul nostru prieten. Toţi aveau în mânii câte două pistoale şi după ce-şi rotiră privirile în jur, veniră de-a dreptul spre tufişul îndărătul căruia ne aflam noi.

   Am fi putut primi lupta imediat şi, mulţumită surprinderii am fi putut ieşi cu bine din situaţia în care ne găseam. Dar iată că se mai iviră cinci oameni din pădure şi faţă de toţi aceştia eram neputincioşi.

   — Să coborâm repede în văgăună! zise Marian. Apoi să intrăm în coliba cea mare. Îşi dădu drumul peste marginea râpei şi începu să alunece în jos.

   Îl urmai imediat. Planul său, întocmit la repezeală, era cel mai nimerit în situaţia în care ne aflam. În colibă ne puteam apăra împotriva celor cincisprezece oameni, le puteam ţine piept cel puţin până s-o înnopta, când urma să încercăm să fugim.

   Numai dingoşii îmi dădeau de gândit. Nu se vor năpusti ei oare îndată asupra noastră?

   — Probabil că fuga noastră bruscă nu fusese băgată în seamă de oameni, căci totul rămase liniştit sus.

   Dar de ceea ce mă temusem nu scăparăm. Cei mai apropiaţi dingoşi se năpustiră îndată asupra noastră. Scosei repede pistoalele; de-odată se auzi o fluierătură şi animalele se întoarseră imediat. Alergarăm spre coliba cea mare. Bătrânul, care chemase dingoşii înapoi, ne ieşi în întâmpinare şi ne întrebă:

   — Cine sunteţi? Ce s-a întâmplat?

   — Suntem urmăriţi de duşmănii noştri, răspunse Marian. În casa aceasta ne-am putea apăra. Cine eşti d-ta?

   — Un prizonier.

   — Atunci vino cu noi, te vom elibera. Era şi timpul să ne punem la. Adăpost, caci abia trăsese Marian uşa grea, după el, că se şi auziră de sus, de pe marginea văgăunii, câteva împuşcături şi gloanţele se izbiră de bârnele groase.

   Prietenul meu sări îndată la fereastră, slobozi un glonţ şi văzui, colo sus, pe unul din bandiţi ridicând braţele şi rostogolindu-se în râpă. Ceilalţi se dădură repede înapoi de pe marginea prăpastiei.

   — Pongo, tu nu slăbi din ochi marginea văgăunii - zise Marian - noi vom organiza apărarea aici în casă! Câte încăperi sunt? se adresă el bătrânului, care se uita la noi.

   — Trei, domnule - răspunse cel întrebat - lângă încăperea asta de locuit e odaia mea de dormit şi de partea cealaltă laboratorul.

   — Ferestrele au obloane? mai întrebă Marian..

   — Nu. Sunt însă numai patru ferestre în toată casa, în laborator sunt două.

   — Hm, nu prea e plăcut asta! Trebuie, aşa dar, să ne împărţim prin încăperi. Pentru moment nu pot coborî cei de sus, sau mai sunt şi alte coborâşuri?

   — Da, sunt cărări bune de fiecare parte a râpei?

   — Drace! Atunci nu foloseşte la nimic că Pongo stă colo şi supraveghează. Bandiţii vor coborî prin alte părţi. Nu ne rămâne altceva de făcut decât să ne apărăm până la urma. Ştii să tragi cu arma?

   — Când eram tânăr ştiam - răspunse bătrânul - acum, însă, nu cred să mai meargă atât de lesne. Dar, domnilor, nare nici un rost să vă apăraţi. Oamenii ăştia vă vor învinge, în cele din urmă şi atunci nu veţi avea să vă aşteptaţi la cruţare. Acum doi ani, când m-au prins, au ucis şi pe însoţitorii mei şi asta numai pentru că s-au apărat la început.

   — Lasă, lasă, cu noi n-o să sfârşească ei atât de. Uşor! Rase Marian. Dar acum mi se pare că avem puţin timp, căci bandiţii se vor sfătui mai întâi ce să facă. Aşa că putem sta şi noi de vorbă. Numele meu este Marian Farrow - acesta e prietenul meu Robert Bertram şi uriaşul de colo e credinciosul nostru Pongo. Noi colindăm prin lume, în căutare de aventuri. Încoace am venit în urmărirea australianului Dwina, care s-a alăturat acestei bande.

   — Ah, îl cunoaşteţi mai de mult pe Dwina? întrebă bătrânul, mirat. El venea încoace uneori cu unul anume Barring. Apoi şi-au luat banii care li se cuveneau pe partea lor. Trebuie să vă lămuresc chiar acum cum stau lucrurile.

Eu sunt profesorul Donath, chimist din Adelaida. Într-un rând am făcut cunoştinţă cu unul anume Hoadley, ce părea săi fie om bogat. Mă invita adesea în casa lui inimoasă, deoarece se interesa de lucrările mele. Şi aşa sa făcut că m- a convinşi să facem o excursie prin ţară. Eram cu mai mulţi prieteni şi pe neaşteptate furăm atacaţi. Prietenii mei se apărată, dar după ce-au fost învinşi, i-au ucis fără milă. Hoadley acela este şeful acestei bande. Pe mine m-au târât încoace şi, sub ameninţări şi torturi, m-au silit să le ajut. Ei fabrică aici bani falşi şi eu trebuie să le prepar metalul şi hârtia. De doi ani trăiesc în iadul acesta. Singura distracţie sunt dingoşii mei.

   — Domnule profesor, dacă planul meu izbuteşte, vei fi liber încă astăzi - zise Marian - planul acesta mi-a venit în minte chiar acum. Spuneai că te distrai cu dingoşii şi am văzut cu ochii noştri că ascultă de cuvântul d-tale. Dacă le- ai porunci să atace oameni, ar face-o?

   — Fireşte, fireşte - se grăbi să răspundă profesorul - la asta nu m-am gândit încă, zău aşa. Bandiţii îmi necăjesc adesea animalele, aşa că ele o să asculte de porunca mea.

   — Atunci avem nişte tovarăşi foarte buni în lupta ce ne aşteaptă - zise Marian - acum încă o întrebare, domnule profesor: cred că Dwina a fost odată în văgăună, judecând. După urmele sale? De ce s-a întors iarăşi? Şi de ce s-au dus toţi bandiţii în pădure, sus?

   — Vroiau să vâneze canguri - răspunse Donath - şi când Dwina a venit încoace acum vreo două ceasuri, s-a înapoiat imediat aflând de la mine cele ce v-am spus. De sigur că i-a căutat.

   — Luaţi seama, Massers, vin duşmani! strigă Pongo în aceeaşi clipă.

IV.

LUPTA DIN VĂGĂUNĂ

   ALERGARĂM REPEDE LA FEREASTRĂ. Da, veneau bandiţii, dar se foloseau de un şiretlic, pe care fără îndoială că Dwina îi învăţase.

   Coborâseră în văgăună pe alte cărări şi înaintau acum spre casa în care ne aflam noi. Se ocroteau însa de gloanţele noastre, prin aceea că se târau pe pământ şi împingeau înaintea lor bolovani mari, rotunzi.

   Era atât de minunată această acoperire a lor, încât abia vedeam câte un braţ.

   — Trebuie să încercăm să-i rănim cel puţin - zise Marian - ca să îi zăpăcim niţel.

   — Dar fii cu băgare de seamă, Marian: nici un glonţ nu trebuie să-şi greşească ţinta.

   Deschiserăm fereastra şi ne încordarăm vederea. Dindărătul unui bolovan, pe dreapta, se ivi un braţ. Văzui că mâneca era toarte elegant croită, din stofă bună - şi în aceeaşi clipă slobozii un glonţ, odată cu Marian.

   Un ţipăt de durere se auzi dindărătul bolovanului şi cel nimerit se ridică, în prima clipă de spaimă. Atunci prietenul meu trase a două oară şi, cu un al doilea ţipăt, banditul sări de tot în sus, pentru ca apoi să se prăbuşească la pământ.

   — Unul mai puţin! scrâşni Marian. Să nu-i cruţăm deloc. Uite...

   Iarăşi se ivi un braţ, Marian trase şi un răcnet se auzi. Bolovanii, care păreau că se rostogolesc singuri, se opriră deodată.

   Profesorul, care se cam speriase auzind împuşcăturile, strigă acum:

   — Domnilor, omul pe care l-aţi împuşcat e Hoadley, şeful bandei.

   — Foarte bine - zise Marian - atunci ceilalţi îşi vor cam pierde capul. Dar cine era ăla elegant îmbrăcat?

   — Acela era Halloway, tovarăşul lui Hoadley, Ei doi au schimbat banii în Adelaida, Ceilalţi bandiţi erau întrebuinţaţi numai pentru fabricarea şi transportul banilor falşi.

  — Aha, înaintează iarăşi! zise Marian. Sfinte Dumnezeule, trebuia să ne gândim şi la asta!

  În camera alăturată, care servea de dormitor profesorului şi ale cărei ferestre erau îndreptate spre partea cealaltă a casei, zăngănită geamurile, Apoi auzirăm lămurit cum câţiva oameni săriră repede înăuntru.

  Situaţia noastră devenise acum foarte îngrijorătoare. Bandiţii dindărătul bolovanilor trebuie să fi băgat de seamă că tovarăşii lor pătrunseseră în casă, căci văzui că începură să-şi mişte pavezele mult mai repede ca înainte.

  Cei care intraseră înăuntru ne puteau împuşca lesne, prin uşa subţire, fără să fie văzuţi. Trebuie să mărturisesc că nu ştiam pe unde vom scoate cămaşa - cum vine vorba.

  Dar Marian rămase liniştit. Cu iuţeala fulgerului mai descarcă un glonţ pe fereastră şi imediat se auzi un ţipăt. Apoi strigă profesorului:

  — Repede, domnule profesor, asmuţă câinii asupra bandiţilor dindărătul bolovanilor. Robert, bagă tu de seamă să nu i se întâmple ceva profesorului! Haide, Pongo, să le venim de hac bandiţilor de alături!

  Mă apropiai repede de fereastră, împreună cu profesorul. Era timpul să întreprindem ceva împotriva bandiţilor, căci ei se apropiaseră până la vreo douăzeci de metri.

  Slobozii încă un glonţ şi neprevăzătorul care întinsese prea mult braţul fu nimerit şi scoase un răcnet de furie.

  Profesorul fluieră ascuţit şi imediat câinii de mărimea celor ciobăneşti alergară spre el. Donath arătă spre bolovani şi strigă:

  — Înhăţaţi-l!

  Inteligentele animale se şi întoarseră şi se năpustiră asupra bandiţilor pitiţi.

  Erau potrivnici primejdioşi pentru ticăloşii aceia, căci dingo-ul, care e un câine sălbătăcit, e foarte viteaz în luptă.

  În clipa următoare chiar se auziră răcnete asurzitoare. O parte din câini se năpustiseră asupra victimelor lor.

  Dar nu ne era dat să sfârşim atât de repede cu bandiţii. O voce poruncitoare răcni:

  — Împuşcaţi-i, apoi fugiţi!

  Bandiţii se ridicară repede îndărătul bolovanilor şi-şi descărcară armele în câinii năvălitori. Fireşte că luai imediat la ochi pe cel mai apropiat şi-l culcai la pământ - dar glasul poruncitor se auzi atunci iarăşi:

   — Trageţi cu schimbul în fereastră!

   Şi în clipa următoare geamurile de lângă mine se prefăcură în ţăndări. Fui nevoit să mă retrag în cameră cu profesorul, Căci gloanţele zburau necontenit înăuntru.

   Dar mai avui timp încă să văd că vreo câţiva dingoşi o luară pe fugă. Din pricina dresării la care-i supuse profesorul, îşi pierduseră, probabil, curajul lor dispreţuitor de moarte, care le este înnăscut. Privii repede la Marian; stătea cu Pongo lângă uşa, care ducea în odaia de dormit a profesorului. Ţinea mâna pe clanţă, mai ascultă câteva clipe, apoi o deschise brusc.

   Dar în, aceeaşi clipă se dădu repede înapoi şi Pongo făcu la fel. O flacără mare ţâşni în cameră şi ajunse până la fereastră. Scaunele şi masa fură cuprinse de foc, caci lemnul era uscat.

   — Să intrăm în laborator! strigă Marian. Repede, altfel ardem de vii aici!

   Urletele de triumf ale bandiţilor de afară ne făcură să ne grăbim şi mai mult. Împuşcăturile încetaseră, o dovadă că dingoşii fugiseră.

   Profesorul alergă cel dintâi la uşa care dădea în laborator. Era o încăpere mare, lungă, cu rafturi pe pereţi şi mese mari, pline cu pahare, sticle şi retorte, într-un ungher se aflu o vatră mare pe care se găsea un cazan.

   Mult nu puteam rămâne nici aici, căci focul va cuprinde curând şi această parte a casei.

   — Ce s-a întâmplat? îl întrebai pe Marian. Cum a putut izbucni focul acela?

   — A fost o drăcovenie a bandiţilor - răspunse Marian - ticăloşii nici nu s-au gândit să ne atace în dormitorul profesorului, unde au pătruns, ci au îngrămădit la uşă toate obiectele inflamabile şi le-au dat foc. Din nenorocire n-am auzit zgomotul făcut de ei cu acest prilej, căci bandiţii tocmai începuseră să tragă. Am auzit numai că săreau înapoi pe fereastră şi, bănuind ceva rău, am deschis repede uşa. Era însă prea târziu.

   — Şi aici va fi în curând de asemenea prea târziu zisei eu, ascultând cum trosnea lemnul arzând alături. Vom fi siliţi să ieşim şi atunci suntem expuşi gloanţelor bandiţilor.

   — Da, pe ferestre nu putem ieşi - spuse Marian - căci ele răspund în faţă, unde se află bandiţii. Trebuie să vedem, deci, să ne croim o ieşire prin dos. Din păcate trunchiurile din care e construită casa sunt foarte groase, dar poate izbutim să scoatem câteva din ele în vreun loc şi să ne facem astfel o ieşire. A, uite colo lângă vatră sunt câţiva drugi de fier, care ne pot folosi bine.

   Pongo se repezi la vatra şi puse mâna pe drugul cel mai lung şi gros. Ne înarmarăm şi noi cu câte unul şi ne puserăm pe lucru în colţul din spate di casei.

   Căutând să nu facem zgomot lucrarăm cu puteri unite şi izbutirăm să făceam o deschizătură de jumătate metru lăţime.

   Marian ieşi cei dintâi afară, după ce iscodi întâi cu luare- aminte dacă nu se ascundea nimeni pe acolo. Apoi ne şopti prin deschizătură:

   — Veniţi repede, nu e nimeni aici!

   Pongo ieşi primul, căci se afla mai aproape de deschizătură. Apoi veni rândul profesorului şi eu mă lăsai la urmă.

   Când fui afară, rămăsei înmărmurit, căci tovarăşii mei dispăruseră. La vreo zece metri de mine începea o fâşie de pădure deasă. În răstimpul scurt care se scursese, numai până acolo putuseră ajunge, ca să se ascundă.

   Din câţiva paşi străbătui locul liber şi descoperind un loc unde câteva ramuri erau frânte, pătrunsei repede înăuntru în desiş. După câţiva metri dădui de profesorul Donath, care răsuflă uşurat văzându-mă, pentru ca apoi să întrebe, speriat:

   — Dar unde sunt ceilalţi doi domni? Am alergat după Pongo al dv., dar n-am dat de el.

   — Ai pătruns în pădure în aceiaşi loc cu el? întrebai eu.

   — Aşa cred - răspunse Donath - se prea poate, însă să fi nimerit ceva mai la stânga. Dar credeam că-l voi regăsi aici. Trebuia să ajungă neapărat în luminişul acesta.

   Ne aflam pe marginea unui luminiş mare, rotund, cu un diametru de cei mult douăzeci de metri. În iarba înaltă descoperii o dâra lată şi zisei imediat:

   — Pe aici au trecut Camarazii mei - să mergem repede după dânşii!

   Străbătui în grabă luminişul urmat de Donath care nu se putu opri să exclame:

   — Ciudat!

   Când furam de partea cealaltă a luminişului, la adăpostul copacilor, rămăsei locului şi întrebai:

   — Ce e ciudat, domnule profesor?

   — Că tovarăşii d-tale au trecut pe aici. Căci acesta, e drumul care duce la depozitul cel mare al bandei. De sus nu puteaţi vedea clădirea imensă, căci e ascunsă de copaci. Acolo sunt arme, alimente şi alte lucruri de trebuinţă - afară de asta acolo se află şi depozitul de băuturi al bandei. Numi pot închipui ca tovarăşii d-tale să se fi dus acolo.

   — Păi n-aveau de unde să ştie că vor da de clădirea aceea - zisei eu - trebuie să-i prevenim repede!

   Vrui să pornesc înainte, Donath însă mă opri şi şopti:

   — Colo vine Dwina!

   Privise întâmplător îndărăt în luminiş şi-l văzuse pe ucigaşul negru. Îl trăsei repede pe profesor dintr-un tufiş, care ne ascundea bine, dar de unde li puteam totuşi vedea pe Dwina, daca întindeam puţin capul.

   Australianul făcuse numai un pas în luminiş, apoi se oprise şi privi urma pe care şi profesorul o mai lărgisem încă.

   Deodată înălţă capul, privi spre tufişul - de peste drum, unde ne pitiserăm noi şi râse batjocoritor. Străbătu apoi luminişul, dar nu pe urma făcută de noi, ci ceva mai spre stânga.

   Mă adresai repede profesorului:

   — L-am văzut pe Dwina luând-o mai spre stânga. Ce caută acolo? E vreo potecă ce duce direct la depozitul lor?

   — Da, domnule Bertram. La stânga noastră se află drumul obişnuit pe care-l foloseşte mereu banda. Trece întâi printr-un luminiş mic, plin cu blocuri de stâncă, apoi, printr-o fâşie îngustă de pădure ajungi la depozitul cu pricina.

   — Atunci să ne grăbim! Dwina vrea să le întindă o cursă

camarazilor mei. Trebuie să-i prevenim. Repede!

   Cu paşi mari pornii înainte, îndrumându-se după crengile rupte şi frunzele căzute, care nu puteau proveni decât de la Marian şi Pongo.

   Uneori priveam repede înapoi şi constatam eu bucurie că profesorul nu rămânea mult în urmă, cu toată vârsta-i înaintată.

   Totuşi nu-i ajunserăm pe cei doi camarazi ai mei.

   Deodată se ivi printre copaci o clădire lungă.

   — Acesta este depozitul, mă lamuri profesorul, care se apropiase de mine, când mă oprisem. Vrei să intrăm înăuntru?

   În aceeaşi clipă îi văzui pe Marian şi Pongo sărind prin uşa clădirii. Scosei repede o fluierătură şi imediat ei alergară spre noi.

   — Să fugim! exclamă prietenul meu. Magazia va sări îndată în aer. Vreau să provoc panică în rândurile bandiţilor, ca să putem scăpa mai uşor, căci trebuie să părăsim văgăuna pe unde am venit, ca să ne luăm caii. Pe domnul profesor va trebui să-l luăm cu schimbul, pe cal.

   — Dar, domnilor, colo în văgăuna, la capătul celălalt de aici, sunt destui cai. Când bandiţii vor alerga încoace la magazie, ne putem alege cele mai bune animale.

   — Minunat şi pe ceilalţi îi luăm cu noi! făcu Marian. În felul acesta no să ne poată urmări. Dar să plecăm repede, caci explozia se poate produce dintr-o clipă într-alta. Mariane, trebuie să-l prindem pe Dwina ăla! zisei eu. Vine încoace!

   Îi spusei repede drumul pe care apucase negrul australian.

   — Domnule profesor, unde ieşim dacă mergem pe poteca aceasta? se adresă Marian către Donath. E nevoie să-i ieşi înainte banditului.

   — Trebuie să trecem printre copacii ăştia doi identici - răspunse profesorul - în felul acesta nu mai putea greşi drumul. Imediat Marian şi cu mine alergarăm cu armele întinse spre cei doi copaci arătaţi de profesor.

   Pongo ne-o şi luase înainte. Ei avea o răfuială a lui cu ucigaşul negru.

V

ISPĂŞIREA

   PONGO, alunecă pe dinaintea noastră ca un şarpe uriaş. Tot trupul le era încordat şi cu paşi sprinteni se duse în întâmpinarea duşmanului.

   Curând ajunserăm în luminişul cu bolovanii enormi despre care pomenise profesorul. Pongo se oprise pe margine, pitindu-se îndărătul unui tufiş des.

   Luminişul era pustiu. Privii cu atenţiune la fiecare bolovan, dacă nu cumva Dwina se ascundea în spatele lui. Dar nu descoperii nimic.

   Deodată se auzi o bubuitură îndărătul nostru. Se produsese explozia pusă la cale de Marian. Era lesne să-ţi închipui că bandiţii vor alerga îndată spre partea aceasta a văgăunii, ca să vadă care era pricina exploziei.

   — Mariane, trebuie doar să treacă pe aici - spusei eu, speriat. Drumul acesta e cel mai folosit de dânşii.

   — Da, tocmai mi-a venit şi mie în gând asta - încuviinţă prietenul meu - să ne ascundem, până vor fi trecut. Repede în copaci!

   Din fericire se aflau acolo câţiva arbori înalţi, cu crengile apropiate de pământ. Marian îl luă de braţ pe profesor şi-l trase spre unul din ei. Văzui că-i ajută să urce, apoi eu îl urmai pe Pongo, care şi începuse să se caţere în alt copac.

   Ne ascunserăm în frunzişul des şi ramaserăm în aşteptare. Şiretlicul lui Marian putea să prindă, căci într- acestea casa profesorului trebuia să fi fost cuprinsă în întregime de flăcări, Bandiţii puteau presupune că ne prăpădisem acolo.

   Şi dacă lăsau vreun om de pază, vom sfârşi noi repede cu el. În orice caz, ne era apoi deschis drumul spre cai şi spre libertate.

   Trecură numai câteva minute şi auzirăm strigăte şi paşi repezii Pe sub copaci dădură navală oameni, spre norul de fum care urmase exploziei.

   Erau zece indivizi. Aceştia puteau constitui restul bandei,

căci vreo câţiva erau împuşcaţi, alţii răniţi. Mai aşteptarăm câteva minute după ce ei dispărură, apoi ne dădurăm drumul jos. Ne întâlnirăm îndărătul tufişului, aproape de luminiş.

   — Dwina n-a fost printre ei - zise Marian - trebuie deci să se afle pe aici pe undeva. Numai el nu va crede în moartea noastră, pentru că ne-a descoperit urma. Însă, poarte că a luat-o la fugă, ştiind că noi ne-am salvat iarăşi din casa în flăcări. Acum o fi crezând că suntem fiinţe supranaturale.

   Pongo se aplecă deodată, ca şi cum ar urmări ceva cu încordare. Apoi ridică mâna şi şopti:

   — Massers stea liniştiţi, Pongo vede Dwina. Massers rămâne aici, Pongo face singur.

   În clipa următoare se lăsă pe brânci şi se târî repede în jurul tufişului, spre cel mai apropiat bloc de stâncă. Se lipi de acesta şi aplecă puţin capul într-o parte, ascultând cu încordare. Apoi se strecură spre stânga şi se făcu nevăzut.

   — Minunat! şopti profesorul. Atâta putere n-am văzut încă. Acum cred că s-a sfârşit cu Dwina.

   Eram atât de încordat încât aproape că nici nu mai respiram. Mă aşteptam în fiecare clipă ca negrul australian să se ivească din vreo ascunzătoare, ca să se năpustească asupra lui Pongo. Îndărătul nostru bandiţii făceau o larmă asurzitoare. Încercând probabil să-şi salveze comorile. Zadarnic, însă, incendierea depozitului era o pierdere mare pentru ei. Şi prin distrugerea laboratorului şi presupusa moarte a profesorului îi se luaseră toate mijloacele de a mai fabrica bani.

   Mă întorsesem o clipă ca să văd dacă nu cumva unul din bandiţi se înapoia. Şi când privii acum iarăşi în luminiş, îl văzui pe Pongo, care aluneca repede de tot în jurul unui bloc de stâncă, în mijlocul luminişului.

   Deodată se ridică dindărătul acestui bloc un braţ lung şi uscăţiv, care ţinea în mână grozavul bumerang. În prima clipă mă simţii îndemnat să scot un ţipăt de prevenire, dar braţul ameninţător şi dispăru, ca şi cum l-ar fi abătut în jos o putere uriaşă.

   Pongo se ivi lângă blocul de stâncă. Îl înhăţase pe bătrânul Australian şi-l trăgea după dânsul cu o îndârjire

grozavă. La câţiva paşi mai încolo se opri.

   Apoi îl apucă fulgerător pe Dwina de mijloc, îl ridică şi-l izbi cu toată puterea de bolovan. Mă trecu un fior auzind pârâind oase omeneşti. Câteva clipe bătrânul rămase atârnat de stâncă, pe urmă căzu jos. Îşi dăduse sufletul fără să scoată un geamăt.

   Pongo privi cadavrul doar câteva secunde, apoi ne făcu semn. Răsuflând uşuraţi, ieşirăm în luminiş. Trebuia să ne grăbim acum, dacă vroiam să ne îndeplinim planul şi să Ie luăm bandiţilor caii.

   Trebuia să trecem pe lângă casa incendiata a profesorului. Câţiva dingoşi dădeau târcoale pe acolo şi se repeziră veseli la Donath când îl văzură.

   — Aş vrea să-i iau cu mine, căci mi-au fost prieteni buni în timpul celor doi ani - zise profesorul - şi poate ca ne mai sunt de ajutor, deşi se cam sperie de împuşcături.

   — Fireşte, domnule profesor - zise Marian - ei drace!

   Scoţând aceasta exclamaţie Marian sări înainte şi trase

pe Donath cu dânsul.

   Trecuserăm de casa în flăcări şi ne aflam în mijlocul bolovanilor de care se folosiseră bandiţii ca pavăză împotriva împuşcăturilor noastre.

   Zăceau acolo câteva trupuri de-ale bandiţilor, ucişi de gloanţele noastre sau sfâşiaţi de câini. Dar unul din ei era numai grav rănit şi probabil că tocmai se trezise din leşin.

   Din fericire Marian observase mişcarea lui şi astfel glonţul care îi era hărăzit trecu numai la un centimetru de el. În clipa următoare arma prietenului meu detună şi banditul se prăbuşi înapoi, mort de-a-binelea.

   — Acum repede! strigă Marian. Detunăturile îi vor aduce încoace pe ceilalţi bandiţi. Domnule profesor, putem ieşi cu caii imediat din văgăună, când vom ajunge acolo unde se află ei?

   — Da, domnule Farrow! răspunse Donath. Acolo e un drum destul de larg care duce sus.

   — Atunci avem mare noroc? râse Marian, mulţumit. Ne putem socoti salvaţi, în cazul acesta.

   Pongo alunecă pe lângă noi şi în trecere ne zise:

   — Pongo merge vede dacă e paznic acolo şi dispăru

printre tufele din apropiere.

   Eram iarăşi în pădure şi pe o potecă largă merserăm înainte. După vreo zece minute de drum pădurea se sfârşea şi la vreo cincizeci de metri înaintea noastră se ridicau pereţii râpei, care se împreunau aici în unghi ascuţit. În acest unghi ducea drumul larg de care pomenise profesorul.

   Acolo dădurăm de Pongo şi la picioarele sale zăcea nemişcat un bandit, pe care camaradul nostru îl doborâse aşa cum ştie el.

   Într-o colibă mică de la marginea pădurii găsirăm şeile, luarăm repede patru din ele, iar eu cu Marian înşeuarăm în grabă patru din cei mai buni armăsari.

   Când furăm gata ajutarăm profesorului să încalece. Din fericire, el ştia să călărească bine, aşa că nu vom pierde vremea din pricina lui.

   Lăsarăm să plece el cu Pongo întâi, iar dingoşii alergau după calul profesorului, ca nişte câini ciobăneşti credincioşi.

   Călărirăm de-a lungul văgăunii, ca să ne luăm caii noştri, care aveau pe dânşii armele şi merindele noastre. Se putea întâmpla ca vreo câţiva bandiţi să fi urcat poteca laterală şi atunci trebuia să ne aşteptăm la o luptă crâncenă.

   Într-adevăr, când ajunserăm în apropierea locului unde ne lăsaserăm caii, văzurăm făpturi care la ivirea noastră se ascunseră repede în tufişuri.

   — Jos de pe cai! comanda Marian. Trebuie să ne furişăm în pădure. Domnule profesor, dumneata rămâi aici cu caii.

   Tupilându-se pe lângă copaci, ne apropiarăm de locul primejdios. Mai eram poate la douăzeci de metri de el, când auzirăm un glas cunoscut:

   — Aşi, patru oameni nu ne pot face nimic. Haideţi, trebuie să vedem ce petrece jos în văgăuna.

   — Locotenent Walker! striga Marian. Cum de-ai ajuns aici?

   — Pai ăsta e domnul Farrow, răspunse celălalt, mirat. Cât mă bucură că te întâlnesc iar!

   După câteva clipe vechiul nostru camarad de luptă ne strânse cu bucurie mâinile. Apoi ne povesti că fusese trimis în expediţie cu trupa să de poliţişti, pentru că urmele unei bande de falsificatori duceau încoace.

   — Colo jos arde laboratorul şi depozitul lor, îl lămuri Marian. Haide, te vom călăuzi în aşa fel încât să pui mâna pe supravieţuitorii bandei!

   Marian povesti pe scurt situaţia, apoi veni profesorul Donath, care-i istorisi repede locotenentului tragedia şi dădu lămuriri precise asupra aşezării celor patru drumuri care duceau în văgăună.

   Walker îşi împarţi trupa în trei detaşamente de câte zece oameni. El ramase cu noi.

   Poliţiştii fura instruiţi să rămână câte trei oameni sus, la o poteca, iar ceilalţi să coboare în văgăună, când Walker le va da semnalul printr-un fluier.

   Abia dispărură poliţiştii, că Pongo strigă:

   — Luaţi seama, Massers!

   Zicând acestea arătă în jos pe poteca la capătul căreia stăteam noi. Acolo veneau în goană patru bandiţi, care păreau înspăimântaţi.

   Ne dădurăm, puţin înapoi şi-i lăsarăm să urce aproape până la margine. Apoi ne repezirăm înainte şi le ţinurăm pistoalele în faţă. Unul încercă să ducă mâna la armă, dar Walker îi trimise un glonţ şi-l rostogoli în prăpastie.

   Ceilalţi ridicară braţele şi veniră sus. Fura dezarmaţi şi se aşezară unul lângă altul, cu faţa spre pădure. Profesorul îi păzea cu unul din revolverele luate.

   — Rămâneţi sus, domnilor - ne rugă Walker aţi făcut destul până acum. Eu trebuie să cobor la oamenii mei.

   — Se înţelege, domnule locotenent - încuviinţă Marian - Pongo te poate însă însoţi.

   Walker coborî, urmat de Pongo. După vreun sfert de ceas, detunară împuşcături de jos, de acolo unde se înălţa trâmba uriaşă de fum de la depozitul incendiat.

   Erau numai trei salve scurte, apoi se făcu iar tăcere. După puţin timp se auziră însă două împuşcături de partea văgăunii opusă nouă. Şi peste câteva clipe veniră în goană în sus pe potecă doi bandiţi. Ne băgară în seamă abia când fură la câţiva paşi de noi şi atunci ridicară braţele, supuşi.

   Toată banda de falsificatori era prinsa. Afară de cei cinci pe care-i luaserăm prizonieri, restul fuseseră împuşcaţi.

   Captivii fură legaţi, urmând să fie transportaţi la

Adelaida.

  — Veniţi cu noi îndărăt, domnilor? ne întrebă Walker. Vom străbate pădurea şi vom rămâne peste noapte la malul pârâului unde i-am găsit pe căutătorii de aur. Dv. v-aţi ajuns scopul, ucigaşul Dwina e mort.

  — Am străbătut trei sferturi din continent - zise Marian - aşa e ar fi păcat să ne întoarcem. Afară de asta mai vreau s- o caut pe soţia lui Barring, Am auzit ca s-ar afla fi prin Nord. Plănuiesc să fac drumul călare şi la Palmerston să iau un vapor pentru India.

  — Daca o căutaţi pe soţia lui Barring - interveni profesorul - v-aş putea da eu un indiciu. A fost acum câteva zile în văgăună şi povestea ca doi europeni şi un negru uriaş au nimicit banda soţului ei. De sigur ca ăştia eraţi dv., domnilor. Ea vroia să meargă la Palmerston, ca să caute acolo nişte rubedenii sau cunoscuţi ai bărbatului ei şi să se răzbune împotriva dv. cu ajutorul lor.

  — Foarte interesant! râse Marian. O să le uşurăm sarcina. De fapt nu vreau decât să-i transmit salutări din partea fratelui ei, dar n-ar strica dacă i-aş cunoaşte mai de aproape pe prietenii lui jupan Barring.

  — Regret din suflet, domnilor, că nu va înapoiaţi cu noi - zise locotenentul - dar văd că e mai important să duceţi la capăt însărcinarea pe care v-aţi luat-o. Eu, însă, trebuie să rămân aici cu oamenii mei. Apă putem aduce din văgăuna şi la un focşor de tabără mai putem sta niţeluş de vorbă.

  — Cum să nu, domnule locotenent! încuviinţă Marian. Cu atât mai mult cu cât se va înnopta în curând.

  Până târziu noaptea stăturăm de vorbă cu Walker şi Donath, povestind fiecare aventuri din viaţa lui.

  În zorii zilei următoare îmbucarăm repede ceva, apoi ne luarăm rămas bun.

  Poliţiştii se făcură nevăzuţi în pădure şi când nu-i mai puteam zări. Marian spuse:

  — Aşa, acum să pornim spre miazănoapte! Aventura noastră australiană pare că se apropie de sfârşit. Să nădăjduim că în Palmerston vom avea linişte.

   Prietenul meu se săltă pe cal, noi îi urmarăm pilda. N-aveam de unde bănui că întâlnirea noastră cu Mary Barring nu se va sfârşi atât de simplu. Ba ne fu dat chiar să întâmpinăm o aventură cum rar am avut. Ţi-o voi povesti cu alt prilej, dragă George - încheia doctorul Bertram.

1 Câini sălbatici.

SFÂRŞIT

Volumul 137

MAMBA

CINE E MAMBA?

  CĂPITANUL FARROW avea de gând să se îndrepte cu submarinul „Dox" spre Africa; cutreierase îndeajuns mările sudice şi Oceanul Indian, aşa că vroia acum să cunoască mai de aproape continentul negru.

  Fireşte că hotărârea căpitanului era datorită îndemnului fiului său; acesta cumpărase în timpul şederii sale la Ceylon un obiect ciudat, despre care nu pomenise încă nici chiar credinciosului său Petre.

  Un bătrân Cingalez îi şoptise că el, George, a fost ales de zei să îndeplinească o însărcinare şi îi vânduse pe o sumă destul de mare un mic giuvaer. Vorbele tainice ale bătrânului îl hipnotizaseră parcă, aşa că nici măcar nu încercase să se tocmească după cum se obişnuieşte în Orient, adică să scazi preţul la jumătate.

  După ce dispăruse însă Cingalezul, lui George îi fu necaz că se lăsase prostit şi de ruşine nu pomenise nimic camarazilor despre târguiala lui. Abia după ce pornise „Dox"-ul se apucă să examineze cu luare aminte giuvaerul. Era un şarpe de aur, dar atât de ciudat cum nu mai văzuse George încă până acum.

  Îi arătă lui Petre, care îl sfătui să-l întrebe şi pe doctorul Bertram ce o fi însemnând şarpele acesta.

  Astfel se făcu de află şi căpitanul despre bizarul giuvaer, căci tocmai intra în cabina doctorului când îl arăta George.

  Doctorul exclamă uluit:

  — Păi asta e o „Mamba", o specie foarte veninoasă de şerpi din Africa! De unde până unde imitaţia asta în Ceylon? Ciudat, foarte ciudat....

  După ce, de voie de nevoie, George povesti tatălui său felul cum ajunsese în stăpânirea giuvaerului, acesta zise îngândurat:

  — Fireşte, s-ar părea că bătrânul Cingalez te-a cam tras pe sfoară, deşi mie preţul nu mi se pare prea ridicat. Totuşi, dacă te tocmeai poate luai giuvaerul ceva mai ieftin. Găsesc însă ciudate cuvintele pe care ţi le-a spus bătrânul. Eşti

adică tu, cel ales pentru a îndeplini o misiune. Care anume? ... Poţi presupune multe fără să ghiceşti adevărul. În sfârşit, poate vom afla mai târziu. Deocamdată să o luăm în sus pe coasta Indiei, deoarece aş vrea să dau de un prieten al meu, căpitanul unui vapor de coastă care se aţine pe aproape de Bombay.

  George încuie giuvaerul într-un dulăpior de oţel din cabina lui, unde îşi ţinea lucrurile de preţ.

  Acum, când stătea cu Petre la prora vasului şi privea spre ţărmul apropiat, cufundat în întuneric, uitase cu totul de şarpele de aur cumpărat de la Cingalez.

  Deodată tânărul apucă de braţ pe Uriaş şi îi făcu semn s- asculte. Ţărmul era la vreo şase sute de metri de ei, marea prea puţin agitată şi în uşorul murmur al undelor se auzi deodată pufăitul unei fiare sălbatece.

  Era însă prea slab ca să fie scos de regele junglei, tigrul. O clipă în urmă răsună un răcnet omenesc, un răcnet de uimire şi furie în acelaşi timp.

  Dar răcnetul avea ceva animalic în el. Urmă apoi o luptă grozavă. Se auzi de câteva ori răgetul fiarei, care slăbea din ce în ce, până se preschimbă într-un horcăit. Răcnetul omenesc însă se repeta tot mai sălbatic.

  Căpitanul Farrow, care se afla în turn, dădu ordin ca submarinul să fie oprit. Colo se afla un om în primejdie de moarte, căci până acum nu detunase nici o împuşcătură şi cu o armă cu greu s-ar fi putut apăra împotriva unei fiare sălbatice.

  Farrow chibzuise dacă să pună în funcţiune reflectorul; ar putea astfel veni în ajutorul celui atacat cu un glonţ bine ţintit. Acum înţelese însă din pufăitul tot mai slab al fiarei că nu mai era nevoie de ajutorul său.

  În vremea asta începu să se lumineze de ziuă şi camarazii avură înaintea ochilor o privelişte pe care nici n- ar fi visat-o.

  Într-un mic luminiş de pe ţărm, înconjurat în semicerc de tufe dese, un negru uriaş se lupta cu o panteră. Apucase cu mâna stângă fiara de beregată, ridicase trupul împestriţat în sus şi tocmai îi înfigea cu dreapta un cuţit mare în inimă.

  Arma dispăru aproape cu totul în pieptul panterei, dar negrul uriaş o smuci afară, zvârli trupul fiarei cât colo, aruncă o privire la submarin şi se făcu apoi nevăzut în desişul încâlcit.

  — Ei drăcie! zise căpitanul Farrow mirat. Cât p-aci să cred că e Pongo al prietenului nostru Bertram, dar ăla e de mult în lumea drepţilor, după cum îmi spunea doctorul. Ia să acostăm acum şi să încercăm dacă nu e chip să vorbim cu el. E şi aşa de mirare să găseşti un negru prin pustietăţile astea indiene. Înainte de toate însă aş vrea să văd mai de aproape pantera. Să nu fi fost eu însumi de faţă, n-aş fi crezut cu putinţă ca un om să poată birui numai cu un simplu cuţit o astfel de fiară, mai ales că pantera pare să fie destul de mare.

  Submarinul se apropia încet de ţărm. Apa era aci foarte adâncă şi putu înainta până la vreo cincizeci de metri de uscat.

  Dădu ordin să se monteze o barcă de aluminium şi porni, însoţit de George, doctorul Bertram şi Petre, spre ţărm.

  — Să fim însă cu băgare de seamă, zise căpitanul, când coborâră pe uscat. Negrul pare să fie un potrivnic primejdios, deşi n-are ca armă decât un pumnal. Cine ştie din ce pricină s-a aciuit aici, în sălbăticia asta. Te pomeneşti că ne atacă pe neaşteptate şi nu avem timp să ne apărăm.

  — Suntem doar cinci împotriva unuia, răspunse doctorul şi alergă la panteră. Tii, ce frumoasă el

  Camarazii se apropiară şi ei, apoi, după ce admirară niţel pantera, căpitanul zise:

  — Nu se poate ca negrul să nu fi fost rănit; să-l căutăm în desiş şi să vedem dacă nu îi putem fi de folos.

  — Va fi avut el motivele lui că s-a ascuns, fu de părere doctoral, altminteri n-ar fi fugit când a dat cu ochii de noi. Trebuie să fie şi aici o taină la mijloc. Şi altminteri e foarte ciudat să găseşti aici un negru african, mai ales acum, după ce George a ajuns în stăpânirea giuvaerului cumpărat de la bătrânul Cingalez. Mă tem că e o oarecare legătură între una şi alta.

  — Aşi! Prea ar fi de tot! făcu Farrow, râzând. Deşi - adăugă el îngândurat - când stai să te gândeşti mai bine... hm... mai ştii! Ia să vedem acum dacă putem da de urma negrului. A, uite nişte picături mari de sânge. Aşa dar tot vorba mea, a fost rănit şi încă destul de serios. Ne va fi lesne să-l găsim după dâra de sânge.

   — Să fim însă prevăzători, îl sfătui doctorul. E om primejdios. Fără pricină n-a venit el aici. O fi vreun criminal evadat şi se va apăra dârz când ne va vedea, crezând că vrem să-l prindem.

   — Ai dreptate, încuviinţă căpitanul. Am văzut doar ce puternic şi sprinten e, cu tot trupul lui ăla uriaş. Primejdios într-adevăr şi va trebui să ne apărăm cu revolverele dacă ar încerca să ne atace.

   Păşeam acum cu mare prevedere pe urmele lăsate de negru. Acesta dispăruse într-o tufă deasă; găsiră aci pete de sânge pe unele frunze de pe crăcile mai de sus, aşa că doctorul îşi dădu părerea:

   — Pantera trebuie să-i fi sfâşiat umărul, se cunoaşte după asta că negrul e chiar mai voinic decât Petre al nostru şi ar fi şi pentru el un potrivnic destul de primejdios.

   După ce străbătură tufa, dădură de o potecă îngustă - probabil făcută de animale. Găsiră şi aici o dâră de sânge, pe urmă însă băgară de seamă că poteca făcea un cot care devenea din ce în ce mai ascuţit.

   — Pare-mi-se că ieşim iar în luminişul de pe ţărm, zise căpitanul cu glas coborât. Ar fi într-adevăr foarte ciudat. Ei, dar asta ce mai e?

   Pornirăm în goană pe potecă, deoarece auziră, de la o depărtare nu prea mare, strigătele camarazilor de pe submarin.

   Nu trecu mult şi ajunseră în luminiş unde văzură cu mirare că pantera... dispăruse şi-l auziră pe Rindow strigându-le:

   — Domnule căpitan, negrul a venit de a luat pantera şi a pierit cu ea în tufişul în care aţi intrat dv. Omul ăla trebuie să aibă o putere grozavă şi mi-era frică să nu vă fi ajuns din urmă.

   — Hm, ciudat. zise Farrow îngândurat. Nu ştiu zău ce să facem. Să-l urmărim? Cu povara aceea grea în spinare nu poate înainta prea repede şi ar fi poate chip să-l ajungem. Mă întreb însă ce avem cu el. E doar liber să ucidă o panteră care l-a atacat şi să şi-o ia cu el. Are tot dreptul să se supere dacă nu-l lăsăm în pace, după ce ne-a arătat pe faţă că nu vrea să ştie de noi. Că ţine să-şi salveze blana panterei, nu e de mirare, oricare altul ar fi făcut la fel.

  — Ai dreptate, domnule căpitan, încuviinţă doctorul. Socot că e mai bine să ne vedem de drum şi să-l lăsăm pe uriaşul ăla negru să-şi facă mendrele prin pustietăţile astea. Să ucidă toate panterele din Ceylon dacă vrea, ce ne pasă nouă?

  — Atunci să ne întoarcem la submarin şi să plecăm, hotărî căpitanul. N-are nici un rost să ne pierdem vremea pe-aici. Deci, înainte!

  Pornirăm spre ţărm. Deodată George auzi un foşnet uşor venind dinspre tufiş. Se opri brusc şi făcu un semn de prevenire cu mâna camarazilor. Dar tânărul Cingalez care ieşise din desiş, se înclină liniştit şi le zise:

  — Sahibi, caut pe un duşman al meu, un negru uriaş. Ticălosul a ucis azi noapte pe tata pentru a pune stăpânire pe un mic giuvaer de preţ. Nu cumva l-aţi văzut dv. pe acest negru?

  — Da, răspunse căpitanul, după câteva clipe revenindu-şi din buimăceală. Am văzut un astfel de om cum se lupta cu o panteră pe care a şi biruit-o, deşi n-avea la el altă armă decât un pumnal.

  — Acesta era fără doar şi poate Mamba.

  George tresări: „Mamba" se numea şi şarpele african a cărui imitaţie din aur o cumpărase el de la bătrânul Cingalez. Şi negrul acela ucisese pentru un mic giuvaer? Să fie oare o legătură între aceste două întâmplări?

  — Giuvaerul pentru care a ucis Mamba reprezintă un şarpe? întrebă el turburat.

  — Da, Sahib, fu răspunsul. Ştim deasemenea că tata ţi-a vândut giuvaerul, din care pricină a şi fost omorât. Am urmărit pe ucigaş până aici - trebuie să fi auzit când tata mi-a destăinuit înainte de a muri că giuvaerul se află acum în stăpânirea d-tale. Se ştia doar că veţi trece pe aici, de aceea ucigaşul s-a ascuns în tufişul de la ţărmul mării.

  — Hm, atunci eşti în mare primejdie, George. Negrul va sta pe undeva la pândă; de aceea cred că e mai bine să

părăsim cât mai repede aceste locuri, zise îngrijorat Farrow.

  — Nu, tată, ţin neapărat să dau cu ochii cu negrul acela, ca să aflu ce e cu şarpele ăsta, răspunse tânărul. N-are ce să-mi facă, oricât de voinic e. Cuţitul lui împotriva armelor mele nu face două parale.

  — Dacă vei mai avea timp să te slujeşti de ele. Mă tem însă că negrul se pricepe el cum să se apropie pe nesimţite de tine şi să caute să-ţi facă de petrecanie. Pe de altă parte ai însă dreptate: n-ar strica să descoperim taina în legătură cu şarpele acela de aur.

  Tatăl şi fiul vorbiseră în englezeşte, fără să-şi dea seama de ce, deoarece în aceeaşi limbă le grăise şi tânărul Cingalez. Acesta zise acum:

  — Sahibi, am auzit de la tata că e o taină mare şi primejdioasă cu giuvaerul acela. N-a putut să mi-o încredinţeze deoarece moartea i-a pecetluit gura. Dar Mamba o cunoaşte şi ar trebui silit să v-o dezvăluie. Eu, Sahib, mă duc să-l caut, trebuie să-mi răzbun părintele. Mai înainte însă de a-l ucide, va trebui să aflu de la el această taină.

  Tânărul indian vru să se depărteze în grabă, dar George îi strigă:

  — Stai că viu şi eu! Vreau să vorbesc şi eu cu Mamba.

  Cingalezul se opri şi rosti, cu glas adânc şi grav:

  —  Sahib, sunt Anhu, fiul lui Radhis, pe care l-a ucis Mamba. Trebuie să-i plătesc cu aceeaşi măsură. Mai înainte însă îl vom sili să-mi spună taina. Aş ruga pe tânărul Sahib să rămână pe loc, Mamba nu va vorbi faţă de un străin.

  Zise aceasta şi Anhu se făcu nevăzut în desiş.

  — Şi totuşi trebuie să-l urmăresc, strigă George cu însufleţire. Fără-ndoială că va supune pe negru la chinuri groaznice pentru a-l face să mărturisească taina. Mă tem însă că Mamba îl va ucide în cele din urmă, căci nici el n-are altă armă decât tot un cuţit şi nu se poate potrivi cu un astfel de uriaş.

  — Bine zici, la asta nici nu m-am gândit, încuviinţă căpitanul. Trebuie neapărat să ne ducem după el pentru a-l apăra. Acum sunt şi eu de părere să-l găsim pe Mamba, altminteri ne ameninţă o primejdie pe care cu greu am putea-o înlătura. Chiar dacă plecăm de aici, e în stare să ne urmărească pe orice cale, atâta timp cât giuvaerul se află în mâinile noastre. Aşa dar înainte şi fiţi cu băgare de seamă!

  George şi dispăruse în desiş. O luase niţel înaintea lui Petre; Uriaşul îl zări de câteva ori apoi îl pierdu din vedere, căci tânărul apucase pe o potecă pe care se desluşeau bine urmele negrului. Poteca aceasta însă nu ducea la ţărm, ci în lăuntrul insulei.

  În înfrigurarea lui, George mergea atât de repede încât Petre rămânea tot mai în urmă, mai ales că poteca făcea atâtea cotituri încât şi aproape să-i fi fost şi tot nu l-ar fi văzut în cele din urmă pe unde a dispărut.

  George se aştepta din clipă-n clipă să-i răsare înainte Anhu dar, spre marea lui mirare Cingalezul nu se zărea nicăieri.

  Deodată tânărul se pomeni într-un luminiş în mijlocul căruia zăcea trupul panterei, jupuit în parte de piele. Cuţitul negrului se afla alături, dar Mamba lipsea.

  Să fi fugit el într-adevăr de frica Cingalezului, pe care l-ar fi putut doborî cu un singur pumn?

  Dintr-o aruncătură de ochi în juru-i, George văzu că poteca se prelungeşte dincolo de luminiş. Alergă într-acolo. Pe când gonea pe potecă se întreba mereu ce-l făcuse pe negru să o ia la fugă.

  Să aibă firavul Cingalez astfel de mijloace, încât să se teamă chiar şi un voinic şi puternic ca Mamba? Dacă aşa stăteau lucrurile, îi era deci lesne să-i stoarcă şi taina giuvaerului.

  Tocmai vroia George să dea ascultare Cingalezului şi să se întoarcă din drum, când auzi nu departe de el un ţipăt. Acolo trebuie să-şi fi ajuns Anhu duşmanul.

  Tânărul porni în goană şi după câteva momente ajunse într-un luminiş. O luptă sălbatecă se dădea aci.

  Uriaşul Mamba se apăra dezarmat împotriva atacurilor lui Anhu, care mânuia cu atâta repeziciune pumnalul încât Negrul abia avea răgaz să se apere, pentru a nu fi atins prea serios de arma potrivnicului său.

  De pe braţul stâng sângele îi curgea şiroaie; şi iarăşi fulgeră pumnalul; negrul urlă de durere; tăişul ascuţit îi

retezase aproape şi braţul drept.

   George înţelese planul Cingalezului. Vroia să-i sfâşie negrului carnea bucată cu bucată până ce îl va doborî de tot, pe urmă să-i afle taina şi să-i dea lovitura de moarte.

   Ca în neştire George se năpusti spre cei doi luptători. Anhu îl văzu şi făcu o mişcare de ciudă. Clipa aceea fu deajuns negrului ca să zvârle cu un pumn în lături pe Cingalez şi s-o ia la fugă, făcându-se nevăzut în pădure, înainte ca George să poată îndrepta arma spre el.

O URMĂRIRE PRIMEJDIOASĂ

  ANHU SE RIDICĂ ÎMPLETICINDU-SE, se uită cu mânie la George, când văzu însă mutra pe care o făcea acesta zâmbi şi zise:

  — Sahib, te rugasem să nu vii. Aş fi silit pe Mamba să-mi dezvăluie taina. Acum o să fie greu de prins căci cunoaşte fiece potecă, fiece ascunzătoare. Şi totuşi îl voi găsi.

  — Îmi pare destul de rău, crede-mă, de cele întâmplate, Anhu - răspunse stingherit George - mă temeam însă că uriaşul, cu puterea lui grozavă te va ucide pe loc.

  — Puterea nu e deajuns când potrivnicul e dibaci şi deştept. Mamba mă cunoaşte şi îi e frică de mine şi se fereşte, dar îmi va întinde capcane pe care numai el le poate născoci. Te rog încă o dată, Sahib, întoarce-te la ai dumitale.

  —  Anhu, dacă Mamba, ştie că giuvaerul se află în stăpânirea mea, fii încredinţat că va veni după mine, de aceea mai bine să rămânem împreună.

  —  Bine, Sahib, recunosc că ai dreptate. Văd că eşti neînfricat şi înţelept şi-apoi am auzit despre isprăvile vitejeşti ale Dv. Acum găsesc şi eu că e mai bine să mă însoţeşti. Trebuie însă să te previn că Mamba e un duşman foarte primejdios.

  — Nu face nimic, strigă cu însufleţire George. Dimpotrivă, pot învăţa cu prilejul acesta cum ştie să se apere cineva când e fugărit într-o pădure bătrână ca asta.

  — O, n-avea grijă, că o să înveţi, râse Anhu. Ţi-am mai spus adineauri că Mamba ne va pune capcane pe care nici nu le bănuim măcar, deci cu atât mai primejdioase. Îi văd pe camarazii d-tale venind încoa. Merg şi ei cu noi?

  — Mai e vorbă! Nu mă lasă ei singur.

  După ce se sfătuiră câteva momente căpitanul zise:

  — Recunosc şi eu că trebuie să-l punem cu botul pe labe pe acest Mamba. Singur nu te las să te duci, George, aşa că vă vom însoţi. Va trebui să fim mai prevăzători ca oricând. Aşa dar, să mergem!

  Anhu se strecură înainte ca un şarpe pe poteca pe care dispăruse negrul. După el venea George, apoi căpitanul cu doctorul Bertram, iar convoiul îl încheia Petre.

  Farrow avusese grijă să-i strige lui Rindow, care rămăsese pe submarin, că s-ar putea să zăbovească mai mult şi să trimită pe cineva să ia barca de aluminium rămasă pe ţărm de cum se va înnopta. Peste zi însă s-o lase pe loc; sub bună pază, fireşte, căci vor avea poate nevoie de ea.

  Atâta timp cât se aflau în desiş, Anhu nu prea se ferea, după cum se aşteptase George. Doar aici era cel mai prielnic loc pentru întins cuiva o cursă.

  Anhu îi spuse însă că negrul zăbovise prea puţin aici şi n- avusese timp de aşa ceva; abia mai în inima codrului des îi aştepta primejdiile.

  Într-adevăr, după ce mai făcură vreo cincizeci de metri, Cingalezul se opri deodată şi îi şopti:

  — Uită-te la tufa aceea de colo; bagi de seamă că vreo câteva crengi din mijloc au frunzele pălite? Au fost rupte de cineva, apoi aşezate iar la loc. Aci e o capcană.

  Căpitanul îi întrebă cu glas coborât pentru ce s-au oprit şi George îi spuse pricina. Pe urmă aşteptară cu încordare să vadă cum va înlătura Anhu capcană fără a-şi primejdui viaţa - a lui şi a tovarăşilor săi.

  Cingalezul privi cu luare-aminte poteca din faţa lor şi zise cu ochii învăpăiaţi lui George:

  — Sahib, vezi firul acela întins pe pământ? Colo la stânga, peste frunza aceea deschisă. E uşor să-l deosebeşti.

  Dar, cu toată privirea lui ageră, îi trebui cam mult lui George să zărească dunga aceea subţire ca un fir de păr. Oricine care n-ar fi bănuit acolo o capcană, nu l-ar fi luat în seamă.

  Anhu ridică acum de jos o creangă uscată, ruptă de veacuri cine ştie prin ce întâmplare din aceşti copaci uriaşi ai codrului. Rugă apoi pe cei ce-l însoţeau să se îndepărteze de acolo, se dădu şi el cu doi paşi îndărăt şi zvârli cu îndemânare creanga destul de groasă pe fir.

  În clipa următoare camarazii tresăriră speriaţi căci din desiş sări ca pus pe un arc ceva lung şi negricios, se izbi de pământ, apoi se ridică iar până la înălţimea unui stat de om

şi rămase aşa, tremurând, dea curmezişul potecii.

  Abia după ce se opri din tremurat, camarazii văzură că era un trunchi subţire de copac pe care Mamba îl îndoise cu dea sila şi-l legase astfel, ca la atingerea firului să se ridice cu iuţeala unui arc.

  În jurul trunchiului se aflau vârfurile ascuţite bine de negru; dacă aceste vârfuri ar fi izbit pe cel ce ar fi trecut pe acolo în clipa când se destindea firul, l-ar fi omorât pe loc.

  George vru să le vadă mai de aproape dar Anhu îl opri:

  — Ia seama, Sahib, Vârfurile au o culoare ciudată. Mamba va fi cunoscând felul de buruieni al căror suc e veninos şi a uns cu el vârfurile crengilor.

  George se dădu speriat înapoi. Cingalezul însă se apropie de copac şi după ce le privi câtva timp adăugă:

  — Aşa e. Sunt unse cu sucul unor plante care cresc în anumite mlaştini. Când otrava aceasta pătrunde în trup, omul moare în chinuri grozave numai după câteva ceasuri. Nu mai poate face nici o mişcare şi trebuie să îndure astfel dureri de neînchipuit.

  — Ei drace, aproape ca la curara, zise doctorul înfiorându-se. E şi pe aici aşa ceva? Să-mi arăţi şi mie buruiana asta, Anhu, când vom ajunge la mlaştinile acelea.

  — Vom fi nevoiţi să trecem prin acest ţinut primejdios, zise grav Cingalezul. Mamba se aţine pe acolo. De aceea nici n-a fost chip să punem până acum mâna pe el.

  — Pentru ce era urmărit? Făptuise şi înainte vreo crimă? întrebă căpitanul.

  — E cunoscut în Colombo ca unul din cei mai temuţi spărgători şi a rănit grav pe vreo câţiva poliţişti care vroiau să-l prindă. Fără îndoială că era mereu în căutarea micului şarpe de aur care se afla în stăpânirea tatălui meu.

  — Şi nu ştii într-adevăr taina lui? cercetă George. Nici chiar cum a ajuns la tatăl d-tale?

  — Ştiu numai că îl adusese dintr-o lungă călătorie, habar n-am însă de unde, răspunse Anhu. Va trebui s-o aflăm de la Mamba, căci de prins trebuie să-l prind ca să răzbun moartea tatii. V-aş ruga numai, Sahibi, să-l lăsaţi în seama mea. Vreau să mă răfuiesc singur cu el.

  — Se înţelege de la sine, zise căpitanul. N-avem ce ne amesteca în treburile d-tale. Dar am vrea s-aflăm şi noi taina micului giuvaer.

  — O s-o spuie, fiţi pe pace! făcu Cingalezul, cu un zâmbet crud. Acum, sahibi, să ne grăbim. Trebuie s-ajungem încă înainte de a se înnopta în ţinutul mlăştinos şi să ne căutăm acolo un loc potrivit de popas.

  Anhu mergea în frunte, dar George băgă de seamă că iscodea cu ochii în toate părţile.

  Înaintau acum mai lesne, căci desişul se rărise, poteca era mai lată. Totuşi era lesne să se ascundă cineva după trunchiul vreunuia din uriaşii copaci de tamarind, teak şi abanos, cu frunzişul des.

  Deodată Cingalezul se opri şi se întoarse spre George. Ochii îi sclipeau şi un zâmbet ciudat îi flutura pe buze.

  — Sahib, şopti el, vezi la copacul cela de colo capcană pe care ne-a întins-o Mamba?

  George se uită mirat la trunchiul gros al tamarindului arătat de Anhu. Abia putu desluşi câteva dungi albicioase pe scoarţa copacului.

  — Vrei să spui zgârieturile acelea subţiri?

  — Da, sahib. E cea mai bună dovadă că Mamba s-a căţărat adesea, mai înainte, căci zgârieturile par mai vechi în vârf. Sunt încredinţat că apus acolo vreuna din capcanele lui afurisite.

  — Mie nu mi-ar fi venit în minte, răspunse George. Eu aş fi trecut pe lângă ele fără să le iau în seamă, ba chiar fără să le văd. Şi-apoi nu pricep cam ce fel de capcană o fi pus acolo.

  Cingalezul se uită acum cu încordare la copac şi pământul din jurul lui. Poteca, lată aci de vreo doi metri, ducea chiar pe lângă trunchi. Dea curmezişul ei erau câteva fire groase ieşite din rădăcină, care se pierdeau în desiş.

  — Aci, la rădăcină trebuie să fie capcană, zise Anhu. Să fim cu băgare de seamă. Să ne ferim pe cât se poate de acest tamarind.

  Crengile de sus se întindeau până deasupra capetelor lor. Camarazii se dădură înapoi speriaţi. Deşi nu se zărea nimic, îşi dădeau seama de primejdie, după cele ce văzuseră mai adineauri că născocise Mamba cu trunchiul acela subţire

legat de sfoară.

  Anhu se dădu şi el îndărăt. Privi în juru-i, apoi intră în desişul de pe dreapta potecii şi tăie o nuia lungă dintr-un copac. O curăţă de frunze şi avu astfel o vargă de vreo şapte metri. Căută iar şi găsi o creangă groasă, ruptă de vânt, o legă de vârful nuielei şi făcu astfel un fel de undiţă.

  Se întoarse pe urmă la tamarind până în dreptul uneia din crăcile de sus, întinse nuiaua şi lăsă craca groasă să cadă după o vână a rădăcinii.

  Toţi priveau cu încordare spre bolta de crengi a tamarindului, dar nimic nu se mişca. Anhu însă nu se lăsă. Ridică de câteva ori mâna şi o lăsă iar jos, din ce în ce mai repede.

  Deodată se auzi un foşnet în frunziş. Camarazii păliră, căci la nici un metru de Anhu câţiva pari groşi, ascuţiţi la vârf, căzură din copac şi se înfipseră în pământ. Din înălţimea de unde cădeau i-ar fi nimerit pe toţi şi i-ar fi ucis pe loc.

  Anhu se întoarse iar spre ei şi le zise zâmbind:

  —  Cunosc şi eu câteva din vicleşugurile lui Mamba; am aflat multe de la poliţiştii şi vânătorii băştinaşi care l-au urmărit. În afară de asta, mi-am petrecut mare parte din vremea adolescenţei în junglă şi chiar mai târziu, după ce m-am întors din Anglia - studiile mi le-am făcut la Oxford - am rămas acelaşi vânător pătimaş. Am observat îndată zgârieturile acelea subţiri pe scoarţa copacului şi sunt încredinţat că Mamba a otrăvit şi vârfurile acestor pari.

  Trase cu băgare de seamă afară unul din ei, care se înfipsese la o adâncime de vreo jumătate de metru în pământ, se uită la vârf şi-l curăţă binişor cu o crenguţă.

  — Da, e otrăvit, adăugă el. Să le aruncăm mai bine undeva departe în tufiş. S-ar putea să treacă pe aici nişte vânători şi să se înţepe în vreunul din pari. După câteva zile otrava nu mai e dăunătoare.

  — După cum văd, Mamba trebuie să fi pregătit capcanele cu puţin înainte de a veni noi, zise căpitanul.

  Anhu se apropiă de trunchiul tamarindului şi se uită la zgârieturile de pe scoarţă.

  — Acum trei zile s-a urcat în copac, spuse el cu hotărâre.

Otrava îşi păstrează puterea patru zile - dacă nu plouă în vremea asta.

  — Atunci a fost aici înainte de a fi făptuit crima în Colombo. Parcă ar fi bănuit că vom trece noi pe aici.

  — Asta nu, dar avea de gând ca, după ce va fi furat giuvaerul, să se refugieze în pădure şi aşezase mai înainte capcanele pentru a împiedeca urmărirea. Îi era uşor să atace vreo barcă de-a pescarilor de mărgăritare care se duc în anotimpul acesta la pescuit. Numai aşa îmi lămuresc eu măsurile luate de el.

  — Tot ce se poate, încuviinţă căpitanul, ba cred chiar că aşa e. Acum însă să mergem mai departe. Poate că Mamba nu ne-a mai întins şi alte curse în drum.

  — Aşa cred, Sahib, zise Anhu şi porni înainte iscodind în juru-i cu ochii lui ageri.

  Tot mai încet şi cu mai multă prevedere păşea el, deşi pădurea se rărea din ce în ce. George se şi mira de asta în gândul lui; aici la loc aproape deschis, unde între copaci rămânea destul loc pentru a nu mai fi nevoie să ţii poteca. Când îi spuse lui Anhu aceasta, Cingalezul răspunse:

  — Sahib, nu vezi colo lângă potecă buruienile acelea? Mireasma lor ameţeşte mai întâi pe om, apoi îl omoară. Mulţi vânători şi exploratori europeni - care n-au ştiut-o - şi- au pierdut din pricina lor viaţa. Trebuie să nu ne abatem de pe potecă, să nu ne apropiem de aceste plante ale căror frunze plesnesc când le atingi numai cu piciorul.

  — A, aproape ca bovistele noastre, acei bureţi rotunzi care cresc şi în Europa, zise mirat doctorul. Tare aş vrea să examinez şi eu niţel buruiana asta.

  — Dacă ai poftă să te sinucizi n-ai decât, zise Farrow cu răceală. Acum nu e timp de aşa ceva.

  — Hm... ai dreptate, mormăi Bertram care, în entuziasmul său şi făcuse doi paşi în lături.

  — Am auzit şi eu de ciupercile acelea, urmă tânărul Cingalez care studiase la Universitatea din Oxford. Cam acelaşi lucru se întâmplă şi cu buruienile acestea. Îndată ce te atingi de ele frunzele plesnesc şi împrăştie un miros foarte plăcut dar otrăvitor. În ţinutul mlăştinos cresc puzderie şi prea puţine poteci sunt printre ele. De aceea e şi aşa de greu să-l prindem pe Mamba, căci el cunoaşte bine ţinutul.

  — Hm, perspectivele n-au ce ne încânta, după cum văd - murmură căpitanul, îngândurat.

  — Într-adevăr, dar acum să tăcem, căci Mamba mai are şi alte mijloace pe care trebuie să le prindă poate auzul, zise Anhu.

  Şi ca un răspuns la cuvintele lui se auzi în clipa aceea de undeva din depărtare răgetul acela care face pe orice vânător de fiare sălbatece să-i bată inima mai tare.

  — Bănuisem eu, şopti el. Mamba se pricepe să umble cu panterele ca şi când ar fi nişte căprioare. Se va sluji de pantera pe care am auzit-o acum ca să ne împiedice în urmărirea lui.

  — Cu neputinţă! răspunse George. Ar trebui să fie o panteră îmblânzită de el. Şi-apoi nu ne temem noi de o panteră, am ucis noi cu armele noastre chiar şi tigri.

  — Îl cred pe Mamba în stare de orice, zise Anhu foarte liniştit. Fără îndoială că va asmuţi pantera împotriva noastră şi e mai greu să birui o panteră care îţi sare pe neaşteptate în spinare decât un tigru care te atacă făţiş. Sahibi, lăsaţi- mă, vă rog, să mă duc singur.

  — Nu, nu, nici vorbă nu poate fi! protestă George. Mergem şi noi. Nu ne e nouă frică de o fiară sălbatecă, asta e altceva decât capcanele lui drăceşti şi buruienile acelea veninoase.

ÎN ŢINUTUL MLĂŞTINOS

  — FIREŞTE CĂ TE ÎNSOŢIM, adăugă căpitanul cu hotărâre. Dacă Mamba recurge acum la astfel de mijloace, nu mai e de temut.

  Anhu ridică din umeri şi răspunse:

  — Sahibi, dv. porunciţi şi eu trebuie să mă supun; nu iau însă răspunderea asupra mea. Vă atrag totuşi atenţie că Mamba e un individ foarte primejdios şi ştie cum să se slujească până şi de o panteră pentru scopurile sale.

  — Aş fi curios să văd şi eu, râse George. Nu prea îmi vine să cred că a dresat pantera, deşi ni s-a mai întâmplat de astea cu tigri. Aşadar, înainte!

  Anhu, care mergea în fruntea micului convoi, se uita cu priviri cercetătoare la fiece tufă şi la pământul pe care păşea.

  Pantera amuţise. Din când în când se opreau cu toţii şi ascultau cu încordare. În cele din urmă George zise în şoaptă:

  — Cred că a fost o panteră pe care am deşteptat-o din somnul ei de mistuire şi şi-a văzut de drum.

  Drept răspuns Anhu se opri deodată şi se uită cu luare- aminte la două tufe mari de pe laturile potecii, lată aci de vreo patru metri. Aceste tufe păreau foarte ciudate cu frunzele lor tari şi ascuţite şi ramurile lor încâlcite.

  — Aşa cred tufele astea, sau le-a încâlcit într-adins Mamba astfel? şopti George Cingalezului.

  — Cresc într-adevăr aşa, dar mi se pare că a mai ajutat şi o mână omenească, răspunse Anhu. Cui siguranţă că locul acesta e foarte primejdios şi aş vrea să-l trec mai întâi eu.

  — Pentru nimic în lume! Mergem şi noi. Ar fi o laşitate din partea noastră. Înainte, Anhu, pierdem numai timpul degeaba cu şovăiala asta.

  — Trebuie să chibzuiesc mai întâi ce va fi pus la cale Mamba. Cred că e ceva în legătură cu pantera, răspunse calm Cingalezul.

  Anhu păşi mai departe clătinând capul. Nu pricepea cam

ce fel ce capcană îl aşteaptă. Camarazii îl urmau cu revolverele în mână.

  Deodată se auzi un râs batjocoritor, o bucată mare din tufă sări în aer şi din deschizătura întunecoasă săriră două pantere pe potecă.

  Cele două fiare rămaseră câteva clipe locului orbite de lumina soarelui, apoi, când hohotul se auzi pentru a doua oară, detunară împuşcăturile camarazilor.

  Fiindcă totul se întâmplase pe neaşteptate, n-avuseseră timp să se înţeleagă între ei care cum să tragă, aşa că mai toate gloanţele le descărcară în pantera care le venea mai aproape. Cea de a doua, de parte bărbătească, deci mult mai mare, fusese nimerită doar de un glonţ al lui George. Deoarece însă acesta nu ochise destul de bine în graba lui, glonţul nimerise în gât în loc să nimerească în capul fiarei.

  Cealaltă panteră se rostogoli horcăind înfiorător la pământ, pe când ceastălaltă se năpusti cu un răget grozav la George. Fiara văzuse bine cine o rănise.

  George descărcă fulgerător iar un glonţ dea dreptul în faţa panterei, apoi sări în lături, căci fiara se şi ridicase pe picioarele dinapoi ca să-l doboare cu laba la pământ.

  Totuşi, nu s-ar fi putut salva de furia ei dacă nu era acolo Cingalezul. Cu stânga apucă pantera de ceafă, iar cu dreapta îi împlântă pumnalul tocmai în dreptul inimii. Apoi, cu o putere pe care nu i-ar fi bănuit-o nimeni, zvârli în tufiş trupul fiarei ce se mai zbătea încă.

  — Stai! strigă el lui Petre văzându-l că vrea să intre în tufiş. Nu faceţi vreo nesocotinţă. Mamba trebuie să o fi luat la fugă dar e de aşteptat că şi-a asigurat retragerea prin cine ştie ce capcană. Acum însă cred că îl vom ajunge în curând.

  George veni la Cingalez şi îi strânse mâna zicând:

  — Îţi mulţumesc, Anhu. Mi-ai salvat viaţa. Mărturisesc că la un astfel de vicleşug nu m-aş fi aşteptat. A aşezat în tufiş o cuşcă a cărei uşă a deschis-o în clipa când treceam noi pe aici.

  Într-adevăr, Mamba întocmise o cuşcă din crăcile tari ale bambusului pe care le împletise astfel ca să nu se vadă din afară. Uşa mai ales, era făcută cu măiestrie şi cu

desăvârşire acoperită de frunzişul verde.

  — Frunzele acestea sunt de la natură tari ca pielea, îl lămuri Anhu pe George şi nu îşi schimbă culoarea nici nu vestejesc multă vreme, chiar după ce ramurile au fost tăiate din trunchiuri. Mamba ţinea probabil panterele de câtva timp închise în cuşcă şi le aducea din când în când hrana. Uite colo nişte oase. A fost pentru ultima oară aici acum două zile, de aceea erau şi atât de flămânde fiarele. Dar să mergem. Trebuie să ne luăm după urmele lui Mamba.

  Cu mare băgare de seamă porni Anhu să ocolească tufa. Deodată sări îndărăt; pumnalul sclipi când îl ridică şi-l repezi cu toată puterea la pământ lângă el. Şuieratul ciudat care se auzise fu curmat brusc şi trupul unei cobre uriaşe care ţâşnise pe jumătate dintre tufe începu să se zvârcolească în ţărână. Pumnalul Cingalezului i se înfipsese în cap.

  — Sfinte Dumnezeule! murmură doctorul. Îmi vine să cred că nemernicul acela a îmblânzit şarpele şi l-a dresat astfel ca să muşte pe orice străin. E într-adevăr de o mărime cum rare ori am văzut. Mă tem că la muşcătura lui nici chiar serul meu n-ar fi folosit prea mult.

  Anhu urmărise cu încordare zvârcolirile şarpelui care slăbeau din ce în ce, apoi, după ce îi puse călcâiul în ceafă, trase pumnalul afară şi-l înfipse de câteva ori în pământ ca să şteargă otrava de pe tăiş. Zâmbi şi porni mai departe.

  Îndărătul tufei era o potecă. Aceasta ducea spre răsărit, şerpuind deasemenea prin desiş. Cingalezul păşea cu mare băgare de seamă, astfel că micul convoi înainta foarte încet, cu toată nerăbdarea camarazilor.

  Poteca se îngusta din ce în ce. Deodată Anhu se opri şi zise turburat:

  — Sahibi, luaţi seama şi nu vă abateţi cu un pas de pe potecă. Buruienile acelea cu floarea liliachie; la atingerea lor iese otrava aceea grozavă.

  — Foarte interesant, murmură doctorul şi se aplecă asupra uneia din ele. Miroase foarte frumos a verbină. Să ţinem minte mirosul, poate nimerim odată prin întuneric într-un câmp cu flori de acestea. Rău îmi pare că nu pot lua o crenguţă ca s-o examinez mai de aproape.

  — Zău doctore, că nu te-nţeleg. De asta ne arde nouă

acum? făcu Farrow cu ciudă.

  — Lasă căpitane, că prea eşti şi dumneata de tot.... bodogăni Bertram, pe care Petre îl împinse aproape cu de-a sila încolo.

  Anhu devenea din ce în ce mai prevăzător căci tufele erau tot mai dese. În schimb copacii se răreau, drumul părea mai moale şi mai jilav, iar aerul ceţos şi apăsător. Anhu se opri şi zise:

  — Sahibi, am ajuns la mlaştini. Abia acum încep adevăratele primejdii, căci acum nu ne mai ameninţă numai Mamba ci şi nămolul, şerpii şi crocodilii. Vă rog ţineţi-vă după mine, priviţi cu luare-aminte în jurul dv. deoarece s-ar putea ca Mamba să se fi ascuns în vreo tufă sau să ne fi pus aici o capcană. Eu voi fi, fireşte, cu ochii-n patru, totuşi mi se poate întâmpla să scap ceva din vedere.

  Dacă Anhu vorbea astfel, tocmai el despre care s-ar fi zis că vede şi aude tot, primejdia trebuie să fi fost cu atât mai mare. George mergea imediat îndărătul lui şi iscodea cu încordare în juru-i şi el fu acela care îşi salvă poate de la moarte camarazii.

  Zări la una din tufe o mişcare uşoară ce scăpase Cingalezului şi care îi dădu de bănuit. Fără să stea mult la gânduri ridică revolverul şi descărcă un glonţ în tufă. Se auzi un urlet de durere urmat de un pârâit de crengi. George se repezi într-acolo fără să ţie seamă de primejdie şi de strigătele de prevenire ale celorlalţi şi când ieşi din tufiş îl zări pe uriaşul negru înaintând şchiopătând spre un desiş.

  — Stai! răcni George şi apăsă pe trăgaci.

  Ochise bine căci glonţul atinse urechea dreaptă a fugarului, care cu un urlet de furie se întoarse, cu gând să se năpustească asupra lui. Văzând însă ţeava revolverului şi chipul hotărât al tânărului se opri în loc. În aceeaşi clipă sosiră şi camarazii.

  — Mâinile sus! îi porunci George cu glas tunător.

  Negrul ridică braţele lui puternice în aer. Ca o panteră se repezi acum la Anhu la uriaş. Scosese din buzunar o sfoară subţire din fire de rolang împletit. Aruncă un laţ peste mâinile negrului şi-l strânse bine. După câteva zvârcoliri zadarnice Mamba fu pus cu botul pe labe.

  — Uf! răsuflă căpitanul uşurat. Acum să ne lămurească Mamba de ce ţine numaidecât să pună mâna pe şarpele acela de aur.

  Negrul îi aruncă o privire de mânie dar tăcu.

  Atunci Anhu zise foarte liniştit:

  — Să ne odihnim niţel aici Sahibi, în vremea asta o să-l iau eu pe Mamba la cercetări. Ştie că nu se poate aştepta la cruţare din partea mea deoarece a ucis pe tata. Mai ştie că am destule mijloace să fac să vorbească până şi pe cei mai îndărătnici. Dv. aşezaţi-vă jos şi eu o să-l întreb.

  Camarazii se cam codiră. Erau, fireşte, nerăbdători să afle taina giuvaerului, totuşi n-ar fi îngăduit ca Anhu să supună pe negru la chinuri în faţa lor.

  Cingalezul se dădu în spatele lui Mamba şi-l izbi pe neaşteptate cu atâta putere îndărătul genunchiului încât uriaşul negru se poticni şi scoase un urlet de durere. Pesemne că împuşcătura din picior îl făcuse să sufere cumplit.

  Anhu scoase apoi pumnalul de la brâu şi făcu un semn liniştitor camarazilor care vrură să se ridice indignaţi; se aplecă peste Mamba şi îi spuse ceva în şoaptă.

  Chipul negrului se schimonosi de groază. Trebuie să fi fost ceva înspăimântător ce auzise şi ştia bine că Cingalezul nu ameninţă în vânt ci se ţine de cuvânt. Anhu lipi vârful pumnalului său de ţeasta negrului, ceea ce îl făcu pe acesta să răcnească:

  — Masseri, nu-l lăsaţi pe Anhu să mă chinuiască... Spun tot... Şarpele de aur înseamnă în ţara mea Puterea. Cine îl are devine căpetenie şi e stăpân peste vrăjitori. Era hărăzit zeului nostru. A fost furat de un hoţ pe care l-am urmărit până la Singapore unde am aflat că a fost vândut lui Radhi, tatăl lui Anhu, căruia i-a dezvăluit în acelaşi timp taina şarpelui. L-am urmărit atunci pe Radhi până la Ceylon, în Colombo a trebuit să mă dedau la spargeri ca să am ce mânca; fiindcă Radhi pusese bună pază în jurul casei ca să nu pot ajunge la şarpe. Când, în sfârşit, am dat ochii cu el, mi-a spus râzând batjocoritor că v-a vândut vouă giuvaerul şi că voi îl veţi duce înapoi de unde a fost furat.

  Atunci l-am ucis pe Radhi şi vroiam să vă urmăresc, căci aflasem în Trinkomali, pe coasta de răsărit, că vă duceţi la miazănoapte.

  — Aşadar, pentru un fleac ca ăsta ai fost în stare să omori un om? zise cu asprime căpitanul. Trebuie să-ţi iei pedeapsa pentru nelegiuirea ta. Te vom duce la Colombo ca să fii judecat.

  — Masseri, făcu Mamba, cu o sclipire de bucurie în ochi, mă voi apăra în faţa judecătorilor şi dacă totuşi voi fi osândit, o să trimit Mamba de aur unui neam de-al meu. Trebuie însă să mi-l daţi îndărăt.

  — Dar am dat bani pe el, se împotrivi George. Şi-apoi de unde ştiu eu dacă este adevărat că a fost furat? Asta poate s-o spună oricine. Să ne întoarcem mai bine la Colombo şi să-l predăm autorităţilor; să hotărască ele ce pedeapsă i se cuvine Negrului.

  Anhu păşi înainte şi zise cu mânie:

  — Cum? Vreţi să predaţi autorităţilor pe acest ticălos, ucigaşul tatălui meu? Vă îndrugă cine ştie ce minciuni, va fi osândit la o pedeapsă uşoară sau deloc şi tata să rămână nerăzbunat?

  — Nu putem însă îngădui ca să omori un prizonier, răspunse căpitanul, fără să se turbure. În afară de asta Mamba va trebui să spună amănuntele asupra acestui şarpe de aur, unde e ţara lui şi cui să se dea şarpele care te face atotstăpânitor.

  Anhu însă părea din ce în ce mai agitat şi rugă pe Farrow să-l lase pe negru în seama lui iar el să se înapoieze la submarin unde va veni şi el pe urmă să le spună ce a mai aflat de la Mamba.

  Câteva momente se ciorovăiră ei aşa, pe urmă George se ridică şi strigă:

  — Eu l-am prins pe Mamba, deci mie mi se cuvine să....

  Îşi rupse deodată vorba şi rămase cu ochii zgâiţi la locul

unde stătuse înainte Negrul. Nu mai văzu aici decât sforile cu care fusese legat, care zăceau rupte pe jos. Mamba se folosise de faptul că, pe când se ciorovăiau ei nu se uitaseră la el şi îşi rupsese legăturile, apoi dispăruse pe nesimţite.

  — Pe acolo a fugit. s-a târât în tufiş. Uite nişte crengi îndoite, zise George. Dar degeaba, de scăpat nu ne mai poate scăpa, rana din picior îl va împiedeca la fugă. Şi-apoi n-are nici timp nici poftă să ne mai întindă vreo cursă.

  — Cursele şi le-a pus el dinainte, răspunse cu hotărâre Anhu. Va trebui să fim cu şi mai mare băgare de seamă, deoarece cred cu ne apropiem de ascunzătoare lui. Dacă apucă s-ajungă acolo nu ştiu zău cum îl mai putem scoate de acolo. Mamba ăsta are inteligenţa unui nebun şi îşi va fi apărând bârlogul într-un chip grozav. Norocul nostru ar fi ca rana să-l împiedice de-a ajunge până acolo.

  — Atunci să pornim, îl zori George. Să sfârşim mai repede căci a trecut de mult de amiază şi, drept să vă spun, nu mai pot de foame.

  — De, s-ar putea să mâncăm tocmai mâine la prânz, zise Anhu zâmbind. Chiar dacă reuşim să-l zărim pe Mamba, în mână tot nu-l avem încă. Va trebui probabil să petrecem noaptea pe întuneric, fiindcă Mamba se pricepe bine să dea târcoale în jurul focurilor de lagăr şi să ucidă oamenii prin ţevi de suflat otravă... Am văzut chiar eu cum a omorât cu această armă grozavă a lui cerbi şi alte sălbăticiuni. Când le-am povestit asta poliţiştilor care îl urmăreau, n-au mai cutezat s-aprindă foc peste noapte.

  — Foarte plăcut pentru noi, n-am ce zice. O să ne pişte ţânţarii cât or vrea şi te pomeneşti că m-aleg cu cele friguri tropicale, făcu George necăjit.

  — Nu, Sahib, cunosc o buruiană al cărei suc alungă ţânţarii, răspunse Anhu, dar acum să mergem.

  Porniră pe urmele fugarului. Trecură tufa pe unde dispăruse el şi dădură iar de o potecă îngustă din mijlocul unui câmp de plante otrăvitoare. Dar Mamba nu se zărea nicăieri, îi fuseseră deajuns cele câteva minute ca să le-o ia cu mult înainte. În afară de asta, câteva tufe dese le oprea vederea.

  Anhu luase iarăşi conducerea micului convoi. Se strecura cu dibăcie pe potecă, iscodind cu privirea în juru-i, fără însă să se uite unde călca. Aceasta era cât p-aci să-i fie pieirea.

  Scoase deodată un ţipăt de spaimă şi se poticni. George avu prezenţa de spirit şi-l smuci îndărăt, în timp ce el însuşi se aruncă înapoi. Se izbi de tatăl său care îi făcu zid din pieptul său.

  Anhu se întoarse încet; era pământiu la faţă şi se uită cu ochi lucitori la George. Apoi îi zise cu glas sugrumat de emoţie:

  — Sahib, acum eu îţi datorez d-tale viaţa. M-ai salvat de la o moarte grozavă, mai grozavă decât de a fi sfâşiat de ghearele unei pantere flămânde. Mamba a tăiat poteca şi nămolul s-a revărsat până aici. Şi apucasem chiar să intru cu un picior în el. Fără d-ta eram pierdut, căci nămolul îşi trage victimele în adânc fără ca ele să i se poată împotrivi. Sahib, dacă nu erai d-ta eu n-aş mai fi acum în viaţă.

  — Ei, atunci suntem chit! râse George, mulţumit. Să ne grăbim însă, altminteri ne scapă într-adevăr nemernicul acela de Mamba. Dar unde să ducă oare poteca aceasta?

  Abia acum văzu el cu spaimă aproape de picioarele Cingalezului un lichid verzui şi gros. Nămolul ieşise deasupra stratului subţire de ierburi pe care era să păşească Anhu şi George îşi dădu seamă de primejdia în care plutise călăuza lor. Deodată nămolul începu să clocotească în valuri şi o căpăţână grozavă apăru din mocirla verzuie.

  Căpăţâna căscă un bot enorm cu nişte colţi ca de ferestrău. De trei ori detună revolverul lui George în botul deschis al crocodilului până se lăsă afund, izbind puternic cu coada în nămolul care împroşcă până departe.

  — Zău că nu mi-aş fi închipuit să se aţie vreun crocodil pe aici, zise el, palid.

  — Ba se găsesc chiar cu sutele, răspunse Anhu zâmbind. Când încep ploile şi mlaştina se preschimbă într-un lac întins, se trezesc din amorţeală şi ies la iveală. Se apropie timpul şi pesemne că eu am turburat nămolul, deşteptând astfel crocodilul din somn. După cum vezi Sahib, sunt pe aici primejdii pe care nimeni nu le bănuieşte.

  — Aşa mi se pare şi mie. Tare mă tem că ne aşteaptă surprize despre care nici n-am visat.

  — Probabil, ah, uite că poteca duce spre nord. Într-acolo s-o fi luat şi Mamba.

  Poteca descoperită de Anhu făcea un cot ascuţit, era foarte îngustă şi acoperită aproape de tufe dese din ierburile acelea, otrăvicioase, aşa că un pas greşit al unuia din camarazi i-ar fi adus moartea. Trebuiau deci să fie cu mare băgare de seamă.

  Doctorul făcu observaţia că până şi animalele le ocoleau, căci nu se vedea nici măcar un şarpe sau o şopârlă, ba nici chiar vreo gânganie cât de mică. S-ar fi zis că se fereau ca să se apropie de aceste plante atât de frumos mirositoare dar a căror atingere însemna moartea pentru orice vietate.

  — Mai că-mi vine să cred că Mamba şi-a croit poteca prin câmpul acesta al morţii, zise George în şoaptă lui Anhu. Buruienile par să fi fost scoase din rădăcină.

  — Am băgat şi eu de seamă, mi se pare însă ceva cu neputinţă, răspunse Cingalezul. Ori că otrava nu are nici o influenţă asupra lui, ori ştie un mijloc care îl fereşte de ea. Poate că există şi în ţara lui astfel de plante şi cunoaşte o contraotravă.

  — Atunci mă mir că nu o cunoşti şi d-ta, spuse George, într-adevăr mirat, căci îl vedea pe Anhu atotştiutor.

  — Foarte măgulitor pentru mine, dar trebuie să mărturisesc că nu m-am îndeletnicit până acum cu asta. O voi face însă mai târziu deoarece ţinutul acesta mlăştinos e un adevărat rai pentru vânător şi aş putea avea mai mult spor la vânat dacă n-ar trebui să mă feresc de plantele astea primejdioase.

  Convorbirea le fu întreruptă de un lătrat înfuriat care se auzi venind de la oarecare distanţă.

  — Ce-a fost asta? întrebă George, după ce ascultară câtva timp, fără însă ca lătratul să se repete.

  — A răgit un crocodil, răspunse Anhu. Aş putea susţine că Mamba, în fuga lui, l-a deşteptat din somn sau l-a întărâtat cu ceva. Acum târâtoarea va sta la pândă aşteptând o nouă victimă - şi aceasta aş fi eu, dacă n-aş fi prevenit.

  — Dumnezeule, din ce în ce mai rău! oftă George. Parcă n-am urmări un om ci un duh rău care are puteri neţărmurite.

  — Aşa şi e, Sahib, zise Anhu grav... acest Mamba îmi pare din ce în ce mai mult un demon, nu om. Oricât de caraghios e pentru mine, om cult şi luminat la minte, acest gând nu-l pot înlătura. Mamba pare să fie, mai bine zis, posedat de un duh rău.

  — Ei, aşa mai merge, râse George. Dar lasă, o să i-l scoatem noi în cele din urmă. Răgetul crocodilului părea să vină mai de departe, deci Mamba ne-a luat-o cam multişor înainte.

  — Zgomotele sunt înăbuşite de tufele dese de dinaintea noastră. După ce vom trece de brâul acela de tufe, dăm de tufişul mlăştinos şi în mijlocul lui trebuie să-şi fi făcut Mamba ascunzătoarea.

  — Să ne grăbim, poate îl mai ajungem la câmp deschis şi fi sigur că nu mai scapă el de glonţul meu. N-am de gând, fireşte, să-l omor, ci să-l împiedec de a ajunge la bârlog.

GEORGE ÎN MARE PRIMEJDIE

  GÂNDUL CĂ ÎN CURÂND va pune mâna pe duşmanul său neîmpăcat, îl însufleţi pe Anhu.

  Poteca se îngusta tot mai mult şi la un moment George trase o spaimă grozavă crezând că a atins una din buruienile acelea grozave. Se temea în acelaşi timp ca vreunul din camarazi să nu calce pe vreuna din ele, dar nu cuteza să se uite îndărăt de frică să nu-i alunece piciorul şi să facă un pas greşit.

  După un sfert de ceas îndrăzneţii camarazi ajunseră la cele din urmă tufe pe care Anhu le trecu cu o deosebită atenţie. Apoi, înaintea lor se întindea oglinda smârcului din care se ridica o ceaţă uşoară. Soarele ardea cumplit şi aerul fierbinte era înăbuşitor.

  Cingalezul îşi tăiase dintr-o tufă o cracă mai groasă pe care o curăţă de frunze şi-şi făcu din ea un ciomag cu care pipăia pământul din faţa lui, înainte de a pune piciorul pe el.

  Poteca se desluşea binişor, dar Anhu se temea ca Mamba să nu fi aşezat şi aci o capcană sau să o fi distrus după trecerea lui, pentru a tăia calea urmăritorilor.

  Deodată se opri şi rupse câteva buruieni din cele ce creşteau la marginea potecii, dădu fiecăruia câte una şi zise:

  — Sahibi, când se va înnopta şi încep să vină ţânţarii, ungeţi-vă pe faţă şi pe mâini cu sucul acestor buruieni şi veţi fi feriţi de înţepăturile lor.

  — Cum adică, eşti de părere că nu vom ajunge până atunci la ascunzătoarea lui Mamba? întrebă căpitanul Farrow. Tocmai văd nişte picături de sânge, dovadă că rana pe care i-a făcut-o glonţul lui George e destul de serioasă şi- l împiedecă întrucâtva la mers.

  — Mamba e om tare, nici chiar o rană gravă nu-l va opri din cale. Deşi nu era cu mult înaintea noastră, totuşi nu se zăreşte nicăieri. Drept e că ne opreşte întrucâtva vederea, dar trebuie să fie la peste şase sute de metri, căci altminteri l-am vedea.

  Anhu însă nu se clinti ci privi cu încordare în juru-i. Părea foarte îngrijorat. În cele din urmă şopti:

  — Crocodilul pe care l-am auzit mai adineauri trebuie să fie pe undeva pe aproape. Aici trăiesc cele mai primejdioase din aceste târâtoare şi sunt încredinţat că monstrul pândeşte ca să mă înhaţe când îi va veni la îndemână.

  —  Lasă că nu-i dăm noi răgaz. Gloanţele noastre nimeresc în plin.

  — Ştiu, s-ar putea însă să mă înşface de pe poteca îngustă încă înainte de aprinde dv. de veste. Nu că mă tem de moarte, dar nu vreau să mor înainte de a fi răzbunat pe tata... Şi-apoi v-ar fi foarte greu dv. să vă întoarceţi la ţărm fără ajutorul meu. De aceea voi căuta să mă feresc pe cât se poate de primejdii şi nici să-l las pe Mamba să-mi scape, deoarece dv. singurii n-aţi fi în stare să-i găsiţi ascunzătoarea.

  — Vezi că la asta nu m-am gândit, răspunse George. Ceea ce vreau însă mai întâi de toate e să nu ţi se întâmple d-tale ceva şi te-aş ruga să mă laşi pe mine s-o iau înainte până ce vom trece de locul primejdios.

  — Pentru nimic în lume! Interesul care mă mână pe mine e mult mai mare ca al dv., am doar o răfuială cu Mamba şi nu vreau să renunţ la ea.

  Zicând acestea Anhu porni mai departe. Cei patru camarazi ţineau revolverele pregătite, doctorul cu George pe partea dreaptă a potecii, iar căpitanul cu Petre pe stânga ei. Rânduiţi astfel puteau trage îndată asupra crocodilului, din care parte s-ar ivi el.

  Se şi întâmplă aşa, dar cu totul altfel decât se aşteptau ei. Anhu tocmai trecuse de o ridicătură mică acoperită cu muşchi de nămol şi când George se afla în dreptul ei, iscodind cu privirea înainte, moviliţa începu să se mişte, un bot imens se căscă la picioarele lui - ridicătura aceea era nasul crocodilului uriaş - apoi târâtoarea se năpusti spre George. Deşi viteazul tânăr descărcă fulgerător un glonţ în botul căscat al crocodilului, deşi doctorul trase şi el de câteva ori glonţ după glonţ şi arma lui Petre detună aproape în aceeaşi clipă, atacul dihaniei fusese atât de năprasnic că George, care mai apucă să descarce două gloanţe în ţeasta târâtoarei, se poticni şi simţi cum îi fuge pământul de sub picioare.

  Neîndurătorul nămol îl înhăţase şi, cu o iuţeală care făcu să i se oprească inima în loc, îl trăgea în adânc.

  Camarazii nu-i puteau veni deocamdată în ajutor, trebuind să se ferească de izbiturile coadei grozavei dihănii al cărui trup zăcea pe jumătate dea curmezişul potecii şi care i-ar fi azvârlit şi pe ei în smârc. George văzu cu groază că botul crocodilului nu mai era decât la câţiva centimetri de el şi că nimeni şi nimic nu l-ar mai putea salva. În disperarea lui se încleştă cu mâinile de malul vârtos al mlaştinii.

  Deodată simţi pe mâna stângă o atingere uşoară. Ridică ochii şi văzu că Anhu, care se apropiase pe cât era cu putinţă, îi întinsese băţul de care se slujise pentru a pipăi drumul. George se apucă mai întâi cu stânga de el, prinse cu dinţii revolverul pe care îl ţinea încă în dreapta şi se încleştă cu amândouă mâinile de băţ.

  Cu o putere de neînchipuit, dar şi cu mare băgare de seamă, Anhu începu să-l tragă pe tânăr afară. În acelaşi timp trebuia să să-nţepenească şi el bine în picioare şi să-şi schimba mereu locul pentru a nu aluneca de pe potecă.

  În sfârşit George ieşi pe mal şi întinse mişcat mâna Cingalezului.

  — Îţi mulţumesc din suflet, domnule Anhu, îi zise el. Dacă nu erai d-ta, înfiorătoare soartă mă aştepta...

  — Te rog, Sahib, nu mai îmi spune domnule. Aici, în patria mea, nu sunt decât Anhu. Cât pentru soarta care te aştepta, aş fi avut-o şi eu tot atât de înfiorătoare, căci singur nu m- aş fi putut apăra de această dihanie grozavă.

  — Totuşi îţi voi fi veşnic recunoscător. Au fost momente când înfiorătorul nămol ameninţa să mă înghită, momente pe care n-aş vrea să le mai trăiesc vreodată. A, văd că dihania a murit, a cum să ne gândim cum am putea merge mai departe. Camarazii vor trebui să păşească peste leşul ei.

  Aşa şi făcură. Deşi crocodilul nu mai dădea semne de viaţă, se înfiorară când păşiră pe spinarea lui. Parcă şi Petre, care fu cel urmă, aruncă o privire îndărăt şi mormăi:

  — Asta e dracu' nu altceva. Mai mare spaimă ca aia când am văzut dihania gata să-l înhaţe pe domnul George al nostru n-am tras de când sunt. Zău că n-aş vrea să mai trec prin ce-am trecut.

  — Noroc că totul s-a sfârşit cu bine, zise George, care îşi recăpătase voia bună obişnuită. Dar fie că frumoşi suntem!

  Se privea râzând. Era plin de noroi, până în gât. Camarazii erau şi ei stropiţi din cap până în picioare. Nu aveau însă acum timp să se gândească la asta.

  Toată întâmplarea nu ţinuse mai mult de zece minute, dar fusese deajuns ca Mamba să le-o fi luat cu mult înainte. Fiecare clipă câştigată de el îngreuna sarcina urmăritorilor căci negrul va şti să-şi pună la adăpost ascunzătoarea prin noii capcane, de aceea Anhu o luă mai repejor, pipăind însă cu băţul poteca, înainte de a face un pas.

  Pentru camarazi drumul devenea din ce în ce mai anevoios: pe lângă aerul apăsător şi căldura care domnea acolo, îi chinuia acum şi foamea căci nu mâncaseră nimic în ziua aceea, afară de o ceaşcă de cafea pe care o băuseră înainte de plecare.

  Deodată Anhu se opri în loc şi zise, arătând cu mâna:

  — Colo se vede o insulă de tufe în mijlocul smârcului. Trebuie să fie bârlogul lui Mamba. Bănuiesc că ne-a şi zărit, altminteri v-aş fi făcut propunerea s-aşteptăm aici până se va întuneca. Aşa însă sunt de părere să mergem mai departe, poate că e chiar mai bine să cercetăm tufişurile la lumina zilei şi să găsim astfel capcanele pe care nu încape îndoiala că ni le va fi întins.

  — Oare să n-aibă Mamba vreo armă de foc? întrebă George. I-ar fi lesne să tragă în noi când ne vom apropia de locul lui de refugiu.

  — Mamba nu se slujeşte decât de cuţit şi ţevi de suflat, răspunse Anhu. Nu cred să aibă alte arme, altminteri le-ar fi folosit până acum împotriva noastră. Totuşi trebuie să fim foarte prevăzători când ne vom apropia de cele dintâi tufe căci ţeava lui de suflat împroaşcă otrava până departe şi nu face zgomot. A, uite, pare-mi-se o urmă de-a lui!

  Pe potecă se vedeau întipărituri ciudate în formă de semicerc. Cingalezul le examină cu încordare, apoi zise

triumfător:

  — Ticălosul trebuie să fie destul de grav rănit. Se cunoaşte aici desluşit că a căzut în genunchi şi s-a sprijinit în pumni. Văd şi câteva picături de sânge. Cred că a zăcut chiar câtva timp pe pământ înainte de a se putea ridica de jos, altminteri întipăriturile n-ar fi atât de adânci şi desluşite. Poate avem noroc şi nu-l vor mai sluji puterile să pună vreo nouă drăcovenie la cale.

  Gândul acesta învioră repede pe camarazi. Însuşi Anhu păşea acum mai repede, nu uita însă să pipăie mereu cu băţul poteca la fiece pas. Prevederea lui îi prinse bine căci deodată se opri atât de brusc, că George, care venea imediat după el, se ciocni de cei ce erau în urma lui. Băţul Cingalezului nimeri în nămol şi un pas să mai fi făcut era pierdut. Păli niţel, apoi zise:

  — Tot e mai bine să fie omul prevăzător. Poteca face aici un cot ascuţit îndărătul căruia trebuie să fie o groapă adâncă de nămol. Cred că Mamba a tăiat într-adins poteca şi a acoperit groapa cu muşchi. Mare ticălos!

  Ocoliră groapa şi merseră mai departe. După vreun ceas de drum camarazii se aflau la vreo şaizeci de metri de tufe.

  Anhu se oprise iar şi privea cu încordare marginea brâului de verdeaţă. Fireşte că şi camarazii se uitau cu tot atâta încordare, dar ochii lor ageri nu văzură nimic ce le-ar fi putut da de bănuit. Totuşi Anhu spuse în şoaptă:

  —  Cred că zace colo lângă tufa aceea cu frunza mare roşcată. S-ar putea însă să mă înşel şi să nu fie decât un trunchi uscat de copac sau un crocodil. Vedeţi trupul acela negricios, Sahibi?

  Acum zăriră George şi Petre, care aveau vederea cea mai bună, ceva nemişcat lângă tufă.

  — A, uite, că s-a mişcat, strigă Petre. Să ştiţi că el e. Socot că n-avem de ce ne teme. Cum o duce ţeava la gură, îl vedem de aici şi îi trântesc un glonţ în cap.

  — De un lucru mă mir: ce îl face să se arate aşa, făţiş? zise Anhu. Oare n-o fi iar vreun vicleşug la mijloc? Dv. Sahibi, nu slăbiţi din ochi mogâldeaţa aia, căci s-ar putea să fie un crocodil; eu o să supraveghez poteca.

  Păşiră cu băgare de seamă mai departe.

  Deodată George exclamă agitat:

  — Mamba e şi pare grav rănit. Zace cu faţa în jos şi cu capul peste braţele încrucişate. Pesemne că a leşinat. Cred că nu mai poate fi vorba de vreo primejdie pentru noi.

  — Dimpotrivă sunt aproape sigur că se preface numai, răspunse Anhu. E iar vreun vicleşug de-al lui ca să ne atragă într-o cursă.

  Mai erau vreo treizeci de metri până la brâul de tufe. Anhu păşea cu mai mare băgare de seamă ca oricând.

  Încă douăzeci de metri. Încordarea tuturor era la culme; să fie Mamba mort, grav rănit sau se prefăcea numai? Acestea erau întrebările pe care şi le puneau.

  Deodată mogâldeaţa se mişcă. Braţele se ridicară brusc în sus şi cu o iuţeală fulgerătoare, Mamba duse ţeava la gură.

  — La pământ! răcni Anhu trântindu-se jos pe potecă.

  George însă mai descărcă un glonţ în vicleanul negru

înainte de a se apleca. În aceeaşi clipă simţi o izbitură uşoară în cingătoarea de piele; vru s-o apuce dar îşi trase îngrozit arma îndărăt căci o ţeapă ascuţită de o culoare gălbuie, se înfipsese în cataramă.

  Nu cuteză s-apuce ţeapa, neştiind cu ce fel de otravă avea de-a face. Că era otrăvită nu mai încăpea îndoială şi poate că otrava pătrundea prin piele îndată ce te atingeai de ea.

  Aruncă o privire înspre locul unde stătuse Mamba, dar negrul dispăruse. Nu putea să ştie dacă George fusese nimerit sau nu, Petre însă strigă înfuriat:

  — O astfel de ticăloşie nici nu e de închipuit. Nemernicul a pierit atât de repede că n-am avut timp să trag, dar am văzut eu bine, domnule George, că glonţul d-tale la nimerit în umărul drept. Cred că acum îi ajunge şi ne putem vedea de drum.

  — Bulgărele de otravă s-a înfipt în cingătoare, zise George.

  Anhu se apropie în grabă şi când văzu ţeapa păli.

  — L-ai atins, Sahib? întrebă el cu spaimă.

  — Nu. Mă temeam că otrava ar putea pătrunde în piele.

  — Aşa şi e, e cea mai grozavă din câte cunosc. Ai avut într-adevăr mare noroc, Sahib, că n-ai fost nimerit, căci n-ar mai fi fost scăpare pentru d-ta.

  — Bine că nu s-a întâmplat aşa, râse George. Dar acum să îndepărtăm ţeapa, altminteri te pomeneşti că mă ating din nebăgare de seamă de ea.

  Vru să dea jos cu patul revolverului ţeapa, Anhu însă îi strigă speriat:

  — Nu, nu, nu aşa! Otrava rămâne lipită de lemn şi primejdia e tot atât de mare. O s-o îndepărtez eu cu băţul pe urmă să curăţăm cureaua ca să nu rămână nici cea mai mică urmă pe ea.

  Anhu dădu jos cu vârful băţului ţeapa apoi frecă bine locul, tot înmuind băţul în apa smârcului până ce socoti că e deajuns. În cele din urmă zise:

  — Aşa cred că am înlăturat deocamdată primejdia. Când vom sfârşi cu Mamba, va trebui să mai spălăm odată bine brâul. Nici nu vă închipuiţi ce grozavă e otrava aceasta.

  — Să ne grăbim, îl zori Petre, care îşi pierduse răbdarea. Am văzut desluşit că Mamba a fost rănit în umăr de domnul George.

  — Cu atât mai mult trebuie să fim prevăzători, zise Anhu calm, căci adevărata primejdie abia acum începe. Te rog, Sahib - se adresă ei lui George - rămâi niţel înapoi şi ia bine seama cât timp voi cerceta eu tufele.

TAINA LUI MAMBA

  ANHU SE APROPIE BINIŞOR de brâul de verdeaţă. Se opri la un pas de el şi se uită cu încordare în juru-i. George nu slăbea nici el din ochi tufele; era cu putinţă ca glonţul să nu fi rănit chiar atât de grav pe negru şi acesta să se slujească iar de ţeava lui grozavă.

  Dar nimic nu se mişca şi o tăcere adâncă domnea pe insula aceasta de verdeaţă din mijlocul mlaştinii. Anhu clătină de câteva ori capul şi zise în cele din urmă:

  —  Nu găsesc nimic. Eram aproape sigur că spinii mărăcinilor sunt otrăviţi sau ca Mamba să fi pus aici o capcană în cele grozave de-ale sale, dar nu se vede nimic. Trebuie să cutez.

  Şi, înainte ca George să-l poată opri, păşi în tufiş. Viteazul tânăr îl urmă îndată ca să-i sară în ajutor dacă va fi nevoie, chiar dacă şi-ar primejdui el însuşi viaţa. Cingalezul îl scăpase de la moarte şi îi era dator recunoştinţă.

  Dar spre marea lor mirare trecură nevătămaţi prin cel dintâi brâu de verdeaţă. Tufele erau foarte dese şi împrejmuiau aproape în cerc insula de pământ vârtos din mijlocul smârcului. Iată-i acum înaintea unui loc liber lat de vreo treizeci de metri, care se întindea deasemenea în acelaşi fel.

  În faţa lor era inima insulei acoperită cu tufe şi copaci uriaşi.

  — Minunată ascunzătoare, zise căpitanul Farrow. Dacă Mamba nu e cu desăvârşire istovit, i-ar fi lesne să se apere şi să ne căşuneze nouă pierderi simţitoare. Cred şi eu că poliţiştii n-au îndrăznit să-l urmărească până aici.

  — Chiar rănit şi slăbit, Mamba va mai fi avut destulă putere să pună în funcţiune capcanele pe care le va fi întins mai de mult aici, răspunse Anhu. Trebuie negreşit să le găsesc şi să le înlătur.

  Cingalezul tăia o nuia de vreo câţiva metri lungime şi o vârî într-o spărtură destul de mare dintre două tufe dese. Deodată două trunchiuri subţiri de bambus aplecate în jos

se desfăcură ca un arc şi se îndreptară în sus, rămânând câteva momente tremurând dea curmezişul potecii dintre tufe.

  — Aha, tot acelaşi fel de capcane! zise Anhu. Oricine ar fi trecut pe aici ar fi trebuit să atingă tufele şi puterea destinderii trunchiurilor l-ar fi ucis pe loc.

  Merseră mai departe şi trecură brâul de verdeaţă fără să li se mai întâmple ceva. George care venea îndărătul Cingalezului, zări deodată peste umărul acestuia, în mijlocul unui luminiş destul de întins, o clădire făcută din bârne.

  — Probabil că Mamba şi-a făcut-o singur, zise Anhu. Uite colo buturugile rămase. Omul ăsta trebuie s-aibă într-adevăr o putere de uriaş ca să fi târât până aici buştenii. Sunt încredinţat că a pus capcane şi în jurul case, aşa că sunt de părere să ocolim mai întâi luminişul înainte de a da atacul. Cred chiar că şi-a asigurat o retragere ascunsă pentru cazul când ar fi descoperit. Pe aceasta trebuie s-o găsim şi să-i tăiem calea.

  — Atunci e mai bine să ne despărţim, propuse George. Dacă ne va vedea venind în grup va căuta să fugă; nu cred că, rănit cum e, să mai încerce o împotrivire.

  Anhu chibzui câteva momente apoi răspunse:

  — Nu-l cunoşti, Sahib George. Omul acesta nu se lasă cu una cu două. Trebuie să fim cu mare băgare de seamă. Să n-aşteptăm până se înnoptează, căci ar fi primejdios atunci de străbătut luminişul. A, uite colo cresc câteva din buruienile acelea veninoase. Mamba le-a răsădit pesemne aici pentru a nu se putea nimeni apropia de casă. Să mergem!

  Anhu pipăia ce nuiaua poteca îngustă ce ducea spre casă, ferindu-se să se atingă de buruieni, în vreme ce camarazii nu slăbeau din ochi clădirea. Nu se vedea însă nici la uşă nici la cele două ferestre, ceva ce le-ar fi dat de bănuit.

  Când fură destul de aproape, Anhu atinse cu nuiaua pragul, pervazul ferestrelor şi uşa dar nu se întâmplă nimic. Deodată rămaseră nemişcaţi pe loc; din casă se auzea un geamăt slab.

  — Poate că trage să moară, şopti George celorlalţi. Să intrăm repede şi să-l silim să ne dezvăluie taina şarpelui de aur.

  Zicând acestea vru să treacă pragul, dar Anhu îl opri.

  — Sahib, să nu fie tot vreun vicleşug de-al lui. Lăsaţi-mă pe mine s-o iau înainte, zise el.

  Intră în casă. Se pomeni într-o încăpere mică, în care se afla o vatră de lut şi câteva obiecte de bucătărie pe care Mamba şi le va fi cumpărat în Colombo. Pe stânga şi pe dreapta se făceau două uşi.

  George puse urechea la cea din stânga şi ascultă, apoi zise:

  — Aici e... Îl aud gemând, mai bine zis horcăind. Cred că nu mai are mult de trăit.

  Apăsă apoi pe clanţă şi înainte de a-l putea opri Anhu deschise uşa de perete.

  — Da, uite-l colo. strigă George şi trecu pragul.

  Abia intră şi uşa se trânti cu putere în urma lui. Fără să vrea tânărul apucă iar clanţa dar uşa nu se mai clinti. Avea pesemne o încuietoare secretă care o închidea pe dinăuntru şi al cărei mecanism nu-l cunoştea decât Mamba. George se întoarse brusc spre Mamba, smuci revolverul din brâu şi descărcă un glonţ, căci mai apucă să-i vadă picioarele dispărând printr-o gaură în peretele din fund. Un ţipăt de durere urmă detunăturii apoi nu se mai auzi şi văzu nimic.

  Viteazul tânăr vru să se repeadă după el, se dădu, însă, speriat îndărăt, căci din gaură veni acum un pufăit de fiară sălbatecă. Cu arma întinsă aşteptă să se ivească fiara.

  Deodată doi ochi sclipitori apărură în deschizătura din perete şi o panteră enormă se strecură înăuntru înainte de a putea George ochi bine.

  Trupul se află pe trei sferturi în odaie când glonţul porni. George răsuflă uşurat. Ţintise ochiul drept al panterei şi fiara fusese atinsă de moarte. Totuşi, cu cele din urmă puteri pantera vru să se repeadă la el şi să-l sfâşie cu ghearele ei grozave. Tânărul trase a două oară; se auzi iarăşi un pufăit mânios; era soaţa panterei. Ca şi când ar fi înţeles cine e ucigaşul vru să-i sară în faţa. George însă, care nu mai avea decât două gloanţe în încărcător, ştia că dacă nu o va nimeri dintr-o împuşcătură era pierdut. Braţul său ţâşni în sus şi detunătura nimeri în botul căscat al panterei.

  Trupul greoi se prăbuşi lângă uşă. Se ridică apoi şi vru să se năpustească asupra lui George. Al doilea glonţ o nimeri însă în tâmplă şi o culcă moartă la pământ.

  În clipa aceea Petre izbutise, cu puterea lui uriaşă, să spargă uşa şi camarazii năvăliră în odaie.

  — Mamba a dispărut prin gaura aceea, le zise George cu înfrigurare. Cred că glonţul meu l-a rănit destul de serios şi departe nu va fi ajuns. Să ne luăm după el.

  Când se apropiară de deschizătură, se auzi un horcăit. Nu mai încăpea îndoială că trăgea cineva să moară. De data asta nu era o prefăcătorie se cunoştea bine. George vârî capul prin deschizătură, deşi Anhu vru să-l oprească.

  Văzu o încăpere mai mare ale cărei ferestre erau zăbrelite cu gratii tari de bambus; duhoarea dinăuntru dovedea că aci fusese cuşca panterelor. Într-un ungher zăcea Mamba. Cu toată lumina slabă din încăpere văzu că Negrul ţinea ochii închişi şi în juru-i era o baltă de sânge.

  Fără să mai pregete, tânărul se târî în odaie şi se apropie de Mamba. Se aplecă şi îi pipăi pulsul. Abia mai bătea. Chemă pe doctor care zise:

  — Nu mai e nimic de făcut, a pierdut prea mult sânge. Totuşi, o să-l readuc în simţiri pentru câteva minute.

  În vremea asta veniră şi ceilalţi.

  Anhu privea întunecat la negru. Era nemulţumit că nu putuse răzbuna cu mâna lui moartea tatălui său.

  Încercările doctorului reuşiră să deştepte pe Mamba din leşin. Se ridică în capul oaselor şi murmură:

  — Masseri au acum putere peste vrăjitori. Masseri vor duce şarpele îndărăt să-l dea fratelui meu şi el le va dărui o comoară mare. Masseri pleacă Madagascar şi întreabă acolo de Mamba, toţi cunoaşte. Dar Masseri fie cu băgare de seamă, drum rău. Mamba acum moare, dar bucură că zeul s-a întors la...

  Glasul negrului se stingea din ce în ce, ochii lui nu se dezlipeau de la şarpele de aur pe care George i-l ţinea înainte. În cele din urmă, un suspin îi ieşi din piept şi îşi dădu sufletul.

  — Hm, făcu necăjit căpitanul şi cu taina cum rămâne. Aşa dar să ducem giuvaerul în Madagascar. Tot trecem pe acolo în drum spre Africa. Să vedem ce o mai fi. Cine ştie ce ne mai aşteaptă.

  — Cred că multe, răspunse George, îngândurat.

  Îngropară pe negru afară în luminiş şi cu proviziile pe

care le găsiră în casă avură o cină minunată.

  A doua zi se înapoiară la coastă, unde găsiră pe camarazi foarte îngrijoraţi de lipsa lor.

  Anhu îşi luă rămas bun de la toţi. Când veni rândul lui George, îl privi lung şi zise cu seriozitate:

  — Sahib George, mă tem că Mamba te va face să treci prin mari primejdii. Te rog să nu păstrezi atunci pică tatălui meu care ţi-a încredinţat aceasta însărcinare. Eu mă voi gândi mereu la d-ta.

  Se înclină uşor şi dispăru în tufiş.

  Pierdut în gânduri tânărul se întoarse pe submarin şi încuie giuvaerul în caseta tatălui său. Peripeţiile prin care a trecut până să ajungă la Madagascar l-au făcut să uite cu desăvârşire şarpele de aur - peripeţii pe care le vom descrie în numerele următoare.

SFÂRŞIT

Volumul 138

CU BARCA ÎN JURUL LUMII

   UN CORĂBIER ÎNDRĂZNEŢ

   — PETRE, vezi punctul acela mititel din faţa noastră? Ce să fie oare? Poate vreo lighioană marină, mai ştii!

   Uriaşul privi cu luare aminte în direcţia arătată de George, apoi zise:

   — Nu, domnule George, cred că e o făptură omenească şi care pare să plutească pe apă. E foarte ciudat, dar vom afla îndată despre ce e vorba, căci înaintăm chiar spre punctul acesta.

   Căpitanul tocmai urcă în turn. George îi spuse şi lui descoperirea ce făcuse şi Farrow privi prin ochean spre locul cu pricina.

   — E o barcă cu pânze răsturnată - zise el apoi, surprins - o corabie mică, pe marginea căreia se vede un bărbat şi un câine. (Vezi ilustraţia de pe copertă). Nu pricep cum a avut curajul să pornească în largul mării cu barca asta uşurică. Mai mult ca sigur că locuieşte în insula Ceylon.

   — Sau a fost împins de pe coasta apuseană a Indiei - îşi dădu părerea George - sărmanul! Multe o mai fi înduraţi Poate că rătăceşte pe mare de aseară, când s-a stârnit furtuna.

   — Atunci trebuie să fi venit de la apus, dinspre Malledive! zise Petre. Căci vântul bătea din partea aceea.

   — Aşa e - încuviinţă căpitanul - dar vezi, că eu socot cu neputinţă asta, căci în barca aia mică nu putea străbate o distanţă atât de mare.

   — O să ne spună el îndată - zise George - mă bucur din suflet că am trecut întâmplător pe aici şi-l vom putea salva. Fără noi ar fi fost pierdut, căci pare ca ameninţă iar o furtună dinspre Nord. Cred ca peste un ceas vom avea un adevărat uragan, care va nimici cu totul barca în câteva clipe.

   — Da, să pornim ceva mai repede! zise căpitanul. Altminteri te pomeneşti ca ajungem prea târziu.

   Într-adevăr, departe spre miazănoapte se adunaseră la orizont nori grei, a căror culoare gălbuie era o prevestire

rea.

  La o comandă a căpitanului se dădu motoarelor toată viteza şi vasul minunat se îndreptă cu repeziciune spre barca răsturnată. Curând camarazii putură vedea cu ochiul liber pe omul care cu braţul stâng îşi ţinea câinele, iar cu dreptul le făcea semne. Când submarinul fu destul de aproape, căpitanul comanda să se încetinească viteza. Aduse apoi „Dox"-ul lângă barca răsturnată şi necunoscutul putea urca lesne pe punte. Dar acesta părea că nu se grăbeşte. Ridică mana în semn de salut şi zise, voios:

  — Nu m-aş fi aşteptat să mă salveze un submarin. Îmi daţi voie să mă prezint, domnilor: numele meu e Alexandru Bert şi am pornit din Hamburg să fac ocolul lumii într-o barca cu pânze. V-aş ruga să-mi daţi o mâna de ajutor ca să-mi întorc barca. Aş vrea să încerc să scap de furtuna care pare să vie.

  Vorbise englezeşte, căci n-avea de unde să ştie cu cine are de-a face.

  — Tocmai din Hamburg şi ai ajuns până aici cu bărcuţa asta? făcu Farrow, mirat peste măsură. Mare curaj trebuie să fi avut dumneata, domnule. Eu sunt căpitanul Farrow - poate c-ai auzit de mine.

  — Ce, d-ta eşti căpitanul Farrow? făcu tânărul, cu bucurie. Oh, de când doream să te cunosc! Şi acum mi s-a împlinit această dorinţă. Dar ia spune-mi, domnule căpitan, o să-mi ajuţi într-adevăr să întorc barca? Cred că trebuie să mă grăbesc, ca să scap de furtună.

  — Şi-ţi închipui d-ta că vei putea să înfrunţi o furtună cu fleacul ăsta de barcă? întrebă căpitanul. Nu vezi că te-ai răsturnat aici?

  Tânărul rămase cam încurcat, apoi zise:

  — Pentru întâia oara mi s-a întâmplat asta în lunga mea călătorie şi asta fiindcă am fost cu nebăgare de seamă, dar barca mea e prevăzută cu încăperi de aer, aşa că nu se poate scufunda.

  — Păi atunci să punem mâna cu toţii! zise căpitanul.

  George şi Petre şi apucaseră marginea bărcii răsturnate.

Uriaşul o ridică în sus, fără cea mai mică trudă. Scoaseră apoi apa din barcă şi după scurt timp treaba fu gata.

  — Dulăpaşele în care ţin lucrurile şi merindele au din fericire, uşi impermeabile - zise Bert - aşa că toată aventura nu m-a păgubit prea mult. Mi-am udat puţin hainele dar o să mi le usuce soarele îndată. Îţi mulţumesc din suflet, domnule căpitan - acum voi porni cât mai repede. E drept ca nu voi ajunge la Colombo, căci furtuna o să mă ţie în loc. Cred că voi fi nevoit să mă întorc o bucată buna de drum înapoi spre apus. Numai de noi nimeri iar pe insula misterioasă!

  Bert privire mai întâi cu luare-aminte norii dinspre miazănoapte, iar la ultimele cuvinte îşi întoarse ochii spre apus şi pe chipul său se întipări o expresie de teama, după care se cutremură fără voie.

  — Chestia pare s-a fie foarte interesanta, domnule Bert! zise George. Ce ţi s-a întâmplat pe insula aceea misterioasă?

  Îndrăzneţul corăbier privi lung la tânăr, apoi răspunse:

  — Ştiu domnule George Farrow, că ai întâmpinat multe aventuri şi ca eşti mereu în căutarea altora noii. Poate că va fi într-adevăr ceva interesant pentru d-ta şi vei putea găsi o explicaţie pentru fenomenele ciudate pe care le-am observat acolo. Acum însă nu e vreme pentru povestirea mea, altminteri ne înhaţă furtuna aici. Voi porni înaintea dv. şi vă voi arata drumul spre insula. În vreo patru ceasuri vom ajunge la ea, caci barca mea alunecă foarte repede pe unde.

  Fără să mai aştepte răspuns se sălta în barca, câinele sări după el şi în clipa următoare micul vas cu pânze porni repede spre apus, împins de o răbufneala de vânt.

  Camarazii priviră miraţi după ei. Alerga cu o iuţeală uimitoare, spintecând valurile şi în cele din urmă căpitanul zise cu admiraţie:

  — N-am văzut încă până acum ca o barcă de astea cu pânze să îndeplinească în chip atât de minunat toate condiţiile pentru o călătorie pe mare. Acest Alexandru Bert trebuie să fie un navigator desăvârşit. Să ne grăbim însă, ca să rămânem pe urmele lui.

  La comanda căpitanului motoarele fură puse iar în funcţiune şi. „Dox"-ul o luă şi el spre apus, după barca lui

Bert.

   George privi înmărmurit bărcuţa care părea o coajă de nucă pe suprafaţa nemărginită a mării. Îl cuprinse un simţimânt de pizmă închipuindu-şi peripeţiile pe care le întâmpinase, de sigur, Alexandru Bert în drumul său.

   Furtuna se înteţea tot mai mult. Valurile se ridicau tot mai înalte şi submarinul începu să lupte cu ele. Camarazii priviră cam îngrijoraţi spre barca dinaintea lor, căci li se părea că talazurile uriaşe o vor sfărâma.

   Dar construcţia minunată a micului vas dovedea iscusinţa aceluia ce o făcuse. Cu mişcări line trecea peste crestele valurilor şi chiar când se părea că acestea îl şi înghiţiseră, se ivea iar la suprafaţă ca un dop şi-şi urma goana, nestingherit.

   — Bert ăsta e un navigator minunat! mai zise odată căpitanul. Sunt curios să aflu ce-a întâmpinat pe insula misterioasă, cum o numeşte el. Cred că vom avea parte de ceva cu totul deosebit.

   — Să nădăjduim! zise George, cu însufleţire.

   — Cu norocul pe care-l ai tu în asemenea lucruri, cred că nu vei avea a te plânge - râse căpitanul - oho, se pare că sa şi dezlănţuit furtuna.

   Căpitanul fu nevoit să strige tare ultimele cuvinte, căci se stârniră câteva răbufneli de vânt care zguduiră până şi scheletul de oţel al submarinului. Spuma valurilor împroşca până sus la turn şi-i învălui pe camarazi. Bărcuţa dispărea şi ea câteodată în năvala de spumă şi când camarazii credeau îngroziţi că fusese înghiţită de apă - se ivea iarăşi, nevătămată. Pe creasta unui talaz.

   — Minunat! strigă căpitanul, cu însufleţire, când Bert învinse iarăşi un val enorm. E un navigator cum n-am mai văzut şi barca lui e o minune..

   Furtuna ţinu cam vreun ceas. Ea purta bărcuţa cu atâta repeziciune, încât căpitanul trebui să dea porunca să se pornească motoarele cu toată viteza, căci altminteri nu s-ar fi putut ţine după micul vas.

   În cele din urmă furtuna se potoli, deşi nu chiar cu totul.

   Deodată Alexandru Bert începu să facă semne agitate cu braţul stâng şi când camarazii priviră spre răsărit, încotro arăta el, văzură pe apă un punct întunecat, care se făcea tot mai mare.

   — Aha, aia e insula! zise căpitanul. Sunt curios să văd ce- o să ni se întâmple acolo.

   „Dox"-ul ajunse curând barca; aceasta se şi apropiase de insulă şi Bert strigă căpitanului:

   — Să debarcăm pe coasta de răsărit, acolo e un golf apărat de unde puteţi vedea totul.

   Tânărul navigator cârmi spre răsărit şi vântul împinse barca repede. Submarinul o urmă la mică distanţă. Camarazii din turn priviră curioşi la insula apropiată, care era acoperită de vegetaţie până la mare şi n-avea deloc plajă. Avea lungimea ca de vreo opt kilometri şi lăţimea de vreo cinci, ceea ce însemna întindere destul de mare.

   Bert înaintă pe coasta de răsărit până la mijloc, apoi îşi îndreptă barca spre ţărm, cotind brusc. Căpitanul făcu imediat aceeaşi manevră şi cârmi spre golful larg, care se arătă acum. Acesta era lat de vreo două sute de metri şi se adâncea şi mai mult în insulă. Apa în golf era mult mai liniştită.

   Aici se arăta o plajă lată de vreo douăzeci de metri, spre care se-ndreptă Bert. Submarinul se afla cu vreo treizeci de metri îndărătul lui şi căpitanul îi strigă cu toată puterea:

   — Domnule Bert, apa din golf e destul de adâncă ca să mă pot apropia cu submarinul până la plajă?

   — Da - răspunse tânărul - malurile cad vertical până la o adâncime de vreo cincisprezece metri. Nu ţi se poate întâmpla nimic dacă, vii până la insulă.

   Aproape în acelaşi timp cele două vase atinseră plaja. Petre şi câţiva marinari săriră pe uscat şi merseră spre pădurea apropiată ducând odgoanele cu care trebuia să ţie priponit submarinul. În pădurea aceea erau destui palmieri puternici în scopul acesta.

   Alexandru Bert scoase dintr-un dulăpior al bărcii sale o ancoră mică de alamă, al cărei lanţ era lung de vreo şase metri. O vâri adânc în pământ şi îşi înţepeni astfel barca.

   Petre şi camarazii săi tocmai se îndeletniceau să petreacă funiile în jurul a doi palmieri, când se opriră deodată din lucru şi se priviră speriaţi, căci din mijlocul insulei se auziră nişte sunete de parcă ar fi fost gemetele mai multor oameni chinuiţi de moarte.

   Căpitanul, George şi doctorul Bertram, care părăsiseră şi ei vasul şi vroiau să stea de vorbă cu Bert, se uitară şi ei speriaţi unul la altul. Apoi Farrow întreba pe tânărul navigator:

   — Probabil că asta e misterul care te-a înspăimântat atâta, domnule Bert?

   — Aşi! Asta nu e cine ştie ce! răspunse Bert, zâmbind. Zgomotele astea sună de cam sinistru, e drept, dar s-ar putea găsi o explicaţie firească, pentru ele. Şi eu credeam la început că aceste sunete sunt scoase de oameni, dar mi-am amintit de povestirea unui unchi al meu, care era inginer de mine. Într-o mină pusă sub conducerea lui se auziră de asemenea astfel de zgomote şi unchiul meu pornind cercetări, descoperi pricina. Mina se afla în apropierea mării; când venea fluxul, apa, din peşterile subpământene se ridica şi apăsa aerul de deasupra care, ţâşnind prin crăpături şi găuri, făcea acest zgomot. Acelaşi, lucru o fi aici, căci e tocmai timpul fluxului.

   — Tot, ce se poate - încuviinţa doctorul - stânca de mărgean din care e formată insula e foarte poroasă, aşa apăsarea aerului poate să dea loc la astfel de zgomote. Parcă spuneai că ai întâmpinat aici altele şi mai şi?

   — Da, aşa e - răspunde Bert - dar trebuie, să vedeţi singuri, nu vă pot povesti! Trebuie să pătrundem mai adânc în desiş să sa dam de un izvor unde vroiam să-mi umplu cu apă sticlele mele de campanie. Acolo am văzut ceea ce nu vreau să vă spun şi m-am cărat repede înapoi. Care din dv. vrea să vină cu mine?

   — În primul rând trebuie să ştim dacă sunt oameni pe insulă - zise căpitanul.

   — Cred că trăiesc făpturi omeneşti pe aici - răspunse Bert - e drept că eu nu le-am văzut, dar am băgat de seamă fapte de-ale lor.

   — Bine, atunci te vor însoţi la izvor doctorul Bertram, George, Petre Uriaşul, Kard şi eu - hotărî căpitanul - d-ta, însă, dragă Rindow se adresă el primului ofiţer, care venise şi el de asemenea pe uscat - îţi vei alege vreo douăzeci de camarazi, cu care ne vei urma: dacă nu suntem înapoi după două ceasuri, sau dacă vei auzi împuşcături!

  Rindow se duse imediat pe submarin, în vreme ce George se şi îndreptă spre desişul insulei.

DESCOPERIRI CIUDATE

   — STAI NIŢEL, domnule Farrow - strigă Bert după dânsul

- trebuie să-ţi arăt poteca. Am descoperit-o cu totul întâmplător. Câinele meu Strupp urmărea un animai mititel

- din păcate nu ştiu ce-o fi fost - şi astfel am descoperit poteca ce duce la izvor.

   — Şi cât de mare era animalul acela? întrebă doctorul, cu interes..

   — Ca un câine mijlociu şi avea, o blană roşcată, bătând în cafeniu. A dispărut fulgerător în desiş. Strapp s-a întors îndată când l-am fluierat - poate că l-ar fi înhăţat, dar nu mă interesa deloc animalul acela.

   — Păcat, aş fi vrut să ştiu ce fel de animale trăiesc pe insula asta! zise doctorul - dar poate ca izbutesc să văd unul, sau chiar să-l prind.

   — Cred că o să vă piară pofta să mai rămâneţi pe insulă după ce veţi fi fost la izvor - zise Bert - veţi fi obişnuiţi dv. Cu tot soiul de lucruri, dar asupra mea a făcut o impresie foarte puternică ceea ce am văzut.

   — Tocmai asta mă face şi mai curios - zise doctorul - hai să ne grăbim.

   Bert însă, care tocmai vroia să pătrundă în desiş, se opri iar şi îşi întoarse spre camarazi faţa, pe care se citea o mare mirare. Camarazii părură tot atât de miraţi căci din mijlocul insulei se auzi lătrat de câini.

   Strupp vru să dea buzna în desiş, dar stăpânul său îi opri.

   — Drept să vă spun - zise căpitanul - nu m-aş fi aşteptat să dau de câini pe o insulă pustie din Oceanul Indian.

   — Ceea ce înseamnă că trăiesc oameni pe aici - îşi dădu părerea doctorul - căci nu cred să fie câini sălbateci.

   — Poate că de mult a naufragiat aici un vapor, echipajul a murit, iar câinii s-au înmulţit şi trăiesc acum în stare sălbatecă - zise George - acum îmi pot închipui ce-ai găsit d-ta la izvor, domnule Bert - or fi fost rămăşiţele pământeşti ale acestor marinari.

   — Da, cel puţin în parte - răspunse tânărul corăbier -

trebuie să vezi însă cu ochii d-tale, ca să-ţi dai seamă ce impresie a făcu asupra mea priveliştea aceea.

  — Atunci înainte! stărui George.

  Alexandru Bert pătrunde cel dintâi în desiş. Camarazii îl urmară şi se pomeniră pe o potecă îngustă, care era foarte bine întreţinută.

  Se: opriră îndată şi căpitanul zise:

  —  Domnule Bert, lasă-l Mai bine pe băiatul meu să meargă înainte, căci el se pricepe în de-alde astea! Poteca aceasta trebuie să fie foarte des folosită de oameni, altminteri n-ar fi atât de curată. Se cere, deci, să fim foarte prevăzători şi să fim pregătiţi la orice. Şi deoarece d-ta n-ai nici măcar o armă, ar fi mai bine să vii în mijlocul nostru.

  — Aşa e, mi-am lăsat revolverul în barcă - încuviinţă Bert - aşa că voi merge în mijloc.

  George îşi scoase revolverul şi porni cu băgare de seamă pe poteca îngustă ce ducea în pădure. După vreo trei sute de metri ajunse într-un luminiş mare, în mijlocul căruia susura un izvor. Tânărul tresări.

  În jurul izvorului, erau înfipţi în vârful unor pari... capete omeneşti. George făcuse cunoştinţă, mai demult, pe insulele Salomon, cu fioroşii vânători de capete şi acum văzu imediat aceste capete, trofee groaznice, erau la fel preparate ca celelalte adică afumate.

  — Drace! exclamă căpitanul. Se pare că aici se găseşte un trib de vânători de capete.

  — Aşa e - încuviinţă doctorul Bertram, care nu-şi pierduse deloc cumpătul - întocmai cum se procedează în insulele Salomon, de pildă în Malaita. Ăştia sunt albi care au fost omoraţi de sălbateci. Dar cum or fi ajuns aici vânătorii de capete, atât de departe de patria lor?

  — Poate că vreun antreprenor vroia să-l ducă să lucreze pe o plantaţie indiană - îşi dădu părerea George - vaporul a naufragiat lângă insulă şi sălbatecii sau folosit de libertatea lor ca să se năpustească asupra echipajului.

  — Tot ce se poate - încuviinţă căpitanul - catastrofa o fi trezit în ei instinctele lor sălbatice. Acum ne putem explica şi lătraturile de câini - canibalii aceştia ţineau pe lângă ei câini pe jumătate sălbateci, care la serbări serveau de friptură. Hm... cred ca cel mai nimerit lucru e să ne cărăbănim de aici, căci n-avem nici un drept să-i ucidem pe vânătorii de capete. Voi transmite o radiogramă Englezilor şi n-au decât să trimită ei încoace oameni de-ai lor ca să lămurească lucrurile.

   — Ah, uite-i, colo! exclamă deodată George.

   De cealaltă parte a luminişului se iviseră făpturi negricioase. Erau într-adevăr vânători de capete de pe insulele Salomon, după cum îşi dădură îndată seama camarazii. Sălbatecii priviră înmărmuriţi câteva clipe, apoi scoţând ţipete ascuţite dispărură atât de fulgerător în desiş, încât un glonţ nici nu i-ar mai fi putut ajunge.

   — Repede înapoi! strigă căpitanul. Altminteri ne taie drumul la submarin şi-i mai atacă şi pe camarazii noştri.

   Toţi se întoarseră repede s-o ia spre ţărm, dar se opriră brusc auzind din desiş pe marginea cealaltă a luminişului, un glas care striga în englezeşte:

   — Ajutor, salvaţi-mă! Eu.

   Nenorocitul îşi rupse vorba, fiind, probabil, împiedecat cu dea sila de a mai spune ceva.

   Fără să stea o clipă pe gânduri George paşi înapoi în luminiş şi făcu câteva sărituri spre desişul din partea cealaltă. Dar tatăl său îi strigă:

   — George, nu te du - suntem prea puţini ca să-i putem ataca pe sălbateci. Vezi doar că au ucis opt albi, pe unul sau mai mulţi, poate îi ţin prizonieri, aşa că or fi mulţi la număr, pe câtă vreme noi suntem numai cinci. Kard, ia-o repede înapoi la submarin şi spune-i lui Rindow să vină cu oamenii săi.

   — Ar fi deajuns să slobozim câteva gloanţe - zise George - ştie el ca ăsta ar fi un semnal să vie încoace.

   — Nu, vânătorii de capete nu trebuie să afle ca suntem atât de bine înarmaţi - spuse căpitanul - trebuie să-i luăm prin surprindere şi să-i înspăimântăm, altminteri te pomeneşti că-i ucid pe prizonierii lor, înainte de-a avea noi putinţa să-i eliberăm. Presupun ca n-au numai unul în captivitate şi noi trebuie neapărat să-i salvăm pe toţi. Haide, Kard, grăbeşte-te!

   Kard se făcu nevăzut în desiş. Ceilalţi se retraseră şi ei pana la marginea desişului, căci ştiau din experienţa că insularii aceştia se pricep de minune să tragă cu arcul.

  Deodată răsunară sunete ciudate, ca un ciripit, mai bine zis cârâit de papagali şi asta nu numai de partea cealaltă a luminişului, ci şi îndărătul camarazilor. Aceştia se priviră speriaţi, înţelegând îndată că erau sălbatecii care îşi dădeau de veste. Aşadar, se şi aflau în spatele lor - poate că stătuseră la pândă pe plaja când sosise submarinul.

  Ce i s-o fi întâmplat lui Kard? Izbutise să ajungă la submarin? Camarazii de pe vas trebuiau preveniţi neapărat - în primul rând Rindow cu oamenii săi, care se afla pe marginea desişului, ca să poată alerga imediat în ajutor.

  Dar înainte ca Farrow să poată lua o hotărâre, se auzită strigătele de prevenire ale lui Kard, apoi o împuşcătură - şi... Se făcu tăcere în desiş.

  — Au pus mâna pe el! exclamă căpitanul. E vina mea, căci ar fi trebuit să mă gândesc că sălbatecii ne-au şi fi putut împresura. Acum fireşte că e în primejdie şi Rindow cu oamenii săi, căci auzind împuşcături va pătrunde imediat în desiş.

  — Atunci să ne înapoiam, ca să-i ieşim în întâmpinare! zise George cu însufleţire.

  — Nu, dragul meu - răspunse căpitanul - suntem prea puţini ca să putem cuteza a pătrunde în desiş. Tu ştii doar că băştinaşii de pe insulele Salomon se pricep să lovească fulgerător cu securile lor grozave sau cu cuţitele acelea grele, cu care spintecă dintr-odată şira spinării unui om, Numai de nu i s-ar fi întâmplat acelaşi lucru camaradului nostru Kard. Socot, că văzându-l singur l-au înhăţat numai şi l-au luat cu ei. Oho, se pare că lucrurile devin primejdioase!

  Aproape de tot se auziră din desiş iarăşi strigătele acelea ciudate ale vânătorilor de capete, apoi săgeţi zburară deasupra capetelor lor fără ca arcaşii să poată fi văzuţi.

  — Trebuie să mergem în mijlocul luminişului! strigă căpitanul. Haideţi, repede! Uite aici domnule Bert, ţine şi d- ta un revolver!

  Tânărul luă arma, apoi camarazii alergară în luminiş, urmăriţi de săgeţile duşmane care însă nu-i nimeriră din fericire, pentru că ei alergau în zig-zag.

   Când ajunseră la izvor, în mijlocul trofeelor grozave, ceilalţi încetară cu săgeţile şi doctorul zise mirat:

   — Ciudat! Vânătorii de capete obişnuiesc, doar, să-şi ţină trofeele în colibele lor - de ce le-or fi atârnat pe astea aici? Aha, se poate că vor să clădească o casă. Capetele nu-s prea vechi, aşa că tragedia s-o fi petrecut abia în vremea din urmă. De aceea or măi fi trăind pe aici prizonieri, căci altminteri cu siguranţă ar fi fost ucişi până acum. Locul unde ne aflăm pare să fie tabu, de aceea n-or mai fi slobozind săgeţi.

   — Mai curând cred că depărtarea e prea mare - spuse căpitanul - căci treizeci de metri tot sunt. Din desiş nu pot trage cu atâta siguranţă şi dacă s-ar arăta, apoi le venim noi de hac cu armele noastre. Prin Kard vor fi aflat că avem arme de foc.

   — Să ştiţi că am păţit-o! zise doctorul. Răsculaţii s-au şi încăierat cu Rindow şi oamenii săi.

   Se auziră împuşcături şi răcnete. În desiş trebuia să fi avut loc o luptă înverşunată, dar sălbatecii păreau să fie superiori ca număr, căci salvele se auzeau tot mai de departe. Camarazii se priviră nedumeriţi; nu puteau veni în ajutorul celorlalţi, pentru că pe marginea luminişului pândeau arcaşii şi nu era chip de pătruns în desiş.

   În cele din urmă salvele se auziră departe de tot - camarazii trebuie să fi fost împinşi înapoi până la plajă şi desişul înăbuşea detunăturile.

   — Să nădăjduim ca n-a fost atins nimeni - zise căpitanul - şi acum să căutăm să ne croim drum. De sigur că Rindow va porni din nou cu toţi camarazii ce-i stau la dispoziţie să ne salveze, dar n-aş vrea să se expună acestei primejdii. Trebuie să încercăm să răzbatem. Poate că sălbatecii şi-au pierdut capul acum din pricina atacului a lor noştri, astfel că vom izbuti.

   — Nu cred - spuse doctorul - s-au ţinut foarte liniştiţi, în vreme ce în desiş alţii se luptau cu ai noştri. Aşa dar, în nici un caz nu ne vom putea apropia de desiş.

   — Cel puţin să încercam - zise căpitanul - fac eu începutul.

   Ieşi din cercul trofeelor grozave, dar imediat şuierară din

desiş săgeţi, mult mai bine ţintite ca înainte.

   Farrow sări repede înapoi şi scrâşni:

   — Nu m-aş fi aşteptat la asta! Sălbatecii ăştia stau la pândă să nu le scapă nimic. Nu ştiu zău cum o să ieşim din încurcătură asta. Când s-o lăsa întunericul au să ne dea iar târcoale şi au să ne atace - iar noi n-avem nici măcar lemne: pentru aprins un foc, ca să le facem cu neputinţă apropierea.

   — Dar dacă locul acesta de aici ar fi într-adevăr „tabu" - zise doctorul - atunci suntem la adăpost, atâta vreme cât rămânem unde suntem.

   — Tot ce se poate - încuviinţă căpitanul - o să murim însă de foame, dacă nu ne salvează camarazii.

   — Hm.. La asta nu m-am gândit - mormăi doctorul - din păcate, aşa e cum spui d-ta.

   Deodată, Bert ridică revolverul şi strigă, agitat:

   — Uite-i că vin, domnule căpitan.

   Dar Farrow nici nu-şi scoase arma, ci zise:

   — E zadarnic, chiar dacă vom împuşca vreo câţiva din ei, căci ne vor ucide ceilalţi. Pe de altă parte, mi se pare că vrea să ne vorbească şeful lor, căpetenia, pe care-l recunoşti după podoabele cu care e înzorzonat.

   De jur-împrejur se iviseră din desiş insulari. Erau vreo cincizeci la număr şi alţii se vor fi aflând în apropierea plajei, ca să-i oprească pe camarazii de pe submarin. Alţii, cu siguranţă că-i păzeau pe prizonieri - şi asta însemna ca erau vreo sută de vânători de capete pe insulă. Faţă de asemenea forte o împotrivire ar fi însemnat o adevărată sinucidere.

   Căpetenia ieşise din rândul războinicilor săi şi cu mâinile ridicate, venea spre camarazi.

   Acest semn de pace e cunoscut de toate popoarele - civilizate sau sălbatece.

   Sălbatecul se apropia încetişor. Era înalt cât un uriaş şi părea să fie foarte puternic.

   Chipul său avea trăsături fioroase şi doctorul şopti căpitanului:

   — Pare să fie un individ foarte primejdios. Să nu te încrezi în nici un fel de făgăduială de-a lui.

   — Voi fi cu băgare de seamă, doctore - răspunse Farrow - ştiu bine că nu trebuie să ai încredere în aceşti sălbateci.

   Căpetenia se apropiase până la vreo trei paşi. Rămase câtva timp nemişcat şi tăcut, apoi chipul i se întunecă şi mai mult şi în cele din urmă zise, în englezeasca „Pidjin" care se vorbeşte pe insulele Salomon:

   — Eu căpetenia Noga, ce vreau voi aici?

   — Noi aici auzit de capete - răspunse căpitanul, în acelaşi dialect - noi vrem să le luăm. Cum ajuns voi aici?

   — La noi luat negustor pentru muncă, eu vrut însoţeşte oamenii mei. Negustor înşelat la noi, dus tare departe. Vapor răsturnat aici, noi luptă cu Albi, omorât la ei, alţii luat prizonier. Face din ei „Kai-Kai" la serbare, luna pe jumătate.

   Camarazii se înfiorară, căci „Kai-Kai" însemna: „a fi mâncaţi". Şi ei vor avea aceeaşi soartă dacă vor fi prinşi de vânătorii de capete.

   Într-o privinţă era bine că asta se va petrece abia peste o jumătate de lună, deoarece în vremea asta trebuia să se ivească un prilej de fugă.

   — Voi nu faceţi „Kai-Kai" - zise căpitanul cu hotărâre - îi vom lua cu noi - ai înţeles?

   Un zâmbet batjocoritor se ivi pe chipul întunecat al căpeteniei. Apoi răspunse:

   — Voi aici tabu. Voi staţi unde facem noi casa pentru kanu. Voi moare de foame aici daca nu vine afară. Noi lăsăm liber la voi, plecaţi cu vapor, negustori însă rămâne aici. Nu vine ajutor la voi, oameni de la mine la plajă, nu lasă nimeni în pădure.

   Urâte perspective! Erau pierduţi dacă Rindow nu le venea în ajutor.

   Căpitanul chibzui repede cum să-l vestească pe primul său ofiţer şi pe cei patru însoţitori ai săi de situaţia în care se aflau. Deocamdată vroia să afle ceva şi de soarta lui Kard, de aceea întrebă:

   — Tu spune, oamenii mei la plajă? Şi om cel mare, care dus înapoi?

   Căpetenia râse iar batjocoritor:

   — Nu, om mare prins, el acolo.

   Se întoarse şi scoase un strigăt ascuţit. Dintr-un tufiş fu împins afară Kard, care era legat fedeleş. Camarazii nu-l putură vedea decât o clipă, căci fu repede tras înapoi.

   Va să zică nu fusese ucis Kard, cum se temuse căpitanul. Dar asta nu ajuta întru nimic la uşurarea situaţiei. Singura lor salvare ar fi fost dacă tovarăşii die pe submarin ar fi dat împreună un atac, respingându-i pe sălbateci.

   Cu siguranţă, însă, că nu ştiau că aceşti cinci camarazi se aflau într-un loc tabu, unde să se teamă nici chiar de armele sălbatecilor. Or fi crezând ei că dând un atac ar primejdui viaţa camarazilor. Abia îi veni căpitanului acest gând, că Noga şi zise:

   — Eu spus oameni de pe vapor că voi mort, dacă ei vine pe uscat nu poate ajuta la voi. Voi acum plecaţi, apoi sunteţi liberi.

   — N-o să-şi ţină făgăduiala în nici un caz, zise cu glas coborât doctorul. Trebuie să chibzuim cum să scăpăm de aici. Îmi frământ mintea, dar nu pot găsi nimic decât ce-ar fi să ne predăm? Poate găsim mai curând putinţa de a fugi, când suntem în sat.

   — La asta mă gândeam şi eu - spuse căpitanul - aici nu putem întreprinde nimic, căci dacă am deschide acum focul împotriva sălbatecilor, dispar îndată în pădure şi am nimeri numai vreo câţiva. După aceea, însă, nu ne-am mar putea aştepta la nici o cruţare.

   — Dar camarazilor de pe submarin li s-ar atrage atenţia prin asta şi vor întreprinde un atac energic - îşi dădu cu părerea George. Din împuşcăturile noastre vor deduce ca nu suntem încă prizonieri, ci doar în pericol.

   — Asta aşa e - încuviinţă căpitanul, dar aş vrea totuşi să evit asta căci atunci camarazii vor porni îndată în ajutorul nostru şi s-ar azvârli în mare primejdie. Întâi vreau să încerc daca nu pot trimite o veste lui Rindow, prin căpetenie.

ALTE CIUDĂŢENII

  — ALBI, voi veniţi acum! spuse deodată Noga. La noi nu e timp.

  Căpitanul scrise câteva rânduri pe o foaie de hârtie - cerând primului său ofiţer să rămână liniştit, deoarece deocamdată nu e nici o primejdie. Zvârli hârtia căpeteniei şi zise:

  — Noga, duce foaia asta la vas al meu. Pe urmă venim noi. Om de acolo da alta hârtie înapoi. Trimis nu va fi rănit.

  Căpetenia chibzui câteva clipe, se aplecă apoi, luă hârtia şi făcu semn unuia din războinicii săi, care alerga îndată la chemarea lui. Îi dădu o poruncă scurta şi tânărul sălbatec se făcu nevăzut din luminiş.

  Noga rămase nemişcat ca o stană de piatră. Camarazii se ţinură şi ei liniştiţi. După vreo zece minute trimisul, veni în goană înapoi, aducând răspunsul lui Rindow. Farrow îl citi tare:

   „Domnule căpitan, n-am putut înainta, caci desişul era înţesat de arcaşi, care ne-au întâmpinat cu o grindină de săgeţi. Opt camarazi au fost răniţi. Mă bucur că aţi scăpat neatinşi până acum. Socot că veţi reuşi, cu deosebire George, să vă puneţi în legătură cu noi; Altminteri, peste câteva zile voi da un atac cu granate de gaze. Cred că asta va fi calea cea mai bună. Să nădăjduim că ne vom revedea în curând.

Ai d-tale, Rindow"

  Căpitanul vâri scrisoarea în buzunar şi zise, mulţumit:

  — Putem spune că am avut noroc că nici unul din noi n-a fost rănit. Rănile celorlalţi n-ar fi atât de grave, altminteri Rindow ar fi pomenit ceva. Şi acum să ne predăm căpeteniei.

  Se-ntoarse spre Noga şi adăugă:

  — Căpetenie, noi acum părăsim loc tabu. Mergem apoi la

coastă să plecam. Dar om al nostru mai trebuie fie liber. Tu făgăduit la mine.

   — El liber fie - zise Noga zâmbind cu viclenie - voi veniţi acum.

   — Hai să mergem fiindcă tot nu ne rămâne altceva de făcut - zise căpitanul - n-o să ne trateze ei cu prea multă blândeţe, dar trebuie oricum să rămânem pe insula până îi vom fi eliberat pe ceilalţi prizonieri. Camarazii părăsiră locul unde se aflau. Căpetenia o luase înainte, spre desiş. La un semn său oamenii săi făcură o spărtură în cercul pe care-l formau, prin care Noga trecu. Până acum se părea într- adevăr că vroia să se tină de cuvânt, liberându-i pe camarazi. Dar aceştia bănuiau că avea vreun plan ascuns.

   Şi într-adevăr, când fură în mijlocul sălbatecilor, Noga scoase deodată un strigăt şi în aceeaşi clipă vreo douăzeci de făpturi negricioase se năpustiră asupra tovarăşilor.

   Totul se petrecu cu atâta repeziciune, încât camarazii nici au avură măcar răgazul să-şi scoată revolverele. Cât ai clipi din ochi fură legaţi. Armele, însă, li se lăsară; sălbatecii şi Noga explică aceasta:

   — Voi are lucru dracului, tata de la mine atins unul, pocnit tare, tata fost mort. Vrăjitor de la mine ia de la voi lucru dracului.

   Aşadar, individul făcuse experienţe neplăcute cu armele de foc şi numai vrăjitorul lui ştia, probabil, cum să umble cu ele.

   Cea mai mare parte a sălbatecilor porni înapoi, prin luminiş, cu prizonierii cei noii.

   Pe insulele Salomon camarazii văzuseră că sălbatecii locuiau, în deobşte, în colibe primitive, afară de căpetenie şi vrăjitori. Se aşteptau deci şi acum să fie duşi într-un loc cu asemenea colibe.

   Mare le fu mirarea, însă, când ajunseră într-un luminiş întins unde se afla un fel de clădire în stil de templu indian şi care era încă bine întreţinută. Când se apropiară, camarazii văzură că pe marginea cealaltă a luminişului se aflau colibe joase de crengi, iar în faţa templului stătea ghemuită o făptură sălbatică, încărcată cu podoabe barbare. Părea să fie vrăjitorul.

   Noga zise chiar în aceeaşi clipă:

   — Colo vrăjitor de la noi. Eu cu el aici locuieşte şi prizonierii. Alţi oameni dincolo în colibe.

   Pe George îl străbătu un gând îndrăzneţ şi cu greu îşi putu stăpâni un zâmbet triumfător. Dacă prizonierii se aflau numai cu aceşti doi sălbateci în vechiul templu, atunci nu putea fi greu să se elibereze şi să-i culce la pământ. În felul acesta căpătau doi ostateci de preţ.

   Se speria, însă, când îi văzu pe vrăjitor ridicându-se. Era un sălbatec uriaş, mai în vârstă, pe chipul căruia era întipărită o mare cruzime. Îşi schimonosi gura lată într-un zâmbet, când îi văzu pe noii prizonieri; veni spre ei şi cu mişcări repezi, le luă revolverele şi cuţitele de la brâu, apoi dispăru cu ele înăuntrul templului. După câteva minute, se înapoie, făcu un semn scurt câtorva sălbateci şi imediat camarazii fură dezlegaţi.

   Orice împotrivire ar fi fost de prisos; căci sălbatecii îşi scoseseră cuţitele grele şi ascuţite şi în ochii lor scânteia setea de sânge.

   Camarazii priviră liniştiţi la vrăjitor care, la rândul sau, îi privea, râzând batjocoritor. Dar liniştea prizonierilor părea că-l întărâtă, în cele din urmă, căci se încruntă şi scrâşni:

   — Voi nu fiţi liniştiţi când vine sărbătoare, voi strigă atunci când Bahi omoară la voi. Voi nu repede muriţi, întâi veniţi în soare.

   Deşi camarazii ştiau că băştinaşii de pe insulele Salomon îşi supuneau victimele la chinurile cele mai grozave, înainte de a le ucide, nu-şi arătară, însă, pe faţă, frica. Ba, George izbuti chiar să zâmbească şi să dea din cap prietenos către vrăjitor. Bahi ridică imediat cuţitul greu şi păşi ameninţător spre tânăr, dar Noga strigă un cuvânt aspru şi sălbatecul se dădu îndată înapoi. Privirea cu care-l învălui pe George nu prevestea însă nimic bun.

   — Voi vine acum la ceilalţi prizonieri - zise el apoi - voi rămâne acolo până ajunge în soare.

   Făcu iar un semn războinicilor mai tineri şi câte doi apucară de braţe pe un camarad şi-i vârâră înlăuntrul templului. Dar probabil că nu prea erau mulţumiţi de porunca aceasta căci aruncară priviri speriate spre statuia

mare a lui Buda care se afla în sala vastă unde intrară.

   Statuia aceasta era dintr-un metal ciudat, verzui şi ochii lui Buda sclipeau în roşu - probabil că erau două rubine de preţ. Nu era de mirare că asta îi cam speria pe sălbateci. Din păcate camarazii nu mai avură răgazul să privească în jurul lor, căci vrăjitorul deschise un chepeng din faţa statuii, doi sălbateci aduseră un trunchi lung şi subţire de copac, cu crenguţe mici pe el, alcătuind un fel de scară. Apoi, printr- un gest lămurit, George fu poftit să coboare cel dintâi această scară.

   Neavând încotro, îşi dădu drumul în jos. Abia puse piciorul pe pământ, că se văzu înconjurat de făpturi omeneşti. Erau albi, care păreau aproape sălbătăciţi, după cât putea vedea în semi-întunericul ce domnea acolo.

   Ceilalţi camarazi coborâră şi ei, apoi „scara" fu trasă în sus şi chepengul închis. Paşi repezi dovedeau că tinerii sălbateci părăseau templul în grabă.

   — Gentlemeni, aţi naufragiat şi dv. pe coasta acestei Insule blestemate? se auzi sun glas obosit. Îmi daţi voie, mă numesc William Johnson şi am fost proprietarul şi căpitanul vasului „Mary".

   — Numele meu e Farrow şi sunt şi eu căpitanul propriului meu vas - răspunse Farrow - presupun că aţi dus să angajaţi lucrători pe insulele Salomon şi când vaporul a naufragiat aici sălbatecii s-au năpustit asupra dv. - aşa e?

   Căpitanul Johnson zise şi el bucuros:

   — Căpitanul Farrow cu submarinul său! Mă bucur nespus că am prilejul să vă cunosc, deşi în împrejurări nu tocmai prielnice, Da, am angajat o sută cincizeci de băştinaşi la Malaita şi urma să-i duc spre Andaman unde s-au creat plantaţii noi. Timonierul meu, Jack, pe care sălbatecii îl scoseseră mai înainte şi-l duseră afară pe insulă, v-a văzut prin desiş şi a strigat după ajutor. Şi iată că acum sunteţi şi dv. aici.

   — Dar nu ne gândim de fel să rămânem - zise căpitanul - oricum o fi, peste câteva zile camarazi mei ne vor veni în ajutor. Avem arme împotriva cărora vânătorii de capete sunt neputincioşi. Vroiam însa să vedem ce-i cu dv., altminteri nu ne-am fi lăsat prinşi atât de uşor. Abia acum pricep eu viclenia sălbatecilor: l-au adus pe cârmaciul dv. în desiş numai cu scopul să strige după ajutor şi să ne momească, astfel pe noi.

   — Am văzut capete înfipte în pari şi pe dv. stând între ei - zise acum timonierul, care se apropiase - erau oare camarazii noştri care au căzut în luptă?

   — Da - răspunse Farrow - dar îi vom răzbuna noi. Acum ia spuneţi, de cât timp vă aflaţi aici?

   — Exact de paisprezece zile.

   — Şi n-aţi încercat de loc în vremea asta să scăpaţi din închisoarea aceasta?

   — Ba cum să nu, am cercetat cu amănunţime pivniţa, dar n-are nici o uşă, nici o deschizătură pe unde să ne putem strecura. Şi-apoi, nici n-am reuşi să plecăm de pe insulă, căci vânătorii de capete ar da de noi în desiş şi ne-ar răpune.

   Într-o anumită privinţă căpitanul Johnson avea dreptate: oameni neobişnuiţi cu viaţa din desiş, nu puteau face nimic neînarmaţi sau cădeau iarăşi în mâinile urmăritorilor.

   — Oh - făcu George - noi cunoaştem destul de bine interiorul acestor temple vechi şi sunt încredinţat că vom găsi o ieşire. Ba vom izbuti chiar să trecem printre sălbateci, ca s-ajungem la plajă. Când vom fi pe submarin, vom transmite o radiogramă englezilor şi sunt convins că acest Noga şi oamenii săi îşi vor căpăta pedeapsa cuvenită.

   — Asta ar fi frumos - zise Johnson - începusem să ne pierdem curajul, căci aici jos pare că nu se petrec lucruri curate. Uneori găseam banane proaspete, care, cu siguranţă că nu ne erau aduse de sălbateci, apoi unora din noi li s-a părut că văzuseră o făpturii fantomatică, delicată, care însă dispărea fără să se poată vedea unde.

   — Oho! făcu George. S-o fi ascunzând aici o taină, pe care nici nu v-o puteţi închipui. Acum sunt pe deplin încredinţat că vom găsi o ieşire tăinuită din închisoarea aceasta.

   — Adevărat? Ar fi frumos, deşi ne-aţi da pe noi de ruşine. Dar, e drept, când vine căpitanul Farrow cu oamenii săi...

   George întrerupse laudele şi zise:

   — Linişte, domnilor, acum trebuie să chibzuim cu încordare. Să-ţi mai pun însă o întrebare, domnule - se adresă el timonierului - când vedeai de obicei, făptura aceea misterioasă? Şi când erau aduse bananele aici?

   — Asta-i tocmai partea ciudată, răspunse Jack, cam încurcat - dacă cel puţin ar fi fost în toiul nopţii, aşa cam pe la ceasurile douăsprezece, n-aş fi găsit nimic curios în faptul acesta...

   Timonierul fu întrerupt de căpitanul Johnson, care zise, râzând:

   — Da, atunci Jack al meu ar fi crezut că e vreo stafie şi asta i-ar fi apărut cu totul firesc, deşi eu n-am auzit încă de stafii care să aducă banane proaspete.

   Toţi începură să radă, dar Jack zise cu frică:

   — Acum e vremea; de obicei, cu puţin înainte de prânz - şopti el - şi colo. colo în ungherul întunecat. uite-o!

   Toţi se uitară spre locul arătat. Din pricina întunericului trebuiră să-şi încordeze privirea, până să poată zări o făptură micuţă, care-şi făcea de lucru acolo cu mişcări fulgerătoare.

   George se repezi îndată înainte, dar făptura misterioasă fu şi mai iute ca el şi pieri într-o clipită.

   Tânărul, însă, se izbi de zidul pivniţei şi cu acest prilej simţi că o parte a zidului, de mărimea unei uşi, se împinse în afară; tocmai când îi veni în gând să se opintească pentru a deschide ieşirea secretă, fu împins îndărăt cu toată puterea. Auzi un uşor zgomot metalic şi zidul rămase neted ca şi mai înainte.

   Descoperise însă cel puţin locul unde se afla o ieşire tăinuită din templu. Poate că această încăpere subpământeană mai ascundea şi alte taine.

   — Are cineva vreo lumină aici? întrebă el, în şoaptă.

   — Da, din fericire nu ne-au luat decât armele - zise Johnson - aşa că avem chibrituri şi tutun.

   Căpitanul englez trase un chibrit şi se apropiă de George. Tânărul văzu imediat contururile uşii secrete. Acum trebuia numai să mai găsească mecanismul ascuns. Din păcate pumnalul îi fusese luat, aşa ca nu avea ce să înfigă în crăpătură.

   — Prost lucru că n-avem un cuţit - zise el, când chibritul

se stinse.

  — Din fericire te pot servi eu - zise Johnson - sălbatecii mi-au lăsat un briceag pe care îl ţineam ascuns.

  Căpitanul englez vru să aprindă un al doilea chibrit, dar George îl opri:

  — Lasă, domnule căpitan, mai bine voi încerca să găsesc o adâncitură pipăind cu vârfurile degetelor. E mai sigur aşa, căci lumina pâlpâitoare e înşelătoare. Contururile uşii le simt uşor, aşa că voi găsi şi încuietoarea.

DESCOPERIRI NEAŞTEPTATE

   GORGE ÎCEPU SĂ PIPĂIE ZIDUL ŞI, cum se şi aştepta, găsi cam pe la înălţimea brâului o mică adâncitură.

   Deschise imediat briceagul şi vârî lama în această deschizătură. Simţi o piedică elastică, apăsă ceva mai tare şi auzi un ţăcănit metalic.

   Se opinti în uşa de piatră, aceasta însă nu se clinti, cu toate repetatele sale încercări.

   — Păcat! murmură el. Uşa e încuiată pe partea cealaltă. Cu siguranţă că sunt acolo zăvoare mari care au fost puse. Şi oricât ne-am osteni, tot degeaba va fi.

   Se dădu înapoi, necăjit; se auziră deodată, sus, în templu, paşi uşori, apoi chepengul se ridică, scara aceea primitivă fu lăsată în jos şi, spre marea bucurie a camarazilor, se ivi uriaşul Kard, care coborî, înjurând.

   — Slavă Domnului, Kard! îl întâmpină căpitanul Farrow. Eram tare îngrijorat pentru d-ta. Acum suntem cu toţii iar împreună. Şi avem nădejde să ieşim din temniţa aceasta - căci sau ne va ajuta vizitatorul misterios care dispare prin ziduri, sau intervine Rindow cu granate de gaze.

   — Aş vrea să ştiu numai cine e omul acesta misterios. Uite că iar a adus o legătură mare cu banane - zise George - dacă vrea să ne ajute, atunci să deschidă ieşirea tăinuită şi să ne dea drumul afară.

   — George - spuse doctorul - bănuiesc că e vorba de urmaşul vreunui preot de odinioară al acestui templu. Sau se mai poate ca acest templu să fie vizitat din când în când de credincioşi, poate că vremea aceea nu s-a apropiat încă şi nu ştie nici ei ce să facă cu sălbatecii.

   — Doctore, ai avut o idee bună! exclamă căpitanul. Poate că mai căpătăm ajutor şi din partea asta. E într-adevăr lesne cu putinţă să fi rămas aici un paznic al templului, care nu ştie cum şi ce să facă. Dacă i-am putea aduce la cunoştinţă că avem în apropiere pe submarin de unde ni se poate trimite ajutor, atunci poate că ne-ar reda libertatea.

   Căpitanul vorbise ceva mai tare, nădăjduind că

presupusul paznic ar pricepe englezeşte şi i-ar auzi, George, care tăcuse în vremea asta, zise deodată:

   — Statuia zeului din sala de sus trebuie să fie aşezată aproape sau poate direct deasupra mijlocului acestui zid. E foarte probabil ca vechii preoţi să fi avut vreo instalaţie cu ajutorul căreia să ajungă înlăuntrul acestei statui care cu siguranţă e goală. Aşadar e foarte probabil că în zidul de colo o fio uşă tăinuită care poate nu e zăvorită pe dinafară.

   — Minunat, băiete! exclamă căpitanul. Tu ai cel mai mare noroc în asemenea lucruri, aşa că pune-te pe căutat!

   Atunci trebuie să-l rog pe domnul Johnson să-mi mai dea un chibrit, ca să descopăr crăpăturile uşii. Nădăjduiesc că voi găsi o altă ieşire. Ah, uite că am şi găsit contururile unei uşi secrete!

   George recunoscu lămurit crăpăturile subţiri ale unei uşi, dovadă că aceasta fusese folosită mai des. Poate că doctorul nu se înşela şi aveau loc aici din când în când, adunări la care urmaşul vechilor preoţi se folosea de toate tainele templului. Vremea aceasta fusese, probabil, puţin înainte de naufragiul vasului cu sclavi.

   George dibui cu degetele de a lungul crăpăturilor descoperite şi nu întârzia să dea şi aici de o mică deschizătură, în care vârî vârful briceagului. Întâmpina iată şi o uşoară împotrivire, apăsă ceva mai tare, auzi un ţăcănit metalic şi... putu trage uşa grea înăuntru.

   Mai ceru un chibrit de la Johnson şi lumină în deschizătură. Văzu un gang mărişor, în al cărui perete opus erau înfipte trepte de fier pentru urcat.

   — Minunat! Exclama el. După cum presupuneam, se pare citi pe aici dăm înlăuntrul statuii zeului.

   Intră în gang, urmat de Petre şi fără să şovăie o clipă începu să se caţere pe treptele de fier.

   Cu cât urca, cât atât se făcea mai multă lumină. În cele din urmă, când privi în sus, văzu lumină căzând prin doua deschizături, erau însă lumini roşii, care luminau partea de sus a statuii goale pe dinăuntru.

   George îşi zise că luminile acestea erau ochii zeului. Desigur că preţioasele nestemate nu erau fixe, pentru ca vreun preoţi care se ascundea înlăuntrul statuii, să-i poată

face pe credincioşi să creadă că ochii aceştia sunt vii.

   Când ajunse sus văzu că presupunerea să era cu totul îndreptăţită. Prin cele două rubine enorme putea să vadă înlăuntrul templului. Acesta era gol, dar deodată se strecură printr-o deschizătură de lângă uşa mare de intrare, făptura hidoasă a lui Bahi, vrăjitorul.

   Se duse la uşă şi strigă ceva afară. Un tânăr sălbatec intră, şovăitor, în templu şi-l urmă pe vrăjitor în deschizătura mică, ce ducea, cu siguranţă, într-o încăpere învecinată, în care locuia Bahi.

   George coborî în grabă câteva trepte şi aproape că se izbi de Petre, care îşi aplecă repede capul.

   — Petre - şopti tânărul - cere-i lui Johnson să-ţi mai dea câteva beţe de chibrit, căci trebuie să găsim o uşă care cred că se află în partea de jos a statuii. Grăbeşte-te, însă!

   În vreme ce uriaşul coborî, George şi începu să pipăie cu vârfurile degetelor partea de jos a zeului. Dar se încredinţă dezamăgit că nu era nici o crăpătură acolo. Să se fi înşelat oare?

   Petre veni iar sus şi-i dădu cutia cu chibrituri. George trase unul şi lumină spatele statuii şi, mai dezamăgit ca înainte, fu nevoit să constate că suprafaţa era netedă, turnata dintr-o bucată.

   — Proastă afacere! murmură el. Credeam că voi găsi vreo uşiţă. N-avem încotro, trebuie să căutăm altă ieşire.

   — Domnule George - zise uriaşul cu însufleţire - ţineai tocmai chibritul ceva mai înapoi pe când eu mă uitam la partea din faţă a statuii... Şi dacă nu mă-nşel, am băgat de seama acolo câteva linii. De ce n-ar fi ieşirea prin faţă?

   — Ai dreptate - încuviinţă George şi se întoarse repede. Ar fi ceva cam neobişnuit, dar pe insula aceasta toate sunt ciudate.

   Luminând partea din faţă a statuii, văzură imediat cu bucurie, contururile unei uşi înguste şi în acelaşi timp un zăvor trainic.

   — Minunat! şopti el. Putem ieşi foarte lesne pe aici, Petre. Acum ascultă! Într-o încăpere alăturată de sala templului se află bătrânul vrăjitor cu un tânăr sălbatec. Ce-ar fi să încercăm să punem mâna pe ei?

   — Te ajut cu dragă inimă la asta, domnule George - răspunse uriaşul, bucuros.

   George mai urcă odată în capul statuii şi privi prin ochii de rubin. Sala templului era pustie. Tânărul coborî îndată înapoi şi deschise uşiţa din partea din fată a statuii.

   George privi cu băgare de seamă în sala templului. Auzi glasuri în încăperea unde dispăruseră vrăjitorul şi tânărul sălbatec. Lăsă uşa deschisă numai atât cât să poată privi prin ea, apoi şopti:

   — Petre, mai bine să aşteptăm până ce tânărul sălbatec va părăsi templul. Avea la el securea aceea grozavă a vânătorilor de capete şi împotriva acestei arme nu ne putem apăra cu mâinile goale.

   — Dar văd colo nişte amfore vechi aşezate pe nişte drugi groşi - zise uriaşul şi astea ar fi doar arme minunate.

   George descoperise şi el drugii de metal înalţi de vreun metru şi groşi cât pumnul, cu amfore mici deasupra lui; după ce chibzui câteva clipe luă o hotărâre.

   Deschise iar uşa şi se strecură afara. Se pomeni pe soclul mare de piatră, pe care se înălţa statuia zeului.

   Sări repede jos şi se târî imediat spre peretele din dreapta al sălii. Nu ştia dacă în faţa porţii de afară nu stăteau sălbateci de pază.

   Văzu însă cu bucurie că poarta mare era încuiată şi numai o uşiţă într-unul din canaturi era deschisă. Se opri şi şopti camaradului său:

   — Înainte de a intra în încăperea unde se află vrăjitorul vom încuia uşiţa de colo, pentru ca sălbatecii de afară să nu poată veni în ajutorul tovarăşului lor.

   Cei doi camarazi merseră întâi spre amforele de sacrificiu şi fiecare din ei luă câte un drug, care în mâna lor putea deveni o armă grozavă.

   Se târâră acum spre deschizătură mică din zid, care ducea la încăperea unde se afla vrăjitorul. Auziră trei glasuri diferite şi recunoscură vocile căpeteniei, vrăjitorului şi tânărului sălbatec. Din nenorocire nu putură înţelege ce vorbeau, căci grăiau în limba lor. George ajunsese la deschizătura din zid şi privi după colţ. Dădu imediat cu ochii de Noga, căpetenia, care în clipa următoare se repezi

înainte ca o panteră.

   N-avea de unde bănui că prizonierul, căruia îi vedea numai capul, era înarmat şi pe de altă parte oameni sălbateci ca dânsul nu cunoşteau frica.

   George se dădu înapoi şi ridică „arma". În clipa următoare Noga şi sări în sală, dar înainte să poată ridica braţul cu cuţitul tânărul îl izbi în cap cu drugul acela greu. Sălbatecul se prăbuşi la pământ, horcăind.

   Acum trebuia să-l înlăture pe vrăjitor şi pe tânărul sălbatec. Instinctiv cei doi camarazi săriră în lături din faţa deschizăturii şi asta fu salvarea lor, căci deodată se repezi pe după colţ un braţ lung, înarmat cu securea aceea grozavă a vânătorilor de capete. Tăişul ascuţit ca briciul se izbi de zid în loc să-i nimerească pe ei.

   Pierzându-şi echilibrul, Bahi se clătină pe picioare. Petre se folosi de împrejurarea aceasta şi zvârli „arma" să cu atâta putere, încât nimeri pe Bahi în umărul drept. Scoţând un urlet de durere vrăjitorul scăpă securea, George se repezi înainte şi-l izbi în cap cu drugul său. Răcnind de furie şi durere, Bahi se prăbuşi.

   Mai era acum tânărul sălbatec, înarmat şi el cu o secure. Cei doi camarazi nu puteau îndrăzni să pătrundă în încăpere, căci se expuneau să fie atacaţi de tânăr.

   George chibzui câteva clipe, apoi îşi scoase repede vesta subţire de lână şi o înfipse în vârful drugului care-i servea drept armă. Se lăsă în genunchi lângă deschizătura din zid şi împinse „sperietoarea" înainte, ca să dea impresia celui dinăuntru că cineva vrea să intre acolo.

   Petre, care pricepu îndată planul lui George, se ghemui lângă el, gata să intervină. În clipa următoare un fulger sclipi şi tânărul nostru erou simţi o zguduitură dureroasă în amândouă mâinile, cu atâta furie izbise sălbatecul cu securea în presupusul duşman.

   Prin puterea cu care dăduse lovitura îşi pierdu echilibrul însă şi până să şi-l recapete Petre se şi repezi la el, îl izbi în cap cu drugul greu şi-l lăsă lat la pământ.

   Camarazii intrară în mica încăpere şi priviră în jur. Apoi Petre scoase o exclamaţie de triumf şi arătă într-un ungher, unde Bahi adunase toate armele luate de la prizonieri. Erau revolvere, pumnale şi puşti.

   Prima grijă a camarazilor fu să-şi ia armele, apoi George zise:

   — Petre, vom deschide chepengurile din faţa statuii şi-i aruncăm jos pe prizonierii noştri, deasemenea şi toate armele. Aşa e mai simplu. Mai întâi, însă, să închidem uşiţa, căci s-ar putea ca ţipetele lui Bahi să fi atras atenţia vreunui paznic.

   George se înapoia în sala cea mare a templului şi văzu că temerea lui se şi împlinise. Uşiţa din canatul mare al porţii era larg deschisă şi în faţa ei stăteau doi sălbateci, care se holbau cu spaimă la trupurile nemişcate ale căpeteniei şi vrăjitorului.

   Îl zăriră pe George şi dădură să scoabă un strigăt - dar tânărul le-o luă înainte şi, cu două gloanţe trase în umăr îi culcă la pământ. Se repezi pe urmă la uşiţă şi, închizând-o, împinse zăvoarele pe dinăuntru, îşi dădu, însă, seamă că zăvoarele acestea nu erau destul die trainice şi nu vor rezista mult la opintirile sălbatecilor.

   — Repede, Petre! striga el. Trebuie să ne grăbim!

   Înhăţă de picioare trupul greu al căpeteniei si-l târî spre

statuia zeului. În vreme ce se căznea să deschidă chepengul, auzi izbituri în uşiţă. Se întoarse repede şi slobozi două gloanţe în uşă, găurind metalul subţire al acesteia. De afară se auziră ţipete de durere şi spaimă, apoi se făcu iar tăcere.

   — Luaţi seama! strigă ei în jos. Îl azvârli pe căpetenie în pivniţă. Căutaţi să-i prindeţi în braţe, altminteri îşi zdreleşte oasele şi nu ne mai poate fi de nici un folos. Voi mai da drumul în jos vrăjitorului şi, încă unui sălbatec, precum şi armelor.

   Se auzi un „Ura" tunător, apoi Kard strigă:

   — Da-i drumul, domnule George, lasă că-l prindem noi!

   Tânărul rostogoli trupul greu peste marginea chepengului

şi-i dădu drumul în jos. În aceeaşi clipă veni şi Petre cu Bahi, pe care-l zvârli de asemenea în jos. Apoi urmă tânărul sălbatec şi o parte din arme.

   Pe când cei doi camarazi se duseră iarăşi în încăperea mica să aducă şi restul armelor, auziră o bufnitura, urmată de un bubuit. Alergară spre deschizătura din zid şi văzură eu groază că sălbatecii spărseseră uşa cu un trunchi de copac. Câţiva şi dădeam buzna în sala templului, rotind securile deasupra capului.

   George tocmai vroia să tragă, când văzu că sălbatecii se dădură înapoi îngroziţi, scoaseră ţipete de spaimă şi împinseră înapoi cu putere pe tovarăşii lor, căutând să iasă cât mai repede din templu.

   George privi uluit după ei, apoi îşi roti ochii prin templu, ca să descopere pricina acestei panici. În primul moment se speria şi el când privirile îi căzură asupra statuii - dar apoi izbucni în râs.

   Prietenul necunoscut care aducea banane prizonierilor făcuse o faptă bună. Ochii zeului căpătaseră viaţă şi sclipeau ciudat, iar pe gură îi ieşeau limbi de foc şi fum. Făcea o impresie înfricoşătoare şi George nu le putea lua în nume de rău sălbatecilor ca dăduseră bir cu fugiţii.

   — Hai repede. Petre, suntem salvaţi! strigă tânărul. Acum trebuie să sărim şi noi prin chepeng, căci zeul e ocupat pentru moment.

   Când cei doi camarazi se aflară în faţa chepengului, George strigă spre statuie, în limba indiană:

   — Oricine ai fi, necunoscutule care ne ajuţi, îţi mulţumim. Fii sigur că-ţi vom păstra taina, vino fără teamă la noi şi fii încredinţat că te vom ajuta, la rândul nostru, să-i alungi pe sălbateci de pe insulă.

   În aceeaşi clipă se potoliră focul şi fumul ce ţâşneau prin gura idolului, lumina ochitor se stinse, făcând loc celor două rubine, apoi uşiţa din faţa statuii se întredeschise.

   — Minunat! exclamă George. Putem închide la loc chepengul şi să coborâm jos, prin statuie. E măi plăcut aşa decât să sărim în jos şi-apoi altfel chepengul ar fi trebuit să rămână deschis, ceea ce le-ar fi venit la îndemână mai târziu sălbatecilor, după ca se vor fi dezmeticit din spaima lor. Ne-ar fi aruncat în cap cine ştie ce drăcii de-ale lor. Hai să coborâm repede cu armele, apoi să căutăm să dispărem cât mai grabnic.

   Petre zvârli în jos ultima legătură cu arme, apoi cei doi camarazi închiseră chepengul greu şi alergară spre statuia

zeului.

   Uriaşul intra cel dintâi pe uşa îngustă şi când George îl auzi, urma o izbitura lângă dansul. Privi într-acolo şi văzu cu uimire şi spaima, o săgeată. Se aciui repede îndărătul chepengului şi-l zăvori. În aceeaşi clipă se auziră ca picături grele de ploaie căzând deasupra metalului. Era o grindină de săgeţi împroşcate de sălbateci.

   George se caţără repede în capul statuii şi-i văzu pe vânătorii de capete dând buzna prin uşiţă. Tânărul trase repede afară un ochii al statuii din orbita lui, apoi vârî ţeava revolverului său în deschizătură şi slobozi glonţ după glonţ.

   Sălbatecii care se aflau în faţă se prăbuşită la pământ, iar ceilalţi se dădură înapoi, urlând înspăimântaţi.

   Cât ai clipi din ochi sala fu golită şi chiar răniţii se grăbiră s-o părăsească, aşa cum puteau. George îi împuşcase numai în picioare, căci nu vroia să-i ucidă.

   Când cei doi viteji camarazi ajunseră jos în temniţă, fură întâmpinaţi de prizonierii străini cu urale.

   — Altfel te simţi când eşti înarmat! zise Johnson. Acum îl avem în mână pe căpetenie şi pe vrăjitor, astfel că suntem stăpâni pe situaţie, cum s-ar zice.

   — Şi eu sunt de părere că le vom putea pune acum condiţii sălbatecilor! zise George. Căpetenia va trebui le poruncească să se retragă, apoi vom merge pe coasta de apus, îi luăm cu noi, fireşte, pe Noga şt Bahi şi le dăm drumul abia după ce vom fi în siguranţă.

   — Uşor de zis, dar greu de făcut! îşi dădu părerea doctorul Bertram. Vânătorii de capete îşi vor şi fi ales o nouă căpetenie şi un alt vrăjitor. Slujbele astea sunt prea mult râvnite şi nimeni nu va mişca un deget ca să-l salveze pe Noga sau pe Bahi.

   — Uite, la asta nu m-am gândit - spuse îngândurat căpitanul - atunci nu ne rămâne altceva de făcut decât să ne croim drum cu armele spre coastă. Fireşte că trebuie să ne aşteptăm la pierderi, dar e mai bine aşa decât să stăm aici cu mâinile în sân. Poate că dau foc templului şi ne prăpădim înainte ca Rindow să ne vie în ajutor.

   — M-am gândit şi eu că un atac, chiar eu granate cu gaze, nu va fi atât de uşor - adăugă George - în desiş gazele alea se împrăştie prea încet, aşa că efectul va întârzia.

   — Ai dreptate, băiete - încuviinţă căpitanul. Nu ne rămâne, deci, decât să ne croim un drum.

   — Ba nu, trebuie să dăm de urma misteriosului nostru ocrotitor - zise George - templul acesta trebuie să aibă, cu siguranţă, ieşiri secrete, pe unde să ne putem strecura fără nici o primejdie. N-a venit el oare aici prin încăperea asta?

PRIMEJDIOASA AVENTURĂ A LUI GEORGE

   ÎN ACEEAŞI CLIPĂ se auzi un glas puternic rostind în englezeşte:

   — Sahibi, vă voi ajuta. Eu sunt Bahra, ultimul preot pe această insula. Credincioşii vin în fiecare lună încoace, acum au debarcat oamenii străini, negri. V-aş fi ajutat îndată ce-ar fi venit credincioşii, acum însă e nevoie mai curând, căci Sahibul care vorbea de incendierea templului are dreptate. Negrii au şi început să îngrămădească vreascuri. Există un drum care duce până la coastă, dar i-aş ruga pe Sahibi să trimită numai pe unul din ei, căci străinii trebuiesc împiedecaţi să dea foc lăcaşului sfânt.

   — Fireşte, Bahra - zise căpitanul - te vom apăra pe tine şi lăcaşul tău din toate puterile. E deajuns daca unul din noi aleargă la coasta. Vor veni atunci camarazi de-ai noştri pe drumul tăinuit şi astfel vom putea apăru templul până vor sosi englezii. Le vom da de veste prin telegrafie fără fir.

   — Sahibi, englezii nu trebuie să ştie că se află un templu aici! răspunse Bahra. Căci ne-ar stingheri numai şi ne-ar îndepărta. N-au Sahibi vreun alt mijloc să-i învingă pe negri, sau să-i ţină la respect câteva zile, până vin credincioşii?

   — Fireşte că putem face asta - zise căpitanul - câteva zile mai mult sau mai puţin n-are importanţă. De sigur c-o vom face.

   — Atunci unul din Sahibi trebuie să se pregătească să mă urmeze - zise indianul - drumul nu e însă lipsit de primejdii, ei duce la mare pe coasta de apus - şi acolo se găsesc adesea rechini.

   — Nu mi-e teama mie de ei, răspunse George, socotind ca ceva de la sine înţeles ca el va însoţi pe preot.

   Nimeni nu se împotrivi, numai căpitanul mormăi:

   — Da, da, George al nostru tot el o ia înaintea celorlalţi. Dar ştiu eu că s-ar simţi nenorocit dacă l-aş opri - aşadar îi dau voie. Însă, Bahra, în vremea asta. Trebuie să ocrotim templul împotriva sălbatecilor. Nu există altă ieşire de aici decât prin statuia zeului?

   — Vă voi arăta îndată tainele templului, Sahib. Pe fiecare parte puteţi ieşi la iveală şi dispare iarăşi fără ca negrii străini să bănuiască.

   Bahra era un indian înalt şi subţire, cu barbă albă, frumoasă. El arătă camarazilor încă trei uşi tăinuite care duceau afară din carceră. Îndărătul acestora se aflau ganguri prin care se putea ajunge la zidurile din afară ale templului. Şi acolo erau iarăşi diferite uşi şi chepenguri, prin care se putea cuprinde cu privirea întreg luminişul.

   Prin împuşcături bine ţintite, prizonierii alungară pe vânătorii de capete, care îngrămădeau lemne. Sălbatecii îşi pierduseră capul când gloanţele începură să şuiere din toate părţile, fără să vadă, însă, cine trăgea.

   George îl urmă iarăşi în pivniţă pe bătrânul indian. Acesta îl conduse din nou în micul gang care ducea în sus la statuia zeului. Dar Bahra nu urcă, ci deschise în perete o uşiţa secretă, atât de bine tăinuită că nimeni n-ar fi putut-o bănui.

   Dădură de un gang îngust, întunecat. Bahra îl luă pe George de mână şi-l trase înăuntru. Uşa se închise îndărătul lor şi preotul zise acum:

   — Sahib, ai la tine unul din beţele acelea care ard singure?

   George mai avea cutia cu chibrituri luată de la Johnson, aprinse unul şi Bahra îi arătă mecanismul care închidea uşa. Apoi îl duse înainte pe gangul întunecos, care era atât de scund încât tânărul era nevoit să meargă aplecat. Într-un loc gangul făcea un cot spre apus şi de acolo mergeai pe sub pământ de-a dreptul spre coastă.

   Merseră şi merseră până ce, în cele din urmă, George văzu înaintea lui o lumină slabă, care creştea din ce în ce. După alte cinci minute ajunseră la ieşire. George baga însă îndată de seama ca aceasta ieşire se afla în cea mai mare parte sub apa marii.

   Brâuleţe înguste de stanca duceau la şanţul adânc săpat de apele ce dădeau năvala înăuntru până la capătul gangului, dar distanţa de la apa la tavan nu era decât de vreo douăzeci de centimetri.

   Trebuia deci să treacă înot partea aceasta, apoi să caute golful unde era ancorat submarinul şi în acelaşi timp să se ferească de rechini. Nu. Se speria el de atâta lucru şi zise Indianului:

   — Bine, Bahra, îi voi aduce pe tovarăşii noştri. Du-te repede înapoi poate au nevoie de d-ta. camarazii mei.

   Fără să şovăie o clipă, tânărul merse tot înainte pe brâul îngust de stânca până fu nevoit să-şi urmeze calea în patru labe. Atunci îşi dete drumul în apa şi... începu să înoate spre ieşire, când ajunse la capătul gangului şi intră în apa marii; văzu ca nu era departe de golful în cate ancorase submarinul. Să fi fost vreo cincizeci de metri şi înainte de a porni privi în juru-i, se simţi străbătut de un fior, căci la cel mult douăzeci de metri îndărătul lui un rechin spinteca apa. Dându-şi seamă de primejdie, George făcu stânga-mprejur şi înotă îndată repede înapoi în gang, cu gândul să lase rechinul să treacă înainte.

   După ce se trase vreo şapte metri înapoi în gang se- ntoarse şi văzu, cu spaimă, că dihania îl mirosise totuşi, căci intrase şi ea în gang.

   Tânărul se dădu repede în lături, se prinse de brâul de stâncă şi se săltă în sus.

   După ce se întinse el cu burta pe stâncă la douăzeci de centimetri deasupra apei, rechinul se opri, neputând înainta căci ar fi dat de uscat.

   George scoase revolverul şi când dihania înota înapoi, dezamăgită că-i scăpase prada, el descarcă trei gloanţe într- însa. De la distanţă atât de mica gloanţele îşi făcură efectul.

   Rechinul începu să biciuie apa cu putere, împroşcându-l cu spumă pe George, apoi goni în larg, zbătându-se cumplit.

   Când nu se mai vedea decât ca un punct, George zări deodată o mulţime de alţi rechini, care dădeau năvala spre tovarăşul rănit. Veneau în număr mare şi dinspre golful în care era submarinul şi George fu foarte mulţumit că nu pornise de-a dreptul într-acolo unde ar fi fost sfâşiat cu siguranţă.

   După câteva minute îşi dădu iar drumul în mare şi înotă pe spate afara din tunel, ţinând mereu, revolverul în mână, ca să se poată apăra la nevoie.

   Când ieşi din tunel auzi deasupra lui o exclamaţie de mirare. Ridica imediat arma şi când văzu pe ţărm mişcându- se câteva crengi, trase.

   Se auzi un strigat de durere, dar George nu-şi mai pierdu vremea. Se răsuci şi începu să înoate din răsputeri spre golf ţinându-se pe lângă coasta. Ajunse la capătul golfului şi cu bucurie văzu la vreo cinzeci de metrii înaintea lui submarinul.

   Pe punte şi în turn stăteau camarazii rotindu-şi ochii în toate părţile. Auziseră împuşcăturile sale şi după cum îi spuseră mai târziu - se gândiseră îndată, că scăpase în vreun fel din captivitatea vânătorilor de capete.

   George îi striga şi imediat i se răspunse cu bucurie de pe submarin. Tânărul înota voiniceşte spre vas.

   Dar abia făcu vreo zece metrii ca se auzi de pe acesta ţipete de spaima:

   — Ia seama, domnule George îndărătul d-tale! răcni Rindow.

   Detunară împuşcături şi când tânărul se întoarse văzu ca rechinul enorm care se afla la vreo cincizeci de metrii depărtare venea glonţ spre dânsul. Eroul nostru nu stătu mult pe gânduri. De revolver nu se putea folosi, căci nu se vedea nici o ţinta, vedea numai apa spumegândă stârnită de rechin şi deasupra coada triunghiulară. Trebuia, deci, să dea lupta cu cuţitul. Din fericire se pricepu la asta şi când dihania se răsuci, ca să se poată folosi de botul ce-l are dedesubt, George se aruncă în lături şi cu minunatul pumnal al Sanjei, pe care-l şi scosese din brâu, izbi în trupul argintiu al rechinului, care tocmai trecea pe lângă el.

   Apoi făcu o mişcare de înot cu braţul stâng şi picioarele înainte, ţinu pumnalul cu toată puterea şi spintecă trupul rechinului aproape până la coadă.

   Se auziră urale nesfârşite. Fapta lui George era dintr- acelea cum numai el era în stare să facă.

   Tânărul înotă în jurul trupului rechinului, care se zbătea de moarte şi după câteva minute se afla pe puntea submarinului.

   Abia răsuflând, el nu pierdu o clipă şi istorisi, pe scurt, despre situaţia în care se aflau camarazii. Rindow scoase imediat submarinul din golf şi alese douăzeci de camarazi, care urmau să ia parte la expediţie. Apoi se apropiă de tunelul ascuns care ducea în subterana templului. Câteva granate cu gaze fură zvârlite în desiş, căci vântul îşi schimbase direcţia şi bătea dinspre mare spre insulă. Prin asta era înlăturată deocamdată primejdia unei surprinderi din partea sălbatecilor.

  Camarazii - cărora li se alătură şi Rindow - înotară în tunel. Luaseră cu toţii granate de gaze şi lămpi de buzunar. La lumina acestora porniră repede dea lungul gangului scund. După aceea coborâră în pivniţa care servise de închisoare prizonierilor, unde căpitanul îi salută şi le zise că vânătorii de capete se retrăseseră în desiş. Deoarece, însă, era probabil că vor da un atac pe întuneric, camarazii se împărţiră în gangurile tăinuite ale zidurilor din afară. Cei trei vânători de capete prizonieri erau atât de bine legaţi încât în nici un caz nu s-ar fi putut elibera unul pe altul. Ceasurile după-amiezii treceau deosebit de greu. Dar în cele din urma se lăsă întunericul şi acum fura deschise chepengurile şi uşile tăinuite. Camarazii ascultară cu încordare până auziră zgomote slabe care dovedeau ca vânători de capete înaintează. Aşteptau liniştiţi comanda căpitanului. Acesta o dădu abia când avu dovezi neîndoielnice ca sălbatecii erau aproape de tot. Abia acum, camarazii ascultând de porunca lui, zvârliră granatele cu gaze. Cele dintâi fura aruncate peste luminiş pana în apropierea desişului, celelalte însă, în apropierea templului. Apoi uşile şi chepengurile fura închise repede şi camarazii alergară în pivniţă. După un ceas alergară iarăşi sus. Prin aruncarea cu îndemânare a granatelor în toate direcţiile, gazele se împrăştiară în tot luminişul şi desigur ca vântul de noapte împinsese îndeajuns gazul ca să-i ameţească pe toţi vânători de capete.

  Aşa şi era. Cu George în frunte camarazii cercetară luminişul şi colibele de frunziş şi-i găsiră pe vânători ameţiţi. Aceasta ameţeala urma să dureze douăzeci şi patru de ceasuri. Templul era salvat, prizonierii eliberaţi. Încă în cursul nopţii, sălbatecii fura legaţi şi duşi pe submarin. Acolo fura închişi într-o „cazemata" caci Farrow se hotărâse să pornească îndată şi să predea primului vapor întâlnit

echipajul vasului naufragiat şi pe sălbateci.

   Când se iviră zorile, rămăşiţele pământeşti ale santinelei ucise de sălbateci fură înmormântate. Apoi după ce-şi luară un călduros rămas bun de la Bahra, camarazii îşi văzură de drum.

   După două ceasuri numai căpitanul zări un vas mare, îndreptându-se spre Andamane. Comandantul acestuia împlini cu plăcere cererea lui Farrow, luând pe bord pe oaspeţii străini.

   Şi pe sălbateci, ca să-l debarce unde trebuia. Alexandru Bert se ţinuse mereu pe lângă submarin, ceea ce nu-i fu prea grea, mulţumită vântului de Nord. Acum îşi luă rămas bun de la camarazi, întoarse barca şi se făcu nevăzut spre răsărit.

SFÂRŞIT

Volumul 139

ORCA

   LUPTA CU UN MONSTRU MARIN

   UNDELE SCLIPEAU în bătaia razelor soarelui abia răsărit. George, care se afla în turn cu tatăl său, Petre şi Plundow, trăgea în piept cu nesaţ aerul proaspăt al dimineţii.

   După întâmplările din urmă cu vânătorii de capete de pe insula misterioasă, pacea aceasta a firii destindea şi mai mult nervii lor încordaţi.

   — Tare aş vrea s-avem linişte până vom ajunge în Africa, spuse el, cu glas coborât, tatălui său. Ce măreaţă e Firea! Şi când te gândeşti câte nenorociri îşi creează oamenii singuri, când viaţa ar putea fi atât de frumoasă! Eu unul îi înţeleg pe sihaştri care fug de lume.

   — Ce, George, eşti sătul de viaţă? strigă doctorul Bertram, care tocmai apăruse în deschizătura de jos a turnului. De la dumneata nu m-aş fi aşteptat la aşa ceva. Cum adică, nu-ţi mai plac aventurile?

   — Ba îmi plac ca şi înainte, dar spuneam şi eu aşa. Uite ce frumoasă e marea! răspunse tânărul repede.

   — Are haz, zău! George al nostru e şi poet! Ai însă dreptate, e într-adevăr minunată. Ne-am apropiat de Maladive, grupul acela de insule risipite pe o mare întindere, deasupra Ecuatorului - nu e aşa, căpitane?

   — Da, dragă doctore, aşa e. Socot că ne putem aproviziona pe una din aceste insule cu fructe şi nici puţină carne proaspătă n-ar strica, nu? Mie îmi lasă gură apă după o friptură de căprioară.

   — Hm... parcă n-aş zice ba, dar până atunci să ne mulţumim cu o mâncărică de peşte proaspăt. Uite colo doi peşti zburători, vin chiar spre noi. Sunt cât se poate de gustoşi bandiţii ăştia.

   Priveau toţi cu interes la peştii care se apropiau. Doi peşti aurii, lungi de câte doi metri pe puţin, fugăreau în sărituri mari o droaie de peştişori zburători, nu mai lungi de treizeci de centimetri. Înhăţau din când în când unui şi se lăsau cu ei în apă.

   — Petre, adu repede două căngi şi puşca mea! strigă doctorul. Vom avea o mâncare minunată la prânz.

   Pe Uriaş îi cuprinseră de asemenea frigurile vânătoarei ca şi pe George. Coborî în fugă scăriţa după căngi, pe când George se duse să ia puşca doctorului şi pe a sa.

   Se întoarseră amândoi în acelaşi timp.

   — Repede, repede! le strigă doctorul. Uite-i că s-au apropiat de tot. George, dă încoace puşca!

   — Nu trageţi încă! răcni Petre. Lăsaţi-mă mai întâi să-i prind în cange, altminteri ne scapă.

   George, care se afla în faţa lui, se dădu iute înapoi de teamă să nu fie lovit. Când tânărul fu iar în turn, unul din peşti tocmai înhăţase, la vreo douăzeci de metri de submarin, un peştişor zburător. Ceilalţi, cuprinşi de spaimă, se năpustiră pe punte şi rămaseră acolo zbătându-se.

   Petre se aplecă în grabă peste parapetul turnului şi ridică una din căngi. Născocise el însuşi un mijloc minunat ca funia lungă şi subţire. Dar foarte trainică, să nu se poată încurca la aruncat. Încolăcea funia pe un băţ, ca să se desfăşoare lesne, altminteri un peşte mai mare poate trage după sine în apă pe cel ce vrea să-l prindă cu cangea. Băţul şi-l trecea printr-un inel fixat la cingătoare şi funia se descolăcea singură, lăsându-i amândouă mâinile libere.

   Cangea a doua o rezemase de peretele turnului şi se uita cu încordare într-un loc de unde trebuia să iasă iar peştele cel mare la suprafaţă.

   Şi nu se înşelase. Chiar din locul acela uriaşa „scrumbie de mare" ţâşni din apă şi, dintr-o săritură, vru să-şi înhaţe o nouă pradă. Petre nu-i lăsă însă timp. Funia zbură prin aer şi cârligul ascuţit al cangei se înfipse adânc în trupul peştelui. Apoi, Petre apucă şi cealaltă cange.

   George venise lângă el şi urmărea cu încordare fiece mişcare a lui.

   Deodată apăru şi celălalt peşte uriaş, dar nu apucă şi sară, căci a doua cange, aruncată cu dibăcie de Petre, i se înfipse în trup.

   Acum ieşi întâiul peşte iar la suprafaţă, zbătându-se ca să scape de arma încingătoare prin sărituri mari în aer. George ridică repede puşcă, ochi şi trase.

   Tânărul era sigur că ţintise bine. Când peştele căzu îndărăt era mort.

   Celălalt nu se mai văzu. Sau că rana nu era destul de gravă sau în spaima lui peştele se lăsase afund. Funia se desfăşura cu tot mai mare repeziciune.

   — Hm, mai are încă destulă putere, mormăi Petre. O să fie o luptă crâncenă. Dar cangea s-a înfipt adânc în carne şi funia e destul de trainică. Ia trage dumneata înspre vas peştele cel ucis, domnule George.

   Acesta apucă numaidecât funia şi începu, ajutat de doctor, să tragă peştele care se zbătea din răsputeri. Din când în când le scăpa un ţipăt de durere căci, în zbuciumul lui de a scăpa de moarte, peştele trăgea atât de tare de funie încât aceasta le intra în carne.

   Totuşi nu se lăsau şi în cele din urmă izbutiră să-l aducă lângă submarin.

   În vremea asta sosiseră şi alţi doi camarazi cu Kard şi ajutară să tragă peştele peste parapet.

   Deodată acesta îşi schimbă culoarea. Roşul aprins şi galbenul auriu se făcu de un argintiu pătat, iar când peştele fu mort de-a binelea căpătă culoarea pielei murdare.

   Kard stătea lângă Petre şi-l întrebă dacă îi poate fi de folos cu ceva. Uriaşul oprise desfăşurarea funiei şi o ţinea în pumnii lui puternici, dar se vedea bine că e cât p-aci s-o scape. Făcu semn din cap lui Kard să-i dea o mană de ajutor.

   — Ia bine seama însă! Nu trage prea tare, ăsta are o putere nemaipomenită, zise ei camaradului său.

   Cei doi uriaşi începură să tragă binişor de funie. Deodată o simţiră destinzându-se şi cât p-aci să cadă amândoi în nas.

   — Aoleu! Vine spre noi! răcni Petre şi începu să înfăşoare în grabă funia pe băţ.

   George alergă îndată în turn şi-şi luă puşca. Cerceta cu încordare din ochi înaintea lui şi văzu într-adevăr după câteva clipe trupul enorm ai peştelui ţâşnind din apă. De data asta săritura nu era atât de grozavă, semn că puterea peştelui slăbise mult. Înainte de a apuca să cadă iar în apă detună împuşcătura lui George. Din nou trupul uriaş începu să se zbată când se simţi în elementul lui, dar glonţul dibaciului ţintaş îl nimerise drept în cap.

   După cinci minute peştele zăcea alături de semenul său. Peştişorii zburători care căzuseră pe punte fură aruncaţi iar în apă de marinari, drept recunoştinţă că datorită lor vor avea un ospăţ într-adevăr împărătesc.

   Doctorul mai ales îşi lingea de pe acum degetele la gândul că va mânca peştele acesta rar, proaspăt, nu după ce fusese ţinut cine ştie câte zile la gheaţă.

   „Dox"-ul îşi urmă liniştit calea. După masă, căpitanul, doctorul, George, Petre şi Plundow, cârmaciul, urcară iar în turn. Marea era prea puţin turburată după furtuna care bântuise aseară.

   — O aventură ca asta de azi dimineaţa mi-ar plăcea s-o avem în fiecare zi, zise doctorul râzând. De multă vreme n- am mai mâncat atât de bine.

   — Soarta ţi-a împlinit o vie dorinţa de-a dumitale, doctore, răspunse căpitanul, zâmbind. Şi-apoi era o privelişte destul de interesantă pe care nu o prea poţi avea des.

   0 — Într-adevăr, a fost ceva cu totul deosebit, încuviinţă Bertram. Astfel de...

   Îşi rupse deodată vorba văzând pe George arătând mirat cu mâna înaintea lor. Se zărea în depărtare un punct alb în jurul căruia apa împroşca din când în când spumegând.

   Căpitanul privi prin ochean, pe când George zise cu însufleţire:

   — Pare să fie o luptă dârză între doi monştrii marini. Trebuie neapărat s-o vedem mai de aproape.

   — Toată viteza! Puneţi în funcţiune compresoarele! strigă căpitanul în porta-voce.

   Cu o smucitură submarinul porni cu o iuţeală ameţitoare. Zguduitura fusese atât de tare încât camarazii trebuiră să se încleşteze bine de un drug pentru a nu cădea unul peste altul.

   — Ce s-a întâmplat! întrebă uluit George pe tatăl său.

   — Zăresc o barcă în care se află o femeie singură. Pare să fie atacată de un rechin uriaş sau altă dihanie grozavă, răspunse Farrow.

   Apoi răcni iar în port voce.

   — Jan Brike să vie îndată pe punte şi să pregătească tunul.

   — Ei, drace, ciudat rechin o mai fi şi ăsta, mormăi doctorul. N-am auzit până acum ca un rechin să atace o barcă, doar dacă femeia nu o fi încercat să-l împuşte şi atunci încă nu poate fi vorba decât de un rechin-tigru, ştiut fiind că ăştia sunt cei mai sălbateci dintre semenii lor. Să nădăjduim că vom ajunge la vreme pentru a salva pe nenorocita aceea.

   Se apropiau din ce în ce de locul cu pricina. Puteau desluşi acum cu ochiul liber mica barcă, chiar şi trupul subţirel şi mlădios al femeii care încerca să abată cu mişcări dibace vasul şubred în care se afla ea.

   Deasupra apei zbuciumate se vedea un spate triunghiular şi cu mare greu reuşea lopătară să se ferească de atacurile monstrului înfuriat.

   — Straşnică lighioană! zise doctorul. Ce rechin ciudat, mai ca as crede...

   Nu isprăvi vorba, ca şi când nu-i venea să-şi exprime gândul.

   Jan Brike veni cu ajutorul său, aducând două granate de 7,5 centimetri cu cartuşele lor. Pe urmă încărcă tunul şi-l îndreptă spre dihanie, care se afla la vreo două sute de metri de acolo.

   — Vai de mine, făcu doctorul, îngrozit, ăsta nu e un rechin, ci o orcă! Uite colo şi puiul ei. Monstrul crede pesemne că femeia îi ameninţă odorul, de aceea vrea să răstoarne barca.

   Orca, cum i se spune în general, e o balenă, deci un mamifer cu plămâni şi colţi enormi cu care îşi sfâşie prada în bucăţi.

   Aproape în toate limbile e poreclit „ucigaşul". În ştiinţa e numit „orca gladiator".

   E cel mai grozav monstru marin, are uneori o lungime de nouă metri, de obicei însă de şase sau şapte, acela care ataca barca trebuie să fie avut pe puţin nouă metri. Acum văzură şi camarazii burta albă care se deosebea bine de spatele de culoare închisă.

   — E ceva rar de tot, zise doctorul. Orca se găseşte de obicei în mările nordice. Există într-adevăr diferite specii de balene cu bot de sabie, poate că acesta a ajuns prin cine ştie ce întâmplare aici său a fost gonită încoace de alt neam de balene. Dumnezeule, tata, e pierdută! strigă el deodată cu spaimă.

   Spaima lui era îndreptăţită căci sângerosul „ucigaş" se răsucise acum în loc, tocmai când lopătara izbutise să se ferească de un atac al monstrului. Acum însă nu mai avea putinţa, deoarece orca îi venea prea aproape.

   Cu un ţipăt de groază femeia alergă la pupa vasului. Abia acum băgară de seamă camarazii că era foarte tânără şi privea cu ochii holbaţi de spaimă la „ucigaşul" care se năpustea turbat spre ea.

   În clipa următoare orca se aruncă peste prora bărcii, cu botul căscat. Scândurile se făcură ţăndări şi monstrul apucă în colţii grozavi barca şi zgudui cu furie ce mai rămăsese din ea.

   Fata zbură ca un arc prin aer şi căzu în mare. Orca se repezi atunci spre înotătoare vrând s-o înhaţe.

   Dar în acelaşi moment tunul de pe submarin bubui; granata nimeri tocmai în ceafa monstrului. Urmă încă o detunătură şi dihania începu să se zbată cu turbare în loc, sfărâmă cu coada ei enormă resturile bărcii, apoi se scufundă încet în adânc.

   — Bravo, Jan, strigă căpitanul, iar o ispravă cum ştii! Acum să aducem fata pe punte, sărmana trebuie să fie mai mult moartă decât vie.

   — Să nu împuşcăm şi puiul de balenă? întrebă George pe când se repezea cu Petre şi Kard la parapet să ajute fetei care înota acum spre submarin.

   — E destul de mare să se poată hrăni singur, zise doctorul. Pare să fi băgat de seamă că a rămas orfan, uite-l că a şi luat-o la sănătoasa.

   O singură privire aruncă George puiului de balenă care se depărta de grabă, apoi se aplecă şi întinse mâna fetei. Petre făcu asemenea şi în clipa următoare tânăra se afla pe puntea „Dox"-ului. George vru s-o sprijine, băgă însă de seamă că ea nu era chiar aşa de înspăimântată precum se

aştepta el.

   Deşi abia scăpase de la o moarte grozavă, tânăra zise zâmbind, fără ca glasul să-i tremure măcar:

   — Vă mulţumesc, domnilor; am scăpat într-adevăr ca prin urechile acului. Şi doar nu-i făcusem nimic balenei. Pesemne că vroia să-şi apere puiul pe care îl credea în primejdie. Cât de mare e recunoştinţa pe care o am pentru dvs., nu e, cred, nevoie să vă mai spun. Aş avea însă o rugăminte. Mă aflu pe submarinul căpitanului Farrow, nu e aşa? Am citit toate aventurile dvs. cu cea mai mare încordare.

   — Nu vă înşelaţi, răspunse căpitanul care coborâse din turn şi veni cu mâna întinsă spre ea. M-aş bucura să vă mai pot fi de folos cu ceva. Îmi daţi voie? Eu sunt căpitanul Farrow, acesta e fiul meu George, dumnealui e doctorul Bertram şi cestălalt viteazul meu tunar Jan Brike, care a ucis balena.

   — Mă numesc Jessie Boywith, se recomandă fata. Vă rog, domnule căpitan, ajutaţi-mă. Părinţii şi fratele meu au fost luaţi prizonieri de lucrătorii plantaţiei noastre. La mijloc e zgripţuroaica aceea bătrână.

„ ZGRIPŢUROAICA”

   CAMARAZII SE ÎNGRĂMĂDIRĂ în jurul fetei. Tinerei acesteia curajoase care înfruntase cu atâta stăpânire de sine o primejdie într-adevăr grozavă, părea să-i tremure puţin glasul la aceste cuvinte..

   — Vă rog să mă iertaţi domnişoară, zise doctorul, dar cine e „zgripţuroaica" asta? Pare să fie vorba de o băştinaşe care a aţâţat pe lucrătorii tatălui dv., nu e aşa?

   — Da, e bătrâna Hoza, cum îi spunem noi, răspunse fata înfiorându-se. O negresa bătrâna de pe coasta Africii, după cum susţine tata.

   — Ce, o negresă? strigă George înspăimântat. Ciudat, tată. Oare să nu fie ceva în legătură cu Mamba mea de aur?

   Lui George îi venise în minte giuvaerul pe care îl cumpărase în Ceylon de la un bătrân cingalez şi care închipuia o Mambă, unul din acei şerpi veninoşi, spaima Africii. (Vezi „Aventurile echipajului Dox", numărul 137).

   — Mai că îmi vine să cred, răspunse îngândurat căpitanul. După câte am întâmpinat în viaţă, nimic nu mi se mai pare cu neputinţă. Acum însă aş vrea să aflu amănunte asupra răscoalei de pe plantaţie. Domnişoară Boywith, lămureşte- ne, te rog, situaţia insulei dv.

   — E o întindere de vreo cincisprezece kilometri în lungime şi lata de vreo opt, începu fata. Tata a arendat-o pe viaţă de la guvernul englez şi a plantat pe ea cauciuc şi copra. Avem peste o suta de muncitori care ne-au fost foarte devotaţi până în timpul din urmă. Sunt toţi hinduşi. Acum trei luni s-a ivit pe insulă bătrâna negresa. De unde venea, nu ştim. A apărut aşa, deodată. Tata i-a dat de milă o colibă mai îndepărtată de bungalowul nostru şi o bucată de pământ pe care cresc banane şi cocos. Avea din belşug cu ce trăi. Dar Hoza, cum o numeau muncitorii noştri trebuie să fi venit cu un anumit scop pe insula. Oamenii deveniră tot mai îndărătnici, nu voiau să iasă uneori la muncă, lucru care nu se întâmpla înainte. În cele din urmă tata îşi dădu seama că Hoza îi aţâţa. Când vru s-o alunge de pe insula,

indienii se răsculară şi îi luară pe părinţii şi fratele meu prizonieri. Eu abia am scăpat cu fuga. Vroiam s-aduc ajutoare, când balena m-a atacat.

   — Atunci sosim tocmai la timp, zise căpitanul, îi punem noi repede cu botul pe labe pe indienii dv.

   — Nu atât de lesne precum credeţi, murmură fata. Pe cât erau de supuşi şi blânzi înainte, pe atât de sălbateci au devenit acum. Mă tem că ai mei sunt în mare primejdie.

   — Linişteşte-te, domnişoară, ne pricepem noi în de-alde astea. E departe insula?

   — Am fugit în zorii zilei şi am avut vântul în spate. Socot că ara făcut până acum vreo treizeci de kilometri.

   — Asta înseamnă că într-o jumătate de ceas putem fi acolo. Voi da toată iuţeala vasului, zise căpitanul.

   Duse apoi fata în turn şi o dădu în seama doctorului ca să-i procure îmbrăcăminte uscată. Cum era cam de o statură cu George, acesta şi aduse un rând de haine de-ale lui.

   Căpitanul Farrow dădu comanda să se pună şi compresoarele în funcţiune şi minunatul submarin porni cu cea mai mare viteză.

   După ce se schimbă Jessie Boywith în cabina doctorului, veni iar în turn. Îi stătea foarte bine în haine bărbăteşti.

   — N-am greşit drumul? o întrebă căpitanul când o văzu.

   Ea se uită în juru-i apoi răspunse:

   — Nu cred, căci am pornit de pe insulă cu vântul în spate. Dacă înaintăm împotriva vântului, nu se poate să nu dăm de ea.

   — Găsim un loc prielnic pentru acostare sau trebuie să ne îndreptăm spre coasta de vest a insulei?

   — De amândouă părţile ei se află câte un golf în care tata a pus să se facă pontoane. Vasele care veneau să încarce marfa puteau deci acosta ia oricare din ele. Eu am plecat de pe coasta răsăriteană.

   — Atunci tot acolo vom acosta şi noi, hotărî Farrow. S-ar putea însă ca indienii să stea la pândă, ceea ce, pe de o parte, n-ar fi rău căci trebuie să încerc o înţelegere cu ei. „Babei" o să-i bag minţile-n cap ca să se astâmpere.

   — Numai să reuşeşti, zise fata oftând. E într-adevăr talpa

iadului şi ca înfăţişare. Mă tem că al mei sunt pierduţi...

   — Să nu spui asta, dragă domnişoară, încercă s-o mângâie Farrow. Omul nu trebuie să dispere niciodată, Neam aflat noi adeseori în situaţii în care credeam că nu mai e scăpare şi cu toate astea ne vezi acum vii şi nevătămaţi. Trag nădejde că îi vom salva pe părinţii şi fratele dumitale.

   — Să dea Dumnezeu! suspină fata. Acum încep şi eu să sper. Nici nu se putea un ajutor mai bun ca acesta pe care mi l-a scos norocul în cale. Chiar salvarea mea de monstrul acela grozav tot dv. v-o datorez.

   — E într-adevăr o întâmplare ciudată că ne aflam tocmai acum pe aici.

   — A, uite colo insula noastră! striga deodată cu însufleţire fata şi se încleştă cu amândouă mâinile de braţul căpitanului. Acum o să se hotărască soarta alor mei.

   Farrow duse ocheanul la ochi şi cercetă cu încordare zarea. Se aştepta să vadă ţărmul înţesat de indieni şi când colo nu se vedea ţipenie de om, doar câteva bărci legănându-se pe unde.

   — Oare fuga dumitale n-a fost observată? întrebă el pe fată. N-ai fost urmărită de indieni?

   — Ba da, de doi din ei, dar nu s-au putut sluji de bărci deoarece se ţin priponite cu lanţuri cu lacăte şi lopeţile sunt încuiate într-un şopron. Cu mare greu am scăpat căci şi eu a trebuit să zăbovesc cam mult până am despriponit barca.

   — Bănuiesc deci că au pus un om de strajă la ponton care să le dea de veste dacă te-ai întors cu ajutoare. De aceea trebuie să fim cu mare băgare de seamă, pentru a nu primejdui viaţa prizonierilor.

   George îşi adusese şi el ocheanul şi cerceta cu luare aminte golful de care „Dox"-ul se apropia mereu. Deodată strigă:

   — Am zărit un indian. Se strecura printr-o spărtura într-un tufiş. Nu încape îndoială că s-a dus vestească „zgripţuroaicei" sosirea unui vas străin.

   — Hm, te-ar recunoaşte cam greu în hainele astea bărbăteşti, domnişoară; dar n-ar fi rău să-ţi tragi mai bine pe urechi şapca, sfătui căpitanul pe fata. Ne vom preface la început ca am trecut numai din întâmplare pe lângă insulă.

Să vedem ce au să spună.

   Plaja rămase însă pustie până ce submarinul se apropiă cam la vreo cincizeci de metri unde - ca măsură de prevedere, se opri. Apoi căpitanul striga dacă e cineva pe acolo. Îndată tufele se dădură în lături şi un indian voinic ieşi la iveală.

   — E Palam, şeful de echipă şopti Jessie.

   Farrow dădu din cap şi întrebă în limba hindusă pe indian.

   — Unde e stăpânul tău? Aş vrea să vorbesc cu el.

   Camarazii băgară de seamă că Palam întoarse capul pe

jumătate şi tălmăci înspre tufă cuvintele căpitanului, pe urmă, după ce ascultă puţin, răspunse:

   — Sahib Boywith e tare bolnav, cocoana şi copiii de asemenea. Au o boală molipsitoare şi sahibii nu trebuie să coboare pe insulă căci se îmbolnăvesc şi ei.

   — O, atunci s-a nimerit foarte bine că avem un doctor pe bord care să-i tămăduiască, aşa că, după cum vezi, cu atât mai multă nevoie să văd pe vechiul meu prieten Boywith.

   Palam păru şi mai încurcat; nici nu îşi mai dădu osteneala să ascundă că se sfătuia cu cineva pitit în tufiş.

   Răspunse în grabă:

   — Tocmai se afla aici un sahib doctor. A spus că nu e voie să debarce nimeni pe insula.

   — Bine, aduceţi pe sahib doctor încoace să vorbesc eu cu el! zise cu glas poruncitor căpitanul. M-aş mira să mă oprească pe mine cineva când vreau să-mi văd un prieten. Hai, şterge-o, altminteri debarcăm şi fără voia voastră.

   După ce Palam tălmăci şi aceste cuvinte, tufele se dădură la o parte şi apăru o făptură care făcu pe doctor să scoată un fluierat de, mirare.

   — Păi asta e o „arăpoaică" bătrână sub înfăţişarea unui vraci de trib, zise el încet. Înţeleg acum de ce a fost poreclită „talpa iadului". Pocită mai e, sfinte Dumnezeule!

   „Arătarea" înaintă fără frică la ţărm şi strigă cu glas piţigăiat într-o englezească stâlcită:

   — Voi pleacă numaidecât, altminteri masser Boywith cu ai lui moare. Nu mai întoarceţi aici că moare şi voi.

Scoase apoi un ţipăt ascuţit şi bătu din palme. Îndată năvăliră din desiş sumedenie de indieni cu arcuri şi săgeţi în

mâini.

   — Săgeţile are otravă, strigă zgripţuroaica. Eu eşti Marowa, oameni aici spune la mine Huza. Săgeata otrăvit are şi eu.

   — Ei drăcie! Ia să ne astâmpărăm, otrăvurile africane sunt grozave, murmură cu spaimă doctorul. Şi chiar dacă suntem superiori Indienilor prin armele noastre, tot pot fi nimeriţi câţiva din noi. Ce-ar fi să încercăm cu granatele de gaze.

   — M-am gândit şi eu la asta, răspunse căpitanul, dar pe ţărm nu sunt decât vreo cincizeci de indieni, ceilalţi se găsesc, probabil pe plantaţie şi păzesc pe prizonieri. Fără îndoială că îi vor ucide îndată ce vom debarca noi.

   — Hm, bine zici, încuviinţă doctorul Atunci nu ne rămâne altceva de făcut decât să ne prefacem că ne retragem. Să procedăm însă aşa ca zgripţuroaica să nu prindă bănuieli.

   — Ai dreptate. Trebuie însă să câştigăm timp. O să-i spun că ne întoarcem la Colombo să-i înştiinţăm pe englezi. Îşi va închipui deci că până să vină ei o să mai treacă niţei. În vremea asta trebuie neapărat să eliberăm pe prizonieri.

   — Repede voi pleacă, strigă în aceeaşi clipă băbătia, altfel vine săgeţi.

   La un semn al ei indienii îşi întinseră arcurile spre submarin.

   Farrow făcu un gest de apărare cu mâna şi răspunse:

   — Bine, plecăm, dar o să înştiinţăm pe englezi în Colombo şi peste trei zile ne întoarcem. Să vezi cum o să te bălăbăneşti atunci în spânzurătoare.

   Marowa hohoti sinistru:

   — Aştept la voi să spânzure pe mine.

   — Aşa dar încă noaptea asta prizonierii trebuie eliberaţi, şopti căpitanul celorlalţi, după ce dădu ordin ca vasul să pornească îndată. Deocamdată să înconjurăm insula, sub apă fireşte, căci şireata de negresă va fi pus paznici pretutindeni.

   — Vai, numai de nu le-ar face ceva a lor mei! murmură cu teamă Jessie. Oare nu era mai bine să fi vorbit eu cu ea?

   — Pentru nimic în lume! zise Farrow. Hoza ori Marowa asta - cum îşi spune - ar fi aflat îndată că ştim despre răscoala muncitorilor şi ca ea e cea care i-a aţâţat. Linişteşte-te, domnişoara şi fii sigură că vom salva pe părinţii şi fratele dumitale.

   Pe când vorbeau ei, submarinul ieşise de-a-ndărătelea din golf şi se îndreptă - chipurile - spre Colombo. După zece minute insula nu se mai vedea.

   Acum căpitanul făcu un mic ocol şi porni înapoi. Toţi coborâră în submarin, uşa turnului fu închisă şi vasul se lăsă afund.

   Nu trecu mult şi Farrow zise fetei:

   — Am trecut căpătui de nord al insulei. Uite, colo tufişul se întinde până la mare. Nu există un mijloc de a-l străbate?

   — Cunosc o potecă îngustă şi bine tăinuită pe care am găsit-o într-o zi pe când mă aflam la vânătoare. N-am pomenit nimănui despre ea, spunându-mi că va fi fost făcută de vreo fiară sălbatecă pe care voiam s-o vânez eu singură.

   Abia îşi aruncă ea ochii prin periscop şi zise cu însufleţire:

   — Chiar acolo suntem. Lângă palmierul acela mare se sfârşeşte poteca.

   Căpitanul dădu îndată ordin să oprească motoarele, apoi trecu la periscop şi cercetă cu încordare coasta apropiată. George se uită şi ei şi îşi dădu părerea că s-ar putea să cunoască şi indienii poteca, aşa că Hoza să îi pus şi aici oameni de pază.

   — Am descoperit poteca acum trei zile, zise Jessie. Era făcută de curând de tot. În partea asta a insulei nu s-a lucrat încă. Tata spunea că se vor fi aţinând pe acolo fiare sălbatece şi e primejdie pentru oameni. Drept e că nici ei nu se apropiau de locul acesta şi ne sfătuiau să nu ne ducem la vânătoare prin partea asta. Cred deci că nu se află acolo nici o santinelă.

   — Ar fi minunat! exclamă căpitanul. Să acostăm fără frică. Deocamdată să ne încredinţăm ce e cu prizonierul, căci de eliberat nu poate fi încă vorba, ci abia după ce se va întuneca. De aceea sunt de părere să nu se ducă decât puţini camarazi pe uscat, deoarece totul se reduce la o simplă cercetare.

   — Mai bine ar fi să mă duc numai eu cu Petre! zise

repede George.

   — Se putea altfel! râse doctoral. Eu cred că nu o să-ţi dea pace până nu-l vei lăsa, aşa că nu te mai împotrivi, domnule căpitan.

   — Hm, dacă spui dumneata... Te rog însă, George, fii cu băgare de seamă. Pentru moment e vorba să ştim unde se află prizonierii, ce fac şi ce mijloc am putea întrebuinţa mai bine pentru a-i elibera la noapte, zise cam îngrijorat căpitanul.

   — Dar dacă mi se iveşte prilejul să-l salvez fără primejdie chiar înainte?

   — Asta vei putea hotărî tu însuţi după împrejurări, dragul meu, răspunse grav căpitanul, altminteri ne strici şi nouă şi te expui şi tu degeaba.

   — Luaţi-mă şi pe mine, se rugă fata. E grozav să te zbaţi într-o astfel de nesiguranţă.

   — Îmi închipui, răspunse căpitanul. Trebuie să ai totuşi răbdare până se întoarce fiul meu. O astfel de întreprindere e prea grea pentru o fată şi în afară de asta nu cred că te-ai mai îndura să-ţi părăseşti părinţii după ce îl vei fi văzut.

   —  Ai dreptate, nu m-aş mai putea despărţi de ei, mărturisi ea. Dar ce chinuri voi îndura până ce se vor întoarce.

   — Şi nici măcar nu ştim când, zise George. Trebuie să fim foarte prevăzători. Stau şi mă gândesc dacă n-ar fi mai bine să lăsăm submarinul sub apă şi să ies cu Petre dea dreptul la ţărm. S-ar putea ca vreun indian să ne zărească vasul.

   Căpitanul, care se dusese iar la periscop, dădu ordin ca „Dox"-ul să pornească îndată mai departe apoi zise:

   — Ai dreptate, George, chiar acum văzui o barcă în care se aflau mai mulţi indieni. Aşa dar au găsit cheile sau au spart şopronul unde erau lopeţile şi lacătele lanţurilor de la bărci. Hoza ăsta, e foarte şireată, la toate se gândeşte. Aş putea face prinsoare că a pus să se facă recunoaşteri pe apă în jurul întregii insule.

   — Atunci cum au să ajungă dumnealor la ţărm? făcu biata fată, deznădăjduită. Domnul George spunea că pe sub apă, dar asta e ceva cu neputinţă.

   — Te înşeli, domnişoară şi o să vezi numaidecât că se poate, căută s-o liniştească Farrow. Trebuie numai să mai înaintez mult în larg, altminteri te pomeneşti că Indienii ne zăresc periscopul. Pregătiţi-vă, George!

   Curioasă, tânăra fată îl urmă pe George şi pe uriaşul său însoţitor.

   — Ne luăm costumele de scafandri şi aparatele de oxigen, zise tânărul. Va trebui să trecem încotoşmăniţi aşa prin desiş, căci nu lăsăm pe ţărm decât încălţămintea. Altminteri am pierde prea mult timp.

   Pe când se îmbrăcau, George spuse fetei care îi privea uluită:

   — În fiece tanc al balastului se află o încăpere anumită prin care putem ieşi din submarin în apă. Încăperea are o uşă înăuntru şi alta care duce în afară. Acum e goală, dar îndată ce vom ieşi din încăpere se umple cu apă şi după ce ne vom întoarce şi am închis uşa, se goleşte iar. Foarte simplu, după cum vezi.

   — Şi totuşi minunat! exclama ea. Trebuie să fie o plăcere neînchipuită să treci prin atâtea întâmplări cu un astfel de vas.

   — De, chestie de gust! râse George. Mărturisesc că o astfel de viaţă îmi place foarte mult.

   Telefonul din camera scafandrilor ţârâi. George tresari.

   — Tata! Ne zoreşte să plecăm. Aşa dar, domnişoară Boywith, nu-ţi pierde curajul, sunt sigur că vom izbuti. Petre - adăogă el către Uriaş, după ce ascultă ce i se spunea la telefon - mi se comunică de sus că ne aflăm tocmai în dreptul palmierului despre care vorbea domnişoara. Ceva cam depărtişor, dar nu face nimic. Aha, submarinul a dat de fund!

   Cei doi camarazi trecură în camera scufundătorilor, închiseră bine uşa după ei, deschiseră ventilele şi în câteva momente încăperea se umplu cu apă. Deschiseră apoi uşa care dădea afară, ieşiră din încăpere, închiseră uşa la loc, apoi se avântară în mare.

O ÎNTREPRINDERE PRIMEJDIOASĂ

   DIN FERICIRE FUNDUL MĂRII nu era cleios, ci prunduit cu un nisip alb vârtos aşa că putură înainta fără greutate. Totuşi trecură douăzeci de minute până ajunseră la peretele de mărgean (coral) drept şi sfârtecat al insulei.

   Ar fi putut ieşi acum la suprafaţă dar se putea întâmpla ca tocmai atunci să se afle pe acolo vreo barcă de-a indienilor, care păzeau insula. Totuşi începură să se caţere pe stâncă privind mereu în sus ca să iscodească deasupra lor.

   Crengile pletoase de pe ţărm le puteau fi o bună acoperire. Ferindu-se să nu le găurească hainele de cauciuc vreun colţ ascuţit de stâncă, se ridicară tot mai mult. George dădu de o crăpătură mărişoară în peretele de mărgean, pe care trebuia s-o ocolească pentru a ajunge la Petre care se afla pe partea cealaltă.

   Deodată, pe când se găseau la vreo jumate metru de crăpătură, ceva lung şi albicios ţâşni din ea. Până să-şi dea ei seama ce s-a întâmplat, se pomeni prins ca într-un cleşte şi tras spre crăpătură.

   Văzu cu groază alte asemenea braţe lungi şi albicioase ieşind din crăpătură şi îndreptându-se spre el.

   O caracatiţă (polip) uriaşă se cuibărise tocmai în crăpătura aceea şi-l alesese de pradă.

   Situaţia lui George era disperată. Atârna în tentaculul dihaniei fără să poată găsi un punct de sprijin.

   Să fi fost atacat în fundul mării i-ar îi fost lesne să se apere, dar aşa...

   Viteazul tânăr nu-şi pierdu însă cumpătul.

   Cu mâna stângă se încleştă de braţul polipului şi cu dreapta apucă cuţitul enorm şi ascuţit ca briciul pe care orice scafandru îl poartă la el, pentru a se putea apăra de duşmanii din fundul mării.

   O tăietură repede şi puternică şi simţi îndată cum strânsoarea braţului slăbeşte. Ştia că va cădea acum la fund, dar asta îi era salvarea. În aceiaşi clipă însă un alt braţ

încerca să i se încleşteze de umăr, îl reteză şi pe acesta. Se credea scăpat. Degeaba. Un al treilea ţâşni fulgerător din crăpătură, îi cuprinse încheietura mâinii drepte şi vru să-l tragă în crăpătură.

   George se văzu pierdut. Ştia că îndată ce va fi în puterea monstrului, acesta îl va înfăşura în tentaculele lui puternice şi cu ciocul sau ca de papagal îl va sfâşia în bucăţi.

   Dar în clipa următoare ceva fulgeră prin apă, braţul polipului fu retezat, apoi un altul care încerca să i se încleşteze de umăr de asemenea şi... era salvat.

   Credinciosul Uriaş, prietenul său din totdeauna, Petre, văzuse la timp primejdia. Se lăsase iar în jos pe peretele stâncii şi se folosise cu dibăcie de puterea şi cuţitul sau.

   Patru din braţele monstrului fuseseră retezate, dar acesta nu se dădea învins. Alte două ţâşniră fulgerător din crăpătură, unul cuprinse pe Petre de mijloc, celălalt pe George. Cu o smucitură grozavă fură traşi amândoi în crăpătura întunecoasă.

   Putură totuşi desluşi ghemul acela uriaş cu cele două braţe care îi ţineau încleştaţi. George reteză, deşi cu mare greu, braţul care îl ţinea, căci era gros cât o coapsă bărbătească.

   În sfârşit izbuti. Se simţi apucat de Petre şi tras afară din crăpătură. Uriaşul reuşise şi el să se descotorosească de duşman. Începură să se caţere iar pe stâncă.

   Se găseau acum la vreo trei metri de suprafaţa apei şi trebuiau să fie cât se poate de prevăzători. Priveau mereu în sus, dar nimeni nu se zarea, nici un rechini şi nici un alt polip, nici chiar una din bărcile indienilor.

   În sfârşit putură scoate capetele deasupra apei. Ramurile unei rufe dese îi ascundea vederii. Se uitară îndărăt şi zăriră periscopul submarinului la o depărtare bunişoară. George scoase braţul din apă şi făcu un semn cu mâna într-acolo. Înştiinţa astfel pe tatăl său că ajunseseră cu bine la ţărm.

   Greu era acum să iasă de aci, câci tufişul era foarte încâlcit. Găsiră însă niţel mai încolo un loc potrivit, deşi n- aveau sub ce se adăposti. Se târâră pe ţărm. Drept în faţa lor începea poteca îngusta despre care pomenise Jessie. Îşi scoaseră încălţămintea grea de plumb pe care o ascunseseră în tufiş, pe urmă cei doi camarazi porniră pe potecă. Coifurile nu şi le scoseseră deocamdată, dar lui George îi veni o idee: făcu semn lui Petre să ridice gemuleţul gros din faţă.

   — Părerea mea e să păstram coifurile. Mai întâi, am pierde timp să ni le punem din nou dacă am fi siliţi să ne lăsam repede iar în apă; şi al doilea, întâmplându-se să ne întâlnim pe neaşteptate cu vreun indian, s-ar speria şi ar lua-o la fugă. Te pomeneşti că ar fi chip să eliberăm pe prizonieri folosindu-ne de spaima lor... Cu Huza am însă de vorbit, parcă ceva îmi spune că venirea ei aici e în legătură cu şarpele de aur pe care l-am cumpărat de la bătrânul acela din Ceylon. Acum, haidem!

   Îndemână nu ne era de fel cu coifurile acelea grele în cap pe căldura aceea umedă din pădure. Dar cei doi camarazi erau deprinşi cu toate şi ştiau că aceste coifuri le puteau fi de mare folos la o întâlnire cu Indienii.

   George nici nu lua seama fa felul cum era făcută poteca, îi preocupa gândul de a elibera pe prizonieri. Deodată Petre îi apucă de braţ şi îi şopti:

   — Domnule George, bagi de seamă ce ciudată e poteca asta? Ai zice că a croit-o o fiară uriaşă cu trupul ei puternic, la te uită, unele crengi par să fi fost rupte de curând.

   — Ei şi! făcu tânărul cu nerăbdare. Ce-mi pasă cine a croit-o! Important e că indienii nu îndrăznesc să se abată pe aici, altceva nu mă priveşte. Haidem! După ce vom fi sfârşit cu însărcinarea noastră ne putem întoarce să cercetăm ce fel de fiară se aţine pe aici.

   Dar Petre nu se clinti şi nu-i dădu drumul braţului.

   — Uite. şopti ei, vezi firele alea de păr agăţate de mărăciniş?

   — Mm, da, sunt dintr-o blană cu părul mare. Fiind şi atât de sus de la pământ, presupun că animalul trebuie să fie foarte. Stai, Petre, ştiu ce e. E un.

   Nu sfârşi vorba; în aceeaşi clipă se auzi trosnind şi foşnind lângă ei în desiş şi un trup enorm negricios îşi făcea loc printre crengi. Repede - atât pe cât le îngăduiau hainele grele de pe el - cei doi camarazi săriră în lături, fiecare de altă parte a potecii şi între ei se ivi. un urs de o mărime

cum nu mai văzuseră camarazii până atunci.

   Ursul stătea ameninţător în mijlocul potecii şi se uita cu ochii lui mititei şi răi când la unul, când la altul. Părea mirat, dar nu speriat.

   George nu ştia ce să facă. Acest duşman neprevăzut era tot atât de primejdios ca şi indienii cu săgeţile lor otrăvite. Le-ar fi fost lesne si-l ucidă cu câteva gloanţe, dar împuşcăturile ar fi atras pe duş nanii lor omeneşti - poate şi mai răi - încoace.

   Vru să se dea îndărăt, nădăjduind că fiara îşi va vedea de drum. Cum făcu însă un pas, ursul se năpusti cu furie spre ei.

   Cu o iuţeală pa care n-ai fi bănuit-o la trupul lui greoi, se repezi înainte şi ridică laba. Dacă tânărul n-ar fi sărit fulgerător în lături, praf s-ar fi făcut. Aşa, numai coiful fu atins niţel de ghearele fiarei şi-l rostogoli pe George în tufiş. Lovitura fusese totuşi destul de tare ca să-l ameţească pentru câteva clipe.

   Văzu pe Petre dând buzna pe la spate spre urs. Cuţitul lui enorm fulgeră prin aer şi se împlântă adânc între coastele fiarei.

   Uriaşul se dădu pe urmă îndărăt, căci era şi el împiedecat în mişcări de costumul greu de scafandru, nu însă destul de repede ca laba grozavă a ursului să nu i smulgă din mână cuţitul, care se înfipse în trunchiul palmierului de lângă el.

   Petre nu şi-l putu lua de acolo fiindcă ursul înainta acum agale spre dânsul. Deşi rana pe care i-o făcuse era mortală, fiara mai avea încă destulă putere în ea ca Petre să fie pierdui dacă nu intervenea George. Tânărul îşi dădu seama că de el atârna acum nu numai viaţa lui Petre ci şt salvarea prizonierilor.

   Ursul auzise pesemne pasul uşor al lui George şi tresări ca şi când ar vrea să se năpustească iar, dar tânărul şi apucase să ridice cuţitul său lung. Văzu rana mare din spinarea fiarei şi împlântă arma ucigătoare chiar alături. Sări apoi la o parte fără să mai cuteze să smulgă cuţitul din trupul ursului.

   Acesta rămase nemişcat în loc ca şi când s-ar fi prefăcut brusc în stana de piatră. Deodată din gâtlej îi ieşi un horcăit înăbuşit, labele lui grozave începură să scormonească cu furie pământul, apoi se prăbuşii grămadă.

   George ridică acum gemuleţul căştii pe care i-l închisese ursul când îl pocnise cu laba, zâmbi lui Petre şi-i şopti:

   — Cât p-aci s-o păţim, dragă Petre. Ciudat că am şi dat de doi duşmani atât de grozavi de cum am pornit. I-am biruit însă şi cred că e un semn bun. Oare tot aşa o să ne meargă şi cu Hoza?

   — Lasă că îi venim noi de hac şi zgripţuroaicei, domnule George. Numai de n-am mai da în drum de vreo fiară ca matahala asta de urs. La orice m-aş fi aşteptat, numai la aşa ceva nu.

   — Nici eu. Chiar mă mir cum a ajuns aici. Pare să fie foarte bătrân. O fi fost adus de mult de tot de cineva, altfel nu-mi închipui.

   — Tot ce se poate. Vreun plantator l-o fi adus de altundeva pe când era încă pui, pe urmă s-a sălbătăcit Acum să ne luăm cuţitele şi să plecăm, domnule George. Păcat numai de bunătate de blană, dar n-avem vreme s-o jupuim.

   — Poate la întoarcere, Petre, căci înainte de a se întuneca nu e chip de încercat ceva pentru eliberarea prizonierilor. Acum să mergem.

   Păşeau cu băgare de seamă şi ascultând cu încordare în jurul lor, temându-se ca vreuna din santinelele puse de Hoza să nu fi auzit zgomotul luptei înverşunate dintre ei şi fiară.

   Abia după ce se încredinţară că nu e nimeni pe acolo, o luară mai repede.

   Aerul era din ce în ce mai fierbinte şi mai înăbuşitor. Coifurile grele le deveniseră un adevărat chin, dar n-aveau încotro, trebuiau să îndure fără să crâcnească.

   După vreo jumătate de ceas de mers auziră nişte sunete ciudate. Le mai auziseră ei de la îmblânzitorii de şerpi înainte de a începe spectacolul. Era un amestec de fluier şi bătăi în tobă.

   Dar ce să caute pe insula aceasta îndepărtată un îmblânzitor de şerpi? Lui George îi veni îndată în minte ce poate fi. Şopti lui Petre:

   — Să ştii că vrăjitoarea aia tuciurie le face idioţilor de indieni vreo scamatorie cu obişnuitele marafeturi. Poate găsim acum prilejul să ne apropiam nesimţiţi de prizonieri.

   Înaintară cu şi mai multă băgare de seamă ca până atunci. Sunetele se auzeau tot mai desluşit, ceea ce întări presupunerea lui George. În cele din urmă desişul se rări; de aci şi începeau plantaţiile, ale căror lujere înalte îi ascundeau bine pe cei doi camarazi.. Neplăcut era însă că nu mai aveau deasupra capului frunzişul copacilor şi razele fierbinţi ale soarelui încinseseră coifurile de metal şi le frigeau ţeasta.

   Bucuros şi-ar fi scos George acest instrument de tortură dar îşi spunea - şi cu drept cuvânt - că s-ar putea ca aceste coifuri să le fie salvarea dacă i-ar descoperi pe neaşteptate? indienii.

   Îşi muşcă deci buzele şi răbdă. Acum se auzeau bine nişte sunete ascuţite. Se opriră şi ascultară. George şopti lui Petre:

   — Descântă baba. Să ne grăbim căci mă tem că pune vreo drăcovenie la cale împotriva prizonierilor. Ştie că nu mai are răgaz decât trei zile.

   Cei doi camarazi văzură după puţin timp conacul. Era o clădire frumoasă şi încăpătoare în care locuia plantatorul cu familia lui. Pe de lături erau şoproanele muncitorilor. În mijlocul unui loc deschis ardea un foc din care se ridica o trâmbă subţire de fum.

   Bătrâna negresă ocolea focul cu o tobă mică în mână, bătând cu un beţişor tactul şi sporovăind ceva într-o limbă necunoscută - probabil un descântec.

   Deodată se opri, se zgâi câtva timp la foc, apoi strigă în englezeşte:

   — Fraţi străini dar atât de aproape de mine, marele zeu al nostru vă va vorbi. L-am întrebat dacă prizonieri să fie jertfiţi îndată şi el vă va răspunde de trei ori prin acelaşi semn dacă aşa îi e vrerea.

   Întinse amândouă mâinile spre foc şi strigă cu glas solemn:

   — Mamba... Mamba... Mamba!

   De câte ori spunea acest cuvânt izbucnea dintre flăcări un fum gros şi negru care se înălţa în aerul fierbinte şi străveziu. La auzul numelui şarpelui George tresări. Aşa dar presimţirea nu-i înşelase. Exista într-adevăr o legătură între bătrână şi giuvaierul încuiat în cabina lui de pe submarin. Cele trei trâmbe de fum care impresionau atât pe indieni ei şi le putea lămuri lesne. Pesemne că Hoza arunca, de câte ori striga „Mamba", vreun praf în foc, care făcea să izbucnească fumul.

   Acum zgripţuroaica ridică iar braţele şi răcni, cu o bucurie drăcească:

   — Aduceţi-i încoa, eu îi voi jertfi. Aţi văzut ce-a poruncit marele zeu. Ascultaţi de cuvântul meu şi veţi simţi aici pe pământ plăcerile Nirvanei.

   George era uluit. Cum de se pricepea negresa să grăiască astfel? De unde cunoştea ea credinţa hindusă? Să fi fost numai teatru pe care o învăţase altcineva să-l joace aici?

   N-avu însă răgaz să frământe acest gând, căci câţiva fanatici alergară şi aduseră prizonierii.

   — Trebuie să împiedecăm cu orice preţ ticăloşia asta, şopti George lui Petre. Nu o putem face însă decât băgând spaima în indieni. Lăsă jos gemuleţul măştii şi să ne năpustim asupra bătrânei s-o doborâm. Poate că le vine mintea la loc indienilor şi putem elibera pe prizonieri.

   Porniră amândoi, călcând apăsat şi semeţi spre foc. Bătrâna negresă scosese de la brâu un cuţit lung încovoiat la vârf şi se apropiă de plantator care o privea nepăsător.

   Braţul ei uscat, în care ţinea arma ucigătoare se ridică, dar în aceeaşi clipă se auzi un răget grozav care îi înlemni pe toţi. Petre şi George îi scoseseră şi de sub căştile de scafandru suna într-adevăr înfiorător. La vederea celor două arătări cum nu mai văzuseră ei până atunci, unii din indieni căzură cu faţa ia pământ, alţii o luară la fugă care încotro. Va să zică planul îndrăzneţ al lui George izbutise. Înaintară agale spre Hoza, când fură lângă ea Petre ridică pumnul lui uriaş şi o izbi în tâmplă. Negresa căzu grămadă la pământ.

   Camarazii tăiară la repezeală legătorie prizonierilor, dar spre marea lor spaima, băgară de seamă că sărmanii nu se puteau mişca. Strânsoarea fusese atât de tare încât le amorţiseră mădularele. Doamna Boywith era gata să leşine când văzuse cuţitul ridicat asupra soţului, groaza îi luase aproape minţile.

   George deschise niţel gemuleţul căştii şi le şopti:

   — Nu vă pierdeţi cu firea, trebuie să plecăm îndată, altminteri suntem pierduţi. Sau crezi ca îţi poţi potoli oamenii, domnule Boywith?

   — De unde ştii cum mă cheamă?

   — Fiica dumitale se află pe vasul nostru. Să mergem până nu e prea târziu.

   În înfrigurarea de care era cuprins, George ridicase niţel glasul. Înainte de a-şi da seamă de nesocotinţa pe care o făcuse, auzi îndărătul lui un răcnet de mânie. Se întoarse fulgerător şi văzu un indian voinic care îl privea cu ochii plini de ură.

   — Nu vedeţi? strigă el către ceilalţi indieni. Sunt oameni ca şi noi care au venit să elibereze pe sahibi. Legaţi-i, altminteri ne pedepseşte Hoza.

   — Dobitocule, se răsti George la ei, vă lăsaţi prostiţi de o nebună bătrână? Cu ce minciuni v-a amăgit?

   Cuvintele lui nu folosiră la nimic. Cu un răcnet de furie indianul se năpusti spre el. Nu e vorbă, zbură cât colo sub pumnul grozav al lui Petre, dar ceilalţi năvăliră ca un potop asupra celor doi camarazi.

   Cea mai dârză împotrivire nu putea folosi în astfel de împrejurări, nici chiar puterea uriaşă a lui Petre. După câteva minute erau legaţi fedeleş, de asemenea plantatorul cu soţia şi fiul lor.

   Negrii se înghesuiau acum în jurul bătrânei negrese ca s- o deştepte din leşin. George se ruga în gând ca lovitura lui Petre să fi fost destui de tare ca s-o fi amorţit pentru vecie. Dar ţeasta unui Negru nu e atât de gingaşă ca a unui European. Totuşi trecu multişor până ca baba să-şi vie în simţiri.

   S-o fi văzut acum! Era ca turbată. Cu spume la gură şi cuţitul ridicat se năpusti spre Petre. Nu pusese însă la socoteală puterea Uriaşului. Acesta îşi îndoi genunchii, apoi repezi fulgerător picioarele. Cu un urlet grozav care se curmă brusc. Negresa zbură ca o minge în aer, căzu cu o

bufnitură înăbuşită la pământ şi nu mai mişcă.

   Timp de câteva secunde indienii rămaseră ca împietriţi, apoi vrură să se năpustească asupra lui Petre. George însă le strigă cu glas tunător:

   — Vreţi să fiţi spânzuraţi cu toţii, nebunilor! Englezii sunt în faţa insulei. Dezlegaţi-mă şi vom lua pe Hoza cu noi; aşa veţi scăpa de pedeapsă. Poate că sahib Boywith să vă ierte fiindcă vina cade asupra bătrânei, căci ea v-a scos din minţi.

   Vorbele lui părură să-i impresioneze. Indienii se uitau stânjeniţi unul la altul, apoi şeful de echipă Palam, pe care George îl recunoscu numaidecât, înainta şi zise şovăind:

   — Sahib, ne-a arătat în flăcări întruchipări ciudate, un şarpe mare, grozav... dar şi o altă viaţă mai bună pentru noi, dacă o vom asculta. Sahib, Hoza e foarte puternică..

   — Nu însă îndeajuns pentru a vă scăpa de spânzurătoare când vor veni englezii! strigă înfuriat tânărul. Tu eşti Palam, pe care sahib Boywith te-a făcut mai marele fraţilor tăi; astfel îi răsplăteşti tu încrederea pe care ţi-a arătat-o?

   Palam vorbi cu însufleţire câtva timp cu ai săi, pe urmă răspunse:

   — Sahib, ne e frică de Hoza. Da că nu se mai trezeşte şi vedem că şi-a dat sufletul, o să cerem iertare lui sahib Boywith că ne-am lăsat ademeniţi de ea.

   George îşi dădu seama că nimic nu i-ar putea face pe aceşti indieni care i se păreau acum naivi ca nişte copil, să-l abată de la hotărârea lor. Zise cu ciudă:

   — Bine. Dacă îşi vine în fire las-o să se apropie de noi. O s-avem grijă ca ai treia oară să nu se mai trezească. Acum duceţi-ne în casă, aci dogoreşte prea tare soarele. Slăbiţi, de asemenea niţel legăturile lui sahib Boywith şi ale soţiei sale.

   Iarăşi ţinură sfat indieni, apoi prizonierii fură duşi în bungalow unde era răcoare. Doi indieni rămaseră însă de strajă în odaie, aşa că prizonierii nu se puteau dezlega unul pe altul.

O FAPTĂ ÎNDRĂZNEAŢĂ

   — AH, DOMNULE, zise acum doamna Boywith cu glas tremurător, te-am auzit pomenind de fiica mea. Unde se află? A putut scăpa teafără?

   — Da. E cu tata şi camarazii mei, răspunse George. Poate că aţi auzit şi dv. de căpitanul Farrow şi submarinul său „Dox". Eu sunt George, fiul căpitanului. Fiica dv. e sănătoasă şi în urma rugăminţilor ei am pornit cu toţii încoace ca să vă eliberăm. N-am putut însă acosta, deoarece indienii ne ameninţau cu săgeţile lor otrăvite. Atunci m-am gândit să pornesc numai eu cu credinciosul meu Petre pe sub apă ca să iscodim ce se petrece pe aici. A trebuit să ne arătăm când am văzut că bătrâna negresă vroia să-l ucidă pe soţul dv.

   — Oh, Jessie e salvată... murmură sărmana femeie cu bucurie. Să vă răsplătească Dumnezeu pentru bunătatea pe care aţi avut-o. Crezi că mai e vreo nădejde de scăpare pentru noi?

   — Depinde de lovitura pe care a dat-o camaradul meu negresei.

   În clipa aceea George îşi aruncă ochii la Petre şi văzu că gemuleţul coifului acestuia era încă închis. Făcu semn unuia din paznici să-l deşurubeze numaidecât, indianul se codi mai întâi, apoi se supuse.

   — Uf! răsuflă uşurat Uriaşul. Nu puteam deschide aparatul cu oxigen şi cât p-aci să mă înăbuş.

   — Ascultă, Petre, cum stăm cu lovitura pe care i-ai dat-o bătrânei Hoza? Trebuie să şti că de asta atârnă salvarea noastră.

   — Păi. cum eram de înfuriat am izbit-o în stomac şi în coşul pieptului. Ştiam doar că nici ea nu m-ar fi cruţat. Drept e că am simţit cum i-am zdrobit ceva înăuntru.

   — Atunci trag nădejde să scăpăm în curând şi vă veţi vedea fiica, doamnă, zise George voios.

   — Domnule Farrow, se auzi acum glasul tânărului Boywith - un om foarte simpatic - v-aş da şi eu o mana de

ajutor dacă ar fi chip să ne eliberăm singuri.

   — Fireşte că o să ne dai când va fi nevoie, cred însă că Hoza nu o să-şi mai vie în simţiri. Aş fi curios să ştiu cum a ajuns ea pe insulă?

   — Un vapor din Africa se rătăcise şi a ancorat la coastă. Căpitanul a venit pe insulă cu o barcă să se aprovizioneze cu apă şi fructe proaspete. Probabil că era şi Hoza cu ei. Ciudat mi s-a părut că cea dintâi întrebare a ei a fost dacă e departe de aici Ceylon.

   — Aha, acum pricep! Vroia de sigur să se ducă la Mamba, murmură George.

   — Mamba? Am auzit-o adesea spunând acest cuvânt, zise îngândurat plantatorul. Ce să însemneze oare?

   — E numele unui şarpe african foarte veninos. Bănuiesc că mai e în acelaşi timp al unei asociaţii secrete religioase din Madagascar. O să vă lămuresc eu mai târziu. Acum să chibzuim ce e de făcut dacă Hoza îşi vine în simţiri. Probabil că în ura ei grozavă va aţâţa pe indieni împotriva noastră şi vom fi omorâţi la repezeală.

   — Domnule George, şopti Petre în nemţeşte, am băgat de seamă că scândurile duşumelei nu sunt date la rindea şi pe alocurea chiar rupte. Mă căznesc de câtva timp să rod frânghiile de ele şi cred că o să izbutesc.

   — Ai dreptate, răspunse George, după ce le pipăi niţel. Aşa o să fac şi eu. Păcat că nu-i pot spune şi plantatorului, căci indienii vorbesc englezeşte.

   Era o muncă grea şi obositoare, dar trebuia să reuşească.

   Revolverele pe care le aveau în tocuri de cauciuc, ca şi cuţitele, nu le fuseseră luate de indieni. Poate că le era frică să se atingă de ele.

   — Ei, merge? întrebă după ura timp George în şoaptă pe Petre.

   — Hm, destul de greu, răspunse gâfâind Uriaşul.

   — Trebuie să izbutim; îl îmbărbătă tânărul. Mă tem că Hoza ne va mai da mult de lucru.

   — Să fi ştiut îi făceam de la început de petrecanie, scrâşni Petre. Dar îmi era milă de dânsa. La să poftească acum.

   — Atât de proastă nu e. O să-i pună pe indieni. De aceea trebuie să ne grăbim. Cu revolverele noastre îi putem ţine la respect, ba poate că e chip să nu-i lăsăm să se apropie de casă până ce va veni tata.

   — Numai să vie... mormăi Petre. Deocamdată nici prin gând nu-i trece.

   Tăcură şi se puseră iar pe lucru. Trecuseră vreo două ceasuri, când George simţi că funia se subţia din ce în ce. Asta îl îmbărbăta. Freca mereu funia de scândura cea aspră a duşumelei până ce se rupse de tot.

   Rămase câtva timp nemişcat şi şopti lui Petre:

   — Am izbutit în sfârşit.

   Privi apoi la paznici. Pesemne că pe aceştia îi cam speria îmbrăcămintea de scafandri a celor doi camarazi, căci se uitau mai mult pe fereastră decât la prizonieri. Lucrul acesta îi bucura pe George, deoarece putea trage cuţitul din teacă pentru a-şi tăia legăturile de la picioare.

   Îi veni deodată o idele. Aduse repede mâinile de la spate la piept şi le ţinu aşa ca şi când ar fi fost legate. Nădăjduia că paznicii nu vor băga de seamă schimbarea.

   Deodată se auziră paşi în faţa bungalowului şi glasul a doi inşi. George înţelese că se schimbau paznicii. Aşa şi era. Ăştialalţi se îndreptară spre uşă. Tânărul se folosi de cele câteva momente cât aveau să rămână singuri, trase cuţitul din teacă şi îşi reteză repede legăturile de la picioare, dar nu de tot, ci atât cât să le poată rupe cu o smucitură. Puse apoi cuţitul la loc şi încrucişă iar braţele pe piept.

   Intrară alţi doi indieni. Aceştia păreau că nu se tem de îmbrăcămintea de scafandri a camarazilor, căci se uitau curioşi la căştile lor lucitoare. Unul din ei arătă celuilalt pe George. Deci lui i se păruse de mirare că prizonierul avea acum mânile legate pe piept; probabil că fusese chiar din cei ce-l legaseră.

   Se apropiară în grabă de George. Acesta, înţelese că planul îi era zădărnicit, deoarece fără zgomot nu va putea veni de hac paznicilor. Hotărâră însă să încerce toate mijloacele pentru a îndrepte greşeala, de neiertat pe care o făcuse.

   În clipa când indianul, care băgase de seamă schimbarea, se aplecă peste el, George smuci revolverul cu dreapta, cu stânga apucă pe indian de beregată şi-l pocni cu patul armei de două ori în tâmplă. Aceiaşi lucru îl făcu şi Petre cu celălalt.

   — Domnule George, acum putem alerga îl ţărm ţinând la respect pe urmăritori cu revolverele, până ce Jean Brike va descărca asupra lor o granată de gaze.

   — Uiţi că ceilalţi prizonieri nu pot alerga, răspunse tânărul. Deocamdată să le tăiem legăturile, dar nu trebuie să se mişte, cel mult să-şi frece încheieturile până îşi vor dezmorţi niţel mădularele. Poate ar fi chip pe urmă să rânduim ceva pentru apărarea bungalowului. Cred că arme se găsesc destule în casă. Aşa dar înainte, dar fii cu băgare de seamă.

   Se apropiară repede de plantatorii uluiţi şi le tăiară legăturile, apoi George le zise grav:

   — Deocamdată staţi liniştiţi şi încercaţi să vă dezmorţiţi mădularele. Poate că peste o jumătate de ceas veţi fi în stare să umblaţi. Pe urmă trebuie să alegem o încăpere în care să ne putem apăra de un atac ai indienilor. Înainte de toate se cere să umpleţi bine cu arme încăperea aceea.

   — N-aţi băgat de seamă că bungalowul are un mic turn? zise Boywith.

   L-am făcut în urma rugăminţii soţiei mele. Acolo se află o încăpere cu patru ferestruici prin care se poate vedea până departe de jur-împrejurul casei. Sunt arme şi muniţii destule în turn şi mai e o ladă mare de tablă plină cu aşchii răşinoase pe care le poţi arunca jos aprinse după ce se întunecă, pentru a nu lăsa pe nimeni să se apropie. E cel mai nimerit loc în care ne putem adăposti până să ne vie ajutoare.

   — Minunat! făcu George cu însufleţire. Acum să legăm pe ăştia doi şi să le punem câte un căluş în gură. Pe urmă vă vom ajuta să vă urcaţi în turn, iar eu o să mă întorc la submarin ca s-aduc pe camarazi încoace.

   — Mă duc eu, zise Petre. Dumneata ai avut destui de pătimit până acum.

   — Parcă tu nu! râse George. Aşadar, rămâne cum am hotărât. Însărcinarea ta, Petre, e mult mai grea, crede-mă. Trebuie să aperi bungalowul de indienii ăştia fanatici! Când vor fi iar aţâţaţi de zgripţoroaica aia neagră, nu îi mai poţi opri nici cu tunul, de o năvală.

   — Bine zici, făcu Petre dând din cap. Acum să-i ducem pe dumnealor în turn. Eu o să iau pe cucoana în braţe. Încotro? Dumneata, tinere, te simţi în putere să mergi singur?

   Tânărul Boywith cu faţa schimonosită de durere, porni înainte, şchiopătând. Plantatorul se putu şi el ridica de jos, deşi cu anevoie. George îl sprijini şi putură astfel urca scara dreaptă care ducea în turn.

   Aci erau deocamdată în siguranţă, căci pereţii de lemn tare erau căptuşiţi pe dinăuntru cu tablă groasă. Într-o ladă se aflau făcliile, într-alta arme şi gloanţe din belşug ca să poată ţine mai mult timp piept unui asediu.

   Chiar şi sticle cu apă minerală şi cutii cu conserve pusese grijuliul plantator., să se ducă în turn.

   George deşertă o sticlă întreagă, apoi se gândi la plecare. Ştia că dacă ar fi sărit înainte de a ajunge la poteca pe care venise, era pierdut.

   După ce cobora scara, stătu niţei s-asculte, pe urmă se gândi să vadă ce e cu cei doi paznici. Se temea şi nu se fi dezmeticit în lipsa lui şi să se fi dezlegat. Îi găsi într-adevăr spate la spate, încercând să-şi deznoade unul altuia funia.

   George le strică însă socotelile, ducând pe fiecare din ei în altă cameră şi încuind uşile după el. Trecu apoi în sală şi trase cu urechea; Se auzeau în depărtare oameni vorbind cu însufleţire. Se furişă binişor la uşă şi privi afară.

   Îi văzu pe indieni adunaţi în jurul focului. Se căzneau probabil s-o readucă în simţiri pe Hoza, a cărei moarte sau viaţă era de mare însemnătate pentru prizonieri. Nici nu-şi aruncau ochii spre bungalow, ştiind pe cei dinăuntru sub pază bună.

   Pe cât îi îngăduiau hainele lui grele, George se furişă pe uşă, coti îndată pe dreapta şi căuta un adăpost în dosul casei. Alergai apoi în goană spre plantaţia de tutun, răsuflă uşurat când ajunse acolo şi se pierdu între lujerele înalte.

MOARTEA BĂTRÂNEI HOZA

   DEŞI SIMŢEA UNEORI că-l părăsesc puterile, nu-şi îngădui o clipă de odihnă. În sfârşit dădu de potecă. Acum nu mai avea însă se teamă de o urmărire, aşa că îşi deşurubă coiful şi-l ţinu în mâna stângă. Cu toate că aerul era şi aci destul de fierbinte, parcă se mai răcori niţel.

   Ajunse la leşul ursului; trecu mai departe bucurându-se în gând că îi va fi cu putinţă mai târziu să se aleagă cu blana lui. Nu era nevoie, să vie toţi camarazii de pe submarin, ajungeau treizeci cu granate de gaze. Alţi câţiva puteau jupui ursul în vremea asta.

   George era atât de cufundat în gândurile lui că nici nu se uita în juru-i. Îşi dădu seama de primejdia în care plutea abia când simţi o lovitură în coiful pe care îl ţinea în mână.

   Si-l trase repede pe cap şi în clipa următoare o săgeată se izbi de gemuleţul gros al coifului, săgeată care i-ar îi nimerit în cap dacă nu şi-l acoperea la vreme. O frântură de secundă George zări partea de sus a trupului unui indian în tufiş, dar îi fu deajuns.

   În mânia lui de a fi fost atacat în chip atât de mârşav, tânărul nu mai pregetă. Smulse revolverul de la brâu şi, fără măcar să ochească, descărcă un glonte în tufă.

   Nimerise însă bine. Indianul se rostogoli pe potecă şi râmase nemişcat; într-o mână ţinea arcul, în cealaltă o săgeată.

   Abia acum îşi dădu seama George că împuşcătura va atrage pe ceilalţi indieni care vor veni în fugă încoace. Trebuia deci s-alerge cât mai repede la submarin.

   Se gândi însă că poate indianul făcea parte din cei porniţi, cu bărcile în recunoaştere şi ajunse la ţărm o luase singur înaintea celorlalţi. Daca ţinea drumul drept pe poteca era de aşteptat să se ciocnească de ei.

   Îşi scoase casca şi stătu să asculte. Departe îndărătul lui auzi gălăgie; aşa dar indienii fuseseră alarmaţi de detunătura armei. S-ar putea ca să-şi înceapă din pricina asta atacul asupra bungalowului.

   Şi într-adevăr auzi aproape îndată împuşcături repetate. Asediul începuse, Era nevoie de ajutor grabnic.

   O luă la fugă pe potecă, dar deodată se opri. Auzul lui prinsese un zgomot de paşi. Se piti repede într-o tufă şi stătu cu arma pregătită. Cinci indieni trecură ca nişte năluci pe lângă ascunzătoarea lui. Mai aşteptă niţel, pe urmă ieşi iar şi o luă ia fugă spre ţărm.

   Se ruga în gând ca să fie cât mai curând zărit prin periscop şi camarazii de pe submarin să vină mai repede în ajutorul celor din bungalow, căci împuşcăturile erau tot mai dese, semn că acolo se dădea o luptă înverşunată.

   În sfârşit văzu marea şi când fu pe mal abia îşi putu stăpâni un ţipăt de bucurie. Luntrea în care indienii cercetaseră în jurul insulei era acolo, aşa că ar fi putut fugi îndată ce s-ar întoarce ei.

   Dar văzu în aceiaşi timp periscopul care ieşea încet la suprafaţa apei. Fireşte că tatăl său băgase de seamă graba cu care indienii din luntre coborâseră pe uscat şi porniseră pe potecă să alerge în ajutorul tovarăşilor lor.

   Aşa dar salvarea era aproape. George făcea mereu semne înspre submarin; numai câteva momente încă şi se va zări turnul. Până atunci camarazii se vor şi pregătit de debarcare. Bucuria lui George era atât de mare încât nu auzi un zgomot uşor îndărătul său. Deodată se simţi apucat de beregată, mâini puternice îi întoarseră braţele la spate şi un laţ îi fu trecut peste încheieturile mâinilor. Îşi pierdu cunoştinţa.

   Când îşi veni în simţiri, înţelese că e legat şi de picioare şi doi indieni voinici alergau cu ei pe poteca pe care venise. Mai rău nici ca se putea! Desigur ca Huza se trezise din leşin şi poruncise să se dea atacul asupra bungalowului. Dacă va fi dus acum înaintea ei, nu mai era scăpare pentru el. Ea va căuta nu numai să se răzbune, dar să-şi şi recapete prestigiul în faţa Indienilor.

   Zadarnic se trudea el să găsească un mijloc de scăpare; singura lui nădejde era că indienii care îl purtau vor trece pe dinaintea bungalowului şi vor fi zăriţi de Petre, care va trage îndată asupra lor.

   După ce străbătură însă plantaţia de tutun, indienii cotiră brusc şi o luară la fugă pe după şoproane. Dar probabil că Petre era la postul său, căci se auzeau şi de aici împuşcăturile şi două gloanţe şuierară aproape de ei.

   Locul pe care se înghesuiseră înainte indienii în jurul bătrânei era liber; ea stătea acum la adăpostul unui şopron, rezemată de un copac cu ochii închişi. George credea că Hoza e moartă.

   Se înşela. Când unul din indieni îi şopti ceva, ea ridică încet pleoapele. Privi câteva clipe ţintă la George, apoi o bucurie drăcească îi lumină faţa zmângălită cu vopsele. Ridică anevoie mâna tremurătoare şi arătă spre tânărul care o privea neînfricoşat...

   — Să. moară, cârâi ea, să moară de. mâna. mea. Aduceţi-l încoa.

   Dibui după cuţitul pe care îl avea în brâu, dar capul îi căzu într-o parte şi amuţi. Indianul o zgâlţâi de umeri. Rămase nemişcată. George se folosi de prilej şi strigă băştinaşilor uluiţi:

   — Vedeţi şi voi că Hoza şi-a primit pedeapsa pentru că a vrut să ridice mâna asupra mea. Vă previn pentru cea din urmă oară, băgaţi-vă minţile în cap şi rugaţi pe domnul Boywith şi vă ierte, altminteri au să vă spânzure englezii.

   Poate că îşi dăduseră şi ei singuri seama că situaţia lor nu era tocmai atât de uşoara, sau se dezmeticiseră din zăpăceală când Hoza, care le făgăduise câte-n lună şi în soare şi o credeau o făptură supraomenească, murise dintr- o lovitură de picior.

   Se uitau nedumeriţi când la trupul înţepenit al bătrânei, când la George. Acesta se folosi de nehotărârea lor şi urmă:

   — Camarazii mei vor sosi îndată şi să ştiţi că atunci nu mai e cruţare pentru voi. Nu mai pregetaţi! Ascultaţi-mi sfatul! Cereţi iertare stăpânului vostru şi rupeţi săgeţile pe care Hoza le-a otrăvit.

   Dar spre nenorocul lui bătrâna deschise iar ochii; s-ar fi zis că ura care îi clocotea în piept o trezise la viaţă.

   Râse drăceşte şi cârâi:

   — Duceţi-l în coliba mea, vreau să fiu singură cu el!

   George ştia că ea va încerca din nou să-l omoare îşi

spunea însă că îi va veni el repede.

   Doi indieni îl ridicară pe sus şi după ce străbătură o plantaţie de cafea destul de întinsă. Intrară cu el într-o colibă mărişoară.

   Ce era înăuntru putea într-adevăr să înspăimânte pe Indienii superstiţioşi. Schelete de animale, şopârle şi broaşte uscate, idoli ciudaţi de lut pretutindeni. Pe o buturugă o Mamba mare din lut. Doctorul îi desenase lui George odată o astfel de târâtoare primejdioasă.

   Indienii puseră pe tânăr jos lângă buturugă, apoi ieşiră repede din colibă.

   Bătrâna veni şi ea, sprijinită de doi Indieni. Cârâi o poruncă scurtă şi unul din ei aduse o buturugă joasă pe care o aşeză lângă George, Hoza se lăsă pe ea, pe urmă făcu semn Indienilor să plece.

   După ce ieşiră ei, bătrână vrăjitoare chicoti cu anevoie.

   — Maşter nu trebuia să vie... Maşter moare acum.

   Tânărului îi veni o idee. Hoza trebuie să fi pornit spre

India tot pentru a găsi probabil micul giuvaier. O privi ţintă şi zise:

   — Ar fi păcat, pentru că atunci n-aţi mai avea Mamba de aur care se-află în stăpânirea mea.

   Cuvintele îmi avură un efect la care nu s-ar fi aşteptat. Bătrâna negresă se ridică în picioare şi se holbă la George cu ochii aproape ieşiţi din orbite, apoi căzu îndărăt pe buturugă şi închise, ochii. Un tremur îi zgudui, tot trupul. Bolborosea cuvinte întretăiate pe limba el pe care el n-o pricepea.

   George se bucura că mai câştigă timp. Camarazii, care văzuseră de pe submarin cum îl târâseră indienii vor alerga încoace şi-l vor mai putea încă salva. De aceea se feri s-o turbure pe bătrâna care rămăsese nemişcată. Nu trecu mult şi Hoza deschise ochii. Trebuise să fi făcut o sforţare supraomenească deoarece glasul nu-i mai tremura când întrebă:

   — Adevărat, maşter Mamba aur la tine?

   — Da, am cumpărat-o la Ceylon de la un indian, A venit pe urmă un negru care zicea că-l cheamă tot Mamba şi a vrut să mi-o ia, dar n-a izbutit.

   — Mamba e fratele meu. Unde e acum?

   — Mort! răspunse George, scurt.

   — A murit fiindcă a vrut să ia Mamba... Ce-ai făcut cu ea?

   — E pe vaporul nostru.

   — Trebuie s-o am. dar tu o să mori. Ce să fac, Mamba, Mamba!

   Deodată un zâmbet sălbatec îi flutura pe buze. Bătu din palme şi strigă:

   — Acuma ştiu. o s-o întreb pe Mamba.

   Tot bătând din palme începu să fluiere o melodie ciudată. George simţi că-l cuprinde îngrijorarea, căci bătrâna părea să-şi fi revenit pe deplin din lovitura grozavă pe care i-o dăduse Petre.

   Era pesemne sub înrâurirea unei nebunii religioase, altminteri pe care Mamba ar fi putut-o întreba în locul aceleia de aur?

   Deodată auzi un foşnet într-un ungher ai colibei. Îşi încordă privirea dar nu văzu nimic.

   Bătrâna fluiera din ce în ce mai tare. George îşi aduse acum aminte de îmblânzitorii de şerpi indieni care ademenesc cu astfel de melodii cele mai primejdioase târâtoare.

   Se înfioră. Nu cumva?. Nici nu îndrăznea să se gândească, dar nu-şi mai lua ochii de la ungherul unde se auzea tot mai desluşit foşnetul acela ciudat.

   Şi într-adevăr, un şarpe enorm apăru în păcatul de lumină al ferestrei. Acum vedea el pentru întâia oară o Mamba..

   Primejdioasa târâtoare se încolăci până la jumătatea trupului şi ridică în sus capul. Bătrâna fluiera tot mai repede şi tot mai repede mişca şarpele capul.

   George îşi dădu seamă ce avea de gând Hoza. Această Mamba vie avea să hotărască soarta lui. Vru să închidă ochii, dar nu putu.

   Se uita ţintă în ochii reci ai târâtoarei, ce păreau că-l atrag cu o putere neînţeleasă. Deodată Hoza scoase un fluierat ascuţit şi şarpele se ridică drept ca o lumânare.

   — Acum să hotărască ea, maşter! şuieră bătrâna. Va trebui, însă, dacă rămâi în viaţă, să-mi aduci Mamba de aur, altminteri asta de aici te va urmări cât vei trăi.

   George îşi blestema ceasul când cumpărase afurisitul acela de giuvaer. Se aştepta ca scârboasa târâtoare să se năpustească asupra-i şi să-şi înfigă colţii veninoşi în carnea lui. Hoza îşi făcu deodată un semn, dar în aceeaşi clipă fu cuprinsă de slăbiciune; se clătină pe buturuga, apoi se prăbuşi lângă şarpe, care cu un şuierat înfiorător se repezi la bătrână şi îşi înfipse colţii în braţul ei.

   Deodată uşa colibei fu dată de perete şi în prag se ivi Petre. Cu un ţipăt de spaimă Uriaşul ridica revolverul şi trase. Şarpele căzu grămadă cu capul sfărâmat.

   Camarazii, în frunte cu căpitanul lor, sosise la timp, ca să împrăştie cu o salvă pe indieni. Nici unul nu fusese omorât, căci Farrow dăduse ordin să nu se tragă decât în picioare, pentru a-i scoate din luptă.

   Umilit şi pocăit Palam ceru iertare plantatorului în numele tovarăşilor săi.

   Morţii fură îngropaţi la repezeală, răniţii pansaţi, apoi indienii jupuiră cu dibăcie ursul.

   La stăruinţele familiei Boywith, căpitanul se înduplecă, să rămână până a doua zi pe plantaţie, ca să fie siguri că răscoala s-a potolit de tot.

   Şi această noapte avea să-i aducă lui George încă o mică aventura, care cat p-aci să-l coste viaţa.

   Cam pe la doua noaptea, după ce chefui în lege împreună cu toţi ceilalţi, George se duse la culcare în odaia pe care o puse la dispoziţie plantatorul. Oboseala îi făcu să adoarmă curând.

   Deodată se trezi, sub atingerea unei mâini omeneşti, într- adevăr, cineva îi pipăia pijamaua cu care era îmbrăcat. Cine era omul şi ce vroia de la el?

   Încetişor, George duse mâna la măsuţa de noapte din apropiere, unde pusese pistolul, pumnalul şi lampa de buzunar. În vreme ce străinul îi plimba mâna pe piept, tânărul apucă pumnalul, apoi lampa.

   Mâna misterioasă îi ajunsese acum la guler.

   Vroia să-l gâtuiască oare?

   Într-o clipă George ridică mâna stângă, în care ţinea lampa, o aprinse şi lumina căzu pe chipul schimonosit al unui tânăr negru.

   Cu o exclamaţie înăbuşită indianul se dădu repede înapoi şi George îşi recăpătă imediat stăpânirea de sine. Lovi repede cu pumnalul şi în acelaşi timp simţi o lovitură puternică în tâmpla stângă. Dar înainte de a-şi pierde cunoştinţa auzi zgomot de picioare desculţe pe podea.

   După câteva clipe, însă era iarăşi treaz. Văzu făptura neagră zbughind-o pe fereastră şi în acelaşi moment apucă pistolul şi trase. Un ţipăt puternic îi dovedi că nimerise.

   În uşă George se izbi nas în nas cu Petre şi amândoi dădură buzna afară. În faţa ferestrei dădură peste un trup negru, care zăcea la pământ.

   La lumina lămpilor văzu că era un tânăr negru de pe coasta răsăriteană a Africii. Acesta deschise ochi şi murmură:

   — Massers, eu fiu de la Hoza şi Mamba, eu vrei ia Mamba de aici. Eu zice numai în Madagascar, dar primej...

   Vorba i se rupe. Mai mult nu putură afla de la el.

   Deşi scăpase ca prin urechile acului de moarte, George avea presimţirea ca din pricina Mambei de aur va mai avea încă multe de pătimit, ceea ce se şi adeveri mai târziu.

SFÂRŞIT

Volumul 14O

TIGRUL VERDE

   O FIARĂ MISTERIOASĂ.

   — UN PUFĂIT UŞOR ne face să ne oprim locului - începu doctorul Bertram - şi să smulgem repede revolverele de la brâu în vreme ce Pongo ridică fulgerător cuţitu-i enorm de rechini.

   La cel mult zece metrii în faţa noastră se afla un tigru şi după pufăitul lui părea foarte întărâtat. Era de aşteptat să ne atace.

   În Kegalla, unde venisem din Colombo, părăsisem calea ferată, ca să cutreierăm pe jos minunatele văi, până la munţi.

   Străbătuserăm una din acele poteci lungi, înguste şi acoperite cu vegetaţie, care duceau de pe colinele împădurite până în văile acestea. La dreapta şi la stânga potecii era desiş de nepătruns şi pufăitul furios al tigrului se auzise dinspre partea dreaptă.

   Ploile dese adânciseră poteca în pământ, astfel că ne aflam într-un fel de şanţ. Cele două laturi se ridicau la vreun metru şi jumătate în sus, aşa că ne găseam într-o situaţie cât se poate de neprielnică nouă.

   Fiara întărâtată urma să ne atace, probabil, de sus şi dacă tigrul s-ar afla în săritură, nici împuşcăturile noastre nu l-ar fi putut împiedeca. Chiar rănit de moarte, ar cădea în trecătoare şi în lupta cu moartea ne-ar mai putea sfâşia.

   Iarăşi se auzi pufăitul, de data asta chiar pe marginea desişului. Fiara trebuia să ne şi fi mirosit. Nu mai era timp să ne luăm puştile de pe umăr - trebuia să pornim la luptă cu revolverele.

   Deodată, lângă şi deasupra noastră se stârni o larmă grozavă. Se părea că tigrul se încăierase cu un altul, caci puteam deosebi lămurit pufăitul furios al acestor două fiare.

   Dar cei dintâi pe care-l auzisem părea să fie cu mult mai mare şi mai puternic ca potrivnicul său, căci lupta dăinui numai câteva minute apoi se auzi un horcăit de moarte. Acum trebuia să fim pregătiţi pentru atacul fiarei înfuriate.

   În vremea încăierării dintre cei doi tigri avusesem timp să

ne luam puştile de pe umăr. Domnea o linişte de mormânt. Cu siguranţă că tigrul învingător ne iscodea din frunzişul desişului, ca să prindă cel mal bun prilej pentru a se arunca asupra noastră.

   În vremea asta ne puserăm armele la punct şi le îndreptarăm asupra tufei îndărătul căreia avusese loc lupta dintre cele două fiare. Tocmai mă gândeam dacă n-ar fi bine să tragem un foc între crengi, ca să îndemnăm animalul la atac, când auzirăm ceva mai departe un zgomot slab, un foşnet în frunziş. Apoi la cel mult zece metri de noi tigrul se ivi pe potecă, privi o clipă îndărăt, ca şi cum ar chibzui dacă să ne atace, după aceea însă dispăru cu o săritură spre stânga potecii, în desişul încâlcit.

   În clipa aceasta l-am fi putut împuşca, dar trebuie să mărturisesc că eram cu desăvârşite uluit. Şi cu Marian şi Pongo se petrecea acelaşi lucru, după cum îmi spuseră mai târziu.

   Căci uriaşul tigru era... verde! Tot trupul său, afară de o fâşie de pe pântece, avea o culoare deschisă galben-verde.

   — Mariane, ai văzut? izbutii să-l întreb pe prietenul meu, după câteva clipe.

   — Da, e ciudat de tot. Şi nu ţi s-a părut şi ţie ca şi cum ar fi şuierat cineva?

   — O fi fost o pasăre - răspunsei - dar ia spune, cum îţi explici această culoare ciudat a tigrului?

   — De, trebuie să mărturisesc că nu-s în măsură să dau vreo lămurire - zise Marian - ciudat, abia am pus piciorul pe pământul Indiei că şi încep minunăţiile! Un tigru verde - iată ceva nou! Haide să vedem dacă îi putem lua urma.

   — Stai puţin, Mariane! Să-l vedem mai întâi pe celălalt, căci e foarte interesant cum ăsta verdele de aici l-a ucis pe potrivnicul său.

   — Da, ai dreptate - încuviinţă Marian - dar să fim cu mare băgare de seamă.

   Pongo începu să croiască un drum prin desiş şi după câteva minute era la locul unde fusese încăierarea dintre cele două fiare.

   Lângă un tufiş zăcea un trup mic, galben, sfâşiat în bucăţi. Era un ghepard, unul din acei ciudaţi leoparzi de

vânătoare, ceva între pisică şi câine.

   Era uimitor că se putuse împotrivi atât timp puterii şi sălbătăciunii unui tigru, care era aproape de două ori mai mare ca el.

   Eram peste măsură de mirat de întâlnirea cu animalul acesta în pădurile Ceylon-ului. Gheparzii asiatici trăiesc de obicei mai la Nord, în stepe, unde antilopele şi cerbii le servesc de hrană.

   Marian privi şi el gânditor la hoitul ghepardului şi zise:

   — Nu poate decât să fi fost adus de cineva aici, cu siguranţa că vreun locuitor ai insulei l-a ţinut ca o curiozitate. Păcat de el!

   Avea dreptate. Gheparzii se domesticesc uşor. Câci au multe din însuşirile câinelui.

   Tocmai când ne pregăteam să ne întoarcem se stârni zgomot În desiş, apoi crengile unei tufe se mişcară şi, încetişor, se ivi un alt ghepard.

   Ne aruncă doar o privire scurtă, după care se apropiă de cadavrul camaradului său. Îl adulmecă şi scoase un schelălăit dureros.

   Apoi mirosi locul luptei, găsi, probabil, urma misteriosului tigru verde şi în aceiaşi clipă fiinţa lui se schimbă cu totul. Pârul de pe ceafă se zburli, ochii i se holbară şi scoase un pufăit mânios.

   Se părea că vrea să se ia pe urma tigrului, dar se înapoia iarăşi la hoitul ghepardului şi-l mai adulmecă odată, scoţând din nou schelălăitul acela dureros.

   Marian îi chemă şi animalul veni într-adevăr spre noi. Şi când părăsirăm desişul, coborând pe poteca îngustă, ne urmă ca un câine credincios.

   —  Am găsit, care va să zică, un nou însoţitor - zise prietenul meu, râzând - de mult îmi doream eu un câine care să ne întovărăşească. În loc de câine, avem un ghepard; puţini oameni se pot lăuda cu asta.

   — Numai de-ar rămâne la noi - zisei eu - căci se pare că stăpânu-său e undeva pe aproape. Ah, uite că vine cineva!

   La o cotitură a potecii se ivise un european. Zărind ghepardul, care o luase înainte, el smulse puşca de pe umăr, dar înainte să-i putem striga să nu tragă, el şi izbucni

în râs şi lăsă arma în jos.

   — Ce, un ghepard? făcu dânsul, mirat:

   Apoi ne zări şi imediat îşi duse mâna la revolverul pe care-l avea, alături de cuţit, în brâu.

   — Lasă arma la locul ei, suntem nişte călători paşnici! îi strigă prietenul meu.

   Dar străinul nu-şi dezlipi mâna de pe revolver, până furăm aproape de el. Atunci ne privi cercetător cu ochii-i mari, negri, dădu din cap mulţumii şi lăsă mâna de pe armă:

   — Păreţi oameni de treabă, domnilor - zise el cu glas simpatic - cu toate astea trebuie să vă rog să-mi arătaţi permisul de purtat armă.

   Marian îi întinse permisul pe care-l căpătasem în Colombo. Străinul îl cercetă, apoi se înclină şi zise:

   — Mă bucur că am prilejul să va cunosc, domnilor. Am auzit multe despre dv. Îmi daţi voie să mă prezint: James Fox, Inspector-detectiv din Colombo.

   Strânserăm mâna simpaticului poliţist, apoi el întrebă mai departe:

   — Îngăduiţi-mi să vă întreb dacă aţi venit încoace cu un anumit scop?

   Părea să aştepte răspunsul cu multa încordare. Când însă Marian îi zise că vroiam să străbatem insula, Fox rămase dezamăgit. Arătă apoi spre ghepard şi întrebă:

   — Cum aţi ajuns să puneţi mâna pe acest animal rar, domnilor?

   — S-a alăturat de noi în desiş - povesti prietenul meu - tovarăşul său a fost sfâşiat de un tigru ciudat.

   Fox tresări, apoi întrebă repede:

   — De ce era ciudat tigrul, domnule Farrow?

   — Te rog să nu râzi - spuse Marian - dar tigrul acela era... verde.

   — Ah..

   Era o satisfacţie nespusă în această exclamaţie şi inspectorul zise cu bucurie:

   — Atunci înseamnă că simt pe urma cea bună, pentru că domnilor, aflaţi că urmăresc acest tigru verde.

   Şovăi câteva clipe, apoi adăugă:

   — Din păcate nu va pot povesti mai mult în privinţa aceasta, căci la mijloc e o taină în legătură cu politica, probabil. Asta înseamnă că ne vom mai revedea. Bineînţeles dacă voi supravieţui luptei cu tigrul.

   Tăcu o clipă, pe urmă întrebă:

   — Unde l-aţi întâlnit?

   — La vreo cincizeci de metri de aici - răspunse Marian - venea din partea dreaptă a desişului şi a dispărut spre stânga. Cu siguranţă că vei da de urmele sale.

   — Vă mulţumesc, domnilor şi nădăjduiesc că ne vom revedea. Mergând înainte pe poteca asta, ajungeţi în aşa zisa „Vale unde pluteşte umbra morţii", cum o numim noi. Acolo bântuie malaria şi ucide încet dar sigur pe locuitori. Fiţi cu băgare de seamă şi aveţi grijă să luaţi regulat chinină. Mergeţi cu bine, domnilor!

   Ne strânse mâinile şi porni repede pe poteca. În curând se făcu nevăzut în pădure.

   — Ciudat! făcu Marian. Misterios era tigrul acela verde, dar tot atât de misterioasa pare să fie afacerea asta, cu care e în legătură. În sfârşit, să ne vedem de drum spre „valea morţii"! Ăsta e un nume care făgăduieşte mult. Merserăm liniştiţi înainte pe poteca în jos. O vale întinsă de un verde-deschis se făcea înaintea noastră. Erau câmpii de orez, care în parte sunt ţinuturi mlăştinoase naturale şi nu e nevoie să fie irigate.

   Coborârăm tot mai în vale. Ghepardul sărea înainte, coti deodată brusc spre stânga şi se făcu nevăzut. Când ajunserăm la locul acela zărirăm o căsuţă de lemn, aşezată în mijlocul unei livezi.

   Făcea o impresie cât se poate de frumoasă; ocolirăm tufa, sclipind în culori aurii, ce înflorea în faţa intrării şi pătrunserăm în casă. Dar nu găsirăm pe nimeni acolo.

   Pereţii lipiţi cu lut, lucrurile casnice, rogojinile, totul era plin de ţânţari, care poartă în trompele lor grozavii microbi ai malariei. Ghepardul se aşezase în voie într-un ungher al casei şi se uita la noi cu o privire adormita.

   — Trebuie să căutăm pe proprietarul casei - zise Marian - şi să-l vestim de moartea celuilalt ghepard. O fi la ogorul lui de orez.

   Merserăm mai departe în jos pe potecă. Trecurăm printr- un crâng cu banane, apoi se ivi în faţa noastră plantaţia întinsa de orez.

   În clipa următoare Pongo scoase o exclamaţie de uimire, apoi trase cuţitul, din brâu şi sări înainte.

   Ne aflam în faţa unui arbust mare; sărirăm şi noi înainte şi văzurăm o privelişte ciudată. Un tamil, care era de recunoscut după păru-i strălucitor, împletit în coc la ceafa şi după veştmântu-i alb, care lăsa dezgolit unul din umeri, stătea nemişcat, încremenit, cu chipul schimonosit de spaimă, în faţa unei cobra uriaşe, care se ridicase la picioarele sale şi se pregătea să-l înşface.

   Atunci interveni Pongo care se apropiase până la câţiva paşi. Îşi repezi braţul cu cuţitul şi nimeri şarpele sub cap; îi străpunse ceafa şi beregata şi prin puterea loviturii zvârli târâtoarea cât colo (Vezi ilustraţia de pe copertă). Şarpele se mai zvârcoli câtva timp, apoi rămase nemişcat.

   Pongo zâmbi către tamil, scoase cuţitul din trupul cobrei, îl şterse în iarbă, apoi îl puse înapoi în brâu. Afacerea era încheiată pentru el.

   Tamilul, însă, îi privi recunoscător, îi întinse mâna şi îndrugă câteva cuvinte pe limba lui. Pongo zâmbi iarăşi, pe urmă veni îndărăt la noi şi se aşeză în spatele nostru.

   Străinul se apropiă acum agale la noi, se opri la doi paşi, ne iscodi cu privirea câteva clipe, apoi se înclină.

   — Domnilor, tovarăşul dv. mi-a salvat viaţa - spune într-o englezească fără cusur - v-aş putea arata recunoştinţa mea într-un fel oarecare? Vreţi cumva să străbateţi Lanka (astfel lumesc băştinaşii Ceylon-ul) spre răsărit? Eu mă numesc Sena şi ale mele sunt câmpiile cât vedeţi cu ochii.

   Se cunoştea că amilul acesta avea o creştere bună şi deoarece presupuneam că el ne-ar putea fi de folos, ne prezentarăm şi noi, iar Marian zise:

   — Ai ghicit, domnule Sena, vrem să străbatem Ceylon-ul spre răsărit şi să facem cunoştinţă cu moravurile şi felul de viaţă ai locuitorilor.

   — Asta mă bucură - răspunse Tamilul - şi văd că nu sunteţi englezi. De, Anglia e stăpână peste Lanka, tot aşa cum au fost şi strămoşii mei adesea, în vremuri de mult apuse.

  — Da - încuviinţă Marian - tamili au stăpânit adesea insula şi s-au întors mereu după ce cingalezii i-au alungat.

  — Foarte adevărat, domnule Farrow - zise Sena, cu ochi strălucitori - şi vă pot spune doar atât, că istoria insulei noastre o să se mai schimbe odată, din temelie. Cingalezii şi tamilii se mai duşmănesc încă, dar poate că s-or mai uni odată, ca să scoată Lanka de sub stăpânire străină. Dacă, peste câţiva ani, veţi auzi cândva de numele Dutha, atunci să vă aduceţi aminte de vorbele mele. Dutha acesta e un urmaş al vechiului rege cingalez Dutha Qamani, care în urmă cu o sută cincizeci de ani a smuls iarăşi întreaga insulă strămoşilor mei, tamilii. Tot Dutha Qamani e acela care a ridicat în Anuradhapura vestita Ruanweli Dagaba, care mai târziu a fost iarăşi jefuită de tamili. Dutha e vecinul meu şi locuieşte mai înăuntrul insulei. Suntem duşmani, din pricina obârşiei noastre. Acum însă ne-am înmormântat duşmănia, căci trebuie să învingem cu puteri unite un duşman mai tare ca noi.

  Sena tăcu câteva clipe, apoi îşi trecu mâna peste frunte şi urmă:

  — Să lăsăm visurile, domnilor, şi daţi-mi voie să vă poftesc în coliba mea ca să luaţi o gustare.

  Ne înapoiarăm la căsuţa unde fusesem cu puţin înainte. La intrarea noastră ghepardul se ridică şi mârâi mulţumit, văzându-şi stăpânul.

  Sena vorbi cu el, apoi zise:

  — Mă miră unde o fi rămas celălalt ghepard al meu. Ăsta de aici e Maha, dar tovarăşul său, Gaba, lipseşte. Şi nu prea rămân ei despărţiţi mult timp, sunt fraţi, şi i-am primit în dar.

  — Gaba e mort - spuse Marian.

  Se uită la tamil, care-l privi uimit, apoi urmă:

  — A fost sfâşiat de un tigru, sus lângă poteca pe care am venit încoace.

  Sena tresări speriat şi întrebă repede:

  — Un tigru? Aici? L-aţi văzut dv.?

  — Da. Probabil că-l cunoşti şi d-ta, căci te văd foarte tulburat. Şi pot răspunde întrebării care-ţi stă pe limbă: tigrul acela e verde.

DUTHA, NEPOT Şi STRĂNEPOT DE REGI

   SENA CLĂTINĂ DOAR CAPUL, apoi zise:

   — Trebuie să fie o taină mare şi primejdioasă în legătură cu acest tigru, care de o lună face nesigură partea asta a insulei. Ştiu că englezii caută se dea de rostul acestei taine, dar până acum s-au ales numai cu pierderi omeneşti. Doi vânători cunoscuţi şi vreo câţiva poliţişti i-au căzut victime. Acum e aici mister Fox din Colombo.

   — L-am întâlnit - zise Marian - se luase pe urma tigrului verde.

   — Atunci să ştiţi că n-o să se mai întoarcă. Dar să lăsăm în pace taina. Poftim, domnilor, serviţi-vă!

   Umpluse trei cupe străvechi, de metal şi ni le oferi. Era un vin acrişor de fructe, foarte bun. Când puserăm jos cupele, ghepardul se apropiă de Marian şi începu să se gudure pe lângă el. Prietenul meu mângâie frumosul animal şi zise în glumă:

   — Ce zici, Maha, n-ai vrea să mergi cu noi?

   Şi întorcându-se spre mine, adăugă:

   — Nu crezi şi tu, Robert, că ne-ar trebuii un astfel de însoţitor? Puţini oameni se pot mândri cu asemenea tovărăşie.

   — Da - încuviinţai eu, râzând - am stârni pretutindeni luare-aminte. De mult îmi doream eu un tovarăş de ăsta. Ne-ar putea fi de mare folos.

   Îl mângâiai şi eu pe Maha, care se lipi de picioarele mele. Pongo, însă, făcu o mutra încruntată şi privi cam dispreţuitor la ghepard. Părea gelos credinciosul nostru negru.

   Sena se uită zâmbind la animal, pe urmă spuse:

   — Domnilor, vă rog să-l luaţi pe Maha în dar de la mine. Va fi pentru dv. un însoţitor foarte credincios şi curajos, gata să-şi dea oricând viaţa pentru dvs.

   Se aplecă asupra animalului şi-i şopti câteva cuvinte cu glas poruncitor. Ghepardul îl privi cu ochii-i inteligenţi, veni apoi între Marian şi mine şi începu să-şi frece capul când de

picioarele mele, când de ale prietenului meu.

   — V-a recunoscut de stăpâni - zise Sena - pricepe şi porunci rostite în englezeşte. Gaba e mort acum, aşa că voi cere să mi se trimită alţi gheparzi.

   Mulţumirăm călduros indianului pentru darul său. Pongo însă făcu o mutră şi mai încruntată, învălui pe Maha într-o privire furioasă şi mormăi:

   — Pongo poate şi singur apăra Massers.

   — Nici vorbă, dragă Pongo - zise Marian, prietenos - Maha nu va fi în stare să ne apere, dar ne-ar putea fi de foios în anumite împrejurări, cum ar fi, de pildă, la vânătoare. Tu rămâi şi de acum încolo credinciosul nostru Pongo.

   Chipul uriaşului se mai lumină, dar prea multă simpatie nu părea să aibă, totuşi, pentru noul nostru tovarăş.

   Tocmai vroiam să ne luăm rămas bun de la gazdă, când auzirăm paşi uşori apropiindu-se de colibă şi un indian bătrân intră înăuntru.

   Era un cerşetor, după cum arăta sacul ce-l avea în spate. Era gol şi mânjit pe jumătatea de sus a trupului, o barbă rară, căruntă, îi împrejmuia faţa. Iar toată Îmbrăcămintea lui era un veştmânt larg, alb şi un turban de aceeaşi culoare.

   Dar ochii-i erau mari, plini de foc, cu o expresie atât de mândră şi poruncitoare, de parcă acest biet cerşetor ar fi avut sub puterea să milioane de oameni.

   În mâna dreaptă ţinea un toiag de abanos, cioplit artistic la partea de sus şi bătut în aur.

   Bătrânul ne învălui într-o privire cercetătoare, ridică sprâncenele, mirat, când zări ghepardul între noi, apoi se întoarse spre Sena şi îi vorbi cu glas răsunător.

   Din păcate nu vorbeau indiana - pe care o înţelegeam şi noi - ci, probabil, limba tamilă. Sena tresări speriat şi făcu un gest care trăda furie, dar şi resemnare, apoi îl conduse la uşă pe bătrân, care ne salută din cap.

   Când se înapoie ne privi câteva clipe iscoditor, apoi zise şovăind:

   — Dv. vreţi să mergeţi de aici direct spre răsărit, nu e aşa? Atunci v-aş sfătui să faceţi un mic ocol, după ce veţi fi străbătut valea asta. Care înconjură ogoarele mele de orez.

Când ajungeţi colo jos daţi iarăşi de o colină împădurită, peste care duce o potecă îngustă, ca şi peste colina dindărătul nostru, pe care aţi străbătut-o. Mergând tot înainte pe poteca asta ajungeţi în valea care e a lui Dutha. O străbateţi şi pe asta şi daţi iarăşi de o colina. Dar acolo vegetaţia e atât de deasă, încât cu greu vă veţi putea croi drum, pas cu pas. Vă sfătuiesc să ţineţi drumul mai spre miazăzi şi să mergeţi spre răsărit, pe marginea văii. Prin asta scutiţi drumul obositor peste deal.

   Bănuii îndată că Sena nu spunea tot adevărul. Dintr-o pricină oarecare nu trebuia să străbatem colina pomenită. Şi Marian gândea la fel ea mine, căci râse şi spuse:

   — Zici că poteca e acoperită cu bălării, domnule Sena? Asta n-are ce să ne supere, căci am străbătut noi păduri seculare unde nu era nici pomeneală de poteci. Şi-apoi, cred că ocolul pe care ne sfătuieşti să-l facem ne-ar răpi mult timp - nu?

   — Hm, da, o jumătate de zi tot aţi pierde - încuviinţă Sena, cam stingherit - dar cred că v-ar trebui mai mult ca să treceţi colina şi nici nu ştiu dacă o să izbutiţi să ajungeţi de partea cealaltă.

   Ultimele cuvinte le rostise mai încet, ca pentru sine şi se speria când îşi dădu seamă de nechibzuinţa asta. Marian nu-i lăsă răgaz şi-l întrebă:

   — Domnule Sena, ne ascunzi ceva? Numai din pricina bălăriilor trebuie să ne ferim de drumul acela?

   Indianul răsuflă din adânc, ne privi grav şi răspunse:

   — Nu, domnilor, drumul e chiar foarte bun, căci e folosit destul de des. Dar în desişul acestei păduri seculare trăiesc oameni pe care dv. i-aţi numi fanatici. Ei aşteaptă şi nădăjduiesc în reîntoarcerea vechei stăpâniri a rasei lor şi sunt încredinţaţi că starea de robie de astăzi se datoreşte numai necredinţei poporului faţă de zei. De aceea şi-au clădit acolo în pădure un templu, despre care se vorbeşte, dar pe care nimeni nu l-a văzut încă, sau, ca să mă exprim, mai bine, nici unul care l-a văzut nu l-a părăsit viu.

   Marian făcu o mutră mirată, apoi zise, încetişor:

   — Pricep, domnule Sena. Acolo în pădure s-au statornicit fanaticii neamului dumitale. Peste tamili tronează Şiva - şi „Şakti" - a lui, adică soţia sa, este „Durga", care e numită de toţi „sângeroasa Kali". Acum pricep eu prevenirea dumitale.

  Sena se uită în pământ şi tăcu. Aşadar, asta era taina propriului său popor şi-mi dădui seama că ne împărtăşise secretul existenţei templului numai din recunoştinţă pentru că Pongo îi salvase viaţa.

  — Domnule Farrow - zise Sena acum - eu v-am prevenit, mai mult nu pot face. Tocmai acum e foarte primejdios de trecut colina şi asta mi-a spus adineauri tatăl lui Dutha.

  — Cerşetorul acela era tatăl lui Dutha? făcu Marian uluit. Atunci se trage din seminţie de regi? Cum de a ajuns cerşetor?

  — Tatăl lui Dutha este mândru - răspunse Sena - el, ca nepot de regi, n-are nevoie să muncească. Poporul îi dă cu dragă inimă tot ce-i trebuie. E chiar foarte mânios pe fiul sau, care s-a apucat de agricultură. Şi nici Dutha n-ar fi făcut-o, dacă n-ar fi recunoscut şi el, ca şi mine, puterea banului. Trebuie să îngrămădim comori mari, dacă vrem să ne înfăptuim planul nostru tainic. Şi oamenii noştri, care ne muncesc pământurile, se mulţumesc cu plata puţină, căci cunosc ţelul nostru şi lucrează cu dragă inimă pentru ei.

  — Îţi mulţumesc pentru încrederea arătată, domnule Sena - zise Marian - noi suntem numai nişte călători, care vor să cunoască ţări şi oameni şi vom păstra pentru noi taina dv. Dar ia spune, crezi într-adevăr că drumul peste dealul acela e atât de primejdios?

  — Da - răspunse Tamilul, cu hotărâre - şi vreau să vă mărturisesc ceva, ca mulţumire pentru că aţi declarat că nu veţi trăda intenţia mea şi a lui Dutha, albilor care stăpânesc deocamdată „Lankadiva" noastră, adică „Insula Zeilor". Poate că prin asta vă trimit în mare primejdie, căci văd eu bine că dv. sunteţi dintr-aceia care ajutaţi cu dragă inimă pe oricine. Poate că vi se va trage chiar moartea de pe urma asta. Tatăl lui Dutha mi-a comunicat că în noaptea trecută două tinere englezoaice, care cutreieră insula noastră de dragul aventurilor, au dispărut pe o colină. Tatăl lui Dutha se teme că prin fapta asta, fanaticii ar putea abate atenţia autorităţilor şi asupra noastră. Noi nu trebuie să facem însă nimic împotrivă, deoarece ne-am atrage şi noi ura acestor credincioşi. Dar ar fi mai bine ca aceste două femei să fie eliberate şi poate că nu vor spune nimic din ce li s-a întâmplat.

   Sena ne privi iscoditor. Socoteala să ne dovedea multă viclenie din partea lui. Din faptul că noi străbăteam insula pe jos, din felul cum eram înarmaţi şi din isprava lui Pongo putea deduce că ne plăceau aventurile şi nu ne temeam de primejdii. Şi aşa fiind vroia să lase pe seama noastră eliberarea fetelor prizoniere pentru ca să n-aibă el însuşi neplăceri cu fanaticii.

   Drept e că eliberarea celor două fete n-o dorea din iubire de oameni sau compătimire, ci pentru că ştia bine că englezii vor porni cercetări întinse pentru găsirea compatrioatelor lor - şi atunci se putea ca planurile lui şi ale lui Dutha să fie zădărnicite.

   Marian râse şi răspunse:

   — Din punctul d-tale de vedere ai procedat foarte bine, domnule Sena. Ne vom da osteneală să le eliberăm pe englezoaice. Dar nu ştii într-adevăr unde se află templul acela şi cum e clădit?

   — Nu - răspunse Sena şi privi cu atâta sinceritate la prietenul meu, încât ne dădurăm îndată seamă că spunea adevărul - ştiu bine că au dispărut oameni în pădurile acestui deal, dar aceia au fost de altă credinţă. Acum pentru întâia oară au fost albi luaţi prizonieri şi încă fete. Asta nu trebuie să se întâmple. Ţi-aş fi recunoscător, domnule Farrow, dacă le-ai elibera. Şi poate că, din recunoştinţă, nu vor trăda taina.

   — Mă voi sili să le îndemn să nu facă asta - zise Marian - în primul rând însă trebuie să le eliberăm, deşi nu cred ca lucrul să meargă atât de uşor. Cât ne trebuie până s- ajungem la dealul acela?

   — Diseară ajungeţi la casa lui Dutha, care vă va găzdui cu multă bucurie. Dacă porniţi la drum mâine dimineaţă, cam pe la amiază ajungeţi la poalele dealului. Ţinutul devine primejdios abia către seară, când ies credincioşii.

   — Foarte bine - zise Marian - asta înseamnă că mai avem o jumătate de zi ca să cercetăm desişul. Cred că vom descoperi poteci care duc la templul acela tăinuit. Să pornim însă imediat, ca să ajungem la Dutha încă înainte de a se întuneca.

   — Vă voi însoţi - se oferi tamilul - ca să nu pierdeţi mult timp cu căutarea potecii.

   Se apropiă de Marian şi mirosi în juru-i.

   — Ah, credeam la început că mă înşel - zise el apoi, mirat

- dar văd că aţi şi găsit planta ai cărei suc îndepărtează ţânţarii primejdioşi.

   — Da, Pongo al nostru a căutat-o - spuse Marian - ne-am folosit de ea ori de câte ori treceam prin păduri şi pe lângă mlaştini.

   — E foarte bună - zise Sena - dar luaţi şi alifia asta, al cărei miros nu dispare atât de repede. Ungeţi-vă pe mâini şi pe faţă cu ea şi veţi putea străbate fără teamă „Văile umbrelor morţii".

   Dădu lui Marian o cutie de bronz, care părea să fie veche de tot, după cum dovedeau cizelaţiile fine de pe dânsa. Prietenul meu luă darul, mulţumind.

   — Mai avem timp un ceas - zise acum Sena - şi răgazul acesta îl vom folosi ca să mâncăm.

   Ne puse înainte nişte mâncăruri minunate. De orez şi fructe şi după ce ne săturarăm, Marian întrebă:

   — Domnule Sena, încă o întrebare: Tigrul acela verde în vreo legătură cu fanaticii?

   — Nu - răspunse Sena, foarte serios şi oarecum cu teamă

- tigrul ăsta verde e o taină despre care nu ştiu nimic. Se zice însă c-ar fi invulnerabil. Mulţi postaşi, călători şi negustori au fost atacaţi şi târâţi cine ştie unde, chiar vânători englezi de tigri cunoscuţi ca buni puşcaşi. Zău, domnilor, dacă n-aş fi studiat în Europa, aş crede că e vorba de vreo zeitate, cum cred toţi oamenii mei.

   — Hm, ăsta ar fi ceva pentru noi, Robert - zise Marian, pe gânduri - de ce să străbatem insula pe jos, dacă e să nu întâmpinăm nici un fel de aventuri în drum.

   — Bine, bine, mai întâi să încercăm să le eliberăm pe cele două englezoaice - zisei eu - apoi vom mai chibzui ce e de făcut. Cred că o să avem mult de furcă cu fanaticii ăia.

   — Asta în orice caz - încuviinţă Marian - dar de-ncercat trebuie să-ncercăm. Aşa, acum a trecut ceasul - putem porni, domnule Sena?

   — Da, domnilor, să mergem.

   Când părăsirăm coliba şi o luarăm în jos pe potecă, mai întorsei odată capul să privesc peisagiul, care era de o măreţie cum nu mai văzusem.

   Câteva ceasuri merserăm prin terenul mlăştinos în care creştea orezul - apoi ajunserăm, în sfârşit, la colina ce despărţea ogorul lui Sena de al lui Dutha.

   După o jumătate de ceas dădurăm de o colibă care era aidoma cu a lui Sena. Un cingalez tânăr şi subţirel ieşi în prag. Sena îl salută cu multă demnitate şi Dutha răspunse în acelaşi fel. Văzurăm imediat că aici stăteau în fată doi duşmani, care se înţeleseseră numai vremelnic, ca să atingă un ţel măreţ.

   Sena vorbi mai mult timp cu Dutha; acesta ne salută apoi politicos şi ne pofti în coliba sa.

   Avea şi el cultură europeană şi stăpânea bine limba engleză.

   După cină, care se compunea tot din orez şi fructe, mai stăturăm mult de vorbă cu cei doi bărbaţi şi aflarăm lucruri interesante din istoria Ceylon-ului.

SLUJITORII SÂNGEROASEI KALI

   CU SIMŢURILE CAM AMESTECATE păşii a doua zi dimineaţa pe poteca îngustă care ducea în sus pe colina din faţa noastră.

   Cingalezul ne călăuzise până la începutul potecii, apoi se despărţi foarte politicos de noi.

   Căutai să par nepăsător şi zisei lui Marian:

   — Să sperăm că vom găsi în curând cărarea ce duce la templul acesta. Trag nădejde că vom izbuti să le eliberăm încă astăzi pe englezoaice.

   — Eu unul trebuie să mărturisesc că socot întreprinderea noastră foarte grea şi primejdioasă. Nu trebuie să-i subpreţuieşti pe cingalezi pentru că par atât de blânzi şi răbdători, ci trebuie să te gândeşti că se trag din vechi seminţii războinice, a căror istorie e scrisă cu sânge.

   Marian se oprise pe când vorbea. Acum urmă:

   — Trebuie să mergem foarte încet şi să fim atenţi la fiece zgomot. Trebuie de asemenea să încercăm să găsim cărarea ce duce la templul tăinuit. Fireşte că ea nu porneşte de pe poteca asta adesea folosită, ci de undeva îndărătul unei tufe dese sau a unui copac uriaş. Aşa dar trebuie să cercetăm cu luare-aminte desişul de amândouă părţile potecii şi să ţinem revolverele în mână, Haidem!

   Ca totdeauna când era vorba de întreprinderi primejdioase, Pongo luase conducerea. Maha noul nostru însoţitor, se ţinea când pe lângă Marian, când pe lângă mine. Părea să-şi dea seamă că Pongo nu-l prea avea la inimă, căci nu se apropia de uriaşul negru.

   Ajungând într-un luminiş potrivit de mare, ne oprirăm. Se prea putea ca îndărătul vreunei tufe de pe aici să fie poteca pe care o căutam.

   În vreme ce Pongo îşi rotea privirea îi juru-i, şoptii deodată prietenului meu:

   — Mariane, te pomeneşti că Maha ne şi poate ajuta aici. Doar o fi ei în măsură să adulmece urmele fanaticilor. Ce-ar fi să încercăm?

   — E o idee bună - încuviinţă prietenul meu - dar mă tem că nu e de ajuns de dresat pentru asta. Să vedem mai întâi dacă Pongo al nostru nu poate găsi el poteca.

   Examinarăm în tăcere desişul care împresur, luminişul de jur împrejur. Stăteam nemişcaţi şi liniştiţi. Pădurea părea moartă, nici o vietate nu se clintea.

   Deodată tresărirăm speriaţi. Aproape de toi trosnise o cracă uscată, Nu putea fi un animal, căci chiar sub laba tigrului nu s-ar rupe o cracă.

   Un om trebuia să fie deci pe aproape. Dai cine altcineva decât un fanatic putea da târcoale prin desiş?

   Ne dădurăm repede un pas înapoi, până furăm lângă tufele din care ieşiserăm în luminiş. Aici eram cel puţin la adăpost de a fi descoperiţi imediat de ochii unui om care ar păşi acum în luminiş. Marian strânse revolverul în mâna dreaptă şi eu îi urmai pilda.

   Fără voie, îmi îndreptai atenţiunea mai mult spre tufişurile dindărătul nostru decât spre luminişul din faţa, căci zgomotul crăcii frânte se auzise din spre stânga. Templul trebuia deci să fie în nordul pădurii.

   Privisem încăodată îndărăt şi când, după câteva clipe întorsei iar ochi spre luminiş, era cât pe-aci să scot un ţipăt de spaimă, căci înaintea tufelor de pe marginea de Nord stăteau patru făpturi, care se iviseră pe nesimţite.

   Ne zăriră abia după ce făcuseră un pas înainte şi rămaseră nemişcate, holbându-se la noi. Purtau numai şorţ şi turban, dar între cutele şorţului zării laţurile de piele, simbolul credincioşilor zeiţei Kali, care porniseră la drum ca să aducă o jertfă sângeroasei lor stăpâne.

   Pe frunţile indivizilor înalţi şi spătoşi se vedeau dungile verticale, albe, semnul lui Şiva, soţul zeiţei. Se părea că prezenţă noastră îl surprindea peste măsură. Că fulgerul îmi trecu prin minte că vor fi având tovarăşi care ne dădeau acum târcoale pe la spate. Şi acestora le va fi lesne să ne atace, atâta timp cât atenţiunea noastră era îndreptată asupra celor din faţă.

   Întorsei binişor capul şi privii îndărătul nostru, printre crengi. În acelaşi timp scosei revolverul ca să pot trage îndată, dacă va fi nevoie.

   Mă întorsei repede, speriat, când Marian mă ghionti. Şi câteva clipe rămasei încremenit, văzând luminişul pustiu. Crezui că mi se năzărise numai, dar Marian îmi alungă această credinţă:

   — Ai văzut bine, erau patru „gâtuitori" în luminiş, dar când ai întors capul, ei au dispărut cu iuţeala fulgerului îndărătul tufişului acela de colo, cu flori auri.

   — Să ne luăm îndată după ei? întrebai. Sau străbatem liniştiţi luminişul şi facem aşa ca şi cum am vrea să ne urmăm drumul pe potecă? Poate că izbutim să-l înşelăm în felul acesta. Căci de sigur că acum s-or fi pus la pândă îndărătul tufei.

   — Eu mă gândesc de n-ar fi mai bine să ne-ntoarcem - zise Marian - ca şi cum ne-am fi speriat rău de această întâlnire cu ei. Atunci poate că s-or lua după noi şi-i putem ataca.

   — E bună ideea - încuviinţai eu - cu siguranţă că s-or lăsa îndemnaţi la o urmărire, căci după credinţa lor, jertfa pe care şi-au ales-o nu trebuie să le mai scape.

   — Am auzit şi eu asta - răspunse Marian - hai să pornim repede înapoi şi vom găsi noi prilejul să le întindem o cursă.

   Ne întoarserăm şi pornirăm îndărăt pe potecă.

   Eu eram acum întâiul, iar Pongo venea la urmă. În sfârşit, după ce merserăm o bucată bună de drum îl auzii pe Marian îndărătul meu spunând: „Stai!" Mă oprii şi văzui că examina cu luare aminte un copac mare de lângă potecă. Apoi arătă numai în sus în frunzişul des şi eu îl pricepui. Trebuia să ne ascundem în ramurile arborelui uriaş, ca să-i aşteptăm pe grozavii urmăritori.

   Mă dădui repede cu doi paşi îndărăt şi şoptii:

   — Mariane, dar unde-l lăsăm pe Maha al nostru? Dacă ne, dă de gol?

   — Trebuie să lucrăm foarte repede, Robert - răspunse prietenul meu - astfel ca înainte să bage de seamă indienii prezenţa ghepardului, va trebui să şi sărim jos şi să-i culcăm la pământ. Dacă va fi cu putinţă, ar trebui să-i doborî în pe toţi patru, ca să nu scape vreunul şi să-i alarmeze pe fanaticii din templu în vreme ce noi schimbam aceste cuvinte, Pongo se şi săltase în copac, îi urmarăm imediat şi

Marian porunci ghepardului, care se ţinea de noi, să se aşeze la rădăcina arborelui, ceea ce inteligentul animal făcu.

  Când furăm sus, între crengi, începurăm să privim în jos pe potecă - atât cât puteam vedea dintr-însa - şi după câteva minute îi zărirăm venind.

  Aplecaţi, cu mişcări repezi, păreau nişte fiare de pradă. Ţineau în mână laţurile acelea care gâtuiau omul, gata să le azvârle în orice clipă.

  Marian îmi puse mâna pe umăr, apoi arătă spre cei doi tamili din urmă. Pe aceştia trebuia să-i luăm noi în primire deci, în vreme ce Pongo trebuia să ia asupra-şi pe cei doi din faţă.

  Credinciosul negru dădu doar din cap când Marian îi puse şi lui mâna pe braţ, arătându-i apoi spre cei din faţă. Indienii se aflau acum chiar sub noi, aşa că venise momentul când să ne aruncăm asupra lor.

  Eu îmi şi încordasem trupul, ca să sar. Pongo stătea nemişcat, dar ochii săi scânteiau. Cei doi indieni treceau pe sub cracă.

  Scoţând răcnetul său de luptă, uriaşul nostru îşi dădu drumul şi-l văzui încălecând în spinările celor doi indieni care mergeau înainte; nenorociţii se prăbuşiră sub puterea izbiturii.

  Ceilalţi doi rămaseră o clipă încremeniţi, văzându-şi tovarăşii îngropaţi dedesubtul acestei făpturi uriaşe.

  — Gata! strigă Marian.

  Îi văzui trupul zburând prin aer pe dinaintea mea; îmi făcui şi eu vânt şi mă lăsai pe spatele cingalezului care se afla pe partea mea.

  Îl culcai la pământ şi-mi încleştai mâinile în jurul gâtului său, dar aveam un potrivnic dârz.

  Îmi strânsei încheieturile mâinilor ca într-un cleşte şi cu o putere uimitoare încercă să-mi îndepărteze braţele ca să-şi elibereze gâtul.

  Atunci îmi adunai şi eu forţele şi, strângând tot mai tare, îmi îngropai degetele în beregata lui. Potrivnicul meu părea însă să fie de fier, nu alta, căci străduinţele sale de a se elibera deveniră tot mai furioase.

   Simţeam că-mi pierd puterile, rotocoale de foc îmi jucau pe dinaintea ochilor şi inima îmi bătea să-mi spargă pieptul, deodată văzui ca prin ceaţă un braţ enorm, negru, trecându-mi pe dinaintea ochilor şi o mână mare se înfipse în ceafa indianului. În aceeaşi clipă înceta împotrivirea dârză a duşmanul lui meu, care căzu grămadă şi rămase nemişcat.

   Mă ridicai cu greu, clătinându-mă pe picioare, dar mă sili să-mi recapăt energia.

   Văzui apoi pe Pongo aplecându-se asupra duşmanului lui Marian, care tot se mai zbătea şi-l lăsă şi pe acesta fără suflare.

   — Ăştia zic şi eu c-au fost potrivnici primejdioşi - gâfâi Marian, ridicându-se cu a nevoie.

   — Acum trebuie să-l legăm bine şi să-i înţepenim de copaci, cât mai departe unul de altul.

   Cu propriile lor laţuri care urmau să ne gâtuie pe noi îi legarăm pe leşinaţi, apoi Pongo îi târî în desiş şi acolo fură legaţi de arbori, cu fâşiile de mătase trainică din care erau turbanele lor.

   — Să mergem! zise Marian, mulţumit. Acum ne putem lua după urmele lor pornind din luminişul acela mic. Presupun că îndărătul tufişului de unde s-au ivit ei, vom da de o cărare ce duce la templul lor ascuns.

   Pornirăm înainte pe potecă spre răsărit, către luminişul cel mic.

   Din prietina turburării în care ne aflam şi a grabei, făcurăm o mare greşeală, pe care aveam s-o plătim scump.

   Curând furăm în luminişul unde se iviseră indienii. Rămaserăm pe loc câteva clipe, ascultând cu încordare spre pădure, apoi străbăturăm încetişor rariştea şi cercetarăm tufişul de unde ieşiră gâtuitorii.

   Pongo dădu repede de potecă, foarte dibaci ascunsă sub nişte ramuri. Era îngustă de tot şi făcea nenumărate cotituri prin pădurea deasă.

   Pongo luase conducerea. După vreo cinci minute de mers cu băgare de seamă prin desişul încâlcit, ne oprirăm brusc şi ne privirăm speriaţi.

   Departe, îndărătul nostru în pădure răsunară deodată strigate ciudate. Şi imediat ne dădurăm seama că erau cei patru Indieni doborâţi de noi. E drept că-i legasem şi-i mai ţintuisem şi de copaci, dar uitasem... să le punem căluş.

  Nu mai era acum vreme pentru imputări, ci trebuia să fim cu luare aminte, ca să nu cădem în mâinile tovarăşilor lor, care probabil vor ieşi din templu să ne întâmpine.

  — Înainte! porunci Marian, în şoaptă. Poate că dam iarăşi de un luminiş. N-are nici un rost să rămânem locului sau să mergem înapoi. Dacă vom da iarăşi de slujitori de ai zeiţei Kali, va trebui să ne folosim de arme, de nu vom găsi alt chip să ne scăpăm de ei.

  Pornirăm din nou, cu mâna pe revolverele din buzunar, în vreme ce Pongo ţinea cuţitul gata pregătit să se folosească de el.

  Când ajunserăm la o cotitură a potecii, Pongo se opri deodată şi ridică mâna. Rămaserăm îndată în loc şi auzirăm zgomot de paşi uşori care se apropiau.

ÎN TEMPLUL ZEIŢEI

   PONGO SE APROPIERIA DE COTITURĂ şi se aplecă. Noi trăsesem armele şi aşteptam să vedem ce o să urmeze.

   După câteva clipe doi indieni veniră în fuga mare pe după cotitura potecii. În frunte un bărbat mai în vârstă, cu barbă rară, albă, iar îndărătul său un tânăr înalt şi subţirel.

   Tresăriră speriaţi văzând la doi paşi înaintea lor făptura uriaşă a lui Pongo, dar nu mai avură răgaz să se apere. În clipa următoare camaradul nostru îi şi înhăţase şi le ciocăni capetele, aşa cum ştia el.

   Cei doi căzură mototol, iar uriaşul negru îi trase niţel mal încolo, îi lăsă jos şi zise:

   — Massers leagă şi pune căuş!

   Apoi se-ntoarse la cotitura potecii şi îşi încordă auzul.

   Îi legarăm şi puserăm câte un căluş în gura celor doi şi când Pongo se înapoia, arătă spre un copac care-şi resfira ramurile deasupra potecii şi şopti:

   — Massers întinde în sus lui Pongo duşmani, Pongo ascunde ei acolo. Poate avem nevoie de dânşii.

   De când era cu noi învăţase ce servicii pot aduce ostatecii şi poate că aceştia doi erau ostateci foarte de preţ ÎI înhăţarăm mai întâi pe indianul bătrân şi-l duserăm la copacul pe a cărui cea mai de jos creangă Pongo se şi săltase. Îl ridicarăm pe leşinat, camaradul nostru îl prinse şi dispăru cu el printre crengi.

   Curând fu şi celălalt ascuns în frunzişul arborelui şi Pongo o porni înaintea noastră mai departe pe potecă. Strigătele indienilor doborâţi de noi încetaseră; probabil că fuseseră găsiţi de tovarăşi de-ai lor ce dădeau târcoale pe acolo şi acum se luaseră, desigur, după noi.

   Să fi trecut vreo cinci minute de când Pongo doborâse pe cei doi indieni, când uriaşul negru se opri iarăşi, se dădu repede cu un pas înapoi şi desfăcu crengile unei tufe de pe dreapta potecii.

   Ne apropiarăm şi văzurăm că şi îndărătul acestei tufe se făcea o potecă Acum văzurăm şi de ce se dăduse atât de

repede îndărăt Pongo. Poteca pe care mersesem până atunci se sfârşise şi într-un luminiş mare, înconjurat jur- împrejur cu desiş de nepătruns, se înălţa un templu străvechi.

   În nici un caz n-am fi putut străbate acum luminişul, ca să mergem la clădirea a cărei poartă era deschisă. Trebuia sau să aşteptăm până s-o întuneca, sau să căutăm altă intrare.

   Şi poteca asta descoperită de Pongo părea să răspundă şi în alt punct al luminişului, căci făcea o cotitură, aşa că rămaserăm mereu ia vreo doi metri de luminiş.

   Pongo se târî foarte încet mai departe, cercetând necontenit desişul ce se afla între noi şi rarişte. Părea să presupună că de aici pornea sar o potecă ce ducea la vreo intrare lăturalnică a templului.

   Ne oprirăm, auzind deodată gălăgie în luminiş. La-nceput fu un strigăt general de furie, apoi se făcu tăcere câteva clipe, pe urma răsunară chemări, care păreau să se adreseze unei anumite persoane.

   Chemările deveneau tot mai stăruitoare şi Marian şopti:

   — Aha! Să ştii că acum îi caută pe cei doi indieni doborâţi de Pongo. Se pare că vom avea ostateci de preţ dac-o fi s- ajungă lucrurile departe.

   — De-am fi undeva în siguranţă! zisei eu. În luminiş nu putem merge, atâta vreme cât se aţin credincioşii acolo. Şi pe poteca asta de aici am putea avea vreo întâlnire neplăcută din clipa-n clipă.

   — Nu cred - îşi dădu părerea Marian - după părerea mea, poteca asta nu e folosită niciodată de o mulţime mai mare de oameni.

   Pare mai degrabă să fie un fel de drum particular pentru preoţii mai mari. Poate chiar cei doi indieni, pe care i-a doborât Pongo, să fi trecut pe aici. Nădăjduiesc că vom găsi acum un drum secret în templu. Şi să vezi că tot Pongo o să ni-l găsească şi pe ăsta.

   Abia încetase cea dintâi larmă din luminiş şi Pongo se îndreptă iar spre stânga desişului şi începu să cerceteze tufele una câte una. Îl urmarăm încetişor, ciulind mereu urechile spre şi privind adesea înapoi, ca să vedem daca nu

cumva fanaticii vor căuta şi pe poteca aceea.

   Dar nu se arata nimeni, în schimb auzirăm dintr-acolo murmure slabe; se părea că slujitorii zeiţei ţineau sfat cu privire la ceea ce aveau de făcut.

   Pongo scoase un şuierat slab, apoi dădu iar în lături crengile unei tufe, întoarse capul spre noi şi ne privi cu o mutră triumfătoare. Ne apropiarăm repede de el şi văzurăm în tufa deasă o gaură mare, care ducea pieziş în pământ. Se părea că găsiserăm drumul tăinuit spre templu.

   Marian scoase imediat lampa de buzunar şi lumină în gaură.

   — Pereţi trainici din pământ şi un tavan - zise el apoi - cred că suntem pe drumul cel bun. Hai să mergem! Pongo, mai bine să rămâi tu în urmă, căci dacă vom cădea în vreo capcana, ne poţi ajuta mai lesne. Maha trebuie să rămână afară.

   Prietenul meu îşi dădu drumul în gang; îl urmai cu revolverul în mână! Ghepardul se aşezase - la porunca lui Marian - sub o tufă de lângă intrare.

   Gangul deveni mai larg. Podeaua, pereţii şi tavanul erau netede, aşa că nu puteau fi uşi tăinuite, pe unde să fim atacaţi pe neaşteptate.

   În cele din urmă dădurăm de un zid din blocuri mari de piatră. Era temelia templului, acum să găsim intrarea secretă, sau mecanismul cu ajutorul căruia se punea în funcţiune uşa ascunsă.

   Marian lumină zidul piatră cu piatră şi în cele din urmă îşi îndreptă lampa mai mult timp spre un loc anumit; putui vedea atunci că acolo era cioplit într-un bolovan un cap de tigru, care ieşea în relief.

   Marian se feri să-l atingă, căci putea fi vreun semnal de alarmă pentru cei din templu.

   — Cred că trebuie să încerc cu capul acesta de tigru - zise prietenul meu, în cele din urma - primejdios e, nu-i vorbă, dar de intrat trebuie doar să intrăm în templu.

   Fără să mai aştepte răspunsul meu începu să răsucească încetişor capul de tigru. Când îl întorsese cu totul spre dreapta, se auzi un zgomot slab în zidul din faţa noastră, Marian apăsă îndată pietrele mari şi atunci se dădu înapoi o bucată mare de zid, o boare de aer rece ne izbi, amestecat cu un miros ca de tămâie. Prietenul meu stinse îndată lampa şi acum puturăm vedea o încăpere mare, cufundată într-un semiîntuneric verzui.

   Afară de câteva bănci cioplite şi o scară îngustă care ducea spre tavan, încăperea era goală. Înaintea scării atârnau în jos şnururi groase, care păreau şerpi în semiîntunericul de acolo.

   — Robert - şopti Marian - încăperea asta o fi chiar sub sala templului. Cred că nu mă-nşel presupunând că scara duce înlăuntrul unei statui a zeiţei Kali. Şi şnururile alea vor fi servind la punerea în funcţiune a vreunul mecanism pentru cine ştie ce fel de reprezentaţii, care au loc colo sus, în faţa credincioşilor. Cred că putem intra fără teamă.

   Se strecură în deschizătură şi coborî pe câţiva bolovani ieşiţi în afară - aşezaţi în chip de scară - până ajunse jos. Atunci intrai şi eu în deschizătură şi coborî.

   După mine veni Pongo. Închise la loc uşa de piatră şi când fu jos privi cercetător în juru-i.

   — Massers fie cu băgare de seamă, Pongo auzit zgomote! şopti el.

   Rămaserăm nemişcaţi, cu arma în mână; acum auzirăm şi noi nişte zgomote foarte slabe. Era ca un sfredelit în piatră, care venea dinspre peretele de la dreapta, dindărătul scării ce ducea în sus.

   — Parc-ar încerca cineva să slăbească pietrele - şopti Marian - să fie oare fetele prizoniere? Hai să trecem dincolo!

   Trecurăm binişor pe lângă scară, spre peretele pivniţei. Şi când îmi lipii acum urechea de una din pietre, auzii lămurit de tot cum cineva scormonea cu cuţitul în piatră.

   — Minunat! şopti Marian. Acum ştim cel puţin unde se află închisoarea tinerelor fete. Mă mir numai că indienii le- au lăsat cuţitele. Hm, ciudat! Ia să vedem cum ieşim din pivniţa asta! Sus n-aş vrea să mă duc, deoarece bănuiesc că înăuntrul zeiţei or fi unele instalaţii care ar putea trăda pe un străin. Să cercetăm mai întâi peretele ăsta, căci, de fapt, ar trebui să fie aici un drum ascuns spre încăperile din dos ale templului.

  Începurăm fiecare în parte să pipăim pereţii la lumina lămpilor de buzunar, dar nu descoperirăm nimic ce-ar fi putut fi vreun resort secret.

  În cele din urmă mă întâlnii cu Marian în mijlocul peretelui şi luminile lămpilor noastre se împreunară... pe un cap de tigru, la fel ca acela de la uşa cealaltă.

  Fara să stea pe gânduri, Marian răsuci capul spre dreapta. Iarăşi se auzi un zgomot slab în perete, apoi prietenul meu deschise uşa îngustă, ascunsă în perete. Fireşte că stinserăm imediat lămpile şi văzurăm acum iarăşi o încăpere mai mica luminată slab ca şi cealaltă şi în care intrarăm cu băgare de seamă.

  Dar când Pongo trecu cel din urmă prin uşa îngustă, aceasta se închise de la sine, cu zgomot.

  — Aşadar tot e o capcană! exclamă Marian. Hai să- ncercăm, poate izbutim să ieşim. Dar zadarnic se căzni să găsească vreun mecanism care să deschidă iarăşi uşa. Drumul de înapoiere ne era tăiat. Şi din faptul că uşa se închisese abia când intrase şi Pongo puteam trage încheierea ca fuseserăm observaţi.

  Începurăm imediat să cercetăm ceilalţi pereţi ai micii încăperi, dar nu puturăm descoperi nimic.. Era o adevărată capcană.

  — Acum nu ne mai rămâne decât să ne vindem pielea cât mai scump - zise Marian, când ne dădurăm seamă de zădărnicia străduinţelor noastre - nădăjduiesc că avem ostateci buni în cei doi indieni pe care i-a ameţit Pongo, poate că ne vor da drumul, dacă îi vom elibera şi noi pe dânşii. Altminteri vor trebui să flămânzească şi ei. Dar mie îmi pare rău de cele două fete, pe care nu ştiu zău dacă le- om putea scoate de acolo unde sunt închise.

  — Mariane - zisei eu - nu trebuie să pierdem nădejdea, poate mai e şi altă scăpare. La stânga noastră trebuie să fie carcerele în care se află cele două englezoaice. Să mai încercăm odată, poate se găseşte acolo o ieşire. Stăteam amândoi în mijlocul încăperii şi făcui cu hotărâre câţiva paşi spre peretele cu pricina.

  — Stai! strigă Marian şi rămasei ţintuit locului.

  Călcasem cu toată puterea şi paşii mei sunaseră deodată a gol. Îndreptai îndată lumina lămpii în jos, spre podeaua din lespezi de piatră, fiecare de vreun metru şi jumătate pătrat Mă lăsai în genunchi şi începui să cercetez cu cuţitul crăpăturile dintre pietre. Marian îngenunchease în faţa mea şi făcea acelaşi lucru.

   Deodată se auzi un sunet, apoi lespedea se lăsă încet în jos sub mâinile noastre. O împinserăm cu totul în jos şi, la lumina lămpilor noastre, văzurăm că gaura ce se ivise era adâncă de vreun metru şi jumătate. Fundul era din lut netezit, ca şi gangul de sus, prin care ajunserăm în templu.

   Spre stânga, către peretele pe care vrusem să-l mai cercetez odată, se continua probabil un gang, căci când Marian ţinu lampa îndreptată în gaură, nu văzu capătul tunelului în spre partea aceea. Celelalte trei părţi ale găurii erau din lut şi n-aveau nici un fel de crăpături din care s-ar fi putut deduce c-ar fi vreo uşă ascunsă.

   — Poate că tot vom găsi o ieşire - zise Marian - mai rea decât e no să ne putem face situaţia. Se lăsă în groapă, lumină tunelul şi zise: E un gang foarte lung, de cel puţin treizeci de metri. Sus e un perete de lut. Veniţi jos, vom pune apoi la loc lespedea de piatră.

   În vreme ce eu coboram, Marian merse o bucată scurtă în gang. Îl urmai şi făcui astfel loc lui Pongo, care coborî şi ridică înapoi lespedea. Avea o închizătoare simplă pe care o dădusem în lături, întâmplător, cu cuţitele noastre.

   Abia se închisese însă chepengul acesta, că tresărirăm speriaţi. Dacă n-am fi găsit gangul acesta, am fi fost nevoiţi să luptăm pe viaţă şi pe moarte în încăperea pe care tocmai o părăsisem, căci auzirăm lămurit acum pe lespedea de piatră de deasupra noastră o săritură grea, apoi, mârâitul unui tigru întărâtat.

   Indienii îi dăduseră drumul în încăperea în care presupuneau că ne aflăm.

   — Robert, tu cu Pongo trebuie să căutaţi a înţepeni bine lespedea de piatră - şopti Marian - pentru ca indienii să n-o poată deschide pe dinafară.

   Mă pusei imediat pe lucru. Şi, ajutat de Pongo legai cu sfoară zăvorul atât de bine, încât nu mai putea fi tras din partea cealaltă.

   — S-a făcut! şoptii apoi.

   Marian porni încetişor de-a lungul gangului. Acesta era atât de scund încât trebuia să înaintăm în patru labe.

   Mă izbii de Marian, care se oprise brusc. Din nemişcarea să ghicii că asculta cu încordare, aşa că rămasei şi eu liniştit.

   Auzii acum deasupra noastră acelaşi râcâit în piatră care ne izbise încă în pivniţa templului. Marian îndreptă îndată lumina lămpii în sus şi în clipa următoare scoase un „Ah!" de mulţumire.

   Într-o mica adâncitură a tavanului descoperise un zăvor, pe care-l trase cu băgare de seamă. O placă mare se lăsă încet în jos şi se îmbucă în bucata mică a gangului, care ne mai despărţea de peretele de lut, aşa fel că din locul unde ne aflam ne puteam târî în deschizătura.

   Râcâiturile în piatra încetaseră chiar în clipa când Marian trăsese zăvorul. Şi când prietenul meu îndreptă lumina lămpii în deschizătura întunecoasă, văzurăm capetele a două fete frumoase, pe ale căror chipuri era întipărită o hotărâre dârză. În mâna mică a uneia din fete sclipea un cuţit.

   — Staţi - şopti Marian, râzând - nu ne înjunghiaţi, duduiţelor, căci vrem să vă eliberam. E drept că am nimerit şi noi într-o capcană, dar cu ajutorul lui Dumnezeu vom ieşi din ea. Numele meu e Farrow şi sunt aici cu tovarăşii mei...

   — Oh, acum ştiu! exclamă fata cu cuţitul.

   — Camarazii d-tale sunt domnul Bertram şi credinciosul Pongo. Citeam mereu cu interes descrierea aventurilor dv. e bine îmi pare! Acum suntem salvate.

   — Să nu ziceţi încă asta. Mai întâi trebuie să venim sus ca să examinăm carcera dv.

   Marian se ridică şi se sălta în închisoarea tinerelor fete. Eu şi Pongo îl urmarăm şi furam întâmpinaţi cu multă căldură de cele două englezoaice. Erau surori, se numeau Maud şi Mabel Roberts şi, fiind fiicele unui foarte bogat moşier englez, porniseră singure în lumea largă, mânate de dorul de aventuri.

   Vroiseră şi ele să străbată pe jos Ceylon-ul ca să cunoască ţara şi oamenii şi pe poteca îngustă ce ducea peste deal fuseseră atacate brusc, azvârlindu-li-se pături peste cap. Abia când fură în carceră, care primea lumina slabă prin nişte deschizături înguste în tavan, constataseră că se aflau în puterea indienilor.

  — Pe unde au ieşit indienii? întrebă Marian.

  Mabel, care era cu un an mai în vârstă ca soră-sa, arătă un loc în peretele dinspre miazănoapte. Imediat luminarăm lespezile de piatră, dar nu puturăm descoperi crăpăturile uşii.

  Apropiindu-ne de zid, auzirăm deodată, de dincolo, un murmur uşor. Apoi... pufăitul şi mârâitul tigrului.

  Probabil că indienii vroiau să dea drumul fiarei în carceră; poate că se temeau de noi, pentru că ne pricepuserăm să-i ameţim pe cei patru paznici ai lor.

  — Daţi-vă repede înapoi, duduitelor! şopti Marian. Pongo, vino-ncoace, acum e acum!

  Stinserăm lămpile şi aşteptarăm cu multă încordare să se deschidă uşile. Pongo stătea în spatele nostru. Deodată se auzi un zgomot slab şi văzurăm nelămurit în lumina aceea turbure, deschizându-se încet uşa.

  Imediat mârâitul tigrului răsună chiar în faţa noastră. Trebuia să intervenim, altminteri era prea târziu.

  — Gata! porunci Marian, cu glas coborât.

  Ne aprinserăm îndată lămpile ce le ţineam în mâna stângă şi lumina vie căzu pe capul unui tigru enorm, care-şi vârî botul prin crăpătura uşii.

  Ochii mari şi scânteietori ai fiarei se închiseră, orbiţi de lumină - dar noi şi duseserăm la ochi armele şi în clipa următoare traserăm.

  Trupul uriaş ai tigrului se prăbuşi îndată grămadă, cu un răget înfiorător. Începu să se zvârcolească în luptă cu moartea, bătând cu labele împrejur şi câteva ţipete răsunătoare ne dovediră că-i nimerise pe indienii care stătuseră în apropierea sa.

  Trebuia să ne folosim acum de panica ce se stârnise în rândurile credincioşilor zeiţei Kali.

  — Haide, Pongo! strigă Marian. Împinge uşa cu toată puterea! Tigrul trebuie să zboare de aici. Haideţi, duduilor, ţineţi-vă de noi!

  În vreme ce tinerele fete alergară spre noi, Pongo îşi făcu vânt, apoi se năpusti cu toată puterea în uşa de piatră.

  Tigrul în agonie fu zvârlit cât colo când uşa grea se deschise brusc şi câteva ţipete dovediră că vreo câţiva indieni fuseseră şi ei nimeriţi. L-a lumina lămpilor văzurăm un gang lat de vreo şase metri. Trupul tigrului zburase până la peretele opus şi trei corpuri omeneşti zăceau de asemenea acolo, nemişcate. Ceilalţi indieni fugiseră, după cum dovedeau paşii grăbiţi ce se-ndepărtau spre stânga.

O ELIBERARE PRIMEJDIOASĂ.

   NE REPEZIRĂM ÎNDATĂ ÎN GANG. Acum ni se oferea singura putinţă de fugă, înainte că indienii să se-ntoarcă în număr mai mare, sau să mai trimită, poate, un tigru asupra noastră. La vreo zece paşi în faţa noastră îi văzurăm pe cei din urmă doi indieni dispărând spre stânga într-o deschizătură a gangului. Marian trase îndată după ei.

   Când ajunserăm la locul pe unde pieriseră, văzurăm o deschizătură îngustă în peretele gangului. După câţiva metri dădurăm de o scară care ducea în sus.

   Urcarăm treptele câte două. Mergând în direcţia această trebuia s-ajungem în încăperea templului unde se afla statuia zeiţei Kali. Cu siguranţă că acolo se vor fi adunat credincioşii în număr mare şi noi trebuia să ne ivim brusc ca să provocăm panică şi în rândurile lor.

   Pongo rămăsese cu cele două fete, care nu puteau alerga atât de repede.

   Graba noastră se dovedi îndreptăţită, căci când ajunserăm la capătul scării, tocmai se închidea încetişor o uşă îngustă de bronz. Ne zvârlirăm într-însa cu toată puterea, auzirăm ţipete de spaimă, apoi canatul se deschise şi văzurăm, la vreo doi metri înaintea noastră, spatele sclipind auriu al unei statui de zeiţă, înaltă de vreo zece metri.

   Trei indieni săriră în lături de lângă ea, dar alţi doi căzură la pământ, nimeriţi de gloanţele lui Marian. Vrui să ocolesc statuia, dar Marian mă opri:

   — Stai, Robert, trebuie să intrăm înăuntru în statuie şi atunci suntem salvaţi. Bagă tu de seamă, dacă vin indienii. În caz că vin, trage fără milă într-înşii. În vremea asta eu voi căuta intrarea în statuie. Ah, uite aici contururile unei uşi!

   Marian se apropiă de tot de uriaşa statuie, pe când eu mă opri la uşa mică şi vegheai de amândouă părţile. Cele două englezoaice ieşiră împreuna cu Pongo pe uşă şi Mabel mă rugă:

   — Domnule Bertram, îmi poţi împrumuta un revolver? Mă pricep să trag şi mă voi simţi mai sigură cu arma în mână.

   — Cu plăcere, duduie.

   Îi dădui al doilea revolver al meu şi abia îl lua că se şi iviră de ambele laturi ale statuii indieni, purtând în mâini cuţite lungi. Când ne văzură, rămaseră nemişcaţi câteva clipe, apoi se auzi un îndemn la luptă şi, scoţând urlete sălbatece, se năpustiră asupra noastră.

   Trăsei imediat în cei din faţă şi în aceeaşi clipă detună şi arma Mabelei. Privii repede spre stânga, văzui pe cei doi indieni, care se năpusteau dintr-acolo, dându-se înapoi şi pe ceilalţi luând-o la goană, apoi mă-ntorsei iar spre dreapta.

   Şi acolo dispăruseră indienii, afară de unul, care zăcea nemişcat la pământ şi alţi doi care se târau cu greu în patru labe.

   — S-a sfârşit? întrebă, peste umăr, Marian, care lucra de zor la statuie. N-am găsit încă închizătoarea; chiar aşa de uşoară nu pare să fie treaba.

   — Nu poţi strica broasca cu gloanţe? propusei eu.

   — M-am gândit şi eu la asta - răspunse Marian - dar n-aş vrea s-o stric. Dacă o deschidem cum trebuie, o putem încuia după ce vom fi înăuntru şi astfel îi ţinem în loc pe urmăritori. Ah, a pocnit ceva - acum o să izbutesc.

   Vrui să spun ceva, dar fui întrerupt în chip neprevăzut. Ca să ne păstrăm o cale de fugă, lăsasem deschisă uşa de metal prin care venisem din pivniţă. Nu ne gândisem însă că s-ar putea ivi duşmani noii îndărătul nostru.

   Şi deodată îmi simţii beregata încleştată cu putere şi în acelaşi timp fui tras înapoi. Şi lui Pongo i se întâmplă la fel, căci se izbi de mine.

   Dusei mâna la gât şi simţi un laţ subţire de piele, care-mi fusese zvârlit peste cap. Eram târât cu putere înapoi, spre uşa deschisă.

   Din nefericire, amuţirea mea bruscă atrase atenţiunea lui Marian. Şi tocmai când mă credeam pierdut, detunară două gloanţe din revolverul său.

   Imediat nu mă mai simţii tras şi căzui cu, faţa înainte, iar lângă mine Pongo.

   Îndărătul nostru, însă, ceva se rostogolea pe scară. Îmi desfăcui laţul subţire, mă-ntorsei repede şi luminai în jos scara îngustă. Doi indieni înalţi se rostogoleau unul peste

altul, oprindu-se la capătul scării. Marian nimerise bine.

   Închisei uşa de metal, ca să nu mai avem astfel de surprize neplăcute, apoi îmi îndreptai: din nou luarea aminte spre partea dreaptă a statuii.

   Deodată auzii un zgomot slab, pe care nu mi-l putui explica dintru-ntâi, dar Pongo mă-nghionti şi arătă în sus. Privii spre capul statuii şi curând văzui şi pe margine o mişcare uşoară. Fără să stau pe gânduri ţintii şi trăsei. Simţi o mulţumire nespusă auzind un ţipăt ca răspuns la glonţul meu.

   Se auzi un pocnet tare, apoi Marian strigă, triumfător:

   — S-a deschis uşa. Ba văd chiar scara care duce în pivniţă. Haideţi, duduilor, eu voi merge înainte, pentru cazul c-or fi indieni şi colo jos. Robert, tu rămâi la urmă! Caută de înţepeneşte închiderea, legând-o cu ceva.

   Prietenul meu se făcu nevăzut pe uşa îngustă, cele două fete şi Pongo îl urmară şi, după ce iscodi în sus dacă nu se mai arată vreun indian, coborâi şi eu în statuie şi închisei uşa după mine. O legai cum mă povăţuise Marian, apoi mă dădui jos pe trepte.

   Prietenul meu şi urcase cele câteva trepte care duceau la lespedea de piatră de unde intrarăm în templu. Dispăru în gang, ne strigă de acolo că totul e în regulă, după care îl urmarăm cu toţii.

   Răsuflă uşurat când ieşii la aer liber, din gangul îngust. Maha ne sări bucuros înainte şi cele două fete începură să-l mângâie, când le spuserăm că el era prietenul şi însoţitorul nostru. Maud Roberts îl rugă pe Marian să-i dea şi al doilea revolver al său. Armele ce le avuseseră îi fuseseră luate de indieni, afară de cuţitaşul pe care-l ţinuse într-un buzunărel ascuns.

   — La drum! zise Marian. Trebuie să ne grăbim cât se poate de mult. Duduilor, trageţi fără cruţare dacă vom fi ameninţaţi în vreun fel oarecare. Pongo, tu o iei înainte - Robert, tu după Pongo! Eu rămân acum la urmă. Haideţi!

   Ne croirăm drum prin tufişul des şi începurăm a alerga pe poteca îngustă. Când să ajungem la cealaltă potecă, unde doborâsem pe cei doi indieni aproape de templu, se auziră din luminiş răcnete furioase. Fanaticii descoperiseră fuga

noastră.

   Ne îndoirăm goana, căci trebuia să ajungem înaintea indienilor la cealaltă potecă. Şi, din fericire, aşa se şi întâmplă; e drept însă că nu mai erau decât cu vreo douăzeci de metri îndărătul nostru, după cum deduserăm din urletele lor sălbatice.

   Mă temeam să nu ni se înfunde, căci cele două fete n-ar fi putut alerga atât de repede, încât să nu ne ajungă urmăritorii. Noroc că poteca era îngustă, astfel că Marian îi putea reţine prin gloanţe.

   Abia mă gândisem la asta, că revolverul său şi detună de două ori în şir. Se auziră ţipete, apoi un răcnet scos din mai multe gâtlejuri.

   — Au rămas puţin în urmă - zise Marian - cred că tot vom scăpa. Robert, ne-ndreptăm spre apus, unde putem nădăjdui mai curând să dăm de ajutor. Ce s-a întâmplat?

   Mă oprisem brusc şi trăsei trei gloanţe la rând spre făpturile care se ridicau înaintea mea. La numai zece metri depărtare opt indieni veniseră de după o cotitură a potecii; în mâini aveau laţuri dintr-acelea grozave. Se dădură fulgerător înapoi, luând cu dânşii pe unul din tovarăşii lor, pe care-l rănisem numai uşor, probabil. Dindărătul lor se auzeau însă, strigăte de triumf, căci acum urmăritorii neîndurători ne prinseseră în capcană, pentru că de pe potecă în desiş nu puteam trece.

   Marian, care-şi dăduse îndată seamă de situaţie, râse şi strigă camaradului nostru negru.

   — Pongo, ia-i repede jos pe cei doi indieni!

   Ne aflam tocmai sub copac şi avem nevoie de el acum.

   Asta era singura cale care ne rămânea. În agitaţia mea uitasem de cei doi. Pongo se căţăra repede în copac şi în vremea asta eu rămăsei de supravegheam poteca dinaintea mea, căci era de la sine înţeles că indienii vor încerca în fel şi chip să pună mâna pe noi sau să ne ucidă. Şi deodată năvăliră doi indieni de după cotitura şi se repeziră asupra mea. Pe primul îl culcai la pământ cu un glonţ nu departe de mine, dar când ţintii pe al doilea, care era cu câţiva păşi mai în urma, mă pomenii fără gloanţe în revolver.

   Indianul - o namilă cât toate zilele - avea un cuţit mare în mână. Nu mai aveam tâmp să var un încărcător în armă şi trebuia să mă folosesc şi eu de cuţit.

  Când îl scosei însă, îmi veni o idee.

  În aceeaşi clipă trupul mlădios al ghepardului zbură, pe lângă mine, năpustindu-se asupra indianului. Acesta rămase încremenit şi în momentul următor animalul îl înşfăcă de beregată, culcându-l la pământ.

  Vâra repede un încărcător în armă, îl chemai înapoi pe Maha şi-l mângâiai, spunându-i cuvinte drăgăstoase. Întorcând capul îl văzui pe Pongo coborând din copac cu indianul mai vârstnic. Îmi îndreptai iar atenţia în faţă, iar Marian strigă credinciosului nostru uriaş:

  — Scoate-i căluşul, Pongo! Apoi, adresându-se bătrânului: Vorbeşti englezeşte?

  — Da, Sahib - răspunse omul cu glas melodios - mă văd în puterea dv. împreună cu fiul meu. Ce se va întâmpla cu noi?

  — Suntem urmăriţi de oamenii d-tale; şi în faţa noastră se află o altă ceată mai mică - răspunse Marian - după cum vezi, am eliberat pe cele două domnişoare care au fost prizoniere. Nu vom spune unde am fost şi ce ştim, dar vrem să ni se dea asigurarea că vom putea părăsi pădurea nestingheriţi. Atunci vă vom da drumul, d-tale şi fiului d- tale.

  Urmă o pauză după aceste cuvinte. Probabil că bătrânul chibzuia asupra propunerii prietenului meu.

  Tocmai vroiam să mă-ntorc, când observai iarăşi o mişcare înaintea mea. Ridicai arma dar nu trăsei, căci cei doi indieni care se iviră acum ţineau braţele ridicate şi în mâini aveau ramuri verzi. La un cuvânt al meu ei se opriră la vreo opt metri de mine.

   — Sahib, e adevărat că nu veţi trăda nimic? întrebă deodată bătrânul.

  — Nu, căci viaţa noastră ne este mai scumpă decât taina pe care am descoperit-o întâmplător. Cât despre cele două domnişoare, sunt sigur că nici nu ştiu despre ce fel de taină e vorba.

  — Nu - ce este? întrebară cele două surori. Noi credeam că am picat în mâinile, unor negustori de fete.

   — Ei, aţi auzit? făcu Marian. Numai noi cunoaştem taina şi vom tăcea. Dar de pedeapsa cuvenită tot nu veţi scăpa.

   — Asta stă în mâna zeiţei noastre - zise bătrânul, calm - mă voi sfătui cu oamenii mei, Sahib.

   — Bine, dar spune-le că nu ne vor putea învinge atât de uşor - asta veţi fi băgat şi dv. de seamă. Pongo, adu-l jos şi pe celălalt indian! Dv. duduilor, îl păziţi pe prizonier.

   În vreme ce Pongo se căţără din nou în copac, Maud şi Mabel îşi ţineau armele îndreptate asupra bătrânului. Acesta strigă acum câteva vorbe oamenilor săi care răspunseră cu strigăte de dezamăgire.

   Văzui la cei doi indieni care stăteau cu braţele ridicate în faţa mea, că erau foarte tulburaţi şi dădeau, din cap adesea. Probabil că nu le convenea să ni se dea drumul.

   Deodată, un glas energic întrerupse discuţia dintre bătrân şi oamenii săi. Era indianul cel tânăr, fiul său, pe care Pongo îl adusese jos şi-i scosese căluşul.

   Vocea să suna ameninţător. Şi după ce vorbise câtva timp, din amândouă părţile unde se aflau fanatici se auziră exclamaţii de încuviinţare.

   — Domnilor - ni se adresă apoi tânărul preot - suntem înţeleşi cu condiţiile dv. Oamenii mei pun însă şi ei o condiţie, la care nu putem renunţa. Dacă n-o primiţi, veţi putea, de sigur, să ne ucideţi pe noi doi şi poate încă vreo câţiva de-ai noştri, dar în cele din urmă tot veţi fi învinşi.

   — Şi ce anume ni se cere? întrebă Marian.

   — Oamenii noştri rămân aici - răspunse tânărul indian - noi doi mergem cu dv., ca să vă simţiţi în siguranţa însă numai până în luminişul unde ne-aţi doborât pe cei patru servitori ai noştri. Acolo ne lăsaţi, noi ne vom chema oamenii şi din clipa aceea încetează pacea dintre noi. Va fio distanţă de câteva sute de metri între noi, dar vă vom urmări.

   Marian chibzui câteva clipe, apoi răspunse:

   — Bine, ne învoim. Dar vă previn să nu vă folosiţi de vreo viclenie! Oamenii dv. trebuie să rămână aici până îi veţi chema din luminiş, altminteri îi împuşcăm fără multă vorbă.

   — Oamenii mei rămân aici! răspunse tânărul scurt. Cei din faţa noastră vor trece înainte, câte unul, cu braţele

ridicate şi se vor alătura fraţilor lor dindărătul nostru.

   Strigă câteva cuvinte poruncitoare şi indienii din faţa noastră - şase la număr - trecură pe dinainte-ne, cu braţele ridicate.

   Pongo tăie apoi legăturile celor doi preoţi, pe urmă pornirăm la drum voiniceşte.

   Curând ajunserăm în luminişul unde îi doborâserăm pe cei patru indieni dintâi; Cei doi preoţi se opriră, în vreme ce noi pornirăm în jos pe poteca ce ducea la plantaţiile de orez ale lui Dutha. Şi abia făcurăm câţiva paşi că se şi auziră strigăte în luminiş. Tânărul preot dădea oamenilor săi semnalul de urmărire.

   Deodată ne oprirăm şi smulserăm puştile de pe umăr în vreme ce fetele, tremurând, ridicară revolverele. Aproape de tot înaintea noastră se auzi mârâitul furios ai unui tigru.

   În clipa următoare şi veni de după cotitura din faţa noastră, se opri când ne văzu, apoi făcu o săritură în lături, în desiş. Şi tigrul acela ne era cunoscut, caci era misteriosul tigru verde.

   — Înainte, înainte! strigă Marian. Indienii sunt îndărătul nostru.

   Alergarăm din toate puterile.

   Deodată auzirăm glasuri înaintea noastră - paşi grăbiţi, zăngănit de fiare, apoi se iviră făpturi omeneşti.

   Erau poliţişti indieni, în frunte cu James Fox, inspectorul detectiv din Colombo. Se opri o clipă mirat când ne văzu. Apoi alergă spre noi, scoţând o exclamaţie de bucurie.

   — Bineînţeles. De aşa ceva e în stare numai Marian Farrow şi camarazii săi! strigă el. Eram în căutarea celor două dudui dispărute. Da, domnişoarelor - se adresă el celor două surori - eraţi mereu sub supraveghere, după ce ne-aţi exprimat intenţia să străbateţi singure insula, pe jos. Unde aţi fost?

   — Nişte indieni ne-au prins - răspunse Mabel - dar... Domnul Farrow le-a făgăduit să nu-i trădeze, când ne încercuiseră, mai adineaori.

   Inspectorul scoase repede revolverul, slobozi un glonţ şi îndărătul nostru se auzi un ţipăt sălbatic.

   Fox se apropiă de cel împuşcat şi-l întoarse pe spate.

Apoi dădu din cap şi se înapoie la noi..

   — Nu trebuie să-ţi calci cuvântul, domnule Farrow - zise el - cunosc semnul de pe fruntea indianului şi de mult luasem la ochiu pădurea asta, pentru că mulţi oameni au dispărut aici. N-aş fi crezut că bătrâna zeiţă mai trăieşte. Încă o întrebare: l-aţi văzut şi pe „el"?

   — Da - răspunse Marian - şi am căpătat mare interes pentru dânsul. Nu vrei să ne întovărăşim?

   — Tocmai ce vroiam să vă propun - spuse Fox, bucuros - veţi întâmpina cu siguranţă aventuri straşnice, ocupându-vă de tigrul verde.

   Ne strânserăm mâinile, apoi părăsirăm pădurea, străbăturăm plantaţiile lui Dutha şi ajunserăm la coliba lui încă înainte de a se înnopta. A doua zi, cele doua surori îşi luară un bucuros rămas bun de la noi, fiind conduse înapoi la Colombo de şase poliţişti.

   Dar noi ne-ndreptarăm spre coasta de apus a insulei Ceylon, căci inspectorul Fox era de părere că acolo vom lămuri taina tigrului verde.

   — Şi ce ni s-a mâi întâmplat îţi voi istorisi cu alt prilej, dragă George - încheie doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 141

ÎN ŢARA MĂRGĂRITARELOR

   LA GOLFUL MANNAR

   ŞI IARAŞI POVESTI doctorul Bertram una din aventurile sale:

   — Prea frumos nu miroase aici - zise Marian - dar n-avem încotro. Bine c-avem leacul acela minunat împotriva ţânţarilor, altminteri ne-am alege cu malaria, frigurile alea care doboară pe om.

   — Da, în timpul pescuitului perlelor e grozav pe aici - spuse James Fox, inspectorul din Colombo - dar guvernul, după ce a făcut tot felul de încercări, s-a întors iarăşi la vechiul sistem şi lasă să putrezească stridiile care conţin mărgăritare, în magazia aceea mare care se vede colo în fugă. Podeaua din piatră netedă e înclinată şi prin şănţuleţele săpate într-însa curge necontenit apă. Când stridiile au murit şi şi-au deschis găoacele, carnea e scoasă afară prin spălare, iar corpurile tari, adică perlele, rămân îngrămădite în anumite puncte. După cum vedeţi, e destul de interesant, dar ai dreptate: nu prea miroase frumos.

   — Massers să stea liniştiţi! şopti deodată Pongo.

   Ne oprirăm din vorbă şi rămaseră nemişcaţi. Dacă Pongo ne prevenea, avea motiv temeinic pentru asta şi trebuia să fim cu mare băgare de seamă, pentru moment nu atât din pricina misterioşilor criminali, în urmărirea cărora porniserăm, cât a politicii engleze.

   Căci veniseră deghizaţi în băştinaşi în oraşul de corturi, care se ridică în fiecare an, în timpul pescuitului, lângă Marichehukkadj, la Golful Mannar, pe plajă - şi ne întocmiserăm cortul la marginea oraşului alcătuit din mii de alte corturi.

   De comandantul vasului ocârmuirii care veghea, cu soldaţii săi, la pescuitul perlelor, nu ne puteam apropia, căci trebuia neapărat să nu afle că suntem acolo, dacă ţineam să izbutim.

   Se putea întâmpla însă ca vreunuia din soldaţii, care tocmai era de patrulă prin oraşul de corturi, să-i bată la ochi cortul nostru. În cazul acesta întreprinderea noastră atârna numai de faptul dacă el ar fi fost destul de deştept să dea crezare povestirilor şi legitimaţiilor noastre şi... să tacă.

   La început stătui la îndoială dacă să-l luăm cu noi pe Maha, dar inspectorul Fox zise că tocmai ghepardul va ocroti de minune măştile noastre şi astfel puteam juca rolul de scamatori, care veniseră în mare număr pentru distracţia pescuitorilor de perle

care munceau din greu.

   Făcuserăm în aşa fel încât să ajungem înainte de a se înnopta şi în chipul acesta vecinii noştri nu ne prea dădură atenţie, căci fiecare avea de lucru cu pregătirea cinei.

   Acum, după vreo două ceasuri de când se înnopta, domnea mare însufleţire printre corturi. Lămpiţele scânteiau pe dinaintea şi înăuntrul corturilor şi de pretutindeni se auzeau strigăte, râsete şi exclamaţii vesele.

   După ce mâncarăm, vroiam să mai aşteptăm până ce veselia generală va fi atins culmea şi tocmai ne pregăteam de plecare, când prevenirea lui Pongo ne reaminti că ne aflăm aici cu o însărcinare misterioasă şi plină de primejdii.

   Că măştile noastre ne-ar fi putut da de gol părea cu neputinţă, căci şi inspectorul Fox stăpânea bine limba hindusă, ca şi noi şi pe când ne întocmeam cortul ne folosisem numai de această limbă.

   Toate astea îmi treceau prin minte în vreme ce stăteam nemişcaţi acolo şi ascultam cu încordare. Dar nu se auzea nici un zgomot şi începui să cred că Pongo se înşelase şi el odată - ceea ce ar fi fost totuşi de necrezut.

   Dar iată că un zgomot slab, ciudat, sfâşia tăcerea, care era întreruptă numai de pârâitul focului molcom. Era într-adevăr o „sfâşiere" şi anume a pânzei cortului nostru. Zgomotul acesta e atât de caracteristic încât nu poate fi luat drept altul.

   E drept că era numai o tăietură foarte scurtă şi presupusei că vreun individ, îmboldit de curiozitate, făcuse o gaură ca să privească înăuntru. Şi camarazii mei păreau să presupună acelaşi lucru, căci rămaseră nemişcaţi, cu privirea aţintită în foc. Numai Maha, ghepardul îşi înălţă capul şi se uită cu încordare spre partea cortului de unde venise zgomotul.

   Deodată se ridică încet, porni cu paşi uşori de pe locul cu pricina, părul de pe ceafă i se zburlii brusc şi sări înapoi.

   Asta era un semn de mare primejdie şi nu mai trebuia să facem pe băştinaşii. Pongo sări îndată în picioare, smulse din foc o creangă aprinsă şi se apropie cu băgare de seamă de peretele cortului.

   Am fi aprins lămpile de buzunar, dar ne-am fi dat îndată de gol, aşa că ne mulţumirăm să ne scoatem cuţitele de sub veşmintele lungi, albe, pe care le purtam.

   Când Pongo fu la vreun metru numai de peretele cortului, întinse înainte braţul cu făclia. Mă stăpânii cu mare greutate să

nu scot un ţipăt de spaimă.

   În lumina pâlpâitoare a făcliei, văzui trupul, lung de peste un metru, de culoare albastră neagră şi cu inele albe al unui Krait, şarpele acela veninos care mişună pretutindeni în India şi de care băştinaşii se tem mai mult decât de cobra.

   Reptila îşi dădu capul înapoi, pentru că în clipa următoare să se arunce asupra lui Pongo ca să-şi înfigă colţii veninoşi în trupul acestuia.

   Dar chiar în aceeaşi clipă fulgeră cuţitul de rechini al camaradului nostru, pe care-l scosese repede de la brâu şi-l zvârlise spre primejdioasă târâtoare.

   Cu trupul spintecat şarpele începu să se zvârcolească cu turbare pe pământ. Până şi capul retezat se rostogolea încoa şi încolo în jurul trupului.

   Liniştit, Pongo scoase cuţitul care se înfipsese adânc în pământ, apoi arătă spre o gaură tăiată în pânza cortului, pe care o lumină cu făclia.

   Pe acolo fusese vârât şarpele. Dar cine să ne fi recunoscut atât de repede? Cine putea avea interes să pună şarpele să ne dea muşcătura de moarte?

   Pongo ieşi cu paşi mari, de pisică, din cort. Maha, ghepardul, îl chemă imediat, deşi nu prea era mare prietenie între el şi camaradul nostru.

   — Să mergem şi noi - şopti Marian - căci se pare că tot am fost recunoscuţi şi poate punem mâna acum pe făptaş.

   Ne ridicarăm şi părăsirăm cortul. Ca un nor greu plutea deasupra întregii părţi a coastei mirosul grozav al scoicilor putrezite din magazie.

   Fără să ne pese de viaţa care urma zgomotoasă în tot oraşul acela, ocolirăm repede cortul, spre partea aceea care fusese tăiată de misteriosul nostru duşman.

   Înaintea noastră văzurăm făptura uriaşă a lui Pongo, iar lângă el Maha. Şi la oarecare depărtare se furişă o umbră, spre corturile învecinate.

    — Go on!

   Pongo ghiontise ghepardul şi arătă spre făptura care fugea. În clipa următoare Maha o luă la goană şi după câteva momente fugarul se prăbuşi la pământ sub izbitura animalului.

   Cu paşi mari ne apropiarăm de omul doborât, care zăcea nemişcat sub ghepard. Dar când furăm lângă dânsul, auzirăm un sunet slab, cântător, apoi o lovitură. Şi trupul de sub labele lui

Maha se ridică în sus, horcăind, apoi rămase întins la pământ.

   Ne aplecarăm asupra lui, uluiţi. Marian împinse înlături ghepardul şi-ncercă să întoarcă cu faţa în sus cadavrul. Apoi, speriat, trase înapoi mâna şi şopti:

   — Sânge.

   Câteva clipe rămaserăm înmărmuriţi, apoi Fox zise:

   — Duşmanii noştri ne vor şi fi recunoscut, dar cu toate astea, să ne jucăm rolul mai departe. Să-l ducem pe omul acesta în cortul nostru! Din fericire, nimeni n-a băgat încă de seamă ce s-a întâmplat.

   Ridicarăm repede trupul neînsufleţit şi-l duserăm în cort. Aşezându-l lângă foc, văzurăm că era un Tamil vânjos, al cărui chip era schimonosit de uimire nemăsurată. La tâmpla stângă avea o găurică rotundă, din care cursese o dâră de sânge pe frunte.

   — Pistol cu aer comprimat - zise Marian - duşmanii noştri par să dispună de arme moderne.

   — Da - încuviinţă inspectorul - îţi spuneam doar să fie vorba de o bană foarte bine organizată şi înarmată. Poţi deduce asta - adică buna organizare a bandei - din faptul că am fost recunoscuţi de cum am pus piciorul aici. Dar am eu un plan - ne vom muta mâine şi anume într-un loc unde vom fi în siguranţă. N-aş vrea să spun acum, căci poate suntem spionaţi.

   Atentatul încercat asupra noastră şi mai mult încă moartea făptaşului, care trebuia să fie împiedecat de a vorbi, ne dovedea că oamenii pe care trebuia să-i învingem sunt vicleni nevoie mare şi nu se dau îndărăt de la nimic.

   — Aha - şopti Fox - mă aşteptam la asta. Acum cred că ne vom pomeni cu soldaţii peste noi. Mi-am spus eu îndată că omul care l-a împuşcat pe Indian ne va bănui într-un fel oarecare. De sigur c-a observat că l-am adus pe mort în cortul nostru şi acum o fi crezând că ne na vârî în bucluc.

   — Şi se poate să izbutească - zise Marian - dacă soldaţii nu ne vor crede, atunci chiar că dăm de dracu - cel puţin ne vor aresta şi ne vor lua cu ei.

   — Aşa şi nădăjduiesc - râse Fox - vom fi în siguranţă peste noapte, căci ne vor aduce pe vasul ocârmuirii, pentru că n-au nici o închisoare aici. Cu comandantul ne vom înţelege noi, fiţi pe pace.

   Paşi repezi se apropiară de cortul nostru. Perdeaua fu dată în lături şi trei soldaţi englezi intrară înăuntru.

   Cel din frunte avea grad de sergent. Îşi roti repede privirea prin cort, duse mâna la pistol când văzu ghepardul, apoi clătină capul mirat recunoscând soiul animalului şi privi mortul.

   — Cine sunteţi? întrebă, după aceea, cu asprime. De ce l-aţi ucis pe omul ăsta?

   Lăsarăm în seama inspectorului să răspundă. Şi Fox o şi făcu, aşa cum se cuvenea: încrucişă braţele pe piept, se uită liniştit la sergent... dar nu rosti nici o vorbă.

   Militarului i se umflară vinele de la frunte.

   — N-ai limbă? răcni el apoi. Las-că vă facem noi să vorbiţi! Haideţi cu noi!

   Scoase o fluierătură şi după câteva clipe se apropiară de cort paşi repezi din toate părţile.

   Cortul nostru fu pur şi simplu sfâşiat. Şi cu izbituri date cu patul armelor furăm siliţi să-l strângem. Sergentul ne spuse că trebuia să-l ducem singuri la şalupa ocârmuirii, altminteri nu răspundeau de vreun furt.

   Buzunarele ne fură apoi scotocite în grabă şi când sergentul dădu de brâurile noastre de arme umplute, făcu o mutră de-ţi venea să râzi, nu alta.

   El băgă de seamă că ne stăpâneam cu greu râsul şi se răsti la noi:

   — După cum văd, sunteţi indivizi foarte primejdioşi. Dar las-că vă învăţăm noi minte! Drept să spun, n-am mai văzut Indieni atât de caraghioşi. Ochii cenuşii. (îl privi ţintă pe Marian). asta nu se poate. Haideţi, la drum!

   Încărcarăm bucăţile cortului în spinare, doi soldaţi ridicară trupul celui ucis, apoi ne duseră spre ţărm.

   Cu toată ora înaintată, ne fu dat să cunoaştem încă în ziua aceea pe comandantul vasului ocârmuirii. Furăm lăsaţi să aşteptăm pe punte, păziţi de soldaţi şi după câteva minute se aprinseră câteva becuri electrice. O uşă din cabina de pe punte fu deschisă şi o făptură înaltă trecu pragul.

   Joe Godfrey, şopti Fox, stăpânindu-şi râsul. Numai de nu m-ar recunoaşte prea repede.

   Joe Godfrey se apropiă de noi şi ne măsură din cap până-n picioare. Avea o mutră de bulldog, care era roşie de mânie acum.

   În cele din urmă se hotărî şi zise cu un glas care părea un mârâit de leu:

   — Ei, băieţi, ce aveţi de spus?

   Fireşte că nu spuserăm nimic, dar Fox nu-şi putut stăpâni un

zâmbet, se vede, căci Godfrey se repezi la inspector şi-l apucă de piept. Începu să-l zgâlţâie cu putere încoace şi-ncolo şi răcni:

   — Ce, nu vrei să vorbeşti, ai?

   Drept e că bietul inspector nici n-ar fi putut vorbi, chiar dacă ar fi vrut, căci şi-ar fi muşcat limba dacă ar fi încercat.

   Godfrey, care-şi apropiase de tot faţa de aceea a inspectorului, se opri de-odată din „distracţia" lui, se holbă uimit la Fox, apoi şuieră o înjurătură.

   După aceea se-ntoarse şi-l târî pe inspector după el în cabina de pe punte. Îl recunoscuse deci pe Fox, dar avusese atâta prezenţă de spirit să nu-şi trădeze mirarea de faţă cu ceilalţi.

   Ştiam acum că n-aveam ce ne mai teme şi aşteptarăm liniştiţi, în vreme ce soldaţii se uitau nedumeriţi unul la altul. Probabil că nu-şi puteau explica ciudata atitudine a comandantului lor.

   După câteva minute uşa cabinei de pe punte fu iar deschisă şi Fox zbură până la noi, împins de pumnul uriaş al comandantului.

   — Vârâţi-i în gaură! răcni Godfrey . Şi animalul, ghepardul cu ei. Mâine voi hotărî soarta lor. Pe mort îl va fotografia şi cerceta doctorul, apoi va fi aruncat în mare.

   — Păcat - se adresă inspectorului - crezusem c-am pus mâna pe un ticălos, care m-a jefuit odată. Haideţi, luaţi-i de aici!

   Pricepurăm cum stăteau lucrurile şi urmarăm de bunăvoie pe soldaţii care ne duseră în cala vaporului. Furăm închişi cu toţii într-o încăpere mare, cu desăvârşire goală.

   După ce uşa fu zăvorâtă şi paşii soldaţilor se-ndepărtară, Fox şopti:

   — Aşa, asta e în regulă. Din fericire, Godfrey s-a dovedit foarte deştept că nu şi-a arătat surprinderea pe punte. Fireşte că acum ne va sprijini în toate privinţele. Principalul lucru pentru noi e să ne facem nevăzuţi fără să fim băgaţi în seamă. I-am propus lui Godfrey să ne dea drumul mâine într-o barcă printr-o ferestruică pe unde se-ncarcă mărfurile. În felul acesta ne-am putea face nevăzuţi mai lesne.

   — Eu cred, însă, că vasul va sta acum sub cea mai straşnică supraveghere a duşmanilor noştri - îmi dădui eu părerea - mai bine ar fi s-o ştergem pe întuneric.

   — Atunci trebuie s-o facem abia mâine seară - zise Fox - mai întâi trebuie să mă interesez de un anumit vapor, pe care să ne îmbarcăm. Acolo vom fi în deplină siguranţă. Şi acum să ne culcăm, deşi nu o dormim pe moale.

SMARDA, SCAFANDRUL

   NE ÎNŞELASEM ÎNSĂ dacă crezusem că ne aflăm în siguranţă.

   Să fi trecut vreo două ceasuri de când ne aflam în cala vaporului, când furăm treziţi brusc.

   Maha, ghepardul nostru, părea că-şi ieşise din fire. Sărea agitat încoace şi-ncolo, scheuna dureros, adulmeca pe la crăpăturile uşii, pentru ca apoi să-nceapă iarăşi a sări nebuneşte.

   Înţeleptul animal, părea să fi mirosit o foarte mare primejdie, de vreme ce arăta o astfel de agitaţie. Şi noi eram închişi în încăperea aceea, fără nici o armă asupra noastră.

   Deodată Pongo - care avea şi el un miros tot atât de fin ca şi Maha - strigă:

   — Foc, Massers!

   Simţirăm un fior de spaimă. Foc pe bordul vasului, în toiul nopţii şi noi închişi acolo jos...

   Sărirăm imediat la uşă şi începurăm să izbim într-însa din toate puterile.

   Dar nu se arătă nimeni.

   Simţirăm şi noi acum miros de fum. Focul trebuia să fie undeva prin apropiere şi probabil că nu fusese observat până acum de echipajul vasului.

   Maha scotea, la intervale scurte, un schelălăit plângător, care făcea să ne treacă fiori. Pe de altă parte, însă, asta era foarte bine, căci atrăgea atenţia soldaţilor.

   Noi izbeam mereu în uşă şi din când în când ne opinteam din răsputeri. Dar chiar şi puterea lui Pongo fu fără folos, căci uşa la pereţii închisorii noastre erau din lemnul cel mai tare.

   Şi mirosul de foc devenea din ce în ce mai puternic şi auzeam lămurit pârâitul flăcărilor. Un incendiu uriaş trebuie să fi izbucnit în pântecele vasului.

   În cele din urmă se auziră strigăte de alarmă, paşi grăbiţi pe punte care pătrundeau până la noi. Ne puteam aştepta că Godfrey, comandantul, va face tot ce-i va sta în putinţă ca să ne salveze. Dar asta părea să fie foarte greu, căci ţipete de groază ne dovedeau că soldaţii nu puteau răzbate prin marea de flăcări.

   Deodată se auzi glasul tunător al comandantului şi, răsuflând

uşuraţi, auzirăm în sfârşit şuieratul unui furtun de apă.

   După vreo zece minute numai, echipajul potolise focul. Uşa închisoarei noastre fu deschisă cu putere şi la lumina câtorva lămpi de buzunar pe care le ţineau în mâini câţiva soldaţi, văzurăm că scândurile de afară arseseră pe de-a întregul.

   Comandantul Godfrey intră înăuntru; faţa-i roşie era îmbrobonată de sudoare şi mâinile-i uriaşe tremurau.

   — Mare noroc aţi avut! zise el. Din fericire paznicii au observat focul la timp. Altminteri aţi fi fost făcuţi scrum. Haideţi, ieşiţi afară! Vă voi da sus altă încăpere.

   Îl urmarăm, supuşi, încadraţi de soldaţi. Sus, în cabina de pe punte, câţiva soldaţi se îndeletniceau să golească încăperea în care se aflau uneltele. Când treaba fu gata, Godfrey ne arătă încăperea aceea şi zise, cu asprime:

   — Aici veţi rămâne până mâine dimineaţă. Vin ca să vă mai văd pe urmă.

   Furăm închişi în încăperea încinsă şi paşii soldaţilor se- ndepărtară.

   — Godfrey va trebui să ne dea drumul după aceea - şopti Fox - altminteri ne mai putem aştepta la atentate. Dacă ne-am fi prăpădit în cursul incendiului, nimeni n-ar fi putut susţine că am fost omorâţi şi astfel ar urma să apese asupra noastră bănuiala că l-am ucis pe indianul de pe ţărm. Sunt chiar sigur că ne putem aştepta şi acum la un alt atentat - de bună seamă un nou foc - căci nu-ncape îndoială că am fost zăriţi de pe uscat când am fost închişi aici. Şi un incendiu nou nici n-ar fi de mirare, căci s-ar putea spune că focul a continuat să ardă înfundat, fără ca cineva să bage de seamă.

   — Ai dreptate, domnule Fox - încuviinţă Marian - de plecat trebuie să plecăm în orice caz de aici. Dar încotro să mergem acum noaptea?

   — Trebuie să-l întreb pe Godfrey unde ancorează pescuitorul de perle Wansa. Pe barca lui suntem la adăpost, căci el e pe jumătate plătit de noi. Vă puteţi lesne închipui că am întins o vastă reţea de spionaj peste întreg Ceylonul. Astfel, de pildă, ştim totul despre Lena şi vecinul său Dutha, asupra cărora dv., domnilor, aţi păstrat tăcerea, din motive de bună cuviinţă. Planurile îndrăzneţe ale acestor doi nu cred să se înfăptuiască vreodată. Şi cum vă spuneam, Wansa ăsta e de partea noastră. Duşmanii noştri nu vor bănui că ne aflăm în mijlocul flotilei de bărci cu pescuitori de perle, care ancorează aici.

   — Aşa e, dacă poţi garanta pentru Wansa acela, atunci suntem în cea mai mare siguranţă la dânsul - spuse Marian - pesemne că îl cunoşti d-ta destul de bine.

   — Până acum ne-a făcut servicii foarte bune - urmă Fox - şi ne-a dat indicaţiunile cele mai preţioase privitoare la bandă. Fireşte şi prin alte rapoarte ale spionilor noştri am găsit urma acestei bande, care duce încoace. Cu deosebire m-a informat un scafandru cu numele de Smarda, acre lucrează pe barca lui Wansa. Aşa dar, proprietarul bărcii pare să fie într-adevăr cinstit. I-au fost chiar furate mărgăritare de preţ, pe care le trimisese la Colombo.

   — Şi solul a fost iarăşi sfâşiat de un tigru? întrebă Marian. Tot tigrul acela verde, misterios, de a cărui existenţă m-aş îndoi, dacă nu l-aş fi văzut cu ochii mei în două rânduri?

   — Da, a fost din nou tigrul verde, care a sfâşiat doi trimişi ai lui Wansa. Însoţitorii trimişilor, care întovărăşesc totdeauna pe aceştia, ca să-i ocrotească, au luat-o repede la fugă, când văzură fiara, care părea să fie şi vrăjită.

   — Îmi dai voie? zise Marian. Ai pomenit iarăşi de această „vrajă" a tigrului. Eşti într-adevăr încredinţat că l-ai nimerit?

   — Domnule Farrow, înţeleg îndoiala dumitale - spuse Fox - căci nici eu n-am crezut, la început. Nu vreau să mă laud, dar sunt cel mai bun trăgător al corpului nostru din Colombo. Am descărcat două gloanţe asupra tigrului verde şi l-am nimerit, căci după al doilea glonţ fiara se clătina şi cu toate astea a rupt-o la fugă în desiş. Şi, deşi am făcut cercetări amănunţite n-am descoperit nici o picătură de sânge.

   — Ciudat! murmură Marian. Mai c-aş crede... dar nu, asta ar fi prea din cale afară - poate, totuşi, să fie. în sfârşit vom vedea când ne-om întâlni a treia oară cu tigrul verde.

   — Asta se poate lesne întâmpla - zise Fox - deoarece sunt încredinţat că banda de tâlhari se foloseşte de tigrul acesta ca să-şi învăluie faptele într-un întuneric misterios. N-aţi auzit şi dv. o fluierătură pe undeva în desiş. Când v-aţi întâlnit cu fiara?

   — Da - încuviinţă Marian - credeam că ţipătul unei păsări, dar acum sunt şi eu de părere c-a fost un om, de care ascultă fiara. A, pare că vine comandantul.

   Într-adevăr, Godfrey descuie uşa şi intră înăuntru.

   — Mă bucur că vă cunosc, domnilor - zise el, cu glas coborât. Fox, vechiul meu prieten, m-a şi informat. Poftim armele şi lămpile dv. de buzunar. Presupun că doriţi să părăsiţi acum

vasul?

   — Cam aşa, domnule Godfrey - răspunse Marian - şi vă mulţumim pentru binevoitorul sprijin ce ne daţi. Dar ia spune, ai descoperit de unde a pornit focul?

   — Da - scrâşni comandantul, cu o înjurătură - a fost pus cu multă dibăcie şi făptuitorul trebuie să fie dintre oamenii mei. S-a dat foc unei cantităţi mari de pânză gudronată, de care ne folosim pentru acoperirea tunurilor noastre când marea e înfuriată. La început focul a mocnit înăbuşit, pe urmă au izbucnit flăcările.

   — Aşa! făcu Fox. Atunci trebuie să părăsim vasul cât mai curând. Ştii d-ta unde se află barca lui Wansa, dragă Godfrey?

   — Fireşte, stau doar cu el în legătură. Dacă vă daţi drumul în apă la pupa vasului, veţi fi luaţi într-o luntre de Smarda, scafandrul. El vă aşteaptă, tocmai venise mai adineauri să ia ordine.

   Părăsirăm repede noua noastră închisoare şi-l urmarăm pe comandant spre pupa vasului. Apoi ne săltarăm unul după altul peste parapet şi ne dădurăm drumul pe funia pe care Godfrey avusese grijă să pună s-o lege dinainte.

   Înotarăm încet spre un obiect, care se ridica din apă la vreo zece metri depărtare.

   În vremea asta locuitorii oraşului de corturi se culcaseră şi luminile fuseseră stinse. Dar cerul era spuzit de stele, aşa că puteam vedea cel puţin la câţiva metri depărtare.

   Când furăm aproape de obiectul întunecat, recunoscurăm că aceasta era o luntre.

   — Smarda, tu eşti? întrebă Fox, încet.

   — Da, Sahib - răspunse un glas plăcut.

   După câteva minute ajunserăm la luntre şi ne săltarăm în ea, ajutaţi de cei dinăuntru.

   Abia ne aşezarăm, că Smarda şi puse mâna pe lopeţi şi începu să vâslească.

   După vreo cinci minute Smarda acostă lângă una din numeroasele bărci care păreau înţepenite pe apă. Din kanu-ul nostru puteam trece uşor în barcă, ceea ce făcurăm cu multă băgare de seamă.

   — Sahib Fox? întrebă un glas din întuneric.

   — Da, dragă Wansa - răspunse inspectorul - îţi mulţumesc că eşti la postul d-tale.

   — Smarda mi-a spus despre ce e vorba, când Sahib

comandantul i-a dat ordin să aştepte - şi eu nu mi-am făcut decât datoria - zise Cingalezul politicos - poftiţi cu ceilalţi Sahibi, v-am întocmit un cort în spatele bărcii.

   Eram tare obosiţi, dar cu toate astea, înainte de a intra în cortul încăpător, inspectorul Fox, care se întorsese, scoase o înjurătură.

   — Ia te uită... de data asta am fi fost pierduţi cu desăvârşire! zise el apoi. Acesta e al doilea atentat pe vapor. Godfrey o să-şi smulgă părul din cap de necaz că aşa ceva se poate întâmpla sub ochii săi.

   De pe vaporul pe care-l părăsisem nu de mult, se înălţa o coloană uriaşă de foc. Cabina de pe punte ardea ca o făclie şi din flăcările uriaşe puteam recunoaşte că făptaşul turnase şi benzină sau alt lichid inflamabil.

   Avea dreptate Fox: dacă ne-am mai fi aflat în încăperea aceea, cu greu am mai fi putut scăpa cu viaţă.

   Rămaserăm tăcuţi înaintea cortului, până se stinseră flăcările, apoi intrarăm înăuntru, să ne întindem pe culcuşurile noastre. Acest nou atentat era o dovadă de lipsă de omenie a bandei şi de cât era ea de răspândită, căci chiar printre soldaţii vasului trebuia să fie vreunul dintr-ai ei.

   A doua zi dimineaţă fui nevoit să admir iarăşi stăpânirea de sine a lui Wansa, căci în loc de Sahibii albi la care ar fi trebuit să se aştepte, părăsiră cortul trei indieni arămii şi un negru uriaş, urmaţi de un ghepard.

   Cei doi Cingalezi nici nu tresăriră şi Wansa ne făcu chiar urarea aceea orientală de bună dimineaţa. Era un bărbat mai în vârstă şi făcea o impresie foarte bună. Părea să se bucure din inimă când Fox îi strânse mâna şi-l prezentă ca un credincios al ocârmuirii.

   Smarda, scafandrul, era deasemenea foarte simpatic şi avea o privire de om cinstit. Să fi avut vreo treizeci de ani şi era foarte puternic.

   Fox îl salută şi pe el prieteneşte şi ni-l prezentă.

   — Wansa - întrebă inspectorul pe stăpânul bărcii - aveţi iarăşi mărgăritare de preţ, pe care vreţi să le trimiteţi la Colombo?

   — Da, Sahib, ultima recoltă am strâns-o singur şi am găsit câteva perle foarte frumoase. Aveam de gând să le trimit mâine - de data asta însă printr-un tânăr malaiez, fără nici un însoţitor.

Poate că banda care ne ţine sub teroare, nu-l va lua în seamă. Ia te uită, Sahib Fox, ce zici de mărgăritarele astea?

   Desprinse de la şorţ o punguliţă de piele, din care scoase cinci perle minunate. Una din ele cu deosebire frumoasă, scânteia de albeaţă şi era de o mărime neobişnuită. Cele cinci mărgeluşe pe care le ţinea Fox în mână reprezentau o adevărată avere.

   — Pot să le văd şi eu? întrebă Marian.

   Fox îi dădu perlele şi prietenul meu le privi cu atenţiune. Ştiam că se pricepea la pietre preţioase şi perle şi pricepui interesul cel arăta pentru aceste mărgăritare minunate... Dar apoi văzui că făcu deodată o mutră cam ciudată când examină perla aceea mare şi strălucitoare. Nu spuse însă nimic, dând din cap.

   — Wansa - se adresă iar inspectorul Cingalezului - trebuie să mi-l arăţi pe băiatul ăla, pe care-l trimiţi mâine cu perlele. Poate că o să-l urmez şi eu. S-a mai întâmplat ceva de seamă?

   — Nu Sahib Fox.

   — Wansa. Uiţi de chestia cu Atra - interveni scafandrul Smarda.

   — Aşa e - zise celălalt, fără urmă de stinghereală - neguţătorului Atra i s-a furat o perlă preţioasă din cortul său. Dar lucruri de astea se-ntâmplă câteodată pe aici şi nu e numaidecât nevoie ca banda să fie amestecată. În socoteala ei se pot pune mai mult jafurile însoţite de omor, pe care le făptuieşte asupra bărcilor de perle.

   — Cu toate acestea un mărgăritar deosebit de frumos ispiteşte şi el - zise Fox - de sigur că n-a fost descoperit nici un făptuitor?

   — Nu Sahib. Hoţul l-a ameţit pe Atra cu un praf otrăvit şi a putut scotoci în linişte prin cort. Sahib Honders a condus cercetările.

   La auzul acestui nume Fox făcu o strâmbătură şi zise către noi:

   — Lionel Honders e un coleg al meu, dar, cu toată părerea de rău, n-aş putea spune că e un poliţist dibaci. Nici n-ar avea nevoie, căci pare să fie foarte bogat, cel puţin judecând după viaţa de belşug pe care o duce. Nu-i de mirare că n-a descoperit nimic. În sfârşit - acum trebuie să ne punem pe treabă. Cel mai bun lucru ar fi dacă am privi de aici de pe barcă la afundarea lui Smarda, apoi mergem cu kanu-ul pe uscat şi cercetăm mai întâi acolo. Pe undeva s-o arăta banda aia, când o băga de seamă că am scăpat şi de-al doilea atentat.

   — Da, probabil că vor încerca să ne răpună prin gloanţe - zise Marian - eu socot c-ar fi mai bine dacă Smarda s-ar interesa când pleacă cel mai apropiat transport de perle, pe care-l vom urma apoi neobservaţi. Acum, după ce am fost recunoscuţi cu toată deghizarea noastră, nu putem întreprinde nimic.

   — Da, da - încuviinţă Fox - zău că nu m-am aşteptat ca banda să ne recunoască atât de repede. S-ar putea crede că aflaseră de sosirea noastră sub deghizare. Totuşi, nu ştiau decât foarte puţini de asta - şi numai oameni de încredere.

   — Şi cu toate astea trebuie să învinovăţim pe vreunul din ei - spuse Marian - eu personal sunt de părere că numai ce cineva din apropierea comandantului Godfrey poate fi vorba. Din păcate, guvernatorul din Colombo, Sir Hasting, i-a vestit telegrafic sosirea noastră şi fireşte că prin asta a fost atrasă atenţia bandei şi ea a iscodit cu luare aminte pe fiecare nou venit.

   — Ai dreptate - încuviinţă Fox - cele două atentate de pe vapor îndreptăţesc presupunerea d-tale. Aşa dar, să rămânem în barca lui Wansa până-l vom putea urma pe băiatul malaiez?

   — Cel puţin până s-o întuneca - zise Marian - după aceea vom putea vâsli spre uscat şi poate că descoperim ceva întâmplător.

   Scafandrul Smarda, care ascultase cu luare aminte convorbirea noastră, zise acum:

   — Sahib, vă voi călăuzi eu la noapte, căci am descoperit un cort în care se adună bărbaţi care vin şi pleacă în taină.

   — Foarte bine! zise Marian, bucuros. Poate facem vreo ispravă. Acum însă să nu vă mai reţinem din lucru, căci Wansa o fi vrând să mai scoată scoici cu perle.

   Bărcile din jurul nostru şi porniseră spre bancuri; Wansa ridică şi el ancora şi barca sa fu târâtă de flux către bancuri. După un drum de vreo sută de metri ancorarăm iar.

   Smarda aruncă peste bord o piatră grea, legată de o funie groasă din fibră de cocs de care atârna un coş, apoi se aşeză pe piatră, se ţinu cu mâna stângă de frânghie, trase de câteva ori aer în piept, apoi Wansa dădu drumul încetişor funiei în jos.

   După ce apa turburată se mai linişti puţin, îl văzurăm pe Smarda la vreo zece metri adâncime, stând în faţa unei stânci calcaroase. În mare grabă smulse scoicile cu perle de la locul lor şi le aruncă în coş. Rămase sub apă vreun minut, pe urmă dădu drumul funiei şi ţâşni la suprafaţă.

   Se încleştă cu mâinile de marginea bărcii şi trase aer în piept, în vreme ce Wansa ridică funia şi goli în barcă conţinutul coşului. După o pauză scurtă Smarda se lăsă iar afund şi lucrul acesta se

repetă de mai multe ori.

   Când ieşi la suprafaţă pentru a şasea oară şi se încleştă, sfârşit de puteri, de marginea bărcii, Fox zise deodată:

   — Aha, ne vin musafiri! Kanu-ul se îndreaptă spre barca noastră.

   O luntre în care se aflau un european şi doi Cingalezi se apropiase până la vreo cincizeci de metri de noi. Fox privi cu încordare într-acolo, apoi spuse încetişor:

   — Hm, ăsta e Honders. Sunt curios să văd dacă m-o recunoaşte. Las-că i-o spune Wansa ce trebuie.

   Stăpânul bărcii observase şi el acum kanu-ul ce se apropia. Alergă la proră şi făcu semne celor de dincolo ca să acosteze de cealaltă parte a bărcii sale, spre largul mării.

   Când cei trei dinăuntru se urcară apoi în barca noastră, el le şopti ceva, cu siguranţă faptul că noi eram deghizaţi şi ne aflam în slujba ocârmuirii.

   Imediat cei trei veniră spre noi, în vreme ce Wansa se întoarse către scafandrul Smarda. Fixă iarăşi coşul gol de funie şi-i făcu semn să se afunde din nou, pe când noi ne alăturarăm de noii sosiţi.

ATENTATE MISTERIOASE

   DEDECTIVUL HONDRES părea un om neînsemnat şi trebuia să admit de la început că părerea lui Fox asupra lui era îndreptăţită. Însoţitorii lui erau Cingalezi, amândoi oameni în floarea vârstei şi care făceau o impresie bună.

   — Bună ziua, Mister Fox - salută Honders, zâmbind - aţi ales o deghizare minunată. Nu v-aş fi recunoscut atât de repede, dacă Wansa nu m-ar fi vestit de înalta vizită de pe vasul său. Bună ziua, domnilor.

   Se întoarse spre noi şi se prezentă. Îi răspunserăm politicos, dar pe mine mă cuprinse imediat o mare antipatie faţă de el, pentru că nu-l luase de loc în seamă pe Pongo - şi Marian îi dădu îndată de înţeles cum socoteam noi lucrul acesta, spunând:

   — Îmi daţi voie, domnule Honders, să vă prezint pe cel mai bun şi credincios prieten al nostru, Pongo.

   De voie, de nevoie, Honders strânse mâna uriaşului, dar se vedea lesne cu câtă neplăcere o făcea. Fireşte că nici lui Pongo nu-i scăpă asta şi-l măsură pe englez cu o privire care nu prevestea nimic bun.

   — Am auzit de la comandantul Godfrey că v-aţi pus în gând să veniţi de hac acelei bande vestite - zise Honders, cam batjocoritor - aţi avut vreun succes până acum?

   — O, da - se grăbi să răspundă Marian - nădăjduiesc chiar că voi da în curând de gol toată banda. Am şi aflat lucruri care ne vor călăuzi pe urma cea bună.

   — Ah, asta e foarte interesant! făcu englezul. Mi-aţi putea da ceva amănunte?

   — Regret, dar n-aş vrea să vorbesc încă despre asta - răspunse Marian - dar... ei, ce s-a întâmplat? se-ntrerupse el, brusc.

   Îndărătul nostru plescăise în apă un corp greu. Ne-ntoarserăm repede şi ne aplecarăm peste marginea bărcii. Văzurăm atunci o privelişte grozavă.

   Smarda, scafandrul fu tras pe spate, în adâncime de funia care se-ncolăcise în jurul gâtului său. Frânghia trebuie să se fi rupt pe undeva, se petrecuse pe după gâtul lui şi bolovanul greu îl trăgea acum în jos, unde-l aştepta o moarte sigură.

   Dar Pongo al nostru văzuse, întâmplător, nenorocirea şi fără să

şovăie o clipă sări după Smarda, ţinând în mâna dreaptă cuţitul de rechini.

   Se afundă repede în apă şi la vreo zece metri de la suprafaţă îl ajunse pe bietul scafandru. O fulgerare a cuţitului său şi în clipa următoare cele două trupuri negricioase ţâşniră la suprafaţă.

   Pongo se săltă imediat în barcă şi-l ajută şi pe Smarda, care era pe jumătate leşinat, să urce. Marian se apropiă repede de marginea bărcii şi examină capătul funiei, care atârna încă peste bord.

   Părea să fie ruptă, căci se vedeau firele şi nici o urmă c-ar fi fost tăiată de cineva.

   Wansa, care stătuse încremenit până atunci, în mână cu coşul gol, bâigui acum:

   — Cum s-a întâmplat asta? Tocmai vroiam să prind coşul de funie, când Smarda fu tras în adâncime. Să fie iarăşi un atentat al bandei?

   — Nu cred - răspunse Marian - căci funia e putredă şi s-a rupt. Printr-o întâmplare nenorocită s-a încolăcit în jurul gâtului lui Smarda.

   Scafandrul îşi mai revenise în vremea asta; se ridică şi-i întinse mâna lui Pongo, cu o privire plină de recunoştinţă, apoi zise:

   — Wansa tocmai ridica coşul peste bord, când funia s-a rupt şi s-a încolăcit cu repeziciune în jurul gâtului meu. Credeam că sunt pierdut. Acum n-avem încotro, trebuie să luăm o funie nouă.

   Şi Wansa se-ntoarse liniştit şi aduse altă funie.

   Honders şi cei doi însoţitori ai săi priviseră scena aceasta cu nepăsare. Acum detectivul zise:

   — Asta putea să sfârşească prost. Dar să revenim la chestia noastră: care va să zică vreţi să păstraţi tăcerea în ce priveşte constatările făcute până acum, domnule Farrow? Ei, da, aşa fac de obicei detectivii amatori. Din parte-mi vă doresc mult noroc dar nu cred că veţi ajunge la vreun rezultat. Aşa şi acum trebuie să vorbesc cu Wansa, apoi îmi voi vedea înainte de slujbă.

   Se despărţi foarte politicos, dar cu un zâmbet ascuns. Apoi merse cu Wansa la prora bărcii, în timp ce Smarda se odihnea.

   Marian se apropiă de scafandru şi noi îl urmarăm. Cingalezul avea o mutră nemişcată, aruncă însă o privire repede spre Wansa şi oaspetele său, pe urmă şopti:

   — Sahib Fox, Cingalezul din stânga de lângă Sahib Fox face parte dintre bărbaţii aceia care se-ntâlnesc în taină în cortul pe care vi-l voi arăta astăzi încă.

   — Ce?! făcu Fox, surprins. Ăla e doar Nanja, ajutorul lui Honders, cu care lucrează totdeauna împreună. Nu cumva te înşeli, Smarda?

   — Nu, Sahib, îl recunosc bine. E drept că nu ştiam că e de partea noastră. Poate că el a descoperit cortul înaintea mea şi caută să afle taina oamenilor care se adună acolo.

   — Hm... tot ce se poate! murmură Fox, şovăitor. Cu toate acestea chestia îmi cam dă de bănuit.

   — Poate vei mai avea şi alte surprize - zise Marian - acum coboară în luntre, Wansa se va întoarce îndată. Să mergem în cortul nostru căci soarele arde grozav.

   Wansa şi venea spre noi. Tăcut, legă iarăşi coşul de funie, dar văzui că aruncă lui Smarda o privire ciudată. În vremea ce scafandrul dispăru iar sub apă, noi ne duserăm spre pupă şi ne vârârăm în cort.

   Primul lucru ce-l făcurăm fu să ne luăm jos turbanele, care ne încinseseră capul.

   — Grozav! gemu Fox. Cât timp vom mai fi nevoiţi să umblăm aşa? Mai are vreun rost oare, dat fiind că am fost recunoscuţi de bandă?

   — Da, are rost, căci la noapte vom fi recunoscuţi mai puţin - răspunse Marian - îmi pun mare nădejde în paza cortului de către Smarda. Şi aşa cum suntem deghizaţi nu vom bate la ochi deloc când vom umbla prin oraşul de corturi. Deocamdată vreau să fac o mică experienţă. Maha, ia vino-ncoace!

   Ghepardul se ridică, ascultător şi se apropiă de Marian. Şi un joc foarte interesant pentru noi începu acum.

   Marian luase din barcă o frânghioară subţire şi trainică şi-şi făcea cu ea, de joacă, întinzând-o animalului şi trăgând-o repede înapoi când acesta căuta s-o apuce de capăt.

   După vreun ceas de joacă izbuti să facă pe ghepard să prindă frânghioara când îi poruncea: „Maha, muşcă!" - şi să-i dea drumul când striga: „Maha, gata!"

   Apoi, trebui să-i leg mâinile lui Marian cu frânghioara şi la o comandă Maha începu să tragă de ea, până i-o descolăci.

   Pricepurăm acum ce urmărea Marian. Şi după ce făcurăm o scurtă pauză pentru masă, sarcina pe care i-o punea Marian lui Maha devenea mai grea. Acum a trebuit să înnod frânghioara în jurul mâinilor prietenului meu şi fu nevoie de multă trudă până ce ghepardul pricepu că trebuie să i-o roadă cu colţii, cu mare băgare de seamă. Dar după câteva ceasuri, în care timp întrebuinţarăm câteva frânghioare, Maha învăţă de minune să libereze mâinile lui Marian, fie că erau legate în faţă sau la spate. Făcu acelaşi lucru şi cu noi. Eram acum încredinţaţi că la nevoie credinciosul animal ne va elibera.

   Marian se apropiă de Wansa, care tocmai golea iarăşi în barcă un coş plin de scoici. Smarda se prinsese cu mâinile de marginea bărcii şi se odihnea în timpul acestei pauze scurte.

   Mai eram al vreo cinci metri de el, când, deodată, scoţând un ţipăt grozav, ridică braţele şi căzu în mare. În clipa următoare Pongo trecu pe lângă noi ca o săgeată şi sări peste marginea bărcii.

   Când ajunserăm noi aci, îl şi văzurăm ţâşnind din adâncuri, ducând sub braţ trupul nemişcat al lui Smarda. Îl ridică puţin deasupra apei şi îl traserăm cu toţii repede în barcă.

   Scafandrul avea o rană care sângera tare la tâmpla stângă. Oprirăm sângele şi după aceea văzurăm că fusese împuşcat. Din fericire, rana nu era adâncă şi pe când îl pansam, Smarda deschise ochii.

   În vremea asta Fox examinase peretele din afară al bărcii şi zise acum:

   — Fireşte, iarăşi o împuşcătură dintr-o armă cu aer comprimat. Glonţul s-a înfipt adânc în lemn.

   — Era de aşteptat - murmură Marian - după ce atentatul celălalt, cu funia a dat greş. Probabil că Smarda ştie prea mult şi nu trebuie să ne trădeze nimic. A, uite că şi-a revenit! Ei, cum te simţi, Smarda?

   Cingalezul privi câteva clipe aiurit în juru-i, apoi scrâşni:

   — Acum ştiu... am căpătat o lovitură puternică în cap şi am căzut în apă, de-a îndărătelea. Ah, Pongo, e ud, el m-a scos de acolo.

   Se uită cu o privire plină de recunoştinţă la uriaş, care întoarse capul, stingherit.

   — Da, a fost un glonţ dintr-o puşcă cu aer comprimat - zise Marian - acum să-l ducem pe Smarda în cort, trebuie să se odihnească puţin.

   Wansa veni şi el, dar după ce-l întinserăm pe Smarda în culcuş şi rămaserăm tăcuţi lângă dânsul, Wansa plecă şi puse barca în ordine.

   Abia se-ndepărtase el şi Marian întrebă:

   — Smarda, unde se află cortul în care intră şi ies bărbaţii aceia?

   Omul ne descrise locul foarte exact. Cortul cu pricina se afla la vreo sută de metri depărtare de vasul ocârmuirii, la marginea coloniei. Se deosebea de celelalte prin mărime, aşa că nu-l puteam trece cu vederea.

   Scafandrul îşi reveni surprinzător de repede. După ce dăduse lui Marian lămuririle cerute se ridică iarăşi, teafăr de tot, se duse în barcă şi-i ajută lui Wansa. Cu un ceas înainte de apusul soarelui ancora fu ridicată şi ne-ndreptarăm spre plajă. Acum trebuia să ne ascundem iarăşi în cortul dinainte, căci Wansa urma să vândă recolta din ziua aceea. Aşezarăm pânza în aşa fel încât şi intrarea să fie acoperită, dar noi puteam vedea totul prin câteva crăpături.

   Când barca atinse ţărmul, veniră imediat câţiva soldaţi, îndărătul cărora se aflau negustori indigeni, care măsurau cu privirea mormanul de scoici. Veni şi reprezentantul ocârmuirii, care urmărea în tăcere tocmeala.

   După ce Wansa îşi vându marfa, cumpărătorii şi soldaţii se retraseră şi peste câteva minute se lăsă întunericul.

   Părăsirăm atunci cortul şi coborârăm în luntrea care era legată la pupa bărcii. Vâslirăm spre vasul ocârmuirii şi Smarda, care ne însoţea, ceru sentinelei să-l cheme pe comandant.

   Godfrey preferă de data aceasta să coboare la noi în luntre şi ne împărtăşi în şoaptă că al doilea incendiu de pe vas distrusese cu desăvârşire cabina cu unelte, în care fuseserăm închişi noi.

   — Cine a fost de pază pe punte în timpul acela? între Marian.

   — Sinder - răspunse comandantul - e la noi de o jumătate de an şi e foarte priceput. N-a fost pedepsit încă niciodată.

   Comandantul îşi luă rămas bun şi se întoarse pe vasul său. Noi vâslirăm câtva timp în largul mării, apoi făcurăm un ocol şi acostarăm în afara oraşului de corturi.

   Părăsirăm luntrea cu băgare de seamă şi merserăm pe marginea pădurii, ca să nu fim văzuţi de pe plajă.

   Mâncarăm din fructele pe care le luasem cu noi, ne întinserăm în nisipul cald şi stăturăm de vorbă în şoaptă. Gălăgia dintre corturi se potolea tot mai mult, cântecele, strigătele şi râsetele amuţiră treptat şi în cele din urmă Smarda zise:

   — Sahibi, acum vor veni.

   — Unul din noi trebuie să rămână aici şi să-l ţină pe Maha! hotărî Marian. Dacă până într-un ceas nu ne întoarcem, atunci va trebui să aducă ghepardul până-n apropierea cortului şi acolo săi poruncească să ne caute. Cred că cel mai bun lucru e ca

Smarda să rămână aici. Pe el îl cunoaşte banda şi dacă îl prind n- au să-şi bată capul cu dânsul.

   Propunerea era foarte bună şi scafandrul fu nevoit să rămână pe loc, iar noi pornirăm spre oraş.

   Când furăm la vreo douăzeci de metri de cortul suspectat, rămaserăm nemişcaţi şi ascultarăm cu încordare. Într-un rând mi se păru că aud un zgomot slab îndărătul nostru în pădure, dar totul rămase apoi liniştit şi presupusei că vreo pasăre scosese sunetul acela.

   Deodată se iviră în faţa cortului trei făpturi, se opriră înaintea intrării pe urmă intrară înăuntru.

   Mai aşteptarăm să vedem venind şi alţii, dar timp de o jumătate de ceas nu se mai arătă nimeni; Marian dădu acum comanda să înaintăm.

   Prietenul meu făcu începutul, urmat de Fox, apoi venii eu şi la urmă Pongo. La distanţă de câţiva metri unul de altul ne târârăm binişor înainte, făcând un ocol mare, ca s-ajungem în spatele cortului.

   Când furăm lângă cort ne apropiarăm unul de altul. Auzirăm nelămurit murmure înăbuşite dinăuntru.

   Marian scoase cuţitul şi, cu băgare de seamă, făcu o tăietură lungă în pânză. De astădată convorbirea dinăuntru se auzi mai lămurit şi, urmând pilda lui Marian, făcurăm fiecare câte o tăietură în pânză.

   Puteam vedea acum şi cine era în cort. În jurul unei lămpi mici de ulei stăteau patru băştinaşi în veşminte albe, dintre care doi purtau turbane mari. Ceilalţi doi erau tamili, după cum se vedea din pieptănătura lor.

   Lumina lămpii era prea slabă ca să putem desluşi bine chipurile oamenilor, dar mie îmi păru foarte cunoscut omul care stătea în faţa mea.

   Vorbeau limba tamită, pe care Fox o cunoştea îndeajuns şi din câteva gesturi de mirare ale sale îmi dădui seamă că indivizii discutau despre lucruri foarte importante.

   Deodată perdeaua cortului fu dată la o parte şi înăuntru intră Nanja, ajutorul lui Honders.

IV

SURPRIZE

   CU GREU ÎMI PUTUI OPRI o exclamaţie de uimire, de asemenea şi Fox, după cum băgai de seamă.

   La intrarea lui Nanja cei patru se opriră din vorbă. El rămase locului lângă intrare, se aplecă şi trebălui la partea de jos a cortului. După câteva minute se ridică, apoi se adresă oamenilor, în englezeşte:

   — Am făcut foarte bine c-am vegheat în pădure. Duşmanii noştri stau îndărătul cortului, unde au tăiat şi pânza. Haideţi!

   Spunând aceasta înhăţă cei doi drugi de la intrarea cortului îi ridică, apoi... aruncă tot cortul peste noi.

   Rămaserăm năuciţi şi pentru moment cu desăvârşire dezarmaţi. Şi duşmanii noştri se folosiră bine de prilejul acesta. Prin pânză răzbătea lumina vie a unor lămpi de buzunar, apoi, a şi pomenii cu câteva lovituri în cap. Îmi pierdui cunoştinţa şi ultimul meu gând fu că-l auzisem pe Nanja în pădure.

   Când mă trezii, mă văzui zăcând alături de camarazii mei, în cortul ce fusese ridicat din nou. Acum erau aprinse câteva lumini şi recunoscui imediat pe un băştinaş care-mi bătuse la ochi din primul moment. Era. detectivul Honders, care se deghizase şi el ca Indian.

   — . da, da, dragă Fox, nu ţi-ai fi închipuit asta - încheia tocmai o frază, râzând batjocoritor.

   — E drept că nu mi-aş fi închipuit - răspunse Fox, tăios - că avem printre noi astfel de elemente. Să-ţi fie ruşine, Honders, nu meriţi să fii englez!

   — Taci, altminteri. se răsti Honders, furios.

   Apoi urmă ceva mai liniştit:

   — Dar las-că multă vreme n-o să mai poţi trăncăni. Nanja - se- ntoarse către ajutorul său - pe Smarda ăla trebuie să-l achităm încă în noaptea asta. De două ori a scăpat cu viaţă şi asta nu trebuie să se mai întâmple. Ştie prea multe şi numai el i-a călăuzit pe copoii ăştia la cortul nostru.

   — Da, Sahib - răspunse Nanja, slugarnic - Smarda a iscodit cortul nostru. Trebuie să-i întrebăm pe prizonieri unde se află acum, căci au plecat împreună.

   Honders ne privi încruntat, apoi se adresă lui Fox:

   — Ei, prietene, unde se ascunde Smarda acela? Dacă nu vrei să vorbeşti, pedeapsa o să-ţi fie şi mai aspră. Ce faci? Vezi să nu- ţi pară rău. Dar poate că domnii ceilalţi sunt mai cuminţi.

   Ne privi întrebător pe rând; fireşte că nu răspunserăm nimic.

   — Bine - zise ticălosul, rânjind - o să vă căiţi. Nanja, tu păzeşte-i! Să-l căutăm acum pe Smarda, care nu poate fi departe. Când vine „Mai Marele", spune-i cum stau lucrurile! Să hotărască el în ce fel să fie omorâţi indivizii.

   Făcu un semn celorlalţi doi indieni - printre ei recunoscui şi pe al doilea ajutor al său - şi părăsi cortul, împreună cu ei. Marian zise imediat:

   — Celălalt Indian cu turbanul e tot un european. Mi-am întipărit bine mutra lui şi nu o să-l uit. Dar acum trebuie să ne eliberăm, altminteri Smarda e în mare primejdie. Dacă o fi trecut un ceas, ar trebui să vină Maha, dar nu ştiu cât timp am zăcut în nesimţire. Pongo, fii atent când s-o apropia Nanja acela!

   Marian se ridică în începu să facă mişcări disperate cu partea de sus a trupului şi cu mâinile legate la spate. Ai fi zis că încearcă să se elibereze şi Nanja scoase îndată cuţitul şi strigă:

   — Stai liniştit, Sahib, altminteri sunt nevoit să te înjunghii!

   Indianul ridică cuţitul şi se apropia. Trebui să treacă însă pe

dinaintea lui Pongo, care stătea liniştit, de parcă ar mai fi fost ameţit. Dar în clipa când fu lângă credinciosul nostru camarad, Pongo îşi strânse picioarele, apoi le zvârli înainte şi Nanja zbură ca o minge până la uşa cortului, unde rămase întins la pământ.

   Pongo se rostogoli imediat cu spatele la spatele lui Marian. Ştiam că vrea să-i deznoade legăturile, dar bandiţii se pricepuseră să facă bine treaba, căci minutele treceau fără nici un folos.

   — Ah, am venit tocmai la vreme! se auzi, deodată, un glas batjocoritor de la intrare. Despărţiţi-vă, altminteri vă tai!

   În uşă stătea un indian înalt, cu turbanul tras pe frunte. Scoase repede la iveală un cuţit mare şi se-ndreptă spre camarazii mei.

   Părea un duşman primejdios şi Pongo se depărtă de Marian, întinzându-se iar pe pământ. Marian făcu acelaşi lucru, dar indianul râse şi zise:

   — Mai bine să văd dacă negrul ăla nu i-a slăbit legăturile.

   Când se aplecă deasupra lui Marian, Pongo ridică repede

picioarele legate, apoi le zvârli cu toată puterea în ceafa omului.

Acesta căzu şi rămase nemişcat lângă Marian.

   — Bravo Pongo! strigă prietenul meu. Haide mai e puţin şi sunt liber.

   Iarăşi se aşezară spate în spate şi după câteva minute mâinile lui Marian erau libere. Scoase repede cuţitul şi-şi tăie legăturile de la picioare. Apoi mă liberă pe mine şi în vreme ce eu tăiai funiile lui Fox şi Pongo, Marian îl lega pe Nanja, acre începuse să geamă. Făcurăm pe urmă acelaşi lucru cu europeanul cel înalt, care se deghizase în oriental şi care fusese câr p-aci să împiedice eliberarea prietenului meu. Fox luă în mână lampa de buzunar şi îndreptă lumina pe trupul leşinatului. Dar în aceeaşi clipa fu aproape să se prăbuşească; îşi duse mâna la frunte şi murmură:

   — Pentru numele lui Dumnezeu, ăsta e Lindsay, şeful poliţiei noastre secrete. E oare cu putinţă?

   Se aplecă iar peste leşinat, îl mai examină odată, apoi zise:

   — Da, el e. Dumnezeule, nu mi-aş fi închipuit pentru nimic în lume....

   — O să mai ai d-ta şi alte surprize - spuse Marian - acum nu e însă vreme de filosofie. Cei patru indivizi se pot întoarce din clipă în clipă. Trebuie să ne împărţim. D-ta, domnule Fox, rămâi cu Robert aici în cort, ca să-i întâmpini când s-or înapoia. Eu cu Pongo ne ducem să-i căutăm. Poate că tot l-au înhăţat pe Smarda şi-l mai putem salva.

   Marian şi Pongo părăsiră cortul, iar eu cu Fox ne postarăm la dreapta şi stânga intrării. Ţineam pistoalele de ţeavă ca să-i putem doborî îndată pe bandiţi.

   Lindsay, şeful poliţiei secrete, îşi revenise în simţiri. Se zvârcoli de câteva ori încoace şi-ncolo, dar Fox se apropiă repede de el şi- i şopti câteva cuvinte, ceea ce îl făcu că rămase liniştit.

   Într-un târziu se auzi un zgomot slab în faţa cortului. Auzii apoi lămurit reputaţia unui om, care asculta s-audă ce se petrece în cort.

   În cele din urmă o mână arămie se strecură prin crăpătura perdelei şi o dădu cu băgare de seamă în lături. Tocmai mă pregăteam să ridic revolverul, când văzui şi capul băştinaşului şi recunoscui pe Smarda, scafandrul.

   Îl trăsei repede înăuntru şi-l întrebai:

   — Smarda, unde sunt camarazii mei?

   — Nu ştiu, Sahib - răspunse el, mirat - am plecat repede de la locul meu, fiindcă am văzut venind patru inşi. M-am oprit îndărătul acestui cort, mi-am pitit kanu-ul printre altele ce erau

acolo şi am venit încoace cu Maha. Credeam că Sahibii au fost învinşi de cei patru bărbaţi şi vroiam să le vin în ajutor.

   — Foarte frumos, Smarda. Acum, însă, trebuie să fim liniştiţi şi să veghem. Cei patru bandiţi, vor veni curând înapoi. Unde e Maha?

   — Afara Sahib, mă duc să-l aduc.

   În aceeaşi clipă însă se auzi pufăitul furios al ghepardului, apoi urmă un ţipăt înăbuşit şi Marian zise:

   — Robert, Fox, repede încoace!

   Dădurăm buzna afară. La vreo douăzeci de metri depărtare o ceată de oameni se agita sălbatec. La lumina lămpilor de buzunar recunoscurăm pe Marian şi Pongo, încercuiţi de o mulţime de băştinaşi. Câteva trupuri zăceau pe plajă, dar camarazii noştri aveau să fie învinşi, totuşi în cele din urmă.

   Ne repezirăm într-acolo şi lovirăm cu paturile pistoalelor în capetele indienilor care ne stăteau mai aproape.

   Culcarăm la pământ patru bandiţi, iar ceilalţi o luară la goană în pădure, urmăriţi de Pongo, care doborî încă trei din ei. Vreo şase însă ne scăpară.

   Îi legarăm pe cei doborâţi, care erau numai băştinaşi.

   Deodată Pongo se înapoie din pădure, cărând după el un trup neînsufleţit. Îl aruncă la pământ, alături de cei unsprezece Cingalezi legaţi şi recunoscurăm într-însul pe Honders.

   Banda, care terorizase atâta vreme pe bieţii pescuitori de perle, părea să fie nimicită în mare parte, căci îl aveam şi pe „Mai Marele", care era şeful poliţiei secrete.

   Marian trimise pe Smarda la vasul ocârmuirii, cu un bilet în care-l ruga pe comandant să vie cu un număr de soldaţi ca să-i transporte pe prizonieri pe vapor.

   După ce Smarda plecă, duserăm pe cei unsprezece în cort, unde eram mai siguri de ei. Nu trecu mult şi sosi Godfrey cu douăzeci de soldaţi. Bietul comandant rămase uluit când Fox îi spuse că printre prizonieri se aflau Lindsay şi Honders.

   Când furăm pe vapor şi prizonierii închişi în încăperi sigure, Marian îl întrebă pe Godfrey:

   — Domnule comandant, care din oamenii d-tale avea liber noaptea asta?

   Godfrey ceru lista de permisii. Erau şapte oameni învoiţi, dar numai cinci se înapoiaseră. Cel ce lipsea era Snider, soldatul care fusese de sentinelă pe punte în seara trecută.

   — Uite că vine Snider! zise în aceeaşi clipă sergentul care

adusese lista.

   Soldatul urca puntea de legătură cu uscatul şi salută pe comandant.

   — Vino încoa Snider! îl chemă Godfrey. Domnul Farrow vrea să- ţi pună câteva întrebări.

   Soldatul se apropiă codindu-se. Prietenul meu îl privi liniştit şi întrebă:

   — Unde ai fost, Snider?

   — În oraş, domnule - răspunse celălalt - m-am dus să văd dansatoarele.

   Pongo se ivi ca o umbră în spatele lui. Marian ridică acum braţul şi lăsă lumina lămpii sale de buzunar să cadă pe faţa soldatului.

   Acesta închise ochii, dar Marian îi strigă:

   — Te-ai cam grăbit, Snider. Ar fi trebuit să îndepărtezi mai bine vopseaua. Acum te recunosc; ai fost în cort cu Honders. Afară de asta te învinovăţesc de atentatele făptuite împotriva noastră, noaptea trecută, pe vaporul acesta. Domnule comandant dă ordin să fie pus în fiare!

   În aceeaşi clipă Snider duse mâna la buzunar şi scoase pistolul, dar Pongo îl şi înhăţase pe la spate şi-l ţinu bine, până veniră doi soldaţi şi-i puseră cătuşe.

   Ni se dădură două cabine încăpătoare şi, obosiţi cum eram, adormirăm îndată.

   Dar nu ne fu dat să avem o noapte liniştită. După vreo două ceasuri, furăm treziţi de împuşcături şi în clipa următoare părea să se fi stârnit iadul pe vapor. Lovituri, paşi grăbiţi, apoi salve de arme.

   Dădurăm buzna afară din cabine. Soldaţii trecură în goană pe dinaintea noastră, spre chepengul principal, care ducea în lăuntrul vasului.

   Dintr-acolo se auzeau împuşcăturile, comenzile, strigătele. Ne dădurăm îndată seamă de situaţie: prizonierii se eliberaseră, doborâseră sentinela şi se înarmaseră, cu ajutorul lui Snider, care cunoştea locul unde se aflau armele.

   Vocea tunătoare a lui Godfrey domina larma. Imediat detunară trei salve regulate - apoi se făcu linişte.

   Prizonierii îşi dăduseră seamă de nebunia întreprinderii lor şi Lindsay le strigă să se predea. Legaţi fedeleş, fură duşi înapoi în închisoarea lor.

TAINA TIGRULUI VERDE

   A DOUA ZI dimineaţa, Godfrey zise lui Marian:

   — Ia spune, domnule Farrow, ce-ai de gând să faci acum? Sunt grozav de curios.

   — Vei vedea îndată, răspunse prietenul meu, zâmbind. Dar vreau să te întreb ceva foarte important pentru mine: negustorii care trimit perlele la Colombo obişnuiesc să le asigure?

   — De asta a fost vorba abia de curând - răspunse comandantul - agentul unei mari societăţi de asigurare s-a stabilit aici şi cred că a făcut câteva contracte. Exact nu-ţi pot spune, trebuie să-l întrebi singur pe domnul acela, un domn cu numele de Finder.

   — Ca băştinaş ce e, nu cred să-mi dea vreo informaţie - spuse Marian, zâmbind - trebuie să fii d-ta atât de bun, domnule Godfrey şi să-l întrebi. Mă interesează mai ales să ştiu dacă a încheiat vreo asigurare ieri sau alaltăieri. Transportul perlelor n-o fi pornit, deci, încă.

   — Bine, mă voi informa - făgădui Godfrey.

   — Atunci te însoţesc - zise Marian - văd însă că mai avem puţin timp.

   Privi spre mare şi când mă întorsei văzui kanu-ul lui Wansa, pe care Smarda îl vâslea pe lângă vasul nostru. La pupă stătea Wansa, care se ridică şi făcu o plecăciune respectuoasă.

   În faţa lui, pe banca din luntre, stătea un băiat malaiez. Cu acesta vroia deci Wansa să trimită la Colombo cele cinci mărgăritare de preţ. Ideea era bună, căci nimeni n-ar fi bănuit că piciul acesta ducea o astfel de avere.

   Când kanu-ul trase pe uscat, Marian strigă repede:

   — Trebuie totuşi să plecăm. Repede! Să ne luăm şi puştile. Poate nici nu ne mai întoarcem aici. Domnule Godfrey, ia doi soldaţi care să ne urmeze din depărtare!

   Ne echiparăm repede, apoi coborârăm puntea, urmaţi, la distanţă, de cei doi soldaţi.

   Pe plajă Marian îşi roti privirea împrejur, făcu un gest de necaz şi zise:

   — Am zăbovit totuşi prea mult. Domnule Godfrey, du-ne repede la agentul Finder!

   După câteva minute apucarăm într-o piaţă mică unde

comandantul ne arătă un cort mai mare, la vreo treizeci de metri de noi.

   — Colo locuieşte Finder - zise el - ah, uite-l pe Wansa ieşind de la dânsul. Probabil că şi-a asigurat perlele pe care vrea să le expedieze astăzi.

   Wansa părăsise cortul, împături cu grijă o hârtie şi o puse în buzunar. Făcu apoi semn micului malaiez care aşteptase în apropiere şi împreună dispărură printre corturi.

   — Repede, după el! zise Marian. Trebuie să aflu pe ce drum îl trimite pe bietul băiat! Ce ticăloşi! Nu-i cruţă nici pe nenorociţii ăştia de copii. Domnule Godfrey, întreabă-l repede pe agent dacă Wansa şi-a asigurat perlele, apoi vino după noi! Grăbeşte-te, însă, ca să ne poţi ajunge.

   Godfrey clătină capul, mirat, dar ne-o luă înainte şi intră în cortul agentului. Noi ne strecurarăm printre corturile pe unde apucase Wansa cu micul malaiez şi în curând îi zărirăm pe cei doi la oarecare depărtare.

   — Merge drept înainte - zise Fox - acolo începe poteca veche din pădure, care duce la Colombo, trecând prin Anuradhapura. Mă mir că nu-l trimite pe băiat cu trenul.

   — Las-că ştie el Wansa de ce-l trimite pe jos - zise Marian - cu trenul s-ar putea totuşi ca lucrul să nu meargă... Ei, domnule Godfrey, pentru ce sumă le-a asigurat?

   — Drace - gâfâi comandantul - ai miros fin, zău aşa, domnule Farrow. Wansa a asigurat cele cinci perle pentru trei mii de lire. În felul acesta n-are ce pierde chiar dacă i s-or fura.

   — Ba eu cred că în nici un caz n-ar fi suferit pierderi - răspunse Marian - aha, am ajuns la pădure. Îi mai dă băiatului câteva instrucţiuni - uite-l acum că vine înapoi. Hai să ne pitim repede printre corturi.

   Miraţi peste măsură ne supuserăm ordinului.

   — Domnule Godfrey - şopti Marian comandantului - crezi că Wansa i-a arătat perlele lui Finder?

   — Da. Şi agentul era încântat.

   — Atunci e bine. Fiţi cu băgare de seamă!

   Wansa se apropia. Când fu înaintea noastră, ieşirăm din străduţa îngustă dintre corturi şi Marian se înfipse în faţa Indianului.

   Acesta se sperie grozav, se reculese însă repede şi, înclinându- se, întrebă:

   — Ah, Sahibi! Doresc Sahibii să ştie ceva?

   — Da - răspunse Marian, aspru - cum îl cheamă pe băiatul care e acum în drum spre Colombo?

   — Numele lui e Kunda, Sahib. Duce cu el cele cinci perle pe care le-am găsit eu.

   — Şi unde urmează să fie atacat? întrebă Marian, cu asprime.

   Wansa păli, apoi îngăimă:

   — Nu pricep, Sahib...

   — Atunci o să fiu ceva mai lămurit: unde urmează să-l atace tigrul verde pe micul Kunda?

   — Wansa rămase ca încremenit câteva clipe, apoi se-ntoarse repede şi dădu să fugă. Dar se pomeni în braţele vânjoase ale lui Pongo.

   — Cheamă soldaţii! ceru acum Marian comandantului.

   Godfrey fluieră odată şi când militarii veniră, prietenul meu le

ceru să pună cătuşe indianului.

   Marian începu să-l scotocească prin brâu şi Wansa se făcu pământiu la faţă când prietenul meu scoase la iveală o punguliţă de piele. O deschise şi goli conţinutul în palmă: cele cinci perle preţioase, pe care spusese că le trimisese la Colombo, cu băiatul, sclipeau în toată splendoarea lor.

   — Aşa! făcu Marian, mulţumit. Domnule Godfrey, cred că nu te mai îndoieşti că şi Wansa acesta face parte din bandă. El a fost acela care a tăiat funia de care era legat Smarda. Kunda pluteşte în mare primejdie, căci urmează să fie sfâşiat în drum de tigrul verde. Şi pentru perlele aşa-zis pierdute, Wansa avea să primească trei mii de lire de la societatea de asigurare. Aşa, domnule Godfrey, Wansa trebuie închis alături de ceilalţi oameni ai bandei şi transportat la Colombo - iar noi să-l urmăm repede pe micul Kunda.

   — Drace! exclamă Godfrey. Dar cum ai putut măcar să bănui asta, domnule Farrow?

   — Wansa a făcut o greşeală foarte mare - spuse Marian - întâmplător mă pricep la perle şi am recunoscut îndată că cea mai mare din astea cinci perle e poleită cu praf de perle. Şi deoarece Wansa spunea că abia o găsise, am ştiut de la început cu cine am de-a face. Şi acum îţi spun la revedere, domnule Godfrey. Cred că ne vom întâlni în Colombo, dacă vom izbuti să punem mâna pe restul bandei. La ce depărtare e Anuradhapura?

   — La vreo şaizeci de kilometri - răspunse comandantul - abia mâine veţi trece prin străvechiul oraş, care e pe jumătate cotropit de pădurea seculară.

   Mai strânserăm odată mâinile comandantului, apoi ne- ndreptarăm spre pădure. O şosea binişor întreţinută trecea printr- însa.

   Marian o luă atât de repede la picior, încât Fox, care nu era obişnuit începu îndată să geamă. Dar prietenul meu nu ştia ce-i mila şi-i strigă peste umăr să ne urmeze cum o putea, dacă nu e în stare să ţie pas cu noi până-l vom fi ajuns pe micul Kunda.

   Fox strânse din dinţi şi se sili să nu rămână în urmă. Băiatul, însă, părea să fie iute de picior, căci străbăturăm kilometru după kilometru fără să dăm de el.

   În cele din urmă, după câteva ceasuri de mers, Marian se opri şi zise, gâfâind:

   — Staţi, cred c-am făcut o greşeală. E foarte probabil că Kunda ne-a observat mai curând decât noi pe el, s-a ascuns repede şi noi am trecut pe lângă dânsul. Să intrăm aici în desiş şi să îmbucăm ceva. Cred că va veni şi el în curând.

   Ne aşezarăm pe locul acela liber dintre tufe şi mâncarăm din fructele ce le luaserăm cu noi. N-aveam vreme să aprindem un foc ca să încălzim conserve.

   Se scurse vreo jumătate de ceas. Puterile ne reveniseră şi începui să mă tem că poate Marian se înşelase totuşi şi Kunda se afla înaintea noastră... Deodată Pongo ridică mâna şi şopti:

   — Atenţie, Massers, om vine!

   Nu auzeam absolut nimic, dar ne puteam bizui pe Pongo. Priveam cu încordare printre tufe şi după câteva minute se ivi într-adevăr micul Malaiez, care gonea de-a lungul potecii, privind speriat în juru-i.

   Când copilul fu în dreptul nostru, Pongo făcu o săritură înainte şi-l prinse de mână. Băiatul scoase un ţipăt de spaimă. Acum ieşirăm cu toţii dintre tufe şi Marian vorbi cu blândeţe copilului.

   Din fericire stăpâneam binişor limba malaieză şi poate că auzind graiul de acasă, băiatului îi pieri spaima.

   Marian îi spuse că Wansa îl trimisese la o moarte sigură, dar noi îl urmaserăm, ca să-l apărăm. Apoi îl întrebă dacă Wansa îi dăduse o pungă cu perle şi când Kunda încuviinţă şovăitor, Marian îi ceru să cerceteze ce se află în ea.

   Se dovedi acum că punga conţinea cinci pietricele rotunde şi netede. Kunda fu încredinţat de ticăloşia lui Wansa şi vru să se înapoieze, dar prietenul meu îi spuse atunci că printr-însul ar putea fi salvaţi mulţi oameni de a fi sfâşiaţi de tigru. Îi făgădui şi o răsplată mare şi, în cele din urmă, Kunda se învoi să ne ajute.

   După cum bănuise Marian, băiatul trebuia să meargă fără întrerupere până la miezul nopţii şi abia atunci - după cum îl încredinţase Wansa - era înlăturată primejdia ca perlele să-i fie furate.

   — În cazul acesta - spuse Marian, mulţumit - atacul urmează să aibă loc lângă oraşul acela vechi. Până s-o lăsa întunericul putem merge împreună, apoi Kunda va trebui să o ia înaintea noastră.

   — Mariane, dar se poate lesne întâmpla ca Kunda să fie sfâşiat îndată de misterioasa fiară - îmi dădui cu părerea.

   — La sta m-am gândit şi eu, fireşte, de aceea trebuie să căutăm să-l ocrotim. Pongo, cunoşti vreo buruiană, al cărei miros îndepărtează tigrii?

   — Da, Massers! răspunse uriaşul Negru. Pongo caută îndată.

   Se înfundă în desiş, în vreme ce noi ne urmarăm drumul.

   După câteva minute se întoarse, ţinând în mână nişte buruieni

care răspândeau un miros plăcut dar foarte tare.

   — Tigru repede dă înapoi - lămuri el - Kunda nu trebuie are frică.

   — Minunat! exclamă Fox - la toate te gândeşti d-ta, domnule Farrow. Acum sunt şi eu încredinţat că vom da de urma acestui tigru verde.

   Până pe înnoptate merserăm voiniceşte mai departe, fără oprire. Când însă întunericul se lăsă brusc, Marian zise lui Kunda:

   — Kunda, o iei singur înainte şi noi rămânem în apropierea ta. Pongo, freacă-l cu buruienile alea!

   Uriaşul Negru făcu treaba asta foarte temeinic şi băiatul împrăştia un miros foarte tare când Pongo fu gata. Lui Maha i se legă o liană groasă în jurul gâtului, al cărei capăt îl ţinea Pongo.

   Băiatul porni voiniceşte şi noi îl urmarăm la distanţă de vreo treizeci de metri, silindu-ne să nu facem zgomot, în schimb Kunda, ascultând de sfatul lui Marian, făcea tocmai dimpotrivă, astfel că ştiam mereu unde se află şi el.

   Mergeam de un ceas prin beznă, când din desişul din dreapta se auzi un mârâit şi un pufăit; ne oprirăm imediat, iar Kunda scoase un ţipăt de spaimă. În clipa următoare tigrul verde se ivi lângă el pe şosea.

   Acum pe întuneric, sclipea de parcă ar fi avut foc pe dinăuntru. Câteva clipe rămăsei încremenit, atât de sinistră era

arătarea aceasta.

   Îl auzii pe Marian trăgând cocoşul puştii sale şi smucii şi eu repede arma de pe umăr. Fiara se dădu repede câţiva paşi înapoi şi scoase un pufăit furios. Gloanţele noastre detunară unul după altul. Dar se părea că tigrul nu fusese atins cum trebuie.

   Scoase un răcnet de durere, apoi răsună din desiş ţipătul de pasăre, pe care-l auzeam acum pentru a treia oară şi cu mişcări fulgerătoare tigrul luminos dispăru printre tufe.

   Eram încremenit, dar Fox râse şi zise:

   — Ei, domnilor, acum credeţi că fiara e invulnerabilă? Socot că gloanţele noastre au nimerit, fără doar şi poate. Ce părere aveţi?

   — Hm.... Acum s-a adeverit bănuiala mea, răspunse Marian, mulţumit. Cred cu siguranţă de data aceasta că vom lămuri taina acestei fiare. Trebuie să rămânem peste noapte în apropiere şi mâine dimineaţă îl vom pune pe urmele sale. Ne petrecurăm noaptea la vreo sută de metri de locul unde se ivise tigrul, acela ciudat. Micul Kunda rămase cu noi, fireşte, căci era un martor preţios - şi în nici un caz nu şi-ar fi urmat drumul prin pădure, noaptea.

   A doua zi dimineaţă pornirăm în căutarea tigrului verde. Peripeţiile prin care am trecut cu prilejul acesta ţi le voi istorisi altădată, dragă George - îşi încheie povestirea doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 142

ORAŞUL DIN PĂDURE

   PE URMELE TIGRULUI VERDE

   ŞI DOCTORUL BERTRAM povesti mai departe lui George:

   — Maha, ghepardul nostru care mergea cu câţiva paşi înaintea noastră, se opri brusc, se holbă câteva clipe la o tufă deasă de la dreapta potecii înguste, apoi sări îndărăt, schelălăind speriat.

   Luarăm îndată puştile în mână, căci pricina nu putea fi decât tigrul misterios, care dădea târcoale pe aici.

   În noaptea trecută ne încredinţasem că fiara era într-adevăr „invulnerabilă", după cum umbla zvonul. Pe întuneric nici nu era de gândit să pornim în urmărirea misteriosului animal. Petrecusem noaptea la focul de tabără, făcând de pază cu schimbul. Când se iviră zorile, ne luarăm pe urmele tigrului verde. Kunda, băiatul malaiez, se înapoiase la Marichehukkadi, localitate situată lângă golful Mannar, iar noi ne abăturăm de pe poteca veche, unde dispăruse în întuneric tigrul verde şi pătrunserăm în desiş; acolo dădurăm de o potecuţă foarte îngustă dar bine croită, care şerpuia printre copaci.

   Mergeam de vreun ceas pe această potecă întortocheată dintre copacii uriaşi, bătrâni de sute de ani şi ţineam puştile pregătite în mână.

   Pe cea din urmă întindere de vreo sută de metri, vegetaţia se schimbase şi în locul copacilor uriaşi se iviră mai multe tufe, dar atât de mari şi dese cum nu se întâlnesc în alte continente.

   Şi din faţa uneia din aceste tufe, la vreo şase metri înaintea noastră, se dăduse înapoi ghepardul speriat. Toată atitudinea lui dovedea că, între crengile dese nu putea fi ascuns decât tigrul verde, care-l omorâse pe fratele său, ghepardul Gaba.

   Duserăm îndată puştile la ochi. Dacă în timpul nopţii gloanţele nu avuseseră nici un efect asupra fiarei, acum ziua, lucrurile stăteau altfel, căci de data aceasta vom găsi o ţintă, ca să-i putem veni de hac.

   Ca să înaintăm ar fi fost o îndrăzneală prea mare, căci fiara o fi stând la pândă şi l-ar fi sfâşiat pe cei dintâi care i-ar fi ieşit înainte.

   Era o situaţie foarte neplăcută aceea în care ne găseam pentru moment.

   Trebuia să presupunem că misterioasa fiară pândea numai la

şase metri în faţa noastră, gata în fiecare clipă să se repeadă asupra unuia dintre noi.

   Pe când chibzuiam dacă n-ar fi bine să deschidem un foc asupra tufei, Marian strigă cu glas coborât:

   — Pongo, azvârle o creangă sau o fructă grea în tufiş. Dacă tigrul misterios e pitit acolo o să mişte el. Cred că împuşcăturile noastre n-au fost degeaba, chiar dacă nu aşa cum nădăjduiam.

   În vreme ce Pongo, se duse să caute ceva potrivit pentru aruncat, Fox zise:

   — Crezi că gloanţele noastre au avut vreun efect asupra tigrului, domnule Farrow?

   — Cu neputinţă, altfel am fi găsit vreo urmă de sânge. Nu, fiara ne va fi pândit aici şi pun rămăşag că ne putem aştepta din clipă în clipă la un atac din partea ei.

   — Să aşteptăm - zise Marian, liniştit - şi o să vedeţi că am dreptate. Chiar dacă gloanţele nu l-au rănit, izbiturile în capul şi trupul fiarei trebuie neapărat să-i fi căşunat ceva. Aşa, Pongo, arunc-o cât mai sus ca să cadă drept în jos.

   Pongo veni cu o cracă lungă de vreun metru şi groasă cât mâna. Lemnul greu trebuia să răzbată printre crengi până la pământ - dar era nevoie de puterea supranaturală a unui Pongo, pentru ca s-o azvârle aşa de sus de la o astfel de înălţime.

   Uriaşul se aşeză la stânga noastră, lăsându-ne câmp liber de tragere, apoi ridică deasupra capului craca şi, cu o sforţare enormă, o zvârlii în sus în tufiş.

   Crengile foşniră şi trosniră când bâta grea căzu. Mă aşteptam ca misteriosul tigru să se năpustească asupra noastră, dar în loc de asta auzirăm numai un pufăit furios din tufiş.

   Se părea că Marian are dreptate: fiara trebuia să sufere din pricina împuşcăturilor, îşi alesese tufişul numai ca loc de odihnă şi speriată de Pongo, o luase acum la fugă, căci del a mare depărtare auzirăm iarăşi un pufăit.

   — Să ştiţi, a luat-o la sănătoasa! zise Fox, uluit. În cazul acesta, arma principală a bandei, misteriosul ei tigru, care a vârât groaza în oameni, pare să fi fost scoasă din luptă. Vom ajunge în curând în vechiul oraş din pădure Anuradhapura, la care duce poteca aceasta, în vreme ce şoseaua, care e folosită de pelerini şi călători, face un ocol mare.

   — Ah, asta e important! răspunse Marian. Sunt aproape sigur, dragă Fox, că vom găsi în vechiul oraş pe căpetenia acestei bande. Acolo se pot ascunde mai bine şi pot pune la cale

nelegiuirile lor. În Colombo, de pildă, activitatea lor ar bătea îndată la ochi. Hai să mergem mereu pe urmele tigrului verde.

   — Atunci să lăsăm poteca şi să pătrundem în tufiş? întrebă Fox, mirat.

   — Da, căci presupun că prin urmărirea lui vom da de ascunzătoarea bandei. Anuradhapura e vizitată mereu de pelerini. Şi acolo banda nu-şi poate face de cap în voie - dar vechiul oraş de reşedinţă e abia în parte dezgropat, cele mai multe clădiri sunt încă în pământul pădurii seculare - şi bănuiesc că vreuna din aceste ruine vechi, îngropată pe jumătate, serveşte de cartier general al bandei. Tigrul ne va călăuzi într- acolo.

   — Da, dacă ne-am putea lua pe urma lui - zise inspectorul Fox - dacă însă s-a strecurat prin desiş, apoi nici chiar Pongo al dv. nu va fi în măsură să găsească drumul pe care l-a luat.

   — Nădăjduiesc că îndărătul acestui tufiş vom găsi iarăşi o potecă - zise Marian - iar dacă nu, va trebui să ne-ntoarcem şi să urmăm mai departe, drumul acesta de aici, ceea ce va îngreuia sarcina, ce e drept.

   Pe când vorbeam, ne apropiarăm binişor de tufiş. Ne oprirăm înaintea lui, Marian stătu să chibzuiască puţin, apoi chemă ghepardul şi-i strigă:

   — Maha, caută!

   O clipă inteligentul animal se dădu înapoi - căci mirosul tigrului verde o mai fi stăruit foarte tare printre crengi - apoi, însă, îşi făcu loc printre crengile mlădioase.

   Îl urmarăm fără teamă. Dacă vreun duşman omenesc era într- adevăr ascuns acolo, atunci Maha va da îndată de el şi-l va doborî la pământ.

   Cu toată graba noastră avurăm grijă să nu lăsăm nici o urmă, pentru că vreunul din bandă ar fi putut trece, întâmplător, de-a lungul acestei poteci şi era mai bine să nu fim descoperiţi îndată.

   Căci era într-adevăr un drum peste care dădurăm acum, după ce ne făcurăm loc printre crengile dese, deşi tot atât de îngust ca cel părăsit cu puţin înainte, era însă tot atât de bine întreţinut, fără bălării.

   Nu ne puteam da seama dacă tigrul verde urmase poteca asta, dar ne puteam bizui pe Maha, care ne va da de veste îndată apropierea lui.

   Deodată ne oprirăm. Undeva în pădure se auzise un sunet ciudat - ca sunetul îndepărtat al unui corn de vânătoare. Dar aici în pădurea seculară, în urmărirea unei fiare misterioase, în luptă cu o bandă pentru care viaţa omului nu însemna nimic, sunetul acesta era o ameninţare.

  Fu repetat de şase ori la răstimpuri scurte, apoi se întrerupse brusc şi o tăcere de moarte se lăsă iarăşi deasupra desişului. Inspectorul Fox îşi dădu pălăria pe ceafă şi-şi şterse fruntea de sudoare.

  — Grozav de cald! gâfâi el. Ei, domnule Farrow, ce zici de melodiile alea. Ai? Frumoase, nu?

  — Da, sunau foarte frumos - răspunse Marian, zâmbind - dar pentru noi or fi însemnând o mare primejdie. Bănuiesc că tigrul verde a fost lăsat de pază în tufiş, îndărătul nostru. Acum ne-o fi anunţat stimabililor pe care îi căutăm. Şi sunetele acestea ca de corn or fi având scopul să dea de veste poate altor paznici că trecem pe aici.

  — Cam aşa mi-am închipuit şi eu - zise Fox - numai nu pricep că îţi mai arde de râs. Eu socot că lucrul e foarte serios. De, o viaţă are omul şi, oricât e o cinste să mori în slujba patriei. Cu d- voastră însă, lucrurile stau altfel.

  — Da - zise Marian, urmând să zâmbească - voi căuta să mă conving că mor pentru o cauză bună şi atunci va fi mai uşor. Dar vorbind serios, domnule Fox, sunetele alea or fi având însemnătatea presupusă - nu trebuie însă să ne necăjim. Mie îmi dovedesc numai că restul ce-a mai rămas din bandă se teme grozav de noi, altminteri nu s-ar face astfel de pregătiri. Şi cui îi e frică, e în dauna lui. Ştim, fireşte, că ne aşteaptă mari primejdii, dar dacă nu ne pierdem cumpătul în faţa lor, o să scăpăm cu bine.

  — Ai dreptate - încuviinţă Fox - să mergem înainte şi sunt încredinţat că vom sfârşi şi cu restul bandei. N-au decât bandiţii să sufle cât or vrea din corn, noi o să le venim de hac.

  Îmi venea să râd de încrederea bruscă a inspectorului, care trecu înaintea lui Pongo şi porni de-a lungul potecii îndărătul lui Maha, care mergea în frunte.

  Ultimele întâmplări îl făcuseră cam nervos pe Fox, dar acum îşi recăpătase iar curajul, ba se părea că dorul de luptă îl aţâţa chiar.

  Zelul acesta fu cât p-aci să-i fie pierzania. Pomeneam mai sus că arborii uriaşi făcuseră loc unor tufe înalte şi dese, totuşi din când în când se ridica un copac uriaş şi acum se ivi iarăşi pe dreapta potecii un teak enorm, ale cărui crengi dese atârnau peste potecă. Fox vroia să treacă pe lângă arborele uriaş, în vreme ce iscodea cu luare aminte desişul de ambele părţi ale potecii. Uitase însă că în pădurea seculară trebuie să fii cu ochii-n patru, aşa dar se cerea să priveşti şi în sus... Pongo făcu asta din instinct şi mulţumită lui scăpă cu viaţă inspectorul.

  Uriaşul Negru făcu deodată o săritură înainte şi cu braţul său vânjos îl prinse pe Fox, trăgându-l după sine. În clipa următoare o cracă groasă căzu pe potecă, îndărătul lui Fox şi Pongo şi în faţa lui Marian şi a mea. Maha, care mergea mereu cu câţiva paşi înainte, scoase un mârâit speriat şi se-ntoarse cu repeziciune.

  Văzurăm acum că creanga grea cât un copăcel întreg fusese tăiată cu fierăstrăul şi doar de un deget mai fusese lăsată să atârne de trunchi. Dacă nu era Pongo, am fi fost pierduţi.

  — Drace! făcu Fox, răsuflând uşurat - niciodată nu trebuie să te pripeşti. Dragă Pongo, îţi mulţumesc.

  Întinse mâna camaradului nostru, care mormăi, stingherit:

  — Fie bine. Pongo vede cade cracă, Masser Fox trage repede înapoi.

  Întâmplarea aceasta ne dovedi şi de astă-dată cât de primejdioasă era banda cu care aveam de a face. În acelaşi timp, însă, căpătarăm şi convingerea că ne apropiam de ascunzătoarea ei, altminteri nu şi-ar fi dat osteneala să-şi asigure poteca aceasta printr-o capcană.

  Ne puteam aştepta, deci, să dăm curând de bandiţi şi atunci va avea loc, cu siguranţă, o luptă îndârjită. În primul rând nici nu ştiam câţi potrivnici ne stăteau în faţă şi inspectorul, care mergea acum între Marian şi mine, zise deodată:

  — Domnule Farrow, n-ar fi mai bine dacă am lua cu noi un număr de poliţişti sau soldaţi? se prea poate să ne pomenim deodată în faţa unor forţe superioare şi în acest caz tot curajul nostru nu face două parale.

  — M-am gândit şi eu la asta - spuse Marian - de aceea trebuie să fim cu mare băgare de seamă de acum încolo. Dacă vom da de forţe superioare, va trebui să ne împărţim - unii vor ţine sub observaţie banda, în vreme ce ceilalţi vor aduce oameni în ajutor.

  — Ai dreptate - încuviinţă inspectorul - şi cel mai bun lucru va fi să mă duc eu-însumi să-i aduc pe poliţişti. Ah, uite-l colo în faţă!

  Ultimele cuvinte le spusese în şoaptă. Şi avea motive pentru aceasta, căci la mică depărtare răsunase pufăitul unui tigru.

MAHA, SALVATORUL

   ERA TIGRUL VERDE, al cărui pufăit ne era cunoscut. După toate probabilităţile ascunzătoarea bandei se afla în faţa noastră.

   Maha veni acum înapoi, căci ştia că duşmanul său de moarte se află în faţa lui şi instinctul i-o fi spunând că numai noi îl puteam ocroti.

   Când trecu pe lângă Marian, acesta se opri, mângâie animalul şi arătă apoi spre o tufă de lângă potecă.

   — Maha, culcă-te! îi porunci el în şoaptă.

   Ghepardul îl privi cu ochii-i mari, pe urmă merse încetişor spre tufă şi se strecură printre crengi. Marian zâmbi mulţumit şi zise:

   — Aşa, acum avem cel puţin un prieten în spate, care ar putea să devină chiar salvatorul nostru. Să mergem mai răzleţi unul de altul. Ultimul poate oricând să mai întreprindă ceva, dacă cei din faţă ar fi atacaţi sau ar cădea în vreo cursă. Robert, tu trebuie să rămâi deci pe loc câtva timp! Pongo ne-a luat-o destul de mult înainte, aşa că eu pot iuţi pasul.

   Într-o anumită privinţă era bine cum orânduise Marian lucrurile, dar era cam neplăcut să fim atât de depărtaţi unul de altul. Priveam şi ciuleam urechile în juru-ne, în vreme ce camarazii mei o luaseră înainte. Şi când îl văzui pe Fox la vreo douăzeci de paşi înaintea mea, mersei şi eu mai departe.

   Pe Pongo nu-l mai putui zări, căci dispăruse pe după o cotitură a potecii, pe care tocmai o trecea şi Marian. O clipă îmi ajunse parcă la ureche o chemare slabă, deoarece însă nu se mai auzi nimic, crezui că mă înşelasem.

   Când Fox ajunse la cotitura potecii, mi se păru că aud un zgomot slab îndărătul meu. Mă-ntorsei repede, cu puşca în mână, dar nu fu decât un animal care trecuse poteca. Întorcându-mă iarăşi, văzui că şi Fox dispăruse pe după cotitură.

   Un simţământ nelămurit mă îndemnă să merg mai încet. Această cotitură a potecii îmi dădea impresia că ascunde o mare primejdie pentru mine.

   Deodată îmi veni în gând că prin mersul meu încet voi pierde probabil legătura cu camarazii mei. Iuţii pasul, apoi cotii cu băgare de seamă pe după colţul potecii.

   Cât despre tovarăşii mei, nici urmă. O creangă lungă îmi atinse faţa; o dădui în lături şi mai făcui doi paşi, dar căzui grămadă. Simţii parcă un curent electric puternic care îmi

paralizase nervii. Nu puteam mişca nici un mădular, nu eram în stare să scot un sunet - şi totuşi păstram în stare să scot un sunet - şi totuşi păstram întreaga cunoştinţă.

   Nu ştiam ce să cred. Să fi fost de vină căldură moleşitoare din pădure? Să se fi răzbunat, în fine, clima aceea ucigătoare în care trăiam de câţiva ani?

   La toate mă gândeam, numai la ce era mai apropiat, nu - dar curând îmi trecu prin minte gândul că mă prinsesem într-o cursă întinsă de această bandă primejdioasă. Deodată, doi Cingalezi uriaşi se iviră pe nesimţite în faţa mea. Mă ridicară pe sus şi mă duseră într-un tufiş de pe dreapta potecii.

   După ce trecură cu mine printre ramurile mlădioase, văzui un luminiş potrivit de mare, pe care se înălţa o clădire mică şi ruinată, ale cărei blocuri uriaşe de piatră negricioasă trădau o vechime însemnată.

   Într-o poartă îngustă stătea un indian înalt în veşmânt alb şi lung; părul şi barba îi erau albe. Pe cap purta un semicerc care sclipea în bătaia soarelui. Ştiam ce-nseamnă podoaba aceasta: ea era insigna celei mai înalte caste cingaleze, aceea a Brahmanilor.

   Pe chipul său aspru şi distins nici un muşchi nu tresări când cei doi purtători se apropiară cu mine. Fără să rostească un cuvânt se dădu la o parte şi fui dus într-o încăpere mare, care prindea o lumină turbure prin nişte deschizături înguste din perete. Marian, Pongo şi Fox zăceau şi ei acolo pe pământ, la distanţă de câţiva metri unul de altul şi legaţi de nişte verigi groase de fier, fixate în zid. Fui legat şi eu cu brutalitate - căci cu toată paralizia ciudată îmi păstrasem simţurile întregi. Cei doi care mă aduseseră părăsiră încăperea şi bătrânul Cingalez se apropiă agale de noi, ne măsură din cap până-n picioare, apoi se opri înaintea lui Marian. În cea mai curată limbă engleză, cu glas adânc şi melodios, zise:

   — Prin oamenii mei am aflat că aţi capturat în Marichehukkadi pe cei mai puternici sprijinitori ai castei noastre. Pedeapsa pentru această faptă va fi foarte aspră, căci prin pierderea credincioşilor noştri membri ni s-a adus o pagubă cât se poate de mare. Din păcate, nu pot hotărî eu singur asupra sorţii voastre, dar voi trimite soli la mai-marele nostru, care va fi aici peste câteva ceasuri. Atunci veţi afla ce soartă vă aşteaptă. Am fost nevoit să vă leg, pentru că paralizia provocată de spinii otrăviţi ai crengii de pe potecă, va dispărea curând. Şi voi lăsa şi un paznic aici, ştiindu-vă foarte primejdioşi. Acum trebuie să plec pentru câteva ceasuri, dar când mă voi înapoia, va fi aici şi Superiorul, ca să hotărască asupra sorţii voastre.

   Intră un Cingalez care ducea cele trei puşti ale noastre. Brahmanul arătă spre peretele din faţă şi servitorul puse armele acolo. Apoi se ghemui pe prag şi rămase cu privirea aţintită asupra noastră. Bătrânul Brahman ne salută cu demnitate şi părăsi clădirea.

   Privii la paznicul întunecat din uşă. Cât de rafinaţi erau oamenii aceştia! Cui să-i dea în gând că o simplă creangă ar putea fi otrăvită? Şi cu un venin drăcesc, care paralizează pe dată orice fiinţă vieţuitoare!

   Fui trezit din gândurile mele negre de o senzaţie de furnicătură prin tot trupul, apoi deodată putui să mişc capul şi să trag spre mine picioarele legate. Privii repede la camarazii mei.

   Se mişcară şi ei pe urmă ne uitarăm unul la altul şi în cele din urmă Marian zise:

   — Am căzut în cursă! Acum se pune chestia cum ieşim iarăşi din ea; o să izbutim noi, căci cu paznicul ăla de colo terminăm repede.

   Ca şi cum Cingalezul atâta ar fi aşteptat, îl văzurăm ridicându- se sprinten ca o pisică, se apropiă de Marian şi-l ameninţă cu pumnalul, îndrugând în limba tamilă câteva cuvinte pe care nu le înţelesei.

   Dar Fox, care cunoştea şi limba asta, spuse:

   — Domnule Farrow, ne porunceşte să tăcem, altminteri ne va gâdila puţin cu cuţitul. Probabil că nu îi e prea la îndemână să stea singur cu noi.

   Îmi veni să râd văzându-l pe paznic repezindu-se la Fox şi răstindu-se la el. Inspectorul îi răspunse liniştit, apoi zise către noi:

   — Îi e frică într-adevăr. Ne cere să tăcem, altfel ne va tortura. Pentru asta va trebui să vie aproape de tot de noi.

   — Să mai aşteptăm câtva timp, până ce bătrânul Brahman se va fi îndepărtat deajuns - răspunse Marian - atunci Pongo va vorbi cu glas tare şi-l va atrage în apropierea lui. Pricepi, Pongo?

   — Da. Masser, Pongo face! zise uriaşul.

   Se vedea bine că paznicul nostru nu ştia ce să facă. Dar Fox îi spuse câteva cuvinte şi Cingalezul se-ntoarse la locul său din pragul uşii şi se aşeză la loc.

   Îşi ţinea ochii scânteietori mereu îndreptaţi asupra noastră,

dar nu părea să fie mulţumit de rolul său. O fi auzit, poate, că suntem oameni primejdioşi, în stare de orice.

   Marian lăsă să treacă vreo zece minute. Bătrânul Brahman putea fi acum destul de departe, ca să nu ne mai poată surprinde la o încercare de eliberare.

   Îl priveam pe prietenul meu şi văzui că tocmai vroia să-i spună ceva lui Pongo, renunţă însă şi privi dezamăgit spre uşă.

   Acolo sta... bătrânul Brahman şi în spatele lui alt indian. Bătrânul ne măsură cercetător, apoi schimbă cu paznicul câteva cuvinte, la care acesta răspunse cu un potop pe vorbe.

   Brahmanul îi făcu un gest poruncitor şi paznicul tăcu, privindu- ne însă cu ură.

   — N-aveţi voie să vorbiţi! ne zise acum Brahmanul, liniştit. Se poate să aveţi tovarăşi prin apropiere. Chiar dac-ar veni, se vor otrăvi de spinii aceia - dar cu toate acestea trebuie să tăceţi. Voi mai lăsa încă un paznic aici, căci sunteţi prea primejdioşi. Dacă veţi vorbi sau striga, paznicii vă vor tăia limbile.

   — Suntem oare într-atât de primejdioşi? întrebă Marian, batjocoritor. De ce nu-l laşi atunci aici pe faimosul tigru verde? Cred că animalul acesta nu ne prea are la inimă, pentru că gloanţele noastre l-au învăţat minte în seara trecută.

   Ne dădurăm seamă îndată că prin întrebarea aceasta Marian căuta numai să iscodească unde se află tigrul, care ne putea deveni primejdios. Şi bătrânul Brahman căzu în cursă, căci strigă înfuriat:

   — O să mai daţi voi ochii cu el, fiţi pe pace, numai că nu o să vă cam placă lucrul ăsta. Acum îl folosesc în alt loc, dar îl voi aduce înapoi. Peste trei ceasuri va fi aici şi mai-marele nostru şi atunci o să vă piară pofta de a vorbi cu atâta dispreţ despre el. Aşa dar, tăcere, altminteri n-o să vă meargă bine deloc!

   Ne învălui într-o privire lungă, de compătimire, dar Fox, care-i ghicea gândurile, zise imediat:

   — Nu-ţi da nici o osteneală, căci tot nu vom trece de partea voastră!

   Bătrânul înălţă din umeri şi părăsi încăperea. Cei doi paznici de ghemuiră pe prag şi-şi aţintiră privirea asupra noastră.

   Acum trebuia să aşteptăm iarăşi până ce Brahmanul se va fi îndepărtat deajuns. Situaţia noastră se înrăutăţise, căci pe amândoi paznicii nu era în stare să-i doboare Pongo.

   Marian avu însă o mutră foarte încrezătoare şi-mi zâmbi. Atunci mă resemnai şi privii liniştit pe cei doi paznici.

   Nici celui de-al doilea nu părea să-i fie plăcută slujba, căci schimba adesea priviri pline de-nţeles cu tovarăşul său şi se uitau amândoi posomorâţi la noi.

   După vreo douăzeci de minute Marian izbucni deodată în râs. Paznicii săriră în picioare şi-şi traseră pumnalele. Dar prietenul meu nu se speria.

   — Pongo, cheamă-l pe Maha, ceea ce voi face şi eu! zise el tare.

   Paznicii se priviră înmărmuriţi, când Marian şi Pongo începură să strige din răsputeri:

   — Maha, Maha!

   Pe urmă însă se năpustiră cu pumnalele asupra lui Pongo, care le venea mai aproape.

   Marian se aşteptase, de sigur, ca ei să se despartă, căci altminteri camaradul nostru negru ar fi avut munca îndoită şi situaţia lui ar fi devenit cam primejdioasă.

   Dacă cei doi paznici ar fi fost cu băgare de seamă şi îndemânateci, s-ar fi apropiat de el pe de lături; dar ei veniră dea dreptul din faţă. Când cel dintâi fu înaintea lui Pongo, acesta îşi trase repede picioarele legate, apoi le repezi cu toată puterea.

   Scoţând un răcnet, primul paznic se izbi de celălalt şi-l trase cu sine. Zburară amândoi până la peretele opus şi se prăbuşiră la pământ.

   Cel dintâi paznic era „achitat" - dar celălalt era, de sigur, numai ameţit, deşi se izbise destul de tare de zid.

   Acum îl strigarăm cu toţii pe Maha, ghepardul. Trebuia să ne ajute, căci singuri nu ne-am fi putut dezlega.

   Din nefericire, temerile mele cu privire la al doilea paznic aveau să se înfăptuiască. După câteva minute numai, el începu să se mişte, apoi se sculă cu anevoie de jos şi privi aiurit în jurul său.

   Se dezmetici însă repede, scoase un răcnet de furie şi se năpusti asupra lui Pongo. Dar se opri nu departe de uriaş, care-l aştepta liniştit. Din soarta tovarăşului său, care zăcea nemişcat la pământ, trăsese învăţătura că nu era atât de lesne să se ia la harţă cu Pongo, chiar dacă acesta era legat.

   Câteva clipe indianul stătu nehotărât - dar noi ne folosirăm de timpul acesta să-l chemăm pe Maha.

   Deodată paznicul rânji drăceşte, luă pumnalul de vârf, îl cântări câteva clipe cum numai un bun aruncător de cuţite o poate face, apoi se pregăti să-l azvârle în partea de jos a trupului

lui Pongo.

   Era o clipă nespus de primejdioasă pentru camaradul nostru, deoarece n-avea cum să se apere.

   Cu toate acestea el urma să strige ghepardul şi-şi aţinti privirea spre arma din mâna paznicului. Poate că ar fi izbutit s-o prindă cu talpa încălţămintei sale, dar nu fu nevoie căci în clipa aceea veni credinciosul nostru ghepard.

   Se ivise pe nesimţite în uşă - o clipă ne învălui cu privirea şi-o aţinti apoi asupra paznicului şi în momentul următor zbură ca o săgeată prin aer.

   Răcnind înfiorător, indianul se prăbuşi la pământ, când Maha se izbi de dânsul. Pumnalul îi căzuse din mână şi omul zăcea acum fără apărare sub labele animalului.

   Maha mârâia deasupra lui, gata în orice clipă să-l sfâşie. Deoarece însă Indianul încremenise de spaimă, ghepardul îşi întoarse capul spre noi.

   — Domnule Fox, spune-i Indianului să stea liniştit! zise Marian, inspectorului. Eu voi chema îndărăt ghepardul.

   Fox vorbi cu paznicul, care abia fu în stare să răspundă.

   — Va sta liniştit - zise apoi inspectorul şi imediat Marian chemă animalul la sine.

   Apoi, întorcându-se spre el, îi strigă:

   — Desfă legăturile!

   Inteligentul animal se puse îndată pe lucru şi începu să roadă funiile cu colţii-i tăioşi.

   Într-acestea eu îl observam pe paznic care se holba îngrozit la ghepard. Cu siguranţă că nu mai văzuse un astfel de animal şi o fi crezut că eram înţeleşi cu cine ştie ce duhuri rele, care ne ajutau.

   Dar încetul cu încetul dispăru groaza de pe chipul său şi ghicii că începuse să chibzuiască în ce fel să împiedice eliberarea noastră.

   Maha rodea înainte funiile lui Marian; nu mai putea trece mult până ce acestea să fie rupte - şi atunci eram cu toţii liberi.

   Timp de vreun minut nu-l observasem pe paznic. Acum când îmi întorsei privirea iarăşi spre el, mă speriai. Indianul izbutise într-adevăr să se târască înainte ca un şarpe şi să pună mâna pe pumnal. Avea acum iarăşi între degete arma primejdioasă şi tocmai se pregătea să lovească în Marian.

   — Maha înhaţă-l! răcni eu.

   Credinciosul ghepard se răsuci, văzu mişcarea ameninţătoare

a indianului, apoi se şi repezi asupra omului care ţipă, îngrozit.

   Dar ţipătul său se prefăcu într-un horcăit, indianul zbătându- se, se rostogoli pe pământ. Maha îi sfâşiase beregata.

   Liniştit, ca şi cum nimic nu s-ar fi întâmplat, ghepardul se înapoie la Marian şi-şi văzu mai departe de treabă. După câteva minute prietenul meu scoase o exclamaţie de triumf, îşi ridică braţele libere şi trase cuţitul de la brâu.

   După câteva clipe eram cu toţii liberi şi-l mângâiam pe Maha.

DIN SURPRIZĂ ÎN SURPRIZĂ

   AMÂNDOI PAZNICI ERAU MORŢI; pe unul, piciorul repezit de Pongo îl rănise atât de grav, încât îşi dăduse sufletul îndată, probabil; celălalt îşi găsise sfârşitul din propria lui vină, sub colţii lui Maha.

   Ne luarăm repede puştile şi Marian părăsi cel dintâi vechea clădire, cu mare băgare de seamă. Trebuia să fi servit în alte vremi drept temniţă pentru prizonieri, căci afară ne încredinţarăm că avea numai o singură încăpere aceea în care stătusem noi. La oarecare depărtare de zidurile vechi se aflau câteva colibe de crengi, probabil locuinţele paznicilor.

   Din împrejurarea, însă, că locul acesta era atât de bine păzit şi ocrotit prin capcane, puteam deduce că ne aflam într-adevăr pe drumul bun către cartierul principal al bandei.

   După spusa bătrânului brahman, „Mai-marele" trebuia să sosească peste trei ceasuri, aşa că peste vreun ceas trebuia să ne găsim la locul căutat.

   Fox privi cercetător în juru-i când furăm înaintea vechii închisori, apoi arătă spre marginea de peste drum a micului luminiş şi zise cu hotărâre:

   — Trebuie s-o luăm în direcţia asta, domnilor. Acolo se află vechiul oraş Anuradhapura. Din păcate, nu mi-am întipărit bine locul pe unde am fost duşi prin luminiş; se poate să fim nevoiţi să mai trecem poteca pe care au pus acea creangă faimoasă. Dar e totuşi cu putinţă să găsim în partea asta a luminişului o altă potecă, pe care să ajungem la ţintă.

   — Tot pe poteca asta am fost duşi printre tufe în luminiş - zise Marian - ştiu eu bine ce spun, aici trebuie să fie locul!

   Păşi spre un tufiş mare, desfăcu crengile, apoi zise mulţumit:

   — Da, aici atârnă o fâşie mică ruptă dintr-una din cămăşile noastre. Suntem, aşa dar, pe drumul bun. Ia priviţi, pământul în tufiş e şi el bătătorit; am găsit, deci intrarea în luminiş. Acum s-o luăm înainte şi nădăjduiesc că vom descoperi astăzi încă bârlogul bandei. E foarte important că-l cunoaştem pe bătrânul Brahman. Dacă l-om spiona cu băgare de seamă vom cunoaşte toate persoanele cu care stă de vorbă.

   — Îmi dai voie, Mariane - zisei eu - cine-ţi spune că şi Brahmanul s-a dus la Anuradhapura? N-ar fi avut atunci nevoie

să trimită un sol. Spunea doar că are şi alte treburi aici.

  — Adevărat - încuviinţă prietenul meu. Poate mai bine dacă rămânem prin apropiere. Aici trebuie să vie „şeful" aşa că nu mai e nevoie să-l căutăm. Ce crezi d-ta, domnule Fox?

  — Sunt de aceeaşi părere cu dv. - răspunse inspectorul - în Anuradhapura îi vom găsi cu greu pe oamenii noştri, căci acolo e totdeauna mare însufleţire; şi noaptea vin şi pleacă mulţi pelerini. Dar aici îl vom vedea pe omul care stă în fruntea bandei. Şi chiar de nu l-om putea prinde - pentru că va fi având pe lângă el vreo escortă - ne întipărim cel puţin mutra lui şi când s-o ivi prilejul punem mâna pe el.

  — Ai dreptate, domnule Fox - încuviinţă Marian - aşa dar să ne căutăm aici o ascunzătoare sigură. Trebuie să veghem şi asupra lui Maha, deoarece ştim că vine şi tigrul verde. Şi cu siguranţă că el va găsi urma ghepardului.

  Ne rotirăm privirea împrejur, dar se părea că nu e atât de uşor de găsit o ascunzătoare potrivită, căci trebuia să-l putem lua şi pe Maha şi afară de asta să ne ştergem urmele în aşa fel încât tigrul verde să nu poată da de ele.

  — Poate pe acoperişul clădirii vechi - propusei eu - ne putem căţăra pe partea dindărăt, suntem bine ascunşi acolo şi ne şi putem apăra, dacă va fi să ne descopere.

  — E o idee bună - încuviinţă prietenul meu - trebuie să ne gândim numai cum îl aducem sus pe Maha.

  — Pongo ia Maha - zise uriaşul nostru camarad - Maha nu greu.

  Într-adevăr, pentru puterea Negrului, o povară de cincizeci de kilograme nu era cine ştie ce. Cu toate astea trebuia să fie greu de căţărat pe acoperiş cu ghepardul.

  — Da - repetă Marian, după ce privi încă odată cercetător de jur-împrejur - ideea ta e bună, Robert. Colo sus suntem în orice caz mai în siguranţă ca oriunde. Dar nu trebuie să lăsăm nici o urmă, cu ajutorul căreia să ne poată găsi tigrul verde. Pongo, trebuie să cauţi buruiana cu care ai frecat pe Kunda. Dacă ne vom unge pe tălpi şi pe mâini cu sucul ei, nu ne va putea descoperi.

  Pongo dădu din cap şi intră în desiş. În vremea asta noi ocolirăm vechea clădire. După cum am pomenit nu era prea mare. Construită în formă de cub, fiecare latură, avea o lungime de vreo doisprezece metri. Zidurile erau din bolovani de granit. Vremea săpase şanţuri şi găuri adânci în piatră, ceea ce ne era

de mare folos la căţărat.

  Până la acoperiş erau vreo zece metri. Sus trebuia să încalece o balustradă pe jumătate ruinată, care înainta cu vreo jumătate de metru şi aceasta era singura greutate ce o aveam de întâmpinat.

  Pe de altă parte însă, ieşitura acoperişului ne apăra de a fi văzuţi de jos. Ne puteam apropia până la marginea balustradei, care avea o spărtură şi de acolo puteam vedea şi auzi tot ce se petrecea jos.

  Vechea clădire avea numai o singură intrare. Când furăm iarăşi în faţă, Marian zise:

  — Nu-mi prea pot închipui ca şeful şi bătrânul Brahman să se aţină mult timp în această clădire veche. Pe undeva, în apropiere trebuie să fie alte clădiri, care or fi mereu locuite. De pildă, cel puţin cuşca tigrului verde ar trebui s-o găsim. Întrebarea e dacă să pornim chiar acum în căutarea acestor clădiri, sau să aşteptăm până vin indienii? Cu siguranţă că şi-or trimite escorta să ne caute pe noi şi când vor pleca, îi putem urmări şi astfel să le găsim uşor ascunzătoarea.

  — E mai bine aşa - zise Fox - dacă pornim acum să-i căutăm, probabil că vom da de un paznic, care a rămas aici.

  Încuviinţai şi eu părerea inspectorului, pe urmă Marian zise:

  — Da, e mai bine să rămânem aici. Nădăjduiesc că potrivnicii noştri nu vor bănui în nici un caz că mai suntem în apropiere - ci că am pornit pe drumul cel mai scurt la Anuradhapura. Ah, uite că se-ntoarce Pongo.

  Camaradul nostru se strecură printre crengile unui tufiş, dar nu venea singur, ci ducea sub braţ un indian neînsufleţit, un Tamil, după cum se cunoştea din îmbrăcămintea sa.

  Îl zvârli la picioarele noastre şi zise:

  — Indian stat la pândă, Pongo prinde la el. Om nu băgat de seamă nimic.

  — Dar unde l-ai găsit? întrebă Marian, repede.

  — Colo! arătă Pongo spre miazănoapte. Cincizeci de paşi de aici. Acolo sunt câteva colibe din lemn şi altceva nimic.

  Asta era de mare însemnătate pentru noi. Pongo găsise deci casele de locuit pe care le bănuise. Marian şi deoarece, după spusa lui, nu era nimeni acolo, le puteam cerceta fără teamă.

  — Haidem! zise Marian, imediat. Dar Pongo, trebuie să-l duci înapoi pe paznic. Nu trebuie să bănuiască deloc cine l-a atacat. Dacă l-am lăsa aici, atunci duşmanii noştri vor presupune, că mai suntem pe aproape. Aşa însă vor crede că, fugind de aici am trecut pe lângă locuinţele lor. Poate că omul ăsta leşinat, când s- o trezi mai târziu la locul său, nu va sufla nimic despre misteriosul atac a cărui victimă a fost.

   Fox se uită la indian şi zise:

   — Nu cred ca individul să se trezească până peste câteva ceasuri aşa că atunci când s-or întoarce, îl vor găsi încă în nesimţire. Dar asta nu strică, pentru că, după cum spuneam domnule Farrow, vor crede că l-am atacat în cursul fugii noastre.

   Pongo îl luă iarăşi sub braţ pe tamilul leşinat şi se strecură prin tufiş pe unde venise cu el.

   Îl urmarăm şi ajunserăm pe o potecă, ce ducea vreo cincizeci de metri prin desiş - apoi ajunserăm la un luminiş mare, unde se ridicau şase case din trunchiuri de copaci. Ne oprirăm imediat şi examinarăm luminişul cu luare aminte, căci puteau să se fi înapoiat alţi duşmani.

   Pongo îl aşeză pe leşinat jos lângă potecă, privi şi ascultă în jur, apoi zise în şoaptă:

   — Nimeni nu este aici. Massers poate cerceta case fără frică.

   Ne puteam încrede în simţurile-i ascuţite, cu toate astea ne

apropiarăm cu luare aminte de prima casă, construită în stilul bungalow-urilor coloniale englezeşti.

   Avui îndată bănuiala că această bandă avea numeroşi europeni în rândurile ei. Însuşi faptul că Lindsay, şeful poliţiei secrete şi detectivul Honders aparţineau lor, dovedea această presupunere, întărită acum prin construcţiile acestea.

   Aranjamentul dinăuntru al casei era de asemenea după gustul european. Zadarnic căută Fox hârtii prin sertarele biroului, din care să poată afla cine sunt ceilalţi membrii ai bandei.

   Nu puteam rămâne mult timp acolo, de aceea cercetarăm la repezeală celelalte cinci case - dar nu descoperirăm nimic de seamă.

   După ce părăsirăm ultima casă, Marian zise:

   — Pongo, împarte buruienile alea ca să ne frecăm aici mâinile şi picioarele pentru ca tigrul să ne piardă urma. N-au decât să creadă apoi că ne-am irosit în aer.

   Stoarserăm repede frunzele cărnoase ale plantelor strânse de Pongo şi ne frecarăm bine tălpile ghetelor şi mâinile.

   Pornirăm apoi îndărăt pe potecă, ieşirăm în luminişul cu vechea închisoare şi alergarăm spre partea dindărăt a clădirii. Ghepardul fu luat în braţe de Pongo, care şi-l aşeză apoi pe umăr.

  Marian se căţără acum primul pe casă. Fox îl urmă, apoi urcai eu şi după aceea privirăm în jos cum se căţăra Pongo pe zid.

  Treaba mergea greu, foarte greu, dar în cele din urmă camaradul nostru fu atât de sus că-l puturăm ajunge pe Maha ca să-l tragem la noi. În clipa următoare se săltă pe acoperiş şi Pongo.

  Ghepardul trebui să se aşeze în mijlocul acoperişului neted, iar noi ne târârăm spre partea din faţă a vechii clădiri şi priveam cu atenţiune desişul.

  Trecură însă mai bine de două ceasuri până auzirăm un strigăt. Recunoscurăm că acest strigăt - care suna mirat şi înspăimântat - venise dinspre celălalt luminiş, acolo unde se aflau cele şase case.

  Aşa dar, „şeful" cu bătrânul Brahman sosiseră şi însoţitorii lor găsiseră cu siguranţă sentinela leşinată. Acum vor scotoci peste tot, dar probabil că în primul rând vor trimite oameni în acest luminiş, să ne caute pe noi.

  Ca măsură de prevedere ne dădurăm puţin înapoi, pentru ca să nu putem fi zăriţi pe acoperiş de cineva care ar fi privit întâmplător în sus.

  Trecură câteva minute, apoi văzurăm mişcându-se încet crengile unui tufiş, dinaintea intrării în vechea clădire. Tresării deodată şi aproape să scot o exclamaţie de uimire, când crengile din faţă se despărţiră şi... Tigrul verde alunecă în luminiş. Oare misterioasa fiară să fi urmărit, totuşi, urmele noastre, deşi tălpile ne erau unse cu sucul aromat al buruienilor?

  Tigrul se opri aproape de tot de tufiş şi adulmecă. Capul, care- mi părea nemăsurat de gros se răsuci în toate părţile, apoi se opri brusc şi privi ţintă în deschizătura uşii vechii clădiri.

  Acum, mă speriai şi mai grozav. Tigrul acesta n-avea ochi, cum au de obicei fiarele. O plasă verde era întinsă deasupra lor şi prin ochiurile ei scânteiau sinistru ochii galbeni. Aşa arăta cel puţin şi nu puteam pricepe ce să fie asta.

  Misteriosul tigru trebuie să fi descoperit făpturile nemişcate ale celor doi indieni dinăuntru, căci scoase un pufăit ciudat. Apoi păşi încetişor spre intrarea clădirii. Mişcările lui păreau greoaie şi aş fi jurat că la fiece pas al tigrului se auzea un clinchet metalic.

  Acum dispăru din faţa privirilor noastre, dar nu cutezarăm să ne târâm iar înainte, temându-ne că prin pufăitul său va atrage pe stăpânii lui. Şi prevederea asta se dovedi bună, căci deodată se iviră indienii din tufişul pe unde trecuse şi tigrul verde. Veneau unul după altul, în şir neîntrerupt. Număraserăm vreo douăzeci, când interveni o pauză. Apoi se strecură, cu paşi măsuraţi, bătrânul Brahman. Imediat după dânsul venea un bărbat înalt, cu umeri laţi, cu un turban alb tras adânc pe frunte, iar veşmântu-i lung şi alb îi bătea până la călcâie. Dar în mers veşmântul acesta se desfăcea şi văzurăm că omul purta dedesubt un costum tropical de croială europeană.

  Fox scoase un fluierat uşor. Probabil că omul acesta îi era cunoscut, căci îl văzui holbând ochii de uimire.

  Servitorii se împrăştiară pe pajiştea din faţa casei. Brahmanul şi Europeanul păşiră încet spre intrarea casei. Deodată se opriră şi bătrânul clătină capul, mirat. Descoperiseră trupurile celor doi paznici.

  Strigă îndată câteva porunci şi imediat oamenii împresurară clădirea. Brahmanul cu însoţitorul său intrară înăuntru, ieşi apoi după scurt timp şi ducea acum tigrul verde de o curea pe care i-o pusese în jurul gâtului. Se opri şi şoptind ceva fiarei îi arătă spre pământ. Animalul... începu să urmărească întipăriturile lăsate de picioarele noastre când ne duseserăm de la casă la casă.

  Brahmanul şi Europeanul se luară repede după fiară, urmaţi de aproape toţi indienii, care se împrăştiaseră în jurul casei.

  Vreo zece indieni rămaseră pe loc.

  Situaţia noastră nu era atât de uşoară. Nu ne aşteptasem ca indienii să vină în număr atât de mare. Acum trebuie să aşteptăm în ascunzătoarea noastră aeriană până se va înnopta.

  — Domnule Farrow - şopti Fox - mie mi se pare că-l cunosc pe acest european deghizat, care pare să fie „Mai-marele" lor. Ar fi grozav însă. De necrezut! Şi totuşi, nu pot admite că mă înşel.

  — Ţi-am spus eu mai de mult că o să vezi, ce nici cu gândul nu gândeşti - răspunse Marian - sst, tăcere! Uite-i că vin înapoi!

  În spatele tigrului, care desigur că urmărea acum îndărăt prima noastră urmă, venea brahmanul şi europeanul deghizat. Fiara verde îl trăgea pe bătrân în jurul clădirii, se opri niţel în faţa tufişului unde stătuse Maha şi pufăi necăjit.

  Apoi se-ntoarse iar şi vru să urmărească înapoi urma. Brahmanul îl ţinu şi zise însoţitorului său:

  — Stăpâne, a pierdut urma. Prizonierii au dispărut; nu pricep, însă cum au făcut asta.

  Europeanul râse necăjit.

  — Poate c-au zburat! zise el cu ciudă.

  În aceeaşi clipă se petrecu ceva la care nu ne-am fi aşteptat.

Fox sări deodată în sus, ridică revolverul şi strigă:

  — Ruşine să-ţi fie, Sir Grey!

  În momentul următor descărcă un glonţ şi europeanul deghizat se prăbuşi la pământ. Fox se aşeză iarăşi lângă noi, că imediat detunară alte împuşcături din luminiş şi gloanţele şuierară pe lângă noi.

  — Fox, ai înnebunit? strigă Marian, înfuriate. Cum te-ai putut lăsa dus de mânie?

  — Ai dreptate, domnule Farrow - încuviinţă inspectorul, cu glas înăbuşit - dar descoperirea aceasta m-a atins prea adânc. E Sir Grey, mâna dreaptă a guvernatorului. Pentru nimic în lume nu mi-aş fi închipuit că un om ca el s-ar putea întovărăşi cu o bandă de ucigaşi. Ptiu, drace!

  — Pricep tulburarea d-tale - zise Marian - dar vezi că acum ne- ai vârât într-o situaţie grozavă. Indienii n-o să ne dea drumul şi vor găsi ei mijloace să pună mâna pe noi.

  — Da, sunt vinovat - murmură Fox - dar voi căuta să ieşim din încurcătură. În orice caz voi încerca să fug de îndată ce se va înnopta.

O FUGĂ CU PERIPEŢII

  PE CÂND VORBEAM INDIENII de jos trăgeau glonţ după glonţ şi acestea zburau vâjâind, deasupra noastră.

  Avurăm însă prilejul să ne dăm seama că postul nostru de observaţie era foarte bun, căci gloanţele nu ne puteau nimeri. Cele mai multe se izbeau de balustradă de piatră, de unde se pierdeau în vânt.

  Cu toate acestea situaţia noastră era foarte rea, căci după ce indienii vor înţelege zădărnicia împuşcăturilor lor, vor născoci alte mijloace ca să încăpem în puterea lor.

  Tigrul verde dădea mereu târcoale în jurul casei, cu capul ridicat în sus. Băgasem de seamă că Brahmanul îi vorbise înainte cu dânsul şi arătase cu mâna spre noi. Fiara ştia deci acum că ne aflăm aici sus.

  Împuşcăturile se răriră şi până în cele din urmă încetară cu totul.

  — Acum i-am putea împuşca la rând, unul după altul, zise Fox şi ridică revolverul.

  Primul glonţ porni şi un Indian se prăbuşi urlând. Dar ceilalţi săriră fulgerător spre desişul ocrotitor şi dispărură printre tufe. Totuşi inspectorul mai izbuti să culce la pământ un Tamil.

  — Acum i-am întărâtat dea binelea - zise Marian - dar oricum, avem doi duşmani mai puţini. Şi ceilalţi se vor feri să ne vie prea aproape. Peste trei ceasuri se lasă întunericul şi abia atunci va trebui să-ncercăm să ne dăm jos de aici.

  — Uiţi de tigru, Mariane! zisei eu.

  Privii îngrijorat la fiara verde care se holba la noi de jos. Marian clătină capul, îngândurat şi se uită cu atenţie la animal. Apoi zise:

  — Acum să ne astâmpărăm ca să nu-i silim pe asediatorii noştri să ia măsuri. Sunt încredinţat că şi ei aşteaptă să se întunece şi să se furişeze apoi la clădire. Cel mai sigur mijloc pentru dânşii ca să pună mâna pe noi, ar fi să ne afume! Să îngrămădească vreascuri în jurul clădirii şi să arunce frunze uscate în flăcări - ca să ne silească să coborâm.

  — Frumoasă perspectivă! făcui eu. Şi nici n-avem cum ne apăra în cazul acesta. Atâta vreme cât tigrul stă de pază jos, orice încercare de fugă nu poate avea sorţi de izbândă.

  — Ce-ar fi să mai tragem odată într-însul? propuse Fox. Poate îl nimerim într-un loc unde să-l ajungă glonţul.

  — L-am putea speria prin împuşcături, cum s-a întâmplat aseară, după cât se pare - răspunse Marian - dar o să se retragă şi el în desişul ocrotitor şi seara va fi iarăşi teafăr. Să-l lăsăm deocamdată în pace acolo unde e şi în vreme asta eu voi chibzui în ce fel să încercăm a scăpa de aici.

  — Domnule Farrow - zise Fox grav - mi-am propus şi sunt hotărât să fac această încercare. Trebuie să-mi croiesc drum până la cel mai apropiat post de poliţie şi să aduc ajutor de acolo. Cuibul bandiţilor trebuie curăţat. Prin pripeala mea v-am vârât în buclucul acesta şi acum tot eu trebuie să vă scot.

  Inspectorul vorbise cu o hotărâre nestrămutată, astfel că Marian zise:

  — Bine, domnule Fox - pricep şi aprob decizia d-tale. Te-aş ruga, însă, să nu te pripeşti. Aşteaptă până se va ivi un moment prielnic şi atunci fireşte că vom fugi împreună cu d-ta.

  — Eu socoteam ca dv. să ţineţi sub observaţie banda în vreme ce eu mă voi duce să aduc oamenii mei - răspunse inspectorul. Altminteri se fac nevăzuţi ucigaşii şi va trebui s-o luăm de la- nceput.

  — Fie şi aşa - încuviinţă Marian - adu atunci şi un câine care să se poată lua după urmele noastre, dacă va fi nevoie să fugărim banda. Îţi voi da batista mea pentru ca animalul să-mi poată mirosi urma.

  — Foarte bine, domnule Farrow. Trebuie să ţii seamă de un lucru, însă: dacă banda se va îndrepta spre Anuradhapura, atunci e neapărată nevoie să renunţi la deghizare. Preoţii de acolo vor recunoaşte îndată că sunteţi european şi urmările ar fi neplăcute pentru dv.

  — Ai dreptate - răspunse Marian - şi e bine că avem hainele noastre europeneşti sub veşmintele astea indiene. Robert, cred că mai ai maşinuţa aceea cu spirt, ca să putem spăla vopseaua asta cafenie de pe noi?

  — Fireşte - zisei eu - am pus-o bine.

  — Aşa şi acum propun să dormim cu schimbul - hotărî prietenul meu - căci la noapte nu cred s-avem timp şi vom avea nevoie de forţe. Vă rog însă să mă treziţi, cu puţin înainte de a se întuneca, deoarece va trebui să-l alungăm atunci pe domnul tigru.

  Aşa era Marian! Cu toată situaţia noastră aproape disperată el

îşi puse capul pe braţe şi în curând adormi tun.

  — Pongo veghează întâi - zise uriaşul negru.

  Încercai şi eu să dorm şi izbutii.

  Astfel trecură repede cele trei ceasuri, până să se întunece. În jumătate de ceas cât fui eu de veghe nu se întâmplă nimic. Duşmanii noştri se ascunseseră atât de bine încât nu-i puteam vedea. Şi numai fiara verde dădea mereu târcoale în jurul vechii clădiri.

  Îl trezii pe Marian cu vreo zece minute înainte de a se lăsa întunericul.

  — Acum e acum! zise el îngândurat. Dacă nu izbutim să alungăm tigrul, orice încercare de fugă, este cu neputinţă. Luaţi deci bine seama: când va veni iar în faţa intrării, va trebui să tragem cu toţii asupra lui. Ne vom sluji însă de puşti, căci gloanţele de revolverelor n-au putere de pătrundere atât de mare. Vom ţinti în cap, pe cât cu putinţă asupra ochilor ocrotiţi. Căci e limpede că tigrul acesta e proteguit împotriva gloanţelor prin niscaiva plăci de metal, care-i îmbracă întocmai ca o platoşă. Culoarea aia verde şi luminoasă e numai pentru oamenii naivi şi superstiţioşi. Peste ochi o fi având o reţea din fire de oţel, dar poate că gloanţele noastre tot vor fi în măsură să găurească această pavăză.

  Prin spărturile din balustradă aveam un camp de tragere şi ne aşezarăm la pândă, cu puştile la ochi.

  După câteva minute tigrul verde se ivi iarăşi pe după colţul clădirii. Când fu în faţa intrării, Marian scoase un fluierat. Fiara privi îndată în sus şi ochii ei scânteiară sinistru.

  În momentul următor puştile noastre detunară. Fiecare din noi trase de trei ori în şir.

  Un răget înăbuşit al tigrului răspunse împuşcăturilor noastre, apoi trupul verde se răsuci câteva clipe în jurul său, pe urmă o zbughi în desiş. Dar şi de acolo auzirăm fiara pufăind şi zvârcolindu-se.

  — Foarte bine - zise Marian, mulţumit - de paznicul ăsta neplăcut am scăpat pentru câtva timp, după cât se pare. Acum să ne lăsăm în jos îndată ce se va întuneca. Să ne pregătim de pe acum şi Pongo va trebui să-l încarce pe Maha în spinare. Ah, gata!

  Noaptea coborî brusc, ca la Tropice. Ne ridicarăm îndată şi ne târârăm la marginea dindărăt a acoperişului.

  Până jos erau zece metri şi coborârăm foarte greu, căci era

întuneric şi trebuia să dibuim ca să găsim adânciturile şi crăpăturile în care ne puneam piciorul. Dar ajunserăm cu bine jos.

   Acum partea anevoioasă era să străbatem luminişul ca s- ajungem în desiş. Ştiam bine că tufişurile erau înţesate de Indieni. Trebuia să trecem deci printre aceşti duşmani înverşunaţi.

   Ne oprirăm cam nehotărâţi locului, când Pongo şopti deodată:

   — Atenţie, Massers, vin oameni!

   — Asta e foarte bine - râse Marian - cu siguranţă că vor acum să ne atace sau, cum spuneam adineauri, să ne afume. În orice caz avem acum prilejul să fugim, căci vom intra în desiş împreună cu dânşii. D-ta va trebui să porneşti îndată domnule Fox, ca să aduci ajutor, în vreme ce noi vom ţine banda sub observaţie. Uite batista mea, cum ne-am înţeles.

   Auzirăm zgomote slabe, care se apropiau de noi. Erau foşnete şi trosnete ciudate, pe care nu ni le puteam explica în primul moment.

   Ne ghemuirăm la pământ, ca să nu ne trădăm prezenţa prin făpturile noastre înalte, apoi - obişnuindu-ne ochii cu întunericul - puturăm recunoaşte oamenii care se târau încetişor spre vechea clădire.

   Erau indieni care mergeau în patru labe şi fiecare purta în spinare câte o legătură cu vreascuri.

   — Luaţi-le şi faceţi-le grămadă! şopti Marian.

   Acesta era, într-adevăr, cel mai bun şi singurul mijloc prin care îi puteam surprinde pe duşmani, apoi să ne facem nevăzuţi.

   Când cei dintâi indieni mai fură numai la doi metri de noi, le ieşirăm înainte şi le smulserăm din spinare legăturile cu vreascuri Pe urmă ne întoarserăm şi când ajunserăm la zidul clădirii aşezarăm crengile jos.

   Indienii stătură câteva clipe nemişcaţi. Apoi, spre uşurarea mea, îi văzui urmând să se târască spre desiş.

   Lângă noi se iviră acum făpturile celorlalţi potrivnici care zvârliră şi ei vreascurile lângă zid. Aşteptarăm până porniră înapoi şi ne alăturarăm de dânşii.

   Maha se ţinea alături de Pongo, care-l acoperea pe cât putea cu veşmântul său larg. Ne aflam acum în spatele clădirii. Aici nu cercetasem mai de aproape desişul, dar nici nu era nevoie, căci îi urmam pe indieni, care ne arătau drumul.

   Ei se strecurară printre crengile tufişurilor şi când îi urmarăm,

peste câteva clipe, ajunserăm pe o potecă îngustă şi curată.

   Potrivnicii noştri şi dispăruseră - de sigur ca s-aducă alte vreascuri, pe care le-or fi adunat în cursul după-amiezii. Stăteam nehotărâţi în loc şi nu ştiam în ce direcţie să apucăm.

   — Domnule Farrow - zise deodată Fox - eu o iau acum pe aici la dreapta. Dau apoi în şoseaua veche care duce la Anuradhapura şi ajung curând la un post de poliţie.

   — Bine, domnule Fox - zise Marian, după ce chibzui câteva clipe - grăbeşte-te însă pe cât poţi! Noi vom merge spre stânga - bănuiesc că vom da acolo de luminişul în care se află casele de locuit. De acolo vor porni şi Indienii când vor băga de seamă fuga noastră.

   O călduroasă strângere de mână şi inspectorul dispăru în beznă. Mai aşteptarăm până ce paşii săi nu se mai auziră, apoi ne-ntoarserăm spre stânga şi păşirăm de-a lungul potecii.

   Deodată ne ajunseră la ureche sunete care dovedeau apropierea indienilor. Şi imediat se iviră chiar cei dintâi potrivnici, încărcaţi iarăşi cu sarcini de vreascuri.

   Ne dădurăm în lături şi ne lipirăm de tufe. Spre uşurarea noastră îi văzurăm pe indieni trecând pe lângă noi fără să ne bage în seamă.

   Numărarăm opt oameni. Pe cealaltă parte a luminişului, unde era clădirea veche, erau, fireşte, tot atât de harnici ca să îngrămădească vreascuri în jurul închisorii. Râdeam în sinea mea, închipuindu-mi mutrele lor când vor băga de seamă, în sfârşit, că dispărusem de mult.

   Pornirăm repede pe potecă. Fireşte, în primul rând trebuia să ne ferim de tigrul verde.

   Deoarece Pongo ţinea neapărat să meargă în frunte, rămăsei eu cu Maha ceva mai în urmă, dar numai atâta ca să-i mai pot auzi pe camarazii mei şi - pe cât era cu putinţă să-i şi zăresc.

   Curând ajunserăm în luminiş şi văzurăm în faţa noastră casele de bârne. Domnea mare însufleţire acolo. Ne dădurăm în lături şi stăturăm liniştiţi pe marginea desişului.

   Indienii veneau şi plecau, aducând mereu alte legături cu vreascuri, pe care le îngrămădeau de jur-împrejurul vechii închisori. În cele din urmă nu se mai înapoiară - socotind pe semne că e de ajuns.

   Mai aşteptarăm câteva minute, apoi ne apropiarăm binişor de casă, din care pătrundea o lumină turbure. Marian poruncise lui Maha să rămână pe marginea desişului.

  Privirăm prin deschizătura ferestrei, prin care pătrundeau gemete amestecate cu frânturi de cuvinte. Pe pat zăcea întins europeanul pe care-l împuşcase Fox. Sir Grey era rănit mortal - lucru ce-l văzurăm imediat după chipul său chinuit de suferinţă. Lângă dânsul stătea pe un scăunaş Brahmanul cel bătrân şi privea la „şef".

  Sir Grey se ridică deodată, privi ţintă la Brahman, apoi întinse pumnul încleştat şi gâfâi:

  — Gamani, răzbună-mă!

  Căzu înapoi pe spate, se mai zvârcoli niţel, pe urmă rămase nemişcat pentru vecie.

  Gamani privi câteva clipe la chipul schimonosit al englezului; ridică braţul ca spre jurământ, se-ntoarse repede şi ieşi din odaie.

  Ne dădurăm repede înapoi de la fereastră; era şi timpul, căci în momentul următor auzirăm paşii repezi ai Brahmanului care se-ndepărtă.

  Abia dispăruse că Marian zise încet:

  — Haideţi să scotocim repede buzunarele mortului şi odaia! Poate găsim ceva important în ele. Pongo, tu bagă de seamă dacă vine cineva. În primul rând trebuie să ne ferim de tigrul verde.

  Abia sfârşise de vorbit Marian, că din casa apropiată se auzi un răget grozav. Acolo se afla, aşa dar, fiara şi gloanţele noastre trebuie s-o fi atins rău.

  Pongo rămase în faţa casei, în vreme ce noi intrarăm repede înăuntru. Nu se vedea nimeni şi în vreme ce Marian se apropiă de mort şi-i pipăi hainele, eu cercetai repede mobilele simple ale camerei; în primul rând însă veşmântul indian pe care englezul îl purtase peste hainele sale europene.

  Nu găsi nimic, dar după câteva minute Marian scoase un fluierat de satisfacţie şi se ridică. Ţinea în mână o cărţulie şi zise:

  — Aici vom găsi poate ultimele lămuriri asupra bandei. Ah, ne cheamă Pongo - repede afară!

  În toată graba, însă cu băgare de seamă, părăsirăm casa şi o luarăm după colţ. Aci ne lovirăm de Pongo care ne şopti:

  — Colo foc, Massers. Indienii vine îndată când bagă de seamă că noi plecat.

  În luminişul pe care-l părăsiserăm izbucniră flăcări uriaşe. La lumina lor văzurăm lămurit un fum verzui, ceea ce însemna că duşmanii noştri tot zvârliseră peste foc nişte buruieni al căror

fum ne-ar fi ameţit.

   Străbăturăm repede luminişul şi merserăm la desiş, pe marginea căruia stătea Maha al nostru. Credinciosul animal îşi arătă bucuria pentru întoarcerea noastră lingându-ne mâinile, dar nu scoase nici un sunet care să ne poată da de gol.

   Ne strecurarăm în tufişuri, ca să nu fim văzuţi din luminiş. Puştile ni le atârnaserăm în crengi, pentru a le avea la îndemână.

   Se scurseră vreo zece minute, apoi se auzi îndărătul nostru, în luminiş o larmă grozavă. Indienii băgaseră de seamă deci fuga noastră şi li s-o fi părut cu totul ciudat că dispăruserăm fără urmă.

   După câteva minute îi văzurăm dând năvală în luminişul din faţa noastră. Păreau foarte agitaţi.

   Glasul aspru al lui Gamani răsună. El vorbi mai mult timp cu oamenii săi. Ne părea rău acum că lipsea Fox, ca să ne tălmăcească ce orânduise Brahmanul.

   Ne puteam închipui, însă, că poruncise o năvală spre oraşul apropiat Anuradhapura, căci indienii se rânduiră deodată şi dispărură spre apus.

   Gamani rămase până la sfârşit. Mai intră odată în casa unde se afla tigrul şi-l auzirăm lămurit vorbind foarte energic. Probabil că paznicul care trebuia să rămână lângă fiara rănită, nu prea vroia să primească sarcina asta.

   În cele din urmă, însă, străbătu şi Brahmanul luminişul şi dispăru în desiş, pe partea de sud-vest.

   — Asta-i foarte bine! zise Marian, mulţumit. Acum duşmanul nostru cel mai primejdios, tigrul verde, rămâne aici şi poate ne întâlnim în Anuradhapura cu Fox şi oamenii săi. Atunci vom stârpi toată banda, odată pentru totdeauna. Haideţi, trebuie să rămânem pe urmele lor!

   Ne părăsirăm repede ascunzătoarea şi străbăturăm luminişul. Când dădurăm însă pe partea cealaltă de o potecă îngustă, Marian se opri şi zise:

   — Să lepădăm veşmintele indiene! Repede, Robert, scoate bidonul cu spirt!

   După ce ne spălarăm vopseaua de pe faţă cu spirt, aruncarăm de pe noi halatele albe şi turbanele. În îmbrăcămintea noastră obişnuită ne puteam mişca mai în voie.

ÎN ORAŞUL DIN PĂDURE

  ANURADHAPURA ESTE VECHIUL ORAŞ AL REGILOR, care trebuie să fi fost clădit în veacul al treilea al erei creştine şi de sigur că avusese epoca lui de strălucire. Regele Maha Sena, care trecuse într-un rând la brahmanism şi pusese să se dărâme multe temple, în Anuradhapura, fu nevoit, în urma unei răscoale, să se întoarcă la buddhism şi reclădi templele, mai multe şi mai frumoase.

  Apoi veni marea catastrofă, din veacul al cincilea. Pe atunci se certau pentru stăpânire Tamilii, Malaharii şi Cingalezii. Din câte se povesteşte, trebuie să se fi produs ruperea unui dig uriaş, marele lac Kalaveva îşi revărsă apa asupra oraşului şi deoarece nimeni nu ştia cine era, de fapt, stăpânul insulei, vechiul oraş al regilor fu lăsat în părăsire, pur şi simplu.

  Pădurea seculară înghiţi, cotropi clădirile ridicate de mâna omenească şi timp de veacuri oraşul dormită sub vegetaţia deasă a tropicelor. Când în anul 1795, englezii veniră în Ceylon, regii din Kandy, de pe atunci, închiseră cu totul insula şi acum oraşul părea uitat şi dispărut pentru totdeauna.

  Sir Robert Knox, care încă în anul 1659 pătrunse în Ceylon, pe propria sa socoteală, văzu atunci oraşul, căci fusese luat prizonier de prinţul Radja Singh, care-l închise în vechiul oraş din pădure.

  Knox trăi acolo douăzeci de ani. Un altul ar fi înnebunit în singurătatea aceea grozavă a unui oraş mort, dar englezul acesta, setos de ştiinţă, cercetă întreg oraşul, pătrunse în templu, găsi porţi subpământene, care-l duseră în nişte hrube pline de minunăţii.

  În anul 1679 izbuti să fugă. Când se înapoie la Londra, scrise o carte asupra acestui oraş îngropat în pădure, - dar nimeni nu-l crezu. Toţi socoteau drept aiureli descrierea lui privitoare la acest oraş dispărut, în care s-ar fi aflând tigri, şerpi, mistreţi, palate, zei şi monumente, alături de copaci exotici.

  Abia în anul 1833 cu prilejul construirii unor şosele mari, se dădu peste Anuradhapura. Vechiul oraş regesc fu dezgropat. Cea mai mare parte dintr-însul se mai află şi astăzi sub pământul şi deasupra cresc copaci uriaşi, dar englezii lucrează cu stăruinţă ca să scoată la lumină vechile comori de artă.

   Atâta ştiam despre Anuradhapura şi aş fi dorit să vizitez în linişte interesantul oraş - dar noi mergeam spre o luptă pe viaţă şi pe moarte.

   Timp de un ceas umblarăm pe poteca îngustă, prin inima pădurii seculare. Noroc de Pongo, care, cu tot întunericul, ne îndruma cu o siguranţă uimitoare, de parcă ar fi fost ziua.

   Într-un târziu, ieşirăm din pădure şi intrarăm în vechiul „oraş al regilor". Pietre străvechi cu semne ciudate sclipeau în lumina vie a lunii care răsărise. Trecurăm încetişor peste ele, căci aveam cu toţii impresia că nu trebuia să turburăm liniştea misterioasă care învăluia vechiul oraş.

   Uitai aproape de duşmanii noştri, atât de uimit eram în faţa celor ce vedeam; în primul rând minunata terasă ce împrejmuieşte copacul sfânt de Bo. Admiram fiinţa fabuloasă care scuipa din botul deschis balustrada scării, apoi şarpele cu nouă capete, paznicii de piatră, etc.

   — Robert, nu dormi!

   Marian băgase de seamă că mă pierdusem în visare şi cuvintele sale îmi readuseră în minte primejdia în care pluteam.

   Ajunserăm acum pe un loc liber, pe care se înălţa vestita Ruanweli Dagba. Maha o luase câţiva paşi înainte, în schimb eu rămăsei cu totul locului, ca să admir această interesantă construcţie străveche.

   Fui smuls din gândurile mele în chip cu totul neaşteptat; un laţ fu azvârlit în jurul gâtului, apoi fui tras îndărăt. (Vezi ilustraţia de pe copertă) Beregata îmi fu încleştată atât de tare, încât nu putui scoate nici un ţipăt de prevenire.

   Pe jumătate ameţit mai văzui pe Marian şi Pongo străbătând locul din faţa ciudatului monument. Şi dintr-un grup de palmieri se întindeau două nuiele lungi, care aveau la capete laţuri deschise. Fulgerător de repede acestea prinseră capetele camarazilor mei, iar în clipa următoare ei fură smuciţi înapoi. Puşca zbură din mâna lui Marian, întrucât în mod instinctiv duseră amândouă mâinile la gât.

   Maha, însă, credinciosul nostru ghepard, făcuse stânga împrejur şi o zbughi spre palmieri. Atâta mai văzui, apoi mai simţi o smucitură de laţ şi-mi pierdui cunoştinţa.

   Când m-am trezit, nu ştiam la început ce se petrecuse cu mine. Trupul mi se legăna ciudat, capul îmi vâjâia îngrozitor şi

gâtul mă durea de parcă ar fi fost retezat.

   Respiraţia îmi era grea şi când dădui să înghit, odată, cât p-aci să ţip de durere. Dar nici n-aş fi putut, căci abia acum simţii că aveam căluş în gură. Când vrui să duc mâinile la gură, simţii că ele îmi erau legate la spate.

   Încetul cu-ncetul gândurile mi se limpeziră şi-mi adusei aminte de toate. Acum îmi puteam lămuri şi legănarea aceea ciudată. Eram legat de un bâţ gros şi dus prin pădurea întunecoasă. Îmi dădui seamă cu spaimă că nu puteam fi decât târât îndărăt în luminişul în care se aflau casele de bârne. Acolo unde zăcea cadavrul lui Sir Grey şi unde se afla... tigrul verde.

   Gândul acesta mă dezmetici de tot. Gamani şi oamenii lui se vor răzbuna grozav pe mine. Cum puteam să fug?

   Pentru moment nu era nici o speranţă. Cu desăvârşire dezarmat atârnam între purtătorii mei. Când vom ajunge însă în luminiş şi mă vot lăsa la pământ, atunci trebuia să încerc să-mi dau jos legăturile.

   Nesfârşit de lung mi se păru drumul prin pădurea întunecoasă. În cele din urmă se făcu mai lumină şi după câteva minute cei doi Indieni care mă purtau ieşiră în. luminişul cu case de bârne. Aplecai repede capul înapoi dar trăsei altă spaimă şi avui o dezamăgire adâncă. Ca şi mine erau purtaţi Marian şi Pongo cu care oamenii tocmai ieşeau din pădure.

   Fui dus în faţa casei în care zăcea cadavrul lui Sir Grey, trântit la pământ, Marian şi Pongo lângă, dar între noi se aşeză câte un indian, astfel că ne puteam lua nădejdea să ne slăbim unul altuia legăturile.

   Privii la Marian, care înălţă doar din umeri. Probabil că nici el nu ştia dacă puteam nădăjdui în vreo salvare.

   Deodată se ivi în faţa noastră Gamani, brahmanul. Câteva minute ne privi în tăcere şi văzui în ochii săi o mânie fioroasă. Apoi zise rar:

   — Cei mai mari duşmani ai noştri ne-au căzut în sfârşit în mână. Şi de data asta n-or să ne scape! Ne vom sfătui acum ce fel de moarte să le dăm.

   Ne privi iarăşi şi văzând că rămânem liniştiţi, urmă, cu ciudă:

   — Vă puteţi închipui, domnilor, că nu veţi avea o moarte prea uşoară. Pregătiţi-vă pentru tot ce e mai rău şi asta se va întâmpla curând, căci camaradul dv., care a fugit, se va înapoia cu ajutoare. Îl vom prinde şi pe el, cu oamenii lui cu tot, dar până atunci voi veţi fi judecaţi.

   Se-ntoarse şi făcu semn la doi indieni uriaşi, care se apropiară respectuoşi.

   — Aceştia sunt acum aghiotanţii mei - ne zise el - ei s-au arătat foarte viteji şi afară de asta sunt de o cruzime de neînchipuit. Cu dânşii mă voi sfătui asupra felului morţii voastre şi ne vom grăbi, fiţi pe pace...

   Se dădu mai încolo cu cei doi indieni, care ne aruncau priviri ameninţătoare. Îl văzui vorbind cu ei, apoi dânşii îşi făcură, pe rând, propunerile lor, la care Gamani dădu din cap, căci se părea că nu-i plac aceste propuneri. Îmi închipuiam lesne ce grozăvii născocesc aceste minţi asiatice.

   Zadarnic îmi frământai mintea, cum ne-am putea elibera. Iarăşi privii la cei trei indieni care se sfătuiau asupra sorţii noastre. Gamani asculta noile propuneri ale aghiotanţilor săi, însă, iar dădu din cap nemulţumit.

   Apoi ridică deodată braţul, vorbi cu însufleţire celor doi indieni şi arătă spre casa de unde-l auzisem pe tigru răgind.

   Mă înfiorai. Avea oare de gând Gamani să pună fiara să ne sfâşie? Asta însemna că fiorosul animal - care avea destule motive să fie înfuriat împotriva noastră - se va juca cu noi ca pisica cu şoarecele - era doar foarte bine dresat şi în sălbăticia lui ne va sfâşia bucăţi-bucăţi.

   Cei doi aghiotanţi încuviinţară cu bucurie propunerea lui Gamani, apoi toţi trei veniră spre noi şi Brahmanul luă cuvântul:

   — Domnilor, am ales pentru voi felul morţii şi aghiotanţii mei sunt înţeleşi. L-aţi rănit pe tigrul nostru şi el ştie bine că voi aţi făcut-o. Vă voi preda lui şi el va face aşa cum se pricepe. Dar ca să nu spuneţi că ucidem prizonieri lipsiţi de apărare, aveţi voie să vă apăraţi cu cuţitele voastre împotriva lui. Vă daţi seama că aceasta e o favoare?

   Zâmbind batjocoritor făcu vreo câţiva paşi înapoi. În primul moment mă bucurai că nu vom fi daţi aşa dezarmaţi pradă tigrului, dar pe urmă pricepui cruzimea care se ascundea în această aşa-zisă uşurare.

   Noi nu puteam doar face nimic fiarei, care era apărată chiar împotriva gloanţelor. Şi prin împotrivirea noastră n-am fi făcut decât să întărâtăm tigrul, să-l aţâţăm şi mai mult.

   De răpus nu l-am fi putut răpune în nici un caz - de aşa ceva - n-ar fi fost în stare nici chiar Pongo al nostru. Ne aştepta o luptă pe viaţă şi pe moarte, căci nu vroiam să ne dăm bătuţi cu una, cu două.

   Indienii se dădură îndărăt şi formară un cerc mare de vreo douăzeci de metri în diametru. Paznicii noştri se aplecară şi ne luară pistoalele din brâu, apoi ne tăiară legăturile de la mâini şi săriră repede înapoi, în cercul tovarăşilor lor.

   Smulserăm cuţitele de la brâu, ne tăiarăm funiile de la picioare, apoi ne ridicarăm încetişor. Indienii îndreptaseră puştile spre noi şi ţevile negre sclipeau ameninţător şa lumina lunii. Orice încercare disperată de a o rupe la fugă ar fi fost zadarnică, pentru că am fi fost ciuruiţi de gloanţe înainte de a fi făcut câţiva paşi.

   Pe când mă gândeam la asta, Gamani zise:

   — Să nu cumva să-ncercaţi să rupeţi cercul format de oamenii mei. Am dat ordin să se tragă la picioarele voastre. Când vă veţi prăbuşi la pământ, tigrul va avea o sarcină mai uşoară cu voi - luaţi aminte la ce vă spun!

   — N-o să facem nici o încercare de fugă - răspunse Marian, liniştit - primim lupta cu tigrul d-tale.

   Şi urmă în şoaptă către noi:

   — De sigur că e greu de rănit fiara. Şi am băgat de seamă că platoşele cu care e acoperit corpul nu se împreună peste pântece. P-acolo trebuie să ţintim, deci Pongo, noi doi îl vom atrage asupra noastră şi tu va trebui să-i dai lovitura hotărâtoare pe la spate.

   Pongo dădu din cap şi-şi scoase cuţitul de rechini.

   — Prietenul dv. negru pare să se bucure - zise Gamani, batjocoritor - dar o să-i piară acuş pofta. Fiţi atenţi, domnilor, vine potrivnicul dv.!

   Strigă o poruncă şi imediat fu deschisă uşa casei în care se afla tigrul verde - trecură însă câteva minute până ce fiara se ivi în prag.

   În aceeaşi clipă îmi dădui seamă că Marian avusese dreptate. Tigrul părea grav rănit, căci abia păşea şi nu se arăta deloc dornic de luptă. Marian râse încetişor şi zise:

   — Bravo! Împuşcăturile noastre i-au zdrobit ochiul stâng. Trebuie deci să ne-ndreptăm atacurile spre stânga. Sau... mai bine facem altfel, Robert, tu cu Pongo, te ţii mereu pe partea lui stângă, iar eu rămân la dreapta lui. Îl voi aţâţ şi-l voi abate de la voi. Atunci va trebui să prindeţi momentul prielnic.

   Fără să mai aştepte răspuns, sări înaintea tigrului. Fiara îi auzi paşii şi-ntoarse capul. Pufăi scurt şi se pregăti să se repeadă asupra lui Marian.

   Dar mişcările fiarei păreau greoaie, parcă nici n-ar fi fost ale unui tigru, aşa că Marian zise iar:

   — Minunat, platoşa îl împiedecă. Haideţi, o s-o scoatem noi la capăt cu el!

   Aruncai repede o privire asupra indienilor din jur şi văzui cu bucurie că îşi lăsaseră în jos puştile. Apoi mă târâi cu Pongo la stânga tigrului.

   Fiara părea înfuriată că nu-şi ajunsese victima, pentru că Marian se aruncase în lături cu o mişcare fulgerătoare.

   El sări iarăşi înainte, în aşa fel că veni pe dreapta tigrului, unde era ochiul teafăr. Fiara se-ntoarse imediat spre el şi se pregăti de a doua săritură.

   Atunci se repezi Pongo şi zvârli cuţitul său cu toată puterea, tocmai când fiara se ridicase pe labele dinapoi.

   Şi lovitura camaradului nostru nu dăduse greş. Tigrul nu mai făcu nici o încercare pentru o nouă săritură, stătu nemişcat câteva clipe, pe urmă scoase un horcăit şi în clipa următoare căzu grămadă, se zvârcoli niţel în ţărână, până rămase nemişcat.

   Furia indienilor trebuia să se descarce acum şi eu privii repede la chipurile lor înmărmurite. Dar înainte ca duşmanii să poată întreprinde ceva, se auzi un glas limpede, poruncitor:

   — Foc!

   O salvă răpăi asupra cercului format de indieni. Repede ne trântirăm la pământ - ştiam că venise Fox. O a doua salvă detună şi jumătate din bandiţi zăceau întinşi pe jos. Ceilalţi o luară la fugă, ca să nimerească în braţele unui al doilea cerc de poliţişti, pe care-l formase Fox.

   După zece minute lupta era sfârşită. Două treimi din ucigaşi erau morţi, ceilalţi legaţi, parte din ei răniţi.

   Strânserăm cu bucurie mâinile inspectorului. Era o mare izbândă pentru el, căci carnetul pe care-l găsise Marian la Sir Grey, conţinea numele membrilor bandei. Fox îi putea aresta mai târziu pe cei din urmă.

   Părăsirăm Ceylon-ul, ca să vizităm India. Dar nu bănuiam că vechiul oraş din pădure ne va mai aduce şi alte surprize - încheie doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 143

PE O PLANTAŢIE ACCIDENTATĂ

   FATA TREBUIE SALVATĂ

   — ACEASTĂ INSULIŢĂ TREBUIE să facă parte din grupa Maladivelor - zise doctorul Bertram către căpitan - n- ar fi rău să oprim aci, căci se pare că sunt fructe minunate şi-apoi, ne-am putea reînnoi şi provizia de apă de băut.

   — Da, pare să fie nelocuită, astfel că n-am avea de ce ne teme. Şi băieţii s-ar putea scălda, căci s-arată a fi acolo un golf frumuşel, cu o intrare destul de îngustă, astfel c-ar fi uşor să observăm la vreme apropierea nedorită a unui rechin.

   — La aşa ceva trebuie să ne aşteptăm în orice moment în ţinutul acesta - zise doctorul - ah, încep să şi văd de aici că stâncile de mărgean sunt acoperite cu cele mai frumoase anemone de mare. Se pot vedea chiar sclipind culorile lor variate. Cei mai buni înotători dintre camarazii noştri vor trebui să-mi aducă de acolo câteva exemplare.

   — Asta cu siguranţă că o va face George înaintea tuturor - zise căpitanul, zâmbind - el are, de fapt, multă tragere de inimă pentru zoologie. Aşa dar, să intrăm în golf.

   După zece minute, submarinul opri la ţărmul insulei, care cădea drept, până la vreo douăzeci de metri adâncime, aşa că nu fu nevoie de bărci care să-i ducă pe camarazi pe uscat.

   Echipajul era mulţumit că se ivea „ceva nou". Hotărâră să facă mai întâi o baie înviorătoare. Apoi aveau de gând să culeagă câteva fructe şi să vâneze ceva.

   Peste puţin timp domni mare însufleţire. Repede se răspândi dorinţa doctorului de a avea cât mai multe anemone şi urmă un adevărat concurs de scufundare, în vreme ce savantul medic stătea pe plajă şi lua în primire cu multă bucurie frumoasele „flori" de apă pe care camarazii i le aduceau la suprafaţă.

   Fireşte că George era vel mai harnic şi cuteza să se afunde cât mai adânc, pentru a aduce exemplare minunate

şi rare din cele mai frumoase flori. Afundarea şi aducerea la suprafaţă a animalelor era îngreuiată prin faptul că ele trebuiau desprinse cu mare băgare de seamă de la locul lor, fiindcă unele soiuri au nişte fire urzicătoare cu care îşi doboară victimele şi care ustură la atingere cu pielea omenească.

    George se lăsa mereu afund într-un loc unde numărul şi felurimea soiurilor de anemone era mai mare. Aici ţărmul se ridica de vreo doi metri deasupra mării şi apa săpase în stânca de mărgean o peşteră foarte adâncă după cât se părea, căci tânărul nu putea zări capătul ei.

    De la întâmplarea cu uriaşul polip, care-l atacase dintr-o peşteră submarină asemănătoare şi era cât p-aci să-l ucidă, George nu simţea deloc poftă să cerceteze mai de aproape această peşteră.

    Crăpătura mai era şi foarte strâmtă şi cam joasă - vreun metro lăţime şi un metro jumătate înălţime - din care numai o jumătate de metru se afla deasupra apei. Ar fi fost, deci, oarecum greu de înotat înăuntru prin crăpătură - dar George nici n-avea chef pentru asta.

    Iarăşi se afundase foarte adânc şi desprinsese o anemonă verde cu tentacule albe. Operaţia fusese cam grea, căci firele urzicătoare se zbăteau sălbatec şi adesea venea în atingere dureroasă cu mâinile tânărului. Când ajunse la suprafaţă cu frumosul exemplar, respiraţia îi era foarte îngreunată. Înotă de-a lungul ţărmului spre locul unde stătea doctoral, când Kard, care nu scăpa din vedere intrarea îngustă în golf, strigă speriat:

    — Toţi pe uscat, repede, un rechin tigru!

    Cel mai primejdios din neamul rechinilor, cel mai sălbatec şi iute, îi mirosise, probabil, pe înotători şi venea ca o torpilă în golf.

    Din fericire, în momentul acela nu se aflau în apă, afară de George, decât încă doi înotători, care săriră îndată pe uscat. Tânărul, însă, se găsea atunci într-un loc al ţărmului înălţat deasupra apei şi i-ar fi trebuit mai mult timp ca să se salte în sus.

    Şi rechinul tocmai pe el îl luase la ochi pentru că era mai apropiat. Aruncând o privire îndărăt, George văzu că dihania

venea cu o iuţeală uimitoare spre dânsul.

    Viteazul tânăr chibzui repede. Ştia bine că numai repeziciunea îl putea salva în situaţia de faţă - se gândi însă şi la doctor şi zvârli anemone pe ţărm. Apoi cu mişcări mlădioase, se strecură în crăpătura îngustă, în care se ferise înainte să pătrundă.

    Se târî de-a lungul pereţilor neregulaţi, îşi trase picioarele spre trup şi în clipa aceea simţi că stânca se cutremură puternic. Rechinul se izbise în goana-i nebună de ţărm.

    Temându-se că fiara lacomă va încerca să intre în crăpătură, George se târî tot mai departe, bucurându-se că pereţii se apropiau tot mai mult, îngustând spaţiul. Aici tigrul n-ar mai fi putut înota, căci ar fi rămas înţepenit.

    Acum auzi de afară împuşcături, apoi un plescăit sălbatec în apă. Camarazii îşi aduseseră, aşa dar, repede armele şi deschiseseră focul asupra monstrului.

    George se-ntoarse. Pentru asta trebuia să se răsucească între cei doi pereţi şi cu prilejul acesta nimeri cu mâna într-o mică adâncitură, unde simţi un obiect rotund şi neted. Trase repede mâna înapoi, căci se gândea c-o fi vreo vietate primejdioasă, apoi, însă îşi luă inima în dinţi şi, apucând obiectul, văzu că era vorba de o sticlă.

    Lucrul devenea interesant. Se prea putea să fie vorba de o sticlă plutitoare, pe care apa o împinsese în peştera aceasta.

    Cu băgare de seamă George înotă spre ieşirea peşterii. Rechinul nu se mai vedea, dar cu toate acestea tânărul strigă:

    — A plecat? Pot ieşi afară?

    Şi când căpitanul şi doctorul îi răspunseră că primejdia trecuse, el înotă spre ţărm. Camarazii îl întâmpinară cu strigăte de bucurie, doctoral îi luă imediat sticla din mână, în vreme ce Petre şi Kard îl traseră pe uscat.

    — Slavă Domnului că te văd teafăr, George, exclamă Farrow.

    — Ei, lasă, că orice rău îşi are partea lui bună - răspunse tânărul - dacă nu se repezea rechinul la mine, nici prin gând nu mi-ar fi trecut să intru în peşteră şi n-aş fi găsit sticla aceasta, care nu pare să se afle de mult timp în apă.

   — Cel mult de câteva ceasuri, ceea ce se vede după dop - zise doctorul. Înăuntrul ei e un bilet.

   Bertram scoase dopul şi scutură sticla, până ce ieşi afară biletul făcut ghemotoc. Întinse hârtia lui George şi adăugă:

   — Ţine-l băiete, după ce ţi-ai primejduit viaţa ca să-l găseşti, se cuvine să-l şi citeşti întâi.

   Tânărul netezi biletul şi citi tare:

   „Să dea Dumnezeu ca această sticlă să fie găsită. Unchiul meu James Longfield m-a răpit de pe plantaţia noastră după ce mi-a murit tata şi am rămas singură. Nu ştiu unde mă va duce. Sunt pe un bric care merge spre apus. Elevul-marinar Lon mi-a dat sticla; el este singurul pe bord căruia îi e milă de mine. Ajutaţi-mi, dacă puteţi!

Mary Tompson"

   George ridică privirea de pe hârtie şi zise:

   — Mă bucur că am căpătat atât de curând veste despre ticăloşia asta. Poate mai putem ajunge bricul acela.

   — Fireşte că trebuie să plecăm îndată spre apus - hotărî căpitanul. Acum două ceasuri am avut o furtună destul de puternică dinspre apus. Aşa că sticla o fi fost mânată cu multă repeziciune şi deci vasul pe care se află biata fată n-o fi prea departe. În orice caz ne vom apropia curând de el, dacă vom pune în funcţiune compresoarele. Haideţi, grăbiţi- vă camarazi!

   După vreo zece minute numai submarinul se şi desprinsese de ţărm, străbătu golful, apoi porni în goană spre apus.

   Se scurseră patru, ba cinci ceasuri, dar nici un vas străin nu se zări.

   Se duseră cu toţi la masă şi George se sili să sfârşească mai repede, zicând:

   — Nu mai am răbdare, trebuie să merg iarăşi pe punte. De fapt, ar trebui să şi zărim bricul, căci în ultimele ceasuri am străbătut câteva sute de kilometri şi ne aflăm acum în mijlocul grupului Maladivelor. Mă tem numai ca bricul să nu fi cotit spre Nord sau Sud, ca să se oprească acolo pe vreo insulă. Asta ar însemna că ne aşteaptă o căutare lungă şi

anevoioasă.

    — Tot ce se poate - încuviinţă căpitanul - dar nu ne vom îngădui răgaz până nu vom fi găsit şi salvat pe biata fată. Hai, du-te, băiete, văd că nu mai ai astâmpăr de nerăbdare!

    George ieşi repede din cabină şi urcă în turn. Văzu atunci că Petre stătea pe punte la pupă, sări şi el peste marginea turnului şi alergă în partea din faţă a vasului.

    — Ai zărit ceva? întrebă repede.

    — Cred că am descoperit un punct mic - răspunse Uriaşul - a, uite că se vede iarăşi colo-n faţă, cam la dreapta. Păcat că mi-am lăsat jos ocheanul.

    — Şi eu la fel! zise George, cu necaz. Dar ne apropiem repede, aşa că ne vom putea da seama în curând dacă e vorba de bricul căutat. Cred însă că e o insulă... nu vezi, din când în când, străfulgerările alea albe? Bănuiesc că se izbesc valurile de stânci, căci vântul tocmai s-a întors. Poate avem noroc şi e insula căutată. Eu presupun că James Longfield acela o va aduce pe nepoată-sa pe vreo insulă, unde e mai uşor să se scape de ea. Ca s-o ucidă s-o fi temând.

    — Ai dreptate, domnule George - încuviinţă Petre - poate c-o fi având prieteni pe una din aceste insule şi acolo fata ar putea dispare fără urmă.

    — Las-că o găsim noi, n-avea teamă. Da, e o insulă şi chiar una mărişoară, care pare să fie foarte împădurită. Se prea poate să fie plantaţii pe acolo, unde să fi fost adăpostită biata fată.

    Cei doi camarazi priviră cu încordare insula, ce se ivea tot mai lămurit din mare. Gerard Plundow, care se afla la cârmă, îndreptă vasul într-acolo. Căpitanul şi doctoral se înapoiară în turn şi priveau de asemenea cu încordare spre insulă.

    — Pare să fie într-adevăr locuită - zise George, după câtva timp - pe cât pot vedea din depărtare, duc poteci în desiş.

    — Şi eu tot aşa cred - încuviinţă Petre.

    Submarinul se mai afla doar la vreo sută de metri de insulă. Plundow cârmi spre un golf, unde se îmbuca un fluviu destul de lat şi acum se vedea desluşit că erau croite

poteci prin desiş.

    „Dox"-ul îşi încetini mersul.

    Deodată George scoase o exclamaţie şi arătă spre fluviu. Dintre trestiile dese care creşteau pe amândouă ţărmurile, ţâşni un kanu - o luntre mică - în care o fată îmbrăcată în alb vâslea cu disperare.

    Îndărătul kanu-ului, însă, venea o barcă mai mare, în care se aflau băştinaşi. (Vezi ilustraţia de pe copertă). Vânătoarea avea ca ţintă golful, dar fata coti brusc în lături şi le-o luă astfel niţel înainte. Dar indienii erau vâslaşi buni şi smuciră şi ei barca, loviră apa cu lopeţile şi după câteva minute ajunseră kanu-ul, pe care-l ciocniră.

    Scoţând un ţipăt înfiorător fata căzu în apă, doi băştinaşi din barcă săriră îndată după ea, o înhăţară, o traseră înapoi spre barca lor şi ceilalţi dinăuntru o ridicară cu brutalitate. Apoi, după ce cei doi înotători se săltară înăuntru, barca întoarse repede şi porni cu repeziciune spre fluviu, în care intră.

    Din turnul submarinului răpăiră câteva împuşcături, slobozite de căpitan, cu pistolul - care însă nu-şi atinseră scopul, adică de a-i opri pe indieni, căci aceştia vâsliră şi mai repede şi curând dispărură după o cotitură a fluviului.

    În clipa următoare Farrow răcni speriat:

    — Cu toată forţa înapoi!

    Răsuci cu repeziciune cârma - dar era prea târziu, căci prora încălecă o stâncă de mărgean pitită sub apă şi pe care căpitanul o zărise abia în ultimul moment.

    —   Repede pe punte bărcile de aluminiu! porunci căpitanul. Hagen, vezi d-ta dacă s-a făcut vreo spărtură din pricina izbiturii!

    În clipa următoare tot submarinul părea un muşuroi de furnici. Inginerul Hagen se duse cu ajutoarele sale în încăperile de jos ale vasului, câţiva marinari aduceau pe punte piesele bărcilor de aluminium, iar Rindow, primul ofiţer, orândui care oameni vor lua parte la expediţia pe uscat.

    Nu trecu mult timp şi patru bărci gata montate fură lăsate pe apă.

    — Luaţi granate cu gaze! porunci căpitanul - şi şase marinari o zbughiră în lăuntrul vasului, ca s-aducă minunatele arme.

    Peste câteva minute cele patru bărci porniră. În ele se aflau căpitanul, doctorul, Rindow, Petre şi douăzeci de camarazi.

    În prima barcă se afla şi uriaşul Kard, care vâslea împreună cu Petre. Datorită puterii acestor doi, barca o luă cu mult înaintea celorlalte şi dispăru după cotitura fluviului, când cea următoare abia ajunsese la îmbucătură. A doua barcă era cu vreo optzeci de metri în urmă.

    Şi iată că nenorocirea nu întârzie. Petre scoase deodată o înjurătură şi Kard îi ţinu isonul, căci simţiră brusc o împotrivire şi barca fu zvârlită înapoi.

    — Ne-am izbit de o funie groasă - zise George, care stătea în faţă şi se aplecă imediat - o voi tăia.

    Dar înainte de a-şi putea scoate pumnalul funia fu smucită şi trasă spre ţărmul stâng şi barca odată cu ea, căci nişte cârlige ascuţite de oţel, împletite în funie, se sfredeliră în aluminiu moale, prinzând ca într-o cange barca.

    Din pricina smuciturii camarazii îşi pierdură cumpăna şi unii alunecară de pe bănci, iar alţii izbutiră să se prindă cu mâinile de lemnul acestora, ca să nu cadă.

    Barca fu târâtă apoi printre trestii şi ajunse într-un loc liber. Camarazii vrură să se ridice şi să ia în mână granatele de gaze - dar era prea târziu.

    Făpturi negricioase, care până atunci se ţinuseră ascunse printre trestii, se iviră deodată din toate părţile, apoi nişte pături groase fură aruncate asupra camarazilor, pumni vânjoşi îi înşfăcară şi cu toată împotrivirea disperată, se pomeniră curând legaţi fedeleş, aşa că abia mai puteau răsufla.

    Fură luaţi pe sus şi duşi pe uscat.

PRIZONIERI PE INSULĂ

    DUPĂ CÂTEVA MINUTE camarazii simţiră că şi se slăbeau legăturile. George făuri imediat planul să azvârle granatele cu gaze, de îndată ce-şi va putea mişca braţele.

    Duşmanii lor erau însă vicleni. Patru mâini se încleştară de câte un braţ al camarazilor şi-l ţineau bine. Şi când păturile fură ridicate în partea de jos, alte mâini le desprinseră repede braţele de arme. Li se aduseră braţele la spate şi mâinile le fură legate cu frânghioare trainice. După ce li se legară şi picioarele, li se luară păturile cu totul. Se răsuciră iar pe spate şi se ridicară.

    Se aflau într-un luminiş mare, în mijlocul unei plantaţii de ceai. La dreapta lor se afla un bungalow mare şi bine construit, alături de care erau şoproane lungi şi colibe, probabil pentru lucrători. Pe stânga, ascunse pe jumătate în vegetaţie, erau alte colibe, iar printre ele mişunau femei şi copii.

    În faţa camarazilor stăteau vreo douăzeci de Indieni înalţi, cu mutre întunecate.

    — Am căzut în cursă! mormăi Petre. Oare şi camarazilor din celelalte bărci şi s-o fi întâmplat la fel?

    Nu putu vorbi mai departe, căci un indian se apropiă îndată de el şi se aplecă asupra-i cu pumnalul în mână.

    Dinspre bungalow se auzi un hohot de râs. Camarazii întoarseră capetele şi văzură un individ înalt, cu păr roşi, încâlcit şi o barbă lungă, care cobora agale cele câteva trepte. Când fu numai la vreo douăzeci de paşi, strigă batjocoritor:

    — Cred că nici nu veţi fi visat că puteţi fi pescuiţi din fluviu - nu e aşa? Da. Da, astfel se întâmplă când îţi vâri nasul unde nu-ţi fierbe oala. Şi chiar dacă d-ta ai fi căpitanul Farrow - căci nici un alt submarin nu ar îndrăzni să se apropie de apele acestea - de data asta ţi-ai găsit naşul. Şi marinarii d-tale din celelalte bărci vor cădea în capcană. V- aş putea ucide fără multă vorbă, iar submarinul vostru împotmolit aş pune să-l distrugă, dar mă gândesc că veţi fi

lucrători buni, mai cu seamă pentru munca grea a desţelenirii junglei. Vreţi să încheiem un contract în regulă, ori doriţi lupta, ceea ce înseamnă pieirea voastră?

    — Ai dreptate, eu sunt căpitanul Farrow - răspunse acesta, liniştit - şi orice om de treabă nu s-ar fi dat înapoi să ajute pe o fată de rasă albă, dacă ar fi văzut că e urmărită şi capturată de Indieni. Probabil că d-ta gândeşti altfel despre acest lucru. Şi dacă crezi cumva că-i poţi învinge şi pe camarazii mei de pe submarin, atunci te-nşeli.

    Omul cu barba roşie izbucni în râs.

    — Căpitane - zise el apoi, cu un rânjet fioros - reciful pe care s-a împotmolit vasul d-tale mă necăjeşte de mult, căci bricul prietenului meu James Longfield trebuia să ancoreze totdeauna pe coasta de apus, într-un golf ascuns şi nu putea urca fluviul, care are destulă adâncime. De aceea am minat stânca şi astăzi vroiam s-o arunc în aer. Nu e nevoie decât să mă duc la golf şi să leg firele de o baterie şi atunci frumosul dv. submarin sare în aer ca o jucărioară. Să nu cumva să crezi că glumesc, altminteri mă voi vedea silit să- ţi dovedesc că nu spun gogoşi.

    Vestea asta nu era deloc îmbucurătoare. Camarazii se priviră speriaţi, căci omul vorbise atât de serios, încât vorbele sale nu puteau fi puse la îndoială.

    —   Ei, v-aţi cam speriat, nu e aşa? făcu el. Aşa dar, căpitane, primeşti propunerea mea? Altminteri mă duc îndată la golf şi arunc în aer submarinul. Afară de asta, aş vrea să vă mai spun ceva: s-ar putea ca să izbutiţi totuşi a şterge putina - am auzit eu multe despre voi. Dacă voi avea după aceea niscaiva neplăceri, dacă, de pildă, s-or ivi englezii pe aici - atunci vă jur c-o voi ucide pe fata pe care aţi văzut-o în golf.

    Căpitanul stătu pe gânduri câteva clipe, pe urmă zise:

    — Nu ne-ai dat amănunte asupra propunerii ce ne-o faci. Vrei să spui că va trebui să muncim din greu toată viaţa aici, pentru d-ta? O muncă de care ştii prea bine că ne va răpune repede, pe noi, europeni. Şi ce se va întâmpla cu fata pe care vroiam s-o salvăm din mâinile indienilor?

    — De Mary nu trebuie să vă îngriji! râse celălalt. Ea e nepoata bunului meu prieten James Longfield şi peste şase luni, când va împlini douăzeci şi unu de ani, se va mărita cu mine. Până acum se pare că perspectiva asta n-o prea încântă, dar nădăjduiesc că s-o cuminţi. Şi deoarece prin această căsătorie îmi revine plantaţia răposatului ei tată, o pot preda pe asta de aici. Atunci se va sfârşi şi munca voastră la mine şi vă veţi putea vedea de drum - dar pe mine nu mă veţi mai găsi. Deci, trebuie să vă angajaţi pe timp de o jumătate de an.

    — Şi cum vrei să ne împiedeci de la o fugă? întrebă căpitanul.

    — Oh, nu mi-ar păsa de fel dacă ar fugi unul sau mai mulţi dintre oamenii d-tale, căci voi avea încă destui ostateci, pe care îi voi ucide la fel ca şi pe logodnica mea. Aşa dar, îndată ce fugarii ar aduce ajutor, soarta voastră ar fi pecetluită. Afară de asta mai am destui indieni care îmi sunt credincioşi, astfel că vă va fi greu să ştergeţi putina. Ia te uită, sunt aduşi marinarii care veneau în cele trei bărci îndărătul vostru.

    Într-adevăr, vreo patruzeci de indieni îi aduceau pe cei douăzeci de marinari. Plundow, care se afla printre ei, păşi înainte şi zise, trist:

    — Domnule căpitan, nu suntem vinovaţi. V-am pierdut din ochi şi am luat-o în sus pe fluviu, până am ajuns într-un loc cam îngust. Acolo ne-am pomenit că bărcile ne sunt smulse şi în aceeaşi clipă s-au azvârlit asupra noastră Indienii din desişul de Nord. Nici n-am mai avut timp să punem mâna pe arme, atât de repede ne-au legat.

    — Da - zise, mândru, omul cu barba roşie - aceşti patruzeci de oameni sunt floarea trupei mele. Ei se pricep să lege pe cineva cât ai clipi din ochi, fie că stă pe los, aleargă sau înoată. Ei, domnule căpitan, ce răspuns îmi dai la propunerea mea? Să-ţi arunc submarinul în aer, sau preferi să munceşti aici cu oamenii d-tale timp de jumătate de an? Şi vrei să ai pe cuget şi moartea Maryei?

    — Trebuie să mă sfătuiesc întâi cu camarazii mei - zise Farrow - căci hotărârea e prea importantă ca să-mi iau singur răspunderea.

    Lămuri celorlalţi cum stăteau lucrurile şi rezultatul fu că toţi încuviinţară să rămână şi să muncească pe plantaţie.

Fireşte, ştiau ei bine că la cel dintâi prilej se vor elibera iarăşi.

   — Ei, camarazi - zise căpitanul cu glas tare - o jumătate de an om duce-o noi. Dar cum s a vă numim, domnule? se adresă el omului cu părul roşu.

   — Aha, vă gândiţi să-mi trimiteţi poliţia în spinare când veţi fi liberi! râse celălalt. Numiţi-mă, simplu: „Stăpânul". Şi acum, căpitane, trimite un om la submarin ca să le spună oamenilor cum stau lucrurile. Să vie toţi pe uscat, neînarmaţi. Dar stai, submarinul trebuie scos de pe stâncă; poate intra în fluviu, până să nu mai fie văzut de pe mare. Crezi că l-ai putea readuce în stare de plutire?

   — Cred că fluxul a început - răspunse căpitanul - aşa că va fi lesne cu putinţă. Altminteri ar trebui să se lase afund câţiva camarazi, ca să cioplească stânca de mărgean.

   — În primul rând trimite vorbă oamenilor d-tale de pe submarin să se grăbească, altfel aş fi nevoit să provoc explozia minei. Pe cine vrei să trimiţi?

   — Aş dori să trimit pe domnul Rindow, fostul meu ofiţer prim - răspunse căpitanul - el e cel mai în măsură să pună totul la cale.

   — Bine, domnule Rindow - zise omul cu barba roşie - ştii ce ai de spus. Dar să nu-ţi dea în gând să faci ce nu trebuie. Fireşte că voi supraveghea de pe plajă ce se întâmplă pe vas şi dac-oi vedea, de pildă, că cineva îşi face de lucru pe la tunuri, arunc imediat în aer stânca şi submarinul. Acesta să vie până la a treia cotitură a fluviului, acolo se află un drum printre trestii, unde poate rămâne ascuns. Toţi oamenii vor trebui să-l părăsească, apoi capacul turnului va fi închis. Se poate odihni şi el o jumătate de zi. Dacă unul singur dintre oameni va aduce cu sine o armă, o să vă meargă rău la toţi.

   — Foarte bine, domnule - zise Rindow - vom face totul aşa cum ceri. Poţi fi liniştit, căci nu voi pune în joc vasul nostru şi viaţa camarazilor.

   — Bun, atunci vei merge însoţit de doi din indienii mei la submarin, într-una din bărcile dv. de aluminiu. Dar vedeţi să aduceţi vasul cât mai repede în stare de plutire, căci n-aş vrea să se-ntâmple ca atenţia vreunui vas străin să fie

atrasă spre insulă.

   Lui Rindow i se luară legăturile, apoi păşi spre fluviu între doi indieni, cărora omul cu barba roşie le făcu semn.

   — Trebuie să mai rămâneţi câtva timp aici, domnilor; eu mă duc la ţărm să bag de seamă ce fac ceilalţi. Să nu faceţi nici o încercare de fugă în timpul lipsei mele, căci indienii mei au pumnale şi săgeţi otrăvite. Moartea prin această otravă nu e de fel plăcută. Aşa dar, fiţi cuminţi!

   Cu paşi mari dispăru spre răsărit.

   — Da, camarazi - spuse căpitanul - l-am văzut pe dracu! N-avem însă încotro, o jumătate de an trebuie să facem pe muncitorii de plantaţii. Dar o să treacă şi asta.

   Unul din indieni, care ascultase vorbele căpitanului, zise deodată:

   — Sahib, e foarte bine că vă împăcaţi cu soarta. Stăpânul nostru nu ştie de glumă şi noi îi suntem supuşi.

   Farrow privi cercetător la omul acesta, zicând că l-ar putea atrage de partea sa. Ca şi cum indianul i-ar fi ghicit gândurile, urmă:

   — Noi îi suntem credincioşi Stăpânului, căci el cu prietenul său ne-a salvat viaţa când vasul nostru a naufragiat la insulă.

   — Dar asta nu vă sileşte să luaţi parte la crime, voi indieni liberi şi mândri - zise Farrow, liniştit.

   — Sahib, ştim asta şi lucrul ne întristează, dar recunoştinţa ne sileşte să ne supunem voinţei sale. Şi noi ne vom putea întoarce în patria noastră peste o jumătate de an. Până atunci, însă, îi suntem credincioşi lui şi prietenului său.

   — Foarte rău - zise căpitanul - pe de altă parte însă e frumos că se mai găsesc azi oameni recunoscători pe lume. Nădăjduiesc că ne vom înţelege bine împreună, căci, de fapt, suntem în aceeaşi situaţie. Pe noi ne sileşte forţa să servim acestui om şi prietenului său, iar pe voi vă obligă recunoştinţa.

   Camarazii legaţi fură nevoiţi să stea vreo două ceasuri sub dogoarea soarelui arzător. În cele din urmă veni Roşcatul şi zise, mulţumit:

   — Totul a mers bine. Submarinul a ieşit de pe stâncă. Ai oameni vrednici, domnule căpitan. Acum vasul se află în golful cel mic şi marinarii d-tale vor veni în curând încoace. Au fost cu cap şi şi-au dat seamă că orice împotrivire ar fi de prisos.

    Camarazii veniră într-adevăr, în frunte cu Rindow.

    — Uite-i şi pe vrednicii d-tale copii! râse Roşcatul. Cea dintâi treabă ce-o aveţi de făcut e să vă întocmiţi colibe. Cu prilejul acesta veţi putea desţeleni şi o parte a pădurii, unde veţi găsi copaci tineri cât poftiţi. Vă voi da cuţite mari şi topoare, dar să nu vă închipuiţi că le veţi putea folosi ca arme. Indienii mei, cari, vă păzesc, au arme otrăvite şi o singură zgârietură e deajuns ca să v-aducă cea mai grozavă moarte.

    — Ne vom gândi la asta - răspunse căpitanul - aşadar, camarazi - se adresă el acestora - trebuie să ne supunem. Să mergem să lucrăm repede, ca să ne putem petrece noaptea sub un acoperământ.

    — De altfel, vă cam plac aventurile - zise Roşcatul, râzând - poate că veţi avea parte de una, cu prilejul retezării copacilor. Indienii susţin, anume, că pe fâşia de junglă unde veţi merge acum, îşi face veacul un tigru. Se prea poate să fie aşa, dar eu nu am luat încă până acum în seamă asta.

    — E aproape cu neputinţă - răspunse doctorul Bertram - de unde să-şi ia un tigru hrana pe insula asta?

    — Găseşte din belşug - spuse Roşcatul - de multă vreme să fi naufragiat aici un vapor, care avea pe bord porci şi acum trăiesc în junglă cârduri de porci sălbateci. Veţi avea, deci, din când în când puţină schimbare în munca dv. De aceea i-am şi cruţat pe Indieni de asta; deşi îmi sunt recunoscători pentru că i-am salvat de la pieire, împreună cu prietenul meu, prea mult nu vroiam să-i expun.

    — E foarte frumos că ne-ai hărăzit nouă asta - făcu Farrow, batjocoritor - şi un cuţit sau un topor e o armă minunată împotriva unui tigru.

    — Ei da - zise Roşcatul, tot în batjocură - aveţi doar renumele unor oameni viteji. Afară de asta mai sunt şi indienii cu dv. Şi ei vor putea răpune tigrul cu săgeţile lor otrăvite.

    — După ce va fi sfâşiat câţiva din noi - zise căpitanul - dar de asta nu te prea sinchiseşti d-ta.

    — Fiecare om cu soarta lui! Şi acum voi pune să vi se deznoade legăturile, căci trebuie să munciţi din răsputeri.

    La un semn al „Stăpânului", câţiva indieni îi dezlegară pe camarazi. Fără voie căpitanul privi cercetător în juru-i, căci acum erau peste patruzeci de oameni, liberi, obişnuiţi cu primejdiile. Ce-ar fi să se năpustească asupra Indienilor?

    Văzu însă chipurile întunecate şi hotărâte ale acestor războinici, băgă de seamă că aproape toţi îşi ţineau mâna pe plăselele pumnalelor - aşa că trebui să-şi spună c-ar fi adevărată sinucidere să se arunce, neînarmaţi, asupra acelor oameni.

    — Da, da, nu-i nimic de făcut - zise Roşcatul, zâmbind - îmi închipui eu că v-ar îndemna inima acum să vă năpustiţi asupra noastră. Dar grăbiţi-vă, e chiar în interesul dv.! Veţi fi însoţiţi de patruzeci de Indieni, înarmaţi cu săgeţi. Haideţi, colo în şopronul al doilea vi se vor da cuţite şi topoare.

    Camarazii porniră spre şopronul arătat. Acolo doi Indieni împărţiră cuţitele şi topoarele, dar îndată ce unul din tovarăşi lua în primire uneltele, era dus mai departe de un Indian înarmat cu arc.

    Când toţi fură prevăzuţi cu câte un cuţit şi un topor, convoiul lung porni spre miazăzi, prin plantaţia bine întreţinută.

III

ÎN PĂDURE

    MARŞUL ŢINU VREO TREI sferturi de ceas, apoi începu desişul, în care erau croite poteci în diferite direcţiuni.

    Conducătorul indienilor era bărbatul mai în vârstă care stătuse de vorbă cu căpitanul. El arătă acum spre o potecă ce ducea către sud-vest şi zise către Farrow:

    — Sahib, căpitane, trebuie s-o luaţi unul câte unul pe această potecă. Fiecare din dv. Va fi urmat de unul de-ai noştri şi la cea mai mică mişcare se va folosi de cuţit. Uite, Sahib, pumnalele noastre sunt chiar otrăvite.

    Scoase de la brâu un pumnal minunat şi-l ţinu în faţa căpitanului. Farrow văzu că vârful era acoperit cu ceva galben. Răspunse:

    — Bine, ne vom supune. Dar va trebui să ne ajutaţi şi voi, dacă vom fi atacaţi de vreun mistreţ, sau poate chiar de un tigru.

    Indianul făcu o mutră cam posomorâtă, pe urmă zise:

    — N-a făcut bine Sahib Stăpânul că vă trimite la copăceii subţiri, căci acolo trebuie să se aţie tigrul; câţiva din fraţii mei spun că au văzut urmele sale. Armele noastre lucrează încet, deşi ucid la sigur. Dar vă vom apăra cu trupurile noastre, Sahib, dacă i-o veni într-adevăr poftă stăpânului junglei să ne atace.

    — Ne vom putea apăra şi noi cu topoarele - răspunse căpitanul - dar nădăjduiesc că va da bir cu fugiţii când va vedea atâţia oameni. Să mergem!

    Păşi cel dintâi pe poteca îngustă. Indianul îl urmă, apoi venea George, urmat iar de un Indian, ca păzitor şi astfel se formă lungul convoi, din câte un camarad şi un indian.

    Timp de o jumătate de ceas merseră pe poteca din desiş, pe urmă convoiul ajunse într-un luminiş mare pe a cărui margine opusă erau copăcei deşi, cu trunchiul gros cât două braţe omeneşti. Se părea că aceşti arbori erau sădiţi acolo de mână omenească, atât erau de deşi şi în şiruri drepte.

    — O astfel de pădure n-am văzut încă - zise căpitanul către indian - copacii ăştia sunt rasamali tineri, dar foarte

ciudaţi sădiţi.

    Indianul aruncă priviri cam speriate spre pădure, apoi răspunse cu glas coborât:

    — Da, Sahib şi eu mă gândeam că pădurea trebuie să fi fost sădită de mână omenească. Şi-mi dau cu gândul că oamenii or mai fi trăind undeva pe insulă. Uneori, noaptea, se aud sunete ciudate din partea asta a insulei. Sahib Stăpânul spune c-ar fi vântul sau valurile mării, dar nouă nu s-a părut c-am auzit cântece. Sahib, am fi tare bucuroşi dacă am putea părăsi insula asta.

    Farrow vru să zâmbească la-nceput, crezând că indianul e şi el superstiţios, ca toţi din rasa lui, dar apoi îşi zise că poate tot e ceva adevăr în presupunerea lui, căci pădurea era cu siguranţă sădită de mână omenească, poate cu vreo cincizeci de ani în urmă, judecând după mărimea copacilor. Şi de ce-ar fi fost cu neputinţă ca urmaşii acestor oameni - ba poate chiar câţiva din ei - să trăiască pe insula asta? Dacă nu se arătau însă noilor veniţi, atunci era cu putinţă să devie tovarăşi cu prizonierii. Farrow râse în sinea lui că mersese atât de departe cu nădejdile sale. Zise totuşi Indianului:

    — Stăpânul vostru n-a cercetat niciodată partea asta a insulei? Şi nici voi n-o cunoaşteţi?

    Pe chipul bătrânului se întipări iar o expresie de teamă când zise:

    — Sahib, jungla e prea deasă aici şi noi n-am înaintat mai departe. Lui Sahib Stăpânul i-au fost deajuns plantaţiile ce le-am sădit noi până acum. Câţiva dintre noi au pătruns adânc în desiş, dar au fost nevoiţi să se înapoieze, căci o mlaştină mare, peste care nimeni nu poate trece, merge dea curmezişul insulei şi taie partea de sud. Am încercat şi cu bărcile să debarcăm pe coasta de miazăzi dar n-am izbutit s-ajungem în grozavul desiş de mărăcini.

    Căpitanul privi îngândurat pădurea. Care va să zică tot era cu putinţă să trăiască oameni îndărătul mlaştinii. Trebuia să încerce a se pune în legătură cu ei, dar pentru asta mai era nevoie să treacă timp.

    — Ei, de vreme ce mlaştina nu poate fi străbătută, nu ne priveşte pe noi - zise el - acum să începem însă cu lucrul nostru, altminteri nu mai sfârşim azi. În orice caz colibele no să le putem face până diseară, căci până să fi tăiat copacii trebuitori şi să-i fi transportat la plantaţie, se întunecă. Afară de asta va trebui să facem şi câteva pauze pentru mâncare. Aşa dar, la lucru, camarazi!

   Camarazii străbătură luminişul, urmaţi de paznici lor.

   George mergea între tatăl său şi Petre. Şopti căpitanului:

   — N-am putea oare să fugim peste mlaştină? În felul acesta am fi în siguranţă deoarece nu cred ca indienii să cuteze să ne urmeze. Par să se teamă ei de ceva.

   — Impresia asta o am şi eu - răspunse căpitanul, tot în şoaptă - dar dacă vom izbuti, ce se va-ntâmpla cu biata fată? Roşcatul o va ucide cu siguranţă, căci se teme că-l vom trăda dacă vom scăpa din ghearele lui.

   —   Aşa e, nu m-am gândit la asta - spuse tânărul - şi- apoi, are în mâinile sale „Dox"-ul nostru, pe care cu siguranţă că-l va zvârli în aer, din răzbunare. Proastă situaţie, oricum ai lua-o.

   — Aşa e - încuviinţă căpitanul.

   Ajunseră la pădure. George se opri brusc şi, arătând spre pământ, zise:

   — Uite dovada că „Stăpânul junglei" îşi face veacul pe aici. Şi trebuie să fie unul mare de tot.

   O labă uriaşă de tigru se întipărise într-un loc moale al terenului. Părea proaspătă, numai de câteva ceasuri.

   — Frumoasă vecinătate - zise căpitanul, privind cercetător desişul - să sperăm că nu-l vom trezi din somn când vom reteza copacii.

   Indianul bătrân se apropiase şi zise şovăitor:

   — Sahib căpitan, e poate mai bine să ne întoarcem. Până acum nu ştiam atât de hotărât că „el" trăieşte aici... Voi spune acum stăpânului ca să-l împuşte.

   — Nu cred că vrea asta - spuse căpitanul - trebuie să-i venim noi de hac, dacă va fi să atace. Cred însă că tigrul o va lua la sănătoasa când va vedea atâţia oameni aici. Aha, uite şi urme de mistreţi. aşadar nu prea duce lipsă de hrană şi în cazul acesta n-o să ne atace el numai de dragul de a ne ucide. Haideţi, camarazi, dar fiţi cu băgare de seamă!

    Căpitanul ridică toporul şi-l lăsă să cadă pe unul din trunchiurile subţiri. Camarazii făcură asemenea şi în curând pădurea răsuna de loviturile de topoare.

    Se scurse astfel vreun ceas. Tăiaseră vreo sută de copaci pe care îi târâseră în luminiş. Acum făcură o mică pauză, căci munca sub soarele arzător îi obosea.

    Petre se sprijini pe toporu-i lung şi zise, râzând:

    — Păi dac-am lucra tot aşa, atunci se poate să mai căpătăm încă azi un acoperământ deasupra capului.

    Deodată, un sunet îl făcu să tresară cu putere. Fulgerător ridică toporul. Căpitanul şi George, care stăteau lângă ei, ridicară şi ei topoarele şi-şi aţintiră privirea asupra unui tufiş des, din care se auzise sunetul.

    Era un grohăit puternic şi ameninţător şi, în clipa următoare, înainte ca indienii speriaţi să-şi poată ridica arcurile, o namilă neagră dădu buzna dintre crengile trosnind.

    Era un mistreţ uriaş, care se repezi îndată la Petre, cel mai apropiat de el.

    Uriaşul se dădu iute în lături, apoi repezi toporul, dar mistreţul se azvârli şi el în lături, lovitura de topor dădu greş şi Petre se poticni din pricina aceasta. Căzu în genunchi şi fiara se şi repezi la el.

    George văzu primejdia şi, cât ai clipi din ochi, zvârli toporul în dihanie. Aceasta scoase un grohăit de durere şi începu să se zvârcolească. Prin mişcarea bruscă smulse din mâna lui George toporul, care căzu lângă el. Tânărul se afla acum în mare primejdie. Ca o furtună se năpusti dihania la el; căpitanul scoase un ţipăt de spaimă, dar George era cu ochii-n patru.

    Când capul uriaş al mistreţului se răsuci sălbatec, George sări în sus cu disperare. Săritura asta îi salvă viaţa, căci mistreţul o zbughi pe sub dânsul, atingându-i tălpile.

    Animalul rămase câteva clipe înmărmurit, când văzu victima dispărând atât de brusc. Şi de acest scurt răgaz se folosi indianul ca să sloboadă o săgeată. Arma otrăvită pătrunse adânc în blana neagră a mistreţului, care se năpusti acum spre noul potrivnic, grohăind de durere şi furie.

   Dar George pusese iar mâna pe topor, îl ridică şi-l zvârli cu toată puterea în mistreţ şi acesta dădu iar buzna spre George.

   — Repede în lături, domnule George! gâfâi Petre, care se ridicase.

   Dar George şi scosese cuţitul şi-l aştepta liniştit pe grozavul său duşman. Şi, când mistreţul trecu la un pas de dânsul, izbi cu toată puterea. Cuţitul se înfipse până-n plăsele în umărul stâng al dihaniei.

   Ca lovit de trăsnet animalul se prăbuşi la pământ, cu inima străpunsă şi rămase nemişcat.

   — Tii, domnule George - exclamă Petre - asta zic şi eu ca fost lovitură! Ei, acum avem cel puţin o fripturică mai ca lumea, pe care o putem găti chiar aici în luminiş.

   Indienii priviră cu admiraţie la camarazi, care după primejdia grozavă prin care trecuseră glumeau iarăşi. Doctorul, care se apropiă acum, se uită lung la animalul răpus şi zise:

   — Ăsta e un exemplar în floarea vârstei şi va fi foarte gustos dacă-l vom frige în frigare, în propria lui grăsime. Dar ia spune - se adresă indianului - otrava din săgeată nu strică ea carnea?

   Bătrânul părea să aibă oarecare cultură, căci răspunse imediat:

   — Nu Sahib, otrava are efect numai în sânge, pe câtă vreme în stomac e cu totul nevătămătoare.

   — Păi atunci să nu mai pierdem vremea şi să-l jupuim - zise doctorul - cred că o să ne ajungă din belşug la toţi câţi suntem aici.

   Camarazii se puseră pe treabă, jupuiră mistreţul de piele şi-l tăiară în bucăţi. Indienii făcuseră câteva gropi pentru foc şi în curând sfârâiau în friguri de lemn bucăţele de carne din care picura grăsimea.

   În vremea asta doctorul Bertram se dusese în inspecţie pe marginea pădurii şi deodată strigă:

   — Minunat, fructele astea de aici sunt cât se poate de bune la gust, aproape că înlocuiesc pâinea.

   Curând camarazii stăteau veseli în jurul fripturii, în vreme ce indienii nu-ncetau să privească cu sfială şi respect la

George şi Petre. Un vânticel uşor ducea în pădure mirosul cărnii fripte şi deodată tânărul zise, râzând:

    — Dacă o ajunge la nasul tigrului mirosul fripturii ăsteia, te pomeneşti că vine încoace.

    La auzul acestor cuvinte indienii fură străbătuţi de un fior de groază. Toţi se-ntoarseră spre un anumit loc al pădurii şi îşi ridicară arcurile. Şi camarazii săriră repede în picioare când priviră şi ei într-acolo, iar Petre scrâşni printre dinţi: „Drace!" - căci la o depărtare de vreo treizeci de metri numai stătea un tigru uriaş şi privea liniştit de tot la mulţimea de oameni.

    — Spune oamenilor d-tale să nu tragă! zise căpitanul către bătrânul indian, care trecu îndată mai departe porunca aceasta.

    Aşa se şi cuvenea, căci tigrul părea că n-are de gând să atace şi poate că văzând atâţia oameni stând nemişcaţi se va hotărî să se-ntoarcă în ascunzătoarea lui.

    — Ce păcat că n-am pistolul meu! oftă George. E un exemplar minunat ăsta de aici.

    Când se uită însă cu mai multă luare aminte la fiară, zise:

    — Ciudat! Dihania asta nu pare deloc mirată că vede atâţia oameni aici, ca şi cum ar fi obişnuită. Doctore, cum îţi explici asta?

    — Singura explicaţie ar fi că tigrul o fi fost cândva îmblânzit - răspunse Bertram - sau... mai este şi acum.

    — Ei aş! exclamă căpitanul.

    Se scurseră câteva minute într-o încordare de nedescris. Camarazii şi indienii stăteau nemişcaţi şi priveau ţintă la tigru care, ca şi ei, nu se clintea deloc şi se uita la dânşii cu ochii-i scânteietori.

    Deodată, însă, căscă tare, descoperindu-şi colţii grozavi. Apoi începu să-şi rotească în cerc coada, un semn că avea de gând, poate, să dea atacul.

    Dar în aceeaşi clipă se auzi, în adâncul desişului, ca un sunet de corn. Neliniştit, tigrul îşi întoarse capul spre desiş, apoi, când sunetul se repetă, intră brusc în cel mai apropiat tufiş, lăsându-i pe toţi uluiţi.

    — Hm, asta e cea mai bună dovadă că tigrul e îmblânzit - spuse doctorul - şi pe de altă parte mai avem dovada că pe aici trebuie să trăiască neapărat oameni, cel puţin unul, de care ascultă tigrul acesta.

   Indienii îşi aruncară priviri speriate. Se părea că nu prea se simt la largul lor în luminişul acesta.

   — Sahib căpitan - zise şeful lor, încetişor - n-ar fi mai bine să ne-ntoarcem? Voi spune stăpânului că nu trebuie să rămânem aici.

   — Pentru ce? întrebă Farrow, râzând. Numai pentru că se află un tigru în apropiere? Ai văzut doar că n-are de gând să ne facă nici un rău, aşa că o să-l lăsăm şi noi în pace.

   După aceea se-ntoarse spre camarazi şi adăugă:

   — La lucru, băieţi, căci mai avem mult de făcut şi peste patru ceasuri se înnoptează. Timp de un ceas vom mai tăia copaci, apoi vom începe să-i transportăm la plantaţie.

O DESCOPERIRE CIUDATĂ

   VREME DE O JUMĂTATE DE CEAS munciră din răsputeri. Petre şi George o luaseră înaintea celorlalţi şi dădură acum de un brâu de pădure, lat de vreo douăzeci de metri.

   Abia îndărătul acestui brâu începeau iarăşi copacii tineri de rasamal.

   — Să trecem dincolo - întrebă George - sau să urmărim a tăia aici pe de lături?

   — Eu aş fi de părere să rămânem aici - răspunse Uriaşul

- căci desişul dinaintea noastră e atât de încâlcit încât cu greu ne-am putea croi drum printr-însul. Ia te uită ce de scaieţi! Ne-am jupui toată pielea de pe mâini şi braţe dac- am trece prin mărăciniş. Aşa desiş, zău că n-am mai văzut!

   — Ai dreptate, Petre - încuviinţă George - n-am băgat de seamă asta în primul moment. Zău aşa, nici eu n-am mai văzut scaieţi ca ăştia. Şi pe aici să fi trecut Indienii? Ei aşi! Asta pare cu neputinţă. Dar se poate ca în alt loc să fie mai lesne.

   — Ce zici, domnule George, nu s-ar părea că şi desişul acesta de scaieţi e făcut de mână omenească? Poate că în pădurea dindărătul lui se ascunde vreo taină pe care vor s-o apere prin meterezul acesta.

   George, care ridicase toporul să reteze un copac, îl lăsă deodată în jos şi privi surprins spre partea cealaltă.

   — Într-adevăr, Petre - murmură el apoi - s-ar putea să ai dreptate. Asta m-ar îndemna să-mi croiesc un drum dincolo

- poate că astfel găsim salvarea.

   Căpitanul, care se apropiase pe nesimţite de ei şi auzise ultima parte a convorbirii, zise deodată:

   — Nu vorbiţi atât de tare despre asta, căci şeful paznicilor noştri pricepe engleza şi nu e nevoie să ştie că ne gândim la fugă. Dar se pare că Petre are într-adevăr dreptate - aş pune mâna-n foc că desişul acesta de scaieţi e sădit de mână omenească. Azi e prea târziu, mâine însă vom căuta să ne croim o potecă dincolo, oricât ar fi de greu.

Sst, vine Indianul! Să ne facem că lucrăm.

    Păşiră cu toţii spre un grup apropiat de copaci şi George şopti:

    — Tată, să tăiem copăceii în aşa fel încât să cadă de-a dreptul în desişul de scaieţi. Astfel vom avea un început de potecă.

    — Foarte bine - încuviinţă căpitanul - aşa vom face.

    Începură să lovească cu topoarele la rădăcina copacilor şi

peste puţin timp aceştia căzură în desiş. George privi cu mulţumire la spărtură largă făcută de trunchiuri, apoi, însă, sări fără voie un pas înapoi, căci de sub copaci se auzi răgetul furios şi speriat al unui tigru. Şi în clipa următoare tot desişul începu să se cutremure.

    Se vede că fiara sărise sub vreo tufă şi când cele trei trunchiuri retezate căzuseră peste ea scaieţii o prinseseră ca într-o cuşcă, de jur-împrejur. Ba se putea ca vreunul din copaci s-o şi fi rănit.

    După câteva clipe căpăţâna uriaşă a fiarei ieşi la iveală dintre^ scaieţi, răgind şi pufăind neîncetat.

    — Ăsta e alt tigru şi nu pare deloc îmblânzit - spuse George.

    Şi aşa şi era, după cum se-ncredinţară imediat căpitanul şi Petre. Avea dungi mai late şi mai negre, apoi era mai mare şi părea şi mai sălbatec decât celălalt.

    — Nu trebuie să-l lăsăm să iasă de acolo! strigă Petre şi se repezi înainte, cu toporul ridicat.

    George îl urmă îndată şi nu dădu nici o atenţie Indianului care le strigă să stea locului, deoarece ei puteau răpune mai lesne fiara cu săgeţile lor înveninate.

    Petre şi ajunsese în dreptul tigrului şi lăsă toporul greu să cadă în jos. Dar trunchiurile netede pe care se afla îl făcură să alunece, tăişul ascuţit atinse numai capul dihaniei, Uriaşul căzu şi tigrul, izbutind să-şi libereze una din labe, zvârli toporul din mâna lui Petre.

    Una din loviturile fiarei trebuia să-l nimicească pe Uriaş, care căzuse atât de rău între scaieţi încât nu se putu scula îndată.

    Dar George era la datorie. Fiindu-i mai lesne să-şi ţină echilibrul pe trunchiurile netede, se feri cu dibăcie de laba

tigrului, apoi izbi cu toporul în căpăţâna acestuia.

    Tăişul ascuţit pătrunse adânc în creierul fiarei care răgi grozav. Se zvârcoli printre scaieţi şi, în cele din urmă, rămase întinsă lângă capul lui Petre.

    Răsuflând uşurat Uriaşul se eliberă dintre scaieţi şi întinse lui George mâna, recunoscător:

    — Domnule George, eram la un pas de moarte - zise el, din inimă - îţi mulţumesc că m-ai salvat. Credeam că m-am şi dus pe copcă....

    — Vorbeşti copilării Petre - zise tânărul - n-a fost chiar atât de rău şi ajutorul meu era ceva de la sine înţeles. Dar a fost ceva într-adevăr interesant, zău aşa! Şi acum să ne apucăm să îndepărtăm copacii şi scaieţii, căci ţiu neapărat să am blana acestui tigru. Cred că nici un om n-a izbutit încă până-n ziua de azi să ucidă cu toporul o astfel de fiară.

    — Aşa e - încuviinţă căpitanul - numai tu ai fost în stare, băiete. Ei, camarazi, puneţi mâna cu toţi să tragem copacii de aici!

    Nu era deloc o muncă uşoară să scoată leşul tigrului şi, după cum prevăzuse Petre, mulţi camarazi se aleseră cu zgârieturi venind în atingere cu scaieţii. În cele din urmă, însă, izbutiră să scoată afară trupul greu al fiarei.

    Din pricina dungilor întunecate, blana lui părea aproape neagră şi George zise cu mulţumire:

    — Am pus mâna într-adevăr pe un trofeu minunat.

    Îşi plimbă degetele pe deasupra minunatei blăni şi scoţând o exclamaţi, zise:

    — Tigrul are o zgardă, care e însă ascunsă cu totul de părul lui lung. Chestia devine şi mai interesantă.

    Dădu repede în lături firele lungi de păr şi camarazii zăriră acum un cerc lat care părea a fi din aur. N-avea încuietoare şi se părea că fusese petrecut peste capul tigrului când era pui, sau poate îi fusese lipit.

    Petre izbuti să-l aţie cu cuţitul său ascuţit şi i-l dădu lui George, care-l examină cu luare-aminte. Diferitele semne indiene erau zgâriate în aur şi într-un loc se părea că e săpat un nume.

    Doctorul studia cu interes semnele, apoi zise:

    — Ăsta înseamnă „Nadir", dragă George şi probabil c-o fi

numele tigrului.

   — Ciudat! făcu George, pe gânduri. Îmi face impresia că a fost ceva predestinat să ucidem tocmai pe tigrul acesta primejdios, care pare să fie un aşa zis „man-eater", adică un omorâtor de oameni. Să vezi tată, că asta o fi spre binele nostru.

   Vorbise încet, ca să nu fie auzit de indieni, care se ţineau, totuşi la distanţă respectabilă. Căpitanul îşi îndreptă privirile spre desişul de mărăcini al pădurii celeilalte şi zise:

   — Se prea poate să facem acolo vreo descoperire importantă. Dar acum jupuiţi voi repede tigrul, Petre şi Kard - iar noi vom târî copăceii în luminiş. Am luat destui pentru astăzi şi mai avem mult de lucru, căci nu va fi atât de uşor să transportăm trunchiurile la plantaţie.

   Munca reîncepu. De două ori trebuiră să facă drumul la plantaţie ca să ducă acolo copacii. Roşcatul făcu o mutră mirată când văzu grămada aceea mare şi zise:

   — Dacă veţi fi şi mâine tot atât de harnici, veţi avea destule trunchiuri şi veţi putea începe să construiţi colibele. Pentru azi e prea târziu... Drace - se întrerupse el - aţi adus o blană de tigru şi o căpăţână de mistreţ? V-aţi întâlnit cu fiarele astea şi nici nu v-au rănit?

   Indianul cel bătrân păşi înainte şi istorisi cu belşug de amănunte cele două lupte. Roşcatul îl măsură pe George cu priviri de admiraţie, apoi zise, cu respect:

   — Felicitările mele, tinere, tatăl d-tale poate fi mândru că are un astfel de fecior. N-am auzit până acum ca să doboare cineva un tigru cu toporul. Dar ia spune, domnule căpitan, ce zici d-ta de cel dintâi tigru şi de sunetele alea ciudate care-l fac să se-ntoarcă? Să fi trăind oameni colo devale, la capătul de sud la insulei? Copacii tăiaţi de dv. îmi fac impresia c-ar fi sădiţi.

   — Se prea poate ca în urmă cu vreo cincizeci de ani sau mai mult, să fi trăit pe aici oameni care ai sădit rasamali, căci cam vârsta asta o au copacii. Şi e posibil să mai existe urmaşi, cărora să le aparţină şi tigrul acela blând, pe care l- am văzut întâi. Dar indianul d-tale mi-a povestit că o mlaştină mare face cu neputinţă de cercetat partea asta a insulei, aşa că nici oamenii de acolo nu pot veni încoace.

    — Dar tigrul cum a venit? întrebă Roşcatul.

    — Unui tigru îi va fi cu putinţă, să treacă mlaştina - răspunse Farrow - dar pentru un om o fi imposibil. Şi chiar de-ar fi cu putinţă, ce le strică lor dacă trăiesc aici câţiva indieni? Părerea mea e că d-ta te afli aici, de cel puţin un an şi jumătate, atât cât mă pricep eu la plantaţii.

    — Întocmai - încuviinţă Roşcatul - acum un an şi jumătate am început cu douăzeci de lucrători, apoi acum un an am găsit ajutoare bine venite în ceilalţi Indieni naufragiaţi aici şi care mi-au sporit plantaţia. Şi ca să ne- ntoarcem la oamenii de dincolo de mlaştină, da, ai dreptate; dacă în tot timpul acesta n-am fost supărat cu nimic, cred că voi avea linişte şi în jumătatea de an cât am de gând să stau pe insulă. La noapte veţi putea dormi în şopronul acela din stânga, ca să aveţi cel puţin un acoperământ, până vă veţi construi colibele, căci nopţile sunt cam răcoroase la noi. Ţin să vă spun că nu vom pune sentinele, deoarece indienii mei au şi ei nevoie de somn. Ştiţi că o ţin ca ostatecă pe tânăra fată, ea stă bine în bungalowul meu şi o voi ucide îndată ce unul din voi va fugi. Şi să nu încercaţi să pătrundeţi pe ascuns în casa mea, fiindcă am acolo diferite instalaţii care vă vor veni de hac. De altfel, cred că v-aţi vârât minţile la cap.

    — Fireşte ne-am dat seama că ne-ar reuşi fuga - încuviinţă căpitanul - dar că prin aceasta am primejdui-o pe tânăra fată. Ce părere am eu despre planul d-tale de a te căsători cu biata fată, cred că nu e nevoie să-ţi spun. Încercarea ei de a fugi, dovedeşte lămurit cât de puţin e ea înţeleasă cu o astfel de căsătorie. Dar chestia aceasta trebuie s-o împaci d-ta cu propria d-tale conştiinţă. Roşcatul se posomorî, dădu apoi din umeri şi răspunse:

    — Păi asta şi fac. Mary trebuie să devină soaţa mea, căci odată cu ea capăt o plantaţie respectabilă. Nu mă abat de la ţinta mea şi nu mă dau în lături de la nici un mijloc, după cum aţi avut prilejul să vedeţi. Acum, indienii vă vor aduce cina, apoi veţi putea face ceea ce poftiţi.

    Dădu câteva porunci indienilor, se-ntoarse şi intră în bungalowul său. Camarazii priveau cu necaz după el, pe urmă George zise încet:

    — Tată, trebuie neapărat s-o scăpăm pe biata fată de la soarta aceasta. Eu unul m-aş duce chiar în noaptea asta la capătul de sud al insulei, ca să-ncerc să mă pun în legătură cu oamenii care cu siguranţă că trăiesc acolo. Tu ce zici?

    — Nu, George - răspunse căpitanul - aşteaptă până mâine, până vom fi străbătut desişul de scaieţi. Vom întâmpina greutăţi mari ca s-o eliberăm pe biata fată.

    — Da, asta e într-adevăr arma lui cea mai puternică - încuviinţă tânărul - şi, după cât se pare, el îşi va îndeplini ameninţările şi o va ucide. Trebuie deci să găsim altă cale.

    Indienii aduseră mâncare din belşug şi camarazii înfulecară cu poftă, după munca grea de peste zi. Apoi merseră în şopron şi găsiră acolo pregătite culcuşuri moi din frunziş.

    Deşi noaptea se arăta a fi friguroasă, ei lăsară totuşi uşa deschisă, căci vroiau să aibă aer curat. Obosiţi de muncă se culcară şi adormiră îndată.

    Să fi trecut câteva ceasuri, când George, care domnea lângă tatăl său şi Rindow, aproape de uşă se trezi. Cu simţurile-i ascuţite. Îşi dăduse seama chiar în somn că în încăpere se afla ceva străin, primejdios. Şi probabil că acelaşi lucru îl simţiră atât căpitanul cât şi Petre, căci şi ei se mişcară. George ridică încetinel capul şi se uită spre uşă. Un miros ciudat şi tare îi izbi nările şi inima începu să-i bată mai puternic.

    Cunoştea bine duhoarea aceasta de tigru. Nu putea fi de la blana fiarei pe care o răpusese, căci aceasta atârna de partea cealaltă a şopronului.

    Ochii săi se desprinseră încetişor cu întunericul. Prin uşa deschisă văzu cerul smălţat cu stele, dar luna părea ascunsă îndărătul unor nori groşi.

    Deodată George tresări speriat şi în aceeaşi clipă tatăl său şi Petre scoaseră strigăte de groază, căci în dreptunghiul uşii se ivise o umbră care rămase nemişcată - umbra unui tigru, ai cărui ochi luceau sinistru în întuneric.

    — Dumnezeule şi noi n-avem nici o armă, şopti Petre, cu spaimă. Ce ne facem acum?

    — Să nu ne mişcăm! răspunse căpitanul. Drace, uite-l că vine!

    Fiara se strecură binişor înăuntru. Se opri lângă George, care putea auzi acum lămurit respiraţia fiarei.

    Tânărul fu străbătut de fiorul morţii, când deodată prinse un sunet ciudat. Tigrul începu să „toarcă", întocmai ca un cotoii, numai ceva mai tare, cum era şi firesc. Acum se apropiă şi mai mult de culcuşul lui George şi începu să-l lovească încetişor cu botul pe tânărul înlemnit de spaimă.

    Acesta pricepu cum stăteau lucrurile şi zise în şoaptă:

    — Tată, trebuie să fie un tigru îmblânzit, probabil acela pe care l-am văzut mai întâi azi. Să vezi că l-a trimis omul acela misterios, care l-a chemat înapoi cu sunetele acelea ciudate Cu siguranţă că are vreo solie pentru noi. Voi cuteza să-l ating.

    Şi George şi întinse mâna, pe care o puse pe căpăţâna uriaşă a fiarei. Tigrul se lăsă mângâiat în voie şi începu să toarcă şi mai tare.

    — Da, tată, e blând - zise George, cu bucurie - o fi având şi el o zgardă de care o fi prinsă o solie.

    Tânărul pipăi grumazul tigrului şi găsi, într-adevăr, cercul, de care era legat cu fire de rotang o bucată de scoarţă de copac. O desprinse cu băgare de seamă şi tigrul se dădu îndată înapoi, rămânând în uşă. Ochii-i scânteietori erau aţintiţi spre George, cu blândeţe.

    — Petre, dă-mi chibriturile tale, am găsit aici o solie - zise tânărul - trezeşte-l pe doctor să ne-o citească.

    — Sunt treaz - se auzi glasul lui Bertram - nu cred ca vreunul din noi să mai doarmă.

    Un murmur slab în toată încăperea dovedea că toţi camarazii se treziseră.

    Medicul luă bucata de scoarţă, aprinse un chibrit după altul şi peste puţin zise:

    — Da, e zgâriată o solie pe această scoarţă. E scrisă în hindusă şi spune că unii din noi să urmeze tigrul. Cred că va fi spre binele nostru dacă o vom face. Acum se pune întrebarea cine merge?

    — Mie mi-a fost trimisă solia - se grăbi să spună George - aşa că mă duc eu.

    — Atunci vin şi eu - spuse Petre.

    — Dar eu va trebui să fac pe tălmaciul - adăugă doctorul.

   — În cazul acesta ne ducem noi patru - hotărî căpitanul - e surprinzător cât de bine e dresat tigrul - uite cum ne aşteaptă!

   Cei patru camarazi se ridicară binişor şi păşiră spre uşă. Fireşte că George porni înfrunte şi luă tigrul de zgardă, iar acesta se puse imediat în mişcare.

V

SALVAŢI!

   CIUDATUL VIZITATOR îi conduse pe cei patru camarazi drept spre miazăzi. Ajunseră iarăşi în luminişul unde răpuseseră mistreţul şi unde zăriseră pentru întâia oară tigrul.

   Animalul coti însă de aici pe altă potecă, ce ducea mai mult spre sud-est. Şi peste puţin camarazii se aflau pe malul mlaştinii despre care indienii spuseseră că nu poate fi trecută. Dar tigrul, după ce mersese o bucată de-a lungul apei tulburi şi acoperită cu plante acvatice, intră deodată de-a dreptul în apă. Mergea acum încet, astfel încât că, George avu răgaz să dibuiască fundul. Cei trei camarazi îl urmară şi animalul îi duse pe un vad ce se afla cam la zece centimetri sub oglinda apei şi care şerpuia prin mlaştina ce avea o lăţime de vreun kilometru.

   Toţi patru răsuflară uşuraţi, totuşi, când simţiră pământul sub picioare. Acum începea iarăşi desişul, prin care ducea o potecă îngustă. Cam vreo jumătate de ceas urmară fiara pe poteca asta, apoi se făcu un luminiş înaintea lor, pe care văzură ruinele unei clădiri uriaşe.

   Vreo douăzeci de indieni în veşminte albe stăteau tăcuţi înaintea acestor ruine; unul se desprinse din rândurile lor şi veni încet în întâmpinarea camarazilor. Era un bătrân cu barba albă, care se înclină în tăcere, apoi zise într-o englezească fără cusur:

   — Sahibi, am băgat de seamă că aţi fost luaţi prizonieri pe insulă. Am observat şi lupta dv. vitează cu mistreţul şi cu Nadir, tigrul, care mi-a fugit acum o jumătate de an şi s-a sălbăticit. Unor astfel de bărbaţi zeii le sunt binevoitori, de aceea vreau să vă ajut pe cât îmi stă în putinţă.

   — Îţi mulţumesc, părinte - răspunse căpitanul, cu respect - am avea nevoie de ajutor, dar deocamdată nu trebuie să părăsim insula.

   Povesti bătrânului ce li se întâmplase şi când pomeni că nu putem întreprinde nimic, ca să n-o primejduim pe tânăra fată, indianul dădu din cap şi zise:

    — Sahib, trebuie s-o eliberaţi pe fată şi nu va fi atât de greu după cum credeţi, căci sunteţi cei mai viteji bărbaţi pe care i-am văzut în viaţa mea. L-am observat adesea pe Sahibul acela roşcovan, fără ca el, sau compatrioţii mei, care servesc din recunoştinţă, să bage de seamă asta. Mai ştiu că el îşi apără bungalowul cu capcană, pe care le-a pus numai la uşi şi ferestre. A uitat însă că locuinţa lui are un acoperiş subţire, trunchiurile despicate de copaci fiind numai aşezate pe deasupra şi îngreuiate cu bolovani. Nu va fi greu, deci s-o eliberaţi pe tânăra fată de acolo. După aceea va trebui să veniţi cu dânsa încoace, căci ar fi prea primejdios s-o transportaţi pe vasul dv. Tigrul meu Bonga vă va conduce iar şi vă va ocroti, va veni în fiecare noapte la dv., până veţi izbuti să vă eliberaţi; câţiva din cei mai curajoşi dintre dv. Vor trebui să aducă submarinul... lucrul acesta va fi primejdios, căci vasul e păzit, dar ştiu că veţi izbuti. După aceea vasul să vie aici pe coasta de sud şi eu vă voi conduce la ţărm, într-un loc unde vă veţi putea îmbarca lesne.

    — Îţi mulţumesc, părinte - zise odată căpitanul - în noaptea următoare vom încerca s-o eliberăm pe fată. Dar te rog, să-mi spui cine eşti d-ta şi ce faceţi pe insula asta părăsită?

    — Asta n-o spun - zise bătrânul, cu oarecare tristeţe - am fost nevoit să fug pentru că m-am ridicat împotriva stăpânirii engleze. Împreună cu câţiva credincioşi am debarcat acum cincizeci de ani pe insula asta, unde avem linişte şi suntem în siguranţă. Acum mergeţi înapoi - urmă bătrânul - drumul e lung şi greu. Mâine, două ceasuri după apusul soarelui, Bonga va fi iarăşi la voi. Zeii să vă fie de ajutor!

    Când fură înapoi, cei patru trebuiră să povestească totul camarazilor. Rindow zise imediat:

    — Căpitane, te rog să-mi îngădui ca, împreună cu câţiva camarazi să scot vasul din fluviu. Îndată ce vom fi pe punte, orice primejdie e trecută.

    — Fireşte că mă întovărăşesc şi eu la asta - zise George - mai întâi însă voi lua parte la eliberarea fetei. Marşul la bătrânul misterios nu mai prezintă apoi primejdii.

   A doua zi dimineaţa ni se dădu de mâncare. Apoi merseră cu paznicii lor în desiş ca să taie copaci. Nu se obosiră prea mult, de data asta, ci retezară numai atâţia arbori cât Roşcatul să nu intre la bănuială.

   Cu două ceasuri înainte de a apune soarele transportară buştenii la plantaţie şi „Stăpânul" zise, râzând:

   — Mi-am închipuit eu îndată că azi nu veţi munci atât de mult. Dar nu face nimic, încetul cu încetul o să vă obişnuiţi. Să vă mai spun acum că a venit prietenul meu cu bricul lui şi va rămâne aici peste noapte. El e unchiul logodnicei mele şi din faptul acesta puteţi vedea că familia nu e împotriva căsătoriei plănuite.

   Vestea asta nu prea era plăcută camarazilor, deoarece acum aveau pe cap încă un supraveghetor. Se liniştiră însă când Roşcatul pomeni, în treacăt, că numai unchiul va dormi în casă, în vreme ce echipajul va rămâne pe bric, care se afla pe coasta de apus.

   În cele din urmă se lăsă întunericul. Atâta vreme cât se simţiră observaţi de indieni şi de Roşcat, camarazii se prefăcură foarte obosiţi, astfel că nu bătu la ochi faptul că se retraseră îndată în „dormitorul" lor.

   Greu trecu însă vremea pentru ei până când inteligentul Bonga se ivi iarăşi ca o umbră. Dar era prea devreme încă pentru a întreprinde eliberarea fetei. Mai aşteptară aproape două ceasuri, în care timp tigrul se aşezase liniştit lângă culcuşul lui George. Se mişcă de acolo abia când tânărul se ridică încetişor şi şopti:

   — Tată, cred că a sosit timpul.

   Căpitanul şi Petre se ridicară de asemenea. Numai ei trei vroiau să înfăptuiască planul atât de greu.

   Însoţiţi de tigru se târâră spre bungalow. Din fericire noaptea era foarte întunecoasă, astfel că ajunseră neobservaţi la colţul din stânga al clădirii. Ochii ageri ai lui Petre care observaseră bungalowul înainte de apusul soarelui, descoperiseră acolo o mică spărtură în acoperiş. Şi pe stâlpul din colţ camarazii se puteau căţăra uşor sus.

   Petre făcu cel dintâi treaba aceasta. El îşi luase sarcina să lărgească spărtura din acoperiş, ca să se poată strecura în casă. Se căţără cu multă băgare de seamă şi George, care stătea pe marginea pridvorului ce înconjura casa, ca să-i ia din mână trunchiurile şi bolovanii, nu auzi nici un zgomot, deşi Uriaşul lucra foarte repede.

    Tânărul, la rândul său, le înmâna căpitanului, care le aşeza la pământ. În cele din urmă Petre dădu de veste că deschizătura e deajuns de mare. George îl vesti îndată pe tatăl său despre asta, apoi se săltă uşurel pe acoperiş. Curând după aceea fu şi căpitanul lângă dânsul.

    Petre făcuse o spărtură destul de mare şi acum îşi aplecă urechea, ca să asculte. Apoi şopti:

    — Domnule căpitan, aici jos pare să doarmă un om. Şi cred că e un bărbat.

    Farrow şi George ascultară răsuflarea grea a unui bărbat. Se înţeleseră ca George să fie lăsat jos întâi de către Petre, apoi căpitanul, pentru ca după aceea să poată amândoi lua în primire de Uriaş.

    Totul se făcu întocmai şi atât de încet încât omul care domnea nici nu se clinti. Petre se târî încetişor spre culcuş. Când fu acolo, şuieră uşor. Căpitanul şi George aprinseră îndată chibrituri şi imediat Petre cuprinse cu stânga beregata Roşcatului, care deschise ochii în aceeaşi clipă, în vreme ce cu pumnul drept îi aplică o lovitură puternică în tâmplă.

    Omul se cutremură doar din tot trupul, apoi rămase nemişcat. Dar Petre nu se mulţumi cu atât. El scoase din buzunar o sfoară subţire dar foarte trainică, din care avea totdeauna la dânsul un ghemuleţ şi-l legă fedeleş pe omul leşinat. Îi vârî pe urmă în gură un căluş, pe care i-l prinse cu o sfoară în jurul capului.

    În vremea asta George luminase prin încăpere şi descoperise într-un ungher toate armele, precum şi granatele cu gaze, care le fuseseră luate. Scoase îndată brâul său, al căpitanului şi al lui Petre şi cu un simţământ de uşurare cei trei camarazi şi le încinseră în jurul mijlocului. Acum puteau spune că erau aproape siguri de izbândă.

    Deschiseră încet uşa şi ajunseră într-o odaie unde-i întâmpină sforăituri zgomotoase. Trebuia să fie James Longfield, ticălosul unchi al bietei fete.

    Petre aprinse un chibrit, se apropiă de culcuş şi, încredinţându-se că era chiar englezul, îl izbi cu putere în tâmplă, apoi îl legă zdravăn.

    Cercetară apoi celelalte încăperi ale bungalowului, cu băgare de seamă şi până în cele din urmă găsiră pe fată într-o încăpere zăvorâtă pe dinafară. Avură mult de furcă până s-o încredinţeze că veniseră s-o salveze. Căpitanul o rugă stăruitor să se liniştească.

    Fata se dovedi a fi vitează şi hotărâtă. Ea arătă camarazilor diferitele capcane instalate de omul cu părul roşu şi, după ce le stricară, camarazii putură părăsi casa pe uşă, împreună cu fata. Căpitanul fu nevoit s-o liniştească iarăşi, când Bonga se ridică deodată. Dându-şi apoi seamă că nu e nici o primejdie, ea începu chiar să mângâie fiara. George alergă la şopron şi dădu de veste camarazilor. Parte din ei se furişară imediat în bungalow şi aduseră brâurile cu arme.

    Acum camarazii se despărţiră. George se duse cu echipa care avea sarcina primejdioasă s-o şteargă cu submarinul. Căpitanul vroia să mai rămână câtva timp la şopron, ca să poată interveni într-un fel oarecare dacă se va ajunge la o luptă. Se înţeleseră ca, dacă izbuteau să ajungă cu bine la submarin, să înalţe o rachetă luminoasă îndată ce vor fi pornit pe fluviu în jos. Atunci căpitanul cu oamenii săi şi cu fata vor pleca îndată.

    Fireşte că George mergea în frunte. Îndărătul lui venea Rindow, apoi urmau Petre şi Hagen şi încă zece oamenilor din echipaj.

    Pretutindeni domnea linişte mormântală şi vitejii camarazi ajunseră nevătămaţi în luminişul mic unde fuseseră atacaţi. George şovăi aici câteva clipe, căci avu deodată simţământul că-i ameninţă o primejdie în întuneric. Şi, într-adevăr, deodată se auziră în apropiere vorbe în şoaptă.

    Aşa dar, se puseră acolo două santinele, înarmate, de sigur, cu săgeţi otrăvite. Petre se furişă încetişor înainte şi în curând putu deosebi făpturile paznicilor. Se repezi spre ei, îi înşfăcă pe amândoi şi până să poată face ei măcar o mişcare, le ciocăni capetele, culcându-i la pământ, unde

rămaseră în nesimţire.

    Drumul era acum liber şi camarazii urcară pe puntea scumpului lor submarin. Plundow, timonierul, luă îndată cârma în primire, în vreme ce inginerul Hagen cu oamenii săi dispărură în sala maşinilor.

    Electromotoarele fură puse în funcţiune şi „Dox"-ul ieşi fără zgomot în fluviul larg, de unde se-ndreptă spre mare.

    Când submarinul fu cam prin dreptul bungalowului, George înălţă racheta luminoasă. Camarazii lui se vor pune acum în mişcare, ca s-o aducă în siguranţă pe fata salvată.

    După câteva clipe numai se auzi însă deodată pufăitul întărâtat al tigrului Bonga, urmat de două răcnete înfiorătoare.

    George dădu imediat comanda de stopare, dar după ce ascultară cu toţii zadarnic câteva minute, Rindow zise:

    — Putem merge fără grijă mai departe, domnule George, căpitanul s-o fi pus el la adăpost - probabil că tigrul o fi doborât doi urmăritori care i-au ieşit în cale.

    — Cred că ai dreptate - încuviinţă tânărul.

    „Dox"-ul îşi urmă drumul şi când ajunse în largul mării, porni cu viteză sporită spre miazăzi.

    După o jumătate de ceas ajunseră la coasta de sud şi aici submarinul opri, ca să aştepte semnalul bătrânului indian.

    Dar camarazii trebuiră să aştepte mai bine de un ceas şi jumătate până ce se ivi o luminiţă la un punct depărtare al coastei. Rindow porni îndată într-acolo şi curând descoperiră o plută mică pe care ardea un foc. Apoi, din desişul care se- ntindea până la ţărm ieşi o plută mult mai mare, pe care se aflau toţi camarazii, împreună cu fata salvată.

    Pluta ajunse repede lângă submarin şi toţi se urcară pe puntea vasului. Mary Thomson, însă, văzându-se cu desăvârşire salvată, căzu grămadă şi începu să plângă sfâşietor. Emoţia o doborâse. Fu dusă într-o cabină şi dată în îngrijirea doctorului, iar în vremea asta căpitanul lămuri ce fuseseră răcnetele acelea grozave:

    — Roşcatul acela - care se numeşte Gould şi e urmărit de autorităţile engleze, după cum mi-a povestit fata - trebuie să fi izbutit să se dezlege. L-a eliberat apoi şi pe Longfield şi tocmai în clipa când se înălţa racheta ta, se iviră amândoi în

uşa bungalowului.

    Gould avea puşca în mână şi Longfield pistolul şi cine ştie care dintre noi ar fi fost culcaţi la pământ, dacă nu s-ar fi repezit Bonga, doborându-l pe amândoi. Cred că au murit îndată. Noi străbăturăm apoi în grabă plantaţia, înainte ca indienii să-şi dea seama ce se întâmplase.

    Bătrânul ne-a călăuzit apoi încoace pe ţărmul de sud şi ne-a îmbarcat pe pluta pe care o construise, cu oamenii săi, în cursul zilei.

    — Şi ce se va întâmpla acum cu bricul lui Longfield şi cu indienii aflaţi pe insulă? întrebă George.

    — Voi transmite imediat autorităţilor engleze o radiogramă în privinţa aceasta spuse căpitanul. N-au decât să-i ia pe indieni şi să dea drumul bricului. Eu nu vreau să mă mai amestec în chestia asta.

    — Şi ce facem cu fata pe care am salvat-o?

    — La vreo sută de kilometri de aici se află o insulă pe care locuiesc prieteni de-ai ei şi nea rugat s-o ducem acolo. Mâine dimineaţă ne va părăsi. Dacă mergem cu viteză normală, ajungem tocmai la răsăritul soarelui.

    Căpitanul calculase bine. După trei ceasuri ajunseră la insulă, tocmai când se ivea soarele pe cer. Despărţirea de tânăra fată fu foarte mişcătoare. Ea nu mai ştia cum să mulţumească salvatorilor săi.

    În cele din urmă coborî într-o barcă de aluminiu cu care Petre şi George o duseră pe uscat. Fata le mai strânse odată mâna călduros, apoi cei doi camarazi se înapoiară la submarin care îşi urmă drumul spre apus.

SFÂRŞIT

Volumul 144

ÎN INSULA MAURICIU

   ÎNOTĂTORUL

   SUBMARINUL ALUNECA PE UNDE între Mauriciu şi La Reunion, mai mult spre Mauriciu, căci căpitanul Farrow căuta să se ferească de francezi, deoarece nu încheiase încă pace cu ei şi nici nu era vreo nădejde s-o facă.

   George stătea de câteva ceasuri la proră şi privea zarea. Nici el singur n-ar fi putut spune ce anume vroia să vadă, ştia numai că se apropia de continental negru şi că acolo va dezlega, în sfârşit, taina şarpelui de aur Mamba, cumpărat la Ceylon.

   Pe Madagascar, cea de a treia insulă, ca mărime, din lume, urma să afle înţelesul acestei taine şi deşi mai avea de străbătut încă multă cale - cel puţin treizeci de ceasuri - se simţea de pe acum cuprins de o nelinişte ciudată.

   Petre veni şi el la proră.

   — Te aştepţi la ceva deosebit, domnule George? îl întrebă credinciosul camarad. Ştiu că dumneata ai uneori astfel de presimţiri şi măcar că nu sunt superstiţios ca Jan Brike şi Plundow, în de astea tot cred şi eu niţel.

   — E într-adevăr ciudat că presimţirile mele se adeveresc aproape întotdeauna - răspunse tânărul - de data asta, însă, nu e ceva hotărât, totuşi nu ştiu ce mă face să stau ceasuri întregi aici şi să privesc marea. Drept e că şi priveliştea e minunată. Ia te uită ce frumos luceşte coasta Mauriciului englez în bătaia soarelui.

   — O fi nu zic ba, încuviinţă Petre, care nu se prea pricepea la frumuseţile lumii - dar aceasta nu e un motiv să te scoli cu noaptea în cap şi să nu te clinteşti de aici timp de două ceasuri.

   — Ai dreptate, Petre - râse George - nu se mai lipea însă somnul de mine. De când am început să ne apropiem de Madagascar, mă simt stăpânit de un neastâmpăr ciudat.

   — O fi din pricina afurisitului ăluia de Mamba, şarpele de care l-ai cumpărat de la indianul acela bătrân. Mai bine te lăsai păgubaş, că de atunci numai de buclucuri am dat.

   — Care s-au sfârşit toate cu bine, Petre, să vezi că o să

mai avem multe de întâmpinat la Madagascar din pricina lui.

  — Îmi cam închipui eu - răspunse, cu ciudă Uriaşul - numai de n-am păţi-o mai rău ca la urmărirea negrului pe care îl chema tot Mamba.

  — A fost totuşi una din întâmplările frumoase din viaţa mea, dragul meu şi nu-mi pare de fel rău... Ei, dar asta ce-o mai fi? îşi curmă deodată vorba tânărul, privind cu binoclul zarea. Vezi şi tu, Petre, punctual acela care pluteşte pe apă. colo, la stânga? Un peşte? Nu, nu, e prea mic şi prea rotund.

  Petre avea ochii mai ageri ca ai lui George, deoarece îşi petrecuse aproape întreaga viaţă pe mare. Zărise şi el punctul. Îl privi cu încordare câteva clipe, apoi zise:

  — Domnule George, e un om care înoată spre insula Mauriciu. Îndrăzneţ înotător! Să cuteze el să se îndepărteze atâta de ţărm! Trebuie să fie nu numai un bun înotător, ci şi foarte curajos ca să înfrunţi primejdia de a fi sfâşiat de rechinii care mişună pe aici. Dar te pomeneşti că habar nare de asta, altminteri.

  — Ce s-a întâmplat? îi curmă vorba căpitanul, apropiindu- se de ei. Aţi văzut ceva deosebit?

  — Da, tată, colo înoată un om spre Mauriciu - răspunse George - părerea mea e s-o luăm ceva mai repede, poate că-l mai putem salva pe nenorocitul acela de a fi sfâşiat de vreun rechin.

  Căpitanul dădu îndată comanda să se mărească viteza.

  Curând George putu desluşi bine capul înotătorului, care zorea cât putea. Deodată, Petre strigă cu mirare:

  — Păi e un negru! Ca băştinaş trebuie să cunoască primejdia mai bine ca oricine. A, ce spuneam! Uite colo pe stânga un rechin! E însă departe, dar nu lasă el să-i scape prada, fiţi pe pace!

  Căpitanul, care auzise cuvintele lui Petre, zărise şi el odată cu George dihania care înota la vreo sută de metri în urma negrului. „Tigrul mărilor" nu zărise încă pe înotător, dar nu va trece mult şi-l va „mirosi", ca să se arunce, apoi cu toată furia asupra pradei neaşteptate.

  „Dox"-ul se afla numai la două sute de metri de negru, care sălta când şi când din apă şi se zgâia nedumerit la ciudatul vas.

   Poate că nu mai văzuse până atunci un submarin şi avea deci de ce de mira.

   Căpitanul vru să facă o ultimă încercare să salveze pe înotător de rechin. Dădu ordin să se pună în funcţiune compresoarele şi în clipa următoare „Dox"-ul gonea ca o săgeată pe apă.

   Peste cel mult o jumătate de minut îl va ajunge şi rechinul, speriat de ivirea submarinului, o va lua la fugă.

   Dar dihania îşi zărise prada şi în câteva clipe o va ajunge. Pe Farrow îl străfulgeră gândul să cheme în ajutor pe Jan Brike, cu tunul său, îşi dădu seamă însă că până să vie el, rechinul îşi va fi înhăţat prada.

   Iarăşi îşi aruncă înotătorul ochii la submarin şi George îi arătă prin semne să se uite îndărăt. Negrul privi într-acolo şi văzu rechinul, care se afla acum numai la cincizeci de metri în urma lui.

   Camarazii se aşteptau ca nenorocitul să-şi dea seama că nu mai e scăpare pentru el şi să se supună sorţii grozave care-l aştepta. Dar negrul se aruncă în lături şi îşi aşteptă, fără să se tulbure, duşmanul. Deodată sclipi în mâna dreaptă a înotătorului un cuţit enorm.

   — Aha, se pricepe să lupte în apă cu rechinii - strigă vesel George - vom avea ceva interesant de văzut.

   Căpitanul dădu îndată ordin să se micşoreze viteza vasului. Tot nu mai puteau salva acum pe negru; dimpotrivă, talazurile care s-ar fi stârnit din pricina iuţelii iar fi fost chiar dăunătoare.

   Încă două secunde şi rechinul îşi ajunse prada. În furia lui nebună începu să se zvârcolească în loc; cuţitul din mâna Negrului fulgeră odată în aer, apoi se înfipse până în plăsele în pântecele rechinului şi i-l spintecă până la coadă.

   Negrul înotă cu repeziciune mai departe, pe când rechinul se zvârcolea de moarte, înroşind apa în jurul său. Ba păru chiar că vrea să pornească spre insula îndepărtată; nu mai avu însă răgaz, căci alţi trei rechini, care mirosiseră pesemne sângele semenului lor, veneau în goană să-l sfâşie.

   Cum submarinul se mai afla numai la vreo douăzeci de metri de înotător, George strigă în englezeşte:

   — Grăbeşte-te, uite colo încă trei rechini!

   Negrul aruncă o privire spre locul pe care i-l arătase tânărul, apoi se apropiă în grabă de submarin şi, dintr-o săritură fu pe punte.

   Fără să se sinchisească de cei din juru-i se holbă mai întâi câteva momente la rechinii care se năpustiseră lacomi asupra leşului tovarăşului lor şi începură să-l sfâşie. Se părea că ar vrea chiar să sară îndărăt în apă pentru a se război cu ei.

   În aceste câteva clipe care stătu astfel nemişcat, camarazii avură răgazul să-l privească în voie. Era gol până la brâu, iar pantalonii şi-i suflecase până la genunchi. În lupta pe care o dăduse cu dihania, muşchii i se încordaseră atât de puternic, încât Petre şopti lui George:

   — Cu uriaşul ăsta parcă nici eu nu m-aş încumeta să ma iau la harţă. Trebuie să aibă o putere grozavă. Ia te uită la muşchii lui, domnule George!

   Tânărul îşi dădea seama că Petre avea dreptate. Negrul părea să fie într-adevăr un potrivnic de temut.

   În sfârşit negrul făcu o mutră de om nemulţumit, vârî cuţitul în brâul îngust de piele cu care era încins şi se întoarse spre turn. Se apropiă de Farrow şi, înclinându-se în faţa lui, zise într-o englezească fără cusur:

   — Vă mulţumesc din suflet, domnule căpitan, că m-aţi salvat de la moarte. Ar fi fost prea greu să birui trei dintr- odată. Dacă ar fi venit fiecare cu rândul, le veneam eu de hac repede.

   Se uită cu atâta ură la rechini, încât căpitanul îl întrebă mirat:

   — Pentru ce ai atâta necaz pe dihăniile astea?

   — Pentru că atât tata cât şi fratele meu au fost sfâşiaţi acum trei ani de rechini, chiar sub ochii mei - răspunse negrul, posomorât - de atunci spintec cu cuţitul orice rechin ce îmi iese în cale.

   Lui Farrow îi plăcu tânărul negru şi, ca să-i facă plăcere. Zise lui Petre şi George, care erau de faţă:

   — Ce-ar fi să împuşcaţi şi pe ceilalţi trei rechini? Ca marinari, avem şi noi de ce urî dihăniile astea şi e de datoria noastră să le ucidem de câte ori ni se iveşte prilejul.

   Petre urcă îndată scăriţa ce ducea în turn şi aduse de acolo puşca lui şi pe a lui George.

   Cei trei rechini se zbăteau mereu în jurul pradei lor. Amândoi puşcaşii ridicară armele, descărcară câte trei gloanţe în şir şi toţi trei rechinii, cu câte două gloanţe în cap, ţâşniră până aproape la jumătatea trupului afară din apă. Apoi căzură îndărăt, zvârcolindu-se de moarte.

   Negrul se uită cu ochii lucitori la zbuciumul lor şi, când cel din urmă căzu la fund, se întoarse spre Farrow:

   — Vă mulţumesc încă odată, domnule căpitan. Mi-aţi făcut o mare bucurie. Pe dv. domnilor - se adresă el lui George şi Petre - daţi-mi voie să vă admir pentru măiestria pe care aţi dovedit-o. Mă numesc Jacques şi locuiesc pe insula Mauriciu.

   Făcu o plecăciune de adevărat om de lume, ceea ce îndemnă pe Farrow să-şi spună numele lui şi pe ale celor doi camarazi ai săi. Un zâmbet de bucurie flutură pe buzele Negrului, care strigă cu însufleţire:

   — Pesemne că azi mi-a fost dat să am numai bucurii, căci al prilejul să vă cunosc, domnule căpitan. Deşi aţi cutreierat până acum numai mările indiene şi ale Sudului, am auzit şi am citit multe despre isprăvile dv. vitejeşti.

   — La asta, drept să spun, nu m-aş fi aşteptat - răspunse căpitanul, uluit - credeam că ne bucurăm numai de o faimă restrânsă. Nu mă aşteptam să fim cunoscuţi şi pe insula Mauriciu.

   — Câţiva englezi au fost transferaţi din India aici şi, afară de asta, am obiceiul să citesc gazete, din care am aflat despre faptele dv.

   — I-ascultă, domnule Jacques - zise deodată căpitanul - cum se face că ai îndrăznit să te depărtezi atâta de ţărm? Nu ştiai că mişună rechini pe aici? Sau vroiai cu tot dinadinsul să omori vreunul? Şi acum, cum o să te întorci acasă? Drept să-ţi spun n-aş vrea să mă apropii peste zi de coastă, deoarece nu ştiu cam ce purtare ar avea autorităţile faţă mine.

   — Puteţi intra fără teamă în port. Ştiu foarte bine că toţi din oficialitate sunt de partea dv. Totuşi n-aş dori să vă pun într-o situaţie neplăcută, domnule căpitan, de aceea vă rog să mă luaţi cu dv. Şi să mă debarcaţi undeva într-un port al Africii. De acolo voi găsi eu prilejul să mă înapoiez acasă. Mare va fi mirarea unor anumiţi domni, care nu se aşteaptă să mă mai vadă în viaţă.

  Căpitanul îl privi câtva timp nedumerit, pe urmă pricepu:

  — Aşa dar, nu de bunăvoie te-ai depărtat atât de coastă? Nu cumva ai fost luat cu de-a sila şi aruncat apoi în mare?

  Jacques se codi niţel, până să răspundă:

  — Mi-aţi salvat viaţa, domnule căpitan şi afară de asta ştiu că mă pot bizui pe tăcerea dv.; vă pot povesti deci cum stau lucrurile. Da, am duşmani pe insula Mauriciu, duşmani înverşunaţi. Aseară m-au ademenit la ţărm, m-au ameţit cu o otravă puternică, ştiind că altminteri nu m-ar putea birui. Când m-am dezmeticit, ne aflam în larg şi vrăjmaşul meu cel mai neîmpăcat mi-a spus în bătaie de joc, că, deoarece îmi place să mă lupt cu rechinii, vrea să-mi dea prilejul acesta din plin. La răsăritul soarelui m-au aruncat peste bord, după ce mi-au dat mai întâi un pumnal şi mi-au tăiat legăturile în ultimul moment, apoi au plecat cu barca lor cu motor cu care veniseră.

  — Şi de atunci înotai aşa, la întâmplare? întrebă căpitanul surprins. De neînchipuit! Nu cred că altul ar fi fost în stare... Şi zi-i, o mai duceai dacă nu se iveau cei trei rechini?

  — E poate mai bine că s-a întâmplat aşa, altminteri nu v- aş fi întâlnit - răspunse îngândurat negrul - peste zi nu cutezam să mă apropii de coastă şi, ca să-mi caut un loc mai dosit, nu era cu putinţă, deoarece mişună de rechini pe acolo. Acum aş avea o mare rugăminte către dv.: N-aţi putea acosta la noapte undeva la ţărm? Dacă zăbava v-ar dăuna întrucâtva, vă pot despăgubi..

  — Despre aşa ceva nici nu poate fi vorba - râse căpitanul - n-avem nici o grabă şi noi suntem oricând gata să ajutăm pe cineva la nevoie. Pe cât mă pricep eu la oameni, d-ta pari să fii un om de ispravă. Dar n-am putea acosta chiar aici? Nu face nimic dacă ne oprim până diseară aici. Mai mult încă: te-aş ajuta cu plăcere dacă ai nevoie se sprijinul nostru. Insula Mauriciu m-a interesat totdeauna şi aş dori s- o văd mai de aproape.

  — Zău tată şi eu aş vrea s-o văd! zise George. Am presimţit că vom avea de întâmpinat lucruri ciudate acolo.

  — Atunci mai bine m-aş lăsa păgubaş, căci presimţirile tale se adeveresc aproape totdeauna şi cine ştie ce ne mai aşteaptă. Dar, fiindcă ori pe unde treci tu trebuie să se întâmple ceva, mi-e tot una acolo sau aiurea. Aşa dar, domnule Jacques, dacă crezi că îţi putem fi de folos în vreo altă privinţă...

  Jacques se uită la Farrow cu o privire plină de recunoştinţă, apoi răspunse:

  — Văd, domnule căpitan, că tot ce am auzit despre dv. trebuie să fie adevărat. Mi-ai spus că mă socoţi un om de ispravă, deşi nu sunt decât un negru pe care albii îl dispreţuiesc de obicei. Şi mai toţi albii de pe insulă mă fac s-o simt amarnic. Îmi spun numai pe scurt Jacques, cu toate că în realitate mă numesc doctorul Jacques Northon. Şi am studiat medicina şi chimia la Universitatea din Oxford.

  — Mă închin, zise căpitanul, cu admiraţie. Ce întâmplare să te întâlnesc tocmai aici, în largul mării! Îmi îngădui întrebarea ce te-a făcut să te înapoiezi pe insulă?

  — Vroiam să lupt pentru îmbunătăţirea sorţii semenilor mei. Dar nu mi s-a dat dreptul - răspunse cu tristeţe, doctorul negru - din Reunion am fost izgonit de francezi şi în Mauriciu mi-am făcut duşmani înverşunaţi, deoarece am cutezat să atac o asociaţie secretă care persecută pe negrii de pe insulă. Membrii acestei asociaţii au fost aceia care mau azvârlit în mare.

  — A, foarte interesant! făcu Farrow, cu însufleţire. Presupun că scopul pe care-l urmăresc nu e tocmai curat şi tare aş vrea să le pun beţe în roate.

  — Aţi face într-adevăr o faptă bună - zise cu bucurie negrul - eu singur nu le pot veni de hac celor cinci conducători ai asociaţiei, care au putere de neînchipuit asupra celorlalţi. Cu ajutorul dv., însă, nădăjduiesc să-i pot birui. Dar trebuie să vă atrag atenţia că va fi lucru foarte primejdios. Şefii locuiesc mai adânc în insulă, aproape de un câmp de lavă, unde se dedau cu credincioşii lor la ceremonii grozave, în care fără îndoială că sunt jertfite chiar făpturi

omeneşti.

   — Vai de mine, în zilele noastre! făcu uluit căpitanul. Şi autorităţile îi lasă să-şi facă de cap? Dacă îi denunţai autorităţilor engleze, domnule doctor, cu siguranţă că ar fi arestat pe conducători şi le-ar fi dat pedeapsa cuvenită.

   — Vă rog să-mi spuneţi simplu Jacques! îl rugă negrul pe căpitan. Aici şi bolnavii mei mă numesc astfel. Fireşte că am înştiinţat pe englezi şi s-a orânduit o anchetă, dar se vede că au aflat prin vreo trădare capii asociaţiei şi au făcut să dispară orice urmă. Am fost de faţă în ascuns la o serbare de-a lor, am recunoscut chiar pe vreo câţiva din ei, dar când au fost luaţi de scurt au tăgăduit cu înverşunare. Probabil de frica pedepsei care îi aştepta.

   — Aşa că autorităţile engleze nu te-ar crede dacă ai reveni asupra faptului. Nu face nimic, noi o să te ajutăm să lămureşti lucrurile, mai ales fiul meu George.

   —  Abia aştept! zise tânărul cu ochii scânteietori de bucurie.

   — Dar ia spune-mi, rogu-te, domnule Jacques, ce fel era serbarea aceea tainică despre care pomeneai adineauri?

   — Prea mult nu puteam îndrăzni să mă apropii - răspunse negrul - am văzut însă că rolul principal îl avea un şarpe mare din metal lucitor, ceea ce m-a făcut să mă gândesc la cultul şarpelui al Tahitienilor.

   —  Ce, un şarpe? strigă George, uluit. Doamne Dumnezeule, nu cumva....

   Negrul se uită nedumerit la el, căpitanul însă îl întrebă îndată:

   — Domnule Jacques, nu ştii d-ta dacă unii din capii asociaţiei au venit încoa din Madagascar?

   — Da, doi din ei sunt de acolo - încuviinţă doctorul negru, mirat - dar de unde ştiţi dv.?

   — Totul pare să fie în legătură cu un şarpe pe a cărui urmă am pornit şi noi. E o poveste lungă, pe care ţi-o voi istorisi pe larg mai târziu. Acum o să te prezint celorlalţi camarazi ai noştri şi o să-ţi dăm un rând de haine ca să le îmbraci! Petre al nostru are aproape statura d-tale, o să ţi le împrumute el.

  PE INSULA MAURICIU

  TOŢI CAMARAZII ERAU, fireşte, entuziasmaţi când aflară despre ce e vorba. Mai ales doctoral Bertram care căuta să afle amănunte asupra serbării asociaţiei secrete. Nu putu afla mare lucru. Negrului i se dădură haine de culoare închisă ca să nu bată la ochi când vor debarca pe întuneric.

  — Trebuie să ne întrebuinţăm ziua la ceva - zise căpitanul, când negrul se ivi iar pe punte - am de gând să înconjur sub apă insula, poate găsim cu prilejul acesta vreun loc potrivit pentru debarcare.

  — Cunosc eu pe coasta de apus un golf destul de adânc şi dosit unde puteţi ancora - răspunse doctorul negru - în afară de asta nu e departe de câmpul de lavă unde voi da de capii asociaţiei.

  — E destul de bine ascuns golful? întrebă căpitanul.

  — Da şi rareori se abate vreun om pe acolo.

  — Atunci am putea încerca să acostăm chiar acum. Pentru ce să ne pierdem ziua degeaba? Vom cerceta mai întâi, bine coasta prin periscop, apoi vom intra în golf, dacă, bine înţeles, nu zărim nimic ce ne-ar da de bănuit.

  — Mm, da - făcu Jacques, şovăind niţel - eu însă aş vrea să părăsesc vasul abia după ce se întuneca. S-ar putea ca vreunul din conducători să se afle pe aproape şi nu vreau să fiu văzut de el.

  — Înţeles. Vrei să-ţi iei vrăjmaşul prin surprindere. Ai dreptate, trebuie să ne ferim. Nădăjduiesc însă că nu vom fi văzuţi de nimeni. Acum să coborâm în submarin şi să ne lăsăm la fund.

  George se mai uită odată spre coasta depărtată a insulei şi spuse:

  — Nădăjduiesc că n-am fost zăriţi prin vreun ochean.

  Jacques păru înspăimântat la auzul acestor cuvinte şi

zise:

  — Cel mai primejdios din duşmanii mei, unul Mbonga, are un ochean foarte bun, cu care cercetează zilnic marea,

după cum se laudă. Se prea poate să ne fi zărit.

   — Asta ne-ar cam încurca socotelile - mormăi Farrow, îngândurat - n-avem ce face însă.

   Submarinul porni să spintece apa, lăsând o dâră de spumă în urmă-i. Coti apoi spre miazănoapte, după ce făcu mai întâi un ocol destul de mare şi se lăsă afund până la opt metri.

   Căpitanul stătea la periscop şi, alături de el, doctorul negru, ca să-i arate golful unde aveau să acosteze.

   După vreo jumătate de ceas, coasta se putea desluşi lămurit.

   — Domnule căpitan - zise negrul, care îşi aruncase ochii prin periscop - veţi zări acum o stâncă, la depărtare de vreo sută de metri de ţărm, care se ridică din apă ascuţită ca un ac. Submarinul să treacă la vreo zece metri pe stânga stâncii şi vom ajunge la golf, care e destul de mare şi adânc ca să puteţi întoarce vasul.

   Farrow se uită iar prin periscop şi zări într-adevăr stânca aceea ciudată. Luă întocmai direcţia arătată de Jacques, apoi cercetă cu băgare de seamă coasta din stânci sfârtecate, pentru a vedea dacă nu se află cineva pe ţărm. Nu era însă nici ţipenie de om.

   După zece minute „Dox"-ul trecu pe lângă stânca în chip de ac şi intră în golful atât de întortocheat încât cotind după un colţ, îşi dădu seamă că vasul nu mai putea fi zărit din larg. Era aici o minunată ascunzătoare pentru ei.

   Submarinul ieşi deasupra apei.

   Căpitanul luă hotărârea să cerceteze chiar peste zi ţinutul în care se aţineau probabil capii asociaţiei. N-aveau cum bănui că străinii au debarcat acolo pentru ei - afară doar dacă nu vor fi zărit prin ochean peripeţiile salvării doctorului negru.

   Camarazii vroiau ca până la vremea prânzului să se înapoieze pe submarin. Era doar o simplă cercetare la care porneau.

   Străbătură repede plaja îngustă şi cotiră într-o trecătoare dintre stânci care ducea în inima insulei.

   Se uitau cam bănuitori la pereţii înalţi de piatră. Dacă sar afla în vârf duşmani, lesne i-ar putea omorî, aruncând de sus bolovani asupra lor, căci trecătoarea nu era mai lată de şase metri.

  Răsuflară uşuraţi când, după un drum de vreun kilometru, ajunseră la poalele unui dâmb, care urca în pantă lină spre o câmpie întinsă.

  Aci căpitanul făcu un scurt popas şi privi cu încordare în juru-i. Se puteau ascunde printre stânci iscoade care le-ar deveni primejdioase în anumite împrejurări. Nu văzu însă nimic ce i-ar fi putut da de bănuit şi atunci dădu ordin de plecare. Urcuşul era totuşi anevoios, din pricină că le aluneca mereu piciorul pe piatră netedă. Fură nevoiţi să umble în patru labe, având însă grijă să se uite mereu în jurul lor, deprinşi cum erau să bănuiască pretutindeni primejdia.

  Într-un rând lui George i se păru chiar că zăreşte un cap negricios, după un bolovan şi îşi înştiinţă camarazii. Se aflau tocmai cam pe la jumătatea dâmbului şi să fi pornit acum o ploaie de pietre din vârful stâncilor, praf îi făcea.

  Îşi smulseră toţi revolverele de la brâu, deşi împotriva unui atac atât de viclean cu greu s-ar fi putut apăra. În cele din urmă, văzând că nu mişcă nimic din deal, căpitanul zise:

  — Cred că doctorul acela negru ne-a cam prea încordat nervii şi ni se pare că vedem duşmani şi acolo unde nu sunt. S-o luăm mai bine ceva mai repejor ca să ajungem cât mai în grabă în deal. Totuşi, să fim cu băgare de seamă!

  Porniră iar. În urma lor pietrele se rostogoleau cu zgomot.

  În sfârşit, se văzură pe platou. Farrow zise în şoaptă doctorului şi lui Brun:

  — La înapoiere să căutăm altă cale, asta e mult prea primejdioasă.

  — Nu cred, însă, să fie alt drum care să ducă la ţărm - răspunse doctorul, privind în juru-i - sau dacă există vreunul, ar trebui să facem un ocol prea mare. Doctorul acesta negru va fi cunoscând bine ţinutul, aşa că ne-ar fi spus dacă ştia altul mai puţin primejdios.

  — Bine zici! încuviinţă Farrow. Atunci nu ne rămâne altceva de făcut decât să fim cu mare băgare de seamă la întoarcere, ca să alunecăm pe povârniş şi să ne zdrobim oasele. Ce e, George, ai descoperit ceva?

  Tânărul se ridicase în picioare şi privea încordat spre un bloc mare de piatră, la vreo sută de metri depărtare, înălţă din umeri şi răspunse cam încurcat:

  — N-aş putea spune cu siguranţă, dar mi s-a părut iar că zăresc un cap negricios, cu doi ochi sclipitori ce priveau de după stânca de colo. Să fi fost oare o nălucire? Aşa ceva nu mi s-a mai întâmplat încă până acum.

  Vorbele lui îl puseră pe gânduri pe căpitan şi camarazii se uitară îngrijoraţi spre stâncă. Toţi ştiau că tânărul avea o privire foarte ageră şi nu se înşela niciodată.

  Dacă, se află într-adevăr cineva acolo, primejdia era aproape. Aşa dar, fuseseră zăriţi la debarcare şi pe nimeni altul decât pe conducătorul asociaţiei secrete îl putea interesa lucrul acesta. Oricare alt locuitor al insulei n-avea de ce să se ascundă de ei.

  — Trebuie să ne prefacem că n-am văzut nimic - zise căpitanul Farrow - să ne vedem de drum, dar nu vă uitaţi, decât cu coada ochiului la stâncă, pentru a nu atrage atenţia. Nici să nu păreţi miraţi dacă se va mai ivi odată capul.

  George mergea în frunte. Privea nepăsător, deşi nu slăbea din ochi stânca. Zări iar desluşit capul de mai adineauri. Era acum numai la o depărtare de vreo cincizeci de metri de el şi deşi dispăruse cu iuţeala fulgerului, văzu că era al unui negru.

  Îi trebui o mare putere de stăpânire tânărului ca să pară nepăsător. Se opri însă în loc şi întinse braţul ca şi când ar fi vrut să arate însoţitorilor săi tot cuprinsul, şoptind în acelaşi timp doctorului Bertram şi tatălui său, care îi veneau mai aproape:

  —  Am zărit iar capul, e al unui negru. Probabil că ajungeam peste puţin în ţinutul unde s-au cuibărit capii asociaţiei despre care ne vorbea Jacques. Oare să fie negrul pus numai din întâmplare de pază, sau am fost văzuţi prin ochean când l-am salvat pe doctorul acela negru?

  — Hm... asta se va dovedi pe urmă - răspunse căpitanul, arătând şi el cu mâna în depărtare - să mergem acum mai departe, dar să fim cu băgare de seamă. S-ar putea să se aţină pe aici un număr mai mare de oameni de-ai asociaţiei secrete, care stau ascunşi după bolovanii aceia uriaşi şi să ne sară în spinare. Va trebui, fireşte, să tragem atunci fără milă în ei.

   George păşi încet înainte. Căutau să fie cât mai aproape unul de altul, pentru a se putea ajuta la nevoie.

   Cu o încordare de nedescris, deşi părea nepăsător, tânărul înainta spre bolovanul cel enorm. Din clipă în clipă putea să se ivească dindărătul lui un duşman, să răsare cu zecile de după bolovanii uriaşi risipiţi pretutindeni. Totuşi se arătă nepăsător.

   Când să treacă prin faţa stâncii, îşi încordă toţi muşchii, aşteptându-se să dea buzna peste el negrul; dar nimic nu se întâmplă şi când privi cu coada ochiului în lături nu văzu pe nimeni.

   Era vorba deci de o iscoadă răzleaţă, care nu cuteză să-i atace. George zări îndată o potecă îngustă care ducea de la stâncă spre apus. Pietrişul fusese bătătorit de paşii celor ce treceau des pe aici. Tânărul se opri şi zise cu glas tare:

   — S-o luăm pe poteca asta? Poate ieşim din locurile astea sălbatice şi dăm de oameni care ne-ar putea îndruma. Ce nenorocire că ni s-a stricat motorul şi a trebuit să ne oprim tocmai pe coasta asta pustie.

   Vorbise într-adins englezeşte, ca să înţeleagă şi iscoada, care trebuia să stea la pândă pe aproape.

   Căpitanul pricepu şiretlicul şi răspunse:

   — Într-adevăr, se pare că poteca a fost des folosită, aşa că vom da repede de o aşezare omenească. Poate chiar să găsim nişte cai ca să ne putem urma drumul mai lesne.

   Primejdia pândea aici la tot pasul, căci poteca era atât de întortocheată şi făcea atâtea cotituri, încât cei ce veneau în urmă nu puteau vedea pe cei ce le-o luaseră înainte. Dacă se ascundeau într-adevăr duşmani pe după bolovanii uriaşi, le era uşor să ucidă pe camarazi unul câte unul, sau să-i ia prizonieri fără ca să bage de seamă ceilalţi.

   Poteca părea că nu se mai sfârşească, deşi mergeau de o jumătate de ceas. Căpitanul vroia tocmai să dea ordinul de întoarcere, când se pomeniră deodată la capătul ei, iar în faţa lor se întindea un câmp de lavă presărat ici-colo cu bolovani uriaşi. Înţeleseră că bârlogul celor cinci conducători ai asociaţiei secrete trebuie să fie pe aproape, probabil şi locul unde se oficiau slujbele lor religioase în care erau jertfite chiar şi vieţi omeneşti.

   Camarazii se opriră din nou şi priviră la pustietatea ce-i înconjura. Apoi căpitanul zise cu glas tare:

   — Mi se pare că ne-au rătăcit iar. Nu se vede nici urmă de aşezare omenească.

   — Păi atunci cine să fi făcut poteca asta atât de bătătorită? îl întrebă George. Poate tot dăm de vreun sat, dacă trecem dealul cela de colo. Drept e că or mai fi vreo trei kilometri de mers, dar face să ne ostenim atât.

   Îşi îndreptară cu toţii privirile spre deal. Câmpul de lavă urca în pantă lină până la poalele dealului. Zăriră o trâmbă de fum care se înălţa de acolo. Aşa dar doctorul negru avea dreptate, aici se aţineau şefii asociaţiei secrete.

   — Bine, fie cum spui tu! Să mergem! încuviinţă căpitanul.

   George, care se văzu în sfârşit ajuns la ţintă, o luă la

picior; ceilalţi abia se puteau ţine după el şi în curând tânărul îi lăsă cu mult în urmă.

   Iată-l ajuns la cele dintâi blocuri de stâncă împrăştiate pe întinderea aceea pustie. Era o îngrămădire de vreo cincisprezece de aceştia coloşi de piatră atât de încâlciţi, încât George abia se putea strecura printre ei. Din pricina asta pieri cu totul din ochii camarazilor săi, care se aflau pe puţin cu cincizeci de metri în urmă. Deodată i se păru că aude un zgomot foarte aproape de el. Coti repede după un bolovan, ducând în acelaşi timp mâna la revolver. În clipa următoare se pomeni în faţa unui negru uriaş, în veşminte albe.

   Negrul trebuie să-l fi aşteptat, căci până s-apuce George să tragă îl şi înhăţă de beregată cu stânga, iar cu dreapta flutură un cuţit enorm deasupra capului său. Tânărul nici nu putu scoate măcar un ţipăt, pentru a-şi preveni camarazii, atât de grozav îl strângeau degetele acelea ca de fier în jurul gâtului.

   Viteazul tânăr părea pierdut. Dar ciudat era faptul că negrul şovăia să-i dea lovitura de moarte. Clipa aceea de şovăială îi fu deajuns lui George să-şi smulgă revolverul din brâu, cu gând să-şi împuşte primejdiosul duşman.

   N-avu însă răgazul; se pomeni din spate cu o lovitură peste mână şi arma căzu la pământ. Un glas şuieră în acelaşi timp:

   — Dă-i drumul şi să fugim repede!

   Negrul slăbi strânsoarea, îl împinse însă încolo cu atâta putere încât George se poticni, apoi o luă la fugă.

   Pe tânăr îl cuprinse o mânie grozavă. Sări fulgerător în picioare, ridică revolverul şi porni după negru, care tocmai dispărea printre două blocuri mari de stâncă. O clipă zări încă două blocuri mari de stâncă. O clipă zări încă un trup uriaş de negru care pierea odată cu celălalt. Trebuie să fi fost acela care împiedecase pe cel dintâi să-l omoare. Nici nu stătu să judece pentru ce o făcuse, vroia cu orice preţ să se ia pe urma lor.

   După ce trecu însă de stâncă, rămase uluit de ceea ce văzu; înaintea lui se făcea o peşteră mare, care ducea în adânc între două alte stânci. Fără să chibzuiască se strecură înăuntru, prin deschizătura destul de îngustă. La o primejdie nu se gândea în momentul acela. Singurul lui gând era să-i ajungă pe cei doi Negri.

   Să fi judecat niţel şi-ar fi pus întrebarea pentru ce îl cruţase negrul; ar fi înţeles atunci că nu era decât un vicleşug din partea lor şi ar fi aşteptat cel puţin sosirea camarazilor. Bănuia el că aceştia doi făceau parte din asociaţia secretă, poate că unul era chiar Mbonga, şeful lor, despre care îi vorbise Jacques.

   Vroia să-i silească, sub ameninţarea revolverului, să iasă din peşteră, ca să-i dea pe mâna camarazilor. Poate vor găsi pe urmă în peştera lor dovezi de ale faptelor lor nelegiuite.

   George avea la el lampa de buzunar. O aprinse îndată şi la lumina ei văzu că nu era o peşteră în care intrase, ci un gang îngust, care se prelungea tot mai adânc în pământul pietros.

   Catastrofa vulcanică din a cărei pricină luase naştere câmpia aceea de lavă trebuie să fi scormonit pământul până... în măruntaiele lui, ba poate că lava fierbinte izbucnise chiar din gangul acesta. Atunci gangul se va fi prelungit cine ştie până la ce adâncime - îşi zise George - şi chibzui câteva clipe dacă n-ar fi mai bine să-şi cheme

camarazii.

  Deodată auzi aproape de el un zgomot uşor, ca rostogolirea lină a unor pietricele. Aşa dar cei pe care îi căuta erau chiar înaintea lui. Acum nu mai încăpea şovăială; cu o hotărâre dârză întinse mâna în care ţinea lampa, cu cealaltă apucă patul revolverului şi porni în fugă pe gangul cu pereţii sfârtecaţi şi colţuroşi.

   ÎNDRĂZNEALĂ PEDEPSITĂ

   MAI TÂRZIU ÎŢI RECUNOSCU ŞI EL greşeala pe care o făcuse luând-o aşa razna, singur, pe urmele celor doi duşmani atât de primejdioşi. Se bizuise însă pe dibăcia lui în a mânui arma şi ştia că amândoi Negrii erau pierduţi dacă va da ochii cu el.

   Din ce cobora mai adânc, din ce locul devenea mai înfiorător. Aerul mirosea a pucioasă, pereţii erau îngălbeniţi - semn că fierberea vulcanului mai dăinuia încă. Dar George nu se gândea, că însăşi Natura i-ar putea fi o primejdie, altminteri cei doi Negri, care cunoşteau mai de mult gangul, n-ar fi cutezat să pătrundă înăuntru.

   Aerul devenea însă tot mai înăbuşitor şi îl îneca. Cu mare greu izbutea să se ţie pe picioare. Totuşi cobora mereu gangul în pantă dreaptă. Duhoarea de pucioasă îl înăbuşea, îl orbea, dar el nu se lăsa.

   Ajunse la un loc unde aerul era atât de fierbinte şi apăsător, încât crezu că va cădea grămadă. Îl fulgeră gândul să se întoarcă din drum, dar îşi spuse că, deoarece acei doi negri putuseră străbate locul acela atât de primejdios, o va putea face şi el.

   Văzu la lumina lămpii sale de buzunar că din crăpăturile pereţilor ieşeau aburi galbeni de pucioasă. Îşi ţinu răsuflarea şi trecu mai departe. Deodată aerul deveni curat şi rece. George se pomeni din gangul îngust într-o peşteră uriaşă, cu stalactite şi stalagmite sclipitoare. Priveliştea era atât de minunată, încât pentru câteva clipe uită pentru ce venise şi privi uluit în juru-i.

   Se dezmetici însă repede. Un zgomot uşor din apropierea lui îl făcu să tresară. Se întoarse cu iuţeala fulgerului, dar era prea târziu. Îndărătul lui cei doi negri răsăriseră ca din pământ.

   Şi iarăşi o izbitură peste braţ îl făcu să scape revolverul, două mâini uriaşe îi lipiră braţele de trup, apoi fu ridicat ca un fulg şi dus pe sus. Porniră cu el pe o potecă îngustă ce

străbătea peştera. Cel de-al doilea Negru îi luase lampa din mână şi păşea înainte luminând calea.

   Zadarnic se căznea George să se elibereze din strânsoare; deodată îşi aduse aminte de camarazi şi răcni numele lui Petre, În aceeaşi clipă Negrul care mergea înainte se întoarse cu iuţeala fulgerului; ridică braţul şi pumnul său puternic îl izbi pe George în tâmplă, făcându-l să-şi piardă cunoştinţa.

   Când se trezi din leşin, capul îl durea cumplit. Abia după câteva minute mintea i se limpezi şi îşi putu aduna gândurile. Înţelese că se afla în puterea celor doi Negri primejdioşi.

   Ridică niţel capul, gemând şi privi în juru-i. Spre marea lui mirare se văzu într-o colibă din bolovani. Zăcea pe un fel de targă pe care era întinsă o blană de animal. În încăpere se afla o masă; câteva scaune de lemn, o vatră şi vase de gospodărie. Toate păreau să fie foarte vechi.

   Era legat burduf, dar spre norocul lui nu-i puseseră căluş în gură, aşa că putea cel puţin răsufla în voie. În colibă nu se afla nimeni în afară de el şi se gândi îndată la fugă. Dacă putea ajunge la vatră, ar sparge una din oalele de pământ şi ar tăia cu un hârb frânghia cu care era legat.

   Repede dar cu băgare de seamă se lăsă jos de pe targă şi se ridică în picioare. Aşa legat cum era, trebuia să ajungă la vatră.

   Izbuti.

   Mâinile îi erau legate la spate; se întoarse deci cu spatele, apucă un urcior greu de lut, cu gând să-l trântească la pământ. Înainte însă de a o putea face, pătura care acoperea deschizătura colibei se dădu la o parte şi cei doi negri păşiră înăuntru.

   George se înspăimântă când se uită la chipul unuia din ei. Era atât de fioros cu rânjetul lui, încât semăna mai mult a diavol decât a om.

   — Ia te uită - zise el, într-o englezească fără cusur - domnişorului nu-i place ospitalitatea noastră, ba mai vrea să ne spargă şi vasele după ce avem şi aşa atât de puţine. Nu, dragă, lasă urciorul în pace, altminteri - şi ameninţarea din glasul lui îl făcu pe George să se înfioare - va trebui să te pedepsesc cu atâta asprime încât ţi-ai blestema ceasul în care te-ai născut. Întoarce-te îndată la culcuş!

   Tânărul se supuse, dar gândul fugii se înrădăcină şi mai mult în mintea lui. Nădăjduia, de asemenea, că vor veni camarazii să-l salveze, ştiind bine că Petre nu se va lăsa până ce nu-l va da de urmă. Gangul tăinuit dintre stânci îl vor găsi ei negreşit, căci îl văzuseră pe unde pierise când o luase înaintea lor. Dar şi poteca îngustă ce se abătea din peşteră? Ar însemna să-l pună în mare primejdie, deoarece negri l-ar ucide îndată ce i-ar vedea apropiindu-se.

   Când fu lângă targă, negrul îi dădu un ghiont în spate şi George căzu pe targă, care pârâi din toate încheieturile. Îi cercetă apoi legăturile şi spuse celuilalt din uşă câteva cuvinte într-o limbă pe care tânărul nu o cunoştea.

   Acesta dădu numai din cap şi zise pe urmă lui George:

   — Tinere, camarazii d-tale nu te vor găsi chiar de ar pătrunde în gangul subpământean. Nici trecând întinderea pustiită de lavă nu pot ajunge la colibă, căci o mlaştină adâncă, cu o potecă bine tăinuită, le-ar tăia calea.

   Ia spune-mi acum dacă am văzut eu bine prin ochean. Nu e aşa că aţi venit încoace cu un submarin şi dv. aţi fost aceia care l-au salvat pe doctorul Jacques? Hai, deschide-ţi pliscul - adăugă el, cu aceiaşi ameninţare grozavă în glas - ori de nu te silesc eu îndată să vorbeşti!

   Scoase de la brâu un pumnal şi făcu un pas înainte. George pricepu că negrul nu glumea, totuşi se codi să răspundă:

   — Nu te sfii să o mărturiseşti! adăugă negrul, rânjind fioros. Jacques îşi va fi spus că eu mă ţin de cuvânt şi că am fost acela care l-a zvârlit în apă. Sunt Mbonga.

   Tânărul tresări speriat, auzind acest nume, ceea ce nu scăpă negrului.

   — Aha, te-ai dat singur de gol! râse el, batjocoritor. Dacă numele meu nu ţi-ar fi fost cunoscut n-aveai de ce te înspăimânta aşa. Deci, dă-i drumul!

   — L-am salvat într-adevăr pe Jacques - răspunse foarte calm George - şi la rugămintea lui ne-am înduplecat să facem o recunoaştere prin partea locului.

   — Ca să ne spionaţi taina, pesemne? scrâşni Mbonga, furios. O să ispăşeşti amarnic fapta voastră, Poate voi izbuti să mai pun mâna pe vreo câţiva de-ai voştri, dar înainte de toate pe Jacques trebuie să-l prind cu orice preţ. Pedeapsa care îl aşteaptă va fi grozavă. Acum însă o să te lăsăm singur, dar să nu mai faci prostia de adineauri, că nu o să-ţi meargă bine. Orice încercare de fugă ţi-ar fi zadarnică.

   Chemă pe celălalt negru şi-i dădu o poruncă scurtă. Uriaşul se apropiă de George şi-l legă cu o frânghie de pat. Cum parii pe care era întinsă blana fuseseră bătuţi adânc în pământ, tânărul nu mai putea face acum nici o mişcare. Ba, colac peste pupăză, Negrul îi mai vârî şi un căluş în gură ca să nu poată ţipa.

   — S-ar putea - zise Mbonga - ca vreunul din tovarăşii d- tale să ajungă prin apropiere şi trebuie să te împiedec de a da alarma. M-am ce-ţi face, sunt nevoit să-mi iau toate măsurile, dar mâine seara, când va avea loc serbarea cea mai mare, vei fi izbăvit de neplăcerile prin care treci acum. Trag nădejde că până atunci o să mai aduc pe cineva să-ţi ţie de urât.

   Cum ieşiră cei doi din colibă, George se strădui iar să-şi desfacă legăturile. Nu fu chip însă, frânghiile nu slăbeau de fel.

   În cele din urmă se opri istovit. Ascultă totuşi cu încordare, dacă nu se aude ceva. Se prea putea ca vreunul din camarazi să fi găsit drumul la colibă. Deşi nu putea ţipa, zbuciumările lui făceau destul zgomot ca să fie auzite de afară.

   Pe câmpia de lavă domnea însă o linişte adâncă. Oare să nu fi găsit camarazii gangul subpământean şi să nu fi putut trece smârcul despre care vorbea Mbonga?

   Pe George îl cuprinse îngrijorarea; se temea că viaţa lui tânără se va sfârşi în pustietatea asta. Acest fioros Mbonga părea să se simtă în siguranţă, ba poate izbutea chiar să mai pună mâna pe încă vreo câţiva din camarazi. Poate că ar fi mai bine; le-ar fi mai uşor să se dezlege unul pe altul, dacă, fireşte, negrul nu avea mijloace să-i împiedece.

   Nu era mai bine să-i fi arătat şarpele de aur? Dacă o fi vreo legătură între Mamba lui şi asociaţia asta secretă, deoarece Negrul venise tot din Madagascar?

   Să nu fie vorba aici de obârşia străvechiului cult Voodoo de care ţin şi astăzi urmaşii sclavilor negri din Tahiti? Îl osândiseră oare la moarte pentru că încercase să le afle taina?

   Alungă însă gândul acesta; încă trăia şi Mbonga şi spusese că abia mâine seară va fi ucis. Se găsise el, nu e vorbă şi în alte situaţii şi mai primejdioase, în care moartea îl pândea în fiece clipă.

   Amânarea aceasta îl mai liniştea. Se va ivi poate prilejul să scape. Se mira însă de un lucru: de ce camarazii săi zăboveau atât? Era doar la cel mult cincizeci de metri de ei când intrase în gang şi nu se putea să nu-i fi găsit urmele. Sau era gangul pe care îl târâseră cei doi negri atât de bine ascuns, că nu putea fi descoperită intrarea? Ori o acoperiseră ei cu bolovani?

   Ştia el bine că Petre nu se va lăsa, ceea ce însemna că îşi primejduia şi el viaţa căutându-l. Dacă se depărta de ceilalţi camarazi, va cădea şi el în mâinile acestor negri fioroşi. Negreşit că-l vor atrage într-o cursă pentru a-l jertfi şi pe el a doua zi la serbare.

   La gândul acesta, George începu iar să se zbată şi să se zbuciume ca să-şi slăbească legăturile. Măcar numai atât cât că poată scoate o mână din laţ şi-i ajungea; pe urmă va merge lesne.

   Dar după zece minute se opri istovit, căci frânghia îi tăia adânc carnea şi durerile îl făceau să sufere cumplit.

   Deodată auzi zgomot afară din colibă. Ridică niţel capul şi ascultă cu încordare. Să fie unul din camarazi care găsise în sfârşit drumul?

   Erau paşi uşori aproape furişaţi şi păreau să fie a doi inşi. În clipa următoare perdeaua din dreptul uşii se dădu la o parte şi Mbonga intră cu însoţitorul său. Târau amândoi între ei un om şi când George îl văzu la faţă, nu-şi putu stăpâni furia şi spaima. Închise ochii şi îşi încleştă pumnii.

   Era Petre, credinciosul său camarad, care zăcea acum nemişcat pe podea. Un cucui mare în tâmplă era dovada că fusese doborât pe la spate prin cine ştie ce vicleşug.

   — Ce zici tinere, la aşa ceva te aşteptai? făcu Mbonga, batjocoritor. Dar o să mai prind şi pe alţii de-ai voştri, să vezi! Vom avea mâine o serbare strălucită şi vom putea arăta partizanilor mei ce mare mi-e puterea. V-aţi hotărât singuri soarta. Cine v-a pus să vă luaţi după aiurelile lui Jacques? Lasă că nu o să-mi scape nici el. Cu siguranţă că va coborî diseară după ce se va întuneca şi pun eu mâna pe ticălosul ăla!

   George deschisese iar ochii şi se uita cu tristeţe la Petre, pe care celălalt negru îl lega fedeleş şi-i vâra un căluş în gură. Îl ridicară apoi şi-l aduseră lângă pat, unde îl legară bine de unul din stâlpi. Acum nici Petre nu se va putea elibera după ce se va trezi din leşin.

   Înainte de a ieşi din colibă, Mbonga zise iar:

   — Păcat că nu poţi vorbi, altminteri i-ai putea spune tovarăşului d-tale când s-o deştepta că degeaba ar încerca să se elibereze. Am mai avut noi aici prizonieri tot atât de voinici, care n-au izbutit nici ei, cu toate că ştiau ce-i aşteaptă. Nădăjduiesc să mai aduc încoace şi alţii de-ai voştri. Mărturisesc că sunteţi oameni dârzi. Camarazii d-tale s-au despărţit în două tabere; unii au intrat în gang, ceilalţi încearcă să ajungă aici prin mlaştină. Norocul meu că vadul e destul de adânc în apă şi întortocheat. Un pas greşit ar însemna o moarte sigură. Aş fi însă mai bucuros ca să-mi pice în mână decât să-i înghită smârcul, căci mâine la serbare, trebuie să jertfesc multe vieţi omeneşti, mai ales, albi. Prin asta îmi voi câştiga şi mai mult stima alor mei şi mă voi putea întoarce în patrie, unde să-mi iau în primire demnitatea care mi se cuvine.

   George băgă de seamă, din lucirea ciudată a ochilor negrului, că era foarte agitat. Deodată îl străbătu gândul că omul acesta era cuprins de nebunia de a stăpâni, în acelaşi timp fu pe deplin încredinţat că Mbonga se gândea la Madagascar şi puterea pe care vroia să pună mâna o va avea prin Mamba de aur, care se afla acum pe submarin.

   Dacă n-ar avea căluşul în gură şi i-ar putea vorbi, poate că făgăduindu-i şarpele de aur ar scăpa cu viaţă. Să aştepte deci; când Negrul va socoti că s-au îndepărtat camarazii, îi va scoate desigur căluşul şi-l va spune ce are de spus.

   Mbonga dădu din cap, hohotind râsul acela cate te înfiora şi plecă însoţit de celălalt.

  George aşteptă câteva minute, pe urmă se gândi iar la fugă. Apropierea lui Petre, care căzuse din pricina lui în cursă, îi dădea o stare de înfrigurare bolnăvicioasă. Trebuia să izbutească, mintea lui nu putea cuprinde gândul grozav că el va fi vinovat de moartea credinciosului camarad.

  Cu o furie stăpânită începu să smucească de frânghii. Deodată i se păru că aceea cu care era legat de pat slăbeşte. Dacă reuşea să ajungă la vatră, nu va lua în seamă ameninţările lui Mbonga, ci va sparge una din oalele de lut pentru a-şi tăia cu vreun ciob legăturile de la mâini.

  Targa pârâia şi trosnea sub zbuciumările lui. Băgă de seamă că nodul se lărgea mereu. Pesemne că negrul nu-l strânsese destul de bine.

  Acum începu şi Petre să se mişte. După câteva momente ridică în sus capul şi se holbă uluit la George. Tânărul îi zâmbi ca să-l îmbărbăteze şi smuci şi mai tare de funie. În sfârşit, o rupse şi se lăsă jos de pe targă.

  Lesne nu era s-ajungă la vatră. Picioarele îi erau amorţite din pricina strânsoarei şi funia îl pătrunsese în carne. Totuşi încleştă dinţii şi clătinându-se făcu câteva salturi. În cele din urmă ajunse la vatră şi se rezemă cu spatele de ea, ca să poată apuca o oală.

  Văzu, spre bucuria lui, că Petre se căznea să-şi rupă legăturile care îl ţineau de stâlp. Cu puterea lui grozavă, Uriaşul izbuti repede să frece funia colţul lemnului.

  În acelaşi timp George apucă un urcior de pe prichiciul vetrei şi-l izbi de pământ. Urciorul se sparse în bucăţi. Alese un ciob mai mare şi începu să frece funia de el.

  Petre se putuse ridica de jos în vremea asta şi veni şi el la vatră. Luă de asemenea un ciob de jos, apoi se întoarse cu spatele la George. Acesta pricepu numaidecât ce vrea. Făcu şi el acelaşi lucru. Aruncă hârbul şi începu să frece funia, cu care îi erau legate mâinile, de ciobul lui Petre. Aşa mergea mai lesne şi după câteva minute numai simţi că frânghia se rosese deajuns. O rupse cu o smucitură şi... iată-l liber!

  Îşi scotoci îndată buzunarele. Brâul cu arme nu-l mai avea, dar negrii nu-l căutaseră în buzunare, aşa că găsi numaidecât briceagul. Tăia la repezeală funia de la mâinile lui Petre, apoi pe aceea de la picioarele lui. (Căluşul şi-l

scosese dinainte). Zise lui Petre:

  — Aşa, dragul meu, acum să ne găsim şi armele, pe urmă vom vedea noi ce mai avem de făcut. Îţi mulţumesc din suflet că m-ai urmat, îmi pare numai rău că din pricina mea ai încăput în mâinile acestor ticăloşi.

  — Ia lasă vorba, domnule George! făcu Uriaşul stingherit; mai bine să ne grăbim, căci mi se pare că se aţin pe aici şi alţi negri, toţi oameni voinici al dracului, cu care am avea de furcă dacă dăm ochii cu ei neînarmaţi.

  George şi dădu seamă şi el de primejdie. Văzând însă pe Uriaş că vrea să caute prin colibă, îi zise:

  — Petre, când te-au adus aici am băgat de seamă că nu mai aveai brâul cu arme, semn că ţi-l luaseră dinainte şi în colibă nu pot fi. Cred că trebuie să ni le fi lăsat afară.

  — Atunci să ne ducem să le căutăm acolo. Dacă nu le găsim, va trebui să ne căutăm şi fără ele camarazii, pe urmă ne vom întoarce noi să ni le luăm - răspunse Uriaşul.

  O FUGĂ PRIMEJDIOASĂ

  GEORGE DĂDU LA O PARTE PĂTURA din dreptul uşii şi privi cu teamă afară. Văzu în faţa lui întinderea plină de bolovani, dar pe nici unul din camarazi. Băgă însă de seamă că din mijloc pornea la vale un fel de văgăună; acolo trebuiau să fie stâncile printre care era intrarea, acolo trebuia să fie mlaştina pe unde se aţineau poate şi acum.

  — Cum ai ajuns până aici, Petre? Nu cumva ai găsit drumul adevărat? întrebă tânărul.

  — Nu, domnule George, o luasem cu mult înaintea camarazilor şi am intrat în gang, de unde nimerii într-o peşteră mare. Auzind zgomot pe stânga, dădui fuga într- acolo, dar m-am pomenit cu o lovitură în tâmplă care m-a trântit la pământ. Abia aici mi-am revenit în simţiri.

  — Să vedem acum în ce fel ajungem la ai noştri - zise George - lesne n-o să fie dar am dus noi la bun sfârşit şi altele şi mai şi. Haidem! Poate că negrii au plecat, s-or fi dus să pună mâna pe vreunul de-al nostru.

  Ieşiră tiptil din colibă. Se uitară în jurul lor, doar şi-or găsi armele, dar nu le zăriră. Coliba era din bolovani şi atât de dibaci construită, că din depărtare nu se deosebea de stânca de care era sprijinită.

  După ce făcură vreo cincizeci de metri, lui George i se păru că aude un ţipăt înăbuşit, întoarse repede capul şi văzu două trupuri uriaşe care se luaseră în fugă după ei.

  Nu putea desluşi dacă era Mbonga cu celălalt şi timp să se uite mai bine n-avea, trebuiau s-o ia la goană spre ai lor. Drumul plin de bolovani era din cale afară de anevoios din pricina pietrelor de care se poticneau la tot pasul.

  Pe George îl mai muncea gândul că se va fi rătăcit şi vor da de mlaştină unde vor trebui să se oprească. Şi vor fi ajunşi de urmăritori. Cu uriaşii aceia o luptă ar fi fost primejdioasă, mai ales neînarmaţi cum erau ei.

  Nu spuse însă nimic lui Petre despre temerile sale, ci îşi dădea toată osteneala să iuţească pasul.

  Deodată se pomeniră la o groapă mare, în mijlocul

întinderii de lavă. Era lată de cel puţin cinci sute de metri şi adâncă de vreo treizeci. George văzu îndată, pe când se căznea să-şi încetinească fuga, că o mlaştină sclipitoare tăia văgăuna, iar dincolo, pe marginea ei, se zăreau camarazii care alergau de colo până colo, probabil căutând un vad pe unde să poată trece dincoace.

   Noroc că pereţii văgăunii nu cădeau chiar aşa de drept, totuşi destul ca să nu-i poată coborî uşor. Din pricina avântului pe care şi-l luaseră se rostogoliră devale şi numai datorită dibăciei lor izbutiră să se oprească la vreo patru metri pe povârniş. De aici îşi dădură drumul în jos, târând după ei sumedenie de pietroaie care erau cât p-aci să-i zdrobească. Scăpară însă numai cu câteva cucuie şi vânătăi.

   Zgomotul atrase atenţia camarazilor, care începură să le facă semne în depărtare.

   Fugarii se ridicară de jos şi porniră iar în fugă spre mlaştină. Chiar dacă nu o puteau trece îndată, se aflau cel puţin în apropierea camarazilor, care vor căuta să oprească în loc pe urmăritori, prin împuşcături.

   Ajunseră repede la malul smârcului, lat de cel puţin trei sute de metri.

   Să fi avut camarazii puştile la ei, le-ar fi fost uşor să ţie în loc pe urmăritori, dar cu revolverele era mai greu. Oricât de bune le erau acestea, glonţul lor putea să dea greş del a o astfel de depărtare.

   George şi Petre se opriră la malul mlaştinii. Şi se uitară îndărăt. Cei doi negri uriaşi nu se mai zăreau. Sau se temuseră să se lase la vale din pricina bolovanilor, ori cunoşteau un alt drum mai sigur şi bine ascuns, pe unde îi puteau ajunge pe fugari fără a fi văzuţi de ei.

   Petre, om prevăzător din fire, adună o grămadă de pietroaie cu care îşi umplu buzunarele, zicând:

   — La nevoie nici armele astea nu sunt de lepădat, dacă ar fi să ne încolţească afurisiţii ăia de negri.

   George vârî şi el câteva în buzunar, pe urmă porniră în lungul mlaştinii. Poate tot izbuteau să dea de vad, deşi Mbonga îi spusese că drumul acela e foarte primejdios.

   Petre, căruia îi spuse nădejdea lui, clătină capul,

îngrijorat:

   — Nu, domnule George, dacă e vreo potecă sub apă, lasă că ar fi greu s-o găsim, dar găsind-o chiar, nu ne-am mai putea apăra de urmăritori. A, mi se pare că vin!

   Un zgomot slab se auzi îndărătul lor. Oricât îşi încordară însă privirile, nu zăriră nimic.

   De dincolo de mlaştină camarazii le strigau ceva ce nu puteau înţelege, din pricina depărtării.

   — S-o luăm înainte spre apus! zise George. Odată şi odată tot trebuie să se sfârşească smârcul. Ori dacă nu, să căutăm devale un perete de stâncă pe care să ne căţărăm, fie el cât de drept. Altă cale n-avem şi aici nu mai putem rămâne în nici un caz.

   O luară la picior şi la vreo cincizeci de metri de acolo dădură iar de câteva blocuri de stâncă.

   — Poate că gangul de sub pământ se sfârşeşte aici, ori se întinde dedesubtul mlaştinii - îşi dădu cu părerea Petre.

   — Ei drace! La asta nu m-am gândit - făcu George, bătându-se cu palma peste frunte - ştii că s-ar putea să ai dreptate? Ar însemna că suntem salvaţi. Dar unde or fi rămas urmăritorii noştri?

   — Uite-i! strigă Petre. Vor, pesemne să ne împiedice de a ajunge la stânci. Au găsit, se vede, un coborâş mai bun ca al nostru.

   Cei doi negri uriaşi erau acum la vreo şaizeci de metri de bolovanii de lavă, pe când fugarii numai la patruzeci. Porniră în goană într-acolo. Cu orice preţ trebuiau s-alungă înaintea lor; lasă că s-ar fi putut apăra mai bine adăpostindu-se îndărătul lor, dar nădăjduiau să dea acolo de ieşirea din gangul secret. Însufleţiţi de această speranţă alergau într-o goană nebună şi ajunseră la stânci când urmăritorii se aflau la vreo treizeci de metri de ele.

   Scoaseră din buzunar pietroaiele culese în drum şi aşteptară. Când negrii fură la cincisprezece metri, începură să-i bombardeze cu pietre. Unul din ei se prăbuşi la pământ, pe când celălalt scoase un urlet de durere şi-şi acoperi faţa cu mâinile. George tocmai vroia să mai arunce o piatră în el, când se auzi îndărătul lui glasul batjocoritor al lui Mbonga:

   — Ia te uită! Aşa dar tot ai izbutit să te eliberezi, tinere?

Tot cu un urcior de-al nostru?

   Apoi urmă cu asprime:

   — Astâmpăraţi-vă şi ridicaţi în sus mâinile, altminteri îl ucidem îndată pe camaradul vostru, pe care l-am prins adineauri!

   În clipa următoare cineva împinse de după un bolovan enorm pe doctorul Bertram. Mbonga şi însoţitorul său îl aveau pe prizonier între ei, cu vârfurile pumnalelor lipite de pieptul lui.

   Bertram era aproape fără cunoştinţă şi cei doi negri îl sprijineau.

   Tânărul îşi dădu seamă că şi de astădată Mbonga ieşise biruitor. Se temeau să mai arunce cu pietre, deoarece negrii îl ţineau pe doctor ca o pavăză înaintea lor şi cel dintâi l-ar fi nimerit pe el.

   — N-avem încotro, domnule George - şopti Petre - trebuie să ne supunem, altminteri bietul doctor e pierdut. Vom găsi noi iar prilejul să ne eliberăm.

   Cu aceste cuvinte Uriaşul ridică braţele, ceea ce făcu şi George.

   — Aha, v-aţi dat seamă că eu nu ştiu de glumă! râse batjocoritor Mbonga. Acum întoarceţi-vă cu spatele şi nu vă mişcaţi! Dar repede!

   Iarăşi trebuiră camarazii să se supună. Scrâşnind, rămaseră nemişcaţi, aşteptând ce avea să vină. Şi curând auziră îndărătul lor un zgomot slab, apoi George simţi cum i se aruncă un laţ deasupra braţelor ridicate şi-l strânseră cu putere.

   O smucitură zdravănă şi tânărul căzu la pământ. În aceeaşi clipă se prăbuşi şi Petre în acelaşi fel pe pământul stâncos.

   Mbonga şi însoţitorii săi, care-i făcuseră nevătămători într-un chip atât de viclean, le legară acum repede şi mai tare mâinile pe piept, în aşa fel încât nu mai puteau ajunge cu ele la buzunare. Afară de asta, Mbonga le mai petrecu un laţ după gât, pe care-l legă de mâini; aşa că dacă ar fi încercat să-şi aducă mâinile în jos, s-ar fi gâtuit singuri.

   — Sus! porunci acum Mbonga. Înapoi în colibă! Voi pune pe cei doi oameni ai mei să vă păzească şi fiţi siguri că au

să stea cu ochii în patru.

   Camarazii fură ridicaţi cu brutalitate. Cei doi negri, care fuseseră nimeriţi de pietrele azvârlite, se apropiaseră acum clătinându-se. Unul avea un cucui mare la tâmplă, celălalt avea buzele umflate şi sângerânde. Amândoi aruncară camarazilor priviri pline de mânie. S-ar fi năpustit, de sigur, asupra celor doi, ca să-i sfâşie, dar Mbonga le strigă, râzând, câteva cuvinte, în urma cărora se potoliră şi rânjiră fioros.

   Apoi fiecare din ei apucă pe câte un prizonier şi-l trase după sine. George băgă de seamă îndată că negrul care-l târa vroia numai să-l chinuiască, pentru că îşi înfipse unghiile în muşchiul braţului său şi în acelaşi timp trăgea mereu de laţ pe care-l avea George în jurul gâtului şi-l gâtuia aproape.

   Dar tânărul ştiind că nu se putea apăra, lăsă lucrurile în voia lor.

   Fu însă foarte bucuros când lăsase în urmă sa un drum înclinat, tăiat adânc în peretele de stâncă şi se apropiară de colibă. Acolo vor înceta chinurile.

   Privi îngrijorat spre doctor, care fusese până acum târât de Mbonga şi însoţitorul său şi văzu cu bucurie că medicul mergea mai drept şi mai vioi. Probabil că începuse să scadă efectul loviturii ce căpătase.

   Ajunşi la colibă, Mbonga se uită necăjit la urciorul spart de George şi scrâşni:

   — Amarnic o să te căieşti! Îţi spusesem să nu te atingi de vasele mele.

   Dădu negrilor câteva porunci. Aceştia legară, din nou camarazii, ba încă atât de strâns că George nu-şi putut stăpâni un geamăt; apoi îi târâră în diferite colţuri ale încăperii, cât mai departe unul de altul, iar negrii rămaseră de pază în colibă. De astă-dată, orice încercare de fugă părea într-adevăr cu neputinţă.

   — Acum o să vă scutesc însă de căluş - zise Mbonga, în bătaie de joc, înainte de a pleca - aveţi timp până mâine seară să vă luaţi rămas bun unul de la altul, cum e obiceiul la voi europenii. Trag însă nădejde să mai pun mâna pe încă vreo câţiva de-ai voştri. Capcana pusă de mine în gang

funcţionează de minune. Aşa dar, căutaţi de petreceţi, ca să vă treacă de urât.

   Cum ieşi el din colibă, cei doi paznici începură să vorbească între ei cu mare însufleţire. În acelaşi timp aruncau priviri de ură şi furie spre cei doi prizonieri.

   — Ăştia sunt ăia pe care i-am pocnit cu pietroaiele - zise Petre, în şoaptă - dar lasă că le arăt eu dacă or îndrăzni să se atingă de mine! Ai şi d-ta grijă, domnule George, să le dai un picior zdravăn în burtă când i-ai vedea că se apropie.

   Şi, într-adevăr, negrii păreau să fi pus ceva la cale, căci îşi traseră cuţitele de la brâu şi înaintară spre George.

   Tânărul, deşi dăduse în destule rânduri dovada că nu ştie ce e frica, se simţi cuprins de data asta de un simţământ de teamă. Cum s-ar fi putut apăra. Aşa legat fedeleş, de aceste namile turbate?

   lată-i lângă el. Închise ochi, ca şi când n-ar îndrăzni să-i privească în faţă, pe când în realitate le urmărea pe sub gene fiecare mişcare.

   Negrul pe care îl lovise el părea să facă o propunere deosebit de grozavă celuilalt, căci amândoi rânjeau fioros. Pe urmă trecu la stânga lui George, cam în dreptul genunchilor săi. Se aplecă şi întinse mâna spre pieptul tânărului, ca şi cum ar vrea să pipăie locul unde e inima. În aceeaşi clipă George ridică genunchii şi-l izbi cu toată puterea sub bărbie. Negrul se poticni. Tânărul se aruncă fulgerător în lături şi cu genunchii strânşi îi mai dădu o lovitură în burtă, ceea ce făcu pe negru să se prăbuşească la pământ, unde rămase nemişcat. Celălalt negru părea înlemnit de spaimă. Se dezmetici însă repede şi, cu un urlet sălbatec, se aplecă asupra lui George, cu cuţitul ridicat.

   Fireşte că acesta se rostogoli fulgerător în partea cealaltă şi-l izbi pe negru cu picioarele peste genunchi. Tânărul îşi spuse însă că îi va fi cu neputinţă să se apere mai departe de furia duşmanului său. Şi ar fi fost într-adevăr pierdut dacă nu intervenea Petre.

   Uriaşul înţelese din capul locului primejdia. Se rostogoli cu iuţeala fulgerului până la el şi scoase un răcnet, care îl făcu pe negru să se întoarcă speriat. Atât fu deajuns, Petre îl izbi cu picioarele atât de grozav, încât negrul zbură până la

peretele celălalt şi căzu jos grămadă, fără să mai mişte.

   SĂRBĂTOAREA ŞARPELUI

   — AŞA, S-A FĂCUT ŞI ASTA! zise Petre, răsuflând uşurat. Acum, domnule George, să ne rostogolim până la negrul de colo şi să-i luăm cuţitul. Aha, uite că domnul doctor ne-a luat-o înainte.

   Într-adevăr, Bertram, care privea uluit la cele ce se desfăşurau înaintea ochilor săi, se rostogolise lângă negrul leşinat, care căzuse aproape de el şi izbutise să-i scoată cuţitul din mână.

   Abia apucase să i-l ia, că negrul şi începu să-şi vină în simţiri. Bertram îşi reteză repede legăturile de la picioare şi se ridică de jos, în aceiaşi clipă cu negrul. Acesta se repezi la George, dar n-apucă să ajungă la el, căci Bertram îi înfipse cuţitul pe la spate, drept în inimă.

   Negrul căzu jos moale ca o cârpă. Doctorul smulse cuţitul din rană şi tăie fulgerător legăturile camarazilor săi:

   — Dragă doctore - zise George, mişcat - ne-ai salvat de la o moarte grozavă. Fără d-ta am fi fost pierduţi. Îţi mulţumesc. Acum să legăm în grabă pe celălalt negru, ca să nu dea alarma înainte de a apuca noi să fugim de aici. Noroc că de data asta cunoaştem drumul.

   Negrul pe care îl lovise Petre zăcea tot nemişcat. Doctorul se aplecă asupra lui şi, după ce se uită câtva timp cu băgare de seamă la el, zise:

   — Pe ăsta nu mai e nevoie să-l legăm, Petre l-a lovit drept în coşul pieptului şi moartea trebuie să fi fost fulgerătoare. Acum avem două cuţite, tot e şi asta ceva, mai bine decât nimic.

   — Eu mă duc să caut ascunzătoarea pe care o are de sigur Mbonga pe aici - zise George - acolo vor fi şi armele noastre, căci d-ta, doctore, le aveai pe ale d-tale înainte dea fi dus în colibă. Le-am văzut chiar eu.

   Găsiră într-adevăr ascunzătoarea într-o firidă adâncă din peretele stâncii, acoperită cu un bolovan. Erau acolo nu numai armele lor, ci şi alte lucruri de mare preţ. Luate de la ceilalţi prizonieri ai lui Mbonga. Nu se atinseră însă de ele, ci

îşi luară numai ce era al lor.

   Camarazii se gândiră acum să plece câr mai repede, căci dacă încăpeau iar în ghearele fiorosului Negru, acesta, în furia lui, îi va ucide pe loc.

   Porniră în fugă pe poteca îngustă pe unde fuseseră aduşi la colibă. La capătul ei vor da negreşit de stâncile între care se afla intrarea cealaltă în gang.

   În cele din urmă ajunseră la grupul de stânci. Ţineau revolverele pregătite şi de astădată n-ar fi pregetat o clipă să tragă în cel dintâi duşman care li s-ar fi ivit în cale. Pentru astfel de ticăloşi nu încape cruţare.

   Spre marea lor mirare însă nu găsiră nici un gang care să ducă în pământ şi nici o urmă că Mbonga cu tovarăşul său fuseseră pe aici.

   — Poate că acest Mbonga pune altceva la cale acum şi nu s-a mai întors la gang - îşi dădu cu părerea doctorul Bertram - intrarea trebuie să fie acoperită cu bolovani şi cred că ar fi chip să dăm unul din ei la o parte.

   — Tot ce se poate - încuviinţă George. Mbonga spunea doar că pe ţărm, unde am acostat noi, stă o sentinelă care să-i dea de veste când va debarca doctorul Jacques. Acolo s-o fi aflând şi el acum

   — Hm, mai ştii! făcu Bertram, pe gânduri. Cu Jacques are el ce are. Păcat că nu-i pot vedea mutra când s-o întoarce şi va băga de seamă că am şters putina. Ori ce ziceţi, n-ar fi bine să venim cu vreo câţiva camarazi şi să-i prindem?

   — Nu avem nici o dovadă împotriva lui. Părerea mea e să aşteptăm până mâine seară, când are loc serbarea. Poate n- ar strica să înştiinţăm şi pe englezi despre asta.

   Petre nu luă parte la convorbirea lor. Se apucase să dea la o parte din bolovani unul după altul. În faţa lui se căscă o gaură mare ce ducea în pământ. Aprinse lampa de buzunar şi porniră toţi să coboare înăuntru.

   După câteva minute numai se putură ridica în picioare şi să meargă cu spatele încovoiate, căci gangul se lărgise şi se înălţase. Înainta puţin înclinat în adânc şi George zise:

   — A avut dreptate Petre cu ideea lui, gangul trece pe sub mlaştină. O să rămână miraţi camarazii când ne-or vedea ivindu-ne deodată în faţa lor.

   După vreo douăzeci de minute de mers, gangul se închidea iar cu bolovani. Auziră dincolo glasuri.

   — Trebuie să fie aici un gang secret acoperit de bolovani - zicea căpitanul Farrow - cercetaţi toţi bolovanii din fundul peşterii. Pe acolo trebuie să fi dispărut George, doctorul şi Petre.

   — Aici suntem tată! strigă vesel George.

   În aceeaşi clipă Petre se opinti din răsputeri şi bolovanul din faţa lui se dădu în lături. Bucuria tuturor fu de nedescris. Pe urmă ţinură sfat dacă să pornească în număr mare spre colibă sau să aştepte până a doua zi seara, ca să surprindă pe negri în timpul serbării.

   Această părere a lui George fu primită de toţi. Căpitanul hotărî să expedieze de pe submarin o cablogramă autorităţilor engleze, pentru a li se trimite întăriri.

   Părăsiră apoi în grabă gangul, de teamă că se vor fi aflând acolo capcane ascunse care ar putea ucide pe oricine ar pătrunde mai departe.

   Răsuflară uşuraţi când se văzură la lumina zilei. Chemară şi pe camarazii care pândeau la marginea mlaştinii şi porniră cu toţii spre submarin. George povesti aici doctorului peripeţiile prin care trecuse şi hotărârea de a aştepta până a doua zi seara cu prinderea negrilor, ceea ce Jacques încuviinţă îndată. Când află însă că pe coastă fusese pusă o santinelă, zise:

   — Ar trebui să punem mâna pe ticălosul acela, prin el am afla la ce oră va avea loc serbarea.

   — Bine, încearcă! răspunse căpitanul. Îmi dau şi eu seamă că un prizonier ne-ar putea fi de folos. Ar fi însă prea primejdios să te duci singur, deoarece sunt sigur că Mbonga cu însoţitorul său se aţine pe aproape.

   — Mă duc şi eu cu domnul Jacques! strigă cu însufleţire George. Petre ne va însoţi.

   — Fiţi cu mare băgare de seamă! îi sfătui căpitanul Farrow. George, ai văzut cât de primejdios e acest Mbonga şi ştii că e vorba aici de taine grozave. N-aş vrea să ţi se întâmple iar ceva.

   — Lasă că o să mă păzesc - făgădui tânărul.

   Porniră toţi patru ca în plimbare pe ţărm, fără să se uite însă în sus pe stâncile care se înălţau în jurul golfului. Pesemne că Jacques cunoştea bine ţinutul, căci apucă pe o potecă îngustă şi întortocheată ce ducea în deal. Când fură în vârf, doctorul negru se repezi spre un morman de bolovani şi, până a nu apuca ei să-şi dea seama de ceea ce se petrece, Jacques se şi întoarse, ducând după el un negru tot atât de voinic ca dânsul.

   Se înapoiară pe submarin, unde putură scoate de la negru că serbarea cea mare a şarpelui va avea loc a doua zi seara, la ceasurile nouă.

   — Minunat! făcu Jacques, după ce prizonierul fu închis în fundul vasului. Acum să mergem în oraş, ca să înştiinţăm pe englezi şi să le spunem pe ce drum s-o ia când vor veni să-i prindă. Ne vom înapoia abia mâine seară cu submarinul, dar din partea cealaltă a insulei.

   Căpitanul găsi propunerea bună; el însuşi, se ferea să dea ochii cu autorităţile engleze şi îi dădu numai o scrisoare prin care întărea cele ce va spune Jacques.

   Se întoarseră a doua zi pe înnoptate la insulă. Coborâră în tăcere pe uscat, de astădată în număr mult mai mare. Jacques le spusese că la serbare vor lua parte, probabil, foarte mulţi credincioşi.

   Gangul care ducea din partea aceasta pe sub mlaştină nu era închis şi în peşteră totul rămăsese aşa cum lăsaseră ei în ajun. Ajunseră la capătul celălalt şi Petre dădu în lături bolovanii care acopereau ieşirea. Ieşiră cu toţii nesupăraţi din gang şi se opriră să se sfătuiască asupra celor ce aveau de făcut.

   Deodată izbucniră în jurul lor flăcări uriaşe şi se pomeniră împresuraţi de sute de Negri care începură acum un dans ciudat, în sunete de tobe şi trâmbiţe.

   — Dansul jertfelor - şopti Jacques - noi eram jertfele. Repede îndărăt în gang!

   Dar în aceeaşi clipă zăriră la lumina unui foc, care izbucnise aproape de ei, cum Mbonga - pe care George îl recunoscu numaidecât - înjunghia, în coliba a cărei uşă era deschisă, pe o tânără fată.

   — Cultul Voodoo... murmură doctorul, îngrozit. Negrii au înnebunit de-a-binelea.

   — Pe ei! porunci căpitanul. Eu voi da semnalul.

   Nu ştia dacă englezii sosiseră, dar nădăjduia că sun pe aproape. Câtva timp camarazii vor putea ţine piept negrilor.

   Descărcă trei gloanţe unul după altul. Nimeriră pe trei din cei ce stăteau lângă Mbonga şi ţineau victima. Abia detunară împuşcăturile şi se stârni o larmă ca şi când s-ar fi dezlănţuit furiile iadului.

   Negrii se năpustiră ca turbaţi spre camarazi, care deschiseră un foc viu asupra lor. În aceeaşi clipă se auzi ţăcănit de mitralieră. Negrii cunoşteau pesemne puterea acestei arme, căci o luară la fugă care încotro. Englezii îi încercuiseră însă aşa de bine, încât nici unul nu scăpă. Mbonga fu şi el grav rănit.

   A doua zi, cei rămaşi în viaţă fură judecaţi şi spânzuraţi la repezeală, pe când camarazii porneau mai departe, spre Madagascar, unde aveau să dezlege taina şarpelui de aur, Mamba.

SFÂRŞIT

Volumul 145

UCIGAŞUL DIN MADRAS

ÎN PALATUL MISTERIOS

  DOCTORUL BERTRAM POVESTEŞTE încă o întâmplare din viaţa lui:

  — Ajutor, ajuuu...

  Al doilea strigăt se rupse atât de brusc, ca şi cum moartea ar fi închis gura omului.

  — Ţipetele de ajutor au venit din palatul acela vechi - zise Marian, agitat - repede într-acolo, trebuie să fi fost o Englezoaică aceea care a strigat.

  Ne aflam pe partea apuseană a fluviului Kum, care desparte partea oraşului, în care locuiesc guvernatorul, autorităţile, negustorii europeni şi măririle ţării - de oraşul băştinaşilor.

  Străbăturăm în grabă podul apropiat şi după câteva minute de la auzirea ţipetelor ne aflam în faţa marelui palat. Oraşul băştinaşilor are altminteri străduţe înguste şi întortocheate. Palatul se afla la începutul lui şi părea să dăinuiască din vremea când domneau prinţii hinduşi.

  Lespezile de piatră din care era clădit erau străvechi şi atât de trainice, încât vremea nu lăsase aproape nici o urmă pe ele. Poarta uriaşă din bronz, acoperită cu un strat gros de cocleală era închisă. Marian puse mâna pe ciocanul care înfăţişa capul şi jumătatea trupului unei cobra şi lovi cu putere în metal.

  Se auzi un ecou prelung, dar nimic nu se clinti în vechea clădire. Nu ne putusem înşela însă, ţipetele se auziseră din vechiul palat.

  — Mariane, poate e părăsit şi vreo bandă de hoţi şi-o fi făcut aici bârlogul - zisei eu acum - aşa că n-o să ne lase înăuntru şi în vremea asta fata care a strigat va fi înlăturată.

  — De asta mă tem şi eu - răspunse Marian - dar n-avem încotro, Robert, trebuie să pătrundem cu orice preţ înăuntru. Uite, colo, deasupra noastră, zăbrelele ferestrei sunt destul de mari ca să ne putem strecura printre ele. Numai pe calea asta putem intra în palat, căci poarta nu

poate fi deschisă. Păcat că n-a venit Pongo cu noi, el ne-ar fi putut fi de folos.

  — Aşa e - încuviinţai eu - dar el vroia să rămână cu Maha, ghepardul nostru. Am făcut bine că am întreprins această plimbare de noapte - deşi Sir Hastings, guvernatorul din Madras ne-a prevenit - căci poate vom fi în măsură s-o mai salvăm pe englezoaică.

  În vreme ce eu vorbeam încă, Marian examinase cu atenţiune vechile lespezi de piatră. Fereastra se găsea la vreo şase metri deasupra noastră. Era cam primejdios să te caţeri pe zidul neted, căci n-aveam aproape nici un punct de sprijin pentru mâini şi picioare. Puţinele adâncituri şi ieşituri care puteau servi de scări, erau depărtate unele de altele. Abia la vreo patru metri înălţime se vedeau găuri numeroase.

  — Repede, lipeşte-te de zid! zise Marian. Trebuie să mă urc pe umerii tăi. Când voi fi sus voi găsi un mijloc s-ajung la fereastră. Poate că dau de vreo funie sau perdea ca s-o las în jos pentru ca să te poţi urca şi tu.

  Ideea prietenului meu era bună, aşa că mă lipii de zid. Marian se urcă pe umerii mei, apoi se căţără cu băgare de seamă din ce în ce mai sus. Răsuflai uşurat când îl văzui întinzând braţul drept şi prinzându-se cu mâna de zăbrelele ferestrei. Încă două, trei clipe şi se săltase de tot sus, dispărând apoi printre fiarele groase.

  Când nu-l mai văzui deloc mă năpădii deodată o teamă ciudată şi neînţeleasă. Că în clădirea aceasta veche se petreceau fapte misterioase, era lucru sigur. Dovadă erau strigătele acelea de ajutor în englezeşte, scoase de o femeie şi care fuseseră înăbuşite atât de brusc.

  Apoi, loviturile date cu ciocanul de Marian în poarta de bronz nu se poate să nu fi fost auzite şi poate că nişte ucigaşi vicleni stătuseră chiar la pândă sus în încăperea pe a cărei fereastră intrase prietenul meu.

  Mă simţii mai uşurat văzând ţâşnind deodată o lumină vie şi plimbându-se prin încăpere. Asta însemna că Marian trăia încă şi îşi aprinsese lampa de buzunar.

  Lumina se stinse... Acum prietenul meu trebuia să se apropie de fereastră şi să lase în jos o frânghie sau altceva,

pe care să mă pot căţăra şi eu. Dar aşteptarea îmi fu zadarnică. Marian nu se arătă.

  Iarăşi mă cuprinse o teamă copleşitoare. Se scurseră câteva minute şi pentru că neliniştea mea creştea, încercai să mă caţăr pe zid. Dar nu ajunsei departe. Alunecam mereu înapoi, căci mâinile mele nu găseau destule găuri ca să mă pot prinde de ele.

  Şi Marian tot nu dădea vreun semn de viaţă. Disperat alergai să bat încă odată la uşa mare de intrare, cu gândul să bat într-însa, poate totuşi mi se va deschide. Loviturile puternice ar fi putut atrage şi vreo patrulă poliţienească, cu ajutorul căreia aş fi pătruns în palat.

  Când fui în faţa porţii de bronz, tresării. Canatul din dreapta era întredeschis. Asta cu siguranţă că era o capcană - indivizii misterioşi din vechiul palat vroiau să mă atragă înăuntru şi să mă aibă în puterea lor, ca şi pe Marian.

  Mă apropiai încetişor de poartă, mă oprii în faţa ei şi ascultai cu încordare. Dar nimic nu se auzea...

  Luând o hotărâre bruscă împinsei cu totul canatul porţii şi îndreptai lumina lămpii mele de buzunar înăuntru. În mâna dreaptă ţineam revolverul încărcat.

  Văzui atunci în faţa mea o sală mare, susţinută de coloane uriaşe de marmoră. Pardoseala era acoperită de covoare groase şi perdele de preţ ţineau loc de uşi.

  Nu puteam cuteza să intru aşa de-a dreptul, căci îndărătul canatului stâng care era închis încă, putea sta la pândă un duşman. De aceea luai în mână pălăria şi înfigând-o în vârful ţevii revolverului, o împinsei înăuntru.

  Nu se întâmplă însă nimic şi atunci, aplecându-mă, îndrăznii să întind capul şi să privesc pe după canatul stâng al uşii. Nu se vedea nimeni, aşa că mă furişai binişor în palat. Dar abia făcusem un pas, că uşa fu închisă brusc de o putere nevăzută şi un scârţâit metalic îmi arătă că fuseseră trase nişte zăvoare ascunse.

  Eram prins în clădirea veche, căci încercând să deschid iar uşa, îşi dădui seama că e zadarnic. Şi nici nu putui descoperi ceva cu care să trag înapoi zăvoarele.

  Pe lângă îngrijorarea care mă cuprinse acum, mă năpădi şi un simţimânt de furie. Indivizii misterioşi şi nevăzuţi care

se aflau aici vor avea de furcă cu mine, chiar dacă îl vor fi doborât pe Marian!

  Întorsei privirea de la uşă şi plimbai lumina lămpii mele de buzunar prin toată sala. Covoarele, blănurile de tigru şi mobilele erau ciudat de curate; încăperea aceea trebuia să fie deretecată zilnic, aşa că nu mai încăpea îndoială că palatul era locuit. Dar atunci de ce nu deschisese nimeni când ciocănise Marian? De ce mi se deschisese abia mie, după ce încercasem zadarnic să mă caţăr pe zid?

  Curajul începu să mă părăsească. Ce n-aş fi dat să am lângă mine pe Pongo şi pe Maha!

  Acum nu puteam înainta decât pas cu pas. Din clipă în clipă mă puteam pomeni cu vreo capcană, în care să fiu prins ca un şoarece în cursă. Şi îndărătul fiecărei perdele pe lângă care treceam puteau fi ucigaşi care să-mi sară în spinare.

  Cunoşteam oarecum felul construcţiei vechilor palate indiene. Scara spre catul întâi se afla la capătul sălii, îndărătul perdelelor mari care atârnau acolo din tavan.

  Mă apropiai de ele cu băgare de seamă, căutând să prind vreun zgomot de pe undeva, dar totul părea să fie mort în vechea clădire.

  Alesei perdeaua din dreapta de la capătul sălii şi mersei încetişor spre ea. Mă oprii aproape de tot, mai ascultai înapoi şi ridicai arma.

  Dar pe scara lată de marmoră nu se vedea nimeni. Începui s-o urc în vârful picioarelor, cercetând fiecare treaptă în parte, dacă nu se scufundă sub paşii mei, căci cunoşteam deajuns acest soi de capcane.

  Ajunsei însă nevătămat sus. Un gang lung înconjura aici întreaga clădire şi mă îndreptai spre dreapta. În întâia odaie trebuia să-l găsesc pe Marian - acolo intrase el prin fereastră.

  Ciudat că aici nu erau în loc de uşi perdele, ci uşi adevărate din lemn tare care trebuiau să fi fost lucrate de curând, atât de curat şi strălucitor arăta lemnul. Broaştele erau şi ele simple, după gustul modern.

  Apăsai încet pe clanţa celei dintâi uşi - dar ea era încuiată. Spre mirarea mea, însă, nu putui descoperi o

gaură pentru cheie, ceea ce însemna că uşa era zăvorâtă pe dinăuntru.

  Cum să pătrund deci? Singurul mijloc era să-ncerc a tăia lemnul; ar fi fost o muncă prea grea, căci era lemn de teak, tare ca fierul.

  Apropiind vârful cuţitului auzii un râcâit slab. Mă dădui repede îndărăt şi... uşa se deschise încetişor. Mă dădui şi mai mult înapoi, îndreptai lumina lămpii spre deschizătura ce devenea tot mai mare şi ridicai revolverul.

  Era de neînţeles cum uşa se deschidea fără zgomot şi fără să văd o mână omenească, aşa dar nu putea fi nimeni ascuns îndărătul ei.

  Acum se deschisese cu totul, de perete.

  Nu stătui mult pe gânduri, căci desigur că Marian se afla în mare primejdie. Răsuflai odată adânc, apoi din câţiva paşi fui în odaie, mă-ntorsei brusc şi îndreptai lumina lămpii spre peretele gangului. Nu se vedea însă nimeni.

  Plimbai repede lumina prin toată camera şi mă încredinţai că era goală. Şi cu toate astea aici intrase Marian. Dar atunci de ce nu-mi lăsase în jos una din perdelele lungi, sau vreunul din covoarele subţiri de mătase cu care erau acoperite numeroasele divane şi mese? De ce părăsise încăperea, fără să-mi dea repede vreun semn?

  Întrebările acestea îmi treceau fulgerător prin minte, în vreme ce luminam mereu în juru-mi şi mă uitam cu luare aminte la fiecare obiect. Erau acolo mobile vechi scumpe, dar sub divanurile largi care stăteau lipite de pereţi, sub feţele de masă de preţ că ajungeau până la pământ, lesne se putea să fie ascunşi oameni care să-mi sară în spinare.

  Pe când chibzuiam cu înfrigurare ce e de făcut, privirile îşi căzură pe un divan care se afla lângă o perdea de mătase şi-mi zisei că îndărătul acestuia trebuia să fie intrarea în camera alăturată. De partea cealaltă a odăii era de asemenea o perdea. Acolo nu putea fi decât o încăpere foarte îngustă, apoi venea sal mare de intrare.

  Credeam că mă înşel, dar. era totuşi adevărat. Perdeaua din partea dreaptă a odăii se mişca. Văzui lămurit cutele pe care le făcea stofa grea.

  Mă dădui puţin îndărăt, cu gândul să mă lipesc de perete

ca să nu pot fi atacat din spate. Îmi bătuse la ochi perdeaua de acolo şi repede îndreptai lumina lămpii şi în stânga camerei, în vreme ce mă dădeam încetişor înapoi cu spatele, spre fereastră.

  Şi acum se mişcă şi perdeaua aceasta. Misterioşii locuitori ai vechiului palat vroiau deci să pătrundă din amândouă părţile şi să mă ia prin surprindere. Probabil la fel cum făcuseră cu Marian.

  Mă dădui şi mai repede înapoi şi îndreptai lumina lămpii iarăşi spre perdeaua din dreapta. Ştofa făcuse burtă aici, în vremea asta, ceea ce însemna că un om era îndărătul ei. Cu uimire şi teamă văzui că ştofa se umfla în partea de jos, ceea ce însemna că duşmanul meu se târa în patru labe.

  Asta ar fi fost în folosul meu, dar cu toate acestea mă cuprinse o teamă nelămurită.

  Piciorul cu care dibuiam îndărăt, se lovi deodată de un obiect tare, de pe covorul gros. Luminai repede în jos şi mă simţii străbătut de un fior de spaimă, căci acolo se afla un revolver, acela al lui Marian!

  Ce însemna asta? Fusese doborât atât de repede încât nu mai avusese nici măcar timpul să tragă?

  Câteva clipe privii înmărmurit la arma de pe covor. Mă întrebam mereu de ce nu slobozise măcar un glonţ de alarmă? Atâta lucru doar o mai fi putut. Sau... l-o fi ajuns moartea atât de fulgerător?

  Deodată îmi adusei aminte de ceea ce ne povestise guvernatorul în seara trecută despre individul misterios care vârâse groaza în tot Madras-ul şi care izbutea, în chip neînţeles, să răpească fete şi femei, ce nu mai puteau fi găsite. De şase săptămâni de când îşi făcea de cap monstrul acesta şi până acum îi căzuseră victime şapte tinere Englezoaice.

  „Ucigaşul din Madras", se numea omul acesta misterios, pe care poliţia nu-l putea descoperi, deşi pusese totul în mişcare, din prima clipă.

  Aveam oare de-a face cu omul acesta? Ţipătul acela de ajutor pe care-l auzisem să fi fost al unei noii victime ale sale? Atunci nu ne puteam aştepta la nici o cruţare.

  Asta o dovedea soarta a patru detectivi şi doi poliţişti

care îşi juraseră să vie de hac acestui monstru... Fuseseră găsiţi morţi în cartierul elegant european, fiecare cu câte o tăietură de sabie la gât. Şi se constatase că nenorociţii fuseseră ucişi în altă parte şi aduşi apoi în cartierul european.

  O spaimă grozavă mă cuprinse la gândul că s-ar fi putut ca şi Marian să fi avut aceeaşi soartă - dar pe lângă spaimă fui cuprins şi de furie. Îmi jurai solemn să-l răzbun pe bunul meu camarad. Încleştai fălcile, ridicai revolverul şi îndreptai lumina lămpii iarăşi spre perdeaua din dreapta.

  În clipa aceea cât p-aci să-mi pice arma din mână de spaimă. Nu mă aşteptam la duşmanii aceştia. împotriva lor nu-mi putea folosi revolverul. Şi când, instinctiv, îndreptai lumina lămpii mele spre stânga încăperii, îmi dădui seamă că eram cu desăvârşire pierdut. căci în faţa fiecăreia din perdele stăteau câte doi tigri regali, care se pregăteau să sară asupra mea.

ÎN MÂINILE UCIGAŞILOR

  DESCHISEI GURA SĂ SCOT un strigăt de ajutor, în nădejdea că va fi auzit de nişte poliţişti din stradă, când sună un glas liniştit, rece, într-o englezească fără cusur:

  — Dacă scoţi un ţipăt sau tragi, eşti pierdut. Tigrii mei nu ştiu de glumă. Dă drumul revolverului!

  Tot aşa trebuie să i se fi întâmplat şi lui Marian. Se resemnase, văzând că n-are încotro, dar pe mine mă silea ceva să nu mă supun. Dacă trăgeam însă asupra fiarelor, atunci probabil că vor da înapoi o clipă şi în răstimpul acesta mi-ar fi fost cu putinţă să sar pe fereastră.

  Dar ca şi cum duşmanul meu mi-ar fi ghicit gândul, strigă îndată în limba hindusă:

  — Băgaţi de seamă!

  Şi imediat tigrii se aplecară şi închiseră ochii pe jumătate, semn că erau pregătiţi de săritură.

  Atunci, aproape fără să vreau mi se descleştară degetele mâinii drepte şi revolverul îmi căzu pe covorul gros.

  — Aşa! zise, în batjocoră, individul ascuns. (Nu puteam descoperi unde se afla, căci glasul său părea să vie din toate părţile). Treci acum prin perdeaua din dreapta d-tale! Tigrii vor sta liniştiţi atâta vreme cât nu vei face nici o mişcare suspectă. După ce vei fi desfăcut perdeaua, stinge imediat lampa dumitale! Dacă n-o vei face, cel dintâi tigru va sări asupra d-tale. Haide!

  În acelaşi timp fiarele scoaseră un pufăit ameninţător. Păreau să fie dresate de minune şi cine ştie câte victime aveau pe cuget!

  Păşii spre perdea. Mai eram la un pas de cei doi tigrii care se aflau în faţa ei, când văzui că cele două fiare care stătuseră până atunci liniştite, se iviră lângă mine. Se apropiaseră fără zgomot şi acum îşi aţinteau ochii fioroşi asupra mea.

  Atunci dădui perdeaua la o parte.

  — Stinge lampa! se auzi, în aceeaşi clipă, porunca omului nevăzut.

  Trebuii să mă supun şi, fără să-mi dau seamă, ce fac, trecui prin deschizătură.

  Când perdeaua se strânse la loc, mă pomenii într-un întuneric adânc. Crezui atunci că simt o atingere uşoară pe partea stângă a trupului meu. Dusei repede mâna la brâu să scot al doilea revolver..., dar arma dispăruse, împreună cu cuţitul.

  În acelaşi timp auzii alături de mine mârâitul unui tigru. Simţii apoi de ambele părţi trupurile fiarelor lipindu-se de corpul meu. Intraseră deci odată cu mine prin deschizătură.

  Întinsei braţele şi dădui de stofa moale a unei alte perdele, care acoperea trecerea de cealaltă parte. O dădui repede în lături şi. închisei ochii, căci în încăperea în care intrai era o lumină orbitoare.

  — Mergi înainte! se auzi glasul omului nevăzut. Aşează-te în al doilea fotoliu, alături de prietenul d-tale!

  Prietenul? Deschisei repede ochii, clipii câtva timp şi-l văzui pe. Marian, aşezat în faţa mea pe un fotoliu pompos, cocoţat pe o estradă. Mă aflam într-o încăpere enormă, luminată orbitor de numeroase lămpi antice, transformate pentru lumina electrică.

  Luxul de acolo mă făcu să bănuiesc că în sala aceasta domnise cândva un prinţ - lucru ce-l dovedeau şi cele două jeţuri de tron.

  Păşii repede pe covorul preţios, care reprezenta o avere. Marian stătea nemişcat şi nu scotea un cuvânt. Să fi fost ucis şi aşezat mort, în batjocură, pe fotoliu acela strălucitor?

  Lângă mine păşeau tigrii care nu mă scăpau din ochi. Şi iarăşi se auzi glasul omului nevăzut:

  — Aşează-te imediat în fotoliu! dacă te apropii de prietenul d-tale tigrii se vor năpusti să te sfâşie. Şi să stai liniştit de tot, fără să te mişti! Altminteri, ceilalţi paznici care vor veni pe urmă îşi vor aduce moartea.

  O presimţire sinistră mă cuprinse. Ce putea fi mai grozav decât să-l văd pe Marian stând nemişcat şi mut? Ochii-i cenuşii erau larg deschişi şi mă priveau cu adâncă tristeţe.

  Fotoliul pe care trebuia să iau loc era la vreun metru şi jumătate de acela al lui Marian. Aş fi vrut să trec pe dinaintea prietenului meu, ca să văd ce fel de paznici îl

ameninţau acolo, dar tigrii mă conduseră de-a dreptul spre fotoliul liber. Nu puteam să mă abat din drum, căci fiarele îmi atingeau picioarele, atât de aproape se ţineau de mine.

  Şovăind, urcai cele trei trepte care duceau la tron. Ceea ce altminteri m-ar fi umplut de bucurie, însemna acum o întărire a temerilor mele ascunse - tigrii rămaseră lângă întâia treaptă - dovadă că şi ei se temeau atât de mult de „paznicii" aceia despre care vorbise omul misterios, încât nu cutezau să meargă mai departe.

  Chibzuii dacă n-ar fi fost bine să încerc a fugi, când auzii iarăşi glasul celui nevăzut:

  — Aşează-te repede şi să nu faci nici o încercare de fugă! Altminteri atât d-ta cât şi prietenul d-tale aţi fi imediat o pradă a morţii. Acum sunteţi în puterea paznicilor mei.

  Simţeam că rostise adevărul şi fără voie aproape mă îndreptai spre fotoliu şi luai loc în el.

  — Aşa - zise celălalt - acum ţi-ai salvat viaţa pentru scurt timp. Să nu te mişti şi să nu vorbeşti, căci paznicii mei sunt foarte răi. O moarte grozavă te aşteaptă chiar dacă ai şopti numai. Mai am de lămurit acum o chestiune importantă, de scurtă durată, apoi mă voi înapoia ca să hotărăsc asupra sorţii voastre.

  Luminile strălucitoare din sală se stinseră brusc. Numai deasupra estradei pe care ne aflam mai ardeau câteva becuri ţinute de mâinile unor pitici de piatră, hidoşi.

  Întorsei încetişor capul spre Marian, dar la jumătatea drumului mă oprii, în vreme ce trupul îmi fu străbătut de un fior de gheaţă, din cap până în picioare. Lângă capul meu răsună şuieratul ameninţător al unui şarpe.

  Ceva îmi căzu în poală. Îmi alunecă pe mâini şi se încolăci. Pe umăr mă atinse de sus în jos, se opri în loc, în timp ce trupul rece şi scârbos îmi atinse gâtul. Simţii şi la picioare atingerea aceea fioroasă.

  Paznicii omului misterios erau cobre uriaşe care ameninţau să-mi dea muşcătura de moarte la cea dintâi mişcare ce-aş fi făcut, sau la cel dintâi cuvânt pe care l-aş fi scos. Fără voie îmi scăpă un geamăt de înfiorare şi scârbă - şi răspunsul fu râsul înăbuşit al lui Marian. Dar imediat se auzi şuieratul întărâtat al reptilei, care-şi alesese gâtul meu

ca loc de odihnă.

  Rămăsei nemişcat şi chibzuii la o posibilitate de scăpare. Dar îmi dădui seamă imediat de zădărnicia unei încercări. Trei cobre erau pe umărul, în poala şi la picioarele mele. Presupuneam că şi la Marian erau tot atâtea. Paznicii aceştia fioroşi vor pedepsi cu o muşcătură ucigătoare cea mai mică mişcare.

  Mă cutremurai iarăşi când deodată şi pe celălalt umăr al meu îşi dădu drumul în jos un trup greu şi rece, care apoi mi se încolăci în jurul gâtului. Avui senzaţia lămurită acum că mi se face părul măciucă.

  Cel puţin o jumătate de ceas se scurse astfel, dar mie mi se păru că erau ceasuri. Deodată se aprinseră iarăşi în sală lămpile electrice şi după ce ochii mi se deprinseră cu lumina orbitoare, îmi întorsei capul de la cobra uriaşă care se ridicase în poala mea şi căuta să-mi atingă faţa.

  Privii cu coada ochiului la Marian şi văzui că şi la dânsul se petrecea acelaşi lucru: o reptilă dintr-acestea îşi legăna capul pe dinaintea obrazului său.

  — Aşa, domnilor - se auzi glasul omului nevăzut - acum veniţi voi la rând. Trebuie să pun mai întâi la adăpost pe femeile ale căror ţipete v-au atras în acest palat al marelui Haider Nega. Acum mă pot ocupa cu dv. Moartea voastră e sigură, dar stau şi mă gândesc dacă să vă ucid repede, sau să vă mai pedepsesc într-un anumit chip pentru că aţi pătruns aici. Dar să chem şerpii la mine, ca să puteţi răspunde la întrebările mele. Să nu vă închipuiţi însă că veţi putea fugi, căci tigrii mei nu vă slăbesc din ochi.

  Se scurseră câteva minute, apoi auzii mai întâi deasupra mea un zgomot uşor, după aceea, răsună o muzică ascuţită, ca aceea a îmblânzitorilor de şerpi cu instrumentele lor de suflat.

  Imediat cobrele deveniră neliniştite şi începură să se legene; Băgai de seamă că strălucirea ochilor lor dispărea. Apoi se lăsă în jos din tavan un băţ de bambus cu un cârlig, prinse reptila din poala mea şi o ridică în sus.

  Cutezai acum să privesc spre Marian şi văzui că şi acolo era ridicată o reptilă cu un băţ la fel. Erau, aşa dar, mai mulţi duşmani nevăzuţi.

  Când cel din urmă şarpe pluti pe dinaintea capului meu, se auzi de sus o fluierătură şi cei patru tigri urcară treptele li se aşezară câte doi alături de scaunul meu şi de cel al lui Marian.

  Ascultătoare, fiarele uriaşe se întinseră la picioarele noastre.

  Mai trecură câteva minute, pe urmă glasul omului nevăzut se auzi iarăşi, parcă din toate părţile.

  — Aşa, domnilor, acum puteţi vorbi. De sigur că aţi pătruns aici numai pentru că aţi auzit ţipetele? Sau aţi avut o bănuială împotriva lui Haider Nega, cum că el ar fi temutul „ucigaş din Madras"? Vorbiţi fără teamă, căci tigrii mei nu vă vor face nimic până nu vor primi porunca mea.

  — Am pătruns în palat pentru ca am auzit strigătele de ajutor ale unei femei - răspunse Marian, calm - pe Haider Nega nu-l cunoaştem şi abia ieri am sosit în Madras.

  Trecu puţin timp, apoi omul nevăzut zise:

  — Îmi pare rău, domnilor, că am fost nevoit să vă primesc în felul acesta. Bănuisem la început că sunteţi englezi - şi pe englezi îi urăsc, căci ne-au luat ţara, nouă indienilor. Păcat că vroiaţi să veniţi în ajutorul unei englezoaice, căci prin asta v-aţi hotărât moartea.

  — Când o femeie e în primejdie, trebuie s-o ajuţi - zise Marian.

  — Da, însă nu pe o englezoaică - răspunse nevăzutul - îi urăsc pe englezi mai mult decât orice. Şi scopul meu este să-i alung din India. Pe bărbaţi îi ucid iar femeile le opresc ca sclave. Pe dv. v-aş cruţa, domnilor, dar taina mea nu trebuie trădată, aşa că n-am încotro şi sunt nevoit să pun să vă ucidă.

  — Ei, de murit moare tot omul odată şi odată - răspunse Marian, nepăsător - dă poruncă tigrilor d-tale să ne sfâşie, ca să sfârşim mai repede! Vorbăria asta n-are nici un rost.

  Indianul tăcu câtva timp, apoi zise, şovăitor:

  — Mă gândesc şi eu că n-ar trebui să fac ce mi-am propus. Oamenii care se aruncă în cea mai mare primejdie la ţipătul de ajutor al unei femei, nu se cuvine să fie ucişi. Sar putea ca asta să strice cauzei mari în slujba căreia m-am pus. Dar nici nu se poate să vă dau drumul, căci atunci aş fi

trădat. Aţi auzit numele meu şi sunt sigur că nu veţi trece sub tăcere faptul că sunt mult căutatul „ucigaşul din Madras". Pe de altă parte însă, nu vă pot ţine în captivitate, până ce-mi voi fi dus opera la bun sfârşit, căci sunteţi prea primejdioşi şi veţi găsi mijloacele de evadare. Rămâneţi la locurile dv. domnilor, voi chibzui eu ce e de făcut. Dar gândiţi-vă că tigrii vă păzesc.

  Iarăşi se stinse cea mai mare parte din lămpi şi numai scaunele noastre rămaseră luminate. Noi şi cei patru tigri, ai căror ochi sclipitori erau aţintiţi asupra noastră.

  Se scurseră vreo cinci minute, când deodată se auzi iarăşi glasul omului nevăzut:

  — Nu pot ajunge la o hotărâre definitivă, domnilor. Mintea îmi porunceşte să vă ucid, însă inima se împotriveşte. V-aş da drumul dacă mi-aţi făgădui că veţi părăsi imediat Madras-ul, fără să pomeniţi nimănui despre aceasta. Ştiu însă dinainte că nu-mi veţi da promisiunea aceasta - veţi încerca oricum să eliberaţi pe englezoaicele răpite de mine. Aşa este?

  — Fără-ndoială - încuviinţă Marian - nu mă pot împăca cu gândul să las în puterea d-tale femei şi fete nevinovate, fără să fi încercat totul pentru eliberarea lor.

  — Păcat - zise indianul - oameni ca dv. mi-ar fi de folos în opera mea. Dar ştiu că n-aţi încuviinţa niciodată anumite măsuri pe care ar trebui să le iau. Păcat, zău aşa! Totuşi, nici de omorât nu vreau să vă omor, aşa că va trebui să vă duc într-un loc de unde să nu puteţi fugi. Voi purta de grijă să nu vă lipsească nimic, dar probabil că va trebui să rămâneţi multă vreme în locul acela. N-am ce vă face.

  — Suntem în puterea d-tale şi trebuie să ne supunem - răspunse Marian, calm - trebuie însă să-ţi spun de pe acum că ne vom sili din răsputeri să ştergem putina, cum se zice.

  — Îţi mulţumesc pentru sinceritate - spuse indianul - deşi mă aşteptam la răspunsul acesta. Şi când veţi vedea mâine mai de aproape locul unde vă voi duce, vă veţi da seama că o fugă e cu neputinţă.

LA ADĂPOST SIGUR

  INDIANUL TĂCU şi eu mă uitai mirat la Marian. Prietenul meu ridică numai din umeri şi-mi şopti:

  — Am devenit curios de-a-binelea. De sigur că vom afla taine interesante, dar nu trebuie să ne arătăm miraţi de nimic.

  — Asta nici n-ar fi cu putinţă - spusei eu - de vreme ce i- am avut pe tigrii şi şerpii îndărătul nostru, nimic nu mă mai poate surprinde.

  — Aha! şopti Marian. Începe! Foarte ingenios!

  Toată platforma, cu noi şi cu tigri cu tot începu să se mişte, apoi se scufundă încet. Ne aflam, deci pe un fel de ascensor.

  În clipa când platforma porni să coboare se stinseră şi puţinele lămpi care mai arseseră până atunci şi un întunerec de nepătruns ne învălui. Aveam la mine lampa de buzunar, pe care izbutisem s-o salvez, dar nu cutezam să mă folosesc de ea, căci nu ştiam cum vor întâmpina tigrii aceasta.

  Din fericire fiarele stăteau liniştite, fiind obişnuite, probabil, cu sistemul acesta de transport. După socoteala mea coborâsem vreo zece metri, aşa că trebuia să ne aflăm cu mult sub nivelul străzii - când, deodată, platforma se opri şi în aceeaşi clipă se auzi îndărătul nostru glasul indianului:

  — Aveţi lămpile dv. de buzunar, domnilor, faceţi lumină, dar nu vă întoarceţi, căci stau îndărătul dv. şi voi da îndată poruncă tigrilor să vă sfâşie.

  La lumina lămpilor văzurăm în faţa noastră un gang boltit, de înălţimea unui om, al cărui capăt nu-l puturăm zări. Pereţii erau din lespezi de piatră acoperiţi cu mucegai.

  — Luaţi-o înainte - zise indianul dindărătul nostru - eu vă urmez cu tigrii. Orice încercare de fugă este zadarnică, de asemenea şi chemări în ajutor.

  Gangul îngust, mirosind a umezeală, părea să se încline uşor. Şi după aerul care devenea tot mai greu şi apăsător, ne dădurăm seamă că trebuia să ne aflăm adânc în pământ.

Probabil că gangul acesta vechi trecea sub fluviul Kum.

  Tot chibzuind în fel şi chip, număram paşii pe care-i făceam. Ajunsesem la două mii şi-mi spusei că trebuie să fi ajuns afară din oraş. Gangul prin care mergeam fusese croit, probabil, de unul din vechii prinţi, cu scopul de a aduce în oraş apă din Ost-Ghats.

  Deodată, în lumina lămpilor văzurăm înaintea noastră o scară care ducea în sus. Treptele erau de lemn şi nu păreau vechi.

  — Staţi! zise deodată indianul dindărătul nostru. Aşteptaţi! Acum trebuie s-o ia înainte Mata şi Dunba, ca să nu faceţi vreo nechibzuinţă când veţi fi sus. La capătul scării să vă opriţi şi să stingeţi lămpile!

  — Luaţi-o înainte! porunci apoi în hindusă - şi imediat cei doi tigri trecură înaintea noastră şi începură să urce încetişor scara.

  După ce urcarăm şi noi treptele, ne pomenirăm într-o încăpere mică în care nu se afla nici un fel de mobilă. În faţa noastră stăteau cei doi tigri şi ne priveau.

  — Stingeţi lumina! strigă indianul. Şi ne supuserăm imediat, căci auzind porunca aceasta fiarele scoaseră un mârâit ce nu prevestea nimic bun.

  Din fericire, părea că nu se gândeşte să ne ia lămpile şi o vârâi pe a mea în buzunar, gândindu-mă că acolo unde ne va duce nu vom avea lumină.

  Băgai de seamă că şi Marian făcea unele mişcări, dar numi putui explica ce anume, căci numai pentru a vârî lampa în buzunar nu avea nevoie de atâta timp.

  Deodată se făcu lumină în faţa noastră. Văzui o uşă deschisă, prin care pătrundeau razele lunii. În acest cadru luminos stătea un indian înalt şi care părea foarte puternic. Veşmântu-i alb îi dezgolea umărul şi toată partea aceea a trunchiului până la şold, iar turbanul îl avea tras adânc pe ochi.

  El privi cu atenţiune în toate părţile, apoi se dădu înapoi fără să se întoarcă şi să ne arate faţa, dispăru în umbra peretelui şi zise:

  — Nu se vede nimeni. Luaţi-o înainte, domnilor, dar nu vă întoarceţi, căci tigrii mei nu o vor îngădui.

  Marian porni repejor înainte, dar deodată se poticni de prag şi se-ntinse cât era de lung. În aceeaşi clipă două trupuri uriaşe o zbughiră pe lângă mine, dar o poruncă a indianului îi făcu pe tigrii să se oprească.

  Marian se ridică încetişor, fără însă să se întoarcă şi zise:

  — Îţi mulţumesc că i-ai chemat înapoi pe tigri.

  — Mă rog, mă rog - făcu indianul, politicos - ăsta a fost un mic accident de care nu e nimeni vinovat. Acum luaţi-o drept înainte, domnilor! Colo în fund e o fâşie lată de junglă pe care trebuie s-o străbatem. Nu suntem departe, dar cu toate astea nici un om nu va da de dv.

  Câmpia luminată de lună o străbăturăm într-un sfert de ceas, apoi ajunserăm la marginea junglei. Indianul ne puse să mergem vreo cincizeci de metri spre stânga, pe urmă ne strigă să ne oprim şi zise:

  — Intraţi în tufişul de lângă dv., domnilor, apoi veţi ajunge pe o potecă pe care va trebui să mergeţi mai departe. Dar nu treceţi cu vederea că tigrii mei se află îndărătul dv.! Urmaţi poteca la pas spre stânga până vă voi spune să grăbiţi pasul!

  Făcurăm cum ne sfătuise şi tigrii ne urmară atingându-ne adesea picioarele cu capetele lor. Nu era deloc plăcută vecinătatea aceasta.

  Dădurăm de o cărare ce părea folosită adesea şi o luarăm încetişor spre stânga. După câtva timp se auzi iarăşi îndărătul nostru glasul Indianului:

  — Acum mergeţi mai repede! Peste o jumătate de ceas ajungem la destinaţie. Atunci vă veţi da seamă că acolo nu veţi putea fi găsiţi, deşi locul se află atât de aproape de un oraş mare cum e Madras-ul. Nu uitaţi că şi englezii nu cutează să calce unele din obiceiurile noastre, sau să păşească pe locurile noastre sfinte.

  E drept că la asta nu mă gândisem. Dacă fanaticul acesta ne aducea într-un loc considerat sfânt, nici un poliţist englez nu va cuteza să vie acolo. Şi ceilalţi credincioşi sau nu vor bănui locul unde ne aflăm, sau nu-l vor trăda.

  Cufundat în gânduri triste mersei cam vreo jumătate de ceas pe poteca îngustă şi întortocheată, când deodată ne pomenirăm într-un mic luminiş, în mijlocul acestuia se înălţa

o construcţie mică şi ciudată şi indianul dindărătul nostru zise cu glas coborât:

  — Acesta e mormântul unui sfânt, nici un european nu trebuie să calce în acest luminiş. Numai prezenţa mea vă ocroteşte, altminteri preoţii care veghează necontenit acolo s-ar fi năpustit asupra dv. Luaţi-o acum la dreapta, pe marginea luminişului. Lângă copacul acela mare de colo e un tufiş cu flori galbene şi după ce vom fi trecut printr-însul ajungem foarte curând la destinaţie.

  Ajunserăm şi la copacul cu flori galbene şi ne croirăm drum prin tufişul cu flori galbene şi miros tare. Apoi dădurăm iarăşi de o potecă, împânzită deasupra cu ramuri şi liane, aşa fel ca lumina lunei străbătea numai prin câteva spărturi - dar departe înaintea noastră lucea o lumină vie.

  Indianul îndărătul nostru zise:

  — Poteca e mlăştinoasă dar foarte netedă, domnilor; mergeţi deci fără teamă drept înainte, spre punctul luminos din faţă. Acolo e ţinta noastră.

  Ne aplecarăm puţintel, ca să nu venim în atingere cu scaieţii şi păşirăm în direcţia arătată. Recunoscurăm curând că era vorba de suprafaţa luminată de lună a unei ape şi când ajunserăm la capătul potecii, ne aflam pe malul unui lac foarte întins, în mijlocul căruia era o insulă mare, acoperită de vegetaţie.

  — Luaţi-o spre stânga - zise indianul - dar să nu vă- ntoarceţi!

  Probabil că vroia să se ferească a-şi arăta faţa. Auzirăm că târa un obiect greu din desiş, apoi apa plescăi şi împroşcă, iar omul nostru zise:

  — Urcaţi-vă în barcă, mergeţi la capătul ei, dar nu vă întoarceţi! Doi tigri vă însoţesc.

  Se retrase în gang, aşa că ne fu cu neputinţă să-l vedem când ne urcarăm în barca scoasă din desiş şi pusă pe apă.

  Îi ascultarăm porunca şi merserăm la capătul bărcii şi după aplecarea acesteia ne dădurăm seama că îndărătul nostru se urcaseră într-adevăr tigrii. Barca fu apoi împinsă şi lovituri puternice de lopeţi o mânară spre insulă.

  — Îi vedeţi pe noii mei paznici? întrebă deodată indianul.

  Din toate părţile apa începu să facă unduiri spre barcă. Şi

în curând văzurăm că era vorba de o mulţime de crocodili - atât de mulţi că trecerea înot prin apă ar fi fost o adevărată nebunie.

  După un drum de vreo zece minute, barca se lovi de malul insulei.

  — Coborâţi - strigă indianul - dar să nu întoarceţi capetele decât după ce veţi auzi iarăşi loviturile de vâslă. Pe insulă veţi găsi o colibă în care vă veţi putea adăposti. Vă arunc pe mal două cuţite mici cu care să tăiaţi crengi ca să vă faceţi un acoperiş. Mâine vă va aduce un servitor mâncare şi vase. Apă se găseşte în mijlocul insulei. Faceţi- vă rost de beţe groase, căci în desiş se află şerpi. Spre miazăzi veţi da de un gard din sârmă ghimpată. Feriţi-vă să călcaţi pe teritoriul învecinat! Acolo... se găsesc de asemenea tigri. Nădăjduiesc să vă pot reda în curând libertatea, domnilor.

  Două obiecte căzură jos lângă noi, apoi auzirăm lovituri de vâsle şi ne-ntoarserăm repede capetele. Barca aluneca înapoi pe apa lacului. În faţă se vedea făptura înaltă a indianului, care vâslea cu putere spre mal. Îndărătul lui stăteau cei doi tigri şi de jur-împrejurul micului vas roiau crocodilii.

  — Principalul lucru e că ne aflăm în viaţă - zise Marian - acum se pune întrebarea cum ştergem putina de pe insulă. Am făcut totul ca să-i îndrumez pe Pongo şi Maha pe urmele noastre, dar nu ne putem bizui pe asta. Mai întâi să vedem unde e coliba şi să ne culcăm - până mâine dimineaţă nu putem întreprinde nimic.

  — Aşa se-ntâmplă - zisei eu - când vrei să ajuţi unei fete. Şi acum ne găsim pe o insulă, înconjuraţi de crocodili şi ca vecini avem tigri. Hm. prea plăcut nu e...

  — Ai băgat de seamă că făcea unele pauze scurte, şovăitoare, înainte de a spune că îndărătul sârmei ghimpate se află tigri? zise Marian. Aş pune rămăşag că acolo se află fetele şi femeile răpite.

  — În primul rând să ne vedem scăpaţi de pe insulă - zisei eu repede - după aceea vom putea veni cu oameni din Madras, ca să le eliberăm.

  — Nu - răspunse prietenul meu - dacă vom avea putinţa

de a scăpa de pe insulă, atunci trebuie să le luăm cu noi. Altminteri observă indianul plecarea noastră şi le duce în alt loc, sau poate le face de petrecanie. Asta trebuie să împiedecăm neapărat.

  — În privinţa asta nu e nevoie să ne certăm - zisei eu - mai întâi să vedem dacă e rost de fugit. Spuneai adineauri că ai lăsat urme pentru Pongo şi Maha. Cum ai izbutit să faci asta?

  — Atât pe platforma cu care am coborât în adâncime, cât şi în coliba care acoperea ieşirea vechiului gang, am scris bileţele pe care le-am lăsat acolo. De aceea m-am şi prefăcut că mă poticnesc când să plec din colibă. Poate că Maha îl va călăuzi pe Pongo până la palat, apoi credinciosul nostru camarad va pătrunde el înăuntru şi va găsi bileţelul lângă scaun. Guvernatorul Hastings îi vadă după aceea destui oameni ca să pună mâna pe misteriosul Indian şi complicii lui. Dar, după cum spuneam nu ne putem bizui pe ăsta, ci să încercăm în orice caz să ne eliberăm singuri. Acum hai să căutăm coliba!

  Când pătrunserăm în desiş, văzurăm la lumina lămpilor noastre de buzunar dând buzna o groază de şerpi. Şi printre ei erau exemplare uriaşe de cobra şi krait.

  Vreo zece minute merserăm pe o potecă acoperită de bălării apoi ajunserăm într-un luminiş şi văzurăm coliba cea mică ce avea să ne slujească de adăpost.

  Urmând sfatul indianului ne tăiaserăm beţe groase, înainte de a fi pătruns în desiş. Şi asta ne fu de folos acum, căci trebuirăm să curăţim coliba de tot soiul de vietăţi.

  Marian, care tocmai înhăţase un scorpion, pe care vroia să-l zvârle afară, rămase deodată locului, privi cu luare aminte pereţii colibei care erau din bambus tare, apoi izbucni în râs.

  — Minunat, Robert - zise dânsul - la asta de sigur că nu s-a gândit indianul. Cel mai nimerit ar fi să-ncepem imediat cu lucrul. Mai avem numai o parte din noapte înaintea noastră şi dacă suntem harnici atunci, când vor miji zorile, vom putea părăsi insula împreună cu femeile răpite.

  Privii uluit mai întâi la scorpionul ce se zvârcolea în mâna lui, apoi la chipul său, căci nu-mi puteam da seama ce avea

de gând Marian.

  El râse şi zise:

  — Nu, nu, Robert, n-am căpiat. Ar fi fost simplu de tot să- ţi vie şi ţie gândul acesta. Avem în jurul nostru cel mai bun material pentru o plută. Dacă desfacem coliba, punem laturile una deasupra alteia şi le legăm împreună, am avea o plută destul de trainică şi cu loc berechet pentru zece persoane. Bambusul acesta e bine uscat şi prin aceasta foarte uşor şi trainic.

  — Ei, drăcie! exclamai eu, uimit şi bucuros în acelaşi timp. Zău că ai dreptate! Fireşte, treaba asta o terminăm noi repede. Chestia principală e cum transportăm pereţii colibei la mal. Asta va fi munca cea mai grea.

  Marian aruncă afară scorpia pe care-o ţinea în mână, apoi curăţirăm cu vrednicie coliba şi începurăm să tăiem frânghiile de cocos cu care erau legaţi la colţuri pereţii ei.

  După aceea scoaseră acoperişul care abia se mai ţinea şi pereţii căzură în afară. Fiecare perete era lung de vreo patru metri şi lat de doi.

  — Trebuie să încercăm dacă pereţi legaţi unul deasupra altuia pot duce cinci oameni - spuse Marian - pentru zece persoane suprafaţa e totuşi prea mică, după cum văd acum. Dar cu două plute nu trebuie să facem decât un singur drum. Hai să căutăm acum o potecă spre lac. Trebuie s-o ştergem pe partea cealaltă, căci îndărătul nostru stau la pândă preoţii în lăcaşul sfânt.

  — Străbăturăm repede luminişul şi, spre bucuria noastră găsirăm curând o potecă destul de lată şi după vreo sută de metri numai ajunseră la malul lacului.

  Adunându-ne toate puterile târârăm la apă cei patru pereţi ai colibei, îi aşezarăm câte doi unul peste altul şi îi legarăm cu frânghioarele trainice pe care le purtam întotdeauna la noi.

  Când le puserăm pe apă şi ne aşezarăm pe ele, constatarăm că erau foarte trainice. Din prevedere le traserăm iarăşi spre ţărm, apoi ne făcurăm vâsle din nişte beţe de bambus.

  — Aşa, acum putem pleca - zise Marian - mai întâi însă trebuie să vedem dacă bănuiala mea se adevereşte şi

anume dacă de partea cealaltă a insulei, îndărătul sârmei ghimpate, se află într-adevăr fetele şi femeile răpite. Sau... dacă indianul a spus adevărul şi sunt tigri acolo. Hai să vedem dacă găsim o potecă ce duce din luminiş la împrejmuirea de sârmă ghimpată.

O AVENTURĂ PRIMEJDIOASĂ

  MARIAN SE PRECĂTEA să se-ntoarcă în luminiş, când îmi veni o idee bună. Nu-mi venea deloc la socoteală să calc, fără nici o armă asupra mea, pe partea oprită a insulei, căci dacă erau într-adevăr tigri acolo, n-o să ne întâmpine prea binevoitor.

  Şi perspectiva asta îmi dădu ideea.

  — Stai, Marian - strigai repede - putem face şi mai bine. De ce să alergăm mai întâi printre şerpi veninoşi, apoi dacă izbutim într-adevăr să trecem peste sârma ghimpată, să ne pomenim în boturile tigrilor? Putem face treaba mai bine şi mai simplu, pornind-o cu plutele de-a lungul malului insulei. Dacă găsim fetele, se vor putea îmbarca îndată şi suntem pe malul celălalt când se luminează de ziuă.

  — Ai dreptate - încuviinţă Marian - ideea ta e minunată. Plecăm în acelaşi timp cu amândouă plutele, fiecare din noi pe câte una. Dar să nu ne răzleţim. Trebuie însă să ne facem rost de o armă, cu care să ne putem apăra. Uite că mai sunt aici beţe bune de bambu rămase de la acoperiş. Să ascuţim la capăt câteva şi astfel vom avea nişte suliţe, cu care ne putem apăra chiar de tigri. Până şi crocodilii i-am putea alunga cu ele, dacă s-ar apropia prea mult de plută.

  Era o muncă nespus de grea să ascuţi bambusul tare cu cuţitele noastre mititele, dar n-aveam încotro, căci cele spuse de Marian erau cât se poate de îndreptăţite.

  În cele din urmă izbutirăm să ne facem două suliţi, care aveau să-şi îndeplinească destul de bine menirea lor. Lăsarăm apoi iarăşi pe apă cele două plute şi ne îndepărtarăm de mal.

  Luna lumina pe partea cealaltă a insulei, astfel că plutirăm în umbra copacilor ce mărgineau malul. Nu era deloc plăcută călătoria asta, deoarece lacul mişuna de crocodili, care biciuiau apa mai ales îndărătul nostru, urmărindu-ne cu înverşunare.

  Mă hotărâi să nu mă mai sinchisesc de alaiul acesta şi-mi îndreptai atenţiunea spre mal. Trebuia să fi ajuns acum pe

partea oprită, căci şa mică depărtare înaintea noastră era capătul insulei.

  Deodată auzii un zgomot slab în desiş. Încetai imediat cu vâslitul şi ascultai cu încordare. Să fi încercat vreuna din fete să fugă?

  Curând pluta mea se ciocni de aceea a lui Marian. Câtva timp ciulirăm amândoi urechile, în nădejdea că vom auzi zgomotul repetându-se. Şi într-adevăr, deodată se auzi un foşnet ca şi cum un corp s-ar strecura printre crengi.

  — Cine e acolo? strigă încet Marian, în englezeşte.

  Răspunsul veni îndată... era răgetul unui tigru.

  Cât de bine făcusem că încă de la început ne ţinusem la o distanţă de vreo doi metri de ţărm. Şi acum mă simţeam îndemnat să împing pluta şi mai spre mijlocul apei.

  Ce era de făcut? Se părea că indianul spusese totuşi adevărul, că se aflau tigri în partea aceasta a insulei. Atunci cel mai cuminte lucru ar fi fost să căutăm a ajunge cât mai curând la Sir Hastings, guvernatorul, ca să-i povestim păţania noastră. Fetele şi femeile dispărute vor fi regăsite ele după ce mai întâi vor fi pus mâna pe „ucigaşul din Madras".

  — Mariane, să trecem pe malul celălalt! şoptii eu.

  — Da, e cel mai nimerit lucru - răspunse prietenul meu - indianul nostru pare să nu fi minţit. Dar în cazul acesta ar trebui să fie mai mulţi tigri aici - şi mă miră că avem de-a face numai cu unul.

  — Ăsta e indi...

  Îmi rupsei vorba brusc, căci o izbitură cutremură pluta mea. Mă întorsei repede, scosei lampa de buzunar şi lăsai lumina să cadă în jos.

  Cât p-aci să scot un ţipăt de spaimă, căci îndărătul plutei văzui, cap la cap, un cârd întreg de crocodili şi câţiva înotau de ambele părţi ale plutei pe care mă aflam. Unul îşi pusese botul pe scânduri şi ridică un picior de dinainte, ca să se salte sus.

  Mai rău nici că se putea. În jurul nostru târâtoarele acelea lacome, lângă noi un tigru. Moartea ne pândea de pretutindeni.

  — Zvârle-l jos! strigă Marian, care văzuse cum stau

lucrurile. În vremea asta eu îl voi ataca pe tigru.

  Nu mai aveam răgaz să-l întreb ce vroia să facă. Să atace un tigru? Cum şi pentru ce? Gândurile acestea îmi treceau fulgerător prin minte - dar trebuia să întreprindă imediat ceva, altminteri eram pierdut.

  Reptila uriaşă şi pusese piciorul stâng pe plută şi o apăsa sub apă prin greutatea trupului ei. Apucai repede una din suliţele pe care ni le făcusem, ţintii scurt şi o zvârlii cu toată puterea în ochiul târâtoarei.

  Şi nimeri bine, căci fiara scoase un răget şi se aruncă pe spate în apă, unde începu să se zvârcolească. Ceilalţi crocodili se năpustiră îndată asupra tovarăşului rănit şi începură să-l sfâşie. O luptă grozavă se desfăşura acum la câţiva metri îndărătul plutei.

  Pluta mea începu să se legene ameninţător din pricina valurilor stârnite şi trebuii să mă ţin cu toată puterea ca să nu cad în apă.

  Atunci tigrul de pe mal începu să ragă de furie şi durere şi văzui că-şi trecea laba peste capul însângerat. Marian îi înfipsese şi el o suliţă în ochiu.

  — Repede, Robert, trebuie să-l răpunem! îmi strigă prietenul meu. Eu rămân la credinţa mea că fetele prizoniere sunt ţinute pe insula asta. Cu siguranţă că numai tigrul ăsta e aici, altfel ar fi venit şi ceilalţi.

  Deşi trebuiau să fac sforţări să-mi ţin echilibrul - la fel ca Marian, a cărui plută se clătina şi ea ameninţător - ţintiţi totuşi cu suliţa mea şi o zvârli apoi în faţa fiarei înfuriate.

  În clipa următoare cât p-aci să mă rostogolesc în apă, căci tigrul izbise repede cu laba şi rupse băţul de bambus. Lovitura asta mă făcu să cad în nas, dar mă lăsai repede în genunchi şi mă ţinui bine.

  Văzui însă că tigrul înfuriat, căruia îi făcusem o rană adâncă sub ochiul celălalt, se pregătea să sară pe pluta mea. Fără voie aproape înhăţai băţul rupt de bambus şi-l ridicai în faţa fiarei. În aceeaşi clipă Marian ridică şi el arma şi nimeri în urechea animalului.

  Cu un răget înspăimântător fiara îşi făcu vânt, dar se izbi de braţul meu, pe care mi-l zvârli îndată din mână şi o nouă lovitură a lui Marian făcu trupul să zboare în lături.

  Căzu în apă îndărătul plutei mele şi eu trebuii să mă încleştez bine cu mâinile, căci crocodilii se năpustiră asupra tigrului şi-l luară în primire.

  După câteva minute măcelul se sfârşise. Reptilele sfâşiaseră trupul fiarei, apoi îşi completară ospăţul cu câţiva camarazi de-ai lor, răniţi de labele tigrului.

  Când valurile se liniştiră în cele din urmă, mă ridicai încetişor. Atât de aproape nu fusesem încă de moarte niciodată şi fui nevoit să stau câteva clipe până să-mi recapăt răsuflarea, înainte de a-i putea spune lui Marian:

  — Îţi mulţumesc, scump prieten, ăsta a fost într-adevăr ajutor în ultimul moment. Dar de ce ai atacat tigrul?

  — Pentru că nădăjduiam că va face imediat o săritură şi va cădea în apă - răspunse Marian - că lucrurile vor deveni atât de primejdioase, nu mă aşteptam. Bine că am scăpat de el! Acum putem păşi fără frică pe insulă. Dac-ar mai fi fost şi alţi tigri aici, atunci i-ar fi atras larma luptei. Hai repede pe ţărm şi să tragem plutele pe uscat. Crocodililor şi s-a stârnit pofta, după cât se vede.

  Într-adevăr, scârboasele târâtoare se înghesuiau în jurul plutelor noastre. Începurăm să vâslim repede şi curând ajunserăm la mal.

  Într-o privinţă eram bucuros că aveam, în sfârşit, pământ sub picioare, dar în vreme ce trăgeam plutele pe uscat, ciulii urechea spre desişul dindărătul meu, căci deşi Marian spunea că n-ar mai fi tigri pe insulă, mă aşteptam totuşi să aud vreunul în spatele meu.

  În cele din urmă puturăm întoarce capetele şi lumina lămpilor noastre căzu pe o potecă îngustă şi bine întreţinută.

  — Să vezi că le vom găsi îndată pe bietele femei! zise Marian, mulţumit. Să nădăjduim că nu e nici un paznic omenesc pe aici, căci dac-ar fi fost ar fi alergat el când ar fi auzit zgomotul luptei.

  Abia îşi sfârşi fraza. Că se stârniră foşnete în tufişul din faţa noastră şi un obiect lucitor căzu spre noi.

  Instinctiv ne aplecarăm şi deasupra capetelor noastre trecu un cuţit. În clipa următoare ne şi repezirăm suliţele - pe care le păstrasem în mână - în tufişul de unde fusese

zvârlită arma şi un ţipăt răsunător ne dovedi că nimerisem în duşmanul pitit acolo.

  Sărirăm în desiş şi la lumina lămpilor văzurăm un tânăr indian care se zvârcolea la pământ. Vârful ascuţit al uneia din suliţi îl nimerise în vârful gâtului, iar celălalt îi făcuse o rană adâncă în piept. Muri după câteva minute, fără să-l mai fi putut veni în ajutor.

  — Trebuia să ne apărăm - zise Marian - cine l-a pus să ne atace? Acum se pare că suntem pe deplin în siguranţă. Ah, asta e minunat!

  Odată cu exclamaţia aceasta arătă spre brâul indianului, din care ieşeau paturile a două pistoale. Făcurăm imediat armele pe numele noastre şi abia acum mă simţii iarăşi om cu adevărat.

  Ne ridicarăm şi urmarăm poteca ce mergea dreaptă de tot prin desiş. După scurt timp ajunserăm într-un luminiş unde se aflau mai multe colibe. Erau noii de tot şi asta era o dovadă că dădusem de femeile pe care le căutam.

  — Ei, doamnelor! strigă Marian. Ieşiţi afară! Vrem să vă eliberăm.

  Câteva clipe fu tăcere, după aceea un glas de femeie scoase o exclamaţie de bucurie. Vocile se înmulţiră apoi şi când Marian repetă strigătul şi lăsă lumina lămpii să cadă asupra noastră, toate uşile colibelor se deschiseră şi făpturi îmbrăcate în alb dădură buzna spre noi.

  Bucuria lor era de nedescris şi când se mai potoliră puţin, o femeie tânără şi frumoasă ne întrebă cum izbutisem să le găsim.

  Marian povesti pe scurt întâmplarea; o fată ieşi din rândurile celorlalte şi strigă:

  — Oh, domnilor, atunci aţi auzit strigătele mele de ajutor. În noaptea asta am fost răpită din grădina bungalowului nostru, am fost dusă într-o sală impunătoare unde am putut striga, apoi însă un indian m-a târât printr-un gang lung şi m-a adus aici. Eu sunt Maud Hastings, fiica guvernatorului.

  — Şi eu am fost răpită tot în noaptea asta - zise o altă femeie tânără - soţul meu a fost mutat de curând, de partea cealaltă a lacului, ca ofiţer de poliţie.

  — Minunat! zise Marian, mulţumit. În cazul acesta n-

avem nevoie să facem primejdiosul drum de noapte până la Madras. Vă vom duce pe dv., doamnelor, la postul acela de poliţie, iar eu cu prietenul meu ne înapoiem la Madras şi vom purta de grijă ca mâine dimineaţă să fiţi luate de acolo.

  Femeile văzură că propunerea aceasta era cea mai bună şi se învoiră.

  Erau douăsprezece prizoniere, pe care trebuia să le ducem la mal. Puserăm plutele din nou pe apă şi femeile salvate luară loc pe ele. După un drum plin de peripeţii, în cursul căruia crocodilii nu ne dădură deloc pace, ajunserăm la mal şi-mi veni să zâmbesc văzând graba cu care bietele femei săriră pe uscat.

  Acum aveam de făcut un drum greu prin desiş. Marian mergea înainte, cu lampa aprinsă şi băţul în mână, ca să alunge şerpii veninoşi, iar eu încheiam alaiul. Femeia al cărei soţ era ofiţer de poliţie mergea îndărătul prietenului meu şi arătă drumul.

  Timp de vreun ceas furăm nevoiţi să ne croim drum prin desiş, apoi dădurăm de o şosea bătătorită şi după un alt sfert de ceas se ivi în faţa noastră clădirea noului post de poliţie.

  Revederea dintre cei doi soţi ne răsplăti din belşug pentru primejdiile şi oboselile prin care trecuserăm. Nu rămaserăm mult timp acolo, căci vroiam să ne întoarcem la Madras încă pe întuneric.

  Ne despărţirăm de femeile salvate, care nu mai conteneau cu mulţumirile. Un poliţist băştinaş ne conduse pe poteci foarte bune în jurul lacului şi după un ceas de mers voinicesc văzurăm în depărtare Madras-ul.

  Poliţistul se-ntoarse la post, iar noi ne grăbirăm spre oraş. Cu prilejul acesta trebuia să trecem câmpia unde se afla coliba aceea mică, din care pornea gangul vechiului palat.

  — Oare am putea cuteza să mergem prin gang? întrebă Marian, râzând.

  — Fireşte! Ca să ne pomenim în labele tigrilor - îi răspunsei - eu mă voi teafăr în faţa guvernatorului.

  — Ai dreptate! încuviinţă Marian. Trebuie să ne grăbim.

  Aproape în pas alergător străbătură câmpia, lăsând în

urmă coliba. O fâşie îngustă de desiş ne mai despărţea de

cele dintâi case ale oraşului şi fui foarte mulţumit când furăm la adăpostul tufişurilor.

LA UN PAS DE MOARTE

  BUCURIA MEA ERA TIMPURIE, căci abia înaintarăm vreo zece metri, că ne oprirăm ca împietriţi; la o mică depărtare în faţa noastră se auzi pufăitul furios al unui tigru.

  Înainte de a putea scoate armele, tufişurile foşniră de jur- împrejur şi... patru tigri ne înconjurară, privindu-ne ameninţător.

  Îmi dădui imediat seamă că erau aceiaşi din palat. Probabil că şi ei ne recunoscuseră după miros aşa că rămăseseră în aşteptare.

  Deodată, îndărăt nostru răsună glasul Indianului:

  —  A, domnilor, la asta nu mă aşteptam! După cum văd, sunteţi mai primejdioşi decât gândeam. N-aş fi crezut vreodată c-o să izbutiţi să vă eliberaţi şi încă atât de repede. Nu e lucru curat la mijloc. Au descoperit oare englezii Insula?

  — Nu, am izbutit noi singuri să fugim - răspunse Marian.

  Prietenul meu avusese, probabil, acelaşi gând ca şi mine;

dacă insula ar fi fost într-adevăr descoperită de englezi, atunci indianul ar fi asmuţit îndată tigrii asupră-ne, deoarece nu mai era scăpare pentru dânsul.

  — E adevărat? întrebă el, cu îndoială. V-aţi putut salva singuri? Cum aţi izbutit să treceţi lacul? Doar n-aveaţi unelte ca să retezaţi copaci?

  — A fost simplu de tot - răspunse Marian, râzând - am desfăcut coliba şi atâta tot. Pereţii ei erau un material cât se poate de bun pentru o plută.

  — Aşa e, la asta nu m-am gândit! făcu indianul, după o pauză. Dv. nu sunteţi femei, pe care să le poţi ţine închise săptămâni de-a rândul. Ce bine am făcut că nu v-am spus tot adevărul. Vedeţi că, de partea cealaltă a insulei, despărţite prin sârmă ghimpată, se află fetele şi femeile pe care le-am capturat până acum. În noaptea asta ama dus două noii. E drept că se află acolo şi un tigru, precum şi un paznic, dar acum vă cred în stare să-i înlăturaţi şi pe ei. Dac-aţi fi eliberat femeile, atunci s-ar afla şi taina mea. Sau

nu... poate că numai dv. Ştiţi cine sunt.

  — Nu ştiu, dar bănuiesc - răspunse Marian, calm - cu siguranţă că eşti acel Haider Nega, ce care pomeneai. Autorităţile engleze or fi presupunând că Haider Nega se află pe undeva departe şi că numai palatul său e folosit de vreo bandă, pentru scopurile ei. Haider Nega ar trece drept nevinovat şi s-ar putea urma în voie nelegiuirile.

  — Ah, de unde ştiţi asta? se auzi glasul mirat al indianului.

  — Pentru că ai spus singur că Haider Nega ar fi vinovatul. Trebuia să credem prin asta că adevăratul făptuitor învinovăţea pe un altul. Dar noi am chibzuit puţintel asupra chestiunii şi am ajuns la această încheiere, care pare să fie cea adevărată. Dacă vom izbuti să ne mai eliberăm odată, atunci le vom atrage atenţia englezilor asupra lui Haider Nega. Aş pune rămăşag că undeva înlăuntrul ţării - poate în vreun palat de vară - locuieşte vreo rudă care-ţi seamănă leit şi astfel autorităţile sunt înşelate. Adevărat e?

  — Sunteţi mai mult decât primejdioşi! exclamă Indianul. Trebuie să mă mai gândesc dacă n-ar fi totuşi mai bine să vă ucid. Aţi fost în stare să scăpaţi până şi de pe insula aceasta, unde mişună crocodilii.

  — Zău n-a fost greu - zise Marian, râzând - de vreme ce ni s-a dat materialul trebuitor pentru fugă. Dar a fost foarte interesant. Păcat că am căzut în mâinile d-tale când eram atât de aproape de ţintă.

  — Da - făcu indianul, mulţumit - a fost o inspiraţie pe care mi-a dat-o Atotputernicul. Dădeam târcoale pe aici, cu gândul că aş putea surprinde ceva posturi engleze şi întâmplarea a făcut să dau peste dv. Aţi avut noroc că tigrii mei vă cunoşteau - pe un străin l-ar fi sfâşiat numaidecât.

  — Şi eu mi-am spus tot aşa - răspunse Marian, fără să se tulbure - şi ce-ai de gând să faci acum cu noi, Haider Nega?

  — Luaţi-o înapoi pe câmp, spre colibă! zise cu asprime Indianul. Ne vom folosi iarăşi de gangul cel vechi, ca să ajungem la palatul meu. Acolo voi chibzui ce să fac cu dv.

  Tigrii începură să pufăie ameninţător, aşa că furăm nevoiţi să ne întoarcem şi să mergem înapoi pe câmp.

  Eram disperat - atât de aproape de ţintă şi căzusem iar

în mâinile acestuia indian! Dacă n-ar fi avut cu el cei patru tigri, l-am fi putut birui lesne, căci aveam fiecare o armă.

  La gândul acesta mă înspăimântai. Dacă Haider Nega vedea pistoalele, ştia îndată că-l atacasem pe paznicul de pe insulă. Trebuia să aruncăm armele. Şi Marian avu acelaşi gând, căci începu să tuşească tare, ca să-mi poată şopti:

  — Aruncă pistolul!

  Din nenorocire lucrul nu era cu putinţă, căci ajunsesem în câmp liber şi Haider Nega putea vedea fiecare mişcare a noastră. De aceea ţineam braţul drept în jos în aşa fel încât acopeream cu el patul pistolului. Şi Marian, care mergea alături, făcu acelaşi lucru după cum băgai de seamă. Trebuia s-aşteptăm până vom fi în colibă, poate găseam acolo prilejul să ne scăpăm de armele ce ne-ar fi dat de gol.

  Pe când mergeam, chibzuiam cu înfrigurare. Femeile salvate ştiau, din povestirea lui Marian, că nu putea fi vorba decât de palatul lui Haider Nega acela în care fuseserăm captivi. Şi fiica guvernatorului ar fi putut descrie şi ea, probabil, drumul într-acolo, deoarece fusese de asemenea târâtă în locul acela. Observându-se dispariţia noastră, Sir Hastings va pune să se cerceteze palatul. Dacă Haider Nega băga de seamă asta, atunci cu siguranţă că va pune să ne omoare înainte, pentru că eram singurii care îi cunoşteam taina. Aşa că era în orice caz bine dacă păstram armele, ascunzându-le, dacă se putea. Trebuia să aştept până la colibă, ca să-i împărtăşesc lui Marian gândul meu.

  De departe, văzui în faţa intrării acesteia ceva alb la pământ; era bileţelul pe care-l aruncase acolo prietenul meu. Haider Nega trebuia să-l vadă şi el şi-l va ridica de jos, astfel că atunci am fi putut găsi timp să intrăm repede în colibă şi să ascundem armele sub haină.

  Păşii ceva mai repejor şi-l înghiontii pe Marian ca din întâmplare. Dar indianul îşi pierduse încrederea în noi, căci strigă îndată:

  — Nu mergeţi atât de apropiaţi unul de altul, domnilor! Vreţi să vă sfătuiţi asupra unui nou plan de fugă, ai? Dar de data asta n-o să mai izbutiţi să-mi scăpaţi, fiţi pe pace!

  Vorbise atât de ameninţător, încât mă depărtai îndată de Marian. Izbutisem însă să i-o luăm niţel înainte lui Haider

Nega - şi poate că ne puteam folosi de acest lucru.

  Un nou gând îmi trecu prin minte: dacă intram noi întâi în colibă i-am fi putut speria pe tigri cu câteva împuşcături, apoi să sărim repede în gang şi să închidem uşa acestuia. Cu siguranţă că uşa avea zăvoare trainice şi am fi putut pătrunde repede în palat, ca să alarmăm de acolo patrulele poliţieneşti.

  Planurile mele erau frumoase, însă nu mă gândisem la viclenia lui Haider Nega. Când furăm lângă colibă, numai ce-l auzirăm strigând:

  — Opriţi-vă, domnilor şi întoarceţi-vă! Acum puteţi vedea cum arată la faţă Haider Nega.

  Nu aşteptarăm să repete ordinul, căci eram oricum curioşi să-i cunoaştem mutra. Şi de sub turbanul alb ce-i înconjura fruntea văzurăm un chip întunecat şi mândru, cu nas de vultur şi ochi plini de foc.

  — Mi-a părut bine - zise Marian, înclinându-se.

  Întorcându-ne, adusesem braţele în aşa fel încât să

acoperim iarăşi pistoalele. Deodată, ne pomenirăm înhăţaţi pe la spate. Pumni vânjoşi ne smulseră braţele înapoi şi în clipa următoare o funie fu petrecută de câteva ori în jurul trupurilor şi braţelor noastre. În câteva secunde eram fără putinţă de apărare.

  Stăteam încremeniţi, iar Haider Nega zise, râzând batjocoritor:

  — Da, domnilor, sunteţi prea primejdioşi. Oamenii mei vă vor duce acum la palat, căci eu vreau să mai dau târcoale până dimineaţă. Poate mai găsesc o fată pe care s-o pot răpi. Şi în vremea aceasta mă voi mai gândi ce să fac cu dv. Probabil că vă voi trimite la palatul meu de vară.

  Mi-era tot una unde ne va transporta - grija mea cea mai mare era să nu descopere pistoalele celui ucis de noi.

  Din fericire nu se întâmplă aşa; strigă o poruncă oamenilor care ne atacaseră cu atâta dibăcie şi imediat furăm târâţi în colibă. Cei patru tigri, însă, ascultând de un fluierat, alergară spre Indian. Cel puţin de ei n-aveam a ne teme deocamdată.

  Potrivnicii noştri aveau şi ei lămpi de buzunar, pe care le aprinseră. Erau patru bărbaţi - patru uriaşi. Marian fu

împins spre scara care ducea în gangul cel vechi şi fu nevoit să coboare. Doi uriaşi îl urmau, având în mâini cuţite lungi.

  În mod mecanic păşii îndărătul lui Marian şi a celor doi paznici ai săi. După ce străbăturăm gangul lung, ne pomenirăm în faţa unui zid de piatră care, ca şi pereţii, erau acoperiţi de mucegai şi umezeală.

  Unul din Indieni o luă înainte şi apăsă pe un loc din perete; se auzi un vâjâit, o piatră se roti în peretele gangului şi în deschizătură se ivi o manivelă mare de fier. Doi din Indieni începură să învârtească de dânsa şi atunci se dădu în lături o bucată mare din tavan şi ieşi la iveală un tunel înalt, la ale cărui patru colţuri se vedeau şine dinţate de fier.

  Platforma cea mare începu apoi să se lase în jos - când furăm ridicaţi, cea dintâi privire a mea fu spre pământ şi spre marea-mi dezamăgire, văzui acolo bileţelul pe care Marian îl scrisese pentru Pongo.

  Aşa dar, uriaşul nostru camarad nu sosise încă la palat. Va mai putea Maha găsi şi urmări urmele noastre?

  Îmi rupsei brusc şirul gândurilor, simţindu-mă înhăţat de nişte pumni vânjoşi şi zvârlit pe unul din scaune. Marian de asemenea. Când privii spre el, văzui că şi dânsul era foarte întunecat; probabil că avusese acelaşi gând când zărise neatins bileţelul.

  Doi paznici se aşezară cu noi pe platformă, iar ceilalţi doi ne urcară sus. Mă trecu un fior gândindu-mă că vom fi daţi iarăşi în primire şerpilor, care îşi aveau probabil cuştile deasupra scaunelor. Dar când platforma ajunse sus în sala cea mare, paznicii noştri ne înhăţară şi ne traseră de pe scaune. Furăm conduşi în odaia alăturată, unde ne siliră să ne aşezăm pe nişte scăunaşe, la vreo cinci metri unul de altul, aşa c-ar fi fost cu neputinţă să vorbesc cu prietenul meu, sau să încercăm să ne desfacem legăturile unul altuia. Afară de asta paznicii rămaseră îndărătul nostru şi aveam simţământul neplăcut că un pumnal stătea lipit de ceafa mea.

  Perdeaua care ţinea loc de uşă fu dată în lături şi ceilalţi doi indieni intrară înăuntru. Ne priviră cercetător, apoi unul din ei scoase deodată o exclamaţie de uimire şi arătă spre

brâurile noastre: descoperise pistoalele.

  În clipa următoare armele ne fură smulse, unul din indieni se apropiă cu ele de Marian şi întrebă ameninţător:

  — Sahib, de unde are armele?

  Marian dădu din umeri şi tăcu. Indienii şuşotiră iarăşi între dânşii, apoi cei doi veniţi la urmă părăsiră încăperea, luând cu ei cele două pistoale.

  Probabil că vroiau să-l caute pe Haider Nega ca să-i comunice descoperirea făcută.

  Marian făcu o mutră îngrijorată când mă uitai la el, apoi privi afară pe fereastră. Pricepui ce vroia să spună cu asta: salvarea noastră stătea acum numai în mâinile lui Pongo, dar dacă credinciosul camarad nu venea curând de tot, ar fi fost prea târziu.

  Deodată ciulii urechea. În depărtare se auzeau împuşcături în tăcerea nopţii. Erau salve în toată regula, apoi urmă o gălăgie de parcă ar fi răcnit companii întregi de soldaţi. Îmi dădui seamă îndată ce însemna asta: Haider Nega şi tigrii săi se întâlniseră cu o puternică patrulă poliţienească.

  Împuşcăturile şi răcnetele ţinură câteva minute, apoi se făcu linişte. La urmă, însă, se mai auziră salve regulate, ceea ce însemna că poliţiştii ieşiseră învingători. Aşa dar indianul cu tigrii săi nu se va mai întoarce.

  Cei doi paznici ai noştri ascultaseră neliniştiţi larma îndepărtată; se duseră îndată la fereastră, dar nu ne slăbiră o clipă din ochi. Acum se apropiară iarăşi de noi şi ne legară picioarele cu multă îndemânare.

  — Massers rămâne locului, altminteri înjunghie! ne ameninţă unul din ei şi ne plimbă pumnalul pe dinaintea ochilor.

  Apoi părăsiră şi ei în mare grabă odaia. Mă uitai la Marian şi şoptii:

  — Să ne eliberăm? Cred că n-ar fi prea greu.

  — De încercat putem încerca - răspunse prietenul meu - dar nu vom izbuti. Dacă cel puţin nu ne-ar fi legat picioarele de scăunaşe! Dacă se-ntorc înainte de a ne fi eliberat, suntem pierduţi.

  — Să nădăjduim că Haider Nega şi tigrii săi au căzut în

luptă cu poliţiştii - zisei eu - aşa că nu mai avem să ne temem prea mult.

  — De învins au învins poliţiştii, asta s-a auzit - zise Marian - dar dacă au doborât toate fiarele şi în primul rând dacă l-au nimerit pe indian... asta e îndoielnic. Nu cred că el să fi tras asupra patrulei când poliţiştii s-au încăierat cu tigrii. w

  — Ăştia s-or fi mirat mult văzând deodată patru tigrii pe străzile Madras-ului - spusei eu - şi judecând după larmă, trebuie să fi avut loc o luptă crâncenă.

  — Da, fără pierderi nu cred să fi trecut lucrurile - răspunse Marian - astea toate se-ntâmplă din pricina lui Haider Nega ăla, care în fanatismul său a cutezat să atace puternica Anglie.

  Un zgomot ne făcu să tresărim. Perdeaua care ţinea loc de uşă fu smulsă în lături şi indianul dădu buzna înăuntru, cu un pumnal sclipitor în mâna dreaptă. Cu chipul schimbat sări la Marian, ridică pumnalul gata să lovească şi şuieră:

  — L-aţi doborât pe paznicul de pe insulă, căci ale lui erau pistoalele pe care le-aţi purtat. Aţi eliberat şi femeile şi fetele engleze, altminteri n-ar fi fost atât de întărâtate patrulele poliţieneşti din oraş şi nu s-ar fi pornit cercetări atât de înfrigurate. Tigrii mi-au fost împuşcaţi şi de asta sunteţi şi voi vinovaţi. Cât aş vrea să vă pot ucide. dar timpul mă zoreşte! Englezii pot veni din clipă în clipă, căci de sigur că aţi spus şi numele meu fetelor pe care le-aţi eliberat?

  Marian zise liniştit:

  — Ce-ar strica oare, dacă aş fi rostit într-adevăr numele Haider Nega? El se află doar în palatul său de vară.

  Indianul răsuflă uşurat. Uitase cu totul de zise:

  — Da, aşa e, Haider Nega se află în palatul său de vară, după cum pot mărturisi chiar slujbaşii englezi. Dar tot trebuie să muriţi. Nu vă pot ţine prizonieri, căci izbutiţi voi să ieşiţi şi din încăperi de oţel. Pe tigrii şi pe paznici trebuia să-i fi omorât voi pe insulă fără arme. Nu pot pricepe asta.

  — Ba, a fost foarte simplu - zise Marian, râzând - aveam doar cuţitele. Şi chiar o unealtă atât de mică poate fi o armă bună într-o mână dibace. Vă voi povesti repede cum a fost.

  Şi liniştit ca şi cum s-ar fi aflat într-o sală de conferinţe, Marian începu să istorisească povestea fugii noastre. Şi lângă ei stătea doar indianul, care avea moartea în mână...

  Pricepui îndată care era gândul lui Marian. Dorea să câştige timp, căci într-un fel oarecare trebuia să fi ajuns în oraş vestea despre eliberarea fetelor, altminteri n-ar fi fost întărite aşa deodată patrulele. Asta însemna că şi Pongo era în căutarea noastră şi trebuia neapărat să câştigăm timp.

  De aceea lungi cât mai mult povestirea, dar în cele din urmă trebuia să-i pună capăt. Haider Nega clătină capul când prietenul meu sfârşi. Deodată păru că-şi aminteşte iarăşi de propria-i situaţie.

  — Acum trebuie să muriţi! scrâşni indianul, cu furie nestăpânită.

  Îşi încordă braţul şi ridică pumnalul, cu ochii aţintiţi la gâtul lui Marian. Acolo vroia deci să lovească.

  De groază, ochii îmi ieşiseră din orbite. Să stau cu mâinile în sân în vreme ce prietenul meu era ucis?

  Dar, deodată, se mişcă perdeaua în spatele lui Haider Nega. Indianul auzise fâşâitul mătasei, căci se-ntoarse imediat într-acolo, cu braţul ridicat încă.

  În clipa următoare Pongo dădu buzna în cameră. O izbitură şi muribundul Haider Nega zbură tocmai în celălalt capăt la încăperii, unde rămase nemişcat.

  — Oh, Massers sănătos, atunci totul bine! zise Pongo, strălucitor de bucurie - apoi ne tăie legăturile.

  Îi strânserăm mâna călduros şi el făcu o mutră încurcată ca totdeauna.

  Uşa fu pe urmă, dată în lături şi Sir Hastings, guvernatorul, intră în fruntea mai multor poliţişti.

  Aflarăm că Maud Hastings telefonase tatălui ei de la postul poliţienesc unde o duseserăm noi; guvernatorul nu ştia încă nimic de dispariţia ei. Iar Pongo se luase cu Maha pe urmele noastre şi sosise tocmai la vreme să ne salveze.

SFÂRŞIT

Volumul 146

RĂZBUNAREA SÂNGELUI

   LA UN PAHAR DE VIN...

   ŞI IARAŞI POVESTEŞTE doctorul Bertram lui George:

   —  E de necrezut, domnilor - ne zise Sir Hastings, guvernatorul din Madras - noi am umblat săptămâni întregi după misteriosul acela de „ucigaş din Madras" şi dv. aţi dat de dânsul şi l-aţi pus cu botul pe labe din prima noapte petrecută în oraşul nostru! Atât cât ne-au putut ajuta cuvintele v-am mulţumit pentru salvarea fetelor şi femeilor şi cred că nu mai e nevoie să stărui asupra faptului că v-aţi ridicat un monument nepieritor în inima tuturor celor interesaţi. Îmi dau seama de sentimentele de recunoştinţă ale celorlalţi judecând după ceea ce simt eu ca tată, căruia i-aţi redat fiica.

   Guvernatorul ridică paharul şi ciocni cu noi.

   Mai era puţin până să se-ntunece. Toată ziua dormisem, căci noaptea trecută nu închisesem ochii. Şi acum stăteam la masă cu amabilul guvernator, numai noi cu el, căci fiică- sa dormea încă, după întâmplările din ultima noapte.

   Pongo, care-l omorâse pe „ucigaş din Madras" cu o lovitură de cuţit, stătea şi el la masă cu noi, în urma dorinţei guvernatorului.

   Sir Hastings puse jos paharul şi zise, îngândurat:

   — Nu mi-aş fi închipuit ca acest Haider Nega să fie unul şi acelaşi cu mult căutatul răpitor de fete şi ucigaş de poliţişti. Tocmai dânsul părea cu totul de partea Angliei şi eu aveam deplină încredere în el. Cu atât mai mult mă doare acum descoperirea făcută. El juca şi un rol însemnat printre băştinaşi şi mă tem că vom avea în curând turburări, când se va afla despre moartea lui. Dar vom şti noi să înăbuşim de la-nceput orice mişcare.

   — Pe mine mă interesează un lucru Sir Hastings - zise Marian - Haider Nega ne spunea, când ne aflam în mâinile sale, că în palatal lui de vară ar fi acum un om despre care englezii cred că e adevăratul Haider Nega. Trebuie deci să fie o rudă apropiată care-i seamănă mult. Vreţi să întreprindeţi ceva împotriva acestui om? Îl cunoaşteţi?

   — Fireşte - răspunse guvernatorul - nu poate fi vorba decât de Tippu Nega, vărul lui Haider. Deocamdată nu ştiu ce atitudine să luăm faţă de el. Până acum se dădea, la fel ca Haider, drept un prieten credincios al englezilor. Dacă ştia despre faptele sângeroase ale celuilalt, n-am de unde şti. În orice caz, trebuie să fiu cu mare băgare de seamă, căci şi Tippu Nega are mulţi partizani.

   — Şi se-nţelege că va susţine că habar n-avea despre cele ce făcea vărul său - spuse Marian - are Haider Nega moştenitori mai apropiaţi?

   — Nu, averea lui o moşteneşte Tippu Nega.

   — Care, fireşte, îşi va spori puterea cu ajutorul ei - zise Marian, îngândurat - şi de aceea de sigur că va ieşi basma curată. E proastă situaţia pentru dv., Sir, căci după toate probabilităţile Tippu Nega va urma opera mortului - şi asta în chip atât de ascuns încât să nu i se poată dovedi nimic.

   — Tocmai de ce mă tem şi eu - încuviinţă guvernatorul - zău nu ştiu ce să fac acum. Trebuie să fiu cu foarte mare băgare de seamă, pe câtă vreme dorinţa mea să procedez cu toată energia. Dar nu trebuie să încerc nici ce ar putea da loc la o răscoală.

   — Dacă veţi pune să-l supravegheze cu atenţiune pe acest Tippu Nega, de sigur că nu-i va fi cu putinţă să urmeze planul vărului său - zise Marian - pentru sarcina aceasta e însă nevoie să alegeţi oameni foarte dibaci şi de încredere.

   — Ai dreptate - răspunse guvernatorul - dar deocamdată nu ştiu cine s-ar potrivi pentru această însărcinare atât de grea.

   Hastings rămase câteva clipe îngândurat, apoi ridică iar capul, privi stăruitor la prietenul meu şi zise:

   — Domnule Farrow, ştii cât îţi sunt de recunoscător. Şi eu, ca om, nu ţi-aş adresa niciodată rugămintea pe care ţi-o fac acum ca slujbaş, pentru care binele ţării sale stă mai presus de orice. Vrei să te duci la Tippu Nega şi să-l supraveghezi?

   — Sir, acelaşi gând îl avea şi eu - răspunse Marian, zâmbind - mă tem însă că tocmai noi suntem oamenii cei mai nepotriviţi pentru însărcinarea asta. Tippu Nega va afla doar că vărul său şi-a găsit moartea prin noi, că mulţumită nouă şi-au redobândit libertatea fetele răpite şi, că tot noi am zădărnicit planul acela mare al lor. Tocmai faţă de noi no să se dea de gol, ci va căuta probabil să ne răpună, ca să răzbune moartea vărului său. Asta nu m-ar putea împiedeca să primesc însărcinarea dv., dar mă-ndoiesc de reuşită. Şi tocmai asta e principalul.

   — Cum să afle dânsul că l-ai dat de gol pe vărul său şi că Pongo al dv. l-a ucis? Eu ma poruncit oamenilor mei să nu spună nimănui nimic.

   — Cei patru paznici care ne-au dus în palat şi care au dispărut, ne vor recunoaşte. Bănuiesc că ei s-au refugiat la Tippu Nega.

   — Hm... se prea poate să fie aşa - încuviinţă Sir Hastings - păcat, zău! Dar am primit de la guvernul meu din Ceylon un raport că aţi lucrat acolo deghizaţi în băştinaşi - n-aţi putea face acelaşi lucru şi aici?

   — Nu ştiu dac-ar merge - răspunse, gânditor Marian - am simţământul c-am fi mereu supravegheaţi. E în joc aici o chestie importantă. Şi deoarece am avut, întâmplător, norocul să-l înlăturăm atât de repede pe Haider Nega, cu siguranţă că Tippu Nega - dacă e într-adevăr urmaşul vărului său - ne va şi fi împresurat cu o reţea de spioni. Oricât m-am bucurat la început de primirea regească pe care ne-aţi făcut-o în port, Sir, acum îmi pare rău.

   — Da, da şi eu regret - zise Hastings - păcat, dv., aţi fi fost în măsură să-i veniţi de hac lui Tippu Nega.

   — De, poate tot vă mai putem fi de folos - zise Marian, după ce chibzuise puţin - tocmai mă gândeam că Tippu Nega s-ar da de gol dacă ar căuta să se scape de noi punând la cale o crimă. Atunci aţi avea motiv, Sir, să-l luaţi în primire, căci în felul acesta el va fi dovedit că e părtaş la nelegiuirile lui Haider Nega.

   — Care va să zică vreţi totuşi să vă ocupaţi de el? făcu guvernatorul, bucuros. Domnule Farrow, ai aduce prin asta cel mai nepreţuit serviciu ţării mele.

   — Presupun că Tippu Nega va veni la Madras, ca să dispună arderea cadavrului vărului său - zise Marian - cu prilejul acesta ni-l veţi putea prezenta şi poate izbutesc să-l fac să ne invite în palatul său de vară.

   — Mă tem însă că nu vă veţi mai reîntoarce - spuse guvernatorul, grav - Tippu Nega va face să dispăreţi în aşa fel, încât nu vom avea nici un motiv să intervenim împotriva lui.

   — Atât de lesne n-o să-i meargă asta - zise Marian, zâmbind - căci vom şti noi să ne păzim. Fireşte, va fi primejdios lucru să trăim în bârlogul ursului, dar cred că în felul acesta ajungem mai sigur la ţintă.

   — Ai dreptate, încuviinţă guvernatorul.

   — Strămoşii celor doi veri au fost cândva prinţi domnitori? întrebă Marian.

   — Da şi asta îngreuiază lucrurile. Cei mai mulţi băştinaşi considerau astăzi încă pe Haider Nega drept stăpânitorul lor de fapt. De aceea mă îngrijorează viitorul, înmormântarea acestui bandit va fi probabil prilej de mari tulburări.

   — Pe care le veţi înfrâna însă repede - zise Marian.

   — Fără-ndoială, dar focul va mocni apoi mereu, pentru ca să izbucnească deodată undeva cu şi mai multă furie - zise guvernatorul - dar n-avem încotro şi trebuie să fim pregătiţi. Dv., însă, domnilor, vă mulţumesc din toată inima şi în numele poporului meu pentru hotărârea luată. Să lăsăm lucrurile aşa cum sunt. Voi cere să se aducă lumina şi-apoi va trebui să-mi istorisiţi câteva întâmplări din viaţa dv. Va veni şi fiică-mea în curând, ca să mulţumească încăodată salvatorilor ei.

   La porunca guvernatorului, servitorul băştinaş aduse două lămpi de grădină pe care le puse pe masă; şedeam pe cerdacul care înconjura bungalow-ul de jur-împrejur.

   La câţiva metri îndărătul lui Marian era o scară lată care ducea în grădină minunată. Vila era mereu sub paza militară, cum se cuvenea unui guvernator. Doi „Tommi" erau însărcinaţi cu slujba aceasta, unul fiind postat în faţa porţii de intrare, iar celălalt făcea rondul în jurul bungalow-ului.

   Lumina celor două lămpi atrase multe insecte; licurici, cicade şi ţânţari începură să roiască în jurul globurilor de sticlă. Uneori venea vâjâind şi câte un gândac mare şi după ce făcea câteva rotocoale dispărea iar în întuneric. Când şi când, se izbea cu putere de clopotul de sticlă al lămpii sau de paharele noastre, cădea pe faţa de masă albă şi-şi căuta

apoi salvarea în fugă.

   Intervenise o mică pauză în discuţia noastră. Ciocnisem cu guvernatorul şi tocmai duseserăm la gură paharele.

   Deodată paharul lui Marian zăngăni şi când îl puse jos văzurăm că era crăpat.

   — Straşnic gândac trebuie să fi fost ăla care s-a izbit de paharul tău - zisei eu, râzând - nădăjduiesc că nu şi-a sfărâmat capul. Ţi-a căzut în poală, Mariane.

   — Da. Ştiu - spuse prietenul meu, foarte serios - dă te rog lampa încoace, ca să nu mă înţep în el!

   — N-am auzit încă până acum de gândaci care împung, spusei eu, mirat.

   Luai totuşi lampa şi i-o întinsei.

   — Ba sunt unii chiar veninoşi - răspunse prietenul meu, liniştit.

   Lumină în poală, apoi puse un obiect scurt pe faţa de masă.

   — Uite aici unul de ăştia - zise el - fac prinsoare că e otrăvit.

   Ne uitarăm - eu şi guvernatorul - încremeniţi, la obiectul acela. Era o săgeată din lemn tare, cu vârful colorat cafeniu. Beţişorul gros cât degetul, lung de vreo cinci centimetri, era prevăzut la capăt cu pene scurte, care să-i îngăduie un zbor precis.

   Hastings scoase un fluierat şi imediat dădură buzna din casă câţiva servitori; veni şi soldatul englez care făcea rondul în jurul bungalow-ului.

   — Cercetaţi cu atenţiune grădina! porunci guvernatorul. Un străin trebuie să se fi strecurat înăuntru.

   — Care de sigur că a şi şters-o de mult - zise Marian, liniştit - m-ar interesa însă foarte mult, domnule guvernator, să-i pot observa pe servitorii dv. Dar acum să examinăm săgeata; pentru mărimea ei e ciudată de uşoară. Aha, e găunoasă şi înăuntru are un bilet.

   Despături liniştit hârtia şi citi cele câteva rânduri. Un zâmbet se ivi la-nceput pe chipul său, pe urmă deveni serios şi zise:

   — Nu mi-aş fi putut închipui că partizanii lui Haider Nega să lucreze atât de repede. E o scrisoare de ameninţare şi ştim cel puţin, dintru-nceput, că autorul ei trebuie să fie un om cultivat, căci se exprimă foarte hotărât şi curgător. Ascultaţi:

   „Şi d-ta vei muri de aceeaşi moarte ca prietenul d-tale. Atât de grozav, că vei îndura pe de-a-ntregul pedeapsa pentru uciderea lui Haider Nega. D-ta precum şi domnul acela negru".

   — Cu asta te crede pe tine - se adresă Marian, zâmbind,

către Pongo, care rămăsese neclintit la locul său - trimiţătorul acestei scrisori scrie textual: „colored

gentleman". Aşa dar, trebuia să fiu răpus de săgeata aia otrăvită - noroc că tocmai dusesem paharul la gură. Ucigaşul a ţintit asupra gâtului meu cu ţeava-i de suflat.

   — Trebuie să fie o otravă grozavă. Mariane - spusei eu - căci potrivnicul nostru scrie doar că ne pregătea o moarte înfiorătoare. Asta înseamnă că nu există salvare împotriva otrăvii.

   — Eu bănuiesc altceva - răspunse Marian, grav - otrava asta o fi având un efect asemănător cu vestita otravă din America de Sud, numită curare, pe care o cunoşti din proprie experienţă, Robert. Adică o moarte cum nici nu poate fi alta mai grozavă.

   — Domnule Farrow, ce aveţi de gând să faceţi acum? întrebă guvernatorul, foarte turburat. E nemaiauzit, nici nu mai puteţi rămâne în Madras, căci, fără-ndoială că veţi cădea victimă vreunui atentat. Plecaţi, vă rog, cu primul vapor, eu nu-mi pot lua răspunderea ca să vă primejduiţi viaţa.

   Marian zâmbi şi răspunse calm:

   — Păi tocmai acum a început să mă intereseze afacerea. Acum ştim că partizani de-ai lui Haider Nega umblă să ne omoare şi trebuie să ne apărăm. Altminteri nu vom fi în siguranţă nici dacă vom părăsi Madras-ul, căci fanaticii aceştia o să ne urmărească şi peste ocean şi ne vor ucide când nici nu ne vom aştepta. Nu, Sir, abia acum începe lupta! Biletul ăsta e, poate, un document important pentru ca să le putem veni de hac vinovaţilor şi-l voi păstra cu

grijă. Mi-ar plăcea mai bine...

   Marian îşi rupse vorba, sări în picioare, coborî în fugă scara ce ducea în grădină şi se făcu nevăzut. Pongo sări şi el de pe scaunul său şi dispăru înainte ca eu să mă pot ridica.

   Sir Hastings privi năuc în juru-i şi bolborosi:

   — Dom. domnule Bertram, ce s-a întâmplat?

   — Prietenul meu o fi descoperit vreo iscoadă - spusei repede.

   Mă repezii apoi şi eu pe scară, scosei, în fugă, lampa de buzunar şi revolverul şi când fui în întuneric, ciulii urechea.

   Nu se auzea nimic, aşa dar Pongo şi Marian stăteau şi ei liniştiţi. Deodată mi se păru că aud aproape de tot un zgomot slab, ca şi când oameni desculţi ar fi păşit prin iarbă, căutai să străpung întunerecul cu privirea şi văzui două umbre care se desprinseră de lângă zid şi se strecurau încetişor în grădină.

   Aprinsei imediat lampa şi ridicai revolverul; în lumină se iviră doi indieni pe jumătate goi, făpturi uriaşe, care-mi părură ciudat de cunoscute. La strigătul meu: „Sus mâinile!" ei rămaseră câteva clipe încremeniţi, apoi însă răcniră furioşi, năpustindu-se asupra mea.

   Erau numai la câţiva metri depărtare şi nu mă aşteptasem la această întorsătură. Glonţul pe care-l slobozii imediat trânti la pământ pe cel dintâi, dar al doilea şi sărise asupra mea. Individul avea o putere uriaşă, căci când îmi prinse mâna dreaptă cu pumnul lui vânjos, fui nevoit să dau drumul armei. Aveam impresia că-mi zdrobeşte oasele.

   În clipa următoare, indianul îmi încleştă gâtul cu cealaltă mână. Îmi vedeam moartea cu ochii, dar iată că strânsoarea slăbi brusc şi duşmanul meu se prăbuşi la pământ, ţinându- mi mereu încleştată mâna dreaptă.

   Putui răsufla iar şi îndreptai lumina lămpii asupra Indianului. Văzui atunci că în beregata lui era înfipt cuţitul de rechini al lui Pongo. Uriaşul negru venea şi el în goană în clipa aceea, strigând:

   — Oh, Masser Bertram sănătos, acum totul bine. Pongo fost prea departe. Pongo azvârlit repede cuţitul.

   Credinciosul nostru camarad îşi dăduse seamă de situaţie. Dacă n-ar fi aruncat cuţitul ci ar fi sărit spre noi, atunci cele câteva clipe i-ar fi fost deajuns indianului ca să mă gâtuie.

   Pongo prinse acum mâna indianului, o strânse şi degetele încleştate dădură drumul mâinii mele.

   Îi mulţumii mişcat viteazului camarad, apoi mă-ndreptai spre indianul pe care glonţul meu îl culcase la pământ. Marian se şi afla lângă dânsul şi zise:

   — Păcat, ai nimerit prea bine. Individul a murit îndată. Ăsta e unul din cei patru paznici ai palatului lui Haider Nega.

   — Atunci şi ăla, pe care la ucis Pongo, e un paznic - unul dintr-aceia care ne-au supravegheat noaptea trecută. Asta înseamnă că ne-am descotorosit de doi din potrivnicii noştri. Numai de n-ar fi ceilalţi doi ascunşi în grădină.

   — Ceilalţi doi au fost alungaţi de servitorii guvernatorului

- răspunse Marian - ah! Uite-i că se întorc. O să-i ducă de aici pe cei doi morţi. Ah!

   Prietenul meu se aplecă asupra mortului şi-i scoase de la brâu un băţ lung de suflat.

   — Asta-i ţeava de suflat - zise el - şi în cutiuţa asta or fi săgeţile. Ia vezi dacă şi celălalt paznic e înarmat la fel.

   Mă apropiai repede de al doilea paznic, dar nu putui descoperi în brâul său unealta ucigătoare. Îi spusei lui Marian, care zise:

   — Cu atât mai bine. Se pare deci că numai ăsta de aici avea ţeavă de suflat. Nici nu prea se obişnuiesc astfel de arme prin ţinutul acesta.

   Acum veni în fugă şi guvernatorul, urmat de fiică-sa Maud.

   — Ce s-a întâmplat, domnilor? întrebă Sir Hastings, agitat.

   — Am doborât doi din duşmanii noştri - răspunse Marian

- şi ăsta de aici e acela care a slobozit săgeata asupra mea. Ah, se pare că ceilalţi doi fugari - căci bănuiesc c-au fost aici cei patru paznici ai noştri din noaptea trecută - s-au întâlnit cu o patrulă poliţienească.

   Din depărtare se auziră împuşcături. Câţiva servitori care cercetaseră grădina se înapoiară. Veni şi soldatul englez şi raportă că doi Indieni săriseră zidul grădinii, înainte ca el să

poată trage într-înşii.

   Ne întoarserăm în cerdac, în vreme ce servitorii ridicau pe cei doi morţi.

MOŞTENITORUL LUI HAIDER NEGA

   DUPĂ CE MARIAN istorisi întâmplările din grădină, adăugă:

   — Cred că acum e mai bine să intrăm în casă, căci s-ar putea ca vreunul din indivizi să se-ntoarcă pentru a făptui un nou atentat.

   Sir Hastings dădu îndată o poruncă servitorilor să servească cina în cameră. Mai aveau timp un ceas până atunci, cu toate astea intrarăm în odaie, ale cărei obloane de la ferestre fură trase, la porunca guvernatorului. Ferestrele propriu-zise rămăseseră deschise, pentru ca aerul proaspăt de afară să intre prin găurile de sus ale obloanelor.

   Nu trecu mult şi un servitor anunţă vizita inspectorului de poliţie Morris. Guvernatorul spuse să fie introdus.

   Morris, un englez înalt, cu chip energic, raportă că doi indieni fugiseră peste zidul parcului. Patrula care zărise întâmplător pe cei doi indivizi, nu-i putuse prinde pentru că alergau nebuneşte. Cele câteva gloanţe slobozite de poliţişti nu nimeriseră, atraseră însă atenţia unei patrule mai numeroase, cu care cei din indieni se ciocniră. Unul fu împuşcat, celălalt izbuti însă să dispară sărind alt zid - dar trebuia să fi fost grav rănit, căci lăsase în urmă dâre groase de sânge.

   — Atunci nu mai avem ce ne teme nici din partea celorlalţi doi paznici - zise Marian, mulţumit - ultimul supravieţuitor nu ne mai poate face vreun rău, de vreme ce e atât de grav rănit. Aşa dar, pentru moment avem linişte! Sunt curios însă de întâlnirea cu Tippu Nega; probabil că va sosi peste puţin în Madras.

   — Da, poate chiar poimâine. Am telegrafiat despre cele petrecute postului de poliţie din apropierea palatului de vară şi Tippu Nega va fi încunoştinţat îndată. Ar putea să fie aici chiar mâine, căci palatul de vară e numai la o sută de kilometri depărtare. Şi cei doi Nega au maşini minunate. Iar şoseaua e cât se poate de bună.

   — Ar trebui să se grăbească, pentru că incinerarea va

avea loc de sigur mâine?

   — Îndată ce va sosi Tippu Nega. Indienii vor presăra peste trup camfor, ca să ţie mai bine.

   — Mai aveţi ceva ordine să-mi daţi, Sir? întrebă Morris.

   — Nu, dragul meu - răspunse Hastings - te-aş ruga numai să veghezi în mod deosebit asupra acestor trei domni.

   — Se va face, Sir. Domnii şi-au câştigat recunoştinţa unora dintre camarazii noştri prin salvarea femeilor răpite. Le suntem obligaţi şi vom veghea asupra domnilor.

   — Îţi mulţumesc, dragă Morris - zise guvernatorul.

   Inspectorul făcu o plecăciune. În clipa următoare, însă, îşi

şi duse mâna la revolver, smulse arma din toc şi descărcă două gloanţe, unul după altul. Cartuşele străbătură cu zgomot oblonul ferestrei dindărătul lui Marian şi de afară se auzi un răcnet de moarte.

   — Ce... Ce s-a întâmplat... Morris? strigă guvernatorul, sărind în sus.

   — Un şarpe a fost vârât prin deschizătura din oblon - răspunse inspectorul calm şi introduse alte gloanţe în armă - l-am ucis atât pe el cât şi pe ticălosul care vârâse reptila.

   — Îţi mulţumesc, domnule Morris - zise Marian mişcat - ştiu eu că poliţiştii englezi se pricep la tras, dar astea au fost cu adevărat două împuşcături de maestru.

   — Din copilărie mă ocup cu sportul acesta. Pe ucigaş trebuie să-l fi nimerit în gât sau cap. Bănuiesc că a fost fugarul acela rănit. Îmi daţi voie să cercetez?

   —  Mergem şi noi - zise Marian - şi eu cred că e al patrulea paznic. Aş mai vrea să văd dacă are la el ţeava de suflat.

   Într-adevăr, afară, sub fereastră, zăcea al patrulea paznic, cu gâtul găurit de un glonţ. Îl cercetarăm repede, dar nu găsirăm nici la el vreo ţeavă de suflat; se părea deci că numai unul din cei patru avusese arma asta grozavă.

   Marian mai mulţumi odată inspectorului, apoi intrarăm iarăşi în casă, unde ne aştepta cina. Cadavrul indianului fu luat de oamenii inspectorului.

   Marian se pricepu să aducă vorba asupra altor chestiuni şi când ajunserăm să vorbim despre vânători de tigri şi

elefanţi, guvernatorul zise:

   — În apropierea palatului de vară al lui Haider Nega se află jungle care mişună de tigri şi elefanţi sălbateci. Dacă aveţi chef de vânătoare, găsiţi acolo cel mai bun prilej.

   — Asta ar fi frumos - zise Marian - căci de mult vreau eu să împuşc un astfel de elefant.

   Mai stăturăm mult de vorbă şi într-un târziu ne despărţirăm, ca să ne ducem la culcare.

   A doua zi dimineaţă, după ce băurăm cafeaua, ni se dădu de veste că Tippu Nega sosise în Madras, pentru incinerarea cadavrului vărului său.

   Sir Hastings avea o mutră foarte serioasă.

   — Haideţi, domnilor, acum începe povestea! zise el. Îmi pare rău că v-am vârât în afacerea asta plină de primejdii.

   Pongo rămase la vilă, deoarece puteam presupune că Tippu Nega ştia de pe acum că el ucisese pe vărul său. Era deci mai bine să nu se arate imediat, ca să nu-l întărâte pe Indian.

   Intrarăm în palatul în care întâmpinasem o aventură atât de grozavă. Urcai scara mare de marmoră şi păşii în sala de primire. Pe estradă stătea un Indian într-unul din fotolii. Era Tippu Nega. Semăna atât de bine cu vărul său, încât în prima clipă mă speriai, crezând că reînviase „ucigaşul din Madras".

   La intrarea noastră el se ridică imediat şi merse în întâmpinarea guvernatorului. Chipul său era neclintit, numai ochii îi ardeau ca jăratecul. Avură o expresie cam batjocoritoare când îşi exprimă faţă de Sir Hastings mirarea pentru rolul dublu al vărului său şi-l asigură că nu ştiuse nimic despre asta şi este un supus credincios al Angliei.

   Guvernatorul răsuflă uşurat în vreme ce Tippu Nega îşi ţinea cuvântarea aceasta într-o englezească fără cusur. Îi mulţumi pentru simţămintele de care era însufleţit, apoi, arătând spre noi, zise:

   — Aceştia sunt cei doi domni care ai izbutit să-l dea de gol pe vărul d-tale. Mă bucur că nu eşti înţeles cu faptele vărului d-tale, Tippu Nega; mă temeam că ai putea prinde pică pe aceşti domni, dar în definitiv ei n-au făcut decât să lupte pentru viaţa şi libertatea lor.

   Fără nici o tresărire Tippu Nega se apropiă de noi şi ne întinse mâna.

   — Nu pot purta pică domnilor - zise el - vărul meu e singur vinovat de soarta care l-a lovit. V-aş ruga chiar, domnilor, să mă vizitaţi la palatul meu de vară, unde veţi avea prilejul de vânat, ca să vă pot dovedi sinceritatea simţămintelor mele.

   — Primesc cu plăcere - se grăbi să răspundă Marian - tocmai îmi spunea Sir Hastings că în junglele de acolo sunt mulţi tigri şi elefanţi. Ţin mult să împuşc un pachiderm.

   — Nimic mai uşor - zise repede Indianul. Tocmai acum se aţine pe acolo un elefant uriaş care împrăştie moartea şi spaima în juru-i.

   — Îţi mulţumesc, Tippu Nega - zise Marian - când vrei să te înapoiezi?

   — Chiar mâine. Voi lua parte numai la incinerarea vărului meu, voi pune paznici noii în palat şi voi cerceta hârtiile lui Haider Nega. Pe urmă nu mă mai reţine nimic aici. Poate că din documentele vărului meu pot stabili cine sunt partizanii săi şi vă voi da apoi numele lor, Sir. Mă miră că cei patru paznici, care alcătuiau garda personală a vărului meu au dispărut - de sigur că i-ar fi sărit în ajutor?

   Glasul lui suna cercetător când întrebă pe paznici. În prima clipă mă lăsasem înşelat de atitudinea lui liniştită, acum însă mă gândeam că biletul cu ameninţarea din săgeata de lemn, era scris într-o englezească fără cusur - şi Tippu Nega stăpânea de minune limba engleză.

   Îl privii iscoditor, în vreme ce Sir Hastings îi răspundea:

   — Îţi mulţumesc pentru amabila intenţie, Tippu Nega. După ce îi vom cunoaşte pe partizanii vărului d-tale şi-i vom pune cu botul pe labe, vom împiedeca cu siguranţă, multe nenorociri. În privinţa celor patru paznici, ai dreptate; erau de partea vărului d-tale şi au vrut să-i ucidă pe aceşti domni noaptea trecută, dar au plătit asta cu viaţa lor.

   Ochii lui Tippu Nega se deschiseră mari şi o flacără de ură şi mânie ţâşni dintr-înşii. Se reculese însă repede şi zise, zâmbind:

   — Atunci vă felicit, domnilor. Îmi pare bine că aţi izbutit să scăpaţi şi nădăjduiesc că-i vom putea înlătura pe toţi ceilalţi partizani ai planului său nesăbuit.

   Se-ntoarse iar spre Marian şi-l rugă:

   — Domnule Farrow, am auzit numai în linii generale cum a decurs întâlnirea dv. cu vărul meu. N-aţi vrea să-mi povestiţi amănuntele?

   — Cu plăcere.

   Şi Marian istorisi de-a fir a păr aventura noastră. Ochii lui Tippu Nega mai fulgerară odată când prietenul meu povesti despre eliberarea fetelor şi femeilor răpite, dar când Marian sfârşi, Indianul îi întinse mâna şi spuse cu ton sincer:

   — Sunteţi vrednic de admirat, domnule Farrow.

   Un sunet puternic de gong străbătu sala. Garda personală a lui Tippu Nega, care stătuse până atunci de amândouă părţile estradei, se aşeză acum îndărătul lui. Erau zece indieni bine legaţi, în uniformă multicoloră. Mutrele lor întunecate erau neclintite, dar ochii sclipeau fioros şi ţinta privirilor lor eram noi.

   — Haideţi, domnilor, totul e pregătit! zise Tippu Nega.

   Coborârăm alături de el scara mare de marmură şi printr-

o poartă dosnică intrarăm în curte. Acolo se şi ridicase rugul pe care se afla cadavrul lui Haider Nega. Preoţii murmurau rugăciuni şi Tippu Nega - ca ruda cea mai apropiată a mortului - ţinea lângă grămada de lemne făclia aprinsă pe care i-o dăduse un preot. Flăcările izbucniră, se înălţară în sus şi după jumătate de ceas trupul „ucigaşului din Madras" era prefăcut în cenuşă. După această ceremonie ne înapoiarăm în palat şi ne luarăm rămas-bun de la actualul stăpân. Tippu Nega fu de o amabilitate desăvârşită şi repetă că a doua zi dimineaţă una din maşinile sale ne va lua de la bungalow-ul guvernatorului.

   — Uf, acum răsuflu şi eu, domnilor! zise Sir Hastings, în drum spre locuinţa lui. Nu m-aş fi aşteptat ca Tippu Nega să fie atât de credincios englezilor. Şi mai mult decât orice mă bucur pentru dv. Căci se pare că vă e chiar recunoscător pentru faptul că i-aţi făcut rost de moştenirea vărului său. Cred că acum nu mai trebuie să ne temem de turburări. Ce, d-ta eşti de altă părere?

   — Eu v-aş sfătui - răspunse Marian să împresuraţi palatul său de vară cu un cordon de soldaţi şi poliţişti - fireşte în taină. Căci acolo e focarul răscoalei care va izbucni cu siguranţă.

   — Ce? Cum? Ce vrei să spui? făcu guvernatorul, uluit. Focarul răscoalei? Dar bine, domnule Farrow, Tippu Nega e cât se poate de liniştit şi om cu scaun la cap!

   — Atunci nu i-aţi văzut privirea - răspunse Marian - în două rânduri nu s-a putut stăpâni şi atunci am citit ura de moarte din ochii lui. Nu poate fi îndoială că Tippu Nega a conlucrat la planul vărului său şi-l va duce mai departe.

   — Şi... şi cu toate astea vreţi să plecaţi mâine cu el? făcu Hastings, îngrozit. Dar bine, domnilor, asta înseamnă că vă vârâţi de bunăvoie în gura leului. Nu pot îngădui aşa ceva.

   — Dacă ne împiedecaţi de la vizita plănuită, n-o să-l putem da de gol niciodată pe Tippu Nega - spuse Marian - răscoala va izbucni când vă veţi aştepta mai puţin la ea. Cum vrem să facem noi, însă, îl putem da de gol pe indian şi îl aveţi în palmă împreună cu toţi partizanii lui - dacă veţi fi prin apropiere cu ajutoarele trebuitoare.

   — Ce să zic - făcu guvernatorul, îngândurat - ştiu eu că nu sunteţi dv. oameni care să vă înşelaţi. Va trebui, deci, să- mi iau toate măsurile. Voi însărcina cu asta pe căpitanul Higgins şi pe inspectorul Morris. Cu oamenii lor, aceşti doi bărbaţi vor izbuti să încercuiască în taină palatul. Dar pe ce cale se pot pune în legătură cu dv.? Dacă Tippu Nega o să vă omoare îndată, n-avem cum să aflăm asta.

   — Pongo şi cu Maha vor trebui să rămână cu oamenii dv. - răspunse Marian - credinciosul nostru camarad va găsi el mijlocul să nu ne piardă din ochi. Şi tot el va da semnalul când să intervină poliţiştii. Suntem înţeleşi, deci: mâine dimineaţă plecăm la palatul de vară al lui Tippu Nega.

UN DRUM CU PERIPEŢII

   SEARA VENIRĂ CĂPITANUL HIGGINS şi inspectorul Morris ca să stabilească amănuntele planului.

   Palatul de vară al lui Tippu Nega se afla la vreo sută de kilometri spre apus de Madras, la poalele munţilor Ghaţi, înalţi de vreo mie de metri. Palatul era aşezat mai sus de fluvial Pajar, cam la treizeci de kilometri de orăşelul Arcot, unde găsea o garnizoană militară.

   Cu harta în faţă, stabilirăm exact unde să se posteze trupele şi poliţiştii, pentru ca Pongo să dea de ele în orice moment. Inspectorul Morris ceru să-l însoţească pe Pongo în recunoaşterile sale, ceea ce îngăduirăm căci poliţistul era un bun ţintaş şi putea fi de mare folos în anumite împrejurări.

   Puserăm totul la cale cu atâta exactitate încât o nereuşită părea exclusă. Şi Sir Hastings se mai linişti, când auzi măsurile bine chibzuite propuse de Marian.

   Dormirăm bine în noaptea aceea şi a doua zi dimineaţă ne urcarăm bine dispuşi în maşina elegantă pe care ne-o trimisese Tippu Nega.

   Indianul se suise în altă maşină înaintea noastră, după ce ne prezentase pe maestrul său de ceremonii. Ali Singh. Uneori, când şoseaua cobora în pantă, puteam privi în cealaltă maşină şi vedeam atunci că cei doi Indieni discutau cu aprindere.

   — Aş pune rămăşag - zise Marian - că născocesc acum vreun plan cum să ne înlăture mai bine şi probabil că Tippu Nega o fi căutând să ne cureţe în aşa fel încât să se creadă c-a fost un accident la mijloc. Cred că la vânătoarea la care am fost invitaţi va trebui să ne ferim mai mult de însoţitorii noştri decât de elefant.

   — Ştim noi că ne pândeşte pretutindeni primejdia de îndată ce vom păşi în palatal lui Tippu Nega - zisei eu - oare o fi crezând el ce i-am spus că Pongo n-a putut veni din pricină că s-a îmbolnăvit pe neaşteptate? A făcut o mutră cam ciudată când i-am spus asta.

   — Nu-i venea deloc la socoteală şi cu siguranţă că a pus pază straşnică la bungalow-ul guvernatorului. Nu-i va folosi la nimic, însă, căci Pongo se şi află în casa inspectorului Morris. Asta a fost o idee bună a ta, dragă Robert.

   Propusesem asta încă înainte de a ne fi despărţit în seara trecută şi Pongo împreună cu Maha plecase imediat cu inspectorul. În felul acesta făcusem cu neputinţă ca Pongo să fie supravegheat.

   Şoseaua, care la început era cât se poate de bună. După un ceas de drum se schimbă. Intrarăm într-un ţinut mlăştinos, unde începeau junglele - adăpost minunat pentru tigri şi elefanţi.

   Ajunserăm la un loc unde drumul cobora. Vreo cincizeci de metri de şosea era mlăştinoasă şi pământul scotea aburi sub razele soarelui.

   Primul automobile în care se afla prinţul şi maestrul său de ceremonii, înainta foarte încet şi când ajunse iar pe loc uscat, intrarăm noi pe partea aceea desfundată, unde maşina ne hurduca de ne scotea sufletul.

   Deodată văzurăm că şoferul nostru începu să privească neliniştit în desişul din dreapta drumului. Părea că miroase o primejdie dintr-acolo.

   Tocmai vroiam să-i atrag atenţia lui Marian, când ăl văzui luând jos puşca de pe umăr şi trăgând cocoşul. Fără să stau mult pe gânduri îi urmai pilda. Şi abia făcurăm asta, că în junglă, la dreapta, se auzi un răget, apoi crengile se desfăcură şi un tigru uriaş se ivi de acolo.

   Trei gloanţe detunară din arma lui Marian şi fiara răgi furios, pregătindu-se de săritură. Atunci slobozii şi eu două gloanţe în căpăţâna ei, dar dânsa nu se dădu bătută şi se repezi spre noi, izbutind să pună o labă pe marginea maşinii în mers. Mai descărcai încă trei gloanţe; sfâşiind cu ghearele partea de dinafară a caroseriei, tigrul se rostogoli la pământ şi după ce se zvârcoli câtva timp, rămase nemişcat pe vecie.

   — Opreşte! se adresă Marian şoferului. Să-l jupuim, căci blana lui e foarte frumoasă.

   Coborârăm şi în vreme ce înlocuiam gloanţele trase din armă, priveam la uriaşul tigru pe care-l doborâsem.

   — Robert - îmi zise Marian - ăsta pare să fie un man- eater, un bătrânel care o fi înghiţit multă carne de om până acum. Cu noi nu i-a mers însă. E ciudat că şoferul nostru privea atât de speriat spre desiş - aş pune rămăşag că aştepta fiara. Probabil că bătrânelul obişnuia să dea atacurile mereu în locul acesta. Uite că vine şi Tippu Nega.

   — Vă felicit, domnilor - zise prinţul, râzând - şi în acelaşi timp vă mulţumesc. Aţi răpus man-eater-ul care primejduieşte de multă vreme partea asta a drumului. Mare noroc aţi avut, căci el a atacat până acum câteva maşini şi l-a tras afară pe cei dinăuntru.

   Şoferul primului automobil se apropiă şi el şi Marian îl rugă pe Tippu Nega:

   — N-ar putea să ne dea o mână de ajutor şoferii să-l jupuim de blană pe dumnealui? Aş dori să păstrez o amintire.

   — Cu toată plăcerea, domnule Farrow - răspunse indianul, politicos.

   Strigă oamenilor săi porunca şi ei se puseră imediat pe lucru.

   — De cinci ori până acum fiara asta a atacat maşini şi alte vehicule - zise prinţul deodată - slavă Domnului c-a fost răpusă. Am organizat trei vânători împotriva ei, dar a ştiut să se ferească. Ba a făcut chiar de petrecanie unui ofiţer englez, maiorul Browson din Arcot. I-am găsit numai casca tropicală. Mare noroc aveţi, domnilor, zău aşa!

   — Aşa mi se pare şi mie - răspunse Marian, zâmbind - dar mă mir că nu sunteţi deloc înarmaţi, deşi cunoşteaţi bine primejdia care pândeşte în locul acesta.

   Zâmbind, Tippu Nega îşi desfăcu veşmântul lung de mătase, strâns în jurul mijlocului de un brâu lat, de culoare roşie. Şi deasupra acestui brâu era petrecută o curea îngustă de piele, de care atârna un pistol Parabellum; cu arma asta putea face faţă şi unui tigru.

   — Vezi deci, domnule Farrow, că sunt totuşi înarmat - spuse el, cu zâmbetu-i de nepătruns - m-am făcut vinovat însă de faptul că nu v-am prevenit la vreme asupra pericolului. Şi vă cer scuze pentru asta. Mi-a ieşit din minte, pentru că discutam cu şambelanul meu chestiuni importante, căci prin moartea vărului meu s-au schimbat multe lucruri.

   — Nu face nimic - spuse Marian, calm - dar asta e foarte interesant! exclamă el apoi şi se aplecă spre tigru, pe care cei doi indieni îl şi jupuiseră pe jumătate. Această parte roasă a blănii de la gât, mă face să bănuiesc că tigrul purta o zgardă. Interesant!

   Mă uitai pe furiş la Tippu Nega şi băgai de seamă că ochii-i sclipiră viclean, dar chipul îi rămase neschimbat şi cu acelaşi zâmbet de nepătruns răspunse, într-o doară:

   — Într-adevăr, se pare că ai dreptate, domnule Farrow, poate că tigrul ăsta a fost cândva în captivitate. Acum îmi pot explica şi inteligenţa lui, cunoştea slăbiciunile oamenilor.

   — Atunci trebuie să fi fugit abia de curând - zise Marian - căci altminteri părul ros din pricina zgardei ar fi crescut la loc. Dar n-are a face! Mă gândisem la cei patru tigrii domesticiţi ai vărului d-tale.

   Tippu Nega avu iar o privire vicleană, apoi răspunse:

   —  Da, vărului meu îi plăceau foarte mult tigrii domesticiţi. Dar uite că oamenii mei sunt gata - putem pleca. Drumul e mai bun de acum încotro şi peste o jumătate de ceas suntem la palatul meu.

   Cei doi şoferi târâră hoitul jupuit la marginea junglei, apoi ridicară blana pe locul liber de lângă şofer şi conducătorul primei maşini alergă la vehiculul ce aştepta.

   Văzurăm deodată cu mirare că şoferul nostru, care şi pusese piciorul pe scară, privi câteva clipe ţintă înainte, apoi veni deodată repede spre noi, se aplecă puţin şi ne şopti, într-o englezească stâlcită:

   — Sahibi, luaţi seama! Tigrul aparţinut Tippu Nega. M-ar fi sfâşiat şi pe mine dacă Sahibi n-ar fi împuşcat atât de bine. Tippu Nega foarte rău. Masuli ţine cu Sahibi.

   Înainte de a ne fi putut reveni din uimire, se şi aşezase pe locul său şi dădu drumul maşinii.

   Băgai de seamă că în maşina din faţă, care se şi îndepărtase cu o bucată bună de drum, şambelanul stătea în picioare şi privea înapoi. E drept că se aşeză repede îndărăt, dar avui un simţământ neplăcut şi Marian zise în

aceeaşi clipă:

   — A văzut pe şoferul nostru Masuli vorbind cu noi. O fi bănuind că ne-a spus ceva ce-ar putea fi în paguba lui Tippu Nega. Trebuie să fim cu ochii în patru şi Masuli de asemenea. Nu pricep însă de ce ne-a ales o moarte atât de repede. Trebuie să-l întreb pe şofer - şi în acelaşi timp îl voi şi preveni.

   Marian se ridică şi se aplecă spre locul şoferului. Vorbi câteva minute cu acesta, apoi se aşeză la loc. Observai că chipul lui devenise foarte serios şi ochii-i scânteiau de mânie.

   — De necrezut! exclamă el în cele din urmă. Asta întrece chiar aşteptările mele. Tigrul acela nu ne-ar fi omorât, ci era astfel dresat ca să ne sfâşie numai braţele. Apoi ne-ar fi târât în desiş şi am fi căzut în mâinile lui Tippu Nega - căci fiecare ar fi crezut, fireşte, într-un accident. Şi închipuie-ţi grozăvie, Robert! Bietul maior Browson din Arcot - pe care Tippu Nega îl ura de moarte, pentru că luase diferite măsuri împotriva lui - trăieşte încă într-o încăpere subpământeană a palatului, căci criminalul prinţ l-a hărăzit drept jertfă pentru o mare festivitate şi urmează să fie executat într-un chip fioros. Masuli ne va conduce la noapte în închisoarea nenorocitului. Dacă-l vom libera, vom avea îndată un motiv să chemăm trupele şi astfel îi venim de hac lui Tippu Nega.

   Câteva clipe rămăsei înmărmurit de această ticăloşie omenească. În cele din urmă spusei:

   — Mariane, asta-i culmea nemerniciei! Trebuie să-l eliberăm neapărat pe bietul maior. O să-mi vie greu acum să mă stăpânesc în faţa lui Tippu Nega.

   — Şi totuşi va trebui - răspunse Marian, cu hotărâre - el nu trebuie să bănuiască nici pe departe că noi cunoaştem taina tigrului, căci altfel grăbim catastrofa. Acum aş putea susţine că chestia cu elefantul nu e adevărată. Probabil că o fi vorba tot de un elefant domesticit, care e destinat să ne atace din umbră.

   — Tot ce se poate - încuviinţai eu.

   — Va fi o luptă grea - zise prietenul meu - ne aflăm cu totul în puterea lui, deoarece soldaţii şi poliţiştii sunt atât de departe, încât ticălosul ne poate ucide de zece ori înainte ca să ne poată veni în ajutor. Dar să nu ne pierdem nădejdea, am trecut noi şi prin altele şi mai şi.

   În depărtare se zăreau zidurile albe ale palatului de vară. Cu cât ne apropiam cu atât mai mare fu uimirea şi admiraţia mea faţă de această construcţie minunată. Strămoşii lui Nega trebuie să fi fost într-adevăr stăpânitori puternici, dacă îşi clădiseră un asemenea palat.

   Când se apropiară maşinile, se auzi un sunet puternic de corn îndărătul zidului înalt care împrejmuia palatul. Imediat poarta monumentală fu deschisă şi maşinile trecură printre şirurile de soldaţi în uniforme multicolore şi se opriră în faţa unei punţi înguste de marmoră, care trecea peste un şanţ cu apă, lat de vreo cinci metri. Coborârăm repede şi auzirăm că Tippu Nega strigă câteva cuvinte şoferului maşinii sale, apoi se-ntoarse spre noi şi zise, zâmbind:

   — Domnii mei, fiţi bine veniţi pe proprietatea mea! Mă bucur din suflet că aţi primit invitaţia mea.

   Cuvintele sale îmi părură o batjocură crudă.

   Marian mulţumi tot atât de politicos, apoi prinţul o luă înainte pe podeţul îngust. Eu păşii îndărătul lui Marian pe lespezile netede de marmoră. Şi nu prea mă simţeam la largul meu, căci abia acum văzui capetele a numeroşi crocodili care se întindeau de ambele părţi din apa neagră şi stătută. Un singur pas greşit şi nenorocitul care-l făcea ar fi fost pradă unei morţi înfiorătoare.

   Mă grăbii să trec podeţul şi mă-ntorsei de câteva ori să-l văd pe „şambelan", care venea în urma mea. Şi de fiecare dată, Indianul se înclina, cu un zâmbet pe buzele sale subţiri.

   Răsuflând uşurat pusei piciorul pe locul liber din faţa palatului. Tippu Nega se şi afla pe scara de marmoră care ducea în palat. Mă gândeam acum lângă Marian şi iuţirăm paşii - când îndărătul nostru răsună un ţipăt de spaimă.

   Ne întoarserăm brusc şi văzurăm o privelişte înfiorătoare. Masuli, şoferul, alunecase de pe podeţ în apă şi căzuse între crocodili. Împreună cu celălalt şofer vroise să aducă blana tigrului de partea astalaltă. Mai scoase încă un răcnet de groază, apoi fu târât în apă de lacomele târâtoare şi sângele lui coloră îndată în roşu undele. Celălalt şofer trase singur

blana peste podeţ.

   Rămaserăm încremeniţi, căci ne dădurăm seama îndată că „accidentul" acesta era o crimă înfiorătoare. Şambelanul bănuise ce vorbise Masuli cu noi şi Tippu Nega dăduse şoferului său porunca să-l îmbrâncească pe nenorocit în apă.

   — Ah, ce nenorocire! făcu Tippu Nega. Îmi pare rău, căci Masuli a fost un şofer bun - acum va trebui ca Gonda să ia slujba lui. Dar să mergem, domnilor, şambelanul vă va arăta odăile dv.

   Mă uitai la Marian şi-l văzui pălind, dar nu se trădă deloc când zise:

   — Da, e un accident regretabil. Din fericire, însă, a fost salvată blana. Pierderea ei n-ar fi putut fi înlocuită, pe când un şofer nou se găseşte oricând. Haide, Robert, să nu-l lăsăm pe prinţ s-aştepte!

   Şi cu un zâmbet amabil Marian se-ntoarse şi urcă scara alături de Tippu Nega.

O VÂNĂTOARE PRIMEJDIOASĂ

   ŞAMBELANUL NE CONDUSE în două camere mari, alăturate, mobilate cu un lux uluitor. Prinţul ordonase plecarea imediată la vânătoarea elefantului; ieşind din încăpere spuse, zâmbind, că peste un sfert de ceas gongul va suna pentru masă. Un servitor pus la dispoziţia noastră, ne va călăuzi.

   Ne spălarăm repede în ligheanul de argint, apoi ne apropiarăm de una din ferestre de unde se vedea şanţul cu apă şi acum spusei încetişor:

   — Mariane, asta e groaznic! De-ar fi numai Pongo al nostru la postul său, altminteri suntem pierduţi! Şi cum să-l găsim acum pe bietul maior Browson?

   — Va trebui să plecăm singuri în căutarea lui, poate chiar la noapte. O fi primejdios, dar asta e calea cea mai bună ca s-ajungem la ţintă.

   — Ai dreptate - încuviinţai eu - numai că nu ştiu dacă neom întoarce din drumul acesta. Dar n-avem încotro.

   Convorbirea ne fu întreruptă de sunetul gongului, care ne chema la masă. Ieşirăm în coridor şi servitorul ne conduse într-o sală sclipitoare de lux.

   Tippu Nega stătea lângă o masă încărcată cu farfurii de preţ. Eram flămând ca un lup, dar aşteptai să-l văd întâi pe prinţ mâncând şi după aceea mâncai şi eu, căci se putea ca bucatele să fi fost otrăvite.

   — Vom călări pe elefanţi de vânătoare - zise prinţul la masă - e sistemul cel mai sigur. Ştiţi cum e: doi puşcaşi stau în coşul de bambu, spate în spate. Dacă rogue-ul atacă elefantul de vânătoare, atunci trage cel ce stă cu faţa înainte. Dacă pachidermul nu cade şi continuă să atace, fireşte că elefantul de vânătoare face stânga-mprejur şi o ia la fugă. Atunci al doilea puşcaş, căruia rogue-ul îi vine în faţa armei, trebuie să-şi caute salvarea. Eu cu şambelanul meu vom sta împreună, iar dv., domnilor, cred de asemenea că vreţi să fiţi unul lângă altul?

   Întrebarea suna batjocoritor, dar Marian răspunse liniştit:

   — Da, rămânem mai bine împreună, căci ne putem încrede unul într-altul. Sistemul de vânătoare îl cunoaştem şi noi, l-am învăţat cu ani în urmă la prinţul din Nepal.

   — Atunci e foarte bine - zise Tippu Nega, cu elefanţii noştri de vânătoare ajungem într-un ceas la locul unde se află rogue-ul.

   Prinţul se ridică:

   — Haideţi, domnilor, elefanţii stau pregătiţi. Vă luaţi puştile dv., nu? Calibrul îmi pare cam mic pentru un rogue uriaş - v-aş putea pune la dispoziţie puşti grele speciale pentru vânătoarea de elefanţi.

   — Îţi mulţumesc pentru amabilitate, Tippu Nega - răspunse Marian - dar ne cunoaştem bine armele şi, deşi de un calibru mic, puterea de pătrundere şi viteza gloanţelor e foarte mare. O singură împuşcătură bine ţintită va doborî îndată elefantul.

   — Atunci vă doresc noroc.

   Se părea că Tippu Nega e cam dezamăgit că-i refuzăm propunerea şi asta îmi întări convingerea că armele sale ne- ar fi primejduit viaţa dacă le-am fi întrebuinţat.

   Îl urmarăm în curtea palatului. Acolo stăteau doi elefanţi uriaşi, care purtau în spate coşurile acelea de bambu care sunt folosite la aceste vânători.

   Abia ne aşezarăm spate în spate, eu cu Marian, că pachidermul se şi puse în mişcare şi printr-o poartă din zid pătrunse în desiş.

   O potecă destul de lată era croită prin vegetaţie.

   Marian, care stătea cu faţa înainte, îmi atrăgea atenţia mereu asupra neregularităţile terenului, aşa că mă puteam încleşta bine când elefantul urca un dâmb sau cobora în vreo groapă.

   Se scurse astfel un ceas. Ne aflam acum pe un teren cu copaci uriaşi din loc în loc. Între ei creştea iarbă înaltă, dovadă că pământul trebuia să fie mlăştinos. După cum spusese prinţul, pe aici trebuia să se aţină rogue-ul. Şi aici putea ataca sau se putea ascunde, după cum avea poftă.

   Prinţul, care până acum călărise la vreo treizeci de metri înaintea noastră, îşi îndrumă deodată elefantul pe de lături, astfel că ne aflam pe aceeaşi linie dreaptă, la cincizeci de metri unii de alţii. Elefanţii noştri păreau să bănuiască primejdia ameninţătoare, căci se mişcau cu mare atenţiune şi adulmecau mereu cu trompa.

   Străbăturăm vreo două sute de metri prin pădurea întinsă, când Marian mă ghionti deodată şi şopti:

   — Colo stă un muckna, aşa că rogue-ul nu va fi departe. Asta mă surprinde, căci credeam că rogue-ul nostru e o născocire de-a lui Tippu nega ca să ne facă să ne prăpădim în vreun „accident".

   Zicând aceasta arătă cu capul spre stânga unde, la vreo şaizeci de metri de noi, se afla un elefant uriaş, însă fără colţi. Acest soi de pahiderm se numesc în India muckna. Unul din obiceiurile elefanţilor numiţi rogue e că se întovărăşesc de regulă cu un astfel de muckna. Rămân împreună cu el cât timp îşi pot face treburile, dar de cele mai multe ori când apare un rogue se porneşte împotriva lui o vânătoare atât de repede şi dârză, încât nu i se lasă timp să facă „năzbâtii".

   Muckna acela din faţa noastră ne privi câteva clipe, apoi se făcu nevăzut. Se ducea oare să aducă rogue-ul?

   Mă-ntorsei imediat iarăşi, îmi proptii picioarele cât putui mai bine şi-mi lipii spatele strâns de al lui Marian. Apoi îmi pregătii puşca şi rămăsei în aşteptare.

   Şi iată că rogue-ul nu întârzia să se apropie. Îl auzii pe Marian scoţând o exclamaţie de uimire, pe urmă simţii o zdruncinătură puternică şi, în clipa următoare, slobozii două gloanţe.

   Răspunsul fu un sunet furios de trompetă şi elefantul pe care călăream noi se smuci fulgerător şi o luă la goană nebuneşte.

   Acum văzui şi eu rogue-ul şi-mi putui explica exclamaţia de uimire a lui Marian.

   Un exemplar atât de uriaş nu mai văzusem încă. Era înalt de peste trei metri şi colţii îi ieşeau afară de vreo doi metri. Împotriva unui astfel de duşman, elefantul nostru era o jucărie şi nu-i puteam lua în nume de rău că fugise.

   Înmărmurirea mea dură numai câteva clipe, apoi ridicai puşca, dar nici nu era de gândit să pot ţinti bine, căci elefantul pe care călăream ne hurduca grozav.

   — Trage odată! strigă Marian, care se propti în mine, ca să-mi dea sprijin trebuitor.

   Văzui nelămurit cu un ochiu capul enorm al elefantului, care se apropia pe fiecare clipă, apoi trăsei de două ori la rând.

   Se părea însă că împuşcăturile mele nu impresionară deloc pachidermul, căci răspunsul fu un nou sunet de trompetă, tot atât de furios ca şi cel dintâi.

   Elefantul pe care stăteam cocoţaţi noi şi care ştia atât de aproape îndărătul său primejdia ameninţătoare, făcu o smucitură îi o luă la dreapta. Prin asta rogue-ul veni în coasta noastră şi imediat ne tăie drumul, cu o iuţeală vertiginoasă.

   Ca fulgerul îmi trecu prin minte întrebarea de ce nu trăgea şi Tippu Nega cu şambelanul său? L-ar fi putut abate prin asta pe rogue spre el şi ar fi avut astfel un bun prilej să tragă în duşmanul nostru.

   Deşi noi eram într-o poziţie nu tocmai prielnică, ridicarăm puştile, căci trebuia neapărat să pricinuim căderea elefantului sau să-l abatem din drum, înainte de a ne ajunge - şi el mai era la cel mult patruzeci de metri înaintea noastră.

   Nu puturăm trage decât două gloanţe, care trebuiau să fi nimerit însă, căci rogue-ul îşi zvârli în aer trompa încolăcită până atunci şi scoase un răget de durere.

   În aceeaşi clipă însă simţii că-mi pierd echilibrul. Zadarnic încercai să mă sprijin repede de Marian - picioarele mi se desprinseră, apoi alunecai, ridicai braţele cu disperare în aer şi împreună cu Marian căzui jos de pe elefantul care goni nebuneşte mai departe.

   „Asta-i opera lui Tippu Nega" - îmi trecu prin minte.

   Din fericire căzuserăm în iarba înaltă şi moale şi nu ne răniserăm. Zvârlirăm de o parte beţele de bambu ale coşului desfăcut, care căzuseră peste noi, apoi ne ridicarăm repede în picioare şi ne uitarăm în jur să descoperim pe duşmanul nostru. Puştile nu le scăpasem din mâini.

   Ridicarăm puştile, ţintirăm şi împuşcăturile noastre detunară în acelaşi timp. Câte două gloanţe descărcarăm în tâmpla pachidermului turbat şi ca lovit de trăsnet trupul enorm veni în cap în toiul goanei. Mai traserăm câte două gloanţe şi acestea îşi făcură datoria pe deplin, căci elefantul se mai zvârcoli câteva minute, apoi rămase nemişcat.

   Ne privirăm unul pe celălalt, zâmbirăm uşuraţi şi Marian zise, ştergându-şi sudoarea de pe frunte:

   — Zău Robert, de data asta am fost la un pas de moarte. Dacă rogue-ul ne-ar fi observat când am căzut şi s-ar fi luat îndată după noi, atunci am fi fost pierduţi.

   — Ai dreptate - încuviinţai eu - dar a fost şi nenorocul nostru că tocmai în momentul cel mai critic s-a desfăcut coşul.

   — Asta a fost calculate - zise prietenul meu - sau crezi tu într-adevăr c-a fost un simplu accident?

   — Dar bine, Mariane, asta ar fi tocmai împotriva planurilor acestui Tippu Nega. Sau îţi închipui că a pus la cale pentru noi o moarte atât de repede sub picioarele elefantului sălbatec? Cu atâta lucru n-ar fi fost mulţumit.

   — E drept, de sigur că nu ăsta fusese planul său. Ce-ai spune însă dacă aş susţine că n-a fost deloc un rogue, ci un elefant bine dresat acela care urma să ne calce în picioare?

   — Ar fi de necrezut! exclamai eu. Şi totuşi... la omul acesta e totul cu putinţă. Stăm prost! Numai de-am scăpa cu bine!

   — Las-că vom scăpa noi! spuse Marian, cu încredere. Ah, uite-l că vine! Sunt curios să văd ce mutră o să facă. Probabil că elefantul pe care l-am răpus a fost cel mai frumos exemplar al său.

   Elefantul de vânătoare pe care se afla Tippu Nega şi şambelanul său se apropia încetişor. Când fu lângă noi, văzurăm că chipul prinţului era cu desăvârşire schimbat. Avea o expresie lămurită de uimire, dar şi de furie şi spaimă. O fi crezând acum că stăteam în legătură cu vreun duh care ne ocrotea.

   — Asta a fost o vânătoare minunată! strigă Marian în sus, spre el. Fără distracţia aceea cu căderea din coş, toată povestea n-ar fi fost atât de interesantă.

   — E... e o minune că aţi scăpat cu viaţa - bolborosi prinţul, silindu-se să surâdă - când v-am văzut prăbuşindu- vă şi am zărit rogue-ul atât de aproape de dv., m-am speriat

grozav. Vă şi vedeam zdrobiţi sub copitele sale.

   — Ar fi fost păcat - spuse Marian - dar incidente de astea neînsemnate nu ne tulbură pe noi. Mă bucur nespus de trofeul pe care am pus mâna. Vrei să fii aşa de bun, Tippu Nega şi să pui să se taie capul elefantului? Aş vrea să-l împăiez, căci e un exemplar colosal.

   Furia părea că-l înăbuşe, dar se reculese curând şi zise, zâmbind:

   — Fireşte că voi pune să se desprindă capul. Aţi câştigat pe deplin trofeul acesta. Şi vă mulţumesc din inimă că aţi scăpat ţinutul meu de monstrul acesta.

   — Aş, a fost o plăcere pentru noi! râse Marian. Fapt e că a mers repede: azi dimineaţă tigrul, acum elefantul... Poate mai răpunem şi alte dihănii?

   Tippu Nega făcu o strâmbătură şi răspunse:

   — Tot ce se poate! Te pomeneşti că mai aveţi odată plăcerea să daţi ochi cu un astfel de uriaş. Eu, cel puţin, îmi voi da osteneală să vă prilejuiesc această plăcere. Dar uite că se întoarce elefantul dv. de vânătoare. Vom lega repede la loc coşul. Când vom fi înapoi la palat, voi trimite îndată oameni să reteze căpăţâna elefantului.

   — Dacă n-ai nimic împotrivă, Tippu Nega, aş rămâne mai bine aici până vin oamenii - zise Marian.

   Prinţul tresări, apoi însă se grăbi să răspundă:

   — Fireşte, fireşte, domnule Farrow, rămâneţi aici, dacă ţineţi neapărat. Voi trimite îndată oamenii.

   Vicleanul prinţ ne salută cu un zâmbet perfid în vreme ce elefantul său se îndepărta cu dânsul şi şambelanul său.

O ÎNTÂMPLARE GROZAVĂ

   — AŞ DORI SĂ-I CUNOSC GÂNDURILE - zise Marian, după ce Tippu Nega se îndepărtase binişor - încuviinţarea lui ca să rămânem aici ma surprins foarte mult. Mă tem că ne va întinde acum o nouă capcană. Când ne vom înapoia după-amiază la palat, va trebui să fim cu ochii-n patru.

   — Da, Mariane - zisei eu - nici mie nu mi-a plăcut zâmbetul lui când a încuviinţat propunerea ta.

   Legatul coşului merse repede. Cu prilejul acesta băgarăm de seamă că sforile din fibre de cocs nu erau rupte, ci că nodurile se desfăcuseră. Aşa dar, urma să cădem victime unui atentat.

   Când furăm gata cu treaba, Mahud, zise în limba indiană că voia să meargă cu animalul la umbra copacilor. Rogue-ul zăcea într-un luminiş mărişor şi soarele ardea cumplit.

   Merserăm şi noi şi rupserăm câteva crengi groase şi înfrunzite, cu care ne înapoiarăm la pachidermul ucis, ca săi ocrotim căpăţâna de razele soarelui, pentru a nu putrezi.

   Aşezarăm crengile cu grijă - dar deodată tresărirăm cu putere şi furăm nevoiţi să ne încordăm toată voinţa ca să nu ne trădăm surprinderea... căci aproape de tot răsună glasul lui Pongo:

   — Massers trăieşte, foarte bine asta. Pongo văzut cum indieni dat drumul elefantului asupra Massers. Pongo mers repede după el, apoi văzut Massers căzut. Pongo fost foarte bucuros când elefant mare căzut apoi.

   — Pongo, asta-i minunat! exclamă prietenul meu. Cum ai ajuns atât de repede aici?

   — Pongo şi ceilalţi Massers mers cu maşină până în oraş. Acolo mulţi soldaţi. Pongo şi Masser Morris condus soldaţi prin pădure, de jur-împrejur. Pongo văzut apoi aici indieni cu elefant. Aşteptat şi Massers venit îndată.

   — Atunci soldaţii sunt în apropiere?

   — Da, cu Masser Morris foarte aproape.

   — Minunat! făcu Marian. Pongo, voi scrie un bileţel pe care-l vei duce inspectorului Morris. Să-l treacă imediat mai

departe şi căpitanului Higgins. E foarte important.

   — Vrei să comunici chestia cu maiorul Browson? întrebai eu.

   — Da, asta trebuie să cunoască englezii, pentru cazul că vom pica în vreo capcană. Aşa, Pongo, pun biletul aici pe elefant, ia-l repede şi du-te la Morris! La noapte şi mâine va trebui să te aţii prin apropierea palatului.

   Ne înapoiarăm la elefantul nostru de vânătoare şi ne aşezarăm la trunchiul copacului.

   După două ceasuri veniră oamenii lui Tippu Nega; retezară cu îndemânare căpăţâna elefantului şi-l încărcară în spinarea unui pachiderm adus de ei. Ne ghemuirăm iarăşi în coşul nostru şi pornirăm repede spre palat.

   După ce ajunserăm ne spălarăm, apoi ne aşezarăm la masă - cam târziu - împreună cu Tippu Nega, după care ne retraserăm în odăile noastre să dormim în timpul orelor călduroase.

   Abia intrarăm în camere, că auzirăm bătăi încete în uşă. Mă înapoiai imediat în odaia lui Marian, căci aveam simţământul că aceste bătăi în uşă însemnau o nouă primejdie pentru noi. La încuviinţarea prietenului meu, intră înăuntru servitorul care ne fusese pus la dispoziţie.

   Era altul decât cel de dimineaţă, un tânăr cu faţa inteligentă. Temător ciuli urechea îndărăt după ce închise uşa după el, făcu apoi câţiva paşi în cameră, se opri în faţa noastră şi duse degetul la buze.

   — Sahibi - şopti el - Pali vrea să răzbune moartea fratelui său Masuli. Acesta a fost zvârlit în groapa cu crocodili. Ştiu că Tippu Nega vrea să-i ucidă pe Sahibi, dar eu trebuie să mă răzbun. Tippu Nega va muri. Pot ajuta Sahibilor?

   Asta era o împrejurare fericită. Fratele răzbunător era pentru noi un tovarăş de preţ.

   — Da, Pali - răspunse Marian - ne poţi fi de mare folos. Fratele tău Masuli a fost ucis pentru că a vrut să ne ajute. Dacă vrei să-l răzbuni, atunci fii de partea noastră. Pe Tippu Nega îl vom duce la spânzurătoare.

   — Asta vreau s-o văd. Sunt devotat Sahibilor şi le voi împlini toate dorinţele.

   — Foarte frumos - încuviinţă Marian - cred că ştii, Pali, că în palatul acesta e ţinut prizonier un ofiţer englez, maiorul Browson?

   — Da, Sahib, Tippu Nega a pus tigrul să-l târască în desiş. Braţele lui sunt grav rănite, dar se va însănătoşi; totuşi Tippu Nega l-a destinat ca jertfă pentru o mare serbare ce va avea loc peste două săptămâni.

   — Asta ne-a spus-o şi Masuli. Trebuie să-l eliberăm pe bietul prizonier şi atunci autorităţile engleze vor avea un motiv îndestulător ca să-l spânzure pe Tippu Nega. Ne poţi ajuta la aceasta?

   — Îi pot călăuzi pe Sahibi la închisoarea englezului - zise imediat Pali - dar va fi greu de ieşit din palat, mai ales cu rănitul.

   — Şi totuşi, trebuie! făcu Marian, cu hotărâre. E nevoie să ne ajuţi, Pali. Gândeşte-te la moartea fratelui tău, pe care vrei să-l răzbuni. Cui siguranţă c-or fi existând pe aici ganguri secrete, pe unde să putem ajunge afară.

   — Da, chiar lângă închisoarea englezului se află o uşă tăinuită în zidul pivniţei. De acolo duce un gang afară în desiş şi merge la poteca pe unde au pornit azi Sahibii la vânătoare. Acolo se află un copac cu trunchiul gros şi gangul sfârşeşte în partea dinspre răsărit!

   — Atunci e bine. Aşa dar, Pali, dacă vrei într-adevăr să ne ajuţi, vino iarăşi aici la miezul nopţii. Poţi face astfel ca să fii de pază şi atunci?

   — Da.

   — Aşa dar, ne-am înţeles. Fii cu băgare de seamă şi nu sufla un cuvânt!

   Cu o plecăciune adâncă Pali ne părăsi.

   — Mai bine nici nu s-ar fi putut potrivi lucrurile, Mariane - zisei eu - acum a sigur că-l vom găsi pe maior.

   — Te vei fi mirat că n-am pomenit de soldaţii care se află pe aproape? Ia spune, ai tu încredere în Pali acesta?

   — De ce nu? făcui eu, mirat. E doar foarte firesc să vrea să răzbune moartea fratelui său.

   — La început eram şi eu încredinţat de sinceritatea lui, dar când spunea c-am fi făcut mai bine să aducem ajutoare. Am devenit imediat bănuitor. Putea să fi fost o cursă care ni s-a întins pentru a ne iscodi. E doar foarte ciudat că Tippu

Nega l-a pus tocmai pe fratele celui ucis din ordinul lui, să ne servească... Sau să ne păzească, dacă vrei...

   — Drace! făcui eu, surprins - se poate să fie chiar aşa. Pe Tippu Nega îl cred în stare şi de vicleşugul ăsta. Acum de sigur că ştie şi că ne este cunoscută prezenţa maiorului englez aici. Fireşte că o să cădem într-o cursă dacă l-om urma pe Pali la noapte.

   — Dar se poate să mă înşel - zise Marian - de-ncercat trebuie să-ncercăm, însă, căci altfel nu putem găsi închisoarea lui Browson.

   Seara, Tippu Nega păstra aceeaşi mutră nepăsătoare, cu zâmbetul lui de nepătruns. Pe când cinam, ne zise:

   — Poate veţi avea prilejul mâine să împuşcaţi un al doilea rogue, domnilor. Am primit de curând vestea că un elefant furios se aţine prin apropierea palatului. Cică şi acesta a-r fi de mărime neobişnuită şi ar avea colţi foarte frumoşi. Poate că luaţi cu dv. Două trofee de acestea când veţi pleca de aici.

   La ultimele cuvinte zâmbetul său deveni batjocoritor, căci era încredinţat că nu vom părăsi vii palatul lui. Vânătoarea împotriva acestui al doilea elefant era, sigur, iarăşi o capcană.

   Merserăm devreme la culcare, căci Tippu nega poruncise ca elefanţii de vânătoare să fie gata îndată după răsăritul soarelui.

   Ne întinserăm în culcuşurile moi şi dormirăm până la miezul nopţii. Atunci ne scularăm, ne puserăm brâurile cu arme şi când furăm gata auzirăm o bătaie uşoară în uşa camerei lui Marian.

   Prietenul meu deschise încetişor şi întrebă:

   — Pali, tu eşti?

   — Da, Sahib, e timpul. Paznicii tocmai s-au schimbat, acum e momentul prielnic.

   Ne strecurarăm afară, în coridorul lung lumina lunii pătrundea prin ferestrele înalte. Aşezând pete sclipitoare pe covorul gros.

   Pali mergea în vârful picioarelor înaintea noastră. Apoi, ne trase îndărătul unei coloane groase, după câteva clipe desluşii un scârţâit abia auzit şi un val de aer rece şi mirosind a mucigai ne izbi în faţă.

   Intrarăm prin uşiţa tăinuită şi dădurăm de o scară îngustă, care ducea în pivniţele palatului. Uşa se închise de la sine în urma noastră şi, la sfatul lui Pali, aprinseră acum lămpile de buzunar.

   Cu cât coboram, cu atât aerul devenea mai rece şi mai umed. Piatra zidurilor sclipea de umezeală şi cu groază mă gândii că aici jos lâncezea un om rănit, pe care Tippu Nega îl hărăzise unei morţi înfiorătoare.

   Când se sfârşi scara, ne pomenirăm în faţa unui zid în care nu se vedea urmă de uşă. Dar Pali ne şopti să stingem lămpile, apoi se auzi iarăşi un scârţâit uşor şi un val de aer şi mai rece ne izbi în faţă. Ne înconjura un întunerec adânc. Pali ascultă câteva clipe, apoi şopti:

   — Paznicul a trecut. Sahibii pot aprinde iarăşi lămpile.

   În lumina vie a lanternelor pornirăm de-a lungul gangului. În cele din urmă Pali se opri în faţa unei uşi cu zăvoare grele şi zise:

   — Aici e ţinut închis englezul.

   Imediat traserăm zăvoarele, descuiarăm uşa şi luminarăm în încăpere. Pe un culcuş de paie zăcea nemişcată o făptură în veşminte zdrenţuite. Ambele braţe îi erau înfăşurate în cârpe. Omul ridică acum capul şi întrebă cu glas slab:

   — Vreţi să mă omorâţi, în sfârşit?

   — Nu, ci să te eliberăm! zisei eu, turburat.

   În aceeaşi clipă, însă, răsună un hohot de râs batjocoritor şi înainte de a mă putea întoarce fui înhăţat de braţe vânjoase. Detună o împuşcătură - din arma lui Marian, cum îmi dădui seamă îndată - căreia îi urmă un ţipăt puternic. Apoi fui trântit pe spate, se făcu lumină, câteva făpturi se azvârliră asupra mea şi, cu toată împotrivirea, fui legat fedeleş.

   Potrivnicii mei se îndepărtară de mine. Alături zăcea Marian, legat şi el, iar la câţiva paşi Pali se zvârcolea pe jos. Marian îl pedepsise pentru trădarea sa.

   Tippu Nega ieşi acum la iveală şi strigă:

   — În sfârşit, am pus mâna pe voi! Aţi făcut pesemne legământ cu dracu dacă aţi izbutit să scăpaţi de tigru şi de elefant. Dar acum nu vă mai poate salva nimic - v-a sunat ceasul. Vroiaţi să mă împuşcaţi un rogue - mâine veţi încerca. Haha, Sir Hastings o să fie foarte îndurerat că prietenii lui au suferit un accident cu prilejul acestei vânători! Luaţi-i de aici!

   Oamenii lui ne luară pe sus şi ne duseră într-o încăpere alăturată carcerei lui Browson. La depărtare unul de altul furăm zvârliţi acolo pe câte un culcuş de paie şi doi oameni cu făclii aprinseră rămaseră în încăpere.

   Frământat de gânduri, adormii. Fui smuls cu brutalitate din visuri frumoase, de nişte mâini vânjoase care mă înhăţară şi mă scoaseră din pivniţă.

   Afară soarele strălucea vesel. Prin poarta zidului din spate furăm duşi în desiş.

   După vreo cincizeci de metri, oamenii care ne purtau cotiră de pe potecă, îşi făcură loc printr-un tufiş, pe urmă porniră cu noi pe o altă potecă spre apus.

   Iarăşi merserăm vreo cincizeci de metri, apoi se ivi un gard din trunchiuri de copaci legaţi între ei.

   O presimţire grozavă mă cuprinse. Vroia oare Tippu Nega să ne expună, dezarmaţi furiei unui elefant sălbatec? N-avui vreme să mă gândesc mult la asta, căci printr-o poartă mare a gardului furăm scoşi afară şi aşezaţi pe doi bolovani netezi, ca nişte lespezi de sacrificiu.

   Tippu Nega se ivi înaintea noastră, ne privi lung, cu mânie şi mulţumire drăcească, apoi izbucni:

   — Clipa aceasta am dorit-o de când v-am văzut în Madras. Acum veţi căpăta pedeapsa pentru moartea vărului meu. Cel mai mare şi mai inteligent elefant al meu va fi călăul vostru. Vă va călca în picioare, dar nu repede, ci treptat-treptat. E dresat pentru aceasta.

   Ne mai aruncă o privire plină de furie, apoi se-ntoarse şi părăsi locul. Ridicai capul şi mă uitai la Marian. Prietenul meu făcea o mutră foarte îngrijorată şi privirile lui alunecau peste gard. Nădăjduia şi el în intervenţia lui Pongo.

   Deodată mă cutremurai de spaimă. Fără zgomot, ca o fantomă, un elefant uriaş se ivi lângă noi. Rămase locului şi ne privi câteva clipe. Apoi o expresie de răutate apăru în ochii lui şi păşi încetişor spre Marian. Legănându-şi trompa privea mereu la prietenul meu, apoi... ridică încetişor piciorul drept deasupra picioarelor lui Marian.

   Stăteam încremenit, cu inima cât un purece. Din clipă în clipă piciorul acesta enorm se va lăsa în jos şi-l va zdrobi pe bietul meu camarad.

   Deodată, o umbră galbenă alunecă pe lângă noi şi în clipa următoare credinciosul nostru Maha se năpusti asupra elefantului. Colosul îşi trase piciorul repede înapoi şi lovi cu trompa în ghepard - dar Maha se dădu în lături şi se năpusti iarăşi asupra pachidermului. (Vezi lustraţia de pe copertă).

   Atunci elefantul se-ntoarse şi se repezi furios după ghepardul care se ferea. Dar când fu la câţiva metri depărtare de Marian, detunară trei împuşcături una după alta. Colosul se prăbuşi cu zgomot la pământ, se zvârcoli de câteva ori, apoi rămase nemişcat.

   Indienii izbucniră în răcnete de furie - dar glasurile lor fură întrecute de uralele care răsunară deodată din toate părţile. Salve detunară, ţipete se înălţară în văzduh - iadul părea să se fi dezlănţuit!

   Făptura uriaşă a lui Pongo se ivi deodată în faţa noastră şi, cu chipul zâmbitor, ne tăie legăturile; îndărătul lui se afla inspectorul Morris, ţinând în mână o puşcă grea. El ucisese elefantul cu trei gloanţe.

   Marian sări îndată în picioare.

   — Repede după mine! strigă el. Trebuie să-l salvăm pe maior.

   Trecând pe lângă indienii morţi şi răniţi, gonirăm înapoi pe potecă. Marian găsi repede ciudatul copac cu trunchiul dublu şi în primul trunchi, care era găunos, dădurăm de treptele de fier care duceau înăuntru.

   Un gang îngust, întărit cu scânduri, răspundea în palat. Pornirăm pe dânsul, Marian în frunte, apoi Pongo, eu, îndărătul meu Morris şi câţiva soldaţi.

   După vreo şaizeci de metri ne pomenirăm în faţa unui zid din care ieşea un mâner de bronz şi când Marian trase de el, o parte din zid se dădu în lături.

   Prietenul meu şi Pongo intrară înăuntru. Făcui la fel şi, aprinzând lampa de buzunar, lumina căzu pe un indian în uniforma gardei lui Tippu Nega. El ridică repede mâna cu pistolul, eu aplecai fulgerător capul şi glonţul trecu pe lângă urechea mea.

   În aceiaşi clipă un alt glonţ şuieră îndărătul meu; indianul dinaintea mea scăpă din mână pistolul, deschise gura, apoi căzu grămadă. Glonţul lui Morris îl lovise în frunte.

   Sărirăm repede în gang. Marian şi deschisese uşa carcerei lui Browson. El intră, iar noi rămaserăm de pază afară. Şi bine făcurăm, căci deodată dădură buzna pe gang zece indieni, dar soldaţii deschiseră repede focul şi toţi fură curăţaţi.

   Sus în palat se dădea o luptă crâncenă. Morris îmi istorisi în grabă că Higgins, căpitanul ataca palatal cu soldaţii săi.

   Îl duserăm sus pe bietul maior, care de bucurie îşi pierdu cunoştinţa.

   Pretutindeni în jurul nostru zăceau indieni morţi sau răniţi, iar vreo patruzeci fuseseră prinşi şi legaţi.

   Numai Tippu Nega lipsea! Izbutise să fugă, dar răscoala plănuită fusese înăbuşită în faşe. În amândouă palatele lui Tippu Nega fu pusă pază puternică, averea lui fu confiscată şi autorităţile engleze instituiră un premiu mare pe capul lui.

   După două zile, partizanii lui, care fuseseră prinşi, fură spânzuraţi în Madras.

   Dar cu Tippu Nega aveam să ne mai întâlnim noi odată şi încă în chip foarte neplăcut.

   Mai întâi întâmpinarăm însă în Madras o altă aventură, pe care ţi-o voi povesti cu alt prilej, dragă George - sfârşi doctorul Bertram şi se duse la culcare.

SFÂRŞIT

Volumul 147

PĂIANJENUL GALBEN

   CROCODILUL DE LEMN

   — CHESTIA A ÎNCEPUT CU UN CROCODIL - zise doctorul Bertram către George, care-l rugase că-i povestească o nouă aventură - nu era unul din acei crocodili inguinali şi nici unul de Gange, ci un crocodil lung cât mâna şi cioplit cu măiestrie din lemn.

   Un pui de Chinez ni-l oferi spre cumpărare, pe vreme de seară când tocmai dădeam să intrăm în locuinţa lui Sir Hastings, guvernatorul din Madras. Peste două zile ne pusesem în gând să luăm un vapor şi să pornim spre miazănoapte. Deocamdată fără nici o ţintă anumită, dar aveam intenţia să vizităm în orice caz Puri, ca să vedem acolo vestita serbare a trăsurilor.

   În seara asta Sir Hastings invitase pe toţi funcţionarii superiori militari şi civili din Madras, la un banchet pe care-l dădea în cinstea noastră.

   Întârziasem puţin prin oraş, aşa că sosirăm cu vreo jumătate de ceas înainte de a începe ospăţul. De aceea fui cam nemulţumit când Marian se opri, luă din mâna băiatului crocodilul şi-l privi cu luare aminte. Eu mă mirai numai în treacăt într-acolo, văzui însă că era într-adevăr o lucrare artistică.

   Totuşi, pentru atâta lucru nu era nevoie ca prietenul meu să privească obiectul cu o atenţiune atât de încordaţi, să-l întoarcă pe toate părţile şi să-şi arate interesul în chip atât de vădit; prin asta nu făcea decât să sporească preţul, dacă avea de gând într-adevăr să cumpere obiectul.

   Şi chiar aşa fu, întrebându-l pe băiat cât cere pe crocodil, piciul cu ochii oblici spuse un preţ neruşinat. Marian era obişnuit însă cu tocmeala orientală şi oferi imediat a zecea parte.

   Când piciul de chinez îşi reveni din uimire, începu o luptă crâncenă. Eu stăteam ca pe cărbuni aprinşi, căci întârziam de la banchet, numai pentru că Marian vroia să cumpere crocodilul acela.

   — Mariane, haide odată! îi şopti eu. Ne aşteaptă oaspeţii.

   — Să aştepte! răspunse el, scurt. Vreau să sfârşesc întâi cu băiatul ăsta.

   Şi se mai târgui cinci minute de parc-ar fi cumpărat o moşie, până ce, în cele din urmă, cumpără obiectul pe un preţ potrivit.

   — Aşa - făcu el, mulţumit, când străbăturăm grădina bungalowului - trebuia să mă tocmesc atâta, deşi aş fi dat oricât pe crocodilul acesta. Dar am devenit prevăzător de la o vreme încoace, căci am avut în Madras-ul ăsta păţanii atât de ciudate şi nu vroiam să-mi arăt prea făţiş interesul pentru crocodilul acesta. Ah, inspector Morris, îmi pare bine că te întâlnesc. Îl vezi colo, pe puiul ăla de chinez? Grozav aş vrea să aflu unde locuieşte şi de la cine ia marfa pe care o vinde.

   — A, ăsta e micul Me Nang - zise inspectorul - locuieşte de partea cealaltă a fluviului Kum, în cartierul băştinaşilor. E cunoscut în tot oraşul, căci crocodilii şi celelalte animale de lemn pe care le vinde sunt adevărate opere de artă. Dar de unde le ia, nu ştiu nici eu. Pot însă afla chiar de la el.

   — Nu, asta nu trebuie să facem în nici un caz! se grăbi să spună prietenul meu. Mâine o să mă iau după dânsul şi voi căuta să descopăr pe negustor. Trebuie să fim cu băgare de seamă în chestia asta.

   — Dar ce-ai păţit, domnule Farrow? făcu Morris, uluit. Adulmeci vreo nouă crimă? Vroiai doar să ne părăseşti poimâine. Ce ai cu Me Nang?

   — Voi povesti de faţă cu guvernatorul şi ceilalţi oaspeţi - răspunse Marian - o să te rog să ne scuzi întârzierea faţă de guvernator, dar chestia mi s-a părut atât de important încât ţineam neapărat să cumpăr crocodilul. La revedere, dragă inspectore.

   Clătinând capul, Morris intră în sufrageria mare a bungalowului, în vreme ce noi ne duserăm în odăile noastre ca să ne schimbăm. Camerele ce ne fuseseră puse la dispoziţie erau despărţite printr-o uşă şi în vreme ce mă dezbrăcam întrebai pe prietenul meu:

   — Mariane, spune-mi şi mie ce ai descoperit iarăşi? E ceva în legătură cu acest crocodil?

   — Da, Robert, altminteri nu l-aş fi cumpărat. Dar trebuie să ai răbdare până vom fi la masă cu toţii. Probabil că aici avem de-a face cu o chestie la care va fi nevoie de sprijinul autorităţilor engleze. Grăbeşte-te, deci, cu îmbrăcatul, ca să-ţi poţi potoli mai curând curiozitatea.

   Tocmai când sună gongul care ne chema la masă intrai în odaia lui Marian. Prietenul meu era şi el gata, luă crocodilul şi, străbătând coridorul, intrarăm în sufragerie. Aici erau adunaţi vreo zece domni, pe care îi cunoscuserăm după aventura noastră cu cei doi Nega.

   În vreme ce ne strângeam mâinile, toţi băgară de seamă crocodilul pe care Marian îl ţinea în mână şi se auziră fel de fel de observaţii glumeţe, dar prietenul meu făcu o mutră atât de serioasă, încât glumele încetară şi încordarea se zugrăvi pe chipurile tuturor.

   Guvernatorul ne pofti la masă. Când ridică paharul în sănătatea noastră, exprimându-şi părerea de rău că părăsim Madras-ul atât de curând, Marian se ridică, mulţumi pentru cuvintele prietenoase, apoi urmă:

   — Dacă vom părăsi sau nu poimâine oraşul, nu ştim încă. Afară, în faţa porţii casei dv. Sir, am întâlnit un pui de chinez, micul Me Nang - după cum spunea inspectorul Morris că-i zice. Băiatul mi-a oferit spre cumpărare crocodilul acesta. Şi l-am luat, după o tocmeală ţigănească. Am făcut aşa din prevedere, ca să nu-mi arăt interesul ce-l aveam pentru obiectul acela - căci prin crocodilul acesta am dobândit siguranţa unei noii crime. Vă rog, ţineţi obiectul pieziş în lumină şi veţi vedea şi dv.!

   Guvernatorul luă crocodilul şi făcu întocmai cum îl sfătuise Marian. Deodată, el tresări şi privi cu mai multă luare aminte obiectul.

   — Într-adevăr! exclamă el apoi, speriat. Trebuie să fie o crimă la mijloc. Cât de repede ai descoperit asta, domnule Farrow!

   — Lucrul se explică prin aceea că Me Nang mi-a ţinut crocodilul din primul moment în aşa fel încât am observat semnul. Se prea poate ca Me Nang să fi ţinut obiectul aşa numai din întâmplare, dar se şi poate s-o fi făcut într-adins. Şi dacă e aşa, trebuie să fiu cu ochii în patru.

   — Da, da! încuviinţă guvernatorul privind mereu crocodilul şi murmurând: „De necrezut"! Apoi însă, ca şi cum ar fi observat încordarea oaspeţilor, îşi trecu mâna prin păr şi zise:

   — Dacă ţii obiectul pieziş în dreptul luminii poţi observa lămurit că unii solzi ai platoşei de pe spate au formă de litere şi aceste litere formează un strigăt de ajutor. Iată ce scrie aici în limbile engleză şi germană: Ajutor, ajutor, salvaţi-ne! Păianjenul galben ne-a prins! Trebuie să admiteţi, domnilor, că îndărătul acestui lucru se poate ascunde într-adevăr o crimă. Şi datoria noastră e să dăm o mână de ajutor. Întrebarea e cum începem?

   — Am şi vorbit cu inspectorul Morris despre asta - intervine Marian - în chip cu totul discret trebuie să căutăm a afla de unde îşi procură marfa Me Nang. Presupun că mai mulţi nemţi sunt ţinuţi prizonieri de un chinez. Pentru executarea acestui crocodil au fost nevoie de cel puţin trei zile, aşa că e vorba de oameni care sunt ţinuţi de multă vreme în captivitate, căci inspectorul Morris mi-a spus că toate animalele de lemn pe care le vinde Me Nang sunt lucrate atât de artistic.

   — E drept, domnule Farrow - încuviinţă Thomas Lawrence, şeful poliţiei din Madras - e fapt cunoscut că Me Nang vinde opera de artă. S-a ivit aici de vreo două luni şi face afaceri bune.

   — Atunci trebuie să fie mai mulţi oameni care fabrică obiectele acestea şi apoi se vorbeşte chiar de „noi" în strigătul acela de ajutor. Cred că cel mai bun lucru e să-l supravegheam pe Me Nang şi astfel nu se poate să nu aflăm de la cine îşi ia marfa.

   — Numai de nu şi-ar procura-o de-a dreptul din China - spuse Lawrence - e foarte posibil ca, ţinând seama de turburările ce au acum loc în China, niscaiva europeni să fie ţinuţi acolo prizonieri de vreun puternic al zilei. Şi ca să nu-i hrănească pe degeaba, îi sileşte să facă animale dintr- astea.

   — Nu-mi pot închipui aşa ceva, Mister Lawrence - zise Marian - ar fi o întâmplare ciudată ca tocmai aceşti europeni să fie toţi artişti talentaţi. Pe de altă parte, lemnul din care sunt fabricate aceste obiecte nu se găseşte în

China, astfel că ar trebui importat mai întâi. Pe câtă vreme aici creşte din belşug în junglă. Apoi mi se pare că am făcut o observaţie interesantă: vedeţi coloratura deosebită a lemnului de la pântece? Părerea mea e că animalele astea sunt întâi arse pe o bucată de lemn modelată grosolan, apoi un om cu oarecare talent poate curăţi cu un cuţit suprafaţa arsă şi obiectul când e gata face impresia de lucru de mână. În felul acesta fabricaţia merge mult mai repede.

    — Într-adevăr! făcu şeful poliţiei, uimit. Acum văd şi eu foarte lămurit. Atunci Me Nang face o afacere strălucită, căci vinde cu preţ ridicat animalele. Socot că ai dat două lire pentru crocodilul d-tale. Nu e aşa?

    — O, nu - râse Marian - am dat numai o liră. Ştiu eu cum să mă tocmesc cu orientalii. Pentru un obiect fabricat în serie e plătit destul de scump.

    — Hm... chestia pare să capete acum altă înfăţişare - zise Hastings - aş susţine că un iscusit negustor chinez se foloseşte de prizonieri europeni, pentru ca prin aceste falsuri să agonisească repede avere. Cred că supraveghindu-l bine pe micul Me Nang, vom da de urma acelui „păianjen galben".

    — Numai că n-o să fie atât de simplu - fu de părere inspectorul Morris - stăpânul lui Me Nang de care putem presupune că e „păianjenul galben", îşi va fi luat toate măsurile. Şi o fi cunoscând el pe degete pe reprezentanţii armatei şi ai poliţiei.

    — Fireşte - zise Marian - ar fi cât se poate de greşit dacă am pune vreun poliţist pe urmele lui Me Nang; nici măcar noi doi nu trebuie să-l spionăm. M-am hotărât să predau însărcinarea aceasta lui Pongo. Dacă e în măsură cineva să dea de cuibul acestui „păianjen galben", atunci el e acela. Să ne înţelegem deci, domnilor, ca Pongo să pornească în căutarea închisorii acestor nenorociţi şi-apoi fireşte că va trebui să interveniţi dv.

    — De asta vom îngriji noi! zise Sir Hastings.

    — Şi acum mai departe - urmă Marian - chinezul care a început negoţul ăsta interesant, trebuie să dispună de mulţi bani, căci formele cu care se arde lemnul sunt foarte scumpe. A venit aici în oraş, în vremea din urmă un chinez

bogat?

   — Păi - răspunse Morris - în anii din urmă au venit o groază de galbeni aici, alungaţi de tulburările din ţara lor. Mai rău e la Singapore, unde sunt aproape numai chinezi. Nu, domnule Farrow, pe calea asta n-o să ajungem la nici un rezultat. Sute de chinezi bogaţi au venit aici.

   — Aşa e, nu e bună deci calea asta - încuviinţă Marian - ei, atunci trebuie să ne bizuim numai pe Pongo al nostru. Dar mai am de pus o întrebare: N-a ajuns la urechile dv. c-ar fi dispărut câţiva europeni? N-aţi primit vreo plângere de la rude?

   — Tii! făcu Morris şi sări de la locul lui. Ar fi trebuit să mă gândesc şi eu imediat la asta. Da, acum trei luni a dispărut o întreagă societate de călători nemţi, împreună cu călăuza engleză. Au plecat de aici spre Conjeveram, dar n-au ajuns acolo şi nici la Madras nu s-au înapoiat. Am presupus atunci că au pornit de-a dreptul mai departe, spre Yellore şi Bangalore. Şi acum vreo trei săptămâni ne-am pomenit că suntem întrebaţi de soarta unui inginer din Berlin, Helmuth Brandt. Întrebarea era din partea soţiei sale şi noi i-am răspuns că bărbatul ei a părăsit Madras-ul cu săptămâni în urmă, cu societatea aceea şi s-ar fi dus înăuntru ţării. Fireşte, ăştia trebuie să fie prizonierii, nici nu se poate altfel.

   — Aşa dar, avem cel puţin un punct de sprijin acum - spuse Marian, mulţumit. Pomeneai însă de o călăuză engleză. Cunoşti pe omul acesta?

   — Nu, căci a venit împreună cu societatea aceea, din Singapore. Numele lui e Smuths. Altceva nu ştiu.

   — Atunci aş propune să trimiteţi o telegramă poliţiei din Singapore, cerând informaţiuni asupra acestui Smuths - zise Marian - se prea poate ca el să se fi întors la Singapore şi atunci va putea da lămuriri ce s-a făcut grupul acela de turişti.

   — Se va face îndată! se grăbi să spună Morris. Până mâine avem răspunsul!

   — Da, du-te repede Morris! zise Sir Hastings. Dar ia spune, domnule Farrow, eşti de părere ca poliţia din Singapore să-l aresteze pe Smuths dacă se află acolo?

   Marian chibzui câteva clipe, apoi răspunse:

    — Nu, să-l pună numai sub supraveghere, apoi să i se controleze corespondenţa ce primeşte. Poate că e în legătură cu chinezul ăsta de aici, „păianjenul galben", ca săi procure lucrători noii.

    Inspectorul Morris ieşi repede şi la masă se încinse o discuţie aprinsă asupra acestui caz ciudat. Marian nu prea lua parte la discuţie, ci sta cufundat în gânduri. În cele din urmă, când guvernatorul îl întrebă ce mai iscodise, el răspunse:

    — Mă gândesc ce motiv o fi având chinezul acela să-i ia prizonieri pe bieţii turişti. Numai ca să aibă lucrători ieftini, n-a făcut-o, căci de aceştia găseşte cu duiumul printre concetăţenii săi şi apoi prizonierii sunt totdeauna foarte primejdioşi. Aşa că trebuie să fie altă pricină la mijloc şi, după părerea mea, nu poate fi vorba decât de o răzbunare.

    Inspectorul Morris se-ntoarse curând şi ne citi copia telegramei pe care o adresase prefecturii de poliţie din Singapore, redactată în sensul celor cerute de Marian.

    Mai stăturăm câtva timp de vorbă şi după ce luarăm înţelegere cu Morris când să ne întâlnim a doua zi, ne duserăm la culcare.

GROZAVA PĂŢANIE A LUI PONGO

    A DOUA ZI DIMINEAŢA, la cafea, Marian fu foarte tăcut şi îngândurat. În cele din urmă, simţind, de bună seamă, privirile iscoditoare ce i le arunca Sir Hastings, spuse:

    — M-am gândit că în nici un caz nu trebuie să mergem împreună cu Pongo la inspectorul Morris. Mai întâi de toate e nevoie să-l căutăm în oraş pe micul chinez şi acesta nu trebuie să ne vadă împreună. Pongo va rămâne deci îndărătul nostru şi eu voi încerca să cumpăr de la Me Nang un animal pe care voi vedea că nu-l are la dânsul. Atunci presupun că - mai ales dacă-i voi spune că plec cu un vapor apropiat şi-i ofer un preţ bun - se va duce la stăpânul său, „păianjenul galben", ca să aducă obiectul. Şi Pongo va trebui să se ia după el.

    — Minunat! exclamă guvernatorul. E un plan cât se poate de bun, domnule Farrow.

    — Şi acum să pornim! hotărî Marian. Haide Robert, îi voi spune lui Pongo să rămână îndărătul nostru. Pe Maha fireşte că va trebui să-l lase aici, altminteri va bate imediat la ochi.

    Ne despărţirăm de guvernator şi merserăm în camera lui Pongo. Marian îl învăţă ce trebuie să facă şi când părăsirăm casa guvernatorului, ca să mergem la biroul lui Morris, credinciosul uriaş ne urmă la distanţă. Inspectorul fu cât se poate de mulţumit auzind planul lui Marian.

    — Foarte bine, domnule Farrow, în felul acesta vom ajunge la ţintă. Dacă n-aveţi nimic împotrivă, plecăm chiar acum. Aţinându-ne pe lângă podul principal care duce peste fluvial Kum, vom da cu siguranţă de Me Nang. Dar trebuie să vă înşir acum ce fel de animale duce cu dânsul, căci dacă o să ceri unul pe care chinezul nu-l fabrică, tot planul cade în apă. Aşa dar Me Nang vinde: elefanţi, rinoceri, tigri, şerpi şi crocodili. Ar fi însă rău dacă ar avea de toate la el.

    — Ei, găsesc eu un mijloc - spuse Marian - comand dintr- un anumit fel câteva bucăţi ca să le dau prietenilor.

    După zece minute ajunserăm la podul peste fluvial Kum, care despărţea cartierul european de al băştinaşilor. Ne

oprirăm în faţa unei vitrine unde erau expuse curiozităţi indiene, căci întâlnirea cu Me Nang trebuia să pară cu totul întâmplătoare.

    Timp de vreun sfert de ceas privirăm obiectele expuse, când deodată Marian mă ghionti. Privi în oglinzile aşezate pe delături de vitrină şi-l văzui pe Me Nang trecând podul. Acum se cerea ca inspectorul Morris să-şi joace rolul cât mai puţin bătător la ochi.

    Şi îndeplini sarcina de minune. Ca din întâmplare se- ntoarse când micul chinez trecuse podul, îl chemă la el şi în acelaşi timp atinse braţul lui Marian.

    — Domnule Farrow - zise dânsul cu glas tare - îmi spuneai parcă ieri că vrei să mai cumperi ceva de la băiatul ăsta.

    — Aşa e - răspunse Marian, prefăcându-se bucuros - ah, uite-l aici, ia vino-ncoace, băiatule!

    Rânjind, Me Nang se apropiă şi trase pânza cu care era acoperit coşul său. Marian privi câtva timp obiectele care se aflau acolo, apoi zise cu părere de rău în glas:

    — Păcat, dragă inspectore, lipseşte tocmai elefantul de care-mi vorbeai ieri. Mult aş fi vrut să-l am.

    — Hm... îmi pare şi mie rău! făcu Morris. Dar poate că mai e chip să capeţi un elefant. vaporul d-tale pleacă doar abia peste două ceasuri. E drept că pentru asta ar trebui săi dai un bacşiş bun băiatului. I-ascultă Me Nang - se adresă el apoi chinezului - domnul vrea un elefant. Poţi să i-l aduci repede? Sau nu-l ai în depozit?

    Me Nang chibzui câteva clipe. Prin oglinda din vitrină îl observai şi băgai de seamă că lupta cu o hotărâre, apoi îl auzii spunând:

    — Pot să vă servesc, domnule inspector, dar atunci elefantul va costa două lire.

    — O liră şi jumătate - se grăbi să ofere Marian - mai mult nu face pentru mine animalul ăla. Ei, ce zici? Dacă primeşti, adu-mi-l la locuinţa guvernatorului, mai rămân acolo un ceas şi ceva.

    Me Nang chibzui câteva clipe, apoi se înclină adânc şi spuse:

    — Da, domnule, vă voi aduce elefantul.

    Făcu stânga-mprejur şi o luă la goană înapoi pe pod, iar când întorsei capul îl şi văzui pe Pongo pe partea cealaltă a străzii. Făcea nişte paşi uriaşi, fără să ne bage în seamă.

    Ne înapoiarăm la biroul inspectorului şi ne luarăm rămas bun de la simpaticul poliţist.

    Pornirăm apoi la locuinţa guvernatorului şi după o jumătate de ceas de aşteptare veni şi Me Nang, aducându- ne elefantul comandat, în schimbul căruia i se dădu plata cuvenită.

    După ce plecă băiatul veni Sir Hastings la noi şi întrebă dacă planul nostru izbutise. Marian îi spuse că Pongo trebuia să sosească din clipă în clipă şi că atunci vom putea începe treaba.

    Aşteptarăm însă în zadar. Pongo nu venea! Ceas după ceas trecea şi când furăm la masă cu guvernatorul, Marian zise foarte serios:

    — Mă tem că Pongo al nostru a căzut într-o cursă, altminteri numi pot explica întârzierea lui. Trebuie să-l căutăm. Toată nădejdea mi-o pun în Maha, care cred că-i va lua urma şi ne va duce la el. Treaba asta ar fi trebuit s-o facem mai de mult căci cine ştie în ce situaţie se află bietul Pongo. Haide, Robert, nu mai am linişte!

    Inspectorul Morris se declară dispus să ne întovărăşească, după ce Marian îi telefonă cum stăteau lucrurile.

    Fireşte că pe Maha nu-l puteam pune din oraş pe urmele lui Pongo, căci asta ar fi stârnit luare-aminte. Din faptul că credinciosul nostru camarad căzuse, probabil, într-o cursă, puteam deduce cât de primejdios era necunoscutul nostru potrivnic.

    Marian discută cu inspectorul privitor la drumul pe care l- ar fi putut lua Me Nang. Morris era de părere că nu putuse apuca decât pe şoseaua spre Conjeveram, dacă nu cumva „păianjenul galben" locuia chiar în oraşul indigenilor.

    — Mai întâi de toate să ieşim afară din oraş cu Maha - propuse Marian - deoarece sunt aproape sigur că chinezul îşi ţine ascunşi prizonierii afară din oraş, pentru că aici ar putea fi lesne descoperit. Dacă Maha nu va găsi acolo vreo urmă a lui Pongo, atunci va trebui să aşteptăm până s-o

întuneca şi să căutăm aici în oraş.

    După zece minute porneam într-o maşină închiriată. Maha se tolănise jos şi nu putea fi văzută de afară. Când trecurăm de ultimele case ale Madras-ului, Marian opri maşina şi zise:

    — Me Nang nu s-ar fi putut îndepărta prea mult de oraş, căci atunci nu i-ar fi fost cu putinţă să se înapoieze atât de repede. Să-l punem pe Maha să caute aici.

    Ghepardul părea că pricepe că avea sarcina să-l caute pe prietenul său. Dacă Marian nu l-ar fi ţinut de curea, ar fi zbughit-o repede - aşa însă prietenul meu îl trăgea mereu înapoi pe şoseaua largă, dar ghepardul nu arăta prin nimic că ar fi găsit urma lui Pongo.

    — Care va să zică na trecut pe aici - spuse Marian - altminteri Maha ar fi adulmecat îndată urma. Trebuie deci să ne îndreptăm ceva mai spre miazăzi, către şoseaua ce duce la Chengalpat.

    Merserăm înapoi la maşină şi după ce Morris spuse şoferului ce avea de făcut, pornirăm repede spre răsărit.

    După o jumătate de ceas ajunserăm la şoseaua ce ducea la Chengalpat. Către miazăzi se întindea o vegetaţie foarte bogată şi ceva mai departe, la vreo trei sute de metri de ultimele case, începea jungle deasă.

    Maha sări repede din maşină şi abia puse piciorul pe şosea că şi începu să sară şi să adulmece, încât avurăm imediat încredinţarea că Pongo trecuse pe aici. Când ajunserăm la junglă, ghepardul părăsi brusc şoseaua. O potecuţă care abia se vedea ducea de acolo spre apus, în inima desişului.

    — Suspect lucru! făcu Morris. Ajungem curând într-un ţinut cu un renume foarte prost. Nişte funcţionari care făceau măsurători prin partea locului, precum şi patru supraveghetori indigeni, au fost sfâşiaţi de tigri aici. La vreo jumătate de ceas depărtare de noi, jungle se răreşte şi începe un camp de tufe, la marginea căruia s-a întâmplat nenorocirea. Sper că era bine înarmat Pongo al dv.?

    — Cu cuţitul lui de rechini nu se teme el nici de tigri - răspunse Marian - dar mă miră faptul că Me Nang să fi trecut pe aici. Dacă locul e cu adevărat atât de primejdios e surprinzător că nu i s-a întâmplat niciodată nimic.

    — Hm... te pomeneşti că dăm îndată de ascunzătoarea căutată - zise Morris, în şoaptă, aruncând priviri bănuitoare în juru-i.

    — Ah, ce s-o fi întâmplat aici? exclamă deodată Marian.

    Exclamaţia de surprindere a prietenului meu era

îndreptăţită. Ajunseserăm într-un mic luminiş - ceva mai mare ca o cameră - şi văzurăm că acolo trebuia să fi avut loc o luptă grozavă. Iarba era călcată, crengile tufelor rupte şi în unele locuri se vedeau pe pământ pete de sânge închegat.

    — Pongo! exclamă Marian, cu seriozitate. A fost atacat aici şi s-a împotrivit cu îndârjire duşmanului. Unde să-l fi târât oare?

    — Pe-aici - strigai eu - crengile acestor tufe sunt rupte spre apus. Probabil că Pongo s-a împotrivit şi aici, deşi era dus pe sus. Şi-a făcut asta cu siguranţă numai pentru ca noi să găsim drumul.

    — Da, Robert - încuviinţă Marian - ai dreptate. Noroc că putem urma poteca asta îngustă. Acum Maha nu mai poate lua urma lui Pongo, deoarece camaradul nostru a fost dus pe sus. Dar se poate ca oamenii „păianjenul galben" să fi părăsit poteca, fără ca noi să băgăm de seamă îndată. Hai să ne grăbim, căci Pongo o fi de mult în mâinile acelor ticăloşi!

    Pornirăm repede de-a lungul potecii înguste. Ajunserăm iarăşi într-un luminiş, de astă dată ceva mai mare. De aici porneau mai departe poteci. Cum să aflăm pe care din ele apucaseră cei ce-l duseseră pe Pongo?

    Făcurăm înconjurul luminişului pe lângă tufele de unde începeau potecile şi le cercetarăm cu băgare de seamă pe toate. În cele din urmă Marian zise:

    — Pe drumul acesta au apucat. Aici Pongo a rupt iarăşi o creangă, pentru ca să ne lase nouă un semn.

    Nici nu-şi sfârşi bine vorba şi intră pe potecă, iar noi îl urmarăm în grabă.

    — Poteca asta duce pe câmpia de care vă vorbeam - spuse Morris, cu glas coborât. S-ar putea să ne-ntâlnim aici cu tigri. O să-mi cam pregătesc arma.

    — Eu am şi făcut-o - zise Marian - de la început am avut presimţirea că vom avea de dus o luptă crâncenă. Cât mai e până la câmpia aceea?

    — Cel mult o sută de metri - răspunse inspectorul. A, aţi auzit? Ştiam eu!

    Departe, în faţa noastră, răsunase pufăitul nervos al unui tigru. De fapt era ceva rar aceasta în miezul zilei şi tigrul o fi având o pricină deosebită să pufăie atât de furios.

    Nimeni nu pomeni de Pongo, dar fără să ne vorbim iuţirăm paşii. Şi tocmai îmi dusesem mâna la revolver, când văzui că Marian şi Morris, care alergau înaintea mea, îşi şi trăseseră armele.

    În vremea asta tigrul mai pufăi furios de două ori. Probabil că fiara pusese ochii pe o victimă pe care n-o putuse răpune îndată.

    Poteca pe care alergam făcea cotituri prin desiş. Iarăşi se auzi pufăitul tigrului, acum numai la vreo douăzeci de metri.

    Imediat ne încetinirăm paşi şi pornirăm mai departe, ferindu-ne să facem zgomot.

    Deşi ne pricepeam cu toţii să tragem, era totuşi prea primejdios lucru să ataci un tigru furios numai cu revolverul. Trecând pe lângă un copac, Marian îl legă pe Maha. Nu trebuia să-l expunem pe credinciosul animal unei lupte cu un tigru.

    Poteca făcea iar o cotitură... Rămaserăm deodată locului şi ne uitarăm îngroziţi la priveliştea care ne aştepta. Înaintea noastră se întindea câmpia pomenită de inspectorul Morris. Pe marginea ei se afla un copac uriaş şi de una din crengile sale de jos atârna un trup omenesc - Pongo al nostru.

    Era astfel legat cu funii, încât trupul său spânzura orizontal, iar sub dânsul stătea un tigru, cu capul ridicat. Fiara se înălţa, îşi propti picioarele dinainte de copac şi cu laba stângă dădu să-l înhaţe pe Pongo. (Vezi ilustraţia de pe copertă).

    Animalul întărâtat mai pufăi odată, apoi îşi lăsă jos labele şi păru să chibzuiască ce avea de făcut ca să-şi ajungă prada. Pentru săritură n-avea loc deajuns şi probabil că acei ce-l legaseră pe Pongo ştiau bine asta, altminteri ar fi fost

tras jos prea repede de fiară.

   — Ptiu drace! scrâşni Morris. Asta numai un chinez ar fi putut-o face.

   Deşi vorbise încet de tot, tigrul se-ntoarse totuşi repede. Şi abia ne zări că se şi pregăti să sară asupra noastră.

   Dar inspectorul i-o luă înainte. Trase două gloanţe din pistolul său greu şi tigrul căzu grămadă, începând să râcâie pământul.

   Marian şi cu mine traserăm de asemenea câteva gloanţe, deşi n-ar mai fi fost nevoie, căci acele ale inspectorului nimeriseră fiara în ochi.

   Îl dezlegarăm îndată pe Pongo, care ne întinse mâna şi zise:

   — Pongo mulţumeşte mult Massers. Pongo ştiut că Massers va veni.

   — În privinţa asta puteai avea deplină încredere - zise Marian - dar acum spune ce ţi s-a întâmplat!

DUŞMANI VICLENI

    — PONGO URMĂRIT CHINEZ MIC - începu camaradul nostru - în luminiş aici în junglă Pongo fost atacat. Opt chinezi sărit afară din tufe, înhăţat Pongo, Pongo omorât trei, alţii răniţi, apoi însă fost lovit în cap. Când trezit, chinezi duce pe el de aici. Pongo frânge ramuri, ca Massers cunoaşte drum. Chinezi leagă la el aici la copac, fuge repede. Apoi vine tigru şi-ncearcă apucă Pongo. Massers omoară tigru.

    — Printre chinezi ai văzut vreunul care părea să fie şeful lor? întrebă Marian.

    — Nu; glas din tufiş dat porunci. Pongo nu putut vede om. Dar recunoaşte glasul.

    — E prevăzător dumnealui - spuse prietenul meu - nu s- arată când pune să se ucidă un potrivnic. Dar ia spune, Pongo, ai văzut dacă chinezul acela mic a vorbit după aceea cu cei care te-au atacat pe tine?

    — Nu, Masser Farrow - răspunse Pongo - nu mai văzut pe băiat chinez.

    — Păcat - zise Morris - Me Nang va putea să se scuze că n-a avut habar de atacul acesta asupra lui Pongo. Zău că e păcat, căci poate am fi smuls de la el taina „păianjenului galben". De unde începem acum, domnule Farrow?

    Marian privi câtva timp leşul tigrului, apoi zise, îngândurat:

    — Cei ce l-au atacat pe Pongo trebuie să fi ştiut bine ca tigrul se aţinea pe aici. Mai ştiau însă şi că fiara nu va izbuti să-l înfricoşeze pe camaradul nostru, ca să-l moaie. Aşa dar, probabil că se vor înapoia, vor căuta să alunge tigrul, apoi să afle de la Pongo de ce l-a urmărit pe Me Nang. Propun să târâm în tufiş leşul tigrului şi să-l ascundem acolo; apoi ne vom aşeza aici la pândă.

    — N-ar fi bine să destrămăm puţin funiile pe care le-am tăiat, ca să dea impresia că tigrul tot a izbutit să-l tragă jos pe Pongo al nostru? propusei eu. Atunci cu siguranţă că vor alerga îndată la ascunzătoarea „Păianjenului galben" ca să-i

raporteze de acest accident neprevăzut.

    — Da, asta e o idee bună - încuviinţă Marian. Să ne punem repede pe lucru!

    În vreme ce camarazii mei târau de acolo hoitul tigrului, eu destrămai cu cuţitul capetele tăiate ale funiilor cu care fusese legat Pongo. Apoi aruncai înapoi peste crengi două capete în aşa fel încât să pară că fiara îl trăsese într-adevăr jos pe camaradul nostru.

    Tovarăşii mei făcură şi ei treabă bună. Târâseră pe jos partea dindărăt a trupului şi urma lăsată dădea impresia ca şi cum animalul l-ar fi tras pe Pongo în desiş.

    Ba, Pongo despică chiar trupul tigrului şi scoase afară plămânii; apoi se înapoie în luminiş şi stoarse din ei sângele, cam sub creanga din care atârnau funiile.

    Credinciosul nostru camarad se afundă în desiş, căci vroia să jupoaie tigrul, a cărui blană era o amintire preţioasă pentru noi. Trebuia să ne pregătim pentru o lungă aşteptare, căci potrivnicii noştri nu se puteau bizui pe o apariţie grabnică a tigrului, apoi trebuiau să lase să treacă destul timp, pentru ca spaima să-l moaie pe Pongo.

    Deodată fui străfulgerat de un gând.

    — Mariane - şoptii eu - dac-or fi pus chinezii vreun paznic într-o ascunzătoare sigură pe aici? Atunci el s-o şi fi dus să aducă ajutoare şi vom fi atacaţi pe la spate.

    — Se poate să ai dreptate - încuviinţă prietenul meu - hm... un astfel de paznic nu poate sta decât în vreun copac căci trebuie să se ferească şi el de tigru. E cu putinţă să ne şi fi observat.

    Fără voie ne ridicarăm privirea spre coroanele copacilor, dar frunzişul era prea des ca să putem descoperi într-însul vreun om ascuns.

    Discutarăm în şoaptă despre posibilităţile ce stăteau la îndemâna potrivnicilor noştri ca să ne ia prin surprindere. Furăm întrerupţi din vorbă de înapoierea lui Pongo, care se ivi fără zgomot, ţinând pe braţ blana tigrului.

    Marian îi împărtăşi imediat bănuielile noastre şi uriaşul spuse:

    — Massers are dreptate. Chinezi învelit cap de la Pongo cu pânză înainte de atârnat pe el în copac. Şi Pongo auzit

uneori zgomote sus în copac. Merge repede vede.

    — Stai Pongo! îl opri Marian. N-ar fi bine să facem aşa. Trebuie să lăsăm pe spionul ăla în copac până vor veni camarazii lui. Nu ştim ce semne s-au înţeles să-şi dea între ei.

    — Nu cred că-i bine ce vrei să faci, Mariane - îmi dădui eu părerea - dacă Pongo izbuteşte să-l aducă jos pe spion, atunci cu siguranţă că chinezii ceilalţi vor veni încoace văzând că el nu răspunde la semnalele lor. Şi atunci îi putem urmări şi-l punem pe Maha pe urmele lor.

    — Şi aşa e bine - încuviinţă prietenul meu - în definitiv putem răspunde şi noi dacă se va auzi vreun ţipăt suspect de animal. Da, Pongo, încearcă, poate îl aduci jos pe spionul ăla ascuns!

    Fără să şovăie o clipă, camaradul nostru se strecură printre tufe şi când ajunse la copacul unde fusese atârnat se săltă în sus cu o săritură, apucă craca de jos şi în clipa următoare dispăru în frunziş.

    Crengile copacului în care se căţărase se împreunau cu ale arborilor alăturaţi, aşa că se putea ca chinezul să se fi strecurat în copacul sub care stăteam noi acum, la vreo cincisprezece metri de micul luminiş.

    Se scurseră vreo zece minute în care timp nu auzirăm nici măcar un foşnet. Deodată, însă, răsună deasupra noastră un ţipăt; sărirăm imediat în picioare căci ştiam că acum Pongo îl înhăţase pe spion. Dar în clipa următoare un obiect mic căzu din copac şi se sparse la picioarele noastre.

    O luarăm la goană, cum poate nu fugisem încă niciodată în viaţa noastră, din faţa unei primejdii. Obiectul acela era una din vicleniile chinezeşti - o oală rău mirositoare, de care se folosesc chinezii şi care pune pe fugă chiar pe cei mai viteji bărbaţi.

    Nici nu ne mai gândeam ce-o să se întâmple cu Pongo şi potrivnicul său, căci trebuia să fugim de fumul verzui al cărui miros îţi întoarce maţele pe dos.

    După vreo douăzeci de metri de alergătură, rămaserăm în sfârşit locului. Fumul grozav începu să urce în văzduh şi după ce se va împrăştia cu totul ne puteam întoarce. Dar ce se petrecuse cu Pongo şi duşmanul său? Gazul puturos se urca repede la dânşii. Izbutise oare credinciosul nostru camarad să se refugieze în alt copac?

   Tocmai mă pregăteam să cer părerea lui Marian, când deodată o făptură uriaşă alunecă dintr-un copac din faţa noastră. Era Pongo, care se apropiă de noi, râzând.

   — Chinez încă în copac - zise el - stă bine până trece fum prost.

   Asta era o veste foarte plăcută pentru noi. Poate că spionul o fi ajuns într-o astfel de stare din pricina fumului grozav, încât ne va trăda taina „păianjenul galben".

   Aşteptarăm câteva minute, apoi ne înapoiarăm la ascunzătoarea noastră de până atunci. Duhoarea se împrăştiase dar cât fusese de puternică văzurăm din feluritele animale care căzuseră din copaci ameţite. Şi abia după un ceas îşi reveniră în simţiri.

   În vreme ce împingeam vieţuitoarele din jurul nostru, Pongo se căţără iarăşi în copac ca să-l ia jos pe chinez. Veni surprinzător de repede cu el, leşinat, făcu o mutră de te prăpădeai de râs şi zise:

   — Oh, Massers, sus în copac fum şi mai rău, Pongo oprit respiraţie.

   Trase adânc aer în piept şi puse jos trupul spionului.

   Era un chinez voinic, cu mustaţă lungă şi neagră, care atârna până la piept. Morris privi îngândurat la el, apoi zise:

   — Chinezii cam seamănă între dânşii, dar aş jura, totuşi că pe ăsta îl cunosc. Dacă nu mă-nşel e Hukai, unul care poate fi văzut adesea în port. M-am interesat odată de el şi am aflat că e agent al unei mari firme de expediţiuni. Da. Cu siguranţă că e dânsul.

   — Foarte interesant! spuse Marian. Asta înseamnă că avem iarăşi un mic punct de sprijin. Deocamdată trebuie să mai aşteptăm, căci până într-un ceas n-o să-şi revină. În vremea asta, însă, îl vom lega şi-i vom pune căluş, căci se poate ca tovarăşii săi să se ivească în curând şi nu trebuie să scoată vreun strigăt de prevestire.

   Pongo îndeplini treaba asta cum ştia el, apoi ne aşezarăm iarăşi la posturile noastre şi observarăm cu schimbul luminişul.

   Să fi trecut vreo jumătate de ceas, când se auzi un ţipăt de pasăre. Era foarte îndepărtat, dar destul de desluşit. Dacă nu ne-am fi aşteptat la un asemenea ţipăt, poate nici nu ne-ar fi atras atenţia, dara cum ne gândirăm îndată la tovarăşii spionului pe care-l luase jos Pongo din copac.

    Erau însă foarte dibaci şi prevăzători chinezii, căci aleseseră ţipătul fazanului sălbatec, care trăieşte în număr mare prin junglele acestea.

    Eu n-aş fi ştiut ce să fac, dar Marian nu stătu mult pe gânduri, ci răspunse în acelaşi fel. Şi izbuti pe deplin, căci avea experienţă în privinţa aceasta.

    Ca replică, ţipătul acela răsună încăodată din depărtare la intervale. Şi sunau la fel ca semnele alfabetului Morse, iar Marian îşi şopti imediat:

    — Ah, asta e neplăcut, se pare că e vorba de semne anumite, pe care s-au înţeles să şi le dea. Nu mai ştiu ce să fac. Ei, o să răspund şi eu în acelaşi fel şi pace!

    Izbuti să repete şi dânsul ţipătul la aceleaşi intervale. Urmă o pauză mai lungă şi Morris şopti:

    — Să nu fi greşit, domnule Farrow. Chinezii or fi aşteptând alt semnal şi acum nu mai vin deloc.

    — Atunci trebuie să-ncercăm să scoatem ceva de la prizonierul nostru - zise Marian - cred, totuşi... aha, asta e bine! se întrerupse el.

    Din nou răsună un ţipăt de pasăre, de astă dată aproape, cam la vreo sută de metri de luminiş. Era iarăşi un semnal anumit, pe care Marian îl repetă imediat.

    Se scurseră vro cinci minute. Scoaserăm revolverele şi privirăm cu încordare în luminiş.

    Deodată, tresărirăm speriaţi. Numai la treizeci de metri depărtare se stârni brusc o larmă grozavă. Erau ţipete, şuierături şi lovituri dintr-un fel de tobe, ca şi cum cete întregi de oameni ar fi pornit în marş. Apoi ţâşniră cu zgomot artificii peste tufe şi se sparseră în luminiş.

    Ne ieşise cu totul din minte că chinezii, apropiindu-se, vor căuta să alunge întâi tigrul pe care-l mai bănuiau încă aici.

    În cele din urmă se făcu linişte şi imediat se auzi iarăşi un ţipăt de pasăre, căruia Marian îi răspunse la fel. Mai trecură câteva minute, pe urmă Pongo ridică deodată mâna. El îi auzise pe cei ce se apropiau.

   De partea cealaltă crengile tufelor de pe marginea luminişului se dădură la o parte şi un chinez ieşi încetişor afară. Era un uriaş, cu chipul energic şi ochi scânteietori. Îşi roti privirile împrejur, apoi clătină capul. Probabil că se aşteptase să-l vadă pe spionul care răspunsese la semnalele sale.

   Se-ntoarse şi strigă câteva cuvinte în limba lui, pe care no pricepeam. Atunci se auziră foşnete în tufişuri şi vreo doisprezece galbeni păşiră în luminiş.

   Începură să vorbească repede şi cu însufleţire între dânşii, privind când la băltoaca de sânge de pe pământ, când la funiile rupte din copac.

   Apoi, însă, uriaşul care păşise cel dintâi în luminiş le strigă câteva vorbe mânioase şi imediat tăcură cu toţii şi priviră spre copacul de care atârnase Pongo.

   Uriaşul strigă acum în sus de mai multe ori numele „Hukai" şi câteva cuvinte. Neprimind însă nici un răspuns strigă oamenilor săi ceva cu glas poruncitor şi aceştia, şovăind, se făcură nevăzuţi de amândouă părţile luminişului.

   Văzându-i că-şi scoseseră pistoalele, pricepurăm îndată ce însemnase porunca galbenului uriaş; oamenii urmau să cerceteze împrejurimile luminişului. Şi asta nu le venea la socoteală; bănuiau probabil că tigrul e încă în apropiere.

   Împreună cu doi oameni care rămăseseră cu el, uriaşul care părea să fie şeful lor, se luă acum pe urma pe care o lăsasem noi târând hoitul tigrului. Cei trei chinezi veneau de-a dreptul spre noi şi trebuia să ne hotărâm acum pentru luptă, căci şi ei trăseseră pistoalele şi mutrele lor nu prevesteau nimic bun.

   Nu ne mai despărţea de ei acum decât o tufă deasă, prin ale cărei crengi de jos privisem în luminiş. Şi iată că galbenul uriaş întinse braţul şi dădu în lături crengile care-i veneau la îndemână.

„PĂIANJENUL GALBEN”

    NU NE PUTEAM AŞTEPTA la cruţare din partea chinezilor. Şi înainte ca eu şi Marian să ne putem face un semn în privinţa aceasta, arma inspectorului şi detună de trei ori la rând. Cei trei chinezi căzură grămadă şi mă trecu un fior când văzui că Morris îi nimerise la rădăcina nasului.

    După o clipă de tăcere apăsătoare, se stârni o larmă de iad. Din tufişurile de cealaltă parte a luminişului se iviră alte făpturi, care răcnind de furie, se năpustiră spre ascunzătoarea noastră, agitând pistoale şi cuţite. Şi îndărătul nostru trosniră de asemenea tufele. Acum trebuia să căutăm a ne salva deoarece chinezii turbaţi nu vor cunoaşte cruţare.

    — Robert, Pongo, luaţi-i în primire pe cei dindărătul nostru! răcni Marian.

    În aceeaşi clipă detună atât revolverul său cât şi al inspectorului. Mă-ntorsei fulgerător şi-l văzui pe Pongo încăierat cu patru chinezi. În vreme ce eu mă îndreptai spre ceilalţi, care dădeau năvală dintre tufe, mai văzui cum doi din potrivnicii uriaşului cădeau grămadă.

    Doi galbeni se năpustiră în acelaşi timp asupra mea, ridicând pistoalele; ţinti scurt şi-i culcai la pământ.

    Alţi trei, pe care îi descoperii printre crengile tufelor din apropiere, făcură repede stânga-mprejur şi săriră înapoi, iar unul din duşmanii lui Pongo se smulse de asemenea din încăierare şi o tuli în desiş. Ultimul lui vrăjmaş căzu apoi, horcăind, la pământ.

    Cei patru chinezi care fugiseră însemnau o mare primejdie în spatele nostru; fără să mai stau pe gânduri mă luai după ei. Pongo veni după mine, căci îşi dăduse şi el seama de pericol.

    Întorcând pentru o clipă capul văzui că şi potrivnicii lui Marian şi ai inspectorului dăduseră bir cu fugiţii.

    Chinezii dinainte noastră se strecurau înspăimântaţi prin desiş. Nu puturăm ajunge decât pe unul din ei, pe care-l nimeri cuţitul lui Pongo. Ceilalţi dispăruseră fără urmă şi

deşi îi mai căutarăm câtva timp, nu puturăm descoperi nici o urmă de-a lor. Nici nu era de aşteptat să se mai întoarcă, pentru că prea erau înspăimântaţi.

    — Haidem, repede înapoi, Pongo! zisei eu în cele din urmă, pe când stăteam nehotărâţi în faţa unei tufe dese. Poate că tovarăşii noştri se află în primejdie, deşi nu mai auzim nici o împuşcătură. Trebuie să fim cu mare băgare de seamă, căci e cu putinţă ca vreo câţiva chinezi să fi rămas prin apropierea lor şi dăm acum de dânşii când ne-om întoarce.

    Cu multă luare aminte pornirăm spre luminiş şi un simţământ ciudat puse stăpânire pe mine; de ce era atâta linişte colo-n faţa noastră? Să li se fi întâmplat ceva camarazilor mei?

    După socoteala mea mai eram la vreo patruzeci de metri de ascunzătoarea tovarăşilor, când mă oprii locului şi-l apucai de braţ pe Pongo. În aceeaşi clipă uriaşul negru mă privi speriat şi şopti:

    — O, fum rău. Masser Farrow şi Morris este prizonieri acum. Noi trebuie rămâne aici până împrăştie fum.

    Da, avea dreptate Pongo. Chinezii spărseseră iarăşi oale din acelea ale lor.

    Marian şi inspectorul Morris fuseseră făcuţi nevătămători acum, pe când chinezii or fi având ei mijloace de apărare împotriva mirosului acela groaznic şi s-or fi putând apropia de camarazii noştri leşinaţi, ca să-l lege.

    Aşa dar, când vom ajunge în luminiş nu-l vom mai găsi nici pe ei, nici pe spionul pe care-l legase Pongo. Era grozav să stăm aici ci mâinile în sân, în timp ce, probabil, camarazii noştri simţeau furia răzbunătoare a Galbenilor.

    Deodată Pongo mă trase în direcţia spre răsărit şi zise:

    — Masser Bertram vine cu Pongo. Ia repede Maha, apoi porneşte spre miazăzi în jurul luminişului, după aceea trebuie să dea de urmele chinezilor.

    — Bravo, Pongo! strigai însufleţit. Asta e cea mai bună idee. Fireşte, vom înconjura luminişul, care e îmbâcsit de mirosul acela puturos şi venim astfel în spatele potrivnicilor noştri. Dacă or şi fi transportat de acolo pe camarazi, o să dăm de urmele lor.

   Trebuia să ne croim acum drum prin desiş, căci nu puteam cuteza să mergem pe vechea potecă. Eram bucuros că Pongo o luase înaintea mea; în faţa cuţitului său dispăreau toate piedicile.

   Peste puţin timp ajunserăm la credinciosul ghepard, care se lipise strâns de trunchiul copacului de care-l legase Marian.

   Străbăturăm repede poteca şi făcând nu ocol mare o luarăm spre miazăzi; în felul acesta trebuia s-ajungem în spatele Chinezilor, dacă aceştia se mai aţineau în luminiş.

   Pongo trebui iarăşi s-o ia înainte, dar de data asta merse mai uşor, căci nu era un desiş în adevăratul înţeles al cuvântului. Ajunserăm, astfel, în timp destul de scurt într-un luminiş mare, care trebuia să fie la miazăzi de locul unde Marian şi Morris fuseseră capturaţi de Chinezi, cu ajutorul oalelor lor.

   Timp de vreo cinci minute rămaserăm nemişcaţi pe marginea acestui luminiş, căci galbenii trebuiau să-l străbată dacă se întâmpla să vină abia acum înapoi. Deodată Pongo arătă spre luminiş şi şopti:

   — Masser Bertram vede acolo dunga neagră în iarbă? Pe acolo mers chinezii. Pongo cred că ei au plecat şi luat cu dânşii Masser Farrow şi Morris.

   Eram de aceeaşi părere, astfel că hotărâi imediat:

   — Da, Pongo şi eu cred aşa. Ne vom lua deci repede pe urma aceasta.

   Cu băgare de seamă părăsirăm tufişurile ocrotitoare şi ne-ndreptarăm spre dunga neagră care ducea prin mijlocul luminişului.

   Pongo văzuse bine. Erau urme omeneşti şi din lăţimea lor, precum şi din împrejurarea că iarba era călcată, puturăm recunoaşte că chinezii trebuiseră să fi trecut de mai multe ori pe acolo. Aşa dar de sigur că şi după amiază, când îl legaseră de copac pe Pongo al nostru.

   Fără îndoială că ne găseam aici pe drumul cel bun şi mă bucurai din inimă când Maha al nostru - abia ce-i arătai urma şi-l îndemnai să pornească la căutat - porni imediat, trăgându-ne repede spre miazăzi. Nu se putea acum să nu izbutim să-l eliberăm pe Marian şi pe inspector - dacă se

mai aflau în viaţă.

    În înfrigurarea de care eram stăpânit nici nu dădui atenţiune împrejurimilor; socoteam lucru sigur că toţi Chinezii părăsiseră imediat jungla cu cei doi prizonieri, ca să ajungă la ascunzătoarea lor - şi aşa se făcu de nici nu mă gândii la măsuri de prevedere deosebite, când străbătui luminişul şi mă strecurai acum îndărătul lui Maha printr-o spărtură din tufiş.

    Fără Pongo al nostru, care nu nesocotea niciodată primejdiile, aş fi fost „curăţat"; căci misteriosul nostru potrivnic, „păianjenul galben", îşi asigurase bine retragerea.

    Pe dinaintea ochilor mei scânteiară deodată oţelul sclipitor, în aceeaşi clipă Maha sări în lături speriat de făptura uriaşă care se ivi brusc dintr-un tufiş des.

    Asta făcu să mă clatin şi nu m-aş fi putut apăra de lovitura mortală pe care se pregătea să mi-o dea paznicul chinez.

    Fără voie închisei ochii Aşteptându-mi sfârşitul. În clipa

următoare cuţitul galbenului se va fi înfipt în gâtul meu.

    Dar iată că deodată auzii un horcăit şi când ridicai pleoapele, văzui cuţitul paznicului căzând jos la pământ.

    Uriaşul chinez se poticni, ridică braţele şi căzu pe spate în tufişul de unde de ivise. Pongo mă împinse binişor în lături, se aplecă deasupra lui şi în clipa următoare se ridică, ţinând în mână cuţitul său enorm.

    — Masser Bertram fie mai cu băgare de seamă! zise el apoi. Pongo nu poate totdeauna arunca atât de repede cuţit.

    Într-adevăr, în ultimul moment zvârlise arma grozavă în gâtul chinezului.

    Îi strânsei mâna, recunoscător şi mă gândii cât de miraculos era uneori jocul întâmplării, sau al Destinului. Dacă Maha nu m-ar fi tras îndărăt, Pongo n-ar fi putut zvârli cuţitul alături de capul meu şi chinezul m-ar fi ucis.

    Mângâiai blana ghepardului, care mă salvase fără să ştie, apoi îl îndemnai să caute mai departe şi imediat Maha porni la drum.

    Mă cuprinse totuşi o mare îngrijorare. Dacă chinezii din luminiş trebuiau să aştepte mai întâi până să se fi împrăştiat cu totul gazele, înainte de a-i putea lega pe camarazii mei? Atunci mai erau acum îndărătul nostru şi cadavrul paznicului va fi un semn pentru ei că noi şi trecusem pe acolo. Nu vor căuta ei atunci să se scape repede de prizonieri?

    Mă oprii şi-i împărtăşi lui Pongo temerile mele. Uriaşul recunoscu că am dreptate şi răspunse:

    — Pongo întoarce repede şi ascunde cadavrul. Chinezii crede atunci că el plecat.

    Da, asta era singura posibilitate să-i înşelăm pe duşmanii noştri. Intrai într-un tufiş des şi-l trăsei pe Maha lângă mine, în vreme ce Pongo porni înapoi. Vroiam să-l aştept aici, căci era primejdios să mă duc înainte singur cu Maha.

    Ascultai cu încordare să aud vreun zgomot care să-mi trădeze apropierea vreunui duşman - însă totul rămase liniştit. Dar deodată mă simţii copleşit de o senzaţie curioasă. Instinctiv bănuii un pericol în apropiere şi imediat trăsei revolverul, încredinţat că se va ivi prilejul să mă folosesc de el.

    Apoi privii cu şi mai multă atenţiune în jur, dar nu putui zări nimic.

    Maha stătea şi el liniştit şi doar dânsul ar fi observat cu siguranţă apropierea unui duşman. Atunci îmi veni în gând că vântul destul de puternic tocmai ne bătea în faţă. Aşa dar, o primejdie pe care ghepardul n-o mirosea, nu putea veni decât din spate.

    Întorsei repede capul şi o spaimă grozavă mă cuprinse, căci mă pomeni faţă în faţă cu un chinez, care stătea la vreun metru şi jumătate de mine.

    Trebuie să fi fost ascuns în tufiş, dar nu se mişcase când eu mă strecurasem printre ramuri.

    Era o situaţie foarte încurcată. De împuşcături trebuia să mă feresc pe cât se putea, deoarece detunăturile i-ar fi prevenit pe ceilalţi Chinezi şi ar fi însemnat poate şi o primejdie pentru Marian şi inspector. Dar nici la o luptă corp la corp nu mă puteam gândi; căci eram înţepenit între crengi, ceea ce-mi paraliza mişcările.

    Şi cu potrivnicul meu se petrecea acelaşi lucru - nici el nu se putea folosi de vreo armă, pentru că nici măcar trupul nu i-l puteam vedea, atât de dese erau ramurile. Numai chipul său se vedea ca într-un cadru printr-o spărtură dintre crengi. Mutra aceasta hidoasă avea o expresie atât de fioroasă, încât mă cutremurai tot.

    Ochii înguşti aveau o privire pătrunzătoare, de stăpân şi avui deodată simţământul că mă aflam faţă în faţă cu şeful bandei, misteriosul „păianjen galben".

    Chibzuii fulgerător cum m-aş putea scăpa de acest duşman. Dacă mă azvârleam brusc înainte, n-aş fi putut dobândi nimic - ba aş fi fost în primejdie să capăt o lovitură de cuţit din partea lui.

    Să alerg repede în jurul tufişului, iarăşi n-avea nici un rost. Tocmai tufişul în care mă găseam era atât de strâns împletit cu cele vecine, încât ar fi trebuit să caut mult ca să găsesc o trecere şi în vremea asta Chinezul ar fi dispărut de mult.

    Atunci îmi adusei aminte de Maha. El ar fi putut să se strecoare pe sub crengile de jos şi să-l înhaţe pe chinez.

    Neslăbind o clipă din ochi pe chinezul care chibzuia şi el, probabil, cum să scape de mine, desprinsei încetişor zgarda ghepardului. Apoi îi întorsei cu atenţiune capul, îl împinsei printre crengi şi-l îndemnai s-o ia înainte.

    În cele din urmă simţii din tresărirea lui că trebuia să-l fi mirosit pe chinez. Atunci îi dădui drumul de ceafă, de care-l ţineam şi strigai:

    — Pe el, Maha!

    Pe chipul fioros al chinezului trecu fulgerător o expresie de spaimă când auzi strigătul meu. Apoi păru să bage de seamă, din pârâitul crengilor, că un al doilea potrivnic venea spre el şi în clipa următoare capul următoare capul său dispăru fulgerător.

    Acum nu mai era nevoie să fiu prevăzător şi mă vârâi repede printre crengile mlădioase. Din fericire, nu era un tufiş de scaieţi, altminteri aş fi rămas înfipt acolo. Dar şi aşa era ceva destul de anevoios, căci crengile păreau crescute împreună.

    Trebuia să recurg la ajutorul cuţitului meu ca să-mi pot croi un drum. Trecură vreo cinci minute până să fi învins piedeca aceasta.

    Ajunsei într-un luminiş mic şi rotund, mărginit de jur- împrejur de tufe foarte dese. Unele spărturi în aceste tufe mai arătau că duceau de acolo poteci în desiş.

    Pajiştea era pustie. Aşa dar chinezul trebuie să fi izbutit să alerge înapoi cu repeziciune de necrezut, înainte ca Maha să se fi strecurat printre crengile tufişului.

    Ascultai cu încordare câteva clipe, apoi auzii la stânga, spre miazăzi, un geamăt slab, plin de spaimă. Străbătui repede luminişul şi intrai într-o spărtură de crengi. Şi deodată îl văzui înaintea mea pe chinez, cu faţa în jos şi braţele întinse.

    Deasupra lui stătea Maha, cu labele dinainte înfipte în spatele Galbenului. Răsuflai uşurat; izbânda era a noastră. Învingându-l pe şef, pusesem întreaga bandă cu botul pe labe.

    Scosei repede din buzunar ghemuleţul de sfoară groasă pe care-l purtam totdeauna la noi, trecui pe lângă Maha şi legai braţele întinse ale chinezului. El încercă să se ridice, dar ghepardul veghea, aşa că fu nevoit să se culce iar la pământ. Îi mai legai şi picioarele, îl mângâiai pa Maha şi mă înapoiai repede. Trebuia să-i dau de veste lui Pongo.

    Când păşii însă în luminişul mic şi rotund, uriaşul nostru camarad îmi ieşi înainte. Observase îndată urmele pe care le lăsasem când pătrunsei în tufiş.

    Îi spusei cele petrecute, la care Pongo zâmbi mulţumit şi zise:

    — Foarte bine fie, Masser Bertram. Noi acum bagă de seamă, dacă vine chinezi cu Massers Farrow şi Morris, apoi eliberăm pe ei.

    — Minunat! exclamai mulţumit. Asta e uşor de făcut. Dar vino repede, căci trebuie să şterg urmele mele.

    — Pongo şi făcut asta - spuse uriaşul liniştit.

TAINA E LĂMURITĂ

    MĂ ÎNDREPTAI SPRE TUFIŞUL în care stătusem faţă-n faţă cu chinezul. Era într-adevăr surprinzător ce treabă făcuse Pongo atât de repede, fără să ne fi înţeles dinainte.

    Tăiase cu totul locul pe unde mă strecuram eu printre crengi şi-l acoperise cu nişte ramuri înfipte în pământ, spre drumul pe care trebuiau să fi venit chinezii.

    De afară nimeni nu putea să vadă că acolo pătrunsese un om prin tufiş, noi însă puteam sări imediat prin spărtura largă, căci crengile înfipte nu erau o piedecă.

    Încordaţi la culme aşteptam ivirea potrivnicilor cu camarazii noştri prizonieri. Nu mai puteau fi mulţi şi cei trei care o luaseră la fugă din faţa lui Pongo şi a mea nu erau duşmani de temut, pentru că uriaşul negru le insuflase o spaimă grozavă.

    Minutele se scurgeau unul după altul. Nici un zgomot nu întrerupea liniştea pădurii seculare şi începui să mă îndoiesc dacă presupunerile mele sunt întemeiate. Nu se putea oare ca galbenii cu prizonierii lor să şi fi trecut şi şeful lor să fi rămas acolo numai ca să mă prindă pe mine şi pe Pongo? În cazul acesta ar fi fost mai nimerit să-l punem imediat pe Maha iarăşi pe urmele lor. „Păianjenul galben" n-avea decât să rămână legat acolo unde zăcea.

    Mă-ntorsei pe jumătate spre Pongo, care stătea alături de mine. Tocmai când vroiam să-i împărtăşesc noul meu gând, privirea îmi căzu pe locul liber dindărătul nostru. Şi din tresărirea mea Pongo băgă se seamă că ceva nu era în regulă acolo.

    Se-ntoarse fulgerător şi văzu ce vedeam şi eu. Încetişor şi fără zgomot străbăteau micul luminiş, purtând pe cei doi camarazi ai noştri; în frunte mergeau alţi doi galbeni, iar îndărătul lor tot atâţia.

    Aşa dar, tot apucaseră pe altă potecă şi ar fi dat acum de Maha şi de şeful lor, dacă nu i-aş fi descoperit eu, cu totul întâmplător.

    Trăsei imediat amândouă revolverele, în vreme ce Pongo

ridica braţul cu cuţitul său enorm. Cu glas tare îi strigai pe chinezii înmărmuriţi, ieşind afară din tufiş împreună cu Pongo. Eram numai la câţiva metri de galbeni şi nu-mi era greu să-mi închipui ce simţeau la vederea uriaşului negru.

   Înmărmurirea lor nu ţinu însă decât puţine clipe. Apoi cei patru purtători lăsară deodată la pământ pe camarazii noştri şi toţi opt se repeziră asupra noastră.

   Cu două gloanţe îi culcai la pământ pe cei doi din faţă, în timp ce Pongo, scoţând răcnetul său de luptă, se zvârli asupra celorlalţi. Şi în aceeaşi clipă sări din tufiş Maha... Glasul meu şi strigătul lui Pongo îl făcuseră să priceapă că se-ntâmpla ceva neobişnuit şi în clipa următoare încolţi şi el pe un chinez, care tocmai ridicase cuţitul asupra mea.

   Toţi ceilalţi îşi pierdură acum cumpătul. Scoţând ţipete de groază, străbătură în goană nebună luminişul şi se făcură nevăzuţi în tufişuri.

   Pongo mai înhăţă pe unul din ei şi-l ţinea bine. Sării repede la camarazii mei şi le tăiai legăturile. Dar sărmanii nu-şi reveniseră încă în simţiri de pe urma gazului ameţitor.

   Când izbutiră să se ridice, îmi adusei aminte de „păianjenul galben". Maha intervenise în lupta noastră, lăsându-l pe el în plata Domnului. Şi pe acolo unde zăcea dânsul acum trecuseră fugarii alungaţi de noi.

   Gonii repede prin luminiş şi pătrunsei pe potecă; dar temerile mele se dovediră întemeiate: Chinezul dispăruse. numai funiile tăiate mai zăceau la pământ.

   Acum se cerea să ne grăbim. Poate că şeful bandei, care ne ştia pe urmele sale, izbutea să-l înlăture în grabă pe nemţii prizonieri. Nu trebuia să-l lăsăm să ne-o ia înainte, dar nici nu puteam lăsa pe Marian şi Morris în luminiş, în starea în care se găseau.

   Trebuia să ne despărţim aşa dar. Şi deşi nu-mi era plăcut să rămân eu în luminiş, socotii totuşi mai nimerit ca Pongo să pornească în urmărirea fugarilor. El era mai potrivit pentru aceasta şi în toată graba îi explicai nevoia de a descoperi ascunzătoarea chinezilor. Îi spusei, însă, să nu întreprindă nimic pe urmă pe socoteala lui, afară de cazul dacă ar vedea că prizonierii sunt în mare primejdie. Voi veni eu cu Marian şi Morris, când aceştia se vor fi dezmeticit de-

a binelea.

    Pongo încuviinţă îşi luă din mână cureluşa şi-o petrecu pe după gâtul ghepardului - apoi se făcură nevăzuţi amândoi pe poteca pe care o luaseră la goană chinezii.

    Eu mă-ntorsei acum spre camarazii mei; mă gândeam să- ncerc să-i readuc mai repede în simţiri prin respiraţie artificială.

    Dar când făcui primul pas spre dânşii, rămăsei locului împietrit. O privelişte grozavă mi se înfăţişă şi în cea dintâi clipă nu ştiam ce să fac ca să-i liberez pe camarazii mei din situaţia lor îngrozitoare.

    Ochii amândurora erau larg deschişi, aţintiţi asupra mea cu priviri rugătoare, implorând ajutor. Bănuii că spaima grozavă îi făcuse să-şi revină complet în simţiri. Acum mai trebuiau înlăturată primejdia care-i ameninţa şi-apoi poate că eram în măsură să-l urmăm pe Pongo.

    Îmi redobândii liniştea şi sângele rece trebuitor. Mă apropiai cu un pas şi iscodii cu atenţiune în jur, căutând să- mi dau seamă cum aş putea interveni mai bine, fără să-i primejduiesc pe ei şi pe mine.

    Era într-adevăr un caz cu totul neobişnuit că chinezii îi azvârliseră în aşa fel unul lângă altul, încât între dânşii era o distanţă de vreo jumătate de metru.

    Şi în acest spaţiu îngust se ridicaseră acum doi uriaşi şerpi cu ochelari, care-şi legănau încoace şi-ncolo partea de sus a trupului.

    Probabil că se întinseseră să se odihnească la soare şi tocmai de ambele laturi ale grozavelor reptile zvârliseră jos chinezii pe camarazii mei.

    Dar soarta părea săi fi ocrotit, căci cât de uşor s-ar fi putut întâmpla ca Marian şi Morris să fi căzut chiar peste şerpi şi atunci cobrele furioase i-ar fi muşcat - ceea ce însemna o moarte sigură.

    Camarazii mei se aflau într-o situaţie îngrozitoare. Dar nici eu nu stăteam pe roze! Dacă împuşcam unul din şerpi, în zvârcolirile morţii şi-ar fi putut înfige colţii veninoşi în Marian şi Morris. Iar celălalt şi-ar fi descărcat apoi furia asupra bieţilor mei tovarăşi lipsiţi de apărare.... Îmi dădui seamă că revolverul nu-mi putea fi de folos aici.

    Luând o hotărâre bruscă mă repezii la cea mai apropiată tufă şi tăiai două beţe groase şi lungi de vreun metru şi jumătate. Apoi mă-ndreptai spre cobre.

    La apropierea mea amândoi şerpii îşi înălţară şi mai mult trupul şi-mi şuierară în faţă. Asta era foarte bine, căci aveau prea puţin sprijin în coada lor încolăcită. Cu mâna stângă întinsei unul din beţe în lături şi imediat ei îşi întoarseră capetele hidoase spre obiectul ce li se părea o primejdie.

    În vremea asta, întinsei băţul din mâna dreaptă, apoi lovii cu toată puterea. Şi nimerii bine. Amândouă cobrele primiră lovitura în ceafă şi prin forţa ei fură zvârlite la câţiva metri de acolo.

    Mă repezii după ele şi urmai să izbesc fără încetare. După aceea, răsuflând uşurat, mă apropiai de camarazii mei, care-mi mulţumiră din ochi.

    — Asta a fost într-adevăr ajutor venit în ultima clipă, Robert! zise Marian. În mare primejdie am fost! Dar ceva bun tot au făcut cei doi şerpi - am scăpat de efectele neplăcute ale gazului puturos. Asta e urmarea spaimei şi a scârbei ce ma simţit-o văzând târâtoarele.

    — La fel s-a întâmplat şi cu mine - adăugă Morris - ceea ce înseamnă că până şi cel mai rău lucru îşi are partea lui bună. Cât de neplăcut e să-ţi poţi întinde iarăşi mădularele! Mulţumesc, domnule Bertram. Dar unde e Pongo?

    Povestii repede camarazilor întâmplările de până atunci. Şi dacă mă temusem în sinea mea că efectele gazului vor lăsa urme asupra lor, simţeam acum o plăcută dezamăgire.

    — Înainte! strigă Marian, cu energie. N-a mai rămas mult din bandă şi sfârşim noi repede cu restul acesta. Ne putem bizui pe Pongo al nostru; ne va fi făcut el urme lămurite, dacă drumul ar coti brusc.

    O luă înaintea noastră pe poteca pe care dispăruseră chinezii şi trebuii să-i admir energia, precum şi a inspectorului; de sigur că nu se simţeau încă prea bine, cu toate acestea desfăşurau o repeziciune cu care nu puteam ţine pasul.

    Poteca ducea spre sud-vest şi Morris strigă deodată că vom ajunge curând la o mlaştină mare. Acolo cică sălăşluiesc tot soiul de animale primejdioase, în primul rând

mulţi şerpi veninoşi şi crocodili.

   — Aha, atunci vom găsi şi ascunzătoarea „păianjenului galben" - strigă Marian peste umăr - acum nu mă mai mir că nu s-a observat nimic din activitatea bandei. Dar trebuie să ne grăbim şi mai mult, căci ca să ataci o casă apărată, în mlaştină, nu e atât de uşor. Poate că-l mai ajungem din urmă pe chinezi înainte de a sosi la ascunzătoare.

   Şi Marian începu să alerge cu paşi mari pe potecă. Fireşte că trebuia să ţinem pas cu dânsul, dar după câteva minute numai simţeam că nu mai mă ţin picioarele.

   Apropierea mlaştinii se făcea simţită după aerul greu şi umed, care ne apăsa plămânii. La asta se adăugau razele arzătoare ale soarelui care ne prăjeau, nu alta.

   În faţa noastră detunară deodată câteva împuşcături şi în aceeaşi clipă uitarăm de oboseală, de căldură, de aerul umed. Pongo al nostru trebuia să se fi încăierat cu chinezii.

   Acum zburam, nu alta, pe potecă. Aceasta făcu deodată o cotitură şi Marian dispăru după colţ. Imediat detună arma lui.

   După câteva clipe trecui şi eu pe după colţ, iar după mine venea inspectorul Morris. Şi în acelaşi moment detună şi arma acestui minunat trăgător, iar un chinez uriaş, care tocmai ridicase cuţitul să lovească în Pongo, se prăbuşi cu zgomot în mlaştina pe marginea căreia stătea.

   Pongo mai avea doi duşmani care se repezeau la el cu cuţitele lor. Lângă dânsul zăcea un altul, pe care glonţul lui Marian îl culcase la pământ. Şi când, în cele din urmă, ieşii şi eu de pe potecă, un potrivnic al lui Pongo zbură ca o săgeată în mlaştină, în vreme ce celălalt se prăbuşi în clipa următoare la picioarele uriaşului negru.

   O punte îngustă, abia văzută, ducea în mlaştină. Pe dânsa goneau doi chinezi. Morris ridică îndată revolverul şi odată cu împuşcătura, cel din urmă din cei doi fugari aruncă braţele în sus, se clătină o clipă şi căzu în mlaştină.

   — Staţi! strigă Marian. Omul de colo trebuie să rămână în viaţă. Altminteri se poate să nu găsim ascunzătoarea bandei şi bieţii prizonieri vor pieri cu siguranţă.

   — Dar el îi poate şi omorî! exclamă inspectorul Morris.

   — Da, de asta trebuie să-l împuşcăm aşa fel să nu poată înainte decât încet de tot - apoi îl vom ajunge noi înainte de a sosi el la ascunzătoare.

    Morris dădu din cap, închise puţintel ochiul drept, apoi ridică braţul cu revolverul... şi chinezul căzu jos. Încercă însă să se ridice iarăşi, dar piciorul drept nu-l mai ajuta. Ca un păianjen mare, galben, se târî mai departe.

    — Foarte bine - mormăi Marian, cu ciudă - acum repede după el. Maha poate rămâne aici ca să vegheze asupra prizonierilor.

    În cele câteva clipe care trecuseră până la ultimul glonţ al inspectorului, cuprinsesem cu mintea toată situaţia.

    Pongo îi ajunsese pe chinezii fugari, tocmai când şeful şi unul din oameni păşiseră pe puntea îngustă ce trecea peste mlaştina grozavă.

    Cinci indivizi se aruncaseră asupra lui. Pe unul îl culcase îndată la pământ credinciosul Maha, care stătea acum deasupra duşmanului său şi mârâia ameninţător, când acesta se mişca. Pe unul din potrivnici îl „achitase" glonţul lui Marian, iar ceilalţi doi dispăruseră în mlaştină, unde vâltoarea ce se stârnise dovedea că crocodilii se certau pentru pradă. Pe cel din urmă pumnul vânjos al lui Pongo îl culcase la pământ. Pentru multă vreme era scos din luptă - dacă nu chiar pentru totdeauna.

    Marian strigă ghepardului un scurt: „Stai aici!", apoi pornirăm pe puntea îngustă ce ducea peste mlaştină. De amândouă părţile sclipea apa smârcului în bălţi mititele, printre bogata vegetaţie lacustră. Un singur pas greşit şi neprevăzătorul nu mai putea fi salvat.

    Vipere negricioase se prăjeau la soare şi ridicau capetele, iscoditor, când umbrele noastre cădeau pe ele. Pretutindeni se vedeau trunchiuri noduroase, retezate, pe care se dacă le priveai mai de aproape, recunoşteai că erau crocodili uriaşi.

    Păşeam voiniceşte, căci trebuia să ajungem „păianjenul galben" înainte ca acest chinez fioros şi viclean să le poată face ceva bieţilor prizonieri.

    Deşi grav rănit, galbenul urmărit de noi se târa cu grabă înainte. Probabil că se socotea sigur în ascunzătoarea lui, sau poate dorul de răzbunare îl mâna atât de repede.

    Din fericire, nu întorcea capul, căci dacă ne-ar fi zărit, sar fi oprit poate locului şi atunci, n-am mai fi găsit casa unde lucrau prizonierii.

    Cât de dreaptă era presupunerea lui Marian, se dovedi acum. Chinezul făcu deodată o cotitură şi se păru că se târăşte de-a dreptul în mlaştină. Ne aflam acum pe de lături faţă de el şi ne aplecarăm repede, ca să nu ne vadă. În patru labe ne târârăm înainte cât puteam mai repede. Marian ajunse îndată la locul unde cotise chinezul. Cercetă cu băgare de seamă mlaştina sclipitoare, apoi intră într- însa.

    Aici era un vad acoperit ce câţiva centimetri de apă. N- am fi bănuit asta şi dacă Morris l-ar fi ucis pe chinez, probabil că prizonierii ar fi fost pierduţi.

    Deodată „păianjenul galben" se făcu nevăzut. Mă străfulgeră gândul că poate un leşin neaşteptat îl făcuse pe individ să se rostogolească de pe punte în mlaştina îngrozitoare. Vom mai izbuti apoi să găsim ascunzătoarea în care se aflau prizonierii?

    Se părea că Marian gândea la fel, căci sări în sus şi porni înainte cu paşi mari. Din fericire fire de iarbă călcată arătau drumul pe care se târâse chinezul, altminteri s-ar fi putut lesne întâmpla ca graba asta să-l piardă pe prietenul meu.

    Deodată se opri, în locul unde dispăruse chinezul. Alergarăm la dânsul şi rămaserăm şi noi locului, uimiţi peste măsură.

    În faţa noastră se vedea o minune nu altceva. În mijlocul mlaştinii se afla un crater uriaş, o pâlnie mare, ai cărei pereţi erau din stâncă.

    Marginile erau cam întoarse, astfel că apa mlaştinii nu putea trece peste ele şi se umple pâlnia. Era adâncă de vreo zece metri şi pe fundul ei, care avea o întindere destul de mare, se vedeau câteva colibe de lemn.

    Chinezul rănit îşi dăduse drumul pe o potecuţă înclinată care cobora pieziş de-a lungul peretelui stâncos. Se îndrepta acum spre coliba cea mai mare dintre toate. Vedeam lămurit că ţinea un revolver în mâna dreaptă. A şa dar, vroia într-adevăr să-l ucidă pe prizonieri.

    Inspectorul Morris îl privi pe Marian şi când prietenul meu dădu din cap, arma poliţistului detună. La doi metri numai de intrarea colibei, chinezul rămase întins la pământ.

   Detunătura atrase afară însă pe alţi doi chinezi dintr-o colibă mai mică - probabil paznicii rămaşi acasă. Priviră în sus, ne văzură şi făcură repede stânga-mprejur. Dar nu mai ajunseră să intre în colibă, căci cele două gloanţe slobozite după ei de Morris îşi făcură datoria.

   Mai aşteptarăm câteva minute, pe urmă coborârăm poteca înclinată. Când inspectorul deschise cu putere uşa colibei mari, văzurăm şase indivizi zdrenţăroşi stand tăcuţi la o masă mare şi lucrând animale de lemn.

   Strigându-i, ei ridicară încetişor şi cu teamă capetele, apoi, însă, în ochii lor tulburi se ivi o lucire şi când Marian le strigă că acum erau liberi, câţiva din ei aplecară capetele pe masă şi izbucniră în lacrimi.

   Se stârni apoi o bucurie nestăpânită şi trecu o bucată de vreme până ce bieţii oameni să se liniştească. Avuseseră mult de îndurat în puterea galbenilor. Prin ameninţări şi tortură fuseseră muiaţi cu desăvârşire până ce, în cele din urmă, inginerului îi venise în gând să graveze acel strigăt de ajutor pe spinarea crocodilului de lemn.

   Dezlegarea cazului fu destul de ciudată. Smuth, călăuza engleză, care-i dăduse pe mâna chinezului, era de multă vreme în legături de afaceri cu „păianjenul galben". Făcea contrabandă pe scară întinsă în tovărăşie cu chinezul.

   Meseria lui de călăuză era numai o prefăcătorie; în felul acesta putea face noii legături, fără să bată la ochi. A lui era ideea de a arde întâi în forme animalele de lemn pentru a le vinde apoi scump ca lucru de mână.

   Afacerea fu adusă la cunoştinţa autorităţilor şi cei vinovaţi îşi primiră pedeapsa - încheie doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 148

TAINELE MADAGASCARULUI

   ÎN LUPTĂ CU FANATICII

   — DACĂ ŢINEM MEREU DIRECŢIA ASTA, ajungem la orăşelul Mahanoro de pe coasta de răsărit a Madagascarului

- spuse căpitanul Farrow camarazilor săi George, Petre şi doctorul Bertram, cu care se afla în turnul submarinului - în nici un caz însă nu trebuie să debarc în port, nici chiar în apropiere, pentru că francezii să nu ne poată aduce vreun neajuns. E drept că în Madagascar câţiva băştinaşi se bucură de mare putere, având chiar dreptul de a judeca şi condamna, dar cu toate acestea ascultă de ordinele Franţei. Păşim într-o ţară foarte primejdioasă şi pericolul devine şi mai mare prin faptul că George al nostru are în stăpânirea lui Mamba de aur. Dar ştiu că nu l-aş putea abate de la gândul acestei aventuri. Şi, sincer vorbind, sunt şi eu curios să văd ce vom afla de pe urma acestui Mamba.

   George privi visător la apa sclipitoare a mării. Părea că se va stârni furtuna dinspre apus, ceea ce i-ar întârzia din drum, astfel că nu vor ajunge înainte de apusul soarelui la uriaşa insulă.

   Într-adevăr, peste o jumătate de ceas se stârni o furtună puternică şi valuri mari izbeau submarinul din toate părţile. Motoarele căutau să se împotrivească cu toată puterea, totuşi vasul înainte atât de încet încât căpitanul zise necăjit:

   — Cu siguranţă că vom ajunge prea târziu ca să ne putem căuta un loc potrivit, unde să acostăm. Poate că nici nu vom mai zări coasta la lumina zilei.

   Dar furtuna se potoli tot atât de repede precum se stârnise. Valurile deveniră tot mai slabe şi viteza submarinului tot mai mare.

   Şi când soarele coborâse mult la apus Farrow exclamă:

   — Colo-n faţă se iveşte coasta. Dar nu vom ajunge destul de devreme ca să putem căuta cum trebuie o ascunzătoare

- de încercat tot vom încerca însă. Ah, uite-l pe Plundow! Ia d-ta în primire cârma şi ţine aceeaşi direcţie. Haide, George, să mergem în faţă şa proră, poate mai descoperim vreun golfuleţ ascuns.

    Tânărul se şi căţărase peste marginea turnului. Şi alergă spre proră, înaintea tatălui său. Acesta îl urmă şi zise, râzând:

    — Ei, George, văd că nu mai ai astâmpăr. Dar cred că va trebui să aştepţi până mâine, sau poate că aventurile noastre încep chiar de îndată ce debarcăm. Fii sigur că vom întâmpina destule.

    — Cred şi eu - răspunse George - aş vrea însă să dăm de ceva cât mai misterios. Nu ştiu ce este cu mine, dar aş fi nemulţumit dacă nu s-ar întâmpla nimic până mâine.

    — Tii, că nerăbdător mai eşti! făcu Farrow, râzând mereu. Eu nu cred să ni se mai poată întâmpla ceva astăzi, căci peste o jumătate de ceas se întunecă. Înfrânează-ţi nerăbdarea, băiete!

    — N-am încotro, dar eu unul simt că trebuie să se întâmple ceva - repetă George, privind tot mai stăruitor spre coasta care se desluşea din ce în ce mai mult. Ia, te uită, tată, vezi punctuleţul acela care s-a desprins de coastă, colo, la miazăzi? Pare să vie spre noi. Să ştii că el o să ne aducă ceva.

    Căpitanul se molipsi şi el de înfrigurarea fiului său şi privi cu încordare spre punctul arătat, pe care-l zări îndată. După câteva minute zise:

    — E o barcă cu pânze, din acelea folosite de băştinaşii de aici, o barcă măricică. Asta nu-i ceva deosebit, dar cu toate acestea aş prefera să ne lăsăm afund cu vasul, căci n-aş vrea ca sosirea noastră să fie cunoscută.

    — Dacă-s băştinaşi n-are ce să ne strice chiar dacă ne-ar vedea - spuse George. Să rămânem la suprafaţă.

    — Fie şi aşa - încuviinţă căpitanul - deşi cred că facem o mare greşeală.

    — Se pare că se află şi un european pe bordul bărcii! exclamă tânărul, în aceeaşi clipă. Asta înseamnă că chestia va deveni mai interesantă decât credeam.

    — Într-adevăr! făcu Farrow, după câteva clipe. Acum văd şi eu un european stând în mijlocul câtorva băştinaşi. Ah, barca pare că-şi schimbă cursul, probabil că vrea să treacă pe lângă noi. Oho, acolo nu-i lucru curat!

    Căpitanul dădu repede comanda ca să se dea mai multă viteză motoarelor. „Dox"-ul îşi spori iuţeală, ca să taie drumul bărcii, sau cel puţin să se apropie cât mai mult de ea.

    Cârmaciul ei părea însă că vrea să se ferească de asta. Căpitanul şi George văzură că la o poruncă a sa pânzele fură întinse mai bine, barca se aplecă şi-şi spori viteza.

    Cu toate acestea „Dox"-ul era mai repede şi căpitanul zise fiului său:

    — Aha, acum e lucru sigur că indivizii ăia vin în conflict cu legea, altminteri n-ar încerca să ne scape. Probabil că ne iau drept un vas de război francez. Poate că n-ar strica să vie sus Jan Brike şi să şi pună la punct tunul. Dar nu, să- ntrebăm întâi ce se petrece acolo.

    Cele două vase atât de deosebite se apropiau tot mai mult unul de altul. Se vedea lămurit că Europeanul din barcă avea o discuţie aprinsă cu ceilalţi, care păreau că-l ţin cu forţa. Făceau gesturi agitate, într-un rând europeanul sări în picioare, dar fu împins înapoi pe locul său de către băştinaşi.

    Căpitanul comandă iarăşi ca motoarele să meargă şi mai repede.

    Cele două vase ajunseseră atât de aproape încât oamenii se puteau înţelege prin vorbă. Timonierul băştinaş porni şi mai repede în direcţia vântului şi izbuti să treacă pe lângă prora submarinului.

    În aceeaşi clipă europeanul sări la marginea bărcii şi încercă să se salte peste bord. Imediat fu tras înapoi de negri şi un vlăjgan îi apăsă mâna pe gură.

    Căpitanul răcni într-acolo:

    — Daţi imediat drumul omului!

    Trase apoi revolverul şi-l îndreptă ameninţător spre barcă. Ar fi tras chiar, dacă negrii ar fi încercat să fugă prizonierul - dar deodată se lasă întunerecul.

    Un râs batjocoritor răsună dinspre barcă, apoi se stârni iarăşi o răbufneală de vânt şi din vâjâitul bărcii care se îndepărta, căpitanul îşi dădu seama că negrii îi scăpaseră.

    Farrow porunci îndată să se aprindă reflectorul puternic de pe bordul „Dox"-ului, apoi dădu ordin lui Plundow să apuce în aceiaşi direcţie în care bănuia că pornise barca.

   Dar când lumina vie spintecă întunericul şi se răsfrânse pe apă, nu se mai văzu nimic. Coasta era acum atât de aproape, încât s-ar fi putut că micul vas să fi intrat în vreun golf ascuns.

   Totuşi atât de repede nu putea să fi dispărut barca, căci trecuseră numai câteva minute de la ordinul căpitanului până la aprinderea reflectorului.

   Submarinul se apropiă cu toată viteza de coastă, dar curând Farrow trebui să dea ordin să se micşoreze viteza, căci începuseră să se ivească stânci sub apă.

   Deodată George strigă, agitat:

   — Tată, colo în golful acela îngust se află barca. Cred că apa e destul de adâncă acolo ca să putem acosta şi noi.

   Într-adevăr, barca era acolo, dar nu se vedea nici un om într-însa. În timpul cât cei de pe submarin o căutaseră, negrii debarcaseră cu prizonierul lor şi se făcuseră nevăzuţi pe uscat.

   — Fireşte că trebuie să ne luăm după ei - puse căpitanul - în nici un caz nu trebuie să-l lăsăm pe European în mâinile acestor Negri. Da, se pare că apa e destul de adâncă.

   Încet şi cu băgare de seamă submarinul intră în golf. Dibaciul timonier Plundow izbuti să aducă „Dox"-ul alături de barcă. Pe puntea submarinului se adunaseră cincisprezece marinari care, împreună cu primul ofiţer Rindow, urmau să-l însoţească pe căpitan şi pe George. Fireşte că nu lipsea nici doctorul, nici Petre.

   Abia stopase submarinul, că toţi aceştia săriră în barcă. Dar camarazii nu găsiră într-însa nici un obiect, din care să poată afla ceva cu privire la negri.

   La lumina reflectorului, însă, care era îndreptat spre uscat, văzură o potecă îngustă care ducea în desiş ce se- ntindea până la ţărm.

   — Colo atârnă o zdreanţă albă - strigă George - pe acolo au dispărut cu bietul om. Repede după ei, trebuie să-i ajungem îndată!

   Tânărul sări cel dintâi pe uscat şi alergă spre potecă. Petre îl urmă imediat, iar ceilalţi camarazi avură nevoie de mai mult timp ca să coboare din barcă.

   Astfel, George şi Petre o luaseră înainte cu vreo cincisprezece paşi de restul trupei. Căpitanul, care venea cel dintâi după ei, strigă fiului său să meargă mai încet. Pe întunerec, pe poteca îngustă, era prea primejdios, căci negrii, aşteptându-se să fie urmăriţi, puteau să fi aşezat vreo capcană acolo.

    George îşi dădu şi el seamă de asta şi rămase locului îndată ce tatăl său îi strigase să-şi domolească paşii; şi atunci auzi înaintea sa, în desiş, pe partea stângă, un pârâit slab de crengi. Petre puse îndată mâna pe braţul lui George şi-i şopti:

    — Ia seama, domnule George, se pare că sunt colo! Trebuie să-ncercăm să-i luăm prin surprindere.

    Toţi camarazii aveau la ei lămpile de buzunar. Pe care le aprinseră. George şi Petre îndreptară lumina pe partea stângă a potecii şi văzură atunci crengi frânte şi frunze rupte, care dovedeau că mai mulţi oameni pătrunseseră pe acolo în desiş.

    Ceilalţi camarazi îi ajunseră din urmă şi la întrebarea căpitanului ce s-a întâmplat. Petre îi răspunse ceva în şoaptă. Farrow chibzui câteva clipe, apoi dădu porunca:

    — Toţi oamenii să pătrundă pe stânga în desiş! Scoateţi cuţitele şi înainte!

    Fără să stea o clipă pe gânduri, camarazii se supuseră. Petre alergă îndată spre tufişul îndărătul căruia se auziseră zgomotele şi cu cuţitul făcu o spărtură largă. Alături de el George începu să taie crengile unei tufe.

    Lucra cu înfrigurare, înaintând pas cu pas, căci în faţa lui auzi acum trosnete de crengi şi foşnet de frunze. Se părea că se ascunsese acolo un mare număr de oameni, care fugiră acum repede în desiş în faţa atacului neaşteptat al marinarilor.

    În cele din urmă tânărul îşi croi drum şi ajunse într-un luminiş lat de numai doi metri. În acelaşi timp cu el pătrunsese acolo şi Petre împreună cu vreo zece camarazi. La lumina lămpilor lor văzură mai mulţi negri care se strecurau în grabă prin tufele de peste drum. Doi uriaşi traseră după ei un prizonier, căruia îi legaseră o basma la gură.

    George îşi vârî la loc pumnalul şi scoase revolverul. Apoi

strigă în franţuzeşte:

    — Daţi drumul omului - repede!

    În acelaşi timp slobozi un glonţ în aer, care trecu deasupra capului unuia din cei doi negri. Scoţând ţipete de spaimă indivizii dădură drumul victimei lor, se aplecară şi se strecurară în tufiş. Prizonierul se-ntoarse şi veni spre salvatorii săi.

    — N-ar fi bine să punem mâna pe unul din negri? întrebă George.

    — Nu - strigă căpitanul - de ce să ne îngreunăm cu un prizonier? Să pornim repede înapoi, înainte ca bandiţii ăia să primească întăriri.

    Petre şi tăiase prizonierului legăturile de la mâini şi-i scoase apoi basmaua groasă de la gură. Un chip simpatic ieşi la iveală, omul eliberat răsuflă din adânc, apoi zise, mişcat:

    — Domnilor, vă mulţumesc din tot sufletul. M-aţi salvat de la o moarte grozavă. Îmi daţi voie să mă prezint: mă numesc Rene Soulier şi sunt secretarul guvernământului.

    Şi înainte ca Farrow să-i poată răspunde ceva, el adăugă, oarecum mirat:

    — Văd că sunteţi persoane particulare... Credeam la- nceput că am de-a face cu un submarin al marinei engleze.

    — Nu ştiu dacă vei fi prea încântat că tocmai noi te-am salvat - răspunse căpitanul - căci guvernul d-tale îmi mai poartă încă pică. Eu sunt căpitanul Farrow şi cred că ai auzit despre mine.

    francezul făcu un pas înapoi şi câteva clipe rămase tăcut. Apoi, însă, ridică deodată capul şi zise:

    — Fireşte că eu, ca Francez şi încă slujbaş de Stat, trebuie să fiu împotriva dv., domnule căpitan. Dar acum cuget ca un om căruia i-aţi salvat viaţa, cruţându-l de o soartă grozavă. Primiţi încăodată călduroasele mele mulţumiri şi fiţi încredinţat că voi căuta să înlătur din calea dv. toate neplăcerile pe care le-aţi putea întâmpina aici. Îmi daţi voie să vă întreb dacă voiaţi în orice caz să debarcaţi aici, sau aţi făcut numai ca să-mi veniţi mie în ajutor?

    — Trebuie să mărturisesc că aş fi debarcat în orice caz - răspunse căpitanul - căci avem de îndeplinit aici o misiune foarte ciudată. Deoarece trebuie să te duc în port cu submarinul meu, vom putea să ne povestim totul pe drum. Probabil că cunoşti bine oamenii şi lucrurile de pe aici, astfel că ne-ai putea da indicaţii preţioase.

    — Fireşte că voi face tot ce-mi va sta în putinţă - făgădui francezul - dar acum să ne-ntoarcem cât mai repede la coastă, altminteri aceşti misterioşi adepţi ai grozavului Mamba ar putea să ne atace în număr mai mare.

    —   Ce... ce? exclamară căpitanul şi George în acelaşi timp. Vorbeai despre adepţii lui Mamba? Păi pentru ăştia am venit şi noi încoace. Foarte interesant! Care va să zică avea dreptate băiatul meu cu presimţirea că ni se va întâmpla ceva deosebit încă azi. Văd că eşti tot atât de uimit ca şi noi, domnule Soulier. Hai să mergem repede la submarinul nostru şi acolo îţi voi istorisi totul.

    În toată graba părăsiră luminişul şi ajunseră la golf, unde se urcară pe submarin. Dar înainte de a porni, căpitanul ascultă sfatul francezului şi puse să se distrugă barca Negrilor, ca aceştia să nu se mai poată folosi de ea.

    După ce „Dox"-ul se desprinse de ţărm, căpitanul pofti pe francez în sufragerie, unde tocmai se servea cina. Bietul salvat începu să mănânce cu poftă şi povesti că pe la amiază, în ziua aceea, negrii l-au prins în apropierea oraşului şi l-au ţinut ascuns, nedându-i măcar o înghiţitură de apă. Şi după ce-şi potoli foamea, rugă pe căpitan să-i povestească legătura dintre ei cu Mamba şi cu misterioşii ei adepţi.

    Ascultă cu luare aminte istorisirea lui Farrow, care-i spuse că un bătrân cingalez din Ceylon vânduse fiului său mica bijuterie de aur, care reprezenta o viperă primejdioasă şi-i spuse băiatului s-o ducă în Madagascar. Povesti şi despre aventurile întâmpinate pe insula Ceylon şi în drum, în legătură cu această Mamba.

    Când sfârşi, Soulier se ridică şi zise, agitat:

    — Domnule căpitan, nu mi-ar putea arăta fiul dv. bijuteria aceasta? Nici nu bănuiţi ce prefacere însemnată s-a produce dacă ar veni înapoi aici.

    George ieşi repede afară ca să aducă din cabina sa şarpele de aur. Când se-ntoarse şi-l puse pe masă, francezul

îl luă repede şi strigă:

    — Da, asta trebuie să fie! Este întocmai copia micşorată a Mambei mari, negre, din piatră, care se află în misteriosul templu din peşteră. Odată am văzut-o şi eu, apoi am fost nevoit să fug - şi cu toate astea am fost recunoscut de credincioşi, care acum m-au luat prizonier. Aş fi fost jertfit unei morţi grozave şi anume în faţa acestei statui de piatră. Până acum umblau numai zvonuri privitoare la aceste jertfe, dar căpetenia Negrilor, unul anume Otaha, m-a ameninţat cu moartea aceasta după ce m-a luat prizonier.

    —   Dar pentru ce vină trebuia să fii jertfit? întrebă căpitanul. Numai pentru că ai vizitat templul acela?

    — În primul rând pentru asta, căci negrii vor să împiedice cu orice chip ca locul templului lor să fie cunoscut. În al doilea rând, ei cred că prin faptul că am privit hidoasa lor zeitate am şi profanat-o; şi în al treilea rând, ei se tem că şi această statuie de piatră, ar putea fi urată cum s-a întâmplat cu simbolul acesta de aur pe care-l aveţi dv.

    — Şi ce schimbări s-ar produce dacă bijuteria ar fi adusă înapoi? întrebă căpitanul.

    — Atunci asociaţia asta secretă va deveni cred, la fel de inofensivă cum fusese înainte - zise Soulier - căci înainte de a se produce furtul, acum cinci ani, adepţii Mambei au lucrat mână-n mână cu noi şi ne-au fost de folos în toate privinţele. Dar după furt, ei au început să creadă că acest simbol de aur le-a fost luat din îndemnul nostru, pentru ca... Să dobândim putere asupra lor. De atunci au început să curgă crimele şi, după cum îmi spunea Otaha, au fost jertfiţi câţiva negri, bănuiţi c-ar fi fost părtaşi la furt. Dacă vom înapoia acum acestor fanatici bijuteria aceasta, cu siguranţă că se va reîntrona liniştea şi colaborarea de odinioară.

    — Dar nu va trebui să pedepsiţi apoi crimele făptuite de ei? întrebă căpitanul.

    — Din păcate va trebui s-o facem, ca să ne păstrăm prestigiul - răspunse Soulier - ceea ce îi va întărâta, fireşte şi Otaha, om cult şi inteligent, va bănui că vom proceda astfel şi de aceea se va apăra din toate puterile. Păcat că nai făcut cumpărătura aceasta cu câţiva ani în urmă, domnule Farrow - se adresă el lui George - căci ne-ai fi cruţat multe lupte grele. Dorinţa mea ar fi să nu intervenim în mod oficial împotriva acestor Negri, deoarece n-am vrea să arătăm prea multă importanţă chestiunilor lor, căci asta ne-ar dăuna faţă de ceilalţi supuşi. De aceea ţi-aş fi recunoscător, domnule căpitan, dacă mi-ai da o mână de ajutor împotriva lui Otaha, pentru că el e duhul rău al întregii asociaţii.

    — Fireşte că-ţi voi da tot ajutorul ce ne va sta în putinţă - făgădui imediat căpitanul - dar deoarece nu trebuie să ne lăsăm văzuţi de autorităţile d-tale, sarcina noastră va fi îngreuiată. Ar fi bine să-ţi faci puţin timp mâine şi să vii pe submarinul nostru ca să pornim împreună împotriva lui Otaha. D-ta ştii unde e templul acela misterios.

    — Propunerea e cât se poate de bună, domnule căpitan - încuviinţă Soulier - vom întâmpina însă greutăţi mari, căci Otaha îi are la mână pe oamenii săi. Vom lucra deci cu şiretenie şi în acelaşi timp vom fi pregătiţi pentru orice.

PRIMEJDII LA TOT PASUL

    CĂPITANUL IZBUTI SĂ-ŞI ADUCĂ submarinul în portul Mahanoro. Soulier coborî într-un şlep care se afla acolo şi se făcu nevăzut în întuneric, fără să fi fost observat de sentinela vasului. După aceea ajunse uşor la ţărm.

    Folosindu-se numai de electromotoare, „Dox"-ul ieşi iarăşi din port. În largul mării rămase apoi tot restul nopţii şi toată ziua următoare.

    Când se înnoptă, porni din nou spre port şi acostă lângă şlep care, după cum spusese Soulier, era în reparaţie. Nu trecu mult şi francezul dădu semnalul convenit - o fluierătură - apoi prinzându-se de o funie lăsată în jos, se căţără pe puntea submarinului.

    — Totul în bună regulă! exclamă el vesel, când submarinul se-ndepărtă iar de port. Am căpătat un concediu de trei săptămâni, dar sper că nu vom avea nevoie de tot timpul acesta.

    După puţin timp submarinul intră iarăşi în golful ascuns unde stătuse în seara trecută. Fireşte că trebuiau să se aştepte ca la ţărm să se afle iscoade de-ale negrilor, aşa că era nevoie să fie cu băgare de seamă şa părăsirea vasului. În primul rând nu trebuiau să aprindă nici un fel de lumină.

    George puse cel dintâi piciorul pe uscat. Merse până la desiş şi acolo rămase în ascultare. Mamba de aur o ascunsese le brâu; vroia s-o dea numai negrului care era îndreptăţit s-o ia în primire. Soulier, care se ocupase mult timp cu această asociaţie secretă spusese că acesta e un bătrân negru cu numele Mulidja, urmărit cu înverşunare de Otaha şi de aceea se ţinea ascuns.

    După câteva minute erau şi camarazii pe uscat. Afară de căpitan, Rindow, doctorul, Soulier şi Petre, mai erau cincisprezece oameni.

    Farrow îl mai preveni încăodată pe fiul său:

    — George, să nu te laşi îndemnat de nimic s-o iei înainte! Nici să nu mergi prea repede, căci se poate ca negri să fi aşezat pe poteci gropi dintr-acelea pentru prins fiare.

   — La sta m-am gândit şi eu - zise doctorul Bertram - ar fi mai bine dacă George s-ar lega cu o funie. Petre care merge îndărătul lui, l-ar putea ţine, dacă într-adevăr pământul i-ar fugi de sub picioare.

   — Asta e o idee bună - încuviinţă căpitanul - şi aşa vom face. Petre, tu ai totdeauna la tine frânghioare, ia împleteşte câteva împreună, ca să ţină bine.

   Deşi era întuneric beznă, uriaşul făcu treaba cum se cuvenea, apoi îi petrecu funioara lui George pe sub braţe în jurul pieptului, iar capătul îl ţine în mână.

   Astfel asigurat, tânărul merse dibuind de-a lungul desişului şi îşi încordă auzul la feluritele zgomote care răsunau de pretutindeni - viaţa de noapte a pădurii.

   Tocmai se afla în faţa unui copac uriaş, cu trunchiul acoperit cu muşchi, sclipind în beznă. Erau numeroase ciuperci luminoase, care acopereau aproape în întregime trunchiul, George se opri fără voie, ca să admire această luminaţie.

   Atunci auzi ca un sunet ciudat. Era un bâzâit scurt, ascuţit, ca şi cum un gândac mare ar fi trecut pe dinaintea lui - apoi ceva se izbi de suprafaţa luminată a copacului. Tânărul văzu cu groază o săgeată lungă, care se înfipsese în scoarţă. Era încredinţat că vârful acestei săgeţi era otrăvită.

   Înmărmurirea lui dură numai o clipă. Apoi îşi scoase fulgerător revolverul şi descărcă două gloanţe spre stânga în desiş. Cunoştea bine direcţia de unde venise săgeata.

   Împuşcăturile sale nu dădură greş, căci din desiş se auzi un ţipăt de durere, urmat de gemete. George îşi aprinse imediat lampa de buzunar şi îndreptă lumina într-acolo. În aceeaşi clipă se zvârli repede în lături, căci zărise o mână negricioasă, care ieşise dintre crengi. Ţinând un arc încordat.

   Iarăşi şuieră săgeata prin aer, deasupra capului său, pentru a se înfige în trunchiul copacului. Şi din nou detună arma lui George, urmată de un ţipăt în tufiş, apoi pârâit de crengi.

   Mâna negricioasă cu arcul se lăsa tot mai jos, ceea ce însemna că omul ascuns acolo se prăbuşea încetişor. Dar mai puteau fi alţi negri în tufiş.

    Fireşte că şi ceilalţi camarazi, auzind împuşcăturile şi traseră revolverele şi aprinseseră lămpile. Luminile acestea orbitoare l-ar fi împiedecat şi pe cel mai bun ţintaş să nimerească. Afară de asta, soarta care îi lovise pe cei doi dintâi, trebuie să-i fi speriat puţin pe ceilalţi.

    Într-adevăr, camarazii auziră acum foşnete şi trosnete în desiş, tot mai îndepărtate. Aşa dar, negrii se retrăgeau.

    — Să-i cercetăm pe cei culcaţi la pământ! zise căpitanul, în cele din urmă. Poate aflăm din ce trib fac parte - sau poate vei recunoaşte d-ta pe vreunul din ei, domnule Soulier.

    Câţiva camarazi în frunte cu George, pătrunseră în desiş.

    Primul negru de care dădură zăcea în tufiş şi mâna lui cu arcul ieşea afară pe poteca îngustă. Glonţul lui George îl nimerise în gât. Se prăbuşise îndată mort.

    Când Petre cu încă doi camarazi îl tresară pe potecă, francezul strigă:

    — Pe omul acesta l-am văzut adesea, se aţinea prin Mahanoro, unde avea legături cu alţii care mi-au bătut şi ei la ochi şi pe care i-am văzut când am vizitat templul acela misterios.

    — Atunci ştim cel puţin că venirea noastră a fost anunţată şi trebuie să fim cu băgare de seamă. Ah, celălalt trăieşte încă... poate aflăm ceva de la el.

    Negrul care părea foarte grav rănit, fu transportat de acolo de George, Petre şi Kard. Soulier vorbi întâi franţuzeşte, apoi într-o limbă necunoscută camarazilor. Dar convorbirea dintre ei nu dură mult, căci deodată rănitul începu să se zvârcolească, pentru ca apoi să rămână nemişcat. Murise.

    — Ce-a mai spus? întrebă căpitanul.

    — Să nu mergem mai departe, căci am fi hărăziţi morţii - răspunse francezul - o fi vrut să creadă cu asta că vom da de capcane primejdioase, dar pentru aşa ceva suntem pregătiţi. Din păcate n-a mai putut să-mi spună dacă va mai avea loc în curând o serbare în templul tăinuit din peşteră. În orice caz, însă, Otaha şi ai lui acolo se aţin.

    — Ca să fim lămuriţi în toată chestia asta, trebuie să ştim, însă, în ce raporturi sunt credincioşii cu Otaha - zise căpitanul - am dedus din vorbele d-tale că el şi-a însuşit cu forţa demnitatea lui de acum. Mai spuneai că a pus să fie urmărit bătrânul Mulidja, proprietarul de drept al Mambei de aur.

    — Foarte adevărat domnule căpitan - încuviinţă Soulier - Otaha s-a cocoţat prin forţă la rangul de conducător al asociaţiei secrete. Odinioară, înainte de a fi fost furată Mamba de aur, asociaţia asta nu prea ne făcea bătaie de cap. Abia acum, după ce Otaha a pus mâna pe putere, chestia a început să devină primejdioasă pentru noi, căci mulţi europeni au dispărut fără urmă şi bănuiesc că au căzut în mâinile acestor fanatici.

    — Atunci, înainte de toate trebuie şi-l punem cu botul pe labe pe Otaha - zise Farrow - şi apoi îl vom găsi noi pe bătrânul Mulidja. Hai să-i ducem pe cei doi morţi în desiş, căci n-avem timp să-i îngropăm şi ar fi degeaba fiindcă tot o să-l dezgroape şacalii.

    Petre şi Kard îndepliniră treaba asta, după ce le luaseră arcurile şi săgeţile otrăvite pe care George ţinea să le păstreze ca amintire.

    — Are vreun rost să pornim mai departe, pe întuneric? întrebă tânărul. Acum negrii ştiu doar că venim.

    — Cred că e mai bine să mergem pe întuneric - spuse căpitanul - altminteri am oferi o ţintă prea bună pentru arcaşii pitiţi pe undeva. Numai că va trebui să fim cu băgare de seamă, căci aici avem de-a face cu fanatici.

    Imediat toţi îşi stinseră lămpile. Întunericul fu adânc de tot la început şi se scurseră câteva minute până ce George putu vedea din nou sclipirea copacului uriaş. Petre luase iarăşi în mâini funia cu care-l legase pe tânăr.

    George dibui încetişor drumul mai departe urmat de camarazi. Cam vreun sfert de ceas micul convoi merse astfel înainte. Deodată, la cel mult zece metri depărtare de viteazul tânăr se auzi un râs batjocoritor, apoi un glas care spuse într-o franţuzească stâlcită:

    — Om mic alb pleacă repede, aici aşteaptă moarte.

    — Otaha! exclamă Soulier, surprins. E glasul lui. De l-am putea prinde!

    Uitând de orice prevedere, George făcu un pas înainte.

Uitase de funia de care-l ţinea Petre şi-şi aminti de ea când pământul începu să-i fugă de sub picioare. Scoase o exclamaţie de spaimă; atunci uriaşul îşi propti repede piciorul în pământ şi trase cu putere înapoi.

    George căzuse numai cu vreo jumătate de metru în adâncime. Căută sprijin în jurul său şi dădu de marginea gropii. Se săltă înapoi, pe pământ şi când auzii iarăşi

hohotul acela batjocoritor îl cuprinse o furie fără margini. Otaha îşi trădase prezenţa numai ca să-l îndemne pe el să facă un pas înainte spre o moarte sigură.

    Cu iuţeala fulgerului George smulse amândouă

revolverele de la brâu şi slobozi câteva focuri. Dar Otaha era mai viclean - râsul lui batjocoritor răsună acum mai încolo, totuşi se deosebea lămurit în râsul lui o ciudă

grozavă. Apoi strigă:

    — Om mic moare dacă merge mai departe.

    George descărcă iar câteva gloanţe în spre locul de unde răsunară glasul şi iarăşi nu nimeri, după cum deduse din alt hohot al negrului, de data asta şi mai îndepărtat.

    — Nu mai trage, George! zise căpitanul. Dar ce s-a

întâmplat?

    — Picasem pe jumătate într-o groapă din acelea de prins fiare - răspunse tânărul. Petre a putut să mă oprească la vreme. Trebuie să-mi aprind lampa, ca să văd dacă putem merge mai departe.

    Lumina ţâşni şi George văzu o groapă lungă de vreo doi metri, a cărei învelitoare de crengi şi frunziş căzuse în adâncime. Groapa asta ocupă toată lărgimea potecii şi era adâncă de vreo doi metri, iar pe fund erau înfipte multe trunchiuri subţirele de copaci, ascuţite la vârf şi acoperite cu ceva lucitor.

    George se-nfioră; pricepu imediat că acest „ceva" era otravă.

    De amândouă părţile groapa ajungea până la desiş, aşa că era cu putinţă să treci de ea numai dacă coteai de pe potecă şi făceai un mic ocol prin tufe. George îşi scoase îndată cuţitul şi începu să taie crengile tufelor. Petre îl ajută din răsputeri şi în curând cei doi camarazi trecuseră prin cea dintâi tufă.

    Spre mirarea lor dădură de o a doua potecă îngustă, la depărtare de vreun metru şi jumătate de cea dintâi.

    Camarazii porniră repede de-a lungul acestei poteci. Ceilalţi îl urmară mai încet, deoarece trebuiau să se strecoare câte unul prin frunziş.

    Poteca era lungă de vreo douăzeci de metri şi sfârşea la un tufiş ale cărui ramuri puteau fi date cu uşurinţă la o parte.

    — Să-i aşteptăm pe camarazi! spuse Petre încetişor, când îl văzu pe odorul său că vrea să pătrundă în acest tufiş. Altminteri cine ştie peste ce mai dăm.

    Tânărul văzu că uriaşul avea dreptate, aşa că aşteptară amândoi câteva minute, până ce sosiră ceilalţi.

    — S-a întâmplat ceva deosebit, George? întrebă căpitanul.

    — Nu, Tată, am ascultat numai sfatul lui Petre, care zicea să vă aşteptăm pe voi. Cred că pătrunzând în tufişul acesta dăm iarăşi de poteca aceea veche. Numai de n-ar fi şi acolo gropi dintr-alea!

    — Păi vezi să fii cu băgare de seamă! spuse căpitanul.

    Tânărul se aplecă şi se strecură cu băgare de seamă

printre crengile mlădioase. După cum se aşteptase, dădu iarăşi de poteca veche. Aşteptă până ce fu şi Petre îndărătul lui, credinciosul uriaş luă iar funia în mână şi amândoi porniră la pas mai departe.

    III

    TEMPLUL TĂINUIT

    George stinsese iarăşi lampa, dar căpitanul îi zise acum:

    — Cred că e mai bine să te foloseşti de lampă, George. Cine ştie ce curse or mai fi pus Negrii ăştia pe aici! Dat ţine lumina aşa fel că nu ţi se poată vedea făptura.

    George urmă întocmai sfatul părintelui său. Şi timp de vreo jumătate de ceas nu se întâmplă nimic, apoi desişul se rări şi mai multe poteci porniră ca nişte raze printre tufe. În cele din urmă tânărul nostru ajunse într-un luminiş, al cărui teren era acoperit cu pietriş.

    După câţiva paşi se opri şi aşteptă până se strânseră toţi camarazii. Soulier şopti deodată, agitat:

    — Domnilor, dacă nu mă înşel, templul acela tăinuit trebuie să fie pe aici pe aproape. Şi atunci am străbătut un astfel de teren acoperit cu pietriş şi în mijlocul acestuia era intrarea spre templul subpământean.

    Ar fi minunat să fie aşa! zise căpitanul. Fireşte că acum trebuie să fim cu ochii-n patru, căci Otaha şi-o fi asigurat el bine templul împotriva musafirilor nedoriţi. N-ar fi mai bine să aşteptăm până s-o lumina de ziuă?

    — Dar bine, tată, mai sunt şase ceasuri până atunci - zise George - şi ar fi păcat să pierdem în zadar atâta vreme. Afară de asta, în aceste şase ceasuri am fi foarte primejduiţi, căci cu siguranţă că Otaha o să ne atace. Foc n- avem voi să aprindem, iar noaptea va fi simţitor de rece - aşa că din toate punctele de vedere e mai bine să-ncercăm a găsi templul.

    — Ei, da - zise căpitanul - trebuia să-mi închipui eu că nu vei avea răbdare să stai cu mâinile în sân. Bine, să pornim mai departe. Ia spune, domnule Soulier, d-ta când ai trecut ziua pe aici, ai văzut cumva bolovani mai mari îndărătul cărora s-ar putea ascunde lesne oameni?

    — Nu - răspunse francezul - toate pietrele sunt cam de mărimea celor de pe aici. Templul e într-o adâncitură a terenului, aşa că nu-l puteţi vedea până nu veţi sta pe marginea micii văi.

    — Ah, asta e important - zise îndată căpitanul - cum e coborâşul în valea asta? Duce vreun drum bun în jos, sau trebuie să trecem peste bolovani? Şi cât de adânc să fie?

    — La partea de miazăzi a văii am descoperit o potecă îngustă, care duce vreo douăzeci de metri în jos - răspunse Soulier - pe partea de sus a templului? E construit de mână omenească, sau e cioplit în stâncă?

    — Sunt stânci sălbatece - răspunse francezul - şi înlăuntrul lor oamenii au făcut peşteri artificiale, probabil cu multă vreme în urmă. Din cea mai din fund duce o scară largă în adâncime, într-o încăpere mare, luminată prin ganguri lungi care duc pieziş la suprafaţă. În încăperea aceasta se află statuia uriaşă din piatră a unui Mamba înarmat. Atâta am apucat să mai văd, căci doi paznici s-au repezit din întunerec spre mine şi am fost nevoit să fug repede.

    — Şi numai pentru că ai văzut statuia aceea ai fost urmărit cu atâta înverşunare? întrebă căpitanul. Atunci trebuie să ne aşteptăm la tot ce e mai rău, dacă prin vreo întâmplare nenorocită, am cădea în mâinile acestor fanatici. Vezi de fii cu băgare de seamă, George!

    — N-avea grijă, tată! răspunse tânărul.

    — Ah, uite că iese luna dintre nori! şopti Soulier. Acum nu va fi atât de primejdios pentru noi să străbatem întinderea de pietriş, căci în întunerec s-ar fi putut lesne ascunde iscoade pe undeva.

    — Uite colo a rupt-o de fugă! exclamă George şi se pregăti să pornească după umbra neagră care la vreo treizeci de metri, se ridicase de la pământ şi o luase la goană.

    Dar, Petre îl trase îndărăt de funie şi căpitanul zise:

    — Vezi cât trebuie să fii de prevăzător! N-ai de unde şti dacă nu-s şi aici gropi din acelea. Rămâi deci liniştit, până vom fi ajuns la templu.

    — Ah, uite şi dincolo iscoade care au luat-o din loc! zise George. N-ar fi bine să ne luăm după dânşii? Altminteri dacă le lăsăm atâta timp, cine ştie ce surprize drăceşti ne mai pregătesc în templul lor.

    — Fireşte că ne vom lua după ei, dar cu multă băgare de seamă - hotărî căpitanul - înainte, deci, George, tu mergi iarăşi în frunte, dar vezi de observă, pe cât se poate, ce drum apucă iscoada dinaintea ta. Dacă coteşte, faci şi tu la fel, altminteri te pomeneşti că pici în vreo capcană.

    George se călăuzi după sfatul acesta. Nu scăpă din ochi făptura neagră care aluneca acum la vreo patruzeci de metri de dânsul. Negrul i-o lua tot mai mult înainte pentru că tânărul nu putea merge atât de repede, fiind nevoit să ţină seamă de camarazi, care veneau în urma lui. De două ori negrul coti în lături, George îşi întipări bine în minte locul şi făcu la fel. Dar când individul fu la vreo cincizeci de metri înaintea lui şi coti iarăşi odată, tânărul nu-şi fixase bine locul; căci pe când se gândea că mai putea merge fără teamă vreo doi metri înainte, pământul îi alunecă de sub picioare, deşi călcase pe pietriş.

    Repede se aruncă înapoi şi în aceeaşi clipă Petre trase de funie, deoarece observase căderea tânărului, aşa că George rămase întins pe pământ tare. Îşi smulse repede lampa de buzunar şi aprinzând-o, îşi putu da seamă de viclenia negrilor.

    Deasupra unei gropi adânci pe al cărei fund erau înfipţi pari ascunşi, ei aşezaseră oleacă de crenguţe înfrunzite şi peste ea presărară pietriş.

    — Drace! scrâşni George, cu furie. Trebuie să-i fiu recunoscător doctorului că a avut idee asta minunată cu funie. Dar acum să mergem repede mai departe, altminteri îl pierd din ochi pe individul ăla.

    Se ridică şi îşi urmă drumul ceva mai repejor, căci iscoada se depărtase simţitor şi George îl putut zări cu greu pe supra faţa luminată de lună. Băgă însă de seamă că negrul alerga acum drept înainte, fără să mai cotească. Asta însemna că groapa aceea în care era cât p-aci să cadă George, era cea din urmă.

    Vreo două sute de metri mai alergară astfel, apoi umbra neagră dispăru deodată.

    Imediat Soulier strigă dindărătul căpitanului:

    — Colo-n faţă trebuie să fie valea cu templul; cred că-mi pot aminti de locul acesta, deşi acum, la lumina lunii, totul apare puţin schimbat. Fii deci cu băgare de seamă, domnule George, căci pe partea de miazăzi a văii am observat o râpă.

    — Voi fi cu băgare de seamă - răspunse tânărul - şi-apoi mă ţine Petre de funie. Aha, colo dispar şi celelalte iscoade, aşa că tot trebuie să fie mai multe coborâşuri. Mi-am întipărit însă bine locul unde s-a făcut nevăzut negrul care era înaintea mea.

    Camarazii deveniseră foarte prevăzători acum, căci lesne s-ar fi putut ca negrii să se fi postat pe marginea văii, de unde să-i primească cu săgeţi otrăvite.

    — Mai bine să ne împrăştiem îndată ce vom fi ajuns la marginea văii - propuse căpitanul - apoi ne târâm în patru labe şi putem cuprinde cu privirea locul. Luna luminează îndeajuns, aşa că vom putea vedea şi când s-o arăta capul vreunei iscoade deasupra marginii.

    Propunerea aceasta era foarte bună, căci astfel toţi camarazii puteau în acelaşi timp să-şi dea seamă de situaţia templului, dar se şi puteau împotrivi îndată Negrilor, dacă încercau să-şi apere templul în număr mare.

    George ajunsese numai la doi metri de marginea văgăunii. Se opri şi se lăsă îndată în genunchi, pentru ca tovarăşii să poată privi pe deasupra lui, până a nu coti la dreapta sau la stânga. Fiecare trebuia să treacă aproape de George, înainte de a se abate din cale, căci alături de drumul pe care mersese iscoada puteau să se mai afle gropi dintr-acelea.

    Totul se îndeplini în linişte şi în curând camarazii stăteau unul lângă altul în şir lung, pe marginea râpei. Căpitanul ridică braţul, toţi se lăsară pe brânci şi se târâră până la margine.

    Fireşte că fiecare ţinea în mâna dreaptă un revolver, iar cu stânga dibuiau terenul dinaintea lor centimetru cu centimetru.

    În cele din urmă se aflau unul lângă altul şi priviră în văgăuna adâncă. Lumina lunii scălda în întregime fundul văii întinse, pe care se vedeau stânci înalte care ascundeau înăuntru lor taina asociaţiei Mamba.

    Nu se zărea nici o făptură omenească, dar ei ştiau bine că acolo jos stăteau la pândă fanaticii Negri.

    George descoperi de-a dreptul în faţa lui poteca îngustă care ducea în vale. Şopti atunci tatălui său, care se afla alături de el:

    — Nu coborâm? Voi încerca eu întâi şi voi mă veţi putea acoperi în cazul că negrii vor întreprinde pe neaşteptate un atac. Dacă vom coborî unul după altul, la intervale mari, cei ajunşi jos şi cei de sus vor putea ocroti mereu pe aceia care s-ar afla atunci pe potecă.

    — Da, George, ai dreptate - încuviinţă căpitanul - coboară tu întâi cu Petre! Dar rămâi legat de funie, căci nu ştiu dacă nu mai sunt gropi prin jurul templului.

    În timp ce camarazii îşi şopteau unul altuia cum trebuia să decurgă noua întreprindere, George şi cobora poteca

îngustă. Petre îl urma, ţinând funia.

    Amândoi ajunseră însă nevătămaţi jos, făcură câţiva paşi înainte, apoi se opriră, ca să-i aştepte pe tovarăşi. Priviră cu atenţiune la grupul de stânci, care se găsea la vreo treizeci de metri înaintea lor, dar nu putură descoperi nici cea mai mică mişcare în umbra crăpăturilor lor. Se părea că negrii se refugiaseră într-adevăr în templul subpământean - sau stăteau la pândă nemişcaţi în ascunzătorile lor, până ce toţi străinii se vor fi apropiat atât de mult încât nici o săgeată otrăvită să nu-şi greşească ţinta.

    Când vreo jumătate din numărul camarazilor ajunseră în fundul văgăunii, căpitanul porunci să fie aprinse lămpile de buzunar, care luminau până la optzeci de metri depărtare. Puteau descoperi lămurit orice crăpătură în stâncă. Dar nu zăriră nici un negru.

    Farrow zise, cam neliniştit:

    — Asta e foarte ciudat, zău aşa! Ce-or fi având de gând negrii? Te pomeneşti că vor să ne ademenească în templul lor, pentru ca apoi să se poată năpusti mai lesne asupra noastră.

    — Tată, am o idee bună! zise deodată George. Domnul Soulier vorbea doar de nişte ganguri de lumină, care duc pieziş la suprafaţă. Din templul subpământean. Ce-ar fi să ne dăm drumul înăuntru prin aceste ganguri? În felul acesta i-am putea observa uşor pe negrii din încăpere. Ei au să bănuiască că noi vom pătrunde prin intrarea obişnuită.

    — Bine zici - încuviinţă căpitanul, după o scurtă chibzuială - dar atunci domnul Soulier trebuie să ne spună exact cum sunt construite aceste găuri de lumină.

    francezul răspunse:

    — Întâmplător, pe când străbăteam încăperea ca să ajung la statuia Mambei, am privit mai atent gangurile alea de lumină, căci îmi spuneam că la caz de nevoie aş putea fugi prin vreunul. Nu sunt prea înclinate, terenul e neted de tot, fără pietriş. Şi sunt destul de mari ca să te poţi târî prin ele.

    — Asta e cât se poate de bine - zise căpitanul, bucuros - acum trebuie să mai ştiu la ce distanţă se află gangurile unul de altul.

    — Pe fiecare parte a încăperii am observat patru asemenea ganguri, la vreo doi metri distanţă.

    — Minunat! făcu căpitanul. Ne vom da deci drumul în jos câte patru din partea asta de răsărit. Să ne împărţim acum imediat în patru grupuri. George, tu vei lua prima, Petre rămâne îndărătul tău - eu voi lua a doua, Rindow a treia şi...

    — Domnule căpitan - îl întrerupse francezul - n-aş putea lua eu grupul al patrulea? Mult aş vrea să privesc cel dintâi în templu.

    Farrow chibzui câteva clipe, apoi zise:

    — Bine domnule Soulier. Şi acum, înainte! Stingeţi lămpile şi mergeţi cât mai încet!

    Abia când camarazii fură în faţa stâncii uriaşe, se împărţiră la dreapta şi la stânga. Se înţeleseseră ca cel din fruntea fiecărui grup să dea un scurt semnal luminos de îndată ce ar fi atins gangul de lumină. De pătruns urmau să pătrundă abia după ce căpitanul va da încuviinţarea pentru aceasta printr-un noi semnal luminos.

    După câteva minute toţi fruntaşii dăduseră semnalul şi Farrow aprinse de două ori lampa sa, la intervale.

    George îşi dădu imediat drumul în gangul îngust. Dibui cu luare aminte în juru-i ferindu-se să facă zgomot. Îşi dădu seama că francezul spusese adevărul, terenul gangurilor era neted de tot.

    Deodată se opri, căci auzi nişte sunete ca de trompetă, apoi un fel de cântec de cor, întrerupt uneori de tonuri ascuţite.

    Probabil că negrii se pregăteau pentru vreo solemnitate în cinstea zeităţii lor de piatră, dar George se miră că nu vedea nici o rază de lumină înaintea lui.

    Când Petre se izbi de picioarele sale, tânărul se târî mai departe. După socoteala lui, trebuia să fie acum aproape de capătul gangului. Sunetele ciudate deveniseră mai tari, deşi înăbuşite încă. Oare solemnitatea aceea să aibă loc în altă încăpere?

    Se târî iarăşi o jumătate de metru înainte, când se lovi de ceva moale. Şi dibuind în juru-i, găsi explicaţia: Negrii atârnaseră blănuri groase la intrarea gangurilor.

    Cu băgare de seamă încercă să dea înlături acoperitoarea şi când o desfăcu puţin, se târî mai departe şi privi prin crăpătură. Văzu atunci o privelişte cu totul deosebită.

    În faţa lui era statuia de piatră a Mambei, înaintea căreia ardea un foc puternic pe o lespede mare de piatră. Un negru uriaş, învăluit într-o blană de leopard, a cărui căpăţână, cu botul larg căscat, se afla pe capul său - azvârlea din când în când mănunchiuri de buruieni sau presăra un praf peste jar. Atunci culoarea flăcării se schimbă în verde, roşu sau albastru.

    Şi odată cu această schimbare de culori, trupul de piatră al Mambei părea că trăieşte. În locul ochilor idolul avea pietre preţioase, care sclipeau de asemenea în culori diferite şi colţii lungi şi veninoşi, care erau, probabil, din fildeş, sporeau impresia sinistră pe care o făcea statuia aceea.

    Cu băgare de seamă George desfăcu şi mai mult perdeaua; acum putea cuprinde cu privirea aproape întreaga încăpere. Vreo şaizeci de negrii, toţi înarmaţi cu arcuri, săgeţi şi cuţite, stăteau ghemuiţi la pământ şi priveau ţintă la statuia de piatră. Şi ei făceau o impresie sinistră în jocul de lumini, căci chipurile lor fioroase păreau să tresară, deşi stăteau cu totul nemişcaţi.

    Negrul uriaş de lângă foc începu să vorbească. Din păcate George nu pricepea nimic din spusele sale, văzu însă efectul vorbelor sale asupra negrilor care ascultau, ai căror ochi aruncau acum sclipiri ameninţătoare şi ale căror mâini vânjoase strângeau cu putere armele.

    Din partea din fund a încăperii, pe care George n-o putuse vedea încă, se auziră deodată strigăte şi zgomote ciudate, ca şi cum un om s-ar fi apărat împotriva unei gâtuiri.

    Tânărul nostru erou se târî mai departe şi încercă să privească pe după perdele. Deodată răsună lângă el un strigăt şi înainte ca să poată face o mişcare, înainte să poată trage înapoi capul, un obiect greu îl lovi în cap şi simţind o durere grozavă de-a lungul şirii spinării îşi pierdu cunoştinţa.

IV

FIOROSUL OTAHA

   CÂND SE TREZI, George nu putea mişca nici un mădular şi cu mare greu izbuti să ridice puţin pleoapele.

   Dar auzea bine şi la-nceput îi ajunse la ureche un murmur nelămurit ca de mai multe voci, apoi grăi un singur glas pe care George îl recunoscu îndată ca pe al lui Otaha, acela care vroise să-l ademenească în groapa pentru fiare. Din păcate şi de data asta vorbea limba aceea pe care n-o pricepea George.

   Dar atunci îi răspunse deodată francezul Soulier şi după ce rosti numai câteva cuvinte în graiul acela străin, urmă în franţuzeşte:

   — Domnule căpitan, am fost traşi pe sfoară de Otaha. Prin iscoade, care se aflau sus pe stâncă şi pe care nu le-am putut vedea, el a aflat că am pătruns în gangul acesta. Când am dispărut, câţiva din oamenii săi s-au furişat pe dinafară pe lângă ganguri şi au presărat înăuntru un fel de praf la cărui miros ne-a ameţit. Negrii ne-au scos atunci afară, fără ca noi să ne putem împotrivi.

   — Dar ce s-o fi întâmplat cu George? Am auzit un ţipăt de-al lui - zise Farrow.

   — Viteazul d-tale băiat a luat-o prea mult înainte - răspunse francezul - unul din paznicii care stăteau în faţa deschizăturilor acoperite ale gangurilor, l-a culcat la pământ. Şi, trebuie să-l fi nimerit rău, căci stă nemişcat colo, deşi nu e legat.

   — Dumnezeule! exclamă căpitanul, îngrozit. Doar nu l-o fi ucis ticălosul acela? Te rog, domnule Soulier, mai întreabă-l odată pe Otaha ăla!

   francezul vorbi iar cu şeful bandei, apoi zise, oftând:

   — Otaha susţine că sărmanul George ar fi mort. Mă mustră cugetul îngrozitor, domnule căpitan, că viteazul dv. Fecior şi-a găsit moartea aici din pricina mea. Dar nu cred, nu, nu se poate!

   — Nici eu nu vreau să cred - adăugă căpitanul, cu glas tremurător - doctore, ia spune. Face George impresia c-ar fi

mort?

    După câteva minute Bertram zise:

    — Poate fi vorba de o stare de paralizie - probabil că unul din negri l-a lovit în ceafă cu măciuca lui de lemn. În nici un caz nu trebuie să ne pierdem speranţa, în primul rând acum trebuie să ne îngrijim să scăpăm din situaţia în care ne aflăm. În definitive, suntem douăzeci de oameni, afară de George.

    — Dar dezarmaţi şi legaţi în puterea unor forţe de trei ori mai mari - zise căpitanul, cu amărăciune - nu ştiu zău cum ne-am putea îmbunătăţi situaţia. Ar fi şi tot una, dacă i s-ar fi întâmplat băiatului ceva...

    Glasul căpitanului era atât de trist încât pe George îl îndemna inima să sară în picioare şi să alerge la tatăl său. Dar nu putea să se mişte deloc şi doctorul ghicise bine starea lui, deşi vorbise mai mult ca să-l mângâie pe căpitan.

    Din pricina loviturii în ceafă cu măciuca George fusese cuprins de un fel de stare de catalepsie. De aceea negrii nici nu-l legaseră şi îl puseseră de o parte socotindu-l mort. Asta era foarte bine, căci dacă va putea mişca iar mădularele ar putea veni în ajutorul camarazilor. Dar cât va ţine starea de acum?

    Se sili din răsputeri să mişte măcar un deget - nu izbuti însă. Şi îşi mai spuse atunci că ar fi o greşeală să facă vreo mişcare, căci chiar dacă negrii nu-l observau. De sigur că tovarăşii săi vor băga de seamă şi de bucurie vor scoate vreo exclamaţie care l-ar trăda.

    Încercă totuşi să mai ridice puţin pleoapele, ceea ce izbuti. Văzu atunci că tovarăşii săi, legaţi zdravăn, zăceau în mijlocul încăperii, iar de jur-împrejurul lor stăteau ghemuiţi negrii. În faţa statuii de piatră, lângă focul ce pâlpâia, stătea Otaha, măsurând cu priviri furioase pe prizonieri.

    Uriaşul negru se ridică puţin şi privi deasupra prizonierilor spre fundul sălii, unde era intrarea de sus, după cum spusese Soulier.

    Ceilalţi negrii. Însă, care stăteau ghemuiţi lângă prizonieri, aplecară şi mai mult capetele. Domnea o tăcere adâncă în încăperea mare şi George îşi spuse că acum se va întâmpla ceva de seamă.

    Şi într-adevăr, deodată apăru în raza vederii sale o făptură, care făcea impresie cu totul sinistră. Din descrierile pe care le citise şi din ilustraţiile pe care le văzuse, George îşi dădu seamă că avea de-a face cu vrăjitorul unui trib. Capul îi era împodobit cu două coarne enorme de taur şi avea pe dânsul fâşii lungi şi colorate de stofă, iar peste umeri şi la brâu purta toate podoabele unui vrăjitor: oseminte, şopârle uscate, piei de şerpi şi alte obiecte ciudate - toate lucruri ce-ţi dădeau fiori.

    Vrăjitorul se opri înaintea focului, zvârli câteva obiecte în flăcări, care luară imediat o culoare roşie ca sângele - apoi începu să dănţuiască în jurul lespedei de piatră pe care ardea focul. În acelaşi timp lovea tactul într-o tobă mică şi porni să rostească fel de fel de cuvinte, într-o melodie ciudată.

    Flăcările deveniră tot mai roşii şi în acelaşi timp se răspândi un miros ameţitor dar totuşi plăcut în întreaga încăpere. Şi făptura vrăjitorului, care făcea sărituri tot mai sălbatece în jurul focului, dobândi ceva ireal.

    În cele din urmă vrăjitorul se opri din ţopăit, zvârli iarăşi un obiect în foc şi flăcările se înălţară sus de tot. Individul se-ntoarse pe urmă fulgerător şi cu voce tunătoare rosti câteva cuvinte.

    Imediat se stârni un murmur în rândurile negrilor nemişcaţi; Otaha izbucni într-un râs sălbatec şi-i strigă lui Soulier câteva cuvinte. Apoi ridică mâna şi imediat se făcu tăcere.

    — Domnilor - zise acum francezul - mi s-a spus să vă povestesc ce-a văzut din oracolul focului vrăjitorul tribului, care e în acelaşi timp, cel dintâi slujitor al lui Mamba. Statuia cea mare a hotărât ca să murim prin foc. Din păcate, nu ne putem îndoi de seriozitatea acestei ameninţări şi-mi pare nespus de rău că v-aţi lăsat îndemnat de mine ca să veniţi în templu.

    — Of, domnule Soulier - zise căpitanul cu glas hotărât - am fi venit în orice caz aici. Te-aş ruga, însă, să spui negrilor că George al meu are la dânsul Mamba de aur. Mie, personal, puţin îmi pasă dacă voi fi salvat sau va trebui să mor aici, dar este vorba de soarta credincioşilor mei

camarazi.

   — Domnule căpitan, nu-şi pierde curajul - zise doctorul Bertram - crede-mă că nu e deloc exclus ca George al nostru să fie numai leşinat. Nu-mi pot închipui ca să fi fost omorât dintr-o singură lovitură. Fireşte, loviturile în ceafă sunt foarte primejdioase, dar ele pot da şi acele fenomene de paralizie pe care le observăm şi la George.

   — Oh, de-aş şti asta cu hotărâre! oftă căpitanul, cu glas tremurător, privind la fiul său. Dar nici atunci nu mi-ar fi de nici un folos, căci de eliberat tot nu ne putem elibera.

   — Uciderea noastră nu va urma imediat, ci abia peste două zile - spuse francezul - şi cu prilejul acesta va avea loc o serbare mare aici. Desigur că prin asta Otaha vrea să-şi dovedească din nou puterea asupra noastră. Nu ştiu, însă, domnule căpitan, dacă să-i spun ceva lui Otaha despre Mamba de aur, pe care o are George al dv. am presimţirea că giuvaerul acesta ne va mai aduce noroc.

   Vorbise încet de tot şi atât de repede încât Otaha nu l-ar fi putut înţelege. Dar George, cu auzu-i ascuţit, prinsese totuşi cuvintele. Otaha se răsti la Soulier, în franţuzeasca lui stâlcită:

   — Ce vorbeşte voi? Ce ştie de Mamba?

   francezul răspunse liniştit:

   — Păi văd colo o Mamba, ceea ce înseamnă că sunteţi adepţi ai acestei asociaţii. Ştiu de mult asta. Pentru ce te superi degeaba? De altfel, dragă Otaha, ne simţim foarte onoraţi că ne este hărăzită o moarte atât de frumoasă, cu prilejul unei serbări atât de strălucite.

   Era cam îndrăzneţ din partea lui Soulier să-şi bată astfel joc de negru. Şi Otaha puse mâna îndată pe o măciucă şi se repezi cu ea la francez. Dar se opri deodată şi scrâşni câteva cuvinte în limba lui.

   — Aoleu! făcu Soulier, batjocoritor. Mi-a făgăduit să mă trateze cu deosebită atenţie. Da nu ştiu de ce, domnilor, n- am deloc simţământul că voi muri - ba sunt pe deplin încredinţat că vom ieşi teferi de aici. Şi mai am convingerea, domnule căpitan, că George al dv. se va face sănătos.

   Vorbise cu toată seriozitatea şi Farrow zise, recunoscător:

    — Cuvintele d-tale au darul să-mi aducă niţică mângâiere, domnule Soulier. Să nădăjduim, deci, presimţirile nu te vor înşela. Dar tu n-ai spus încă nimic până acum, Petre... Care e părerea ta?

    — Eu n-aş putea să mă împac cu gândul că domnul George al meu e mort într-adevăr - răspunse uriaşul - dacă ar fi aşa, mi-aş rupe legăturile şi i-aş culca la pământ pe toţi negrii ăştia de aici.

    George ar fi vrut să zâmbească recunoscător credinciosului uriaş, dar îşi dădu seamă că orice gest l-ar putea trăda şi atunci ar fi fost pierdut.

    Dar iată că acum simţi deodată o furnicătură prin şira spinării, ca şi cum l-ar străbate un curent electric slab. Îi venea viaţa în trup. De bucurie închise ochii, fără voie. Mai avea timp două zile să-i elibereze pe camarazi şi în vremea asta va găsi el prilejul.

    Furnicătura aceea deveni tot mai puternică, începu s-o simtă prin braţe, apoi prin picioare şi când încercă să îndoaie un deget, văzu cu bucurie că izbutise. Ştia că acum se însănătoşise.

    Cum ar fi vrut să facă un semn camarazilor! Trebuia însă să fie cu mare băgare de seamă, pentru ca nici un negru să nu prindă de veste.

    Deschise iar încet ochii şi văzu că tatăl său şi Petre priveau mereu la dânsul. Atunci cuteză să-ntoarcă ceva mai în lături capul şi imediat văzu că ochii lui Petre se holbară de uimire şi spaimă.

    Cu băgare de seamă tânărul îşi roti acum privirile; negrii se uitau cu toţii ţintă la Otaha şi la vrăjitor, care stăteau de vorbă în şoaptă lângă foc. Atunci privi iarăşi spre tatăl său şi clipi din ochi. În acelaşi timp cuteză să dea şi din cap încet de tot.

    Mişcarea aceasta fu spre nenorocirea lui. Un negru, pe care nici nu-l băgase în seamă, sări în picioare, arătă spre dânsul şi strigă câteva cuvinte lui Otaha. George ştia a cum că fusese descoperit şi în clipa următoare negrii se vor arunca asupra lui şi-l vor lega.

    Nu trebuia să mai şovăie nici o clipă. Îl văzu pe Otaha năpustindu-se cu măciuca ridicată, sări în sus, îşi smulse revolverul din brâu şi trase. Dar, din pricina slăbiciunii care îi dădea un fel de ameţeală, nu nimeri cum ar fi vrut. E drept că Otaha căzu jos grămadă, dar George văzu că glonţul nu-l atinsese pe primejdiosul său duşman decât în coapsă.

   Acum nu mai încăpea altă salvare decât fuga - trebuia neapărat să alerge spre scară, văzu acolo stând zece negri, care-l aşteptau gata să se repeadă la el. Cei doi din frunte se şi năpustiseră.

   George îi făcu să se dea înapoi cu două gloanţe. Îşi recăpătase siguranţa în mâini. Iată însă că în aceeaşi clipă nişte săgeţi trecură pe lângă dânsul şi se izbiră de zid.

   Situaţia devenea acum cu adevărat primejdioasă. Îşi goli încărcătorul în negrii care se repezeau la dânsul scoţând urlete sălbatece, apoi, pe când îşi scotea al doilea revolver, privi cu disperare în juru-i, căutând o cale de scăpare.

   Văzu aproape de tot deschizătura unui gang, prin care intrase în templu cu tovarăşii săi. Vârî repede în brâu revolverul golit, pe urmă începu să descarce gloanţe din celălalt, în acelaşi timp, se tot dădea înapoi, până ajunse lângă deschizătură.

   Acum trebuia, însă, să-i ţină în loc pe duşmani cel puţin câteva secunde, până se strecura în deschizătură.

   Gloanţele sale, care nimereau bine de data aceasta, îi făcură într-adevăr pe negrii să se oprească, dar tânărul ştia că dânşii îl vor înhăţa îndată ce va întoarce capul şi se va strecura în gang. Trebuia să găsească alt mijloc ca să-i împingă înapoi măcar pentru câteva clipe.

   În timp ce se gândea dacă n-ar fi mai bine să-l împuşte pe bătrânul vrăjitor care stătea nemişcat lângă foc, îi veni deodată în gând Mamba de aur. Mai avea cel mult încă două gloanţe în încărcător; scoase repede giuvaerul şi atunci văzu că un negru de la dreapta lui îşi încorda arcul, îl culcă repede la pământ cu un glonţ, apoi ridică Mamba de aur şi o ţinu în faţa duşmanilor.

   Efectul fu uimitor. Cum zăriră podoaba, toţi se ghemuiră la pământ, unul lângă altul. Vrăjitorul, însă, scoase un ţipăt ascuţit de mânie, apoi strigă câteva cuvinte, care probabil îi îndemnau pe negri să-l înhaţe pe George.

    Tânărul, fără să mai stea pe gânduri, slobozi ultimul glonţ în trupul vrăjitorului, care se prăbuşi la pământ. Şi urmarea fu că negrii, care se ridicaseră iarăşi pe jumătate, se ghemuiră din nou la pământ.

    George răsuflă uşurat. Se socotea pe deplin învingător şi credea că orice primejdie trecuse.

    Dar iată că Otaha se ridică, clătinându-se. Chipul său era schimonosit de mânie şi durere; strigă cu glas răguşit câteva porunci şi iarăşi se ridicară, şovăitori, câţiva negrii.

    Dac-ar mai fi avut un singur glonţ în armă, George l-ar fi culcat la pământ pe Otaha. Aşa, însă, îşi dădu seamă că numai fuga îl putea salva. Mai ridică odată în aer Mamba de aur şi imediat negrii se ghemuiră iarăşi la pământ.

    Tânărul se folosi de aceasta, făcu repede stânga-mprejur şi începu să se târască cu mare grabă în gangul ce ducea în sus. Îl mai auzi însă pe Soulier strigând:

    — Mulidja e în apropiere, spre apus.

O ÎNTREPRINDERE PRIMEJDIOASĂ

    CUM AJUNSE AFARĂ, George începu să alerge pe câmpia luminată de lună. În vreme ce fugea îşi încărca amândouă revolverele, apoi, după ce făcuse vreo cincizeci de metri, întoarse capul. Ca un ciorchine negru veneau urmăritorii după el. Dar George nu-şi pierdu cumpătul şi mai trase câteva gloanţe, cărora le răspunseră ţipete de durere. De data asta duşmanii o lă sară mai domol. O parte din Negrii se aruncară la pământ, ca să caute acoperire de gloanţele acestui ţintaş minunat - alţii începură să alerge care la dreapta, care la stânga.

    Tânărul îşi încărcă iar gloanţele, în vreme ce alerga mereu înainte. Deodată îşi aduse aminte de gropile acelea pentru animale. Cu siguranţă că s-or fi aflând de astea şi pe aici, pentru ca să fie opriţi din drum nepoftiţii.

    El ieşise din templu pe partea de apus, aşa că trebuia să alerge drept înainte, ca să dea de Mulidja, căreia urma să-i predea Mamba de aur.

    Dar cum să bage el de seamă gropile acelea primejdioase, în goana lui?

    Întorcând capul, văzu că urmăritorii se apropiau din ce în ce. Îşi spuse pe drept cuvânt, că nu puteau fi gropi de fiare pe partea aceasta, altminteri Negrii n-ar fi format lanţul acesta. Cu siguranţă că acele capcane fuseseră aşezate în urma poruncii lui Otaha, după ce Soulier izbutise să se salveze. Vicleanul negru putuse presupune atunci că străinii se vor înapoia şi fireşte pe acelaşi drum pe care trebuia dus francezul.

    De îndată cei îşi spuse asta, George iuţi şi mai mult pasul.

    Alergă astfel vreo sută de metri, pe urmă întoarse iarăşi capul. Negrii erau numai la vreo patruzeci de metri îndărătul lui, dar spre mirarea sa tânărul văzu acum că în mijlocul lor se formase o spărtură. De acolo urmăritorii se împrăştiaseră de ambele părţi. Spărtura aceasta era lată de vreo zece metri şi imediat el îşi dădu seamă ce însemna

asta: în direcţia în care alerga el trebuia să fie o capcană pentru fiare, poate chiar foarte aproape.

    George nu şovăi nici o clipă. Coti spre dreapta, făcu câteva sărituri mari, până nu mai văzu spărtura - apoi coti din nou spre stânga şi goni înainte spre apus.

    Răcnetele de furie îndărătul lui îi dădură să înţeleagă că socotise bine. În depărtare se şi ivise o dungă întunecată, care trebuia să fie pădurea unde va găsi adăpost. Dar mai erau până acolo vreo două sute de metri, pe care trebuia să-i străbată în grabă.

    În vreme ce alerga, George îşi făcea curaj în fel şi chip. Cea dintâi grijă a lui era acum să se pună în siguranţă. Dacă izbutea s-ajungă la pădure era salvat. Acolo Negrii nu-l mai puteau urmări toţi deodată şi dacă se întâmpla să-l ajungă unul, îi va veni el repede de hac.

    Când privi însă iarăşi înapoi, văzu cu spaimă că urmăritorii se apropiaseră şi mai mult.

    George mai văzu că vreo câţiva negrii se opriseră deodată din fugă să-şi încordeze arcurile. Atunci luând o hotărâre bruscă, se opri şi el se-ntoarse şi descărcă vreo câteva gloanţe.

    Cu două din ele culcă la pământ doi urmăritori care nu se opriseră din fugă, iar cu alte două pe doi arcaşi care tocmai se pregăteau să-şi slobozească săgeţile.

    Imediat toţi negrii se aruncară la pământ. Probabil că nu li părea lucru curat această siguranţă cu care nimerea albul. Şi care mai avea încă în stăpânirea lui Mamba de aur.

    Când îi văzu pe toţi negrii culcaţi la pământ, George făcu iar stânga-mprejur şi goni înainte. Mai avea acum numai o sută de metri până la pădure. Privi iarăşi înapoi şi văzu că duşmanii iar se ridicau foarte încet şi nu mai păreau atât de hotărâţi să se ia după el.

    În aceeaşi clipă simţi că pământul îi fuge de sub piciorul stâng, pe care tocmai îl pusese jos. Se aruncă repede înapoi, taman la vreme, căci o bucată de teren căzu în adâncime, cu mare zgomot.

    George se ridicase repede şi se întorsese. Negrii scoseseră urlete de bucurie, crezând că fugarul se va prăbuşi în groapă. Rămaseră încremeniţi însă, văzându-l pe

tânăr în picioare, viu şi nevătămat.

    Viteazul băiat avu deodată o idee bună. Lumina lunii era atât de puternică încât urmăritorii ar fi putut recunoaşte lămurit orice obiect din mâna lui. Vârî repede revolverul în brâu şi scoase Mamba de aur, pe care o ţinu sus, în lumină.

    Efectul se arătă imediat, căci negrii căzură în genunchi şi aplecară trupurile înainte, până atinseră cu frunţile pietrişul, Atunci George strigă poruncitor în franţuzeşte:

    — Duceţi-vă înapoi!

    Câţiva negri vorbiră cu însufleţire semenilor lor şi după câteva clipe toţi se-ntoarseră şi începură să alerge din ce în ce mai tare.

    Răsuflând uşurat George privi după dânşii, apoi se- ndreptă iarăşi spre pădure. Cu băgare de seamă se feri de groapa aceea mare, căci chiar şi marginile ei erau primejdioase, putând să se năruie sub paşii săi.

    Acum putea înainta fără să se grăbească, cercetând fiecare palmă de loc. Dar nu mai era nevoie, căci ajunse la marginea pădurii, fără să mai întâlnească vreo groapă în drumul său.

    Răsuflând uşurat îşi aprinse acum lampa de buzunar şi plimbă lumina pe marginea desişului. Descoperi curând o spărtură îngustă, unde îşi zise că trebuia să fie desigur o potecă, care-l va duce poate la Mulidja.

    Când pătrunse în spărtura aceasta, lui George i se păru că aude un zgomot slab în apropiere. Rămase câteva clipe locului şi ascultă; apoi ne mai auzind decât zgomotul gângăniilor şi ţipete de animale, merse încet mai departe.

    În mâna stângă avea acum lampa de buzunar, a cărei lumină o ţinea îndreptată spre pământ. Nu era cu neputinţă că mai fie şi pe aici gropi din acelea primejdioase.

    Deodată trosni o creangă, îndărătul lui. Dădu să-ntoarcă repede capul, dar era prea târziu. O pătură groasă îi fu zvârlită peste cap şi o lovitură puternică peste mâna dreaptă îl făcu să scape revolverul.

    Apoi fu înhăţat de braţe puternice care-l săltară în sus. Toată împotrivirea-i disperată nu-i folosi la nimic şi duşmanii săi alergară cu el repede de-a lungul unei poteci întortocheate.

    În cele din urmă fu lăsat jos şi i se luă pătura de pe cap. În aceeaşi clipă, însă, mâini dibace îi desprinseră brâul de arme, care căzu la pământ înainte ca el să poată face vreo mişcare de împotrivire. Dar odată cu brâul căzu afară şi Mamba de aur care se rostogoli lângă un foc mare, unde zăcea George şi rămase acolo.

    Un strigăt ieşit mai multe piepturi se ridică în văzduh, apoi George văzu în jurul său o mare mişcare. Vreo patruzeci de negri zărind Mamba de aur, se trântiră cu toţii la pământ.

    George se afla singur de tot şi liber între ei. Fără să stea o clipă la gânduri, ridică brâul cu arme şi şi-l petrecu pe după mijloc. Apoi văzu că un negru, care stătea ghemuit lângă el, purta la brâu celălalt revolver al său, care-i fusese zvârlit din mână. George îi scoase, liniştit, arma din brâu şi negrul nu făcu nici o mişcare de împotrivire.

    — Domnule - se auzi atunci un glas sonor, într-o franţuzească fără cusur - ne aduci înapoi podoaba noastră sfântă, pe care o căutăm de mulţi ani. De unde vii d-ta şi cum ai izbutit să mă găseşti?

    — Asta e o poveste lungă - se grăbi să răspundă George - am căpătat această podoabă în Orientul depărtat, pe alt continent. Mi s-a spus s-o aduc aici şi aşa am şi făcut. Nu cumva eşti d-ta Mulidja pe care-l caut?

    — Da, domnule - răspunse bătrânul negru, care făcea o impresie impunătoare - d-ta pare să ştii totul despre noi, dar noi nu ştim nimic despre d-ta.

    — Despre asta vom vorbi mai târziu - zise George neliniştit - camarazii mei, cu care am venit împreună, zac în templul din peşteră. Sunt în puterea lui Otaha şi trebuie să-i eliberez cât mai repede. Numai eu am izbutit să fug cu Mamba de aur.

    Bătrânul însă, spuse liniştit:

    — Dă-mi Mamba de aur, domnule, apoi vom merge la templul din peşteră.

    George căută să-şi stăpânească îngrijorarea care-l rodea, făcu un pas înainte, se aplecă şi, ridicând Mamba de aur, o înmână bătrânului.

    Acesta se culă acum de pe scaunul sculptat pe care şezuse şi strigă un cuvânt cu glas tare de tot. În acelaşi timp ridică Mamba de aur cu amândouă mâinile şi o arătă de jur-împrejur. Se auziră strigăte de bucurie, care se potoliră însă îndată, când bătrânul ridică iar braţul poruncitor.

    El vorbi câteva minute, pe urmă se-ntoarse spre George şi zise:

    — Acum să mergem la templul din peşteră. Dar vom avea de luptat din greu cu Otaha, pentru că ceilalţi oameni ai mei sunt încă departe. Deoarece însă camarazi de-ai dumitale sunt în primejdie, voi cuteza să-l atac.

    — Am tras într-însul şi l-am rănit grav - zise George - afară de asta a, arătat oamenilor săi Mamba de aur şi astfel i-am oprit să mă mai urmărească. Apoi am mai omorât pe un bătrân vrăjitor.

    — Prin asta mi-ai uşurat foarte mult sarcina - spuse Mulidja, bucuros - acum vom putea învinge foarte lesne. Mă tem numai ca Otaha va pune să-i ucidă repede pe prizonieri, când va vedea că e pierdut. Câţiva oameni îi sunt foarte credincioşi.

    — Atunci să ne grăbim pe cât se poate! strigă George. Fiecare clipă e foarte preţioasă acum.

    George îi îndemnă pe oameni la un marş cum nu mai făcuseră în viaţa lor. Dar bătrânul Mulidja se ţinu şi el tare, întinerit parcă de bucurie că redobândise Mamba de aur.

    În cele din urmă întinderea de pietriş se ivi înaintea lor şi George zise:

    — N-are nici un rost să străbatem cu toţii împreună câmpia, căci atunci ne vor descoperi îndată paznicii şi primejdia va fi prea mare pentru camarazii mei.

    — Dar cum să facem? întrebă Mulidja, mirat.

    — Voi porni eu înainte, singur. Abia după ce vor fi trecut vreo zece minute mă veţi putea urma. Voi căuta să-i ocrotesc pe camarazii mei.

    George începu să gonească peste câmpie. Se ţinea mereu aplecat, căci numai aşa putea să se ferească de a nu fi descoperit de vreun paznic ascuns pe undeva.

    Norocul îl ajută. În cele din urmă ajunse la templu Nu văzu pe nimeni acolo, dar din deschizătura gangului unde

se oprise, auzi murmur de glasuri agitate.

   Se strecură repede în deschizătura strâmtă. De data asta nu mai dădu de nici o perdea şi în curând putu cuprinde cu privirea sala templului.

   Otaha stătea sprijinit de lespedea de piatră pe care focul ardea acum foarte slab. Probabil că cea mai mare parte a oamenilor săi se răsculaseră împotriva lui, deoarece numai patru Negri uriaşi, cu chipuri înfiorător de aspre, stăteau alături de el, ţinând arcurile încordate.

   Un alt negru, tot atât de uriaş, stătea în faţa celorlalţi, care se făcuseră grămadă. Vorbea cu ciudă cu Otaha şi acesta îi răspundea când batjocoritor când furios.

   Deodată, pe când vorbeau mai cu însufleţire, un tânăr negru sări în mijlocul încăperii şi strigă câteva cuvinte.

   George îşi dădu seamă, îndată că acesta vestea apropierea lui Mulidja şi a oamenilor săi. Ridică repede amândouă revolverele, pe care le scosese dinainte din brâu şi aşteptă cu încordare cele ce aveau să se întâmple.

   Chipul lui Otaha se schimonosi grozav. Apoi strigă o poruncă celor patru negri care stăteau lângă el şi aceştia îşi ridicară îndată arcurile, ţintind spre cei legaţi. George nu mai stătu pe gânduri şi descărcă amândouă armele în acelaşi timp.

   Cei patru negri uriaşi căzură jos grămadă, iar Otaha scoase un răcnet de mânie şi ridică măciuca-i lungă. George fu însă mai repede şi, cu un glonţ îl culcă la pământ.

   În aceeaşi clipă intră în templu bătrânul Mulidja. Ţinea ridicată sus de tot Mamba de aur şi toţi negrii se aruncară repede la pământ.

   După ce bătrânul puse podoaba pe lespedea din faţa uriaşei statui de piatră, dădu o poruncă şi imediat căpitanul şi camarazii fură dezlegaţi în grabă.

SFÂRŞIT

Volumul 149

O VÂNĂTOARE DE HIPOPOTAMI

   STRIGĂTE ÎN NOAPTE

   ASCUNS - CUM ERA - în păpurişul înalt de pe malul fluviului, nici un ochi omenesc n-ar fi putut descoperi submarinul. La rugăminţile fiului său George, care ţinea cu orice preţ să coboare pe uscat, căpitanul Farrow acostase la mal curând după apusul soarelui.

   Deoarece nu putea şti cât de adânc era aici fluviul Zambezi, trebuise să înainteze cu mare băgare de seamă.

   Împreună cu George şi Petre, cercetase cu atenţie, prin ocheanul de noapte, bezna din faţa lui. Uneori „Dox"-ul era nevoit să ocolească vreun pescar singuratec, dar în două rânduri fusese zărit de negri care o luaseră la fugă înspăimântaţi, când colosul întunecat trecea ca o nălucă pe lângă ţărm.

   Vor istorisi poate apoi poveşti înfricoşătoare celorlalţi, despre o matahală misterioasă ce venise dinspre mare şi pierise pe urmă în întunerecul nopţii.

   Căpitanul o luă vreo cinci kilometri în susul fluviului; deodată luna ieşi dintre nori şi lumină talazurile uşoare care se pierdeau în mare.

   În depărtare Farrow zări prin ochean câteva puncte negre împrăştiate la distanţe egale peste apa râului. Vor fi fost, de sigur, pescari care trăgeau pesemne un năvod mare după ei. Îşi îndreptase apoi privirile spre malul drept şi descoperise golful acela ascuns, cu o trecătoare îngustă prin desişul de trestii. Era cam primejdios, ce-i drept, să intri în el, deoarece se putea foarte bine ca vasul să se împotmolească în nămol, dar camarazii avură noroc. Apa era aici destul de adâncă şi putură ancora lesne în brâul de verdeaţă de pe mal, unde se aflau la adăpost de orice ochiu omenesc.

   Camarazii se aşezară la masă. Erau toţi voioşi, mai ales George; râdea şi făcea fel de fel de glume. La întrebarea lui Bertram, care era pricina veseliei lui, tânărul răspunse:

   — Mă bucur cum nici nu-ţi închipui, doctore, că am

prilejul să cunosc în sfârşit ţara asta interesantă. O fi având, ea, India, tainele ei, dar aici în Africa, natura pare să fie mult mai interesantă, tot aşa şi lumea animală. Care are mult mai multe specii decât Asia. Gândul mi-e numai la rinoceri şi elefanţi; aş fi, mai ales, fericit să pot ucide un leu.

   — Nu te înfierbânta aşa, dragul meu - zise căpitanul, râzând - nici n-am intenţia să pătrund prea adânc pe uscat. Vezi, deci, că nu o să ai prilejul să dai de astfel de animale. Nu e vorbă, norocos cum eşti, s-ar putea şi asta, dar nădăjduiesc să nu întâmpinăm prea multe aventuri primejdioase. O scurtă odihnă nu ne-ar strica de fel, căci cele din urmă peripeţii prin care am trecut ne-au cam zdruncinat nervii. Tu eşti tânăr şi nu te resimţi încă, noi însă, bătrâni, trăim de douăzeci de ani o viaţă mult prea zbuciumat ca să nu ne fie dor de puţină linişte.

   — Ei, aş! Nici tu nu crezi ce spui, tată. Ştiu bine că te-ai plictisi grozav pe „Insula Odihnei". Tot astfel şi camarazii, de asta sunt sigur. Presimt, ba nădăjduiesc chiar că vom trece în curând prin întâmplări foarte interesante.

   — Eu credeam de asemenea că ne vom duce ceva mai departe pe uscat - adăugă doctorul, dezamăgit - bucuros mi-aş fi sporit colecţia de animale. Poate ni se va ivi totuşi prilejul, George e bun de aşa ceva - încheie el, zâmbind.

   În clipa aceea veni secundul vasului, Brun şi zise cu îngrijorare:

   — Domnule căpitan, Plundow, care e de cart în turn, spune că se aud sunete ciudate în depărtare, ca şi când mai mulţi oameni s-ar afla în mare primejdie. N-ar fi bine să vedem ce e?

   — Plundow e foarte superstiţios - răspunse căpitanul şovăind - or fi niscaiva păsări de noapte sau animale şi el îşi închipuie cine ştie ce. A! Uite, George a şi ciulit urechile, văd eu că acum nu-l mai ţii.

   Tânărul se şi repezise spre uşă şi strigă, râzând, peste umăr:

   — Aşa şi e, tată. Dacă se află într-adevăr oameni în primejdie, trebuie neapărat să le alergăm în ajutor.

   — Nici eu nu spun altfel, dar trebuie mai întâi să ni se pregătească una din bărcile de aluminiu. Dragă doctore, ai învăţat ceva din graiul băştinaşilor, ca la nevoie să te poţi înţelege cu ei?

    — Da, destul de bine, chiar. De altminteri, cred că aici, lângă coastă, mai toţi vorbesc limba aşa-zisă „pidgin". A, văd că George al nostru nu mai are astâmpăr; băiatul ăsta nu poate trăi fără aventuri mai mult sau mai puţin primejdioase.

    Tânărul urcase în fugă scăriţa turnului, unde Plundow îl întâmpină cu vorbele:

    — Domnule George, colo pare să se afle o ceată de oameni care a fost atacată de negri. Răcnesc ca şi când ar fi în mare primejdie.

    Se auzeau într-adevăr ţipete deznădăjduite cari, în liniştea nopţii tropicale, te făceau să te înfiori.

    Când veniră şi ceilalţi camarazi în turn, George le zise:

    — Trebuie să ne ducem să vedem ce se petrece. Tată, pune să se monteze îndată o barcă!

    Căpitanul alergă la porta-voce şi strigă celor de jos un ordin, apoi se întoarse spre camarazii din turn şi adăugă:

    — Cred că două bărci cu câte cinci oameni vor fi deajuns. Ori negri s-au încăierat între ei, adică vreun sat a fost atacat de un trib duşman şi cu câteva gloanţe îi putem potoli - căci par să n-aibă arme de foc - sau vreo fiară sălbatecă a dat iureş în ei şi atunci cu zece puşti suntem în măsură să doborâm sau să alungăm fiara. Rindow, d-ta alege-ţi patru camarazi şi ia comanda unei bărci. În cealaltă vom fi noi, adică eu, George, doctorul, Petre şi Kard.

    Îndemnaţi de ţipetele care se auzeau tot mai deznădăjduite, marinarii puseseră în grabă bărcile la punct, la lumina lămpilor de buzunar. Abia fu gata cea dintâi şi lăsată pe apă, că George şi sări în ea. Petre adusese în vremea asta puştile, aşa că putură porni îndată.

    La câteva minute după ei plecă şi a doua barcă, sub comanda lui Plundow, dar cea dintâi i-o luase cu mult înainte şi abia se zărea acum ca un punct negru în depărtare.

    Deşi cei patru marinari ai ofiţerului zoreau pe cât puteau, nu izbuteau s-o ajungă, căci cei doi uriaşi, Petre şi Kard, vâsleau din răsputeri.

    — Nu cred să fie acolo nişte pescari care au fost atacaţi de vreo fiară grozavă, zise căpitanul către doctor. Nici ca vreun trib de băştinaşi să fi dat năvală asupra altuia, deoarece nu s-aude zgomotul obişnuit de luptă. A, dar ce-a fost asta?

    Un bubuit, ca de tunet, cutremură văzduhul. Doctorul sări atât de brusc în picioare, încât fu cât p-aci să răstoarne barca.

    — Domnule căpitan, George - strigă el - mi se pare că vom avea într-adevăr de-a face cu o fiară uriaşă. A fost răgetul unui hipopotam. Am citit multe despre aceste animale, ba am auzit chiar odată răgetul acestui monstru şi sunt sigur că nu mă înşel. Pesemne că hipopotamul a simţit ceata de pescari şi a atacat-o. Va fi răsturnat câteva bărci de-ale lor şi oamenii care înoată să iasă la mal răcnesc acum ca să îndepărteze crocodilii. Nădăjduiesc s-ajungem la timp ca să-i salvăm.

    Cei doi vâslaşi se trudeau din răsputeri.

    Barca uşoară aluneca pe unde ca o săgeată.

    Deodată George, care stătea la proră, zări înaintea lui câteva puncte întunecate şi îşi dădu seamă curând că erau într-adevăr bărci răsturnate, de care se agăţaseră făpturi omeneşti şi răcneau cât îi ţinea gura.

    Camarazii se apropiau din ce în ce şi George îşi ţinea puşca să se ivească hipopotamul pe care vroia să-l întâmpine cu un glonţ bine ţintit.

    Cea dintâi barcă răsturnată era acum la vreo douăzeci de metri de ei. Negrii nu mai răcneau, ci se zgâiau la cei ce se apropiau. Bieţii oameni credeau poate că îi aşteaptă o nouă primejdie.

    George se ridică în picioare şi îndreptă puşca într-acolo. Zărise lângă barca răsturnată câteva puncte negre care se înălţau din apă. În aceeaşi clipă negrii începură iar să ţipe şi se încleştară cu deznădejde de barcă.

    Tânărul bănui că acolo se va ivi hipopotamul; ochi şi trase. Un plescăit puternic îi dovedi că nu greşise ţinta, dar înţelese, în acelaşi timp, că glonţul său nimerise un crocodil enorm, care venise atras de o pradă îmbelşugată.

    Valurile pe care le stârnea monstrul în lupta lui cu moartea, fură atât de înalte, încât cei trei negri care se ţineau încleştaţi de barca răsturnată fură târâţi în apă. Un alt crocodil ţâşni lângă ei, dar glonţul lui George îl nimeri şi pe acesta şi negrii se putură urca iar pe fundul bărcii răsturnate. Când camarazii nu mai erau decât la zece metri de ei, doctorul le strigă în englezeşte:

    — Aţi fost atacaţi de un hipopotam?

    Spre bucuria camarazilor, unul din negri răspunse într-o englezească destul de bună:

    — Da. Master, un hipopotam rău ne-a răsturnat barca. O să-l împuşte master?

    — Fireşte, numai să ne vie în bătaia puştii - zise George, cu însufleţire - cred însă că acum o fi plecat.

    Nici nu sfârşi vorba şi se auziră iarăşi răcnete dinspre partea unde se aflau bărcile şi una din ele zbură ca un fulg în aer, câteva clipe ieşi din apă o căpăţână enormă de hipopotam, dar până s-apuce George să ochească, vicleanul monstru dispăru iar, fără să se sinchisească de negrii care înotau cu disperare, răcnind cât îi ţinea gura.

    În schimb, se apropiau din amândouă părţile crocodili care mirosiseră o pradă sigură. George împuşcă la repezeală doi din ei. Petre şi căpitanul nu se lăsară mai prejos şi izbutiră să ucidă sau să alunge pe ceilalţi.

    În vreme ce detunau împuşcăturile, negrii înotară în grabă la celelalte bărci şi se urcară în ele.

    — Înotaţi spre mal şi trageţi bărcile după voi! strigă doctorul, după ce se sfătuise cu căpitanul. Noi vă vom apăra împotriva hipopotamului şi a crocodililor.

    — O să le spun şi oamenilor mei - răspunse acela care vorbea bine englezeşte.

    Strigă celorlalţi ceva şi îndată aceştia se lăsară să alunece în apă. Apucară cu o mână bărcile şi porniră înot spre malul stâng.

    La ordinul căpitanului Petre şi Kard vâsleau acum între şirul de bărci ca să apere stânga, pe când Rindow cu oamenii săi supravegheau partea cealaltă.

    Nu mai era mult până la ţărm, când George, care privea cu încordare peste apă, văzu deodată lângă barca în care se afla, răsărind din adânc o umbră uriaşă.

    Cu o repeziciune atât de uluitoare încât tânărul nu mai avu timp să-şi smulgă puşca de pe umăr, se ivi la vreun metru şi jumătate de ei căpăţâna enormă a hipopotamului.

    Turbat de furie monstrul se năpusti asupra bărcii de aluminiu, al cărei perete îl turti ca şi când ar fi fost o foaie subţire. Zguduitura fu atât de grozavă, încât George, care stătea în picioare, căzu călare... drept în ceafa hipopotamului, care căscase botul său enorm să-l înghită.

    Tânărul nu scăpase însă puşca din mână, dar nu credea că va avea timp să se slujească de ea.

    Pe când se gândea cu groază ce moarte cumplită îl aştepta, se pomeni alunecând de pe gâtul monstrului ce se lăsa afund.

    Privi în juru-i. Poate că va izbuti totuşi să ucidă cu un glonţ bine ţintit hipopotamul. Dar acesta nu se arătă. Pesemne că se speriase şi el când se pomenise, aşa, deodată, cu un om călare în spinarea lui şi o luase la fugă.

    — Repede la mal, până nu se întoarce! îi strigă căpitanul.

    George nu aşteptă să-i spuie a doua oară. Cu puşca în

mână stângă, porni înot spre ţărm, unde cea mai mare parte din negri şi ajunseseră. Noroc că a doua barcă era pe aproape; dacă hipopotamul s-ar ivi iar, se aflau la îndemână destui inşi care să-l întâmpine cu gloanţe.

    Deodată auzi îndărătul lui apa plescăind. Întoarse capul şi văzu cu groază că la nici doi metri de el venea un crocodil uriaş. Până s-apuce el să tragă, arma lui Plundow detună şi crocodilul rănit se lăsă afund.

    În sfârşit George ieşi pe mal şi curând după el debarcară şi camarazii. Un negru voinic le ieşi înainte şi le zise înclinându-se:

    — Domnilor, ne-aţi salvat viaţa. Fără dv. am fi fost pierduţi. Vă mulţumim din suflet. Eu sunt Bahengo şi aceştia sunt oameni din tribul meu.

    — Îmi pare bine că am sosit la timp, Bahengo - îi răspunse prietenos, căpitanul - aş vrea însă să ştiu dacă hipopotamul a răsturnat toate bărcile sau au fost răsturnate chiar de oamenii din ele, înspăimântaţi la vederea lui.

    — Noi cunoaştem bine hipopotamul, master - zise cu teamă căpetenia - ne-a răsturnat multe bărci şi a omorât mulţi dintr-ai noştri. Credem că e un duh rău. Noi locuim mai sus pe mal, dar am venit atât de departe nădăjduind că duhul acesta rău nu o să vie până aici.

   — Foarte interesant! făcu doctorul cu însufleţire. Dragă George, avem prilejul unei minunate vânători de hipopotami. Negrii aceştia ne vor fi de mare ajutor.

   Se întoarse apoi spre căpetenie şi adăugă:

   — Bahengo, vom încerca să ucidem hipopotamul. De noi nu se ating duhurile rele. Putem veni mâine în satul tău?

   — Ne vom bucura master, răspunse cu sinceritate negrul. Facem tot ce vreţi. Vă vom fi recunoscători dacă ne scăpaţi de duhul rău.

   — Atunci ne-am înţeles. Mâine, îndată ce va răsări soarele, venim - hotărî căpitanul - ne trebuie însă o barcă mai mare, căci ale noastre sunt prea mici şi nu încăpem toţi.

   Negrii împinseră îndată o barcă de-a lor pe apă. Căpitanul nu-i lăsă să-i însoţească, deoarece nu vroia ca ei să vadă submarinul pentru a nu spune cuiva că se află aici.

O VÂNĂTOARE PRIMEJDIOASĂ

    — PORNIM CU BARCA BĂŞTINAŞILOR - zise a doua zi dimineaţă Farrow - e mai bine să nu trezim luare-aminte; vom întâlni azi multe bărci de pescari şi a noastră ar bate la ochi.

    Căpitanul era însoţit numai de George, doctorul Bertram, Petre şi Kard. Înainte de a ieşi din golf, iscodiră cu băgare de seamă prin brâul de trestii, dacă nu se zăreşte cineva. Vroiau să se ferească pe cât cu putinţă de o întâlnire cu Europeni sau poliţişti, care vor fi auzit din oraşul apropiat împuşcăturile de peste noapte. Nu se vedea însă nimeni, nici chiar vreunul din pescarii băştinaşi. Poate că trecuse de la trib la trib - prin bătăile de tobă pe care le auziseră camarazii în cursul nopţii - vestea celor petrecute şi că străinii au de gând să vâneze hipopotamul.

    George stătea la prora kanu-ului îngust şi privea cu încordare în juru-i. Ţinea puşca pregătită, deoarece nu se putea şti dacă hipopotamul nu va cuteza să atace o barcă chiar la lumina zilei.

    Îndărătul lui George, Petre vâslea din răsputeri; după el venea căpitanul, apoi doctorul şi la urmă Kard, toţi cu puştile în mână.

    Adeseori George vedea pe mal un crocodil enorm şi cu mare greu se stăpânea să nu-l trimită cu un glonţ pe lumea cealaltă. Se temea însă ca împuşcătura să nu gonească hipopotamul - dacă s-ar fi aflând pe aproape.

    După vreo jumătate de ceas ajunseră la un sat de negri pe malul stâng al fluviului Zambezi. Băştinaşii îi aşteptau. Mai toţi oameni voinici şi cu privirea inteligentă. Cu atât mai de mirare era frica lor de hipopotam, pe care îl credeau un duh rău. Când barca se izbi de ţărm, căpetenia făcu o închinăciune stângace şi zice:

    — Masser, noi bucuroşi să scăpăm în sfârşit de duhul rău. Ştim că sunteţi oameni viteji.

    — În orice caz ne vom strădui - răspunse căpitanul - părerea mea e să ne împărţim în două bărci, dar ne trebuie

şi câţiva vâslaşi destoinici.

    Propunerea nu prea păru să-i încânte pe negrii, dar căpetenia răspunse semeţ:

    — Bahengo cu cei trei fii ai săi vor vâsli.

    Arătă în acelaşi timp spre trei flăcăi voinici din spatele lui.

    Căpitanul se uită cercetător la ei. Nu se arătau de fel înspăimântaţi şi nu vor da bir cu fugiţii dacă s-ar întâmpla să fie atacaţi de hipopotam.

    — Bine - încuviinţă căpitanul Farrow - să pornim, poate dăm mai repede de hipopotam.

    — Bahengo ştie unde se aţine la vremea asta. Peste un ceas suntem acolo - răspunse căpetenia.

    Spuse ceva oamenilor săi, care lăsară îndată o a doua barcă în apă.

    — Tu, George, vei porni cu Petre în kanu-ul acesta - hotărî căpitanul - sunteţi amândoi buni trăgători şi voinici cât noi trei. Te-aş ruga totuşi să fii prevăzător, ai văzut doar că nu e de glumit cu hipopotamul acela. Mai ales nu te depărta prea mult de barca noastră, ca să ne putem ajuta la nevoie.

    — N-avea grijă, tată, voi ştii eu să mă păzesc. N-aş vrea să mor de o moarte atât de grozavă, mi-a fost deajuns spaima pe care am tras-o aseară, când m-am pomenit călare pe spinarea dihaniei...

    — Numai de te-ai fi cuminţit! zise căpitanul, zâmbind. Totuşi, ar fi bine dacă unul din feciorii căpeteniei ar pricepe limba engleză, ca să te poţi înţelege cu el.

    Spre bucuria camarazilor, se dovedi că unul din ei vorbea binişor englezeşte. Îl chema Mbunga şi părea să fie foarte inteligent. În afară de el - cel mai mare dintre băieţi - mai mergea cu George şi Petre mezinul căpeteniei. Şi acesta părea să fie foarte îndrăzneţ şi curajos.

    După zece minute amândouă bărcile porniră în susul apei. Înaintau încet, deoarece Negrii nu puteau vorbi atât de repede ca Petre şi Kard, cu atât mai bine însă aveau răgazul să observe malurile tivite cu un brâu des de trestii.

    Se scurse aproape un ceas, fără să se arate dihania, apoi, deodată, Bahengo strigă ceva de pe mal feciorilor săi. Aceştia îndreptară imediat barca de-a curmezişul fluviului şi la întrebarea lui George ce vrea să zică asta, Mbunga

răspunse:

    — Colo e un râu care se revarsă în trei eleşteie. Pe aici, se aţine hipopotamul adesea.

    — Minunat! făcu George.. Braţul e însă cam îngust şi dacă ne atacă nu prea ne-ar merge bine.

    Dar Mbunga zise foarte liniştit:

    — Masser mare meşter la împuşcat, nimereşte la el cum nimerit crocodilii ieri şi scăpat pe mine de la moarte. Eu datorez lui Masser viaţa.

    — Bine, bine, vom vedea noi ce e de făcut.

    Braţul fluviului pe care apucaserăm acum nu era mai lat de treizeci de metri. Când amândouă bărcile fură în linie, căpitanul strigă cu glas coborât fiului său:

    — George, fii prevăzător! Dacă monstrul ne atacă aici, trebuie să fim cu mare băgare de seamă.

    — Ştiu, tată, ar fi cu neputinţă să ne apărăm. Noroc că apa e limpede şi-l putem vedea din depărtare.

    — Atunci, înainte! Nu vă abateţi însă prea aproape de păpuriş, să nu vă ia pe neaşteptate.

    Bărcile alunecau fără zgomot. Ochii tuturor erau aţintiţi la brâul de trestii şi în acelaş timp la fundul apei, unde se zbenguiau peşti uriaşi, cea mai bună dovadă că hipopotamul nu se afla pe aproape, altminteri ar fi fugit toţi din calea lui.

    Braţul îngust de apă se întindea în coturi vreo treizeci de kilometri spre miază-noapte. La început şerpuia printre tufele dese dindărătul brâului de trestii, pe urmă începea pădurea seculară, cu aerul ei fierbinte şi înăbuşitor.

    Soarele se ridicase bine pe cer şi razele lui dogoreau cumplit.

    Răsfrângându-se în apă, lumina care îi orbea împiedeca acum pe vânători să vadă ce se petrece în fundul ei, aşa că hipopotamul îi putea ataca înainte de aprinde ei de veste.

    Deodată, braţul fluviului se lărgi şi înaintea lor se făcu un lac aproape rotund, cu un diametru de vreo doi kilometri. În mijlocul lui se afla un banc de nisip cu tufe rare şi firave.

    — Ia seama, George! strigă doctorul, cu glas scăzut. Astea sunt locurile care le plac hipopotamilor. Poate că şi al nostru se aţine pe acolo.

    Asta o ştia şi George din citit, dar deocamdată nu luă în seamă bancul de nisip care era încă destul de departe, ci ochii lui cercetau cu încordare apa din jurul bărcii. Creşteau aici plante încâlcite, prin care privirea cu greu putea răzbate, dar erau în acelaşi timp hrana principală a hipopotamilor. Dacă monstrul se lăsase tocmai la fund să pască şi în furia lui de a fi fost turburat va ţâşni acum la suprafaţă pentru a-i ataca?

    Căldura părea să fie aici şi mai grozavă. Nici o adiere de vânt pe întinderea lucie a apei, care dogorea ca plumbul topit...

    O exclamaţie uşoară a lui Mbunga îl făcu pe George să tresară. Fiul căpeteniei arătă înainte şi tânărul zări pe bancul de nisip câteva trupuri butucănoase - erau şase hipopotami în putere şi cinci pui, deci trei familii cu odraslele lor. Şi aceştia puteau fi destul de primejdioşi, căci în năzuinţa lor de a-şi apăra puii împotriva unor duşmani închipuiţi, vor ataca barca, chiar dacă cei din ea nici gând n- ar fi avut să le facă vreun rău.

    Deşi cele două bărci, care se cam îndepărtaseră una de alta, se aflau la vreo trei sute de metri de banc, doi din hipopotami şi ridicaseră căpăţânile lor enorme, holbându-se duşmănos la camarazi.

    — Mbunga, hipopotamul acela primejdios se află printre ei? întrebă în grabă George.

    Tânărul negru privi cu luare-aminte într-acolo, pe urmă clătină încet capul.

    — Nu Masser - răspunse el apoi - îl cunosc eu bine, fiindcă l-am văzut de două ori până acum, când a ucis pe doi dintr-ai noştri. E mult mai mare şi mai închis la piele. N- ar fi rău să ne îndepărtăm cât mai mult de banc, căci şi ăştia sunt acum primejdioşi, pentru că au pui.

    Era interesant pentru George să vadă cum se va înţelege Mbunga cu tatăl său, deoarece bărcile se aflau la o distanţă de vreo sută de metri una de alta. Mbunga se ridică în picioare şi începu să facă semne la care căpetenia răspundea în acelaşi fel. Pe urmă, după ce amândoi se aşezară iar la locurile lor, bărcile cotiră repede spre stânga pentru a se depărta cât mai mult de bancul de nisip.

    Dar deodată cei trei hipopotami care se zgâiseră înainte la ei se ridicară cu o sprinteneală de care nimeni nu i-ar fi crezut în stare şi săriră în apă. Pieriră însă îndată şi, deşi George privea cu încordare, nu-i mai zări nicăieri.

    Mbunga şi tatăl său începură să vâslească din răsputeri spre mal. George înţelese că era de aşteptat un atac dârz din partea hipopotamilor.

    I se părea totuşi cu neputinţă ca uriaşele animale să poată ajunge atât de curând la bărci, oricât de repede ar înota ele.

    Privea zâmbind la străduinţele vâslaşilor, dar când îşi aruncă ochii în dreapta lui, zâmbetul îi îngheţă pe buze, căci la nici cincizeci de metri de el se iviră căpăţânile enorme ale celor doi hipopotami care înotaseră sub apă.

    Tânărul îşi reveni repede din spaima lui şi ridică puşca. Ca la o comandă căpăţânile dispărură fulgerător din raza vederii lui. Când George se întoarse întrebător spre Mbunga, acesta îi zise:

    — Masser fie cu mare băgare de seamă, acum mare primejdie! Hipopotamii au să ne ajungă îndată. Masser să ochească atunci bine.

    Tânărul ar fi vrut să se ridice în picioare ca să-i fie mai la îndemână când va ochi, dar barca începu să facă nişte cotituri atât de repezi, încât şi-ar fi pierdut echilibrul şi ar fi căzut în apă.

    Petre, care se afla la pupa vasului, avea o vedere mai întinsă şi va zări mai curând ivirea grozavilor vrăjmaşi. Totuşi, George nu credea că la iuţeala cu care aluneca barca, hipopotamii ar putea-o ajunge.

    Zâmbi când văzu pe cei doi tineri negri scăldaţi în sudoare; pentru el străduinţele lor în căldura aceea înăbuşitoare era o adevărată copilărie.

    Dar iar îi îngheţă zâmbetul pe buze când, la nici şase metri de barcă, se ivi căpăţâna unuia din hipopotami, care se năpusti ca turbat spre ei. Tânărul nu-şi pierdu însă cumpătul. Duse puşca fulgerător la ochi şi trase. Era încredinţat că glonţul n-a dat greş. Uriaşa dihanie întâmpină bucăţica de plumb cu un grohăit înăbuşit, pe urmă începu să se zbată în apă cu atâta putere încât pe George îl

cuprinse frica.

   Talazurile mari se ridicau lângă barcă, ameninţând s-o răstoarne din clipă în clipă, dar Mbunga şi fratele său vâsliră cu atâta putere, încât trecură cu bine de locul primejdios.

   — Masser pricepe să împuşte - zise negrul, cu chipul strălucitor de bucurie - ne dăruieşte nouă hipopotamul? Pielea s-o ia Masser.

   — Foarte mulţumesc - răspunse George râzând - dar mă declar satisfăcut cu căpăţâna. Dar deocamdată nu-l mai văd de fel.

   — Vine el - îl asigură Mbunga - să ne depărtăm acum fiindcă e încă unul după noi.

   Într-adevăr aproape de tot îndărătul lor se ivi în hipopotam; o clipă şi barca şubredă s-ar fi făcut ţăndări. Petre însă veghea. O frântură de secundă şi arma lui detună. Dar în graba lui, Uriaşul nu ţintise destul de bine. Glonţul nimeri lângă ochiul stâng al monstrului şi spintecă numai pielea groasă, apoi, până a nu apuca Petre să tragă a doua oară, hipopotamul se lăsă fulgerător afund.

   George se aştepta ca Mbunga şi fratele său să vâslească acum nebuneşte pentru a se depărta de vrăjmaşul primejdios care se putea ivi iar din clipă-n clipă, dar negrii o luară tacticos spre locul unde dispăruse hipopotamul lovit atât de bine de George.

   — Mbunga ce faci? strigă tânărul. Vrei să ne atace hipopotamul rănit de Petre?

   — Fii fără grijă, Masser, ăsta nu e luptător, fuge de noi. Trebuie să vedem unde a căzut cel dintâi.

   Spre mirarea lui George, negrul porni îndărăt şi se opri chiar pe locul unde se scufundase hipopotamul ucis de el. Mbunga lăsă lopeţile, luă de pe fundul bărcii un băţ gros de care era legată o frânghie lungă cu un bolovan la cap şi o lăsă în apă. Băţul va arăta a doua zi negrilor locul unde căzuse hipopotamul mort - dacă leşul nu va ieşi de la sine deasupra apei.

   În vremea asta veni şi cealaltă barcă, vâslită de Bahengo. Căpetenia schimbă numai câteva cuvinte cu fiul său, pe urmă vorbi cu însufleţire către căpitan.

   — Masser, tata crede că hipopotamul cel mare e în lacul celălalt - zise Mbunga lui George - a auzit însă împuşcături şi ne-a prins frica. Cu toate astea nu se ştie dacă nu are de gând să ne atace, fie aici, fie dincolo.

    — După cum văd, pare să fie un animal foarte deştept şi tare n-aş vrea să dau prea de aproape ochi cu el - mormăi Petre - drept să vă spun, nu mi-a fost de fel îndemână când i-am văzut mai adineauri căpăţâna îndărătul meu. Afurisitele astea de dihănii înoată foarte repede sub apă.

    — Ai dreptate, Petre. Nici eu nu mi-aş fi închipuit. Bine că ştim măcar cât de primejdioşi sunt hipopotamii; vom căuta să ne păzim.

    Deodată Petre, care privea cu încordare înaintea lui, zâmbind turburat:

    — Domnule George, ce să fie ce se vede colo la vreo două sute de metri înaintea noastră? Pare să înainteze cu o iuţeală uimitoare.

    — Masser, ăsta hipopotamul. Fuge de noi, dar cum vom ajunge în lacul celălalt o să ne atace. Trebuie să fim cu mare băgare de seamă - zise Mbunga, speriat.

    Spuse apoi câteva cuvinte fratelui său şi amândoi începură să vâslească din răsputeri.

    Lui George nu-i venea de fel la socoteală că nu se putea înţelege cu Farrow, dar îi veni o idee.

    — Mbunga lasă-l pe camaradul meu să vâslească şi spune-i prin semne tatălui tău că hipopotamul pe care-l urmărim e aici. E bine să o afle şi ei.

    Mbunga făcu ce i se spuse, apoi zise foarte liniştit:

    — Tata l-a văzut, Masser şi ştie ce are de făcut. Să pornim în grabă după hipopotam.

III

GOANA

    BARCA PORNI CA O SĂGEATĂ, apropiindu-se tot mai mult de hipopotam. George se înspăimântă când îi văzu acum, la lumina zilei, căpăţâna enormă. Părea de două ori mai mare ca a celui ucis de el.

    Deşi cei doi negrii cu Petre vâsleau cu puteri îndoite, hipopotamul, care părea să fi băgat de seamă că e urmărit, înota cu o iuţeală uluitoare, păstrând o distanţă de vreo sută de metri între ei şi urmăritori. S-ar fi zis că vroia s- ajungă mai repede la lacul celălalt, unde se aţinea de obicei; aici îi va putea ataca mai bine.

    George chibzuia dacă să tragă sau nu. Ştia că glonţul lui putea ajunge la o sută de metri, dar nu era sigur că va nimeri destul de bine fiara ca s-o ucidă dintr-odată. Rănit numai, hipopotamul, în furia lui, ar putea răsturna lesne barca şi va fi poate prea târziu atunci să-i mai trimită un glonţ bine ţintit. Lăsă deci în jos arma.

    — Nici eu n-aş îndrăzni să încerc - zise Petre, care îi ghicise gândul - să ne apropiem mai bine de el. A, uite că a luat-o pe canalul care leagă pesemne cele două lacuri între ele.

    Într-adevăr, căpăţâna hipopotamului dispăru într-o spărtură a brâului de trestii de la îmbucătura fluviului. Braţul de apă care alcătuia legătura nu era mai lat de treizeci de metri. Era primejdie să apuce pe el, căci se putea ca şiretul hipopotam să-i pândească aici pentru a-i ataca.

    George se gândi câteva clipe să aştepte şi cealaltă barcă: era doar la vreo cincizeci de metri de ea. Îşi spuse însă că hipopotamul îşi avea bârlogul în lacul celălalt şi abia aci îl va încolţi.

    Zori pe vâslaşi, stăpânit numai de gândul ca el să fie acela care să tragă primul glonţ în căpăţâna dihaniei. De primejdia care îl aştepta nici nu vroia să ştie.

    Abia, când barca pătrunse în braţul îngust de apă, îi trecu prin minte cât de lesne i-ar fi fost hipopotamului s-o sfarme

între fălcile lui grozave.

    Alungă acest gând, care nu se potrivea unui vânător iscusit. Un glonţ bine ţintit va pune dihania cu botul pe labe.

    Se ridică în picioare pentru a avea un câmp mai întins de tragere. Îşi încordă privirile, dar nu zări nici urmă de hipopotam.

    Canalul pe care înaintau acum cu repeziciune era lung de vreo optzeci de metri. Ajunseră la lac; era ceva mai mic şi nu se vedea pe el nici insulă, nici vreun banc de nisip. Văzu iar căpăţâna enormă a hipopotamului, de astădată la o depărtare mai mare.

    Cu greutate se stăpâni viteazul tânăr să nu în drepte puşca spre dihanie, de teamă că rănind-o numai să nu devie şi mai primejdioasă.

    A doua barcă rămăsese cu mult în urmă, totuşi el zori pe vâslaşi să-şi vadă de drum, ca să nu piardă din ochii vânatul.

    Străbătură repede şi al doilea lac şi dădură iar de un canal, care răspundea într-un al treilea lac. George fu cuprins de un simţimânt de teamă când barca intră în braţul de apă. Îi venea parcă să spună vâslaşilor să întoarcă. Văzu însă cum hipopotamul înota spre lac şi teama îi pieri, ba îi fu chiar ruşine de frica lui.

    Acum trebuia să vie deznodământul, căci din lacul acesta nu se vedea vreo ieşire. Se zăreau însă risipite ici-colo prin apă mici insule şi bancuri de nisip. Mai potrivit loc pentru hipopotami nici că se putea.

    Tânărul se aştepta să se aţină pe aici o droaie de hipopotami, dar în afară de cel urmărit nu era nici unul. Se gândi că vor fi fugit de frica acestuia. Poate că din pricina vieţii singuratice pe care o ducea, „bătrânul" devenise şi mai sălbatec, deci şi mai primejdios. Cufundat în gânduri, nu băgă de seamă că acesta dispăruse.

    — Atenţiune! strigă George. L-am scăpat din ochi şi nu ştiu ce s-a făcut. Vâsliţi mai încet, trebuie să mă ridic în picioare ca să pot vedea mai bine.

    Nu-l zări însă nicăieri; fapt cu atât mai primejdios cu cât dihania putea ţâşni deodată din adânc şi să le sfărâme barca.

   — Mbunga - întrebă George - are hipopotamul un anumit loc unde se aţine?

   — Da, Masser. E un banc de nisip la capătul lacului unde doarme el.

   — Atunci acolo trebuie să ne ducem. S-o fi dus acolo, dar se mai poate ca să ne atace în drum. N-avem încotro însă.

   A doua barcă se apropia acum cu repeziciune. Petre vâslea mai încet. Cei doi negri priveau cu încordare oglinda lucie a apei.

   Păreau că nu se tem de fel, sau o fi fost încrederea pe care o aveau în dibăcia de bun trăgător a lui George.

   — Ei, George, unde e hipopotamul? întrebă căpitanul pe fiul său când bărcile fură la o depărtare de vreo patruzeci de metri una de alta.

   — Ştie naiba ce s-a făcut. Mă pierdusem în gânduri şi l- am scăpat din ochi - răspunse cu necaz tânărul.

   — Păi acum ţi-ai găsit tu să te gândeşti la altceva? zise Farrow. Acum trebuie să fim cu şi mai mare băgare de seamă - adăugă el cu seriozitate - Bahengo mi-a povestit câteva năzbâtii de-ale hipopotamului; care nici nu-ţi vine să le crezi.

   Căpetenia vorbi ceva cu Farrow, apoi acesta urmă:

   — Bahengo e de părere ca noi s-o luăm acum spre dreapta lacului şi voi pe stânga. Uitaţi-vă bine la bancuri, George, acolo pare să se aţină de obicei dihania. Tare aş vrea să mă aleg cu un astfel de trofeu, deşi nici acela pe care l-ai împuşcat tu nu e de lepădat.

   — Nu se potriveşte cu ăsta. Hipopotamul pare să aibă o căpăţână aproape de două ori ca a celuilalt.

   — Atunci caută de-l doboară şi pe ăsta şi al tău să fie - râse căpitanul - vezi însă de nu te pripi, ca să nu faci vreo nesocotinţă.

   — Las-pe mine! Ştiu eu că nu e de glumit, cred însă că voi avea şi de data asta noroc.

   Barca în care se afla Farrow coti spre stânga, pe când cei doi fii ai căpeteniei porniră vâslind încet spre dreapta, ţinându-se la o depărtare de vreo cincizeci de metri de mal. Priveau toţi cu încordare pe apă, dar nu se zărea nici urmă de hipopotam.

   Amândouă bărcile se apropiau din ce în ce de capătul lacului. Era acolo un banc mare de nisip, pe care Mbunga îl arătă, zicând:

   — Acolo l-am văzut de două ori pe hipopotam. Dormea şi ne-am ferit să-l deşteptăm, fiindcă n-aveam arme cu care să ne putem lua la luptă cu el.

   George îşi roti privirea în juru-i, apoi întrebă:

   — Văd în păpuriş o spărtură destul de mare. Oare porneşte şi de acolo vreun braţ de apă?

   — Da, Masser. Face un ocol mărişor şi se varsă apoi iar în Zambezi.

   — Hm! Atunci e cu putinţă ca şiretul de hipopotam să se fi refugiat acolo. Şi-o fi dat el seamă - inteligent cum e - că suntem bine înarmaţi. Animalele care au fost fugărite de vânători ştiu ce va să zică o armă de foc.

   — Masser are dreptate. Mulţi au încercat să vâneze hipopotamul.

   — Aşa! Atunci ştiţi ce? strigă deodată George. Eu rămân pe bancul de nisip, iar voi vâsliţi mai departe pe canal. Tu, Petre, eşti destul de destoinic să vii de hac dihaniei dacă var ataca. Când va vedea însă că voi v-aţi îndepărtat de lac, poate se va întoarce la banc, unde o să-l aştept eu cum se cuvine.

   — E foarte primejdios ce vrei să faci, domnule George - zise îngrijorat uriaşul. N-ar fi rău să-l întrebi şi pe domnul căpitan. Planul e bun, nu e vorbă, dar dacă dă greş?

   — Cum, crezi tu că nu pot nimeri un hipopotam la câţiva metri de mine? râse voios tânărul. Părerea mea e că mă aflu în mai mare siguranţă pe uscat decât într-o barcă şubredă ca asta, pe care o poate face ţăndări într-o clipită. De altminteri, uite că vine şi tata. Sunt sigur că nu va avea nimic împotriva planului meu.

   Când barca în care era căpitanul se apropiă, Farrow strigă lui George:

   — Mi se pare că neam bucurat degeaba, dragul meu. Hipopotamul a fost mai şiret ca noi şi a şters putina. Nu ne rămâne altceva de făcut decât să facem cale-ntoarsă. O să mai încercăm spre seară, poate avem atunci mai mult noroc.

    George îi spuse ce plănuise. La-nceput căpitanul nici nu vru să audă, pe urmă însă zise:

    — La drept vorbind, ai dreptate. Pe bancul de nisip eşti mai la adăpost decât în barcă. Întinderea e de vreo cincizeci de metri şi ai destul timp să ţinteşti, înainte de a ajunge hipopotamul la tine - dacă va veni într-adevăr. Aşa dar, rămâi aici. Te-aş sfătui însă să te întinzi la pământ ca să nu te vadă. Noi o să facem zgomot într-adins ca să-i atragem atenţia asupra noastră.

    — Bine, să vă întoarceţi peste două ceasuri. Cred că până atunci dihania o să se arate.

    — Fie deci cum ai hotărât. Dar bagă bine de seamă ce faci, fiindcă nu e de glumă. La revedere şi... noroc!

    — Mulţumesc - răspunse George şi sări sprinten pe bancul de nisip de care se apropiaseră în vremea asta, pe când camarazii porniră mai departe.

    Se întinse în mijlocul bancului, în care nu se afla nici cea mai mică tufă de verdeaţă. De aici putea vedea bine dacă hipopotamul se apropia înot. Mulţumit de sine şi ideea lui, privi în urma celor două bărci care se depărtau, dar când rămase singur îl cuprinse totuşi un simţământ ciudat. Poate că în clipa următoare căpăţâna enormă a dihaniei va ţâşni din apă şi va avea atunci nevoie de toată energia şi dibăcia pentru ca glonţul său să nu dea greş, altminteri era pierdut.

    Minutele se scurgeau încet şi plictisitoare. La început George îşi roti cu încordare privirea în juru-i, pe urmă îşi zise că nu se poate să n-audă plescăitul pe care l-ar face hipopotamul uriaş când va ieşi din apă.

    Atenţia îi slăbi niţel la gândul acesta; îl moleşea şi căldura care domnea aici, unde razele soarelui încingeau nisipul ca un cuptor.

    Nu lipsea mult ca să aţipească, atât de obosit se simţea. Îşi încordă însă toată voinţa să rămână treaz, ştiind că altfel ar fi pierdut.

    Să fi trecut vreun ceas de aşteptare zadarnică şi George începuse să-şi piardă răbdarea, când avu deodată simţământul că e cineva în spatele său. Întoarse fulgerător capul şi. înlemni de spaimă. Pe marginea bancului de nisip văzu hipopotamul, care se holbă o clipă la el, apoi porni la

atac.

    George sări în picioare şi-şi smuci puşca de pe umăr. Glonţul porni şi hipopotamul căzu grămadă. Tânărul vru să scoată un chiot de biruinţă, dar dihania se ridică şi dădu iar buzna spre el. George nu-şi pierdu însă cumpătul. Ridică puşca şi apăsă pe trăgaci. Spre groaza lui băgă de seamă că arma nu ia foc. Nisipul mărunt intrase în descărcător şi împiedeca glonţul să pornească.

    Şi hipopotamul înfuriat era acum numai la câţiva metri de el!

    Instinctiv, George făcu ceea ce ar fi făcut oricine, în împrejurarea de faţă: o luă la fugă. Dihania era doar grav rănită şi poate că se va prăbuşi încă înainte de a-l ajunge.

    Copitele hipopotamului sunau înăbuşit în nisip. George goni şi mai şi în fugă încercă să-şi cureţe descărcătorul; singura lui scăpare era să mai poată trage un glonţ mai bine ţintit în hipopotam. Nu luă în seamă pe unde fugea şi se poticni de o moviliţă. Căzu în brânci, dar se ridică fulgerător; în cădere însă, puşca îi zbură din mână, hăt departe.

    Ca s-o ia nu mai avea când. Porni în goană spre capătul bancului de nisip. Uitându-se înaintea sa zări la oarecare depărtare venind spre el, o luntre în care erau câţiva inşi. Se bucură, zicându-şi că nu poate fi altcineva decât tatăl său. N-avu însă răgaz să se uite mai bine, căci auzea îndărătul lui mârâitul înfuriat al hipopotamului.

    Se abătu repede din drum, fără să-şi dea seamă de ce. Un plescăit puternic îl făcu să întoarcă niţel capul şi văzu hipopotamul - care în goana lui nebună nu-şi putu opri avântul - rostogolindu-se în apă.

    Tânărul răsuflă uşurat. Nu credea că, rănită grav cum era, dihania va mai putea ieşi pe uscat. Totuşi, ca măsură de prevedere, alergă spre locul unde îi căzuse puşca. Întorcând capul văzu hipopotamul căţărându-se pe mal. O luă la fugă. Când avu iar arma în mână, se simţi parcă alt om. Porni din nou în goană, suflând în acelaşi timp nisipul din descărcător. Deodată se opri în loc şi se uită îndărăt. Hipopotamul era acum la vreo zece metri în urma lui. George ridică puşca, ochi ţeasta dihaniei şi apăsă pe trăgaci. Glonţul porni, dar

când vru să mai tragă odată, arma iar nu luă foc.

    Pentru întâia oară i se întâmpla aşa ceva. Ştia că se poate oricând bizui pe arma lui credincioasă.

    Nu mai era însă nevoie de al doilea glonţ. Lovit de moarte, hipopotamul se poticni, se zvârcoli de câteva ori în nisip, apoi rămase nemişcat.

    „Duhul rău" care vârâse spaima atâta timp în locuitorii satului, nu mai era de temut.

    George răsuflă uşurat. Păşi agale spre prada lui uriaşă şi o privi îndelung. Se alesese iar cu un trofeu atât de frumos cum nici n-ar fi visat şi încă în împrejurări atât de primejdioase.

    Pe când cugeta astfel, tresări, deodată şi duse mâna la brâu să tragă revolverul, căci în faţa lui văzu trei negri uriaşi, care îl priveau crunt.

    Era însă prea târziu. O măciucă zvârlită cu putere îl izbi în braţul drept şi mâna îi căzu neputincioasă în jos. O a doua lovitură îi paraliză şi cealaltă mână, apoi doi negri se aruncară asupra lui. Şi-l înhăţară cu pumnii lor ca de oţel.

    Al treilea negru, care îl pocnise cu măciuca, îl privi, rânjind fioros, pe urmă zise în englezeasca pidgin:

    — Tânăr alb bun pentru sclav.

    Făcu un semn celorlalţi şi aceştia îl târâră spre marginea bancului de nisip, unde aştepta o luntre cu doi vâslaşi.

    Orice împotrivire ar fi fost zadarnică, deoarece braţele îi erau ca amorţite şi-l dureau cumplit. Când trecu pe dinaintea şefului negrilor, acesta îi smuci brâul cu arme din jurul mijlocului şi şi-l încinse lui. Îi luă apoi puşca, pe urmă porni înainte spre kanu.

    Coborî în barcă şi se aşeză la pupă, fără să-l mai învrednicească pe tânăr cu o privire. George fu trântit în fundul bărcii, care, vâsliră cu putere, se îndreptă spre malul de apus al lacului.

    George se uită deznădăjduit înapoi crezând că îşi va vedea camarazii sosind, ca să-l salveze. Nu se zărea însă nimeni.

    Întristat, întoarse capul spre noii lui vrăjmaşi. Când văzu chipul fioros al şefului lor, înţelese că e pierdut. Cum, s- ajungă sclavul acestui negru scârbos? Mai bine moartea! Ba nu, va încerca toate mijloacele să fugă şi trăgea nădejde că va izbuti.

IV

BENGA BANDITUL

    DUPĂ CE LUA ACEASTĂ HOTĂRÂRE, George se uită, cu mai multă luare aminte, la cei doi vâslaşi cari, muţi şi posomorâţi, îşi vedeau de treabă. Păreau să facă parte din alt trib decât al celor trei uriaşi. Erau ceva mai mărunţi şi mai subţirel la trup, dar înainte de toate, chipurile lor dovedeau multă inteligenţă.

    Îl fulgeră gândul că aceşti doi vâslaşi nu puteau fi decât nişte nenorociţi robi. Oare îl aştepta şi pe el aceeaşi soartă?

    Chibzui cu înfrigurare cum le-ar putea lăsa camarazilor - care vor căuta negreşit să afle ce s-a făcut el - vreun semn unde a fost târât.

    Luntrea ajunse în vremea asta la malul de apus al lacului şi se îndrepta spre desişul de trestii.

    Sau era aici un loc de debarcare ascuns, ori pornea din el un alt canal acoperit de tufe. Se putea ca Bahengo şi oamenii lui să nu-l cunoască.

    Deodată îi veni în gând lui George tabachera ce o avea în buzunar. Era de lemn tare, cioplită frumos de un malaiez. Cu mişcări încete - durerile din braţe i se potoliseră - ca să nu fie văzut de paznicii săi, scoase binişor tabachera şi o lăsă s-alunece pe apă. Cutiuţa porni să plutească dincolo de păpuriş; camarazii vor înţelege îndată ce înseamnă asta.

    Ceva mai liniştit, tânărul aştepta să vadă ce va urma.

    Kanu-ul trecu brâul de trestii şi pătrunse într-un canal care ducea spre apus. Era mărginit de tufe dese, dar după vreo două sute de metri începea pădurea prin care şerpuia făşia de apă.

    După un drum de vreun ceas, copacii se răriră; înaintea lor apăru o câmpie întinsă cu un lac mare în care se revărsa braţul de apă. Pe malul celălalt, ascuns aproape de palmieri şi alţi pomi fructiferi, se afla un sat.

    Când barca porni pe lac, se auziră din sat bătăi de tobă şi îndată făpturi negricioase alergară cu duiumul la mal. Căpetenia părea să-şi fi „muştruluit" oamenii milităreşti, venirea lui trebuia vestită la timp ca să fie primit cum se

cuvine unui şef.

   Într-o tăcere adâncă negrii aşteptau pe mal. Luntrea trase pe uscat şi căpetenia coborî semeţ în mijlocul lor. Spuse câteva cuvinte, care fură întâmpinate cu chiote de bucurie.

   George fi ridicat de paznicii săi şi dus pe sus. Căpetenia îi zise în englezeasca lui stâlcită:

   — Băiat alb sclav la mine. Mătură coliba şi serveşte femeile. Alb trebuie învaţă repede vorbeşte, altminteri pune pe el la stâlp.

   Arătă în acelaşi timp spre un par gros, de care erau legate nişte frânghii. Cum lângă par se aflau şi câteva bice din piele de hipopotam, nu-i fu greu lui George să ghicească rostul acestui instrument de tortură.

   Totul în el se revolta împotriva negrului şi a poruncii lui. Să slujească pe „arăpoaice" şi să măture coliba unui sălbatec? De-ar avea măcar pumnalul la el, n-ar şovăi o clipă să-i vie de hac nemernicului.

   Deocamdată era cu desăvârşire neputincios, trebuia să se supună până ce i se va ivi un prilej de fugă, sau până ce vor veni camarazii să-l scape din robie.

   Dădu din cap cu nepăsare şi răspunse:

   — Păi dacă n-am încotro, o să fac ce-mi spui. Dar unde mă aflu acum?

   — Eu Benga, mare căpetenie - făcu negrul cu trufie - eu are mulţi sclavi din satul lui Bahengo.

   O veste bună pentru George, căci căpetenia cu vitejii săi feciori vor sprijini fără-ndoială din răsputeri pe camarazi când va fi vorba să-i salveze şi pe ai lor din robie. Şi-apoi, recunoştinţa faţă de George va fi şi asta un îndemn. Nu numai că tânărul scăpase pe câţiva de-ai lor de la moarte, dar le făgăduise să-i descotorosească şi de hipopotam.

   — Bine Benga - zise le - mă voi strădui să nu fie nevoie de stâlp. Ce trebuie să fac mai întâi?

   — Băiat alb foarte bun - strigă cu bucurie negrul - deretece îndată coliba lui Benga.

   Îl duse în sat pe tânăr, la care băştinaşii se uitau ca la o minune.

   La o poruncă a şefului din colibă ieşiră patru femei de o urâţenie înspăimântătoare unse pe trup cu un ulei care puţea de te trăsnea. Benga le ţinu o scurtă cuvântare pe limba lui, arătând mereu spre George. Femeile scoaseră chiote de bucurie şi începură să-l pipăie pe braţe şi pe obraz. Cine în afară de ele se puteau mândri că are sclav alb?

    Benga dădu iar o poruncă şi cele patru femei îl traseră pe tânăr în colibă. Duhoarea din încăperea întunecoasă îi tăia aproape răsuflarea. Una din femei îi puse un târn în mână şi-l făcu semn să se apuce de măturat. Îi veni să turbeze de necaz, dar se stăpâni şi-şi văzu de treabă. După ce sfârşi, fu dus la malul lacului şi pus să frece cu nisip oalele, în văzul tuturor locuitorilor satului. Veni şi Benga care îl întrebă dacă îi place slujba.

    Scrâşnind din dinţi, George îi răspunse cu o nepăsare prefăcută:

    — Îmi place, de ce să nu-mi placă? Omul trebuie să treacă prin multe în viaţă.

    — Aha, băiat alb se gândeşte la fugă? Benga are grijă să nu plece ca să trimită aici soldaţi.

    De ăştia părea să-i fie căpeteniei o frică grozavă. George se căia că se dăduse singur de gol. Ar fi trebuit să pară furios, nu aşa de liniştit, ca să trezească bănuieli. Acum o fugă ar fi fost şi mai anevoioasă, deoarece căpetenia îl va păzi cu străşnicie, ştiind ce pedeapsă îl aşteaptă când se va dovedi că a ţinut în robie un alb.

    La amiază se adunară în jurul unui foc mare. George înţelese numaidecât că toţi aceşti negri din jurul focului sunt sclavi ca şi el, unii din satul lui Bahengo, alţii din alte triburi. Fiecare avea o strachină de tinichea în care unul din oamenii lui Benga le turna câteva linguri de ciorbă şi o bucată de carne, dintr-un cazan ce fierbea pe nişte pirostrii.

    I se dădu şi lui „porţia", îi fu scârbă mai întâi să mănânce, dar foamea îl sili s-o facă. Ciorba avea însă gust bun şi o sorbi cu plăcere. La urmă luă cu mâna carnea - cum făceau şi ceilalţi tovarăşi de suferinţă ai săi - şi o înfulecă la repezeală.

    Li se îngădui sclavilor două ceasuri de odihnă.

    Deodată se stârni tulburare în lagăr. George începu să nădăjduiască crezând că sosesc camarazii, află însă curând care e pricina agitaţiei. Căpetenia veni la el şi-i întinse o suliţă lungă, cu o lamă lată ascuţită ca un brici.

    Era o armă grozavă după cum îşi dădu seamă repede George. De aceea se miră că tocmai lui se găsise să i-o dea Benga, când cu o singură lovitură l-ar fi putut ucide pe loc, deşi era şi el înarmat la fel.

    Îşi spuse însă îndată că acesta se afla în mijlocul oamenilor săi care aveau în mână asemenea suliţe şi l-ar fi sfârtecat într-o clipită, ceea ce i-o spuse şi negrul:

    — Băiat alb viteaz, omorât hipopotam rău. Benga ia bucuros pielea dar frică să nu vie kanu. Acum este leopard aproape. Băiat alb merge cu noi, omoare la el. Băiat alb nu gândeşte înfige suliţa în Benga, fiindcă pe urmă leagă oamenii la stâlp şi face pe el mort încet-încet.

    Ideea de a fi omorât în chinuri nu ar fi plăcut nimănui, aşa că George răspunse:

    — Bine, Benga, voi fi cuminte, pentru a nu fi legat de stâlp. Să mergem la leopard ca să vă arăt vitejia mea.

    Negrul zâmbea trufaş şi măgulit, pe când tălmăcea celorlalţi cuvintele tânărului. Părea că sclavul ăsta alb îi place foarte mult. Îl lăsă chiar să meargă alături de el, pe când ceilalţi vânători - vreo douăzeci la număr - păşeau în urma lor pe poteca îngustă dintre buruienile înalte ale câmpiei întinse.

    George, de partea lui, era mulţumit că va avea puţină variaţie. O vânătoare de leoparzi cu suliţa, cu care nu era obişnuit nu era lucru uşor şi poate chiar primejdios, dar tot era mai plăcut decât să-şi piardă toată după-amiaza cu gospodăria arăpoaicelor.

    După vreo jumătate de ceas de drum începeau copacii uriaşi, în umbra cărora - George citise asta în cărţi - se aciuiesc de obicei fiarele.

    Or fi şi pe aici lei, îşi spuse el şi se uită cam cu neîncredere la suliţa lui lungă. Oare i-ar folosi arma aceasta într-o luptă cu astfel de fiare?

    Fu smuls din gânduri de Benga, care se opri şi-i şopti:

    — Băiat alb aştepte, oameni ai mei împresură acum leopardul.

    La un semn al căpeteniei, vânătorii o luară unii spre stânga, alţii spre dreapta şi făcură un cerc mare în jurul unui copac uriaş. Va să zică aici se aţinea fiara.

    Cu bucurie ascunsă George constată însă că Benga nu se socotea, totuşi, sigur faţă de el, cu toată ameninţarea pe care o rostise înainte, căci afară de dânsul mai rămase un Negru uriaş lângă George, care cu siguranţă că ar lua rolul de răzbunător, dacă tânărului i-ar da în gând să întreprindă un atentat împotriva căpeteniei.

    — Băiat alb merge la copac, acolo sus leopard - urmă Benga - când leopard sare jos, băiat alb prinde la el în suliţă.

    Lesne de spus, dar George nu era de fel sigur că va izbuti. Nu trebuia să şovăie însă pentru a nu trece drept fricos în ochii negrilor. Strânse mai bine suliţa în mână, întoarse tăişul pieziş în sus şi porni încet spre copac.

    Se uita cu luare aminte la crengi, dar nu zări nimic. Ceilalţi vânători se apropiară, micşorând cercul, ca leopardul să nu poată fugi.

    lată-l acum pe George numai la cinci metri de crengile copacului. Leopardul tot nu se vedea. E ştiut că aceste fiare primejdioase se pricep cum să păcălească pe vânător; se întind pe o cracă groasă şi se lipesc atât de bine de ea, încât nu pot fi văzute nici de ochiul cel mai ager.

    George înainta pas cu pas, privind cu încordare în desişul de crengi încâlcite. Cele de jos erau la vreo trei metri de la pământ.

    Pe ele nu putea să fie leopardul, căci l-ar fi zărit până acum.

    Negrii nici nu clipeau. Priveau ţintă la viteazul tânăr. Poate că nici unul din ei n-ar fi cutezat să iasă singur înaintea acestei fiare şirete şi nesăţioase de sânge, mult mai temută ca un leu.

    George păşi în umbra copacului. Se putea ca în clipa următoare leopardul să-i sară fulgerător în spate - dacă se afla într-adevăr în copacul acesta. Cu putinţă era ca iscoadele să se fi înşelat, sau în vreme ce veniseră să dea de veste în sat, fiara să-şi fi schimbat locul.

    Şi fiindcă nimic nu se mişca şi tânărul nu putu descoperi nicăieri blana pestriţă a fiarei începu să spere că potrivnicul său nici n-ar fi aici.

    Îmbărbătat de gândul acesta George, mai înaintă un pas şi strigă în sus, râzând:

    — Ci vino odată frăţioare, nu mă lăsa să te aştept atât, că mi-am pierdut răb...

    Cuvântul îi amuţi pe buze, mai bine zis îi fu curmat de un pufăit scurt şi răguşit, apoi un trup tărcat se desprinse din furca unei crengi pe care George o privise cu atenţie de câteva ori, fără însă să deosebească leopardul atât de bine ştiuse acesta să se ascundă.

    Deşi tânărul simţi cum îi îngheaţă sângele în vine de spaimă, nu-şi pierdu cumpătul. Cu iuţeala fulgerului înţepeni coada suliţei în pământ şi îndreptă lama ascuţită spre leopard.

    În clipa următoare simţi o izbitură care era cât p-aci să-i smulgă suliţa din mână. Tăişul se înfipse adânc în trupul fiarei care se rostogoli la pământ.

    George sări repede în lături, de teamă că leopardul va mai avea puterea să se ia după el. Lovise însă în plin, căci, după ce se zvârcoli de câteva ori, răgind înfiorător, fiara se culcă pe o parte, cu trupul zvâcnind.

    Negrii care priviseră în tăcere lupta începură acum să urle de bucurie şi să ţopăie în jurul copacului.

    În urletele lor se amesteca horcăitul leopardului, care se mai zvârcoli de câteva ori încoace şi-ncolo, pentru ca în cele din urmă să rămână întins pentru vecie.

    Abia acum răsuflă George uşurat şi fu într-adevăr mândru. Să încerce şi altul, dacă poate, să răpună un leopard în felul acesta, numai cu o suliţă în mână.

    — Băiat alb tare viteaz, făcut ispravă mare - zise căpetenia, după ce potoli cu un gest larma - Benga mândru are sclav aşa viteaz.

    — Lasă că o să-ţi cam piară mândria când vor veni camarazii - îşi spuse George în gând.

    Dar zâmbi căpeteniei şi răspunse:

    — Mă bucur că am putut doborî leopardul. Nu era cine ştie ce lucru mare şi nici prea primejdios. Poate o să mai încerc vânătoarea cu suliţa şi asupra unui leu.

    Benga făcu o mutră cam uimită şi părea să aibă într- adevăr mare stimă pentru prizonierul său. Cam încurcat zise:

    — Noi Simba nu vânează cu suliţa, dar băiat alb poate face, dacă vrea.

    Fireşte că George n-avea poftă de aşa ceva, totuşi încuviinţă din cap şi zise:

    — O voi face cu plăcere, numai de s-ar ivi curând un leu. Dar ia spune, nu jupuim blana leopardului?

    Se feri, fireşte, s-o ceară, hotărî însă în sinea lui s-o ia cu el când va fugi din sat.

    Benga dădu o poruncă şi oamenii se apucară să jupoaie leopardul, ceea ce, cu mâinile lor dibace, nu dură mult, aşa că peste puţin timp putură porni înapoi în sat.

    Toată vânătoarea nu ţinuse mai mult de două ceasuri, dar Benga socoti că George muncise destul în ziua aceea şi nu-l mai puse la nici o treabă. Ba fu chiar sărbătorit ca un erou şi căpetenia bău atâta vin de palmier, până se îmbătă zdravăn. Ceilalţi nu se lăsară mai prejos şi George se bucură nădăjduind că va putea fugi chiar în noaptea aceea, deoarece nu va mai fi păzit atât de straşnic.

    Pentru a nu deştepta bănuieli, se prefăcu şi el beat; în cele din urmă se întinse cât era de lung în începu să sforăie pe întrecute. Facă acum ce-o vrea cu el, e nu are să se lase trezit nici cu tunul...

LUPTA ÎNTRE DOUĂ CĂPETENII

   ÎI MAI TREBUI TOTUŞI RĂBDARE, căci Benga şi oamenii săi beau de zvântau, deşi nici unul nu se mai putea ţine pe picioare.

   Câte unul îl lovea pe George cu piciorul şi-l zgâlţâia cu putere, apoi izbucneau toţi în hohote de râs, văzând că tânărul rămânea nemişcat. Erau mândri se vede că dânşii erau în stare să bea mai mult ca sclavul alb, care se arătase, totuşi, atât de viteaz.

   În sfârşit, se ridicară unul câte unul şi se depărtară, poticnindu-se de foc. Benga fu cel din urmă.

   George le urmărea pe sub gene mişcările, sforăind de zor. Benga veni lângă el şi-i zise cu limba împleticită:

   — Băiat alb merge cu mine, este loc mai bun pentru dormit.

   Şi fiindcă nu primi nici un răspuns, se aplecă şi-l zgâlţâi de umeri.

   Tânărul bolborosi ceva, dar nu făcu nici o mişcare. După cum se aşteptase, Benga îl lăsă în pace şi pieri şi el în întuneric.

   George nu se clinti. Se temea să nu fie vreun paznic pe aproape; trecu însă o bună bucată de vreme fără ca să vie cineva să întreţină focul, care mai mocnea încă. Trebuia să aştepte până se va stinge de tot, ca să poată fugi.

   Într-un rând i se păru că aude în spatele său un zgomot slab, dar se feri să facă vreo mişcare; în schimb începu să sforăie şi mai tare. Şi, într-adevăr după câteva clipe văzu făptura uneia din femeile căpeteniei, care trecu fără zgomot pe dinaintea focului ce se stingea. Poate că vroia să se încredinţeze dacă sclavul alb dormea într-adevăr. George nu clintea, aşteptând să se stingă focul.

   În sfârşit sosi şi clipa asta. Se întoarse de pe o parte pe alta, ca în somn, apoi rămase multă vreme cu ochii deschişi. Ca să se desprindă cu întunerecul, pe urmă începu să se târască binişor centimetru cu centimetru, oprindu-se din când în când pentru a se încredinţa că nu a fost văzut de

cineva.

    Se scurse o jumătate de ceas până ajunse la malul apropiat al lacului. Nu se ridică însă în picioare, ci se târî pe brânci până la locul unde se aflau luntrile negrilor. Mai aşteptă nemişcat câtva timp, deşi ardea de dorinţa de a şterge cât mai repede putina. În cele din urmă îşi luă inima în dinţi şi coborî într-una din bărci. Spre marea lui bucurie găsi în fundul ei lopeţile. O despriponi în grabă şi tocmai vroia s-o împingă de pe mal, când.... simţi o durere ascuţită într-o parte.

    Mare îi fu dezamăgirea văzând lângă el un negru uriaş, care îi lipise vârful suliţei de coaste. Santinela îndrugă ceva pe limba lui, dar George nu-l înţelese. Cam pricepea el ce vrea - adică îl sfătuia cu binişorul să se întoarcă în lagăr.

    În timp ce chibzuia cu înfrigurare ce e de făcut, tânărul zise foarte liniştit, ca şi când s-ar mira:

    — Ce vrei omule? M-a trimis Benga să trec lacul - şi arătă cu mâna spre apă.

    Pesemne că numele căpeteniei impresiona pe negru, căci repetă: „Benga" şi se uita nedumerit spre sat ca şi când nu ştia dacă să-l scoale sau nu pe şef.

    Ca să se ia la luptă, dezarmat, cu uriaşul, ar fi fost curată nebunie şi George simţea acum mai mult ca oricând lipsa pumnalului dăruit de Sanja lui dragă.

    În sfârşit negrul păru să-şi dea seama că era cu neputinţă ca Benga să-şi fi trimis sclavul la plimbare pe lac. Apăsă şi mai bine suliţa rece de coastele tânărului şi-i făcu semn cu stânga să iasă din barcă.

    George îl putea vedea foarte bine acum, căci lumina lunii cădea pe apă şi îmbăia ţărmul. Suspinând, tânărul se hotărî să se supună sorţii. Se gândi însă că poate a doua zi, când Benga se va trezi din beţie, îl va pedepsi pentru încercarea de fugă, legându-l de stâlp şi punând să-l biciuiască.

    Pe George îl cuprinse disperarea. Cum tocmai când se vedea scăpat, să fie prins iar? Dar ce putea face faţă de acest uriaş înarmat?

    Dădu din cap în semn că se supune şi negrul îndepărtă suliţa de trupul tânărului.

    Deodată, acesta văzu în spatele sentinelei câteva umbre mişcându-se în tăcere. Să mai fie şi alţii puşi aici de pază? Dar nu, căci aceştia se furişau pe nesimţite îndărătul uriaşului şi George înţelese că erau sclavii robiţi de Benga, printre care şi oamenii lui Bahengo. Trebuia să le vie în ajutor, să nu lase timp sentinelei să dea alarma. Încrucişă braţele pe piept şi zise liniştit:

   — I-ascultă mă, pentru ce nu mă laşi să plec? Du-te de-i spune căpeteniei tale din partea mea multe salutări şi să ne vedem sănătoşi.

   Negrul ridică suliţa ameninţător şi-i porunci ceva, răstit. Nu-şi sfârşi însă vorba. Două umbre se iviră îndărătul lui, una îl apucă de mâna în care ţinea suliţa, iar cealaltă, cu o lovitură zdravănă de măciucă în tâmplă, îl trânti la pământ.

   În clipa următoare năvăliră din toate părţile trupurile întunecate ale sclavilor. Păreau să-l considere pe George - care, prin isprava lui vitejească de-a ucide leopardul, dăduse loc la ospăţul din astă-seară - drept salvatorul lor, căci se închinară adânc înaintea lui, iar doi din ei coborâră în barcă şi puseră mâna pe lopeţi.

   Toate bune, dar George nu se îndura să plece fără armele lui şi blana de leopard. Cum să se înţeleagă însă cu negrii? Prin semne, fireşte, fiindcă nici unul nu ştia englezeşte, sau prea puţin. Arătă în jurul trupului său, făcu o mişcare ca şi când ar înfige un cuţit, pe urmă alta ca şi când ar duce o puşcă la ochi şi, ce era mai greu, să-i faci pe negri să priceapă că vrea neapărat să ia blana de leopard cu el.

   În sfârşit izbuti, înţepenind în pământ suliţa şi îndreptând-o pieziş în sus, cum făcuse când vânase fiara.

   Graiul acesta primitiv îl înţeleseră negrii foarte bine.

   Doi din ei încuviinţară din cap cu însufleţire, apoi se făcură nevăzuţi în întuneric. George aştepta cu încordare întoarcerea lor.

   În vremea asta sclavii se înghesuiseră în bărci, dar nu porneau încă, drept mulţumire pentru George, deşi bieţilor oameni le era dor de libertate ca şi lui. Ba poate vroiau chiar să-l lase pe el să pornească întâi.

   Se scurse aproape un sfert de ceas. Tânărul începu să-şi piardă răbdarea, crezând că n-a fost înţeles, sau li s-a întâmplat ceva celor doi negri îndrăzneţi care îşi primejduiau viaţa pentru el.

    Deodată răsăriră ca din pământ lângă el; unul îi întinse puşca, iar celălalt brâul cu arme şi blana de leopard.

    Coborâră şi ei în barca lui George şi puseră mâna pe lopeţi. Celelalte bărci porniră şi ele după ea. Luaseră toate bărcile cu ei, ca să nu poată fi urmăriţi. Chiar dacă Benga mai avea altele pitite pe undeva, până să prindă el de veste ei vor fi departe.

    Ca să înoate după fugari era iarăşi cu neputinţă, căci îndărătul bărcilor se iviră îndată puncte negre, formând o linie largă. Erau boturi de crocodili. Lacomele reptile adulmecau pradă în orice barcă ce străbătea lacul.

    Probabil că sclavii vor fi fost aduşi pe acelaşi drum, căci îl cunoşteau foarte bine.

    Ajunseră curând la lacul unde George ucisese

hipopotamul şi dădură la capătul lui de o întreagă flotilă de bărci, încărcate cu o mulţime de negri, printre care se aflau şi camarazii. Fu primit cu chiote de bucurie.

    — Ei, nu vă spuneam eu că nu trebuie să-i ducem grija? făcu doctorul Bertram, râzând.

    — Lasă că tocmai dumneata erai cel mai îngrijorat - răspunse căpitanul - ba l-ai cam repezit pe Petre pentru că spunea că va şti George să se descurce singur.

    Doctorul se făcu că n-aude şi Farrow adăugă, adresându- se fiului său:

    —   George, iar ai făcut o ispravă de-ale tale. Dar asta ce mai e? Văd o mulţime de bărci sosind. Nu cumva eşti urmărit?

    — Nu, nu, ăştia sunt sclavi, cum am fost şi eu o zi întreagă - strigă cu grabă tânărul, când văzu că toţi camarazii duseră puştile la ochi.

    Dar în aceeaşi clipă se şi auziră chiote din toate bărcile. Oamenii aceştia primitivi despărţiţi de cine ştie cât timp de ai lor, îşi dădeau frâu liber bucuriei de a se revedea.

    — Ce, ai fost sclav, George? întrebă uluit doctorul. Păi să ne povesteşti şi nouă prin ce ai trecut. Mare noroc ai, băiatule!

    — Dacă numeşti d-ta noroc să mături coliba unui negru şi să speli vasele, ba să vânezi chiar un leopard cu suliţa!

răspunse George, râzând. Acum avem însă de vorbit serios, o să vă povestesc pe urmă toate peripeţiile. Tată, căpetenia aceasta, Benga, pare să fie un mare ticălos. Toţi negrii ăştia care au venit cu mine au fost luaţi de el în sclavie. Cred că i se cuvine o pedeapsă foarte aspră. Să i-o dăm noi, sau să o lăsăm în sarcina autorităţilor?

   — Să-l pedepsim noi - strigă în aceeaşi clipă Bahengo, care stătea îndărătul căpitanului şi tăcuse până atunci - uite colo doi feciori de-ai mei şi mulţi de-ai noştri pe care îi ţine de ani de zile în robie. I-am fi venit noi de hac mai de mult, dar nu ştiam unde se ascunde.

   — Dragă George - se amestecă acum doctorul în vorbă - ideea cu tabachera a fost minunată, altminteri n-am fi găsit drumul spre tine.

   — Mă temeam că se va fi pierdut - răspunse tânărul, bucuros - nici nu vă închipuiţi ce rău îmi părea să mă despart de ea.

   — Vezi doctore, că aveam dreptate când spuneam că era un semn pe care ni-l lăsa George? zise căpitanul, râzând. Drept e că ideea a fost genială. Dar acum ce facem? Să luăm parte la atac?

   — Poate putem feri o vărsare de sânge - răspunse tânărul - căci Benga şi oamenii săi sunt beţi-morţi şi nu s-ar putea împotrivi.

   — Noi nu suntem de aceia care măcelăresc oamenii fără apărare - zise cu mândrie Bahengo - numai Benga e vinovatul, el să-şi primească pedeapsa. Veniţi cu mine, Massers şi veţi vedea că nu vă mint.

   — Bine, să mergem! hotărî căpitanul.

   Şi bărcile pătrunseră iarăşi în desişul de trestie, apoi în braţul îngust de apă care ducea la locul necunoscut.

   Satul era cufundat în întuneric. Paznicul pe care-l doborâse unul din feciorii lui Bahengo zăcea nemişcat. Nu era însă mort şi, cum negrii au ţestele groase, se va alege numai cu o straşnică durere de cap.

   Înteţiră focul care mai mocnea sub cenuşă, apoi năvălitorii se risipiră prin colibe şi aduseră pe locuitori unul câte unul lângă foc. Pe căpetenie o lăsară tocmai la urmă.

    Benga se uită uluit la musafirii aceştia nepoftiţi, atât de bine înarmaţi. Când îl zări pe George, bâigui:

    — Benga prost, nu păzit bine băiat alb, văzut el mare viteaz.

    — Oricât de bine m-ai fi păzit, tot scăpam eu, râse tânărul cu poftă.

    Bahengo, care se ţinuse până atunci în umbră, înaintă acum spre căpetenie. La vederea lui Bengo se dezmetici dea binelea. Între cele două căpetenii urmă o lungă şi însufleţită convorbire.

    Căpitanul îi lăsă să se dondănească între ei. Lui George nu-i stricase mica aventură, ba, dimpotrivă, părea că se bucură nespus că pusese mâna pe o blană de leopard atât de frumoasă.

    În cele din urmă convorbirea dintre cele două căpetenii luă sfârşit. Bahengo se-ntoarse spre Farrow şi zise:

    — Master, ne-am înţeles ca o luptă numai între noi doi, care va avea loc chiar acum aici, lângă foc, să hotărască.

    — Hm... n-am nici un drept să mă opun şi poate că ar fi cea mai nimerită dezlegare - răspunse Farrow - dar Benga e un adevărat uriaş.

    Prin asta vroia să exprime îngrijorarea pentru Bahengo, dar căpetenia râse dispreţuitor când privi la potrivnicul său:

    — Nu mi-e mie frică de el - răspunse negrul.

    Şi nici n-avea de ce. Uriaşul, ameţit încă de băutură, căzu sub cuţitul potrivnicului său.

    Bahengo ţinu apoi o cuvântare locuitorilor satului care încuviinţară tot ce le spunea el. Îi ameninţa că dacă vor mai încerca să răpească pe cineva, îi va nimici pe toţi.

    Camarazii, urmaţi de foştii sclavi şi oamenii lui Bahengo, porniră îndărăt în satul acestuia. În drum George povesti peripeţiile prin care trecuse.

    — Nu ştiu cum se face, dragă George - zise doctorul, când încheie el - dar ţie ţi se întâmplă lucruri ca nimeni altuia şi din toate ieşi biruitor.

    Să fii sclavul unei căpetenii de negri, cred că aşa ceva nu s-a mai întâmplat de ani de zile şi nici nu se va mai întâmpla vreodată de acum încolo. Apoi să te lupţi cu un leopard, înarmat numai cu o suliţă! Zău aşa, trebuie să aibă

omul respect faţă de tine.

   — Ei, lasă, doctore, că n-a fost cine ştie ce! răspunse tânărul, râzând. Bucuria mea e că m-am ales cu o blană de leopard. Trag nădejde că voi întâmpina altele şi mai şi pe pământ african.

   Dorinţa aceasta i s-a şi împlinit - după cum vom vedea mai târziu.

SFÂRŞIT

Volumul 150

FACHIRUL

   UN MIC ACCIDENT

   — STÂRNIRĂM OARECARE SENZAŢIE când părăsirăm în Bangalore trenul „Companiei Madras-Calicat" - îşi începu doctorul Bertram povestirea - Sir Hastings, guvernatorul din Madras, anunţase din vreme sosirea noastră şi acum furăm întâmpinaţi în gară de Charles Roberts, şeful poliţiei din Bangalore, cu statul său major şi o întreagă trupă de poliţişti, iar în faţa gării stătea Lionel Horsing - colonelul regimentului cu garnizoana aici - împreună cu o jumătate de companie de soldaţi.

   De voie de nevoie trebuirăm să primim defilarea armatei, cinste care ni se făcea, fireşte, numai pentru că salvasem la Madras pe femeile engleze.

   Pongo şi Maha fură şi ei nevoiţi să meargă, în pas de paradă, îndărătul nostru, deşi credinciosul negru încercase în ultima clipă să se facă nevăzut - dar colonelul Hastings îl adusese el-însuşi înapoi.

   Prea plăcută nu ne era această primire, oricât de onoraţi am fi fost. Era mai bine să rămânem neobservaţi căci în Madras ne făcusem un duşman de moarte - pe Tippu Nega, care avea toate motivele să ne urască.

   El dispăruse împreună cu vreo câţiva partizani de-ai săi, când palatul îi fusese asaltat de soldaţii englezi. De atunci nu mă simţeam prea la largul meu ori de câte ori eram înconjuraţi de mulţime, deoarece lesne s-ar fi putut să ne nimerească vreun glonţ sau vreo săgeată a vreunui necunoscut.

   Şi acum dădeam mai multă atenţiune celor ce ne înconjurau decât soldaţilor prin rândurile cărora treceam. Cunoscusem îndeajuns viclenia indienilor şi cine să ne salveze dacă am fi fost nimeriţi pe neaşteptate de săgeţi otrăvite?

   leşiserăm dintre rândurile soldaţilor şi, la ordinul locotenentului, aceştia formară coloana. Îi lăsarăm să defileze pe dinaintea noastră, apoi opri lângă noi

automobilul colonelului; cu o plecăciune respectuoasă acesta ne pofti în maşină.

   Deodată răsună îndărătul nostru un ţipăt, răguşit şi atât de înfiorător, încât n-avea nimic omenesc într-însul. Întoarserăm repede privirile şi văzurăm dând buzna spre noi un ofiţer cu uniforma mânjită şi ruptă, cu chipul însângerat şi în privire îi lucea nebunia.

   Sări la noi, cu revolverul întins, cu ochii holbaţi pironiţi asupra colonelului. Nu se uita la nimeni din jurul său şi nici nu văzu că Pongo alunecă spre el ca o umbră neagră.

   În clipa următoare începu să se zvârcolească cu disperare, dar zadarnic, în pumnii uriaşului nostru camarad. Şi imediat săriră câţiva poliţişti şi puseră cătuşe de oţel ofiţerului care răcnea acum cuvinte neînţelese.

   — Îngrozitor! exclamă colonelul, care se îngălbenise la faţă. Ăsta e locotenentul Town, unul din cei mai buni ofiţeri ai mei. A dispărut fără urmă acum o săptămână şi iată în ce stare îl revăd!

   — Probabil că e un caz de nebunia tropicelor - zise Marian, cu milă.

   Colonelul Horsing îi aruncă o privire ciudată, se uită la şeful poliţiei şi Roberts dădu din cap.

   — Domnilor, ar fi poate o lipsă de politeţe din partea mea - zise Horsing apoi - dacă v-aş ruga să-mi îngăduiţi a vă expune acest caz îngrozitor, căci doar aţi venit aici ca să vă odihniţi, după aventurile grozave pe care le-aţi întâmpinat în Madras.

   — Îmbolnăvirea locotenentului se datoreşte vreunei pricini ascunse? se grăbi să întrebe Marian. Ştiţi prea bine că suntem mereu în căutare de aventuri şi dacă e vorba să se fi făptuit vreo crimă împotriva acestui nenorocit, atunci v-aş ruga chiar să ne istorisiţi despre ce e vorba.

   — Veniţi cu mine la biroul meu - răspunse colonelul - şeful poliţiei ne va însoţi. Pe el îl priveşte chestia în aceeaşi măsură ca pe mine, fiind comandant al regimentului.

   După ce aruncă însă o privire compătimitoare spre locotenentul furios, pe care poliţiştii se trudeau să-l urce într-o maşină, ne invită în automobilul său şi stărui ca şi Pongo şi Maha să ne însoţească. Şeful poliţiei se aşeză în faţă lângă şofer şi cu mare viteză străbăturăm străzile din Bangalore.

   În drum, colonelul Horsing ne împărtăşi că îşi îngăduise să ne pună la dispoziţie odăi în bungalowul său. Şoferul ne va duce acolo, după ce vom fi ascultat povestirea sa.

   Coborârăm la cazarmă şi Horsing ne conduse în biroul său. La intrarea noastră se ridică repede un tânăr ofiţer, pe care colonelul ni-l recomandă drept locotenentul Fileds, aghiotantul său.

   Luarăm loc în faţa lui, apoi Horsing scoase dintr-un sertar al biroului o hârtie şi scrise un nume pe ea. Apoi zise cu tristeţe în glas:

   — Locotenentul Town este al şaptelea ofiţer atins subit de nebunie, după ce câteva zile fusese dispărut. Şi nu se poate susţine că e o simplă întâmplare la mijloc, ci că e vorba de crime.

   — Şapte ofiţeri? exclamă Marian, uimit. Şi toţi s-au îmbolnăvit în aceleaşi împrejurări? E drept că asta nu e o simplă întâmplare, ci cu siguranţă că se ascunde un mare criminal îndărătul acestor fapte. Nu mi-aţi putea da amănunte asupra acestor cazuri?

   — Voi vorbi cât se poate de deschis - zise colonelul, după ce mai schimbase o privire cu şeful poliţiei - aceste şapte cazuri sunt pentru noi cu totul învăluite în mister şi după ce Sir Hastings ne-a comunicat că veţi veni încoace, am luat hotărârea să vă rugăm să vă ocupaţi de ele.

   — Nu suntem de fel detectivi - zise Marian - şi până acum numai întâmplarea a făcut să putem lămuri câteva cazuri. Povestiţi, vă rog!

   — Prea mult nu e de povestit - răspunse colonelul - cei şapte locotenenţi şi-au făcut totdeauna datoria spre deplina mea mulţumire; au dispărut, apoi s-au întors în aceeaşi stare cum l-aţi văzut pe bietul Town. Toţi vroiau să mă atace pe mine şi în trei rânduri am scăpat ca prin urechile acului de a fi rănit sau chiar omorât.

   — Asta înseamnă, domnule colonel, că aveţi un duşman neîmpăcat, care vrea să vă prăpădească prin mijlocirea nenorociţilor ofiţeri, căci cu siguranţă că boala lor mintală e provocată în mod artificial. Ce spun medicii?

   — Ei stau în faţa unei enigma; e şi foarte problematic dacă bieţii bolnavi se vor mai însănătoşi. Maladia se aseamănă cât se poate de bine cu prea cunoscutul „delir tropical".

   — De când s-au ivit aceste cazuri? mai întrebă Marian.

   — De şapte săptămâni; în fiecare săptămână unul.

   — Hm.... atunci înseamnă că înainte de vremea asta v-aţi făcut un duşman, domnule colonel - zise Marian cu hotărâre - aţi fost cumva nedrept faţă de vreun inferior sau un cunoscut?

   — Cam aşa bănuia şi Roberts - răspunse Horsing - dar oricât mă gândesc nu-mi pot aminti de aşa ceva.

   — Aţi condamnat poate pe vreun băştinaş? Sau aţi pătruns în vreun lăcaş sfânt fără să ştiţi? Vedeţi că tocmai din acest punct de vedere sunt de temut băştinaşii.

   — Şi despre asta am vorbit cu Roberts, dar zău că nu-mi pot aminti de nimic.

   — Care va să zică acum şapte săptămâni. făcu Marian îngândurat. În vremea aceea cei şapte ofiţeri, care sunt bolnavi acum, au fost aici, sau câţiva din ei au venit mai târziu?

   — În urmă cu şapte săptămâni numai patru din ei se aflau aici. Am fost nevoit pe urmă să-i înlocuiesc, pe rând, cu alţii din Madras. Dintre aceşti înlocuitori s-au îmbolnăvit patru, socotindu-l şi pe Town.

   Câteva minute Marian rămase adâncit în gânduri. Apoi, deodată, puse o întrebare:

   — Sunteţi căsătorit, domnule colonel şi aveţi familie?

   — Da - răspunse Horsing, mirat - dar ce-are de-a face asta cu chestia ce ne preocupă?

   — Poate că foarte mult - zise Marian, calm - aş vrea să întreb pe soţia şi pe copiii dv. dacă nu au avut vreo neînţelegere cu un băştinaş acum şapte săptămâni. Dacă e aşa, înseamnă că am găsit o urmă pe care putem ajunge la ţintă. Toată chestia asta pare să fie răzbunarea unui băştinaş. Şi cu siguranţă că locotenentul Town nu va fi ultimul ofiţer care să vă atace brusc, domnule colonel.

   — Drace! exclamă şeful poliţiei, sărind în sus. La asta e adevărat că nu m-am gândit încă. Fireşte, se prea poate să fie aşa. Niciodată nu vom putea pătrunde în sufletul indienilor. Freddy al d-tale, dragă Horsing, e în stare să fi insultat pe vreun băştinaş.

   — E drept, mi-a cam făcut el boroboaţe de astea - încuviinţă colonelul. O să-l iau eu la refec când voi ajunge acasă. O să-ţi comunic rezultatul, dragă Roberts. Vezi, am bănuit eu îndată că domnul Farrow ne va putea ajuta.

   — Mă rog, mă rog - făcu Marian, zâmbind - nu e deloc sigur că Freedy e vinovat de încurcătura asta. Ce vârstă are fiul dv.?

   — Şaisprezece ani. Dar spre ruşinea mea trebuie să mărturisesc că n-am nici o putere asupra lui; nu e bun de nimic şi e oricând gata de şotii. Pentru că e odorul nevesti- mii, nu-i pot face însă nimic.

   — Dacă n-aveţi ceva împotrivă, domnule colonel - zise Marian - aş dori să vorbesc cu fiul dv. poate că faţă de dv., de teamă să nu-l pedepsiţi, nu o să vrea să mărturisească nimic. Să nădăjduim că totul se va sfârşi cu bine - mai spuse Marian - în primul rând m-aş bucura foarte mult dacă bieţii ofiţeri s-ar însănătoşi. În ce stare se află? Mai sunt furioşi?

   — Nu, sunt în stare de apatie completă - răspunse Horsing - îndată ce mă văd însă, capătă accese de furie. Sar putea spune că i-am tratat rău în calitate de comandant. Dar orice soldat din regimentul meu vă poate mărturisi că am fost totdeauna bun şi drept cu ofiţerii şi oamenii mei.

   — Atunci trebuie să căutăm să facem ceva pe calea aceasta - zise Marian - n-am putea să-l vedem pe bieţii bolnavi? Cunoaştem multe otrăvuri şi efectele lor. M-aş bucura foarte mult dacă am afla, întâmplător, cauza acestor îmbolnăviri.

   — Cei dintâi patru au şi fost duşi la Madras - spuse colonelul - dar ceilalţi doi, împreună cu Town, se află încă aici.

   — Bine, vom vedea cum stau lucrurile - zise Marian - înainte de toate, să stăm de vorbă cu Freddy al dv.

   Horsing rugă pe aghiotant să dea ordinele cuvenite şoferului, apoi se scuză că slujba îl va mai reţine câteva ceasuri, dar făgădui să se grăbească. Şeful poliţiei se despărţi şi el de noi, trebuind să se ducă la serviciu. Horsing îl invită însă pentru seara şi el făgădui că se va grăbi de asemenea.

   În clipa aceasta cineva bătu în uşă şi la răspunsul colonelului dădu buzna înăuntru un băieţandru înalt şi zvelt cu faţa rumenă şi frumoasă.

   — Ei, Freedy - zise Horsing, cu asprime - de ce-ai venit încoace? Parcă era vorba să nu te mişti de acasă?

   Dar expresia strălucitoare din ochii colonelului nu se împăca deloc cu tonul aspru din glasul şui şi Freddy râse când răspunse:

   — Ah, tată, nu mai aveam răbdare! De ce i-ai reţinut atâta pe domnii aceştia? Am fost nevoit să vin încoace.

   Tânărul îmi plăcea şi-l privii prietenos. Deodată însă, chipul său deveni serios, foarte serios chiar, ochii săi se aţintiră rătăciţi la tatăl său şi cu glas cu totul schimbat zise:

   — Ah, tu eşti!

   În clipa următoare scoase un ţipăt ascuţit, smulse din buzunarul de la spate un revolver mic şi se repezi cu el întins la Horsing.

   Rămaserăm încremeniţi, în primul rând colonelul, pe al cărui chip se citea uimire nespusă şi groază, în acelaşi timp.

   Ar fi fost pierdut, poate, dacă Pongo nu l-ar fi îndemnat pe Maha:

   — Sa!

   Ghepardul făcu o săritură şi-l trânti pe băiat la pământ. Glonţul porni, dar căzu pe podea.

   Apoi uriaşul negru sări şi el înainte şi smulse arma din mâna tânărului. Când îl ridică, văzurăm în ochii băiatului aceeaşi expresie pe care o avusese Town când se năpustise asupra colonelului.

   — Pentru numele lui Dumnezeu, ce să însemne asta? exclamă Horsing, cutremurându-se. Freddy, scumpul meu Freddy, ce ţi s-a întâmplat?

   — Asta e opera duşmanului dv., domnule colonel - zise Marian cu seriozitate - daţi ordin să vie imediat o ambulanţă care să-l transporte pe băiat la spital! Liniştiţi-vă, ne vom da silinţa ca să lămurim această taină şi Freddy se va face iar sănătos.

   Aghiotantul se repezi la telefon şi ceru să se trimită o ambulanţă. Colonelul nu era bunde nimic - privea cu ochii holbaţi la fiul său, care se zbătea în mâinile lui Pongo.

   Marian şi cu mine ne apropiarăm de el, cu gând să-l liniştim, dar atunci Marian mă ghionti şi în aceeaşi clipă văzui şi eu că Pongo făcea o mutră cu totul ciudată.

   Îl întoarse pe băiat pe jumătate, astfel că lumina cădea în ochii lui - şi trăsăturile lui Pongo exprimară deodată spaimă, ba chiar groază.

   — Pongo, cunoşti otrava asta? întrebă Marian.

   Credinciosul uriaş ne privi speriat, apoi dădu din cap şi

zise încetişor:

   — Pongo cunoaşte. Foarte rău. Multă vrăjitorie.

   Rămăsei ului, căci pentru întâia oară auzeam că Pongo

crede în vrăji.

   — Cum ai ajuns la asta, Pongo? întrebă Marian mirat.

   Uriaşul lăsă capul în jos, dar nu răspunse.

   Freddy Horsing se mai linişti, sforţările grozave pe care le făcuse ca să se desfacă din braţele lui Pongo, îl istoviseră, de sigur şi ţipetele pe care le scosese până atunci se preschimbară în scâncete.

   — E îngrozitor! gemu colonelul. Cu ce am păcătuit Dumnezeule! Ajutaţi-mă, vă rog, domnilor!

   — O vom face, domnule colonel! zise Marian, cu hotărâre, Pongo al nostru cunoaşte otrava. A! Uite că vine ambulanţa. Fiului dv. îi trebuie imediat îngrijire medicală şi în primul rând să i se facă o injecţie calmantă.

   Cei doi infirmieri care veniseră cu ambulanţa luară imediat în primire pe bolnav şi-l scoaseră afară. Horsing vru să meargă cu ei, dar Marian îl opri.

   Cuvintele energice ale lui Marian îşi făcură efectul. Oftând din adânc Horsing îşi reluă locul la birou şi-şi aţinti privirea imploratoare în ochii prietenului meu.

   Marian se apropiă de Pongo, care stătea la fereastră şi se uita afară, îi puse mâna pe umăr şi zise hotărât:

   — Pongo, cunosc vraja.

TAINE ÎNTUNECATE

   URIAŞUL NEGRU SE-NTOARSE FULGERĂTOR şi se

holbă la Marian. Şi noi eram uimiţi peste măsură şi ne ridicarăm fără să vrem. Domnea o mare încordare în odaie şi Horsing oftă iarăşi din adânc. Pentru el era în joc fericirea vieţii sale.

   — Masser cunoaşte? întrebă acum Pongo, cu glas răguşit. Atunci Masser ştie că asta foarte rău.

   — Nu, Pongo nu e rău - zise Marian, cu hotărâre - poate că ţi s-a spus numai aşa.

   — Nu, Masser, Pongo văzut chiar - spuse uriaşul şi un fior îi străbătu trupul.

   — A, foarte interesant! făcu Marian. În Africa ai văzut-o?

   — Da. Masser, vrăjitor venit în libatta de la Pongo.

   — Hm, v-o fi speriat numai - zise Marian, zâmbind - dar trebuie să-ţi spun, Pongo, că tot ce-aţi văzut a fost numai înşelătorie. Chiar şi şarpele mare, verde.

   — Oh, Masser crede aşa într-adevăr? făcu uriaşul, cu îndoială.

   — Da, Pongo - răspunse prietenul meu - poţi să mă crezi. Şi unde a rămas vrăjitorul?

   — Pongo omorât pe el - răspunse camaradul nostru, scurt - el făcut rău oameni tineri din Libatta.

   — Foarte bine! zise Marian. A fost drept că ai omorât pe acest individ primejdios. Şi atunci ai cunoscut şi otrava aceea care-i face pe oameni turbaţi?

   — Da, Masser. Vrăjitor a îmbolnăvit aşa oameni tineri care râs de el. Pongo însă căutat, până găsit buruiană care vindecă.

   Ascultasem convorbirea cu mare încordare; acum colonelul sări în picioare şi strigă:

   — Oh, Pongo cunoaşte contraotrava? Trebuie s-o aducă repede!

   — Pongo caută - răspunse uriaşul, cu şovăială însă - buruiana creşte în mlaştină. Unde este mlaştină aici?

   — La depărtare de o jumătate de ceas - se grăbi să

răspundă Horsing. E o mlaştină mare, aproape de nestrăbătut. Plecăm îndată într-acolo?

   — Pongo caută singur... foarte primejdios - spuse credinciosul nostru camarad.

   Se părea că nu se tămăduise încă pe deplin de superstiţia sa.

   Îmi frământam mintea ce să-nsemneze toată vrăjitoria asta, pe care o cunoştea bine şi Marian - când îmi veni în gând că prietenul meu pomenise de un şarpe mare, verde. Abia acum mă lămurii.

   — Mariane - zisei cu însufleţire - acum ştiu. E vorba de cunoscutul „cult Voodoo", pe care cu sute de ani în urmă l- au adus în Tahiti sclavii negri care au fost târâţi acolo.

   — Foarte adevărat Robert - încuviinţă Marian - şi de sigur că ştii şi că în desfăşurarea acestui cult joacă un rol însemnat, pe lângă orgiile cele mai nebuneşti şi otrăvuri misterioase. Fireşte că în cazurile ce ne interesează se poate să nu fie nici o legătură cu acest cult fioros, dar otrava întrebuinţată de enigmaticul atentator, o fi având asemănare cu una din otrăvurile acelea tahitiene. Dacă există însă pe aici plantele acelea otrăvitoare, cu siguranţă că Pongo va descoperi şi buruiana din care se poate scoate contraotrava.

   — Dar de ce vrea să se ducă singur Pongo al dv.? întrebă Horsing, agitat. Prin asta nu face decât să piardă timp. Dacă am pleca acum cu o maşină la mlaştină şi am căuta împreună, s-ar putea ca Freddy al meu să fie vindecat înainte ca biata mea soţie să afle ceva.

   — Trebuie neapărat să te duci singur? întrebă Marian pe uriaşul negru? Nu ţi-am putea ajuta şi noi la căutatul buruienii?

   Pongo rămase vădit încurcat; în cele din urmă spuse:

   — Pongo mai bine merge singur, altminteri buruiana pierde putere. Şi Massers nu trebuie cunoaşte şarpe verde.

   — Bine, Pongo - zise Marian - dar trebuie să te grăbeşti cât se poate. Putem pleca împreună la mlaştină, în care vei intra singur şi vei căuta buruiana.

   — Bine - încuviinţă uriaşul.

   — Aş vrea să merg şi eu, căci de lucrat tot nu mai pot lucra astăzi - spuse Horsing - şi n-am curajul să-i dau de veste soţiei mele despre grozăvia asta. Fields, mă înlocuieşti d-ta astăzi aici! Telefonează imediat la spital ca medicii să nu comunice nimic soţiei mele!

   — Am înţeles, domnule colonel!

   Aghiotantul chemă imediat spitalul şi după ce vorbi ne spuse:

   — Puteţi fi liniştit, domnule colonel. Lui Freddy i s-a dat un calmant şi acum doarme. Doctorul Thomson crede că îmbolnăvirea nu e atât de gravă ca la camarazi.

   — Slavă Domnului! oftă colonelul. Haideţi domnilor, să nu pierdem nici o clipă!

   Coborî în goană scările înaintea noastră şi sări în maşina care aştepta. Cu toată viteza pornirăm prin străzile oraşului şi ieşirăm pe o şosea care ducea spre miazăzi.

   După douăzeci de minute numai începu să se zărească printre tufele junglei apa de sclipea în culorile curcubeului. Pongo ridică mâna şi îndată colonelul ordonă şoferului să oprească maşina.

   — Massers aşteaptă aici - zise Uriaşul - ţine pe Maha! Pongo trebuie caute, poate dureze mult asta.

   Sări din maşină şi porni în jos pe şosea, spre miazăzi. Privi cu atenţiune în amândouă părţile şi în cele din urmă coti spre dreapta în mlaştină, după ce se îndepărtă cu vreo sută de metri.

   Tufele ne împiedecau să-l urmărim mai departe cu privirea şi Horsing întrebă cu încordare:

   — Domnule Farrow am auzit şi eu multe despre cultul Voodoo; crezi într-adevăr că negrii întrebuinţează cu prilejul acesta astfel de otrăvuri care produc nebunie subită?

   — Am auzit, din izvor sigur chiar, că negrii din Tahiti cunosc otrăvuri grozave. Victimele îşi pierd cu totul mintea şi sunt date fără voinţă pe mâinile învingătorilor lor. Alte otrăvuri, mai cu seamă fumul unor anumite buruieni, produc vedenii, printre care şarpele cel mare, verde, joacă rolul principal. Că mi-a venit în gând cultul Voodoo, este simplu. Pongo nu e de felul lui superstiţios şi chiar în situaţiile cele mai primejdioase şi-a păstrat liniştea deplină. Când l-am auzit acum vorbind despre o vrajă, mi-am zis că nu poate fi vorba decât despre cultul Voodoo. Acesta a fost creat de strămoşii săi şi poate că e mai răspândit în lume decât bănuim.

   — Aş vrea numai să ştiu cine poate fi duşmanul meu - zise colonelul tot mai crezi, domnule Farrow, că bietul meu Freddy a întărâtat pe vreun fanatic, care se răzbună acum atât de înfiorător? Dar atunci n-ar fi trebuit să-i nenorocească şi pe bieţii ofiţeri.

   — Acesta e tocmai motivul care mă face să şovăi în bănuielile mele - mărturisi Marian - s-ar fi putut răzbuna dea dreptul asupra lui Freddy, sau a dv. Nădăjduiesc, însă, că voi lămuri lucrurile.

   — Acum sunt ceva mai liniştit - zise Horsing - dar cum puteau să-l aducă pe Freddy în starea aceasta? Şi tocmai când a intrat în biroul meu! N-o fi vreo taină cu totul deosebită îndărătul acestui lucru?

   — Ba eu sunt chiar sigur de asta - răspunse Marian, cu seriozitate - şi pot susţine că noi suntem pricina. Poate că misteriosul dv. Duşman a aflat că venim şi se teme că Freddy o să flecărească ceva. Aşa că s-a grăbit să-l împiedice. E posibil să fie aşa, deşi nu-mi vine să cred.

   — Nici mie. De unde să bănuiască făptuitorul, că o să vă gândiţi să-l daţi de gol tocmai cu ajutorul lui Freddy? Şi de unde putea şti că băiatul avea de gând să vie la mine?

   — Vă pot răspunde şi la aceste întrebări - zise Marian - se pare, într-adevăr, că fiul dv. l-a întărâtat cine ştie cum pe făptaş şi deoarece o fi auzit cu siguranţă de noi, se temea că o să ajung la încheierea asta. După cum s-a şi întâmplat chiar. De aceea l-a îndepărtat din cale imediat pe Freddy, când a văzut că a intrat în cazarmă. Ne va fi pândit el bine.

   — Atunci ştie şi că ne aflăm aici acum? întrebă colonelul şi privi în juru-i. Te pomeneşti că ne şi aflăm în mare primejdie?

   — N-am băgat de seamă să ne urmărească vreo maşină, cu toate că am fost foarte atent în privinţa asta - zise Marian - aşa că aici sunt încredinţat că ne aflăm în siguranţă. Când ne-om întoarce însă, va trebui să fim cu ochii în patru.

   — Aşa e - încuviinţă Horsing - dar văd că Pongo al dv.

cam întârzie...

   — Păi bine, domnule colonel, e plecat abia de o jumătate de ceas. Şi cred că nu va fi prea uşor să pătrundă în mlaştină. Cât e de largă aceasta?

   — În locul ăsta de aici nu e prea largă, cel mult două sute de metri. Colo spre apus, o altă şosea duce paralel la aceasta de aici, dar cu vreun kilometru spre apus. Acolo mlaştina e lată până la opt kilometri.

   — Bună distanţă! făcu Marian. Trebuie să mişune pe acolo tot soiul de sălbăticiuni.

   — Mai cu seamă crocodili, şerpi şi păsări - zise Horsing - presupun că Pongo al dv. a văzut de pe şosea niscaiva tufe, în apropierea cărora creşte buruiana aceea, altminteri n-ar fi intrat el aşa, deodată, în mlaştină.

   — Aşa trebuie să fie - încuviinţă Marian.

   Mi se pare că devenise deodată foarte îngândurat şi spuse pe nepusă masă:

   — Deci numai la două sute de metri de aici trece o şosea? Păcat! Dacă ştiam asta înainte l-aş fi putut preveni şi mai stăruitor pe Pongo.

   — Te temi de vreo primejdie pentru el? întrebă Horsing. Ai băgat de seamă ceva deosebit?

   — Da, am observat o maşină cenuşie, care ne-a urmărit în oraş şi a dispărut când am ajuns la şoseaua asta de aici. Am crezut, fireşte că s-a îndreptat într-o altă direcţie, dar acum mă tem că e în legătură cu acest caz foarte misterios şi că Pongo al nostru se găseşte în mare primejdie.

   — Pentru Dumnezeu, ce e de făcut? întrebă colonelul, speriat. Să pornim îndată după el?

   — Da, aşa trebuie să facem! zise Marian, cu hotărâre. Şi Maha trebuie să vie cu noi, căci numai el poate da de urma lui Pongo. Şoferul să ne urmeze la pas cu maşina, până la locul unde vom intra în mlaştină. Dacă nu ne înapoiem până într-un ceas, va trebui să dea de veste şefului poliţiei.

   Horsing spuse şoferului ce are de făcut apoi o luarăm pe şosea.

   Marian, care ţinea ghepardul de zgardă, mergea în frunte. Maha îşi dădu numaidecât seamă despre ce e vorba, după ce prietenul meu îi strigase să-l caute pe Pongo.

Pornise vijelios înainte, pentru ca apoi să cotească spre dreapta.

   Intrarăm în mlaştină. Pe alocuri puteam vedea urma lui Pongo în terenul moale şi clisos. De jur-împrejur era apa vâscoasă, şerpi alunecau spre tufele apropiate şi câte odată ieşea la iveală căpăţâna hidoasă a unui crocodil uriaş.

   Cu o iscusinţă neîntrecută, Pongo găsise mereu locurile unde nu era primejdie să se afunde un trup omenesc. Drumul străbătut de dânsul ducea în zigzag, dar mergea dea dreptul spre apus.

   Cu cât pătrundeam mai adânc în mlaştină, cu atât deveneau mai dese tufele. Acum erau însă cu totul altfel de cum se întâlnesc în junglă; erau tufe cu frunza groasă şi cărnoasă, al căror miros îţi făcea rău.

   Deodată Maha începu să smucească mai tare de curea şi scoase un mârâit care ne dovedi că Pongo e aproape. Îl trase pe Marian pe după o tufă mare şi prietenul meu - pe care-l pierdusem din ochi o clipă - scoase o exclamaţie de spaimă.

   Sării repede pe după tufă şi rămăsei încremenit, căci nu mă aşteptam la priveliştea care mi se desfăşura înaintea ochilor.

   Ne aflam pe o insulă potrivit de mare în mijlocul mlaştinii; era aproape de formă pătrată. Terenul era acoperit din belşug de buruieni înalte de câte un metru şi imediat bănuii că era vorba de plantele căutate, al căror suc conţineau contraotrava.

   În mijlocul acestei vegetaţii bogate stătea ghemuit Pongo, privind ţintă, cu ochi sticloşi, înaintea lui şi când Marian îl strigă, el nici nu clinti. Părea un cadavru în care numai ochii mai trăiau.

   Maha începu să se gudure pe lângă el, dar uriaşul negru tot nemişcat rămase.

   — Pentru Dumnezeu, ce i s-a întâmplat? murmură colonelul, înspăimântat.

   Marian se apropiase de credinciosul nostru camarad şi se aplecă. Îl privi cu luare aminte în ochi, apoi îl prinse de umeri şi începu să-l zgâlţâie.

   — Pongo, Pongo, m-auzi? strigă el.

   Dar credinciosul nostru camarad nici capul nu-l mişcă, în schimb deschise gura şi cu glas răguşit spuse:

   — Şarpele verde, el nu vrea.

   Marian se dădu înapoi, clătină capul, uimit şi, zise ca pentru sine:

   — Cum poate să ştie asta?

   Apoi se lăsă în genunchi. În faţa lui Pongo, îi ridică în sus capul şi-l privi ţintă în ochi. Luarăm acum parte la o adevărată şedinţă de hipnotism.

   Prietenul meu îşi concentră toată energia în ochii cenuşii, care păreau că stau să-i iese din orbite. Şi când băgă de seamă că Pongo îşi ţinea capul în aceeaşi poziţie, începu să facă semne magnetice pe dinaintea chipului său.

   Mişcările acestea deveneau tot mai stăruitoare şi expresia ochilor săi tot mai pătrunzătoare. Broboane mari de sudoare îi acopereau fruntea şi-mi dădeam seamă ce sforţare uriaşă îndeplinea. Era vorba aici să înlăture o voinţă străină, care trebuie să fi învins pe Pongo fulgerător.

   În cele din urmă faţă înţepeniră a lui Pongo începu să tresară. Pe fruntea lui se iviră broboane de sudoare şi răsuflă din ce în ce mai tare.

   Mai trecură câteva minute, apoi Marian făcu câteva mişcări foarte energice şi zise:

   — Pongo, trezeşte-te!

   Uriaşul oftă din adânc, închise ochii o clipă, pe urmă îi deschise iar şi întrebă, mirat:

   — Oh, Massers aici? Pongo găsit buruiana.

   — Cu atât mai bine! zise Marian, zâmbind mulţumit şi se ridică. Ţi se făcuse puţin rău, Pongo. Am venit după tine pentru că am văzut că întârzii.

   Uriaşul se uită năuc la prietenul meu, îşi trecu mâna peste frunte şi murmură:

   — Pongo ştie acum.... El venit încoace, apoi visat de şarpele verde. Fost vis rău.

   Aruncă în acelaşi timp priviri speriate în juru-i, ca şi cum s-ar fi temut să nu vadă ivindu-se iar lighioana pe care i-o arătase o voinţă străină.

   — În sfârşit, acum s-a dus! zise Marian. Hai să culegem buruienile alea!

   Luarăm parte cu toţii la treaba asta, căci Pongo ne spuse că trebuie să fiarbă o zeamă tare, ca să-i poată vindeca pe cei şapte ofiţeri ţi pe Freddy de urmările grozavei otrăvi.

   Ne întoarserăm pe urmă la maşină şi cu mare iuţeală pornirăm înapoi la Bangalore.

SE FACE LUMINĂ!

   TOT TIMPUL PONGO bodogănea mereu că nu ştie ce i s-a întâmplat, până ce Marian îl lămuri în cele din urmă că fusese victima unui hipnotizator foarte dibaci.

   Prea bine nu pricepu camaradul nostru cum stăteau lucrurile, dar mărturisi că o pereche de ochi plini de foc se aţintiseră asupra lui din tufiş. Apoi se ivise imediat şarpele verde şi-l oprise să se mişte.

   Când Marian izbuti să-l facă să-nţeleagă cu mare greu, că un om îi insuflase voinţa sa, rămase dezamăgit şi zise cu hotărâre că va pedepsi pe acest duşman.

   Merserăm de-a dreptul la spital, unde Pongo puse imediat la fiert buruienile, ca să le dea de băut bieţilor bolnavi.

   Când văzurăm ivindu-se în depărtare marea clădire, zisei lui Marian:

   — Sunt dezamăgit şi mirat, că acest hipnotizator misterios n-a rămas în apropierea lui Pongo. Îşi putea închipui, doar, că-l vom căuta şi-l vom găsi şi atunci ar fi putut să ne înlăture imediat şi pe noi.

   — Probabil că-ţi pare rău - răspunse prietenul meu, zâmbind - dar ai dreptate, m-am gândit şi eu la asta. Şi drept să-ţi spun, faptul acesta nu-mi place de fel. Cine ştie dacă în vremea asta n-a pus la cale ceva împotriva noastră.

   Maşina intră pe poarta spitalului şi opri la intrare. Încă înainte de a coborî, băgarăm de seamă că domnea o fierbere neobişnuită în clădire şi fără voie mă gândii la ultimele cuvinte ale lui Marian. Oare misteriosul duşman şi dăduse o dovadă de puterea-i sinistră?

   Un bărbat înalt şi slăbănog ne ieşi înainte.

   — Ce s-a întâmplat, doctore Thomson? întrebă Horsing, repede. Ce e cu Freddy al meu?

   — De necrezut, domnule colonel! gemu medicul. Freddy al dv. şi cei trei ofiţeri au dispărut.

   În vreme ce colonelul se năpusti asupra doctorului, copleşindu-l cu un potop de întrebări, Marian mă privi în tăcere şi dădu din cap.

   Lucrase bine potrivnicul nostru! îl surprinsese pe Pongo pe când culegea buruienile alea, îl hipnotizase, dar ştia că noi cunoşteam efectul plantelor. Şi ca să împiedice vindecarea bolnavilor, îi răpise pur şi simplu.

   — Liniştiţi-vă, domnule colonel! căută să-l potolească Marian pe Horsing. Trebuie să stabilim cum au fost cu putinţă aceste răpiri misterioase.

   Silindu-se din răsputeri să fie calm, colonelul ni-l prezentă pe doctorul Thomson şi Marian întrebă:

   — Bolnavii erau adăpostiţi în încăperi sigure?

   — Da, domnule Farrow, trebuia să facem asta ţinând seamă de accesele lor de furie. Apoi, pe coridorul din faţa celulelor se afla mereu un paznic.

   — Şi paznicul acesta n-a observat nimic ce i-ar fi dat de bănuit? Unde e el?

   — E surprinzător... - murmură Thomson - Davis paznicul, stătea ghemuit, nemişcat, în colţul din fund al coridorului, nu răspundea la nici o întrebare şi murmura mereu ceva despre şarpele verde.

   — Duşmanul nostru dispune într-adevăr de forţe misterioase - zise Marian - duceţi-ne, vă rog, repede la Davis! Voi încerca să-l trezesc din această stare hipnotică.

   —  Adevărat nu poate fi decât hipnoză! exclamă Thomson. Cum de nu mi-a venit şi mie în gând asta! Eram însă prea agitat din pricina dispariţiei bolnavilor.

   Sub conducerea medicului urcarăm la etajul întâi al pavilionului în faţa căruia oprisem şi într-o cămăruţă văzurăm acolo pe paznicul Davis. Stătea pe un pătuc îngust, privea năuc în gol şi nu se clinti la intrarea noastră. Marian se folosi iarăşi de toată energia lui, ridică în sus capul paznicului, îi privi în ochi şi numai după cinci minute învinse puterea străină care pusese stăpânire pe Davis.

   Dar paznicul nu fu în măsură să povestească multe. Pe când mergea de-a lungul coridorului, i se păru deodată că-l priveşte cineva. Întoarse repede capul şi într-una din ferestrele deschise văzuse un chip al cărui ochi îl ardeau. Apoi se ivi brusc un şarpe mare, verde, ce-o poruncise să nu se mişte. Mai mult nu ştia.

   Marian se duse îndată în coridor şi se aplecă peste fereastră. Afară era un cerdac încărcat cu plante acăţătoare. Acolo se vedeau lămurit paşi de oameni care coborâseră.

   — E cât se poate de limpede - zise Marian - duşmanul nostru l-a hipnotizat pe paznic şi apoi a poruncit celor patru victime ale sale - care cu siguranţă se aflau de asemenea sub puterea lui hipnotică - să-l urmeze prin fereastră. Datoria noastră e să găsim acum ascunzătoarea unde i-a dus. După cum văd, pavilionul acesta e chiar lângă zidul din afară, aşa că n-a fost greu pentru el să dispară cu victimele sale. Dincolo de zidul acesta e vreo stradă mai însemnată?

   — Nu - răspunse Horsing - îndărătul zidului e o străduţă îngustă, pe care rar trece cineva. După vreo sută de metri duce afară din oraş, într-o pădure deasă. Se întretaie apoi cu alte căi. În mijlocul acestei păduri, la vreo trei kilometri depărtare, se află o vale mare şi adâncă, plină cu dărâmături de stânci.

   — O ascunzătoare cât se poate de bună - zise Marian - trebuie să cerceteze cu luare aminte valea asta. Dar încă o întrebare: cunoaşteţi în oraşul acesta o maşină mare, cenuşie, foarte rapidă?

   — Ah, aceea care a fost îndărătul nostru! exclamă colonelul. Maşina asta s-a ivit adesea pe aici, dar nu i se putea citi niciodată numărul, căci era mereu acoperit cu praf. Din oraş cu siguranţă că nu e, trebuie să fie de prin împrejurimi.

   — Poate că dăm şi de ea în valea aceea părăsită - spuse Marian - să mergem în grădină şi să căutăm locul unde duşmanul nostru s-a lăsat pe zid cu victimele sale. Poate că- l putem pune pe Maha pe urmele lui.

   Coborârăm iarăşi la etajul de jos. Pe când Marian, care ne-o luase înainte, se afla lângă uşa de ieşire, aceasta fu deschisă brusc şi o doamnă înaltă şi mlădioasă dădu buzna înăuntru.

   Era nespus de frumoasă, dar chipul ei era schimonosit de spaimă. Fără să ne ia în seamă se repezi la colonel şi strigă:

   — Lionel, e adevărat? Unde e Freddy? Şi-a pierdut minţile, într-adevăr?

   Horsing îi aruncă lui Marian o privire imploratoare şi prietenul meu se apropiă imediat de frumoasa femeie.

   — Nu, stimată doamnă - zise el cu hotărâre - Freeddy al dv. nu şi-a pierdut minţile. Aţi fost minţită, Cine v-a spus-o?

   — Am fost chemată la telefon - răspunse femeia, năucită

- dar unde e Freddy? spunea că se duce la tine la birou. Lionel?

   — A şi fost acolo, doamnă - se grăbi să răspundă Marian

- dar acum e în drum cu locotenentul Town.

   — Păi Town a înnebunit şi el - strigă doamna Horsing - despre întâmplarea din gară vorbeşte toată lumea din oraş... Nu-ţi bate joc de mine, domnule! Cine eşti d-ta?

   — Marian Farrow - se prezintă prietenul meu, înclinându- se - vă rog să vă liniştiţi, doamnă! Îl veţi revedea în curând pe Freddy, sănătos.

   Femeia îl privi cu îndoială câteva clipe pe Marian, apoi se- ntoarse spre soţul ei şi atunci se petrecu ceva cu adevărat neaşteptat.

   Cu iuţeala fulgerului vârî mâna în poşetă, smulse un mic revolver şi îndreptă ţeava spre colonel, scoţând un ţipăt de fiară.

   Împuşcătura detună, dar glonţul se izbi de tavan, fără să atingă pe nimeni: Pongo intervenise la timp şi îndreptase în sus mâinile bietei femei. Ea începu să se zvârcolească în pumnii săi, dar fără folos.

   În cele din urmă se potoli şi Pongo o duse într-o încăpere apropiată. Colonelul stătea ca năuc şi repeta într-una:

   — Ce am făcut? Ce am făcut?

   — Nimic n-aţi făcut! se răsti aproape Marian la el. În schimb trebuie acum să faceţi ceva. Să-l căutăm pe acest duşman viclean.

   — Pongo - se adresă el uriaşului, care tocmai ieşea din odaie - vezi de prepară repede băutura aceea! În vremea asta noi vom căuta locul pe unde au coborât zidul cei răpiţi. Domnule doctor, vă rog să-l duceţi în laborator pe Pongo al nostru.

   În vreme ce medicul porni cu Pongo de-a lungul unui coridor lung, noi părăsirăm pavilionul şi ne îndreptarăm spre zidul care înconjura toate clădirile spitalului.

   Marian descoperi curând locul pe unde dispăruse duşmanul nostru, cu cele patru victime ale sale.

   — Foarte bine - zise el - aici îl vom pune pe urme mai târziu pe Maha al nostru. Acum trebuie s-o vindecăm în primul rând pe doamna Horsing. Presupun că ea ne va putea da indicaţii, care să ducă la descoperirea făptuitorului.

   Ne înapoiarăm la pavilion şi un paznic ne duse în laborator. Pongo era ocupat de zor să prepare o zeamă din buruienile culese.

   După zece minute era gata. Doctorul Thomson răci băutura cafenie şi Pongo umplu pe jumătate un păhărel.

   — Asta bea doamna bolnavă, apoi face sănătos - zise dânsul.

   Merserăm în odaia în care se afla doamna Horsing. Colonelul rămase afară, ca să n-o întărâte şi mai rău.

   Cu băgare de seamă medicul îi dădu să bea şi ea nu se împotrivi. Abia golise păhărelul, că trupul ei fu străbătut de un fior, deschise mari ochii-i minunaţi, privi mirată în juru-i, apoi se ridică.

   — Doctorul Thomson? întrebă ea, mirată. Cum am ajuns aici? Cine sunt domnii aceştia?

   — Domnul Farrow, domnul Bertram şi Pongo - răspunse Thomson - cum vă simţiţi, doamnă?

   — Foarte bine - zise frumoasa femeie, nedumerită - dar ia spune, cum... Ah, acum ştiu! exclamă ea deodată şi izbucni în plâns. Bietul meu Freddy. E adevărat, doctore? E nebun şi el, ca sărmanul Town şi ceilalţi ofiţeri?

   — Nu, doamnă, se va însănătoşi - interveni repede Marian - la fel şi ceilalţi domni. Şi dv. aţi fost în aceeaşi stare până acum şi v-aţi vindecat cu o băutură pe care a preparat-o Pongo al nostru. Liniştiţi-vă şi ascultaţi-mă!

   În vreme ce femeia îşi ştergea lacrimile, Marian îl chemă înăuntru pe colonel; apoi povesti soţiei sale întâmplările de până atunci, asigurând-o mereu că fiul ei va fi vindecat. După aceea Marian începu să-i puie întrebări.

   — Ştiţi ceva despre cultul Voodoo, stimată doamnă? o întrebă el deodată.

   Femeia îl privi cu mirare şi răspunse:

   — Da, domnule Farrow. Ah, aşa e, şarpele verde pe care Pongo al dv. şi gardianul Davis l-au văzut după hipnoză e în legătură cu asta. E drept că m-am îndeletnicit mult cu acest cult misterios. Sunt de obârşie americană şi tatăl meu a fost mulţi ani guvernator în Tahiti. Încă pe când eram fată tânără am încercat să pătrund aceste taine întunecate.

   — Să ştiţi că acum vom ajunge cu siguranţă la ţintă - zise Marian, mulţumit - cu cine aţi vorbit aici despre acest cult, doamnă?

   — Cu toţi ofiţerii pe care-i cunosc şi care vin în casa noastră. Ah şi oamenii aceştia s-au îmbolnăvit din cauza acestei otrăvi grozave! adăugă ea, întristată.

   — Aşa e, doamnă - spuse Marian - de aceea şi bănuiesc c-ar exista o legătură între convorbirile dv. despre cultul Voodoo şi aceste crime misterioase. Aţi vorbit vreodată de asta cu un indian - acum vreo şapte săptămâni sau poate mai mult? Şi - amintiţi-vă bine, vă rog! - v-aţi bătut cumva joc cu prilejul acela, de credinţa indiană? Şi au fost de faţă atunci acei domni ofiţeri care acum sunt bolnavi?

   — Fireşte! exclamă doamna Horsing. Lionel, trebuie să-ţi aduci aminte şi tu de asta. Acum vreo două luni am dat o serată la care a luat parte şi un indian, Dşo Singh. Venise în oraşul nostru cu recomandaţii bune, ca să cerceteze pagodele de pe aici - zicea. Din vorbă în vorbă ajunserăm să discutăm şi despre arta fachirilor indieni şi între mine şi Dşo Singh s-a iscat o discuţie lungă. Am râs de el şi spuneam că minunăţiile fachirilor nu-s decât înşelătorii. Domnii de faţă îmi dădură dreptate şi apoi am ţinut indianului o conferinţă întreagă despre cultul Voodoo.

   — Aşa e - interveni colonelul - uitasem cu totul de această întâmplare. Dar nu poate fi vorba de Dşo Singh; era un indian cultivat, care nu e în stare de asemenea lucruri. Dar... domnule Farrow - schimbă el tonul deodată - Dşo Singh avea o maşină cenuşie foarte rapidă.

   — Ei, vedeţi! făcu Marian, mulţumit. Uite că şi avem un punct de plecare. Nu v-a bătut la ochi încă până acum, domnule colonel, că indianul, s-a grăbit să părăsească Bangalore, deşi la-nceput spunea că vrea să studieze pagodele? Împrejurarea aceasta, apoi maşina cenuşie, îl fac foarte suspect. Nu mă mulţumesc însă cu atât; trebuie să fi avut un temei şi mai puternic pentru răzbunarea lui.

   Marian privi la frumoasa doamnă Horsing, care roşi deodată. Şi înainte ca prietenul meu să mai poată pune o întrebare, ea zise, cu hotărâre:

   — Da, domnule Farrow, ai dreptate. Am vrut să trec sub tăcere faptul, dar văd că faţă de dv. nu se poate. După masă, Dşo Singh - care cred că împotriva obiceiului său băuse alcool - nu s-a putut stăpâni să nu-mi facă o declaraţie de dragoste. Nu chiar aşa pe faţă, dar destul de vădit. Refuzându-l, pe ton glumeţ, el mi-a propus să-l părăsesc pe soţul meu şi să devin tovarăşa lui de viaţă, împărţind cu dânsul averea şi rangul său. Atunci Freddy, care se apropiase neobservat, îi strigă în faţă că mama lui nu va veni niciodată în atingere cu un băştinaş murdar. I-am poruncit să se astâmpere şi m-am scuzat faţă de Dşo Singh, obiectând tinereţea băiatului, dar indianul părăsi imediat terasa unde mă dusese şi puţin mai târziu plecă.

   — Dar bine, Mary, de ce nu mi-ai povestit nimic despre asta? întrebă colonelul cu imputare. Te-aş fi apărat în alt mod faţă de acest nemernic.

   — Lionel, dragă, am vrut să nu dau loc la un scandal - răspunse tânăra femeie - în situaţia ta oficială trebuie să fii cu mare băgare de seamă şi pentru mine chestia era încheiată odată cu plecarea indianului, care nu s-a mai arătat de atunci.

   — Dar acum se răzbună, doamnă - spuse Marian - ar fi trebuit să vă gândiţi la asta, când după o săptămână, primul ofiţer care luase parte la discuţia asupra cultului Voodoo, a încercat să atenteze la viaţa soţului dv. Acum vroia să vă lovească în chipul cel mai dureros, în persoana lui Freddy. Şi mai trebuie să vă pun o întrebare, doamnă, de răspunsul căreia atârnă mult: în ce relaţiuni sunteţi cu locotenentul Fileds, aghiotantul soţului dv.?

   Doamna Horsing privi mirată pe Marian apoi zise:

   — Se pare că de dv. nu se poate ascunde nimic, domnule Farrow. Da, Fields mi-a făcut şi el o declaraţie într-un rând, dar i-am spus că e prost, ca să-l vindec de pasiunea lui, ceea ce cred că am reuşit. Nici asupra acestui fapt n-am mai vrut să stărui.

   Colonelul se înfurie:

   — Ticălosul! O să-l iau eu la rost şi-l mut pentru câţiva ani undeva, la mama dracului!

   — Să lăsăm asta acum! zise Marian. Domnule colonel, îl învinovăţesc pe aghiotantul dv., locotenentul Fields, că se află în legătură cu criminalul acela misterios.

   Horsing păli şi se holbă la Marian.

   — De vreme ce aşa susţii d-ta, domnule Farrow, trebuie să te cred - zise el apoi - dar ce dovezi ai?

   — Voi încerca să-l dau de gol pe Fileds - răspunse prietenul meu - am înţeles din capul locului că duşmanul dv. trebuie să aibă un complice în apropierea dv., când l-am văzut pe Freddy venind în halul acesta la birou. Fields ieşise afară într-un rând şi a lipsit câteva minute... Ei bine, atunci trebuie să fi telefonat repede. Apoi, după plecarea noastră spre mlaştină trebuie să fi dat de veste îndată complicelui său, astfel că indianul ne-a putut urmări cu maşina şi să-l hipnotizeze pe Pongo. Şi, mai cred că doamna Horsing a fost chemată la telefon de Fields, care i-a vestit îmbolnăvirea lui Freddy.

   — Da, da. spuse femeia - glasul îmi părea cunoscut - el trebuie să fi fost!

   — Ei, vedeţi, bănuielile mele se adeveresc - zise Marian - vă puteţi aminti, doamnă, dacă după convorbirea telefonică, în urma căreia aţi venit încoace, aţi avut vreo întâlnire neaşteptată cu un indian? Trebuie să stabilim în ce fel v-a putut fi dată otrava.

   — Când am ieşit grăbită din casă, m-am ciocnit într- adevăr de un indian - răspunse doamna Horsing - dar acela a fost Duba, un bătrân negustor ambulant, de la care am cumpărat multe lucruri până acum.

   — N-aţi simţit cumva vreo înţepătură cu prilejul acestei întâlniri? întrebă Marian.

   — Da, acum îmi amintesc. răspunse tânăra femeie. Credeam că e o insectă. Aici, la partea de jos a braţului am simţit o durere uşoară.

   Doctorul Thomson cercetă cu interes braţul, apoi zise:

   — E o împunsătură care nu putea fi făcută decât cu un ac. Ai dreptate, domnule Farrow, doamnei i s-a introdus otrava în felul acesta.

   — Atunci trebuie arestat şi Duba - hotărî Marian - şi acum să ne ocupăm mai de aproape de locotenentul Fields.

IV

SFÂNTUL

   PROBABIL CĂ MUTRELE NOASTRE îl făcură pe locotenent să ghicească cum stau lucrurile, căci în momentul când intrarăm în biroul colonelului, Fields sări în sus şi se făcu alb ca varul.

   Horsing se apropiă încetişor de el şi zise, tăios:

   — Soţia mea mi-a povestit de nebunia d-tale. Ţinând seamă de tinereţea d-tale am vrut să te deportez, dar domnul Farrow a ridicat acum împotrivă-ţi o acuzaţie, de care trebuie să răspunzi.

   Se dădu la o parte şi făcu loc lui Marian, care după ce privi pătrunzător pe tânărul ofiţer, zise cu asprime:

   — Un european nu trebuie să se întovărăşească niciodată cu un asiatic, căci din asta nu poate ieşi decât nenorocire. Ai putea să-ţi uşurezi soarta, în oarecare măsură, dacă ne vei spune unde se află acum Dşo Singh. I-ai telefonat de două ori astăzi: odată pentru ca să-l împiedece pe micul Freddy de a vorbi, iar a doua oară ca să-l prindă pe Pongo al nostru. Dar n-a avut noroc, după cum nici cu doamna Horsing nu i-a mers bine, căci am vindecat-o îndată. Ia să ne spui unde se ascunde!

   Fields îşi dădu seamă că nu i-ar fi folosit la nimic să nege. Prea îl luase repede Marian! Lăsă capul în piept şi zise încet:

   — Da, am păcătuit greu, dar mi-am pierdut minţile... Întâi din pricina dragostei, apoi din ură, când doamna m-a luat în râs. Atunci m-am întovărăşit cu Dşo Singh, care şi el vroia să se răzbune. N-am bănuit însă că asiaticul ăsta va merge atât de departe. Regret din suflet şi sunt gata să fac orice ca să îndrept lucrurile. Unde se aţine Dşo Singh, vă jur că nu ştiu. Are un fir telefonic special, legat cu aparatul de aici şi cu acela din locuinţa mea particulară. Încotro duce firul acela, nu ştiu.

   — E regretabil - zise Marian - dar am putea pune un specialist să urmărească. Vă rog să dispuneţi imediat cele de cuviinţă, domnule colonel! Domnul Fields trebuie menţinut arestat până vom fi pus mâna pe Dşo Singh.

   — Nu - strigă ofiţerul - am greşit şi mă voi judeca singur.

   În clipa următoare ridică revolverul şi îşi găuri tâmpla

dreaptă cu un glonte.

   — Mary! mai şopti el şi se rostogoli greoi pe podea.

   — Cel puţin a murit ca bărbat - spuse Horsing, grav - va avea parte de un mormânt onorabil, iar faptele sale vor rămâne între noi, domnilor.

   Câţiva ofiţeri şi soldaţi, alarmaţi de detunătură, dădură buzna în odaie. Horsing le împărtăşi că Fields se împuşcase din imprudenţă, apoi dădu unui ofiţer însărcinarea să se ocupe de înmormântare şi părăsi împreună cu noi biroul.

   — Eu voi porni îndată pe urma care trebuie s-o fi lăsat Indianul plecând de la spital - zise Marian - poate descopăr încă astăzi ascunzătoarea lui şi-i eliberez pe prizonieri. Domnule colonel, nu uitaţi să daţi ordin pentru arestarea lui Duba acela! Probabil, însă, că a dispărut din oraş.

   Ne luarăm repede rămas bun de la Horsing şi ne înapoiarăm la spital; nu mai intrarăm însă în grădină, ci merserăm de-a lungul zidului, cotirăm în străduţa pustie şi pornirăm în josul ei până puturăm vedea acoperişul pavilionului spitalului.

   — Pe aici a coborât cu victimele sale - zise Marian, arătând câteva rămurele frânte ale plantelor acăţătoare - acum Maha trebuie să-şi dovedească talentele.... Ah! Păcat. La asta nu m-am gândit.. se întrerupse el.

   Arătă spre urmele lămurite ale unui automobil, care se întipăriseră în pământul moale. Acum era foarte îngreuiată urmărirea şi numai întâmplarea ar fi putut face ca un poliţist să fi văzut maşina cenuşie cu numărul acoperit.

   — Ce ne facem acum? întrebai eu.

   — Trebuie să ne întoarcem şi să cerem lui Roberts, şeful poliţiei, să pună să se caute automobilul cenuşiu! hotărî Marian. Apoi aş vrea să găsesc valea aceea pe care o pomenise colonelul. Mă aştept să dăm de surprize acolo.

   — Numai de n-ar fi neplăcute - zisei eu, râzând - dar ce-o fi asta? Văd venind oameni mulţi încoace. O fi vreo capcană pentru noi?

   În vreme ce Pongo îl trase pe Maha la dânsul, Marian privi cu luare aminte la gloata de oameni care se apropia de noi.

   — Sunt mai toţi indieni - zisei eu, apoi - dar văd colo şi europeni şi soldaţi, aşa că nu poate fi pentru noi. Haideţi să ne lipim de zid şi să-i lăsăm să treacă. E ciudat că şi ei se- ndreaptă spre pădurea către care vroiam să mergem noi.

   Ne aşezarăm în aşa fel lângă zidul spitalului, încât Maha stătea bine ascuns sub picioarele noastre. Indienii trecură pe lângă noi fără să ne ia în seamă, în vreme ce europenii civili şi soldaţii, ne aruncară priviri curioase.

   Cel din urmă era un sergent, care ne salută milităreşte. Marian îi făcu îndată semn să se apropie şi-l întrebă prietenos:

   — Ne cunoaşte, domnule sergent?

   — Da, domnule Farrow, am fost la gară cu prilejul primirii dv.

   — Aşa! Dar încotro merg toţi oamenii ăştia?

   — Cică s-ar fi ivit în pădure un fachir sfânt, care face nişte lucruri de te cruceşti. Dacă nu vă supăraţi, v-aş sfătui să vă duceţi să-l vedeţi şi dv.

   — Un fachir sfânt? zise Marian, îngândurat. Ştii cumva când s-a ivit pentru întâia oară?

   — Cam cu vreo două luni în urmă, domnule Farrow.

   — Ah, atunci trebuie să-l văd neapărat! zise prietenul meu, cu însufleţire. Dar mai întâi trebuie să trimit o veste şefului poliţiei. Văd colo venind un poliţist, o să-l rog pe el să ducă o scrisoare domnului Roberts.

   Din fericire, poliţistul acela fusese în gară la primirea noastră. Marian scrise câteva cuvinte pentru şeful poliţiei şi omul îl încredinţă că va preda scrisoarea cât mai repede.

   După ce se depărtă, prietenul meu se adresă sergentului:

   — Vrei să fii atât de bun să ne conduci? Ştii cumva dacă fachirul locuieşte în apropierea văgăunii care se află la vreo trei kilometri de aici?

   — Nu, domnule Farrow, locul unde dă reprezentaţiile, e mai aproape. Nimeni nu l-a urmat încă, deoarece la sfârşitul „spectacolelor" sale dispare fără urmă.

   — Hm.... făcu Marian. Şi sfântul acesta poate fi găsit acolo în fiecare zi?

   — Nu, pe neaşteptate se zvoneşte în oraş, din când în când, că va da iarăşi o reprezentaţie. Şi atunci aleargă acolo

oamenii care nu l-au văzut încă.

   — Atunci să mergem repede! hotărî Marian.

   Mulţimea o luase cu mult înainte şi tocmai dispărea pe după o cotitură a drumului. Asta ne venea bine la socoteală, căci am fi bătut la ochi cu Maha al nostru.

   — Ia aminte şi la urmele acestuia automobil! se adresă Marian sergentului, când dădurăm iarăşi într-un loc de urmele roţilor maşinii. Cu dânsul au fost răpiţi ofiţerii îmbolnăviţi şi fiul colonelului.

   Ajunserăm curând în pădure. Şoseaua era foarte bine întreţinut, dar din păcate nu mai puturăm găsi acum urmele roţilor. Şi după câteva sute de metri dădurăm de răscrucea a trei drumuri.

   Sergentul ne călăuzi pe şoseaua ce ducea de-a dreptul spre Nord. După vreo două sute de metri omul coti de pe şosea şi arătă o potecă îngustă dar bătătorită ce răspundea în pădure.

   — Poteca asta duce într-un luminiş, unde obişnuieşte fachirul să dea reprezentaţiile - zise el.

   — Coteşte spre şoseaua principală care duce la Madras - răspunse prietenul meu.

   — Trece prin apropierea unei văi întinse? întrebă mai departe prietenul meu.

   — Întocmai, domnule Farrow; duce cam la o sută de metri de valea aceea.

   — Foarte bine! zise Marian, mulţumit.

   Pornirăm pe poteca îngustă care ducea în pădure. Merserăm voiniceşte vreo cinci minute şi după câtva timp auzirăm murmure nedesluşite, apoi intrarăm într-un luminiş mare, în care vreo optzeci de oameni alcătuiau un cerc strâns.

   În mijlocul cercului stătea pe vine un indian, cu barbă lungă, argintie. Privea neclintit spre un muşuroi de pământ. Îl acoperi repede cu o basma albă şi începu să facă mişcări ciudate cu mâinile.

   Basmaua se înălţă încet, încet, ridicată de o plantă care se făcea tot mai mare. După cinci minute, din muşuroi de pământ crescuse un copac cu flori, care căzură repede, fiind înlocuite cu fructe coapte.

   — Aha, vraja numită Mango! şopti Marian. E o sugestie în masă.

   — Ca toate minunăţiile pe care le va arăta fachirul - zisei eu - s-a scris mult despre asta.

   — Aşa e - încuviinţă Marian - acum vine coşul în care va tăia în bucăţi un copil.

   Un coş mare, fu adus de doi indieni, ceri n-aveau pe ei decât un şorţ dinainte. În coşul acesta intră un băieţaş şi bătrânul fachir vârî deodată o sabie în lungul şi latul coşului. Băiatul ţipă, curse sânge, printre nuiele - apoi fachirul se înclină, cu braţele încrucişate.

   Şi înaintea noastră se ivi, teafăr, băiatul care intrase în coş.

   Aplauze prelungite răsplătiră pe fachir, care însă nici nu tresări, ci luă o funie de cânepă şi o zvârli în aer. Frânghia rămase dreaptă ca o lumânare, părând că atârnă de undeva din cer.

   Băiatul începu să se caţere pe ea, tot mai sus, deveni din ce în ce mai mic... şi deodată dispăru.

   Fachirul luă un cuţit lung în gură şi se căţără după băiat. Şi el dispăru sub bolta albastră. După câtva timp răsunară ţipete în aer, horcăituri, apoi nu se mai auzi nimic.

   Şi iată că deodată căzură jos picioarele sângerânde ale băiatului, apoi trunchiul şi la urmă capul. Veni apoi plutind o pânză albă şi acoperi trupul îmbucătăţit. După aceea se ivi unul din aghiotanţii fachirului, ridică pânza şi. băiatul se ridică, zâmbind.

   Sfântul însă rămase dispărut şi deodată funia căzu jos, iar aghiotantul o încolăci la loc.

   Aplauze nesfârşite răsplătite aceste minunăţii, care se întemeiau numai pe sugestia maselor. Aghiotanţii şi băiatul începură să meargă cu cheta şi spectatorii dădură din belşug.

   — Asta a făcut-o minunat! zisei lui Marian.

   Prietenul meu nu răspunse însă şi abia acum băgai de seamă că dispăruse.

   Îl întrebai pe Pongo şi pe sergent, dar nici ei nu observaseră dispariţia lui misterioasă. O presimţire mă cuprinse.

   — Totdeauna dispare aşa fachirul? întrebai pe sergent.

   — Nu, de obicei se face nevăzut în pământ.

   — Atunci întoarce-te repede la Bangalore şi spune domnului Roberts şi colonelului d-tale să vie imediat cu cel puţin douăzeci de oameni la valea de care pomenise domnul Horsing. Eu cu Pongo le-o voi lua înainte. Grăbeşte- te, te rog!

   Sergentul plecă îndată. Îi făcui un semn lui Pongo şi păşirăm neobservaţi îndărătul unui copac cu trunchiul gros. Spectatorii părăsiră luminişul, dar noi rămaserăm acolo ca să-l căutăm pe Marian.

   Curând luminişul rămase pustiu. Ciudat că şi cele două ajutoare ale fachirului şi copilul dispăruseră. Din prevedere mai aşteptarăm puţin timp, apoi o luarăm de-a lungul marginii luminişului, ca să căutăm urme.

   Porneau mai multe poteci de acolo, dar abia la a patra pe care o văzurăm, Maha începu să dea semne de bucurie, ceea ce însemna că găsise urma lui Marian. În vreme ce noi toţi priveam cu încordare la năzdrăvăniile fachirului, prietenul meu se furişase în jurul luminişului, apoi pornise pe poteca asta.

   Încetişor, ciulind urechile şi privind cu atenţiune de jur- împrejur, ne lăsarăm conduşi de Maha în lungul potecii. Aceasta mergea direct spre Nord şi acum ştiam că nu mă înşelase presimţirea: vom ajunge în valea stâncoasă de care pomenise colonelul şi despre care îl mai întrebase Marian odată pe sergent.

   Maha trăgea tot mai vârtos, dar Pongo nu-l slăbea de curea. Trebuia să fim prevăzători şi să nu îngăduim ghepardului să-şi arate bucuria atât de zgomotos.

   Poteca începu să coboare lin eu şoptii:

   — Pongo, acum cu băgare de seamă! Se pare că ne apropiem de valea aceea. A!...

   Îmi rupsei vorba, speriat, dar în clipa următoare răsuflai uşurat. O făptură se ivise deodată dindărătul unui copac şi ne ieşise în cale şi n-ar fi lipsit mult să descarc un glonţ într- însa.

   Dar îl recunoscui îndată pe Marian, a cărui dispariţie mă îngrijorase atât de mult.

   — Bine c-aţi venit! zise el, în şoaptă. Cred că vom găsi aici lămurirea întregii taine. Vreau să spun că-l vom putea prinde pe Dşo Singh. L-ai trimis pe sergent să aducă ajutoare din Bangalore?

   — Da - răspunsei.

   — Foarte bine ai făcut, căci se poate ca Dşo Singh să aibă numeroşi complici. Deocamdată voi trebuie să rămâneţi aici, până vă voi da vreun semn. Dacă sosesc ajutoarele din oraş ţineţi-le cu voi până viu sau vă chem eu. Trebuie să mă mai duc odată să-mi dau seamă de toată situaţia.

   Înainte de a-l mai putea întreba ceva el şi dispăru printre copaci.

IZBÂNDĂ DEPLINĂ

   SĂ FI TRECUT VREO JUMATATE DE CEAS, când Pongo ridică deodată mâna, îşi încordă auzul, apoi zise:

   — Vin Askari.

   Mai trecură însă câteva minute până se iviră colonelul şi Roberts, şeful poliţiei, urmaţi de zece poliţişti şi tot atâţia soldaţi.

   — Crezi că am luat destui oameni? întrebă încetişor colonelul.

   — Da - răspunsei, deşi nu ştiam cu câţi duşmani avem de-a face - putem socoti cel puţin patru oameni, dar e cu putinţă ca şi bieţii ofiţeri să fie siliţi să lupte împotriva noastră. Ar fi bine să daţi oamenilor dv. instrucţiuni speciale pentru cazul acesta.

   — Se prea poate să fie cum zici d-ta - încuviinţă colonelul - mai cu seamă când m-or vedea pe mine, e posibil să mai capete un acces dintr-acelea. Crezi într-adevăr că vom izbândi?

   — Tot ce se poate - răspunsei eu - cu siguranţă că prietenul meu se află pe urma cea bună şi presupun că există o legătură strânsă între Dşo Singh şi acest fachir, care şi el s-a ivit acum două luni. Fachirul dispăruse mai adineaori nu în pământ, ca de obicei, ci cu prilejul unei scamatorii. În acelaşi timp cu el a dispărut şi prietenul meu şi presupun că l-a urmărit până aici.

   — Ah, fachirul acela, aşa-zisul „sfânt"! exclamă colonelul. Ar fi trebuit să ne gândim şi la el. Nu eşti de părere să nu mai aşteptăm aici cu mâinile în sân, ci să pornim să vedem dacă nu i s-a întâmplat ceva prietenului d-tale?

   Îngrijorarea colonelului mă molipsi. Trecuse prea mult timp şi Marian at fi trebuit să fie înapoi, sau să dea vreun semn.

   — Da, domnule colonel - zisei eu, cu hotărâre - să nu mai aşteptăm! Eu cu Pongo o iau înainte şi dv. cu oamenii ne veţi urma peste trei minute.

   Neliniştea mea îi molipsi atât de Pongo cât şi pe Maha.

Acesta smucea cu furie de curea şi Pongo începu să facă paşi atât de mari, încât trebuia să alerg aproape ca să mă pot ţine după el.

   Poteca se înclina tot mai mult dar în acelaşi timp vegetaţia pe ambele laturi devenea tot mai deasă. Acolo se puteau ascunde zeci de duşmani.

   În cele din urmă ieşirăm din pădurea întunecoasă şi în faţa noastră se întindea valea presărată cu rămăşiţe de stânci.

   Dacă nu l-am fi avut pe Maha, nici gând să-l găsim pe Marian aici. Pe terenul pietros nu se întipărea nici o urmă şi în labirintul acesta de stânci erau atâtea peşteri şi ganguri, încât ne-ar fi trebuit zile întregi ca să le cercetăm pe toate.

   Dar Maha ne călăuzi printre stânci şi deodată se opri, adulmecând de zor. Ne aflam într-un loc între două îngrămădiri de stânci de ambele părţi ale căruia se căscau peşteri adânci.

   Cât de uşor s-a fi putut produce un atac acolo şi purtarea lui Maha îngăduia singura încheiere: că Marian fusese prins acolo şi târât mai departe.

   Ghepardul îi pierduse într-adevăr urma, căci după ce căută mai mult timp vru să pornească înapoi.

   Câteva clipe rămaserăm nehotărâţi, apoi Pongo zise în şoaptă, arătând îngrămădirea de stânci:

   — Pongo caţără sus, caută Masser Farrow.

   Ideea era bună, căci din creştetul acestor stânci putea cuprinde cu privirea valea pe o întindere mare.

   Uriaşul îmi dădu să-l ţiu pe Maha şi începu să se caţere pe stânca din dreapta. Peste puţin timp fu sus, se ridică încetişor şi se uită cu luare-aminte în juru-i.

   Deodată îl văzui tresărind, privi câteva clipe drept înainte şi începu să coboare cu atâta grabă că mă temeam să nu vie în cap.

   Când fu jos arătă cu mâna înainte şi exclamă:

   — Colo este foc. Pongo crede că Masser Farrow în primejdie.

   Mă trecură fiori. Dacă Pongo care era de obicei de un calm desăvârşit, vorbea aşa cum vorbise, atunci exista motiv de îngrijorare.

   Cu paşi de adevărat uriaş începu să gonească printre stânci şi numai mulţumită ghepardului, care mă trăgea cu furie înainte, putui ţine şi eu pas cu el. Alături unul de altul goneam pe o potecă îngustă, printre ziduri înalte de stâncă,

apoi ajunserăm într-un loc liber Ne oprirăm din fugă, ca

împietriţi atât de înfiorătoare era priveliştea care ni se arăta ochilor.

   Pe un rug mare era întins Marian, legat fedeleş. (Vezi ilustraţia de pe copertă). Lemnele ardeau cu limbi mari de foc, care învăluiau uneori trupul prietenului meu.

   O boare de vânt alungă flăcările şi fumul într-o parte şi atunci Marian ridică puţin capul şi privi spre noi. În clipa aceasta ne regăsirăm cumpătul şi sărirăm înainte.

   Dar Maha fu mai repede ca noi - cu o săritură o zbughi din loc, făcându-mă să mă clatin, dar în acelaşi timp se rupse cureaua de care-l ţineam.

   Ca o săgeată zbură credinciosul animal, se opri o clipă în faţa flăcărilor, apoi se săltă sus pe lemnele care ardeau în vâlvătăi.

   În clipa următoare înhăţase funia cu care erau legate pe piept braţele lui Marian, îl trase jos de pe rug pe prietenul meu şi-l târî din apropierea flăcărilor.

   Pongo şi ajunsese acolo, îl ridică pe Marian şi porni în goană cu el. Rugul se prăbuşi cu zgomot şi scânteile se înălţară în văzduh.

   Îl mângâiai pe Maha cu cele mai alintătoare cuvinte, în vreme ce Pongo tăia la repezeală legăturile prietenului meu.

   Marian gemu şi zise, cu glas obosit:

   — Vă mulţumesc, credincioşii mei camarazi. Ăsta a fost ajutor în ultima clipă. Diavolul ăla m-a paralizat repede cu o otravă, apoi au venit cele două ajutoare ale lui şi m-au legat.

   Cu ajutorul lui Pongo, Marian se ridică, îl mângâie pe Maha şi întrebă:

   — Sunt oamenii aici?

   — Trebuie să sosească îndată - răspunsei - noi am pornit cu trei minute înaintea lor. Focul le va arăta drumul.

   — Foarte bine! zise Marian, care din clipă în clipă îşi revenea tot mai mult. Prizonierii sunt într-una din peşterile de pe aici. Dşo Singh cu ajutoarele lui e şi el pe aproape; spunea în batjocură că vrea să-şi încarce comorile în maşină, apoi va veni să vadă ce-a mai rămas din mine şi pe urmă va pleca. Trebuie să-l prindem.

   — Şi fachirul? întrebai.

   — E şi el aici - răspunse Marian, zâmbind foarte ciudat.

   Nu mai avui răgaz să-l întreb ceva, căci se iviră Horsing şi

Roberts, cu oamenii lor.

   Marian nu răspunse la întrebările ce i le puneau cu privire la pricina focului, ci expuse un plan care trebuia să ne ducă cu siguranţă la izbândă.

   Cinci soldaţi trebuiau să cerceteze cu luare aminte partea răsăriteană a văii, deoarece Marian presupunea că de acolo ducea un drum spre şoseaua apropiată, altminteri n-ar fi putut ajunge în vale Dşo Singh cu maşina lui.

   Pe ceilalţi îi împrăştie de-a curmezişul văii. Îi învăţă să cerceteze cu atenţiune fiecare peşteră şi crăpătură şi să tragă fără cruţare dacă le va ieşi cineva străin în cale.

   Colonelul şi Roberts rămaseră cu noi, în vreme ce oamenii, sub conducerea sergentului, porniră înapoi, ca să se împrăştie la începutul văii.

   — Dşo Singh a dispărut acolo printre stânci - zise Marian - poate e mai bine să-l urmărim singuri. Se poate întâmpla să vie îndată, căci rugul a ars aproape până la sfârşit. Aşa dar scoateţi revolverele domnilor şi să nu şovăiţi dacă-l vom întâlni pe indian şi veţi vedea că face vreo mişcare suspectă.

   Pornirăm pe poteca îngustă arătată de Marian. Deodată, prietenul meu, care mergea cu câţiva paşi înainte, ridică mâna. Ne oprirăm şi auzirăm acum şi noi zgomote slabe. În faţa noastră trebuiau să fie câţiva oameni care se- ndeletniceau cu ceva. De sigur că indienii încărcau în maşină lucrurile de preţ, pe care le vor fi furat de pe undeva.

   Pornirăm mai departe, în vârful picioarelor. Ajunserăm la capătul potecii şi în faţa noastră văzurăm automobilul cenuşiu. O şosea îngustă dar bine întreţinută ducea spre răsărit; trebuia să se împreuneze sus cu şoseaua principală.

   Marian ne făcu semn să ne oprim; aşteptarăm cu încordare ivirea indianului şi în cele din urmă auzirăm slab de tot rostogolindu-se o piatră.

   După câteva clipe, dintr-o crăpătură a stâncii de la dreapta noastră ieşiră trei indieni, ducând la maşină pachete grele. Recunoscui pe cei doi aghiotanţi ai fachirului, îndărătul cărora păşea un indian înalt şi subţirel. Acesta trebuia să fie Dşo Singh.

   Când cei trei fură lângă maşină, Marian strigă:

   — Sus mâinile!

   Indienii dădură drumul pachetului şi se-ntoarseră cu repeziciune. Se pomeniră cu patru ţevi de armă în faţă, iar Pongo ţinea ridicat braţul cu enormul său cuţit de rechin.

   Câteva clipe indienii stătură nemişcaţi, apoi Dşo Singh duse mâna la buzunar. Dar în acelaşi moment atât eu cât şi Marian traserăm şi cu un ţipăt de durere indianul lăsă în jos braţul. Gloanţele noastre îi zdrobiseră încheietura mâinii.

   Cei doi însoţitori ai săi se repeziră spre noi, ţinând în mână cuţite lungi, pe care le scoseseră cu o repeziciune de necrezut de sub veşmintele lor albe.

   Îi primirăm cu patru gloanţe, Căci atât colonelul cât si Roberts traseră acum alături de noi. Indienii se prăbuşiră la pământ, se mai zvârcoliră câteva clipe, apoi rămaseră nemişcaţi.

   Privii în jos spre ei, fără să mă mai sinchisesc de Dşo Singh, pe care-l credeam scos din luptă. Dar deodată văzui nelămurit o mişcare fulgerătoare a lui Pongo şi când privii în sus observai cuţitul lui săgetând aerul şi înfigându-se în pieptul indianului.

   Dşo Singh vârâse pe ascuns mâna stângă în buzunarul veşmântului său alb, ca să scoată, probabil vreo armă şi uriaşul negru, care nu-l scăpase din ochi, i-o luă înainte.

   — Mai bine aşa - zise Marian - căci indianul acesta e înzestrat cu daruri atât de extraordinare, încât ar fi hipnotizat pe toţi paznicii de închisoare şi le-ar fi poruncit să-l deschidă porţile.

   — Mariane, dar unde a rămas fachirul? întrebai eu cu înfrigurare.

   — Uite-l colo! răspunse prietenul meu zâmbind şi arătă spre cadavrul lui Dşo Singh. Făcea pe fachirul, ca să poată rămâne mai uşor ascuns. Mi-a spus-o chiar el, râzând, deşi eu o bănuiam de mai înainte.

   Prizonierii fură găsiţi nevătămaţi într-o peşteră. Îi duserăm la Bangalore, unde fură vindecaţi cu băutura preparată de Pongo.

   Pachetele încărcate de Dşo Singh în maşină, conţineau obiecte de preţ furate din pagodele din Bangalore.

   Bucuria frumoasei doamne Horsing e cu neputinţă de descris. Furăm nevoiţi să rămânem timp de trei zile oaspeţii ei şi în vremea asta banchetele şi serbările în cinstea noastră se ţinură lanţ.

   Când părăsirăm oraşul, ne spuserăm cu mulţumire că am lăsat într-însul alţi prieteni pentru toată viaţa - încheie doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 151

PRINŢESA MOARTĂ

   MISTERELE INDIEI

   ŞI IARAŞI POVESTEŞTE doctorul Bertram:

   — Omul pare să fie cam într-o ureche - ne zise James Austin, inspectorul de poliţie din Mysore - cum vreo cinci săptămâni - întors în starea asta de la vânătoarea unui vestit „man-eater", unul din acei tigri grozavi care se dau mai ales la oameni. Trebuie să i se fi întâmplat ceva înspăimântător în junglă.

   — Da, India e plină de mistere, de care un european mici idee nu-şi face - răspunse Marian, cu seriozitate - vânătorul acela n-a pomenit nimic despre ceea ce i s-a întâmplat?

   — Nu, Charles Gould a fost totdeauna un om ciudat, n- avea nici un prieten. Până acum doi ani era secretar al guvernatorului, apoi şi-a dat brusc demisia şi şi-a construit afară din oraş un bungalow foarte drăguţ, pe care şi l-a mobilat luxos. Se spune c-ar fi moştenit o mare avere de la un unchi foarte bogat şi putea acum să-şi dea frâu pasiunii sale de a vâna fiare. E cunoscut dincolo de hotarele statului Mysore drept un vânător neînfricat şi a răpus cei mai primejdioşi elefanţi şi tigri. Mergea totdeauna singur la cele mai periculoase vânători, însoţit numai de şikarri-ul său. Indianul acesta îl întovărăşise şi în ultima expediţie, dar nu s-a mai înapoiat, astfel că se pare că s-a întâmplat într- adevăr ceva misterios.

   — Nu l-am putea cunoaşte şi noi pe domnul Gould? întrebă Marian privind cu interes la bărbatul înalt şi subţirel, care se aşezase cu câteva mese mai departe de noi. Veţi fi auzit poate că întâmplările învăluite în mister ne interesează foarte mult.

   — Da. Aşa mi-a spus şi colonelul Hastings din Bangalore - răspunse inspectorul, râzând - fireşte, vă voi face cunoştinţă cu domnul Gould, dar mă-ndoiesc dacă vă va da vreo lămurire în privinţa celor ce i s-a întâmplat. Îndată ce vom sfârşi de mâncat ne ducem la masa lui.

   Nu pricepeam deloc interesul prietenului meu pentru vânătorul acela. E drept că şi mie mi-a bătut la ochi când a

intrat în restaurantul hotelului, căci făptura lui înaltă, cu mişcări de tigru, trăda o putere extraordinară. Şi paşii lui erau uşori, egali, ca şi cum s-ar fi aflat la pândă.

   Chipul îi era pârlit de soarele Tropicelor şi bezele subţiri lăsau să se vadă dinţii laţi şi albi. Ciudată era expresia ochilor săi negri, ca şi cum ar fi privit prin obiecte, cu o nepăsare de parcă nimic în lume nu l-ar mai fi interesat. Dar în adâncul lor ardea un foc care nu se împăca de fel cu această nepăsare.

   Îşi exprimai părerea că individul făcea în totul impresia unui om normal şi-l întrebai pe Marian ce-l făcuse să creadă că ceva nu era în regulă cu Charles Gould.

   — Probabil că n-ai băgat de seamă că a tresărit când l-a văzut pe tânărul indian care-l serveşte acum - zise Marian - era o tresărire la care nu m-aş fi aşteptat la omul acesta rece şi voinic. Aşa dar am bănuit îndată că-l leagă o taină de acest servitor indian şi de aceea l-am întrebat pe inspector, care-l consideră pe Charles Gould sărit din minte, de când cu ultima expediţie vânătorească.

   — Credeam c-o să vizităm India în linişte, după cum neam propus - spusei eu - şi acum cauţi singur taine care probabil că nici nu există. Ce ne pasă nouă de Charles Gould?

   — E drept că n-are ce să ne pese de el - răspunse Marian râzând - dar mă interesează totuşi să aflu ce taină există între el şi tânărul indian care l-a servit. Degeaba nu tresare un om atât de îndrăzneţ şi curajos. Ah, pentru cine să fi fost asta? Probabil pentru indianul acela bătrân, care s-a pierdut atât de repede în mulţime. L-ai văzut, domnule Austin?

   — Ăla e Ruko, şikarri-ul lui Gould! exclamă inspectorul uimit. Ce să-nsemneze asta? Gould s-a speriat de parcă ar fi văzut un strigoi!

   — Trebuie să fie o taină mare la mijloc - spuse Marian - omul acesta dispăruse doar de când cu ultima vânătoare a lui Gould, după cum spuneaţi, domnule Austin. Şi acum se iveşte deodată, iar Charles Gould se sperie pentru a doua oară de când suntem noi aici. Când o să ni-l prezentaţi va trebui neapărat să-l facem să ne vorbească de păţania lui.

   Cu o energie vrednică de admirat Charles Gould îşi învinse turburarea vădită, dar refuză celelalte mâncări pe care i le servi tânărul indian.

   După ce termină masa, Marian zise:

   — Aşa, domnule Austin, acum vă rog să ne duceţi la domnul Gould. Ar fi bine, cred, dacă i-aţi pomeni că ne ocupăm cu plăcere de urmărirea cazurilor misterioase.

   — Asta o ştie Gould - spuse inspectorul, zâmbind - căci aventurile dv. sunt cunoscute şi aici, domnule Farrow. Să mergem!

   Vânătorul ne privi cam nemulţumit când ne apropiarăm de masa lui, dar când inspectorul ne recomandă, un zâmbet de bucurie îi lumină chipul.

   — Ah, domnii Farrow şi Bertram! zise el, vesel. De mult aveam dorinţa să vă cunosc. E şi credinciosul Pongo cu dv.?

   — Da, domnule Gould - răspunse Marian - Pongo e în odaia lui. Ne daţi voie să luăm loc la masa dv.? Aş dori să vă vorbesc într-o chestiune.

   — Cu plăcere, domnilor.

   Marian comandă tânărului Indian care venise repede, ceva de băut pentru noi, apoi, după ce omul plecă, privi stăruitor pe Gould şi întrebă:

   — Nu-i aşa că trebuie să te fereşti de acest indian, domnule Gould? Probabil că l-ai cunoscut mai de mult şi în împrejurări care fac foarte ciudată ivirea lui neaşteptată aici, ca chelner.

   — De unde ştiţi asta? întrebă vânătorul stingherit.

   — Întâmplător am băgat de seamă tresărirea dv. când laţi văzut aici - răspunse prietenul meu - aşa că trebuie să presupun că la mijloc e o taină deosebită, de vreme ce un vânător atât de îndrăzneţ s-a putut speria de atâta lucru. Ştiţi, probabil, că ne interesează foarte mult tot ce e mister primejdios şi că dăm o mână de ajutor oriunde se iveşte prilejul. Numai din pricina asta v-am întrebat. Mi se pare că sunteţi înconjurat de o taină de care n-o fi străin nici fostul dv. Servitor Ruko. Asta mi-am spus-o văzându-vă tresărind pentru a doua oară, când l-aţi zărit în stradă. Aş fi bucuros dacă aţi avea încredere în noi şi dacă v-am putea ajuta.

   Gould rămase câteva minute nemişcat, apoi răsuflă adânc şi întinse lui Marian mâna.

   — Bine, domnule Farrow, vă voi povesti păţania care m-a făcut să-mi pierd cu totul echilibrul şi care mă apasă într- atâta încât nu mai cutez să pornesc la vânătoare în junglă. Acum trei ani, când eram încă secretarul guvernatorului, am cunoscut...

   — Sst! îl întrerupse Marian. Veţi urma mai târziu!

   Tânărul chelner se apropiase pe neobservate cu băuturile

comandate. Eu nici nu-l văzusem, de asemenea nici Austin, căci priveam cu încordare la povestitor, dar lui Marian nu-i scăpase niciodată nimic, aşa că-l observase la vreme pe Indian.

   Fără voie îl privii pe tânărul băştinaş şi văzui cu spaimă că aruncase spre Marian o privire de ură înverşunată. Chipul său rămase neclintit, însă şi în clipa următoare genele-i lungi le lăsară iarăşi peste ochii-i mari, negri.

   Ce să fi însemnat această privire? Să fi bănuit în noi nişte duşmani, care vroiau să lămurească taina vânătorului? Sau auzise ultimele cuvinte ale lui Gould şi se temea acum că-i vom afla planurile?

   Preocupat de gândurile acestea dusei paharul la buze - dar în clipa următoare îl scăpai din mână şi se sparse pe masă. Cu o mişcare repede, ca din greşeală, Marian mi-l aruncase jos.

   Râzând, vrui să-i fac mustrări pentru neîndemânarea lui, dar atunci văzui chipul său grav şi scânteierea ciudată din ochii săi şi pricepui că-mi dăduse peste mână dinadins. pentru că se temea de vreo primejdie.

   Tânărul indian, care se-ndepărtase, se-ntoarse şi strânse cioburile. Cu prilejul acesta mai aruncă spre Marian o privire în care se putea citi lămurit ură şi teamă în acelaşi timp.

   — Ia şi paharele astea! îi zise prietenul meu, privindu-l ţintă. Culoarea băuturii nu-mi place deloc. Probabil că s-a făcut o mică greşeală în amestecul lor.

   Indianul se făcu pământiu la faţă şi dădu să ia repede paharele din faţa lui Marian şi a inspectorului, dar Austin întinse repede mâna şi luă paharul său.

   — Stai! strigă el. Cred că aici e o chestie care mă interesează şi pe mine. Îmi închipui eu ce bănuieşti d-ta, domnule Farrow, aşa că vreau să fac o mică anchetă. Să nu

te mişti!

   Dar strigătul său fu zadarnic. Ca un sobol tânărul indian alunecă printre mese şi dispăru fulgerător prin fundul sălii.

   Inspectorul vru să alerge îndată după el, Marian însă îl opri şi zise, calm:

   — N-are nici un rost, domnule Austin. Tot nu-l mai ajungi, şi-apoi n-aş vrea să stârnesc luare-aminte. Băuturile care ni le-a servit au fost otrăvite, probabil, căci am văzut pe fundul paharelor topindu-se nişte cristale galbene. Băiatul o fi aruncat otrava când a adus paharele încoace.

   Inspectorul se aşeză la loc, foarte turburat. Gould privi îngrozit la Marian şi zise:

   — Şi spui asta atât de liniştit, domnule Farrow? E doar ceva grozav! Crezi că Duba, tânărul chelner, a vrut să vă otrăvească pentru că aţi stat de vorbă cu mine?

   — Da, aşa presupun - încuviinţă Marian - taina pe care vroiaţi să ne-o împărtăşi fi trebuie să fie de mare însemnătate. Duba acela l-o fi cunoscând pe inspector şi o fi bănuit că vrem să ne ocupăm de chestia asta, care v-a schimbat atâta pe dv. Să dăm otrava la analiză, ca să ştim până unde merg duşmanii dv. Şi acum, povestiţi mai departe, domnule Gould!

   — Rămânem aici, Mariane? întrebai eu. De vreme ce Duba a şi încercat să ne înlăture prin otravă, nu se va da înapoi de la alte mijloace, poate mai grozave.

   — Ai dreptate, Robert - încuviinţă prietenul meu - cel mai buri lucru e să mergem în odăile noastre.

   — Şi mai bine ar fi să ne ducem la bungalowul meu - zise Gold - cei doi servitori ai mei îmi sunt foarte credincioşi, căci le-am salvat viaţa într-un rând. Afară de asta am şi un tigru îmblânzit, care s-ar năpusti asupra oricărui străin ce s-ar furişa în grădina mea.

   Un alt chelner veni la masa noastră şi la întrebările inspectorului răspunse că Duba îşi părăsise pe neaşteptate serviciul. Austin ceru să trimită pe director şi când acesta veni, îi povesti întâmplarea şi spuse să i se aducă o sticlă, în care goli conţinutul celor două pahare. Apoi le sparse pe acestea, căci noi nu cunoşteam ce fel de otravă era aceea şi se putea să mai rămâie urme chiar după spălarea paharelor.

  Când furăm afară, Austin zise:

  — Să luăm o maşină, fiindcă e cam departe până la bungalowul dv. domnule Could.

  Vânătorul şi făcuse semn unui taximetru.

  Ne urcarăm în maşină şi Gould spuse şoferului băştinaş adresa; automobilul porni în goană pe strada principală. Băgai de scamă că Marian se uită în juru-i cu o privire care nu-mi plăcu deloc. Era atât de încordat de parcă ar fi aşteptat o mare primejdie.

  Întâlnirăm în drumul nostru multe trăsuri la care erau înhămaţi zebu1, carte ofereau o privelişte interesantă în strada aceasta cu tramvaie electrice şi automobile.

  Şi pe când mă minunam în sinea mea de cele ce vedeam, se petrecu ceva extraordinar: un zebu se lăsă o clipă pe picioarele dinainte, se mică repede, aplecă apoi capul cu podoaba-i de coarne şi... se năpusti asupra maşinii noastre. Înainte ca şoferul, speriat, să poată coti, ciocnirea se şi produsese.

  Animalul fu zvârlit înapoi cu vreun metru, în timp ce şoferul frână repede. Sărirăm în sus fără voie, căci această năpustire a vitei era ciudată de tot. Dar uimirea noastră avea să fie şi mai mare: înainte ca şoferul să aibă răgazul a porni iarăşi maşina, zebu-ul se năpusti din nou asupra ei, cu un răget înfiorător.

  De data asta, însă, o luă pe lângă aripa stângă a automobilului şi lovi fulgerător pe şoferul care stătea la volan. Izbit în cap, Indianul scoase un ţipăt ascuţit şi fu zvârlit de la locul său. Zebu-ul se întoarse îndată şi-l atacă pe Gould, care se afla aşezat la stânga mea.

  Vânătorul feri cu măiestrie lovitura coarnelor uriaşe şi în vremea asta eu mă smulsei din înmărmurire, scosei revolverul şi descărcai două gloanţe în căpăţâna furiosului animal. Răgind înăbuşit, trupul enorm se prăbuşi grămadă, se zvârcoli câteva clipe, apoi rămase nemişcat.

  — Bravo! strigă Marian. Mă aşteptasem eu la vreo drăcovenie, dar aşa ceva tot nu mi-ar fi trecut prin minte. O vită atât de blajină să turbeze deodată! Duşmanii noştri lucrează cu mare repeziciune, ce-i drept.

  — Ce? Duşmanii noştri? făcu Austin, uluit. Ce legătură să fie între ei şi vita asta, care a turbat aşa, deodată?

  Marian sărise din maşină şi se aplecă asupra hoitului. Scoţând o exclamaţie de mulţumire se ridică după câteva clipe şi ne arătă o săgeată mică pe care o ţinea între degete.

  — Ia priviţi ce-am scos din gâtul zebu-ului! spuse el. Trăgătorul nevăzut a nimerit cu precizie vâna jugulară. Şi fireşte că otrava care a pricinuit accesul de turbare a avut efect fulgerător. Fii cu băgare de seamă, domnule inspector, vârful e otrăvit.

  Austin trase repede înapoi mâna întinsă şi zise:

  — Şi toate astea le spui cu un calm de parcă ar fi vorba de o glumă şi nu de un atentat din cele mai de necrezut, domnule Farrow. Dar ia să vedem ce-i cu şoferul. Căci se pare că a fost serios rănit.

  Aşa şi era. Când îl scoaserăm afară pe şofer, văzurăm că era pe moarte, căci zebu-ul îi înfipsese coarnele în tâmplă. Aşezându-l pe pământ, nenorocitul deschise ochii, privi rătăcit în juru-i, bombăni câteva cuvinte, apoi căzu pe spate şi nu se mai mişcă. Era mort.

  În vremea asta se adunaseră o mulţime de trecători în jurul maşinii. Stăpânul zebu-ului dădea agitat din mâini şi îndruga vorbe neînţelese.

  Poliţiştii veniră în grabă şi împrăştiară mulţimea. Inspectorul vorbi cu stăpânul zebu-ului şi-i dădu o bancnotă, după care omul făcu o plecăciune şi se înapoie la trăsura lui, rămasă cu un singur animal.

  Austin dădu ordin să fie duse de acolo maşina, cadavrul şoferului şi al zebu-ului, apoi făcu un semn unui alt taximetru şi ne invită să ne urcăm repede. După ce ne îndepărtarăm de locul dramei, el zise grav:

  — Aveai dreptate, domnule Farrow, duşmanii noştri lucrează repede şi cu mijloace neobişnuite. Şoferul muribund l-a blestemat pe Duba; asta înseamnă că era complice şi soarta l-a pedepsit.

  — Interesant, făcu Marian. De aceea staţiona în faţa hotelului. Sunt curios să văd ce-o mai urma. Cred că suntem îndată la destinaţie - nu?

  Gould arătă spre un zid înalt şi vechi, pe partea stângă a

străzii şi zise:

  — Asta e proprietatea mea.

  După câteva minute maşina opri în faţa porţii, inspectorul plăti şoferului şi intrarăm cu toţii în minunatul parc al vilei.

DUŞMANI PRIMEJDIOŞI

   CÂND POARTA GREA se închise îndărătul nostru mă crezui la adăpost de atentatele viclene ale potrivnicilor noştri. Îl urmai pe Gould, care ne-o luase înainte.

   Clădirea era mare şi în acelaş timp, atât de frumoasă, că-l pizmuiam pe vânător.

   Pe scara care ducea la terasă stătea un tigru, care la ivirea noastră se ridică şi ieşi gudurându-se în întâmpinarea lui Gould. Vânătorul mângâie căpăţâna fiarei, o împinse apoi cu blândeţe în lături şi ne conduse în camera lui de lucru, foarte luxoasă, cu mobile vechi indiene.

   Bătu din palme şi acelaş servitor bătrân care ne deschisese uşa, ne aduse whisky pe care Gould ni-l oferi şi spuse, râzând, că de data asta nu trebuia să ne temem c-ar fi otrăvit.

   Dar Marian nu râse deloc de gluma asta, ci spuse cu seriozitate:

   — Domnule Gould, duşmanii dv. par să fie foarte primejdioşi şi brutali. Ca să vă împiedice să ne împărtăşiţi taina dv., au făptuit două atentate asupra noastră. Trebuie, deci, să fiţi cu mare băgare de seamă şi aici. Chiar dacă aveţi deplină încredere în servitorii dv., totuşi trebuie să fiţi cu ochii-n patru.

   — Laku şi Sandu nu pot fi bănuiţi - răspunse Gould - i-am salvat pe amândoi de la o moarte grozavă, aceea dea fi sfâşiaţi de crocodili. Un străin n-ar putea veni neînsoţit de mine la vila mea, căci Ruja, tigrul meu, l-ar înhăţa îndată. Aici suntem, deci, în deplină siguranţă, în sănătatea dv., domnilor!

   Băurăm şi după ce ne mai aprinserăm şi câte o ţigară, vânătorul se lăsă pe spate în fotoliu şi începu:

   — Încă de pe vremea când eram secretar al guvernatorului, eram un vânător pătimaş. Acum doi ani, cu puţin înainte de a pune mâna pe moştenire, în cursul unei vânători dădui de un foarte primejdios man-eater, într-o junglă aflătoare la vreo patruzeci de kilometri nord-vest de

Mysore. N-am izbutit să răpun tigrul şi se zice că-şi mai face şi astăzi veacul pe acolo. În schimb, în inima pădurii sălbatece dădui de un palat vechi, pe jumătate năruit. Ruko, care mă însoţea, refuză să intre în clădirea veche, dar eu eram curios şi, cu toate prevenirile sale, intrai înăuntru. Mai bine făceam de-l ascultam!

   Gould tăcu şi privi câtva timp îngândurat în gol. Îşi trecu mâna peste frunte, răsuflă adânc şi urmă:

   — Intrai într-o sală mare şi joasă, al cărei tavan era susţinut de coloane puternice. Sala aceasta nu cuprindea decât un fotoliu mare, un fel de tron, ale cărui braţe se terminau cu nişte capete de păsări, cu ochi uriaşi. În fotoliu zăcea nemişcată o femeie, învăluită în văluri de preţ. Rămăsei încremenit şi fui cuprins de un simţământ ciudat. Mă apropiai, mă adresai cu un cuvânt femeii misterioase şi pentru că ea nu-mi răspunse, păşii pe estrada pe care se afla fotoliu şi dădui în lături vălul care-i acoperea faţa. Trebuie să mărturisesc, domnilor, că în prima clipă mă speriai grozav, căci văzui chipul unei tinere şi fermecătoare indiene - dar băgai de seamă în acelaşi timp că aveam în faţa mea o moartă, o mumie cât se poate de bine conservată. Privii mult timp la fermecătorul chip, apoi îl acoperii la loc cu vălul şi părăsii sala, fără să mai intru în celelalte încăperi ale palatului. Nu vroiam să mai tulbur liniştea moartei... Afară mă întâmpină Ruko foarte agitat, spunându-mi că văzuse trecând foarte aproape man-eater-ul acela vestit. Atunci uitai de frumoasa mumie şi mă luai după fiară, dar nu izbutii să dau de ea. Patru zile mai colindai prin junglele acelea, apoi fui nevoit să mă întorc la slujbă. După câteva săptămâni îmi pică moştenirea, cumpărai grădina asta veche de aici şi-mi construii bungalowul. Vroiam să mă dedau în voie pasiunii vânătoreşti aşa că părăsii slujba. Până acum cinci săptămâni duse o viaţă liniştită; atunci aflai că man-eater-ul pe care-l căutasem zadarnic în urmă cu doi ani, se ivise iarăşi. Se spunea că rătăceşte în aceeaşi junglă unde dădusem peste palatul vechi cu frumoasa mumie. Ruko îmi povestise într-un rând că moarta fusese odinioară o tackna, adică prinţesă. Şi cu prilejul acelei vânători mi s-a întâmplat aventura aceea ciudată care mă turbură şi astăzi încă şi care mă ameninţă mereu cu o primejdie pe care n-o cunosc...

   Gould se întrerupse brusc şi ciuli urechile. Afară în grădină, tigrul Roja răgise. Era un răget scurt, mânios şi vânătorul sări imediat în picioare.

   — Roja a răgit la stânga zidului - zise el - cu siguranţă că cineva încercase să sară pe acolo, dar mă bizui pe tigrul meu.

   Se aşeză iarăşi, mai ascultă câteva secunde prin fereastra deschisă ce da în grădină, apoi spuse:

   — Da, cu prilejul acelei vânători s-a întâmplat un eveniment ciudat. Eram.

   Fu întrerupt din nou. Uşa se deschise cu putere şi servitorul bătrân dădu buzna înăuntru. Chipul său era schimonosit de spaimă, închise cu repeziciune uşa în urma lui şi se propti cu spatele în ea. Apoi strigă câteva cuvinte lui Gould, care se ridicase iarăşi.

   Vânătorul păli, sări la birou şi scoase dintr-un sertar un pistol enorm.

   — Roja a turbat. uite că a ajuns la uşă!

   Lemnul tare se cutremură sub izbiturile tigrului, care scotea iarăşi un răget plin de furie.

   Gould strigă indianului o poruncă şi omul, care până atunci apăsase cu toată puterea umărul în uşă, sări repede în lături. De fapt, îşi primejduise viaţa degeaba, căci peste câteva clipe lemnul s-ar fi făcut ţăndări sub izbiturile tigrului şi-ar fi fost o pradă uşoară pentru labele fiarei.

   Eu şi Marian scoseserăm de asemenea repede pistoalele, sărirăm în partea opusă a încăperii şi aşteptarăm tigrul, sub a cărui nouă izbitură uşa se crăpase de-a lungul.

   Prin spărturi puturăm vedea fiara şi, fără să şovăim, traserăm. Gloanţele nimeriră în căpăţâna furiosului animal, se auzi pe coridor o zvârcoleală scurtă, apoi urmă horcăitul prevestitor de moarte.

   — Ce bandiţi! exclamă Gould, îndurerat. O să-mi plătească ei pentru otrăvirea bietului meu Roja.

   — Mă bucur că v-aţi redobândit energia, după cât se vede - zise Marian - acum trebuie să ne pregătim de o luptă dârză. Roja e înlăturat, domnule Gould, duşmanii pot pătrunde lesne în grădină. Cei doi servitori pe care îi aveţi nu vor putea opune nici o împotrivire, căci nu numai că pot fi înlăturaţi foarte uşor, cu săgeţile otrăvite, dar ne pot deveni şi cei mai vajnici duşmani. Ne aflăm deci într-o situaţie foarte critică. Domnule Gould, cei doi servitori ai dv. trebuie să stea de veghe în dos şi de ambele părţi ale bungalow-ului, iar dv. trebuie să rămâneţi îndărătul ferestrelor închise. De aici putem cuprinde cu privirea întreaga parte din faţa a grădinii.

  În timp ce vânătorul, dădu instrucţiunile cuvenite servitorului Laku, Marian închise ferestrele.

  — Aşa - zise el - acum suntem cel puţin la adăpost de săgeţile acelea grozave. Duşmanii noştri se folosesc de o otravă, care-l transpune fulgerător de repede pe cel atins într-o stare de furie fără margini - după cum am văzut la zebu şi acum în urmă la tigru. Şi acum, să nu scăpăm din ochi partea din faţă a grădinii, iar dv., domnule Gould, povestiţi mai departe! Aţi fost întrerupt în momentul cel mai interesant, când istoriseaţi despre întâmplarea de la ultima vânătoare, care a avut o înrâurire atât de puternică asupra vieţii dv.

  — Da - spuse Gould - a înrâurit într-adevăr foarte mult asupra mea. Ca vânător cu experienţă, vă închipuiţi că nu mă prăpădesc cu firea atât de uşor - dar într-o seară când tocmai vroiam să pornesc împotriva man-eater-ului, am fost nevoit, totuşi, să cred în fantome şi lucruri suprapământeşti, căci într-un luminiş mic, pe care trebuia să-l străbat, mi-a ieşit deodată înainte... prinţesa moartă de care vă vorbeam. În acelaşi veşmânt pe care-l purtase când am dat de ea, în urmă cu doi ani, în palatul cel vechi - cu acelaşi chip fermecător, care se vedea prin vălul desfăcut - dar acum avea ochii deschişi, nişte ochi de o frumuseţe cum n-am mai văzut. Rămăsei încremenit, în vreme ce servitorul meu Ruko răcni de spaimă şi sări repede îndărăt. Îl mai auzii câtva timp alergând prin desiş, apoi se făcu tăcere şi eu rămăsei nemişcat în faţa apariţiei, care-mi părea că vine din altă lume. Nu izbutii să mă dezmeticesc din uimirea ce mă cuprinsese. Teama, ba chiar groaza puse încet stăpânire pe mine. Să vezi aşa deodată o femeie moartă de cine ştie cât timp, că te priveşte stăruitor cu ochii ei mari, misterioşi!... Brusc ea ridică braţul şi zise apăsat: „Nu te mai duce în junglă, căci altminteri îţi vei pierde sufletul!" Auzind glasul acela omenesc vrui să fac un pas înainte, dar deodată mi se puse o ceaţă pe ochi. Făptura moartei părea să crească la nesfârşit. încă odată mai auzii glasul ei, venind de departe, din cer: „Nu te mai duce în junglă!" Pe urmă pieri.

   Gould tăcu şi-şi acoperi faţa cu mâinile. Când îşi reveni puţin, Marian i se uită drept în ochi şi zise cu hotărâre:

   — Foarte interesant, domnule Gould. Asta înseamnă că aţi făcut cunoştinţă pentru prima oară cu o otravă indiană care paralizează nervii şi înrâureşte atât de mult asupra spiritului, încât până şi un om puternic, neînfricoşat şi energic ca dv., a început să creadă în fantome. Sau credeţi cu adevărat şi acum, când sunteţi cu mintea limpede, că mumia aceea s-a trezit din morţi, ca să vă interzică vânatul prin junglă?

   Vânătorul privi cu gura căscată la prietenul meu.

   — Pe Dumnezeul meu, domnule Farrow, la asta nu m-am gândit niciodată, zise el apoi. Dar daţi-vă şi dv. seama de situaţia mea: am pătruns într-un palat vechi, de care mă prevenise servitorul meu viteaz, am descoperit acolo mumia unei prinţese indiene şi după doi ani moarta îmi apare deodată înainte şi-mi vorbeşte!. Aveţi dreptate, vreo otravă trebuie să mă fi adus în starea aceea de lipsă de voinţă, altminteri, aş fi dat de rostul lucrurilor. Aşa, însă, mi-a fost teamă într-adevăr să mă mai duc la vânat în jungle, căci mereu îmi stătea înaintea ochilor chipul frumoasei prinţese moarte.

   — În sfârşit, bine că v-aţi vindecat de această boală a minţii - zise Marian, mulţumit. Acum trebuie să aflăm pentru care pricină, v-a apărut prinţesa moartă. În primul rând, însă, e nevoie să cunoaştem motivul de ce v-a poruncit să nu mai călcaţi prin jungle. După părerea mea, aici e sâmburele tainei. Fantoma aceea v-a oprit să mergeţi în toate junglele, domnule Gould, dar eu aş susţine că e vorba numai de jungla unde aţi descoperit vechiul palat. Asta înseamnă că acolo nişte indivizi se îndeletnicesc cu ceva ce nu trebuie să afle nici un alt om. Şi ca să-i sperie pe curioşi, se folosesc de aceste „fantome", la care mai adaugă şi vreo

otravă pentru nervi.

   — Bravo! strigă inspectorul Austin. Bine le-ai ticluit d-ta, domnule Farrow! Fireşte că aşa trebuie să fie! Dar cum putem da acum de urmele bandei?

   — Foarte simplu: să dăm târcoale prin junglă, unde se află palatul acela vechi - răspunse Marian, calm - şi să-l cercetăm cu luare aminte.

   — Vă voi călăuzi eu, domnilor - zise Gould - cum să ieşim însă - fără a ne primejdui - din vila mea? Am simţământul că am fost înconjuraţi de duşmani, care nu se vor da în lături de la nimic ca să ne facă de petrecanie.

   Marian părea dus pe gânduri; privea în grădină, sau mai bine zis spre cer, căci nici nu lua în seamă potecile şi tufişurile care ar fi putut ascunde vreo primejdie pentru noi.

   — Fără-ndoială - zise el după câteva clipe - ne pândesc, dar or să se-nşele în privinţa noastră. Atenţie!

   Odată cu ultimul cuvânt, ridică repede revolverul. Glonţul ieşi prin geam şi afară, la vreo douăzeci de metri de bungalow, se stârni o mişcare sălbatecă în frunzişul unui copac bătrân, apoi, după câtva timp, un trup negricios alunecă de-a lungul trunchiului şi rămase în iarbă.

   — Aşa, ăstuia i-am făcut de petrecanie! zise prietenul meu, liniştit, în timp ce ne ridicarăm, speriaţi. Dar nu putem cuteza încă să ieşim din casă. Dacă nu mă-nşel a fost Duba, care a vrut să ne otrăvească la hotel, de altfel, mă aşteptam la aşa ceva!

   Pe când vorbea încă slobozi un a doilea glonţ, dar nu-l culcă la pământ pe celălalt indian, îmbrăcat numai cu un şorţ alb, care se rostogolise repede din copac şi după ce zăbovi puţin, lângă Duba, o rupse de fugă. De nimerit, însă, tot trebuie să-l fi nimerit puţin.

   — Păcat! făcu Marian, necăjit. Ar fi trebuit să trag mai repede. Dacă nu mă-nşel, Duba nu ne va mai putea spune nimic, căci al doilea Indian îl va fi amuţit pentru totdeauna. Acum putem ieşi fără teamă, căci nu cred să mai fie şi alte iscoade.

   Marian se apropiă de uşa sfărâmată, încălecă hoitul tigrului mort, merse pe coridor până la terasă şi coborî scara în grădină.

   Se ţinea dârz şi părea neînfricat, dar eu îl cunoşteam bine şi băgai de seamă că era cu ochii-n patru. Dar nimic nu se mişcă şi ajunserăm cu bine la trupul negricios care stătea nemişcat la rădăcina copacului.

   Marian fu cel dintâi lângă dânsul, se aplecă asupra-i. Apoi zise:

   — E Duba. Şi a fost înlăturat din cale după cum bănuiam. Indianul acela care a izbutit să fugă, i-a împlântat cuţitul în inimă când a sărit jos. Şi glonţul meu l-a rănit grav şi ar fi murit în orice caz, dar ne-ar mai fi putut da lămuriri înainte de a închide ochii.

   — Păcat! zise şi Austin. Ce facem acum?

   — Pentru moment stăm bine - răspunse Marian - indianul care a fugit va căuta să ajungă cât mai repede la vechiul palat din junglă, ca să dea de veste bandei de acolo. Trebuie să ne folosim de timpul acesta ca să ajungem şi noi acolo pe drumul cel mai scurt. Domnule inspector, probabil că nu puteţi lipsi de la slujbă, pentru a ne însoţi. Cereţi vă rog domnului Gould să vă descrie drumul şi veniţi-ne în ajutor dacă veţi vedea că întârziem prea mult. Întocmiţi şi procesele-verbale asupra celor întâmplate până acum şi puneţi să fie luat de aici Duba!

   — Bine, domnule Farrow, se va face totul - făgădui Austin

- pe Pongo şi Maha îi luaţi cu dv.?

   — Fireşte, ei nu trebuie să lipsească.

   Gould dădu repede instrucţiunile cuvenite servitorului său Saku, apoi străbăturăm grădina, ieşirăm în stradă şi făcurăm semn unui taximetru.

   — Mergem întâi la hotelul dv., domnilor - zise inspectorul

- şi în cursul drumului domnul Gould îmi va descrie calea în junglă.

   Vânătorul schiţă o hartă mică şi Austin spuse îndată că era lămurit. Marian, care privise cu interes harta, zise:

   — Cred că am putea merge cu maşina până în apropierea junglei, domnule Gould. Economisim mult timp cu asta şi o luăm şi înaintea indianului pe care-l presupun în drum spre vechiul palat.

   — Bine zici - încuviinţă Gould - putem face cel puţin treizeci de kilometri pe o şosea bună, apoi nu ne mai rămân

de străbătut decât cinci kilometri prin junglă.

  — Foarte bine - zise Marian - atunci îl oprim chiar pe şoferul acesta. Rămâne deci cum ne-am înţeles, domnule inspector: dacă până peste trei zile nu suntem îndărăt sau nu vă dăm de ştire, ne veniţi în ajutor cu câţiva oameni.

  — Puteţi avea deplină încredere - făgădui Austin.

  — Aşa. Uite c-am ajuns.

  Intrarăm repede în hotel, ca să-i luăm pe Pongo şi pe Maha. Şi după ce ne despărţiră, de inspector, pornirăm cu maşina pe şosea către nord-vest.

III

MISTERE...

   Şoseaua ducea la-nceput printre ogoare de porumb şi plantaţii de cafea, apoi începu să urce şi în cele din urmă dădurăm de pădure seculară, cu liane şi mărăciniş între copacii groşi.

   Când arborii se mai răriră puţin şi începură să se vadă şi beţe de bambu, Gould ceru şoferului să oprească. Coborârăm, plătirăm maşina şi-l urmarăm pe vânător care o luă pe o potecă îngustă, care abia se vedea şi care ne duse în cea mai sălbatecă parte a pădurii.

   Când ne îndepărtarăm o bucată bună de şosea, Gould zise în şoaptă:

   — Acum sunt iarăşi omul dinainte, domnilor. Vă puteţi bizui pe mine în toate privinţele. Aici în junglă mă simt ca la mine acasă şi cunosc toate primejdiile ei. Peste un ceas vom ajunge la luminişul unde se află vechiul palat. Atunci vom vedea ce fel de fantome îşi fac veacul pe acolo.

   — Or fi fantome cu chip de om - zise Marian, glumeţ - asta se vede şi din faptul că această potecă e foarte bine întreţinută, ceea ce înseamnă că este des umblată şi după cum ştie oricine, fantomele nu prea obişnuiesc să meargă pe poteci! Când vom ajunge în apropierea luminişului cu pricina, te rog să ne dai de veste, domnule Gould, ca să ne putem feri de eventualele capcane sau semnale de alarmă pe care le-or fi instalat acolo duşmanii noştri. Va fi mai bine atunci ca Pongo s-o ia înainte, căci lui nu-i scapă nimic.

   — Fireşte că aşa voi face - încuviinţă Gould.

   Porni repede înainte, urmat de noi, iar Pongo şi Maha veneau la urmă.

   Întorcându-mă într-un rând spre ei, îl văzui făcând o mutră foarte serioasă; tocmai observase cu atenţiune o tufă de la dreapta potecii şi când băgă de seamă că mă întorsesem spre dânsul, şopti:

   — Massers, aici nu bine.

   Marian şi Gould, care auziseră şi ei cuvintele lui, rămaseră îndată locului şi priviră spre tufa de scaieţi arătată de Pongo.

   — Crengi este uscat - mai zise uriaşul - fost tăiate şi puse acolo. Pongo crede că şi aici este potecă.

   Acum, că ne atrăsese Pongo atenţia, băgarăm şi noi de seamă că o fâşie îngustă a tufei era uscată. Şi când camaradul nostru apucă binişor ramurile şi le dădu în lături, văzurăm prin spărtură o altă potecă ce ducea de-a dreptul spre miazănoapte.

   — Ciudat! mormăi Gould. Poteca asta nu răspunde în luminiş. Ce facem acum?

   Marian privi îngândurat poteca atât de dibaci acoperită, apoi zise:

   — Cu siguranţă că această cărare e în legătură cu misterul din vechiul palat. Se prea poate ca puţin mai sus să facă o cotitură, pentru că apoi să meargă paralel cu drumul acesta, spre luminiş. În orice caz, trebuie s-o cercetăm, altminteri ne putem pomeni cu duşmanii în spinare. De aceea propun să ne despărţim. Cel mai nimerit ar fi ca eu cu Robert să cercetez drumul nou, în vreme de dv., domnule Gould, să ieşiţi repede cu Pongo în luminiş şi să ne aşteptaţi acolo.

   Vânătorul nu se împotrivi acestei propuneri, astfel, că noi doi trecurăm îndată prin deschizătura din tufă, apoi aşezarăm la loc crengile, pentru ca nimeni să nu poată ghici că pătrunsesem acolo.

   Marian păşea înaintea mea.

   Deodată, pe când mergeam cufundat în gânduri, auzii la stânga un ţipăt de pasăre cum nu mai auzisem niciodată. Se repetă de patru ori, la intervale regulate, apoi se făcu linişte deplină.

   Ne opriserăm imediat. Marian se-ntoarse acum spre mine şi şopti:

   — Asta a fost cu siguranţă semnalul unei iscoade care nea zărit şi a dat de veste apropierea noastră sau a lui Gould. Trebuie să ne aşteptăm la surprize, Robert. Mai curând cred că Gould şi Pongo au fost observaţi, căci poteca asta ascunsă de aici n-o fi atât de bine supravegheată. Să mergem mai repede căci se poate ca tovarăşii noştri să fie în primejdie.

   După câtva timp poteca făcu o cotitură spre stânga.

Marian nu greşise, deci, în presupunerile sale: şi pe drumul acesta ajungeam ma misteriosul palat în care se afla mumia prinţesei.

   În toiul goanei prietenul meu se opri brusc şi ridică puţin braţul. Stătui şi eu locului şi privind înaintea mea văzui luminişul cu pricina, în mijlocul căruia se înălţa palatul pe jumătate năruit.

   Neliniştiţi, privirăm în jurul nostru, Gould şi Pongo trebuiau şi ei să fi ajuns... Se ţineau atât de bine ascunşi, sau duşmanul îi şi luase în primire?

   După câtva timp Marian îmi şopti:

   — Drumul pe care urmau să vie camarazii noştri trebuie să fie pe stânga. Rămâi aici, eu mă duc să fac cercetări!

   Nu mai avui răgaz să-i răspund, căci el şi ieşise în luminiş şi furişându-se pe marginea desişului porni spre stânga. Făcui câţiva paşi înainte şi nu-l pierdui din ochi, cu pistolul gata pregătit.

   Se opri se uită cu încordare în desiş, apoi dădu din umeri şi se înapoie.

   — Haide! zise el. Probabil că au fost înhăţaţi. Am văzut ramuri frânte şi frunze rupte. Trebuie să pătrundem în palat şi să-i căutăm acolo.

   — Dar cum l-or fi dat gata pe Maha? zisei eu. Crezi într- adevăr, c-au şi fost aici?

   — Am observat semne care nu lasă nici o îndoială că s-a dat o luptă - răspunse Marian. Duşmanii s-or fi folosit şi aici de vreo otravă care le-a răpit cunoştinţa. Ia te uită, poţi vedea şi tu, o dâră. Au fost târâţi în palat, nu încape nici o îndoială. Hai repede, nu mai şovăi!

   Străbăturăm luminişul şi ne apropiarăm de vechiul palat. Câteva clipe numai şi stăteam în faţa intrării, care avea o uşă străveche de metal verzuie.

   — Să facem înconjurul palatului! îmi şopti Marian. Poate găsim altă intrare. Asta de aici nu-mi prea place.

   Merserăm cu băgare de seamă în jurul zidurilor vechi. Pe dreapta dădurăm - la vreun metru şi jumătate deasupra pământului - de o deschizătură de fereastră, prevăzută cu un grilaj de bronz, artistic lucrat. Marian puse mâna şi smuci de el, trăgându-l cu uşurinţă afară, căci marginea zidului era năruită. Cu băgare de seamă prietenul meu scoase grilajul de tot şi-l aşeză pe pământ.

  Prin deschizătură văzurăm o încăpere mică şi goală. Peste drum de fereastră era despărţită de o perdea grea. După ce Marian se încredinţă că nu există nici un fel de semnal de alarmă acolo, se strecură înăuntru prin deschizătură.

  Îl urmai şi după câtva timp, rămaserăm nemişcaţi unul lângă altul, căci auziserăm un zgomot ciudat, a cărui pricină nu ne-o puteam lămuri.

  Era un bocănit regulat şi înăbuşit, care făcea să se cutremure zidurile vechi. Punând mâna pe perete simţii bine loviturile regulate.

  — Pare să fie o maşină - şopti Marian în cele din urmă - una dintr-acelea pusă în mişcare cu mâna, căci aici n-au de unde lua forţă motrice. Ia să vedem ce-o mai fi şi asta!

  Păşi spre perdea şi o dădu în lături ca de o palmă. Eu venisem lângă dânsul şi privind peste umerii lui, văzui o sală mare şi joasă, cu tavanul susţinut de coloane groase de marmoră.

  Despre sala aceasta ne vorbise Gould şi acum ochii mi se aţintiră la fotoliul ale cărui braţe se terminau cu capete de păsări cu ochi mari.

  Speriat, apucai pe Marian de braţ, căci în fotoliu stătea... Prinţesa moartă. Chipul ei nu era acoperit de văl şi trebuie să mărturisesc că rar am văzut un obraz atât de fermecător de femeie.

  Multă vreme privirăm la făptura nemişcată, până când Marian şopti:

  — Haide!

  Intrarăm în sală, după ce ne lăsarăm puştile lângă perdea, ca să nu fim stingheriţi de ele.

  Marian păşi îndată spre fotoliu şi eu îl urmai, de voie, de nevoie.

  Mumia era cât se poate de bine conservată, căci prinţesa moartă părea numai adormită. Din apropiere frumuseţea ei era şi mai vădită şi Marian părea şi el fermecat de minunăţia acestui chip, căci se dădu înapoi, scoţând un oftat.

  Cât p-aci să se poticnească, dacă nu i-aş fi prins repede braţul. În podeaua de marmoră era o mică adâncitură şi când Marian nimeri cu piciorul într-însa, văzurăm cu uimire că era umplută cu un praf alb. Imediat prietenul meu se aplecă, vârî mâna în praf şi, fluierând mulţumit, ridică un inel greu de bronz care se afla în adâncitura aceea, sub stratul gros de praf alb.

   Trase cu toată puterea de inel şi o lespede mare de marmoră se ridică încetişor. Era însă foarte grea şi atunci vârâi repede pistolul meu în deschizătură, ca să-l ajut.

   Un zgomot slab mă făcu să mă-ntorc brusc şi Marian se ridică şi dânsul îndată, lăsând binişor lespedea să cadă la loc. Fusese un hârâit metalic, în apropierea noastră.

   Dar nu se vedea nimeni... Prinţesa moartă stătea liniştită în fotoliu ei, perdeaua prin care intraserăm atârna nemişcată în jos şi uşa mare de bronz de la intrare era încuiată.

   — O fi vreun semnal de alarmă legat de lespedea asta - îmi şopti Marian - acum duşmanii noştri vor fi ştiind că suntem aici. Ascultă. maşina aia nu mai funcţionează. Dar nu ne mai rămâne alegere, trebuie să pătrundem prin chepengul acesta în pivniţele palatului. Hai de-mi ajută să ridic lespedea!

   Apucă iarăşi veriga şi trase cu toată puterea de ea, în vreme ce eu mă aplecasem ca să-l dau o mână de ajutor. Auzii lămurit un foşnet ca al unei rochii de mătase grea. Şi mă-ntorsei brusc.

   Tresării speriat, căci prinţesa moartă deschisese ochii, nişte ochi mari, întunecaţi, în formă de migdală, care mă străfulgerau. Braţu-i drept ieşise afară din faldurile veşmântului ei alb şi în mână ţinea. un pistol cât toate zilele.

   Instinctiv vrui să duc mâna la armă, dar trupul îmi era cuprins de o amorţeală de care nu mă puteam scutura. Vrui să-l strig pe Marian, dinţii însă îmi erau încleştaţi.

   Privii ţintă în ochii mari şi negri ai prinţesei moarte, apoi ea dispăru încetişor din faţa mea, părând că se topeşte în ceaţă.

   Atunci putui deodată să-mi mişc iarăşi mădularele şi îngrozit, exclamai:

   — Mariane, ce-a fost asta?

   Îmi trecui încet mâna peste ochi, vălul se risipi şi înaintea

mea stătea, tăcută şi nemişcată... prinţesa moartă.

   — Duşmanii noştri ne-au dat o mică dovadă de mijloacele lor - răspunse Marian, fără să se turbure. N-a fost nimic alta decât o înşelătorie. Ai auzit hârâitul când a dispărut făptura cu pistolul? Ia seama, nu te apropia! mă preveni el, văzând că vreau să păşesc spre fotoliu. Drăcovenia aceea pare să fi fost stropită din scaun.

   — Drăcovenia? Stropită din scaun? Ce vrei să spui cu asta? întrebai năucit, în vreme ce mă holbam la prinţesa moartă.

   — Spuneam doar că e o înşelătorie - zise Marian - dar acum hai de-mi ajută, căci lespedea e foarte grea.

   Mă scuturai repede din înmărmurire şi mă avântai să dau o mână de ajutor camaradului meu. El ridicase până la jumătate lespedea grea. Cu puteri unite o dădurăm peste cap şi lumina lămpilor noastre de buzunar căzu pe o scară îngustă de piatră, care ducea în pivniţele vechiului palat.

   Jos totul era cufundat într-o linişte de moarte. Marian îşi pregăti revolverul, îndreptă lumina lămpii în adâncime şi începu să coboare încet. Mai aruncai o privire temătoare spre prinţesa moartă apoi îl urmai pe prietenul meu.

   Tot chibzuind la cele întâmplate, mintea mi se lumină dintr-odată. Marian spusese doar odată că Gould fusese adus în starea aceea de amorţeală, cu ajutorul vreunui praf otrăvitor. Nouă ni de întâmplase la fel şi praful cu pricina fusese suflat dintr-una din multele ornamente ale fotoliului. Din pricina aceasta mi se aşezase şi un văl pe dinaintea ochilor şi în vremea asta dispăruse iarăşi fantoma, presupusa femeie moartă cu pistolul.

   Marian se opri iarăşi şi îndreptă lumina asupra peretelui din faţa sa. Văzui de sus că înclina capul, încordându-şi auzul. Făcând la fel auzii un zgomot nelămurit, a cărui pricină nu mi-o puteam explica. Dar sunetul se maia uzi odată, mai tare; mă speriai, căci era geamătul dureros al unui om, ce se auzea dindărătul zidului gros.

   — Pongo şi Gould! fu cel dintâi gând al meu şi privii cu înfrigurare la peretele dindărătul căruia străbăteau tonurile acelea.

   Marian pipăia cu atenţie fiecare crăpătură a lespezilor de piatră până ce, în cele din urmă, auzii un hârâit slab. Marian îşi scoase apoi cuţitul, îl vârî într-o crăpătură şi împinse înăuntru unul din blocurile uriaşe.

   Lumină în deschizătură, se dădu înapoi şi-mi şopti în sus:

   — E prinţesa moartă, Robert, mai bine zis imaginea ei fidelă, care a îndreptat asupră-ne pistolul şi n-a cutezat să tragă. Presupun că pentru motivul acesta a fost pedepsită de bandă. Păcat, nu i se mai poate ajuta deloc şi-a dat ultima suflare. Poate că ar fi fost în măsură să ne spună unde se găsesc Gould şi Pongo.

   — Nu ne-am putea furişa în încăpere prin deschizătură? întrebai. De acolo dăm poate mai curând de bandă, decât dacă am fi nevoiţi să mai căutăm aici. Dacă duşmanii au înjunghiat-o de curând pe fată, atunci trebuie să se mai afle pe aproape.

   — Deschizătura e foarte mică - răspunse Marian - şi după cât se pare nu există nici o ieşire din încăperea în care se află moarta. Să ne întipărim însă în minte această ieşire, pentru caz de nevoie. Deocamdată, trebuie să cercetăm încăperile de aici de jos. Dintr-acolo s-a auzit zgomotul maşinii şi tot acolo vom afla explicaţia misterului. Uite, întipăreşte-ţi blocul acesta de piatră... dacă apeşi pe crăpătura aceasta, piatra se înfundă înăuntru. Acum hai să mergem!

   Cufundat în gânduri, fui cât p-aci să mă ciocnesc de Marian, care ajunsese la capătul scării şi examina pereţii gangului îngust, în care ne aflam.

   Nu se mai auzea nici un zgomot, după care să ne fi putut orienta, astfel că ne venea greu să ne hotărâm încotro să ne îndreptăm.

   Chepengul se afla în mijlocul sălii celei mari, aşa că îndărătul fiecăruia din cei patru pereţi se putea să fie o încăpere. Dar nu puteam şti dacă erau în legătură între ele.

   — Voi încerca să găsesc o deschizătură în peretele acesta de aici - zise Marian, în cele din urmă - el răspunde spre apus, deoarece poarta mare de intrare se afla exact spre răsărit şi presupun că îndărătul sălii în care tronează faimoasa mumie, se mai află alte încăperi, căci de afară clădirea arăta mai lungă decât sala. Aşa că şi de aici trebuie să dăm în încăperile subpământene din dos. Ah, asta e foarte bine... e acelaşi fel de încuietoare simplă ca la încăperea mică în care zace moarta.

   Un hârâit slab se auzi odată cu ultimele cuvinte ale lui Marian şi acum el împinse încetişor în afară o uşiţă îngustă, alcătuiră din câteva blocuri de piatră împreunate.

   Din fericire, greutatea asta mare se mişca fără nici un zgomot. Când uşa fu îndeajuns deschisă, văzurăm o încăpere mare, pe care lampa lui Marian n-o putea lumina decât în parte.

   Prietenul meu păşi prin deschizătura îngustă şi tocmai vroiam să-l urmez, când deasupra mea se auzi o bubuitură de credeam că se năruie tot palatul.

   Privii repede în sus, văzui deasupra-mi întunerec beznă şi când îndreptai lampa într-acolo, lumina căzu pe lespedea grea de marmoră, pe care o dădusem peste cap sus în sală.

   Acum duşmanii vor întreprinde vreun atac viclean, ca să ne aducă în puterea lor. Îi comunicai repede cele întâmplate lui Marian care se întoarse îndată şi după scurtă chibzuială el zise:

   — Haide, trebuie să căutăm repede o ieşire din încăpere pe aici, înaintea noastră.

   leşii şi eu grabnic prin deschizătura uşii Marian închise la loc canatul greu, apoi îndreptarăm lumina lămpilor în ambele părţi prin încăpere. Aceasta era goală şi blocurile de piatră păreau acoperite cu un strat gros de mucigai.

   — Hm. făcu Marian, îngrijorat, să ieşim repede din această încăpere. Ah, stăm prost.

O CAPCANĂ DRĂCEASCĂ

   EXCLAMAŢIA SPERIATĂ a lui Marian era întemeiată căci în peretele din stânga, pe care ţineam îndreptată lampa mea, alunecă, hârşâind, un canat lat spre înăuntru.

   O lumină tulbure ne izbi în faţă şi imediat ne stinserăm lămpile. Când canatul greu de piatră fu deschis larg, văzurăm cu groază că deschizătura era închisă de gratii groase verticale, care erau atât de apropiate unele de altele încât un om nu s-ar fi putut strecura printre ele.

   Ce era mai ciudat şi mai ameninţător, în acelaşi timp, era că îndărătul acestor zăbrele se afla o încăpere mică, pătrată, care primea lumina zilei de sus. Podeaua era o apă turbure, în vreme ce de cealaltă parte erau de asemenea zăbrele, îndărătul cărora tocmai se dădea înapoi şi acolo o parte mare a zidului.

   Când deschizătura fu cu totul liberă, două făpturi ieşiră la iveală din întunerecul încăperii şi atunci nu mă putui opri să nu strig.

   — Pongo, domnule Gould!

   Da, erau cei doi camarazi ai noştri care se uitau năuciţi la noi. Gould râse şi zise:

   — După cum văd, domnilor, nici dv. nu v-a mers mai bine ca nouă. În apropierea luminişului am fost ameţiţi cu o otravă şi vârâţi apoi în carcera asta întunecoasă.

   — Noi ne-am vârât singuri - spuse Marian - dar unde a rămas Maha?

   — Nu ştiu - zise Gould - o fi fost şi el ameţit cu otravă. Poate c-o fi în altă carceră. Dar ce-o să facă acum cu noi duşmanii noştri?

   Atunci se auzi un glas, fără să-l putem vedea pe cel ce vorbea:

   — Cât despre asta să n-aveţi grijă, domnilor, o să-nceapă îndată reprezentaţia. Cine pătrunde în tainele noastre trebuie să moară. Odată l-am prevenit pe domnul Gould prin prinţesa moartă, dar el a venit iarăşi, aşa că şi-a pecetluit soarta. Şi odată cu el şi ceilalţi domni. Ghepardul dv. e legat

de un copac afară şi o să ne fie de folos după ce s-o obişnui cu noi. Şi acum o să vie sfârşitul; cred c-o să-mi fiţi recunoscători dacă vom începe cât mai curând.

   Privii la Marian care avea o mutră foarte gravă. Îmi şopti:

   — Robert, uită-te repede dacă uşa de piatră pe care am închis-o îndărătul nostru se mai poate deschide. Mă tem că a şi fost zăvorită cu ajutorul vreunui mecanism.

   Mersei repede înapoi şi constatai că presupunerea lui Marian era îndreptăţită: uşa fusese zăvorâtă.

   —  Ah, diavolii ăştia! scrâşni prietenul meu când mă întorsesem la el şi-l comunicai cum stau lucrurile.

   — Ce este? întrebai repede.

   Şi când Marian arătă cu mâna printre zăbrele, la apa din faţa noastră, pricepui.

   Apa urca încetişor, depăşi curând marginea bazinului şi se revărsă în încăperea în care ne aflam.

   — Vor să ne înece ca pe nişte guzgani - spusei eu - dar poate găsim o cale de scăpare până nu e totul pierdut.

   În aceeaşi clipă Gould strigă din partea cealaltă a bazinului cu apă:

   — Acum trebuie să înotăm, domnilor, ceea ce cred că nu va fi prea plăcut.

   —  Nu asta ar fi partea cea mai rea - zise Marian - dar mă tem că vom primi vizite foarte neplăcute. A! Uite pe cel dintâi, dar de pe fund mai urcă şi alţii.

   Văzui cu groază ivindu-se deodată căpăţâna unui crocodil în apa negricioasă şi alţii ieşeau la suprafaţă de pe fundul bazinului.

   —  Ptiu, drace! exclamă Gould. Vecinătatea asta nu e deloc plăcută. Din fericire, însă, târâtoarele nu pot ajunge la noi prin zăbrele; aşa că nu suntem ameninţaţi decât de înec.

   Apa ne ajunse la genunchi şi din ce în ce se înălţa mai repede.

   Marian nu slăbea din ochi crocodilii care înotaseră până la zăbrele şi-şi vârau boturile scârboase printre ele. Patru reptile erau în partea noastră şi prietenul meu întrebă:

   — Domnule Gould, câţi crocodili sunt în partea dumitale?

   — Doi - răspunse englezul - mai mulţi nu văd. Avem noroc că nu pot pătrunde printre gratii.

   — Nu te bucura prea repede - zise prietenul meu - n-aş putea jura, dar ce se petrece nu-mi place de fel. Degeaba nor fi aceşti şase crocodili în bazin. Mă tem...

   Îşi rupse vorba şi clătină capul - probabil că nu vroia să ne sperie zadarnic.

   Pongo dispăruse de lângă zăbrele, de partea cealaltă. Probabil că vroia să caute o ieşire. Îmi zisei că încercarea lui era singurul lucru înţelept în clipa de faţă.

   Spusei repede lui Marian că vroiam să mai cercetez odată pereţii carcerei noastre dar în loc să mă ajute, după cum mă aşteptam, prietenul meu dădu din cap şi urmă să supravegheze crocodilii.

   Nu-l pricepeam deloc pe Marian, aşa că mă-ntorsei şi păşii spre uşa pe care intrasem. Zadarnic încercai, însă, să deschid uşa cu ajutorul cuţitului de care mă foloseam acum ca de o pârghie. Noroc că lama cuţitului era din oţel tare, altminteri s-ar fi rupt.

   Necăjit, mă îndreptai spre peretele din faţa gratiilor. Plimbai lumina lămpii peste blocurile de piatră şi vârâi cuţitul în fiecare crăpătură, dar nu descoperi nici un chepeng secret.

   În cele din urmă găsii însă un loc care-mi părea a fi altfel decât celelalte. Lovii cu mânerul cuţitului şi auzii sunând a gol. Începui să cercetez mai amănunţit acest loc.

   Când împinsei cu cuţitul mai tare în piatră, văzui că aceasta se fărâmiţa şi ciocănind mereu făcui o găurică în care cuţitul pătrunse deodată până-n plăsele. Blocul enorm de piatră era gol pe dinăuntru.

   Mă folosii de lama cuţitului ca de o pârghie şi fărâmiţai toată suprafaţa dinăuntru a pietrei. Îndărătul deschizăturii care se făcuse, văzui un gang îngust şi scund, al cărui capăt nu se zărea însă în lumina lămpii mele.

   Cercetai în grabă celelalte pietre, dar, spre dezamăgirea mea, constatai că erau masive şi prinse bine una de alta.. Probabil că odată se afla aici o uşă din pietre găunoase, care apoi fusese zidită însă cu blocuri masive şi numai unul rămăsese gol, acela pe care-l găsisem eu.

   Deschizătura făcută de mine nu era destul de mare ca să îngăduie trecerea unui om printr-însa. Se afla cam la înălţimea pieptului şi deodată îmi dădu în minte că prin asta aveam o scurgere minunată pentru apa, care ameninţa să ne înece. Poate că gangul era destul de lung ca să poată primi cantităţi însemnate de apă, poate că ducea undeva afară şi atunci dejucam planul duşmanilor noştri, care urmăreau să ne înece.

   Mulţumit mă întorsei şi abia acum observai că apa se urcase în vremea asta până la coapse. Mersei printr-însa până la Marian care stătea tot nemişcat în faţa grilajului şi privea ţintă la crocodili.

   Când fui lângă el şi-i spusei că făcusem o deschizătură prin care s-ar putea scurge apa, prietenul meu dădu numai din cap şi... Trase deodată amândouă revolverele. Apoi îmi spuse foarte serios:

   — Robert, acum e într-adevăr în joc viaţa noastră. Dacă nu vom trage bine, ne aşteaptă o moarte grozavă în boturile crocodililor.

   Fără să vreau aproape scosei şi eu revolverele şi întrebai mirat:

   — Mariane, ce ai? Îţi spuneam doar că din partea apei nu mai trebuie să ne temem.

   — De apă n-am nici o grijă - zise Marian - dar nu ştiu dacă observi că gratiile se mişcă din loc. Curând vor veni crocodilii la noi şi atunci nu va mai fi nici o scăpare, ştii prea bine asta.

   Mă trecură fiori reci prin şira spinării. Într-adevăr, băgai de seamă şi eu acum că spaţiile dintre zăbrele deveniseră mai mari. În trei locuri drugii se împreunau şi văzui lămurit că se apropiau în răstimpuri şi fireşte că prin asta spaţiile dintre ele şi drugii alăturaţi se făceau tot mai mari.

   Pricepui îndată planul lui Marian: prin împuşcături bine ţintite trebuia să răpunem dihăniile în bazin, înainte ca gratiile să se fi depărtat într-atât încât ele să se poată strecura în carcera noastră.

   — Să ocheşti bine! mai zise Marian odată. Presupun că indienii vor îndepărta îndată drugii unul de altul, imediat ce vor cădea primele noastre gloanţe. Voi da instrucţiuni şi lui Gould, apoi va trebui să tragem repede.

   Ridică amândouă revolverele şi făcu demn dincolo.

Vânătorul pricepu îndată că era vorba de ceva deosebit şi strigă cu glas coborât:

  — Din păcate mi-au luat armele. Dar Pongo şi-a păstrat cuţitul de rechini. Ce s-a întâmplat?

  — Robert, acum trebuie să tragem asupra celor doi crocodili de colo - zise Marian - ia-l tu la ochiu pe cel din stânga, eu îl voi lua pe cel din dreapta. Domnule Gould - strigă el apoi dincolo - gratiile se apropie. Trebuie să răpunem dihăniile. Foc, Robert!

  Eu şi ţintisem asupra crocodilului care înota dinspre stânga. Acum detunară împuşcăturile noastre. Slobozii două gloanţe într-acolo, apoi îmi îndreptai repede armele asupra crocodilului din faţa noastră şi trăsei de asemenea câte două gloanţe în fiecare căpăţână. În clipa următoare părea să se fi stârnit iadul în bazin. Reptilele biciuiau apa cu cozile, prefăcând-o în spumă şi nu mai puteam vedea ce se petrece acolo. Furăm nevoiţi să ne dăm înapoi până la peretele din fund al carcerei noastre, ca să nu ne ajungă stropii de apă.

  Reptilele păreau să fi fost grav rănite, căci gloanţele noastre aveau mare putere de pătrundere.

  Deodată tresării îngrozit. Marian bănuise şi el această drăcovenie nouă. Cu mare zgomot drugii de fier căzură şi prin deschizăturile lăsate se apropiau tot mai mulţi cei patru crocodili furioşi care fuseseră pe partea noastră.

  Chiar dacă nu ne-ar mai fi putut sfâşia, dar o singură lovitură cu coada lor grozavă ar fi fost deajuns să ne rănească grav. N-aveam cum să ne ferim din calea lor, căci cele patru corpuri ocupau întreaga lăţime a încăperii.

  Mai erau la cel mult doi metri de noi. Lângă mine auzii detunând armele lui Marian. Descărca glonţ după glonţ şi imediat ridicai şi eu revolverul, căci un glonţ bine ţintit, care ar fi ucis una din reptile, ar fi putut însemna salvarea noastră.

  Înainte ca să mai trag eu, vâltoarea se şi potolise. Gloanţele lui Marian îşi făcuseră datoria. Unul din crocodili se liniştise cu totul, cel de lângă dânsul mai lovea obosit cu coada.

  Acum când apa nu mă mai stropea în obraz, era uşor pentru mine să le viu de hac şi celorlalţi doi crocodili, cu

gloanţe bine ţintite.

   Îmi încărcai pistoalele golite şi Marian care făcea acelaşi lucru, îmi strigă agitat:

   — Robert, repede dincolo, trebuie să dăm ajutor!

   Văzui cu groază că în carcera camarazilor noştri cei doi crocodili se zbăteau cu furie. Probabil că gloanţele noastre nu-i răniseră destul de grav.

   Trebuia să înotăm cât mai repede prin apa adâncă. Nu puteam recunoaşte trupurile lui Pongo şi Gould, căci încăperea în care se aflau era umplută de stropii de apă pe care-i ridicau crocodilii. La întâmplare nu puteam trage, deoarece s-ar fi putut să-i nimerim pe camarazi.

   Pe când ne strecuram printre zăbrele, privirăm în sus şi văzurăm cerul albastru deasupra noastră. Galeria pe fundul căreia se afla bazinul avea ziduri netede, dar crăpăturile dintre pietre erau destul de adânci ca să ne uşureze căţărarea.

   Capetele a doi Indieni priveau peste marginea galeriei, când îndreptarăm însă în sus pistoalele, dispărură fulgerător. Înotarăm pe spate mai departe, luptând cu valurile care dădeau năvală din carcera camarazilor noştri.

   Când ajunserăm, în cele din urmă, la gratiile de dincolo, vâltoarea se mai potolise. Unul din crocodili trebuia să fi murit de pe urma rănilor; celălalt se zbătea în partea din dreapta a carcerei.

   Deodată se ivi Pongo la stânga noastră lângă crocodilul care stătea acum liniştit. Ţinea în mână cuţitul enorm, privi câteva clipe cu atenţie cealaltă târâtoare, apoi se afundă brusc.

   — Dumnezeule, vrea să atace crocodilul cu cuţitul! exclamai eu, îngrozit.

   Şi în aceeaşi clipă mişcările dihaniei deveniră şi mai furioase. Erau însă spasmurile morţii, căci în cele din urmă trupul uriaş se linişti sub apă.

   Camaradul nostru negru izbutise, într-adevăr, să ucidă cu cuţitul, pe sub apă, cele două reptile rănite.

RĂSPLATA CUVENITĂ

   INTRASEM ÎN CARCERA celor doi camarazi. Gould ne zâmbi, îşi şterse fruntea şi zise:

   — Ce să zic, Pongo al dv. e un om cum nu întâlneşti al doilea. De, trebuie ca cineva să fie un Pongo pentru ca să atace şi să ucidă reptilele sub apă, în această încăpere strâmtă.

   — Nu greu - mormăi uriaşul, stingherit - crocodili fost nimeriţi bine de Massers.

   Nu era timp acum să-i exprimăm recunoştinţa noastră, căci aveam ceva mai grabnic de făcut şi anume să căutăm a ieşi cât mai repede din încăperile subpământene ale vechiului palat.

   — N-ar fi bine să ne căţărăm în sus? propusei eu, când înotarăm din carceră, în bazinul adânc.

   — Fireşte că aşa vom face - zise Marian, imediat - eu mă voi căţăra cel dintâi, iar tu, Robert, trebuie să rămâi la urmă, ca să-i ocroteşti pe camarazi cu arma. Sau dă domnului Gould unul din revolverele tale, ca să nu fie cu totul dezarmat. Pongo are cuţitul lui de rechini.

   Răsuflând uşurat, vânătorul luă arma pe care i-o dădui.

   — Robert, tot e mai bine să rămâi tu până la urmă - zise Marian - uite, ai aici marginea bazinului, pe care poţi sta foarte bine.

   Apa îmi ajungea până la şolduri, căci duşmanii noştri n-o opriseră, dar din fericire nu putea urca mai sus, fiindcă se scurgea prin deschizătura din zid făcută de mine.

   Camarazii mei ne căţărară cu îndemânare. Aveau destule adâncituri şi ieşituri îi zid, de care să se poată încleşta. Indienii nu se mai arătau, totuşi când Marian ajunse la creastă, întinse mai întâi pălăria în vârful armei, apoi se săltă în sus şi sări dincolo.

   Gould şi Pongo îl urmară şi eu tocmai vroiam să vâr înapoi revolverul în brâu, ca să mă caţăr la rândul meu, când băgai de seamă că apa începu să scadă repede.

   În acelaş timp se stârni un curent, care mă mătură pur şi

simplu de pe locul meu şi mă trase în carceră. Văzui cu uimire că uşa prin care intraserăm era deschisă acum.

   Mă ţinui cu toată puterea pe marginea deschizăturii din zid, căci apa căuta să mă târască cu ea. Nu era deloc uşor, căci valurile dădeau năvală cu o putere nestăpânită înăuntru. Dar apa începu să scadă repede şi când avui iarăşi pământ sub picioare, văzui cu spaimă că îndărătul uşii era o groapă mare în pământ, prin care tocmai se scurgea, gâlgâind, ultimul rest de apă. Dacă nu m-aş fi încleştat cu toată puterea, aş fi fost târât ca un dop în vâltoare.

   Nu mai stătui mult pe gânduri, ci sării peste groapă, spre scara care ducea în sus. Ştiam bine că nu voi putea ridica singur lespedea grea de piatră pe care o închiseseră duşmanii în urma noastră, dar eram hotărât să mă târăsc prin deschizătura îngustă îndărătul căreia zăcea prinţesa moartă. Bănuiam că de acolo voi ajunge în sala cea mare.

   Găsii repede lespedea care închidea intrarea, sării peste moartă şi pe partea cealaltă a galeriei pusei mâna pe o manivelă de metal, care, după părerea mea, trebuia să deschidă intrarea spre tron.

   Mă înşelasem însă, căci când răsucii manivela, se dădu înapoi lespedea de piatră în care era fixată şi văzui înaintea mea o încăpere mare care primea lumină prin nişte deschizături foarte înguste, zăbrelite, din tavan.

   Atunci îmi dădui seamă imediat că descoperisem taina indienilor. În dreapta încăperii era o maşină mare de tipărit, care era pusă în mişcare cu mâna; în faţa ei, pe jos, se aflau coşuri mari, umplute cu foi tipărite.

   Mă strecurai repede prin deschizătură, mă apropiai de maşină şi din fiecare coş luai câteva foi, pe care le vârâi în buzunar. Vrui să mai cercetez ce mai ce mai era prin încăpere, când auzii un zgomot slab îndărătul maşinii.

   Scosei repede revolverul şi mă strecurai în jurul maşinii. Domnea acolo aproape întunerec, din care pricină nu putui vedea nimic - apoi, însă, auzii iarăşi zgomotul slab, metalic, smulsei cu mâna stângă lampa din buzunar şi îndreptai lumina spre peretele din dreapta.

   Văzui acum că o bucată de zid, de mărimea unei uşi, se mişca. Stinsei repede lampa, aşteptai câtva timp, până presupusei că uşa e bine deschisă, apoi aprinsei din nou lampa.

   Văzui doi indieni, privind speriaţi în lumina vie. Unul din ei se reculese repede, duse mâna la brâu şi scoase o ţeavă scurtă pe care o duse la gură.

   Pricepui îndată că e vorba de primejdioasa ţeavă de suflat şi trăsei fulgerător. Indianul scoase un strigăt, lăsă braţul în jos, apoi alunecă îndărăt ca un peşte în apă şi, înainte să mă pot repezi la el, uşa de piatră se închise la loc.

   Sării prin încăpere şi mă târâi iarăşi în galeria îngustă în care zăcea indiana moartă, iar deschizătura dindărătul meu o închisei la loc cu lespedea de piatră.

   Luminai acum tavanul şi văzui o mică adâncitură, în care apăsai vârful unui cuţit. Se auzi un zgomot slab, apoi tavanul se dădu în lături. Văzui acum că era o lespede subţire de piatră, care lăsa liberă o încăpere potrivit de mare.

   Când mă ridicai, scosei o exclamaţie de mirare, văzând în faţa mea deschizături mici, prin care puteam privi... în sala unde intrasem la început. Mă găseam deci de-a dreptul sub tron, al cărui postament era gol.

   Tocmai vroiam să mă întorc, când îi văzui pe camarazii mei venind după perdeaua pe unde trecusem şi eu cu Marian. Prietenul meu avea acum în mână puşca lui, iar Gould revolverul pe care i-l dădusem eu. Mao băgai de seamă că Englezul avea iarăşi armele sale.

   — Staţi pe loc! le strigai eu. Viu prin jilţul acesta. Sunt însă diferite mânere şi s-ar putea să vă stropesc otrava în faţă.

   Mă uitai cu luare aminte la toate mânerele acelea şi alesei pe cel mai mare, deoarece îşi spuneam că fundul fotoliului trebuia să se dea peste cap.

   Când răsucii însă mânerul, avui o surpriză. Îndărătul meu peretele se dădu în lături şi ieşi la iveală o firidă îngustă, iar în acelaşi timp tavanul de deasupra mea se lăsă repede în jos, ca un ascensor.

   Sării cu grabă în firidă, altminteri m-ar fi turtit lespedea ce cobora. Şi asta fu salvarea mea, căci ciudatul ascensor se opri abia când lespedea de piatră - care până atunci alcătuise tavanul încăperii - se găsea la picioarele mele.

   Şi acum văzui cu uimire că în faţa mea se afla tronul, iar pe el... prinţesa moartă. Instalaţia aceasta fusese aşezată acolo pentru ca mumia să poată fi schimbată cu o femeie vie.

   Speteaza scaunului se dădu în lături, când apăsai pe un resort care îmi atrase atenţia.

   Luai repede jos mumia şi o aşezai lângă mine în firidă.

   După aceea mă lăsai în fotoliu, ridicai iarăşi speteaza şi pipăii braţele. Găsii repede pe dreapta manivela care punea în mişcare mecanismul ascensorului şi mă pomenii urcând cu repeziciune.

   Camarazii mă întâmpinară cu glume când mă văzură ivindu-mă în locul prinţesei moarte, dar deveniră serioşi după ce sării în grabă de pe fotoliu şi le strigai:

   — Repede afară! Am descoperit taina palatului şi am împuşcat un indian. Mă tem că acum au să distrugă palatul.

   Camarazii nu-mi mai puseră nici o întrebare, ci se- ntoarseră în grabă şi prin fereastra ale cărei gratii le scosese Marian, părăsirăm imediat vechea clădire.

   —  Acu trebuie să-l căutăm pe Maha - zise Marian - apoi să ne adăpostim undeva, de unde să putem ţine sub ochi palatul. Se prea poate să ai dreptate, Robert şi să distrugă clădirea. Dar ce-ai descoperit?

   — O maşină de tipărit şi coşuri pline cu foi imprimate. Am luat câteva din ele.

   — Ah! făcu Gould. Asta o să-l bucure foarte mult pe inspectorul Austin. De multă vreme ţara e împănată cu tipărituri aţâţătoare împotriva administraţiei engleze. Tipografia clandestină n-a putut fi găsită, însă.

   — Aşa trebuie să fie! încuviinţă Marian. De aceea se şi folosea de fantomă ca să păstreze taina vechiului palat. Şi d- ta, domnule Gould, erai mereu supravegheat, ca nu cumva curiozitatea să te îndemne să mai vii odată pe aici.

   — Aha, a şi început! îl întrerupse Gould.

   Un trosnet înăbuşit se auzi între zidurile vechi, apoi un al doilea, mai tare şi simţirăm lămurit că pământul se cutremură sub picioarele noastre.

   Ne şi aflam pe marginea luminişului şi văzurăm că prin ferestrele palatului ieşea un fum gros, verzui, care însă era

gonit în partea cealaltă, de un curent de aer.

   Apoi, deodată, toată clădirea părea că începe să se clatine. Zidurile se crăpau, bolovani enormi se rostogoleau, după aceea vechiul palat se prăbuşi cu un zgomot asurzitor.

   Când aceasta se potoli, Marian zise:

   — Un mormânt uriaş pentru biata femeie care a fost nevoită să joace aici rolul prinţesei moarte. Odihnească-se în pace! Noi însă trebuie să căutăm să-i prindem pe cei doi Indieni. Mai întâi să-l căutăm pe Maha!

   Dar credinciosul ghepard veni singur. Auzise glasul lui Marian şi în desişul de lângă noi răsună un lătrat vesel. Prietenul meu pătrunse repede în frunziş şi curând ieşi de- acolo cu Maha.

   — Şi acum să înconjurăm luminişul! orândui Marian.

   Porni cu ghepardul înainte. Merserăm şi noi încetişor de-a

lungul desişului, cercetând cu luare-aminte fiecare tufă.

   Deodată, Pongo, care mergea îndărătul lui Marian, scoase o exclamaţie înăbuşită şi arătă spre o tufă deasă, pe lângă care prietenul meu şi trecuse.

   — Aici fugit duşmani, Massers! zise el.

   — De unde ştii asta, Pongo? întrebă Marian, mirat.

   — Duşmani grăbit tare - răspunse uriaşul - înfipt aici creangă de la altă tufă.

   Vârî mâna în tufă şi scoase afară o creangă înfrunzită, ruptă de curând. Era din alt soi de tufă, dar abia acum observai şi eu mica deosebire a frunzelor, care nu-i scăpase lui Pongo.

   Ne strecurarăm repede prin tufiş, unde era o potecă îngustă. Fugarii trebuie să fi trecut de foarte curând pe acolo, după cum dovedeau şi picăturile de sânge care nu se uscaseră încă în aerul fierbinte.

   — Trebuie să fie cu puţin înaintea noastră - zise Marian - să fim cu băgare de seamă!

   Marian şi Pongo o şi luaseră cu câţiva paţi înainte şi noi ne grăbirăm să-i ajungem.

   Deodată prietenul meu se opri şi ridică mâna. Ne apropiarăm încet şi uitându-ne peste umărul lui văzurăm o privelişte interesantă. Era acolo un mic luminiş în mijlocul căruia se afla un iaz; pe marginea acestuia stătea îngenunchiat un Indian, căruia un al doilea îi bandaja braţul. Erau cei doi căutaţi de noi, care nu putuseră fugi prea repede, căci glonţul meu zdrobise braţul unuia.

   Deodată, înainte ca noi să putem întreprinde ceva, un trup uriaş zbură în luminiş. Se năpusti asupra celor doi Indieni şi-i culcă la pământ. Câteva ţipete şi zvârcoleli, pe urmă amândoi rămaseră nemişcaţi.

   Tigrul uriaş stătea deasupra victimelor sale, dar deodată păru că ne-a simţit, căci se-ntoarse brusc, se holbă la noi o clipă şi se pregăti de săritură.

   Două împuşcături detunară. Gould trăsese şi omorâse fiara.

   — Aşa - zise el, mulţumit - clipa asta o aştept de doi ani. Acesta e vestitul men-eater, de care vă vorbeam, domnilor.

   Îngroparăm pe cei doi indieni, care erau aproape sfâşiaţi în bucăţi, apoi pornirăm înapoi spre Mysore, pe jos.

   După câţiva kilometric. Însă, pe şosea, ne ieşi înainte o maşină, în care se afla inspectorul Austin.

   Ne urcarăm în automobile şi povestirăm poliţistului cele întâmplate. El fu foarte mulţumit de isprava noastră, căci foile ce le adusesem cu noi dovedeau că descoperisem tipografia secretă care dăduse multă bătaie de cap până atunci Englezilor.

   Mai rămaserăm două zile în Mysore, apoi plecarăm mai departe, spre noi aventuri - încheie doctoral Bertram.

1 Taur cu cocoaşă.

SFÂRŞIT

Volumul 152

OPIUM

   ÎN VECHIUL GOA

   — NE ÎNTOARSERĂM FULGERĂTOR - începu să povestească doctorul Bertram - căci în imediata noastră apropiere se prăbuşi cu zgomot asurzitor un bloc uriaş de marmoră; se prăvălise de sus de tot din zidul vechiului palat în faţa căruia stăteam.

   Câteva bucăţi mici ale blocului sfărâmat ne atinseră picioarele, care din fericire erau apărate de jambierele de piele, în vreme ce altele na vâjâiră deasupra capetelor.

   — Am scăpat ieftin - zisei eu, râzând, după ce norul de praf se potoli - dacă nam fi rămas numai două clipe în faţa vechiului zid de piatră, am fi ajuns pe lumea cealaltă. Noroc că Pongo şi Maha au rămas în casa guvernatorului, căci de sigur că el ar fi mers îndărătul nostru, ca de obicei şi l-ar fi nimerit blocul acela.

   Marian făcea o mutră foarte serioasă şi privi cu luare aminte în sus spre zidul de unde se prăvălise blocul. Probabil că descoperise ceva care nu-i plăcea deloc. Ba mă cam speriai chiar, când îl auzii murmurând:

   — Da, Robert, ai dreptate, numai două secunde să fi întârziat... Omul de colo de sus ar fi trebuit să împingă marmora în jos niţel mai devreme.

   — Ce? făcui eu, înmărmurit. Un om a prăvălit blocul? L-ai văzut? Şi de ce ar fi făcut-o?

   — De văzut n-am văzut pe nimeni - răspunse prietenul meu, tot privind cu atenţiune în sus - dar îţi închipui şi tu că bolovanul ăsta greu de o sută de kilograme nu putea să cadă de la sine. Trebuie să-l fi împins un om voinic.

   Uluit de-a-binelea, tocmai vroiam să-l întreb pe Marian cine putea avea interes să ne omoare, când un al doilea bolovan se înclină cam deasupra noastră pentru ca apoi să se prăvălească şi el.

   Sărirăm fulgerător în lături şi blocul se prăbuşi cu zgomot între noi. Instinctiv închisei ochii repede şi-mi acoperii faţa cu mâinile. Cu greu îmi putui înăbuşi un ţipăt de durere atât de tare îmi loviră mâinile bucăţi din marmora sfărâmată.

  Mă mai dădui înapoi cu câţiva paşi, apoi luai mâinile de la ochi şi privii în sus spre palat - dar nu văzui pe nimeni.

  Un om slab de îngeri ar fi crezut, poate, că umblau strigoi prin vechiul palat, în care nu mai locuia nimeni din anul 1759, când portughezii, din motive igienice şi-au mutat administraţia la Panjim (Noul Goa). Nu ştiam însă că îndărătul balustradei înalte de piatră, care împrejmuia acoperişul, stătea la pândă un om, care vroise să ne prăpădească.

  — Rămâi tu aici, Robert - îmi spuse Marian - şi uită-te în sus! Eu voi căuta să ajung pe acoperiş şi să pun mâna pe ticălosul acela.

  Înainte ca să pot spune ceva, prietenul meu o şi zbughise în intrarea dărăpănată a palatului. Nu mă simţi deloc la largul meu văzându-mă singur pe drumul plin de gropi, acoperit cu dărâmături. Dar mai mult mă stăpânea îngrijorarea de Marian, decât teama pentru mine.

  În timp ce nu pierdeam din ochi marginea balustradei înalte mă gândeam de ce-or fi fost întreprinse atentatele acelea împotriva noastră. Până atunci nu venisem în contact decât cu guvernatorul din Goa, care ne oferise imediat găzduire în casa lui. Ne cunoştea de mult, din descrierile aventurilor noastre apărute în toate ziarele Indiei.

  În după-amiaza trecută sosisem în Panjim, pentru ca să ne folosim de dimineaţa aceasta în scopul de a vizita vechiul şi părăsitul Goa. Ne interesau monumentele culturale ale trecutului, deci şi oraşe vechi, chiar dacă erau în ruină. Ca acest Goa.

  Dar cui să-i treacă prin gând că numai după o jumătate de ceas de la sosire, vom fi atacaţi cu blocuri de marmoră de sute de kilograme, pe strada principală a acestui oraş părăsit.

  Trăsei repede revolverul, căci văzui lămurit trecând în grabă o făptură întunecată, mică, prin spărtura făcută între cele două blocuri de marmoră prăvălite.

  Prea târziu, însă! Omul o zbughise repede ca un viezure.

  — Atenţiune, Marian! strigai cât mă ţinea gura. A luat-o spre stânga!

  Nu ştiam unde se afla prietenul meu, dar ţineam să-l

previn că omul ascuns îl văzuse şi pregătea, probabil, vreo drăcie împotriva lui.

   Încordat la culme ascultai să prind vreun zgomot înăuntru acestui palat pe jumătate năruit, care să-mi dea de veste că cei doi potrivnici se încăieraseră. Dar nu se auzi nimic.

   Deodată tresării. În palat răsună o bubuitură de parcă sar fi prăbuşit toată clădirea. Nori groşi de praf începură să iasă prin deschizăturile uşilor şi ferestrelor şi rostogolit de pietre grele dovedea că o mare parte a palatului trebuie să se fi năruit.

   — Mariane eşti rănit? răcnii cât putui.

   Se scurseră câteva clipe, fără să capăt vreun răspuns. Repetai întrebarea, dar şi de data asta rămase zadarnică.

   Atunci luai hotărârea să pătrund în palat şi tocmai ridicasem piciorul să fac primul pas, când detună o împuşcătură. Recunoscui îndată, după sunet, că era pistolul lui Marian şi un ţipăt puternic, ce venea de pe acoperiş, îmi dovedi că prietenul meu nu-şi greşise ţinta.

   Fără voie ridicai şi eu arma şi în aceeaşi clipă sus, prin dreptul spărturii largi, trecu iarăşi în grabă făptura pe care o văzusem mai înainte. Acum însă fui eu mai repede, slobozii un glonţ şi iarăşi răsună un ţipăt colo sus.

   Dar cu toate că fusese de două ori rănit, individul dispăru fulgerător de repede îndărătul balustradei ocrotitoare.

   După câteva minute, Marian se ivi în spărtură. Cu pistolul în mână privi în jur, dădu din cap spre mine, apoi dispăru şi el spre dreapta, îndărătul balustradei.

   După cinci minute, prietenul meu se ivi deodată dintr-o clădire dărăpănată şi ea pe jumătate, care se afla mai încolo, în dreapta palatului. Veni repede spre mine, privind cu atenţie şi încordare spre acoperişurile clădirilor de pe ambele laturi ale străzii. Deoarece se ţinea chiar în mijlocul străzii, pricepui îndată că se aştepta la rostogolirea altor bolovani.

   — Hai să plecăm mai bine din oraşul acesta blestemat, zise el când fu lângă mine. Duşmanul nostru a dispărut, ieşi trebuie să fie grav rănit. Am urmărit dâra de sânge pe care a lăsat-o, dar aceasta încetase brusc, fără să fi fost vreo ascunzătoare prin apropiere. Individul trebuie să fi avut deci vreun ajutor. Găsind în apropiere o scară care ducea în jos în casa din care m-ai văzut ieşind, am crezut de cuviinţă să părăsesc cât mai curând locul primejdios.

  — Ai dreptate - încuviinţai eu - mai bine să ne întoarcem mai târziu, aducând cu noi câţiva oameni. Guvernatorul Otario ne va pune la dispoziţie, cu siguranţă, soldaţi sau poliţişti.

  — Asta fără doar şi poate - replică Marian - dar nu cred să aibă vreun rost treaba asta.

  În vreme ce vorbeam, străbăturăm în grabă strada largă. Ne roteam privirile în jur, ne-ntorceam din când în când, dar nu puturăm zări nici o făptură, nici o umbră.

  În cele din urmă, trecurăm de ultimele case dărăpănate ale vechiului oraş. Ne oprirăm şi ne întoarserăm, ca să mai privim odată acoperişurile caselor ce mai stăteau în picioare.

  — Mariane - zisei - duşmanul nostru era un om mărunt. Cu toate acestea părea să fie foarte puternic, de vreme ce cu toate că l-am rănit amândoi, tot a mai putut fugi. L-ai văzut mai de aproape?

  — Da; înainte de a provoca prăbuşirea unei părţi mari din tavanul sălii, sub care mă aflam tocmai i-am zărit o clipă capul. Atunci am sărit repede în lături şi astfel am scăpat de moarte. Probabil că e chinez, după cum mi-am putut da seama în grabă!

  — Ciudat! făcui eu. Ce-o fi căutând el în oraşul ăsta vechi şi ruinat? Şi ce taine o fi păzind, că a vrut să ne ucidă? S-o fi făcut numai pentru că văzuse că noi cercetăm cu mult interes vechile clădiri sau te pomeneşti că ne cunoaşte?

  — Nu-mi vine să cred asta - spuse Marian, îngândurat - suntem aici abia de ieri şi nici n-am fost primiţi oficial, ci am venit doar cu scrisoarea de recomandaţie către guvernator. Bănuiesc că palatul acela vechi în faţa căruia stăteam ascunde o taină care trage greu în cumpănă, altminteri n-ar fi încercat să ne ucidă. Mă gândesc dacă n-ar fi bine totuşi să ne înapoiem şi să cercetăm cu amănunţime vechea clădire. Fireşte că pentru a îndepărta bănuielile ne vom vedea de drum acum şi ne-ntoarcem apoi pe altă cale.

  Pornirăm voiniceşte la drum şi merserăm atâta până nu

mai puteam fi văzuţi din oraşul acela vechi; cotirăm pe urmă spre apus şi dădurăm de golful Murmagao. De-a lungul plajei ne-ntoarserăm înapoi.

  Când ajunserăm la cele dintâi case ruinate ne târârăm în patru labe mai departe. Trebuia să ne apropiem de vechiul palat, pe la spatele lui, căci necunoscuţii noştri duşmani de sigur că pândeau în strada principală.

  Ne îndreptarăm cu atenţiune spre o uliţă îngustă, care mergea paralel cu strada principală. Dădurăm de o căsuţă, care se ţinea încă bine. Marian se opri şi zise cu glas scăzut:

  — Aici suntem în apropierea vechiului palat, Robert. Dacă mai înaintăm douăzeci de metri, vom fi în spatele lui, dar în acelaşi timp vom fi şi noi văzuţi. Mi se pare însă ciudat că această casă de aici e atât de bine întreţinută. Ah, vezi tu, crăpăturile astea au fost, după cât se pare, tencuite nu prea de mult timp. Robert, eu cred că am găsit o ascunzătoare secretă spre bârlogul bandiţilor - căci bandiţi or fi, fără îndoială. Hai să intrăm!

  — Dar cu băgare de seamă! îl prevenii eu. Indivizii care îşi fac veacul pe aici îşi vor fi asigurat ascunzătoarea prin capcane.

  Ne îndreptarăm spre intrarea casei. Marian se opri în faţa uşii şi cercetă zidul. O deosebită atenţiune, arătă pentru pragul larg, făcut dintr-o lespede de piatră.

  În cele din urmă întinse piciorul drept, dar nu atinse pragul şi şopti peste umăr:

  — Mai bine sărim peste lespede, Robert. Se prea poate să fie în legătură cu vreun semnal de alarmă; sau te pomeneşti că ascunde vreo capcană sub ea.

  Trase după el celălalt picior şi iată-l stând la intrarea casei. Prin deschizătura uşii şi câteva găuri mari din tavan pătrundea destulă lumină în încăpere. Era mică, cu deschizături de uşi de ambele părţi.

  Podeaua era din lespezi mari de piatră, foarte netede. Dar şi asta îmi dădu de bănuit şi când prietenul meu porni înainte, îl prevenii:

  — Mariane, încearcă fiecare lespede înainte de pui piciorul pe ea. Nu am încredere în ele, căci par prea noii.

  — Fireşte - răspunse Marian - nici mie nu mi-ar plăcea să

mă pomenesc că mă afund pe negândite. Rămâi mereu aproape de mine ca să ne putem ajuta la nevoie unul pe altul.

  Sării şi eu pragul lat şi rămăsei atât de aproape de Marian, că-l puteam ajunge cu braţul întins. Prietenul meu încerca întâi cu piciorul fiecare lespede, înainte de a păşi pe ea.

  Fui cam dezamăgit că nici o lespede nu se afunda, dar în acelaşi timp mă cuprinse şi oarecare nelinişte Simţeam că e o primejdie ascunsă în această încăpere şi-mi părea cam ciudat că nu dădeam de ea.

  Ajunserăm până-n mijlocul încăperii. Marian încercase iarăşi una din lespezi şi acum punea piciorul pe ea. Eu mă aflam pe lespedea dindărătul lui şi tocmai priveam înapoi spre intrare, părându-mi-se că aud acolo un zgomot slab. Deodată răsună o bubuitură, apoi e ele două lespezi pe care stăteam noi se afundară, ne ciocnirăm unul de altul şi neavând de ce să ne prindem alunecarăm într-o groapă destul de mare.

  Căderea noastră fu de scurtă durată, ne afundarăm numai vreo trei metri, astfel că izbitura nu fu prea tare, cu toate că picarăm tot pe piatră. În clipa când ajunserăm la fund, cele două lespezi se înălţară cu repeziciune şi se închiseră deasupra noastră.

  — Frumoasă afacere! rosti Marian, după câteva clipe. La asta nu m-aş fi aşteptat. Probabil că stătea vreunul la pândă şi a pus în funcţiune capcana, când ne aflam noi deasupra ei.

  Râsei necăjit, apoi scosei lampa de buzunar, ca să cercetez încăperea. Şi când lumina căzu pe pământ în faţa noastră, cu greu îmi putui înăbuşi un ţipăt de spaimă.

  În imediata noastră apropiere se căsca o groapă adâncă şi rotundă, căptuşită bine cu tencuială. Puţin ar fi lipsit şi am fi căzut amândoi într-însa. Aducea cu o fântână şi norocul făcuse să cădem pe marginea ei.

  Îndreptând lumina înăuntru, văzui la vreo cinci metri adâncime sclipind apă. Ne-am fi înecat ca nişte şoareci în cursă dacă am fi căzut în groapa aceasta.

  — Ptiu drace! scrâşnii eu. Cum ieşim acum de aici? Până

sus nu e mult, poate izbutim să deschidem lespezile alea.

   Marian îşi scoase de asemenea lampa de buzunar şi îndreptă lumina spre tavan.

   — Cu neputinţă - zise el apoi - aici pe dinăuntru nu e nici un zăvor sau broască, aşa că nu putem înlătura lespezile grele. Şi pereţii par de asemenea să fie de nepătruns. Uite şi aici par să fie crăpăturile tencuite de curând.

   — Atunci trebuie să ne pregătim să murim de foame - nu? zisei eu, ironic. Frumoasă perspectivă, n-am ce zice!

   — Păi eu cred că Pongo ne va căuta cu Maha, dacă o vedea că întârziem prea mult - răspunse Marian - şi fără îndoială că o să ne găsească.

   — Şi or să pice cu siguranţă şi dânşii în această capcană afurisită - mormăii eu - şi când or cădea amândoi în fântână asta, n-o să-i mai putem nici măcar salva.

   Marian se apropiase de marginea fântânii şi privii gânditor înăuntru, la lumina lămpii de buzunar, apoi zise încet:

   — Robert, ia vino-ncoace! Mă-nşel eu sau se vede în oglinda apei colo jos o mişcare uşoară, regulată?

   Mă apropiai repede de el şi privii suprafaţa sclipitoare. Da, Marian avea dreptate, oglinda rotundă a apei se mişca la intervale regulate, ca şi cum stratul acela de apă ar răsufla.

   Când încuviinţai, Marian dădu din cap mulţumit şi zise:

   — Atunci duşmanii noştri necunoscuţi au făcut o mare greşeală. Eu cred că nu vom mai rămâne mult timp în închisoarea aceasta. Hai, trebuie să coborâm în fântână!

ÎN LUPTĂ CU GUZGANII

   MĂ UITAI ÎNMĂRMURIT la prietenul meu, crezând că glumeşte. El îmi ghici gândul, căci zise:

   — Nu glumesc deloc. Trebuie să coborâm în fântână dacă vrem să ieşim din această încăpere. Din mişcarea regulată a apei deduc cu siguranţă că ea se află în legătură cu marea. Depărtarea până la golful Murmagao e de vreun kilometru. E foarte cu putinţă ca prinţii de odinioară din Bidşapur, cărora le aparţinea Goa cu sute de ani în urmă, să fi făcut acest canal subpământean.

   — Şi vrei să înoţi o mie de metri sub pământ? întrebai eu, batjocoritor. Cred că n-o să izbutim.

   — N-ai băgat de seamă că acolo, la stânga, se află o mică deschizătură în peretele fântânii? spuse prietenul meu. Şi- apoi trebuie să mai vezi că oglinda apei se află adesea mai sus, căci până la o anumită dungă pietrele fântânii sunt umede; asta înseamnă dunga pietrele fântânii sunt umede; asta înseamnă că apa se urcă atunci când vine fluxul. Acum a început refluxul, aşa că deschizătura va deveni mai mare; deci cu siguranţă că vom putea ţine capetele deasupra apei.

   — Poate să ai dreptate - zisei eu, şovăind - dar nu ştim cât e de adâncă apa şi dacă gangul n-o fi cumva închis prin gratii. Când vom fi jos, nu mai putem ieşi de acolo.

   — Foarte adevărat - încuviinţă Marian - de aceea voi coborî eu întâi. Tu să-mi dai drumul în jos ţinându-mă de brâu, aşa că mă voi afunda numai puţin. Sau, mai bine: ne legăm unul de altul brâurile şi mă voi putea întoarce înapoi dacă nu găsesc tunelul pe care-l presupun şi nu e chip de trecut prin el. Dar hai să nu pierdem vremea!

   Cu aceste cuvinte Marian îşi şi desprinse brâul, scoase din el armele şi celelalte mărunţişuri pe care le purtam în buzunăraşe şi le puse jos. Făcui la fel, apoi legarăm unul de altul cele două brâuri şi astfel căpătarăm o curea de vreo doi metri, pe care Marian îşi putea da drumul în jos fără teamă.

   — În caz că voi găsi tunelul - îmi spuse el - va trebui să legi împreună armele noastre şi celelalte lucruri şi să mi le laşi în jos, înainte de a sări şi tu. Şi acum vezi de ţine-mă bine!

   Cu multă băgare de seamă prietenul meu îşi dădu drumul de-a lungul curelelor. Eu mă întinsesem pe pântece pe ghizdurile fântânii, ţinui curelele până ce Marian atinsese capătul, apoi dădui drumul în jos, cât mă ţineau braţele.

   Picioarele lui Marian ajunseseră în apă până la genunchi. Mai privi câteva clipe cu atenţiune spre deschizătura întunecoasă îndărătul căreia presupunea că se află tunelul, pe urmă dădu din cap spre mine şi se desprinse de curea.

   Dispăru sub apă, ieşi iarăşi la iveală după câteva clipe şi strigă încetişor în sus:

   — Galeria e adâncă de cel puţin trei metri, Robert, aşa că trebuie să înotăm până la coastă, dacă există un canal, după cum bănuiesc. Stai să văd eu îndată.

   Înotă spre deschizătura neagră, care în vremea asta de mai mărise încă, dispăru în ea şi eu rămăsei într-o aşteptare încordată.

   Deodată auzii un zgomot îndărătul meu, mă-ntorsei brusc şi plimbai lumina lămpii prin carcera noastră.

   Mă cuprinse o scârbă amestecată cu spaima când văzui vietăţi cenuşii zbughind-o din faţa luminii.

   Era o mulţime de şobolani. De unde veniseră? Examinasem doar cu multă atenţiune pereţii şi nu găsiserăm nici o crăpătură într-înşii.

   Deodată pricepui! Asta era cu adevărat cruzime asiatică! Ni se lăsase alegerea între a ne arunca în fântână sau a fi mâncaţi de vii de aceste rozătoare scârboase.

   Probabil că duşmanii noştri nu ne slăbeau din ochi şi ştiau că nu căzuserăm în fântână. De aceea dăduseră acum drumul guzganilor, printr-o deschizătură pe care o închiseseră repede la loc.

   Şobolanii trebuie să fi fost tare flămânzi, căci după câteva clipe de şovăială se apropiară ameninţător de mine. Numai luminând repede în juru-mi îi puteam ţine niţel la distanţă.

   Constatai însă că sperietoarea mea nu va folosi mult

timp, căci rozătoarele păreau să fie înnebunite de foame şi văzui cu groază că se îngrămădeau pe partea pe care eram silit s-o las în întunerec, ca s-o luminez pe cealaltă.

   Numărai vreo treizeci de vietăţi şi-mi spusei că nu va dura mult şi se vor năpusti, flămânde, asupra mea. Singur nu mă puteam apăra - trebuia să... fug.

   Abia luai hotărârea aceasta, că începui să-mi îndes în buzunare lucruşoarele mai mărunte din brâurile noastre. Revolverele şi cuţitul lui Marian le vârâi în sân. Cuţitul meu şi lampa le păstrai în mână. Apoi mă ridicai, alungai cu piciorul şobolanii care se apropiaseră mai mult, după care mă retrăsei iarăşi pe marginea fântânii.

   Nu vroiam să cad, căci la adâncimea de numai trei metri a apei s-ar fi putut să mă izbesc de fund. De aceea mă sprijinii în coate pe ghizduri şi-mi dădui drumul binişor afund. Un guzgan mai înfometat, se vede, se apropiă repede de mine şi îşi înfipse cu sete colţii în braţul meu stâng. Înfuriat repezii cuţitul şi izbii să omor rozătoarea. Din pricina mişcării repezi îmi pierdui însă echilibrul şi alunecai. După câteva clipe mă şi aflam sub apă; mă ridicai iute iarăşi la suprafaţă şi înotai repede spre deschizătura întunecoasă în care intrase Marian. Aveam simţimântul neplăcut că guzganii vor sări după mine; se ştie că acest soi de rozătoare - era vorba de şobolanii rătăcitori - înoată foarte bine.

   Lampa aprinsă o ţineam în gură - cum făcuse şi Marian înainte - iar cuţitul îl vârâsem alături de celelalte arme, în sân.

   Deschizătura pe care o descoperise Marian părea să fie acoperişul boltit al unui gang. În timp de reflux complet, gangul acesta putea fi liber pe jumătate, sau chiar mai mult; acum apa scăzuse atâta că deasupra capului meu era un spaţiu de numai zece centimetri.

   Înotai din răsputeri înainte. De Marian nici pomeneală; trebuia, deci, să fi înotat foarte repede. Când ajunsei însă la o cotitură a gangului, văzui înaintea mea un punctuleţ luminos, care se apropia în grabă.

   Era prietenul meu, care se opri, scoase lampa din gură şi întrebă:

   — De ce-ai intrat în apă, Robert? Acum nu ne mai putem întoarce. Şi prin canal nu e rost de trecut, deoarece la vreo sută de metri de aici un grilaj trainic ne închide calea. De ce n-ai rămas sus?

   Scosei şi eu lampa din gură şi-i povesti cum stăteau lucrurile.

   — Drace, atunci fireşte că trebuia să intri în apă! făcu prietenul meu. Hai să înotăm acum la grilaj şi cu puteri unite vom încerca a-l înlăturăm. Numai de-ar rămâne guzganii sus.

   — La asta m-am gândit şi eu - spusei, înfiorându-mă. Dacă ne atacă în apă, atunci cred că suntem pierduţi.

   Luarăm lămpile iarăşi între dinţi şi înaintarăm repede în jurul canalului. După câteva minute dădurăm de grilaj şi mă cam speriai văzând drugii groşi de fier, care păreau înfipţi adânc în zid.

   — Mariane - spusei - piedeca asta n-o s-o putem înlătura atât de uşor; cu siguranţă că înainte de a face noi vreo treabă vine iar fluxul. Despre guzgani nici nu mai vorbesc. Probabil că singuri n-au să vină ei jos, dar o să-i împingă duşmanii noştri. Şi atunci fireşte că vor veni în canal.

   — Asta îmi spuneam şi eu - zise Marian - dar nădăjduiesc că drugii de fier sunt mâncaţi la rădăcină de rugină şi slăbiţi de apă. Acolo trebuie să încercăm să-i scoatem cu cuţitele noastre. Ai adus lucrurile?

   — Fireşte - îl liniştii eu. Le am aici în sân. Cele două brâuri mi le-am petrecut repede în jurul trupului.

   Marian îmi dădu o mână de ajutor să dezlegăm brâurile. Apoi ne ajutarăm unul pe altul să ni le încingem şi puserăm la loc în ele armele şi celelalte mărunţişuri.

   Pe sub apă, prietenul meu dibui zidul, pe marginea stângă a grilajului. Eu mă ţinui cu mâna stângă de acesta şi din când în când îndreptai lumina lămpii îndărătul nostru în tunel, aşteptându-mă, cu spaima în suflet, să-i văd venind pe guzganii înfometaţi.

   — Ah! exclamă Marian, triumfător, după câtva timp. Am bănuit eu. Aici sub apă drugii sunt foarte slăbiţi în zid. Cred că-i voi putea scoate. Încearcă şi tu dincolo, Robert!

   Perspectiva aceasta îmi dădu curaj. Uitai cu totul de

guzgani şi luând iar lampa între dinţi, pipăii zidul din partea mea sub apă şi găsii zăbrelele slăbite.

  Cu ajutorul cuţitului începui să măresc deschizăturile, în număr de trei.

  Marian, care ţinuse până acum lampa în buzunar o aprinse şi cercetă cu luare-aminte acei dintre drugii grilajului, care se afla deasupra apei.

  — Trebuie să-l desprindem şi pe ăsta - zisei eu - şi atunci putem da în lături grilajul, aici, sus, atât cât să putem trece printr-însul. E drept că apa nu pare să ajungă până la locurile acelea, dar din pricina umezelii cred că tencuiala o fi şi ea şubredă. Eu am slăbit sub apă trei din locurile astea - tu de asemenea, nu?

  — Da. Şi cred că va fi deajuns - îi răspunsei - ah, afurisiţii ăştia...

  În câteva locuri de lângă mine se auziră plescăituri şi în acelaşi timp simţii două muşcături în spate. Veniseră şobolanii! Îngrozit mă-ntorsei şi lumina lămpii căzu pe cinci rozătoare cât pisicile, dintre care două mă atacaseră pe mine, iar trei pe Marian.

  Repezii cuţitul şi izbutii să răpun pe cele două lighioane scârboase. Prietenul meu se apărase şi el bine, căci doborâse de asemenea doi şobolani. Al cincilea căzu răpus sub loviturile noastre unite.

  — Slavă Domnului! exclamarăm amândoi în acelaş timp. Una din două: sau misterioşii noştri duşmani n-au mai alungat şobolani în apă, sau ceilalţi n-au înotat însă în tunel. Ptiu, drace! Neplăcuţi musafiri! Robert, tu nu slăbi din ochi tunelul îndărătul nostru, ţine lumina îndreptată mereu pe suprafaţa apei - asta nu o să-i lase pe ceilalţi să se apropie. În vremea aceasta eu o să-ncerc să desprind repede grilajul.

  În timp ce prietenul meu se puse pe lucru cu înfrigurare, eu vegheam. Lampa mi-o prinsei de nasturele cel mai de sus al cămeşii. Şi iată-i venind repede prin apa, cap la pap, umplând aproape întreaga lărgime a tunelului. Duşmanii noştri trebuie să-i fi zvârlit pe toţi dintr-odată în fântâna.

  — Marian, dă-i drumul repede, vin strigai către prietenul meu.

  Îmi virai cuţitul înapoi în brâu şi scosei un revolver.

Şobolanii se opriră la vreo zece metri de mine şi înotau nervoşi de colo până colo.

   Ca la o comandă începură deodată să se apropie. Ochişorii lor scânteiau lacomi în lumina lămpii.

   — Mariane, repede, se apropie! strigai prietenului meu. Voi încerca să-i alung cu gloanţe.

   Trăsei două focuri deasupra apei şi doi guzgani fură zvârliţi cât colo. Ceilalţi dispărură fulgerător.

   Se afundaseră în apă şi acum se punea întrebarea dacă nu ne vor ataca pe acolo. Soiul acesta de şobolani sunt şi sub apă tot atât primejdioşi ca şi deasupra apei sau pe pământ.

   Începui sa zvârl cu picioare dar nu simţii nici un şobolan apropiindu-se; probabil că, speriaţi de detunături, o rupseseră de fugă.

   — Bravo! strigă Marian, care se-ntorsese repede. Acum cred că vom avea linişte câtva timp şi drugi aproape că i-am scos, aşa ca vom scoate împreună grilajul.

   El se apucă iarăşi de lucrul lui, în timp ce eu nu slăbeam din ochi tunelul. Valurile stârnite de picioarele mele se potoliseră, dar curând văzui o mişcare în apă, la vreo treizeci de metri depărtare.

   Ceva înota repede spre mine şi imediat ridicai iarăşi revolverul. Credeam că e un guzgan, băgai însă de seamă imediat că pentru o astfel de lighioană, mişcările erau prea repezi. Se apropiă până la vreo zece metri şi deodată simţii străbătut de un fior. Venea, un duşman mai primejdios ca treizeci de şobolani laolaltă.

   Recunoscui trupul turtit şi vărgat al unui şarpe de apă, unul din acei şerpi primejdioşi, care mişună prin apele indiene. Soiul acesta atinge o lungime până lă un metru şi trei sferturi şi e cu atât mai primejdios cu cât omul nu se poate apăra destul de bine în apă. Pe când duşmanul e în elementul său.

   — Un şarpe de apă! exclamai, îngrozit, când târâtoarea se năpusti spre mine.

   Băgai de seamă că Marian făcu o mişcare repede, apoi slobozi un glonţ în fiorosul şarpe veninos.

   De data asta glonţul dădu greş şi căzu în apă lângă

reptilă.

  Aceasta se afla numai la cinci metri de mine, când pistolul lui Marian detună iar. Glonţul lui nimeri şarpele în ceafă şi-l zvârli de peretele tunelului.

  Câteva clipe se zvârcoli acolo cu turbare, apoi mişcările lui slăbiră şi în cele din urmă se duse la fund.

  — Îţi mulţumesc, Mariane - izbutii eu să spun - a fost groaznic! Numai de n-ar mai veni alţii! Cum stai cu lucrul?

  — Acum putem încerca să îndoim grilajul - răspunse el. Şi eu mă tem că duşmanii noştri vor zvârli jos alţi şerpi.

  Ne unirăm puterile şi începurăm să tragem de grilaj; după o muncă încordată izbutirăm să-l îndoim şi înotarăm amândoi afară din temniţa aceea grozavă.

DIN NOU ÎN ORAŞUL CEL VECHI

  ÎNOTARĂM DE ZOR şi nici o altă piedecă nu ni se mai ivi în cale. Aerul din tunel devenea tot mai proaspăt şi în acelaşi timp băgai de seamă că apa se mişca din ce în ce mai tare.

  Marian, care îşi prinsese şi el lampa de nasturele de sus al cămăşii, stinse acum lumina; îi urmai pilda. Văzui acum sclipind în depărtare un punctuleţ luminos.

  Ne încordarăm şi mai mult puterile şi curând auzirăm un freamăt slab, dar care se întărea tot mai mult, cu cât înaintam. Punctul luminos devenea în acelaşi timp mai mare, mişcările regulate ale apei se preschimbară în vălurele şi în cele din urmă, după ce trecurăm de o cotitură a tunelului, ne pomenirăm într-o peşteră stâncoasă, unde era o crăpătură care ducea sub cerul liber.

  Înotarăm afară şi ajunserăm în mare. Ne îndreptarăm spre dreapta, căci trebuia să mergem spre Nord ca să ajungem în Noul-Goa. În curând furăm pe o plajă cu nisip alb.

  — Aşa! făcu Marian, râzând. N-a prea fost o aventură plăcută!

  — Acum să ne ducem la guvernator şi să-i povestim ce se petrece aici - propusei eu - ca să pună armata sau poliţia să cerceteze casa. Ticăloşiile astea trebuiesc răzbunate.

  — Fără-ndoială - replică Marian - dar treaba asta o vom face chiar noi, căci cu soldaţi sau poliţişti n-o să ajungem la nici un rezultat.

  — Care va să zică vrei să te mai întorci în oraşul acela vechi şi să te expui poate unor primejdii şi mai mari? făcui eu uimit.

  — Fireşte - răspunse Marian - şi după cum te cunosc, cred că nu te vei da în lături să mă însoţeşti. Ba chiar am de gând să mai intru odată în căsuţa cu capcana aceea faimoasă, numai că de data asta vom lua măsuri de prevedere. Mi-am vârât în cap să descopăr taina şi pace!

  — Perfect - zisei eu, înălţând din umeri - asta înseamnă

că o să mai avem de-a face cu şobolanii şi şerpii de mare. Şi când vrei să faci a doua încercare?

  — La noapte. Paznicii nu trebuie să ne vadă şi să dea de veste venirea noastră, astfel că şi primejdia va fi mai mică. Dar acum să ne aşezăm puţin aici la adăpostul stâncilor şi să ne uscăm hainele.

  Ne întinserăm în nisipul cald şi razele fierbinţi ale soarelui uscară repede hainele noastre subţiri. Apoi pornirăm înainte pe plajă şi în curând văzurăm ivindu-se casele din Noul-Goa.

  Acum veneam din altă parte şi dădurăm mai întâi de nişte magazii lungi, la care ducea un canal potrivit de lat.

  „Ne Lung, Expediţiuni".

  În litere enorme inscripţia asta se deosebea pe zidurile văruite cu alb. Vreun chinez harnic îşi crease aşa dar aici o însemnată întreprindere comercială, care trebuia să-i meargă bine, după cum dovedeau cele două şlepuri pe care le descărcau muncitori goi până la brâu. Hamalii aceştia, cărau în spinare baloturi mari, legate; erau chinezi, indieni şi câţiva negri.

  Trebuia să mergem acum de-a lungul străzii care pornea de la mare. Datorită acestui fapt trecurăm prin faţa magaziilor şi a unei căsuţe curate, deasupra căreia atârna aceeaşi firmă. În casa aceasta erau, probabil, birourile, căci văzurăm capetele câtorva chinezi aplecate deasupra meselor. În faţa uşii stătea un galben înalt, în haine albe.

  Individul ne măsură fugar cu privirea, apoi întoarse nepăsător ochii şi privi iarăşi înaintea lui, cum făcuse şi înainte de a ne fi zărit. Îl luai drept stăpânul întreprinderii şi mă uitai cu interes la chipul său inteligent.

  Dacă n-ar fi avut ochii aceia oblici, poate nici nu l-aş fi ţinut drept chinez, căci n-avea nici umerii obrajilor ieşiţi în afară cum au mongolii, nici surâsul acela misterios al galbenilor.

  Probabil că-l privisem prea cercetător, căci deodată îşi întoarse iarăşi ochii brusc la mine şi văzui o expresie de mirare într-înşii, ceea ce mă făcu să mă uit într-o parte.

  Merserăm mai departe dar ne întorceam din când în când să vedem dacă nu ne urmăreşte cineva, dar asta era foarte greu, deoarece cu toată căldura grozavă, circulaţia era

destul de mare.

  În cele din urmă ajunserăm la palatul guvernatorului. În parc, Pongo ne ieşi înainte cu Maha. Credinciosul negru îşi dădu seamă îndată că ni se întâmplase ceva, căci îmbrăcămintea noastră nu prea era cum ar fi trebuit să fie.

  — Oh, Massers trecut prin primejdie? întrebă el cu încordare.

  — Da, Pongo - răspunse Marian - ne-am aflat în mare pericol şi cât p-aci să nu ne mai întoarcem. Dar la noapte avem de gând să ne mai ducem odată în oraşul vechi, unde nu s-a întâmplat povestea aceea şi de data asta vei merge şi tu cu noi.

  — Pongo merge - răspunse uriaşul - când vrea Massers duce?

  — La câteva ceasuri după ce se va întuneca - spuse Marian - nu vom pomeni nimănui despre întâmplarea noastră căci suntem aici în locuri străine şi nu putem şti ce se petrece în oraşul acela vechi şi părăsit.

  — Care va să zică nici guvernatorului nu vrei să-i spui nimic? întrebai eu, mirat.

  — Da, vreau să viu cu fapte precise în faţa lui, dar îl vom întreba totuşi dacă i-a ajuns la ureche ceva că în ruinele acelea se petrec lucruri ciudate.

  Paola Otario, guvernatorul din Goa, ne ieşi înainte în vestibul; se uită surprins la hainele noastre şi întrebă:

  — Aţi avut vreun accident, domnilor?

  — O mică neplăcere - răspunse Marian, râzând - am alunecat într-o fântână părăsită, pe când cercetam ruinele oraşului vechi. A fost însă foarte interesant.

  — Şi n-aţi băgat de seamă ceva deosebit? întrebă portughezul, repede. N-aţi văzut pe nimeni.

  — Nu - răspunse Marian, prefăcându-se mirat - cum adică, domnule Otario, au mai plecat după noi alţi călători în oraşul ruinat? Noi n-am văzut pe nimeni.

  — Nu asta am vrut să spun - zise guvernatorul, puţin încurcat - dar umblă zvonul că nu se petrec lucruri curate în oraşul vechi. Cei mai mulţi băştinaşi, de pildă, n-ar călca noaptea pe acolo să-i tai. Şi chiar au dispărut fără urmă unii îndrăzneţi care s-au dus să lămurească taina.

  — N-aţi pornit cercetări după ei? întrebă Marian.

  — Da, însă n-am dat de nici o urmă a lor. De trei ori armata şi poliţia au cercetat ruinele cu amănunţime.

  — Păi se prea poate ca persoanele acelea să fi căzut şi ele în vreun puţ părăsit, cum ni s-a întâmplat nouă astăzi - spuse Marian. Numai că dumnealor n-au izbutit să iasă. Ceea ce m-a mirat, însă, este că unele clădiri mai sunt în bună stare.

  — Asta întăreşte legenda cu stafiile - zise Otario, şovăitor. Unele clădiri care erau gata să se prăbuşească, au fost reparate nu se ştie de cine. Nouă puţin ne-a păsat de asta, căci n-avea ce să strice nimănui, dar poporul crede cu tot dinadinsul că în vechiul Goa sălăşluiesc duhurile prinţilor indieni de odinioară.

  — Foarte bine - zise Marian, râzând - eu n-am auzit până acum ca duhurile să se îndeletnicească cu repararea caselor. Văd că trebuie să plecaţi, domnule Otario, dar aş mai avea o întrebare să vă pun. Ne-am înapoiat pe ţărmul mării şi în drumul nostru am dat de magaziile firmei Ne Lung. M-a mirat mult faptul că acest chinez a întemeiat aici o întreprindere atât de mare, căci după cât ştiu, Goa nu prea e oraş comercial.

  — Ne Lung e foarte întreprinzător - răspunse Otario - şi-a început afacerea în mic şi în doi ani a ajuns departe. Care e anume negoţul lui principal, n-aş putea spune; pe lângă expediţii mai face tot soiul de alte afaceri - în orice caz e unul din cei mai buni contribuabili ai oraşului nostru.

  — Foarte frumos! făcu Marian. Dacă acest chinez harnic ar avea şi vapoare proprii ne-ar putea duce în câteva zile la Bombay, unde avem să predăm salutări fratelui guvernatorului din Madras.

  — Ne Lung are două vapoare proprii şi opt şlepuri - răspunse Otario - cu siguranţă c-o să vă ducă pe un preţ de nimic la Bombay, când o afla cine sunteţi. Ieri vorbeam cu dânsul că aţi venit din Mysore.

  Ne despărţirăm de amabilul guvernator şi ne îndreptarăm spre odăile pe care ni le punea la dispoziţie.

  — De ce te-ai interesat de chinezul Ne Lung? îl întrebai pe Marian, când furăm numai noi doi. Crezi cumva că e în

legătură cu indivizii misterioşi din Goa?

   — La început m-am informat din simplă curiozitate - dar acum am devenit cam bănuitor. În doi ani de zile nici cel mai genial negustor nu poate face să prospereze o afacere mică, până la proporţiile aceleia a lui Ne Lung, aşa că trebuie să fie o taină la mijloc. Însuţi Otario spune să nu ştie ceva precis despre afacerile chinezului.

   — Cu toate astea nu-mi pot închipui să stea în legătură cu cei din Goa - fui eu de părere. Dar o să aflăm noi la noapte ce şi cum. Îl luăm şi pe Maha?

   — Da, deoarece ne poate fi de folos. Acum să ne schimbăm şi să îmbucăm ceva. Pe urmă vom dormi niţel.

   La cină, avurăm prilejul să cunoaştem pe... Ne Lung, pe care-l poftise Otario la masă. Guvernatorul o fi fost îndemnat la asta de interesul pe care-l arătase Marian pentru întreprinzătorul negustor.

   Ne Lung era foarte cult şi ne spuse că studiase la universităţile europene.

   Fu o seară foarte plăcută, căci Ne Lung umblase mult prin lume şi-şi ţinuse ochii deschişi. Regretai în sinea mea când ne părăsi cu puţin înainte de miezul nopţii.

   Marian spuse că se simţea şi el obosit şi ne retraserăm în odăile noastre. Pongo nu luase parte la masă şi nici nu pomenirăm de el în cursul discuţiilor; faptul acesta avea să fie de mare însemnătate mai târziu.

   Mai aşteptarăm vreo jumătate de ceas, când puteam presupune că şi Otario se dusese la culcare, apoi ne dădurăm drumul prin fereastra odăii, care se afla la parter. Şi sub ocrotirea copacilor ne furişarăm spre zidul înconjurător al palatului.

   Marian avea o ţintă anumită, după cum băgai de seamă curând, căci am fi putut sări zidul în oricare parte; el ne duse însă la capătul parcului şi acolo se opri înaintea unui tufiş de bambu.

   — Trebuie să luăm câteva beţe dintr-astea şi lungi şi scurte. Vom avea nevoie de le ca să putem trece fără primejdie peste capcane. Îndată ce vom fi afară din oraş,

vom face o scară lungă şi trainică. Cu ajutorul ei trecem peste teren primejdios.

  Ideea lui era foarte bună şi repede aleserăm două beţe lungi de tot şi câteva scurte. Apoi trecurăm zidul şi ferindu- ne de strada principală, pornirăm spre miazăzi, către vechiul oraş în ruină.

  Ajunserăm neobservaţi afară din oraş, întocmirăm o scară, cu ajutorul sforilor groase ce aveam totdeauna în buzunare, apoi făcurăm un ocol mare spre răsărit, căci vroiam să intrăm în oraşul vechi din altă direcţie. Când ajunserăm la cele dintâi case, băgarăm de seamă că în partea asta a oraşului erau cu totul ruinate. Trebuia să ne croim drum printre dărâmături şi Marian ne călăuzi de minune la casa unde întâmpinasem aventura aceea grozavă.

  Vreo cinci minute rămaserăm locului în umbra acestei case bine întreţinute, dar nu prinserăm nici un zgomot.

  Prietenul meu şopti încet de tot:

  — Voi lumina în sală şi dacă nu vedem nimic ce ne-ar putea da de bănuit, aşezăm scara jos şi străbatem încăperea. Pongo şi Maha rămân afară până vom găsi drumul mai departe.

  Marian lumină încăperea dar nu se vedea nimic deosebit. Pongo aşeză scara şi Marian o împinse cu băgare de seamă înăuntru. Nu ajungea chiar până la capătul celălalt, dar văzusem noi în ziua aceea că primele lespezi de piatră nu erau primejdioase. Marian păşi liniştit în sală şi împinse scara până la o uşă care se afla tocmai peste drum de intrare. Apoi luă lampa în mâna stângă, în dreapta revolverul şi începu să păşească pe treptele scării.

  Aşteptai până-l văzui ajuns la uşa din partea cealaltă şi luminând înăuntru, apoi intrai şi eu în sală, păşii pe scară din treaptă în treaptă şi curând fui lângă prietenul meu.

  Încăperea în pragul căreia stătea el era goală şi n-avea decât două ferestre prevăzute cu gratii. De ambele părţi trebuiau să mai fie încăperi, în care însă nu se putea intra pe aici.

  Marian clătină din cap bănuitor şi zise:

  — Trebuie să cercetăm mai bine în sala pe unde am

intrat, căci din încăperea asta nu ducea nici o ieşire. Sau stai! Văd tocmai că lespedea mare de piatră de la dreapta noastră străluceşte mai mult decât celelalte, ceea ce înseamnă că a fost călcată mai des; acolo va fi deci intrarea tăinuită la încăperile sub pământene ale vechiului oraş.

  — Vrei să cutezi să meargă aşa până acolo? întrebai eu, când Marian ridică piciorul ca să facă un pas înainte.

  — Cred că putem cuteza - zisei el - nu-s decât doi metri. Se pare că cele două lespezi de piatră, peste care trebuie să trecem, sunt bine înţepenite în pământ. Totuşi, mă voi târî cu băgare de seamă într-acolo; la caz de nevoie vei putea să-mi prinzi repede picioarele, dacă lepezi le se vor scufunda. Sst!

  Stinserăm îndată lămpile şi rămaserăm în întunerec. Auzirăm un zgomot slab, fără să ştim dincotro venise.

  Ne obişnuirăm încet cu semi-întunericul, căci prin ferestre pătrundea puţină lumină de lună. Marian mă ghionti încet şi acum văzui că în podeaua încăperii se făcea o deschizătură întunecoasă. Lespedea care-i bătuse la ochi lui Marian, se lăsa binişor în jos. Ne dădurăm îndată ceva mai înapoi, ca să nu batem la ochi în hainele noastre deschise. Acum observarăm un cap care se ridica încetişor din deschizătură. Pe noi nu ne putea vedea omul, căci ne dăduserăm înapoi în uşă, ne scoseserăm pălăriile şi întinseserăm capetele.

  Încet şi cu băgare de seamă omul ieşea tot mai mult din deschizătură. Când fu cu jumătatea trupului deasupra pământului, se-ntoarse şi privi cu luare aminte prin toată încăperea, apoi se auzi iarăşi un zgomot, de data asta mai tare şi făptura începu să se târască mai repede.

  Era un om de statură mijlocie, care merse acum spre deschizătura uşii unde ne aflam noi. Ne lipirăm cât mai mult de zid apoi, când omul fu lângă Marian, prietenul meu îl luă în primire.

  Aprinsei îndată lampa de buzunar şi văzui că Marian apucase de gât pe un chinez. Individul nu putea scoate nici un sunet, atât de tare aş strângea camaradul meu - dar deodată duse repede mâna la veşmântu-i de mătase.

  Cu siguranţă că vroia să tragă vreo armă şi dându-mi seamă de lucrul acesta, apucai pistolul meu de ţeavă şi izbii

cu patul în tâmpla galbenului. Omul îşi pierdu cunoştinţa şi Marian îi dădu încetişor drumul jos.

   — Trebuie să-l legăm şi să-i punem căluş - zisei eu - pe urmă îl vom aşeza lângă uşa din sala de intrare.

   Ne puserăm pe lucru şi curând galbenul fu legat fedeleş şi cu căluş în gură. Îl lăsarăm jos lipit de perete în sala de intrare, după care ne îndreptarăm spre deschizătura de unde ieşise. La lumina lămpilor văzurăm o scară îngustă, care ducea în încăperile subpământene ale casei.

   — Am avut noroc - zise Marian - acum vom putea lămuri taina oraşului vechi.

   Şi cu băgare de seamă coborî scara.

IV

PRINTRE MORŢI

   AŞ VREA SĂ-I DAU DE VESTE lui Pongo, ca să ştie şi el drumul pe care apucasem, pentru cazul că ni s-ar întâmpla ceva, dar Marian şi dispăruse, aşa că-l urmai repede. În vreme ce coboram, îmi aruncai ochii la încuietoarea simplă a lespedei de piatră, ca s-o pot deschide îndată, dacă ar închide cineva trapa.

   Când ajunsei la capătul scării, văzui în faţa mea un gang îngust şi rotund, care ducea spre sud-vest, aşa dar către vechiul palat, de pe acoperişul căruia fuseseră rostogolite blocurile de marmoră.

   În gangul lat de vreun metru şi jumătate praful era de câteva degete, dar în mijloc era un drum lat, fără praf, dovadă că pe acolo trecuseră mai des oameni.

   După vreo zece metri de drum Marian se opri deodată. În tăcerea apăsătoare care domnea aici sub pământ şi auzi un sunet care ne îndemna să fim prevăzători: era iarăşi un zgomot cea şi cum s-ar fi mişcat o uşă tăinuită.

   În faţa noastră pe partea stângă a gangului, se afla o firidă adâncă, care se dovedi goală, când Marian îndreptă lumina într-acolo.

   — Haide! şopti el. Trebuie să ne ascundem.

   Intră repede în firidă şi eu îl urmai. Lipiţi unul de altul, rămaserăm în aşteptare. Stinseserăm lămpile îndată ce intraserăm.

   Deodată se auzi iar zgomotul de mai înainte, acum foarte aproape şi după câteva clipe căzu lumina în gang.

   Mariam mă ghionti încet şi eu strânsei mai tare în mână revolverul.

   Paşi târşâiţi se apropiară de ascunzătoarea noastră. Nu puteam întinde capul să vad cine e, de teamă de-a nu fi descoperiţi. Încă vreo câteva clipe şi vom vedea - îmi zisei.

   Dar nu pusesem la socoteală viclenia şi prevederea necunoscuţilor noştri potrivnici. Paşii se opriră deodată, apoi auzirăm o exclamaţie înăbuşită de mirare; bănuirăm că individul ne zărise şi că pluteam acum în mare primejdie, dar înainte ca să ne putem repezi, lespedea de piatră pe care stăteam se întoarse fulgerător. O frântură de secundă numai şi dintr-o smucitură furăm zvârliţi peste cap.

   Alunecarăm pe o suprafaţă netedă şi înclinată, apoi căzurăm câţiva metri în gol şi un zgomot ne dovedi că se închisese capcana în care picaserăm.

   Căderea ne lăsă ameţiţi pe jumătate şi abia după câteva clipe se aprinse lampa lui Marian. O aprinsei şi eu pe a mea, căci din fericire nu dăduserăm drumul lămpilor şi armelor.

   Când întunerecul fu sfâşiat de lumina orbitoare, scosei un ţipăt de spaimă, căci ne aflam în... tovărăşia morţilor.

   Căzuserăm într-o încăpere mare şi rotundă, lângă pereţii căreia erau îngrămădite trupuri omeneşti, unele peste altele. Mumii, de diferite mărimi, în veştminte din epoci felurite. După cum constatarăm din îmbrăcămintea lor, erau europeni, portughezi, căci aceştia cuceriseră Goa în anul 1510.

   Ne aflam, aşadar, în catacombele vechiului oraş!

   Cu mădularele aproape zdrobite ne ridicarăm totuşi, ar Marian mormăi:

   — Asta zic şi eu c-a fost o capcană. Acum trebui să căutăm să ieşim de aici. Uşor nu va fi - ia te uită la aceşti bieţi oameni!

   Şi eu mă uitam în aceiaşi clipă la trupurile uscate a trei bărbaţi în îmbrăcăminte modernă, care zăceau în diferite locuri, în faţa mormanelor de mumii. Aceste trupuri nu erau însă mumificate cu totul, aşa că nu puteau fi de mult aici. Trebuie să fi fost acei îndrăzneţi care porniseră să lămurească taina din oraşul vechi şi dispăruseră fără urmă, după cum ne povestise guvernatorul.

   — Avem nevoie acum de cât mai mult sânge rece! zise Marian, văzând că mă cutremur. Nenorociţii aceştia n-au avut nici lumină, nici arme; au umblat să găsească o ieşire, până cer i-a doborât oboseala. Să căutăm în linişte, poate avem mai mult noroc.

   — Mariane, colo jos e o gaură mare, pe jumătate rotundă - zisei eu, cu înfrigurare - o fi o ieşiri veche, pe care bieţii oameni n-au putut-o vedea prin întunerec.

   Prietenul meu îşi îndreptă şi el lumina spre locul

descoperit de mine. Cu prilejul acesta dădu de alt punct pe peretele rotund, unde se afla de asemenea o astfel de deschizătură.

  — Ei! făcu el, mirat. Să fie aici două ieşiri?

  Tăcu câteva clipe, apoi se-ntoarse încetişor, ţinând mereu lumina îndreptată spre îmbinarea peretelui cu podeaua. Şi spre nespusa mea uimire, mai ieşiră la iveală alte şapte găuri din acestea, înalte de vreun metro, care se căscau în zid, printre mumii.

  — Aha - zise Marian - am bănuit eu! E vorba deci aici de un labirint în toată regula, dar care are numai o singură ieşire. Avem aici în zid nouă găuri aproape rotunde, dar numai una are legătură cu gangul care ne-ar duce poate sus. Am văzut cândva o schiţă a unui astfel de labirint, de aceea ştiu.

  — Dar de ce duce afară numai una din găurile acestea? întrebai eu, mirat. Ce rost au celelalte?

  — Asta e tocmai ingeniozitatea la acest fel de construcţii - zise Marian. De aceea n-au găsit ieşirea bieţii oameni. Dacă nu dai din întâmplare de gangul bun, nu-l mai găseşti niciodată. Aici sunt patru ganguri săpate în semicerc. Dacă, de pildă, intri pe întunerec în prima gaură, atunci gangul duce iarăşi înapoi în semicerc şi ieşi din nou afară din a doua gaură. Dacă te ţii apoi, dibuind, de-a lungul peretelui şi dai de a treia gaură, intri înăuntru şi nădejduieşti acum să ieşi în libertate... vii în semicerc şi ieşi prin a patra gaură. Şi aşa mai departe cu toate celelalte opt găuri. Poţi merge la dreapta sau la stânga, mereu dai de gangurile în semicerc şi te pomeneşti iar în peştera cu mumiile. Aşa sunt aceste labirinturi.

  — Ei drăcie! făcui eu. Dar unde e ieşirea?

  — Aceasta duce pe dedesubt unuia din gangurile circulare. Deschizătura se află deci între intrarea şi ieşirea gangului semicircular. Vei da de ea numai dacă ai trecut prin gangul acesta şi apoi te întorci întâmplător îndărăt. Dar cei mai mulţi oameni îşi pierd calmul în asemenea situaţiuni şi aleargă mereu într-o direcţie; găsesc numai ganguri semicirculare şi merg pe ele până când cad de oboseală. Vezi aici la stânga trebuie să fie drumul bun. Colo sunt trei ieşiri una lângă alta şi cea din mijloc duce afară, dacă nu cumva duşmanii noştri vor fi astupat gangul. Întâmplarea a făcut să citesc odată ceva despre construcţia labirinturilor, altminteri m-aş afla şi eu în încurcătură. Norocul nostru este că avem lămpile de buzunar. Ia să vedem acum dacă avem într-adevăr noroc.

   — Mariane, aş vrea să străbat un astfel de gang semicircular, deoarece mă interesează foarte mult - zisei eu. Îl voi lua pe acela sub care duce ieşirea, după părerea ta. Va trebui, deci, să ies prin a doua gaură la dreapta, pentru că gaura din mijloc ar fi să fie ieşirea adevărată.

   — Chiar aşa - încuviinţă Marian - vei trece pe deasupra gangului care duce în afară. Dar grăbeşte-te, căci mă îngrijorează Pongo şi Maha. Indivizii ăia care îşi fac mendrele pe aici ştiu acum că au venit iarăşi curioşi şi de sigur că vor bănui că tot noi suntem.

   — Ai dreptate - zisei - asta înseamnă că Pongo se află în mare primejdie şi mai bine renunţ la planul meu. Poate ne mai întoarcem odată şi voi încerca atunci.

   — E mai bine aşa - spuse Marian - eu o iau înainte. Rămâi tu ceva mai în urmă, ca să-mi poţi veni în ajutor dac- ar fi să mi se întâmple ceva.

   Prietenul meu dispăru prin deschizătura îngustă. Aşteptai câteva clipe, apoi îl urmai. Gangul era într-adevăr înclinat, după cum spusese Marian. Mergea aşa dar dedesubtul gangului semicircular ce servea să-i rătăcească pe nenorociţii care nimereau în acest labirint.

   După vreo douăzeci de metri dădui de Marian, care se oprise şi-mi şopti:

   — Robert, gangul s-a prăbuşit aici. Tocmai încerc dacă nu pot înlătura dărâmăturile.

   Băgai de seamă că făcea sforţări disperate să înlăture piedeca. Mă trecu un fior la gândul că s-ar putea să nu izbutim a ieşi din catacombele acelea.

   Deodată îl auzii pe prietenul meu spunând:

   — Robert, trebuie să ne întoarcem. În gangul acesta a căzut un bolovan atât de mare că nu poate fi înlăturat. Nici cu răngi de fier nu l-am putea clinti, atât de tare s-a înfundat. Trebuie să încercăm să găsim trapa pe unde am

căzut înăuntru.

   Descurajat pornii înapoi şi când ajunserăm iarăşi în peştera cu mumiile, prietenul meu mă privi grav şi zise:

   — Acum ne aflăm într-adevăr într-o situaţie cât se poate de rea. Nici Pongo nu cred să ne poată ajuta, căci capcana e făcută cu multă dibăcie. Din pricina învârtirii lespezii, nici nu ştiu din care direcţie am alunecat.

   — Acelaşi lucru se întâmplă şi cu mine - zisei eu - m-am gândit în zadar la asta.

   Marian îndreptă lumina spre tavan, privindu-l cu luare aminte. Făcui la fel, dar ne cuprinse un simţimânt de deznădejde văzând că pietrele din care era alcătuită bolta erau atât de strânse una de alta, încât locurile unde se împreunau nu erau mai groase decât o linie lăsată de creion. Cum să găsim capacul pe unde căzusem?

   — Ce ne facem, Mariane? mă adresai prietenului meu. Am căzut aici, astfel că deschizătura trebuie să fie cam deasupra acestui loc.

   — Uiţi însă că ultima bucată de drum am alunecat pe o suprafaţă înclinată - zise prietenul meu - numai că nu ştiu din care direcţie am venit. Aşa dar capacul nu poate să fie direct deasupra acestui punct, ci mai la o parte. Chiar dacă-l găsim, tot nu-l vom putea ridica, asta e precis. A, stai că mia venit o idee! Gangul care duce afară e închis de bolovan, cam la douăzeci şi cinci de metri depărtare. Până la locul acela coboară mereu. Presupun că prăbuşirea s-a produs acolo unde gangul semicircular duce deasupra lui. Aşa dar să încercăm dacă prin gangul acesta semicircular ajungem la locul acela.

   — Minunat, Mariane! exclamai, cuprins de o nouă speranţă. E foarte cu putinţă să fie aşa.

   Prietenul meu dispăru repede în gaura de intrare de la stânga a gangului semi rotund. Vrui să-l urmez, dar îmi spusei apoi că şi din cealaltă parte trebuia să dau de locul unde, după părerea lui Marian, se prăbuşise gangul. Şi poate ajungeam mai repede la ţintă dacă îndepărtam dărâmăturile din două părţi.

   Strigai lui Marian în gang, ideea mea şi auzii răspunsul lui de încuviinţare. O luai apoi la dreapta, la cealaltă intrare a

gangului şi intrai în gaura strâmtă.

   Deodată mă lovii de o piedecă un morman de dărâmături, care închidea gangul cu totul. Acum trebuia, în primul rând, să stabilesc tăria lui şi lovii cu patul pistolului într-o piatră mare.

   Răspunsul veni îndată din partea lui Marian şi ne puturăm da seama că mormanul acesta de dărâmături avea o grosime de vreun metru. Asta nu era cine ştie ce şi imediat începui să dau la o parte pietrele.

   Treaba merse mai lesne decât îmi închipuisem. După ce cercetasem pietrişul pe o adâncime de vreo zece centimetri şi-l dădusem îndărătul meu, simţii deodată un curent de aer rece, care părea să vie din pământ. În cele din urmă văzui la dreapta o deschizătură neagră în podeaua gangului, lângă zidul dinafară. Înţelesei că eram salvaţi.

   Acolo ducea mai departe gangul de dedesubt, pe care Marian îl găsise închis.

   Lucrarăm cu încordare şi în curând putui sta de vorbă cu prietenul meu, care spuse şi el că vom ajunge în gangul care răspundea afară.

   După încă vreo jumătate de ceas de muncă înlăturaserăm tot pietrişul şi lărgisem destul de mult deschizătura care ducea în gangul de jos, ca să putem trece prin ea.

   Marian merse înainte, aerul devenea tot mi proaspăt, apoi gangul făcu o cotitură şi când trecui de ea văzui în faţa mea o lumină slabă.

   Peste câteva minute eram afară şi respiram aerul rece al nopţii. Ne aflam la marginea vechiului oraş, atât de mult se întindea gangul acestui labirint grozav.

   — Asta zic şi eu c-a fost aventură! spuse prietenul meu. Acum ne putem da seamă cât de primejdioşi trebuie să fie oamenii aceştia, din oraşul ruinat. În acelaşi timp, însă, se poate presupune că aici se ascunde ceva care merită osteneala să te ocupi mai de aproape. Hai acum să vedem ce-i cu Pongo!

   Tocmai vroiam să pornim, când se auziră foşnete îndărătul nostru. Ne întoarserăm repede, cu revolverele ridicate, dar le lăsarăm imediat în jos, văzând pe Pongo şi

Maha.

PONGO LĂMUREŞTE TAINA

  — PONGO, DE UNDE VII? întrebă Marian, surprins.

  — Pongo vine din oraş - răspunse uriaşul încetişor, arătând cu mâna spre Noul Goa. Pongo văzut că Massers pus chinez legat în sală. Apoi Massers plecat, Pongo aşteptat. Deodată alt chinez vine pe uşă în care dispărut Massers, el vede om legat şi liberează la el. Pongo acum ştie că Massers căzut în capcană. Chinezi râde, unul întreabă dacă Massers în siguranţă. Celălalt spune că Massers nu poate ieşi afară şi moare de foame. Amândoi chinezii părăseşte apoi casa, merge spre oraş. Pongo ştie că acum Massers nu în primejdie, altfel chinezii n-ar fi spus că moare de foame. Pongo urmăreşte chinezi, amândoi merge în casă mare. Ne Lung stat afară.

  — Ah, minunat! exclamă prietenul meu. Care va să zică bănuiala mea a fost întemeiată. Aşa dar Ne Lung, e îndărătul acestei taine. Era şi de aşteptat, căci numai el poate avea atâţia bani pentru a pune să se construiască astfel de instalaţii. Acum trebuie să aflăm ce anume afaceri învârteşte dumnealui în ruinele acestea. Pentru asta va fi nevoie să mai intrăm odată în casă, deşi am căzut de două ori în cursă.

  — Pongo are plan - zise uriaşul. Pongo văzut că din case dus pe vapor baloturi mari. Pongo propus merge mâine acolo şi întreabă dacă poate ajuta şi el. Atunci Pongo vede ce este în baloturi.

  — Asta e o idee foarte bună, zise Marian - dar se pune întrebarea dacă mâine vor fi încărcate acelaşi fel de baloturi ca în noaptea asta.

  — Atunci Pongo merge acum - spuse credinciosul camarad.

  —  Asta va bate la ochi şi e şi prea primejdios - zise Marian - cel mai nimerit lucru e să mergem cu toţii la magaziile lui Ne Lung şi să spionăm ce s-o putea.

  Mi se păru că aud un zgomot slab îndărătul nostru şi Pongo întoarse şi el repede capul în lături, dar nu se vedea

nimic şi dacă ar fi fost un om pe aproape Maha l-ar fi adulmecat.

   — Hai să mergem! hotărî prietenul meu.

   Pongo ne duse pe alt drum şi după scurt timp văzurăm înaintea noastră magaziile lui Ne Lung. Erau luminate, căci pe cheiul de descărcare ardeau lămpi mari atârnate de stâlpi înalţi. Oameni mulţi forfoteau pe acolo.

   — E mai bine să rămâi în urmă şi să te ascunzi, Pongo - zise Marian - dacă eşti văzut în tovărăşia noastră, n-o să te mai poţi duce mâine să ceri de lucru.

   — Pongo ascunde bine - răspunse uriaşul - dar rămâne aproape şi ocroteşte pe Massers.

   Ţinând şoseaua largă ne apropiarăm de magazii. Văzurăm şi noi cum baloturile grele pe care le scoteau câte doi oameni şi le încărcau pe un şlep.

   De mirare era că pentru treaba asta fusese aleasă ora trei dimineaţa. Mă gândeam câtă marfă de contrabandă putea ieşi din ţară pe o astfel de cale - dar văzui cu uimire un vameş care stătea cu o listă în mână lângă... Ne Lung şi îşi făcea însemnări, după ce cercetase cu atenţiune fiecare balot care era transportat pe şlep.

   — Să fie oare înţeles cu Ne Lung? întrebai eu.

   — Nu cred - răspunse Marian - chinezul o fi ticluit el lucrurile în aşa fel încât încărcătura să fie în regulă. Ah, ne-a văzut - sunt curios să văd ce mutră o să facă.

   Ne apropiarăm într-atâta încât Ne Lung să ne poată deosebi făpturile. Schimbă câteva cuvinte cu vameşul, apoi veni agale spre noi.

   Probabil că ne lua drept nişte turişti, care făcuseră o plimbare mai lungă în aerul răcoros la nopţii - dar în orice caz vroia să vadă cine suntem.

   Marian o luă ceva mai repede la picior şi bănuii îndată gândul său: trebuia să ne întâlnim cu Ne Lung dacă se putea sub una din lămpi, ca să-i putem vedea mutra.

   Manevra asta ne reuşi; ne întâlnirăm cu chinezul când lumina căzu de-a dreptul pe chipul lui, în timp ce feţele noastre erau umbrite de pălării.

   — Ce doriţi, domnilor? întrebă galbenul.

   Marian îşi scoase pălăria şi zise, râzând:

  — Bună dimineaţa.

  O expresie de spaimă se ivi pe chipul chinezului, dar se stăpâni repede şi vrând să pară bucuros, răspunse:

  — Ah, domnii Farrow şi Bertram! Ce vă aduce la mine atât de devreme?

  — Am făcut o plimbare lungă, căci ne îmbia noaptea asta frumoasă - răspunse Marian - tocmai venim din oraşul vechi care este foarte interesant. Înapoindu-ne, am văzut cu mirare că aici se mai lucrează şi atunci v-am recunoscut pe dv. Trebuie să aveţi mult de lucru dacă nu v-ajunge ziua.

  — Se-ntâmplă uneori - răspunse chinezul fără să se tulbure - agentul meu din Bombay a comandat să i se trimită cât mai repede un vapor cu bumbac.

  — Ah, bumbac e în aceste baloturi! făcu Marian. Nu-mi păreau deloc atât de grele.

  — Fiecare balot cântăreşte vreo sută cincizeci de kilograme - răspunse chinezul, dar oricât îi era glasul de liniştit, o sclipire de furie luci în ochii săi.

  — Atunci să nu vă mai reţinem - spuse Marian - suntem şi noi obosiţi de atâta alergătură şi de tot ce-am văzut. La revedere.

  — La revedere, domnilor.

  Ne Lung se-ntoarse încet spre vameş, în vreme ce noi pornirăm spre palatul guvernatorului.

  — Aş vrea să ştiu ce-o fi în baloturile alea de bumbac - zise Marian deodată. Aş pune rămăşag că se ascund în bumbac alte mărfuri, pentru care se plăteşte vamă mare. Mult aş da să pot cerceta un astfel de balot. Când îi vom împărtăşi lui Otario bănuielile noastre împotriva lui Ne Lung, cred că nu va şovăi să lămurească lucrul.

  Adânciţi în vorbă cum eram, nu dăduserăm atenţie în jurul nostru. Apoi, nu ne gândeam la vreo primejdie aici, în oraşul nou.

  Dar ne pomenirăm deodată împresuraţi le patru vlăjgani Negri, care se repeziră la noi cu bastoane ridicate.

  Atacul fu atât de repede că nu mai avuseserăm timp să tragem pistoalele. Mă putui feri de o lovitură, sării apoi la Negrul care se poticnise din pricină că izbise în gol şi-i repezi pumnul drept sub bărbie.

   Fui însă înhăţat din coastă şi nişte braţe vânjoase mă strânseră ca într-un cleşte. Mă socotii pierdut, aşteptându- mă la o lovitură în cap - când strânsoarea slăbi deodată şi agresorul meu căzu grămadă, gemând.

   În acelaşi timp se prăbuşiră şi alte două trupuri alături de el şi când privii în jurul meu, îl văzui pe Pongo culcând la pământ pe al patrulea negru, cu un pumn.

   Pe al doilea agresor al meu îl doborâse Maha, care stătea acum deasupra lui, ameninţându-l cu colţii săi.

   — Ia te uită - zise Marian - pe aceşti patru domni cred că i-am văzut ieri la prânz la Ne Lung. Asta a fost o greşeală din partea chinezului, deşi o să nege că i-a asmuţit pe negri împotriva noastră. A, uite că vine o patrulă poliţienească.

   Marian se îndreptă spre cei doi poliţişti care veneau în grabă şi le povesti atacul negrilor asupra noastră. Unul din oameni dădu un ţignal chemând ajutor şi negrii fură luaţi imediat în primire. Poliţiştii ne făgăduiră că o să-l pună la adăpost sigur.

   Pornirăm mai departe şi ajunserăm cu bine la palatul guvernatorului, încălecarăm zidul şi intrarăm neobservaţi în odăile noastre, unde ne culcarăm.

   Mi se păru că abia mă culcasem, când trebuiră, să ne şi sculăm. Ne îmbrăcarăm reped şi ieşirăm pe verandă, unde Otario ne şi aştepta la cafea.

   Marian istorisi ce ni se întâmplase şi avea haz nici vru să creadă, dar în cele din urmă fu nevoit să re cunoască el singur că e înşelase foarte mult în privinţa lui Ne Lung.

   Marian îl ruga să poarte de grijă ca să fim păziţi - fără să se bage de seamă - de poliţişti dibaci. Trebuia să aflăm întâi taina chinezului, înainte de a-l da de gol. Şi până atunci erau în primejdie.

   Ne luarăm rămas bun de la Otario şi străbătură repede oraşul. Apropiindu-ne de antrepozitele lui Ne Lung, făcurăm un ocol mare, ieşirăm din oraş şi ţinându-ne departe de ultimele case merserăm până la plajă.

   Apoi, căutând mereu acoperire bună, merserăm încetişor, înapoi şi ne apropiarăm de magaziile lungi, unde activitatea

mai era în toi.

   Înfundându-ne în nişte tufe dese găsirăm destulă acoperire ca să ne puteam apropia într-atâta de case, încât să putem vedea cu ochiul liber tot ce se petrece. Tocmai părea să fie o pauză, căci nu vedeam pe nimeni pe chei. Şlepul care fusese încărcat în cursul nopţii plecase şi nici vameşul nu mai era acolo.

   — Acum Ne Lung ar avea cel mai bun prilej să încarce marfă de contrabandă pe al doilea şlep - şoptii lui Marian - poate că o s-o şi facă.

   — Ar trebui să fie marfă la care se câştigă mult, altminteri n-ar putea întreţine o astfel de organizaţie. Unde o fi Pongo? Mă îngrijorează faptul că nu se arată. Ah, uite-l! strigă Marian în aceeaşi clipă.

   Pongo al nostru ieşise dintr-una din magazii. În spate purta unul din baloturile mari, care după spusa lui Ne Lung cântărea vreo sută cincizeci de kilograme.

   Numai Pongo al nostru putea duce atât de lesne pe umerii săi puternici o greutate ca asta. Oricare altul s-ar fi prăbuşit la pământul.

   La-nceputul mersese de-a dreptul spre şlep, apoi însă făcuse un ocol spre stânga şi acum dispărea cu povara sa îndărătul tufelor ce mărgineau canalul. Noi ne aflam în apropierea acestor tufe şi pornirăm acum încetişor înainte, ca să ne întâlnim cu Pongo.

   — Ia te uită! exclamă deodată Marian, ghiontindu-mă.

   Şi eu băgasem de seamă în aceeaşi clipă că balotul purtat de Pongo trebuia să conţină ceva foarte ciudat.

   Pe deasupra capului uriaşului nostru camarad pânza balotului se destrămă deodată. Un cuţit ascuţit tăiase, probabil pe dinăuntru pânza. Pongo părea să nu observe nimic, căci păşea liniştit mai departe, dar văzui că mergea pe marginea canalului.

   Din balot ieşi la iveală deodată capul unui mic chinez, care-l privi câteva clipe pe Pongo, apoi îşi scoase braţele, în care avea un laţ. Întinse binişor laţul, ca să-l pună în jurul gâtului lui Pongo.

   — Mariane, trebuie să-l împuşcăm! exclamai agitat şi ridicai îndată pistolul, căci în clipa următoare laţul se va

strânge în jurul gâtului camaradului nostru.

   Dar uitasem că Pongo era prevederea întruchipată. În clipa când vrui să trag, Pongo se aplecă fulgerător înainte şi zvârli balotul în nisipul moale.

   Ieşirăm repede din ascunzătoare şi alergarăm spre el. Nu trebuia să ne mai tăinuim prezenţa, deoarece atacul acesta împotriva lui Pongo era un motiv puternic pentru a da loc la o cercetare.

   Credeam că puiul de chinez e mort, căci toată greutatea balotului apăsa acum asupra lui.

   Pongo ne zâmbi mulţumit când ne apropiarăm de el şi zise:

   — Pongo observat chinez mic, mers de la balot la balot, vârât înăuntru lucruri mici. Când el văzut Pongo, strecurat repede în balotul acesta. Pongo crezut că el va sta acolo la pândă, de aceea dus pe el. Balot uşor de tot.

   — Bănuiai că te ameninţă, Pongo? întrebai eu.

   — Pongo văzut pe el bine în oglinda apei - fu răspunsul.

   Camaradul nostru dădu acum balotul peste cap. Chinezul

dispăruse, dar Pongo vârî repede mâna înăuntru balotului şi imediat se auziră gemete de acolo.

   Apoi negru nostru îl trase afară pe vicleanul chinez şi începu să-l scuture atât de tare încât mă temeam să nu-i văd capul zburând cât colo. Dar tratamentul acesta se dovedi la locul lui, căci Pongo încetă, băiatul începu să se tânguie şi zise:

   — Voi mărturisi totul.

   Imediat Marian dădu semnalul convenit cu Otario şi din toate părţile se iviră poliţişti în uniformă şi în civil. Jumătate din numărul lor împresurară clădirea lui Ne Lung, ceilalţi veniră spre noi, în frunte cu însuşi guvernatorul.

   — Aici avem un martor - zise Marian, arătând spre micul chinez, care tremura - vrea să ne spună totul. Mai întâi însă trebuie să-l arestăm pe Ne Lung.

   Când ne apropiarăm de biroul acestuia chinezul tocmai ieşea. Mai eram la douăzeci de metri şi văzurăm lămurit cum se speriase, apoi scoase un fluierat şi din toate magaziile dădură buzna hamalii, care se năpustiră imediat asupra noastră.

   Pongo mi-l zvârli mie pe micul chinez, apoi se repezi înaintea agresorilor. Era o adevărată plăcere să-l vezi pe uriaşul negru cum îi prindea pe vlăjganii aceia şi-i zvârlea cât colo de parcă ar fi fost nişte baloturi uşoare.

   Poliţiştii veniră acum în pas alergător din toate părţile şi cu bastoanele lor doborâră pe hamali unul după altul.

   Marian se făcuse nevăzut.

   Nu dură mult şi lupta se sfârşise. Acei dintre hamali care nu fuseseră doborâţi, fură acum legaţi de poliţişti şi transportaţi de acolo. Numai pe Ne Lung nu-l vedeam şi tocmai vroiam să pătrund în clădirea în care erau birourile şi să văd ce-i cu camaradul meu, când chinezul se ivi în prag, abia ţinându-se pe picioare.

   Cât p-aci să nu-l mai recunosc, atât de cotonogit era. Îndărătul lui venea Marian, care-l împingea în ghionturi din spate.

   — S-a împotrivit al dracului - spuse prietenul meu, râzând - dar în cele din urmă tot l-am biruit.

   Hainele lui Marian erau rupte şi câteva vânătăi pe faţă dovedeau că avusese de furcă nu glumă, cu chinezul.

   Doi poliţişti se repeziră îndată la Ne Lung şi-l legară, apoi fu luat de acolo, împreună cu ceilalţi arestaţi.

   În cabinetul şefului poliţiei din Goa, micul chinez făcu mărturisiri care lămuriră taina.

   Ne Lung făcea contrabandă cu opiu din India Engleză, pe scară întinsă şi economisea taxele vamale mari pe care le puneau englezii pe această otravă. Clienţii lui găseau opiul în baloturile de bumbac, pe care le luau în primire în largul mării. Câştigul era mare de tot şi Ne Lung putea cheltui cu măsurile de siguranţă în jurul depozitului de otravă, pe care din prevedere îl instalase în ruinele din vechiul oraş. Poate că şi-ar fi continuat multă vreme negoţul, dacă paznicii săi nu s-ar fi pripit, prăvălind peste noi blocurile de marmoră, de teamă să nu zgândărim secretul.

   Micul chinez conduse o patrulă de poliţişti la magazia subterană, unde fură arestaţi încă şase paznici.

   N-am mai putut aştepta procesul împotriva lui Ne Lung şi a oamenilor săi, căci după câteva zile plecarăm mai departe. La Bombay ne aştepta Sir Jones Hastings, fratele

guvernatorului din Madras.

  Această vizită de politeţe ne mai aduse o aventură, pe care ţi-o voi povesti cu alt prilej, dragă George.

SFÂRŞIT

Volumul 153

LA BOMBAY

   O TRAGEDIE GROZAVĂ

   — DEŞI NU PREA ŢINEAM la primirea cu alai - începu doctorul Bertram o nouă povestire - fui totuşi cam dezamăgit că Sir Jones Hastings, guvernatorul din Bombay, ne primi distrat şi grăbit.

   Fratele său, care era de asemenea guvernator la Madras, i-o fi comunicat de sigur ce servicii făcusem guvernului englez, venind de hac lui Haider Nega şi vărului săi Tippu Nega.

   E drept că venise cu aghiotantul său să ne întâmpine la vapor, dar salutul lui fu jignitor de rece.

   Privii pe furiş la Marian. Mă aşteptam să refuze invitaţia guvernatorului de a locui în casa lui, căci în asemenea împrejurări ne-am fi simţit mult mai bine la vreun hotel. Marian însă primi invitaţia, după ce iscodi cu privirea chipul lui Sir Hastings, fără să atragă luarea-aminte.

   Cam neplăcut impresionat mă aşezai lângă aghiotant, în fundul maşinii elegante. Şi în cursul drumului guvernatorul fu foarte tăcut şi lăsă pe seama aghiotantului, colonelul Fields, să ne explice minunăţiile ce le întâlneam în drum.

   Ţinta noastră era piaţa mare a oraşului numită „The Green", unde se înălţa palatul guvernamental. În clădirea aceasta fusese înainte vreme un Colegiu iezuit, când Bombay aparţinea încă portughezilor. Numele de „Bombay" vine şi el din portugheză, de altfel: „Bom Bahia", care înseamnă „golf bun".

   Abia ne dădurăm jos din maşină şi intrarăm în somptuosul palat, că Sir Hastings îşi luă rămas bun de la noi şi cu o barbă bătătoare la ochi urcă scara largă ce ducea la primul etaj, însărcinând pe aghiotant să ne arate odăile ce ne fuseseră rezervate.

   — Mariane, când plecăm? întrebai încet pe camaradul meu, căci eram într-adevăr furios pe purtarea guvernatorului.

   — De îndată ce-i vom fi ajutat lui Sir Hastings - fu răspunsul surprinzător.

   Şi fără să-mi dea răgaz să-l întreb ce vroia să creadă prin asta, se adresă aghiotantului:

   — Domnule colonel, sunteţi atât de bun să-mi spuneţi ce i s-a întâmplat domnului guvernator? Veţi fi auzit de sigur, că suntem oricând gata să dăm o mână de ajutor acolo unde se poate. Am băgat de seamă din primul moment că trebuie să i se fi întâmplat o mare neplăcere - ca să zic altfel - lui Sir Hastings.

   — Aveţi dreptate, domnule Farrow - răspunse aghiotantul

- când vom fi în apartamentul dv. vă voi explica despre ce e vorba. Oricum aţi fi aflat-o, căci groaznica întâmplare a pus în picioare întreg oraşul. Iată aici odăile dv.: trei dormitoare şi o cameră de primire.

   Doi servitori ne aduseră bagajele, apoi ne aşezarăm în jurul mesei din odaia de primire şi colonelul începu:

   — Sir Hastings are o fiică în vârstă de douăzeci de ani, Mabel, logodită cu Sidney Harrison, fiul celui mai bogat negustor de bumbac. Peste patru săptămâni urma să aibă loc nunta. Acum opt zile s-a petrecut groaznica nenorocire, care a lovit greu de tot pe guvernator. Sidney Harrison fu găsit în nesimţire într-una din cunoscutele taverne de opiu şi în faţa divanului pe care îşi clocea beţia, zăcea o malaieză

- care servea în tavernă împreună cu alte fete - având înfipt în piept cuţitul lui Sidney Harrison. Tânărul înjunghiase pe fată, într-unul din acele momente de furie pe care le aduce cu sine beţia de opiu. Vă puteţi închipui, domnilor, ce vâlvă a stârnit faptul acesta! Mabel Hastings s-a îmbolnăvit de nervi şi acum veţi pricepe de ce sărmanul părinte nu v-a primit aşa cum s-ar fi cuvenit.

   — Într-adevăr, asta e o lovitură dureroasă - spusei eu, compătimitor - păcat că nu putem ajuta cu nimic în împrejurarea aceasta. A făcut mărturisiri Sidney Harrison?

   — Nu; când s-a trezit în închisoare susţinea că nu-şi poate aduce aminte de nimic. Pe de altă parte, o ţine morţiş că n-a prizat niciodată opiu şi nici nu auzise de existenţa acestei spelunci. Ciudat e că şi medical legist a constat că nu prezintă nici unul din simptomele opiomanilor.

   — Asta e foarte interesant! exclamă Marian, care stătuse până atunci cu capul în jos. A cercetat poliţia dacă nu cumva tânărul a fost îndemnat de vreun cunoscut să viziteze taverna aceea?

   — Nu - răspunse Fields, mirat - n-au fost întreprinse nici un fel de cercetări, de altfel. Faptele vorbesc de la sine. Sidney Harrison a luat opiu şi în inconştienţa beţiei a ucis-o pe malaieză. Procesul său a fost hotărât pentru săptămâna viitoare. Fireşte că i se vor acorda circumstanţe uşurătoare - căci când a comis fapta nu era în deplinătatea minţii sale - dar condamnat va fi în orice caz. Fericirea lui Mabel Hastings e distrusă; biata fată îl iubea nebuneşte. Şi el îşi iubea logodnica atât de mult, încât eu personal nu pot pricepe cum s-a lăsat târât pe panta crimei. Acum patru ani s-a înapoiat din Anglia cu studiile terminate şi a intrat în afacerea părintelui său. În tot timpul acesta a avut o purtare ireproşabilă. Şi acum, cu puţin înainte de căsătoria ci fermecătoarea şi iubita sa logodnică să se apuce el să prizeze opiu! Nu pricep şi pace. Nici Sir Hastings şi nici bătrânul Harrison nu-şi pot explica în ruptul capului ce s-a întâmplat cu el.

   Marian chibzui adânc câteva clipe, apoi întrebă:

   — Când a fost anunţată logodna tinerilor?

   — Acum douăsprezece zile. Asta s-a întâmplat cu prilejul unei serbări date de Sir Hastings în grădina locuinţei sale particulare, pe una din insulele golfului. Tinerii tăinuiseră dragostea lor şi a fost o mare surpriză când Sir Hastings a anunţat logodna.

   — Nu mă-ndoiesc că unii tineri or fi rămas dezamăgiţi? spuse Marian.

   — Cam aşa - încuviinţă colonelul - vă spuneam înainte că Mabel Hastings e foarte frumoasă.

   — Care va să zică tinerii erau logodiţi numai de patru zile, când s-a petrecut drama aceea? întrebă mai departe Marian.

   — Întocmai, logodna oficială avusese loc numai cu patru zile înainte, dar eu ştiam de mai mult timp ce se pregăteşte, am respectat însă dorinţa guvernatorului, păstrând tăcere. De aceea şi pot susţine că dragostea dintre cei doi era foarte adâncă şi trainică.

   — Atunci cred că nimeni nu s-a gândit până acum că s-ar fi putut făptui o crimă împotriva lui Sidney Harrison? zise Marian, cu seriozitate. Vreau să spun că vreun rival în dragoste vroia să-l înlăture din cale în felul acesta?

  Colonelul se uită uluit câteva clipe la Marian, apoi sări de pe scaun şi strigă:

  — Domnule Farrow, la asta nu s-a gândit nimeni până acum. Da, se poate să aveţi dreptate. Aş putea pomeni guvernatorului despre bănuiala aceasta? O să-şi recapete curajul. Ar trebui anunţată şi poliţia ca să-şi îndrepte cercetările în direcţia asta.

  — Aş dori să vorbesc chiar eu cu Sir Hastings - spuse Marian - poate că în cursul discuţiei mi-ar da unele indicaţiuni preţioase.

  — Oh, veniţi domnilor! exclamă colonelul înveselit. O iubesc pe Mabel Hastings de parc-ar fi copilul meu şi aş da orice s-o văd iarăşi fericită.

  Colonelul coborî scara şi trimise un servitor să ne anunţe guvernatorului. Când intrarăm în somptuosul cabinet de lucru a lui Sir Hastings, el ne ieşi înainte şi zise oboist:

  — Domnilor, colonelul Fields vă va fi povestit ce groaznică nenorocire m-a lovit. Vă cer iertare că nu v-am primit aşa cum avusesem de gând, când fratele meu mi-a anunţat vizita dv.

  — Sir, domnule Farrow are o idee care îmi dă speranţe mari - spuse Fields, cu însufleţire - poate că lucrurile se- ntorc iarăşi spre bine.

  — Să se întoarcă spre bine? zise guvernatorul, neîncrezător. Asta niciodată! Mă tem că biata mea Mabel no să se mai reculeagă cât lumea de pe urma acestei lovituri. Această faptă necrezută a logodnicului ei, pe care-l iubea din toată inima, i-a distrus viaţa.

  — Sir - interveni Marian - spuneaţi chiar dv. că fapta tânărului Harrison e de necrezut. Nu s-ar putea ca vreun rival în dragoste să-i fi jucat această festă criminală, cu scop ca să-l distrugă?

  Guvernatorul se holbă la Marian întocmai ca înainte colonelul, apoi sări în sus ca un tinerel, se repezi la prietenul meu şi începu să-l zgâlţâie de umeri.

  — Domnule Farrow - strigă el, cu glas înăbuşit - ideea asta ţi-a inspirat-o Cerul. Nici nu se poate să fie altfel. Sidney e un caracter de elită, un bărbat liniştit şi sincer, fără nici o patimă. Aşa că nu se poate să fi făptuit nelegiuirea de care e învinovăţit. Da, da, aşa trebuie să se fi întâmplat... L-au ameţit, apoi a fost târât în taverna aceea, cadavrul malaiezei a fost aşezat alături de el şi astfel au lăsat să cadă asupra lui acuzaţia de crimă. Domnule Farrow, îţi mulţumesc din adâncul sufletului.

   — O clipă, Sir - potoli Marian entuziasmul guvernatorului - e drept că ideea mea are multă probabilitate, dar va fi greu să scoatem la lumină pe adevăratul făptaş, în caz că această crimă s-a petrecut în realitate aşa cum presupun. Ticăloşia a avut loc în urmă cu opt zile şi în timpul acesta criminalul putea şterge cu desăvârşire orice urmă. Trag nădejde că printre detectivii din Bombay se găsesc şi oameni dibaci, altminteri Sidney Harrison nu va putea fi salvat.

   — Dumnezeule - gemu guvernatorul - acum îmi spulberi iarăşi toate speranţele, domnule Farrow. Ai dreptate, cum să fie lămurită fapta aceasta? Poliţia n-a mai căutat alte urme, deoarece pentru ea nu mai încăpea îndoială asupra vinovăţiei lui Sidney.

   — Am amintit numai că e greu - spuse Marian - dar nu e cu neputinţă. N-aş putea sta de vorbă cu persoana care se ocupă de cazul Harrison?

   — Acesta e detectivul-inspector Johnson - spuse guvernatorul - îl voi ruga să vie încoace. Peste jumătate de ceas poate fi aici.

   — Bine Sir, atunci ne vom curăţa de praf în vremea asta - zise Marian - peste o jumătate de ceas vom mai sta de vorbă.

   Detectivul-inspector Johnson, pe care îl cunoscurăm peste o jumătate de ceas făcea o impresie foarte bună. Când Marian îi expuse ideea sa, rămase şi el tot aşa de surprins ca mai înainte guvernatorul şi aghiotantul său.

   Apoi însă recunoscu deschis că acum cercetările erau cu neputinţă, deoarece taverna de opiu, în care se făptuise crima, fusese închisă de poliţie, iar presupusul făptaş avusese destul timp în cele opt zile să pătrundă în încăperea cu pricina şi să şteargă orice urmă. Afară de asta, stărui asupra greutăţii de-a găsi pe vinovat, printre numeroşii bărbaţi, mai tineri şi mai bătrâni, care candidaseră la mâna frumoasei Mabel Hastings.

   Johnson chibzui cu înfrigurare asupra tuturor posibilităţilor care ar fi putut duce pe urma adevăratului criminal, dar în cele din urmă trebui să recunoască că nu prea dădeau speranţe de izbândă.

   Sir Hastings îşi pierdu iarăşi curajul şi sărind de pe scaunul său începu să umble agitat prin odaie.

   — Acum catastrofa mi se pare şi mai grozavă! zise el. Simt că Sidney e nevinovat, că e cineva care şi-a bătut jos de el în chip criminal - şi cu toate acestea nu-i putem ajuta şi trebuie să răbdăm să fie condamnat. Îţi vine să înnebuneşti, nu alta!

   Colonelul şi inspectorul erau acum şi ei de aceeaşi părere şi se vedea bine că cei trei bărbaţi erau în culmea disperării.

   — Domnilor - zise atunci Marian - vă dau completă dreptate că există numai o singură posibilitate să punem mâna pe el - presupunând că se mai află în Bombay. Trebuie să se prezinte singur şi atunci îl vom prinde.

   Dacă n-aş fi fost şi eu uimit peste măsură de cuvintele lui Marian, atunci cu siguranţă că aş fi izbucnit în râs văzând chipurile celor trei domni. Sir Hastings făcu o mutră de parcă s-ar fi îndoit că prietenul meu e în toate minţile şi zise chiar:

   — Nu ştiu zău, domnule Farrow, cum să iau cuvintele d- tale. Chestia care ne preocupă e prea gravă ca să ne îngăduim glume şi-apoi nici d-ta nu eşti omul pentru aceasta. Crezi într-adevăr serios că vinovatul se va prezenta singur?

   — Sper, cel puţin - răspunse Marian - zâmbind. Fireşte că dv., domnilor, mă ţineţi sărit la minte, dar nu vă iau în nume de rău. Planul meu e cam ciudat şi e drept că nu făgăduieşte izbândă deplină, dar mă bizui pe mustrările de cuget ale criminalului şi pe nesiguranţa sa legată de asta - da, această nesiguranţă constituie chiar punctul principal al planului meu. Mă gândeam la publicarea unei notiţe amănunţite în gazetele din Bombay, în care să se pomenească de sosirea noastră aici, apoi că am început imediat să ne ocupăm de tristul caz al tânărului Harrison şi că am găsit urme care duc spre un alt făptaş. Aceste urme trebuiesc, fireşte, trecute sub tăcere, în interesul lămuririi complete a cazului, dar se poate susţine totuşi de pe acum că Sidney Harrison e nevinovat, oricât aparenţele ar fi împotriva lui. Cred că în urma acestei notiţe adevăratul făptuitor se va socoti atât de nesigur, încât va încerca să ne înlăture. Atunci va trebui să iasă din întunerec şi noi vom avea cel mai bun prilej să punem mâna pe el.

   Câteva minute domni o tăcere adâncă, apoi cei trei bărbaţi săriră în picioare şi se repeziră la prietenul meu, ne mai ştiind cum să-şi exprime admiraţia.

   Marian râse şi zise:

   — Dar, domnilor, mă umiliţi. Chiar atât de extraordinar nu e planul meu. Să-l discutăm acum în deplină linişte, căci notiţa despre care vă vorbeam trebuie să fie redactată foarte iscusit, pentru ca făptaşul să nu intre la bănuială. Pe de altă parte, nu vreau ca poliţia să fie pusă mai prejos, de aceea am putea scrie că am descoperit urmele noii împreună cu domnul inspector Johnson. Numai că prin aceasta e vârât în primejdie şi domnul Johnson, căci vinovatul se va lega şi de el atunci.

   — O doresc din toată inima - strigă inspectorul - în felul acesta aş putea cel puţin să-mi liniştesc conştiinţa, căci nu poate fi îndoială că în cazul care ne preocupă am făcut o greşeală pe care nu mi-o voi ierta niciodată. Cât p-aci să fie condamnat un nevinovat şi distrusă viaţa unei tinere fete, numai pentru că eu nu m-am gândit la tot ce-ar fi fost cu putinţă.

   Redactarăm împreună o notiţă pe care Johnson avea de gând s-o facă să apară chiar în gazetele de seară. Când treaba fu gata, Marian zise iar:

   — Sir, nădăjduiesc că starea fiicei dv. Nu e atât de gravă încât să nu poată fi transportată. Aş socoti că e nevoie să fie dusă la locuinţa dv. particulară, de pe una din insule. Aici în palatul acesta mare şi vechi e în primejdie, deoarece criminalul nu se va mulţumi să-l fi înlăturat pe rivalul lui, ci va încerca s-o aducă în puterea sa pe fiica dv.

   — Ai dreptate! făcu Sir Hastings. Voi vorbi îndată cu medicul. Fireşte că pe insulă Mabel e mai la adăpost.

   — Şi-apoi trebuie să vă rog să ne daţi şi nouă ospitalitate pe insulă - spuse Marian - din clipa când va apare notiţa aceea în gazete, suntem în mare primejdie. În clădirea aceasta mare, care o fi ascunzând cine ştie ce taine, criminalul ne poate ataca în aşa fel încât să nici nu ne putem apăra.

   — Dumnezeule! făcu guvernatorul. În bucuria mea nici nu m-am gândit la asta. Vă puneţi capul în joc, domnilor!

   Marian îl linişti şi guvernatorul făgădui să ne transporte încă înainte de a se însera, la vila lui particulară.

   Johnson plecă să ducă notiţa la gazete, iar Sir Hastings chemă medical care avea să hotărască dacă Mabel putea fi transportată.

   Luaserăm înţelegere cu inspectorul să ne întâlnim peste un ceas. Ca să vizităm locul crimei, în taverna de opiu. Trebuia chiar să facem asta ca să bată la ochi, pentru ca notiţa din gazetele de seară să corespundă adevărului, căci se putea foarte lesne ca asasinul să dea târcoale locului unde făptuise crima.

STAFIA DIN CAMERA CRIMEI

   BĂTRÂNUL MEDIC DE CASĂ al guvernatorului spuse că Mabel Hastings putea fi transportată pe insulă, cu toate precauţiunile de rigoare şi ţinea chiar foarte nimerită o schimbare a mediului: fata, când se va trezi din leşin, ceea ce se aştepta pentru a doua zi, nu trebuia să mai vadă odaia aceea unde primise vestea crimei făptuite de logodnicul ei.

   După ce puseră la punct chestiunea aceasta, ne duserăm la inspectorul Johnson, care ne aştepta în cabinetul său. Vizita la taverna de opiu o făceam numai de formă, căci nu credeam deloc să mai găsim niscaiva urme acolo.

   Părăsirăm împreună cu Johnson clădirea poliţiei, ne urcarăm în maşina care aştepta afară şi pornirăm spre cartierul vechi la oraşului.

   Acesta, numit „Blacktown" (oraşul negru) e locuit de băştinaşi şi negustori asiatici.. Acoperişuri drepte, ferestre zăbrelite, ceardacuri, balcoane de lemn şi uşi scunde caracterizează Blacktown-ul - apoi un întreg vălmăşag de oameni.

   Maşina trebui să oprească în cele din urmă căci ne aflam acum în faţa unei străduţe largă de cel mult un metru şi jumătate. Într-adins coborârăm foarte tacticos şi pornirăm agale pe ulicioară în sus.

   Fireşte că nu trecu mult şi căpătarăm o întreagă escortă de cetăţeni, dintre care cei mai mulţi îl cunoşteau pe inspector. Grozava crimă era încă vie în mintea tuturor, aşa că imediat vestea sosirii noastre se răspândi cu iuţeala fulgerului prin întreg cartierul.

   Când cotirăm într-o a doua stradă, mai îngustă decât cea dintâi, văzurăm că se şi adunase o mulţime de oameni în faţa unei case murdare. Cu mare greu izbuti inspectorul să ne croiască drum prin grămada aceea agitată, apoi fu nevoit să cheme doi poliţişti băştinaşi şi să-i posteze în faţa intrării scunde altminteri o parte din curioşi ne-ar fi urmat în casă.

  Pe dinăuntru casa era tot atât de dărăpănată şi murdară cape dinafară. Dar Johnson ne conduse într-o odăiţă dosnică şi care era mobilată simplu, numai cu lucruri trebuincioase. Acolo dădu la o parte covorul de pe podea şi ridică un chepeng.

  La cererea lui ne aprinserăm lămpile de buzunar, după cum făcu şi el. Atunci văzurăm în faţa noastră o scară îngustă şi mult umblată, care ducea în jos.

  După ce coborârăm treptele, ne pomenirăm în faţa unui mic perete de lemn, pătrat, acoperit în parte de o perdea roşie.

  Johnson dădu în lături stofa groasă şi intrarăm într-un coridor îngust, ai cărui pereţi erau căptuşiţi cu mătase, iar podeaua era acoperită cu un covor de preţ.

  Vreo zece perdele se înşirau una lângă alta de amândouă părţile gangului, unele erau pe jumătate trase şi în trecere văzui aranjamentul luxos al micilor încăperi, în care fumătorii de opiu se dedaseră patimii lor.

  Aproape de capătul gangului perdeaua era lipită de perete cu sigilii de ceară. Johnson cercetă cu luare-aminte peceţile, apoi ne zise:

  — Vă rog, domnilor, încredinţaţi-vă singuri că peceţile sunt neatinse şi nici n-ar fi putut fi dezlipite şi puse la loc, căci ceara a pătruns prea adânc în ţesătura perdelei şi a tapetului de mătase.

  Ne încredinţarăm că într-adevăr aşa era.

  Johnson trase acum perdeaua la o parte şi privirăm în încăperea în care se făptuise crima. Era tot aşa de luxos mobilată ca şi cabinele alăturate, dar pernele divanului larg erau în parte căzute jos, iar covorul din faţă era mototolit. Pe el se vedea o pată mare, ce culoare cafenie - sângele fetei ucise.

  Johnson, care stătea îndărătul nostru, scoase deodată o exclamaţie de mirare.

  — Domnilor - zise el apoi, cu glas scăzut - trebuie să fi fost cineva în încăpere. Abia alaltăieri am mai cercetat odată, amănunţit, cu doi funcţionari şi am luat o schiţă, ca să pot prezenţa justiţiei o descriere exactă, în ziua judecăţii şi acum văd că scăunelul de la capătul divanului e răsturnat. Pot jura, însă, că alaltăieri stătea în picioare.

   — Asta e foarte important - zise Marian - nu cred că încăperea asta să fi fost cercetată de funcţionarii unui alt departament şi sigilată la loc, cum trebuie.

   — Cu neputinţă - răspunse Johnson - vedeţi, am introdus aici o inovaţie care s-a dovedit bună. Fiecare funcţionar mai de seamă, în drept să sigileze o încăpere are ştampila sa specială. Înăuntru leului britanic e un locşor liber, unde e imprimată monograma funcţionarului respectiv. Astea de aici sunt sigiliile mele, pe care le-am aplicat alaltăieri şi pecetea o port totdeauna la mine.

   Din buzunarul dinăuntru al vestei inspectorul scoase mica pecete, pe care ne-o arătă. Apoi urmă:

   — Fiecare slujbaş care s-a folosit de pecetea lui, este obligat să se încredinţeze de câteva ori pe zi de existenţa acesteia, atâta timp cât sigiliile se află aplicate la încăperea respectivă. Aşa dar e cu totul exclus ca cineva să-mi fi sustras pe ascuns pecetia, pentru ca să intre în încăpere şi să aplice apoi la loc sigiliile.

   — Atunci trebuie să existe încă o intrare - spuse Marian - să examinăm pereţii care dau în cele două încăperi alăturate. Străinul numai pe acolo putea veni, dacă n-o fi în tavan sau podea vreo deschizătură, căci peretele din faţă cred că e masiv?

   — Da, este zidul de temelie al casei - răspunse inspectorul - încăperile acestea n-au nevoie de ferestre, căci sunt luminate artificial. Marian îndreptă lumina lămpii sale întâi spre tavan, apoi spre podea. Privi cu multă luare- aminte tapetul de mătase al tavanului şi covorul gros de pe podea, apoi zise:

   — Atât sus cât şi jos nu poate să fie o uşă secretă, căci atunci ar trebui să se vadă vreo cusătură sau tăietură în mătase sau în covor. Ala dar, rămân numai aceşti doi pereţi. Cui aparţine taverna?

   — Unui indian bogat, Dşamse, care face export pe scară întinsă. Minunata lui vilă se află pe una din insule, în partea de sus a golfului. Am îngăduit această tavernă pentru că în nenumărate rânduri făceam capturi frumoase aici. Mulţi criminali s-au trădat în beţia opiului. Dşamse e cu totul de

partea noastră şi nu odată a dat dovadă de sinceritatea lui.

   — Hm, îi cunosc eu bine pe asiaticii ăştia - zise Marian, îngândurat - mi se pare suspect totdeauna când unul din ei se arată cinstit faţă de asupritorii poporului său. De, se poate să mă înşel, dar cred totuşi că Dşamse i-a buzunărit adesea pe oaspeţii săi, când aceştia erau cuprinşi de beţia opiului. Şi o fi făcut vreo trecere în pereţii despărţitori ai cabinelor. S-au mai văzut acum în primul rând să cercetăm peretele de deasupra acestui divan.

   Prietenul meu se apropiă de divan şi se aplecă peste el. Pipăi peretele cu luare-aminte, dar se ridică imediat şi zise:

   — De aici e prea greu căci ne împiedecă divanul. Să mergem în cabina alăturată, cred că acolo vom găsi cu siguranţă uşiţa ascunsă.

   Părăsirăm camera crimei şi intrarăm în încăperea alăturată, ne apropiarăm de peretele din stânga şi-l pipăirăm cu băgare de seamă. Spre deosebire de cum era cazul la ceilalţi pereţi şi la tavan, tapetul de mătase avea aici numeroase desene şi era lesne cu putinţă ca printre acestea să se scundă o deschizătură, care să fie cu totul nevăzută din pricina modelului ciudat.

   Marian stătea între inspector şi mine; el îşi alesese partea peretelui care se afla sub căpătâiele divanului alăturat. Eu alesesem locul care dădea spre peretele de afară, iar inspectorul stătea în apropierea deschizăturii de intrare.

   Timp de vreo zece minute căutarăm cu râvnă, fără, însă, să găsim ceva. Deodată Marian şuieră printre dinţi mulţumit, scoase cuţitul şi-l apăsă pe ochiul unuia din animalele fabuloase imprimate pe mătase.

   Atunci se auzi un scârţâit slab, apoi o parte a peretelui se dădu în lături. Contururile acestei uşi ascunse erau cu atâta dibăcie alese, încât se împreunau cu desenul şi numai la o căutare foarte atentă puteau fi deosebite.

   Dedesubtul uşiţei prin care un om ar fi putut să-şi vâre trupul, stătea divanul pe care se aflase Sidney Harrison, ca ucigaş.

   — Vezi - se adresă Marian, triumfător, către inspector - Dşamse al d-tale o fi şterpelit el de multe ori portmoneul sau bijuteriile vreunuia din clienţii săi bogaţi. Şi acum am dat şi de intrarea ascunsă, prin care cineva ar fi putut pătrunde în încăperea sigilată. Aş vrea numai să ştiu cu ce scop o fi făcut-o? Cred că d-ta ai cercetat cu băgare de seamă încăperea cu slujbaşii d-tale?

   — Fireşte - răspunse inspectorul - dar spre ruşinea mea trebuie să mărturisesc că nu ne-am gândit să examinăm pereţii.

   — Dar ce-o fi asta? îl întrerupse Marian, arătând spre scăunaşul de la căpătâiul divanului.

   Atât inspectorul cât şi eu rămaserăm acum cu gura căscată, căci scăunaşul acesta, care înainte fusese răsturnat.... era acum iarăşi în picioare.

   Aşa dar, în vreme ce noi căutam în această încăpere deschizătura ascunsă, cineva trebuie să fi fost în camera crimei şi să fi ridicat scăunaşul.

   Nu prea ţi-e îndemână ştiind în apropierea ta un om, pe care nu-l vezi şi nu-l auzi. Îmi pregătii revolverul; ţineam mâna pe el, gata să trag. Inspectorul îşi scoase şi el arma din buzunarul de la spate şi o trecu în cel de la haină.

   — Cine să fi fost? şopti el.

   Marian înălţă din umeri, apoi zise încet:

   — Poate să fi fost adevăratul făptuitor, sau numai o iscoadă a lui Dşamse, care, în prostia-i fără margini a ridicat la loc scăunelul, ca să-ncerce să ne înşele pe noi. Îşi închipuia că o să credem că ne înşelasem înainte, când spusesem că cineva trebuie să fi pătruns pe furiş în încăpere. Dacă e vorba, însă, de adevăratul făptuitor, atunci l-a atras aici pornirea aceea cunoscută pe care o are criminalul pentru locul ticăloşiei sale, sau a uitat un obiect pe care ţine neapărat să-l aibă iar. De aceea sunt de părere să mai cercetăm odată cu toată luarea aminte camera crimei.

   — Dar mai întâi să aruncăm o privire în ultima cabină - spuse Johnson - căci de acolo trebuie să ne fi observat omul care se aţine pe aici. Şi printr-un capac asemănător din perete va fi ridicat şi scăunaşul.

   — Tot ce se poate - încuviinţă Marian - atunci să ne grăbim însă, poate izbutim să mai punem mâna pe el.

   Cu inspectorul în frunte ieşirăm în gang şi alergarăm spre ultima cabină, care se afla la stânga aceleia în care se făptuise crima.

   Când însă Johnson smulse perdeaua, se dădu repede înapoi şi scoase un geamăt, ducând în acelaşi timp mâinile la faţă. Smulsei repede pistolul, băgai de seamă că Marian, care se afla înaintea mea, făcea acelaşi lucru, dar şi prietenul meu se clătină pe spate scoţând şi el un ţipăt de durere, ducând de asemenea mâinile la faţă.

   Ca o umbră văzui un bărbat înalt, al cărui chip nu-l putui recunoaşte, deoarece atât inspectorul cât şi Marian scăpaseră jos lămpile lor, în timp ce lumina lanternei mele era acoperită de spatele prietenului meu.

   Sării repede în lături şi ridicai braţul în care ţineam arma, dar în acelaşi moment avui un simţământ ca şi cum mi s-ar fi zvârlit în faţă plumb topit. Durerea grozavă mă făcu să uit totul. Revolverul şi lampa îmi căzură din mâinile pe care le dusei repede la ochi, din pricina acelei dureri grozave.

   Apoi mă prăbuşii la pământ, simţii că dispare durerea în acelaşi timp cu voinţa mea şi repede de tot îmi pierdui cunoştinţa.

   Când mă trezii era o beznă adâncă în juru-mi. Memoria îmi revenea cu-ncetul, până când, în cele din urmă, revăzui şi ultima imagine dinainte de a-mi fi pierdut cunoştinţa.

   Făptura mare, ca o umbră, apoi durerea îngrozitoare şi la urmă căderea în nesimţire. Asta se întâmplase în taverna de opiu a lui Dşamse. Unde mă aflam oare acum?

   Constatai cu bucurie că-mi puteam mişca în voie mădularele. Dibuii în jurul meu şi dădui de o mână omenească.

   — Mariane? şoptii îndată.

   — Da, Robert, eu sunt - răspunse prietenul meu, tot aşa de încet - mare drăcovenie şi aia cu care ne-a ameţit individual nevăzut.

   — Groaznic! se auzi glasul inspectorului. Aveam senzaţia că-mi arde capul. Dar unde om fi acum?

   — În taverna de opiu, fireşte - răspunse Marian - se simte mirosul dulceag al otrăvii. Lămpile noastre de buzunar

trebuie să fie pe jos.

   Dibuii îndată în juru-mi şi găsii într-adevăr revolverul, apoi lampa. O aprinsei şi văzurăm că ne aflam unul lângă altul în gangul îngust care se afla între cabinele de fumat.

   Marian şi inspectorul îşi ridicară lămpile care se rostogoliseră ceva mai departe, apoi ne scularăm în picioare şi ne uitarăm unul la celălalt.

   Dar nu se vedea nici o urmă, ochii noştri nu ne mai dureau deloc.

   — Slavă Domnului! făcu Marian. Mă gândeam să nu ne fi pierdut vederea. Dar acum să cercetăm repede încăperea crimei! Aş pune rămăşag că potrivnicul nostru a fost adevăratul făptuitor, care, precum spusesem, căuta vreun obiect.

   Marian vorbise atât de încet încât dacă aş fi fost vreo iscoadă ascunsă pe aproape nu l-ar fi putut auzi. Tot atât de încet vorbi şi inspectorul:

   — N-ar fi bine să cercetăm la repezeală celelalte cabine, dacă nu cumva stă pitit acolo misteriosul vizitator? Fireşte că trebuie să rămânem despărţiţi, pentru că, în cazul că unul din noi ar cădea răpus de otrava aceea grozavă, ceilalţi să-i poată veni în ajutor.

   — Bine, putem face şi aşa - încuviinţă Marian - dar cred că nemernicul ăla a şters putina. Drace! Un ceas am zăcut în nesimţire. Mă mir cum cei doi poliţişti pe care i-ai lăsat de pază la intrare, n-au devenit bănuitori.

   Cercetarea cabinelor se termină curând. Misteriosul necunoscut nu era nicăieri.

   Intrarăm în încăperea crimei şi Marian începu să dea jos pernele de pe divan şi covorul de mătase care-l acoperea. Părea să aibă un plan al lui. La urma trase de la perete divanul.

   — Şi asta am făcut-o la timpul său - zise inspectorul.

   Când însă prietenul meu pipăi tapetul de mătase al

peretelui, Johnson nu se putut stăpâni şi zise:

   — Crezi cumva că făptuitorul a introdus mâna prin deschizătura secretă şi cu prilejul acesta a pierdut vreun obiect?

   — Nu vorbi atât de tare! îl preveni Marian. Aici trebuie să presupunem cu adevărat că pereţii au urechi. Da, bănuiesc că i-o fi scăpat poate un obiect mic îndărătul tapetului de mătase. Sunt încredinţat că d-ta cu ajutoarele d-tale aţi cercetat atât de temeinic întreaga încăpere, încât nu se poate afla într-însa nici un obiect pierdut, dar tapetul de pe perete cu siguranţă că l-aţi trecut cu vederea.

   — E drept, nici nu ne-am fi putut gândi la asta, căci nu ştim de existenţa capacului secret. Ai găsit ceva?

   — Da - răspunse Marian, cu încordare.

   Scoase cuţitul şi făcu o tăietură în mătase. Un obiect lucitor căzu afară şi îl prinse cu îndemânare, vârându-l în buzunar.

   — Să plecăm - zise el apoi - nu mai e nevoie să pui sigilii, domnule inspector, căci individual misterios care dă târcoale pe aici mai are de sigur şi alte căi ca să ajungă în odaia crimei, chiar dacă ai sigila cele două uşiţe secrete din pereţi. De când am găsit obiectul acesta suntem în mare primejdie.

   Spunând acestea Marian scoase revolverul şi păşi cu băgare de seamă spre perdeaua care despărţea încăperea de gang. Mă simţii cuprins de teamă, căci nu degeaba recurgea Marian la o asemenea prevedere. Avea şi dreptate, misteriosul individ trebuie să fi pierdut un obiect foarte preţios de vreme ce se întorsese în câteva rânduri la locul crimei şi ne atacase chiar pe noi. Dacă observase cumva că Marian găsise obiectul, atunci ne aflam într-adevăr în mare primejdie.

   Ajunserăm nevătămaţi la scara îngustă care ducea sus şi în cele din urmă părăsirăm casa. Inspectorul răsuflă uşurat când încuie uşa, apoi făcu un semn poliţiştilor să ne urmeze şi încet ne făcurăm drum prin mulţimea care aşteptase nerăbdătoare ivirea noastră. Ne urcarăm în maşină, care porni repede înapoi spre poliţie.

III

ATENTATELE

   ERAM FOARTE CURIOS să aflu ce găsise Marian şi nu mai puţin Johnson ardea de nerăbdare.

   Prietenul meu se arătă de o prevedere care-mi păru cam exagerată. Se apropiă mai întâi de fereastra încăperii şi privii nu numai jos în stradă, ci şi în sus. Apoi păşi încetişor spre uşa odăii şi o deschise brusc, sărind repede înapoi, după care ieşi pe gang şi privi în sus şi în jos.

   Abia pe urmă intră iar înăuntru, închise uşa şi se apropiă de biroul inspectorului. Scoase din buzunar micul obiect şi ni-l arătă în palmă.

   Îmi scăpă o exclamaţie de mirare, căci văzui sclipind o bijuterie de preţ.

   Era un inel tăiat dintr-o piatră opalină şi care înfăţişa un şarpe cobra care-şi muşca coada. Cu siguranţă că acest inel era vechi de tot şi de o valoare foarte mare.

   — Acum îmi explic de ce a tot venit criminalul, căuta inelul acesta - zise inspectorul - un obiect atât de preţios şi în primul rând atât de bătător la ochi nu-l laşi prea uşor la locul unei crime. N-ar fi bine să publicăm în ziare o descriere a inelului şi să făgăduim o răsplată mare aceluia care ne va spune cui aparţine bijuteria? În felul acesta punem mâna pe criminal.

   — Nu cred să se prezinte cineva - răspunse Marian cu hotărâre - inelul acesta pare să fie de origine străveche indiană şi o fi aparţinând unui nobil hindus. Un astfel de personaj dispune de viaţa şi de moartea supuşilor săi, aşa că nici unul din servitorii lui nu va putea fi îndemnat să-l trădeze, chiar dacă i s-ar făgădui o avere.

   — Se poate să ai dreptate - încuviinţă inspectorul - atunci ai de gând să nici nu pomeneşti de această descoperire?

   — Nu; cred că notiţa care va apare astăzi în gazete e deajuns deocamdată. Poimâine vom putea anunţa că am găsit şi un inel de mare preţ a cărui fotografie va fi reprodusă de toate ziarele.

   Marian tăcu câteva clipe, apoi întrebă:

   — Domnule inspector, cred că ai nişte măşti contra gazelor, care să ne poată ocroti şi de otrava aceea drăcească a duşmanului nostru? Bănuiesc că se va folosi de ea dacă ne va face o vizită. Ne trebuie trei măşti, dintre care una pentru Pongo al nostru. Te sfătuiesc şi pe d-ta să dormi la noapte cu masca pe faţă.

   — Bine zici - încuviinţă Johnson - împotriva acestui gaz drăcesc nu ajută deloc curajul. Vom merge în magazie, unde voi pune să vi se caute trei măşti. Vrei să păstrezi d-ta inelul?

   — Cred că e mai în siguranţă la mine - răspunse Marian.

   Luă inelul de pe masă, unde-l pusese, îl ţinu câteva clipe

în lumina vie a soarelui, astfel încât scânteia în toate culorile curcubeului, aruncă o privire pe fereastră, apoi dădu din cap mulţumit.

   — Acum o fi aflat cu siguranţă - zise el, spre uimirea noastră - colo peste drum e clădirea poştei, după cum ne spuneai, domnule inspector. Am văzut stând acolo un bărbat care privea încoace printr-un ochean. Când a văzut sclipirea inelului a dispărut repede de la postul său de observaţie.

   — Drace! făcu Johnson, înmărmurit. Acum să şti că eşti într-adevăr în mare primejdie, domnule Farrow.

   Marian îl linişti şi inspectorul ne duse în magazie, unde căpătarăm măşti contra gazelor, care apărau faţa şi împotriva acizilor.

   Apoi prietenul meu însărcină un poliţist să ne aducă o maşină şi pornirăm imediat spre palatul guvernatorului, nu fără a fi urmăriţi de o altă maşină, de care scăparăm, însă, mulţumită vitezei automobilului nostru.

   — Aşa, acum trebuie să mergem repede pe insulă - zise Marian, când intrarăm în palat - după aceea vom putea aştepta în linişte vizita criminalului.

   Sir Hastings ne vesti că fiică-sa şi fusese transportată la vilă, iar doi servitori ne vor duce şi pe noi acolo, într-o barcă cu motor.

   Guvernatorul deveni cu totul alt om când Marian îi povesti în grabă despre succesul nostru şi-i spuse că era aproape sigur că un altul făptuise crima de care era învinovăţit tânărul Harrison.

   Nu trecură nici cinci minute de când intrarăm în palat şi o maşină - în care luarăm loc împreună cu Pongo şi Maha - ne duse în grabă spre port, unde ne îmbarcarăm pe barca cu motor a guvernatorului.

   Ne îndepărtasem mult de ţărm, când băgai de seamă că Marian privea cu încordare înapoi. Întorsei şi eu capul şi văzui o barcă cenuşie, care spinteca valurile cu repeziciune în urma noastră.

   Marian întrebă pe unul din servitorii indieni dacă cunoştea barca ce venea după noi. Omul o privi cu luare aminte, apoi zise:

   — Sahib, am văzut-o în câteva rânduri printre insule. Nu ştiu a cui e, dar este cea mai repede barcă din golf. Pare să vie de-a dreptul spre noi.

   — Da - spuse Marian, cam neliniştit - cârmaciul o fi având de gând să ne-o ia înainte trecând alături de noi.

   Se putea recunoaşte lămurit făptura unui indian, care ţinea încleştată cârma bărcii cenuşii. Venea direct spre pupa noastră şi avui un simţimânt de teamă când auzii tot mai aproape duduitul motorului.

   — Puneţi măştile! strigă Marian. Scoateţi pistoalele!

   Fără să pun vreo întrebare îndeplinii îndată porunca. Pongo îşi trase şi el masca peste faţă. Dar în loc de revolver, el scoase cuţitul său enorm, de care se folosea mai bine.

   Într-adevăr, barca cenuşie se apropiase până la vreo cincizeci de metri. Văzui desluşit chipul nemişcat al cârmaciului, ai cărui ochi scăpărători erau aţintiţi asupra noastră.

   — Bagă de seamă în spate! îmi strigă Marian, de sub mască. Eu iau cârma.

   Sări în mijlocul bărcii şi după ce dădu în lături pe indianul care făcu ochii mari văzându-ne cu măştile pe faţă. Înhăţă roata cârmei, o răsuci pe jumătate şi privi cu încordare înapoi.

   Barca cealaltă - o adevărată barcă de curse - era acum numai la douăzeci de metri şi cârmaciul ar fi trebuit să răsucească roata dacă vroia să ferească o ciocnire.

  Deodată băgai de seamă, că viaţa ne era în joc. Avea dreptate Marian: preţiosul inel trebuia să aparţie unui indian nobil, ai cărui servitori se duceau fără şovăire la moarte pentru dânsul.

  Barca noastră avea să fie sfărâmată în ciocnirea care trebuia să urmeze îndată şi atunci eram pierduţi, căci rechinii ne vor sfâşia.

  Încă zece metri ne mai despărţeau de barca cealaltă... Ridicai pistolul, ca să-l culc la pământ pe cârmaciul, dar în aceeaşi clipă barca noastră se abătu atât de tare spre dreapta, încât era cât p-aci să cad peste bord.

  Nu-i vorbă, conducătorul celeilalte bărci încercă să ne izbească în coastă, dar Marian făcuse manevra cu atâta dibăcie în ultima clipă, încât indianul nu mai izbuti să smucească barca lui.

  Trecu doar la câţiva centimetri de noi, dar în aceeaşi clipă ridică mâna şi imediat scânteie în lumina soarelui o pulbere fină.

  Bănuii că era vorba de otrava aceea grozavă; ridicai repede revolverul şi slobozii două gloanţe.

  În acelaşi moment detună şi arma lui Marian; indianul ridică braţele, apoi se prăbuşi grămadă. Lipsită de cârmaciul, barca se răsuci odată în loc şi goni de-a dreptul spre o stâncă din apă (recif) ce se afla la vreo două sute de metri de coastă.

  Peste câteva minute ea se izbi cu toată puterea de stâncă şi în aceeaşi clipă ţâşni în sus o flacără uriaşă, un nor gros de fum învălui reciful şi barca, se auzi o bubuitură puternică şi când vântul împrăştie fumul nu mai văzurăm nici urmă de barcă şi cârmaciul.

  Mă întorsei spre Marian şi mă speriai de moarte, căci cei doi indieni şi Maha al nostru zăceau nemişcaţi pe fundul bărcii. Bănuiala mea fusese întemeiată, deci, indianul zvârlise otrava spre noi şi numai mulţumită măştilor scăpasem de efectele ei.

  Marian îmi făcu un semn liniştitor. Îmi adusei aminte că şi noi ne trezisem după un ceas, fără să fi avut ceva. Ajutat de Pongo îi dusei pe cei trei la un loc mai bun, în vreme ce prietenul meu cârmea spre insula apropiată.

   Din toate părţile ne ieşiră înainte bărci, care observaseră cele petrecute; veni şi o barcă a poliţiei, în frunte cu un comisar, care făcu ochi mari văzându-ne cu măşti pe faţă. Uitasem să ni le scoatem. O făcurăm însă acum, când nu mai era primejdie.

   Marian povesti pe scurt poliţistului cele întâmplate şi-l rugă apoi să ne călăuzească la insula pe care se afla vila guvernatorului.

   Amabilul comisar porni înaintea noastră şi după un sfert de ceas de drum ne arătă o insulă care se deosebea de celelalte prin bogăţia vegetaţiei bine îngrijite.

   Pe ponton se iviră doi servitori la apropierea noastră. Ne cunoşteau de la palatul din oraş şi dădură o mână de ajutor la transportarea celor căzuţi în nesimţire. Pe Maha îl luă Pongo în camera lui.

   După ce ne instalarăm în odăile noastre, Marian îi adună pe servitori şi ceru ca doi din ei să facă de pază mereu în jurul insulei, ca să vestească imediat apropierea vreunei bărci. Le spuse stăruitor că pluteam în mare primejdie.

   După ce căpătă făgăduiala indienilor că vor fi cu ochii în patru, Marian mă luă cu dânsul în inspecţie. Trebuia să cunoaştem terenul pe care aveam să ne aşteptăm la un nou atac al duşmanului nostru.

   Tot vorbind, ocolirăm întreaga insulă. La Sud şi la Nord de ea, cam la două sute de metri depărtare, se aflau alte insule, a căror apropiere nu era deloc plăcută.

   — Hai acum să cercetăm casa! zise Marian. Trebuie să cunoaştem fiecare încăpere în parte şi Pongo ne va însoţi.

   Un indian mai în vârstă, un fel de intendent al casei, ne călăuzi prin tot bungalowul, care era mobilat cu mult gust. Ne întipărirăm exact aşezarea fiecărei odăi şi Marian ne atrase în deosebi atenţia asupra camerei lui Mabel Hastings, spunând că sărmana bolnavă e şi ea foarte primejduită.

   După ce sfârşirăm de vizitat casa, mai străbăturăm insula în toate direcţiile, observând tufele pe unde s-ar fi putut ascunde un duşman.

   Cu prilejul acesta furăm surprinşi de Sir Hastings, care venise din oraş.

   În vremea asta cei doi servitori căzuţi în nesimţire şi

Maha se treziseră. La întrebarea lui Marian oamenii spuseră că în clipa când negura se lăsase deasupra bărcii noastre, avuseseră şi ei impresia parcă le-ar arde faţa.

   Prietenul meu trimise imediat un servitor în oraş, cerând de la inspectorul Johnson încă vreo câteva măşti contra gazelor, ca să aibă fiecare una.

   Se făcuse vremea cinei şi luarăm masa în cerdacul plin de flori. Trebuia să se-ntunece curând şi ne grăbirăm cu mâncarea, ca să fim gata, căci ne puteam aştepta ca odată cu lăsarea nopţii duşmanul nostru să întreprindă ceva.

   Când apuse soarele, servitorul care se dusese în oraş s- aducă măştile nu se-ntorsese încă.

   Ne îndreptarăm îndată spre marginea insulei, cu măştile atârnate la brâu şi o ocolirăm împreună cu cei doi indieni care tocmai erau de pază.

   Pe când mă aflam la ponton, auzii apropiindu-se o barcă cu motor. Luai imediat masca în mâna stângă, iar în dreapta ridicai revolverul, apoi strigai spre barcă:

   Răspunse servitorul guvernatorului, care se dusese să aducă măştile. Fui însă foarte prevăzător, mă dusei îndărătul trunchiului unui copac apropiat şi luminai cu lampa mea barca. Nu era nici o primejdie; servitorul aducea într-adevăr măştile, pe care le împărţirăm imediat.

   Se scurse ceas după ceas. Sir Hastings se dusese de mult la culcare. Trecuse de miezul nopţii şi tot nu se zărea vreo barcă.

   Deodată, însă, detunară împuşcături. Veneau dinspre miazăzi, dar se auzeau de departe şi dintr-o direcţie unde nu observaserăm nici o insulă. Lucrul era oricum ciudat şi ne retraserăm la capătul de miazăzi al insulei, pentru ca să putem asculta în spre largul mării. Dar nimic nu se întâmplă, numai împuşcăturile se urmau fără întrerupere.

   Se scurseră astfel vreo cinci minute, când Marian băgă de seamă deodată că ne aflam cu toţii adunaţi pe partea aceasta a insulei.

   — Împrăştiaţi-vă repede! strigă el, agitat. Te pomeneşti că asta a fost numai o manevră a duşmanului nostru, ca să ne abată atenţia.

   Înainte însă de a-i putea urma porunca, văzurăm că era prea târziu, deoarece Marian recunoscuse abia în ultima clipă vicleşugul duşmanului.

   O lumină orbitoare izbucni deodată în mijlocul insulei şi când alergarăm într-acolo, rămaserăm câteva clipe înmărmuriţi de groază, căci bungalowul guvernatorului era o mare de flăcări. Focul trebuie să fi provenit de pe urma unei explozii şi să se fi întins repede, căci trecuse abia o jumătate de minut de la izbucnirea primei lumini şi acum vâlvătaia şi cuprinsese acoperişul.

   Pe ferestre şi uşi dădură buzna servitorii indieni şi printre ei zării, spre nespusa mea bucurie. Şi pe guvernator, care, cu o sprinteneală tinerească, sărea prin fereastra dormitorului său.

   Atunci îl auzii pe Marian strigând:

   — Mabel şi Maha sunt în casă!

   Ne năpustirăm spre vila incendiată, cu gând să încercăm imposibilul şi să intrăm în această mare de flăcări, ca să-i salvăm pe cei doi... Dar Pongo fu mai repede! Noi nu făcusem nici jumătate de drum, când el şi urca scările spre cerdac şi în clipa următoare dispăru în norul de fum şi flăcări.

   Ca din depărtare auzii glasul lui Marian, care, cu porunci energice împărţea pe servitori în jurul insulei.

   Eu stăteam încremenit, cu gândul la Pongo. va ieşi el de acolo?

   Deodată un suspin de uşurare îmi scăpă din piept şi lacrimi de bucurie îmi umplură ochii, căci dintre flăcări ieşea Pongo, ţinând în braţe pe Mabel Hastings, iar lângă el cobora treptele credinciosul nostru Maha.

MOARTEA LUI JOHNSON

   SCOŢÂND UN STRIGĂT DE BUCURIE, Sir Hastings se repezi la Pongo, care se clătină puţin pe picioare.

   — Repede îndărătul tufişului de colo! se auzi glasul lui Marian. Nu trebuie să rămânem în lumina focului. Iute, Pongo!

   Adevărat, duşmanul era pe insulă, el dăduse foc vilei, pe când noi ne lăsasem amăgiţi de împuşcături şi alergasem spre miazăzi.

   Sărirăm repede spre tufişul apropiat, în umbra căruia nu puteam fi văzuţi. Abia ajunsesem în întunerecul ocrotitor, că dinspre ţărmul răsăritean se auziră strigăte scoase de servitorii postaţi acolo.

   — Vezi d-ta de fiica d-tale - strigă Marian guvernatorului - pentru luptă suntem noi aici.

   Fără să mai aştepte răspunsul lui Sir Hastings, începu să gonească spre ţărm. Eu mă ţinui după dânsul, în vreme ce alături de noi alergau Pongo şi Maha.

   Când ajunserăm la ţărm, văzurăm care era pricina larmei. O barcă mare, cu motor, venea spre insulă şi deodată se aprinse la prora ei un reflector care îşi aruncă lumina de-a dreptul asupra noastră. Imediat ne retraserăm în tufişurile ocrotitoare şi Marian strigă ceva spre barcă.

   — Inspectorul Johnson - se auzi răspunsul.

   În acelaşi timp reflectorul fu ridicat în sus, aşa că nu mai eram orbiţi de lumina lui şi în barcă se aprinse o clipă o lampă de buzunar, care lumină faţa inspectorului.

   Când barca opri la debarcader, văzurăm cu bucurie că afară de Johnson mai coborâră din ea zece poliţişti, toţi prevăzuţi cu măşti împotriva gazelor.

   — N-am mai avut răbdare să stau acasă - spuse inspectorul - aşa că am dat târcoale pe apă, cu oamenii mei.. Când am văzut apoi vâlvătaia pe insulă, am înţeles că duşmanul nostru a făptuit vreo ticăloşie. Cred că şi împuşcăturile dinspre miazăzi erau în legătură cu asta?

   — Da - răspunse Marian - cu ajutorul lor ne-a atras la

capătul de miazăzi al insulei şi în vremea asta a putut pune foc casei. Pongo al nostru şi-a primejduit însă viaţa şi a salvat-o pe Mabel Hastings din flăcări. Omul care a provocat focul trebuie să se mai afle pe insulă, căci n-am văzut nici o barcă îndepărtându-se.

   — Atunci trebuie să cercetăm împrejurimile! zise inspectorul. Haideţi, băieţi, puneţi măştile! Trageţi imediat ce zăriţi pe cineva suspect şi nu vrea să se predea! Unde e Sir Hastings, domnule Farrow?

   — Împreună cu fiică-sa la adăpostul unui tufiş. Să mergem însă imediat la el, căci sunt neliniştit ştiindu-l singur.

   Pe marginea de nord-vest a insulei detunaseră două împuşcături. O zbughirăm îndată într-acolo, punându-ne măştile pe faţă.

   Când ajunserăm la locul cu pricina, dădurăm de un servitor al guvernatorului, care zăcea nemişcat în iarbă. La lumina lămpii de buzunar, văzurăm că nenorocitul fusese omorât cu o lovitură de cuţit. Arma aceasta era încă înfiptă în gâtlejul său.

   Marian se întinse îndată pe burtă şi privi spre mare. Apoi întinse braţul şi descărcă două gloanţe din revolverul său. La vreo cincizeci de metri depărtare se auzi un răcnet de moarte. Aşa dar, Marian îl descoperise pe ucigaş în vreo barcă şi-l pedepsise cum se cuvenea.

   Era de presupus că primejdia trecuse pentru noi, aşa că ne scoaserăm măştile, care ne împiedecau auzul şi le atârnarăm de brâu.

   — Bravo, domnule Farrow - zise Johnson - bine ai făcut! Te pomeneşti că l-ai împuşcat chiar pe duşmanul nostru neîmpăcat. Voi trimite imediat într-acolo barca mea. Sau au fost mai mulţi oameni în barca pe care ai văzut-o?

   — I-aş fi ucis şi pe aceştia dac-ar fi fost - spuse Marian, calm - am văzut însă numai unul, care vâslea cu băgare de seamă.

   Inspectorul strigă o poruncă oamenilor săi şi patru din ei plecară cu barca lui cu motor, ca să-l aducă pe cel împuşcat.

   — Acum să ne ocupăm de Sir Hastings şi de fiică-sa - spuse Marian.

  În vremea asta bungalowul se prăbuşise, dar ruinele arzânde mai dădeau destulă lumină ca să putem vedea.

  Când cotirăm pe după tufişul unde-i lăsasem pe guvernator şi fiica lui, rămaserăm înmărmuriţi, căci amândoi dispăruseră.

  În strigarăm pe nume pe Sir Hastings, dar nu primirăm răspuns.

  — Ce ne facem acum, domnule Farrow? întrebă Johnson.

  — Să ne urcăm în barca guvernatorului! hotărî Marian. Trebuie să cercetăm pe mare. În timp ce Indianul pe care l- am împuşcat a atras asupra lui atenţia paznicul de la capătul de nord-vest al insulei, duşmanul nostru trebuie să-l fi atacat pe guvernator şi să-l fi dus în altă parte. Nu trebuie să mai avem nici un fel de scrupule acum, domnule inspector. Cine locuieşte pe celelalte insule?

  —  Aici, la miazăzi, e proprietatea bogatului indian Dşamse - răspunse Johnson - e prima insulă pe care o puteţi vedea de aici.

  — Atunci trebuie să mergem neapărat într-acolo - spuse Marian.

  Dădurăm buzna spre debarcader şi sărirăm în barca cu motor a guvernatorului. După ordinul inspectorului, doi poliţişti rămaseră pe insulă, iar patru veniră cu noi în barcă.

  Tocmai când eram gata să pornim, se-ntoarse barca poliţiei. Oamenii scoseseră din luntrea cu vâsle un indian, căruia cele două gloanţe ale lui Marian, îi găuriseră ţeasta.

  O dovadă că prietenul meu nu ucisese un nevinovat, erau cele două pistoale pe care le avea mortul la brâu şi mai ales teaca goală a cuţitului; arma o găsisem în gâtlejul nenorocitului indian.

  — Ăsta e intendentul lui Dşamse! făcu Johnson, uimit. Trebuie să facem o vizită stăpânului.

  Se-ntoarse spre cei patru poliţişti din barcă:

  — Voi mergeţi încetişor în jurul insulei guvernatorului şi lăsaţi pe ţărm cadavrul indianului. Trageţi fără şovăire dacă se arată cineva suspect. Şi nu uitaţi măştile de gaze!

  Marian, care luase cârma bărcii cu motor, se îndreptă spre miazăzi, către insula lui Dşamse.

  Când furăm la numai douăzeci de metri de ea, Marian ne porunci:

  — Puneţi măştile! Pistoalele pregătite!

  Opri motorul şi barca alunecă încetişor spre debarcader.

  Acolo se afla priponită o barcă mare cu motor, dar văzurăm îndată că mai erau şi alte locuri pentru bărci, care stăteau goale. Asta era foarte suspect, căci însemna că se aflau în drum mai multe bărci cu duşmani de-ai noştri - în afară de cea cenuşie, care se prăpădise prin explozie şi cea cu lopeţi, al cărei barcagiu fusese ucis de Marian. Şi Sir Hastings cu fiică-sa trebuiau să fi fost răpiţi şi ei cu ajutorul unei bărci.

  Sărirăm repede pe ţărm şi, în vreme ce un poliţist priponi barca, noi pornirăm pe cărarea care ducea în interiorul insulei.

  Aprinseserăm lămpile şi ţineam lumina îndreptată de amândouă părţile drumului, fără să descoperim nimic suspect, încă.

  Nevătămaţi ajunserăm într-un luminiş din mijlocul insulei, unde se afla un bungalow mare. Dşamse trebuia să fie într- adevăr foarte bogat, căci casa avea o înfăţişare luxoasă.

  La un semn al lui Johnson, poliţiştii se împrăştiară în jurul bungalowului, apoi inspectorul urcă cel dintâi scările care duceau la verandă.

  Cu patul revolverului ciocăni la uşa de intrare, apoi se dădu un pas înapoi. După câteva clipe numai uşa fu deschisă cu violenţă, o jerbă de foc ţâşni din întunerec şi odată cu detunătura armei Johnson ridică braţele, se- ntoarse pe jumătate şi se prăbuşi la pământ.

  În acelaşi timp detună şi arma lui Marian şi în bezna casei răsună un ţipăt.

  Aprinserăm iarăşi lămpile, pe care le stinsesem când păşiserăm pe terasă. În faţa noastră se ivi un coridor lat şi luxos aranjat, pe covorul căruia se zvârcolea un Indian.

  Deodată detunară împuşcături din toate părţile, prin ferestrele bungalow-ului şuierară gloanţele trecând pe la urechile noastre.

  Din pricina iritaţiei, însă, duşmanii noştri ţinteau prost, astfel că nici un glonţ nu ne nimeri.

   Cu paşi mari pornirăm înainte, în lăuntrul casei. În acelaşi timp în faţa vilei detunau pistoalele poliţiştilor şi câteva ţipete dovediră că nimeriseră bine.

   Dar focurile dinăuntru se înteţeau. Şi în pervazul uşilor ce dădeau pe gang se iviră făpturi, care începură să tragă cu pistoalele asupra noastră. Din diferite părţi ţâşneau norii aceia de negură, care conţineau grozava otravă.

   Răspunserăm şi noi cu gloanţe şi peste câteva minute zăceau la pământ cinci oameni, iar ceilalţi dispăruseră tot atât de repede precum apăruseră.

   Tocmai lăsasem revolverul în jos, când văzui nelămurit, alături de mine, o mişcare. O perdea groasă fu smulsă în lături şi când întorsei privirea mă pomenii în faţa unei ţevi de revolver.

   Fulgerător însă trăsei capul în lături, împuşcătura detună şi glonţul îmi atinse uşor gâtul. Înainte, însă, de a putea smulge arma de la brâu, ceva scânteie din spatele meu, îmi trecu pe dinainte şi se înfipse în gâtlejul indianului înalt din faţa mea. Pongo zvârlise cuţitul său de rechini.

   Uriaşul negru sări înainte, dădu cu totul în lături perdeaua şi se aplecă asupra muribundului, ca să-i scoată cuţitul din gâtlej. Întâmplător îndreptai lumina lămpii mele în odaie şi cu toate că mă simţii cuprins de o spaimă de moarte, ridicai totuşi imediat revolverul.

   Primul glonţ smuci cuţitul din mâna indianului, pe care tocmai vroia să-l înfigă în Mabel Hastings, care zăcea leşinată pe un divan. Al doilea glonte îl culcă la pământ pe ucigaş, cu tâmpla găurită.

   Sir Hastings stătea nemişcat într-un scaun, cu capul în piept şi braţele atârnând în jos. Mă speriai căci presupuneam că e mort - mă repezii în cameră şi aplecându-mă asupra lui, băgai de seamă că răsufla uşor, ca şi Mabel.

   Ştiam că ar fi în mare primejdie, dacă îi lăsam singuri şi fără apărare acolo, astfel că rămăsei lângă dânşii, deşi lupta în jurul casei continua.

   Îmi dădui curând seama cât de bine făcusem, căci un indian cu faţa însângerată se năpusti în cameră şi cu pumnalul ridicat se aruncă asupra guvernatorului. Dar se rostogoli la picioarele acestuia, cu fruntea găurită de glonţul meu.

   Împuşcăturile se potoliră cu încetul. Se scurseră vreo cinci minute şi deodată Marian dădu buzna în odaie. Îşi scoase masca şi eu făcui la fel.

   — Foarte bine - zise el, văzând cadavrele indienilor - ai făcut ce se cuvenea. Dar acum trebuie să mergem mai departe, căci şase indieni au fugit. Şi printre ei trebuie să se afle misteriosul ucigaş, căci toţi luptătorii l-au ocrotit cu trupurile lor.

   La chemarea lui Marian, doi poliţişti intrară în odaie. Prietenul meu le porunci să vegheze asupra guvernatorului şi fiicei sale, apoi dădurăm buzna afară din casă. Câteva clipe mai zăbovirăm pe terasă, ca să ne dăm seama ce e cu Johnson. Viteazul poliţist era mort, cu fruntea găurită de un glonţ.

   Ne ridicarăm repede şi sărirăm câte patru trepte care duceau în grădină. Din întunerec se ivi Pongo, alături de Maha.

   — Duşmani plecat cu barca, Massers! exclamă uriaşul. Repede, ca să poată prinde încă!

   Alergarăm spre debarcader, sărirăm în barca guvernatorului şi pornirăm. Pongo arătase spre miazăzi:

   — Duşmani plecat într-acolo.

   De dincoace, din faţa insulei guvernatorului, se ivi barca poliţiei şi îndreptă reflectorul spre noi. Marian strigă spre oameni să-i ia pe guvernator şi fiică-sa, apoi dădu toată viteza motorului şi cârmi spre miazăzi.

CEA DIN URMĂ LUPTĂ

   ÎI ZĂRIRĂM PE FUGARI, dar când auziră motorul bărcii noastre, o zbughiră cu o iuţeală fantastică.

   — De, n-avem încotro - spuse Marian, morocănos şi întoarse barca - mâine va trebui să cercetăm toată coasta. Acum mai avem mult de lucru.

   Ne îndreptarăm spre insula guvernatorului. Poliţiştii, care ne întâmpinară la debarcader, erau adânc îndureraţi de moartea inspectorului, dar în ochii lor sclipea dorul de răzbunare şi ştiam acum că vom avea tot sprijinul poliţiei.

   Un poliţist porni cu barca cu motor spre oraş să aducă întăriri.

   Când ne apropiarăm de luminiş, un sergent ne vesti că Sir Hastings îşi revenise în simţiri.

   Alergarăm la el şi dânsul ne strânse mâna, mişcat, când Marian îi povesti că eu îl scăpasem pe el şi pe fiică-sa de la o moarte sigură.

   Apoi ne rugă să-l ducem pe el şi pe Mabel cu barca lui în oraş, căci era foarte îngrijorat de sănătatea fetei, care se zvârcolea neliniştită şi rostea cuvinte fără şir.

   Pongo o ridică uşurel pe braţe şi o duse la ţărm. Alături de el mergea Maha.

   Când trecurăm pe lângă un tufiş des, Maha o zbughi deodată între crengi, o mişcare sălbatecă se stârni în mijlocul frunzişului, apoi răsună un ţipăt pe jumătate înăbuşit.

   Aprinserăm îndată lămpile, smulserăm revolverele de la brâu şi desfăcurăm crengile. Maha stătea deasupra unui indian, gata să înhaţe cu colţii gâtlejul omului.

   În mâna dreaptă indianul ţinea un pumnal lung, pe care Marian i-l luă cu mare băgare de seamă; vârful lui avea culoarea cafenie, dovadă că era otrăvit.

   Marian chemă ghepardul înapoi şi la porunca lui indianul ieşi afară din tufiş. Un poliţist, care se apropiase, îl înhăţă imediat, îi răsuci mâinile la spate şi-i puse cătuşe.

   Când Marian lumină chipul prizonierului, guvernatorul

zise, uimit:

  — Ăsta e servitorul indianului Duba Dşihai, vărul lui Dşamse. Ah, acum mi se lămuresc toate! Duba Dşihai trebuie să fie criminalul. Îmi amintesc acum că Mabel mi-a povestit în urmă cu vreo jumătate de an, că-i râsese în faţă indianului când acesta îi făcuse o propunere de căsătorie.

  — Aha, foarte important! spuse Marian, bucuros. Atunci o să punem noi mâna pe el. Dar acum să pornim repede în oraş, căci fiica d-tale devine din ce în ce mai neliniştită. Pongo, care stătea lângă noi cu povara în braţe, se silea să ţie bine pe bolnavă, care începuse să se zbată. Se părea că numele indianului trezise în ea o amintire, căci rosti lămurit:

  — Duba Dşihai... Oh! Inelul cu şarpele. Luaţi-l de aici!

  — Iată dovada de care aveam nevoie - spuse Marian - Duba Dşihai e proprietarul preţiosului inel pe care-l am eu. Cu ajutorul lui îl vom putea da de gol pe ucigaş.

  Pe când ne îndreptam spre debarcader, se apropiau de insulă, cu viteză ameţitoare, trei bărci cu motor. Reflectoarele se aprinseră, răsunară comenzi, apoi bărcile acostară şi treizeci de poliţişti săriră pe uscat.

  Împuşcăturile şi focul atrăsese atenţia oamenilor de pe insulele învecinate, care alarmaseră poliţia. Colonelul Fields se alăturase poliţiştilor şi la dorinţa guvernatorului luă comanda. El trimise imediat două bărci poliţieneşti spre miazăzi, ca să cerceteze coasta, pentru a descoperi barca în care fugiseră indienii.

  Noi plecarăm spre oraş şi o transportarăm pe Mabel la spital, unde medicul ne linişti, spunându-ne că nu există motiv de îngrijorare.

  Ne duserăm apoi la palatul guvernatorului şi ne culcarăm, căci eram zdrobiţi de oboseală.

  Era ziuă mare când ne trezirăm. Ne îmbrăcarăm repede şi ne anunţarăm guvernatorului, care se afla în cabinetul său de lucru.

  Cu bucurie el ne vesti că poliţiştii descoperiseră barca indienilor, la vreo cincizeci de kilometri spre miazăzi.

  Poliţia, unită cu armata, pornise în căutarea fugarilor, care nu mai puteau scăpa.

  Dşamse, bogatul proprietar al tavernei de opiu, nu fusese găsit printre morţii din bungalow-ul său şi se emiseseră mandate de arestare pentru Duba Dşihai şi Dşamse.

  Sir Hastings făgădui să-şi termine repede treaba şi să ne ţie apoi tovărăşie la cafea, după care avea de gând s-o viziteze pe fiică-sa la spital, iar mai târziu să meargă la parchet ca să ceară eliberarea lui Sidney Harrison.

  Mâncarăm cu poftă şi când Sir Hastings se înapoie, Marian zise:

  — Dacă îngădui, Sir, mergem şi noi la spital.

  — Ţi-e teamă de ceva? întrebă guvernatorul, neliniştit. O ameninţă vreo nouă primejdie pe Mabel a mea?

  — O nouă primejdie nu - răspunse Marian - mai plutim cu toţii încă în vechea primejdie, ura lui Duba Dşihai continuă să ne ameninţe.

  — Atunci să mergem repede! strigă Sir Hastings. M-ai molipsit cu temerile d-tale. Repede, domnilor!

  Guvernatorul îşi îndemnă şoferul să gonească şi în câteva minute ajunserăm la spital. Hastings ne-o luă înainte, spre un pavilion mic. Un medic în halat alb ne ieşi în întâmpinare pe coridor.

  — Fiica dv. doarme, Sir - se adresă guvernatorului - nu puteţi intra acum în cameră.

  — Atunci trebuie să privesc cel puţin prin gaura cheii - stărui Marian, neliniştit - vreau să mă încredinţez....

  Nu mai auzirăm ce spune mai departe căci se repezi la uşa pe care o arătase medicul. În timp ce noi îl urmăream, Marian se şi aplecase, ca să privească pe gaura cheii.

  În clipa următoare îl văzurăm sărind în sus şi apăsă cu repeziciune clanţa uşii. Dar uşa era încuiată pe dinăuntru.

  Prietenul meu rămase ca înlemnit, apoi îşi smulse revolverul din brâu, se aplecă iarăşi spre gaura cheii, lipi ţeava armei de lemnul uşii şi trase de două ori.

  Un ţipăt sălbatec răsună din odaie. Prietenul meu se ridică şi se opinti cu toată puterea în uşa, care zbură în ţăndări.

  Când ne apropiarăm de deschizătură, Marian şi stătea în faţa patului, în care Mabel Hastings se ridicase, cu chipul schimonosit de groază.

  Înaintea patului zăcea nemişcat un indian, căruia

prietenul meu tocmai îi smulgea din mână un pumnal.

   — Acest pumnal e, fireşte, otrăvit - zise el către noi, după ce se ridică - prin gaura cheii am văzut că indianul tocmai se pregătea să-l împlânte în domnişoara Mabel. A fost un mare noroc că am nimerit atât de bine prin lemn.

   — Asta nu e noroc ci adevărată minune - zise guvernatorul, cu glas tremurător de emoţie. Zău nu ştiu cum ţi-aş putea mulţumi!

   — Am avut o presimţire - spuse prietenul meu, modest - dar cum aş sfătui ca fiica d-tale să fie mereu bine păzită. Numai de nu i-ar fi stricat spaima asta nouă.

   Medicul, care se aplecase imediat asupra bolnavei, se ridică şi zise nedumerit:

   — Nu pricep! Febra pare să fi dispărut cu totul. Bolnava se trezeşte.

   Mabel deschise ochii şi când îl zări pe tatăl ei, zise cu însufleţire:

   — Tată, e adevărat, sau am visat numai? E arestat Sidney pentru că e bănuit de crimă?

   — Ai visat, copila mea - răspunse guvernatorul - dormi liniştită şi când te vei deştepta, Sidney va fi lângă tine.

   Cu un zâmbet fericit fata căzu înapoi în perne şi după câteva clipe dormea adânc.

   — E somnul de însănătoşire - zise medicul, uimit - aşa ceva n-am mai văzut în cariera mea.

   Părăsirăm odaia, dar guvernatorul orândui ca un poliţist să stea de pază mereu în faţa ferestrei, iar altul pe coridor.

   Indianul împuşcat de Marian era un servitor al lui Dşamse, aşa dar fugarii trebuiau să fie acum în oraş. Marian găsi şi explicaţia, căci spuse după o scurtă chibzuială:

   — Duba Dşihai, Dşamse şi servitorii vor fi debarcat pe coastă peste drum de insulă, afară de un servitor, care a dus apoi barca vreo cincizeci de kilometri spre miazăzi, ca să-i îndrume greşit pe urmăritori. Duşmanii noştri vor fi deci în oraş, după cum dovedeşte şi încercarea de atentat asupra domnişoarei Hastings.

   — Atunci viaţa ne e în pericol în fiece clipă - zise guvernatorul - cum ne-am putea apăra?

   — Prin măsuri de prevedere - răspunse Marian - cred însă, că Duba va da curând semn de viaţă. De aceea aş vrea să-i întind o cursă. Pentru aceasta ar trebui să mai publicăm o notiţă în gazetele de astă-seară.

   — Lucrul se poate face lesne răspunse guvernatorul. Ce vrei să scrii, domnule Farrow?

   — Că d-ta, Sir, vei da astă-seară, în cerc intim, o serată într-o anumită încăpere a palatului, în onoarea tânărului Harrison, care a fost pus în libertate, pe temeiul dovezilor adunate de noi, că numai Duba Dşihai poate fi vinovat de crimă. Trebuie să se precizeze în notiţa aceea, Sir, că afară de d-ta şi de cei doi Harrison, numai noi vom mai lua parte la petrecere. Pentru scopul nostru, trebuie să ne alegem o încăpere în care ticălosul să poată pătrunde fără prea mare greutate.

   — Atunci vom lua sufrageria cea mică - zise guvernatorul - uşa duce la verandă acoperită cu geamuri, unde se poate furişa lesne cineva.

   Marian se aşeză repede şi redactă notiţa pentru ziare, pe care o predase guvernatorului. Acesta o trimise imediat, prin aghiotantul său, redacţiilor marilor ziare.

   Sir Hastings plecă apoi la Ministerul de Justiţie, ca să obţină imediat eliberarea tânărului Harrison.

   Marian şi cu mine merserăm în sufrageria mică, pe care o examinarăm cu amănunţime. Doi servitori, care veniseră cu noi, aşezară masa mare, rotundă, în aşa fel, încât să nu putem fi văzuţi prin geamurile verandei. Împiedecam astfel pe duşmanii noştri să ne împuşte de la distanţă.

   Marian observă cu atenţiune diferitele plante ce erau aranjate artistic în verandă, apoi se adresă lui Pongo, care venise cu noi:

   — Pongo, astă seară va trebui să dai dovadă de mare răbdare. O să stai de veghe cu Maha îndărătul acestui grup de plante de aici, ca să vezi dacă duşmanii noştri se ivesc într-adevăr. Îi laşi să vie până la uşa care duce în sufragerie şi abia atunci le sări în spinare şi în acelaşi timp ne atragi şi nouă atenţia supra lor.

   Când Sir Hastings se înapoie cu Sidney Harrison, care fusese eliberat, Marian mai puse la cale cu guvernatorul alte câteva măsuri de pază şi orândui ca servitorii să lase pe oricine, oricât de suspect ar fi, să intre în palat, dar înapoi să nu-i mai dea drumul.

   Seara stăteam cu toţii la masă, în sufrageria mică, bând şi râzând. Pe genunchi fiecare avea o mască împotriva gazelor şi un revolver încărcat.

   Două ceasuri se scurseră în deplină linişte şi începui să cred că nu se va întâmpla nimic - când deodată un răcnet ne făcu să tresărim puternic. Era ţipătul de luptă al lui Pongo pe care-l auzisem pentru întâia oară în codrii Sumatrei.

   În uşă stăteau cinci indieni, care la auzul acestui răcnet se-ntoarseră. Asta ne îngădui să ne punem repede măştile şi când doi din indieni întoarseră iarăşi privirile în sufragerie, Marian ridică arma, trase şi cei doi se rostogoliră pe podea.

   Cel două capse care luceau în mâinile împuşcaţilor, ar fi însemnat, desigur, moartea noastră, dacă Marian n-ar fi tras atât de bine.

   Ceilalţi trei indieni căpătară deodată aripi. Se auziră ţipete de durere, izbituri puternice şi după câteva minute zăceau tremurând, la pământ, căci Pongo, care avea o înfăţişare fioroasă cu masca lui, îi atacase cu repeziciune.

   Acum ne scoaserăm cu toţii măştile. De asemenea şi Pongo.

   — Pongo întâi strigă - zise el apoi - după aceea pune repede masca. Duşmanii trebuia să se-ntoarcă.

   — Nici că puteai face mai bine! îl lăudă Marian. Acum i- am învins într-adevăr pe duşmanii noştri.

   Cei doi morţi erau Duba Dşihai şi vărul său Dşamse. Capsele de metal pe care le ţineau în mână, se dovediră a fi nişte bombe mititele, conţinând o otravă foarte puternică. Deşi cu măşti pe faţă, n-am fi scăpat cu zile.

   Cei trei servitori pe care Pongo îi rănise grav, mărturisiră că Duba Dşihai pusese să fie ucisă malaieza şi aşezată în faţa divanului pe care stătea Sidney Harrison, ameţit de opiu.

   Simpaticul tânăr era dezvinovăţit complet şi de voie, de nevoie, trebuirăm să rămânem la Bombay până la nunta sa cu Mabel Hastings, care avu loc în curând.

   Părăsind Bombay-ul, ne câştigaserăm iarăşi noii prieteni pe toată viaţă - încheie povestirea doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 154

VÂNĂTORII DE SCLAVI

   O ÎNTÂLNIRE CIUDATĂ

   — IA SĂ VEDEM dacă nu pot prinde cu o muscă pe unul din ăia - zise George - fireşte că voi alege una mai mare din acelea pe care mi le-ai fabricat tu, Petre. Sunt într-adevăr curios să aflu dacă se găsesc şi pe aici peşti de aceia care se aseamănă cu păstrăvii şi se reped după muşte. Altminteri mă voi sluji tot de momeală când se va arăta vreun peşte mai acătării.

   — Nu te depărta însă prea mult! îl sfătui căpitanul Farrow. Cunoaştem deocamdată prea puţin pe băştinaşii de aici şi obiceiurile lor. Şi, mai ales, nu intra în cârd cu ei, dacă se întâmplă să te întâlneşti cu vreunul în drum. Ai făcut destule experienţe neplăcute de când am zărit numai pământul african. Aşa dar, fi prevăzător şi nu te lăsa târât de firea ta nestăpânită, dornică de aventuri!

   — Nu fii îngrijorat, tată! răspunse tânărul, râzând. Vreau să pescuiesc niţel, atâta tot. Ce n-ar da alţii să aibă prilejul de-a pescui în apa Sambesi-ului! Păcat că n-are nimeni din voi chef să mă însoţească.

   — Nu, dragul meu, la transportul uleiului pe care ni l-a dat într-ascuns vaporul acela, e nevoie de oameni voinici şi nu ne putem lipsi de Petre. Pleacă deci singur!

   Râzând, George făcu un semn de rămas bun şi mână barca uşoară în largul malului fluviului Sambesi. Mai erau încă două ceasuri până să se înnopteze; vroia să vâslească un ceas în susul apei, un alt ceas să pescuiască şi să se întoarcă apoi la submarin ca să ajute, dacă va fi nevoie, la transportarea uleiului, care trebuia să se facă pe întunerec.

   Căpitanul avea de gând să înainteze pe uscat cu o echipă foarte restrânsă, alcătuită numai din el, George, doctorul şi Petre, pentru a nu bate la ochi...

   După ce se depărtă de submarin - ancorat într-un mic golf bine ascuns - şi vâsli vreo jumătate de ceas, tânărul căută din ochi un loc potrivit unde să poată acosta, temându-se că, dacă peştele ar fi prea mare, să nu-l tragă după el afară din barcă.

   De abia după încă un sfert de ceas zări un loc liber pe mal, care i se păru prielnic scopului său. Îndreptă barca într- acolo, o împinse spre ţărm şi sări sprinten pe uscat. Se căi îndată de nesocotinţa lui, căci dintr-o tufă apropiată răsări un negru uriaş şi întinse suliţa spre el.

   — Tânăr master nu pune mâna pe armă - zise negrul într- o englezească stâlcită - altminteri Bell aruncă suliţa şi Bell nu greşeşte niciodată ţinta. Ce caută aici, tânăr master?

   — Va să zică numele dumitale e Bell - răspunse prietenos George - n-am venit încoace decât să pescuiesc niţel şi mă mir că sunt întâmpinat cu ameninţări. Care e pricina?

   Negrul se codi cu răspunsul, apoi însă, zise:

   — Tânăr master băiat bun, nu râde de Bell. Bell caută oameni răi care răpit pe Fato, soţia lui Bell.

   — Ce, ţi-au furat nevasta? făcu George, uluit. Oameni din alt trib?

   Bell clătină capul şi zise posomorât:

   — Nu, hoţii oameni străini, tot cu piele negricioasă, dar nu ca Bell şi Fato. Însă în fruntea lor era un master alb. Mai aveau şi alţi negri prizonieri, ba au luat şi zece flăcăi din satul lui Bell.

   — Ei drace! Ăsta trebuie să fie un negustor de sclavi - zise George, mirat - să mai existe oare asemenea specimene? Oamenii cu pielea negricioasă vor fi fost de sigur arabi - e doar ştiut că se îndeletnicesc din totdeauna cu prinderea şi vânzarea sclavilor. Dar că aici, la nici douăzeci de kilometri de portul Conceicao, să se întâmple aşa ceva, mi se pare cât se poate de ciudat. I-ascultă, Bell, să ştii că noi o să-ţi dăm o mână de ajutor, fiindcă e în firea noastră să nu lăsăm pe nimeni la ananghie. Hai cu mine pe vasul nostru şi o să te înţelegi cu oamenii noştri. Căpetenie Bell, fii sigur că toate au să se întoarcă spre bine dacă vom lua noi lucrurile în mână.

   Negrul lăsase de mult în jos suliţa. Ieşi din tufiş şi abia acum văzu George ce namilă de om era. Un adevărat uriaş. Arabii şi conducătorul lor alb trebuie să fi fost sau prea curajoşi, sau din cale-afară de uşuratici ca să cuteze să-i fure nevasta. Dacă vor cădea cândva în mâinile negrului, grozavă soartă îi aştepta.

   Fireşte că lui George îi trecuse pofta de pescuit; îi surâdeau acum peripeţiile care făgăduiau să fie foarte interesante.

   De data asta Bell fu acela care vâsli şi cu atâta putere încât barca uşoară aluneca pe unde ca o săgeată. După nici o jumătate de ceas ajunseră la golful unde se afla „Dox"-ul. Petre, care zări întâi, strigă uluit:

   — Domnule căpitan, domnul George al nostru ne aduce musafiri.

   Toţi se uitau cu mare încordare la uriaşul negru care se căţărase sprinten pe punte şi, salutând milităreşte pe căpitan, raportă cu glas tunător:

   — Am onoarea să mă prezint: Bell, sergent-major în compania întâia a regimentului din Dar-es-salam.

   — Ei drace! zise căpitanul Farrow, mirat. Are haz, zău aşa! George foarte bine ai făcut că l-ai adus pe dumnealui încoace. Îmi pare bine de cunoştinţă, sergent-major Bell. Ce se mai aude pe acolo?

   — Nu prea bine, să trăiţi, domnule căpitan. Vremuri grele, ce să-i faci!

   — Tată - îl întrerupse George, cu însufleţire - e vorba acum de lucruri mai însemnate. Închipuieşte-ţi, lui Bell i-a fost răpită soţia şi încă zece flăcăi din satul lui, de nişte arabi conduşi de un alb. Aceşti vânători de sclavi mai aveau şi alţi prizonieri cu ei.

   — Aşa e, master căpitan - murmură cu tristeţe negrul, la privirea întrebătoare a lui Farrow - Bell luat urma hoţilor până ce întâlnit tânăr master. Acolo pierdut urma, dar Bell crede că vor veni devale pe apă. Tânăr master spus la mine că vreţi să m-ajutaţi.

   — Se-nţelege - se grăbi să răspundă căpitanul - le venim noi de hac acestor nemernici. Mă mir că mai există în ziua de azi aşa ceva. Se vede însă că războiul a schimbat şi aici faţa lucrurilor. Aşa dar, crezi că bandiţii vor veni încă astăzi încoace pe fluviu?

   — Bell aşteaptă pe ei azi ori mâine. Au luat-o pe cărare ce sfârşeşte la loc bun. Bell crede acolo se află mai multe kanu (luntri). Bell pândeşte aici şi ia pe Fato îndărăt cu de-a sila din kanu.

   — De, nu ştiu zău dacă ai izbuti - zise căpitanul, zâmbind - arabii vor fi fiind, de sigur, bine înarmaţi şi te-ar fi culcat cu câteva gloanţe ia pământ.

   — Oameni ai mei ajuta pe mine şi ucide numaidecât om alb, pe urmă ceilalţi zăpăceşte şi nu mai poate ocheşte bine.

   — Hâm... atunci e altceva - zise căpitanul - dar primejdie tot era. E mai bine ca, după ce vom sfârşi cu încărcatul uleiului, să ne aşezăm cu submarinul de-a curmezişul fluviului şi să le aţinem calea.

   — Ar trebui, însă, să punem pe cineva de pază într-o barcă, undeva, mai sus, pe mal, deoarece s-ar putea ca bandiţii să sosească mai curând pe mal şi să ne împiedece de la treabă - îşi dădu părerea George.

   — Şi acel cineva să fie chiar George - răspunse, zâmbind pe sub mustaţă, Farrow - bine, dragul meu, du-te tu cu Bell! Dar să nu cumva să încercaţi un atac asupra vânătorilor de sclavi numai voi doi! Ascultă, sergent-major Bell, ţin ca ordinul meu să fie executat! Dacă sosesc arabi, întoarceţi- vă imediat aici şi îi vom primi noi cum se cuvine. După ce vom isprăvi treaba, venim şi noi acolo. Deocamdată puteţi îmbuca şi voi ceva, mai e cel puţin un ceas până să se întunece şi arabii nu vor cuteza să se arate pe lumină cu marfa lor.

   Deoarece vânătoarea pe care o aştepta George avea sa fie foarte interesantă, tânărul cină cu poftă şi nici Bell nu se lăsă mai prejos.

   George îşi dădea seama că va avea de-a face cu potrivnici primejdioşi, căci vânătorii de sclavi ştiu că-i aşteaptă închisoarea dacă nu şi mai rău - când vor fi prinşi asupra faptului şi vor căuta să se apere cu înverşunare. De aceea luă cu sine, în afară de, puşcă, două granate de gaze, care puteau să-i folosească foarte mult la nevoie.

   Pe când Bell vâslea din răsputeri împotriva curentului, George îl întrebă:

   — Câţi arabi erau în ceată, Bell? I-ai văzut cu ochii dumitale?

   — Bell iscodit lagăr al lor; numărat treizeci şi un maşter alb. Bell fost simţit apoi de câini mari din lagăr şi a trebuit

să fugă repede.

   — Ce, treizeci?! Şi voiai să-i ataci numai, dumneata singur? Bravo, Bell!

   — Bell vrut scape Fato - răspunse, simplu, negrul.

   Lui nu i se părea de fel primejdios să atace treizeci de inşi, oameni hotărâţi şi înarmaţi până-n dinţi, pe când singura lui armă era o suliţă - cu care ar fi putut ucide, ce-i drept, un leu dintr-o singura aruncătură - şi un cuţit.

   — Lasă că le venim noi de hac ticăloşilor! zise George, căruia căpetenia îi plăcea din ce în ce mai mult. Trebuie să aibă ei un vas mai mare ca să încapă în el atâţia inşi. Câţi prizonieri aveau?

   — Bell socoteşte fost vreo cincizeci. Şi Bell crede au vas mare. Lasă vas la mal şi duc departe pe uscat ca să prindă sărmani negri şi vie cu ei aici noaptea.

   — Aha, am înţeles! Se cred în siguranţă, fiindcă nu-i poate vedea nimeni. De astădată s-au înşelat însă. Cât timp i-ai urmărit, Bell?

   — Patru nopţi, master.

   — Hala să-ţi fie! Nu e glumă să cutreieri patru nopţi pustietăţile - zise George cu admiraţie - şi nu ţi s-a întâmplat nimic în vremea asta?

   —  Odată numai. Bell a trebuit omoare un Simba - răspunse liniştit negrul.

   George clătină mirat capul. Vorbea cu atâta nepăsare. Ca şi când ar fi ucis un iepure. Şi când te gândeşti că omorâse un leu numai cu suliţa lui!

   În curând se lăsă întunerecul, dar Bell vâslea neobosit mai departe. În sfârşit, după vreun ceas, negrul îndreptă barca în mijlocul fluviului şi din câteva lovituri de lopeţi, pe care le îndeplini însă fără zgomot, opri barca în loc.

   — Bell crede hoţi are aproape lagăr - zise el lui George - mergem mai departe ori aşteptăm aici?

   — Hm... greu de hotărât - murmură tânărul - am putea trece lesne pe lângă vizuina bandiţilor, ar fi însă mai bine să ştim unde se află. Cred că au să aprindă focuri a căror lumină ne-ar arăta locul.

   — Bell nu poate şti - murmură căpetenia - hoţi tare şireţi. Aprinde numai foc mic şi tace ca să nu aude nimeni.

   — Cu atât mai mult când se găsesc aproape de râu, vor căuta să fie şi mai prevăzători, adăugă George. Atunci e mai bine să ne oprim aici şi să fim cu ochii-n patru, cel puţin până va sosi tata şi camarazii. Pe urmă vom vedea noi ce e de făcut.

   — Aşa crede şi Bell - încuviinţă căpetenia.

   Tăcură amândoi şi-şi încordară auzul.

   Noaptea îşi are şi ea viaţa ei plină de zgomote ciudate. Păsări şi gângănii bâzâiau prin păpurişul malului; adesea un peşte enorm se izbea, plescăind, de barcă, sau un crocodil scotea urletul său ca un lătrat.

   Uneori se auzea în depărtare peste apă un bubuit, ca de tunet, când vreun hipopotam întărâtat îşi dădea drumul glasului său puternic.

   Era greu ca din acest vălmăşag de zgomote să deosebeşti ceva, dar George era deprins ca de alde astea şi Bell încă şi mai mult, crescut fiind în sălbăticia de aici.

   Trecu multă vreme şi tânărul începu să creadă că îşi pierduse noaptea degeaba, când Bell se aplecă spre el şi-i şopti:

   — Master, vine barcă mică, Bell nu ştie dacă hoţi ori pescari.

   George ascultă cu încordare, dar abia după câteva momente auzi un plescăit uşor de lopată. Era pesemne un singur vâslaş şi presupuse că nu poate fi decât vreun pescar băştinaş, care şi vedea de treabă. Vânătorii de sclavi vor veni, de sigur, sau cu o corabie sau cel puţin în câteva bărci mai mari, deoarece trebuiau să iasă în largul mării.

   Loviturile de lopată se auzeau tot mai aproape şi Bell coti la o parte, ca să nu se ciocnească de vasul străin pe întunerec.

   Deodată luna ieşi dintre nori şi lumină până departe oglinda apei. George nu mai putea de necaz. Cât de uşor puteau fi văzuţi de cei din barcă - şi dacă erau în văzuţi de cei din barcă - şi, dacă erau în ea într-adevăr vânători de sclavi, vor prinde bănuieli zărind vasul lui ciudat.

   Băgă îndată de seamă că unul din cei doi - vâslaşul - lăsă din mână lopata. Era un negru, pe când celălalt, care stătea la prora kanu-ului purta o manta largă şi avea capul înfăşurat cu un turban. Era deci un arab care îşi pusese un burnus de culoare cenuşie, pentru a nu bate la ochi.

   — Bell, e o iscoadă a vânătorilor de sclavi, trebuie să punem mâna pe el - şopti tânărul - poate aflăm unde e ascunzătoarea bandei şi putem salva pe prizonieri.

   Căpetenia se uită cu încordare spre kanu, pe care curentul îl mâna repede la vale, pe urmă începu să vâslească în spre luntre. George zări pe Arab vârând mâna sub burnus şi trase şi el fulgerător revolverul din brâu. Bell însă strigă:

   — Butu, Butu!

   Adăugă apoi câteva cuvinte într-o limbă pe care tânărul nostru n-o cunoştea, negrul din kanu ridică atunci lopata şi pocni cu ea de câte ori pe arab în moalele capului. Acesta se prăbuşi gemând pe fundul luntrii, pe când Bell spunea vesel Jui George:

   — Ăsta Butu, unul din tinerii mei războinici. Acum vom afla unde se găseşte Fato şi ceilalţi prizonieri. Mergem repede la master căpitan cu arabul, poate vin şi alţi hoţi în urmă.

   — Întreabă pe Butu, el trebuie să ştie! îl sfătui George.

   Bell vorbi iar ceva cu negrul, pe urmă zise:

   — Butu spune că arabul ăsta vroia să se ducă la coastă ca să închirieze un vapor. Vin şi alţi bandiţi în patru corăbii mari, dar abia mâine. Acum încă departe, bine ascunşi. Toţi înarmaţi.

   — Atunci avem timp să ne întoarcem la tata şi să-l înştiinţăm - răspunse cu bucurie George - poate izbutim chiar în noaptea asta să le venim de hac bandiţilor, măcar că sunt înarmaţi şi stau la pândă bine ascunşi.

   Tânărul întinse căpeteniei un ghem de sfoară subţire dar trainică, pe care îl purta totdeauna în buzunar - după pilda lui Petre. Butu lega zdravăn pe arabul leşinat şi-i vârî apoi şi un căluş în gură.

   Cele două luntri uşoare fuseseră împinse în vremea asta repede de curent la vale; acum cei doi negri apucară lopeţile şi începură să vâslească din răsputeri. Odată văzură cum negrul din luntrea cealaltă ridică lopata şi izbi pe arab în cap. Pesemne că acesta se dezmeticise şi încercase să-şi slăbească legăturile. Acum îl ameţise iar pentru o bucată de vreme.

  Ajunseră curând la golf. Camarazii zoreau să ia în primire uleiul care fusese adus într-o barcă cu motor de pe vasul străin. Căpitanul lăsă pe Rindow să supravegheze încărcatul şi coborî în submarin, unde fusese dus prizonierul însoţit de Butu şi căpetenie.

  George povesti cele întâmplate de la plecarea lui, apoi dădu cuvântul lui Bell, care urmă:

  — Butu spune că hoţi cu toţi prizonierii ascuns în tufiş des la mal. Loc strâmt pe unde vine şi pleacă. Patru oameni fac pază acolo, doi pe mal. Toţi bandiţi armat bine. Prizonieri frica omoară bandiţi dacă atacă pe ei cineva.

  — Lasă că nu le dăm noi răgaz - zise Farrow - deşi lesne n-are să fie să le venim de hac, având în vedere cu cine avem de-a face. Arabii nu vor pregeta să ucidă pe bieţii prizonieri dacă îi vom ataca făţiş. Trebuie, să ne folosim de un vicleşug.

ISCOADELE ÎN PRIMEJDIE

   — AI DREPTATE - încuviinţă ofiţerul străin care însoţise transportul uleiului - nu v-am putea fi şi noi de folos într-o privinţă oarecare?

   — Cel mult să predaţi autorităţilor în drept pe bandiţi după ce îi vom fi prins - răspunse Farrow - deocamdată îl puteţi lua pe acesta de aici, mai întâi însă o să-l iau la cercetări.

   — Nu cred că vei afla ceva de la el.

   Ofiţerul avea dreptate, căci la întrebările lui Farrow, fie în limba engleză, fie în cea franceză, arabul îi răspunse cu un zâmbet dispreţuitor.

   — Ar trebui să-l bateţi până ce îşi va deschide pliscul - strigă ofiţerul, mânios.

   Căpitanul zâmbi şi zise în englezeşte:

   — Îl las pe seama căpeteniei Bell, căruia bandiţii i-au răpit soţia. Va şti el să-i dezlege limba, fii pe pace!

   Arabul scrâşni din dinţi acum şi se uită cu teamă la uriaşul negru. Îşi închipuia el cam ce îl aştepta, zise apoi, şovăind, într-o englezească destul de bună:

   — Nu ştiu ce aveţi cu mine. Pentru ce m-aţi atacat şi maţi legat fedeleş?

   — Nu vorbi prostii! se răsti Farrow la el. Dacă nu-ţi bagi minţile în cap, te voi preda într-adevăr căpeteniei şi cred că în furia lui, Bell te va jupui de viu. Să-mi spui acum cine e şeful vostru alb care conduce vânătoarea de sclavi!

   Se vedea bine că în arab se dădea o luptă lăuntrică, dar ameninţarea căpitanului îl hotărî.

   — Spaniolul Huerta - bâigui el - e învoit cu şeicul nostru.

   — Aţi robit mulţi oameni până acum? Şi ce-aţi făcut cu ei? cercetă Farrow mai departe.

   — Nu prea mulţi. I-am dus la noi în ţară şi i-am vândut pe la şeicii noştri, unde se simt foarte bine.

   — Ca în rai! făcu în batjocură, căpitanul. Acum să-mi spui cum am putea ataca mai lesne lagărul.

   — O să vă fie cu neputinţă, răspunse grav, arabul. Huerta

a luat măsuri straşnice de prevedere. Dacă un paznic va prinde de veste la timp că se pregăteşte un atac, prizonierii vor fi ucişi îndată şi aruncaţi în mlaştina crocodililor din apropierea lagărului. Stăpâne, spun tot, numai să nu mă dai în mâna negrului acestuia.

  — Hm... greu lucru îmi cer - zise, îngândurat, Farrow - în sfârşit, vom vedea. Trebuie însă să eliberăm neapărat pe bieţii sclavi. Pe cât ştiu, mâine seară vor fi transportaţi în bărci devale pe fluviu. Nu le-am putea aţine calea ca să prindem pe bandiţi?

  Arabul zâmbi ironic când răspunse:

  — Dacă Huerta va vedea că nu mă întorc va înţelege că mi s-a întâmplat ceva şi n-o să stea o clipă la îndoială ca să omoare pe prizonieri şi să-i dea crocodililor, decât să se ştie în primejdie.

  — Atunci trebuie să sfârşim chiar în noaptea asta - zise cu hotărâre căpitanul - cred că dacă îi atacăm pe neaşteptate, nu vor avea timp să le facă de petrecanie prizonierilor.

  — Intrarea e foarte îngustă, răspunse arabul, pe care încurcătura camarazilor îl bucura. Paznicii sunt buni trăgători şi au arme cu repetiţie. Vă vor ţine în loc până ce toţi prizonierii vor fi ucişi. De aici, de pe uscat e aproape cu neputinţă de nepătruns, poteca fiind foarte îngustă şi trece printr-o mlaştină. Sentinelele care stau acolo de pază pot vedea de la mare depărtare pe cei ce vin să tragă în ei.

  — Cu toate astea noi tot o să ne ducem şi va fi vai şi amar de Huerta şi tovarăşii lui dacă se ating de prizonieri, zise căpitanul, ameninţător. Domnule ofiţer - se adresă el apoi secundului venit cu transportul de ulei - te rog să iscăleşti şi dumneata ca martor declaraţia pe care o voi scrie acum şi semna cu numele meu. Mie autorităţile engleze nu-mi vor putea face nimic, deoarece nu mă vor mai găsi aici. Ia acum pe prizonier cu dumneata şi dacă te osteneşti mâine să vii încoace, nădăjduiesc să-ţi predau şi pe ceilalţi arabi şi pe conducătorul lor alb. Noi trebuie să ne grăbim însă pentru a elibera pe bieţii prizonieri. O să se găsească, cred, o cale pentru a pătrunde în bârlogul bandiţilor. A, stai! N-ar strica să oprim burnusul şi turbanul

arabului, poate ne prind bine la ceva.

   Căpitanul chemă pe Petre şi Kard uriaşii echipajului şi le porunci să dezbrace pe prizonier şi să-l îmbrace apoi cu haine vechi de-ale unuia din marinari. În mâinile acestor doi, Arabul era, fireşte, neputincios şi isprăviră repede cu el.

   În vremea asta se sfârşi şi predarea uleiului. Farrow plăti camaradului de pe vaporul străin şi-i mulţumi călduros.

   Ofiţerul luă prizonierul şi procesul-verbal încheiat de căpitan şi semnat de el şi George, apoi plecă. Puţin după aceea ridică şi submarinul ancora. Deoarece motoarelor nu li se dăduse decât o viteză redusă, zgomotul pe care-l făceau aproape nu se-auzea. Căpitanul avea de gând să se oprească acolo unde George se întâlnise cu Bell, căci din locul acela nu mai erau - din spusele lui Butu - decât vreo câţiva kilometri până la lagărul vânătorilor de sclavi.

   Pe când „Dox"-ul aluneca încet în josul apei, Farrow puse să se tragă la sorţi cei douăzeci de camarazi care aveau să însoţească primejdioasa expediţie. Cum fiecare din ei avea să ia cu sine câte două granate cu gaze, nu era nevoie de prea mulţi oameni care să ţie piept Arabilor.

   Ţinu apoi sfat cu George, Petre şi Bell la care luă parte şi doctorul Bertram.

   — Trebuie să luăm santinelele pe neaşteptate la intrarea în strâmtoare. Mai bine îi putem trage pe sfoară dacă unul din noi va face pe Arabul. Mai mult ca sigur că paznicii stau de veghe în două bărci, câte doi în fiecare barcă, cel mai bun lucru ar fi să nu le lăsăm timp să dea alarma. Doctore, vorbeşti bine limba arabă?

   — La nevoie o să meargă - răspunse Bertram - atâta cât trebuie să păcălesc pe paznic, ajunge. La ce te-ai gândit, domnule căpitan?

   — Dumneata eşti aproape de-o înălţime cu arabul. Îţi vei pune burnusul şi turbanul lui. Barca în care a venit el o va conduce Bell. Intraţi de-a dreptul în canal şi veţi striga sentinelei că te-ai întors. Nu e nevoie să-i spui pricina. Noi ne vom ghemui în fundul bărcii şi când vom fi lângă luntrea paznicului, sărim asupra lui şi-l doborâm. Cred că e singurul mijloc de a pătrunde în bârlogul bandiţilor, fără a primejdui pe prizonieri.

   — Planul nu e rău - încuviinţă doctorul, deşi cu oarecare şovăială - ce te faci însă dacă luntrile lor sunt atât de aproape una de alta şi cei din a doua luntre prind de veste şi dau alarma?

   — Lagărul e la doi paşi, aruncăm repede granatele de gaze şi nu le lăsăm răgaz să facă vreo mişcare.

   — Butu trebuie să ne descrie cât mai exact situaţia lagărului, ca să putem năvăli fără zăbavă în el - îşi dădu cu părerea George - şi mai bine ar fi să aruncăm toţi în acelaşi timp granatele. O luptă ar fi atunci de prisos, ne-ar rămâne cel mult sentinelele de pus cu botul pe labe.

   — Vântul bate în spre mal şi dacă n-ar fi păpurişul atât de des, aş fi de părere să aruncăm granatele chiar în desiş; mă tem însă că gazele s-ar împrăştia prea încet - zise căpitanul - deci, n-avem încotro, vom încerca să doborâm în alt chip pe paznici.

   — Ştii ce, tată? Eu m-aş duce niţeluş în iscoadă să văd cum sunt postate sentinele. De pildă, dacă, împreună cu Petre, aş acoperi una din bărci cu trestii, poate am izbuti să înşelăm paznicii. Ce zici?

   — Hm, ideea nu e rea; ar fi chiar mai bine să ştim dinainte cum sunt împărţiţi paznicii, lucrul e însă mult prea primejdios - răspunse căpitanul.

   — Nu, nu - se încăpăţână tânărul - dacă veniţi şi voi îndată după noi, nu încape nici o primejdie. Ba aveţi chiar bună acoperire cu barca noastră. Puteţi trece astfel pe lângă sentinele fără să fiţi văzuţi.

   — George al nostru are şi de data asta dreptate - încuviinţă doctorul - nu poate bate la ochi o insulă de verdeaţă pe care o mână vântul în canal şi avem astfel o acoperire minunată.

   — Dacă nu mi-ar fi frică de crocodili mi-aş pune o tufă de trestii pe umeri şi aş înota ca o insulă rătăcitoare - zise George - dar şi altminteri o să meargă. Haidem, Petre, să luăm cea mai mică barcă şi s-o acoperim cu verdeaţă!

   Uriaşul nu se dădea niciodată în lături când era vorba să- şi însoţească odorul. Petre aduse pe punte bucăţile de aluminiu şi întocmi la repezeală o barcă mică de tot, cu care puteau trece prin apa cea mai îngustă, pe când ceilalţi camarazi făceau acelaşi lucru cu alte patru bărci mai mari. În vremea asta „Dox"-ul ajunsese la locul unde George şi căpetenia se întâlniseră cu arabul. Căpitanul dădu ordin ca submarinul să tragă la mal şi să ancoreze în desişul de trestii. Se lăsară apoi bărcile la apă şi camarazii căzuţi la sorţi coborâră în ele.

   Petre şi George tăiară trestii şi le legară aşa de bine de marginea bărcii că nici nu se mai cunoştea ce anume e. Dacă se ţineau aplecaţi, nici ei nu puteau fi zăriţi.

   Barca în care se afla căpitanul, doctorul, Butu şi trei marinari, venea în urma ei, pe când celelalte trei se ţineau mai la depărtare.

   Vâsleau cu băgare de seamă împotriva curentului şi marinarii înaintau deci foarte încet, ceea ce nu supără de fel pe camarazi. Dimpotrivă, cu cât timpul trecea, cu atât sentinele vor fi mai somnoroase.

   Se scurse vreun ceas. În sfârşit Buru, care stătea ghemuit îndărătul căpitanului, îl atinse pe Farrow uşor pe braţ şi, printr-un şuierat căpitanul dădu fiului său semnalul convenit.

   George înţelese că se aflau acum aproape de canalul îngust. Petre vâsli şi mai încet; ajunseră la intrare. Se opriră câteva clipe până ce barca lui Farrow fu lângă a lor. Bell, care stătea la proră, apucă barca lui George şi o ţinu cu mâna lui puternică pe loc.

   Vântul împinse cele două bărci în deschizătură. Canalul era într-adevăr atât de îngust încât două bărci abia puteau înainta alături, aşa că luntrile sentinelelor trebuiau să fie una îndărătul celeilalte, sau amândoi paznicii se aflau întruna singură.

   Cu atât mai bine pentru camarazi, îi vor putea astfel doborî dintr-odată.

   George se ghemuise la proră şi se uita cu încordare printre trestii, pe când Petre vâslea cât putea mai încet, ca să nu facă zgomot. Bine că îl mai ajuta vântul care împingea barca din spatele lui, în care se aflau şase inşi, altminteri ar fi trebuit s-o tragă el singur după a lor.

   Lăsaseră în urmă patru cotituri. Vântul nu mai sufla atât de tare şi Petre vâslea încet, ca să pară că într-adevăr barca

lui e o tufă de verdeaţă care pluteşte pe apă.

   Ajunseră la a cincea cotitură. Deodată, George tresări, căci la cel mult zece metri înaintea lor zări o luntre în care tocmai se ridicau doi inşi în picioare. Petre îi zărise se asemenea; lăsă lopeţile din mână ca barca să alunece în voia ei.

   Înaintau, fireşte, foarte încet, deoarece aveau de tras şi barca acea grea după ei. George auzi pe cele două sentinele spunându-şi ceva.

   I-ar fi părut bine să-l aibă acum pe doctor lângă el ca să-i tălmăcească vorbele lor. Aşa însă n-avea altceva de făcut decât s-aştepte ce va urma. Ţinea pregătită o granată ca s- o arunce imediat ce va fi nevoie.

   Iată-l numai la cinci metri de kanu. Cei doi arabi stăteau tot în picioare, cu puştile în mână şi se holbau la tufa aceea ciudată, al cărei rost nu-l înţelegeau. George tocmai vroia s- arunce granata când barca îi fu zguduită cu putere dinapoi. Întoarse speriat capul şi-l văzu pe doctor în picioare în barca dindărătul lui.

   Bertram strigă ceva cu glas înăbuşit arabilor şi, spre bucuria lui George, sentinelele lăsară jos puştile şi răspunseră râzând. Barca lui fu împinsă cu putere de cea dindărăt spre kanu-ul sentinelelor şi tânărul băgă de seamă cum arabii o dădură pe a lor în păpuriş pentru a face loc presupuşilor tovarăşi, astfel că barca acoperită cu trestii se alătură chiar de a sentinelelor.

   Poate că arabii îşi dădură seamă în ultimul moment că au fost păcăliţi, dar în aceeaşi clipă Petre se ridică în picioare şi degetele lui de oţel se încleştară în beregata lor, fără să le lase timp să ţipe, le ciocni apoi căpăţânile una de alta, dar lovitura nu fu ucigătoare, din pricina turbanelor groase care le înfăşurau frunţile. Arabii se prăbuşiră însă nemişcaţi pe fundul kanu-ului şi rămaseră nemişcaţi.

   Petre sări în luntre şi-i legă fedeleş. Le mai puse şi câte un căluş în gură, legă pe unul de proră, pe celălalt de pupă, ca să nu se poată dezlega unul pe altul când îşi vor reveni în simţiri.

   — Totuşi, n-ar fi rău să lăsăm pe cineva de pază - şopti căpitanul - care din voi se oferă de bunăvoie? E de mare însemnătate, căci s-ar putea ca să fi pornit câţiva din arabi la pescuit.

  Un tânăr marinar se însărcină cu paza prizonierilor. Căpitanul îi băgă bine în cap să fie cu ochii-n patru, apoi cele două bărci porniră mai departe.

  Apucară iar după o cotitură şi George zări o lumină slabă înaintea lui. La vreo treizeci de metri de el se sfârşea canalul şi începea lagărul, dar nu se vedea nici o sentinelă.

  Tânărul privi nedumerit în juru-i, neştiind ce să facă. Petre însă îl ghionti pe la spate şi-i arătă spre păpuriş. Acum desluşi şi George două umbre. Arabii aceştia puşi de pază îşi împinseseră luntrea mai adânc între tufele de trestii, pentru a nu fi văzuţi lesne. Fireşte că li se păruse şi lor ciudată insula aceea mică de verdeaţă, dar nu o luară prea mult în seamă. Totuşi, se ridicară în picioare şi se uitau cu încordare spre apă, aşa că nu se putea să nu zărească în curând şi cealaltă barcă.

  — Nu mai e timp de zăbavă - şopti Petre lui George - o să spun lui Bell să dea drumul bărcii noastre.

  Zis şi făcut. Şopti ceva căpeteniei, apoi din câteva lovituri de lopeţi împinse barca în tufiş, drept lângă a arabilor uluiţi.

  În clipa următoare George izbi cu patul revolverului în tâmpla unuia din ei, pe când Petre pocni cu lopata pe celălalt în moalele capului şi-l făcu să cadă grămadă pe fundul luntrii, fără să-l dea răgaz să scoată un ţipăt.

  În vreme ce Petre îi lega fedeleş şi le punea câte un căluş în gură, George asculta cu încordare în spre lagăr, dar nu auzi nimic. Focul se zărea acum mai desluşit şi lângă el şedeau ghemuite două trupuri omeneşti.

  Oare să fi pus Huerta şi aici sentinele, de teamă că lagărul era prea aproape de fluviu şi putea fi văzut de pe apă? Încet şi cu mare băgare de seamă alunecau cele două bărci, îndreptându-se spre mal.

  — Petre, eu zic să-i doborâm şi pe ăia de colo - şopti George uriaşului - dacă îi surprindem în somn pe bandiţi, nu mai e nevoie să ne folosim de granatele cu gaze. Acu trebuie să sosească şi camarazii şi treaba o să meargă strună.

  — Să ne sfătuim mai întâi cu căpitanul - fu de părere

Petre dar tânărul stărui:

  — Nu, nu, îndată ce vom ajunge la mal coborâm şi ne furişăm în spatele celor doi arabi. Dar stai, mai întâi să cer doctorului burnusul şi turbanul.

  Se duse repede la pupă şi şopti ceva spre cealaltă barcă. După câteva cuvinte schimbate cu tatăl său acesta îi întinse în grabă cele cerute. George îşi puse turbanul şi burnusul, apoi se-ntoarse la proră, căci barca se şi izbise de mal.

  Coborî pe uscat urmat de Petre. Uriaşul se aplecase pe cât îi era cu putinţă şi mergea în spatele lui George pentru a nu fi văzut dacă unul din arabii de lângă foc ar fi ridicat din întâmplare capul şi l-ar fi zărit pe George.

  În clipa următoare chiar aşa se şi întâmplă. Arabii se ridicară de jos şi ieşiră în întâmpinarea presupusului lor tovarăş.

  Tânărul înţelese că era vorba de schimbarea paznicilor. Aşa dar, trebuiau să mai sosească încă doi, ba poate chiar patru, deoarece şi sentinelele de pe uscat urmau să fie schimbate în acelaşi timp. Era deci nevoie să se grăbească.

  Cei doi arabi se apropiară şi unul din ei îi şopti ceva lui George. Drept răspuns tânărul sări în lături, se repezi la celălalt şi-l pocni cu patul revolverului în tâmplă, pe când Petre îşi încleştă degetele în beregata celuilalt şi-l izbi cu pumnul în moalele capului după cum făcuse şi cu ceilalţi.

  Aşa dar, încă doi scoşi din luptă. Acum sosiră şi camarazii din barca a doua. Arabii fură târâţi mai încolo şi legaţi zdravăn.

  Mai întâi de toate camarazii trebuiau să afle cam în ce fel era întocmit lagărul. Spre norocul lor luna ieşi din nori şi lumina din plin satul. Zăriră trei colibe mari, apoi un gard împrejmuitor înalt cu pari ascuţiţi în vârf tivit, probabil cu sârmă ghimpată. Acolo trebuie să se fi aflat sărmanii captivi.

  Deodată, dintr-una din colibe apărură patru inşi. Camarazii se trântiseră repede la pământ când auziseră uşa scârţâind, numai George rămăsese în picioare, ba înainta chiar agale spre foc.

  Îndrăzneala lui înşelă pe arabi care veneau să schimbe sentinelele. Fără să se uite în juru-le, se apropiară şi ei de foc. Nepăsarea lor se schimbă în spaimă când se pomeniră înhăţaţi pe la spate. Petre şi Bell mai ales le veniră repede de hac la doi din ei.

   — Aşa! zise cu glas coborât căpitanul. Acum trebuie să punem mâna şi pe cele două sentinele care păzesc pe uscat. Ia du-te cu Bell, Petre, de vezi dacă vin, nu cred să mai întârzie mult. În vremea asta noi o să-i legăm pe ăştia de aici şi o s-aşteptăm şi pe ceilalţi camarazi. Trag nădejde că totul are să se sfârşească spre mulţumirea noastră.

   Amândoi uriaşii se făcură nevăzuţi în întunerec. Curând după aceea sosiră şi celelalte bărci cu restul camarazilor şi pe când căpitanul dădea ordinele trebuincioase, se întoarse şi Petre cu Bell, ducând fiecare în spinare câte un arab leşinat. Fură şi aceştia legaţi la repezeală.

   Farrow poruncise ca toate colibele să fie cercetate una câte una şi un camarad să rămâie de pază la uşă cu o granată de gaze în mână.

   Intrară mai întâi în coliba de unde ieşiseră cele patru sentinele. George fu, fireşte, primul care pătrunse înăuntru, urmat de Petre, Bell, căpitanul şi câţiva camarazi. Dibui cu băgare de seamă prin încăpere, până ce se izbi de o masă. Zgomotul trezi pe câţiva din somn, care începură să înjure mânioşi. Doctorul însă îi potoli cu câteva cuvinte, spuse în limba arabă.

   Dar din mormăiala lor camarazii înţeleseră că îşi aveau culcuşurile în lungul pereţilor, cât ţinea încăperea. Fiecare camarad ţinea în mâna stângă lampa de buzunar, iar în dreapta revolverul de ţeavă. Se împrăştiară în tăcere prin odaie, apoi căpitanul şuieră odată printre dinţi. În clipa următoare lumina ţâşni şi paturile revolverelor izbiră cu sete în ţestele arabilor, buimăciţi de somn sau adormiţi. Se auziră câteva gemete, apoi se făcu tăcere.

   — Până acum totul a mers bine - zise căpitanul - să vedem ce-o mai fi de-acum încolo. Doi oameni să rămână aici să lege pe arabi şi să le pună căluş. Nu trebuie să le dăm prilej să se înţeleagă între ei.

   — Cred că acum vom da, în sfârşit, de şeful lor - şopti căpitanul, când fură la a treia colibă. Probabil că aici dorm „cei mari", adică numai cinci, deoarece am doborât până acum douăzeci şi şase de inşi. Cu ăştia isprăvim noi lesne, sunt prea puţini ca să ne poată ţine piept.

  Totuşi, deschiseră cu mare băgare de seamă uşa şi camarazii se furişară binişor înăuntru. Când aprinseră însă lămpile de buzunar, nu văzură decât trei oameni care dormeau buştean şi pe care îi ameţiră, fireşte, cât ai clipi.

  — Ce să fie asta? făcu Farrow, cu mirare. Lipseşte tocmai albul. Să fi simţit ceva? Să mergem repede la prizonieri, poate s-a dus cu celălalt arab ca să-i măcelărească şi să-i arunce crocodililor.

  Alergară la poarta gardului şi o sfărâmară cu paturile revolverelor. Bell strigă câteva nume, printre care pe al soţiei sale, dar nu veniră decât opt negri şi aceştia începură să ţopăie de bucurie în jurul lui.

O URMĂRIRE PRIMEJDIOASĂ

   Cu un cuvânt care căzu ca un bubuit de tunet, căpetenia îşi potoli oamenii şi îi luă la cercetări. Zise apoi cu adâncă mâhnire lui Farrow:

   — Master căpitan, hoţ alb şi oacheş plecat cu Fato şi frate Ngomo. Vrea duce pe ei la altă căpetenie, Sita, care şade departe, la Maşinga. Bell trebuie merge repede după hoţi.

   — Tată, nu e aşa că ne ducem şi noi cu el? se rugă George. Aşa am făcut treaba numai pe jumătate. M-aş bucura să-l ajutăm şi mai departe pe bietul Bell. Tot vrem noi să pătrundem mai adânc în ţară, aşa că putem porni chiar de aici.

   — Hm... ai dreptate - răspunse căpitanul, după ce chibzui niţel - dragă Rindow, du dumneata pe prizonieri la coastă şi predă-i căpitanului care ne-a vândut uleiul. Poate se mai duc şi câţiva din negrii să depună ca martori în faţa autorităţilor, care îi vor trimite apoi îndărăt la vatră. Eu cu Petre, George şi doctorul plecăm chiar acum. Dacă punem mâna pe Huerta, îl expediem peşcheş cu oamenii lui Bell încoace.

   — Şi unde să vă aşteptăm? Aveţi de gând să zăboviţi mult?

   — Nu ştiu încă. Probabil câteva săptămâni. Cum îl cunosc eu pe George, va vroi să cunoască în amănunţime ţara, oamenii şi obiceiurile lor. Rămâi cât mai aproape de coastă, dragă Rindow, o să te găsim noi când ne vom înapoia. Poţi chiar trimite din când în când o barcă în golful unde am ancorat acum. Aşa! Ne mai trebuie câteva cutii de conserve. Pături şi de ce vom mia avea nevoie ne putem cumpăra în orăşelele pe care le vom întâlni în drum.

   Se începură pregătirile. Printr-o rachetă luminoasă i se dădu lui Brun, al doilea ofiţer rămas pe submarin, semnalul să se apropie de coastă. Prizonierii fură transportaţi pe vas şi închişi în cală. Apoi „Dox"-ul se depărtă iar.

   Pe mal nu mai rămaseră decât cei patru camarazi, Bell şi cei nouă războinici ai săi.

   Din nenorocire aceştia n-aveau nici un fel de armă, căci bandiţii le luaseră suliţele. Puştile moderne şi pistoalele arabilor nu se pricepeau să le mânuiască, luară deci numai pumnalele lor lungi, care nu erau nici ele de lepădat când ar fi ajuns lucrurile la o luptă. Căpetenia propuse ca a doua zi oamenii săi să fie lăsaţi să-şi facă arcuri şi săgeţi.

   Bell conducea micul convoi; după el venea căpitanul şi doctorul, apoi cei nouă războinici şi la urmă Petre şi George.

   Căpetenia le spusese că ţinutul mişuna de lei care erau porniţi acum după pradă, dar deşi primejdia era mare, Farrow vroia să se folosească de răcoarea nopţii şi a dimineţii şi să facă popas abia pe la vremea prânzului, când soarele dogorea cu putere.

   Poteca ducea câtva timp printr-o pădure deasă, pe urmă începea şesul întins cu iarba înaltă. Convoiul înainta încet. Aici era primejdia şi mai mare, deoarece în desiş se aţineau leii, căci găseau o pradă îmbelşugată.

   Totuşi Bell nu se sinchisea de asta şi la o întrebare a căpitanului unde sunt leii, răspunse:

   — Bell simte repede când vine, acum nici unul nu aproape.

   Adulmecă niţel aerul şi Farrow se miră că negrul putea simţi numai prin miros fiara. Mai că nu-i venea să creadă, dar după ce merseră încă vreo jumătate de ceas, Bell se opri deodată în loc şi ridică suliţa. Adulmecă iar aerul, întorcând capul în toate părţile. Arătă apoi cu suliţa la stânga şi şopti:

   — Colo Simba, master căpitan.

   Dar oricât de mult îşi încordă privirea, Farrow nu putu zări nimic; totuşi îşi pregăti puşca şi spuse doctorului să fie gata de luptă.

   Cei nouă negri, care în nici un caz nu puteau ţine piept fiarei cu cuţitele lor, se ghemuiră la pământ. Cel din urmă mai apucă să şoptească lui George „Simba" şi tânărul cunoştea prea bine însemnătatea acestui cuvânt.

   — Petre, un leu - trecu el mai departe vorba şi despiedecă puşca.

   Camarazii stăteau nemişcaţi; uriaşa făptură a căpeteniei cu suliţa în mână părea o statuie de granit.

   Deodată la cel mult douăzeci de metri de ei, de pe o moviliţă de pământ se ridică un leu enorm. Se holbă oarecum nepăsător la oamenii aceştia care veneau să-i turbure liniştea; ochii săi luceau înfiorător în razele lunii; George ochi, dar nu ştia dacă trebuie să tragă sau nu. Lumina era prea înşelătoare şi un glonţ care ar fi dat greş însemna pieirea câtorva din ei, deoarece leul era prea aproape.

   Se bizuia pe Bell, care avusese adeseori de-a face cu astfel de fiare. Va ştii el ce are de făcut. Dar înlemni de groază când îl văzu pe negru înaintând spre leu şi strigându-i ceva, răstit.

   George crezu un moment că Bell îşi pierduse minţile, apoi îşi aduse aminte că citise undeva cum fiarele o iau la fugă când se pomenesc cu oameni înaintea lor şi le aud glasul.

   Căpetenia se apropia tot mai mult de leu. George se gândi să descarce un glonţ, îşi spuse însă că l-ar pune pe Bell în şi mai mare primejdie, fiindcă la auzul detunăturii leul s-ar repezi la negru să-l sfâşie.

   În vremea asta leul începu să devie neliniştit. Sucea căpăţâna lui enormă în toate părţile, ca şi când n-ar fi ştiut ce hotărâre să ia, pe urmă întoarse spatele şi o luă în sărituri mari pe câmpie.

   — Ei drace! murmură doctorul, uluit. La aşa ceva nu m-aş fi aşteptat. Dar de ce nu ne-ai spus să tragem câteva gloanţe în leu, Bell?

   — Hoţi poate încă aproape - răspunse scurt negrul - abia după-amiază plecat. Împuşcături aude departe.

   —  Are dreptate - încuviinţă căpitanul - Huerta cu tovarăşul său nu pot înainta prea repede având doi prizonieri cu ei. Dar, ca să ne întoarcem la leu; pesemne că era sătul. De aceea ne-a lăsat în pace.

   — Simba bătut Kudu - zise căpetenia arătând spre nişte coarne mari care ieşeau din movila de pământ - Bell ştiut că leu acum nu primejdios.

   — Sfinte Dumnezeule, ce-aş mai da să am şi eu simţuri atât de agere! spuse Farrow. Nu mi-ar fi atunci frică să colind noaptea prin astfel de pustietăţi.

   — Ei lasă că şi Bell o să-şi dea toată osteneala să ne ferească de primejdii, are doar destule motive să ne fie recunoscător. Nu degeaba i-am salvat războinicii din captivitate şi i-am scăpat de bandiţi. Crezi însă, dragă căpitane că, atunci când l-o avea pe Huerta şi tovarăşul său în puterea lui, o să-i ducă într-adevăr la oraş ca să-i predea autorităţilor?

   — A fost ostaş şi ştie să se supună ordinelor unui superior deşi, la drept vorbind, spaniolul ar merita o pedeapsă mai aspră decât aceea pe care i-o vor da autorităţile. Dar poate ajung lucrurile la o luptă şi ştie el ce soartă îl aşteaptă dacă ar cădea în mâinile noastre. Să se răfuiască amândoi.

   — Zău că nu i-aş lua-o în nume de rău lui Bell - zise doctorul - ce trebuie să sufere, sărmanul, când îşi ştie soţia în ghearele unui astfel de ticălos!

   Convoiul înainta în tăcere. Căpetenia negrilor era călăuză neadormită şi până la ziuă nu se mai întâmplă nimic. Abia acum făcură un scurt popas. Camarazii îmbucară ceva, apoi negrii se sfătuiră cu căpetenia lor, care zise tovarăşilor albi:

   — Bell trebuie vâneze ceva, oamenii tare slăbiţi, nu mâncat de mult bine. Bell face repede.

   — Cum, ai de gând să vânezi o sălbăticiune numai cu suliţa? se miră George. Merg şi eu să văd. O să mă ţin de o parte şi nu o să mă amestec.

   — Bine, vie tânăr master!

   George îşi atârnă puşca-n spinare şi urmă pe negru, care se îndreptă cu paşi mari spre nişte movile, la o depărtare de vreo două sute de metri de lagăr. Tânărul vroia neapărat să vadă cum poate Bell vâna o antilopă cu suliţa.

   lată-i acum la vreo cincizeci de metri de movile. Pesemne că Bell vroia să se urce pe una din ele pentru a ochi de acolo vreo sălbăticiune prin stepa întinsă. Deodată, la nici douăzeci de metri de ei răsări ca din pământ o antilopă uriaşă. Se vede că stătuse acolo jos să se odihnească şi-şi zărise duşmanii abia acum.

   Chiar pentru o împuşcătură era prea târziu, căci până să ducă George puşca la ochi, animalul iute de picior, ar fi fost de mult departe. Totuşi tânărul îşi smuci arma din spinare, cu gând să tragă, fără să se gândească în clipa aceea că sar putea să fie Huerta pe aproape.

   Nu mai fu însă nevoie. Suliţa căpeteniei zbură şuierând prin aer. Tăişul sclipi ca un fulger în bătaia soarelui şi George văzu uluit cum se înfipse în trupul antilopei care fugea. Cu o bufnitură sălbăticiunea se prăbuşi la pământ şi rămase nemişcată.

   — Bravo, Bell! strigă George cu sinceră admiraţie. Acum cred şi eu că eşti în stare să vânezi un leu cu suliţa.

   — Nu greu, master. Eu învăţ tânăr master cum aruncă suliţa!

   — Da, da, Bell, învaţă-mă! strigă cu bucurie George.

   Negrul se duse la antilopă, cu o smucitură trase suliţa din

trupul ei, pe urmă se întoarse la George şi zise:

   — Colo movila bună ţintă. Tânăr master vede cum trebuie apucat suliţa, îndoaie braţ şi aruncă.

   Suliţa grea vâjâi prin aer şi se îngropă adânc în movila de pământ. Bell o aduse înapoi. George încercă şi el, dar deşi îşi încordase toate puterile, suliţa n-ajunse până la movilă, ci abia la poalele ei. Totuşi Bell strigă cu însufleţire:

   — Aruncat bine, tânăr master. Bell nu văzut încă pe un războinic arunce aşa bine întâia dată suliţa grea a lui Bell. Mai încerce odată tânăr master!

   Molipsit de înflăcărarea uriaşului negru, George mai aruncă de câteva ori suliţa, până ce izbuti s-o înfigă în movilă.

   — Aşa acum ajunge! zise el, râzând. Oamenii dumitale sunt flămânzi şi aşteaptă. În drum o să mai arunc odată suliţa, ca să capăt îndemânare.

   — Bell dăruieşte tânăr master suliţa. Trimite la vapor. Să aducă aminte câte odată tânăr master de Bell.

   Negrul îşi încărcă în spinare antilopa care cântărea destul de greu şi plecară.

   Vânatul fu repede jupuit şi pus în frigare. După ce se săturară stinseră focul şi porniră mai departe.

   Cu puţin înainte de amiază, pe când căpitanul se gândea să facă un scurt popas, ajunseră la un râu destul de lat. Bell dădu acolo de urmele unui foc de lagăr şi rămăşiţele unei căprioare.

   — Bandiţi fost aici acum şase ceasuri - zise el - trecut azi dimineaţă râul.

   — După ce cunoşti? îl întrebă, mirat, căpitanul, arătând la câteva capete de crocodili care pluteau deasupra apei.

   — Omorât câţiva din ei şi tovarăşi ai lor avut treabă să-i mănânce ori fugit.

   — Am putea face şi noi la fel, fu de părere Farrow.

   Bell însă se împotrivi:

   — Împuşcături aude departe, bandiţi nu poate merge aşa repede ca maşteri, Bell goneşte crocodili.

   — Lasă-l să facă el cum ştie! se rugă George. Trebuie să fie foarte interesant. Mâncăm acum din conserve sau vrei să vâneze iar ceva, Bell?

   — Bell vânează repede antilopă. Oameni face în vremea asta arc şi săgeţi - răspunse uriaşul negru.

   Fireşte că George vroia mai bine să vadă cum lucrează negrii şi-l lăsă pe Bell să plece singur.

   După ce fiecare din ei făcu cam vreo cinci-şase săgeţi. Se întoarse şi Bell, aducând, în afară de o antilopă mai mică, încă doi cocoşi sălbateci pe care îi vânase. Negrii îi jumuliră la repezeală şi penele lor tari le legară la săgeţi ca să aibă o uşurinţă şi mai mare la zburat. Tendoanele antilopei fură întrebuinţate la arcuri. George se miră cât de departe nimereau aceste săgeţi. Puteau omorî cu una din ele un om la o distanţă de cel puţin cincizeci de metri.

   Fripseră antilopa şi după ce o mâncarăm, căpitanul zise:

   — Acum trebuie să trecem râul. Dar cum vrei să goneşti crocodilii, Bell? N-am putea cuteza să-i împuşcăm? Cred că Huerta e departe.

   — Şi bandiţii oboseşte şi trebuie odihneşte îşi dădu părerea căpetenia. Vie maşteri cu mine, eu găsesc vad bun. Bell aduce pe urmă crocodilii aici.

   Se apropiă de râu, urmat de camarazii miraţi, care nu pricepeau în ce chip va alunga fără împuşcături droaia de crocodili.

   La vreo cincizeci de metri de lagăr Bell arătă spre râu şi zise:

   — Aici apa adâncă numai un metru, maşteri poate trece lesne. Nici mulţi crocodili la loc ăsta, pleacă ele repede.

  — Pot privi şi eu cum îi goneşti? întrebă George.

  — Tocmai vroiam să propun, astea - răspunse cu bucurie negrul - dar master trebuie dai la mine sfoară.

  George îi întinse ghemul şi negrul tăie cam vreo douăzeci de metri. După ce răsuci sfoara în două şi avu astfel o funie de zece metri, o legă de coada suliţii şi se întoarse iar în lagăr.

O VÂNĂTOARE DE RINOCERI

   MERSERĂ VREO DOUĂ CEASURI şi dădură de un ţinut deluros. Căpitanul se miră că-l vede pe Bell privind cu atâta încordare în juru-i. La întrebarea lui, negrul răspunse în şoaptă:

   — Master căpitan, aici aţine un monuhu rău. Bell nu văzut încă, dar auzit mult despre el. Maşteri fie cu băgare de seamă.

   — Monuhu? Păi aşa spun băştinaşii rinocerilor cârni - zise turburat doctorul - e specia cea mai mare de rinoceri africani; unii din ei sunt lungi de aproape cinci metri şi înalţi de doi.

   — Un rinocer cârn? făcu George, curios. Oare cum arată? Tare aş vrea să răpun un astfel de rinocer!

   — Te cred - zise Bertram, râzând - parcă eu nu! Rinocerul cârn are capul mai lung decât ceilalţi, cornul dindărăt e mic, pe când cel dinainte e drept, uneori adus niţel de vârf şi lung de peste un metru. Ar fi un trofeu minunat dacă am putea duce pe insula noastră un astfel de cap.

   — Mai că am avea un muzeu cu care nu s-ar putea măsura nici unul din lume - zise George - ar fi bine să ne atace ca să fim siliţi să-l împuşcăm. Chiar dacă Huerta ar auzi din depărtare detunăturile, nici prin gând nu o să-i treacă poate că e urmărit. Îşi va închipui că sunt nişte vânători paşnici care cutreieră ţinutul. Eu în locul dumitale, doctore, i-aş spune asta căpeteniei.

   — Bine, o să-i spun, deşi nu cred că o să se învoiască. Trebuie să ne gândim că bietul om e grozav de îngrijorat de sorta nevesti-sii. Aşa dar, dacă e chip să facem altfel, e mai bine să nu tragem.

   Dar abia plecă doctorul şi George îşi smuci puşca din spinare şi o ţinu în mână. Dorinţa lui cea mai vie era acum să se ivească de după vreo movilă rinocerul şi să-i atace.

   Merseră însă multă vreme fără să se zărească vreo fiară sălbatecă, doar din când în când o antilopă care o lua repede la fugă.

   Speranţa lui George se spulbera cu fiece pas pe care-l făcea. Văzu chiar pe tatăl său căutând un loc prielnic pentru popas. Vorbea ceva cu Bell şi arăta cu mâna înaintea lor. Acolo se zărea, la vreo doi kilometri depărtare, o fâşie întunecată, pesemne o apă mărginită de tufe.

   Căpetenia dădu din cap şi tânărul înţelese că e vorba să se facă un locul acela un lagăr. De sigur că tatăl său vroia s- aştepte până ce va răsări luna, deoarece un drum prin bezna aceea ar fi fost primejdios din pricina leilor care se aţineau pe acolo.

   Mai erau cel mult două ceasuri până să se întunece. Aşa dar nici o speranţă să se mai ivească rinocerul, căci vor ajunge în curând la râu şi de sigur că-l vor trece îndată, pentru a-şi face lagărul pe celălalt mal.

   Şi, într-adevăr, după douăzeci de minute ajunseră la râu - prea puţin lat şi adânc - pe care-l trecură cu piciorul, nezărind nici un crocodil pe aproape.

   — Bell vânează iar o antilopă - zise căpetenia lui George - pe urmă odihnă şi după două ceasuri face bine întunerec, noi poate atunci mergem mai departe.

   — S-aprindem repede focul! zori căpitanul. Tu, George, eşti scutit de corvoadă, du-te cu prietenul tău după vânat!

   Ca şi dimineaţa aceea Bell ucise cu suliţa o antilopă, apoi George se depărtă vreo cincizeci de metri de movilă şi începu să arunce suliţa.

   Acum izbuti să nimerească din a treia aruncătură ţinta şi alergă vesel să-şi ia înapoi arma. Când fu la a patra încercare, se gândi dacă n-ar fi mai bine să dea puşca jos din spinare, căci îl împiedeca oarecum la aruncat.

   Amână treaba asta pentru rândul viitor. Înţepeni piciorul drept înainte şi se legănă puţin să-şi ia avânt, cum îl învăţase Bell. Deodată încremeni. Ce dihanie să fie aceea care venea dindărătul movilei de-a dreptul spre el?

   Pământul duduia sub greutatea trupului uriaş; văzu spre groaza lui că era un rinocer care se apropia cu capul în piept. Îl ţinea atât de aplecat, încât cornul lung dinainte se târa aproape de pământ.

   — Master, repede suliţa! strigă speriat Bell.

   Alergă în fugă spre George, era însă prea departe ca să

poată abate namila din drum.

   George trebuia acum să-şi smucească puşca de pe umăr. Dar ce-ar fi să se slujească mai bine de suliţă? îl străbătu fulgerător gândul.

   Rinocerul ridică o clipă capul. Atât fu deajuns.

   Tânărul zvârli cu toată puterea suliţa grea spre căpăţâna fiarei, care nu mai era acum decât la douăzeci de metri de el. Şi nimeri, căci tăişul ascuţit spintecă buza de jos a rinocerului şi îi tăie beregata de-a lungul până la coşul pieptului.

   Cu un răget înfiorător rinocerul se opri în loc şi clătină cu furie capul. Bell scoase un chiot de bucurie; poate că vroia prin aceasta să îndrepte fiara spre el. Într-adevăr, rinocerul se dădu, poticnindu-se, la o parte şi se holbă la uriaşa făptură neagră care se apropia.

   George smucise în vremea asta puşca din spinare. Ochi şi... două gloanţe se înfipseră în tâmpla stângă a dihaniei, care se prăbuşi cu o bufnitură grozavă la pământ.

   Camarazii alergară în fugă şi după ei războinicii căpeteniei. Se uitau încremeniţi la rinocerul răpus.

   — Tare aş vrea să-i iau căpăţâna! zise George. E chip să io retezăm cât timp mai stăm aici? Ar fi păcat să mă lipsesc de ea.

   — Master are cap lui Monuhu. Războinicii lui Bell taie şi ia cu ei. Ştie cum trebuie făcut ca să nu împuţească - se grăbi să adauge negrul.

   Pe când negrii se puseră pe lucru, doctorul zise lui George:

   — Să ştii dragul meu, că vei avea un trofeu pentru care te-ar invidia cei mai de seamă vânători.

   Bertram ar mai fi urmat, dacă nu i-ar fi zorit căpitanul să se înapoieze în lagăr. Şi aici conversaţia se învârtea tot în jurul rinocerului, iar doctorul spuse - şi cu drept cuvânt - că toţi trebuie să-i fie recunoscători tânărului, deoarece dacă fiara i-ar fi atacat pe întunerec, mulţi oameni şi-ar fi pierdut viaţa.

   Negrii lucrau de zor şi când după patru ceasuri, căpitanul dădu semnalul de plecare, căpăţâna rinocerului era jupuită de piele, carnea înlăturată şi pe dinăuntru tigva fusese

frecată cu un amestec de cenuşe de lemn şi creier.

   Negrii aveau de furcă să transporte căpăţâna grea a rinocerului şi trebuiau să se schimbe cu rândul câte trei odată, totuşi caravana înainta destul de repede.

   În sfârşit, începură să se ivească zorile. Bell zise acum lui Farrow:

   — Master căpitan, noi trebuie facem popas peste zi. Aici ţinut lui căpetenia Sita. Războinici ai lui pleacă la vânătoare departe. Nu bine vede pe noi.

   — Cât mai e până la satul lui? întrebă Farrow.

   — Dacă merge tot aşa, ajungem după şase ceasuri. Mai bine facem popas aici. Bell ştie movilă unde poate aprinde foc şi nu vede nimeni.

   — Fie! Dumneata cunoşti ţinutul, aşa că te vom asculta. E într-adevăr primejdios să ne apropiem peste zi de satul lui. Cât pentru timpul câştigat de Huerta, nu ne pasă, deşi cred că ne-a luat-o cu mult înainte, ca să-şi pună prada în siguranţă.

   — Master căpitan drept grăieşte, Bell ştie izbuteşte. Şi master George este mare războinic.

   Pe Farrow îl bucură lauda negrului. Dădu din cap, zâmbind şi arătă spre o movilă de termite care se desluşea bine în bătaia razelor de lună, la vreo cincizeci de metri de ei.

   Bell însă se opri îndată şi zise neliniştit:

   — Master căpitan, mergem mai bine colo, pe dreapta; este lemne pentru foc şi mai sigur decât la movile de termite.

   — Pentru ce nu e sigur dincoace? întrebă zâmbind căpitanul. Nu cumva o fi şi aici un monuhu?

   — Nu, master, acolo nu monuhu ci simba, un simba singuratec, mare şi rău. Nici Bell nu vrea are de-a face cu el. Mai bine ocolim.

   — Bine, Bell. Nici n-ar fi înţelepţeşte din partea noastră să ne luăm la luptă prin întunerec cu o fiară sălbatecă. Poate că o facem mâine pe lumină, deoarece un leu singur nu e vreo primejdie pentru noi, pe ăsta îl dă repede gata fiul meu - dacă va fi nevoie. Aşa dar să mergem unde spui tu. Totuşi, cred că nu strică să ne ţinem puştile pregătite, căci

dacă leul e într-adevăr pe aproape, se aţine numai colo, pe sub copaci.

   Căpitanul se opri şi chemă în şoaptă pe George, care veni îndată.

   — George, chiar acum îmi spunea căpetenia că lângă movila termitelor s-ar aţine un leu primejdios - îi zise el - vom poposi deci pe dreapta în pădurice, deoarece nu e bine să ne depărtăm prea mult, fiindcă am intra în ţinutul lui Sita. Voi fiţi pregătiţi, noi ne ducem în cercetare şi în vremea asta s-ar putea ca fiara să vă atace. Dar... fereşte- te de o vreo nesocotinţă!

   — Păi aşa fac totdeauna - răspunse tânărul, râzând şi alergă înapoi la Petre, să-i împărtăşească şi lui cele auzite de la tatăl-său.

   — Ia gândeşte-te, ce noroc pe mine să mă aleg cu o blană frumoasă de leu! îi zise cu bucurie. Ce-ar fi, Petre, să ne ducem pe furiş la movilă şi să vedem ce e cu leul acela?

   — Păi! Ca să mă omoare tatăl dumitale dacă ţi s-ar întâmpla ceva! răspunse îmbufnat uriaşul. Nu, domnule George, eu mă las păgubaş şi dacă te încăpăţânezi în ideea asta, mă duc şi te spui domnului căpitan.

   — Bine, bine! făcu tânărul, împăciuitor.

   Dar în gândul lui luă hotărârea ca îndată ce vor alege locul de popas să se ducă într-ascuns în căutarea leului.

   Micul convoi ajunse la păduricea arătată de Bell. Găsiră aici vreascuri din belşug şi Negrii făcură un focşor pentru încălzirea conservelor.

   George dădu şi el o mână de ajutor la întocmirea lagărului, dar ochii îi zburau mereu la movilele termitelor, care se aflau acum la vreo sută douăzeci de metri de ei. Tare ar fi vrut să alerge acolo! De câte ori se uita la ciudatele clădiri ale acestor furnici uriaşe, se aştepta să vadă ivindu-se leul; dar nu se zărea nimic.

   În sfârşit, după ce fură încălzite conservele şi împărţite între camarazi, căpitanul zise:

   — Mai avem trei ceasuri până la ziuă. Să tragem repede la sorţi cine să stea de veghe cu schimbul câte o jumătate de ceas.

   — Tată, mie nu mi-e somn, aşa că voi sta de veghe un

ceas întreg, răspunse cu grabă George.

  Căpitanul se uită iscoditor la el, tânărul făcu însă o mutră atât de nevinovată încât Farrow nu bănui nimic. Rămase deci hotărât ca George să vegheze cel dintâi, iar după dânsul Petre.

O ÎNCERCARE PRIMEJDIOASĂ

  GEORGE FU FOARTE MULŢUMIT când îşi văzu camarazii întinzându-şi mădularele obosite lângă foc. Va mai aştepta o jumătate de ceas, pe urmă se va furişa la movilele termitelor; parcă îl îndemna ceva să dea de urma leului.

  Nici nu băgă de seamă că Petre se culcase lângă căpetenie şi vorbise ceva în şoaptă între ei. Nu se gândea decât la mutrele pe care le vor face camarazii când vor auzi deodată o împuşcătură şi el va arăta cu mândrie fiara răpusă, la picioarele lui.

  Privea liniştit la focul care mocnea încă şi aştepta cu răbdare până vor adormi toţi.

  În cele din urmă sosi momentul mult dorit. Atât negrii cât şi camarazii păreau cufundaţi într-un somn adânc.

  Se ridică de jos. Se uită încă odată în juru-i. Aruncă vreo două vreascuri în foc ca să ţie până ce se va întoarce el, îşi cercetă puşca să vadă dacă e bine încărcată, apoi porni în vârful picioarelor spre movilele de termite. Din când în când se oprea şi îşi arunca ochii îndărăt spre lagăr, dar nu văzu pe nimeni luându-se după el. În cele din urmă fu încredinţat că nu e urmărit.

  Păşi mai repede, tot privind însă cu luare aminte în juru-i, căci nu trebuia, în înfrigurarea lui de-a vâna leul, să uite primejdia în care s-ar găsi camarazii dacă războinici de-ai lui Sita, cutreierând ţinutul, ar da de ei şi i-ar ataca în somn.

  Dar pe stepa întinsă, scăldată în lumina argintie a lunii, nu se zărea nimic ce i-ar fi putut da de bănuit. Liniştit - cel puţin în această privinţă - se apropiă tot mai mult de ciudatele clădiri ale termitelor. lată-l numai la douăzeci de metri. Puşca o ţinea pregătită, deoarece se putea prea bine ca de după una din ele să se ivească pe neaşteptate leul.

  Deodată se opri speriat. Când privi îndărăt i se păru că vede o uşoară mişcare în iarba înaltă şi zăreşte două umbre, care nu erau până adineauri acolo, lungite jos.

  Ridică arma. Să tragă sau nu? Dar dacă alarmează

degeaba lagărul şi se face numai de râs?

   Pe când stătea astfel la îndoială, neştiind ce să facă, auzi în spatele lui un răget care îi îngheţă sângele în vine. Era leul!

   Numai o frântură de secundă ţinu spaima lui George, apoi se trezi în el vechea lui prezenţă de spirit şi se întoarse cu iuţeala fulgerului, sărind în acelaşi timp în lături. Mişcarea aceasta îl scăpă de moarte.

   Trupul enorm al fiarei zbură prin aer şi căzu lângă el, chiar pe locul unde stătuse adineauri.

   Se auzi o împuşcătură şi leul scoase un răget de durere: glonţul îl nimerise încă înainte ca labele lui să fi atins pământul. Dar în clipa următoare fiara se năpusti iar spre el.

   Al doilea glonţ îl îndreptă George chiar în căpăţâna leului. Se auzi în acelaşi moment un răcnet scos dintr-un gâtlej omenesc.

   Leul se năpusti iar spre el. Într-o frântură de secundă pe George îl străbătu gândul că nu mai e scăpare, leul îl va sfâşia în bucăţi cu ghearele lui grozave.

   Pe când se rostogolea la pământ din pricina ciocnirii cu leul, simţi cum fiara se cutremură din tot trupul, apoi începe să horcăie.

   Se ridică uluit într-o rână. Auzi lângă ei glasul îngrijorat al lui Petre:

   — Eşti rănit, domnule George?

   — Nu, Petre - răspunse tânărul, pipăindu-şi mădularele - dar de unde până unde tu aici?

   În aceeaşi clipă zări şi pe Bell la câţiva paşi de el.

   — Păi să vezi - făcu cam încurcat uriaşul - ne-am luat după dumneata fiindcă Bell mi-a spus că leul e forte primejdios. El a fost aceia care l-a răpus în ultimul moment cu suliţa când fiara se năpustea asupra dumitale.

   Abia acum văzu George suliţa înfiptă în pieptul leului. Chiar daca gloanţele lui nimeriseră de moarte fiara, tot ar mai fi avut destulă putere pentru ca să-l sfâşie în bucăţi.

   Tânărul se ridica de jos, întinse negrului mâna şi-i spuse numai atât:

   — Îţi mulţumesc, Bell. Mi-ai salvat viaţa. Mă voi strădui şi eu din răsputeri să-ţi recapeţi soţia.

   Bell părea foarte stânjenit. Bolborosi:

   — Aruncă suliţa nu greu pentru Bell, dar Bel, recunoscător lui maşter dacă scapă Fato.

   — Aoleu, uite-l pe tata! strigă George, cu o spaima caraghioasă. Ce o să-mi audă urechile când o afla ca am pornit să ucid singur leul!

   Şi avea dreptate. Căpitanul îl făcu cu ou şi oţet; se linişti abia când văzu trupul uriaş al fiarei zăcând fără suflare.

   — Da, da, băiatule, am fi avut de furcă mâine ca să-l răpunem - zise el - bine ai făcut că ne-ai descotorosit de pe acum de dânsul. Să nu mai îndrăzneşti însă...

   — Nu, tată, nu o să mai îndrăznesc - răspunse tânărul râzând, deşi nu credea nici el singur că se va ţine de făgăduială.

   Peste zi camarazii râmase în pădurice; dai erau cu ochii-n patru. Se putea prea bine ca războinici de-ai căpeteniei Sita, plecaţi la vânătoare, să vină până aici şi să-i zărească. Ar da negreşit de veste în sat şi planul lor ar cădea atunci în baltă.

   Camarazii dormiră aproape toată ziua. Trebuiau să fie bine odihniţi, căci vor avea o noapte obositoare; dacă le reuşea eliberarea soţiei tui Bell şi a fratelui ei, vor fi nevoiţi să se depărteze în grabă, fiindcă nu se putea să nu fie urmăriţi.

   În cele din urmă soarele asfinţi şi Bell dădu semnalul de plecare. Căpăţâna rinocerului şi blana leului o ascunseră într-un copac înalt cu frunza deasă, unde nu puteau fi găsite de fiarele de pradă. Războinicii aveau să le aducă mai târziu la submarin. În vreme ce Bell cu soţia şi cumnatul său vor însoţi pe camarazi în ţinutul lui, poate chiar şi mai adânc în ţară.

   Cam la două ceasuri după miezul nopţii, Bell, care conducea convoiul, se opri şi arătă cu mâna înainte, unde se zărea o lumină slabă, apoi şopti:

   — Colo sat lui Sita, maşter căpitan. Este gard înalt de mărăcini şi păzit straşnic. Gard are două porţi şi la ele stau câte doi oameni de strajă.

   — Păi atunci trebuie să înlăturăm mai întâi paznicii, hotărî căpitanul. Greu n-are să fie fiindcă luna a intrat în nori. Oamenii dumitale să ne urmeze la oarecare depărtare, noi, cu George şi Petre, o luăm înainte.

   Bell, care cunoştea bine porţile, descrise amănunţit lui Petre şi George - care nu se despărţeau niciodată - locul, deoarece aceşti doi se însărcinaseră cu înlăturarea paznicilor ceilalţi aveau să se furişeze apoi în sat să cerceteze unde e coliba în care erau închişi prizonierii.

   Căpitanul vroia - dacă s-ar putea - să înlăture o vărsare de sânge. După ce vor fi eliberat pe tăcute prizonierii, să o şteargă la repezeală, până nu se dă alarma. Prinderea lui Huerta şi a tovarăşului său ar amâna-o pentru mai târziu.

   George şi Petre se apropiară cu un mare ocol de gardul viu care împrejmuia satul. Auziră curând şoapte. Lângă un focşor mocnit, dincoace de gard, paznicii... stăteau de vorbă. Se simţeau, pesemne, în siguranţă, căci nu-şi dădeau măcar osteneala să tragă cu urechea sau să se uite în jurul lor.

   Cu atât mai bine pentru cei doi camarazi. Se furişară pe nesimţite până îndărătul lor şi le săriră în spinare. George izbi pe unul cu patul revolverului în tâmplă, pe când Petre îşi încleştă degetele în beregata celuilalt şi-l ameţi cu un pumn în moalele capului. Îi legară la repezeală şi le vârâră câte un căluş în gură. Se îndreptară apoi spre poarta pe care - spre marea lor bucurie - o găsiră deschisă.

   În mijlocul satului, pe un loc întins, ardea un foc cu vâlvătăi. Deşi târziu, câţiva inşi stăteau de vorbă în jurul focului. Când cei doi camarazi se dădură mai aproape, băgară de seamă că, în afară de patru negri, mai erau acolo un european şi un arab. Europeanul, care nu căzuse încă la învoială cu negrii asupra preţului celor doi prizonieri, căci vorbea cu însufleţire negrilor. Deodată se ridică, se depărtă cu arabul, dar se întoarse aproape îndată cu doi negri tineri - un bărbat şi o femeie.

   Era, probabil, Fato şi fratele ei. Nici unul nici altul nu se arătau însă abătuţi, ci se uitau semeţi şi fără teamă la cei dinaintea lor.

   George nu ştia ce să facă, dar Bell fu mai hotărât ca el.

Huerta şi arabul stăteau tocmai sub copacul unde ardea focul. Spaniolul apucă cu înfrigurare pe Fato de braţ şi o împinse înainte. Pesemne că o strânsese prea tare, căci tânăra şi frumuşica femeie scoase un uşor ţipăt de durere.

   De data asta Bell nu se mai putut stăpâni. George auzi un şuierat ciudat, ceva fulgeră prin aer, urmară două răcnete înfiorătoare şi camarazii văzură cu groază suliţa grea a căpeteniei străbătând dintr-odată trupul spaniolului şi pe al arabului şi ţintuindu-i de trunchiul copacului.

   Negrii înlemniră, dar Fato privi cu bucurie în juru-i. În clipa următoare ieşiră şi Petre cu George din umbră, urmaţi de căpitan şi Bell. Câteva pocnituri şi... Sita cu sfetnicii săi zăceau fără suflare la pământ. Bell smuci suliţa din trupurile neînsufleţite ale celor doi vânători de sclavi şi trăgând pe Fato după el strigă:

   — Repede, maşteri, să fugim!

   Răcnetele negrilor puseseră satul în picioare. Dar toţi erau încă buimăciţi de somn şi alergau de colo până colo, de la o colibă la alta, în neştire. Camarazii porniră în fugă spre porţi, unde aşteptau războinicii lui Bell. În drum, mai doborâră câţiva negri, care le împiedecau calea. Când trecură poarta, căpitanul zise celorlalţi.

   — Nu e timp de pierdut. Vom avea în curând toată droaia după noi. Nădăjduiesc însă că vom scăpa cu faţa curată.

   — Tată - zise deodată George - să dăm foc gardului! Mărăcinii sunt uscaţi şi au să ardă ca iasca. Au să aibă negrii destul de furcă să-l stingă, aşa că ne vor lăsa în pace.

   Şi fără să mai aştepte răspunsul, tânărul scoase din buzunar o cutie de chibrituri şi aprinse în câteva locuri gardul. Căpitanul, doctorul şi Petre îi urmară pilda. Când flăcările izbucniră cu putere din toate părţile, se auziră răcnete de spaimă din sat. Camarazii o luară la fugă, urmaţi de Bell şi oamenii săi.

   Când satul nu se mai zări, Bell se opri şi spuse, răsuflând uşurat:

   — Maşter căpitan, acum noi scăpat de primejdie. Oamenii ai mei merge îndărăt la râu, duce lucrurile. Dăruiesc lui maşter tânăr suliţa, el tare drag la mine.

   — Mulţumesc din suflet, Bell. Va fi o amintire plăcută pentru mine. Te vom însoţi acum în satul dumitale ca să te apărăm cu puştile noastre.

   Căpetenia dădu câteva porunci războinicilor, care se mistuiră îndată în întunerecul nopţii. Cei patru camarazi, împreună cu Bell, soţia şi cumnatul său o luară voiniceşte spre apus. A doua zi pe la prânz ajunseră în satul lui Bell. Rămaseră aici câteva zile ca oaspeţi ai căpeteniei, ca să se îndrepte apoi, peste apă, spre Tanganika, unde aveau să treacă prin alte întâmplări mult mai primejdioase.

SFÂRŞIT

Volumul 155

VRĂJITORUL AFRICAN

   ÎN KARONGA

   — SUNTEM APROAPE DE GRANIŢA Africii răsăritene - zise căpitanul, arătând spre Nord - în faţa noastră se află orăşelul Njassa. Cred că putem debarca fără teamă într-un loc ascuns, suntem doar într-o barcă de băştinaşi. Avem nevoie de ceva lucruri în drumul nostru spre lacul Tanganika. Dacă ne grăbim puţintel, putem debarca încă înainte de a se face ziuă.

   În urma rugăminţilor lui George şi ale doctorului, căpitanul se hotărâse la o expediţie mai lungă pe uscat. Înainte de toate, însă, ţineau să viziteze marile lacuri.

   Afară e Farrow luau parte numai George, doctorul şi Petre la această expediţie, căci căpitanul nu vroia să atragă luarea-aminte printr-un grup mai mare.

   În Mponda, ei cumpăraseră o barcă băştinaşă, cu care străbătuseră, cu chiu cu vai, drumul lung de 370 kilometri.

   Doctorul privi îngândurat la cer şi zise:

   — Socot că peste două ceasuri se luminează de ziuă. Până atunci trebuie să facem calea ce avem de făcut, căci vântul se va stârni curând.

   Abia sfârşise de vorbit, că se şi porni o briză, care începu să răsucească barca în loc. Camarazii săriră repede într-însa şi cu iuţeală porniră spre orăşelul Karonga.

   După vreun ceas şi jumătate zăriră în depărtare clădiri. La vro doi kilometri de localitate, opriră. Palmieri înalţi umbreau plaja şi nici un sunet nu se auzea de jur-împrejur.

   Traseră barca pe uscat, în seama cui o găsi-o, căci ei nu ştiau când se vor înapoia din expediţia spre care porneau. Şi-apoi, o barcă nu costa cine ştie cât.

   Afară de arme nu luaseră nimic cu ei. Aveau de gând să- şi cumpere în oraş saci de călătorie, conserve şi ce mai aveau nevoie.

   O luară agale spre oraş. Se făcu deodată lumină, când cele dintâi case se iviră la vreo cincizeci de metri de dânşii. În sfârşit, dădură de cel dintâi om, un negru bătrân care le

venea în cale cu capul în piept şi cufundat în gânduri, după cât se părea.

   — Doctore, poate ar fi în măsură să ne spuie unde ne putem cumpăra cele de trebuinţă - zise căpitanul - ia întreabă-l dumneata!

   Negrul tresări speriat când Bertram îi adresă cuvântul. Camarazii recunoscură imediat, după ochii săi trişti şi neliniştiţi, că i se întâmplase o nenorocire.

   Doctorul îi vorbise în limba Kishuneli, dar bătrânul răspunse într-o englezească stâlcită:

   — Masseri străini aici? Ce vrea ştie Masseri?

   — Vrem să cumpărăm felurite lucruri de care avem nevoie ca să întreprindem o expediţie în lăuntru ţării - răspunse căpitanul - avem nevoie de raniţe, pături şi conserve.

   — Atunci vine cu mine Masseri, eu are totul, eu ieftin, marfă bună. Masseri poate întreba de bătrânul Taga, toţi spune că el cinstit.

   — Bine Taga, atunci cumpărăm de la dumneata - hotărî căpitanul - să ne grăbim, însă, căci vrem să plecăm cât mai repede spre lacul Tanganika.

   — Dacă aşa, Masseri, trebuie să fie prevăzători - zise bătrânul, cu teamă şi în acelaşi timp glasul lui deveni şi mai trist - aproape de aici locuieşte Baro, mare vrăjitor. El om rău. El făcut bătrân Taga...

   Moşneagul îşi rupse vorba, speriat, ca şi cum ar fi spus prea mult. Prin asta stârnise curiozitatea camarazilor. Cu deosebire George mirosi o aventură şi întrebă cu încordare:

   — Ce ţi-a făcut Baro acela, Taga? Poate suntem în stare să-ţi ajutăm!

   Spunând acestea ciocăni cu degetele pe brâul de arme, dar bătrânul clătină capul şi oftă:

   — Masseri este buni, dar totuşi nu poate ajuta. Baro prea mare, el este sfetnic de la mare căpetenie Makotşa. Masseri trebuie să fie şi ei cu băgare de seamă, Makotşa are obicei jefuieşte pe străini.

   — Cu noi o să-şi găsească naşul! exclamă George, cu un aer războinic. Acum doresc chiar să dau ochi cu dumnealui. Dar ne poţi spune fără teamă. Tag, ce ţi s-a întâmplat. Ce ţi- a făcut Baro acela?

   — Aici nu vorbeşte - şopti Taga speriat şi privi în jurul său

- Taga povesteşte în casă.

   O luă înaintea camarazilor şi George şopti către Bertram:

   — Doctore, mi se pare că avem iarăşi parte de o aventură frumoasă. Ia închipuieşte-ţi, să ai de-a face cu un vrăjitor african! Am citit multe despre indivizii aceştia şi d-ta mi-ai povestit câte ceva. Oare dispun ei într-adevăr de forţe misterioase, pe care noi nu ni le puteam lămuri?

   — Da, de sigur, asta întâlnim la toate popoarele primitive

- răspunse Bertram - şi eu sunt curios să văd ce-o să ni se întâmple.

   Bătrânul negru îi conduse la o casă frumoasă, în faţa porţii căreia se aflau butoaie şi lăzi. Căpitanul îşi alese toate lucrurile de care avea nevoie şi Taga ceru un preţ potrivit pentru marfă, care era destul de bună. După ce plăti, Farrow zise:

   — Ei, Taga, acum ne poţi povesti ce ţi-a făcut vrăjitorul Baro.

   Dar bătrânul ieşi mai întâi din casă, făcu înconjurul ei, apoi îi trase pe camarazi într-o încăpere vecină, mobilată europeneşte şi-i pofti să şadă.

   O tânără negresă, aduse o tavă cu ceşti de cafea şi un fel de cozonăcei proaspeţi. Şi acum Taga începu, în englezeasca lui stâlcită:

   — Massers, fiul meu Bangwe a învăţat la şcoală în Anglia şi acum un an s-a întors. Asta e odaia lui. El a făcut să salte comerţul meu, căci a învăţat multe în Europa. Căpetenia Makotşa, din al cărui trib făceam parte, înainte, a cerut impozite mari de la noi, deşi el trăieşte în afara oraşului. Fiul meu a refuzat să plătească, căci dăm destul autorităţilor engleze. Acum câteva zile a fost omorât un om din tribul lui Makotşa şi vraciul Baro susţine că fiul meu ar fi ucigaşul. Cel omorât iubea şi el pe o tânără fată pe care vroia s-o ia de nevastă feciorul meu.

   Aseară băiatul a dispărut şi eu ştiu bine că a fost răpit de oamenii lui Makotşa. Baro va face acum o vrăjitorie de a lui, pentru a descoperi pe ucigaş în faţa poporului adunat. Şi va orândui el lucrurile în aşa fel încât fiul meu să iasă vinovat.

   — Ah! exclamă doctorul. Am auzit şi eu de obiceiul acesta. Se mai practică şi azi. Fireşte că e şarlatanie, căci vrăjitorul poate arăta drept ucigaş pe cine-i place. În felul acesta poate înlătura din calea lui orice persoană pe care no are la inimă. S-a întâmplat ca vrăjitorul să fi făptuit singur crima, numai pentru a avea prilejul să orânduiască această aşa-zisă „vrajă a crimei". Cam aşa va fi şi acum.

   — Masser are dreptate - spuse Taga - Baro aşa va face, dar fiul meu va fi pierdut.

   — Las-o asta în seama noastră - zise George, cu ochi scăpărători - dar puteai să vesteşti autorităţile, Taga şi ţi-ai fi venit în ajutor, căci eşti un bun plătitor de dări.

   — Englezi nu vrea să ştie nimic de asta, zice că nu este cu putinţă - răspunse Taga, îndurerat - ei nu vor tulbura pe Baro. Ei crede că apoi multe triburi face război.

   — Aha! făcu căpitanul. O fi în momentul de faţă vreo criză pe aici şi autorităţile înţelepte îi lasă pe băştinaşi de capul lor. Mai târziu, când îşi vor întări iarăşi puterea vor face ele ce trebuie.

   — Şi până atunci Bangwe va fi mort.

   — Nu, vom încerca noi să-l salvăm - spuse George, cu însufleţire - unde-l putem găsi pe Baro acela? Trebuie să pornim repede la drum, ca să nu ajungem prea târziu.

   — Masser grăieşte frumos - spuse bătrânul negru - cuvinte de la Masser face bine la Taga. Dar Massers nu va putea face nimic, Massers pune în primejdie viaţa. Mai bine nu merge acolo.

   — Ba o să ne ducem - hotărî căpitanul - fiul meu are dreptate, trebuie să încercăm să salvăm pe fiul d-tale. Afară de asta vrem să vedem şi noi cum se desfăşoară „vraja crimei".

   — Taga mai încercă să-i abată de la gândul lor, văzând însă că nu-i cu putinţă, zise:

   — Makotşa locuieşte pe drum spre lacul Tanganika, zece kilometri de aici, către Nord-vest. „Vraja crimei" însă are loc în inima pădurii, care începe acolo.

   — Şi când are loc „vraja" aceea? întrebă căpitanul.

   — Astăzi - răspunse bătrânul.

   — Atunci să pornim la drum! hotărî Farrow. Nădăjduiesc că vom izbuti să-l salvăm pe fiul d-tale şi în acelaşi timp vom încerca să-l punem cu botul pe labe pe Baro.

   George, care stătea aproape de fereastră, auzi deodată un zgomot slab venind de afară. Ridică mâna în semn de prevenire, apoi se repezi la fereastră şi văzu chipul speriat al unui tânăr negru urât, care îşi reveni însă curând din surprindere sa şi dispăru repede în tufişurile grădinii.

   Deoarece Taga se uitase şi el înainte să vadă dacă nu sunt iscoade, George presupuse îndată că negrul acesta se afla în legături cu vraciul. Şi fără să stea pe gânduri încălecă fereastra, sări în grădină şi se uită după fugar.

   Dar tânărul negru trebuia să fie foarte iute de picior, căci George nu-l mai ajunse, cu toate că şi el se pricepea să alerge. De asemenea şi Petre, care sărise imediat după odorul său, nu putut descoperi iscoada.

   În spatele grădiniţei se întindeau alte terenuri, mai mari, acoperite şi ele cu tufe. Printre acestea se făcuse nevăzut tânărul negru.

   Când cei doi camarazi se înapoiară, căpitanul, doctorul şi Taga le ieşi înainte.

   — Ce s-a întâmplat? întrebă Farrow. De ce-ai sărit atât de brusc pe fereastră?

   George povesti cele petrecute şi adăugă:

   — Acum îmi amintesc tânărul negru avea pe obrazul stâng trei crestături adânci în formă de cruce.

   Auzind aceasta bătrânul Taga strigă, cu un amestec de furie şi spaimă:

  — Massers, asta a fost Mitu, fiul de la Baro. Oh, Mitu foarte viclean, el numeşte adesea oameni care făptuit nelegiuire. Ei sunt omorâţi apoi, sau trebuie plăteşte mult.

   — Foarte interesant! făcu căpitanul. Care va să zică, avem de-a face cu un spion în toată regula. Poate că l-ai putea răscumpăra şi d-ta pe fiul d-tale, Taga, dacă va fi condamnat.

   — E cu putinţă - răspunse bătrânul, cu bucurie.

   Se întristă însă iarăşi repede, adăugând:

   — Dar atunci Baro învinovăţeşte adesea pe Bangwe şi eu mereu trebuie plăteşte. Eu nu mai pot plăti dări şi trebuie predea prăvălia.

   — Asta n-ar fi aşa de rău, de vreme ce ţi-ai salva fiul - spuse căpitanul - o să încercăm noi însă să facem tot ce se poate pentru a-l pune pe Baro cu botul pe labe. Fii liniştit!

   Camarazii îşi luară rămas-bun de la bătrânul care devenise alt om, apoi pornirăm spre nord-vest.

   — Ne cam punem pielea în joc - zise căpitanul în drum - cu deosebire periculos va fi pentru noi dacă vom lua parte la solemnitatea aceea a lor; cu siguranţă că toţi Negrii sunt sub înrâurirea lui Baro şi ne vor sfâşia dacă va porunci el.

   — Aşa e - încuviinţă doctorul - am auzit că nici măcar cele mai apropiate rude ale unui condamnat nu pot spune ceva împotriva sentinţelor. Şi pedeapsa e uneori grozavă. În cele mai multe cazuri condamnaţii la moarte sunt legaţi de vreun copac în pădure şi lăsaţi pe seama furnicilor negre. Ei, dar ce să fie asta?

   Camarazii ajunseseră la vreo doi kilometri departe de oraş. Drumul lor ducea printr-o pădure aproape numai de palmieri. Se va vedea bine că era sădită de mână omenească, dar se sălbăticise. Însă poteca ce trecea printr- însa era bine bătătorită, dovadă că treceau adesea oameni pe acolo.

   Pe când vorbea doctorul, ceva bâzâise deasupra potecii şi se izbise cu zgomot de un copac. Toţi priviră îndată spre copacul acela şi cu groază văzură o săgeată înfiptă în scoarţă.

   Ca la o comandă, camarazii îşi traseră revolverele şi se îndreptară spre dreapta, în direcţia de unde venise în zbor săgeata.

   Fără să şovăie o clipă George pătrunse în mărăcinişul care creştea acolo printre copaci. Ceilalţi camarazi săriră după el.

   Dar arcaşul viclean nu era de găsit. Trebuia să fi şters putina îndată ce trăsese. Nici în desiş nu se afla.

   — Înapoi! porunci căpitanul în cele din urmă. Trebuie să ieşim cât mai repede din pădure. Dar mai întâi să examinăm săgeata, ca să vedem dacă nu e otrăvită.

   Se-ntoarse înapoi pe potecă. Petre smulse săgeata din copac şi o înmână doctorului. Acesta aruncă o singură privire la vârful ascuţit şi exclamă:

   — E într-adevăr otrăvită, se vede lămurit după materia lipicioasă cu care e acoperit vârful de fier. Eu cred că aici şi- a vârât codiţa Mitu ăla, fiul lui Baro. El ne-a iscodit în casa lui Taga.

   — Tot ce se poate, doctore - încuviinţă căpitanul - să fim cu băgare de seamă!

   O luară la picior şi ajunseră nevătămaţi la marginea pădurii.

   În faţa lor era un şes întins, pe a cărui margine de nord se vedea o dungă întunecată. Dar nu putură cuprinde cu privirea câmpia, pentru că aceasta era presărată cu tufe. Printre acestea s-ar fi putut ascunde bine Mitu şi ei nu-l vor vedea la faţă înainte ca el să fi ajuns la satul căpeteniei.

   — Acum trebuie s-o luăm voiniceşte la picior - spuse căpitanul - ca să nu-l lăsăm să ne-o ia prea mult înainte. Dar... cât mai multă băgare de seamă!

LA CĂPETENIA MAKOTŞA

   PÂNĂ LA PĂDUREA ce se vede în zare, căpitanul socotea să fie vreo şapte kilometri. Pe drumurile acelea neregulate vor avea nevoie de cel puţin un ceas ca s-ajungă acolo.

   Mitu, pe care-l bănuiau înaintea lor, nu va avea nevoie de atâta timp, căci era fără bagaje şi cunoştea bine drumul.

   Soarele ardea cumplit, mai ales aici pe câmpie.

   Se scurse vreo jumătate de ceas şi acum camarazii puteau recunoaşte lămurit pădurea îndepărtată. În acelaşi timp, însă, vedeau şi punctuleţe negricioase care se mişcau încoa şi-ncolo la marginea pădurii.

   — Ăştia trebuie să fie locuitorii satului - spuse căpitanului - sau o şi fi ajuns Mitu şi le-o fi dat de veste de prezenţa noastră, ori pregătesc ceva de seamă, de aceea sunt atât de agitaţi. Poate că pun la cale solemnitatea aceea a lor.

   Presupunerea aceasta îi făcu să-şi iuţească paşii. Deodată, însă - se aflau la vreo treizeci de metri de o tufă mare, la dreapta lor - auziră un strigăt de groază scos dintr- un gâtlej omenesc. Apoi se desfăcură crengile tufei şi un negru o zbughi afară ca o săgeată.

   — Ăsta e Mitu! strigă George. Recunosc...

   Nu mai apucă să spună ceva, căci din tufă ieşi un leu uriaş şi se luă după fugar. Fiara se odihnea acolo probabil şi tocmai tufa asta şi-o alesese Mitu ca să-i pândească pe camarazi.

   Fără să stea o clipă pe gânduri, aceştia traseră pistoalele. Nu mai aveau timp să smucească puştile de pe umăr - trebuiau să-l salveze pe negru. Deşi un ticălos, era om şi nu se putea să nu-i vie în ajutor.

   Armele detunară, chiar în clipa când leul se pregătea să facă ultima săritură asupra negrului. Fiara îl mai ajunse pe Mitu şi-l culcă la pământ, dar imediat se-ntoarse cu un răget spre noul duşman şi începu să gonească prin iarba înaltă. În câteva clipe ajunse lângă George, fără ca tovarăşii să mai poată descărca un glonţ.

   Tânărul fu nevoit să se arunce în lături, dar în timp ce sărea mai trase odată şi de la depărtarea acesta mică nimeri bine. Fiara se rostogoli, ajungând lângă Petre. Uriaşul ridică revolverul, trase şi leul scoase un horcăit, apoi rămase nemişcat.

   — Slavă Domnului că s-a sfârşit cu bine! făcu Farrow. Dar acum hai să vedem ce-i cu negrul! L-a izbit rău fiara, dar poate mai e chip să-l salvăm de la moarte.

   — Aha, negrii din pădure au auzit împuşcăturile şi cu siguranţă că au observat şi lupta, căci îi văd venind încoace - zise George.

   Doctorul se aplecase peste trupul nemişcat al negrului. Scoase o cutiuţă cu instrumentele chirurgicale, pe care o purta totdeauna cu dânsul şi cusu cele patru răni lungi care porneau de la umăr până aproape de şold. Negrul se trezi din leşin, dar rămase liniştit.

   — Câteva săptămâni o să bolească - zise doctorul, după ce pansă rănile - viaţa nu-i este deloc în primejdie.

   În vremea asta se apropiaseră ceilalţi negri. În fruntea lor mergea un bărbat înalt şi slăbănog, în care camarazii recunoscură îndată pe vraci. Trupul său era acoperit cu zugrăveli albe şi purta atârnate pe el o groază de zorzoane de tot soiul.

   — Astea-s amulete şi „gri-gri"-uri, care îndepărtează, se zice, orice vrajă - explică doctorul - sunt curios să văd cum ne-om înţelege cu omul ăsta.

   Mitu se ridicase. Clătinându-se pe picioare şi cu chipul schimonosit de durere se holba la hoitul leului. Probabil că nu crezuse că va scăpa cu viaţă.

   Vrăjitorul îi vorbi într-o limbă necunoscută camarazilor. Pentru a nu da însă timp lui Mitu să le vorbească despre dânşii, Farrow întrebă în limba engleză:

   — Vorbeşte englezeşte?

   Şi când Baro încuviinţă din cap, el urmă:

   — Ne bucurăm că l-am salvat din ghearele leului pe consângeanul vostru. Am vrea, însă, să luăm blana leului; o pot jupui şi tăbăci oamenii tăi? O s-o luăm peste câteva săptămâni, când ne-om întoarce pe aici.

   — Da, Master, o să-ţi facem voia - răspunse Baro, într-o englezească fără cusur - mulţumesc şi celorlalţi Massers, căci l-aţi salvat pe fiul meu.

   — Sunt foarte bucuros - zise căpitanul - satul vostru e colo în pădure? Am vrea să ne odihnim câtva timp.

   Probabil că propunerea nu era pe placul vrăjitorului, căci şovăi mult timp până să răspundă:

   — Salvatorii fiului meu ne sunt bineveniţi. Dar tocmai are loc o judecată, vreau să-ncerc să dau pe faţă un ucigaş. Putem însă amâna asta până ce Masseri vor fi plecat.

   — A, o judecată! spuse căpitanul, interesat. Mi-ar face plăcere să iau parte şi eu. Sunt şi englezi de faţă? Noi nu suntem englezi.

   — Cum, nu sunteţi englezi? făcu vrăjitorul, devenind mai prietenos. Atunci n-am de ce vă refuza. Englezii nu prea văd cu ochi buni, când judecăm un criminal după vechile datini. Dar n-o să spuneţi nimic?

   — Nu. Nouă puţin ne pasă de autorităţile engleze - se grăbi să răspundă căpitanul - în schimb ne interesează mult obiceiurile voastre. Cred că d-ta eşti vraciul tribului, nu e aşa?

   — Întocmai, Master - spuse Baro - deşi am trăit în Anglia şi m-am adăpat la cultura europeană, am luat totuşi cu plăcere slujba tatălui meu. Consângenii mei au nevoie de asta. Dar haideţi, oamenii mei o să jupoaie leul.

   Mitu fu dus de doi oameni, îndărătul camarazilor. Căpitanul vru să înlăture orice bănuială din mintea lui Baro, de aceea întrebă în drum:

   — Spuneai că vreţi să daţi de gol un criminal? N-a fost încă dovedită vinovăţia lui? Cine e?

   Se vedea că întrebările acestea îi erau cam neplăcute lui Baro, totuşi răspunse:

   — E vorba de Bangwe, fiul unui negustor cu numele de Taga, care trăieşte în oraş. Rivalul său în dragoste a fost găsit înjunghiat, bănuiala a căzut îndată asupra lui Bangwe, pe care l-am adus ieri din oraş şi vreau să-ncerc acum să-l dau pe faţă, după vechiul obicei.

   — Ah, la bătrânul Taga am fost şi noi; am cumpărat de la el pături şi conserve. Adevărat, ne-a povestit că fiul său e împovărat de o acuzaţie gravă. Fireşte că acum lucrul mă interesează şi mai mult. Mă voi bucura chiar dacă va ieşi la ieşi că Bangwe e nevinovat, căci bătrânul Taga mi-a făcut o foarte bună impresie. Pare să fie un negustor de treabă.

   Căpitanul privi pe furiş la Baro şi văzu că chipul lui se întunecă. Răspunse morocănos:

   — Taga e împotriva noastră, propriul său trib. El ţine cu domnii albi. Cred c-ar fi mai bine să nu încerc a-l da pe faţă pe Bangwe cât timp veţi fi în satul nostru.

   — Ei aş! făcu căpitanul. Numai pentru că doresc în sinea mea ca să fie nevinovat? Doar n-o să fiu împotriva pedepsirii sale, dacă i se dovedeşte vinovăţia. Am făgăduit chiar bătrânului Taga că poate îi voi salva fiul, dar dacă e într-adevăr un criminal, atunci să-şi primească pedeapsa cuvenită. Să-ţi mai spun ceva: pe când ne aflam la Taga am fost spionaţi de un tânăr negru, care cred că a pornit încoace înaintea noastră, căci în drum a slobozit asupra noastră o săgeată otrăvită. Dar pe noi nu ne supără astfel de fleacuri.

   Cu coada ochiului căpitanul văzu că Baro păru foarte încurcat şi aruncă o privire furioasă spre fiul său. Apoi zise, mirat:

   — Nu-mi pot închipui ca unul din oamenii mei să fi făcut una ca asta. Dar o voi spune căpeteniei, ca să pornească el cercetări.

   — Nu e nevoie - spuse Farrow - pentru noi chestia e încheiată. Noi ştim să ne păzim şi când ne ameninţă vreo primejdie sau vreo cursă, repede punem mâna pe arme. Ai văzut doar cât de repede am răpus leul. Fiul d-tale pare să fie însă foarte viteaz, căci probabil a vrut să omoare leul cu săgeţile sale otrăvite.

   Căpitanul văzu cu mulţumire că Baro îşi muşcă buzele. Aruncă apoi o privire bănuitoare asupra însoţitorului său, dar Farrow făcu o mutră cu totul nevinovată.

   — Mitu e viteaz, Master - zise vraciul - nu ştiam însă că s-a dus singur la vânătoare. Asta ar fi fost chiar împotriva voinţei mele, căci leul acesta, e foarte periculos. Şi-a primit însă pedeapsa pentru neascultarea sa.

   — Ei, principalul e că totul s-a sfârşit cu bine - zise Farrow - dar ia spune, cum vrei să faci ca să smulgi lui Bangwe

mărturisirea?

   — Am felurite mijloace - răspunse Baro, şovăitor - şi chiar dacă o să spuneţi poate, că totul e întâmplător, sunt totuşi taine pe care nu le pricepeţi. Consângenii mei cred însă în asta şi Bangwe e pierdut dacă vraja mea îl arată pe el ca făptuitor.

   — Aha, care va să zică n-are nevoie să facă mărturisiri? întrebă căpitanul. De vreme ce zici că el e ucigaşul, aşa trebuie să fi fost.

   — Nu eu o spun, ci vraja mea - zise Baro, cu mândrie - veţi vedea cu ochii dv. şi vă veţi încredinţa. Dacă însă Bangwe va fi arătat vinovat, e dat în seama furnicilor negre.

   — Aha! Care va să zică tot mai dăinuieşte pedeapsa asta veche - zise Farrow - nu cred, însă, autorităţile engleze să fie învoite cu asta.

   — N-au să afle nimic - spuse Baro, calm - noi tăcem şi nici dv. Masters, nu veţi spune nimic. Dacă nu-mi făgăduiţi asta, vă primejduiţi viaţa. Sunt multe furnici în pădurea noastră.

   Asta era o ameninţare vădită, pe care căpitanul n-o înghiţi. Se opri din mers şi zise, serios:

   — I-ascultă Baro - da, Taga mi-a povestit despre d-ta - cu ameninţări nu ne sperii pe noi. Dac-am vrea să vorbim atunci vom vorbi. Şi dacă vrem să-l salvăm pe Bangwe, îl vom salva, s-o ştii! Nu ne temem nici de un trib întreg de negri.

   Văzând privirea scăpărătoare a căpitanului, Baro lăsă ochii în jos, apoi zise, şovăitor:

   — Sunt foarte recunoscător Maşterilor că l-au salvat pe fiul meu. Nu pot spune nimic acum, trebuie mai întâi să vedeţi singuri vraja de care se foloseau şi strămoşii noştri, pentru a descoperi pe vinovaţi.

   — Da, vreau să văd - spuse căpitanul - d-ta care ai fost în Europa, trebuie să ştii că noi nu credem în astfel de lucruri. Ştiu bine că poţi face vraja asta, ca să iasă cum îţi convine. Ar fi o crimă, dacă prin această şarlatanie ai scoate vinovat de crimă pe un nevinovat.

   Se părea că Baro e gata să izbucnească, dar îşi înfrână pornirea, rânji şi zise:

   — Master, întâi să facem vraja. Dacă îmi vei putea dovedi că am făptuit vreo înşelătorie, atunci Bangwe va fi liber.

   — Bine. Aşa să fie! încuviinţă căpitanul.

   Cu mutra întunecată Baro îşi văzu de drum. Camarazii zăriră acum colibele satului, care erau astfel pitite între copaci, încât numai din apropiere puteau fi descoperite. Baro trebuia să se bucure de mult respect, căci noii veniţi fură întâmpinaţi în tăcere deplină de negri, nu cum se- ntâmplă de obicei într-un astfel de sat, unde locuitorii salută zgomotos pe vraciul lor.

   Baro îi conduse pe camarazi în faţa unei colibe mari şi zise:

   —  Masters, aşteptaţi, vă rog, îi voi da de veste căpeteniei.

   Asta nu-i prea plăcu căpitanului, dar n-avea încotro. Baro îl chemă şi pe fiul său şi-l luă în coliba căpeteniei.

   — Acum o să-l întărâte pe Makotşa împotriva noastră - spuse Farrow, în şoaptă - cred c-ar fi bine să nu slăbim mâinile de pe arme. Dragă doctore, d-ta mai ales, trebuie să bagi de seamă, ca să descoperi de ce scamatorie se foloseşte Baro ca să-l scoată ucigaş pe Bangwe.

   — N-avea grijă, voi fi cu ochii în patru! făgădui doctorul. Aha, vine căpetenia!

   Din colibă ieşi un negru uriaş, cu mutra întunecată. Câtva timp îi măsură pe camarazi cu priviri care nu erau de fel binevoitoare. Apoi spuse, într-o englezească stâlcită:

   — Nu bine că străini vede vraja crimă. Dar Baro vrea. Totuşi străini nu poate împiedeca ucigaş să fie omorât, dacă vrea aşa vrajă.

   — I-am spus-o lui Baro, că voi împiedeca asta numai dacă vraja lui va fi o înşelătorie - zise căpitanul - în cazul acesta o vom împiedeca chiar dacă întreg tribul va fi împotriva noastră.

   Baro, care stătuse îndărătul căpeteniei, îşi schimonosi faţa zugrăvită şi zise batjocoritor:

   — I-am şi spus-o căpeteniei, Maşteri, dar trebuie să observaţi bine. Veţi şedea lângă căpetenie, pe un loc de onoare. Numai de n-ar găsi vraja mea că unul din dv. e ucigaş. Asta ar putea deveni foarte neplăcut.

   — Prin aceasta s-ar dovedi că toată vraja nu e decât înşelătorie - spuse căpitanul - căci în vremea când s-a petrecut crima, noi eram încă la lacul Niassa. Şi aflaţi că noi nu suntem singuri, camarazii noştri ne urmează şi vor prăpădi tot tribul, dacă ni s-ar întâmpla ceva aici.

   Ameninţarea aceasta nu făcu însă nici o impresie asupra lui Baro. El râse batjocoritor, apoi zise:

   — Camarazii dv. nu vor afla nimic despre soarta dv., Massers. Dar deoarece vraja mea nu minte, nu trebuie să vă temeţi. Fiul meu al doilea vă va arăta o colibă în care să vă puteţi depune bagajele. Peste o jumătate de ceas are loc ceremonia.

   La un semn al lui Baro se apropiă un tânăr negru şi-i călăuzi pe camarazi într-o colibă mare şi curată, destinată, probabil, oaspeţilor de seamă. După ce-şi puseră jos lucrurile, căpitanul zise în şoaptă:

   — Ne lăsăm şi puştile aici, căci ele ne-ar împiedeca numai, dacă negrii or cuteza într-adevăr să se năpustească asupra noastră. Cred că ne-am vârât în mare bucluc şi nu ştiu zău dacă l-om putea scăpa pe bietul Bangwe. În sfârşit, vom vedea ce e de făcut. Înainte de toate să nu-l pierdem din ochi pe Baro, poate îi descoperim şmecheria. Şi acum să mergem, jumătatea de ceas a trecut aproape.

   Camarazii ieşiră din colibă. Din toate părţile dădeau năvală Negrii, îndreptându-se spre un luminiş mare. Camarazii se duseră şi ei în luminiş mare. Camarazii se duseră şi ei în luminişul acela, înconjurat de jur-împrejur de copaci uriaşi.

   Aproape tot locul era plin de locuitorii satului, care stăteau pe vine, tăcuţi şi nemişcaţi. În mijloc era îngrămădit un morman de lemne şi în apropierea acestuia stătea căpetenia Makotşa pe un scăunel. Alte patru scăunaşe erau libere şi camarazii se aşezară pe ele fără s-aştepte să fie poftiţi. Câţiva negrii mai în vârstă - probabil sfetnicii căpeteniei - le aruncară priviri duşmănoase.

   Atenţia camarazilor fu atrasă de un grup de la dreapta lor, amestecaţi în mulţimea celorlalţi negri. Patru indivizi voinici stăteau lângă şi îndărătul unui tânăr negru, cu chipul foarte inteligent. Era legat şi camarazii îşi dădură seamă

îndată că nu putea fi decât Bangwe.

   Deodată se stârni mişcare în rândurile mulţimii. Încet şi semeţ venea Baro din partea opusă a pădurii. În drumul său trecu şi pe lângă Bangwe.

   Camarazii îl priviră cu băgare de seamă când se opri în faţa tânărului şi-i vorbi. Într-un rând Baro ridică piciorul drept şi păru că se scarpină la încheietură. George văzuse mişcarea aceasta, dar nu bănui nimic rău.

   Baro merse mai departe şi ajunse în luminiş. Aruncă o privire batjocoritoare celor patru camarazi, se apropiă de grămada de lemne şi ridică braţele. Apoi începu o cuvântare lungă, pe limba lui neînţeleasă de camarazi. În cele din urmă, însă, baro se-ntoarse spre ei şi zise:

   — Maşteri, l-am invocat pe Mba, demonul fumului. El ne va arăta pe făptaş. Observaţi bine, veţi recunoaşte că Mba îl găseşte pe ucigaş fără ca eu să fac ceva pentru aceasta.

   — Aş vrea să ştiu ce şmecherie pregăteşte - zise doctorul, pe şoptite - căci este cu neputinţă, fireşte, ca el, care a fost în Anglia, să mai creadă în prostia asta cu demonul fumului. Vom vedea noi acuş.

III

VRAJA CRIMEI

   BARO RIDICĂ ACUM încăodată amândouă braţele şi strigă câteva cuvinte spre cer, apoi vorbi cu faţa îndreptată spre grămada de lemne.

   — O face bine zău aşa - spuse căpitanul, cu glas coborât - îmi pot lesne închipui că mai toţi Negrii cred cu tărie în vraja asta.

   — Nu-mi pot da seamă cum o să-l scoată pe Bangwe ucigaş - şopti George. Mă tem că n-o să-i putem descoperi şmecheria.

   — S-avem răbdare - zise căpitanul - o înşelătorie trebuie să fie la mijloc. Aha, uite că al doilea fiu al său aduce o făclie aprinsă. Să ştiţi că acum începe.

   Tânărul Negru se apropiă de tatăl său, îi dădu făclia şi se trase imediat înapoi. Baro roti în aer făclia, îndrugând iarăşi cuvinte fără şir. Apoi apropiă flacăra de lemne, care începură îndată să ardă cu vâlvătaie.

   Baro se dădu repede înapoi de la foc, pe urmă ridică din nou piciorul drept, părând că se scarpină la genunchi. De data asta lucrul îi atrase atenţia lui George, care şopti camarazilor săi:

   — Luaţi seamă! Baro a ridicat a doua oară piciorul drept şi a făcut o mişcare când s-a oprit în faţa lui Bangwe şi ia vorbit. Poate că astea două mişcări au vreo legătură cu înşelătoria lui. A! Uite acum a făcut un pas mare în lături... Oho, ce mai e şi asta?

   Flăcările luminoase ale grămezii de lemne se întunecară deodată din pricina unui fum verzui, care răzbea prin toate golurile acestui rug.

   — Fireşte că e vreun praf pe care Baro l-a presărat pe lemnele din partea de jos - spuse doctorul - negrii cred, de sigur, că e Mba, demonul fumului Dar cum..

   Bertram îşi rupse vorba şi scoase o exclamaţie de uimire, la fel şi camarazii, care se holbau la grămada de lemne, căci de acolo ieşea, târându-se pe pământ, o trâmbă subţirică de fum, din norul gros care învăluia întreg rugul. Ca un deget ce se făcea din ce în ce mai mare ieşea această trâmbă ciudată, care avea şi ea culoare verzuie şi se târa pe locul liber pe care negrii îl lăsaseră în jurul grămezii de lemne.

   Limba aceasta de fum trecu la un pas de Baro şi când fu chiar în faţa lui se îngroşă brusc, pentru ca apoi să-şi recapete dimensiunea dinainte, târându-se mai departe, dea lungul trecătoarei înguste dintre negrii ghemuiţi la pământ şi pe care Baro o străbătuse înainte. Bieţii sălbateci holbau ochii îngroziţi la trâmba asta ciudată, căci pentru ei era Mba, demonul fumului, care-l căuta pe ucigaş.

   Era într-adevăr sinistru să vezi cum limba aceasta de fum verzui se târa mereu înainte, parc-ar fi fost într-adevăr însufleţită şi-şi cunoştea menirea.

   Şi ea se-ndrepta chiar spre grupuleţul în mijlocul căruia se afla Bangwe Cei patru negri care-l împresurau pe acesta, se dădură speriaţi înapoi. Tot mai aproape, se târa fumul de presupusul ucigaş care stătea liniştit, cu ochii ţintă la „demon".

   Ajungând în faţa tânărului, trâmba de fum se îngroşă iarăşi şi-l învălui timp de o clipă, pentru ca apoi să se înalţe încetişor, făcându-se nevăzut.

   În acelaşi moment Baro strigă câteva cuvinte cu glas ascuţit şi arătă spre Bangwe, care fu imediat înhăţat şi dus de acolo de cei patru paznici ai săi.

   Camarazii se ridicară şi căpitanul întrebă cu asprime:

   — Ce se va întâmpla acum cu Bangwe? Va fi ucis pe temeiul acestei scamatorii?

   Baro zâmbi ironic şi răspunse calm:

   — Massers, l-aţi văzut pe Mba, demonul fumului. El l-a arătat pe Bangwe drept ucigaş şi acum bătrânii tribului se vor sfătui cu căpetenia ce pedeapsă să-i dea. Pot spune de pe acum, însă, că va fi lăsat pe seama furnicilor negre.

   Doctorul Bertram se apropiă încetişor de grămada de lemne, care mai mocnea şi se lăsă la pământ. După aceea urmări câţiva paşi dâra pe care trâmba de fum o lăsase în iarba înaltă.

   Cu un zâmbet ironic se apropiă apoi de Baro, care se uitase tot timpul la el cu mutra întunecată.

   — I-ascultă Baro - zise el - voi face şi eu aceeaşi vrajă şi- ţi voi arăta că fumul te va arăta pe d-ta drept ucigaş. Am descoperit şmecheria. Punem rămăşag pe viaţa lui Bangwe?

   — Nu... nu pricep, Master - bâlbâi Baro - vrei, vrei să faci aceeaşi vrajă?

   — Da - spuse doctorul cu hotărâre - mă pricep şi eu la asemenea lucruri. Dar în primul rând trebuie să caut în coliba dumitale praful care dă fumul acela verzui.

   Baro se făcu pământiu la faţă, îşi muşcă buzele, apoi răspunse:

   — Nu ştiu ce vrei, Master. Nu cunosc nici un praf. În coliba mea n-are voie să intre nici un străin, căci sălăşluiesc prea multe duhuri acolo.

   Doctorul izbucni în râs şi zise:

   — Nu-ţi fie teamă, Baro şi eu mă pricep să umblu cu duhurile. Dar nu e nevoie să vizitez coliba d-tale, căci ştiu eu de unde să-mi fac rost de praful acela. Vrei să repetăm mâine vraja fumului? S-o fac eu însă.

   Căpetenia care ştia şi el englezeşte, sări de la locul lui şi strigă:

   — Fie cum zice alb! El face mâine vrajă. Bangwe rămâne prizonier, noi nu pronunţă încă pedeapsă.

   — Bine - zise doctorul bucuros - atunci mâine la acelaşi ceas vom repeta vraja. Eu şi camarazii mei vom pregăti totul. George, trebuie să mergem acum numaidecât în pădure, să căutăm diferite buruieni.

   Makotşa ţinu acum negrilor o cuvântare în cursul căreia arătă în câteva rânduri spre doctor. O mişcare de uimire se stârni în rândurile lor, apoi se ridicară şovăitori şi se împrăştiară.

   Makotşa, însă se întoarse spre căpitan şi zise:

   — Străini acum este în siguranţă la noi, poate face totul. Numai nu pleacă, oameni urmăreşte mereu.

   — Bine, suntem înţeleşi - spuse căpitanul.

   Dar acum interveni iar Baro şi zise, spumegând de furie:

   — Masseri, dacă încercarea nu reuşeşte, însă, atunci veţi fi supuşi legilor noastre. Trebuie să fie exact acelaşi fum, căci altminteri nu se arată Mba. În caz contrar voi stărui ca şi dv. Să fiţi daţi în seama furnicilor negre.

   Doctorul făcu o mutră cam îngrijorată şi şopti în franţuzeşte:

   — Să tragem nădejde că voi găsi plantele care dau acelaşi fum de culoare verzuie.

   — Să n-ai grijă, doctore, o scoatem noi la capăt! zise George. Cred că ştiu acum în ce fel a aşezat baro dâra aceea.

   — Bine - se adresă căpitanul vrăjitorului - o vom face întocmai la fel. Dar atunci va trebui săi daţi drumul şi lui Bangwe, iar noi vom porni mai departe.

   Makotşa încuviinţă, apoi părăsi luminişul. Când plecă şi Baro, George spuse:

   — Trebuie să mă iau după el şi să văd unde locuieşte. E nevoie să ştiu asta pentru cazul că doctorul nu va găsi plantele trebuincioase.

   Fără să mai aştepte încuviinţarea, plecă, dar nu de-a dreptul după Baro, ci făcu un ocol, aşa ca să-l poată avea sub ochi pe vrăjitor.

   — Doctore - se adresă căpitanul lui Bertram - Crezi că ai s-o scoţi la capăt? Altminteri chiar că dăm de dracu! N-am poftă să fac cunoştinţă mai de aproape cu furnicile africane.

   — Ştiu bine că Baro a presărat un praf, care continuă să ardă, scoţând fumul acela verzui şi oprindu-se la Bangwe. Acolo vrăjitorul trebuie să fi lăsat o cantitate mai mare de praf, care a dat apoi norul de fum, în care acuzatul a dispărut pentru o clipă. Am descoperit în iarbă urmele focului. Cunosc diferite plante, care ard fără flacără şi se preschimbă într-un astfel de fum.

   — Dar cum o fi făcut Baro dâra aceea? întrebă căpitanul. L-am observat bine fără să-l pierdem o clipă din ochi şi n- am băgat de seamă nimic suspect.

   — George al nostru trebuie să fi descoperit ceva - răspunse doctorul - susţinea doar că ştie cum a făcut Baro treaba. Şi cred că ne putem bizui pe el. Să tragem nădejde că se află pe aproape o mlaştină, unde să găsesc plantele de care am nevoie.

   Trecură vreo zece minute până ce George se ivi iar din pădure. Ieşea exact din acelaşi loc pe unde dispăruse, străbătu repede luminişul spre camarazi şi zise:

   — Aşa, acum ştiu cel puţin unde locuieşte Baro. Coliba lui e foarte bine ascunsă în inima pădurii, e mare şi împrejmuită de un gard înalt. Sunt convins că şi-a ocrotit-o cu capcane, împotriva vizitelor nedorite. Dar poate că tot va trebui să-i fac o vizită pe furiş, în caz că doctorul nu va găsi plantele. Dacă punem mâna pe praful acela, vraja o să ne izbutească tot atât de bine ca şi lui.

   — Care va să zică ai descoperit cum a pus Baro dâră de praf? întrebă căpitanul.

   — Cel puţin aşa cred. Hai, domnule doctor, să ne punem îndată pe drum.

   — Vom aştepta în coliba ce ne-a fost pusă la dispoziţie - zise căpitanul - sau vă putem fi de vreun ajutor?

   — Pentru căutarea plantelor îmi ajunge ajutorul lui George - răspunse doctorul.

   — Ai dreptate, dragă doctore - încuviinţă repede căpitanul - aşa că ne vedem abia după ce se va lăsa întunerecul.

   — Aşa e, cât p-aci să uit - spuse doctorul - n-o să fie nevoie să ne pierdem vremea cu vânătoarea. Şi negrilor care ne vor urma, nu le va strica dacă vor rămâne o zi fără mâncare. A! Uite colo aşteaptă opt tineri, printre care şi al doilea fiu al lui Baro. Aşa dar, pentru fiecare din noi câte doi supraveghetori. Hai să intrăm repede în colibă şi să luăm ceva conserve, apoi să ne grăbim cât se poate, George!

   Peste zece minute doctorul şi George dispăruseră în pădure, îndărătul lor urmau patru tineri negri care se ţineau, însă, la distanţă. Dar arcurile şi tolbele pline ce le purtau, dovedeau că aveau însărcinarea să împiedece orice încercare de fugă a albilor.

   Doctorul descrisese exact lui George plantele de care avea nevoie. Atâta vreme însă cât terenul nu era mlăştinos, nu puteau nădejdui să dea de ele.

   Pădurea devenea tot mai sălbatecă, totuşi ciudat era că dei doi camarazi găseau mereu poteci înguste bine întreţinute.

   — Te pomeneşti că aceste poteci ne duc la locurile de unde îşi culege Baro buruienile lui - zise doctorul bucuros - aha! adăugă el, întorcându-se puţin. Cei patru însoţitori ai noştri au început să şovăie. Probabil că terenul de aici nu le prea convine. Cine ştie ce fel de demoni şi duhuri face să sălăşluiască aici vrăjitorul! La anumite triburi există o aşa numită „pădure a duhurilor", în care nu intră nimeni afară de vrăjitor. Să vezi, George, că acum vom găsi tot ce ne trebuie. Şi tot aici pot face, netulburat experienţele. Aha, terenul devine mlăştinos - asta e sigur.

   Cei patru negri rămăseseră tot mai în urmă. La o cotitură a potecii îi pierdură din ochi pe camarazi. Abia peste câteva minute George băgă de seamă că ei nu-i mai urmau şi doctorul zise:

   — Ăsta nu prea e semn bun, căci numai frica de duhurile care or fi sălăşluind aici i-o fi oprind pe negri de a urma porunca ce le-a dat-o căpetenia. Cred că e mai bine să pregătim revolverele, cine ştie ce fiară primejdioasă se aţine pe aici.

   În vreme ce înaintau cei doi camarazi nu dezlipeau mâna de pe arme şi iscodeau cu privirea în jur, ca să descopere vreo mişcare suspectă.

   Poteca devenea tot mai mlăştinoasă şi după ce mai trecură de o cotitură se pomeniră într-un luminiş întins, care nu era decât o mlaştină uriaşă.

   — Minunat! zise doctorul. Aici trebuie să găsim buruienile. Ah, uite că şi văd câteva de care am mai mare nevoie.

   Doctorul păşi spre un brâu des de trestii, în faţa cărora creşteau nişte plante ciudate, pline de flori roşii.

   George se oprise şi privi cu atenţiune marginea acestui tufiş de trestii. Avea o presimţire că acolo pândea o primejdie.

   Doctorul Bertram se aplecă spre prima plantă, în vreme ce George se afla cu vreo trei metri în urma lui.

   — E tocmai ce-mi trebuie - zise Bertram triumfător, când George zări o mişcare slabă a trestiilor.

   — Ia seama, doctore! strigă el şi scoase repede revolverul.

   Bertram se ridică fulgerător şi sări în lături; în acelaşi timp trase şi el arma.

   Dar acum totul se linişti îndărătul trestiilor şi doctorul privi întrebător la tânăr. Acesta îi făcu semn să se apropie şi când Bertram fu lângă dânsul, George îi şopti:

   — Doctore, am observat lămurit o mişcare în păpuriş. Trebuie să fie vreun animal acolo. De fapt, însă, terenul aici nu e potrivit pentru un leu, de pildă.

   — Fireşte, căci n-are de unde lua apă de băut. Nici alte animale nu vin încoace. Poate c-a fost numai o adiere de vânt, sau vreun şarpe pe care l-a stârnit exclamaţia mea. Mă duc din nou acolo. Am nevoie de cel puţin douăzeci de astfel de plante. Dar mai întâi voi încerca dacă sunt potrivite.

   Doctorul făcu câţiva paşi înainte şi se aplecă a doua oară. George se apropiă de el, încetişor şi observă desişul. Dar nimic nu se clinti.

   — Cred că am noroc, dragă George - spuse doctorul - par să fie într-adevăr plantele cău...

   Îşi rupse vorba, căci deodată se stârni freamăt între trestii; George dădu doctorului un ghiont puternic, făcându-l să zboare în lături, apoi viteazul tânăr făcu şi el o săritură în lături şi smulse pistolul pe care-l pusese la loc cu puţin înainte.

   În clipa următoare şi slobozi două gloanţe asupra făpturii de culoare cenuşie-verzuie, care ţâşni dintre trestii. Şi abia atunci văzu că era vorba de un crocodil uriaş, care scoase un răget fioros şi cu botul deschis se năpusti spre George. Numai printr-o săritură la timp în lături se putu salva George de fălcile reptilei, apoi fu nevoit să sară în sus, ca să ferească lovitura de coadă a dihaniei.

   Acum însă detună pistolul doctorului, care se ridicase repede. Nimeri bine, căci crocodilul scoase un răget înfiorător, ca să se azvârle apoi asupra noului duşman. Dar George nu-şi pierduse cumpătul.

   Ţinti scurt de tot în ceafa dihaniei, apoi slobozi două gloanţe unul după altul. Şi acestea îşi făcură datoria.

   Ca lovit de trăsnet crocodilul sări în sus, apoi căzu la pământ şi după ce se mai zbătu câtva timp, rămase nemişcat pentru vecie.

IV

PRIMEJDII

   — ASTEA AU FOST ÎMPUŞCĂTURI de maestru, dragă George - zise doctorul, ştergându-şi năduşeala de pe frunte. Credeam că dihania mă va înhăţa. Şi fără îndoială că aşa sar fi întâmplat dac-aş fi fost singur. Aş vrea să ştiu cum a scăpat Baro până acum, deoarece nu-ncape îndoială că venea singur aici. Să fi încheiat prietenie cu târâtoarea asta? Se spune că există aşa ceva, dar mie nu-mi vine să cred.

   Doctorul începu să smulgă cu înfrigurare o mulţime de plante, apoi privi cercetător în juru-i şi zise:

   — Acum mai caut un anumit copac, de a cărui răşină am de asemenea nevoie. Trebuie s-o amestec cu frunzele frecate, ca să ardă până la capăt. Dacă fumul nu va avea culoarea verzuie, va mai trebui să caut, probabil, altă plantă. Ah, colo pare să fie un astfel de copac.

   Doctorul arătă în depărtare şi George zise:

   — Avem de făcut un drum bun pe marginea desişului de trestii; numai de n-am fi atacaţi iarăşi de o astfel de dihanie. Dar ia te uită, pe aici trebuie să fi trecut de curând un om, aseară sau chiar azi dimineaţă. Iarba e îndoită încă şi în unele părţi culcată de-a-binelea.

   — Aha, atunci să ştii că şi Baro a venit să caute răşina aceea - spuse doctorul.

   Bertram începu să meargă cam repede, aşa că George trebui să-l urmeze cu paşi mari. Tânărul, însă, privea cu luare-aminte în juru-i, căci cu cât se făcea mai îngustă poteca între pădure şi desişul de trestii, cu atât mai de aşteptat era atacul vreunei dihănii.

   Peste a doua suprafaţă mlăştinoasă domnea linişte desăvârşită... Aerul era cald şi înăbuşitor.

   Tot mai mult se apropiau cei doi camarazi de copacul cu pricina. În cele din urmă ajunseră. Mărăcinişul şi buruienile de la rădăcina lui nu erau prea dese, ceea ce-l făcu pe doctor să şoptească, agitat:

   — Ia te uită, George, spărturile acestea sunt făcute de mâna omenească. E o dovadă că şi Baro a luat de aici răşină. Uite acolo, se vede lămurit locul unde a şezut. Oh, colo sus e o ramură mare cu răşină, păcat că nu pot ajunge la ea! Dar te-aş putea ridica pe umeri, dragă George.

   Bertram se aşeză lângă copac şi îşi aplecă spatele. Tânărul se urcă încetişor şi când stătu cu picioarele pe umerii doctorului, întinse mâna stângă spre bulgărele de răşină. Cu dreapta se ţinea de trunchiul copacului.

   Deodată i se păru că vede o mişcare uşoară pe creanga aflată la vreun metru deasupra capului său. Bănuitor, îşi trase repede înapoi mâna dreaptă şi scoţând revolverul, îl îndreptă în sus. Se ţinea cu mâna stângă şi încerca să străbată cu privirea prin frunzişul des.

   Iar se stârni o mişcare uşoară.

   — George, ce durează atât de mult? întrebă atunci doctorul, nerăbdător.

   Tânărul scoase un fluierat slab de prevenire şi acest sunet avu un efect neaşteptat.

   De pe creanga de deasupra lui cineva îi răspunse în acelaşi fel, însă mai ameninţător. Şi spre spaima lui văzu apoi într-o spărtură mică în frunziş un cap înfiorător cu ochi reci - capul unui şarpe verde.

   Privirea acestor ochi era atât de vicleană, încât tânărul îşi dădu seamă că va urma imediat un atac.

   Tânărul nostru erou ţinti scurt, apoi trase. Era încredinţat că nimerise, dar în aceeaşi clipă, şarpele se şi repezi înainte.

   Capul însângerat al reptilei, care se năpusti în jos cu furie, îl izbi pe George în piept; tânărul nemaiputându-se ţine, sări repede de pe umerii doctorului.

   Din fericire căzu bine în picioare, dar şarpele alunecase cu totul de pe copac şi se încolăci în jurul trupului doctorului, care nu se putuse ridica la timp.

   George nu putea trage a doua oară, căci se temea să nu nimerească pe camaradul său. Sări repede într-acolo şi cu un curaj vrednic de laudă putu cuprinde în mâini, cu putere, gâtul reptilei, sub căpăţâna găurită de glonţ.

   Şarpele era lung de peste doi metri şi puterea lui destul de mare. George luptă cu disperare, vrând să descolăcească reptila din jurul pieptului bietului său camarad. Din fericire şarpele era rănit de moarte, mişcările lui deveniră din ce în ce mai slabe şi în cele din urmă, tânărul izbuti să-l tragă jos. Bertram se întoarse şi se holbă la târâtoare. Galben ca ceara, murmură:

   — Doamne sfinte, te-a muşcat, George? Ăsta e o mamba verde, unul din cei mai primejdioşi şerpi din câţi există pe lume.

   — M-a izbit destul de tare în piept, cu capul - spuse tânărul - după ce l-am împuşcat, dar n-am simţit nici o muşcătură.

   Doctorul desfăcu îndată cămaşa tânărului la piept, nu văzu însă nici o muşcătură.

   — Slavă Domnului! zise el. Otrava acestor şerpi este mortală şi dacă te-ar fi muşcat nu te-aş fi putut salva, deşi am la mine serul împotriva muşcăturilor de şarpe.

   — Ei, bine c-am scăpat! zise George, râzând. Acum ţiu cu atât mai mult să iau răşina aceea. Nu cred să mai fie sus o a doua mamba.

   — Vrei într-adevăr să te mai urci odată? întrebă doctorul.

   — Fireşte, hai, apleacă-te!

   După câteva clipe desprinseră bucata mare de răşină şi sări cu agilitate jos de pe umerii doctorului. Râzând, înmână acestuia răşina şi întrebă:

   — Putem încerca imediat să producem fumul acela? Sunt foarte curios, zău aşa!

   Doctorul privi plantele pe care şi le pusese la brâu şi zise:

   — Mai întâi să ne căutăm un locşor potrivit, unde să îmbucăm ceva. Până atunci frunzele se vor fi uscat deajuns ca să le putem preface în praf.

   Cei doi camarazi se întoarseră şi găsiră curând un loc foarte potrivit pentru a se aşeza. Doctorul întinse la soare plantele, apoi mâncară conservele aduse şi băură apă minerală.

   După vreun ceas, plantele erau veştede de tot, doctorul rupse o frunză şi zise:

   — De încercat pot încerca, deşi nu-s destul de uscate. Cel puţin vom vedea ce culoare are fumul.

   Tocă frunza cu cuţitul, luă puţin praf de pe răşină şi-l amestecă apoi cu bucăţelele de frunză. Aşeză pe urmă ghemotocul în iarbă şi-l aprinse.

   Un nouraş de fum urcă în aer, dar avea culoarea albastru închis. Necăjit, doctorul spuse:

   — Trebuie să caut alte plante, e una care dă un fum galben. Albastru şi galben se preface în verde. Vorba e că această plantă e cam rară şi mă tem că Baro să nu le fi cules pe toate.

   Cei doi camarazi porniră la căutat. Aceasta a doua plantă creştea în desiş şi semăna cu o ciupercă. Dar zadarnic căutară ceasuri de-a rândul, n-o putură găsi, deşi pătrunseseră până în inima desişului.

   În cele din urmă doctorul zise, descurajat:

   — N-avem încotro, trebuie să încercăm cu fumul acesta albastru. Fireşte că Baro ştia că nu vom găsi a doua plantă, dar poate totuşi izbutim să-i încredinţăm pe locuitorii satului că la noi Mba apare în culoare albastră. Păcat numai că nu cunosc decât puţine vorbe din limba lor, aşa că nu prea mă pot face înţeles.

   — Dragă doctore - spuse George - atunci trebuie să intervin eu. Mi-am propus asta de la început, deoarece mă îndoiam că vom găsi plantele care ne trebuie. Acum voi îngriji eu de praful trebuincios.

   — Dar de unde, George? întrebă Bertram, mirat.

   — Păi o să-l iau la noapte din coliba vrăjitorului - răspunse George, liniştit - îl voi lua cu mine pe Petre, care va trebui să-l ameţească pe Baro cu un pumn, apoi voi putea cerceta coliba netulburat. Şi o să găsesc eu praful şi poate că şi unealta aia cu care a făcut vrăjitorul dâra.

   — George, asta e o idee îndrăzneaţă - spuse doctorul, înspăimântat - ai spus doar singur că coliba lui Baro o fi prevăzută cu capcane. Nu trebuie să fii atât de uşuratic. Mai bine lasă-mă pe mine să fac cum mă pricep, numai cu fumul albastru.

   — Şi atunci o să fim daţi în grija furnicilor negre - zise George - căci fireşte că noi am produs fum cu totul obişnuit şi că Mba n-a fost într-însul. Nu, domnule doctor, trebuie să- ncerc să fac aşa cum am spus. Şi cred că nici nu va fi atât de primejdios.

   — Cred că ai dreptate, dragă George - spuse doctorul posomorât şi mai privi odată în juru-i - aici se pare că nu vom găsi plantele acelea. Şi nici în pădure, căci le-am căutat eu pe când veneam încoace. Aş vrea, însă, să merg şi eu când vei pătrunde în coliba lui Baro.

   — După ce va fi ameţit, poţi intra şi d-ta - spuse George - cu siguranţă că voi găsi mai lesne praful trebuincios. Te-aş sfătui, însă, atunci când ne vom înapoia în sat, să ascunzi bine plantele culese, pentru ca Baro să nu vadă că nu le-am găsit pe celelalte. Trebuie să ne prefacem mulţumiţi, ca el să creadă că avem tot ce ne trebuie. Altminteri se poate să se aştepte pentru vizita noastră la noapte şi să se pregătească.

   — Ai dreptate, George - încuviinţă doctorul - aşa dar, să mergem înapoi şi să tragem nădejde că vei izbuti să faci treabă bună.

   O luară repede la picior prin pădure. Când ajunseră în inima ei, dădură într-adevăr de cei patru tineri negri, care îi urmăriseră până acolo. Se afundară repede în desişul de pe de lături, când camarazii se iviră brusc. Dar privirea din ochii lor mari, dovedea uimirea lor.

   — George, cred că asta va fi spre binele nostru - spuse doctorul - cu siguranţă că nu s-au aşteptat să scăpăm cu viaţă din pădurea duhurilor. Şi dacă vor povesti celorlalţi locuitori ai satului, aceştia vor crede fără-ndoială că suntem tot atât de puternici ca Baro al lor. Poate că pot face treaba cu fumul albastru.

   — Nu dragă doctore, nu trebuie să riscăm aşa ceva! Baro o să tălmăcească imediat lucrurile în paguba noastră. Am putea însă aşeza două dâre una lângă alta, una de fum verde, cealaltă de fum albastru. Asta o să aibă şi mai mare efect. Şi căpeteniei îi vom spune că e vorba de Mba şi de fratele său, pe care îl putem numi Mbo - de pildă. În felul acesta izbutim la sigur.

   — Da, numai dacă reuşim să facem treaba - încuviinţă doctorul - ar fi ceva, nu glumă. Numai să nu cădem în vreo capcană de-a lui Baro.

   — Lasă, n-avea d-ta grijă! îl asigură George. Am izbutit noi în altele şi mai şi. Aşa dar, când ajungem în sat, să facem mutre cât mai zâmbitoare. Aş pune rămăşag că Baro ne şi observă de undeva.

   — Păi atunci o să vâr plantele în aşa fel în buzunar încât numai vârfurile lor să iasă afară, ca să nu poată şti dacă le am şi pe celelalte. Iar bucata de răşină o voi ţine în palmă.

BARO E DAT DE GOL

   CEI DOI CAMARAZI se aflau în apropierea satului şi doctorul se grăbi să ascundă plantele culese. După ce făcu treaba asta, el zise, râzând lui George:

   — Pun rămăşag că o să-l amăgim, mai ales dacă ne va vedea veseli. O să-i povestim, fireşte, că am ucis crocodilul, cât şi şarpele, ceea ce o să-l bucure mult, de sigur.

   Deodată, aproape de ei, se desfăcu frunzişul unei tufe şi Baro ieşi pe potecă. Mutra lui batjocoritoare deveni brusc foarte gravă, când văzu chipurile râzătoare ale camarazilor. Apoi privirea lui măsură pe doctor din cap până-n picioare şi îşi muşcă buzele văzând vârfurile frunzelor ce ieşeau din buzunar.

   — Bună seara, Baro - spuse doctorul, voios - am întâmpinat aventuri interesante în drumul acesta. Am răpus un crocodil cât toate zilele, apoi o mamba verde, care ne-a atacat dintr-un copac de unde vroiam să luăm un fel de răşină. O să vedem noi mâine ce spune Mba de iscusinţa mea.

   — O să vedem, fireşte - scrâşni Baro - eu cred, însă, că pot îngriji de pe acum de furnicile negre. Dacă nu mă înşel sunt câteva muşuroaie în apropiere.

   Se-ntoarse brusc şi dispăru în frunzişul de unde apăruse.

   George izbucni în râs şi spuse, vesel:

   — Dragă doctore, cred că trebuie neapărat să fac rost de praful acela, căci Baro o să se apere prin toate mijloacele ca să nu fie învins. Ameninţarea asta făţişă cu furnicile nu-mi place de fel. Cine ştie ce şiretlicuri mai pregăteşte împotriva noastră.

   — Cred că n-a fost decât furie neputincioasă din partea lui - răspunse doctorul, râzând - eu unul sunt foarte curios să văd cum va decurge excursia noastră din noaptea asta.

   Ajunseseră în sat şi merseră încetişor printre colibe. Din toate părţile fură întâmpinaţi cu priviri curioase sau întunecate. Din coliba mare a căpeteniei ieşi Makotşa şi întrebă repede:

   — Străini, unde fost voi? Ce căutat voi?

   —  Am fost în pădurea duhurilor lui Baro - răspunse doctorul, fără să se turbure - am şi vorbit cu Mba, de asemenea cu fratele său Mbo. Mâine se vor ivi amândoi.

   Uriaşul negru făcu o mutră atât de uimită şi înspăimântată încât George cu greu se stăpâni să nu pufnească în râs. Cât de înrădăcinată era credinţa strămoşească în aceşti sălbateci şi cât erau ei de potrivnici culturii! Căci Makotşa văzuse de sigur multe din moravurile europeneşti şi pricepea chiar bine limba engleză - cu toate astea credea în fleacuri dintr-acelea care ar fi stârnit până şi râsul unui copil.

   — Voi vorbit şi cu Mbo, fratele lui Mba? întrebă el uluit. Baro nu spus niciodată ceva de Mbo.

   — Cred şi eu că nu v-a spus, căci Baro nu prea se pricepe în meseria lui - răspunse doctorul - mâine o să vedeţi cu toţii că eu sunt mai puternic şi că duhurile ascultă mai mult de mine.

   Făcu un salut plin de demnitate, apoi se-ndepărtă. George îl urmă şi-i şopti:

   — A trebuit să mă stăpânesc să nu pufnesc în râs când am văzut mutra care a făcut-o căpetenia, dragă doctore. Ai fost la înălţime, zău aşa. Cred că ideea cu Mbo a fost foarte bună. Să vezi ce mai impresie o să facă asupra negrilor, când s-or arăta deodată două dâre de fum, care se vor opri la Baro! Va trebui însă să vorbim mâine cu căpetenia, ca Baro să rămâie neapărat la locul său.

   — Asta o să şi facă Makotşa - spuse doctorul - căci am impresia c-ar fi bucuros să scape de bătrânul vrăjitor. Altminteri n-ar fi îngăduit vraja asta. Aşa, acum să dăm de veste camarazilor!

   Ajunseseră la coliba pentru oaspeţi şi-i găsiră pe căpitan şi Petre foarte îngrijoraţi. Doctorul le povesti repede ce li se întâmplase în pădure, apoi aduse vorba de planul cutezător al lui George. Căpitanul chibzui câteva clipe, pe urmă zise:

   — Oricât mi-ar veni de greu să-mi dau încuviinţarea, trebuie s-o fac, deoarece înţeleg că George are dreptate. Dacă nu vom putea provoca fumul verde, suntem în mare primejdie. Cu siguranţă că atunci Baro o să-l convingă pe

Makotşa să fim judecaţi cum se cuvine. Şi cred că numai plăcut nu e să fii mâncat de viu de furnicile alea grozave. Aş fi vrut să văd şi eu cum arată pe dinăuntru coliba vrăjitorului, dar asta e prea primejdios pentru planul lui George, căci Baro o să devină îndată bănuitor. Pregăteşte-ţi, deci liniştit praful d-tale care produce fumul albastru, dragă doctore; George va trebui să-ncerce apoi, ajutat de Petre, să-l ameţească pe Baro. Dar nu trebuie să mergeţi aşa cum suntem acum - e neapărată nevoie să vă deghizaţi.

   — Da, da! strigă George. Ne dezbrăcăm de haine şi ne mânjim pe tot trupul cu funingine. Colo pe vatră e destulă. În primul rând, folosindu-ne de acest procedeu, nu vom fi recunoscuţi când ne vom duce la coliba lui Baro, apoi nici vrăjitorul nu ne va putea recunoaşte când vom pătrunde la dânsul. Sunt însă curios si văd cum şi-a ocrotit vizuina. Cred că tot prin gropi dintr-alea pentru fiare, în care se găsesc pari ascuţiţi şi alte lucruri tot atât de plăcute. Aşa, acum putem cina în linişte, apoi să ne pregătim cu încetul. Întunerecul se poate lăsa din moment în moment.

   Petre era ocupat să facă focul pe vatra de piatră, care să le lumineze şi încăperea când se va întuneca. Încălziră la repezeală ceva conserve, preparară ceai, apoi doctorul se apucă să taie bucăţele-bucăţele plantele şi răşina. Le amestecă bine într-o cutie goală de conserve, pe care Petre o spălase şi o uscase la foc.

   În vremea asta căpitanul îl întrebă pe George cum îşi dădea el cu părerea ca doctorul să aşeze cele două dâre de praf, fără ca lucrul să bată la ochii lui Baro, sau celorlalţi negri.

   — Cred că în coliba vrăjitorului vom găsi cele de trebuinţă pentru asta - răspunse tânărul - altminteri va trebui să ni le facem la repezeală mâine. Greu nu va fi, dar va trebui să chibzuim puţin lucrul, dacă nu vom găsi cele de nevoie. Acum cred însă că a venit timpul să pornim, căci negrii or fi intrat în colibele lor. Poate că li-e teamă că pe întunerec dau târcoale multe duhuri pe aici. Lasă focul să se stingă, Petre! În vremea asta o să ne dezbrăcăm şi o să ne frecăm în lege cu negreală pe trup.

   După o jumătate de ceas, George, doctorul şi Petre erau negri ca tăciunele. Afară luna se urcase sus pe cer şi lumina palidă ce intra în colibă prin deschizătura uşii, era deajuns ca să recunoască lucrurile din jurul lor. Camarazii îşi puseră brâurile cu arme în jurul mijlocurilor, apoi îşi încălţară pantofi uşori de pânză, pe care-l aveau totdeauna în raniţe, când porneau la drum. Aceştia erau de culoare neagră, aşa că nu mai trebuiau înnegriţi cu funingine.

   Apoi, după ce căpitanul îi mai sfătui odată să fie cu băgare de seamă, cei trei camarazi se strecurară afară din colibă. George îi călăuzi prin luminişul mare, pustiu acum. Se feri, însă, să iasă în bătaia lunii, ci se ţinea mereu pe margine, în umbra copacilor. Găsi repede locul pe unde pătrunsese în pădure în după-amiaza aceea.

   O potecă îngustă şi foarte întortocheată ducea printre arborii uriaşi. Cu multă atenţiune păşiră pe ea, căci se prea putea ca Baro să fi instalat acolo ceva care să-i vestească sosirea unui străin, ceea ce ar fi fost foarte primejdios.

   Înainte de toate, George mergea cu mâinile întinse, ca să descopere la timp vreun fir - sfoară sau sârmă - cum obişnuiesc să întindă sălbatecii. Dar ajunseră nevătămaţi în luminişul în mijlocul căruia se afla coliba destul de mare a lui Baro. Pe marginea acestui luminiş rămaseră locului şi priviră coliba, al cărei acoperiş ieşea puţin în afară deasupra gardului.

   — E de la sine-nţeles că nu vom intra pe poartă - şopti George - ci ne vom căţăra pe gard. Cel mai bun lucru ar fi să facem asta prin poteca din dos.

   Se furişară în tăcere pe marginea luminişului, până ajunseră în dosul colibei. Atunci Petre zise, în şoaptă:

   — Domnule George, e poate mai bine să nu ne căţărăm pe gard, ci să scoatem câţiva pari dintr-însul. Aşa am putea intra mai lesne şi fără primejdie.

   — Ai dreptate, Petre, aşa să facem! încuviinţă George.

   Parii erau înfipţi în pământ şi ţinuţi prin sfori de rotang în

partea de sus. Petre ajungea bine cu mâna până acolo şi tăie sforile care legau patru pari dintr-aceştia. După aceea scoase cu uşurinţă din pământ parii.

   George se strecură cel dintâi prin deschizătură şi văzu cu bucurie că în peretele din spate al colibei nu se afla nici o uşă. Încet, pipăind fiecare palmă de pământ, camarazii se strecurară până la peretele care era din trunchiuri trainice de copaci. George lipi urechea de perete şi auzi sforăituri puternice care veneau dinăuntru.

   — Minunat! spuse el, în şoaptă. Probabil că de teamă Baro s-a îmbătat cu vin de acela al lor de palmieri. Poate c-o fi şi uitat să-şi pună capcanele în stare de funcţiune. Să mergem fără teamă în partea din faţă a colibei.

   Când George fu însă aproape de deschizătura uşii, simţi deodată că pământul îi fuge de sub picioare. Îşi trase repede înapoi piciorul, apoi se lăsă în genunchi şi îşi aprinse lampa de buzunar. Atunci văzu, într-adevăr, marginea unei gropi destul de mari, tocmai în faţa uşii.

   — Probabil că el trece peste groapa asta cu ajutorul unei scânduri, pe care o trage apoi îndărăt în colibă - spuse George - ar fi trebuit să ne îngrijim şi noi de o scândură.

   — Păi putem lua parii pe care i-am scos din gard, vor fi destul de lungi - răspunse Petre.

   În câteva minute aduse parii acolo şi-i aşeză cu băgare de seamă peste groapă, aşa fel încât să ajungă la prag. Apoi George păşi ca o pisică peste ei. Trebuia să fie cu băgare de seamă, căci se putea ca Baro să mai fi pus vreo capcană şi înăuntru colibei.

   Dar când tânărul îşi aprinse iar lampa, văzu că nu era nici o primejdie. Intră repede în colibă, care era înţesată cu cele mai felurite lucruri.

   Baro se afla pe un culcuş de blănuri şi dormea tun. O cană mare de lângă el dovedea că George avusese dreptate cu presupunerea sa că vrăjitorul se îmbătase. Totuşi Petre, care se apropiase de culcuşul negrului, îi dădu un pumn încât sforăitul încetă îndată. Baro se mişcă puţin, pe urmă rămase liniştit.

   George şi doctorul începură să cerceteze încăperea la lumina lămpilor lor. Şi curând tânărul descoperi câteva oale de lut, conţinând prafuri de felurite culori. Doctorul luă imediat puţintel praf verzui şi-l presără pe vatră, unde mai mocnea focul. Imediat se stârni un fum verzui şi Bertram, zâmbind mulţumit, luă vasul.

   George însă căută mai departe şi în cele din urmă găsi câteva pungi din piele foarte subţiri, legate cu sfoară la amândouă capetele.

   — Astea ne trebuie - spuse el, mulţumit - acum putem pleca.

   După ce ajunseră înapoi la coliba lor şi se curăţară de negreală, George spuse:

   — Am băgat de seamă că Baro s-a scărpinat în două rânduri la piciorul drept, odată pe când se afla în faţa lui Bangwe, apoi în faţa rugului. Îmi închipui că purta la încheietura piciorului, sub „jartierele" de piele pe care le poartă, o pungă dintr-astea, pe care o umpluse cu praful de care avea nevoie. Când ni s-a părut nouă că s-a scărpinat întâia oară, o fi dezlegat una din pungi, praful a curs încetişor afară şi, după ce a lăsat să se scurgă cât trebuia în faţa lui Bangwe, a dus dâra până la grămada de lemne. Acolo prefăcându-se din nou că se scarpină, a golit punga cu totul. Aşa s-a făcut că de două ori s-a înălţat fum gros în văzduh. D-ta, doctore, poţi face treaba mai simplu. Duci sfori subţiri prin pantaloni până la brâu şi când vei trage cu putere de ele, trebuie să se deschidă pungile pe care le ai jos, în pantaloni. Apoi faci la fel ca Baro şi aş pune rămăşag că Mba cel verde şi Mbo cel albastru îl vor arăta pe vrăjitor ca făptaş.

   — Minunat, dragă George! exclamă doctorul, cu însufleţire. Da, aşa o să meargă treaba.

   A doua zi dimineaţa, camarazii adunaseră vreascuri şi le îngrămădiră în luminişul cel mare. Peste cele de jos doctorul presărase din amândouă prafurile. Curând veniră locuitorii satului şi se chirciră iar la pământ, ca şi în ajun.

   Căpitanul vorbi cu căpetenia şi-i zise să poruncească lui Baro să se aşeze undeva şi să rămână acolo tot timpul. Ba, n-ar strica să se pună şi câţiva paznici, care să-l împiedece să fugă.

   Căpetenia se arătă gata să facă aceasta.

   În cele din urmă veni şi vrăjitorul, care avea o mutră nu tocmai veselă. Din când în când se freca la cap, care-l durea, probabil, de pe urma pumnului dat de Petre. La început se împotrivi să se aşeze în locul pe care i-l hotărî căpetenie, cam depărtişor de grămada de lemne, dar atunci Makotşa chemă patru negri voinici, care se postară, cu mutre ameninţătoare, lângă şi în spatele lui Baro.

   Doctorul, care pregătise bine totul, se apropiă de vrăjitor, rămase în faţa lui şi cu o smucitură, la brâu, desfăcu amândouă pungile cu prafuri. Pe urmă dădu din cap spre Baro şi zise, grav:

   — Acum vor veni Mba şi Mbo.

   Se-ntoarse şi merse încetişor şi solemn spre grămada de lemne. Se opri în faţa ei şi începu să declame din „Faust", în limba germană. Negrii păreau foarte mulţumiţi, căci în vreme de declama, doctorul făcea şi mişcări sălbatece cu braţele spre cer şi spre grămada de lemne.

   În cele din urmă, când Bertram presupuse că se scursese tot praful din săculeţe, mai făcu odată ocolul rugului. George aduse acum o creangă aprinsă şi doctorul o apropiă de vreascuri. Crengile răşinoase luară foc îndată şi nori verzi şi albaştri se ridicară în văzduh.

   Doctorul începu iar să declame, apoi izbucniră deodată înaintea lui două trâmbe de fum, una verde şi alta albastră şi, în vreme ce toţi negrii scoaseră exclamaţii de groază, porniră de la rug două dâre de fum, una verde şi alta albastră. Şerpuiră încetişor spre Baro, care se holba la ceastă minune.

   Nici nu cuteza să se clintească de la locul său, dar când doi nouraşi de fum pufuiră în faţa lui şi-l învăluiră pentru o clipă, se trezi din înmărmurire. Cu un ţipăt sălbatec smulse cuţitul de la brâu şi se năpusti la doctor. Camarazii scoaseră repede revolverele, dar căpetenia şi dăduse o poruncă şi deodată Baro căzu la pământ, cu faţa în ţărână.

   O săgeată, trasă de unul din paznici, îi străpunse inima pe la spate.

   Bangwe fu eliberat şi se înapoie la tatăl său, în oraş. Camarazii porniră a doua zi mai departe spre noii aventuri.

SFÂRŞIT

Volumul 156

TIGRUL RĂZBUNĂTOR

   UN CRIMINAL FARĂ PERECHE

   — ACUM AJUNGEM LA CULBARGHA... - asta a fost tot ce-am auzit de la Marian - îşi începu doctorul Bertram povestirea - apoi m-am pomenit în mijlociul unei gălăgii de parcă ar fi venit sfârşitul lumii, nu alta. Zăngănit de sticlă, trosnet de lemne, scrâşnet de fierărie.

   Furăm zvârliţi unul peste altul, eu mă izbii de englezul cel lung care stătea în faţa mea, apoi vagonul de cale ferată se aplecă pe o parte. În ţipetele de groază care răsunară acum, se amestecă scrâşnetul materialului sfărâmat, iarăşi furăm zvârliţi unul peste altul, încercai zadarnic să mă prind de ceva, simţi cum alunecam tot mai repede pe panta înclinată - apoi căpătai o izbitură puternică în cap, mă pomenii cu greutăţi căzând peste mine şi pe când căutam să mă salvez, îmi pierdui cunoştinţa.

   Auzi nelămurit vorbe, gemete şi uneori un ţipăt înăbuşit. Mă sili să ridic pleoapele grele, le închisei apoi repede iarăşi, orbit de lumina vie care cădea într-înşii şi după alte câteva încercări putui privi în jurul meu.

   Zăceam într-un pat îngust de fier dintr-o sala mare. În încăpere se aflam vreo treizeci de paturi din acestea, în fiecare zăcea un om, tăcut, gemând, sau ţipând.

   Mă aflam la spital şi acum îmi adusei aminte că trecusem printr-o catastrofă de cale ferată. Aceasta se întâmplase cu puţin înainte de Gulbargha. Marian mai avusese răgazul să rostească numele acestei staţiuni. Unde era prietenul meu? Scăpase cu viaţă?

   Mă ridicai în capul oaselor şi deşi simţii o durere năprasnică la cap, constatai, totuşi, cu bucurie că mădularele îmi rămăseseră întregi.

   Capul mi-era bandajat. Îmi spusei că rana de la cap se va vindeca repede şi mă socotii fericit la gândul că scăpasem atât de ieftin.

   Deodată, îl zării pe Marian, în patul de alături. De cealaltă

parte îl văzui pe englezul osos, care stătuse în compartiment în faţa mea.

  Pongo se aflase în alt compartiment al trenului şi nu-l putui descoperi în sală.

  Marian se ridică şi el acum în capul oaselor, îmi zâmbi şi zise cu glas slab:

  — Mă bucur, Robert, dă ai scăpat atât de ieftin. M-am trezit din leşin mai de mult şi am privit cum îţi coseau rana. Peste câteva zile ne vom putea urma drumul. Pongo n-a fost rănit deloc, asemenea nici Maha. Amândoi au sărit pe fereastră în clipa când s-a întâmplat nenorocirea. Fireşte ca Pongo a luat parte cu toată hărnicia la opera de salvare şi medicii povestesc că toţi locuitorii din Gulbargha se întrec în laude la adresa lui.

  — Am zăcut mult timp leşinat? întrebai eu. Răniţii sunt toţi pansaţi, după cum văd.

  — Trei ceasuri ai zăcut - răspunse Marian - începusem să ne temem ca te-ai ales cu o comoţie cerebrală. Zău, am avut m-are noroc în... nenorocirea asta.

  — Au fost morţi?

  — Nu, numai câţiva grav răniţi. Vagonul în care ne aflam noi a avut cel mai mult de suferit.

  — Fireşte, în această privinţă noi ne bucurăm totdeauna de favoare - râsei eu - ciudat, zău!

  — E drept, foarte ciudat - spuse Marian - umblă zvonul că e vorba de un atentat.

  — Crezi. că era îndreptat împotriva noastră? întrebai, speriat. E drept că ziarele au vorbit pe larg despre aventura noastră în Bombay şi au scris că plecăm cu trenul acesta spre coasta de răsărit a Indiei. Dar cine Dumnezeu poate nutri atâta ură împotriva noastră, încât să primejduiască şi alte vieţi nevinovate, numai ca să ne prăpădească pe noi?

  — Păi duşmani ne-am cam făcut noi destui - spuse prietenul meu - câţiva sunt chiar în libertate încă şi fireşte că vor încerca totul ca să se răzbune împotriva noastră.

  — Mariane, de aşa ceva nu poate fi în stare decât un criminal de o cruzime neînchipuită, un om care trece cu sânge rece peste mormane de cadavre.

  — Eu m-am gândit la Tippu Nega - spuse Marian - individul acesta nu s-ar da în lături să jertfească, chiar sute de vieţi, dacă prin asta ne-ar putea prăpădi pe noi. Are relaţii întinse, mai are mulţi partizani fanatici şi atâta vreme cât mai e în libertate nu suntem siguri de viaţa noastră.

  — Ai dreptate, ne va urmări peste tot - încuviinţai eu - ar fi îngrozitor dacă această catastrofă de cale ferată a fost pusă la cale numai ca să se descotorosească de noi.

  — Am auzit de la medicul-şef că de curând a fost trimis aici în Gulbargha un inspector de politie care ar fi foarte capabil. E vorba de inspectorul Harris, mutat de la Calcutta - se zice că pe cale disciplinară. Medicul-şef spunea că o săi dea de veste că ne aflăm aici printre răniţi: şi dacă ne va vizita, îi voi împărtăşi bănuiala noastră.

  Avui un acces de slăbiciune şi capul îmi căzu în perne. După câtva timp mă simţii mai în puteri şi tocmai vroiam să înnod iarăşi discuţia cu Marian, când văzui stând lângă patul său un bărbat, care se apropiase pe nesimţite.

  — Inspectorul Harris - se prezintă el, politicos, înclinându- se şi în faţa mea - mă bucur că am prilejul să vă cunosc şi îmi pare numai rău că în împrejurări atât de triste.

  — Şi eu aş fi preferat să ne cunoaştem în împrejurări mai fericite - spuse prietenul meu - ai descoperit, domnule inspector, cum a fost făptuit atentatul?

  — E ciudat cât de repede s-a răspândit zvonul acesta - zise Harris, cam nemulţumit - dar, din păcate, de data asta aşa şi e. Numai că făptaşii şi-au cam greşit socotelile, slăbind şinele prea aproape de oraş. Trenul îşi încetinise viteza şi astfel catastrofa n-a luat proporţii prea mari. Probabil ca urmăreau jefuirea călătorilor, dar întâmplarea a făcut ca în apropiere să fie o trupă de recruţi care făceau exerciţii şi oamenii au alergat îndată la faţa locului. Băieţii susţin că au văzut fugind câţiva indieni. Aşa ca poate fi vorba de un act de sabotaj al unor fanatici.

  — Ah, Mariane - zisei eu cu însufleţire - acum mi se lămureşte un punct şi anume: setea de răzbunare a lui Tippu Nega n-ar fi fost potolită, de sigur, dacă ne-am fi ales cu o moarte repede, de aceea au provocat deraierea abia când trenul îşi încetinise mersul. În panica ce s-ar fi stârnit, ar fi putut să ne ducă lesne de acolo.

   — Foarte adevărat - încuviinţă prietenul meu - şi dacă n- am fi fost răniţi, oamenii lui ne-ar fi putut răpi uşor. Acum trebuie să fim cu ochii-n patru.

   — Înainte de toate ne vom strădui să căutăm să punem mâna pe el - spusei eu - abia atunci vom fi în deplină siguranţă.

   — Vă gândiţi la un act de răzbunare a acelui Tippu Nega, pe care l-aţi dat de gol la Madras şi care v-a scăpat apoi? întrebă inspectorul, uimit. De, se poate să aveţi dreptate. De vreo două săptămâni populaţia e în fierbere. Tippu Nega s-o fi ascuns pe aici şi o fi aţâţat spiritele. Din ziare o fi aflat că veţi trece cu trenul pe aici şi prin atentatul pus la cale a urmărit şa vă aducă în puterea lui. Las-că o să se bucure dumnealui grozav când ne-o pica în labă!

   — Aşa de simplu n-o să fie asta - răspunse Marian, zâmbind - indianul ăsta e viclean nevoie mare şi foarte primejdios. Afară de asta are populaţia de partea lui şi pretutindeni poate căpăta sprijin.

   — De asta mu mă îndoiesc o clipă, domnule Farrow - zise inspectorul - poate că medicul v-a spus că am fost mutat aici de la Calcutta. Vă mărturisesc sincer că e o mutare disciplinară, pentru ca am vrut să lămuresc tainele unei personalităţi sus-puse. Dar asta e altă chestie, pe care, însă o voi lamuri tot de aici. Vreau numai să ştiţi ca mutarea mea nu se datoreşte incapacităţii. Mă voi lua pe urmele lui Tippu Nega şi îl voi şi prinde.

   Englezul vorbea cu atâta hotărâre, încât îmi dădui seama îndată că aveam în faţa noastră un om în adevăratul înţeles al cuvântului.

   — Mă bucur ca eşti atât de încrezător în forţele dumitale, domnule inspector - spuse Marian, cu căldură - dar probabil că ştii, din rapoartele ce le vei fi primit, cu ce fel de arme luptă acest Tippu Nega. Pe el nu trebuie să-l măsurăm cu măsura obişnuită. Drept să spun, nu mă mai rabdă patul. Rănile ne-au fost cusute şi dureri nu mai simt la cap. Ce părere ai, Robert, pornim îndată în căutarea lui?

   — Eu sunt gata - spusei, cam şovăitor - cred că m-aş putea ridica şi câteva sforţări nu mi-ar face prea rău.

   — Pentru ca să te alegi apoi cu niscaiva friguri cerebrale - interveni medicul, care se apropiase pe nesimţite - nu, domnilor, cel puţin două zile trebuie să nu vă mişcaţi din pat. Abia după aceea voi putea să mă pronunţ dacă aţi scăpat cu bine sau nu. Ca şef al acestui spital am dreptul să vă opresc aici.

   — Păcat! făcu Marian. Pierdem un timp preţios. Aş fi ţinut să vizitez locul catastrofei. Poate am fi găsit urme după care să descoperim unde se aţine Tippu Nega.

   — Pongo al dv. dă târcoale cu ghepardul pe la locul cu pricina - spuse Harris - din câte am auzit despre el, cred că n-o să-i scape nimic.

   — A, asta e foarte bine! făcu Marian. Dacă există într- adevăr urme, atunci Pongo le va găsi şi va şti să tragă încheierile. Asta mă linişteşte.

   Simţii deodată o oboseală istovitoare şi căscai răsunător. Doctorul băgase de seamă şi spuse cu energie:

   — Acum trebuie să vă rog să rămâneţi liniştiţi şi să încercaţi a dormi. Uite că se aduce cina, după care veţi dormi.

   Dădurăm pe gât o supă întăritoare, apoi inspectorul îşi luă rămas-bun de la noi, făgăduindu-ne să îngrijească de adăpost sigur pentru Pongo şi Maha.

   Avui visuri foarte rele. Eram înconjurat de tot soiul de primejdii şi, după cum se întâmplă adesea în vis, nu putui scăpa de ele, oricât mă sileam. Visai că Tippu Nega mă prinsese şi vroia să-şi potolească asupra mea setea de răzbunare. Urma să fiu zvârlit într-un foc mare, ale cărui flăcări şi începuseră să mă împresoare - şi în vis mi se păru că simţeam căldura grozavă.

   Tippu Nega mă înhăţă şi mă zgudui cu toată puterea. Şi simţii atât de lămurii această zguduire, încât încercai cu toată puterea să mă apăr.

   — Robert, Robert, scoală! auzi glasul lui Marian.

   Dar Tippu Nega urma să mă zgâlţâie, simţeam asta tot mai lămurit şi acum văzui lumina flăcărilor atât de bine... dar eram treaz şi Marian mă striga stăruitor. De unde venea focul? Chipul lui Tippu Nega pieri, dar eu eram zgâlţâit cu putere. Şi vedeam lumina focului, simţeam căldura care mă înăbuşea, auzeam răcnete, chemări, paşi răsunători.

  — Robert, Robert, trezeşte-te odată! îmi ţipa în ureche Marian, zgâlţâindu-mă cu putere.

  Închisei ochii, îi deschisei apoi iar şi văzui lumina de foc.

  Apoi mă simţii luat pe sus, căldura grozava mă învălui, dar păşeam în mod mecanic, punând un picior după altul. Eram atât de năucit, încât nici nu ştiam unde mă aflam. Simţeam numai că sunt înconjurat de flăcări, printre care mă strecuram cu greu.

  Deodată mă pomenii sub cerul liber, mă întorsei şi văzui îndărătul meu o clădire în flăcări.

  Atunci căzu vălul care-mi acoperise până acum mintea. Era spitalul unde fusesem internaţi după catastrofa de cale ferată! Ardea din toate părţile şi oamenii scoteam afară bolnavii care răcneau.

  Alături de mine se afla Marian, al cărui cap era luminat de flăcări. Mă speriai de expresia înverşunată a chipului său şi atunci pricepui ca focul fusese pus numai pentru noi.

  — Tippu Nega! scrâşnii, îngrozit. Oh, diavolul ăsta!

  — Da, trebuie să fie opera lui Tippu Nega - zise Marian, abia stăpânindu-şi furia - focul a izbucnit ca în urma unei explozii. Tocmai mă trezisem au puţin înainte şi chibzuiam ce-o mai fi punând la cale criminalul acela, când văzui ţâşnind flăcări de pretutindeni. Vreo materie explozibilă trebuie să fi fost vărsată în sală. Am avut mult de furcă până să te trezesc, Robert; te zvârcoleai ca un şarpe. Din fericire, a venit îndată personalei spitalului. Cât p-aci să nu mai putem ieşi, pentru ca luaseră foc şi uşile. Te-ai trezit prea târziu şi am părăsit sala printre cei din urmă.

  — Tocmai visam că Tippu Nega vrea să mă ardă de viu - spusei eu - nu lipsea mult să fie chiar aşa. Dar stăm prea în lumină, Mariane şi i-ar veni lesne să ne ucidă din întunerec, cu un glonţ.

  — Nu urmăreşte el asta - spuse Marian - o astfel de moarte ar fi prea uşoară pentru noi. Pune el la cale acum o nouă drăcovenie, să ştii.

  — Întrebarea e: unde ne ducem acum?

  — Văd colo că inspectorul Harris îşi face loc prin mulţimea de curioşi - răspunse Marian - o să ne ducă el la loc sigur.

   — Drept să-ţi spun, până nu l-om prinde pe Tippu Nega nu vom fi la adăpost nici între cele mai groase ziduri.

   Harris izbutise să-şi croiască drum prin mulţime şi se apropiase de noi.

   — După cum vad, domniilor, moartea fuge de dv. - zise el, mişcat - n-aş fi crezut să scăpaţi de prăpădul acesta. Bănuiţi fireşte că şi aici se ascunde mâna lui Tippu Nega?

   — Da, domnule inspector - a vrut să ne ardă de vii. De sigur că ne socotea mai grav răniţi decât suntem într- adevăr. Acum trebuie să chibzuim cum ne-am putea îndepărta mai lesne de aici, căci n-aş vrea să trec prin rândurile mulţimii de gură-cască.

   — Strada va fi curăţata îndată - zise Harris - m-am temut şi eu de asta, aşa că am vorbit cu comandantul garnizoanei; uite-i că şi vin.

   Soldaţii veniră în pas alergător şi îndepărtară pe toţi curioşii adunaţi acolo. Bolnavii fuseseră adăpostiţi pe la hoteluri şi case particulare, numai noi mai stăteam în faţa spitalului în flăcări, peste care pompierii vărau apă din belşug.

   — V-aş ruga să fiţi oaspeţii mei - propuse Harris - bungalow-ul meu e cam izolat, la marginea oraşului, dar voi purta de grijă să fiţi bine păziţi.

   — Bine, domnule inspector, primim cu plăcere - spuse Marian - nu-i vorbă, Tippu Nega o să afle curând unde ne aflăm, dar acum suntem preveniţi şi ar face bine să se păzească.

TICĂLOSUL LA LUCRU

   NU-L CUNOŞTEAM ÎNCĂ destul de bine pe Tippu Nega. Inspectorul Harris ne duse prin străzi întunecoase, sub paza câtorva soldaţi şi după câtva timp ne spuse, triumfător:

   — Uite colo bungalow-ul meu, domnilor. Nu ne-a urmărit nimeni şi cred că chiar Tippu Nega se va feri să se apropie de locuinţa, mea. Am servitori credincioşi şi afară de asta am pus să se facă anumite instalaţiuni care să împiedece pe orice nechemat să intre în casă. Aşa că la mine sunteţi în deplină siguranţă.

   — Să sperăm, domnule Harris - zise Marian.

   Inspectorul fluieră odată slab, apoi se opri locului şi zise

cu o anumită îngrijorare în glas:

   — Ce să fie asta? Servitorul meu nu răspunde... Să-şi fi părăsit postul pentru a alerga la foc? Ar fi cel dintâi act de nesupunere de când se află la mine. Hm. drept să vă spun, toată chestia nu-mi prea miroase bine.

   — Ai văzut cum lucrează duşmanul nostru - spuse Marian, liniştit - şi dacă e într-adevăr Tippu Nega, după cum presupunem, cu drept cuvânt, ne putem aştepta la tot felul de surprize. Ar fi bine să mai dai odată semnalul, căci se poate ca servitorul să lipsească numai pentru moment.

   Inspectorul mai fluieră odată, dar neprimind nici un răspuns, spuse:

   — Acum zău nu ştiu ce să, fac, domnilor. Am presimţirea că ne pândeşte o mare primejdie aici. Mai bine v-aş duce înapoi în oraş, unde comandantul garnizoanei vă va adăposti cu plăcere. Mâine, la lumina zilei vom putea cerceta casa, căci cu siguranţă că s-a întâmplat ceva.

   — Atunci şi Pongo al nostru se află în mare primejdie - spuse Marian, grav - nu trebuie să şovăim nici o clipă, ci să intrăm imediat în casă. Nu putem lăsa să treacă restul nopţii fără să facem totul pentru salvarea lui, în caz că a dispărut într-adevăr, adică a fost atacat de duşmanul nostru.

   — Atunci mergem mai bine prin grădină şi pătrundem în

casa printr-o intrare dosnică - propuse Harris - cred însă c-o să-l găsim pe duşmanul nostru prins în vreuna din capcanele mele.

  — Dacă a putut intra în casă şi să învingă pe servitori, atunci o fi ştiut el şi să se ferească de capcane - îşi dădu părerea Marian - mă miră numai că l-a putut da gata pe Pongo.

  — Poate că ne înşelăm - spusei eu - Pongo o fi în casă.

  Pornirăm încetişor în jurul casei. O ulicioară o despărţea

de clădirea învecinată, cea din urmă în partea aceasta a oraşului. Aici inspectorul deschise o portiţă, dibui clanţa, apoi zise, mirat:

  — Aici a fost o instalaţie de alarmă, dar manivela ascunsă e răsucită şi astfel curentul a fost întrerupt. Asta trebuie s-o fi făcut cineva care cunoaşte bine casa mea.

  — Eşti sigur de tot de servitorii d-tale? întrebă Marian. I-ai angajat aici, sau i-ai adus cu dumneata de la Calcutta?

  — I-am adus pe toţi cu mine - răspunse Harris - de ani de zile sunt în slujba mea şi s-au dovedit foarte credincioşi.

  — Atunci cineva trebuie să te fi ţintit sub observaţie de multă vreme - zise Marian - şi cu prilejul acesta a cunoscut capcanele şi felul cum funcţionează ele. Altminteri nu e cu putinţă. Un singur lucru ar mai fi posibil şi anume ca unul din servitorii d-tale să-l fi recunoscut pe Tippu Nega ca prinţul de odinioară, căruia îi datorează supunere. Ştii şi d- ta ce putere au prinţii indieni asupra supuşilor lor.

  — Se prea poate să fie cum zici d-ta - încuviinţă Harris - atunci însă situaţia noastră e foarte primejdioasa, căci ne putem aştepta să ni se fi întins capcane. Duşmanul d-tale va şi fi aflat, deci, că l-am adăpostit aici pe Pongo şi nu-i va fi greu să-şi închipuie că după focul de la spital vă voi aduce şi pe dv. încoace.

  — Ne putem aştepta la surprize foarte neplăcute - spuse Marian.

  Cu băgare de seamă inspectorul porni prin grădina plină de bălării. Era noapte cu lună şi cărarea îngustă acoperită cu pietriş galben sclipea viu, în contrast cu tufele întunecate de la dreapta şi stânga noastră.

  Îndepărtată şi înăbuşită răzbătea larma de la foc.

Ascultarăm cu încordare, căci foşnetul unei frunze sau pârâitul unei crengi putea însemna o primejdie mare pentru noi.

  Dar tot mai mult înaintam şi nimic nu se întâmplă. În cele din urmă ieşirăm de pe cărarea îngustă dintre tufe şi ne pomenirăm în locul liber pe care se înălţa frumosul bungalow.

  Inspectorul mai fluieră odată semnalul său şi neprimind nici acum răspuns, porni spre scara care dădea pe cerdac.

  Marian îl urmă îndată, pe când eu rămăsei ceva mai în urmă, spunându-mi ca dacă tovarăşii mei ar cădea în vreo capcana, aş putea fugi şi să le aduc ajutor.

  Inspectorul urcă treptele, dar înainte de a pune piciorul pe cea din urmă, Marian îl înhaţă repede şi-l smuci înapoi. În acelaşi timp văzui ceva lucitor spintecând aerul, auzi o lovitură scurta, apoi Harris scrâşni printre dinţi:

  — Îţi mulţumesc, domnule Farrow, mi-ai salvat viaţa. La o asemenea ticăloşie nu m-aş fi aşteptat.

  — Eu însă da - răspunse Marian, liniştit - duşmanul nostru ştia bine că d-ta, ca gazdă vei merge în frunte, de aceea ţi-a pregătit moartea prin cuţitul acesta picat de sus. Sunt încredinţat că tăişul era otrăvit, căci d-ta, ca persoană oficială, trebuiai înlăturat din cale, pentru ca noi să fim lipsiţi de ocrotire. Numai întâmplător am privit în sus şi am văzut lucind lama cuţitului. Atunci te-am tras înapoi, tocmai la timp. Din întâmplarea aceasta putem vedea la ce trebuie să ne aşteptăm.

  — Aşa e - spuse Harris, ştergându-şi năduşeala - chestia e mai serioasă decât credeam până acum.

  Îşi scoase lampa de buzunar, o aprinse şi o ţinu în mâna stângă, iar în dreapta, un revolver şi începu iar să urce treptele, liniştit.

  Îşi plimbă lumina lămpii peste tot cerdacul, cercetă cu luare-aminte podeaua şi tavanul, apoi îndreptă lumina spre uşa de intrare a casei.

  Nu se vedea nimic deosebit, dar Marian zise totuşi imediat:

  — Nu fii neprevăzător, domnule Harris! N-aş atinge clanţa cu mâna goală! Exista spini muiaţi în otravă.

  — Adevărat - răspunse inspectorul, liniştit - vezi d-ta sarma de aramă răsucita odată în jurul mânerului uşii şi care-şi întinde puţin înainte capetele ascuţite? N-aş vrea să le ating cu mâna goala.

  Cu ajutorul unui briceag descolăci sârma şi o puse în tabachera-i deşartă. Pe urmă se-ntoarse pe jumătate şi zise:

  — Acest duşman primejdios n-o mai fi avut mult timp, se vede. Cred că acum pot deschide fără teamă uşa. Poate că înăuntru mai sunt instalaţii care pot trimite repede pe lumea cealaltă un om.

  Harris fu însă atât de prevăzător ca să apese clanţa cu plăselele briceagului său, apoi se dădu în lături şi împinse uşa.

  Şi noi ne dădurăm imediat un pas înapoi şi întinzând capetele privirăm în coridorul în care îndreptase Marian lumina lămpii sale.

  Îmi înăbuşii cu greu un ţipăt de spaimă, în vreme ce inspectorul scoase un geamăt. Vru să se năpustească înainte, dar Marian îl apucă de braţ şi-l ţinu cu putere.

  — Ia seama, domnule Harris! şopti el. Cu siguranţă ca e o nouă drăcovenie aici.

  În mijlocul covorului gros care acoperea coridorul, stătea un indian în veştmânt alb. Ţinea mâinile întinse înainte şi cu pumnii închişi se sprijinea pe podea. Chipiul îi era groaznic de schimonosit şi ochii întorşi în aşa fel, încât nu văzurăm decât globurile gălbui.

  Omul mai trăia însă, căci pieptul îi tresălta. Oricare altul s-ar fi repezit la nenorocit ca să-l ajute, dar Marian văzuse bine cum stau lucrurile: imaginea fioroasă a acestui nenorocit trebuia numai să ne îndemne să uităm de orice prevedere - şi lucrul acesta cu siguranţă că s-ar fi răzbunat amar apoi.

  — Domnule Farrow, acesta e Ari, cel mai credincios servitor al meu. Trebuie să-i ajutăm neapărat...

  Însă Marian ţinea ca într-un cleşte braţul inspectorului şi zise:

  — Fireşte că-l vom ajuta, dar nu trebuie să ne primejduim. Mai întâi trebuie să descoperim ce ticăloşie se ascunde aici. Ne vom apropia cu mare băgare de seamă de

servitor, domnule Harris. D-ta rămâi, te rog, lângă mine!

  Şi Marian îşi scoase lampa de buzunar şi plimbă lumina pe pereţii coridorului. Atunci îmi bătui la ochi o lucire ciudata, care se aprinse pe peretele drept, lângă servitor.

  — Atenţie, la dreapta, Mariane! exclamai.

  Prietenul meu mai îndreptă odată lumina asupra acestui punct, apoi porni încetişor de tot înainte şi strigă peste umăr.

  — Nu slăbiţi din ochi celălalt perete, podeaua şi tavanul!

  Trecui lângă Harris şi-mi aprinsei lampa. Văzând că

inspectorul întindea mâna spire comutator, îl oprii repede:

  — Ia seama, domnule Harris! Gândeşte-te la sârma de la clanţa uşii!

  Marian se opri la un pas de servitor, râse cu necaz şi şopti:

  — Aici e întins un fir negru. Aş pune rămăşag că e în legătură cu tubul acela mic pe care-l văd în peretele de aici din dreapta. Îl voim tăia şi nu vom mai avea ce ne teme.

  În vreme ce prietenul meu vorbea, îmi îndreptasem atenţiunea asupra servitorului, care nu trăda prin nici o mişcare că ne văzuse apropiindu-ne.

  Marian se aplecă şi tăia cu băgare de seamă aţa subţire şi trainică, cu cuţitul său. Cele două capete le aşeza la dreapta şi la stânga, lipite de peretele covorului, pentru ca nu cumva să le atingem din greşeală. Apoi vru să se apropie de servitor.

  În aceeaşi clipă, însă, observai o mişcare uşoară sub veştmântul indianului. Asta îmi păru suspect, de aceea strigai îndată:

  — Atenţiune, Mariane, indianul ascunde ceva la piept, sub veştmântul său! Am văzut mătasea mişcându-se.

  — Atunci probabil că Tippu Nega socotise că inspectorul va cerceta inima servitorului său - spuse Marian - sub veştmânt se pot ascunde multe.

  Prevăzător, desfăcu mătasea, cu vârful cuţitului său. În clipa următoare tresări puternic şi izbi fulgerător cu cuţitul.

  Pe covorul gros începu să se zvârcolească un şarpe negru, căruia prietenul meu îi reteză capul dintr-o singură lovitură.

   Duşmanul nostru îl pitise la sânul servitorului, pe care îl adusese în starea aceea probabil cu ajutorul vreunei otrăvi puternice.

   — Ptiu, drace! scrâşni Harris şi-şi trecu cu palma peste frunte. E înfiorător! Ce-o fi făcut cu Ari? Bietul de el pare să îndure chinuri grozave.

   — Vom vedea îndată - zise Marian - cam bănuiesc eu ce i s-a întâmplat. Dar trebuie să fim cu băgare de seamă, căci se poate ca Tippu Nega să mai fi ascuns şi alţi şerpi în veştmintele nenorocitului.

   Cu ajutorul cuţitului, Marian cercetă cu băgare de seamă veştmântul larg al servitorului, dar nu mai descoperi nimic.

   Prietenul meu ne făcu semn să ne apropiam şi-l ridicarăm pe servitor, care era ţeapăn de tot. Marian îi scoase veştmântul şi arătă cu degetul la şira spinării indianului:

   — Aici e înfipt un ghimpe unic, care cu vârful său trebuie să fi atins coloana vertebrală. Fireşte că ghimpele a fost muiat într-o otravă, care paralizează complet nervii motrici. Bietul om aude şi simte totul, numai că nu se poate mişca.

   Marian scoase ghimpele şi imediat o tresărire trecu prin tot trupul indianului, un suspin adânc îi ieşi din piept, începu să-şi mişte braţele şi picioarele, trăsăturile schimonosite i se neteziră şi deodată zise:

   — Sahib, îţi mulţumesc. Cunosc această otravă, e grozavă. Dar mă voi răzbuna, îi voi recunoaşte pe acei care m-au atacat.

RUINELE MISTERIOASE

   INSPECTORUL ERA PE MĂSURĂ de fericit văzând că servitorul său îşi revenise cu totul.

   — Ari - întrebă el - i-ai mai văzut vreo dată în oraş pe cei care te-au atacat? Avem de-a face cu duşmani foarte primejdioşi, de aceea trebuie să fim cu mare luare-aminte şi să nu scăpăm nimic din vedere.

   — Pe unul din ei i-am recunoscut, sahib - răspunse Ari - s-a ivit aici acum o lună îşi locuieşte la vopsitorul care îşi are casa lângă templul cel vechi.

   — Foarte important! exclamă Harris, bucuros, Pe Garo acela de mult l-am luat eu la ochi. Primea mereu vizite în cursul nopţii şi asta m-a pus la bănuială. Acum cel puţin avem un punct de plecare.

   — Asta e foarte bine - încuviinţă Marian - dar acum Ari trebuie să ne spună înainte de toate ce s-a făcut cu Pongo al nostru şi cu ceilalţi servitori din casa.

   — Sahibul cel negru a plecat cu tşita al său, înainte ca duşmanii noştri să fi pătruns aici - zise Ari - erau opt bărbaţi, care s-au ivit deodată aici în coridor. Unul era îmbrăcat în veştminte de preţ şi chipul său era pe jumătate acoperit de o basma de mătase. Ochii-i negri luceau ciudat şi pe frunte purta o piatră în trei colţuri, verde. Când Mirza la zărit, s-a aruncat la pământ şi a strigat: „Oh, este Tip..." - dar la un gest poruncitor al său, îşi înghiţi vorba. Înainte de a ne putea pregăti de apărare, însoţitorii străinului se năpustiră asupra noastră. Ne înţepară cu ghimpii otrăviţi şi imediat am rămas paralizaţi. Pe mine m-au aşezat apoi aici în coridor, mi-au vârât şarpele în sân şi au instalat colo cutia aceea care ascunde moartea într-însa. Ce s-au făcut tovarăşii mei nu ştiu - au fost duşi în odăi.

   — Aşa dar Mirza l-a recunoscut - zise Harris - Mirza e de patru ani în slujbă la mine şi s-a dovedit mereu un om viteaz. Ai dreptate, cu presupunerea d-tale, domnule Farrow, Mirza a recunoscut în Tippu Nega pe prinţul său de odinioară. Poate că e vorba aici de o sectă foarte

răspândită, al cărei şef e Tippu Nega. Piatra aceea verde, triunghiulară, de pe fruntea lui îmi dă de gândit.

  — Tot ce se poate - spuse Marian - India e acum un focar de tulburări, dar dacă-l punem cu botul pe labe pe Tippu Nega, o răscoală a acestei secte e înlăturată. Acum hai să cercetăm casa.

  Cercetarăm cui cea mai mare atenţiune odăile la rând, dar probabil ca Tippu Nega se bizuise pe capcanele pe care le şi descoperisem. Pe ceilalţi doi servitori îi găsirăm în aceeaşi stare ca şi pe Ari, numai că nu aveau şerpii în sân.

  După ce le scoaserăm din trup spinii otrăviţi, ne povestiră şi ei acelaşi lucru ca şi Ari. Jurară să se răzbune grozav pe duşmanii noştri şi căpătarăm aliaţi de preţ în cei trei indieni.

  Marian cercetă acum cutiuţa de metal aşezată pe peretele coridorului. Cu ajutorul firului s-ar fi rupt o limbă de piele care forma un fel de capac şi pe bună dreptate presupuse prietenul meu că prin contact cu aerul s-ar fi dezvoltat un gaz otrăvitor, care ar fi ucis toate persoanele din casă.

  Inspectorul Harris închise drăcovenia acesta în sertarul mesei sale de scris, apoi întrebă:

  — Vrei să cercetăm acum imediat casa vopsitorului Garo, domnule Farrow, sau te simţi încă prea slab?

  — Ba mă simt cat se poate de bine - spuse Marian - şi sunt de părere că trebuie să lucram imediat, înainte ca Tippu Nega, să bage de seamă că cursele sale au dat greş. Cum îţi e, Robert? Te simţi în stare să vii cu noi?

  —  Da, mi-e destul de bine - răspunsei, cum era şi adevărat - şi eu sunt de părere că avem nevoie să luăm cu noi poliţişti în ajutor. Suntem şapte bărbaţi - căci de sigur că va veni şi Pongo - aşa că o să-i dăm gata pe cei opt indieni.

  — Acum sunt nouă, deoarece şi Mirza a trecut la dânşii - spuse Marian - dar ai dreptate, o să sfârşim noi cu ei, fiindcă Pongo poate fi socotit cât trei. Dar ia spune, domnule inspector, ce fel de clădire, e templul acela, lângă care spune Ari că se află casa vopsitorului?

  — Un templu ca toate templele indiene. E însă pustiu de nu se ştie când şi năruit pe jumătate. N-am dat prea multă atenţie vreodată acestor ruine.

   — Păi vezi că tocmai astfel de construcţii vechi ascund adesea cele mai grozave taine - spuse Marian - daca nu vom găsi nimic în casa lui Garo, va trebui să cercetăm mai de aproape templul.

   — Se poate să ai dreptate, răspunse Harris, îngândurat. Templul nu e cine ştie ce mare şi - după cum spuneam - pe jumătate năruit, dar e clădit din blocuri atât de uriaşe, încât temelia şi pivniţele cu siguranţă c-or fi încă în bună stare. Şi casa lui Garo e la vreo patruzeci de metri depărtare.

   — Ei vezi! făcu Marian, mulţumit. Atunci se poate să fie un gang subpământean care duce la ea. Dar acum să mergem! Casa o poţi lăsa deschisă fără teamă, domnule Harris, căci ai văzut că toate măsurile de prevedere n-au folosit la nimic.

   — Da, banda trebuie să mă fi ţinut sub observaţie multă vreme - spuse inspectorul - cu siguranţă că au cunoscut toate cursele puse de mine. Sau Mirza m-o fi spionat din totdeauna.

   — Aşa o fi - zise Marian - activitatea d-tale din Calcutta trebuie să fi avut drept rezultat că te-au luat la ochi. Ai avut cândva de-a face cu vreo sectă?

   — Da, acum patru ani - răspunse inspectorul - am descoperit atunci o întinsă asociaţie secretă, al cărei scop era eliberarea Indiei de sub stăpânirea engleza.

   — Şi atunci a venit Mirza la d-ta, nu?

   — Da, ai dreptate într-adevăr! spuse Harris, surprins. Cu siguranţă c-o fi fost un membru al acestei bande şi în cursul acestor patru ani m-o fi spionat necontenit. Dar las că pun eu mâna pe el!

   — Acum hai să ne grăbim! stărui Marian.

   Harris îşi încuie casa, apoi făcurăm acelaşi drum înapoi prin grădină, căci se putea ca Tippu Nega să ne fi pregătit vreo surpriză pe drumul principal ce ducea la intrarea din faţă.

   Când furăm în ulicioara ce ne despărţea de proprietatea vecină, Marian zise cu glas coborât:

   — Cine locuieşte aici alături, domnule Harris?

   — Până în urmă cu cinci săptămâni locuia un bogat negustor persan, care s-a mutat acum la Delhi. Casa e de

vânzare şi stă goală.

   — Atunci mă miră ca tocmai am văzut o lumină îndărătul unei ferestre - spuse prietenul meu, calm - a dispărut fulgerător de repede, probabil c-a fost o lampă de buzunar aprinsă numai o clipă.

   — Drace, în cazul acesta trebuie să vedem despre ce e vorba - spuse inspectorul - nimeni n-are ce căuta în casa aceea. Cheia a fost dată în păstrare unui alt persan din oraş, dar ăsta n-are la ce veni noaptea aici.

   — Ar fi bine să pătrundem prin gardul acesta - propuse Marian.

   — Drace, gardul a şi fost tăiat! scrâşni Harris în aceeaşi clipă. Tocmai în faţa uşii care duce în grădina mare. Întâmplător am pus mâna pe tufa asta de aici şi am văzut că poate fi dată la o parte.

   — O întâmplare fericită - spuse Marian - n-aş vrea să aprind lampa, altminteri am putea vedea dacă tufa e tăiată de mai mult timp. Nu - zise el imediat, după ce pipăii tufa - frunzele nu sunt de fel uscate. Mai c-aş susţine că pe aici a trecut Tippu Nega cu oamenii săi, ca să dea atacul asupra casei d-tale. Atunci poate c-o să întâlnim pe unul din ei în casa asta pustie. Probabil c-avea sarcina să stea de veghe, dar s-a trădat acum cu lampa sa.

   În vreme ce vorbea, prietenul meu dădu la o parte tufa şi se strecură prin deschizătura.

   — Servitorii să stea de pază afară - şopti el inspectorului - poate că picăm în vreo capcană şi va fi nevoie să aducă ajutor.

   Harris spuse servitorilor ce au de făcut, în timp ce eu mă strecurai de asemenea prin spărtură. Marian aşteptă, pana veni şi inspectorul, pe urmă zise:

   — Să mergem unul în urma celuilalt la distanţă de câţiva paşi; în felul acesta ne putem ajuta reciproc dac-ar fi să se întâmple ceva.

   El o şi luase înainte, îndreptându-se spre casă cu paşi de pisică.

   Ajunserăm nevătămaţi pe locul liber pe care se înălţa casa. Era un bungalow ca şi acela al lui Harris.

   Câteva clipe stăturăm nemişcaţi la adăpostul crengilor

aplecate ale unei tufe, apoi Marian şopti:

   — Eu o voi lua înainte. Rămâneţi aici până ajung la uşa casei.

   Din câţiva paşi fu la scară şi urcă cu băgare de seamă treptele ce duceau la cerdac. Stăteam încordaţi, când deodată se aprinse o lampă electrică deasupra uşii de intrare. Marian, care se afla numai la un pas de aceasta, se dădu repede înapoi şi-şi smulse revolverul din brâu.

   Uşa fu deschisă încetişor, un bătrân indian în veştminte scumpe ieşi afară, îşi mângâie barba lungă, colilie şi întrebă politicos:

   — Sahib, ce vă aduce la o oră atât de târzie în casa mea?

   — Casa lui? murmură inspectorul. Asta nu se poate. Pe bătrânul acesta nu l-am văzut niciodată. Hai să intrăm, domnule Bertram! Dacă ne-or fi pregătit vreo capcană, atunci cel puţin suntem trei.

   Indianul nu se turbură când ne ivirăm brusc în faţa lui, dar ne privi întrebător.

   — Am văzut lumină în casă - spuse inspectorul - eu sunt inspectorul de poliţie Harris. Ştiind ca bungalow-ul e nelocuit, era da datoria mea să cercetez de unde venea lumina. Ce cauţi d-ta aici?

   — E proprietatea mea - răspunse bătrânul liniştit - am sosit azi din Delhi şi am cumpărat-o. Mă numesc Suwar. Poftim actul de cumpărare.

   Scoase un document din buzunarul hainei şi-l întinse inspectorului. Acesta îl parcurse în grabă şi i-l înapoie, înclinându-se.

   —  Atunci te rugăm să ne ierţi că am pătruns aici - spuse el - locuiesc alături şi e de datoria mea să veghez la siguranţa tuturor. Te-aş sfătui să pui mâine să se repare gardul, căci din partea cealaltă a fost tăiată o tufă.

   Chipul bătrânului rămase şi acum neclintit. Se înclină politicos şi răspunse:

   — Îţi mulţumesc, domnule inspector, voi pune mâine să se repare gardul. Mă bucur de grija ce ne-o porţi; voi locui deci fără teamă, deşi sunt atât de departe de oraş. Vă mulţumesc, domnilor.

   Se înclină faţă de noi, ceea ce însemna că putem pleca.

N-aveam încotro, astfel că răspunserăm tot printr-o plecăciune şi făcurăm cale-ntoarsă.

   Când furăm în ulicioară, Harris zise în şoaptă:

   — Ciudat! Documentul nu e plăsmuit, ceea ce înseamnă că bătrânul a cumpărat într-adevăr proprietatea. Voi întreba mâine la Delhi dacă e cunoscut acolo. Ivirea lui neaşteptata aici îmi pare oarecum ciudata. Dar acum să mergem repede la casa vopsitorului Garo.

   Merserăm ca la vreun sfert de oră, până când Harris spuse încetişor:

   — Colo-n faţa noastră e casa vopsitorului.

   Străbăturăm strada şi ne îndreptarăm spre casa de lemn.

Îndărătul ei şerpuia un râuleţ, care era binevenit pentru meseria vopsitorului.

   La stânga noastră se profilau, pe cerul cu lună plină, ziduri înalte: ruinele vechiului templu, despre care ne vorbise Harris. Depărtarea nu era mai mare de patruzeci de metri şi îmi apăru foarte la locul ei ideea lui Marian, că ar exista un gang subpământean între casa lui Garo şi templu.

   Harris bătu cu putere în uşă, dar nimic nu se auzi din casă.

   — Suspect de la-nceput! mormăi inspectorul. Unde să fie vopsitorul la o oră atât de târzie? Ah, uşa e deschisă. Hai să intrăm!

   Împinse masa şi îşi aprinse lampa de buzunar. La lumina ei văzurăm o încăpere obişnuită a unei gospodării indiene sărăcăcioase.

   Patul murdar era gol şi aşternutul dovedea că nimeni nu dormise într-însul. Inspectorul cercetă totul cu luare aminte şi intră înăuntru abia după ce ne spuse că nu observase nimic suspect.

   După câteva clipe intrarăm şi noi. Găleţile cu fel de fel de vopsele, în care înotau piei şi stofe, răspândeau o duhoare nesuferită.

   — Trebuie să încercăm a descoperi gangul secret - şopti Marian - sunt încredinţat că există unul. Aşa dar, în primul rând să cercetăm podeaua!

   Dar deşi cercetarăm fiecare centimetru al podelei de lut, nu găsirăm nici un chepeng.

   În cele din urmă prietenul meu se opri înaintea găleţilor cu vopsele, le privi gânditor şi împinse cu băgare de seamă la o parte pe cea dintâi. Eu mă cam îndoiam de succes, dar cu toate acestea îi dădui o mâna de ajutor. Când împinserăm de la locul lui al treilea vas, Marian scoase un şuierat. Văzurăm lămurit în pardoseala de lut marginile unui chepeng de formă pătrată. Prietenul meu arăta spre două jgheaburi adânci în podea şi şopti:

   — Chepengul se deschide în jos, aşa că omul care a străbătut gangul poate împinge lesne în lături vasul cu vopsea, cu ajutorul unor manivele. Foarte ingenios făcut.

   Tot vorbind, trecui de-a lungul crăpăturilor cu cuţitul. Pe neaşteptate chepengul se afundă şi Marian avu un zâmbet de triumf.

   Lumină în deschizătura întunecoasă, apoi îşi dădu drumul în jos. Gangul nu era mai înalt de un metru şi jumătate, căci Marian trebui să se aplece mult ca să poată privi înăuntru. După câtva timp se ridică şi zise:

   — S-o luam de-a lungul lui şi vom cunoaşte, poate, tainele ruinei. Dar să păstrăm distanţa!

   Se aplecă iar şi dispăru în gang. Îl urmai pe dată, rămânând la vreo cinci metri de el.

   Privind îndărăt îl văzui şi pe inspector, care după ce împinsese în sus chepengul venea în urma mea.

   Marian ajunse curând la capătul gangului, rămase locului acolo şi cercetă în jurul său, în timp ce eu şi Harris ne oprirăm de asemenea, păstrând aceeaşi distanţă. Prietenul meu examina un perete din lespezi mari de piatră, înfigea cuţitul când într-un loc, când în altul şi în cele din urmă clătină din cap şi îşi îndreptă atenţia spre tavan.

   Aici avut mai mult noroc, căci după puţin timp se lăsă în jos un capac, care se aşeză lângă zid. Marian îşi stinse lampa, văzui o luminiţă slaba pătrunzând prin deschizătura făcută în tavan, apoi prietenul meu îşi înălţă trupul şi se săltă afară prin deschizătură.

   Stinsei şi eu lumina şi mersei spre capătul gangului. Acum văzui că pătrundea lumină de lună prin deschizătură; ridicându-mă, mă pomenii cu capul şi umerii în aer liber. Privii repede în juru-mi şi băgai de seama că gangul ducea

într-o curticică a templului.

   Pietre şi moloz zăceau de jur-împrejur şi între ele creşteau bălării.

   Marian stătea lângă mine, îmi ajută să ies afară, apoi aşteptă până veni şi inspectorul. Pe urmă se aplecă şi închise la loc chepengul.

   Privirăm cu atenţiune în jur. Şopârle şi alte reptile mici se alungau printre ruine. În cele din urmă Marian şopti:

   — Trebuie să mergem spre dreapta. Acolo e clădirea principală a templului, căci de celelalte părţi par să fie numai colonade descoperite, precum se vede după acoperişurile înguste. Încăperi subpământene nu pot fi decât sub templu.

   — Ai dreptate, domnule Farrow - zise inspectorul - pe aceste trei laturi de aici se află numai ganguri înguste. În templu putem intra numai sau prin poarta mare de colo, care e totdeauna deschisă, sau prin gangul acoperit din stânga. Am vizitat odată templul acesta.

   — Atunci e mai bine să mergem prin gangul acoperit - spuse prietenul meu - îndărătul porţii mai pot sta ascunşi duşmani.

   Tot vorbind în şoaptă străbătuserăm curtea şi printr-o spărtură mare în zid intrarăm în gangul pe care ni-l arătase Harris.

   Luna împrăştia destulă lumină în gang - prin deschizăturile ferestrelor şi găurilor din tavan - ca să putem vedea la câţiva metri depărtare.

   Marian o luă iarăşi înainte şi noi îl urmarăm. Camaradul meu păşi într-o deschizătură îngustă şi atunci se făcu mai întuneric înaintea noastră. Intrarăm acum în sala mare a templului şi acolo razele lunei nu mai aveau pe unde străbate.

   — Păcat! făcu Marian. Acum trebuie să ne folosim de lămpi. Să sperăm că nu sunt iscoade pe aici.

   Lumina vie sfâşie întunericul. În clipa următoare scoaserăm exclamaţii de spaimă, căci pe un soclu uriaş de piatră, stăteau... Pongo şi Maha.

   La fel ca servitorul Ali al inspectorului, Pongo, cu chipul schimonosit şi ochi holbaţi se sprijinea de pământ, în vreme ce Maha, cu botul căscat, zăcea lângă el, cu labele dinainte întinse.

   La această privelişte grozavă uitarăm de orice prevedere. Ne repezirăm la soclu de piatră şi Marian duse mâna la spatele uriaşului.

   Dar în aceeaşi clipă pământul ne fugi de sub picioare. Cu o smucitură se afundă o lespede grea de piatră şi căzurăm în jos, la vreo trei metri. Când ne izbirăm de fund capacul de sus se închise la loc cu zgomot.

PLANUL LUI TIPPU NEGA

  MARIAN RÂSE CU NECAZ, îşi aprinse din nou lampa şi zise:

  — Am făcut-o fiartă! Dar văicărelile nu ajută, trebuie să- ncercăm să ieşim de aici.

  — Şi crezi cu adevărat că vom putea ieşi? întrebă inspectorul.

  Îndoiala să era îndreptăţită, căci la lumina lămpii văzurăm că pereţii erau din blocuri masive de piatră. Şi îmbucăturile erau atât de subţiri încât abia ar fi încăput un vârf de cuţit.

  — Eu cred c-o să ieşim - spuse Marian, calm - daca n-o să ne putem libera singuri repede, cu siguranţă c-o să ne scoată Tippu Nega. La pereţi nu văd nimic deosebit, aşa că trebuie să încercăm cu tavanul.

  Îndreptă lampa în sus, plimbând lumina încolo şi încoace. Dar chepenguri era aşezat cu atâta măiestrie, încât nu puturăm descoperi nici măcar marginile lui.

  — N-o să putem face nimic cu asta - spuse Harris - probabil ca pus zăvoare pe dincolo. Să încercăm cu podeaua.

  Inspectorul îşi aprinse şi el lampa şi examină podeam centimetru cu centimetru. Îi ajutarăm şi noi şi-l întrebai pe Marian:

  — Cel puţin ai izbutit să-i scoţi spinul lui Pongo? Am putea trage nădejde în cazul acesta.

  — N-aş putea spune - răspunse Marian - mi s-a părut ca am pus mâna pe el, dar chiar în clipa aceea ne-am şi afundat.

  — Păcat! făcui, necăjit, căci cu toată căutarea înfrigurată nu găsirăm nici un fel de crăpătură în podea - aşa dar nici o ieşire pe acolo.

  — Nimic de făcut! zise şi inspectorul, ridicându-se.

  — Sst! făcu deodată Marian. Aud un glas aici. Ah, e Tippu Nega!

  Într-adevăr, de undeva se auzea o voce şi acum

recunoscui şi eu glasul acela rece, tăios. Tippu Nega vorbea foarte agitat, dar totuşi stăpânit.

   Vorbea în limba indiană, dar atât de repede încât nu putui înţelege totul. Auzi totuşi cuvinte care-mi dădură de gândit şi anume: „Revoluţie", „tunuri", „depozite de

muniţii", „vase de războiul", etc.

   Chipul inspectorului trăda o încordare la culme.

   Tippu Nega vorbi vreo douăzeci de minute şi când tăcu, Marian întrebă repede:

   — Am înţeles numai câteva cuvinte, domnule Harris, dar din ele am dedus destul. Tippu Nega vrea să provoace o revolta împotriva englezilor - aşa?

   — Da - încuviinţă inspectorul, scrâşnind - e chiar mai rău decât aş fi crezut. Totul e pregătit, rolurile simt împărţite şi mă tem de ce s-ar întâmpla dacă Tippu Nega şi-ar putea aduce la îndeplinire acest plan îndrăzneţ. Păcat că n-a pomenit numele celor mai de seamă şefi, dar îmi cam închipui eu cine sunt. Domnule Farrow, trebuie să încercăm să ieşim cât mai curând din această capcană.

   Altminteri se va stârni o răscoală cum n-a mai fost.

   — A pomenit de noi Tippu Nega? întrebă Marian.

   — Nu, n-a spus nimic. Oare... să nici nu ştie, că suntem prinşi aici?

   — Tot ce se poate - zise Marian, râzând - în focul discuţiei, nici n-o fi auzit zgomotul cu care s-a închis chepengul. Ia să-ncercăm acum dacă nu-l putem deschide pe acesta. Probabil că sub tavan or fi deschizături, poate vreo crăpătură prin care auzim atât de lămurit glasul lui Tippu Nega. Hai, Robert, trebuie să mă urc pe umerii tăi.

   Mă aplecai şi Marian se pregăti să se urce, dar se opri şi eu mă ridicai repede. Din tavan se auziră bocănituri şi prietenul meu zise imediat:

   — Repede înapoi! Poate că e Pongo, care ne-a văzut căzând jos. Nu trebuie să stăm sub capac.

   Ne lipirăm de perete şi privirăm cu încordare în sus. Se mai auziră câteva bocănituri, dar cu toate că erau destul de puternice se părea că cel ce le provoca vroia să le auzim numai noi.

   — Să ştii că e Pongo - zise Marian, cu bucurie.

   Tresărirăm speriaţi, căci chepengul căzu deodată în jos şi se izbi de perete. Într-un nor de praf se rostogoliră la pământ câţiva bolovani mari şi căzură alături de noi.

   — Massers sănătoşi? se auzi de sus glasul lui Pongo. Atunci totul bine. Massers vine repede.

   Uriaşul se culcase pe pântece sus şi întinse în jos braţele- i lungi. Marian se săltă în sus şi se încleşta de braţele lui Pongo. Acesta îl prinse ca pe un fulg şi-l trase afară cu totul, pentru ca apoi să se azvârle iarăşi la pământ, întinzând braţele. Făcui repede un semn inspectorului, care peste câteva clipe era şi el sus. După ce mă scoase şi pe mine, chepengul se închise la loc, cu zgomot.

   Îndată ce simţii pământul sub picioare, smulsei revolverul şi mă întorsei. Tippu Nega şi oamenii săi trebuie să fi auzit larma şi s-o fi gândit că noi o stârnisem.

   Camarazii mei îşi scoseseră şi ei armele, în timp ce Pongo pusese mâna pe plăselele cuţitului său de spintecat rechini. Lămpile le stinseserăm, ca să nu ne trădăm.

   Un mârâit slab se auzi deodată. Dincotro venea nu puteam şti, astfel că ne roteam mereu privirile de jur- împrejur.

   Eu avui „norocul" să zăresc cel dintâi un tigru uriaş, care stătea la vreo zece metri de noi, într-o fâşie de lumină de lună, care cădea acolo printr-o fereastră.

   Era de o mărime cum nu mai văzusem până atunci. Observai imediat că avea o crestătură lată, care pornea de la ochiul stâng spre cap. Probabil că fiara fusese rănită cândva în luptă cu vreun bivol.

   Stătea liniştită şi nemişcată, cu privirea fioroasă aţintită asupra noastră. Încetişor de tot ridicai revolverul. Băgai de seamă că atât Marian cât şi Harris îmi urmară pilda.

   Aşteptai o comandă a prietenului meu şi în vremea asta îmi alesei drept ţintă ochiul stâng al tigrului.

   Deodată, însă, se petrecu ceva ciudat. De undeva din încăperea aceea fiare se auzi un glas sonor:

   — Matsu!

   Uriaşul tigru se zvârli în laturi şi se făcui nevăzut în beznă.

   O tăcere apăsătoare se lăsă în încăpere. Chestia devenea cam neplăcută, căci un tigru e oricând primejdios - cu atât mai mult când e vorba de unul dresat.

   Ţineam lampa de buzunar pregătită, ca s-o pot aprinde la cel mai uşor zgomot - Tippu Nega l-o fi rechemat pe tigru, pentru că ştia bine cu câtă siguranţă trăgeam noi. Şi probabil că nu vroia să pună în joc exemplarul acesta la care o fi ţinând.

   — O pornim încetişor înainte spre poarta cea mare - şopti Marian - aici suntem prea primejduiţi. Păstraţi distanţă cât mai mică!

   Păşi cu băgare de seamă în fruntea noastră. Era un drum cum n-am mai făcut altul atât de primejdios. Trebuia să fim cu ochii în patru ca să nu ne poticnim de nenumăratele pietre şi în aceiaşi timp eram nevoiţi să ne rotim mereu privirea împrejur, dacă nu cumva se află un duşman pe acolo şi, în al treilea rând, îl ştiam pe uriaşul tigru dându-ne târcoale.

   Pongo ducea de zgardă pe Maha, care se arăta foarte neliniştit; adulmeca, de sigur, apropierea grozavului duşman, faţă de care era neputincios.

   Marian ajunse lângă uşa grea de metal şi luna care scălda curtea în lumină, îl învăluia şi pe el. Ciuli urechile câteva clipe, apoi păşi cu băgare de seamă afară. Harris îl urmă, după el Pongo cu Maha şi când ieşi şi eu în curte, neîmpiedicat de nimeni, nu mai ştiam ce să cred despre Tippu Nega, care ne lăsă să plecăm nestingheriţi.

   E drept că ne mai aflam în ruina misterioasă, mai eram în puterea lui, aşa că era putinţă încă să picam în vreo capcană de unde nu există scăpare.

   Sub conducerea lui Marian, camarazii mei merseră de-a lungul zidului templului vechi, pe dreapta, spre gangul îngust şi acoperit pe unde intrasem în templu.

   După cum am amintit, templul acesta avea diferite spărturi în zid, aşa că pe acolo puteam ajunge în câmpul liber. Marian nu se îndreptă însă spre una din deschizăturile pe unde am fi putut ieşi în gang, ci ramase la zidul templului, pana ajunserăm la colţul format aici de gangul alăturat, care se împreună cu el.

   În locul acesta erau îngrămădiţi bolovani şi moloz,

năpădiţi de buruieni înalte.

   — Aşa - şopti Marian - să ne ascundem aici. N-are nici un rost să încercam să ne salvăm prin gang, căci cu siguranţă că acolo ne pândeşte cea mai mare primejdie. Vom rămâne aici până la ziuă, când vom avea mai mulţi sorţi de scăpare. D-ta domnule Harris, ai acum destule motive să-i arestezi pe Tippu Nega şi ai săi, aşa că dacă vom ieşi teferi din templu, îl vei putea împresura şi percheziţiona. Şi cred că ai aflat destul despre planul cutezător al acestui fanatic ca să poţi împiedica atentatele.

   — Aşa e, nu trebuie decât să anunţ telefonic pe guvernatorii diferitelor provincii şi toată răscoala plănuită e înăbuşită în faşe, Dar nu suntem încă, în siguranţă. La ce-mi folosesc cele ce ştiu, dacă nu le pot valorifica! Eu aş fi de părere să încercăm chiar acum să ieşim din această ruină misterioasă.

   — Eu văd lucrurile altfel - zise Marian, calm - Tippu Nega n-a ştiut nimic de pătrunderea noastră în templu. Probabil că a postat afară paznici, care însă nu ne-au putut vedea, deoarece noi am pătruns prin gangul secret. Întrunirea, care avusese loc în vreo încăpere subpământeană a templului, o fi fost cam furtunoasă, acoperind zgomotul făcut de chepengul de piatra, când am căzut noi în capcană. Când ne-a eliberat apoi Pongo, larma o fi fost auzită, dar după părerea mea tigrul Matsu a fost rechemat de paznicul său, care vroia să ceară instrucţiuni de la Tippu Nega, care nu ieşise încă din încăperea unde avea loc adunarea. De aceea am putut părăsi templul neîmpiedicaţi de nimeni. Dar de atunci, Tippu o fi aflat că suntem aici, căci paznicul tigrului trebuie să-l fi văzut pe Maha al nostru. Aşa că, e mai mult ca sigur că nu vom izbuti să ieşim nevătămaţi prin ganguri îngust. Altfel vor sta lucrurile mâine dimineaţă, pe lumină.

   — Cred că ai dreptate, domnule Farrow - încuviinţă Harris - în colţul acesta de aici ne putem apăra bine împotriva oricărui atac, numai dacă n-o fi prea viclean.

   — Şi afară de asta sper că Tippu Nega va presupune că am izbutit să fugim - spuse Marian, râzând - n-o să-şi închipuie că am rămas pe undeva aici.

   — Minunat! făcu inspectorul. D-ta eşti un om foarte

chibzuit, domnule Farrow.

— Sst! exclamă Marian. Vin!

TIGRUL MATSU

  CONVORBIREA FUSESE DUSĂ în şoapta, aşa că un om

care ar fi stat la numai doi metri depărtare, n-ar fi putut auzi nimic. Asta făcuse cu putinţă ca Marian să audă un zgomot suspect. Dar acum, când ascultarăm cu încordare, nu auzirăm nimic, afară de larma făcută de şopârle, greieri şi alte vietăţi.

  După câteva minute auzii însă şi un zgomot ciudat, care venea de la intrarea templului: era rostogolitul unei pietre, pe care o împinsese un picior omenesc.

  Ne scoaserăm pălăriile şi ridicarăm capetele deasupra buruienilor înalte, numai atât cât să putem vedea ce se petrece.

  Din deschizătura întunecoasă se strecura încetişor un trup mare de animal. Acum veni în lumina pală a lunii şi cu spaimă recunoscui pe Matsu, tigrul uriaş.

  Trebuie să mărturisesc că mă gândisem la el, dar abia acum îmi dădui seamă că ascunderea noastră nu folosea la nimic, căci tigrul o să ne adulmece numaidecât.

  Rămăsei cu privirea aţintită asupra uriaşului animal, care se oprise în faţa uşii templului şi privea în juru-i. Norocul nostru era că vântul slab ce se stârnise acum, vestind apropierea zorilor, bătea spre noi, astfel că Matsu nu ne putea adulmeca. Băgai însă de seamă că Maha, care stătea alături de mine, începu să tremure, căci vântul aducea spre el mirosul trupului fiarei.

  Îl mângâiai ca să-l liniştesc, fără să slăbesc din ochi tigrul. Fireşte că acesta nu era un duşman plăcut, dar în orice caz nu atât de primejdios ca indienii cu armele lor viclene.

  Un indian înalt ieşi acum agale din templu, se opri lângă tigru şi îşi roti privirea prin curtea templului. Nu ne putea descoperi, deoarece pietrele şi buruienile făceau o impresie de culori atât de amestecate în lumina lunii, încât în nici un caz n-ar fi putut observa frunţile noastre. Şi ochii îi ţineam pe jumătate închişi, astfel încât nici sclipirile lor nu ne-ar fi

putut trăda.

   Din păcate nu era Tippu Nega, căci altminteri toate l-am fi atacat îndată la pământ cu un glonţ. Se părea că e paznicul tigrului, deoarece fiara se lipea de dânsul, iar indianul mângâia căpăţâna uriaşă.

   Apoi se-ntoarse şi păşi înapoi în templu, urmat de Matsu. După ce dispărură, şoptii:

   — Mariane, drept să-i spun că nu înţeleg: oare indienii nici n-au de gând să ne caute?

   — Nici eu nu-mi pot explica - spuse Marian, mirat - se vede că e prea importantă consfătuirea aceea la care Tippu Nega şi-a expus planul şi paznicul tigrului n-o fi îndrăznind să-şi anunţe stăpânul despre ivirea noastră. Ah, ăsta e Tippu! Domnule Harris, ia încearcă să-i auzi cuvintele?!

   În templu răsună glasul rece şi tăios al duşmanului nostru de moarte. Trebuia să fie în prada unei mânii grozave, altminteri ar fi fost mai prevăzător.

   Harris întinsese capul şi asculta cu încordare. În câteva rânduri îl clătină mirat, apoi, când glasul lui Tippu Nega amuţi deodată, el şopti:

   — Domnule Farrow, presupunerea d-tale e dreaptă: paznicul n-a vestit îndată ivirea noastră şi Tippu Nega l-a ameninţat cu moartea dacă vom scăpa. A dat poruncă să fie pregătite imediat toate capcanele, apoi a mai trimis doi oameni în oraş, ca să iscodească dacă am părăsit templul. Din fericire, n-a ordonat să fie cercetata mina. N-ar fi bine să ieşim repede afară prin gang?

   — Cred că pentru asta e prea târziu acum - şopti Marian, arătând spre zidul gangului.

   De acolo se auzeau lămurit paşi, care după scurt timp se opriră şi se întoarseră înapoi.

   — Acum au fost aşezate capcanele - zise Marian, cu părere de rău - din păcate eu am fost prea prevăzător, crezând că sunt oricând gata să funcţioneze. N-avem încotro şi trebuie să aşteptam până se face ziuă, ca s-o ştergem atunci.

   — Poate tot am izbuti să punem mâna pe Tippu Nega - zise Harris, scrâşnind din dinţi - cu un glonţ aş putea înlătura toată primejdia ce ameninţă Anglia.

   — Mai există putinţa să ne întâlnim cu duşmanul - spuse Marian - cu siguranţă că au să se apuce să cerceteze şi templul. Cei cu tine, Robert?

   Făcusem o mişcare de spaimă. Cu totul întâmplător privisem în sus spre acoperişul templului şi văzusem deasupra noastră capul unui indian, ai cărui ochi scânteietori erau aţintiţi spre noi. Asta însemna mare primejdie şi fără să stau o clipă la gânduri smulsei pistolul şi trăsei.

   Deşi eram turburat peste măsură, nimerii bine. Indianul încercase în ultima clipă să-şi tragă capul înapoi, dar glonţul meu fu mai repede.

   Individul sări în sus, apoi căzu cu faţa la pământ şi rămase nemişcat pic marginea acoperişului.

   — Bravo! făcu Marian, după ce aruncase o privire în sus. Poate că eram curăţaţi acum dacă n-ai fi lucrat atât de repede şi îndrăzneţ. Lupta începe! Robert, tu trebuie să ţii mereu sub ochi acoperişul.

   Nu mi-era deloc plăcut să privesc necontenit capul acela nemişcat de sus, căruia glonţul meu îi luase viaţa, dar mă mângâiam cu gândul că fusesem în legitimă apărare.

   Acum n-aveam voie să-mi întorc privirea măcar odată, ca să văd repede ce se petrece prin curte - trebuia să mă bizui pe camarazii mei că vor băga de seamă la timp orice primejdie ce s-ar apropia de acolo.

   Misiunea mea era poate mai importantă, căci în mai puţin de o clipă s-ar fi putut ca cineva să arunce jos vreun gaz otrăvitor.

   Se vede că Marian gândea acelaşi lucru, căci îl auzii şoptind:

   — Trebuie să părăsim neapărat colţul acesta. Am putea fi atacaţi de sus cu mijloace împotriva cărora nu ne-am putea apăra. Ah, asta e foarte bine! Acum putem nădăjdui în salvare.

   În vreme ce prietenul meu vorbea încă, se iviră zorile, brusc, aşa cum se întâmplă la Tropice. Acum nu mai puteam fi iscodiţi pe ascuns, iar pe de altă parte am fi putut vedea la timp orice capcană.

   — Înainte! zise Marian, ridicându-se. Trebuie să trecem prin gangul acoperit. Fireşte c-or fi acolo tot felul de curse, dar vom fi cu ochii-n patru.

   Cercetând fiecare palmă de pământ, Marian se îndreptă spre o spărtură a gangului. Îl urmarăm, iscodind de jur- împrejur, dar nu zărirăm nici un duşman.

   Asta ne dădu de gândit; în cele din urmă ne spuserăm că potrivnicii noştri vroiau desigur să-şi cruţe viaţa, aşa că se bizuiau tot mai mult pe capcanele lor.

   În gangul îngust trebuia deci să fim cât se poate de prevăzători, căci dacă Tippu Nega ne lăsa să străbatem curtea în voie, însemna că ceea ce ne aştepta în gang erau capcane foarte primejdioase.

   Marian mergea tot mai încet, cu cât se apropia de deschizătura gangului deoarece se putea să intre în activitate vreo ţeavă de suflat otravă, sau chiar să se prăbuşească zidurile gangului, îngropându-ne sub dărâmături.

   Prietenul meu mai era numai la câţiva metri de deschizătură, când se trase repede înapoi şi duse mâna la armă. Îl apucai repede de zgardă, pe Maha, care mergea alături de mine şi-l ţinui cu putere, în vreme ce dusei şi eu mâna dreaptă la revolver.

   Din deschizătura întunecoasă se ivise fără zgomot căpăţâna uriaşă a tigrului Matsu. Mă aşteptai să-l văd sărind şi culcându-l la pământ pe Marian, dar tocmai când ridicai pistolul, se auzi o fluierătură melodioasă şi Matsu dispăru fulgerător în întunerecul gangului.

   — Ei, drace! scrâşni Harris. Povestea asta începe să mă scoată din fire. Ce-or fi urmărind duşmanii noştri că-l strigă mereu înapoi pe tigru în ultima clipă?

   — Vor să ne pună nervii la încercare - răspunse Marian, îndârjit - dar n-o să le meargă. Eşti de acord, domnule Harris, să ne-ntoarcem acum şi să căutăm să dăm ochi cu banda în ascunzătoarea ei? La asta n-o să se aştepte Tippu Nega şi atunci suntem stăpâni pe situaţie - cum s-ar zice.

   — Mai e vorbă că sunt înţeles cu planul acesta! se grăbi să spumă inspectorul. E o idee cât se poate de bună. Banda o să stea de pază la capcane, ca să vadă dacă picăm în ele şi va fi foarte mirata când vom veni din altă parte. Acum cred că şi în gang ar fi prea primejdios, căci se poate ca Matsu să stea acolo la pândă.

   Marian nu mai stătu s-audă ce zicea inspectorul, ci porni înaintea noastră, străbătând curtea, spre poarta mare a templului. Nici n-ar fi avut vreun rost să se ascundă, căci puteam fi siguri că eram pândiţi de multe perechi de ochi printre crăpăturile zidurilor vechi.

   Ţineam revolverele pregătite în mâini şi nici un indian n- ar fi scăpat teafăr dacă s-ar fi arătat înaintea noastră.

   Marian păşea curajos spre intrarea templului, împinse cu piciorul uşa grea de bronz, privi câteva clipe în lăuntrul încăperi mari, apoi intră.

   Îl urmai imediat şi cum trecui pragul îmi rotii privirea în toate părţile. Neputând descoperi nimic, mersei mai departe.

   Marian se opri în mijlocitul încăperii şi privi cercetător în jur. Ştiam ce urmărea: să descopere unde sunt încăperile tăinuite, în care ar fi putut fi Tippu Nega cu oamenii săi.

   Pongo şi Harris veniră lângă noi.

   — Cred că intrarea spre încăperile subpământene este sub blocul mare de piatră pe care stătuseră paralizaţi Pongo şi Maha - şopti Marian - să mergem acum iarăşi la distanţă unul de altul! Dar cu băgare de seamă!

   Marian era iar cel dinainte, omul prevăzător şi calculat. Porni în fruntea noastră, cercetă cu luare aminte podeaua, privea adesea spre tavan şi pipăi fiecare crăpătură a peretelui.

   Trecurăm pe lângă blocul mare de piatră, Marian se apropia de podeaua grea, care acoperea încăperea - coti însă brusc spre stânga şi deschise o uşiţă dintr-o coloană uriaşă ce susţinea tavanul templului.

   — Era puţin deschisă - ne şopti el - altminteri n-aş fi descoperit-o. Ah, colo jos se aude vorbă agitată, cred că Tippu Nega şi-a calm pierdut cumpătul. Fiţi cu băgare de seamă!

   O scară îngusta de piatră ducea în jos. Marian ne mai preveni odată să fim prevăzători, punând degetul pe buze, apoi se strecură prin uşiţă şi coborî încetişor.

   Îl lăsai pe Harris şi Pongo să treacă înainte, pentru ca să

rămân în urmă, cum eram obişnuit.

   Cu cât coboram, cu atât se auzeau mai desluşit glasurile. Putui deosebi lămurit vocea îmi Tippu Nega, care părea să fie înfuriat la culme.

   Cearta ticăloşilor între ei nu putea decât să fie în folosul nostru, deoarece i-am fi putut lua prin surprindere. Şi Tippu Nega trebuia pus cu botul pe labe chiar în ziua aceea, atât în interesul nostru, cât şi în acela al stăpânirii engleze din India.

   Mă lovii de Pongo. Camarazii se opriseră şi Marian aprinse lampa. Gangul îngust în care intrasem după ce coborâsem scara, era complet închis de un zid de piatra.

   Trebuia să existe într-însul o uşă secretă, căci auzirăm lămurit glasul lui Tippu Nega, care vorbea acolo singur.

   Marian cercetă cu luare aminte zidul, ca să găsească resortul ascuns care deschidea intrarea. Deşi Tippu Nega vorbea foarte repede, pricepui totuşi multe cuvinte, căci apăsa pe unele din ele, trădându-şi mânia.

   Fui foarte mirat, auzind cuvinte ca: „întârziere", „mare greşeală", „pedepsire imediată". Deodată mi se lumină însă mintea. Prinţul condamna purtarea paznicului tigrului Matsu, care chemase înapoi fiara în trei rânduri şi cerea imediata lui pedepsire. Glonţul pe care-l trăsesem eu asupra iscoadei, părea să nici nu fi fost auzit. Cu siguranţă că Tippu Nega ne şi credea ajunşi în oraş şi, pe de altă parte, se bizuia pe capcanele sale. În nici un caz nu bănuia ca ne aflam atât de aproape.

   — Vrea să-l pedepsească imediat pe paznicul tigrului - şopti Harris, când Tippu Nega tăcu - dac-am putea pătrunde acum prin surprindere, cu siguranţă că am pune mâna pe bandă.

   — Ah, în sfârşit! făcu Marian în aceeaşi clipa.

   Aiurirăm un scârţâit slab, apoi o parte a zidului se dădu binişor înapoi. Un glas ascuţit strigă câteva cuvinte, cu oarecare spaimă. Era momentul potrivit şi Marian se strecură imediat prin deschizătură.

   Urmarăm în grabă. Ne aflam la capătul unei odăi lungi şi scunde, care primea lumină prin crăpături înguste din tavan. Acum îmi explicam de ce putusem auzi vorba lui când eram în faţa blocului mare de piatră din templu. Aceste crăpături duceau desigur pe sub tot templul, ca să lase să pătrundă lumină şi aer în camera secretă.

   O scenă dramatică se desfăşura acolo. La celălalt capăt al odăii se aflam într-un ungher mai mulţi indieni care priveau spre două făpturi ce-şi stăteau faţă în faţă în colţul opus. Erau Tippu Nega şi un indian înalt, paznicul tigrului, care se sprijinea cu mâna dreaptă pe căpăţâna odorului său.

   El era acela care rostise cuvintele speriate. Tippu Nega era turbat de furie, se aplecă, puţin, apoi repezi braţul drept, un fulger spintecă aerul şi paznicul se prăbuşi la pământ, horcăind. Pumnalul prinţului asasin îi găurise gâtlejul.

   Înainte însă ca nenorocitul să şi fi dat ultima suflare, Matsu scoase un răget de furie şi durere în acelaşi timp. În clipa următoare se propti în faţa lui Tippu, care se dădu înapoi îngrozit.

   Dar nu putu face mai mult de un pas, căci furiosul tigru îl şi înhăţase. O muşcătură şi Tippu Nega scoase un răcnet înfiorător. Fiara îi zdrobise braţul drept. Totuşi animalul nu se lăsă, ci mai muşcă odată, cu sete şi prinţul scoase un ultim horcăit.

   — Sus mâinile!

   Glasul aspru al inspectorului sfâşia tăcerea apăsătoare ce domnea în încăpere. Armele noastre erau îndreptate asupra indienilor, care ridicară braţele, şovăitori.

   Dar şi noi ne cam greşisem socotelile, căci tigrul îşi lăsă prada şi se năpusti spre noi. Mai văzui pe indianul din frunte scoţând repede o ţeava şi ducând-o la buze - şi fiara turbată şi stătea în două labe în faţa noastră, gata să ne culce la pământ.

   Înainte însă de a puntea ţinti şi trage, trupul tigrului se prăbuşi cât ai clipi din ochi. Rămase în faţa noastră, cu botul deschis, ochii ieşiţi din orbite, cu labele dinainte întinse.

   Câteva gloanţe trase la repezeală şi vreo trei indieni căzură la pământ; atunci ceilalţi patru ridicară iar braţele. Cei trei de la pământ ţineam însă în mâini ţevi de suflat.

   Marian, care trăsese, spuse acum, râzând:

   — Care va să zică duşmanii ne-au salvat viaţa, căci tigrul ne-ar fi sfâşiat înainte ca gloanţele noastre să-i fi venit de hac. Săgeata aia otrăvită a sosit la vreme. Acum îi putem dezarma pe dumnealor şi să-i transportăm în oraş.

   Îi silirăm pe indieni să vie câte unul la noi, îi dezarmarăm şi Pongo le legă mâinile la spate. Apoi le poruncirăm să meargă înainte.

   Sus în templu mai puserăm mâna pe Garo, vopsitorul - şi ieşirăm cu toţii afară din misteriosul templu, pornind spre oraş.

   Făcuserăm o captură bună. Patru din prizonierii noştri se dovediră a fi nişte instigatori cunoscuţi, pe care îi luaseră de mult la ochi autorităţile. Şi pe temeiul datelor inspectorului, care fura telefonate imediat diferiţilor guvernatori, se împiedecară multe atentate şi se făcură numeroase arestări.

   Harris fu rechemat la Calcutta şi când ne despărţirăm, îşi exprimă speranţa că ne vom mai revedea, ceea ce se şi întâmpla mai târziu.

   Tigrul Matsu fu luat din templu şi închis într-o cuşcă trainică, apoi îi fu scos spinul din spate, care-i provocase paralizia aceea ce ne salvase nouă viaţa.

   După câteva zile părăsirăm Gulbargha foarte bine dispuşi. Cel mai mare duşman al nostru era mort şi acum nu mai aveam a ne teme de atentate. Dar nu puteam prevedea atunci că umbra lui ne va urmări şi din mormânt - încheie doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 157

PRINŢUL ŞI PITICUL

   O NOAPTE CU PERIPEŢII

   — O FURTUNĂ GROZAVĂ SE DEZLĂNŢUI - începu doctorul Bertram. Numai la Tropice se poate vedea o astfel de ploaie, atâtea fulgere şi tunete aşa de asurzitoare. Până şi cei doi bivoli care trăgeau căruţa noastră ca vai de ea, fură turburaţi din liniştea lor obişnuită, apoi, când o repetiţie de fulgere sfâşie întunerecul şi tunetele bubuiră, o luară deodată la goană, aşa cum fac numai când sunt furioşi sau speriaţi.

   Glasul vizitiului băştinaş se pierdu, înghiţit de ropotul ploii şi cei doi bivoli nu s-ar fi oprit din fuga lor, chiar dacă i-ar fi auzit vocea.

   Noi aveam de furcă să ne ţinem bine ca să nu fim trântiţi jos. Nu era zău nici o plăcere să călătoreşti într-o căruţă din acelea fără arcuri, numai pentru că maşina noastră, de care ne folosisem din Gulbargah, zăcea cu roţile sfărâmate pe şosea, la câţiva kilometric îndărătul nostru. În primul moment căruţa aceea trasă de bivoli mi se păru ca trimisă din cer, căci nu ne restabilisem încă bine de pe urma catastrofei de cale ferată din Gulbargah, ca să putem face un marş mai lung pe jos.

   Curând însă ne păru rău de hotărârea pe care o luasem de a merge la Haidarabad cu harabaua aceasta păcătoasă, căci ne scotea maţele, nu alta, în vreme ce scârţâitul roţilor ne asurzea.

   Şi tocmai când începusem să ne împăcăm cu soarta, se stârni furtuna. Căruţa sălta şi se legăna ca o barcă pe valuri şi în timp ce mă încleştam din toate puterile, aşteptam din clipă în clipă să ne răsturnăm sau să ne izbim de vreun copac.

   Din fericire, bivolii indieni nu o duc mult la un astfel de galop; revin curând la trap, apoi la mersul lor obişnuit. Aşa se întâmplă şi cu cele două animale ale noastre. Deodată, însă, cotiră brusc la stânga, coborâră o pantă scurtă, apoi se opriră. Ploaia răpăia acum atât de grozav pe coviltirul de pânză al căruţei, încât nu puteam auzi vorbele vizitiului, dar

nu era greu de înţeles că indianul era tare înspăimântat; cu mâna arăta spre un gard înalt de nuiele, pe care-l văzurăm în faţa noastră, la lumina fulgerelor. Acolo trebuiau să locuiască oameni şi pe furtuna aceea grozavă duceam dorul după un acoperiş deasupra capului. Fără să ne fi înţeles între noi, atât eu cât şi Marian sărirăm peste sacii cu orez, cu care era încărcată căruţa şi trecurăm în faţă.

   Când prietenul meu atinse însă pe vizitiu pe umăr, se- ntâmplă ceva foarte ciudat. Omul ţipă ca din gură de şarpe, apoi, cu o săritură disperată, încălecă pe spinarea bivolului din stânga, făcu câteva salturi şi în clipa următoare dispăru din faţa ochilor noştri.

   La lumina fulgerelor mă uitai întâi la Marian, care şi el mă privea năuc. Trebuie să fi făcut şi eu o mutră cam caraghioasă, căci când se potoliră tunetele, el îmi strigă, râzând.

   — Robert, la fel se-ntâmplă şi cu mine. Nici eu nu ştiu ce să cred despre fuga asta a indianului. Hai să căutăm să ne adăpostim sub un acoperiş.

   Bagajele ni le lăsaserăm în maşină, numai armele le luasem cu noi. Coborârăm din căruţă prin fund, căci cei doi bivoli erau atât de neliniştiţi, încât nu puteam cuteza să trecem pe lângă ei.

   Îndată ce ieşirăm de sub coviltir, furăm udaţi până la piele, de ploaia care cădea cu nemiluita.

   Pe întunerec ne îndreptarăm spre gardul de bârne şi ne pomenirăm tocmai în faţa porţii, care era închisă, însă; zadarnic căutarăm vreun clopot sau vreun ciocan cu care să putem atrage atenţia.

   — Sărim gardul! hotărî Marian. O să ne scuzăm şi noi; pe o vreme ca asta nu poţi lăsa nici un câine afară.

   În aceeaşi clipă simţii o crăpătură în gardul făcut din trunchiuri de copaci; mâna cu care dibuiam dădu de un zăvor, pe care îl putui trage fără multă greutate.

   — Mariane, am găsit zăvorul! strigai.

   Când căutai şi zăvorul de jos, mi se păru că aud de partea cealaltă a gardului, un zgomot ciudat. Nu dădui atenţiune faptului, spunându-mi că putea fi pricinuit de vânt.

   Găsisem şi al doilea zăvor, pe care-l trăsei. Împinsei încetişor poarta grea şi iarăşi se auzi sunetul acela aproape de mine, de data asta mai lămurit.

   Era un sunet care prevestea o primejdie şi vrui să închid repede poarta la loc, dar o putere nevăzută mi-o smulse din mână şi instinctiv sării în lături, trăgându-l după mine şi pe Marian, care se afla alături.

   Cerul se lumină iarăşi de fulgere. Îl văzui pe Pongo făcând o săritură spre partea cealaltă şi mai văzui prin deschizătura porţii ivindu-se o făptură uriaşă, cenuşie şi nişte colţi lungi, albi.

   Lumina fulgerului se stinse, dar elefantul enorm scoase acum un răcnet de mânie şi-l simţii zbughind-o pe lângă noi, îndreptându-se spre bieţii noştri bivoli.

   Probabil că animalele adulmecaseră primejdia, căci încercau să o ia la fugă, dar în clipa următoare colosul îi ajunse. Se auziră pârâituri, hamurile se rupseră şi un bivol scoase un răget de moarte.

   Fulgerele luminară iarăşi câmpia şi prin pânza de apă a ploii văzurăm un trup mare şi greu năpustindu-se spre noi. Era unul din bivolii, pe care furiosul elefant îl zvârlise în sus. Animalul greoi se prăbuşi la pământ în faţa noastră.

   Celălalt bivol o luă la goană speriat de moarte, trăgând după dânsul căruţa. Dar elefantul îl şi ajunsese aproape şi în clipa următoare trebuia să fie alături de el, ca să-l azvârle ca şi pe cel dintâi.

   — Repede înăuntru! strigă Marian. Dacă se-ntoarce suntem pierduţi.

   La asta nu mă gândisem, atât de surprins eram de ivirea neaşteptată a elefantului şi de atacul său asupra bivolilor.

   Ne aflam, într-adevăr, în cea mai mare primejdie, căci de sigur că pahidermul se legase la-nceput de bivoli numai pentru că pe ei îi văzuse mai întâi. Dacă se-ntoarce acum, nimic nu ne putea apăra de furia lui.

   Marian mă apucase de mânecă şi mă trase spre poartă. Acolo ne-ntâlnirăm cu Pongo, care trebuie să fi avut acelaşi gând cu noi. Când furăm în curte, Pongo închise repede poarta şi puse amândouă zăvoarele.

   Ne găseam într-o situaţie foarte neplăcută. Afară, pe

şoseaua unde ploaia cădea potop, se afla un elefant furios, care de fapt trebuia să stea în curtea unde ne aflam noi. Cel puţin dacă am fi putut vedea în jurul nostru, ne-ar fi fost mai uşor - dar furtuna se îndepărtase atât de mult în vremea asta, încât lumina fulgerelor nu mai ajungea până la noi.

   Unde ne aflam oare? Groaza căruţaşului, care lăsase totul baltă şi o rupsese de fugă, era o dovadă îndestulătoare că locul acesta era temut. Prea departe nu puteam fi de Haidarabad.

   Cine locuia aici? Probabil vreun indian bogat, care-i ţinea pe elefant ca paznic. Atunci ne puteam aştepta la o primire destul de proastă.

   — Haide odată! făcu Marian, necăjit. Vrei s-aştepţi până se-ntoarce elefantul şi sparge poarta?

   Sării repede lângă el. Avea dreptate prietenul meu.

   Ploaia mai încetase, de asemenea şi furtuna. Pe când înaintam acum cu băgare de seamă observai că pământul era neted şi probabil presărat cu nisip.

   La dreapta văzurăm o lumină palidă pe cer şi Marian zise îndată:

   — Astea trebuie să fie luminile din Haidarabad. În timpul furtunii probabil că a fost întrerupt curentul, altminteri ar fi trebuit să vedem luminile încă înainte. Aha, ăsta pare să fie un vechi castel! Vom fi la adăpost într-însul.

   La vreo sută de metri depărtare se aprinseseră lumini, la ferestrele unei clădiri mari.

   Iuţirăm paşii. Vântul, care acum luase locul furtunii, mâna norii spre miazăzi şi curând luna îşi aruncă iarăşi lumina pală pe pământ. Atunci văzurăm că ne aflam într-o arenă întinsă, cum îşi construiesc prinţii de prin partea locului pentru organizarea luptelor cu animale.

   La dreapta noastră era tribună înaltă, de unde prinţii şi oaspeţii lor priveau spectacolul; la stânga erau clădiri lungi şi scunde - probabil grajdurile, unde erau ţinute animalele de luptă. Din unul din aceste grajduri trebuie să fi ieşit şi elefantul.

   Străbătuserăm jumătate din arenă, când ne oprirăm locului, speriaţi. Poarta dindărătul nostru bubui sub o izbitură puternică şi după o clipă răsună mugetul furios al elefantului. Asta însemna că sfâşiase bivolii şi acum vroia să se înapoieze în grajdul său.

   — Repede la grajduri! strigă Marian. Pe tribunele astea nu ne putem urca. Dar repede, pahidermul furios nu trebuia să ne vadă.

   Cu paşi mari străbăturăm arena, dar nu făcusem încă jumătate de drum, că poarta grea trosni iarăşi sub o nouă izbitură a elefantului înfuriat şi auzirăm cum se spărgeau şi zăvoarele groase.

   Făcurăm sărituri şi mai mari, dar tot mai aveam zece metri până la grajduri, când poarta zbură în ţăndări sub izbiturile elefantului.

   Abia intrase în curte, că scoase un răget de furie. Zărise făpturile noastre albe în lumina razelor lunii.

   Cu spaimă băgarăm de seamă acum că şi grajdurile erau prea înalte ca să ne putem sălta repede pe ele. Şi viaţa noastră atârna acum de fiecare clipă de întârziere.

   — Colo... înăuntru! strigă Marian şi arătă spre o uşă largă a grajdului, ce stătea deschisă. Pe acolo vom găsi mai curând prilej să ne căţărăm sus.

   Nu încăpea să stăm la gânduri. Intrarăm repede pe uşa deschisă, nu mai avurăm însă timp s-o încuiem în urma noastră.

   Când ne văzu dispărând atât de repede, elefantul scoase iarăşi un răget de furie, dar la lumina lămpii aprinse de Marian, văzurăm cu spaimă că. ne aflam chiar în grajdul elefantului de care ne temeam.

   Grinzile groase de stejar care închiseseră boxa, erau zvârlite în lături şi făcute ţăndări în mare parte. Pahidermul trebuie deci să fi căpătat un acces de furie şi în starea în care se afla acum, era cel mai primejdios animal din câţi există.

   Cu iuţeala fulgerului îmi trecură prin minte gândurile acestea, apoi îl şi urmat pe Marian şi pe Pongo, care se căţărau pe o bârnă groasă, ce susţinea acoperişul.

   La o înălţime de vreo cinci sute metri porneau din stâlpul acesta bârnele groase pe care se sprijineau lanţurile care susţineau lespezile de piatră ale acoperişului.

   Din fericire, bârnele acestea urcau spre capătul din faţă al grajdului, unde depărtarea lor pe pământul era de vreo şapte metri. Şi asta fu salvarea noastră, căci, pe când ne grăbeam să ajungem la capătul bârnei, elefantul dădu buzna în grajd şi trebuie să mărturisesc că mă îngrozii văzând cât era de mare.

   Era înalt de cel puţin trei metri şi dacă ridica trompa atingea la sigur şase metri.

   Spre norocul nostru nu ne zări îndată, ci întâi dădu buzna în ţarcul lui, unde răvăşi cu furie paiele. În vremea asta noi ne târam ca nişte şopârle pe bârnă şi ajunserăm la punctul cel mai înalt.

   Aici ne ridicarăm în picioare, căci, din fericire, lanţurile care susţineau lespezile de piatră erau atât de înalte, încât mai rămânea încă loc pentru trupurile noastre.

   Puţintel tot trebuiră să ridicăm lespezile de piatră, dar asta merse uşor. Bârnele lungi se aflau la vreun metru una de alta. Puturăm sprijini mâinile şi picioarele de bârnele alăturate, astfel că stăteam bine sub lespezile de piatră.

   Prin mişcările noastre atraserăm atenţia elefantului. Mârâind, dădu buzna din ţarcul lui şi mă speriai văzând privirea sălbatecă din ochii săi.

   Îşi înălţă imediat trompa şi aproape că ne atinse cu vârful ei.

   Se părea că-l supără lumina lămpilor noastre, pe care le aprinserăm acum. Era destulă lumină şi în grajd, deoarece lumina cădea prin ferestrele zăbrelite.

   Mai încercă de câteva ori să ne ajungă cu trompa şi, deşi se săltă puţin, mai lipseau câţiva centimetri ca să ne atingă. Dar poate că tot ar fi izbutit, dacă s-ar fi ridicat puţin pe picioarele dinapoi. Şi ţinând seamă de inteligenţa acestor animale, ne puteam aştepta şi la asta.

   Pahidermul tocmai făcea o nouă încercare. De data aceasta şi-l alesese pe Pongo al nostru... Măsură depărtarea, apoi se săltă dintr-o dată. Mă speriai grozav, căci se părea că va izbuti.

   Dar uriaşul negru veghea. Îşi dăduse îndată seamă de primejdie, zvârli în jos cuţitul de rechini şi elefantul se dădu înapoi cu un răcnet de furie şi durere.

   Cuţitul ascuţit îi făcuse o rană adâncă la trompă. Câteva clipe pahidermul stătu ca încremenit, apoi se-ntoarse deodată şi alergă la stâlpul ce sprijinea tavanul. Începu să-l zguduie cu turbarea, căutând să-l răstoarne. Probabil că vroia numai să-şi potolească furia, căci nu-mi închipuiam să fie atât de inteligent încât să ştie că, odată cu răsturnarea stâlpului, se va prăbuşi şi refugiul nostru. Dar cu toată puterea lui n-ar fi putut culca la pământ stâlpul gros. Acum, însă, făcui întâmplător o constatare, din care înţelesei dintr- odată toată seriozitatea situaţiei noastre.

   Un praf fin, care se stârnise brusc, mă făcea să strănut; cu camarazii mei se petrecea acelaşi lucru şi imediat îmi îndreptai lumina lămpii pe bârna din faţa mea. Atunci văzui că aceasta avea mii de găurele, din care se scurgea o tărâţe fină de lemn.

   Care vă să zică, toată construcţia de lemn a grajdului trebuia să fie subminată de carii, aşa că era cu putinţă ca elefantul să doboare stâlpul slăbit.

   Şi Marian îşi dăduse seamă de primejdia acestei descoperiri.

   — Trebuie să ne urcăm pe acoperiş! zise el. Să ridicăm repede lespezile de piatră! Numai pe marginea zidului din afară suntem în deplină siguranţă.

   O a doua izbitură a pahidermului în stâlpul de sprijin ne îndemnă să ne grăbim cât mai mult, căci de data asta trosnise nu numai stâlpul din mijloc şi-şi bârnele pe care stăteam noi. În acelaşi timp ieşiră din găurile lemnului nori întregi de praf, care ne stârneau tusea şi strănutul.

   Din fericire, lespezile de piatră erau lesne de îndepărtat, dacă ne opinteam cu spatele în ele. Căzură cu zgomot jos în arenă, în vreme ce noi săltarăm repede pe acoperiş prin găurile ce se iviseră.

   Era şi timpul. Elefantul furios izbi a treia oară stâlpul susţinător şi de data asta se auziră lemnele pârăind. Partea acoperişului unde ne aflam se aplecă. Câteva lespezi de piatră alunecară în jos lângă noi, apoi, cu un zgomot asurzitor se prăbuşiră jumătate din bârnele acoperişului jos în grajd şi printre ele era şi aceea pe care ne aflaserăm noi acum câteva clipe înainte.

   Noi, însă, stăteam acum bine pe marginea lată a zidului, acoperindu-ne faţa cu mâinile ca să ne apărăm de praf.

   Elefantul furios alerga printre dărâmături. Auzirăm lămurit cum lua bârnele una câte una şi le azvârlea în lături. Ne căuta pe noi şi furia sa părea că sporise.

   În cele din urmă ieşi afară. Larma ce se stârnise atrăsese oameni acolo. De partea cealaltă a arenei se deschisese o uşiţă, sclipiră lumini de torţe, se auziră glasuri, apoi apărură în arenă câţiva indieni.

PITICUL GARHA

   OAMENII SE APROPIAU LINIŞTIŢI, crezând, se vede, că furtuna făcuse oarecare ravagii. Dar mirarea lor nu fu mică, atunci când elefantul se năpusti deodată spre ei, ca o vijelie, scoţând răgete de furie.

   Răcnind de spaimă ei se dădură înapoi, dar pahidermul turbat îi şi ajunsese. Înhăţă pe unul din ei, nenorocitul scoase un urlet înfiorător, apoi zbură în aer, căzu cu o bufnitură la pământ şi elefantul începu să-l calce în picioare.

   — Sărmanul! făcu Marian. Cât de lesne ni s-ar fi putut întâmpla şi nouă la fel! Sunt curios să văd ce vor întreprinde ei acum.

   Îndărătul gardului glasurile deveniră tot mai agitate, lumina tot mai mare, apoi un glas poruncitor potoli toată larma.

   Se făcu îndată linişte, vocea strigă câteva cuvinte, apoi uşiţa fu iarăşi deschisă. Elefantul dădu îndată buzna într- acolo. Părea tulburat şi speriat.

   În uşă se ivi o micuţă făptură omenească. Era un pitic, care păşi liniştit spre pahidermul grozav. N-avea nici o armă în mână; dar când întinse spre elefant braţul drept şi strigă, cu glas piţigăiat, câteva cuvinte, colosul se-ntoarse imediat, supus şi porni repede înapoi spre grajdul năruit. Fără să ne mai bage în seamă pe noi, trecu cu băgare de seamă peste dărâmături şi intră în ţarcul său.

   Piticul îl urmă. Făcea o impresie oribilă, căci pe lângă că era pipernicită şi cu o cocoaşe în spate şi una în faţă, capul său avea de două ori mărimea unui cap de om.

   Se opri înaintea grajdului şi privi spre acoperiş. Văzându- ne, clătină mirat capu-i enorm, apoi strigă câteva cuvinte îndărătul său.

   Un indian înalt, în veşminte bogate albe, intră acum în arenă, urmat de alţi indieni, care păreau servitori, căci se ţinură la distanţă respectuoasă.

   Piticul strigă primului indian câteva cuvinte şi arătă spre noi. Omul în veşminte bogate se opri locului mirat, apoi

întrebă într-o englezească fără cusur:

   — Domnilor dar ce s-a întâmpla?

   Ca şi cu glasul său ar fi întărâtat iarăşi pe elefant, acesta scoase un răget furios şi în clipa următoare se năpusti afară pe poartă, asupra indianului.

   Atunci, însă, piticul, i se aruncă înainte, din coastă. Îşi repezi braţul şi colosul furios se dădu îndată înapoi. Iar când mai strigă şi câteva cuvinte, pahidermul dispăru îndărăt în grajd.

   Indianul, pe care-l ţineam drept un prinţ şi stăpânul castelului şi al arenei, o luase la fugă când elefantul se năpustise asupra lui. Acum părea că-i este ruşine de această slăbiciune, căci cu paşi hotărâţi merse la pitic, îi spuse câteva cuvinte, apoi, cu un baston aurit pe care-l avea în mână, îl lovi puternic în spate.

   Piticul se aplecă până la pământ; când păşi însă îndărătul stăpânului său, văzui o sclipire de duşmănie în ochii lui. Indianul se-ntoarse iarăşi spre noi şi repetă întrebarea.

   Marian povesti pe scurt ce ni se întâmplase şi pomeni că fuseserăm recomandaţi şefului poliţiei James Wood.

   — Vă rog, domnilor, daţi-vă jos! zise atunci indianul. Puteţi fi fără teamă, căci Singha e blând ca un mieluşel câtă vreme piticul Garha e cu noi. El stăpâneşte animalele mele.

   La o poruncă a indianului doi servitori veniră în fugă cu o scară de bambu şi o sprijiniră de zid.

   Când furăm jos ne apropiarăm de indian, care făcu o plecăciune politicoasă şi zise:

   — Eu sunt prinţul Ramga. Mă bucur că am prilejul să fac cunoştinţa domnilor Farrow, Bertram şi a credinciosului lor Pongo. Din relatările gazetelor cunosc faptele dv. vitejeşti şi zărindu-l pe Pongo al dv. nu era greu să ghicesc cine sunteţi. Vă rog să primiţi a fi oaspeţii mei. Am aflat astăzi, întâmplător, că şeful poliţiei, Wood, a fost nevoit să plece pe neaşteptate pentru câteva zile. Aş fi foarte bucuros să vă pot avea ca oaspeţi până la înapoierea lui.

   — Ah, Wood e plecat! Asta e foarte neplăcut - zise Marian - în cazul acesta, primesc cu plăcere invitaţia dv., Alteţă.

   Prinţul Ramga ne întinse mâna cu amabilitate. Dar la lumina lunii văzurăm pe chipul său o trăsătură care era în

acelaşi timp batjocoritor şi primejdioasă. Totuşi se putea să mă şi înşel.

   După ce trecurăm prin portiţa îngustă, ne pomenirăm într-o curte mare, pe a cărei latură de miazănoapte se înălţa un castel uriaş din marmoră albă.

   De-a lungul scării largi, tot de marmoră, care ducea în palat, stăteau înşiruiţi indieni uniformaţi. Când păşirăm în sala uriaşă, prinţul ne ură bun-venit în casa lui şi făcu asta într-o formă atât de elegantă, încât vedeai îndată că-şi însuşise cultura europeană.

   Un servitor cât un munte ne conduse în odăile noastre. Nu se dădură trei camere alăturate, despărţite între ele prin uşi acoperite cu perdele.

   Abia intrarăm, că ni se aduseră lighene cu apă uşor parfumată, precum şi veşmintele albe indiene, din cea mai fină mătase.

   Un servitor în veşminte mai bogate, care era, probabil, intendentul, veni să ne poftească la masă. Pongo îşi arătă dorinţa să rămână în odaie şi în vreme ce noi urmam pe servitor prin coridorul lung, văzurăm că i se şi aducea mâncare camaradului nostru.

   Cina o luarăm într-o sală mare, luxos mobilată, care avea un ungher europenesc. Afară de prinţ mai erau la masă fiul său Masu - un tânăr de vreo douăzeci de ani - şi un indian mai în vârstă, Kistna, care ne fu prezentat drept profesorul lui Masu.

   Prinţul Ramga se dovedi a fi un bărbat foarte cult, care ştia să discute despre toate. Marian aduse vorba despre piticul Garha.

   — Alteţă, cum e cu putinţă să aibă o putere atât de mare asupra elefantului aceluia uriaş? întrebă el. După cât ştiu eu, un elefant furios nu ascultă nici de îmblânzitorul său.

   — Garha are mijloace cu totul misterioasă, prin care potoleşte fiara cea mai furioasă. E foarte viclean - cum se- ntâmplă adesea cu oameni schilozi ca el - şi prin mijloacele sale şi-a dobândit o mare putere. Într-o bună zi s-a ivit în arena mea, tocmai pe când prezentam guvernatorului din Haidarabad o luptă între doi tigri. Cu prilejul acesta se- ntâmplă că un tigru sări spre loja noastră. L-ar fi înhăţat pe guvernator, dacă nu se ivea Garha lângă el şi când întinse numai mâna, tigrul sări jos, speriat. De atunci l-am luat în slujba mea.

   — Interesant! făcu Marian. Se vede că le stropeşte în faţă animalelor vreo otravă, care le îndeamnă s-o ia la fugă. Ţin mult şi-l cunosc mai de aproape pe Garha. Vorbeşte englezeşte?

   — Foarte bine chiar. Nu ştiu nimic despre trecutul său. Îl ţiu ca pe un fel de bufon, căci stăpâneşte şi arta fachirilor, apoi mai e şi îmblânzitor de şerpi. Dacă doriţi, pot organiza o reprezentaţie cu cobrele sale.

   Încuviinţarăm şi prinţul sună dintr-un clopot de argint, chemându-l pe intendent, cu care vorbi ceva într-o limbă necunoscută nouă.

   Intendentul ne aruncă o privire pe furiş şi mi se păru că avea un zâmbet batjocoritor în jurul gurii.

   Nu trecu mult şi apăru piticul Garha. Era însoţit de câţiva servitori care ducea coşuri mari, obişnuitele coşuri rotunde în care scamatorii indieni îşi ţin şerpii lor veninoşi.

   În lumina orbitoare din sală, piticul arăta într-adevăr înfiorător, cu capul său peste măsură de mare, nasul enorm de lung, gura largă. Numai privirea din ochii săi mari, negri, avea ceva liniştitor, căci trăda multă inteligenţă şi în acelaşi timp o expresie de parcă ar avea simpatie pentru noi.

   Îmi trecu fulgerător prin minte că intendentul îi dăduse însărcinarea să-şi îndemne şerpii să ne muşte şi că lui îi era milă de noi.

   Se apropiă de coşuri şi deschise capacele. Imediat se ridică din fiecare coş câte o cobră neagră. Şerpii păreau întărâtaţi şi când piticul veni lângă unul mai mare ca toţi, reptile îşi îndoi capul pe spate, şuierând dovadă că era gata să muşte.

   Garha se apropiă însă nepăsător de şarpe, întinse mâna dreaptă şi cobra aplecă imediat capul. Puterea misterioasă a piticului se arăta deci şi faţă de şerpi.

   Dintr-o apucătură Garha înhăţă cobra sub ceafă, o scoase afară din coş şi se apropiă de masă cu grozava reptilă.

   Garha se opri în faţa noastră, întinse cobra spre noi, apoi strânse mâna. Şarpele îşi desfăcu botul şi uriaşii colţi primejdioşi sclipiră, iar de-a lungul dinţilor picura chiar veninul grozav. Glandele de otravă ale şarpelui trebuiau, aşa dar să fie pline.

   Piticul ne zâmbi, apoi se dădu îndărăt şi aşeză reptile jos pe pământ, lângă coşul ei.

   Prinţul Ramga scoase o exclamaţie de necaz şi se încruntă. Când văzu însă privirile noastre mirate, zise:

   —   Garha trebuia să vă arate o scamatorie cu totul deosebită cu şarpele acesta. Îl voi întreba de ce n-a făcut-o.

   Cu ton aspru se adresă piticului, care răspunse liniştit şi scoase din coşuri şi ceilalţi şerpi, aşezându-i pe covorul gros.

   — Astăzi şerpii sunt prea întărâtaţi - zise după aceea prinţul - Garha e de părere că furtuna e de vină. O să vă arate cu alt prilej scamatoria aceasta.

   Piticul începu să fluiere o melodie ciudată, ascuţită şi pătrunzătoare şi imediat şerpii porniră să se legene şi să se încolăcească în tactul cântecului.

   Deodată prinţul făcu un semn nerăbdător cu mâna şi Garha îşi vârî şerpii în coşuri, apoi se făcu nevăzut, după ce ne zâmbi şi se înclină.

   Prinţul stătu câteva clipe pe gânduri; surâse deodată şi zise repede:

   — Domnilor, mâine vă voi arăta un spectacol rar, cum nu cred să mai fi avut prilejul să fi văzut vreodată. Pe elefantul meu Singha îl cunoaşteţi; colosul acesta e cât se poate de primejdios şi pe bună dreptate şi-a dobândit porecla de „Aducătorul de moarte", căci a scăpat în câteva rânduri din ţarcul său şi a sfâşiat câţiva oameni şi multe animale. Astăzi am căpătat, de la un cunoscut, în dar un tigru, un exemplar neobişnuit de mare. Mâine voi organiza o luptă între Singha şi tigrul acesta.

   Lucrul acesta mă interesa, pentru că nu văzusem încă o luptă între elefant şi tigru, auzisem numai de aşa ceva şi eram recunoscător prinţului că ne dădea acum prilejul.

   Ca să-mi răscumpăr faţă de dânsul vina de a-l fi bănuit o clipă că purta gânduri rele împotriva noastră, vrui să-l previn a se păzi de pitic, care-i aruncase o privire atât de duşmănoasă, când îl lovise cu bastonul, în arenă.

   — Alteţă, aş vrea să fac o observaţie asupra piticului Garha - începui, dar îmi rupsei repede vorba, când Marian mă călcă pe picior, pe sub masă.

   Înainte ca să mă pot uita mirat la dânsul, prietenul meu luă cuvântul:

   — Da, Alteţă, camaradul Bertram are dreptate. E într- adevăr de necrezut că mijloacele de înfricoşare ale lui Garha au efect şi împotriva şerpilor care au încă colţii lor veninoşi. Afară de asta cobrele mi s-au părut de la început foarte întărâtate şi de sigur că pricina o fi furtuna. Ar fi interesant de cercetat viaţa acestui pitic.

   — Din păcate nu e cu putinţă - spuse Ramga - am încercat şi eu, am iscodit pretutindeni, dar nimeni nu l-a cunoscut înainte de a se ivi la mine.

   — Păcat! făcu Marian. Dar poate că tot izbutesc să scot ceva de la el, căci pare să fie bun la inimă, după cum am văzut din ochii săi.

   Kistna, educatorul tânărului prinţ, care nu scosese o vorbă până atunci, râse cam ascuţit şi când îl privirăm miraţi, spuse:

   — Chiar atât de bun la inimă nu e piticul ăsta, domnilor. Acum câtva timp un servitor al prinţului l-a insultat şi după câteva zile omul a înnebunit şi şi-a dat sufletul. Numai Garha poate fi vinovat de această îmbolnăvire neaşteptată, deşi nu s-a putut dovedi nimic împotriva lui. Dar toţi din castel sunt încredinţaţi că Garha s-a răzbunat pentru insultă.

   — Asta aruncă o lumină ciudată asupra lui Garha - zise Marian, îngândurat - dar dovedeşte şi că omul are mândria lui şi nu se lasă insultat fără să se răzbune. Deşi, poate, felul lui de răzbunare nu se potriveşte cu noţiunile noastre civilizate.

   Marian se prefăcu obosit şi imediat prinţul se ridică de la masă. Ne mai aminti odată că lupta dintre elefant şi tigru va avea loc dis de dimineaţă, apoi ne ură noapte bună şi ne însoţi până la odăile noastre.

SINGHA, „ADUCĂTORUL DE MOARTE”

   SPRE PĂREREA NOASTRA DE RĂU, camerele n-aveau uşi spre coridor, ci numai perdele groase de mătase. Era neplăcut, căci oricine putea intra la noi, aşa că nu puteam dormi liniştiţi.

   Pongo nu se culcase încă.

   — Massers, nu bine aici, indian priveşte rău - zise el.

   — Ai băgat şi tu de seamă asta, Pongo? făcui eu, impresionat. Eu m-am cam lăsat înşelat de purtarea prinţului, în cele din urmă.

   — Şi de aceea ai vrut să-l previi împotriva piticului - interveni Marian - te-am călcat pe picior ca să-ţi ţii gura. Prinţul nu trebuia să ştie că am băgat de seamă ceva. În primul rând, însă, am vrut să-l ocrotesc pe pitic, căci cred că Ramga i-a poruncit, prin intendent, să îndemne cobra cea mare să ne muşte. Dar piticul n-a făcut-o, dintr-un motiv oarecare: pare să aibă gânduri bune faţă de noi, după cum am ghicit din privirile sale.

   — Care va să zică crezi că am dat aici iarăşi de un duşman căruia nu i-am făcut nimic, dar care totuşi, ne vrea răul? întrebai.

   — Da, Robert, aşa cred - răspunse prietenul meu - din pricina numeroaselor servicii pe care le-am făcut englezilor, ne-am creat duşmani înverşunaţi printre indieni. Mâine va trebui să căutăm s-o ştergem din palat, căci aici viaţa ne este în primejdie.

   — Atenţiune, Massers! şopti Pongo. Vine om.

   Era de mirare cum auzise Pongo apropierea cuiva, căci deşi ciulirăm urechile, nu puturăm prinde nici cel mai uşor zgomot. Şi totuşi, perdeaua se dădu deodată în lături şi înăuntru se furişă repede... Garha, piticul, care se înclină în faţa noastră.

   Zâmbind, Marian se apropiă de el şi-i întinse mâna, pe care Garha o strânse, stingherit, apoi zise în şoaptă:

   — Domnilor, am venit să vă previn. Prinţul Ramga vrea să vă omoare. Intendentul, mi-a spus că porunca lui e de a

face ca şarpele cel mare să vă muşte. I-am răspuns că din pricina furtunii reptile n-a vrut să asculte, dar nu ştiu dacă crede. Fiţi cu ochii-n patru, domnilor şi părăsiţi repede palatul!

   — Îţi mulţumesc Garha - zise Marian prietenos - am bănuit noi că ne aflăm în mare primejdie aici. Mâine după lupta cu animale, pe care vrea să ne-o prezinte prinţul, vom părăsi îndată palatal.

   — O luptă cu animale? întrebă piticul, încordat. Asta e primejdios pentru dv. Ce fel de animale vor lupta?

   — Elefantul Singha cu un tigru - răspunse Marian.

   — Ah, e vorba de tigrul acela pe care i l-a trimis de curând prinţului un cunoscut - spuse Garha, pe gânduri - e un animal uriaş. Ce-o fi având de gând prinţul? Cu siguranţă că plănuieşte ceva împotriva dv. Dar o să bag eu de seamă şi n-ar strica să vegheaţi şi dv., domnilor.

   — Îţi mulţumesc din inimă - spuse Marian, prietenos - ţiu, însă, să te previn şi pe d-ta, căci se pare că prinţul ştie că ai prins pică pe el fiindcă te-a lovit în arenă. Kistna ne-a povestit despre servitorul care te-a insultat şi care a înnebunit şi-a murit apoi.

   Chipul piticului se schimonosi fioros; era numai ură într- însul. În clipa aceasta îmi dădui seamă că zilele prinţului Ramga erau numărate.

   — Da - scrâşni Garha - m-a bătut... şi asta o va plăti scump. Poate că nici n-o să mai daţi ochi cu primejdia, domnilor. noaptea e lungă.

   Se înclină scurt, pe urmă dispăru din odaie, înainte ca să-l putem opri.

   — De fapt îmi pare rău de prinţ - murmurai eu - căci nu ştim sigur dacă are gânduri atât de rele faţă de noi. Se poate ca intendentul să fi dat porunca aceea aşa, de la el - dacă a dat-o. N-ar fi totuşi mai bine să-l prevenim pe Ramga?

   — Obiecţiunile tale sunt drepte numai într-o anumită privinţă - zise Marian - trebuie să suspectăm pe fiecare om, aşa dar şi pe pitic. Dar inima îmi spune că el e cinstit faţă de noi şi cred că şi tu eşti de aceeaşi părere. Aşa dar, să nu ne amestecăm în chestia dintre prinţ şi pitic, ci să ţinem

seamă de prevenirea lui Garha. Înainte de toate trebuie să veghem cu schimbul în noaptea asta.

   — Cred şi eu! Ar fi trebuit să-l luăm pe Maha în maşină cu noi, în loc să-l trimitem cu trenul.

   — Eu cred că e mai bine că nu l-am luat - zise Marian - căci altminteri s-ar fi putut să-l sfâşie Singha.

   Din prevedere rămaseră cu toţii într-o cameră şi veghearăm ca de obicei, fiecare câte două ceasuri. Dar nu se-ntâmplă nimic şi nici o mişcare în castel nu ne dovedea că piticul s-ar fi răzbunat.

   Când miji de ziuă îi trezii pe camarazi. Hainele ni se uscaseră şi cu multă mulţumire îmi petrecui brâul cu arme în jurul mijlocului.

   Tocmai eram gata îmbrăcaţi, când intendentul ne pofti în sufragerie. Acolo ne şi aştepta prinţul. El ne salută cu multă amabilitate, apoi ne rugă să mâncăm repede, căci se şi începuseră pregătirile pentru reprezentaţie.

   Ieşind din încăpere, îl găsirăm pe Pongo în coridor. Camaradul nostru se înclină scurt înaintea prinţului, care răspunse foarte politicos.

   Străbăturăm curtea întinsă ca să ajungem la arenă; zadarnic îl căutai cu privirea pe Garha, piticul, care făgăduise să ne ocrotească. Oare să fi fost omorât el, încercând să-l ucidă pe prinţ?

   Fui smuls din gândurile mele de deschiderea unei uşiţe, îndărătul căreia ducea o scară îngustă spre tribună. Ni se dădură locuri de cinste, la marginea tribunei, de care atârna un covor minunat.

   Prinţul, fiul său şi Kistna, se aşezară alături de noi. Îndărătul nostru stătea Pongo, intendentul şi alţi câţiva indieni - probabil şi ei oaspeţi ai prinţului - care ne salutară prin plecăciuni.

   Fără să atrag atenţia îmi pregătii pistoalele; acum trebuia să se-ntâmple ceva care cerea să fim gata pentru orice eventualitate.

   Chipul prinţului era încordat şi un zâmbet triumfător flutură pe buzele sale. Apoi ridică mâna şi strigă ceva, scurt.

   Pe acoperişul grajdului de peste drum se ridicară în picioare doi indieni şi cu nişte beţe lungi deschiseră, de sus,

uşa grea. Era grajdul alăturat aceluia în care avusesem de furcă în ajun cu elefantul.

   Scoţând urlete furioase, Singha ţâşni din grajd năpustindu-se în arenă. Se opri brusc în mijlocul acesteia, privi sălbatec în juru-i şi ne zări... Atunci răgi iarăşi şi goni spre tribună, cu gândul, de sigur, să ne tragă jos de acolo.

   Dar asta n-ar fi fost cu putinţă, căci parapetul era la vreo opt metri de pământ. Elefantul păru să-şi dea seamă de aceasta, se opri sub noi, ridică trompa şi, după ce ne suflă în faţă, se răsuci cu o repeziciune de care nu l-ai fi crezut în stare.

   Îndărătul lui se auzise un sunet, primejdios chiar pentru un elefant. Era mârâitul întărâtat al unui tigru. Fiara uriaşă ieşise din alt grajd.

   O singură dată mai văzusem un exemplar atât de uriaş şi-l recunoscui imediat după cicatricea pe care o avea pe faţă. Era Matsu, tigrul pe care-l cunoscusem în vechiul templu din Gulbargah.

   Mă uitai la Marian, care făcea o mutră îngândurată - apoi la prinţ, care-mi zâmbi.

   — Probabil că vă surprinde că Matsu se află aici, domnilor? zise el. Cunosc păţania ce aţi avut-o cu el în Gulbargah. Prietenul meu mi l-a înapoiat; înainte vreme era al meu, l-am împrumutat numai. Ah, uite că începe! Singha e furios de tot astăzi.

   Uriaşul elefant se năpustise asupra tigrului, cu trompa încolăcită, ca să se ferească de labele şi botul fiarei duşmane.

   Matsu stătea liniştit, privind ţintă la pahiderm. Când Singha fu aproape de tot de el, atingându-l aproape cu colţii săi de fildeş, tigrul pufăi sălbatec şi se aruncă în lături, lovind în acelaşi timp cu laba în capul elefantului.

   Acesta se alese cu o rană mare la trompă şi, scoţând un răget de furie, se răsuci şi se năpusti asupra lui Matsu, care însă se feri iarăşi de colţii primejdioşi. De data asta elefantul izbi fulgerător cu trompa şi răni chiar grav pe tigru.

   Matsu răgi de durere, se rostogoli câţiva metri în nisip şi, înainte de a se putea ridica, Singha îl ajunse din nou. Izbi de câteva ori cu trompa în tigrul furios, apoi scoase un sunet

de trompetă şi se dădu repede înapoi.

   Matsu, despre care şi credeam că era învins, înhăţase vârful sensibil al trompei şi-şi înfipse ghearele adânc în carne.

   Singha îl târa după sine, de-a-ndărătelea, vrând să se elibereze din ghearele duşmanului, dar Matsu nu dădea drumul.

   Spectacolul era atât de aţâţător încât uitai cu totul de primejdia în care pluteam. Dar privind întâmplător la prinţ, văzui că făcea o mutră dezamăgită, întunecată - probabil că-i displăcea întorsătura pe care o luase lupta.

   Deodată Matsu dădu drumul pradei sale şi Singha se năpusti iar asupra lui. Tigrul însă făcu o săritură în aer şi în clipa următoare atârna de trompa pahidermului, în care îşi înfipsese adânc colţii grozavi.

   Dar se părea că elefantul era un luptător oţelit. Câteva clipe rămase nemişcat, apoi se năpusti spre tribună, răgind înăbuşit. Avea de gând să-l ameţească pe tigru prin puterea izbiturii, pentru ca apoi să-l calce în picioare.

   Dar Matsu băgă de seamă îndată primejdia. Sări jos cu iuţeala fulgerului, se feri din calea pahidermului şi după o clipă stătea atârnat de urechea dreaptă a acestuia, cu ghearele labei stângi înfipte adânc în ceafa elefantului.

   Acesta răgi iar, apoi se repezi în peretele de scânduri al tribunei, încât toată construcţia se cutremură. Era chiar sub noi şi ne aplecarăm, ca să vedem spectacolul de aproape.

   Matsu îşi dăduse drumul la pământ când văzuse manevra duşmanului său, care când vru acum să se strecoare printre picioarele colosului, căpătă o lovitură de trompă care-l zvârli cât colo.

   Dar lovitura nu fusese prea puternică, pentru că, atunci când Singha se luă după el, Matsu i se atârna iarăşi de trompă, pe care începu s-o sfâşie cu colţii şi ghearele.

   Deodată Singha căzu în genunchi şi-şi vârî capul în nisip. Matsu se văzu silit să dea drumul, altminteri ar fi fost zdrobit. Acum izbuti, însă, să sară în ceafa elefantului. Când îşi înfipse colţii puternici, crezui că sosise sfârşitul pahidermului.

   Şi, într-adevăr, Singha se rostogoli în lături, răgind

înfiorător. Dar peste o clipă era iarăşi pe picioare şi se răsuci fulgerător.

   Matsu făcu o săritură, vrând să se salte iar în ceafa duşmanului, se izbi însă de colţii acestuia. Cu o lovitură de trompă fu zvârlit în nisip. Încercă să se ridice, dar Singha se şi afla deasupra lui şi-l mai lovi odată.

   Eram atât de interesat de cele ce se desfăşurau sub ochii mei, încât nici nu-mi atrase luarea-aminte faptul că prinţul nostru, bătu din palme şi strigă câteva cuvinte. Pricepui numai „Singha" şi crezui că sunt cuvinte de laudă pentru vajnicul luptător.

   De asemenea, nu dădui atenţie faptului că prinţul şi însoţitorii săi săriră în picioare; era explicabil, căci lupta dintre cei doi coloşi atinsese punctul culminant. Singha îl va zdrobi acum pe tigru, până nu va mai rămâne nimic dintr- însul.

   Sub a doua lovitură Matsu rămase ameţit, dar în loc să-l calce în picioare Singha îl înhăţă deodată şi-l ridică în trompă, apoi se repezi spre tribună. Şi tocmai când tigrul începuse să dea semne de viaţă, elefantul se opri sub noi, ridică trupul potrivnicului său deasupra capului şi... îl zvârli cu toată puterea în noi.

   — Suntem pierduţi! îmi trecu prin minte, cu iuţeala fulgerului.

   Înainte ca să ne putem ridica, trupul tigrului se izbi de marginea tribunei. şi în clipa următoare ne aşteptam să fim sfâşiaţi.

   Atunci se strecură, însă, între noi o mână micuţă pe un braţ subţirel. Matsu pufăi îngrozit şi cu o săritură disperată se zvârli îndărăt în arenă.

   Singha, care mai stătea dedesubtul nostru, mârâi înfricoşat şi o luă la goană înapoi. Cei doi luptători înverşunaţi păreau să fi uitat cu totul de ura dintre ei, căci goneau acum spre grajdurile lor, în care dispărură.

   Uimit îmi rotii privirea şi-l văzui pe piticul Garha îndărătul nostru şi zâmbindu-ne. Fusese, deci, la postul său şi în ultima clipă ne salvase de la o moarte grozavă.

   Prinţul şi ceilalţi indieni stăteau la oarecare depărtare; ştiuseră, fireşte, despre atentatul acesta şi se puseseră la

adăpost îndată ce Ramga dăduse poruncă elefantului.

   Prinţul aţinti asupra piticului o privire plină de furie, dar se sili să-şi ia o mutră amabilă, se apropiă de noi şi zise:

   — Mulţumesc Atotputernicului că v-a ocrotit la timp! Eram înspăimântat la culme când am văzut în ce primejdie vă aflaţi.

   — Pe lângă Atotputernic mai trebuie să mulţumim şi lui Garha - zise Marian şi întinse piticului mâna.

   Stârpitura făcu o mutră stingheră, apoi şopti câteva cuvinte prietenului meu. Acesta rămase o clipă înmărmurit, după care mai strânse odată mâna omuleţului.

   Mă apropiai şi eu de Garha şi, imitându-l pe prietenul meu, îi strânsei călduros mâna. Simţii atunci un obiect micuţ de metal în mâna mea şi în acelaşi timp piticul îmi şopti:

   — Asta e o armă împotriva oricărui animal şi oricărui om.

   Acum îmi dădui seamă că şi Marian căpătase ceva

asemănător, de aceea nu mă arătai mirat, ci-i mai mulţumii odată lui Garha.

   Prietenul meu se adresă acum prinţului:

   — Alteţă, spectacolul ce ni l-aţi oferit a fost cu adevărat uimitor. Vă mulţumesc din inimă, deşi sfârşitul a fost altfel de cum ne-am fi putut aştepta. Păcat că acum Singha şi Matsu n-au să mai aibă chef de luptă.

   — Cred şi eu - spuse Ramga, zâmbind în silă - dar sper să vă pot oferi alte spectacole.

LUCRURILE SE DAU PE FAŢĂ

   ÎN SINEA MEA ÎMI SPUSEI că ar fi mai bine să ne scutească de asemenea spectacole şi fără voie îmi adusei aminte de cele ce ne spusese în ajun, că Garha salvase într- un rând şi pe guvernator de furia unui tigru. Atacul acesta al fiarei nu mi se păru acum deloc întâmplător.

   — Aş vrea să vă despăgubesc pentru deznodământul neaşteptat al luptei - zise Ramga cu amabilitate - nu vă interesează cumva armele vechi? Am colecţii cum nu se văd oriunde. Vă rog, poftiţi cu mine să vi le arăt!

   Căutai să-l zăresc pe Garha, dar piticul dispăruse. În apropierea lui m-aş fi simţit mai în siguranţă, căci de sigur că el cunoştea toate tainele vechiului palat şi ne-ar fi putut preveni şi salva la timp, dac-ar fi fost să ni se întindă o nouă cursă.

   Marian porni imediat după prinţ, astfel că nu-mi rămase alta de făcut decât să-l urmez. Îndărătul meu venea Pongo, care-mi şopti:

   — Masser Bertram fie cu băgare de seamă! Multă primejdie.

   Dădui din cap şi dusei mâna la revolver, a cărui piedecă o trăsei.

   Prinţul nu ne mai duse în sus pe scara largă, ci coti spre dreapta şi porni în jurul castelului. Noi mergeam alături de el, ascultând explicaţiile sale amabile cu privire la felul construcţiei palatului, vechi de câteva veacuri.

   Ramga deschise o uşă grea, boltită, din bronz, foarte artistic lucrată. Aveam impresia că se deschide un cavou... pentru noi.

   Prinţul o luă înainte, astfel că-l urmarăm fără teamă. Zidurile erau de o grosime cum nu mai văzusem până atunci şi-mi spusei că nici cu cele mai bune unelte de spargere, n-ai fi putut ieşi de acolo, odată închis.

   Firida era acoperită în faţă cu o perdea groasă, pe care prinţul o dădu în lături. Ne pomenirăm în pragul unei săli mari şi scunde, ai cărei pereţi erau acoperiţi cu arme, iar pe

mese grele de marmoră răspândite în tot locul, erau de asemenea arme în mare număr.

   Ramga se apropiă de una din mese şi ridică o puşcă minunată.

   — Lucrătură afganistană din veacul al şaisprezecelea - ne lămuri el - toate armele acestea au început să le strângă strămoşii mei. Găsiţi aici o colecţie în care sunt cuprinse armele tuturor popoarelor care au trecut cândva prin India.

   Într-adevăr, erau acolo exemplare minunate şi privirăm cu mult interes bogata colecţie.

   Deodată răsună un bubuit îndărătul nostru lăsând un ecou prelung prin sala scundă şi boltită. Ne-ntoarserăm repede, dar nu puturăm descoperi nimic. Pongo însă zise:

   — Atenţie, Massers, asta a fost uşă.

   Da, uşa grea de bronz trebuie să fi fost trântită cu putere şi acesta era un semn că chestia devenea serioasă. Smulsei imediat arma şi mă răsucii iarăşi. Ca să-l ameninţ pe prinţ. Dar rămăsei mut de uimire, când nu-l mai văzui pe Ramga, care cu o clipă înainte mai stătuse lângă noi. Se părea că-l înghiţise pământul.

   Marian se aplecă imediat sub masa de marmoră şi zise:

   — Aici trebuie să fie un chepeng, dar nu cred să-l putem deschide. Ştia prinţul că nu vom putea ieşi din temniţa asta.

   — Atunci să ne resemnăm a muri de foame aici? zisei eu, enervat. Nu, Mariane, trebuie să găsim ieşirea tăinuită! Cu topoarele alea grele nu se poate să n-o deschidem.

   Acum răsună un râs batjocoritor, dintr-una din coloanele de piatră care susţineau tavanul boltit.

   — Nu te osteni degeaba, domnule Bertram, strigă prinţul. Din bolta asta nu mai ieşiţi cât e lumea. Mulţi au încercat dar nici unul n-a izbutit. Probabil că nu v-aţi gândit la ce vă aşteaptă, când aţi căutat să vă adăpostiţi de furtună în arena mea. De mult vă pândeam şi am simţit cea mai mare bucurie din viaţa mea, când v-am recunoscut.

   — Ah, atunci ai fost de sigur în cârdăşie cu Tippu Nega! răspunse Marian, calm. Şi eu m-am bucurat mult când ticălosul acela a fost sfâşiat de leul Matsu. Mai ştii, Ramga, poate te aşteaptă şi pe d-ta aceeaşi soartă.

   Marian vorbea liniştit şi ameninţarea pe care o rostise mă

încredinţă că vroia numai să-l întărâte pe Ramga, făcându-l să comită vreo nechibzuinţă. Şi izbutii chiar, căci prinţul strigă furios:

   — Mai îndrăzneşti să ameninţi, deşi eşti la un pas de moarte? Ai făcut să dea greş marea noastră mişcare şi din pricina d-tale au fost arestaţi şi condamnaţi conducătorii noştri. Vei avea parte de o moarte grozavă.

   — Şi eu cred că vei avea aceeaşi soartă ca Tippu Nega - răspunse Marian cu răceală - fereşte-te de Matsu!

   — Probabil că nu crezi că o să vă găsiţi moartea în sala asta de arme? zise prinţul, tăios. Stai să vezi! O să-i dau drumul înăuntru lui Matsu şi el o să sfârşească repede cu voi.

   — Ar fi păcat - spuse Marian, calm - căci dacă vine la noi, nu mai poate deveni primejdios pentru d-ta. Va trebui să-l ucidem, deşi ne-ar părea rău, deoarece un animal frumos.

   — Încearcă! strigă Ramga, batjocoritor. Va veni îndată!

   Marian îmi zâmbi, apoi scoase din buzunar obiectul pe

care i-l dăduse piticul. Îi urmai pilda şi văzui că era o ţeavă mică dintr-un metal ciudat, care semăna cu bronzul, dar era elastic ca o gumă tare.

   —   Pongo, tu vino în mijlocul nostru - zise Marian, încetişor - căci nu ştim din care parte se va ivi tigrul. Trebuie să-l împuşcăm, căci nu poate ieşi de aici.

   Prietenul meu luă ţeava în mâna stângă şi trase revolverul din brâu. Făcui la fel, în vreme ce Pongo îşi scoase cuţitul enorm.

   După câteva minute de încordare se auzi iarăşi glasul batjocoritor al lui Ramga:

   — V-am hărăzit o moarte mai grea, de aceea Matsu se va juca acum cu voi ca pisica cu şoarecele. la-ncercaţi dacă-l puteţi omorî!

   Ne aşezarăm în aşa fel încât să fim cât mai departe de coloane şi mese. Eu şi Marian stăteam cu spatele unul la altul, iar între noi se afla Pongo, care privea spre stâlpul de piatră dindărătul căruia se auzise glasul prinţului.

   Puteam cuprinde cu privirea amândouă laturile sălii, dar eu mai mult mă uitam spre stâlpul acela, căci dintr-acolo mă aşteptam să înceapă atacul.

   Însă Matsu nu veni. Probabil că Ramga ţinea să ne chinuiască, prin aşteptarea aceasta.

   Marian izbucni deodată în râs şi zise încetişor:

   — Robert, cred că Matsu se teme de noi.

   — Sau se teme Ramga să nu-şi piardă tigrul - răspunsei eu, râzând de asemenea - ştie probabil că vom ucide minunatul animal.

   Râsetele noastre nu rămaseră fără efect. Din coloana groasă de piatră răsună un şuierat de mânie, scos de Ramga. Privii imediat într-acolo, dar în aceeaşi clipă se auzi de cealaltă parte mârâitul furios al lui Matsu. Uriaşul tigru se afla numai la doi metri depărtare.

   Stătea în faţa perdelei care acoperea uşa şi se pregăti să sară asupra noastră. Era prea târziu să tragem, căci fiara, chiar rănită de moarte, ne-ar fi ajuns şi ne-ar fi rănit grav.

   Fără să vreau aproape, întinsei mâna stângă spre ea şi strânsei tare ţeava pe care mi-o dăduse piticul. Un firicel subţire, strălucitor, ţâşni spre tigrul, care se aruncă imediat în lături.

   Şi Marian întinsese braţul stâng spre el şi când văzu ce efect minunat avu arma piticului, ridică dreapta cu revolverul şi descărcă trei gloanţe unul după altul.

   Matsu se răsuci în loc, vrând să se mai arunce odată asupra noastră. Dar Marian întinse din nou spre el mâna stângă şi fiara înfuriată se dădu iar înapoi din faţa lichidului misterios.

   O aveam la îndemână aşa că trăsei două gloanţe şi Marian slobozi tot atâtea.

   Plin de sânge, Matsu îşi adună totuşi puterile şi vru să se azvârle iar asupra noastră dar Marian apăsă iarăşi ţeava aceea şi eu îi urmai pilda.

   Văzurăm însă cu spaimă că otrava misterioasă nu-şi mai făcea acum efectul asupra tigrului turbat, care îşi scutura numai capul şi urma să vie spre noi.

   Mai slobozirăm câteva gloanţe, dar se părea că Matsu devenise invulnerabil, căci se apropia tot mai mult.

   Atunci Pongo se repezi la una din mesele de marmoră, puse mâna pe o sabie uriaşă, sări la Matsu şi cu o lovitură grozavă îi despică în două căpăţâna uriaşă. Fiara se prăbuşi

la pământ şi rămase fără suflare.

   — Ei, Ramga - zise Marian liniştit - acum, Matsu e mort. Îmi pare rău; aş fi vrut să-l văd jucându-te în labele lui - dar poate că Singha va lua acum locul călăului.

   Cu o furie sălbatecă, prinţul răcni:

   — Ah, Garha acela v-a ajutat, altminteri n-ar mai fi rămas nimic din voi acum. O să mi-o plătească el! Şi voi tot o să mai aveţi parte de moartea pe care v-am hărăzit-o de la început.

   — Vom vedea! răspunse Marian, cu o linişte turburătoare. Se poate să scăpăm şi de data asta.

   Vocea prinţului tremura de mânie:

   — Ba o să muriţi de cea mai înfiorătoare moarte. O să vă amintiţi şi de laptele pe care l-aţi supt şi eu o să mă bucur văzând groaza voastră.

   — Foarte bine! râse Marian. Cel puţin o să ne spunem că n-am trăit degeaba. Bravo, Pongo!

   Uriaşul nostru camarad pusese mâna pe un topor greu, se apropiase de stâlpul înăuntru căruia se afla prinţul şi izbi cu toată puterea în piatră.

   Ramga scoase un ţipăt înăbuşit, căci izbitura fusese atât de puternică încât una din lespezi fu apăsată înăuntru. Se vede că prinţul fusese rănit, căci se făcu tăcere, deşi Pongo urma să izbească mereu.

   Cu zgomot de tunet câteva lespezi căzură la pământ şi se căscă o deschizătură mare.

   — Minunat, Pongo! exclamă prietenul meu. Poate că acum vom izbuti să fugim. Numai de l-ai fi nimerit bine pe Ramga!

   Pongo zâmbi şi zvârli pe umăr toporul; se aştepta, probabil, să fim întâmpinaţi de servitori când vom ieşi din sală.

   Marian aprinsese lampa de buzunar şi lumină în deschizătură. Erau acolo trepte de fier înfipte în piatră şi prietenul meu se strecură repede înăuntru, după care ne şopti:

   — Pongo, tu vino după mine! Robert, tu rămâi la urmă!

   Luase lampa între dinţi, ca să aibă liberă mâna dreaptă,

în cea stângă, ţinea ţeava dată de pitic.

   Vrui să-mi vâr şi revolverul în brâu, dar îmi adusei aminte că arma misterioasă a piticului nu-şi mai făcuse datoria în ultimul timp, de aceea o pusei în locul revolverului pe care îl luai în mâna stângă. Cu lampa între dinţi, îl urmai pe Pongo, care tocmai dispăruse în deschizătură.

   După vreo patru metri de coborâş dădurăm de fund şi la stânga mea văzui un gang, pe care Marian şi Pongo o şi luaseră la picior.

   După vreo douăzeci de metri de drum ajunserăm într-o încăpere rotundă, din care porneau mai multe uşi. Prin care din ele dispăruse prinţul? Marian îndreptă lumina pe podea şi atunci văzurăm lămurit urmele lui Ramga, întipărite în stratul gros de praf.

   Prietenul meu deschise uşa unde se opreau paşii şi văzurăm îndărătul ei o scară îngustă şi dreaptă care ducea în sus.

   Urcarăm repede tot vreo patru metri, apoi Marian se opri şi pipăi tavanul de deasupra sa. Ieşeam dintr-o uşă secretă aşa că trebuia să fim cu băgare de seamă.

   Se auzi un zgomot slab. Marian găsise, deci, arcul chepengului şi ridică imediat capacul mare şi greu.

   O lumină puternică pătrundea prin crăpătura ce se făcea tot mai largă şi ne stinserăm îndată lămpile. Eu luai iar în mână arma piticului şi eram încredinţat că Marian scosese revolverul.

   Îl auzii şuşotind cu Pongo, care se alipi de dânsul, apoi văzui că uriaşul vârî toporul în deschizătura chepengului, pe care-l ridică binişor.

   Era foarte bine aşa, căci se putea ca sus servitorii prinţului să stea la pândă şi să-l lovească pe Marian peste mână dac-ar fi ridicat capacul cu braţul.

   În cele din urmă chepengul fu dat peste cap. Marian îşi înfipse pălăria în vârful ţevii revolverului şi o înălţă încetişor. Nu se întâmplă nimic; acum prietenul meu se săltă afară, în acelaşi timp cu Pongo. Îi urmai şi ne pomenirăm într-o odaie mare, mobilată oriental.

   Era atâta lux acolo, încât crezui că dădea în apartamentele prinţului.

   Păşirăm cu băgare de seamă spre perdeaua lată şi

groasă. Totul era liniştit şi Marian desfăcu stofa grea de mătase.

   Văzurăm o încăpere şi mai luxoasă decât cealaltă, dar nimeni nu se afla într-însa. Intrarăm şi o străbăturăm, iar covoarele groase ne înăbuşeau paşii.

   Când ajunserăm la o altă perdea, din celălalt capăt al camerei, Pongo se răsuci brusc în călcâie. Trebuie să fi auzit el un zgomot pe care noi îl trecusem cu vederea.

   Vreo opt servitori ai prinţului stăteau îndărătul nostru. Trebuie să se fi ascuns după scaune, sau intraseră prin vreo uşă tăinuită, de nu-i văzusem.

   În clipa următoare se aruncară asupra noastră cu strigăte de furie. Dar Pongo şi ridicase toporul şi cu o singură lovitură culcă doi la pământ. Totuşi, ceilalţi înaintau şi mai furioşi, iar numărul lor sporea mereu.

   Pongo mai doborî vreo patru, dar noi nu-i puteam da o mână de ajutor, căci el stătea în faţa noastră şi ar fi fost atins şi dânsul dacă ne-am fi folosit de armele date de pitic.

   Nici revolvere nu ne puteam folosi, deoarece Pongo se strecura încoa şi-ncolo pe dinaintea noastră. Şi când vrurăm să înaintăm, ca să luăm parte la luptă, ne simţirăm gâtlejurile prinse în laţuri, furăm traşi cu putere înapoi, pumni vânjoşi ne înhăţară şi în cele din urmă izbutiră să ne lege.

   Alături lupta mai dăinui câteva minute, dar nu trecu mult şi indienii izbucniră în răcnete de bucurie, iar Pongo fu adus legat fedeleş şi-a zvârlit la pământ lângă noi.

V

VÂNĂTOAREA

   PRINTRE INDIENI se aflau şi Masu, fiul prinţului, precum şi Kistna, preceptorul său, de asemenea şi intendentul. Clocoteau de furie şi eram încredinţat că se vor năpusti asupra noastră ca să ne sfâşie cu cruzime.

   Stăteau în semicerc în faţa noastră şi ochii lor zvârleau fulgere.

   Kistna înaintă vreo doi paşi, ne măsură cu furie, apoi zise:

   — Prinţul Ramga a fost rănit de pe urma loviturii date de diavolul negru al vostru. Asta o veţi plăti cu vârf şi îndesat.

   — Încântat! îşi bătu joc Marian. Trag nădejde că rana e destul de gravă. Bravo, Pongo, ai lucrat de minune!

   Kistna smulse un cuţit de la brâu şi se năpusti asupra lui Marian. Dar prietenul meu îşi trase picioarele legate le zvârli apoi înainte şi profesorul tânărului prinţ zbură până aproape de uşă, unde căzu grămadă.

   Masu avu mult de furcă să oprească pe servitori să nu ne măcelărească cu cuţitele.

   Eram surprins că Marian îi întărâta în felul acesta. Ca şi cum mi-ar fi ghicit gândurile, el întoarse capul spre mine şi- mi şopti:

   — Vreau să-i întărât cât mai mult, ca să făptuiască o nechibzuinţă. În orice caz au să se sfătuiască multă vreme cum să ne omoare. Şi câştigând timp, câştigăm totul.

   — Ţineţi-vă gura! se răsti tânărul prinţ. Tata o să vină îndată ca să hotărască asupra felului morţii voastre, căci mult nu mai aveţi de trăit.

   — Foarte interesant! zise Marian, prietenos. Eu nădăjduiesc, dimpotrivă, c-o să mai trăiesc mult. Poate mai apuc să vă văd spânzuraţi pe toţi - zău că o să mă bucur grozav!

   Masu se făcu vânăt de furie, dar se stăpâni în chip admirabil şi-l reţinu chiar pe Kistna, care se ridicase şi vroia să se năpustească iarăşi asupra lui Marian.

   Deodată servitorii făcură los prinţului Ramga, care se apropiă cu paşi rari de noi. Ne pufni râsul când îl văzurăm.

Avea în frunte un cucui cât toate zilele, iar nasul se făcuse cât o pătlăgică.

   Cu pumnii încleştaţi îşi aţinti privirea asupra noastră, răsuflă adânc şi zise răspicat dar cu glas fioros:

   — Ce mai moarte vă aşteaptă!

   — Vrei să mori atât de tânăr? făcu Marian. Dacă ţii să mai trăieşti, te-aş sfătui să ne dai drumul cât mai repede. N-o să pomenim nimic de ceea ce ni s-a întâmplat aici.

   — Ţine-ţi gura! răcni Ramga, spumegând de furie. Pe mine nu mă poţi trage pe sfoară! Nimeni nu ştie că aţi intrat în arena mea. Iscoadele mele au dat de cadavrul căruţaşului care n-a scăpat de Singha, „Aducătorul de moarte". Veţi muri aici şi nimeni nu o s-o afle. O să chibzuiesc acum în ce chip să vă trimit pe lumea cealaltă.

   Kistna făcu un pas înainte, se înclină până la pământ, apoi vorbi agitat către prinţ. Arăta mereu spre Marian - probabil că se plângea că prietenul meu îl zvârlise cât colo.

   Cu chipul întunecat, Ramga puse o întrebare servitorilor. Indienii se aplecară imediat şi începură să ţipe care mai de care.

   Ramga le strigă câteva cuvinte, după care ei izbucniră în strigăte de bucurie. Probabil că prinţul le făcuse o propunere care se potrivea cu dorul lor de răzbunare împotriva noastră.

   — Servitorii mei vor să ia parte la executarea voastră - ne spuse acum Ramga - aţi ucis şi rănit pe mulţi dintr-ai lor. Aşa că le voi satisface dorinţa. Aş putea pune să fiţi omorâţi cu încetul, dar servitorii mei vor mai mult decât să ucidă oameni fără apărare.

   Propunerea aceasta nu era deloc rea pentru noi. Într-o luptă dreaptă ne surâdeau oarecare perspective. Dar Ramga ne luă îndată speranţa.

   — Am mai dat acest fel de moarte şi altora, care ne-au insultat pe toţi. Şi Garha, piticul va muri aşa. Diseară veţi fi duşi într-o junglă îngrădită de jur-împrejur. Arme nu veţi avea voie să luaţi, dar nici servitorii mei şi nici noi nu vom avea altceva decât cuţite scurte. În jungla deasă vă puteţi ascunde bine, aşa că aveţi oarecum norocul să vă prelungiţi viaţa. Dar noi suntem foarte dibaci în a găsi oameni ascunşi, aşa că vom da mereu peste voi şi vă vom împunge cu cuţitele. E un sport frumos, pe care l-am practicat adesea.

   Asta era adevărată cruzime asiatică. Şi, ca şi cum ticălosul prinţ ar fi vrut să ne ia orice nădejde, adăugă, batjocoritor:

   — Fireşte că vom merge în grupuri mai mari, aşa că o să vă doborâm repede. Şi am uitat să vă spun că primele atacuri le vom da, fireşte, împotriva braţelor voastre. Şi când veţi fi lipsiţi de apărare, vom gusta din plin răzbunarea. Ăsta e cel mai frumos joc al nostru.

   Mă cuprinse o mânie fără margini. Dar n-aveam ce face şi fui nevoit să ascult iar vorbele lui Ramga, care urmă, după ce ne privise câteva clipe batjocoritor:

   — Acum veţi fi duşi în pivniţă, unde veţi fi păziţi până diseară. Fireşte că veţi avea fiecare o încăpere separată; vi se va da însă mâncare bună şi băutură. Trebuie să fiţi în puteri când va începe vânătoarea.

   La un semn al său furăm înhăţaţi de câte patru servitori care ne scoaseră afară. O scară dreaptă ducea în pivniţele întunecoase ale palatului: la lumina făcliilor însoţitorilor noştri văzurăm lespezile groase ale zidurilor.

   Furăm duşi în patru încăperi alăturate şi trântiţi la pământ. Cu mine rămaseră patru servitori, din care unul avea o făclie aprinsă. Ar fi fost cu neputinţă de fugit şi deoarece ştiam că voi avea nevoie de toate puterile la noapte, luai hotărârea să dorm.

   Şi cu toată situaţia primejdioasă în care ne aflam, izbutii. De trei ori fui trezit şi de fiecare dată căpătai o mâncare întăritoare şi vin. Servitorii păreau cam neliniştiţi; pesemne că nu li se mai întâmplase să vadă dormind atât de nepăsător nişte prizonieri cărora le era hărăzită o moarte aşa de grozavă.

   Când fui trezit a patra oară, ştiam că se lăsase noaptea şi va începe vânătoarea aceea înfiorătoare. Mă ridicai repede vesel şi zâmbii.

   Servitorii aveau acum în mâini cuţite scurte; în vreme ce trei mă ameninţau cu ele, un al patrulea îmi tăie legăturile de la picioare.

   Mă sculai imediat de jos şi izbutii să merg destul de bine. Cu Marian şi Pongo mă întâlnii abia sus, în coridorul palatului. Fuseseră duşi înaintea mea şi ne zâmbirăm cu încredere.

   Trebuirăm să aşteptăm cam multişor până ce prinţul Ramga catadicsi să se arate. Purta un costum europenesc şi la brâul de piele avea şi el numai un cuţit scurt. Fiul său, Kistna şi intendentul erau îmbrăcaţi la fel.

   — Arătaţi cât se poate de bine - zise prinţul - dar o să fie curând altfel, după ce vă vom damblagi braţele. Şi servitorii mei vor îmbrăca haine de culoare închisă, ca să nu-l puteţi vedea prea lesne; în schimb costumele voastre albe vor bate la ochi.

   La un semn al său câte doi servitori ne înhăţară de braţe, apoi furăm scoşi din palat. Merserăm de-a lungul gardului arenei, pe partea unde se aflau grajdurile. Ajunserăm la un grilaj înalt de fier, prevăzut cu sârmă ghimpată. O portiţă îngustă fu deschisă.

   Servitorii care ne aduseseră se dădură în lături şi alergară înapoi; în locul lor veniră alţii, îmbrăcaţi în haine kaki.

   Pongo fu împins spre portiţă. Patru servitori îl ameninţau cu cuţitele şi un al cincilea îi tăie legăturile de la mâini - apoi i se dădu un brânci de zbură în curtea îngrădiră.

   Veni rândul lui Marian, care se bucură de acelaşi „tratament". După ce mă expediară şi pe mine, portiţa fu închisă şi zăvorâtă.

   — Aşa, domnilor - zise prinţul, batjocoritor - acum căutaţi-vă o ascunzătoare bună. Veţi fi băgat de seamă că nu se află nici un copac în jungla asta, aşa că nu e rost să vă pitiţii în frunziş. Peste o jumătate de ceas venim.

   Ne aflam într-un desiş grozav. O potecă îngustă ducea într-însul, dar se părea cu neputinţă să putem coti din ea, ca să ne ascundem în tufişuri.

   N-aveam însă încotro: în jumătate de ceas ce ni se lăsase, trebuia si-ncercăm să facem cunoştinţă cu terenul. Marian o luă îndată pe potecă şi noi îl urmarăm.

   Ajunserăm într-un mic luminiş, de unde porneau, ca razele unei stele, alte opt poteci. Asta era o nouă cruzime.

Cu siguranţă că aceste poteci erau în legătură între ele, prin câteva altele, care mergeau în cerc.

   Marian se opri în loc, gânditor. Trebuia să ne alegem un loc unde să ne putem apăra bine - un loc unde să nu putem fi atacaţi decât de un număr mic de vrăjmaşi.

   Luminişul nu era potrivit pentru asta, căci „vânătorii" puteau veni acolo de pe toate potecile şi să ne cadă în spinare; de aceea Marian zise:

   — Cel mai bun lucru ar fi să rămânem în mijlocul uneia din aceste poteci. N-au decât să vie din ambele părţi, vor putea cel mult să ne atace câte doi împreună şi de atâta lucru ne vom apăra noi.

   Pongo, care îşi rotise privirea liniştit în juru-i, merse spre o tufă mare cu crengi groase. Lemnul era tare, totuşi uriaşul frânse trei beţe groase, aproape cât braţul. Le curăţă de rămurele, apoi le scurtă cam de vreun metru şi jumătate.

   Cu aceste „arme" ne-am fi putut apăra destul de bine în gangul îngust.

   — Minunat! spuse Marian. Pe oricine se va apropia prea mult de noi îl vom culca la pământ. Să rămânem deocamdată pe cărarea ce duce încoace de la poartă. Am zărit câteva goluri în frunziş, unde ne putem ascunde bine.

   Merserăm vreo zece metri înapoi pe potecă şi intrarăm în spărturile acelea din tufe, care păreau nişte firide.

   Aproape că trecuse jumătatea de ceas; strânsei mai tare în mână băţul meu şi ascultai cu încordare, când deodată Pongo şopti:

   — Atenţie Massers, vin!

   Auzii şi eu curând un zgomot slab şi în clipa următoare se iviră în faţa noastră făpturi cenuşii. Fără să scoată vreo exclamaţie Pongo sări pe dinaintea noastră.

   Auzirăm numai nişte pârâituri, patru la rând, apoi urmară nişte ţipete de groază, care se îndepărtară repede, însă între ele răsunară şi două răcnete de moarte.

   Dintr-o singură dată Pongo se scăpase, deci de şase indieni. Şi-l urmărise pe fugari, până ieşiseră de pe potecă.

   După câteva clipe se înapoie şi zise, liniştit:

   — Pongo doborât şase servitori. Prinţul Ramga nu fost printre ei.

   — Acum au să se despartă şi vor veni şi din partea cealaltă - îşi dădu părerea Marian - poate că-şi vor lua şi alte arme, deoarece îşi vor fi dat seamă că nu e de glumit cu noi. Atenţie!

   Îndărătul nostru se auzise un zgomot slab. Intrarăm înapoi în ascunzători şi aşteptarăm cu încordare. Zgomotul se apropia. Nu părea de om care se furişează, ci venea cineva liniştit de tot, fără să-şi dea osteneala să se ferească.

   Văzurăm deodată un veştmânt alb ivindu-se lângă noi şi tocmai când vroiam să ne repezim cu bastoanele... răsună glasul lui Garha, piticul, care zise în şoaptă:

   — Am bănuit, domnilor, că prinţul va orândui această vânătoare sălbatecă. Mă bucur că aţi şi biruit întrucâtva, dar e bine, totuşi, că v-am găsit atât de curând. N-au decât să poftească acum cu alte arme, probabil că vor lua suliţi lungi, ca să vă orbească.

   — Garha, mă bucur că te văd! zise Marian, cu căldură. Unde ai fost până acum? Începusem să fiu îngrijorat de soarta d-tale.

   — Am lucrat pentru dv. - răspunse piticul - vreau ca prinţul să simtă răzbunarea mea. Atenţiune, vin! Vedeţi, ştiam eu că vor lua suliţi!

   Văzurăm sclipind în lumina nesigură a lunii vârfurile armelor lungi, înainte ca să putem deosebi făpturile cenuşii ale servitorilor. Situaţia ar fi fost foarte neplăcută pentru noi, căci împotriva acestor arme cu greu ne-am fi putut apăra.

   Dar iată că Garha făcu un pas înainte şi ridică doar mâna. În clipa următoare răsună un răcnet de durere şi văzurăm lămurit că trupurile servitorilor se zvârcoleau la pământ.

   Garha se-ntoarse fulgerător, sări iar înainte şi mai ridică odată mâna. Lăncierii se apropiaseră şi din partea asta, dar peste o clipă se zvârcoleau şi ei în ţărână, răcnind.

   — Acum o să ştie Ramga că mă aflu aici - spuse piticul, triumfător - a să vadă el şi mai mult, numaidecât. A! Asta am aşteptat!

   De jur-împrejur se auziră împuşcături, însoţite de comenzi în englezeşte. Indienii păreau să fie împresuraţi din toate părţile şi n-aveau cum să se apere, doar cu cuţitele scurte.

   Când se făcu o clipă tăcere, un glas energic răsună:

   — Domnule Farrow, domnule Bertram, sunteţi aici? Pongo şi Garha sunt cu dv.?

   — Da, suntem aici - răspunse Marian.

   — Minunat, asta mă bucură!

   După câteva clipe se apropiă de noi o făptură înaltă, îmbrăcată în alb.

   — Îmi daţi voie să mă prezint, domnilor: şeful de poliţie Wood. Sunt fericit că am pus cu botul pe labe această bandă de ucigaşi. Pentru asta trebuie să-i mulţumiţi lui Garha, care a venit la mine astăzi şi mi-a istorisit despre dv. N-ar fi avut nici un rost să pătrundem în palat în cursul zilei, căci, după cum spunea şi Garha, aţi fi dispărut fără urmă. Şi el a pus la cale împresurarea acestei jungle. Oamenii mei şi- au croit drum înăuntru, tăind sârma cu foarfeci speciale. Când am auzit strigăte aici am înaintat cu binişorul şi nimeni n-a scăpat.

   Strânserăm mâna poliţistului, apoi mulţumirăm încăodată piticului, care răspunse cu modestie că el nu vroia decât să se răzbune împotriva prinţului.

   — Am pus mâna şi pe Ranga - spuse Wood - cred că o să-i piară pofta să trateze astfel pe oaspeţii ţării sale. A recunoscut că face parte din clica acelora pe care i-aţi descoperit şi redus la neputinţă dv., domnilor.

   Ne înapoiarăm la palat. Pe locul liber dinaintea acestuia stăteau indienii legaţi, păziţi de poliţişti. Chipul lui Ranga se schimonosi de furie neputincioasă când ne zări, dar noi nu-i dădurăm atenţie, căci nu mai aveam nimic cu el.

   Când urcarăm însă scara îngustă, se auzi îndărătul nostru un ţipăt înfiorător. Prinţul Ramga îşi dusese la faţă mâinile legate şi răcnea de durere.

   Alergarăm spre dânsul şi-i traserăm mâinile în jos, dar ne dădurăm înapoi cu groază, căci mândrul prinţ orbise... ochii lui erau arşi de vreun acid drăcesc.

   Piticul Garha dispăruse. Poliţiştii spuseră că pe când trecuse pe dinaintea prinţului, ridicase repede mâna spre dânsul.

   Ramga nu avu mult de suferit: chiar a doua zi fu spânzurat, împreună cu toţi ai săi.

   Nu rămaserăm mult timp în Haidarabad, căci aventura de care avusesem parte acolo nu prea fusese plăcută, aşa că plecarăm cât mai repede.

   Ne îndreptarăm spre coasta de răsărit, unde ne aştepta ceva şi mai şi - încheie doctorul Bertram, zâmbind.

SFÂRŞIT

Volumul 158

„SUGRUMĂTORUL"

   UN TATĂ DEZNĂDĂJDUIT

   — ... ULTIMA MEA SPERANŢĂ. Dv. sunteţi poate singurii, domnilor, în măsură să lămuriţi această taină şi să- mi salvaţi copiii. Cunoaşteţi India atât de bine, încât veţi izbuti să....

   Henry Norton îşi rupse speriat vorba şi sări în sus - povesti doctorul Bertram lui George. — noi rămăseserăm liniştiţi locului, căci ştiurăm că zgomotele ciudate ce se auzeau acum, nu le putea face decât Pongo al nostru, care înainte cu zece minute se-ndepărtase fără zgomot din pridvorul bungalow-ului.

   Sub balustrada lată împodobită cu flori, răsunase trosnet de crengi, bocănituri şi lovituri şi la urmă un horcăit înăbuşit, care se stinse repede.

   După câteva clipe Pongo al nostru urcă treptele spre pridvor. Sub braţul drept ducea trupul mare al unui indian, care n-avea pe dânsul decât un şorţ legat în jurul mijlocului. Pongo îl zvârli la pământ şi zise liniştit:

   — Pongo auzit că indian se furişează. Înhăţat pe el aici în tufiş. Indian apărat cu pumnal. Ăsta.

   Puse pe masă în faţa noastră un pumnal minunat, ale cărui plăsele erau dintr-o piatră scumpă.

   Henry Norton se holbă la indianul leşinat, apoi murmură, cu glas schimbat:

   — Ăsta e Rhasu, supraveghetorul lucrătorilor mei. E de trei ani în serviciul meu şi s-a arătat harnic şi foarte credincios. Nu-mi pot închipui de ce să fi căutat să ne iscodească. Nu cumva s-o fi înşelat Pongo al dv.?

   — Dacă Rhasu ar fi venit aici fără nici un gând ascuns, atunci n-ar fi avut de ce să se apere cu pumnalul şi afară de asta, Pongo susţine că l-a văzut furişându-se. Nici eu nu pot pricepe un lucru şi anume: de unde are un simplu supraveghetor, un pumnal atât de preţios? Pe de altă parte, e suspect faptul că poartă un şorţ de culoare închisă. Ceea ce cred că n-ai văzut încă la dânsul.

   — Aşa e - încuviinţă Norton - ţinea cu orice chip să nu fie

văzut. Dar ce motiv o fi avut să ne iscodească?

   — Trebuie să fie şi el amestecat în dispariţia celor doi copii ai d-tale - zise Marian - chiar dacă n-o fi dânsul răpitorul, poate să fie în slujba acestuia ca iscoadă. Ivirea noastră i-a dat de bănuit, cu atât mai mult cu cât ne-ai adus pe întuneric în casa d-tale.

   Norton făcu o mişcare de parc-ar fi vrut să se năpustească asupra omului leşinat. Când Marian îl apucă de braţ, oprindu-l, dânsul scrâşni:

   — Domnule Farrow, lasă-mă! Să mărturisească dacă i-a răpit pe Maud şi Jackie!

   — Deocamdată nu poate mărturisi nimic - răspunse Marian - câci Pongo l-a scos din luptă pentru câtva timp; dar mai bine să-l legăm, ca să nu facă vreo năzbâtie când s-o trezi.

   — Aduc eu o frânghie - zise Norton şi intră repede în casă.

   Rămaserăm liniştiţi locului, privind pe individual care se trădase singur. Deodată se auzi din casă un ţipăt slab de ajutor, apoi o bufnitură înăbuşită. Pongo o zbughi în casă şi când puserăm şi noi piciorul pe pragul odăii de lucru a lui Norton, îl văzurăm pe uriaş aplecat deasupra acestuia, care zăcea la pământ în faţa biroului.

   Norton fusese lovit cu putere, după cum dovedea un cucui mare la frunte. Sertarele biroului erau deschise şi se vedea că fuseseră scotocite în grabă.

   Se deşteptă curând din leşin, privi rătăcit în juru-i, apoi zise cu greu:

   — Când am intrat în odaie ca să iau o sfoară dintr-un sertar al biroului, am văzut o făptură înaltă, neagră, care scotocea pe masa de scris. M-am repezit la el, când acesta se şi întoarse brusc şi în clipa următoare mă izbi în cap cu atâta putere încât mă prăbuşii la pământ.

   — Ai recunoscut pe individ? întrebă Marian.

   —  Nu, domnule Farrow, era un indian cu ochi mari, arzători. La fel ca Rhasu purta şi el un şorţ de culoare închisă şi trupu-i negricios abia se putea recunoaşte.

   — Rhasu! strigă Marian, speriat. A rămas singur. Repede, trebuie să vedem ce-i cu el!

   Pongo se şi repezise afară, iar noi îl urmarăm, împreună cu Norton, care mergea clătinându-se.

   Temerile prietenului meu se dovediră îndreptăţite, căci când ajunserăm pe terasă mai văzurăm cum Pongo sărea jos în grădină... Rhasu dispăruse! Fireşte că nu puteam şti dacă se trezise singur din leşin, sau dacă fusese liberat de misteriosul indian.

   Fără să stăm mult pe gânduri sărirăm după Pongo. La câţiva paşi depărtare de bungalow ne oprirăm, ciulind urechile. Nu se auzea însă nimic.

   Dar deodată, la vreo treizeci de metri înaintea noastră răsună o bufnitură, urmată de foşnete şi trosnete de crengi. Ne repezirăm într-acolo şi dădurăm de Pongo, care căzuse în cap într-un tufiş mare.

   Îl ridicarăm în grabă şi imediat el îşi recăpătă cunoştinţa, luând-o la goană prin grădină, spre mare.

   Nu puteam ţine pasul cu el şi când ajunserăm la un minut după dânsul la debarcader, camaradul nostru şi stătea la celălalt capăt al punţii şi privea încordat spre apă.

   Ne apropiarăm de el încetişor şi acum auzirăm şi noi loviturile slabe de lopeţi, care se-ndepărtau spre Nord. Pongo se-ntoarse spre noi şi zise:

   — Pongo văzut doi indieni, Rhasu şi un străin care sprijinea pe el. Când Pongo coteşte pe după tufiş, Rhasu iveşte în faţa lui. Pongo sare la dânsul repede, dar este lovit în ceafă şi cade în cap. Acum Rhasu şi străin vâsleşte.

   — Şi au luat cu ei cele două bărci ale lui Norton! făcu Marian cu necaz. Acum nu-i mai putem urmări, ca să vedem unde debarcă. Dar la marginea de miazănoapte a golfului se află multe peşteri în stânci. acolo îi vom găsi şi probabil şi pe copiii dispăruţi ai lui Norton.

   — Crezi tu că mai sunt în viaţă? întrebai în şoaptă. Norton ne povestea doar că în cursul ultimelor luni au dispărut mai mulţi tineri, băieţi şi fete, care au fost regăsiţi mai târziu gâtuiţi. „Sugrumătorul", cum e numit aici criminalul acela, o fi ucis până acum şi pe Maud şi Jackie Norton.

   — Au dispărut abia de patru zile - spuse Marian - aşa că mai putem nădăjdui să-i regăsim în viaţă. Poate că, în scurtul timp de când ne aflăm aici în Vizagapatam, am făcut treabă mai bună decât toată poliţia în decursul ultimele luni. Ştim cel puţin că Rhasu e unul din oamenii misteriosului „Sugrumător" şi pe de altă parte putem presupune că pe marginea de miazănoapte a golfului se găseşte ascunzătoarea criminalului. Hai înapoi, Norton trebuie să ne facă rost la repezeală de altă barcă. Poate mai are câteva pe chei său de încercare în partea de miazăzi a oraşului.

   O luarăm îndărăt prin grădină şi dădurăm de Norton, care, la întrebarea lui Marian, răspunse că mai are o luntre, priponită la cheiul din faţa antrepozitelor sale.

   Intrarăm repede în casă ca să ne luăm armele. Când trecurăm prin pridvor, Marian se apropiă de masa la care stătusem şi luă minunatul pumnal, pe care-l luase Pongo de la Rhasu.

   — Am impresia că pumnalul acesta are o însemnătate deosebită - zise el.

   — După cum văd, ţi-ai şi făcut părerea despre individual numit „Sugrumătorul" - spusei - m-am gândit şi eu tot timpul la chestia asta şi am ajuns la convingerea că nu poate fi vorba decât de un om bolnav la creier, care făptuieşte nelegiuirile în clipe de nebunie sângeroasă.

   — Da. Aşa pare să fie - încuviinţă prietenul meu - mă miră însă că se vorbeşte de un „Sugrumător", căci eu cred că e vorba de mai multe persoane.

   — E drept că unul singur n-ar fi putut făptui crimele atât de neobservat, după cum ne istoriseşte Norton. Acum cunoaştem şi un complice. Păcat că ne-a scăpat, căci ne-ar fi putut mărturisit câte ceva.

   — Nu cred asta. Sunt aproape convins că făptaşii n-au să mărturisească nimic nici dacă i-am supune la cele mai grozave chinuri.

   Mă oprii locului şi-l apucai de braţ pe prietenul meu.

   — Mariane! exclamai agitat. Acum ştiu la ce te gândeşti. Crezi într-adevăr că mai există încă...

   — Da cred - mă întrerupse camaradul meu - acum avem însă de discutat lucruri mai importante. Domnule Norton, când ajungem la antrepozitele d-tale?

   — Peste câteva minute - răspunse englezul - dar ce credeţi despre misteriosul gâtuitor? Sunteţi de părere că bieţii mei copii sunt în mare primejdie? Că au fost omorâţi?

   — Nu, nu cred asta - răspunse Marian, cu hotărâre - căci în cazul acesta Rhasu n-ar mai fi avut nevoie să te iscodească. Asta e cea mai bună dovadă că copiii se mai află în viaţă. Ne-ai povestit chiar că în cazurile celelalte bietele victime au fost găsite gâtuite abia după două sau trei săptămâni de la dispariţia lor. Şi din starea cadavrelor sa stabilit că toate crimele acestea fuseseră făptuite numai cu câteva ceasuri în urmă, de obicei noaptea.

   Ajunserăm la cheiul de încărcare în faţa magaziilor lui Norton. Englezul era proprietarul celei mai mari

întreprinderi de expediţiuni şi întreţinea pe socoteala sa două vase de coastă.

   Ne arătă luntrea şi vru să se aşeze în ea, când Marian zise:

   — Domnule Norton, pricep bine că vrei neapărat să conlucrezi la regăsirea copiilor d-tale, dar zău n-avem nevoie de d-ta. Ai putea să strici totul... Poţi avea deplină încredere că vom face ce ne stă în putinţă.

   — Da, da, recunosc - încuviinţă Norton - vă avântaţi în mari primejdii şi trebuie să fiţi cu capul limpede. Eu în starea de agitaţie în care mă aflu, mai mult v-aş strica. Vă voi aştepta, deci, în bungalow-ul meu, dar ce să fac dacă veţi fi atacaţi de primejdioşii gâtuitori şi veţi fi luaţi prizonieri. Să dau de veste poliţiei?

   Marian chibzui câteva clipe, apoi zise:

   — Dacă până mâine la prânz nu suntem îndărăt, atunci anunţă poliţia. Mergem acum la marginea de Nord a golfului, ca să cercetăm stâncile de acolo. Vom lăsa în urma noastră semne, dacă vom părăsi barca şi vom pătrunde în labirintul stâncos. Poliţiştii ne vor putea urmări atunci.

   — Voi îngriji de totul - făgădui Norton.

   Marian strânse mâna englezului, apoi se sălta în barcă. Pongo şi luase vâslele şi imediat micul vas o luă cu viteză spre golf.

   — Mariane - începui eu iarăşi - cred că şi tu eşti de părere că gâtuitorii...

   — ... sunt oameni foarte primejdioşi - mă întrerupse prietenul meu - da, cred cu hotărâre asta. Despre celălalt punct să nu discutăm deocamdată. Ideea e prea îndrăzneaţă, dar trebuie totuşi s-o ţinem în seamă şi să ne luăm măsurile cuvenite. Cu putinţă este, deoarece suntem în India, ţara minunilor.

   De la magaziile lui Norton până la marginea de Nord a golfului erau cel mult trei kilometri. După ce străbăturăm vreo trei sferturi din dum Pongo începu să vâslească cu atâta băgare de seamă, încât nu făcea nici cel mai uşor zgomot.

   În vreme ce ne apropiam de stâncile înalte de vreo cincizeci de metri, mă gândeam la Norton. Bietul tată era vrednic de milă, căci fiul său în vârstă de optsprezece ani şi fiică-sa de şaisprezece - la naşterea căreia mamă-sa murise - dispăruseră fără urmă.

   Henry Norton citise despre aventura noastră în Haidarabad şi ne telegrafiase îndată.

   Primiserăm depeşa cu puţin înainte de plecare. Aveam şi aşa de gând să mergem spre coasta de răsărit a Indiei, astfel că dădurăm urmare chemării disperate şi ajunseserăm târziu după-amiază la Vizagapatam.

   Luarăm camere la Hotelul Gării, apoi Marian chemă la telefon pe nefericitul tată. Norton ne rugă să aşteptăm până seara, când vroia să ne istorisească grozava poveste, cât mai puţin văzut. Simţea că e spionat şi cu toată prevederea lui am fi fost totuşi iscodiţi de supraveghetorul său Rhasu, dacă Pongo, cu auzul său minunat, n-ar fi observat la vreme apropierea ticălosului.

   Oamenii cărora vroiam să le smulgem prada erau într- adevăr foarte primejdioşi, dacă presupunerile noastre se adevereau.

   Fui trezit din gândurile mele, căci ajunsesem la peretele de stâncă şi Pongo vâslea acum de-a lungul lui. Luna se afla îndărătul stâncii, astfel că noi eram în umbră. Pe de o parte asta era spre binele nostru, căci n-am fi putut fi zăriţi atât de lesne, dar pe de altă parte cu siguranţă că ne scăpau unele peşteri şi crăpături, cărora le-am fi dat mai multă atenţiune la lumina zilei.

   Dar ne obişnuirăm repede cu întunerecul. Acum trebuia, în primul rând, să vedem dacă puteam descoperi barca în care fugiseră Rhasu şi celălalt Indian, care-l liberase.

   Făcuserăm vreo jumătate de drum, când deodată Pongo şopti:

   — Atenţiune, Massers, lumină în peşteră!

   Ne aflam în faţa unei crăpături potrivit de lată şi înaltă din peretele stâncos. În fundul peşterii cu desăvârşire întunecate, la vreo treizeci de metri depărtare, se aprinsese o clipă o luminiţă, ca raza unei lămpi de buzunar acoperită.

   Nu era lucru curat, căci cine să se aţină în toiul nopţii în peştera aceasta, departe de oraş? Poate aveam noroc şi printr-o nechibzuinţă a criminalilor căutaţi de noi le descopeream ascunzătoarea.

   Marian dădu lui Pongo o comandă în şoaptă, ca să intre cu barca în peşteră.

   Îndată ce ne aflarăm în peştera cufundată în întunerec, Pongo se opri din vâslit şi lăsă barca în voie. Trebuia să ne încredinţăm mai întâi dacă nu cumva îndărătul peşterii stăteau la pândă primejdioşii duşmani, gata să se azvârle asupra noastră.

   Deodată, luminiţa din fund se aprinse iarăşi, dar înainte să putem deosebi de unde venea şi dacă se mişca, se stinse din nou.

   Câteva minute se scurseră într-o aşteptare încordată, apoi Marian dădu în şoaptă comanda de înaintare. Pongo izbuti să nu facă nici cel mai mic zgomot şi astfel puturăm asculta dacă nu cumva vreun duşman îşi trăda apropierea.

ŞIRETENIA LUI RHASU

   NU AUZISEM NIMIC. Barca înainta tot mai adânc în peşteră.

   Deodată Pongo se opri iarăşi din vâslit, căci la vreo şase metri în faţa noastră se aprinsese din nou luminiţa. După cum bănuisem, era o dâră subţire de lumină de la o lampă de buzunar. Omul care o ţinea trebuia s-o fi acoperit cu mâna, aşa că numai dâra aceasta se strecura printre degete, căzând pe pământ şi alunecând încetişor spre dreapta.

   Acum văzurăm şi picioare desculţe, tuciurii, ivindu-se şi păşind încet în raza de lumină. Un indian căuta aşa dar acolo un obiect pierdut şi prin neprevederea sa se părea că descoperisem ascunzătoarea „Sugrumătorului".

   Stăturăm liniştiţi de tot; indianul, din care vedeam numai nelămurit picioarele goale, mergea foarte încet spre dreapta, în partea de răsărit a peşterii.

   Deodată dispăru - probabil că nu regăsise obiectul pierdut. Mai aşteptarăm vreun sfert de ceas, căci se putea ca omul să se întoarcă. În cele din urmă, Marian şopti:

   — Înainte, Pongo, să-l urmărim!

   Uriaşul Negru vâsli fără zgomot, până ce barca se izbi încet de peretele de stâncă. Marian se şi dusese în faţă şi şopti după câteva clipe:

   — Aici e un brâu lat de stânci... A! Sunt şi ridicături, de care pot lega funia bărcii. Haideţi!

   Ieşirăm din barcă şi, tot dibuind, băgarăm de seamă că ne aflam pe un brâu de stâncă lat de vreun metru şi jumătate.

   Mai ascultarăm câtva timp, apoi Marian îşi aprinse lampa, dar acoperi şi el lentila cu palma, lăsând doar o dâră subţirică să se strecoare printre degete.

   Merserăm încetişor spre peretele de răsărit al peşterii şi în curând ne aflarăm în faţa unei crăpături atât de înguste încât intrarăm aproape turtiţi într-însa. Crăpătura era însă lungă numai de o jumătate de metru, pe urmă se continua

într-un gang lat de vreun metru şi jumătate, care ducea numai doi metri spre răsărit şi cotea după aceea spre miază-noapte.

  Înainte ca să apuce pe după colţ, Marian stinse lampa, ascultă câteva clipe şi neauzind nimic îndreptă din nou dâra subţire de lumină spre pământ şi păşirăm încetişor înainte.

  Cu totul întâmplător Pongo venea la urmă, pe când de obicei, când era vorba de întreprinderi primejdioase, eu eram codaşul. Mergeam unul îndărătul celuilalt şi deodată Marian se-ntoarse pe jumătate şi întrebă cu glas coborât:

  — Ce s-a întâmplat, Robert?

  — Nimic - răspunsei eu, uimit - ce ai?

  În aceeaşi clipă o mână îmi atinse braţul drept, crezui că e Pongo, mă-ntorsei şi eu pe jumătate şi întrebai peste umăr:

  — Ce este, Pongo?

  Nu căpătai nici un răspuns, în schimb auzii un zgomot de parcă cineva ar fi zvârlit cu picioarele în jurul său, apoi bufnituri ca şi cum s-ar fi prăbuşit blocuri de stâncă.

  O rază de lumină ţâşni în aceeaşi clipă pe lângă mine. Marian descoperise de tot lentila lămpii şi lumina îndărătul meu.

  Abia acum băgarăm de seamă... că Pongo dispăruse. Un praf fin, sclipitor, plutea în aer îndărătul meu şi nu ştiam ce să cred, când Marian şopti:

  — Asta e şiretenie, nu glumă! Cu siguranţă că e opera lui Rhasu. Ţi-a atins şi ţie o mână braţul drept?

  — Da, credeam că e Pongo.

  — Şi în realitate era unul din duşmanii noştri, probabil Rhasu. Trebuie să fi stat într-o crăpătură aici la dreapta şi l-a căutat pe Pongo, pe care l-a şi putut găsi lesne, pentru că purtăm veşmintele de culoare deschisă. Cu Pongo are el ce are, deoarece camaradul nostru l-a înhăţat în grădina vilei lui Norton. Acum s-a răzbunat. vezi praful acela fin, sclipitor? Conţine particule de mineral şi, dacă adaugi la asta bubuiturile acelea care s-au auzit, atunci vei pricepe şi tu că crăpătura în care a fost tras Pongo - cu siguranţă printr-un laţ, care i-a fost zvârlit peste cap - a fost închisă la loc printr-o lespede potrivită.

   — Atunci trebuie să ne luăm după el! făcui speriat.

   Dar Marian mă opri:

   — Robert, n-ar avea nici un rost, deoarece lespedea aceea va fi închisă pe dinăuntru. Ne vom pierde timpul degeaba. Trebuie să mergem mai departe, poate că ajungem pe altă cale în ascunzătoarea bandei.

   Îmi aprinsei lampa de buzunar şi lăsai lumina să cadă pe peretele drept al gangului. Puteţi recunoaşte lămurit marginile lespedei de piatră cu care fusese acoperită crăpătura. Proptindu-mă într-însa, n-o puteţi clinti nici cu un milimetru. Avea dreptate Marian, era fixată pe dinăuntru.

   Prietenul meu o şi pornise de-a lungul gangului. Mă grăbii să-l ajung şi spusei:

   — Mariane, numai de n-am veni prea târziu. Poate că Pongo al nostru a păţit ceva, căci trebuie să fi fost tras cu o putere extraordinară în crăpătură.

   — Asta aşa e, dar nu cred să se mulţumească ticălosul acela cu o moarte aşa de uşoară. Sper să-l putem elibera pe camaradul nostru, înainte de a i se întâmpla ceva.

   Aprinserăm lămpile de buzunar şi nu le mai acoperirăm lumina acum. Gangul urca în pantă uşoară, ceea ce-l făcu le Marian să spună:

   — Asta nu-mi place deloc, Robert. Dacă gangul duce aşa mai departe în sus, se poate să ieşim afară pe peretele de stâncă, pe câtă vreme Pongo o fi zăcând undeva în vreo peşteră. Ne-am lăsat traşi pe sfoară de Rhasu. El se aştepta, de sigur, că vom veni după dânsul cu altă barcă şi ne-a atras încoace, prefăcându-se că e în căutarea unui obiect pierdut. Avem duşmani foarte primejdioşi.

   — Nu pricep de ce nu ne-au atacat şi pe noi. Sau or mai fi înaintea noastră capcane, de care nu vom putea scăpa?

   — Prin crăpătură ar putea fi tras înăuntru numai unul din noi - spuse Marian - şi Rhasu l-a ales pe Pongo, fireşte. Trebuie să fim cu mare băgare de seamă, căci n-o să ne lase ei să le scăpăm. Tu ţine sub ochi partea stângă a gangului!

   Îndreptai imediat lumina lămpii spre stânga, când deodată descoperii pe peretele de piatră o dungă subţire, metalică, ce lucea ca arama.

   O sârmă! îmi trecu prin minte şi fără să şovăi o clipă, îl apucai de Marian de brâul de piele şi-l trăsei înapoi cu toată puterea. Dacă era o sârmă, atunci era întinsă de-a curmezişul gangului şi Marian şi călcase pe ea.

  În aceeaşi clipă când prietenul meu se dădu înapoi, tavanul gangului se prăbuşi înaintea noastră.

  Un bloc uriaş, care ne-ar fi terciuit pe amândoi căzu vertical în jos, închizând cu totul gangul.

  — Mare noroc am avut! exclamai uşurat. Întâmplător am observat capătul sârmei, altminteri am fi fost acum zdrobiţi.

  — Da, Robert, soarta ne-a apărat şi de astădată de un sfârşit grozav. Acum însă hai repede înapoi! Trebuie să ieşim din peşteră la barcă. Poate că găsim în altă crăpătură intrarea căutată spre lăuntrul stâncii în care se află Pongo al nostru.

  Ne întoarserăm şi pornirăm îndărăt pe gang. În cele din urmă ajunserăm în peşteră şi alergarăm spre locul unde Marian legase barca... Dar aceasta dispăruse. Mă uitai năuc la prietenul meu, apoi zisei:

  — Acum nu ne rămâne altceva de făcut decât să înotăm. Va trebui să-ncercăm apoi să mergem de-a lungul ţărmului.

  — Da, n-o să ne rămână altceva de făcut - încuviinţă prietenul meu - poate că în felul acesta ne regăsim şi barca, deoarece banda trebuie să aibă undeva un mic port pentru vasele ei.

  Ne trecurăm puştile în spate, luarăm în gură lămpile de buzunar şi ne lăsarăm în apa călduţă.

  Înotarăm afară din peşteră şi răsuflai uşurat când văzui marea înaintea noastră, luminată de lună.

  Puteam stinge acum lămpile şi ţinându-ne pe lângă zidul de stâncă, înotarăm spre răsărit. Tocmai în locul acesta peretele de stâncă ieşea mult în mare şi cădea vertical. Trebuia deci să înotăm o bucată bună.

  În drum dădurăm peste două crăpături înguste şi luminând înăuntru văzurăm că amândouă erau atât de strâmte, încât un om abia s-ar fi putut strecura înăuntru şi afară de asta, erau adânci de cel mult doi metri. Aşa dar, nu putea fi acolo vreo intrare tăinuită în stâncă.

  Ajunserăm la a o a treia crăpătură, largă de vreo doi metri. Înotarăm înăuntru şi luminarăm pereţii, ţinând

lămpile între dinţi.

  Gangul părea să fie foarte adânc şi se lărgea tot mai mult. Înotarăm înainte, eu pe stânga, Marian pe dreapta, astfel că eram la vreo patru metri unul de altul.

  Deodată, prietenul meu spuse speriat:

  — Robert, repede afară pe brâul de stâncă! Repede!

  Nu stătui să văd despre ce e vorba, căci dacă Marian vorbea astfel, însemna că era primejdie mare îndărătul nostru. Tocmai mă aflam într-un loc, unde brâul de stâncă de deasupra era lung de vreun metru. Spărturile de amândouă laturile, unde căzuse piatra, erau de cel puţin zece metri. Nu mai puteam înota până acolo, aşa că mă săltai pe un bolovan şi mă întorsei cu băgare de seamă. Era destul de greu şi marginea aceea n-avea mai mult decât treizeci de centimetri lăţime.

  Privind în apa gangului mă speriai atât de tare încât fui cât p-aci să-mi pierd cumpăna, căci văzui coada unui rechin enorm.

  Începură să-mi tremure genunchii. Situaţia mea era cât se poate de rea, dar la asta nici nu mă gândeam pentru moment.

  Îngrijorarea pentru Pongo al nostru, care se şi afla în faţa unei morţi grozave, ne făcuse să uităm cu totul de aceste primejdii ale mărilor tropicale.

  Şi această scăpare din vedere ar fi fost cât p-aci să se răzbune amarnic, dacă brâul îngust de stâncă pe care stăteam s-ar fi prăbuşit, atunci când mă săltasem pe el.

PRINTRE RECHINI

   RECHINUL ERA LUNG de vreo cinci metri şi-l vedeam bine în apa luminată de lună. Marian trebuie să se fi întors întâmplător şi să-i fi văzut şi el coada.

   Dihania dispăru în scobitura al cărei capăt nu-l puteam zări, atât de mult săpase apa mării în peretele stâncos.

   Mă gândeam tocmai cum îi va fi cu putinţă monstrului să se întoarcă, pentru că era de presupus că acel canal devenea tot mai îngust - când iată că se întoarse, trecu pe lângă mine şi-i văzui sclipind ochii mici şi răutăcioşi. Părea să-şi dea seama că-l aştepta o pradă bine venită.

   Mă sprijinii de peretele de stâncă ce se înălţa îndărătul meu şi nu trebuia să cutez să mă mişc, căci sau se desprindea bolovanul pe care stăteam, sau puteam aluneca în apă.

   Mă gândeam dacă n-ar fi fost bine să-ncerc a alunga rechinul prin gloanţe, dar îmi spusei îndată că nu se cădea să fac asta, pentru ca să nu trădăm „Sugrumătorului" şi oamenilor săi unde ne aflam.

   Dar nici aici nu puteam rămâne; trebuia să-ncercăm să-l eliberăm pe Pongo al nostru. Cu cât trecea mai mult timp, cu atât bietul nostru camarad era mai ameninţat să cadă victima răzbunării lui Rhasu.

   — Mariane - strigai încetişor dincolo - ce facem? Nu mă pot mişca aici, căci stau pe o făşie îngustă a brâului de stâncă.

   — Hm, asta e neplăcut - răspunse camaradul meu - credeam c-am putea înainta pe brâul acesta până la capătul gangului. Fireşte că rechinul va sta de veghe afară şi va da îndată buzna înăuntru dacă ne vom lăsa în apă.

   — Ce-ar fi să-i trimit câteva gloanţe? propusei eu.

   — Nu, asta nu trebuie să facem, căci ne trădăm ascunzătoarea! A! Uite că dihania a luat-o înapoi, de data asta pe partea mea. Robert, aici rechinul nu se poate întoarce lesne, căci locul e prea strâmt pentru el. Aşteaptă până va fi trecut, apoi înoată repede cei zece metri până la

brâul de stâncă ce merge spre capătul gangului. Cred că poţi cuteza. Fireşte că eu voi sta de veghe, uite că-mi pregătesc puşca; dacă rechinul se va-ntoarce mai curând, atunci va trebui să-l împuşc.

   Mă puteam bizui pe însuşirile de bun ţintaş ale lui Marian, dar gândul de a mă vârî în apa unde înota moartea în carne şi oase, nu era deloc plăcut. Îmi dădui seamă însă că propunerea prietenului meu era singurul mijloc, altminteri nu-i puteam veni în ajutor lui Pongo.

   Privii după rechin până-l văzui dispărând, pe urmă îmi dădui drumul încetişor în apă şi înotai cu grabă spre brâul de stâncă salvator.

   Mai eram la doi metri de acesta, când văzui ţâşnind prin apa sclipitoare coada dihăniei. Mai era însă la cel puţin treizeci de metri depărtare şi eu înotam atât de aproape de peretele de stâncă, încât cu greu m-ar fi putut înhăţa, deoarece se ştie că un rechin trebuie să se aşeze pe spate ca să se poată folosi de maxilarele sale care se află sub falca de sus.

   — N-ai grijă, veghez eu! îmi strigă Marian. N-o să te poată ajunge.

   Pricepui greu cuvintele sale, căci înotam cu disperare. Când pusei mâna pe brâul de stâncă mă săltai în sus şi mă lăsai repede în genunchi pe piatră.

   Aproape de tot de mine spumega apa; văzui pântecele alb al rechinului, care se întorsese pe spate, dar pe mine nu mă mai putea ajunge. Mă ridicai binişor, în vreme ce dihania dezamăgită se îndepărtă.

   Brâul de stâncă era mai lat aici şi mă puteam mişca mai în voie. Peste drum îl vedeam pe Marian la aceeaşi înălţime şi-mi făcea semne, strigându-mi:

   — Bravo, Robert, ai făcut bine ce-ai făcut. Monstrul a fost mai repede decât credeam, dar şi tu nu te-ai lăsat. Să sperăm că acum vom avea noroc şi ajungem cu bine până la capătul gangului. Poate că ne vom putea căţăra sus în vreun loc.

   Dar cu cât înaintam, cu atât mai drepţi deveneau pereţii şi gangul tot mai larg. Ar fi trebuit să ne închipuim asta, căci altminteri cum s-ar fi putut întoarce rechinul atât de lesne.

   Apa în gang sclipea în lumina lunii; deodată se ivi înaintea noastră un punct luminos, care se mărea mereu.

   Şi după ce înaintarăm cu băgare de seamă vrei cincizeci de metri, ne pomenirăm pe marginea unui bazin rotund, cu un diametru de vreo sută de metri.

   Era într-adevăr un capriciu al naturii să creeze aici, în labirintul de stânci, un adevărat lac. Probabil că era de obârşie vulcanică, după cum arăta şi forma aproape rotundă.

   Gangul era lat aici de vreo şapte metri şi privind la Marian, pe partea cealaltă, văzui rechinul, înotând încetişor. Dihania ne urmărise şi acum înota încoa şi încolo în lac.

   — Trebuie să căutăm să ocolim lacul - îmi strigă Marian - ah, asta e neplăcut! adăugă el imediat. Aici e iarăşi năruit brâul de piatră pe o lungime de vreo douăzeci de metri.

   Abia acum privii la brâul de stâncă pe care stăteam, mă speriai şi strigai prietenului meu:

   — Şi aici tot aşa e, Mariane. N-ar fi bine să împuşcăm rechinul şi să străbatem lacul înot?

   — Nu, pentru că n-avem de unde şti dacă găsim o altă ieşire. Şi-apoi mai cred că rechinul nu este singur, ăsta de aici îmi pare ceva mai mărişor. Ah, spuneam eu!

   Încă doi rechini se iviră în aceeaşi clipă şi se alăturară celui dintâi în lac. Ar fi trebuit să păgubim multe gloanţe ca să-i alungăm şi poate că afară, în faţa gangului, mai pândeau şi alţii.

   Dar deşi situaţia era disperată, Marian nu-şi pierdu cumpătul şi zise:

   — Robert, n-avem încotro! Trebuie să-ncercăm să ne căţărăm undeva pe un perete de stâncă. Altminteri nu mai ieşim de aici. Şi cine ştie dacă n-o da peste noi curând „Sugrumătorul" şi oamenii săi.

   Perspectiva aceasta era cea mai neplăcută, căci dacă ticăloşii ne găseau eram pierduţi. Nici n-aveau nevoie să ne împuşte, ci era de-ajuns dacă ne bombardau cu pietre.

   Dar cum să te caţeri pe aceşti pereţi drepţi?

   Pe de altă parte, însă, Marian avea dreptate susţinând că nu există altă cale. Trebuia să ne urcăm, chiar dacă primejdia de a ne prăvăli ar fi fost de două ori mai mare.

   Examinai suprafaţa verticală şi în cele din urmă mi se păru că găsesc un loc care era puţin înclinat şi care avea şi mai multe găuri şi crăpături.

   — Ai descoperit ceva? mă întrebă Marian de dincolo. Se pare că eu am noroc, aici cred că pot încerca.

   Îi răspunsei cum stăteau lucrurile, apoi mă încredinţai că puşca era bine fixată pe spate, îmi pipăii pistoalele şi deoarece mi se păru că unul nu stătea prea bine la cingătoare, îl scosei afară, ca să-l vâr apoi mai adânc la locul lui. Atunci se rostogoli în jos lângă mine o pietricică, se lovi de brâul de stâncă şi căzu în lac. Privii îndată în sus şi văzui două mâini negre, ţinând o piatră de mărimea unui cap de copil.

   O spaimă de moarte mă cuprinse; aşa dar „Sugrumătorul" se şi ivise cu oamenii săi, ca să ne azvârle în lac, unde rechinii lacomi ne vor sfâşia.

   Încetişor se ivi acum un cap întunecat peste marginea peretelui de stâncă. Nu mai încăpea şovăială: eram descoperiţi şi trebuia să ne vindem pielea cât mai scump.

   Mă dădui repede cu un pas în lături şi când văzui capul întins în întregime în jos, trăsei. Un ţipăt îngrozitor urmă detunăturii şi piatra căzu din mâna celui împuşcat, afundându-se în apă.

   În aceeaşi clipă detună o împuşcătură şi din pistolul lui Marian, căreia îi urmă de asemenea un ţipăt de moarte şi la scurt timp după asta plescăi şi dincolo o piatră grea în apă.

   Mă dădui iarăşi un pas înapoi şi două pietre mari se rostogoliră peste marginea peretelui stâncos, fără să-l pot vedea pe cel ce le aruncase. M-ar fi nimerit aceste pietre, dacă nu m-aş fi dat în lături - şi pe partea lui Marian plescăi de asemenea apa.

   Care va să zică duşmanii noştri rostogoleau bolovanii la întâmplare peste marginea peretelui de stâncă. Se cerea să fim cu ochii-n patru şi nu trebuia să stăm mult timp în acelaşi loc.

   Iarăşi căzură două pietre; de data asta eram nevoit să sar în lături de la locul meu, chiar cu primejdia de a aluneca în apă, unde pândeau rechinii. Una din pietre îmi atinse umărul, se izbi lângă piciorul meu de peretele de stâncă,

apoi căzu în lac.

   Se auzi un plescăit şi dincolo la Marian şi... prietenul meu scoase un ţipăt puternic. Fusese nimerit? Trebuia să mă silesc să nu privesc într-acolo şi deodată auzii o încărcătură din pistolul lui Marian, căreia îi urmă un răcnet de moarte.

   Ţipătul prietenului meu fusese deci numai un vicleşug ca să-l îndemne pe unul din duşmanii nevăzuţi să făptuiască o nechibzuinţă. Şi reuşise, mai bine poate decât s-ar fi aşteptat.

   Căci şi deasupra mea se ivi deodată un cap omenesc. probabil că individul vroia să vadă dacă Marian se rostogolise în apă şi dacă rechinii se certau pentru pradă. Această curiozitate o plăti scump, fiindcă îndârjit cum eram nimerii bine.

   Un ţipăt sfâşie tăcerea, apoi capul rămase liniştit. Făceau o impresie sinistră aceste două capete mute, aplecate peste marginea peretelui de stâncă.

   Scosesem din luptă deci patru duşmani, dar nu cunoşteam numărul lor şi acum mă cuprinse teama că ceilalţi ar putea da împreună un atac împotriva noastră.

   Dacă s-ar ivi toţi deodată peste creasta peretelui de stâncă, am putea nimeri, în cel mai bun caz, eu doi şi Marian doi. Dar în vremea asta ceilalţi ar putea zvârli cu pietre în noi şi cu siguranţă că ne-ar fi nimerit.

   Iarăşi îmi schimbai repede locul. Duşmanii ascunşi trebuiau să ghicească, după ecoul împuşcăturilor, unde mă aflu.

   Şi într-adevăr, după câteva clipe se rostogoliră iarăşi doi bolovani peste creasta zidului şi căzură tocmai pe locul unde stătusem până atunci.

   O clipă chibzuii dacă să-ncerc şi eu vicleşugul lui Marian, îmi dădui însă seamă că n-ar mai prinde a doua oară, aşa că mă hotărâi să-i întărât şi izbucnii într-un hohot de râs batjocoritor. Sării apoi repede în lături şi imediat căzură iar trei pietre în jos. Unul din indivizi fusese totuşi neprevăzător, întinzând braţul peste creasta zidului şi atunci trăsei; un ţipăt şi braţul rănit se trase înapoi.

   — Bravo Robert! strigă Marian, râzând. Duşmanii noştri o să-şi dea seamă curând că n-o scot la capăt atât de uşor cu

   Marian vorbise englezeşte şi imediat răspunse de sus un glas clocotitor de ură:

   — Acuş o să vă piară pofta de râs! Veţi avea parte de o moarte groaznică!

   — Mă rog, poftiţi! spuse Marian batjocoritor. Nu trebuie decât să coborâţi şi să ne legaţi şi-apoi veţi putea face cu noi ce veţi vrea.

   Mie îmi cam pierise curajul, căci gândul mi se duse la toate acele otrăvuri misterioasă, pe care le cunoscusem în India.

   Ajunsesem la marginea micului lac, aflându-mă, deci în colţul pe care-l forma acesta cu gangul. Eram foarte atent dacă nu cumva vor azvârli de sus vreun obiect mai mic, vreo bombă cu gaz ameţitor.

   Deodată tresării speriat, căci de sus se auzi un ţipăt înfiorător, unul din acele ţipete pe care-l auzi rar, dacă ai noroc, în pădurile seculare ale Congo-ului. Era răcnetul de luptă al unei gorile furioase - acela pe care-l scotea Pongo al nostru când ataca un duşman superior ca număr.

   Câteva clipe domni o tăcere apăsătoare, apoi se stârni sus o larmă de iad. Vreo şase glasuri răcneau înspăimântător, apoi un urlet de moarte le întrecu şi un trup omenesc zbură peste creasta zidului. Plescăi în apa lacului şi imediat rechinii dădură buzna. Mai răsunară două ţipete, preschimbându-se în horcăieli.

   Şi... se făcu tăcere deasupra mea, însă de cealaltă parte, sus, unde se afla Marian, se auzi un glas puternic, care părea să dea porunci.

   Mare bucurie simţii la gândul că Pongo al nostru era iarăşi liber şi făcuse curăţenie, cum s-ar zise, printre indienii care mă asediaseră. Luai atunci hotărârea să mă caţăr sus. Numai că situaţia lui Marian mă mai îngrijora, căci nu puteam ajunge la partea cealaltă, ca să-i ajutăm.

   Mi-ar fi fost cu putinţă, poate, să străbat înot cei şapte metri, pentru că cei trei rechini aveau de furcă acum cu prada lor; dar nu-i ajutam nimic cu asta prietenului meu. Şi- apoi se putea să se mai ivească un alt rechin tocmai pe când aş fi trecut eu înot.

   Dar, odată sus pe creastă, aş fi putut alunga cu gloanţe pe cei ce l-ar fi atacat pe Marian. Mai privii odată în sus, înainte de a mă duce la locul pe care-l hotărâsem dinainte şi unde era mai lesne să mă caţăr pe zid.

   În clipa aceea inima aproape încetă să-mi bată. Deasupra mea mai răsună odată răcnetul de luptă al lui Pongo, apoi văzui trupul său uriaş zburând prin văzduh.

   Omul acesta avea un curaj nebun; căci cine altul ar fi cutezat să sară peste prăpastia aceea lată?

   Înainte ca să-mi pot reveni din spaimă, el şi era pe partea cealaltă şi în clipa următoare se năpusti asupra duşmanilor pe care eu nu-i puteam vedea.

   De data aceasta răsunară numai ţipete asurzitoare; probabil că ceilalţi potrivnici o luaseră la fugă din faţa acestui uriaş.

   Fără voie scosei un strigăt de triumf, apoi alergai repede la locul pe care mi-l alesesem pentru căţărare, îmi aşezai bine revolverul la cingătoare şi începui să urc.

   Nu era atât de uşor precum îmi închipuisem. Simţeam uneori că mă trec sudori reci.

   Erau momente când nu mai ştiam ce să fac. Nu mai puteam da înapoi şi nici de înaintat nu era chip; în cele din urmă voinţa învinse toate piedicile şi izbutii să mă salt pe creasta peretelui de stâncă. Aruncai o privire în treacăt celor patru trupuri ce zăceau neînsufleţite - cei doi împuşcaţi de mine şi cei doi ucişi de Pongo - apoi mersei pe marginea canalului şi privii spre partea cealaltă, unde Marian, sprijinit de Pongo, urca şi el pe marginea zidului.

   Şi dincolo zăceau două trupuri neînsufleţite, cei doi indieni pe care Pongo îi mai înhăţase după săritura lui îndrăzneaţă. Marian se apropiă de marginea peretelui de stâncă şi-mi strigă:

   — Ei, Robert, am avut noroc şi de data asta. Mai mult ca orice mă bucură însă că-l văd pe Pongo teafăr şi iarăşi cu noi. Să mergem acum de-a lungul marginii lacului şi ne întâlnim dincolo, pe ţărmul de Nord.

   Nici urmă de duşmanii noştrii nu se mai vedea; mai mult decât împotrivirea noastră îndârjită îşi făcuse efectul ivirea lui Pongo.

   Ocolii repede micul lac. Pe marginea de nord ne întâlnirăm şi cel dintâi lucru pe care-l făcui, fu să-i strâng mâna camaradului nostru negru.

   — Pongo, am fost tare îngrijoraţi de soarta ta şi mă bucur din inimă că te văd iarăşi la noi.

   — Şi Pongo bucură - spuse uriaşul - masser Bertram nu trebuie aibă grijă, Pongo scapă totdeauna.

   Bănuia probabil bunul camarad că noi ardeam de curiozitate să aflăm prin ce peripeţii trecuse, aşa că începu să povestească îndată fără să-i cerem:

   — Pongo fost tras în crăpătură cu laţ după gât. Apoi mulţi duşmani azvârle asupra lui şi leagă. Rhasu printre ei. Rhasu bate joc de Pongo şi ameninţă cu moarte grozavă. Pongo nu spune nimic, numai slăbeşte încet legături. Rhasu nu bagă de seamă, el bate joc înainte. Ceilalţi duşmani pleacă îndată, Pongo rămâne singur cu Rhasu. Rhasu spune atunci că şi Massers va fi îndată morţi. Atunci Pongo rupe legăturile. Rhasu sare în sus, dar imediat este mort. Pongo părăseşte peştera, aude împuşcături, vine repede şi atacă duşmani.

   Scurt şi cuprinzător! Fără înflorituri, el povestise în câteva cuvinte un roman întreg. Chestia era încheiată pentru el, deoarece urmă imediat:

   — Massers vine repede, Pongo vede că indieni intră turn care stă colo. Poate găseşte acolo duşmani.

   Rostind ultimele cuvinte arătă spre apus, unde se înălţa, luminată de lună, ruina unui turn înalt de vreo zece metri. Era foarte dibaci aşezat în peisajul stâncos şi făcea o impresie minunată, dar şi sinistră.

   Ne aflam cam la vreo sută de metri de dânsul şi în vreme ce ne apropiam încet, Marian zise:

   — Mă gândesc tocmai dacă e bine să-l cercetăm acum pe întunerec. Mai curând aş intra în încăperea din stâncă unde a stat prizonier Pongo. Bănuiesc că de acolo duce vreun gang în ascunzătoarea „Sugrumătorului" şi a uneltelor sale.

   — Masser greşeşte - interveni Pongo - Pongo bine băgat de seamă, indieni părăsit încăperea numai printr-un gang, pe care mers şi Pongo. Aici este ieşire.

   Arătă spre o crăpătură întunecoasă, jos pe pământ, lângă

   — Atunci a fost greşită bănuiala mea - spuse Marian - dar cu toate astea n-aş vrea să cercetez turnul vechi acum noaptea. Cel mai nimerit lucru cred că c-ar fi să rămânem în apropiere şi să ţinem turnul sub observaţie, iar în revărsatul zorilor să intrăm înăuntru.

   — Uiţi de bieţii copii ai lui Norton, Mariane - îi aminti eu - acum „Sugrumătorul" ştie că suntem pe urmele sale, a avut prilejul să ne cunoască şi mai ştie că e greu să ne vie de hac. Nu crezi că va face să dispară repede pe Jackie şi Maud Norton, dacă nu ne grăbim să-i salvăm?

   — Da, da - încuviinţă Marian - tocmi mă gândeam şi eu la asta. Sunt într-o încurcătură ciudată; ceva mă reţine să cercetez turnul acum noaptea şi pe de altă parte aş vrea neapărat să ajut celor doi copii, căci se prea poate să fie la un pas de moarte bieţii de ei.

   — Atunci să nu mai şovăim şi să intrăm în turn - zisei eu. În definitiv, să nu ne dăm noi bătuţi atât de uşor şi afară de asta banda o fi cam înspăimântată acum.

   — Aşa e - încuviinţă Marian - dar mai este setoasă de răzbunare. Şi tocmai pentru că le e frică, au să facă tot ce le stă în putinţă să ne răpună. E drept însă că în putinţă să ne răpună. E drept însă că în spaima lor o să-i înlăture repede pe cei doi tineri. Da, Robert, nu ne rămânea altceva de făcut decât să pătrunde chiar acum în turnul acela vechi.

   Marian o luă mai repejor, dar clătina mereu din cap, oarecum îngrijorat, ceea ce nu-l stătea în fire.

LA UN PAS DE MOARTE

   LUNA PLINĂ LUMINA ca ziua vechiul turn. Puteam desluşi lămurit toate crăpăturile dintre lespezile mari de piatră din care era construit şi umbrele noastre se desenau viu pe suprafaţa zidurilor.

   Pongo ne duse la un loc unde era o fereastră la înălţime de vreo doi metri. Era numai o deschizătură de fereastră, prevăzută cu un grilaj artistic lucrat. În cercurile ovale care formau acest grilaj se poate să fi fost pe vremuri gemuleţe, acum însă deschizăturile goale erau atât de împânzite cu fire de păianjen, încât făceau o impresie sinistră.

   — Aici dispărut indieni - spuse Pongo cu hotărâre în glas, arătând spre lespezile de piatră de sub această fereastră.

   Marian examină cu privire uriaşele lespezi, apoi zise:

   — Se prea poate să fie aici o intrare tăinuită. Fiecare din aceste lespezi e destul de mare, pentru ca prin deschizătura formată după îndepărtarea ei să ne putem strecura înăuntru. E de aşteptat însă ca intrarea tăinuită să fie zăvorâtă şi pe dinăuntru, la fel ca blocul din crăpătura în care a fost tras Pongo. În sfârşit, trebuie să încercăm.

   Pongo se şi aplecase şi-şi înfipse degetele în crăpăturile largi dintre bolovani. Chiar din prima dată avu noroc. Piatra era slăbită şi când Pongo îşi încordă puterile, ea se mişcă încetişor în afară.

   Ne aplecarăm puţin, ca să vedem mai bine lucrul lui Pongo. Ne aflam chiar sub fereastră.

   Deodată Marian se dădu fulgerător înapoi. Ridicai repede capul şi mă speriai de moarte.

   Prin una din deschizăturile de jos ale grilajului se strecurase un braţ tuciuriu, în mâna căruia se afla o cobră. (Vezi ilustraţia de pe copertă). Veninoasa reptilă se zvârcolea şi botul ei cu colţii se afla numai la câţiva centimetri de braţul stâng al lui Marian.

   Cât ai clipi din ochi prietenul meu îşi răsuci trupul şi înhăţă şarpele cu măna dreaptă. Asta era singura posibilitate să scape de muşcătura mortală a târâtoarei.

   Repede scosei cuţitul şi tocmai în clipa când mâna de după grilaj dădu drumul şarpelui, retezai dintr-o lovitură capul cobrei.

   Marian zvârli cât colo trupul care se zvârcolea sălbatec, apoi smulse revolverul şi nu-şi dezlipi privirea de la fereastră. Se dădu însă un pas înapoi, ca să nu se mai trezească cu vreo surpriză.

   Pongo îşi ridicase repede privirea când băgase de seamă mişcările noastre. După ce se încredinţă că retezasem capul şarpelui îşi văzu înainte de lucru, trăgând cât mai mult afară lespedea.

   Îi ajutai şi eu, pentru că era deajuns dacă Marian stătea de pază. Trebuia să existe vreun mecanism secret, cu ajutorul căruia lespedea uriaşă s-ar fi putut mişca mai uşor, deoarece fu nevoie să ne încordăm toate puterile ca să urnim povara aceea.

   Într-un târziu trăsesem afară lespedea îndeajuns ca să ne putem strecura prin deschizătură. Luminai înăuntru şi văzui un gang ducând orizontal în interiorul vechiului turn.

   Era o mare îndrăzneală să intrăm acolo, căci din întâmplare cu şarpele puteam ghici că duşmanii observaseră bine apropierea noastră. Ştiau deci că eram pe cale de a intra în turn şi cu siguranţă că puseseră capcane, ca să ne împiedece.

   Deşi cercetai cu atenţiune pereţii gangului, în lumina lămpii de buzunar, nu observai nimic suspect. Marian mă împinse în lături şi zise:

   — Bagă de seamă la fereastră! Voi intra eu întâi, apoi Pongo. Tu rămâi la urmă, ca de obicei!

   Nu încăpea împotrivire, ştiam bine asta. Mă dădui deci un pas înapoi, trăsei revolverul şi nu-mi dezlipi privirea de la fereastră. Mi se părea că văd sub pânza groasă de păianjen o făptură negricioasă şi cu gândul să descarc un glonţ, ridicai arma. Dar când să apăs pe trăgaci, nu mai văzui umbra.

   — Băgare de seamă, Mariane - strigai - tocmai am zărit o umbră!

   — A fost de sigur individul care ne-a primit cu şarpele - răspunse, calm, prietenul meu - veghează tu bine, o

scoatem noi la capăt.

   Se furişă în deschizătură, în vreme ce eu îmi îndreptai atenţia iarăşi spre fereastră. Abia după ce intrase şi Pongo, privii cu luare aminte crăpătura în care trebuia să mă strecor şi eu.

   Mă mai uitai odată la fereastră, îndreptai lumina lămpii la locul pe care-l curăţase de păienjeniş braţul cu şarpele şi nevăzând nimic mă aplecai repede şi intrai în gangul întunecos.

   Trebuia să mă las în genunchi atât de scund era gangul. Aprinzând lampa - căci din lumina lămpii lui Marian nu mai vedeam nimic - găsii gangul pustiu. Pe Pongo însă ar fi trebuit să-l văd neapărat, deoarece atât de repede n-ar fi putut dispare.

   Gangul era lung de vreo cinci metri şi la capătul lui băgai de seamă o deschizătură mare în pământ. Marian şi Pongo ar fi putut să fi dispărut pe acolo, totuşi mi se părea de necrezut ca asta să se fi întâmplat atât de repede; n-aveau motiv să se grăbească, dimpotrivă, trebuiau să fie cu ochii în patru prin locurile acestea necunoscute.

   Mă oprii deci la începutul gangului şi-mi încordai auzul. Dar devenii şi mai neliniştit când n-auzii nimic. Vrui să-l strig pe prietenul meu, dar îmi ajunse la ureche un zgomot foarte slab.

   Fără voie mă dădui puţin îndărăt şi atunci se-ntâmplă ceva care-mi vârî spaima în oase. Din tavanul gangului scund cădea în jos deasupra capului meu un laţ. Instinctiv mă aplecai atât de mult încât obrazul atinse aproape pământul.

   Ăsta fu norocul meu, căci laţul fu zvârlit brusc peste mine, apoi tras în sus. Dacă n-aş fi aplecat capul atât de mult, aş fi fost înhăţat de unealta aceea ucigătoare şi cine ştie dacă aş fi scăpat cu viaţă când aş fi fost tras în sus.

   Răsuflai uşurat după ce văzui primejdia trecută, dar în acelaşi timp mă cuprinse iarăşi o spaimă de moarte, la gândul că Marian şi Pongo trebuie să fi fost şi ei prinşi în acelaşi fel.

   Aşa dar trebuia să fie şi deasupra mea, în tavan, o gaură, care putea fi deschisă şi închisă repede.

   Fără să stau pe gânduri, îmi proptii braţul stâng în tavan. Pusesem lampa în buzunar, căci lumina ei ar fi putut să mă dea de gol.

   Simţii lemn acolo şi când apăsai cu putere, băgai de seamă că tavanul se mişca. Era deci aşa cum bănuisem.

   Fireşte că nu trebuia să cutez acum să deschid capacul şi să mă strecor prin deschizătură; cu siguranţă că dincolo stăteau la pândă duşmani. Luai atunci hotărârea să mai aştept, ca să văd dacă duşmanii vor întreprinde vreun nou atentat, deşi grija pentru cei doi camarazi ai mei mă apăsa pe suflet.

   Deodată băgai de seamă că capacul era ridicat din nou. Probabil că duşmanul de dincolo vroia să mai încerce odată să mă prindă cu laţul.

   Aplecai iarăşi capul la pământ şi cu prilejul acesta îmi veni o idee care ar fi părut de o îndrăzneală uimitoare, dar pe care o îndeplinii totuşi imediat.

   Când laţul căzu, într-adevăr şi-mi atinse ceafa, îl apucai cu mâna stângă şi-l ţinui cu putere.

   Apoi cineva smuci în sus nu prea tare, însă destul ca să mă fi ameţit, dacă laţul s-ar fi pus în jurul gâtului meu şi aş fi fost tras în înălţime, fără să fi putut scoate un strigăt măcar, după cum cred că li se întâmplase şi celor doi camarazi ai mei.

   Camaradul nostru negru părea să fie urmărit de nenoroc în privinţa asta. În scurt timp i se întâmplase de două ori povestea aceea.

   Fulgerător îmi trecură toate astea prin minte, în vreme ce mă lăsam tras în sus. Fireşte că în mâna dreaptă ţineam revolverul pregătit.

   Capacul se dădu îndată peste cap când fui împins într- însul. Vicleanul indian trebuia să stea de-alături.

   În lumina lunii ce învăluia încăperea, văzui că laţul pe care-l înhăţasem trecea printr-o macara aşezată în tavan. La dreapta, deasupra mea, trebuia să stea acela care trăgea cu putere de capătul curelei.

   Mă ridicai repede şi în acelaşi timp dădui drumul laţului. După cum mă aşteptam, auzii o exclamaţie înăbuşită, apoi o bufnitură. Indianul, care trăsese cu toată puterea de curea, căzuse la pământ când greutatea mea încetase atât de brusc.

   Văzui un indian care făcea încercări să se ridice, dar eu mă săltai îndată în sus şi înainte ca duşmanul meu să se fi dezmeticit, îl izbii de două ori în tâmplă cu patul revolverului.

   Gemând înăbuşit el se prăbuşi. Trăsei repede în jos laţul de piele, care fusese pe de-a-ntregul ridicat în sus şi-l petrecui în jurul mijlocului şi al braţelor. Apoi îi rupsei jos şorţul ce-l purta şi făcând din el căluş i-l vârâi în gură. Cu o sfoară pe care o aveam în buzunar îi legai căluşul bine, ca să nu-l poată da afară cu limba.

   După aceea trăsei în sus cureaua în aşa fel ca leşinatul să plutească deasupra pământului, fără să-l poată atinge cu picioarele. Laţul îi strângea atât de tare braţele de trup, încât oricât s-ar fi trudit, n-ar fi putut să se elibereze. Capătul funiei îl legai apoi de una din gratiile ferestrei.

   În tot timpul acesta eram cu auzul încordat, dar nici un zgomot nu-mi ajunse la ureche. Totul părea mort în vechiul turn. Dar unde să fi fost Marian şi Pongo?

   Iarăşi mă cuprinse spaima. Acum aş fi vrut să nu-l fi ameţit atât de rău pe indian, căci poate aflam de la el unde erau camarazii mei.

   Deodată auzii ceva ca un geamăt îndepărtat. Trebuia să fie sau Marian sau Pongo. Dincotro venea însă sunetul?

   Nu cutezam încă să aprind lampa; trebuia să mă încredinţez mai întâi dacă eram într-adevăr singur.

   Iar auzii geamătul şi de data asta băgai de seamă că venea din partea încăperii care se afla peste drum de fereastră. Mă apropiai repede de perete şi când fui acolo, auzii geamătul foarte lămurit. Venea dindărătul zidului şi constatarea asta mă făcu să aprind lampa.

   Imediat descoperii marginile unei uşi mari, dibuii crăpăturile ei şi descoperii curând un punct unde piatra era ca poleită şi puţin adâncită. Apăsai în locul acesta, simţii cum piatra se mişcă sub degetele mele, apoi se auzi un scârţâit şi uşa tăinuită se deschise.

   Era din lemn, căptuşită pe dinafară cu plăci subţiri de piatră, dând impresia că e zid. Când deschisei cu totul

canatul, mă dădui speriat înapoi.

   Era acolo o adâncitură ca un fel de dulap, în care Marian şi Pongo stăteau unul lângă altul. Amândoi aveau câte un laţ de piele în jurul gâtului, care erau întinse în sus şi legate acolo de nişte inele de fier înfipte în perete.

   Braţele lor erau legate cu alte curele de trup, la fel cum făcusem eu cu indianul care mă atacase.

   Ochii camarazilor mei şi începuseră să le iasă din orbite, căci fuseseră traşi atât de sus încât abia mai atingeau podeaua cu vârfurile picioarelor.

   Scosei imediat cuţitul şi tăiai la repezeală curelele. Puterea de viaţă a tovarăşilor mei se dovedi şi de data aceasta; imediat ce se simţiră liberi ieşiră din dulapul acela şi începură să se frece de zor la gât. Alţi oameni care ar fi trecut prin asemenea chinuri s-ar fi prăbuşit îndată leşinaţi.

   Marian îmi zâmbi recunoscător, apoi, arătând spre indian, zise cu glas răguşit:

   — Minunat Robert! Ai făcut cât se poate de bine. Mai târziu ai să ne povesteşti cum ţi-a reuşit lovitura asta. Acum să-i căutăm pe cei doi Norton. Sunt încredinţat că se află în vreo încăpere din turnul acesta vechi.

   Lucrul era foarte probabil, acum când se părea că descoperisem ascunzătoarea bandei de ucigaşi. Nu degeaba îşi ascunseseră ei atât de bine intrarea.

   Marian privi cercetător în jurul său, apoi zise:

   — Sunt de părere să ne întoarcem în gangul scund. Cred c-ai observat şi tu, Robert, că la capătul lui se află o deschizătură mare în pământ. Acolo trebuie să coborâm şi nu se poate să nu descoperim tainele acestui cuib de bandiţi.

   — Tot ce se poate - încuviinţai eu.

   Marian se lăsă în genunchi, apoi lumină în gang, coborî într-însul şi se târî spre gaura aceea din pământ. Pongo îl urmă, iar eu rămăsei în urmă.

   În deschizătura cu pricina, care părea u fel de puţ, erau trepte de fier fixate în pereţi. Coborâşul nu era greu deci, dar ştiam că ne expunem la mari primejdii. Experienţele pe care le făcusem până acum cu duşmanii noştri nu erau deloc încurajatoare. Felul cum îşi asiguraseră ascunzătoarea, sălbăticia de care dădeau dovadă faţă de acei care căutau să le pătrundă taina, dovedeau cât de primejdioşi erau. Dacă am fi căzut acum în mâinile lor, nu ne-a fi putut aştepta decât la o moarte groaznică. Duşmanii noştri trebuiau să aibă legături întinse şi mijloace băneşti din belşug, ca să poată face toate instalaţiunile acelea. Şi numai cine era obişnuit să înfrunte primejdiile de tot soiul, ar fi putut găsi curajul să coboare în puţul acela cu liniştea de care dădurăm noi dovadă.

TAINA „SUGRUMĂTORULUI”

   DUPĂ CE COBORÂSEM vreo cinci metri, dădui de Pongo, care se oprise, ceea ce însemna că şi Marian făcuse acelaşi lucru. Ne stinserăm lămpile, deoarece nu ştiam dacă în puţul acela nu se aflau găuri sau crăpături prin care vreo iscoadă ar fi putut zări lumina.

   Auzii deodată murmur de glasuri omeneşti. De aceea se oprise, deci, Marian; ne aflam în apropierea bandei. Mă mângâiam în nădejdea că n-or mai fi mulţi, căci cam făcusem noi „curăţenie" în rândurile lor. Şi se părea că aşa şi era, căci murmurul glasurilor era destul de slab.

   Cu siguranţă că în puţul acela se afla o uşă tăinuită, care ducea în încăperea în care se adunaseră membrii bandei.

   Mă mira faptul că Marian nu-şi aprindea lampa, doar acum am fi putut căuta uşa şi să pătrundem prin surprindere în încăpere.

   Curând, însă, îmi dădui seamă cât de chibzuit fusese Marian. Înainte de toate trebuia să găsim neapărat închisoarea în care se aflau cei doi copii ai lui Norton, altminteri cu siguranţă că vor fi ucişi şi înlăturaţi, dac-ar fi scăpat numai un singur bandit.

   Şi probabil că Marian descoperise de unde veneau glasurile. Regretam că puţul era prea strâmt ca să pot trece înaintea lui Pongo şi să ascult şi eu ce vorbeau indienii.

   Deodată uriaşul negru mă împinse cu putere în sus. Îmi dădui seamă îndată că numai Marian putuse fi pricina acestui lucru şi repede urcai mai sus. Auzii aproape îndată scârţâitul unei uşi, lumina pătrunse îndată şi putui vedea lămurit golul unei uşi deschise.

   Un indian ieşi afară şi la brâu avea atârnată o lampă de buzunar aprinsă. Din fericire pentru noi nu-i dădu în minte să îndrepte lumina în sus; coborî repede mai adânc în puţ şi uşa se închise la loc.

   La lumina de sub mine puteam vedea lămurit cum Marian începuse să coboare în urma indianului. Eu şi Pongo îl urmăream, silindu-ne să nu facem nici un zgomot. Izbutirăm

şi indianul coborî fără să ridice o singură dată privirea. Încă zece metri mai avea puţul, ceea ce însemna că turnul se continua sub pământ tot atâta cât se ridica deasupra stâncii.

   Indianul ajunsese pe fundul puţului. Acolo se-ndreptă spre stânga, pipăi peretele, apoi deschise o uşiţă. Privi lung în deschizătură, pe urmă se aplecă cu braţele încrucişate şi închise uşiţa la loc.

   După aceea merse spre dreapta, deschise şi acolo o uşiţă şi strigă cu asprime în englezeşte:

   — Ieşiţi afară!

   Îndată se auziră suspinele unei fete, apoi două făpturi ieşiră pe uşă. În mâna dreaptă a indianului sclipi deodată un pumnal, pe care-l ridică ameninţător.

   Fata se apropiă de indian şi înălţă mâinile împreunate:

   — Oh, vom fi iarăşi liberi? zise ea, plângând. S-au sfârşit, în fine, zilele grozave? Noi n-am făcut nimic, doar...

   — Da, o să fiţi liberi - răspunse indianul cu glas ciudat - veniţi sus, acolo veţi afla totul!

   Aceşti doi tineri trebuiau să fie cei căutaţi de noi. Dar dacă indianul privea acum înspre noi şi ne zărea, atunci de sigur că va încerca să-i ucidă îndată pe nenorociţii copii.

   Scosei revolverul şi-l ţinui îndreptat spre ticălos, aşteptând ce are să urmeze. O singură mişcare

ameninţătoare dacă făcea spre cei doi copii, eram hotărât să trag fără să mă gândesc la ce s-ar putea întâmpla cu noi.

   Pe fund, puţul era mult mai larg. Numai peretele în care erau înfipte treptele de fier cădeau vertical, ceilalţi pereţi erau înclinaţi, ca o pâlnie.

   Indianul stătea aproape sub noi; acum se dădu în lături şi arătă spre treptele de jos. Atunci Marian, care vedea mai bine ce se petrece acolo, cuteză să dea lovitura.

   Sări deodată în jos, de-a dreptul în spatele indianului, care în urma acestui lucru se prăbuşi la pământ. Nu mai avu răgazul să scoată vreun ţipăt, căci în aceeaşi clipă Marian îşi încleştase mâinile în gâtlejul său, după care ciocni cu putere capul Indianului de perete.

   Până aici totul mersese de minune, dar Marian nu ţinuse seamă de nervii încordaţi ai tinerei fete. În primele clipe ea rămăsese ca încremenită, când însă Marian se ridică, dânsa scoase un strigăt de triumf:

   — Oh, un european! Jackie, suntem liberi, suntem liberi!

   — Tăcere! strigă Marian, cu asprime. Ne vâri în cea mai mare primejdie. Dumnezeule... e prea târziu! Robert acum e acum!

   Îndată ce fata îşi dăduse drumul bucuriei, Marian se aplecase şi stinsese lampa ce mai ardea încă atârnată de brâul indianului, iar eu îmi înălţai privirea în aceeaşi clipă şi ridicasem revolverul.

   O pată dreptunghiulară de lumină căzu deasupra mea în puţ; uşa fusese deci deschisă şi un trup negricios se aplecă pe jumătate din deschizătură, iar un glas întrebă ceva în jos, într-o limbă străină.

   Nu mai stătui la gânduri şi trăsei. Trebuia să ne croim drumul şi ticăloşii care gâtuiseră tineri nevinovaţi nu meritau nici o cruţare. Ar fi fost chiar o crimă împotriva noastră înşine, dacă am fi şovăit acum numai o clipă să culcăm la pământ pe unul din aceşti bandiţi care ne stăteau în cale.

   Indianul căzu în cap. Mă căţărai repede în sus ca să mă folosesc de spaima celorlalţi indieni şi să ajung la uşa deschisă, unde să-i pot primi cu gloanţe.

   Dar imediat trupul nemişcat fu tras înapoi şi uşa se închise.

   — Repede jos! porunci Marian. Acum cu siguranţă că vine vreo drăcovenie. Trebuie să intrăm pe uşa pe care indianul de aici a deschis-o întâi.

   Marian îşi aprinse lampa, examină câtva timp peretele de peste drum, apoi uşiţa fu deschisă, pe când coboram repede văzui cum tresărise uşor.

   Apoi însă îşi stinse lampa şi zării o lumină nelămurită pătrunzând prin uşa deschisă în care dispăruse prietenul meu.

   Cei doi tineri intrară şi dânşii, apoi urmă Pongo şi tocmai când mă strecuram şi eu şi închisesem uşa, puţul se cutremură sub nişte bubuituri asurzitoare, ca şi cum s-ar fi prăbuşit tot turnul.

   Indienii voiseră să ne îngroape sub dărâmături şi prin vreo instalaţie de-a lor desprinseseră lespezi grele de piatră, care căzuseră în jos. Omul asupra căruia se năpustise Marian îşi găsise, astfel, un sfârşit bine meritat.

   Abia acum mă uitat îndărăt şi pricepui de ce tresărise Marian când privise, pentru întâia oară în această încăpere, căci ne aflam într-un templu. Lumina vie a lunii pătrundea înăuntru prin peretele opus, care era o adevărată dantelă de piatră, o operă de artă la care trebuia să se fi muncit zeci de ani. Asemenea minunăţii se întâlnesc uneori în India. Piatra tare era atât de artistic lucrată, încât se părea că întreg peretele e format din panglici fine.

   Şi luna făcea în acelaşi timp ca încăperea în care ne aflam, să fie luminată ca ziua. Întorcându-mi privirea spre stânga, îmi dădui seamă că nici eu nici Marian nu greşisem în presupunerile noastre de la început.

   Acum taina „Sugrumătorului" era limpezită. Ne aflam într-un templu tăinuit al celei mai grozave zeităţi indiene, soţia lui Şiva. Templul acesta era în slujba sângeroasei Kali, acea sugrumătoare fioroasă, care nu se mulţumea decât cu jertfe omeneşti.

   Bănuisem lucrul acesta îndată ce auzisem că victimele ce fuseseră descoperite, erau sugrumate. Laţul este principala unealtă de ucidere a credincioşilor acestei zeiţe sângeroase, căreia i-au fost jertfite până acum sute şi mii de oameni.

   Autorităţile engleze susţin să de multă vreme nu se mai jertfesc oameni pe altarul acestei zeiţe - dar cine ar putea spune că cunoaşte îndeajuns India? Care european ar avea curajul să susţină sus şi tare că a dat de rostul tuturor misterelor acestei ţări a minunilor?

   O datină veche de o mie de ani nu poate fi stârpită printr- o simplă ordonanţă a autorităţilor: se poate opri jertfirea de oameni, dar nu pot fi împiedecate ceremoniile sângeroase care se îndeplinesc în secret.

   Statuia înfiorătoare a zeiţei stătea acolo, uriaşă, pe un soclu înalt de doi metri.

   Capul încolăcit de şarpe al Kali-ei era îndreptat spre noi şi chipul fioros părea că rânjeşte batjocoritor. Nu era oare nici o ieşire din acest templu? Îndărătul nostru, în puţ, încă cădeau din când în când bolovani, aşa că pe acolo drumul ne era închis, dar pe altă parte nici unul din ucigaşi nu putea intra în templu prin locul acela.

   Într-un târziu Marian zise:

   — De obicei dedesubtul statuii se află o uşă prin care intră şi ies preoţii. Aşa dar puteam trage nădejde să ieşim pe acolo, fără să ne expunem prea mult.

   — Aş putea căpăta o armă? întrebă deodată tânărul Norton. Vreau să fac şi eu tot ce-mi va sta în putinţă, dacă va fi să ajungem la o luptă.

   — Daţi-mi şi mie o armă! se rugă Maud Norton.

   Marian vârî în mâna lui Jackie cuţitul său, iar fetei îi dădu minunatul pumnal pe care-l avusese la dânsul Rhasu, căci şi un braţ slab se putea apăra cu tărie când situaţia ajungea să fie disperată.

   Merserăm de-a lungul peretelui de pe marginea stângă a sălii. Nu cutezasem să ne îndreptăm de-a curmezişul spre statuie, căci ne temeam de capcane, în care picasem de atâtea ori.

   Ajunserăm la peretele lateral şi ne îndreptarăm spre statuie - când, din partea opusă a sălii se auziră ţipete de furie şi trupuri negricioase dădură buzna înăuntru.

   Alergam mereu spre statuia zeiţei, îndărătul căreia ne-am fi putut adăposti; şi pe când fugeam, atât Marian câr şi eu traserăm câteva gloanţe, care-şi nimeriră ţinta, deoarece imediat se prăbuşiră câteva făpturi, în vreme ce celelalte se dădură înapoi.

   Din nenorocire pentru noi, tavanul sălii era susţinut de multe coloane, la adăpostul cărora fanaticii se apropiară acum de noi.

   Dar iată-ne ajunşi la statuie. Cei doi tineri se postară îndărătul soclului de piatră, unde erau mai bine apăraţi.

   Eu privii pe după partea stângă a soclului, ca să pot întâmpina cu gloanţe pe oricine ar fi îndrăznit să se apropie prea mult. Deodată îl auzii pe Marian, de care presupuneam că stătea la pândă pe partea cealaltă:

   — Robert, trebuie să păzeşti pe amândouă laturile. Sau să stea Pongo de pază în locul meu şi să-ţi dea de veste când ar fi nevoie de tras în fanaticii ăştia. Eu trebuie să încerc neapărat să găsesc ieşirea tăinuită pe care o

presupun aici, sub statuie.

   Situaţia nu era deloc plăcută. Numărasem vreo doisprezece indieni care intraseră în templu. Dintre aceştia, patru căzuseră sub gloanţele noastre, aşa că rămâneau numai opt, care însă puteau primi întăriri de afară.

   Era lesne de presupus că secta acestor fanatici era mult mai numeroasă, deoarece întreţinerea şi paza templului cerea mulţi oameni.

   În caz că situaţia ar fi luat o întorsătură gravă, nu ne puteam bizui deloc pe cei doi tineri Norton, aşa că rămâneam numai noi trei. Luptasem noi uneori şi împotriva unor forţe şi mai superioare, dar în clădiri dintr-astea vechi existau prea multe taine, care ne-ar fi putut deveni primejdioase.

   Fui smuls din gândurile mele de un indian care sări dindărătul unei coloane şi se năpusti asupra mea.

   În aceeaşi clipă ridicai revolverul. Trăsei şi mă ascunsei repede îndărătul soclului de piatră. Glonţul rănise de moarte pe îndrăzneţul care prin forţa cu care se năpustise mai ajunse până la peretele din spatele nostru.

   Privii imediat iarăşi pe după marginea soclului, căci era de temut ca acum să dea năvală şi ceilalţi indieni.

   Şi, într-adevăr, încă unul se ivi pe după stâlpul de piatră, dar văzându-mă gata să trag, se adăposti repede înapoi la locul său, nu însă destul de repede, aşa încât glonţul meu îl mai atinse.

   Acum indienii fură cuprinşi de o furie atât de grozavă încât uitară de orice prevedere şi, scoţând răcnete înfiorătoare, ieşiră cu toţi la iveală. Greşisem pesemne la numărătoare, căci văzui acum cinci numai pe partea mea, iar dincolo păreau să fie şi mai mulţi.

   — Masser Farrow, repede împuşcat! strigă Pongo.

   Ştia că aripa cealaltă era bine apărată acum. Doi indieni tocmai săreau de la un stâlp la altul. Descărcai repede două gloanţe într-acolo şi unul din indieni se rostogoli la pământ, în vreme ce al doilea scoase un ţipăt de durere.

   Rămăseseră deci trei pe partea aceasta şi numai de atâţia n-aveam ce mă teme.

   Revolverul lui Marian detună acum de trei ori la şir, atât de repede de parcă ar fi tras o singură dată. Un indian se clătină şi căzu grămadă la pământ, un altul scoase un răcnet de durere. Aşa dar, nici prietenul meu nu-şi greşise ţinta.

  — Bravo Mariane! mai avui răgazul să strig, deoarece fui nevoit să trag iarăşi, căci doi indieni săriseră din nou.

  De data asta, însă, se mişcaseră atât de repede încât numai pe unul îl nimeri; celălalt glonţ îşi greşise ţinta.

  Îndărătul meu Maud Norton scoase un ţipăt de groază. Întorsei repede capul şi mă simţii străbătut de fiori.

  În zidul din spatele nostru se ivise o deschizătură îngustă: uşa tăinuită pe care zadarnic o căutase Marian. Printr-însa intraseră doi indieni uriaşi care se năpustiră asupra celor doi tineri.

  Jackie se apără din toate puterile şi cu multă iscusinţă, aşa că nu se afla deocamdată în prea mare primejdie, dar biata soră-sa nu se putea împotrivi faţă de uriaşul ei duşman, care avea chipul schimonosit de furie.

  Atunci fata scoase repede pumnalul pe care i-l dăduse Marian. O schimbare ciudată se produse pe faţa indianului. Se holbă la preţiosul pumnal al cărui mâner din piatră scumpă sclipea în mii de culori - apoi însă o furie nemărginită puse stăpânire pe el şi-şi zvârli braţele înainte.

  Apăsai pe trăgaciul revolverului... Dar arma nu luă foc şi cu spaimă băgai de seamă că nu mai erau gloanţe într-însa. Înainte de a putea scoate al doilea revolver, Maud Norton ar fi sugrumată, poate.

  Minunea nu întârzie nici de data aceasta. Pe lângă capul fetei ţâşni un fulger, uriaşul indian se clătină pe spate, ridică braţele, apoi se prăbuşi la pământ, scoţând un horcăit. Pongo îşi făcuse încăodată datoria pe deplin. Zvârlise cu o îndemânare desăvârşită cuţitul său de rechini, tăind firul vieţii indianului.

  Acum scosei al doilea revolver şi-l culcai la pământ pe uriaşul care ameninţa să-l sugrume pe bietul Jackie.

  — Mariane, uşa e deschisă! mai strigai şi-mi întorsei iar privirea spre sală.

  Duşmanii noştri primiseră întăriri, cum mă temusem şi văzui alte făpturi furişându-se pe după stâlpii de piatră.

  Deodată se auzi îndărătul nostru bocănit de paşi... Acum venea sfârşitul, îmi spusei, căci împotriva unor forţe care ne atacau din două părţi, nu ne puteam apăra.

  — Fiţi liniştiţi, domnilor, vă venim în ajutor! se auzi atunci un glas şi numeroşi poliţişti dădură buzna pe uşă, apoi se năpustiră înainte.

  Lupta fu scurtă dar înverşunată. Eu nu mai luai parte la ea; noi ne făcuserăm datoria, din plin, la drept vorbind.

  Îl văzui pe Pongo smulgând cuţitul din trupul indianului uriaş şi aruncându-se apoi asupra celorlalţi. Mă-ntorsei după aceea şi zării altă privelişte: Norton stătea cu capul aplecat, strângând în braţe pe cei doi copii ai săi.

  După ce lupta se sfârşi, un bărbat impunător se apropiă de noi şi se prezentă:

  — Inspectorul Tulington. Domnul Norton nu mai avea linişte şi m-a chemat la telefon. Când am băgat apoi de seamă că la o oră atât de târzie o mulţime de indieni străbăteau oraşul, îndreptându-se spre miazănoapte, mi-am adunat îndată oamenii şi m-am luat după ei. Au fost neprevăzători, căci ne-au călăuzit de-a dreptul încoace. Ah, colo zace Dşemsi, bogatul negustor!

  — El e şeful - spuse Jackie Norton - de dânsul ascultau ceilalţi indieni.

  — Da, da - murmură inspectorul, pierdut în gânduri - cel mai bogat şi mai cu vază om din oraş..

  Tăcu o clipă, apoi se-ntoarse spre noi:

  — Şi dv., domnilor, aţi adăugat încă un mărgăritar la şiragul aventurilor cu care vă înfrumuseţaţi viaţa, căci aţi salvat două vieţi tinere din mâinile unor ucigaşi fioroşi.

Avea dreptate inspectorul Tulington - încheie doctorul Bertram povestirea din ziua aceea..

SFÂRŞIT

Volumul 159

„NEBUNUL"

   LA PESCUIT DE BROAŞTE ŢESTOASE

   — E UN ELEŞTEU A CĂRUI APĂ SE SCURGE, fără îndoială din Tanganica - zise doctorul - a, uite colo nişte pescari băştinaşi. Pescuiesc cu năvoade făcute de mâna lor. E un fapt poate nu destul de bine cunoscut că negrii ştiau să împletească năvoade cu secole în urmă, pe când nu veniseră încă în atingere cu civilizaţia europeană. Poate că oamenii de colo nu ne vor întâmpina cu duşmănie, aşa că m-ar interesa să privesc cum pescuiesc.

   Camarazii trecuseră de o întindere acoperită cu tufe dese şi se pomeniră deodată la malul unui eleşteu de vreo două sute de metri în diametru.

   În patru luntri se aflau de fiecare câte doi negri, care întindeau o plasă destul de mărişoară şi o lăsau în apă. Plasa era întocmai ca acele europene.

   Pescari o răsfirau cât mai mult, apoi loveau cu prăjini în apă ca să gonească peştii spre plasă. Deodată, unul din ei zări pe cei patru camarazi şi strigă ceva celorlalţi.

   — Minunat! făcu doctorul. Am înţeles foarte bine ce-a spus. Zicea tovarăşilor săi că ar vrea să ne roage să luăm parte la pescuitul de broaşte ţestoase. Fireşte că primim.

   — Ba bine că nu! exclamă căpitanul Farrow şi fiul său George într-un glas.

   Doctorul strigă negrilor câteva cuvinte în limba lor şi aceştia se apucară să strângă îndată năvodul. Prea mare nu era prada, ce-i drept, căci nu avuseseră timp destul să aştepte.

   După ce puseră frumos plasa în fundul luntrii, porniră să vâslească în grabă şi săriră sprinteni pe mal. Unul din ei începu a sporovăi ceva către doctor, dar vorbea atât de repede că Bertram nu mai înţelegea nimic. Atunci negrul, văzând mutra încurcată a doctorului, zise într-o englezească bunişoară:

   — Maşteri vrea ajute la noi? Mergem prindem broaşte ţestoase mari.

   — Cu plăcere - răspunse căpitanul Farrow - dar nu ştiu în

ce fel vă putem fi de folos.

   — Maşteri are puşcă, trebuie pândeşte când ridicăm plasa.

   — Ce, să împuşcăm broaştele ţestoase? făcu Farrow, uluit.

   — Nu, maşteri, noi omorâm broaştele cu cuţitul. Dar uneori intră crocodili în plasă şi maşteri trebuie împuşte pe ei.

   — Aha! făcu doctorul. După cum văd e vorba de broaşte ţestoase care se aţin mai mult pe fundul lacului. Se spune că sunt într-adevăr foarte mari şi grele. Poate că o să fie ceva foarte interesant.

   Cei patru camarazi se împărţiră acum în cele patru luntri. Negrii începură să vâslească din răsputeri şi ajunseră curând la un loc unde în păpurişul des se făcea un golf destul de mărişor. Camarazii părură miraţi că băştinaşii se uitau cu oarecare teamă în jurul lor. În cele din urmă, negrul le zise:

   — Maşteri fie cu băgare de seamă! Aici broaşte ţestoase mari dar şi un crocodil mare. Omorât până acum mulţi pescari.

   — Lasă că-i venim noi de hac - răspunse vesel George.

   Apoi adăugă către camarazi:

   — Dacă îi scăpăm pe băştinaşi de pacostea asta, ne câştigăm recunoştinţa întregului trib.

   — Bine. Bine - zise căpitanul, cam îngrijorat - dar fii cu băgare de seamă, băiatule! Un crocodil prins în plasă poate deveni foarte primejdios.

   Negrii aruncară iar năvodul, strânseră apoi cercul până rămase de vreo douăzeci de metri în diametru, pe urmă începură să lovească în apă cu prăjinile lor lungi. Deodată plasa începu să se agite cu putere.

   — Prins broaşte ţestoase! strigă cu bucurie negrul. Maşteri o să aibă mâncare bună.

   — Adevărat, o ciorbă de broască ţestoasă nu e de lepădat - zise căpitanul, zâmbind, urmărind cu interes cum negrii trăgeau în sus cu îndemânare şi cu băgare de seamă năvodul.

   — Aducem aici broasca - spuse deodată băştinaşul, lui

George, care se afla în aceeaşi luntre cu el. Masser uite acum bine ce facem noi.

   Drept răspuns, tânărul întinse puşca şi privi cu încordare în apa care, limpede până atunci, era acum tulbure, căci negrii răscoliseră cu prăjinile lor mâlul de la fund şi la asta se mai adăugaseră şi zbuciumările vietăţii prinse-n plasă.

   Munca nu era uşoară pentru pescari; broasca se zbătea cu putere în spaţiul îngust care se strâmta tot mai mult, pe măsură ce negrii strângeau năvodul. Luntrile uşoare începură să se clatine şi George îşi spuse că în astfel de împrejurări era greu de ţintit.

   Băştinaşul care vorbea englezeşte şi în a cărui luntre se afla George, părea să fie şeful, căci la comanda lui negrii din celelalte luntri slăbiră niţel năvodul, în timp ce el îl trăgea, cu ajutorul său, înspre luntrea lui. George era vesel; vroia să vadă cât mai de aproape cum se pescuiesc broaştele ţestoase. Tot mai sus ridicau negrii prada grea.

   Acum George putea desluşi mai bine mişcările în apa tulburată, pescari se opintiră din nou şi carapacea broaştei se zări o clipă la suprafaţa apei.

   Lighioana se trudea din răsputeri să iasă din plasă. Negrii smuciră iar cu putere de plasă, o traseră mai aproape de luntre şi ieşi la iveală capul enorm cu primejdiosul lui cioc. Şeful pescarilor apucă un cuţit cu lama îngustă pe care-l purta la cingătoare şi strigă o poruncă tovarăşului său. Acesta trase iar de năvod şi se aplecă peste marginea luntrii, pregătindu-se să reteze beregata broaştei.

   Dar în aceeaşi clipă ea începu să se zbată cu furie. Cu o smucitură, deşi singură deasupra apei, cuţitul alunecă peste carapacea ei groasă şi negrul, pierzându-şi echilibrul, fu cât p-aci să se rostogolească în lac, în vreme ce tovarăşul său, care trăgea din răsputeri, din pricină că plasa se uşurase mai-mai să se dea peste cap.

   Când broasca ţestoasă căzu îndărăt în apă, negrului îi scăpă plasa din mâini. Prada aceasta frumoasă părea să fie pierdută pentru ei şi era păcat. George însă, zărind căpăţâna ei în apa turbure, descărcă în spre ea un glonţ de puşcă. Broasca sări deodată cu o smucitură afară din apă şi tânărul înţelese că nimerise bine, deşi nu putuse ţinti cum

trebuie.

   Şeful pescarilor apucă plasa pe care o scăpase din mâini ajutorul său şi o trase repede spre sine. Broasca se mai zvârcoli niţel în închisoarea ei, apoi rămase nemişcată. Glonţul lui George îi găurise capul.

   Negrii răcneau de bucurie şi şeful lor strigă entuziasmat:

   — Massser împuşcă bine, acum Mbana nu mai este frică de crocodil.

   Cu mare greutate fu trasă în luntre broasca ţestoasă, care cântărea peste douăzeci de kilograme. George le dădu o mână de ajutor, câştigând astfel şi mai mult simpatia negrilor.

   — O să mai prindem o broască ţestoasă - zise Mbana - după ce ducem pe asta în sat.

   Porniră în grabă spre satul ale cărui colibe cu acoperişurile de stuf răsăreau dintr-o mică dumbravă pe partea de apus a lacului. Pe mal aşteptau o mulţime de oameni. În mijlocul lor se zărea un bătrân voinic, în jurul căruia stăteau în semicerc ceilalţi locuitori ai satului.

   — Ăsta Njosi, mare căpetenie - şopti Mbana tânărului alb - la el nu place masser străini, dar acum bucure mult poate mânca puţină carne de broască ţestoasă.

   Într-adevăr, căpetenia se încruntă când îi văzu şi aruncă o privire duşmănoasă lui George. Mbana îi vorbi însă câtva timp cu însufleţire, arătând din când în când spre George şi camarazii lui. Chipul bătrânului se lumină, ba dădu chiar prietenos din cap tânărului şi zise într-o englezească stâlcită:

   — Masseri poate rămâne aici dacă până ştie împuşcă bine. O să omoare crocodilul?

   — De încercat o să încercăm şi cum până acum gloanţele noastre n-au dat greş, trag nădejde că vom izbuti şi de data asta.

   — Atunci Masseri fie bineveniţi. Dar să mai ajute odată masser prinde încă o broască ţestoasă.

   — Cum să nu! făcu George, fără să şovăie. Mă duc îndată. Haide Mbana să ne grăbim!

   Prada fu dusă în sat şi căpetenia se uită cu lăcomie la enorma broască ţestoasă. Vorbi apoi niţel cu Mbana şi

tânărul băştinaş zise lui George, după ce se depărtară binişor de sat:

   — Njosi fie tare mulţumit că noi poate prinde broaşte ţestoase multe. Înainte nu fost bucuros mergem, fost frică la noi de crocodil. Pare bine că masser ştie împuşte aşa bine.

   — Mă bucur că prin destoinicia mea mi-am câştigat bunăvoinţa căpeteniei - răspunse George - trag nădejde că o să-i fiu şi mai mult pe plac după ce vă vom descotorosi de crocodil. Am vrea să rămânem mai mult timp în satul vostru, Mbana, fiindcă noi căutăm să cunoaştem cât mai multe popoare. Au mai stat albi pe la voi?

   — Nu, masser - răspunse cu însufleţire negrul. Noi nu-i lăsăm, doar când vin masseri străini însoţiţi de askari1 şi iau de la sărmani negri gumă şi blănuri.

   Vroia să-nţeleagă pesemne prin asta pe funcţionarii englezi care, sub ocrotirea soldaţilor, cutreierau satele pentru a încasa dările.

   George nu mai putea de bucurie la gândul că va ucide crocodilul. Primejdios era numai pentru băştinaşi, care cu armele lor primitive nu puteau face mare lucru împotriva unei astfel de dihănii. Pentru el era lesne; căci gloanţele puştii sale treceau şi prin pielea groasă a crocodilului.

   — Ne mai ducem tot acolo? întrebă el pe Mbana. Oare celelalte broaşte ţestoase nu se vor fi împrăştiat?

   — Nu, masser, ele tare proaste, nu bagă de seamă că lipseşte una. Dar acum mare primejdie, zgomotul ademenit crocodilul - răspunse negrul.

   — Cu atât mai bine, nu va trebui să-l aşteptăm prea mult. Poate punem numaidecât mâna pe el.

   — O, masser mult curaj! făcu Mbana, cu admiraţie. Dar şi ştie ţinteşte bine. Nu trebuie fie frică la masser.

   — Şi, fără arme nu mi-e frică de un crocodil - răspunse tânărul, râzând - cred că ajunge şi un cuţit ca să te poţi apăra de o astfel de dihanie. Un rechin-tigru e mult mai primejdios.

   — Mbana nu cunoaşte rechin, Mbana crede însă că greu omoare crocodil cu cuţit. Mai bine masser împuşte la el.

   — Aşa o să fac. A, uite că am ajuns. Aruncaţi plasa!

   În timp ce negrii formau iarăşi un cerc mare şi lăsau în apă năvodul, George istorisi camarazilor, în limba franceză, întâlnirea lui cu morocănosul băştinaş, căpetenia tribului.

   — Admirabil! făcu doctorul, entuziasmat. Vom vedea lucruri ce nu i-a fost dat nici unui european să vadă. Cu siguranţă că au încă moravuri şi obiceiuri din vremuri străvechi, care s-au pierdut de mult la triburile mai civilizate. Vezi însă, George, să ucizi neapărat crocodilul. Fireşte că-ţi vom da şi noi o mână de ajutor.

   — O să-mi dau toată osteneala - îl asigură tânărul - numai să am prilejul.

   Băştinaşii întinseseră plasa şi începură apoi s-o adune iar spre ei, lăsând la mijloc un loc de cel mult douăzeci de metri în diametru. Acum începură iar să scormonească fundul eleşteului cu prăjinile lor lungi de bambus. De astădată însă Mbana zise dezamăgit:

   — O, numai broaşte mici intrat în plasă. Mare păcat! Mbana crezut aici este broaşte foarte mari.

   — Nu face nimic, mai prindem două-trei, poate că e tot atât de bună carnea acestora mici, ba cred că e mai fragedă şi mai gustoasă - îşi dădu cu părerea George - trageţi repede în sus plasa, apoi mai lăsaţi-o odată la fund!

   Acum nu mai fu de fel greu pentru negri să tragă sus plasa, probabil că broasca era mult mai mică.

   Plasa se ridica din ce în ce mai spre suprafaţă. Deodată, George zări prin apa turbure ceva de culoare deschisă, de o lungime neobişnuită. Speriat, întinse puşca, bănuind o primejdie, dar nu mai apucă să tragă. În clipa următoare o dihanie înspăimântătoare ţâşni în sus. În mai puţin de o secundă George abia avu timp să-şi dea seamă că e un crocodil enorm şi o izbitură puternică făcu luntrea ţăndări. Apa năvăli în luntre şi înainte ca cei dinăuntru să poată face ceva, luntrea se răsturnă. George şi amândoi negrii care se aflau în ea, se rostogoliră de-a dreptul în plasa pe care crocodilul o târa cu furie după el în adânc.

   Bietul George se încurcase aşa de rău în ochiurile năvodului, că fu tras şi el spre fund. Avu totuşi destulă prezenţă de spirit să nu dea drumul puştii.

   Ştia că chiar dacă stă mai multă vreme în apă, arma tot poate lua foc. Îi părea numai rău că nu poate deschide ochii, din pricina mâlului care l-ar fi orbit. Să se fi petrecut asta într-o apă limpede, i-ar fi fost lesne să împuşte dihania.

   Nu-şi pierdu însă cumpătul şi nici nu se sperie prea tare, deşi situaţia era cât se poate de proastă.

   Deodată - abia mai putea să răsufle - simţi că plasa e trasă cu putere în sus. Din fericire, se afla chiar la capătul ei, unde sunt aşezate bucăţile de lemn de care e legată, altminteri ar fi fost pierdut, căci chiar sub el crocodilul se zbătea cu turbare, încercând să iasă din plasă. Să fi fost dedesubt, coada dihaniei l-ar fi făcut terci.

   Numai camarazilor săi avea să le mulţumească salvarea; fără-ndoială că negrii îngroziţi ar fi luat-o la fugă şi l-ar fi lăsat în plata Domnului.

   lată-l în sfârşit la suprafaţă. Trase adânc aer proaspăt în piept şi încercă apoi să înoate cu braţul drept - în stânga ţinea puşca - spre una din luntrile care îi venea mai aproape. În ea se afla doctorul. Deodată, băgă de seamă că chipul acestuia se schimonosea de spaimă. Înţelese numaidecât pricina: trebuia să-l pândească o mare

primejdie. Se răsuci în loc şi văzu îndărătul lui, la cel mult un metru, botul căscat al crocodilului care vroia să-l înhaţe.

   Se încurcase însă atât de rău cu picioarele dinapoi în ochiurile năvodului, că nu putea înainta destul de repede. Dar, George nu pierdu timpul degeaba. Trecu fulgerător puşca din mâna stângă în cea dreaptă, o întinse spre căpăţâna dihaniei şi descărcă două gloanţe unul după altul.

   În clipa următoare se simţi târât iar în apă. Crocodilul lovit de moarte se lăsa spre fund. De data asta primejdia era încă şi mai mare, deoarece se afla mai aproape de dihanie.

   Căută zadarnic să iasă din plasă. Abia acum îl cuprinse o spaimă uşoară. Oare să nu fi nimerit bine crocodilul? Dacă dihania, rănită numai grav, îl va sfâşia în furia ei, turbată?

   Dar se simţi din nou tras în sus. Începu să înoate din răsputeri cu picioarele şi o singură mână şi ieşi în sfârşit deasupra apei. Răsuflă uşurat.

   Se pomeni acum lângă luntrea în care se afla Petre. Prin

valurile stârnite de zvârcolirile crocodilului, luntrile erau acum de-a valma. Uriaşul se aplecă şi apucă pe tânăr de braţul stâng, pe care acesta i-l întinsese. Îl trase cu putere spre luntre, se aplecă şi mai mult şi-i scoase piciorul din ochiul plasei.

   Noroc că zbuciumările crocodilului mai slăbiseră. George se bucură din suflet când fu în luntre; înţelese că izbutise să răpună dihania. Ba ajută chiar celorlalţi să tragă plasa afară din apă. Răsuflă uşurat când băgă de seamă că Mbana şi tovarăşul său scăpaseră şi ei şi se aflau în celelalte bărci. Curând ieşi deasupra apei trupul uriaşului crocodilul. Deşi nu mai mişca, George îi mai trânti un glonţ în cap, ca să fie mai sigur.

   Negrii începură să urle de bucurie. Urletele lor trebuie să se fi auzit până departe. Şi într-adevăr, când George se uită peste lac, văzu că locuitorii veneau cu duiumul spre mal.

   Cu un glas care semăna mai mult a răget de leu decât a voce de om, Mbana răcni câteva cuvinte spre ei şi.... să te ţii! Urmă de dincolo o larmă grozavă şi negrii începură să ţopăie ca nebunii. Va să zică Mbana le spusese vestea cea bună.

   — Acum să mai prindem o broască ţestoasă din cele mari! hotărî George. Vreau să-i fac căpeteniei Njosi, o cât mai mare bucurie, ca să mi-l câştig încă şi mai mult.

   — Mai întâi să ducem crocodilul pe mal. Mi se pare că negrii vor trebui să ia alt năvod, fiindcă pe ăsta l-a rupt crocodilul în mai multe locuri.

O PRADĂ OMENEASCĂ

   ENTUZIASMUL BĂŞTINAŞILOR ajunse la culme când cele trei luntri se opriră la mal.

   Negrii nici nu încercaseră, fireşte, să tragă leşul crocodilului la vreuna din bărci; le-ar fi fost cu neputinţă şi- apoi fără-ndoială că greutatea dihaniei ar fi răsturnat-o.

   Târau numai leşul în plasa ruptă în mai multe locuri şi când luntrile ajunseră pe uscat, se găsiră destule braţe vânjoase care să sară în ajutorul pescarilor.

   Îl scoaseră repede din plasă şi începură să ţopăie în juru- i, însoţindu-şi dansul cu o melodie ciudată.

   Mbana se apropiă de căpetenie şi-i spuse cum s-au petrecut lucrurile. Morocănosul şi posacul Njosi făcu semn lui George să vie lângă el şi-i zise râzând:

   — Tânăr masser tare viteaz, Njosi bucură că el venit aici. Masseri acum oaspeţi lui Njosi.

   — Mulţumesc - răspunse George, vesel - dar mai vreau s- aduc un dar lui Njosi. Mbana, mergem să prindem iar o broască ţestoasă! Acum, după ce am scăpat de crocodil, o să meargă treaba mai uşor.

   Căpetenia încuviinţă din cap. Se părea că George îi plăcea şi era pentru întâia oară că se arăta atât de prietenos faţă de un alb. Un zâmbet îi flutură pe buze când adăugă:

   — Tânăr masser vrea s-arate că e şi mai viteaz. Când s-o întoarce de la pescuit, Njosi întreabă la el dacă poate mai face o ispravă bună.

   George băgă de seamă că Mbana tresare la cuvintele lui şi înţelese că bătrânul plănuieşte să-l vâre în vreo primejdie. Pesemne că se mai aţinea pe acolo vreo dihanie din acestea grozave, care ameninţa pe locuitorii satului, sau poate vreun trib duşman vecin.

   În acest din urmă caz, se va feri să-i dea vreun ajutor, doar numai dacă vrăjmaşul va ataca satul şi vor trebui să se apere - el şi camarazii.

   Dădu din cap şi răspunse:

   — Negreşit că sunt gata să ucid orice fiară sau altă dihanie care vă ameninţă, fie leu, elefant sau rinocer. Acum să ne grăbim, Mbana, a trecut de mult vremea mesii şi mi-e poftă de o fiertură de broască ţestoasă.

   Mbana cu George şi ceilalţi pescare băştinaşi plecară iar cu o altă luntre spre golful unde tânărul trecuse prin atâtea primejdii, cu puţin timp înainte. Avură noroc şi pescuiră o broască ţestoasă atât de mare, încât nu o putură încărca în luntre, căci s-ar fu dus cu toţii la fund; aşa că fură nevoiţi s- o târască după ei cu plasă cu tot. Doctorul Bertram fu de părere că broasca era bătrână de câteva sute de ani.

   După ce mâncară cu poftă din carnea ei gustoasă pe care o fierseseră în vasele lor de aluminiu, doctorul zise râzând:

   — N-aş avea nimic împotrivă să mai rămânem câteva zile aici. Aşa de curând nu ne mai întâlnim noi cu o mâncare atât de bună. Mai ales acum, după ce George a scăpat satul de pacostea aia de crocodil, pescuitul de broaşte e o adevărată plăcere.

   — Bine, să rămânem - încuviinţă căpitanul - dar prea mult nu putem zăbovi, fiindcă vrem să intrăm mai în lăuntrul ţării şi în afară de asta ne aşteaptă camarazii de pe submarin. Totuşi trei-patru zile s-ar putea. M-ar interesa şi pe mine să cunosc câteva din moravurile şi obiceiurile locuitorilor de pe aici.

   — A, staţi că nu v-am spus ceva! zise George, aducându- şi aminte. Căpetenia mi-a spus de nu ştiu ce fiară primejdioasă. Cel puţin aşa cred, pentru că împotriva vreunui alt trib duşman n-aş mişca nici măcar un deget, afară, fireşte, dacă ne-ar ataca. Aha, uite că vine Mbana! Cred că el ştie ce vrea căpetenia. A făcut o mutră cam îngândurată când mi-a vorbit Njosi despre asta, zicând că poate m-aşteaptă o primejdie şi mai mare, în care voi avea prilejul să-mi arăt destoinicia de bun ţintaş.

   Făcu semn negrului care veni în fugă şi întrebă cu grabă:

   — Ce doreşti tânăr masser?

   — Uite ce e, Mbana: aş vrea să ştiu ce-a vrut să înţeleagă căpetenia voastră când mi-a spus că aşteaptă să fac o ispravă şi mai mare decât uciderea crocodilului?

   Mbana păru foarte încurcat.

   — Mbana nu ştiu, răspunde el după câtva timp. Să spuie Njosi singur.

   — I-ascultă flăcăule - se răsti doctorul la el - de ce nu vrei să ne spui? E o taină atât de mare?

   Mbana păru şi mai încurcat, se uită apoi ce nevinovăţie în ochii doctorului şi zise:

   — Masser, Mbana nu ştie bine, întrebe masseri pe căpetenie.

   — Bine, dat atât poţi să ne spui, dacă e vorba de vreo fiară sau de un om - cercetă doctorul mai departe.

   — Mbana nu crede e vorba de fiară... Mbana nu voie spune...

   În clipa aceea George văzu pe Njosi venind spre ei. Zise repede:

   — Uite-l pe Njosi. Trebuie să-mi spună îndată ce gând urmăreşte.

   Tânărul negru se depărtă, uşurat. Căpetenia păşea semeţ, însoţit de un copilandru care aducea un scaun cu spătarul înalt, cioplit şi pe care-l aşeză lângă foc.

   Camarazii se ridicară şi-l salutară cu o uşoară înclinare a capului. Njosi se aşeză în scaun, apoi începu să grăiască astfel:

   — Masseri afle eu nu bucuros primesc masseri albi în satul meu. Dar - şi arătă spre George - văd tânăr masser tare viteaz şi ştie împuşte bine. Masser tânăr trebuie împuşte acum om rău şi primejdios. Om ascuns în pădure, el nu sănătos la minte.

   George se uită uluit la tatăl său. Dacă era într-adevăr vorba de un nebun care ameninţa satul, se schimbă lucrurile, fireşte. Să fie un caz de aşa-zisul „amok" - nebunia aceea care cuprinde pe băştinaşii din insulele Sunda - când cel cuprins de furie ucide pe oricine îi iese în cale?

   Totuşi tânărul nu înţelegea să omoare un om, fie el chiar un nebun primejdios.

   De aceea zise, clătinând capul:

   — Cu plăcerea v-aş scăpa satul de primejdia care îl ameninţă, căpetenie Njosi, trebuie însă să ştiu mai întâi unde se află nebunul. Aş mai vrea să aflu cam ce v-a făcut

până acum?

   Njosi nu putea pesemne să se exprime destul de bine în englezeasca lui zisă „pidjin", căci spuse scurt:

   — Trimit Mbana. El spune tânăr masser şi tot el însoţeşte. Tânăr masser trebuie are oameni mulţi vâneze Mbona. Sperie întâi la el.

   Va să zică o vânătoare în toată regula. George hotărî în gândul său să nu tragă în bietul nebun, pe care semenii săi vroiau să-l scoată cu urlete şi răcnete din ascunzătoarea lui, cum ai goni o fiară.

   — Bine, să vie Mbana, mă voi înţelege cu ei ce e de făcut - răspunse George.

   Căpetenia se ridică din „tron", înclină puţin capul şi porni ţanţoş spre sat.

   — Hm... neplăcută însărcinare - murmură căpitanul - dar n-ai încotro, dragul meu. Fă însă aşa ca să nu tragi în sărmanul nebun. Noi te vom în însoţi şi te poţi bizui pe sprijinul nostru. Altminteri ar sta lucrurile dacă Mbona acela ar vrea să ne atace, atunci ar trebui să ne apărăm, deoarece un astfel de om e mai primejdios decât un leu turbat. A, uite că vine Mbana, sunt curios să ştiu ce o să ne spună.

   Tânărul negru venea agale şi cam codindu-se. Şi uita în acelaşi timp cu atâta teamă în juru-i, încât George zise, zâmbind:

   — Pare să-i fie frică grozav de Mbona acela. Poate e vreo rudă de-a lui, fiindcă numele lor se aseamănă foarte mult. Să vedem dacă nu e chip să ne ţinem cât mai departe de nebun.

   Abătut, negrul le spuse să-l urmeze. Îi duse la o colibă mare ceva mai departe de celelalte, care se vedea că fusese deretecată de curând, căci pe podeaua de lut se cunoşteau urmele măturii.

   — Căpetenia Njosi dă la voi coliba asta, zise el. Dar masseri face gata repede, trebuie plecăm urmărim Mbona.

   — Vino cu noi înăuntru şi în vreme ce ne vom lăsa lucrurile de prisos, tu ne vei povesti ce e cu Mbona al vostru.

   Dar nu fu chip să-i înduplece. Negrul nu vroia să intre nici

în ruptul capului.

   După ce îşi puseră într-un colţ bagajele de prisos şi ieşiră iar afară, căpitanul îl întrebă stăruitor:

   — De ce nu vrei să intri în colibă, Mbana, ce s-a întâmplat cu ea?

   Negrul se codi câteva momente, pe urmă răspunse:

   — Asta fost coliba lui Mbona. Eu frică el omoară la mine dacă intru. Njosi silit femeie măture colibă, spus omoară dacă nu vrea.

   — Aha, va să zică şiretul de bătrân şi-a făcut următoarea socoteală: dacă nu izbutim să dăm de nebun, acesta va veni la noapte şi fiind nevoiţi să ne apărăm, vom fi siliţi să-l ucidem. Trebuie deci să fim cu băgare de seamă şi să veghem cu rândul după ce se va înnopta - mormăi George.

   — Eu drept să vă spun, aş fi bucuros ca, Mbona să ne atace aici - zise căpitanul - vom avea tot dreptul să ne apărăm, pe când în pădure, când va fi fugărit, n-aş avea inimă să trag în el.

   — Căpetenia ne-a făcut un adevărat serviciu dându-ne coliba asta, dar trebuie să facem aşa ca să nu tragem asupra nenorocitului chiar dacă va fi să dăm ochii cu el. Totuşi e mai bine să nu trezim bănuieli în negrii care ne însoţesc, deşi cred că de frică se vor ţine cât mai departe.

   — Masseri - povesti acum Mbana la întrebarea căpitanului ce făptuise nebunul - Mbona tare rău. El omorât multe femei care venit ia apă. Muşcat la ele gât. Mai omorât trei bărbaţi cu cuţitul când ei fost la pădure vânează. Masseri fie cu băgare de seamă dacă merge căutăm la el.

   — Oho, pare să fie într-adevăr foarte periculos - zise căpitanul oarecum îngrijorat - se crede pesemne o fiară sălbatecă, altminteri n-ar fi ucis femeile prin muşcături. Acum cred că nu trebuie să mai pregetăm dacă să-l împuşcăm sau nu când vom da ochii cu el, astfel, o vizită de-a lui peste noapte ne-ar pune pe toţi în mare primejdie.

   — Bine zici, e mai bine să-i facem cât mai repede de petrecanie - încuviinţă George - e grozav ce-a făcut. Să mergem, poate avem noroc să isprăvim curând. Drept e că mi-e milă de bietul nebun - nu e nici el, săracul, vinovat de boala care a dat peste el - dar pentru un astfel de nenorocit

e mai bine să sfârşească repede cu viaţa. Mbana, nu ştii din ce pricină şi-a pierdut Mbona minţile?

   — La Mbona era nevastă frumoasă - răspunse negrul - venit odată acasă mai devreme de la vânătoare şi găsit pe ea cu altul. Atunci omorât cu cuţit pe el şi la ea muşcat beregată. Mbona nebun.

   — Hm... o adevărată tragedie - zise căpitanul - de obicei negrii sunt foarte îngăduitori în privinţa asta. Probabil însă că bietul om şi-a iubit soţia. Aşa stând lucrurile e o izbăvire pentru el să moară, totuşi nu sunt bucuros să-i luăm noi viaţa.

   — Nici eu. Aş aştepta mai bine să ne atace în colibă. Sărmanul a înnebunit din pricina altora. Şi facem aşa ca să nici nu dăm ochii cu el în pădure - hotărî George.

   Camarazii vorbiseră în franţuzeşte ca să nu înţeleagă Mbana. Acum tânărul se întoarse spre negru şi-l întrebă:

   — Ai adus oameni care să ne însoţească?

   Mbana arătă spre zece negri tineri care stăteau la oarecare depărtare de acolo. Erau înarmaţi cu cuţite şi suliţi, păreau însă nemulţumiţi de însărcinarea pe care o primiseră, dar nu se puteau împotrivi poruncii căpeteniei.

   Mbana zise arătând cu mâna spre miazăzi:

   — Mergem acum peste câmpie, pe urmă vine pădure şi acolo este Mbona. Masser spune la noi ce trebuie facem.

   Hm, cel mai simplu lucru ar fi să intrăm în pădure, fu de părere George. Şi în rânduri cât mai strânse. Când vom ajunge acolo, voi să faceţi gălăgie; Mbona o s-o ia la fugă şi noi o să tragem după el.

   — Masser trebuie ocheşte bine, îl preveni negrul cu teamă. Mbona tare primejdios. Poate ascunde pe undeva şi atacă pe neaşteptate masseri şi noi.

   — Nu face nimic, îi venim noi repede de hac. Acum la drum!

   O luarăm la picior şi trecură câmpia, dar din ce se apropiau de pădure, negrii încetineau pasul. În cele din urmă Mbana zise:

   — Masseri merge acum mai încet, primejdia mare.

   Camarazii îşi luară puştile de pe umăr şi le ţinură

pregătite în mână. Era într-adevăr cu putinţă ca nebunul să

se ivească de după vreo tufă şi să sară în spinarea cui i-ar veni mai la îndemână. Trebuiau deci să fie gata în orice clipă.

   — Masseri, să facem acum gălăgie? întrebă Mbana.

   Ceata se afla numai la vreo cincizeci de metri de pădure.

George privi cu atenţie tufele, arătă apoi spre o spărtură îngustă şi zise cu glas scăzut:

   — S-ar părea că pe aici se strecoară adesea Mbona în desiş. Cred că am dat de bârlogul lui. Să-i lăsăm acum pe negrii să zbiere până or răguşi.

   Căpitanul încuviinţă râzând şi după ce George făcu semn din cap lui Mbana, se auziră deodată nişte răcnete care ar fi pus pe fugă şi un elefant turbat.

   Poate că nebunul va fi ademenit de gălăgie, poate bănuia că i sa apropiat funia de par şi asta îl făcea mai furios, deci şi mai primejdios. Camarazii înaintau încet spre desiş, pe când Negrii făceau paşi atât de mărunţi că rămâneau tot mai în urmă.

   — Halal de-aşa aliaţi, strigă George lui Petre care mergea lângă el.

   Trebuia să zbiere ca să fie auziţi, căci răcnetele dindărătul lor te asurzeau.

   Ajunseră la pădure şi, ca întotdeauna, George o luă înainte. Petre venea imediat după el. Pe urmă venea doctorul, iar căpitanul încheia convoiul. Farrow se întoarse încă odată spre negrii şi le făcu semn să-i urmeze, temându-se ca să nu o ia la fugă, atât de mare era frica pe care le-o insufla nebunul.

   Păşeau codindu-se şi între ei şi el era o distanţă de cel puţin treizeci de metri. Primejdia pentru căpitan era mare deoarece se putea ca nebunul să-i sară în spate din vreo tufă în care stătea ascuns. Se uita deci mai mult înapoi căci înainte se ştia apărat de camarazi.

   Nu putea însă auzi dacă Mbana se furişa prin tufiş, din pricina gălăgiei pe care o făceau băştinaşii cu răcnetele lor. Necăjit, stătu să chibzuiască dacă n-ar fi mai bine să se oprească şi să le poruncească să tacă. Se temea însă că nu i ar mai putea hotărî să-l urmeze.

   Camarazii pătrunseră vreo sută de metri în pădure pe o

potecă îngustă şi întortocheată care abia răzbătea prin desişul încâlcit. Se cunoştea bine că poteca fusese croită de mână omenească. Poate vor da în curând de locul unde se ascundea nebunul.

   Deodată zbieretele negrilor amuţiră şi se auzi numai un răcnet înfiorător al unuia singur, urmat îndată de urlete de groază.

   Camarazii se întoarseră din drum şi o luară la fugă într- acolo. Când căpitanul apucă după o cotitură văzu la vreo cincizeci de metri înaintea lui pe Mbana zăcând la pământ. Un trup uriaş de negru stătea cu picioarele răşchirate deasupra lui şi tocmai ridica braţul său puternic în care sclipea un cuţit. Ceilalţi negri se împrăştiaseră care încotro, răcnetele lor se depărtau din ce în ce.

   Farrow ridică fulgerător puşca; dar din nenorocire ţeava armei se încurcă într-o tufă de mărăcini şi glonţul porni cu o bubuitură de tunet, dar se pierdu în frunzişul des la unui copac. În aceeaşi clipă trupul uriaş se întoarse şi camarazii care ajunseseră şi ei după cotitură zăriră un chip înfiorător, cu ochii rătăciţi şi dinţii rânjiţi.

   George trecuse repede puşca în mâna stângă smuci cu dreapta revolverul din brâu şi trase. Nu putuse ochi bine deoarece glonţul trebuia să treacă pe lângă camarazi şi se temuse să nu împuşte pe vreunul din ei, aşa că glonţul nu răni grav pe uriaşul negru. Îi sfâşia numai o bucată de carne din coapsă. Fusese însă deajuns ca nebunul s-o ia la fugă.

   Cu o smucitură se repezi în desiş; se auzită crengi frângându-se apoi se lăsă tăcere.

   George trecu în goană pe dinaintea camarazilor şi se luă după el. În urma negrului se făcuse o spărtură mare în tufiş, dar după vreo zece metri George dădu de un luminiş destul de mic acoperit cu muşchi. Nebunul trebuie să-l fi străbătut abia atingând pământul, căci tânărul nu văzu nici o urmă. Chiar şi Petre care veni după câteva secunde lângă George îşi încordă zadarnic văzul.

   Din luminiş porneau mai multe poteci, făcute probabil de Mbona când se ducea după vânat. Pe care din ele să fi dispărut?

   George căută pete de sânge, nu găsi însă; pesemne că

nebunul îşi astupase rana cu mâna. Dăduse dovadă de inteligenţă - ceea ce se întâmplă adesea la nebuni.

   — Primejdios om... - murmură George necăjit - ne-a scăpat! Păcat că nu eram eu în fruntea voastră, l-aş fi nimerit mai bine. Cred însă că tot vom pune în cele din urmă mâna pe el. Bănuiesc că va vrea să se răzbune şi vine la noapte să ne facă o vizită. Haidem acum, Petre, să vedem ce e cu bietul Mbana.

DANSUL MISTERIOS

   CÂND CEI DOI CAMARAZI nedespărţiţi se întoarseră pe poteca dintâi văzură, spre marea lor bucurie, că Mbana se ridicase de jos. Nebunul îi făcuse numai o rană adâncă în carne la umărul stâng. Era însă atât de tulburat că nu putea scoate un cuvânt. Petre trebui să-l sprijine bine ca să nu cadă, când porniră să iasă din pădure. N-avea nici un rost să-l mai caute pe Mbona, nebunul va fi ştiut el unde să se ascundă pentru a nu fi găsit.

   La marginea desişului camarazii izbucniră în râs văzând cam la vreo şaizeci de metri de ei pe cei zece negrii privind speriaţi spre pădure. Când auziră paşi o luară la fugă în sărituri mari care încotro. Când se încredinţară însă că sunt străinii şi-l mai văzură cu ei şi pe Mbana care îşi mai venise în fire, se înapoiară codindu-se.

   — Acum după ce a trecut primejdia, povesteşte-ne, Mbana, cum a fost ciocnirea ta cu nebunul. Poţi fi liniştit, pe voi nu vă mai luăm în pădure.

   Tânărul negru răsuflă uşurat şi se însenină la faţă, dar glasul îi tremura când răspunse:

   — Vai, masser, a fost ceva grozav! Noi mergeam încet pe potecă şi pomenit cu Mbona ieşind din desiş, repezit la Mbana şi înjunghiat la el. Mbana căzut îndată jos, Mbona vru înjunghie iar, dar împuşcat masser. Mbana datoreşte viaţa la masser.

   — Ei, lasă, nici nu se putea altfel - zise prietenos căpitanul - cum să ne întoarcem în sat. Vom spune lui Njosi că mâine pornim noi singuri să-l căutăm pe Mbona, azi tot n-ar folosi la nimic, căci nebunul trebuie să se fi ascuns bine.

   Negrii se supuseră bucuroşi şi o luară repede spre sat. Fură întâmpinaţi de băştinaşi care, văzându-l pe Mbana rănit, înţeleseră cam ce s-a petrecut. Njosi îi aştepta în mijlocul satului pe „tronul" lui lângă foc. George înaintă spre el şi zise:

   — Află, căpetenie, că am fost atacaţi de Mbona şi l-a rănit

pe Mbana. Am izbutit să-l rănim dar a luat-o la fugă. Cu răcnete şi urlete ca astăzi nu e nimic de făcut. Mâine ne ducem singuri în pădure şi trag nădejde să-i venim de hac.

   Njosi se uită iar cu admiraţie la George apoi răspunse:

   — Tânăr masser tare viteaz. Njosi crede că masseri omoară Mbona. Războinici ai mei fost viteaz?

   Mbana aruncă pe furiş o privire rugătoare lui George, care zise cu convingere prefăcută:

   — Se-nţelege! Au fost cât se poate de viteji. N-are însă nici un rost să mergem atâţia inşi în pădure, asta dă de bănuit nebunului şi se ascunde de frică. Ne vom duce deci numai noi.

   — Războinici ai mei însoţeşte atunci pe masseri până la pădure şi aşteaptă acolo - hotărî căpetenia - când masseri omoară Mbona, ei aduce mort în sat.

   Oricât de neînsemnate păreau cuvintele lui, aveau totuşi un înţeles pentru negri căci îşi aruncau priviri pe furiş şi unii zâmbiră chiar ca în aşteptarea unei bucurii.

   Camarazii părură însă că nu le iau în seamă şi spuseră că vor să se ducă la culcare, deoarece trebuiau să se scoale dis-de-dimineaţă pentru a porni în căutarea lui Mbona.

   — Cred că vom avea de văzut lucruri interesante în satul acesta - zise George camarazilor când fură singuri în colibă - Njosi urmăreşte un anumit scop cu aducerea cadavrului, în sat. Sper că nu va fi nevoie să mai repetăm vânătoarea de peste zi, fiindcă sunt aproape sigur că nebunul va veni el singur la noapte aici. Nu sunteţi de părere să tragem la sorţi care şi cum să stăm de veghe?

   Cu beţe de chibrituri de diferite mărimi traseră la sorţi schimburile. Întâi venea doctorul, pe urmă căpitanul, apoi Petre şi după el George.

   După două ceasuri, când tot satul dormea, căpitanul dădu ordin de culcare. Focul pe vatră fu stins, camarazii fiind siguri că nebunul nu va cuteza să intre atât timp cât va vedea lumină în colibă. Că va veni nu mai încăpea îndoială; fusese rănit şi va căuta să se răzbune pe cei ce-l răniseră.

   Dar până veni rândul lui George nu se întâmplase nimic. Tânărul era istovit de oboselile de peste zi aşa că era destul de morocănos că fusese trezit când îi era somnul mai dulce.

Şi-apoi nici nu credea că nebunul se va arăta în noaptea aceea.

   — Culcă-te şi dormi - zise el oarecum necăjit lui Petre, când acesta îl întrebă dacă nu vrea să-i ţie niţel tovărăşie - mă tem că vom avea mâine o zi obositoare dacă va fi să repetăm vânătoarea de ieri. Sunt aproape sigur că nu va mai veni în noaptea asta.

   — Aşa cred şi eu - încuviinţă Petre - dumneata fii însă cu băgare de seamă, domnule George, uneori te poţi înşela. Mbona e într-adevăr foarte primejdios, după cum am avut prilejul să ne încredinţăm. Ar fi păcat să-ţi sfâşie beregata ca şi celorlalţi.

   —   Bine zici, ar fi păcat, mai ales pentru mine, făcu tânărul râzând. De aceea o să te ascult şi o să mă păzesc. Acum culcă-te fără grijă.

   Se scurse vreo jumătate de ceas. George auzea respiraţia adâncă a camarazilor săi cufundaţi într-un somn profund. Ce n-ar fi dat să poată dormi şi el numai niţel! Dar nu, trebuia să stea la postul său, poate că tot venea nebunul, ba poate bănuia chiar că străinilor li se dăduse coliba lui şi va încerca totuşi să-i omoare, ştiind că rana i-o făcuseră ei.

   Gândurile acestea îl mai dezmeticiră niţel pe George. Ascultă cu încordare, dar nu se auzea nimic. Satul dormea. Probabil că Njosi nu pusese oameni de pază sau dacă o făcuse, aceştia se ascunseseră de frica nebunului.

   Timpul se scurgea încet şi tânărul se simţea din ce în ce mai obosit. Cea dintâi jumătate de ceas îl ţinuse treaz aşteptarea, dar pe urmă îşi zise că era degeaba, deoarece Mbona nu va mai veni.

   Îşi puse revolverul la loc în toc, totuşi în aşa fel ca să-l poată scoate într-o clipită, dacă va avea nevoie de el.

   Începu apoi să moţăie şi mâna îi alunecă pe plăselele pumnalului dăruit de Sanja, frumoasa prinţesă indiană. Gândurile i se duseră acum la ea. Se iubeau dar erau încă amândoi prea tineri pentru a se căsători.

   Oare ce va fi făcând ea în clipa asta? Se mai gândeşte la el?

   Tânărul închise ochii şi se pierdu în visuri. Era cât p-aci s- adoarmă, când auzi un foşnet uşor care îl făcu să tresară.

Simţea că primejdia era în imediata lui apropiere.

   Deschise ochii, în bezna care îl înconjura nu putut însă deosebi la-nceput nimic. Încetul cu încetul însă ochii i se deprinseră cu întunerecul şi acum văzu spre marea lui spaimă chiar lângă el o umbră uriaşă.

   Simţi mai mult decât văzu o mişcare ameninţătoare a umbrei şi se aruncă fulgerător în lături. Ceva îl atinse uşor, apoi auzi o exclamaţie înăbuşită de mânie. Zări în acelaşi timp lucind prin întunerec doi ochi scânteietori.

   Aşa dar Mbona era aici! Acesta fu cel dintâi gând al lui George şi odată cu gândul înţelese şi grozava primejdie care îl pândea.

   Fără să-şi dea seama smulse din teacă pumnalul Sanjei şi îl repezi cu furie în umbră. Auzi un ţipăt de durere înăbuşit. Pumnalul se înfipsese în carnea moale a negrului şi George pricepu îndată că nimerise în trupul nebunului. Spre norocul tânărului, negrul se poticni şi căzu.

   Înainte ca rănitul să se poată ridica de jos, tânărul sări în picioare şi dându-se mereu îndărăt se izbi de prichiciul vetrei. Câteva oale căzură la pământ şi se sparseră cu zgomot. În aceeaşi clipă George simţi ceva ascuţit străbătându-i cămaşa tocmai deasupra inimii şi zgâriindu-i pielea. Aşa dar Mbona era chiar lângă el; tânărul izbi cu sete şi de data asta nimeri şi mai bine, căci pumnalul pătrunse adânc în carne. Nebunul se clătină şi scoase un urlet de durere şi mânie, apoi se împiedecă de o buturugă pe care şezuse mai înainte George.

   În acelaşi timp ţâşni o lumină dinspre culcuşul lui Petre şi căzu pe chipul negrului care se pregătea să sară iar în picioare. Se auzi o detunătură şi ca lovit de trăsnet nebunul se prăbuşi la pământ. Glonţul uriaşului îi găurise tâmpla.

   Căpitanul şi doctorul aprinseră şi ei lămpile de buzunar şi luminară locul de luptă.

   — Te-ai aflat în mare primejdie, dragul meu - zise căpitanul, mişcat, fiului său - de ce n-ai aprins lampa la timp şi te-ai luat cu el la luptă pe întunerec?

   — Trebuie să mărturisesc că am fost cam neprevăzător - răspunse tânărul ruşinat - îmi vine să mă bat singur. Mbona era lângă mine şi mă atacase când am prins de veste. Bine

făcea dacă mă nimerea mai bine, mă învăţa minte pentru altă dată.

   — Tot e bine că recunoşti tu însuţi, numai e nevoie să-ţi fac imputări - zise grav căpitanul - vei şti să fi cu mai multă băgare de seamă pe viitor.

   — De asta să nu te îndoieşti. A doua oară nu o să mi se mai întâmple, te asigur. Aha, uite că vin şi vitejii noştri!

   Paşi uşori şi furişaţi se apropiară de colibă. Câteva secunde domni o tăcere adâncă, apoi izbucniră răcnete de bucurie. Camarazii recunoscură glasul lui Mbana care văzuse prin uşa deschisă a colibei trupul neînsufleţit al nebunului zăcând la pământ. Răcnetele lui atraseră tot satul şi îşi poate oricine închipui gălăgia care urmă. Deodată se făcu linişte. Venea căpetenia. Njosi se opri în prag, privi leşul, apoi zise cu bucurie în glas:

   — Eu recunoscător la voi, masseri. Masseri rămâne acum oaspeţi, oameni ai mei dau la ei carne de broască ţestoasă, mâncare bună asta.

   — Îţi mulţumim, Njosi - răspunse căpitanul - vom rămâne aici câteva zile, înainte de a porni pe apa cea mare. Vă ajutăm cu plăcere dacă vă ameninţă vreo altă primejdie, numai să ne spuneţi despre ce e vorba.

   Căpetenia schimbă câteva cuvinte cu Mbana, dar vorbea atât de repede că doctorul nu putu pricepe nimic. Cuvintele lui fuseseră însă înţelese de băştinaşi şi fură primite cu strigăte de bucurie.

   Njosi îi potoli repede cu o poruncă aspră. Doi negri voinici intrară acum în colibă şi ridicară trupul neînsufleţit al nebunului. Căpetenie însă zise camarazilor:

   — Masseri, Njosi mulţumeşte încă odată. Voi culcaţi acum şi dormiţi, nimeni nu tulbură somnul vostru. Eu pun oameni de pază.

   După ce plecară, George şopti căpitanului:

   — Tată, nu şi se pare şi ţie că Njosi ţine neapărat să nu ne mişcăm din colibă? Să ştii că pun ceva la cale ce nu trebuie să vedem noi.

   — Aşa cred şi eu. Va pune desigur un om de pază, nu ca să nu fim tulburaţi din somn, ci pentru a nu ne lăsa să ieşim.

   — Asta m-a făcut şi mai curios. O să plec chiar acum, înainte de-a veni paznicul. Mi-ar fi mai greu atunci să mă strecor din colibă.

   Porni spre uşă dar căpitanul, care îndreptase fără să ştie de ce lumina lămpii în spre el, strigă speriat:

   — Vai de mine, eşti rănit? Mai întâi să te panseze doctorul, văd că ţi-e cămaşa plină de sânge.

   — Numaidecât - încuviinţă doctorul - Mbona îşi va fi ucis vânatul cu acelaşi cuţit şi cine ştie ce ţi se poate întâmpla.

   Nu era însă decât o zgârietură şi sângele se oprise de la sine. Totuşi doctorul spălă bine rana şi o pansă.

   Când George vru apoi să iasă pe uşa colibei, se pomeni cu o matahală cât toate zilele înaintea lui.

   Era Mbana.

   — Masser nu poate doarme? întrebă negrul cam îngrijorat.

   — Aşa e, Mbana, nu mi-e somn şi aş vrea să mă plimb niţel pe afară - răspunse fără să se turbure George.

   — Masser - făcu negrul cu teamă - mai bine rămâne în colibă. Acum umblă multe Simba prin pădure şi vine până aici în sat.

   — Ce, lei! exclamă cu bucurie George. Cu atât mai bine, tot vroiam eu de mult să vânez unul. Spune-mi pe unde se aţin?

   — Masser nu fie supărat - se rugă negrul - dar Mbana nu trebuie lasă masser iese din colibă.

   — Ei aşi! Ia poftim înăuntru, Mbana, trebuie să stăm niţel de vorbă amândoi.

   Negrul păru foarte stânjenit când se pomeni, după ce intră, în plină lumină a celor trei lămpi de buzunar.

   — Ce vor să ştie masseri? întrebă el cu teamă, dar şi dârz în acelaşi timp. Mbana nu voie spune.

   — I-ascultă Mbana - zise încruntat George - nu vrea să-ţi amintesc ce ai spus tu singur, că te-am scăpat de la moarte când a vrut să te înjunghie nebunul. Îţi cer totuşi în schimb să ne spui şi nouă ce puneţi la voi la cale încă în noaptea asta. Am băgat noi de seamă că ţineţi neapărat să nu ieşim din colibă. Numai că, vezi tu, cu de-a sila nu ne poate opri nimeni. Aşa dar, deschide-ţi pliscul!

   Zadarnic se zbătu băştinaşul, George nu-l slăbi până e nu îi spuse următoarele, în timp ce se uita cu frică spre uşă:

   — Masseri, astăzi o să fie mare horă în jurul lui Mbona. Dar masseri nu trebuie vadă, altminteri Njosi omoară masseri. Nimeni străin nu poate fi de faţă, numai războinici. Şi femeile trebuie rămâne acasă.

   — Aha, ceva în mare taină! murmură George. În jurul lui Mbona zici? Aş vrea să văd şi eu aşa ceva. Dumneata, doctore, ai auzit despre acest dans la negri?

   Bertram îl privi cu seriozitate apoi răspunse:

   — George, bănuiesc ceva înspăimântător S-ar putea ca aceşti negrii să fi rămas tot canibali şi din cine ştie ce motiv mănâncă leşurile unor anumiţi morţi. Cred poate că puterea mortului trece în trupurile lor. Părerea mea e să ne astâmpărăm şi să ne vedem de somn.

O FUGĂ ÎNDRĂZNEAŢĂ

   GEORGE RĂMASE câteva clipe încremenit, apoi zise cu înfrigurare:

   — Nu, dragă doctore, nu se poate ce spui dumneata. Oamenii aceştia par destul de blajini şi nu-i cred în stare de canibalism. Obiceiul acesta s-a mai păstrat încă numai pe insulele Salomon. Trebuie să fie vorba de vreun dans misterios la cre nu pot fi de faţă străini. Stai să-l întreb pe Mbana.

   Se apropiă de tânărul negru, îl privi ţintă în ochi şi-i zise:

   — Mbana, nu vreau să-ţi cer ce nu e îngăduit. Să nu-mi răspunzi, dacă aşa crezi tu că e mai bine. Un lucru însă trebuie să ştii: când mi-am pus ceva în gând, nu e om care să mă poată opri. Are vreo legătură hora voastră cu trupul lui Mbona? Împărţiţi leşul între voi?

   Tânărul băştinaş se uită nedumerit la el, apoi răspunse clătinând capul:

   — Eu nu-nţeleg ce vrea spune masser. Mbana trebuie stea aici ca masser nu duce vede cum joacă războinici. Noi nu atingem trup Mbona, mâine dus la el pe câmpie mănânce şacalii.

   — Ei vezi, doctore - zise George triumfător - mă miram şi eu ca negrii ăştia să fie canibali. Trebuie neapărat să vedem şi noi dansul lor macabru. Probabil vreun obicei vechi care e ţinut în mare taină faţă de străini. O să caut să-l conving pe Mbana să ne ia şi pe noi.

   — Nu cred că o să izbuteşti - fu de părere căpitanul - şi nici nu ştiu dacă e drept din partea noastră să-l silim. Degeaba nu spunea căpetenia că va pune mai multe santinele pentru a nu fi tulburaţi din somn. Spun şi eu ca doctorul: să rămânem mai bine unde suntem.

   — Tată - se rugă George - lasă-mă să mă duc. Voi vedea poate ce n-a văzut încă un ochi de european. Să ne scape un astfel de prilej? Ne pricepem noi să ne furişăm aşa ca să nu ne simtă nimeni. Dragă doctore, ia gândeşte-te ce lucruri interesante ai putea scrie!

   Îl atinsese astfel pe doctor la „coarda simţitoare".

   — Hm... domnule căpitan - zise el - poate că George are dreptate. De văzut nu ne poate vedea nimeni şi mărturisesc că dansul acesta mă interesează, tocmai fiindcă Njosi îl învăluie în taină. Eu, parc-aş fi de părerea lui George.

   — Nici nu se putea astfel - mormăi căpitanul - de, ştiu şi eu ce să spun. Tu ce zici, Petre?

   — Păi dacă vrea domnul George vreau şi eu, răspunse fără şovăială uriaşul.

   — Atunci să încerc să-l conving pe Mbana - zise cu bucurie George şi întorcându-se spre negru, adăuga - Mbana, te-ai putut încredinţa şi tu că suntem oameni prevăzători. Trebuie să ne duci să vedem şi noi hora voastră. O să stăm pitiţi ca să nu fim zăriţi. Poţi fi liniştit, nu o să se întâmple nimic.

   Negrul se holbă însă la el şi bolborosi îngrozitor:

   — Masser, nu face asta. Masseri nu ştie ce rău Njosi. Mai bine merge masseri la culcare.

   — Nu, dragul meu - zise George râzând - nu se poate. Vrem să vedem şi noi ce moşmoniţi voi acolo. Aşa dar, nu-ţi mai strica gura degeaba, vrem să mergem şi o să mergem, cu sau fără tine. Ar fi însă mai bine să ne însoţeşti de bunăvoie, altminteri..

   Spunând acestea George scoase fulgerător revolverul din brâu şi-l privi pe Mbana atât de crunt, încât bietul negru bâlbâi speriat:

   — Masser fie iar bun, Mbana face cum zise el.

   — Vezi, aşa te vreau! râse George cu poftă. Ia-o înainte, Mbana. A pus Njosi mai mulţi oameni de pază?

   — Da, masseri, ei nu trebuie vadă la noi. Mergem încet, dacă prinde, omoară. Mbana frică de ei.

   — Lasă că nu o să ţi se întâmple nimic. Eşti doar cu noi, căută George să-l liniştească, deşi vorbele lui îl cam puseră pe gânduri. Dar - urmă el - poate că ai dreptate şi n-aş vrea să păţeşti ceva din pricina noastră. Ţi-a poruncit Njosi să nu ne laşi cu nici un preţ să ieşim din colibă?

   — Da, masser, aşa poruncit.

   — Şi dacă ieşim trebuie să-i spui?

   — Da, zis cheamă îndată la el. Eu nu şti ce face acum.

   — Hm, atunci stau lucrurile altfel, decât mi-am închipuit - murmură tânărul, îngândurat - n-aş vrea să te pun la cale să-ţi nesocoteşti datoria. Totuşi ne poţi spune unde are loc hora voastră şi pe unde putem ajunge acolo.

   Mbana arătă spre miazănoapte şi şopti:

   — Masseri trebuie ocoleşte mult satul, este mulţi paznici. Acolo unde vede masseri foc în pădure face războinici hora. Este şi la margine pădure oameni de pază, masseri nu poate trece. Mbana nu ştie ce face acum la el.

   George făcu semn lui Petre să se apropie:

   — Suntem nevoiţi să-l legăm pe Mbana şi să-i astupăm gura cu un căluş. Să n-aibă pe urmă ce-i imputa căpetenia dacă vom fi prinşi. Treci binişor în spatele în spatele lui şi înhaţă-l, eu o să-l leg la repezeală.

   Mbana, care nu bănuia nimic, făcu o mutră atât de îngrozită când degetele uriaşului se încleştară în jurul gâtului său, încât George îşi stăpâni cu greu un hohot de râs.

   Vârî iute o batistă în gură căscată a negrului, îi legă mâinile la spate, apoi îl lăsă în seama lui Petre ca să-l lege mai departe. Se aplecă pe urmă spre el şi-l şopti:

   — Acum Njosi nu-ţi poate aduce nici o vină. Ce ţi s-a întâmplat ţie i se putea întâmpla şi lui, aşa să-i spui dacă te va trage la răspundere. Am învins pe Mbona, am ucis crocodilul, nu ne lăsăm noi împiedecaţi de nimeni când neam pus ceva în gând. Aşa să-i spui, auzi?

   Mbana dădu cu însufleţire don cap şi ochii îi luceau. Înţelese şiretenia străinilor care îl puneau astfel la adăpost de mânia căpeteniei.

   — Aşa. Acum putem pleca - zise George - nu cred că vom fi simţiţi, numai să fim cu mare băgare de seamă. Abia aştept să văd dansul acela. Şi-apoi chiar dacă ne prinde, Njosi n-are să fie prea aspru cu noi, că doar nu cine ştie ce crimă să vrei să vezi un obicei vechi de-al lor.

   — De, mă tem că prea e de glumit cu bătrânul ăsta - făcu oarecum îngrijat căpitanul - dar n-are a face, tocmai pentru că se fereşte atât, ţin neapărat să văd dansul. Tu, George, ia-o înainte, eu rămân la urmă pentru a acoperi retragerea. Poate că va fi nevoie să părăsim pe neaşteptate satul.

   — Atunci ar trebui să ne luăm şi catrafusele cu noi, fu de părere doctorul.

   — Ne-ar fi numai o piedecă şi am fi mai repede descoperiţi - răspunse căpitanul - nu, doctore dragă; asta nu se poate. N-ar fi prea mare pagubă şi lucrurile le putem înlocui lesne. Haidem!

   Camarazii se furişară din colibă. Spre norocul lor luna se ascunsese după un nor şi abia lumina.

   George mergea înainte urmat de ceilalţi trei. Atât timp cât se aflau pe câmpie, Njosi n-avea ce le imputa dacă i-ar fi prins. Ieşiseră doar niţel la plimbare şi că îl legaseră pe Mbana, o făcuseră fiindcă se încăpăţânase să le închidă drumul.

   Puştile le lăsaseră în colibă, deoarece le-ar fi fost mai degrabă o piedecă decât de ajutor. Fireşte că dacă s-ar întâlni cu vreun leu pornit după pradă, le-ar fi fost greu să se apere numai cu revolverele dar n-aveau încotro. Se bizuiau însă pe aceste arme ale lor, ale căror gloanţe aveau o putere de pătrundere neobişnuită.

   Noroc că în apropiere de sat se aflau tufe dese în care se puteau piti ca să nu fie zăriţi, deşi exista primejdia ca Njosi să fi pus şi aici oameni de pază care să dea alarma când i-ar vedea.

   În sfârşit George zări printre copaci o licărire slabă de lumină. Se opri şi zise camarazilor adunaţi în jurul lui:

   — Abia acum încep adevăratele greutăţi deoarece trebuie să ne apropiem cât mai nesimţiţi. Cred că cel mai bun lucru ar fi să ne târâm pe brânci pe sub tufele care sunt destul de înalte ca să ne poată sluji de acoperire. Sau sunteţi de părere să facem un ocol mai mare pe câmpie şi să intrăm pe partea cealaltă în pădure? Poate că acolo să nu fie sentinele, căci Njosi nu s-aşteaptă să vie cineva pe acolo.

   — Eu cred că propunerea asta din urmă e mai bună - zise căpitanul - chiar dacă ne vede cineva, putem pretexta că am ieşit niţel la aer curat şi am nimerit din întâmplare în pădure.

   — Bine zici. Njosi nu ne poate imputa atunci nimic. Acum însă să ne grăbim, altminteri te pomeneşti că ajungem prea târziu.

   George o luă iar înainte, cât mai departe pe câmpie, ca să nu fie zărit dacă s-ar aţine vreun băştinaş la marginea pădurii. Desigur, primejdia de a se întâlni cu vreun leu pornit după pradă era şi mai mare, dar nu-i păsa lui George de asta, mai răpusese el şi alte fiare fără să i se întâmple ceva.

   Se bucură când ajunseră la pădurice. Ţinură iar sfat, apoi camarazii intrară sub copaci. Mergeau agale, ca dacă i-ar vedea din întâmplare vreo santinelă, să pară că au ieşit numai la plimbare, fără o ţintă anumită, totuşi erau cu auzul încordat şi păşeau cât mai încet ca să nu facă zgomot.

   Pentru George toată afacerea asta părea o simplă petrecere şi zâmbea la gândul ce mutră o să facă. Njosi când o vedea că străinii au fost de faţă la ciudata lor ceremonie.

   Iată-i acum la vreo sută de metri de pădure. Se vor încredinţa îndată dacă au fost puse santinele şi aici. Aşa stând lucrurile, se vor fi ales numai cu o plimbare mai lungă şi paguba de a nu fi văzut dansul macabru al băştinaşilor.

   Dar George avu şi de data asta noroc - ca întotdeauna, de altfel. Deşi se aflau acum chiar la intrarea în pădure, nu se zărea nimeni.

   La cea din urmă tufă, nu mai departe de douăzeci de metri de desişul copacilor, George se opri şi zise în şoaptă:

   — N-ar fi mai bine să mă duc deocamdată singur? Dacă mă văd, le voi spune o minciună oarecare şi voi vă puteţi retrage pe nesimţite.

   — Bine, du-te, dar ia şi pe Petre cu tine - hotărî căpitanul - eu cu doctorul o să vă aştept aici câtva timp, apoi vă urmăm. Ideea ta a fost foarte bună, George. Hai, şterge-o!

   Tânărul n-aşteptă să-i spună a doua oară. Îl trase pe Petre după el şi se îndreptară amândoi în grabă spre pădure, unde se ascunseră după trunchiul gros al unui copac.

   Făcu apoi numai câţiva paşi în întunerec şi se opri iar s- asculte. Deodată tresări. Nu departe de unde se afla se auziră două tobe bătând într-un ritm ciudat. Să fi sosit oare la timp? Abia acum începuse dansul lor macabru?

   Apucă pe Petre de braţ şi-l trase după el, ocolind cu dibăcie tufele de mărăcini. Ochii li se obişnuiră treptat cu

întunerecul de sub frunzişul des al copacilor. În sfârşit zăriră o lumină slabă de foc înaintea lor.

   Acum se cerea să fie cu foarte mare băgare de seamă. Se apropiau deci de locul ceremoniei şi nu încăpea îndoială că Njosi va fi pus aici paznici în număr mare.

   Camarazii păşeau în vârful picioarelor. Bătăile de tobă răsunau sinistru, înăbuşite de desimea frunzişului copacilor.

   Dădură de un brâu de tufe dese îndărătul căruia se vedea o lumină vie de foc. Aci trebuie să fie locul cu pricina.

   Se strecurară binişor în tufiş. Auzeau printre bătăile de tobă şi alte zgomote ciudate. În sfârşit văzură printre crengi un loc întins, luminat de mai multe focuri.

   Vreo cincizeci de războinici ţopăiau în jurul unui foc lângă care şedea Njosi pe „tronul" său. La picioarele lui, ceva mai încolo, zăcea trupul neînsufleţit al lui Mbona. George se ghemui la pământ şi se uita cu încordare la priveliştea sălbatecă pe care o avea înaintea ochilor. Dansul începuse pesemne de curând, căci războinicii păreau să nu fie obosiţi.

   Deodată tobele amuţiră. Băştinaşii se opriră şi priviră uluiţi în jurul lor, căci din pădure se auzi un ţipăt înfiorător, apoi încă unul.

   Pe George îl fulgeră gândul grozav că tatăl său şi doctorul fuseseră descoperiţi de sentinele. Într-adevăr, după câteva momente îi văzură pe amândoi târâţi de patru negri în luminiş.

   Urmă o gălăgie de nedescris. Războinicii urmau ca nebunii. Părea că se îngroaşă gluma şi pe George îl cuprinse grija. Negrii trebuie să fi dat ceremoniei lor o mare însemnătate şi orice străin care o vedea făptuia în ochii lor o crimă de neiertat.

   — Ce căutaţi aici, masseri şi de unde veniţi? se răsti căpetenia la cei doi albi, îndreptându-se spre căpitan.

   Acesta îl privi însă fără pic de teamă şi răspunse:

   — Am ieşit niţel la plimbare. Oare nu e îngăduit? Chiar ne-am mirat că Mbana nu vroia să ne lase, de aceea l-am legat burduf. Nu ştim ce să credem despre purtarea voastră. Ce, ne ţineţi aici prizonieri? După ce v-am omorât crocodilul şi v-am scăpat de nebun, asta ne e răsplata?

   Imputările lui păreau să impresioneze pe căpetenie căci

zise cam stingherit dar hotărât:

   — Masseri, noi facem aici serbare care nu trebuie vadă nimeni. Pentru ce venit voi? Noi omoară străini care vede.

   — Dacă ştiam, fireşte că nu veneam. Ne-am cam rătăcit pe câmpie şi acum ne întorceam spre casă.

   Njosi vorbi ceva cu câţiva războinici mai bătrâni, apoi întrebă:

   — Unde este tânăr masser? Unde este masser ăla mare?

   — Cred că se vor fi înapoiat la colibă. Au mers mai repede ca noi. Pe aici n-au fost?

   — Nu, dacă venit noi legat la ei îndată - răspunse căpetenia.

   Schimbă iar cuvinte cu bătrânii, porunci ceva celor patru negri care aduseseră pe căpitan şi pe doctor în luminiş şi cât ai clipi aceştia legară albilor mâinile la spate.

   Fără să vrea, George îşi smulse revolverele de la brâu, dar se gândi că în împrejurarea de faţă numai cu un vicleşug oarecare putea izbuti. Înainte de toate nu trebuia să cadă şi ei în mâinile băştinaşilor, ci să fie liberi pentru a veni în ajutorul camarazilor.

   Înghionti uşor pe Petre. Aici nu mai puteau rămâne, căci era mai mult ca sigur că Njosi va pune să se cerceteze desişul. Nici la colibă nu se puteau întoarce, deoarece văzu şase negri pornind la o poruncă a căpeteniei în fugă spre sat.

   Încet şi cu mare băgare de seamă cei doi camarazi se dădură îndărăt. Se aflau în mare primejdie, după cum înţeleseră când văzură pe băştinaşi împrăştiindu-se ca un roi de albine, să cutreiere păduricea în căutarea celor doi străini.

   Pe câmpie însă nu puteau s-o ia pentru că ar fi fost zăriţi imediat. Atunci unde să se ascundă? Câţiva negrii se şi aflau prin apropiere. George şopti lui Petre:

   — Repede în copac, acolo suntem deocamdată în siguranţă. Trebuie s-aşteptăm ce va urma, dar în nici un caz să nu ne lăsăm prinşi. Aha, uite aici un copac uriaş, urcă-te repede!

   Spre norocul lor crengile erau groase şi frunzişul des. Izbutiră să se caţere în copac fără a fi simţiţi. Se ghemuiră

pe o cracă. Sub ei negrii căutau de zor fără să-i dea vreunuia din ei în gând să se uite în sus.

   De unde erau, cei doi camarazi puteau vedea bine ce se petrece în luminiş. Prizonierii stăteau tot în faţa căpeteniei, care vorbea cu însufleţire bătrânilor. În sfârşit - să se fi scurs vreo jumătate de ceas - Njosi dădu cu glas tare o poruncă.

   Din sat sosise un negru care îi a ducea vestea că străinii dispăruţi nu se găseau acolo. Acum năvăliră din toate părţile cei trimişi în căutarea lor, urmă iar o scurtă consfătuire, apoi porniră cu toţii spre sat, ducând cu ei şi pe cei doi prizonieri.

   — Să ştii Petre că am păţit-o! murmură George. Noroc că mi-a venit gândul să ne urcăm în copac, unde suntem deocamdată în siguranţă. Ei şi pe urmă? Că trebuie să-i salvăm pe ai noştri nu mai încape vorbă şi trebuie să ne luăm şi lucrurile care le-am lăsat în colibă. Lesne nu o să fie nici una nici alta. Petre, uite ce zic eu: să o luăm acum pe câmpie, să facem un ocol mare şi să ne furişăm în sat prin capătul celălalt. Trebuie neapărat să-l salvăm pe atât şi pe doctorul Bertram. Hai să mergem!

TACTICA LUI GEORGE

   LUNA ERA TOT ASCUNSĂ în nori dar tânărul băgă de seamă că în curând va ieşi de sub ei şi va lumina câmpia ca ziua şi ar putea fi văzuţi de vreun băştinaş rămas din întâmplare în urmă.

   — Repede, Petre - zori George pe uriaş - trebuie s- ajungem la tufa de colo înaintea de-a ieşi luna dintre nori.

   Porniră în sărituri mari spre cea mai apropiată tufă.

   Ajunseră cu bine la ea. Se opriră câteva momente şi priviră îndărăt. Nu se vedea însă nimeni. Probabil că negrii se întorseseră cu toţii în sat.

   — Am avut noroc până acum - zise George vesel - poate că vom avea şi de acum înainte. S-o luăm repede spre miazăzi, pe urmă să facem un ocol cât mai mare, ca să fim după două ceasuri la capătul de miazănoapte al satului. Până atunci băştinaşii se vor mai fi liniştit şi scăpăm de bucluc. Haidem!

   Porniră voiniceşte peste câmpie. Abia făcură vreo sută de metri şi luna ieşi dintre nori, luminând ca ziua întinsul.

   — Slavă Domnului că avem tufişul în urma noastră şi nu mai putem fi văzuţi - zise George răsuflând uşurat - şi chiar dacă, nu ne mai pasă, iscoadele vor spune căpeteniei că ne- au zărit depărtându-ne repede.

   După o jumătate de ceas se depărtaseră atât de pădure că nu era chip să mai fie zăriţi. Nu departe de ei, la vreo jumătate de kilometru, se vedea o dungă întunecată. George strigă cu bucurie:

   — Minunat! Trebuie să fie vreun râuleţ sau părău a cărui apă se revarsă din lacul broaştelor ţestoase. Ne putem ascunde foarte bine în păpuriş şi ţinând cursul apei ajungem cu siguranţă la capătul celălalt al satului.

   Ajunseră repede la râu. Şi, într-adevăr, la umbra păpurişului puteau înainta fără frică de-a fi văzuţi de cineva.

   —   Toate bune - zise George - trebuie însă să ne înţelegem dinainte ce avem de făcut. Eu o să mă furişez în sat, pe când tu vei rămâne ascuns la oarecare depărtare

căci eşti ultima noastră speranţă dacă se întâmplă să nu iasă lucrurile cum ar trebui. Dacă sunt atacat de băştinaşii puşi poate de pază. Voi descărca la repezeală câteva gloanţe înainte de-a pune mâna pe mine, ca să-ţi dau de ştire.

   Din fericire noaptea era răcoroasă aşa că puteau merge repede fără să obosească. Ba o luară chiar la fugă până ce dădură de un cot al râului care ducea spre apus. George zise încântat tovarăşului său:

   — Vezi că am avut dreptate, Petre? Râul duce la lacul broaştelor. Sunt pe deplin încredinţat că negrii nu cred să mai dea ochii cu noi şi...

   Deodată îşi rupse vorba şi trase fulgerător revolverul din brâu, căci dintre trestii se auzi pufăitul întărâtat al unui leu.

   — Să o luăm la fugă pe unde am venit - şopti Petre - vom face un ocol mai mare ca să nu fim siliţi să tragem în leu şi să atragem atenţia băştinaşilor, care ar alerga încoa la auzul detunăturilor.

   — Ai dreptate - încuviinţă tânărul - şi vru să se întoarcă din drum.

   Avea încă arma în mână; ăsta fu norocul său căci Petre se poticni deodată de un bolovan şi se întinse cât era de lung. În clipa următoare se ivi din brâul de trestii un leu uriaş şi se repezi spre Petre.

   Nu mai era acum decât la doi metri de el. Căscase botul să-şi înhaţe prada, dar în aceeaşi clipă George ridică mâna în care ţinea revolverul şi trei împuşcături detunară una după alta, ca şi când ar fi fost una singură.

   Leul căzu îndărăt la pământ la nici un metru de Petre şi începu să se zvârcolească în spasmurile morţii. Uriaşul se trase repede îndărăt ca să nu-l ajungă cu labele şi când fiara îşi dădu sufletul într-un horcăit grozav, se ridică de jos zicând:

   — Îţi mulţumesc, domnule George. M-ai scăpat şi de rândul ăsta de la moarte. Tii, da frumoasă blană are! Păcat că nu o putem lua cu noi. Acu ce ne facem? Băştinaşii vor fi auzit împuşcăturile şi o să ne pomenim îndată cu ei peste noi.

   — Nu prea îmi vine să cred - răspunse tânărul după ce

chibzui niţel - ştiu, probabil, că se aţine pe aici un leu. Îşi vor închipui că ne-am întâlnit cu el dar că nu şi că ne vom întoarce din drum - dacă am scăpat cu faţa curată - ca să ne salvăm camarazii. De aceea trag nădejde că vom izbuti mai lesne decât înainte. Să ne grăbim, deoarece ne trebuie mai mult de un ceas până suntem la lac.

   Cum presupunea George, după un ceas de drum ajunseră la lac şi o luară de-a lungul malului stâng. Se cerea acum să fie cu mare băgare de seamă, deoarece era cu putinţă să se afle aci oameni puşi de pază, satul fiind numai la câteva sute de metri de acolo.

   Se apropiau din ce în ce de sat. Tăcerea care domnea acolo îi îngrijora.

   Îl cuprinse o spaimă grozavă şi se opri brusc în loc. Mişcarea pe care o făcu îl scăpă de moarte căci în aceeaşi clipă sclipi ceva în păpuriş şi o suliţă trecu pe deasupra capului său.

   Aşa dar o sentinelă pusă de Njosi pândea aci cu gând să-i omoare, dacă s-ar întoarce în sat. Puterea cu care zvârlise negrul suliţa era atât de mare încât îl făcu să se poticnească şi căzu la picioarele lui George. Îşi smulse însă fulgerător cuţitul de la cingătoare şi vru să-l repeadă în tânărul alb.

   Dar acesta se aruncă în lături şi cuţitul trecu la un fir de păr pe lângă el.

   George nu-i mai dădu răgaz să se ridice de jos; îl izbi cu patul revolverului drept în tâmplă. Ca lovit de trăsnet negrul se rostogoli pe o parte şi rămase nemişcat.

   Îl legară şi-l târâră apoi în tufiş, iar tânărul zise camaradului său:

   — Slavă Domnului că ne-am descotorosit de el; cred că altă santinelă nu se mai află prin preajmă, altminteri ar fi băgat de seamă ce s-a petrecut. Aşa. Acum la drum, tu însă rămâi mai în urmă, Petre. Eu mă duc să văd dacă tata şi doctorul nu sunt încuiaţi în coliba unde am locuit noi.

   Păşind în vârful picioarelor tânărul ajunse fără a fi simţit în spatele colibei. Luna se ascunsese iar în nori şi el mergea mai mult pe dibuite. Puse urechea la peretele de bârne şi spre marea lui bucurie auzi pe căpetenie zicând cu glas batjocoritor:

   — Masseri, tânăr masser şi masser înalt nu viteji, fugit amândoi. Auzit împuşcături departe, unde este un simba rău. Poate omorât la ei. Mergem mâine vedem. Şi masseri primeşte mâine pedeapsă pentru că văzut ce făcut noi noaptea cu mort. Asta nu trebuie vede, străini. Noi omoară mâine masseri.

   — Dacă aşa ne-a fost scris n-avem ce face - răspunse liniştit căpitanul - m-aş bucura însă dacă fiul meu ar fi izbutit să scape. N-ar fi cuminte din partea lui să se întoarcă aici.

   — Nu, nu cuminte întoarce. Sat înconjurat de paznici şi omoară îndată la el.

   George auzise destul. Va să zică tatăl său şi doctorul se aflau în colibă cu Njosi şi poate încă vreunul din băştinaşi. N-avea încotro, trebuia să se ia la luptă cu ei.

   Ocoli binişor coliba şi văzu că afară nu era nimeni, numai glasul căpeteniei se auzea dinăuntru.

   Merse până în dreptul uşii şi vârî cu băgare de seamă capul înăuntru. Pe vatră pâlpâia focul. Căpitanul şi doctorul zăceau legaţi burduf lângă vatră şi înaintea lor stătea căpetenia şi încă un negru uriaş, rezemat în suliţă.

   Totuşi, păşi fără zgomot în colibă. Tânărul negru stătea niţel mai încolo îndărătul căpeteniei. Nu-l simţiră când se furişă în spatele negrului, tatăl său şi doctorul îl văzură însă. Nici un muşchi de pe faţa lor nu tresări. George ridică deodată revolverul şi-l izbi pe tânărul negru cu patul armei atât de tare în tâmplă, încât uriaşul se împletici, se apucă de Njosi ca să se sprijine şi-l târî şi pe el după sine.

   Acesta neştiind ce se-ntâmplase vru să se ridice, dar George îl pocni cu patul revolverului în tâmpla dreaptă.

   Ca lovit de trăsnet Njosi se prăbuşi la pământ şi rămase nemişcat.

   Fără să se sinchisească de ei, George trase pumnalul din teacă şi tăie repede funiile cu care erau legaţi prizonierii.

   — Bravo, băiete! fu singurul lucru ce-l spuse căpitanul.

   Se ridică apoi de jos şi-şi încinse brâul cu arme, ceea ce

făcu îndată şi doctorul. Îşi luară apoi în grabă şi celelalte lucruri şi porniră cu toţii spre locul unde îi aştepta Petre.

   — Slavă Domnului! zise uriaşul când îi văzu.

   Porniră voiniceşte spre miazănoapte. Satul rămase în urmă şi în curând se aflau la o mare depărtare de locul unde era cât p-aci să-şi piardă viaţa.

   — Păcat că n-am putu vedea dansul acela al lor - zise cu părere de rău George.

   — Las-că o să vedem noi altele mai interesante - îl mângâie cu vorba doctorul.

   Şi prezicerea lui avea să se împlinească mai curând decât se aşteptau.

1 Soldaţi coloniali.

SFÂRŞIT

Volumul 160

BRÂUL FERMECAT

   UN TAUR ŞI UN CROCODIL

   ÎNTR-O SEARĂ LINIŞTITĂ, când ceilalţi camarazi se lăsaseră odihnei, George îl rugă pe doctorul Bertram să-i mai povestească vreuna din minunatele sale păţanii din trecut. Savantul medic nu se lăsă mult rugat şi începu:

   — Dihania trebuie să se aţină pe aici pe aproape - spuse Marian, cu gas scăzut - curentul apei e slab prin partea aceasta, beţele de bambus sunt foarte dese, aşa că dihania se poate piti bine. Propun să ne împărţim. Tu rămâi aici, Robert, eu merg vreo sută de metri mai jos, iar Pongo va trebui să se ducă înapoi pe acelaşi drum. În felul acesta vom descoperi-o cu siguranţă, când va porni din nou după pradă spre Jagdalpur.

   — Nu eşti şi tu de părere că tot ce se povesteşte despre acest crocodil e oarecum exagerat? îl întrebai. Fireşte că se poate să fi căzut câţiva copii în Indavati şi să fi fost sfâşiaţi de crocodili, dar nu-mi pot închipui să se aţină pe aici unul atât de mare, care înoată mereu spre oraş pentru a se- ntoarce cu vreo nouă victimă. Prea e de oaie!

   — Crocodilii inguinali sunt foarte vicleni - răspunse Marian - ştii şi tu că ei se pricep să smulgă oameni chiar din bărci.

   — Aşa e - încuviinţai eu - mă miră însă că dihania asta na fost răpusă până acum. În Jagdalpur locuiesc numeroşii englezi care se pricep să împuşte bine.

   — Colonelul Davis ne-a mărturisit, el însuşi că dihania asta este foarte vicleană. Davis e un bătrân şi încercat vânător şi a urmărit săptămâni de-a rândul, împreună cu cei mai buni ţintaşi de aici, târâtoarea aceea. Părerea mea însă este că au făcut o greşeală postându-se la locul de unde crocodilul îşi lua totdeauna victimele. Poate c-ar fi avut noroc dacă vreo femeie ar fi fost atât de curajoasă să-şi spele acolo rufele, cum s-a mai întâmplat - sau dacă s-ar fi jucat copii în locul acela. Atunci poate că dihania ar fi ieşit la suprafaţă. E aproape o viclenie drăcească faptul că acest crocodil îşi lua îndată o nouă victimă, atunci când Davis şi

tovarăşii săi renunţau la vânătoarea lor fără succes şi copiii îndrăzneau să se întoarcă pe bancul de nisip. Acum, cred că au renunţat, până ce dihania va fi răpusă.

    — Dacă nu facem nici aici vreo ispravă poate că izbutim să atragem în cursă monstrul, aşezându-ne pe bancul de nisip şi izbucnind în hohote de râs sau plescăind în apă - propusei eu - nu-mi pot închipui o dihanie să se ivească chiar acum.

    — Totuşi se poate - răspunse Marian - eu mi-am dat seamă îndată că dihania trebuie să-şi aibă ascunzătoarea afară din oraş; de aceea nici n-a putut da de dânsa vreun vânător. Aici e un teren cum le place crocodililor şi cred că de aici porneşte crocodililor şi cred că de aici porneşte spre seară înot spre oraş, ca să caute pradă. Aşa că se prea poate să dăm de el în curând.

    — Atunci însă trebuie să ne ducem pe malul celălalt - zisei eu - aici tufişul e atât de des încât abia putem vedea fluviul.

    — E bine şi aici - spuse Marian - putem auzi, când îşi dă drumul în apă, apoi va înota pe lângă beţele de bambu şi atunci, apoi îl putem nimeri cu câteva gloanţe. De pe malul celălalt n-am putea vedea bine, căci soarele face să clipească apa.

    Îmi dădui seamă că Marian avea dreptate, dar un nou gând îmi veni, privind potecuţa făcută de animale care ducea în jos spre apă, prin desişul de bambu.

    — Ar fi foarte frumos dacă crocodilul s-ar folosi de poteca pa care stă unul din noi, pentru a se lăsa în apă - zisei - în cazul acesta s-ar putea întâmpla ca eu sau tu - după împrejurare - să fie târât în apă de dihanie şi sfâşiat în bucăţi.

    — Cam ai şi tu dreptate - încuviinţă Marian - după toate probabilităţile, crocodilul stă în desiş pe mal, undeva şi se poate apropia fără zgomot, împingând pe unul din noi în fluviu. Aşa ceva nu trebuie să se întâmple. Poteca asta de aici pare să fie puţin folosită de animale. Mergem pe aici împreună spre fluviu şi unul din noi va trebui să privească mereu înapoi.

    Eram mulţumit cu propunerea aceasta. Mai în jos bambusul era şi mai des, era deci de presupus că primejdiosul crocodil se aţinea pe acolo.

    Brâul de bambu se întindea aici vreo treizeci de metri dea lungul malului, apoi se preschimba în desiş, îndărătul căruia era o pădure de nepătruns.

    Poteca era largă de cel mult doi metri şi mergea dreaptă ca o panglică până la apă.

    Marian şi cu mine merserăm alături în jos şi ne postarăm la fluviu; Pongo avea însărcinarea să ţină sub observaţie poteca din dărătul nostru, dacă nu cumva venea dintr-acolo primejdioasa târâtoare.

    Merseserăm foarte încet şi dacă crocodilul s-ar fi aflat pe aproape, nu ne-ar fi putut auzi. Trebuia s-avem răbdare acum, căci până să se-ntunece mai erau mai bine de două ceasuri.

    Până în oraş erau cam trei kilometri, aşa că trebuia să fim pregătiţi pentru o aşteptare de peste un ceas. Mai înainte de vremea asta vicleana dihanie nu-şi va părăsi ascunzătoarea, ca să-şi caute o nouă victimă.

    Cu puştile în mână stăturăm foarte liniştiţi, privind ţintă la apă. Pădurea seculară din dărătul nostru era tăcută, amorţită în căldura umedă.

    Într-un rând mă întorsei, căci departe, în pădure, se auzise un sunet ciudat, care-mi amintea de lătratul unui câine mare. Dar cu toată depărtarea se auzise atât de tare, încât cel ce-l scosese trebuia să fie o fiară uriaşă.

    Privii întrebător la Marian, care ridicase şi el capul mirat, apoi zise:

    — Trebuie să fi fost un taur.

    Acum îmi dădu şi mie în gând că aceşti tauri sălbateci rag în aşa fel, când îşi caută tovarăşii.

    Mă-ntorsei iar şi privii din nou spre apă. Să fi trecut vreo jumătate de ceas, când numai ce-l auzii pe Pongo şoptind:

    — Atenţiune, Massers, vine om.

    Ne întoarserăm repede. Pentru moment uitaserăm de crocodil, deoarece trebuia să ne încredinţăm cine era omul; fără vreo pricină temeinică nimeni nu intra într-o pădure atât de primejdioasă ca aceasta.

    Acum auzirăm şi noi paşii uşori ai celui ce se apropia.

Venea prin desiş şi părea că vrea să se folosească de poteca pe care stăteam noi, ca s-ajungă la fluviu.

    Era ciudat, căci cine ar fi avut interes să străbată pădurea?

    Crengile tufelor de la capătul potecii se mişcară, apoi văzurăm un veşmânt alb, ridicarăm îndată puştile... dar le lăsarăm imediat în jos, văzând un Indian bătrân strecurându-se printre ramuri şi privindu-ne uluit.

    Făcea o impresie foarte bună, era înalt şi subţirel şi purta un veşmânt lung din mătase albă. Un brâu de argint strălucea în jurul mijlocului său - era probabil un obiect de artă din alte vremuri.

    Avea barbă lungă, albă, părul capului era de asemenea alb, nasul îl avea subţire şi fin şi doi ochi negri, mari, dădeau o înfăţişare cu totul deosebită chipului său.

    Înţeleserăm imediat că nu ne ameninţa nici o primejdie din partea lui, căci la vederea noastră păru foarte mirat. Cel puţin un minut nimeni nu scoase un cuvânt. Bătrânul părea, ce ne va străpunge cu ochii-i negri, apoi înclină încetişor capul, ridică mâna dreaptă şi zise cu glas adânc şi sonor:

    — Sahibi, vă salut!

    Îi răspunserăm înclinându-ne politicos. Bătrânul se apropiă cu doi paşi, părând să chibzuiască niţel ce să mai spună. Privirea sa trecea de la unul la altul. Apoi ridică iarăşi mâna şi zise:

    — Sahibi, mă surprinde că vă găsesc aici. Locul acesta e primejdios, căci pe aici se aţine un monstru în care a intrat un duh rău.

    — Păi tocmai monstrul ăsta vrem noi să-l răpunem - răspunse Marian, liniştit - mă mir însă că d-ta ai venit încoace, de vreme ce e atât de primejdios.

    — De mine se feresc fiarele - zise bătrânul - un singur duşman am, care mi-a găsit mai înainte urma. L-aţi auzit răgând?

    — Asta e interesant! făcu Marian. Fireşte că am auzit şi bănuiam că e un taur sălbatec.

    — Chiar aşa şi e - începu bătrânul, dar fu întrerupt.

    Un fluierat scurt se auzi îndărătul lui în pădure, apoi crengile foşniră şi în clipa următoare un uriaş dădu buzna

dintre tufe.

    Înainte ca să ne puteam da seamă cu ce grozăvenie aveam de-a face, trupul bătrânului zbură în aer şi căzu cu o bufnitură în tufele de bambu, lângă potecă.

    Uriaşa fiară, care se ivise atât de neaşteptat, se năpusti îndată asupra noastră. Văzui o căpăţână uriaşă, coarne enorme, apoi îl auzi pe Pongo strigând speriat:

    — Bogo.

    Ridicai repede puşca, trăsei, dar Marian mi-o luase înainte, slobozind două gloanţe. Eu nimerisem în căpăţâna monstrului; mă dădui repede în lături şi mă vârâi în desişul de bambu.

    Dihania ţâşni pe lângă mine şi abia acum văzui cât de mare era taurul; trebuia să fie unul din acei bătrâni singurateci care se năpustesc asupra oricărei vieţuitoare cei iese în cale.

    Mai trăsei un glonţ când taurul uriaş trecuse pe lângă mine, apoi se-ntâmplă ceva îngrozitor.

    Cu unul din coarne monstrul îl înhăţă pe Marian, care vroia şi el să se arunce în lături şi prietenul meu zbură ca o săgeată în aer şi căzu în apă, la doi metri depărtare de mal.

    Cuprins de groază îmi spusei că trebuia să fie grav rănit, dar acum nu mă puteam ocupa de el, căci taurul m-ar fi înhăţat îndată şi pe mine.

    Repede îi trimisei un glonţ în coaste, înainte ca el să se poată întoarce. Simţeam că glonţul puştii mele va străbate tot trupul.

    Cu toate acestea ar fi trebuit să mă aştept la un atac din partea taurului uriaş, dar iarăşi se petrecu ceva, care mă înmărmuri de uimire. Pongo trecu pe dinaintea mea într-o goană nebună. Taurul tocmai se răsucea, dar Pongo îi sări în spinare şi cu o mişcare repede a mâinii îi înfipse cuţitul de rechini în ceafă.

    Când animalul se prăbuşi la pământ, uriaşul nostru camarad sări repede jos. Îşi aţinti apoi privirea spre fluviu şi strigă deodată:

    — Repede, Masser Bertram!

    Abia acum îmi amintii iarăşi de Marian, pe care furiosul taur îl zvârlise în apă. Sării repede spre mal şi priveliştea care mi se înfăţişă înaintea ochilor mă înmărmuri de spaimă.

    Din pricina loviturii puternice a taurului prietenul meu trebuie să fi fost ameţit, căci îl văzui ieşind din adâncul fluviului la suprafaţă. Dar dinspre stânga venea în goană un crocodil uriaş... Dihania grozavă pe care pornisem s-o vânăm.

    Înmărmurirea mea nu ţinu nici o clipă, apoi ridicai puşca. Pongo nu putea fi de nici un ajutor aici şi de lucrul acesta îşi dăduse şi el seamă atunci când mă strigase. Trebuia neapărat să nimeresc de moarte dihania, care se afla numai la vreo trei metri de trupul nemişcat al camaradului meu.

    Ţintii în căpăţâna hidoasă a târâtoarei, apăsai de două ori la rând şi imediat crocodilul începu să se zvârcolească în apă.

    Gloanţele mele avuseseră efect mortal, dar în lupta sa cu moartea, dihania putea să-l mai nimerească pe Marian cu coada-i enormă. Ei şi?. Nu-l omorâse taurul?

    Nu ştiam ce să fac, atât eram de năucit.

    Deodată însă apa împroşcă în toate părţile cu putere. Îndată după ce trăsesem eu, Pongo se zvârlise în apă, ajunse repede la Marian şi-l trase spre mal, de sub nasul crocodilului ce se zbătea în ghearele morţii.

    Când camaradul negru fu la mal cu bietul meu prieten, mă lăsai repede în genunchi şi-l trăsei pe Marian pe uscat.

    Îl examinai îndată, cu înfrigurare şi văzui cu bucurie că deschise ochii. Ridică apoi capul şi privi mirat împrejur.

    — Mariane, a fost îngrozitor! spusei eu. Eşti rănit?

    — Ah, aşa e... taurul! murmură el. M-a izbit cu cornul în coastă, făcând să-mi pierd respiraţia. Ah, am fost zvârlit în fluviu? Şi ăla de colo. e crocodilul.

    Se ridică anevoie, privi la trupul enorm al taurului, apoi iarăşi la crocodil, ale cărui zvârcoliri slăbeau.

    — Ah şi bătrânul indian! zise el, apoi. Trebuie să vedem imediat ce-i cu el!

    Când trecurăm pe lângă taur, văzui cu uimire pe cornul lui drept atârnând brâul de piele al lui Marian, care era rupt la mijloc.

    — Mare noroc am avut, zău aşa! spuse prietenul meu.

Taurul a înhăţat cu cornul brâul meu şi când m-a zvârlit în sus la rupt. Din pricina izbiturii mi-am pierdut cunoştinţa şi- apoi probabil că crocodilul a vrut să mă atace?

    — Da, Mariane - spusei eu, cutremurându-mă - Pongo a văzut întâi primejdia şi m-a strigat repede. Nu ştiu nici eu cum de am tras atât de bine cele două gloanţe. Tot Pongo a înjunghiat taurul, altminteri m-ar fi dat gata.

    Marian strânse cu putere mâna uriaşului negru, apoi păşirăm mai departe spre locul unde bătrânul indian fusese zvârlit între bambuşi.

    Pongo fu nevoit mai întâi, să-şi croiască drum cu cuţitul, prin beţele dese, până să-l găsim pe bătrân. Cu băgare de seamă îl duserăm pe şosea. Văzurăm îndată că era grav rănit, căci cornul taurului îi pătrunsese între coaste.

    Îl ridicarăm binişor şi după ce furăm cu el la mal, îi aşezarăm capul pe picioarele dinainte ale taurului. Ca să stea ridicat, apoi adusei apă în casca mea tropicală, ca să-l readuc la viaţă pe bietul rănit.

    — Păcat - zise Marian - că am pierdut crocodilul de sub nas. E într-adevăr un exemplar neobişnuit de mare. Aş fi vrut să-i iau pielea. Pongo, ce faci acolo?

    Uriaşul negru se zvârlise iarăşi în apă, cu un salt, înotă spre hoitul dihaniei, îl înhăţă de vârful cozii şi începu să tragă povara încetişor spre mal.

    Îl lăsară să facă treaba asta, care chiar şi pentru puterile lui era din cale afară de grea. În vreme ce Marian desfăcu veşmântul indianului ca să panseze rana, eu îi udai tâmplele cu apă şi încercai să-i torn şi pe gât puţin.

    După aceea rupserăm fâşii din veşmântul său şi bandajarăm rana. Deocamdată nu puteam face mai mult şi ne propuserăm să-l transportăm la Jagdalpur, pentru a-l interna la spital.

    Sfârşirăm repede cu treaba noastră şi acum Marian privi gânditor brâul de argint, pe care trebuise să-l desfacă de la mijlocul bătrânului.

    — Ar fi un schimb bun de tot pentru brâul meu de piele pe care l-a rupt taurul - spuse Marian - deşi e lucrat cu atâta fineţe, pare să fie trainic. Ah, să-l ajutăm lui Pongo! A izbutit totuşi să tragă la mal dihania.

    Camaradul nostru se săltase din apă şi se căznea să scoată crocodilul greu. Alergarăm la el şi-i ajutarăm; cu puteri unite izbutirăm să tragem hoitul pe uscat.

    Deodată auzirăm îndărătul nostru un geamăt adânc, ne întoarserăm repede şi văzurăm că ochii mari şi negri ai indianului erau aţintiţi asupra noastră.

OAMENI CIUDAŢI

   EL VĂZU ACUM BRÂUL DE ARGINT pe care Marian îl ţinea în mână şi ochii i se holbară de spaimă, apoi încercă să se ridice, dar căzu înapoi pe spate, cu un geamăt slab.

   — Ah, acum ştiu! zise apoi, încetişor. Gaoiya, singurul duşman pe care-l am printre animalele pădurii, m-a urmărit.

   Întoarse puţin capul şi privi căpăţâna enormă a taurului, apoi îşi îndreptă ochii-i mari iarăşi spre noi şi urmă:

   — L-aţi omorât, Sahibi. De dragul meu v-aţi vârât în mare primejdie. L-am mai văzut pe Sahibul acesta zburând în aer - arătă spre Marian - apoi mi-am pierdut cunoştinţa.

   — Nu vorbi prea mult! îi spuse Marian. Taurul te-a rănit grav - trebuie să te transportăm la Jagdalpur.

   — Nu e nevoie, Sahibi - răspunse bătrânul calm - căci simt că nu mai e scăpare pentru mine. Atotputernicul l-a trimis pe Gaoiya, ca să mă cheme la el. Em o rugăminte mare la dv. Vreţi să mă duceţi la ai mei? Voi izbuti să mai opresc viaţa în mine, până voi ajunge acolo.

   — Presupun că drumul duce prin pădure, nu? întrebă Marian. În cazul acesta transportarea nu va fi atât de uşoară. E un drum bun până la ai d-tale, ca să putem face o targă din beţe de bambu?

   — Poteca e îngustă şi întortocheată - zise bătrânul. I-aş ruga pe Sahibi să mă ducă în spinare.

   — Bine, aşa vom face - răspunse Marian - mă tem numai că nu vei supravieţui.

   — Voi trăi până vom ajunge la templu - zise bătrânul cu tărie. Îndepliniţi-mi dorinţa, sahibi, căci faceţi o faptă bună şi veţi fi răsplătiţi pentru asta. Eu sunt Magava, mai marele preoţilor unei întinse comunităţi.

   Nu auzisem încă de numele acesta, dar eram numai de o zi în Jagdalpur. Eram înţeles cu încuviinţarea lui Marian de al transporta pe bătrân. Se părea că templul acela se afla în inima pădurii şi însuşi faptul acesta prezenta interes - apoi cuvintele bătrânului treziseră la culme curiozitatea mea.

   Marian se înclină şi spuse numele noastre. Bătrânul părea

să fi auzit de ele, căci avu o tresărire, apoi spuse, vădit bucuros:

    — Ăsta e foarte bine, Sahibi. Vă cunosc din multe descrieri. Acum îmi e mai uşoară hotărârea. D-ta, Sahib Farrow, ţi-ai pierdut brâul din pricina taurului, după cum văd. Primeşte în schimb vechiul brâu de argint pe care eu nu-l voi mai purta. Dar acum duceţi-mă la templu, căci sufletul vrea să zboare din mine.

    — Pornim îndată! răspunse Marian. Să vâr numai revolverele şi pumnalul în brâul acesta, pentru care-ţi mulţumesc călduros.

    — Nu ştiu dacă o să-mi mulţumiţi şi mai târziu - spuse bătrânul, grav - brâul acesta poartă într-însul o vrajă, care vi se va arăta adesea. Când vom fi la templu vă voi istorisi povestea lui.

    După ce îşi înfipse armele în brâul primit în dar, Marian şi-l petrecu după mijloc apoi se adresă camaradului nostru negru:

    — Pongo, repede-te în oraş şi roagă-l pe colonelul Davis să pună pe cineva să ducă de aici aceste două trofee: pielea crocodilului şi căpăţâna taurului. Apoi înapoiază-te aici cu Maha şi urmează-ne, dacă nu ne vom fi întors.

    Credinciosul camarad făcu o mutră cam îngrijorată. N-o fi priceput mult din ceea ce vorbisem cu Magava, dat atâta tot înţelese că aveam de gând să vizităm un templu din inima pădurii seculare. Şi îngrijorarea care i se citea pe faţă era îndreptăţită, căci trecusem prin destule primejdii în astfel de lăcaşuri vechi.

    Dar nu putea să se împotrivească faţă de dorinţa lui Marian şi ajută ca prietenul meu să-l ia în spinare pe bătrânul indian. Apoi păşi spre desişul de unde ieşise întâi Magava. Şi după el taurul furios. Acesta din urmă făcuse o spărtură mare, prin care ajunserăm pe poteca îngustă care ducea la templul din pădure.

    Magava nu ne înşelase. Poteca era foarte bine întreţinută, dar în unele locuri era atât de îngustă şi întortocheată, încât cu o targă n-am fi putut trece.

    Marian îl duse pe bătrân vreme de un ceas, apoi îl luai eu în spinare. Chiar dacă nu era prea greu, oboseai însă repede

în aerul acela umed şi cald.

    Astfel ajunserăm într-un luminiş potrivit de mare, aproape rotund de tot. De aici porneau diferite poteci de animale şi Magava zise cu glas slab:

    — Sahib, trebuie să mergem pe poteca aceea de colo, lângă copacul cel mare.

    Marian străbătuse luminişul cam pe jumătate, când se opri deodată şi scoase puşca de pe umăr, căci un tigru care se ivise în luminiş, se holbă la noi, apoi se pregăti de săritură.

    Poate că împuşcătura prietenului meu, chiar dac-ar fi fost mortală, tot n-ar fi putut împiedeca fiara să ne trântească la pământ, în timpul săriturii. Eu nu puteam ajuta, căci trebuia să-l ţin pe bătrân, dar sării repede în lături, pentru ca să pot interveni cu revolverul, dac-ar fi fost nevoie.

    Cum zări indianul din spatele meu tigru, scoase un strigăt răsunător, fiara ridică mirată capul, îşi îndreptă ochii-i galbeni iarăşi îndărăt. În clipa următoare se făcu nevăzută pe poteca pe unde ieşise.

    Eram încremenit şi Marian se întoarse şi el, plin de uimire, Magava însă zise liniştit:

    — Sahibi, vă spuneam doar că fiarele acestei păduri se feresc de mine. Numai Gaoiya n-a luat în seamă brâul vrăjit. Unul din străbunii mei a ucis o dată din greşeală un Gaoiya n-a luat în seamă brâul vrăjit. Unul din străbunii mei a ucis odată din greşeală un Gaoiya; şi de atunci ne urmăresc taurii bătrâni. Sahib Farrow, atâta vreme cât porţi brâul de argint, tigrii din pădurea aceasta nu se vor atinge de d-ta. Dar de Gaoiya să te fereşti!

    Eram cât de poate de uimit auzind aceste cuvinte, dar văzusem cu ochii mei cum tigrul se dăduse speriat înapoi, când zărise brâul ce-l purta Marian.

    Ce taină se ascundea aici, ce putere sălăşluia în brâul acela, care părea într-adevăr vrăjit?

    Fui recunoscător lui Marian că porni îndată mai departe, dispărând pe poteca arătată, deoarece mă cuprinsese oarecare nelinişte auzind cuvintele bătrânului Indian.

    La fel părea că se întâmplă şi cu Marian, căci îşi iuţi paşii şi-l văzui clătinând mereu capul.

    Deodată, se auzi aproape de tot o lovitură limpede de gong. Trebuia să fim aproape de templul peste care stăpânea Magava.

    Poteca ducea acum în jurul unor tufe înalte şi dese şi rămăsei locului îndărătul lui Marian, care se oprise şi el. În inima pădurii, într-un luminiş foarte întins, se ridica un templu alb, cât se poate de bine întreţinut. Luminişul era atât de mare încât alături de templu sclipea un lac întins, mărginit pe o parte de lanuri de orez. Şi departe în fund se vedea dunga întunecată a pădurii seculare.

    Templul nu era prea mare; îndărătul lui şi pe de lături, printre tufe mari şi livezi cu pomi fructiferi, se aflau numeroase căsuţe de lemn.

    După vreo două minute de când sunase gongul, indieni îmbrăcaţi în alb, ieşiră din casele acestea şi veniră în grabă spre templu. Veneau tot mai mulţi din toate părţile, îndreptându-se spre poarta lăcaşului sfânt.

    Deodată se auzi un glas răsunător, care strigă câteva cuvinte într-o limbă necunoscută mie. Imediat se întoarseră indienii şi se holbară la noi; strigăte sălbatece răsunară şi unii din ei păreau gata să se arunce asupra noastră - când Magava le strigă câteva cuvinte.

    Scoţând exclamaţii sălbatece toţi indienii se grăbiră spre noi, bătrânul indian fu luat jos, cu grijă din spinarea mea şi patru oameni îl transportară în templu. Ceilalţi se luară după ei şi noi ne pomenirăm singuri în luminişul întins.

    — Mariane - şoptii - e cam misterios pe aici. Aşezarea asta în inima pădurii trebuie să fie cu totul necunoscută, altminteri cu siguranţă că ne-ar fi povestit despre ea colonelul. Şi-apoi chestia aceea cu tigrul! Crezi într-adevăr că există aşa ceva? Că numai taurii bătrâni trăiesc în duşmănie în familia preotului?

    — Aproape că s-ar putea presupune - spuse Marian, îngândurat - am chibzuit îndelung asupra faptului: Tigrul care ne ameninţase, se putea să fi fost îmblânzit, dar părea foarte înspăimântat, când m-a privit pentru a doua oară, după ce bătrânul preot l-a strigat. Şi s-a retras cu teamă, după ce la început părea foarte războinic. Nici eu nu prea pricep chestia asta, dar în India e cu putinţă orice, ştii şi tu

prea bine.

    Da, o ştiam şi pentru că n-aveam ce răspunde, privii la templu. Cine să-l fi înălţat acolo în inima pădurii?

    Un indian voinic ieşi acum în grabă din templu şi veni spre noi. Nu părea să aibă mai mult de douăzeci de ani şi avea mare asemănare cu bătrânul Magava; aceleaşi trăsături nobile, aceiaşi ochi mari, negri.

    — Domnii mei, vă mulţumesc din inimă - zise el, într-o englezească fără cusur - aţi vrut să-l ocrotiţi pe tatăl meu şi v-aţi primejduit viaţa din pricina aceasta, apoi l-aţi adus la templu, împlinindu-i astfel ultima dorinţă. Vă mulţumesc. Vă rog să veniţi cu mine, căci iată, vrea să vă mai vadă odată, înainte ca sufletul său să se înalţe spre cer. Eu, sunt fiul şi urmaşul său, Ghampu.

    Ne prezentarăm la rândul nostru, apoi îl urmarăm pe tânăr în templu. O minunată statuie a lui Budha se afla aşezată la intrare şi era făurită dintr-un metal ce lucea ca aurul. Domina întreaga încăpere, îmbrăcată în marmoră albă. Abia mai târziu băgai de seamă că lucrătura în filigran a acestei marmore era deteriorată pe alocuri.

    În dreapta sălii, pe un soclu scund de marmoră, era un fel de tron, tot din material auriu. Într-însul stătea Magava, care ne făcu semn să ne apropiem.

    — Sahibi - zise el cu glas slab - nu mai am mult de trăit. Vă mulţumesc că l-aţi atacat pe Gaoiya, ca să mă ocrotiţi pe mine. Nu v-ar fi făcut nimic dv., dacă şi-ar fi putut potoli setea de răzbunare împotriva mea. L-aţi împiedecat să-şi ducă opera la bun sfârşit şi de asta v-a atacat. Sunt fericit că Atotputernicul v-a ocrotit... Nici un alt om n-ar fi scăpat de moartea grozavă pe uscat sau în valurile fluviului. Ţi-am dăruit brâul meu, domnule Farrow, în schimbul aceluia pe care ţi l-a rupt Gaoiya. Fiul meu şi preoţii mai bătrâni sunt înţeleşi cu asta. Acum trece asupra d-tale puterea acestui brâu, de care îţi vei da seamă adesea. De purtarea acestui brâu sunt legate şi primejdii, căci tagma noastră are mulţi duşmani, care vor recunoaşte imediat în d-ta pe unul din mai-marii noştri. Ştiu însă că d-ta vei purta mereu brâul acesta, căci în ochii d-tale străluceşte curajul şi dorul de aventuri. Atotputernicul să te ocrotească mereu!

    Magava abia mai putu ridica braţul drept pentru un ultim salut, apoi capul îi căzu în piept. Fiul său sări repede la el, i-l ridică, pe urmă rosti solemn:

    — Magava a păşit în faţa Atotputernicului!

    Un sunet puternic de gong, ca un bubuit, făcu să se cutremure zidurile templului. Toţi indienii se înclinară adânc în faţa mortului. Şi noi ne scoaserăm căştile tropicale, rămânând descoperiţi.

    După scurt timp, gongul răsună iarăşi. Preoţii se ridicară şi patrul din ei - cei mai bătrâni - se urcară pe soclul de marmoră şi luară jos cadavrul lui Magava. Îl duseră în tăcere până la statuia lui Budha, îl ţinură câteva clipe înaintea chipului zâmbitor al zeului, apoi cotiră şi dispărură îndărătul statuii.

    Ghampu se urcă acum pe soclu şi se aşeză în tron. Iarăşi se auzi gongul şi din nou se înclinară indienii. După scurt timp gongul răsună iar, indienii se ridicară şi Ghampu le ţinu o scurtă cuvântare în limba aceea străină. Se-ntoarse pe urmă spre noi şi zise:

    — Domnilor, acum va avea loc o ceremonie la care nu trebuie să fie de faţă nici un străin. De aceea sunt nevoit să vă rog să părăsiţi templul şi să mă aşteptaţi afară, căci vreau să vă împărtăşesc ceva de seamă.

    Îi împlinirăm dorinţa şi ieşirăm în luminiş.

    — Mă bucur că Ghampu mai vrea să-mi vorbească - spuse Marian - căci vreau să-i pun diferite întrebări cu privire la această ciudată tagmă.

    — În primul rând trebuie să afli de la dânsul ce duşmani au - zisei, cam îngrijorat - eu, în locul tău, mi-aş cumpăra la Jagdalpur alt brâu de piele şi pe ăsta l-aş pune bine. De ce vrei să te vâri în primejdie fără nici un folos? Se prea poate ca vreun fanatic să te înjunghie pe la spate când nici nu gândeşte. Te poţi feri de asta, renunţând să porţi brâul de argint.

    — Magava nu s-a înşelat în privinţa mea - spuse Marian, zâmbind - voi purta brâul acesta tocmai pentru că aduce primejdii. Cine ştie ce taine mai descopăr mulţumită lui! A! Uite că vine Ghampu!

    Tânărul indian, devenit şef al acestei secte ciudate, părea puţin schimbat. Chipul îi era parcă mai îmbătrânit, mai sever.

    — Domnule Farrow - zise el, grav - odată cu acest brâu, ai căpătat de la tatăl meu o moştenire care-ţi va putea aduce foloase adesea, dar şi pagube şi primejdii. Cred că vei purta mereu brâul acesta - după cum şi-a dat seama tata în ultimele clipe - de aceea aş vrea să-ţi spun pe scurt cine suntem.

    — Îţi sunt foarte recunoscător pentru asta - zise Marian bucuros - voi putea recunoaşte mai lesne apoi cine-mi este duşman.

    — Din păcate nu va fi aşa - spuse Ghampu - se pot ivi atacuri atât de viclene şi neaşteptate, cum nici nu bănuieşti. Dar acum ascultă: Strămoşii mei au trebuit să fugă acum câteva sute de ani, pentru că au ridicat pretenţii de stăpânire. Duşmanii lor erau mai puternici, însă străbunii mei au scăpat de urmărirea pe care au pornit-o ceilalţi şi sau aşezat în luminişul acesta, unde lacul le dădea mijloacele de trai. La început au încercat în taină să pună mâna pe putere, dar un străbun avu o vedenie pe care i-o trimise Atotputernicul. I se poruncea să renunţe la planurile sale ambiţioase, să clădească templul, să-i cultive pe adepţii săi şi să facă mai bine. Străbunul meu a ascultat de visul acesta şi tot ce făcea era binecuvântat. Tot mai mulţi adepţi i se alăturau şi acum ar fi putut lesne deveni stăpânitor, dar a rămas pe loc. Partizanii noştri pleacă de aici după ce au stat în locul acesta un anumit număr de ani şi caută alţi adepţi în toată ţara; unii pornesc şi în alte continente, unde învaţă. Devenim tot mai puternici şi de aceea avem mulţi duşmani, mai ales în acele cercuri care nădăjduiesc mereu într-o eliberare de sub stăpânirea engleză. Noi însă nu suntem împotrivă, căci ştim din proprie experienţă cât sunt de puternici europenii, deoarece eu însumi am studiat în Anglia. În cercurile care ne sunt duşmane dv. sunteţi cunoscuţi - după cum prea bine ştiţi - dar dacă vei purta brâul, oricare din ei va recunoaşte imediat că ai fost la noi, că eşti chiar socotit drept unul din mai-marii noştri şi de aceea veţi întâmpina adesea primejdii, dar şi unele foloase.

    — Nu face nimic - răspunse Marian - vom fi cu ochii în patru, dar în tot cazul îţi mulţumesc pentru prevenire. Aş mai avea însă de pus o întrebare: brâul acesta are într- adevăr efect asupra animalelor sălbatece?

    — Da, domnule Farrow - răspunse tânărul indian - îmi închipui lesne că nu poţi crede în asta, dar e într-adevăr aşa. Numai taurii aceia bătrâni au o ură neînţeleasă împotriva purtătorului acestui brâu. Ai văzut cu ochii d-tale ce i s-a întâmplat bietului meu tată.

    — Ciudat şi misterios! spuse Marian, îngândurat. Cred că nimeni n-ar putea găsi o explicaţie pentru faptul acesta.

    — Crede şi nu cerceta! zise indianul, simplu. Un străbun al meu a încheiat pace cu toate animalele, dar un taur s-a prăpădit din vina lui şi de atunci să ne ferim de animalele acestea.

    — Foarte ciudat! Aş mai dori o lămurire: avem un drum mai scurt spre Jagdalpur, sau trebuie să ne întoarcem la fluviu?

    — Există o potecă mai scurtă - răspunse Ghampu, cam şovăitor - începe de la păduricea de banani de colo. Dar prin locul acela dau adesea târcoale duşmanii noştri, astfel că v-aş sfătui să vă folosiţi de poteca veche, cunoscută.

    — Oh, duşmanii dv.? făcu Marian. Atunci aş putea încerca imediat dacă brâul acesta face impresie asupra lor. Camaradul nostru, negrul Pongo, va veni încoace cu ghepardul şi te-aş ruga să-l trimiţi după noi.

    — După cum văd, domnule Farrow, nu te laşi împiedecat de nimic. De, soarta fiecărui om e hotărât dinainte. Te las cu bine, pe mine mă cheamă datoria în templu. Şi nu uita că atât d-ta cât şi camarazii d-tale veţi găsi totdeauna adăpost la noi; şi că brâul ce-l porţi te face un fel de superior al nostru.

    Ghampu ne strânse mâinile, apoi se-ntoarse şi se făcu nevăzut în templu.

III

DUŞMANII

    — MARIANE N-ARE NICI UN ROST să ne folosim de cealaltă potecă, chiar dac-ar fi ceva mai scurtă. Pongo va veni pe drumul celălalt, ne va pierde urma şi noi nu facem decât să ne expunem a ne întâlni cu duşmanii acestor oameni ciudaţi.

    — Nu cred ca Pongo să vie atât de repede - răspunse Marian - căci trebuie să-l caute întâi pe colonel, apoi să aştepte până vor fi găsiţi oameni care se pricep la jupuit animale şi după ce îi va fi călăuzit la poteca aceea va putea porni în urma noastră.

    — Uiţi însă că am avut nevoie de peste o jumătate de ceas ca să ajungem la templul acesta - zisei eu - şi-apoi am stat şi aici o bucată de vreme. Pongo se va grăbi şi cred că se şi află cu oamenii din Jagdalpur pe drumul spre poteca de animale. Acolo n-o să zăbovească mult şi în timpul cât noi vom face o parte din drumul cel nou, el se va şi afla pe poteca spre luminiş.

    — Da, da - încuviinţă Marian - ai dreptate, dar nu ştiu ce mă îndeamnă să mă folosesc de poteca asta nouă, chiar dacă ne vârâm în primejdie din pricina aceasta. Cred că mă poţi aştepta aici şi vii apoi cu Pongo după mine. E chiar mai bine aşa, căci mi-ai putea ajuta dacă din cauza brâului ce-l port aş pica în cine ştie ce situaţie neplăcută.

    — Mi se pare că glumeşti, Mariane - zisei eu, râzând - fireşte că nu te las singur. Căci, în definitiv, Pongo ne va ajuta la amândoi dacă ni se va întâmpla ceva. Singur nu rămân aici nici în ruptul capului.

    — Ştiam eu! spuse Marian, zâmbind. Atunci hai să nu mai pierdem timpul. N-aş vrea să ne mai vadă Ghampu când va părăsi templul.

    Ne îndreptarăm spre păduricea de banani, de unde începea poteca, după spusele tânărului indian; făcurăm ocolul ei şi dădurăm curând de desişul care se-ntindea în faţa pădurii.

    Curând găsirăm şi poteca foarte îngustă, care era oarecum curăţată de bălării. Mă miră faptul că tocmai poteca aceasta părea să fie adesea folosită, căci Ghampu spusese doar că în apropierea ei dădeau târcoale, adesea, duşmanii ciudatei secte. Tocmai vroiam să pomenesc despre asta lui Marian, când el mi-o luă înainte:

   — Nu cred ca lucrurile să stea atât de rău cu duşmanii noilor noştri prieteni, cum vroia să ne vâre în cap Ghampu, căci atunci n-ar fi întreţinut atât de bine poteca asta. Poate că e altă taină aici. În sfârşit, vom vedea!

   Cu paşi mari o porni înaintea mea. Cu toată graba cu care înaintam, nu uitarăm totuşi prevederea şi ne silirăm să nu facem zgomot.

   Curând lăsarăm tufişul îndărătul nostru şi ajunserăm în pădure. Poteca devenise acum şi mai strâmtă şi făcea cotituri numeroase pe după copacii uriaşi ai pădurii.

   Merserăm cam vreun sfert de ceas, fără să vedem sau să auzim ceva ce ne-ar fi dat de bănuit. După socoteala mea, făcuserăm cam jumătate de drum.

   Deodată răsună îndărătul nostru o fluierătură melodioasă. Mă întorsei imediat ar nu putui vedea nimic. Crezând că fusese un ţipăt de pasăre, vrui să-mi văd de drum, mă lovii însă de Marian, care se oprise.

   — Ţipăt de pasăre? mă întrerupse el, puţin mirat. După părerea mea şuierătura asta a fost scoasă de un om, căci nu cunosc nici o pasăre care să fluiere atât de ciudat.

   — Ce să fi fost atunci? întrebai. Dacă erau într-adevăr indieni, atunci n-ar fi scos ei o fluierătură cum nu există în lumea păsărilor. Ar fio neprevedere prea mare, căci chiar şi ciudaţii credincioşi pe care tocmai i-am părăsit, ar deveni atenţi prin asta. Trebuie, deci, să fie pe aici păsări pe care nu le cunoaştem.

   — E foarte adevărat ce spui tu - încuviinţă Marian - dar eu tot cred că un om a scos fluierătura aceea. A....

   Iarăşi se auzi fluierătura, de data asta mai aproape şi de sus în jos.

   — Vezi - spusei eu, triumfător - e totuşi o pasăre.

   — Da, se vede că m-am înşelat - zise prietenul meu, dar privi totuşi bănuitor în sus, în direcţia de unde se auzise sunetul acela.

    Nu putea să vadă nimic însă prin frunzişul des, astfel că înălţă din umeri şi întoarse privirea.

    Câteva minute ne văzurăm de drum în tăcere, dar deodată se auzi iarăşi ţipătul de pasăre, acum însă la stânga şi tot de sus, din copaci.

    — Se vede că sunt mai multe din aceste păsări necunoscute pe aici - spusei eu în şoaptă - şi tare aş vrea să vânez una. Te pomeneşti că descoperim un soi cu totul nou.

    Ca un răspuns la vorbele mele se auzi iar fluierătura de data asta la dreapta. Şi acum nu mai venea de sus, ci din desiş.

    Marian se oprise iar şi clătină capul.

    — Treaba asta nu-mi place de fel - şopti dânsul - am impresia că suntem împresuraţi de iscoade, care dau de veste mereu unde suntem.

    — Crezi într-adevăr că sunt oameni? întrebai, cu îndoială. Nu s-ar purta ei atât de bătător la ochi. Cu siguranţă că sunt păsări, Mariane. Nu mă rabdă inima să nu împuşc una.

    — Atunci încearcă colo-n faţă; se pare că ajungem într-un luminiş întins. M-aş bucura şi eu dac-ai avea dreptate.

    În aceeaşi clipă se auziră mai multe şuierături, de data asta mai ascuţite. Presupunerea mea că era vorba de păsări se întări şi Marian spuse de asemenea:

    — Se pare că într-adevăr ar fi un stol de păsări necunoscute, care au fost speriate de vreun duşman. Poate de vreun şarpe sau o sălbăticiune mai mică. Dacă avem noroc, vom putea vedea şi împuşca una din păsări.

    Îmi şi scosesem puşca de pe umăr.

    — Colo e luminişul - spuse Marian - poţi vedea de aici că acolo e un loc foarte întins. De jur-împrejurul lui vor fi stând păsările în copaci.

    Marian îşi luase şi el puşca în mână. În faţa noastră răsunară un şir întreg de fluierături, apoi se făcuse tăcere.

    Deveni deodată neliniştit, mă-ntorsei fără voie şi văzui... o umbră întunecată, dispărând fulgerător îndărătul nostru pe potecă. Îl oprii imediat pe camaradul meu şi-i şopti:

    — Mariane, aveai totuşi dreptate, trebuie să fie oameni. Tocmai văzusem îndărătul nostru o umbră, care s-a vârât

repede în tufiş, când m-am întors.

    — A fost un om? întrebă Marian.

    — N-am putut deosebi, căci a dispărut prea repede. Totuşi, pot spune că n-a avut înălţimea unui om.

    — Se poate să se fi aplecat - spuse prietenul meu - hai s- ajungem mai repede în luminiş! Acolo ne putem apăra mai bine în caz c-am fi atacaţi.

    În vreme ce mergeam grăbiţi, întrebai:

    — Mariane, dacă erau într-adevăr duşmanii indienilor din templu, de ce au scos aceste ţipete speriate de alarmă?

    — Credeau probabil că au în faţa lor indieni, apoi au constatat că suntem europeni - răspunse camaradul meu - las-că vom vedea noi cum stau lucrurile.

    Curând poteca începu să se lărgească şi în cele din urmă ajunseră la marginea luminişului întins. Era acoperit cu iarbă scurtă şi câţiva copaci uriaşi, la oarecare depărtare unul de altul, dăruiau umbră.

    Ne oprirăm locului pe marginea luminişului şi cercetarăm cu privirea în jurul nostru, dar nu descoperirăm nimic suspect. Luarăm la ochi fiecare copac în parte, dar degeaba, căci nu se vedea nimic.

    — Hai să mergem la cel mai apropiat copac - şopti Marian. Dacă ne-o căţăra în crengile sale, vom putea cuprinde cu privirea tot luminişul şi să descoperim orice duşman ascuns.

    Ne îndreptarăm spre cel dintâi copac, care se găsea la vreo cincizeci de metri.

    Când ajunserăm numai la zece metri, răsunară iarăşi îndărătul nostru ţipetele acelea ciudate de păsări, dar acum nu mai păreau speriate, ci triumfătoare.

    Ne oprirăm imediat şi întoarserăm privirile. O umbră întunecată dispăru fulgerător într-un tufiş des.

    — Aha! făcu Marian, în aceeaşi clipă. Se pare că totuşi sunt duşmanii aceia de care pomenise Ghampu. Atâta timp cât rămân pe marginea luminişului n-avem ce ne teme de ei. Hai să mergem mai departe!

    Ne întoarserăm iarăşi, dar rămaserăm locului împietriţi. În cele câteva clipe cât priviserăm îndărăt, se iviseră doi duşmani care erau mult mai primejdioşi decât indienii

ascunşi pe marginea luminişului.

    Acum îmi puteam lămuri de ce semnalele acelea fuseseră într-un rând atât de speriate: văzuseră şi indienii aceşti doi grozavi duşmani ai junglei. Şi fluierăturile acelea triumfătoare le scoseseră, văzând că suntem pierduţi fără să fi fost nevoie de intervenţia lor, căci la cel mult cinci metri de noi ieşiseră din iarba înaltă de la rădăcina unui copac uriaş, două trupuri vărgate.

    Stăteau gata de săritură, atât de aproape încât o scăpare era cu neputinţă şi glonţul cel mai nimerit nu ne-ar fi putut salva. Doi tigri uriaşi!

    Cu toate acestea ridicai puşca încet de tot, ca să nu-i întărât printr-o mişcare repede. Poate că tot izbuteam să-i rănim de moarte, apoi să sărim repede în lături.

    Deodată Marian se răsti la cele două fiare:

    — Plecaţi!

    Făcu un pas înainte şi o mişcare poruncitoare cu braţul.

    Uitasem că Marian purta brâul bătrânului preot, acel brâu, care punea pe goană fiarele pădurii, afară de tauri.

    E drept că văzusem de curând cu ochii noştri, cum un tigru se dăduse speriat înapoi când zărise brâul, dar în sinea mea nu eram convins de asta. Crezusem mereu că tigrul acela era îmblânzit de Magava.

    Dar iată că minunea se repetă. Cei doi tigri se ridicară încetişor şi se dădură înapoi, cu ochii lor scăpărători aţintiţi la brâul lui Marian. Şi când ajunseră în iarba înaltă, se întoarseră fulgerător şi străbătură luminişul în goană.

    Încremenit mă uitai după ei şi, când îi văzui dispărând, mă întorsei spre prietenul meu:

    — Asta n-aş fi crezut-o, Mariane. E de neînţeles! Ce părere ai tu? Să fie adevărat că brâul acesta vechi are o putere de vrajă?

    — După cât se pare, da - răspunse Marian - ai văzut cu ochii tăi. Trebuie să mărturisesc că nici eu nu credeam şi mă şi vedeam sfâşiat de fiarele astea două. Mai mult din disperare am hotărât să încerc puterea brâului de argint. De necrezut, dar totuşi adevărat! Da, Robert, nici un european nu va putea lămuri vreodată tainele Indiei. Dar acum hai să mergem!

    — Numai de nu s-ar întâlni Pongo mai târziu cu tigrii şi cu indienii - spusei eu - Mariane, noi i-am şi uitat pe duşmanii din spatele nostru. Trebuie să ne punem la adăpost de ei.

    — Nu cred să ne urmărească prin luminiş. S-or fi temând încă de tigri. Pe Pongo o să-l lase să treacă, căci n-au de unde şti că e camaradul nostru. Şi cu cei doi tigri o să sfârşească lesne Pongo, de asta nu mă îngrijorez. Hai să mergem, nu cred să mai avem mult până la Jagdalpur.

    Când ajunserăm în umbra copacului uriaş ne oprirăm, cu gând să ne odihnim puţin. Ne răsucirăm însă repede în călcâie auzind îndărătul nostru fluierăturile acelea ciudate pe marginea luminişului.

    Nu se vedea nimic, dar neliniştea puse stăpânire pe mine. Fluierăturile acestea însemnau primejdie pentru noi.

    — Mariane... începui eu...

    Nu-mi sfârşii vorba. Deasupra noastră trosniră crengile copacului. Fără să privim în sus, sărirăm în lături, dar era prea târziu.

    Vreo opt făpturi tuciurii, care se ţinuseră pitite în frunziş, se năpustiră în jos asupra noastră. Sub puterea izbiturii ne prăbuşirăm la pământ şi nu mai avurăm răgazul să scoatem revolverele, căci furăm înhăţaţi de pumni vânjoşi. Braţele ne fură răsucite la spate, apoi ne legară cu nişte curele subţiri. Picioarele ne fură şi ele legate, indienii noştri ne ridicară de jos şi câte doi de fiecare ne duseră în fugă spre partea stângă a luminişului.

ÎN MARE PRIMEJDIE

    TOTUL SE PETRECUSE cu atâta repeziciune, încât eram încă înmărmurit când mă izbiră în faţa ramurilor unui tufiş prin care ne duseră indienii.

    Ieşirăm pe o potecă foarte îngustă, pe care purtătorii noştri alergau pe cât îl ţineau picioarele. Poteca ducea spre miazănoapte, adică spre Jagdalpur.

    Cei doi care mă ţineau între ei mă înhăţaseră în aşa fel, încât puteam vedea că poteca dinaintea noastră mişuna de Indieni.

    Care va să zică, după prinderea noastră duşmanii ascunşi se adunaseră cu toţii aici şi însoţeau acum transportul în pădure.

    Atacul acesta fusese pus la cale cu atâta dibăcie, încât puteam trage încheierea că aveam de-a face cu vrăjmaşi foarte primejdioşi. Semnalizările acelea prin fluierăturile constituiau o dovadă cât de bine erau organizaţi; probabil că Indienii aveau un conducător care-i ţinea într-o disciplină minunată.

    Mă îngrijea acum şi de Pongo al nostru. Cu siguranţă că indienii aceştia, care trăiau în duşmănie cu secta din templu, vor orândui o pază puternică în luminişul unde fuseserăm atacaţi noi. Şi la fel ca pe noi, îl vor lua prin surprindere şi pe Pongo.

    În cazul acesta eram şi noi pierduţi, căci nimeni nu va şti unde fuseseră duşi. Ghampu şi ai săi ar fi putut bănui, dar la dânşii se părea că nimeni din Jagdalpur nu găsise drumul şi nici acum nu-l vor găsi.

    Muncit de aceste gânduri, băgai de seamă că drumul nostru cotea acum spre apus; se părea deci că făceam un ocol mare înapoi, aşa că ascunzătoarea duşmanilor noştri trebuia să fie cam la Nord de templu.

    Poteca îngustă făcu acum o cotitură bruscă spre apus, apoi văzui înaintea mea un luminiş lung, pe marginile căruia se aflau colibe de bambu.

    Furăm duşi printre ele; la capătul luminişului se înălţa un turn înalt dar lat, de formă pătrată, din lespezi de piatră; o construcţie veche dar foarte bine întreţinută.

    Furăm duşi pe după partea stângă a acestui turn şi lăsaţi jos, în picioare. Câte doi indieni ne prinseră de braţe şi ne ţinură bine, în timp ce unul din ei se apropiă de o deschizătură îngustă în zidul din faţa noastră.

    Mişcările omului erau speriate şi înainte de a se face nevăzut în deschizătura întunecată, se înclină cu braţele încrucişate pe piept.

    Căpetenia acestor indieni se pricepuse să se facă respectat şi temut, căci simţii lămurit că cei doi indieni care mă ţineau, tremurau încet.

    O nouă nădejde puse stăpânire pe mine; poate că făptuiseră o greşeală indienii luându-ne prizonieri, poate că porunca şefului lor era să pună mâna numai pe indienii duşmani. Şi probabil că paznicii tremurau pentru că nu ştiau dacă mai marele lor va privi cu ochi buni capturarea a doi europeni.

    Mă uitai la Marian şi-mi dădui seamă că la fel gândea şi el, socotind după zâmbetul cu care răspunse privirii mele. Acum aşteptam în linişte ivirea căpeteniei.

    Indianul care intrase în turn ieşi înapoi, de-a-ndărătelea şi cu braţele încrucişate, ceea ce însemna că nu trebuia să stea cu spatele la căpetenie.

    Paznicii noştri se înclinară şi ei acum, fără însă, să ne slăbească o clipă din strânsoarea lor de fier. Se scurseră câteva minute, după care se ivi din deschizătură o făptură înaltă.

    În primul moment tresării speriat, căci aveam impresia că văd moartea întruchipată. Era un indian lung, care purta un veşmânt strâns pe trup, din mătase galbenă. Era atât de slab, încât părea un schelet şi mâinile sale înguste aveau degete subţiri şi osoase.

    Faţa lui era înspăimântătoare. Craniul părea acoperit cu piele numai, fără urmă de carne. Buzele subţiri scoteau la iveală dinţii puternici, gălbui. Umerii obrajilor erau mult ieşiţi în afară, iar ochii zăceau înfundaţi în orbite, sub fruntea osoasă.

   Ne privi în treacăt, apoi aruncă o privire întunecată asupra paznicilor noştri. Şi deşi aceştia mai stăteau aplecaţi până la pământ, începură să tremure şi mai tare. Probabil că simţeau, fără să vadă, privirea aceasta care le făgăduia o pedeapsă aspră.

   Cu glas ce venea parcă din mormânt, căpetenia ni se adresă:

   — Domnilor, oamenii mei au făcut o greşeală. Dacă îmi daţi cuvântul dv. de europeni că nu veţi pomeni nimic despre cele întâmplate, atunci sunteţi îndată liberi.

   — Fireşte - răspunse imediat Marian - pentru noi toată chestia asta nu e decât o întâmplare cu haz. Vă dau deci cuvântul de cinste că nu voi sufla un cuvânt, dacă îmi daţi drumul imediat.

   — Şi d-ta, domnule? mi se adresă indianul.

   — Vă dau şi eu cuvântul meu de cinste că voi tăcea, dacă sunt eliberat îndată.

   — Sunt încredinţat să vă veţi ţine cuvântul - răspunse omul-schelet. Sunteţi deci...

   Îşi rupse vorba şi se holbă la brâul lui Marian. Soarele căzuse tocmai pe acesta şi-l făcea să strălucească.

   — Ce-i asta? strigă indianul, înmărmurit. De unde ai brâul acesta?

   — Mi l-a dat bătrânul preot Magava, înainte de a muri - răspunse Marian, liniştit - a fost rănit de un taur sălbatec, pe care noi l-am împuşcat apoi. L-am dus la templul său, unde a murit în urma rănii căpătate. Înainte de a închide ochii mi-a dăruit brâul.

   — Ah, Magava a murit! exclamă indianul şi o expresie de fericire i se întipări pe faţă. Domnilor, mi-aţi adus o veste foarte bună. Acum e fiul său conducătorul acestor renegaţi şi cu dânsul vom sfârşi mai repede. Vă mai întoarceţi la templul renegaţilor?

   — Deocamdată n-am intenţia asta - răspunse Marian - poate mai târziu, după cine ştie câţi ani. Prin brâul care mi-a fost dăruit am devenit unul din mai-marii lor şi sunt oricând bine venit acolo.

   — Dacă vă veţi întoarce abia peste câţiva ani. N-o să mai găsiţi templul - spuse indianul, râzând fioros - ba vă puteţi întoarce chiar imediat şi să-i spuneţi lui Ghampu că Gurri va veni curând. Nici d-ta n-ai să poţi opri prăbuşirea renegaţilor.

    — Chestia asta o s-o aranjeze d-ta cu Ghampu şi cu ai lui - zise Marian, rece - deoarece mi-ai spus-o, fireşte că-l voi preveni, dar în cearta dintre dv. nu mă voi amesteca. Nu ducem noi lipsă de aventuri şi altminteri.

    Indianul ne măsură cu privirea, apoi dispăru fulgerător în turn. Mă cuprinse îngrijorarea şi-l privii pe Marian, care făcea o mutră foarte gravă.

    — N-ar fi trebuit să spun asta - şopti el - cine ştie ce neplăceri am atras asupra noastră. Individual ăsta e de partea acelora care vor să libereze India de sub stăpânirea engleză.

    — De ce o fi intrat în turn? întrebai eu.

    Răspunsul mi-l dădu chiar Gurri, care ieşise iarăşi afară. Ţinea în mână un ziar englezesc, privea cu atenţiune o fotografie, apoi se uită cercetător la noi. După aceea chipul scheletic i se schimonosi şi mai mult de un rânjet.

    — Ah! făcu el. Cât p-aci să dau drumul celor mai mari duşmani ai noştri... cei doi oameni care s-au făcut vinovaţi de moartea sau arestarea celor mai buni conducători ai noştri. Bine au făcut gazetele englezeşti că au publicat portretele acestor doi bărbaţi.

    Strigă câteva cuvinte paznicilor noştri, după care indivizii se ridicară imediat şi ne încleştară şi mai tare braţele. Situaţia lor se îmbunătăţise acum şi în loc de pedeapsă îi aştepta, probabil, răsplata.

    Toată nădejdea mi-o puneam acum iarăşi în Pongo.

    Dar în aceeaşi clipă Gurri vorbi cu indianul care ne anunţase şi care părea să fie un fel de subşef. Omul plecă în fugă şi căpetenia ni se adresă iarăşi:

    — Nu-l văd pe însoţitorul dv. Pongo, pe care gazeta îl laudă cu deosebire. El l-a omorât pe Haider Nega, marele nostru conducător şi pentru asta îşi va primi pedeapsa. Sunt încredinţat că o să vă caute şi-i voi înlesni să vă şi găsească. Însă n-o să mai fiţi în viaţă atunci şi dânsul o să vă urmeze pe lumea cealaltă. Batna, care v-a prins, e în drum cu oamenii lui, ca să întărească paza în luminiş şi

Pongo n-o să le scape.

    Marian râse batjocoritor şi zise:

    — Îmi pare rău de Batna al d-tale, căci nu oricine îşi poate măsura puterile cu Pongo şi nici d-ta n-o să mai râzi când credinciosul nostru camarad va veni şi va vedea că s-a întâmplat ceva.

    — Mă ameninţi? scrâşni Gurri. Uite c-o să vă arăt îndată cât mă tem de prietenul vostru negru. O să muriţi îndată de moartea care se cuvine tuturor duşmanilor mişcării noastre.

    Strigă ceva paznicilor şi furăm târâţi spre partea de răsărit a turnului, unde ne lăsară iarăşi jos, în picioare.

    — Vedeţi, asta e o instalaţie simplă dar foarte bună pentru a pune cu botul pe labe pe duşmanii noştri - spuse Gurri, batjocoritor - mai râdeţi şi acum domnilor?

    În faţa noastră era un bolovan mare cu suprafaţa netedă, încât părea o masă joasă. Deasupra lui, la vreo doi metri înălţime, era atârnat de funii groase un bolovan asemănător, a cărui suprafaţă de jos era tot netedă.

    Deasupra bolovanului suspendat ieşea din turn o bârnă groasă, peste care mergeau funiile pe o macara înăuntru vechii construcţii.

    Instalaţia asta drăcească era într-adevăr simplă. Pe piatra de pe pământ, era aşezat condamnatul la moarte, apoi era lăsată în jos lespedea superioară, care, prin greutatea ei enormă îl zdrobea îndată pe nenorocit.

    — Frumos, n-am ce zice! spuse Marian, nepăsător. O să avem şi noi parte de o moarte mai ceva. Maşinuţa asta pare să-şi facă repede treaba.

    — Te înşeli amarnic! scrâşni Gurri. O să simţi chiar pe spinarea d-tale cât de încetişor lăsăm să cadă piatra de sus. Prea aţi avea o moarte uşoară dac-aţi fi zdrobiţi imediat. Milimetru cu milimetru se închide teascul acesta. Ei, tot mai râzi?

    — Ba bine că nu - spuse Marian, zâmbind - în felul acesta avem putinţa să trăim ceva mai mult.

    — Care va să zică tot îţi mai baţi joc? răcni Gurri, spumegând de mânie. Îţi închipui cumva că glumesc sau crezi poate că Pongo al dv. vă poate ajuta? O să aibă şi el parte de aceeaşi soartă.

    — Mă cam îndoiesc - răspunse Marian, fără să se turbure - n-ai decât să tragi nădejde, dar eu nu cred că se va întâmpla precum vrei d-ta. Sau îţi închipui cumva, scumpe domnule Gurri, că am pornit în junglă aşa, la voia întâmplării, fără să ne luăm măsuri de prevedere?

    Pricepui că Marian urmărea să-l înfricoşeze pe indian şi pe de altă parte să-l ţie de vorbă ca să câştige timp.

    Întorsei privirea şi văzui că îndărătul nostru se mai adunaseră vreo zece indieni. În luminiş să mai fi fost încă vreo cincisprezece, aşa că în total aveam treizeci de duşmani împotriva noastră. Pentru muritori de rând asta însemna pieirea sigură, dar Pongo al nostru era un supraom, în stare să dea gata chiar un număr atât de mare. Şi- apoi, se putea să mai găsească ajutor în Ghampu.

    Trebuia, deci, să întârziem cât mai mult începutul execuţiei noastre. Scosei un chiot lung şi mă-ntorsei iarăşi, cu mutra cea mai nevinovată.

    Marian, surâse, dar Gurri se arătă îngrijorat, crezând, probabil, că erau într-adevăr ajutoare în apropiere.

    — De ce nu începeţi? i se adresă Marian. Vezi să nu fie prea târziu pe urmă. Aş vrea să văd şi eu cum umblă maşinuţa aia a d-tale.

    Se vede că Marian prea întinsese coarda, căci Gurri spumega de furie şi cu glas răguşit strigă oamenilor săi o poruncă. Cei doi paznici ai lui Marian îl târâră îndată pe prietenul meu la teascul de piatră şi alţi doi indieni săriră şi ei, să-i înfrângă orice împotrivire.

    Paznicii mei căpătară şi ei ajutoare şi acum mă ţineau încleştaţi patru indieni în loc de doi.

    Văzui cu groază cum camaradul meu era aşezat pe lespedea de piatră. Acesta avea două adâncituri în care erau nişte verigi. Un indian trase prin ele două funii, apoi Marian fi legat în aşa fel încât nu se putea rostogoli de pe piatra netedă.

    Cei patru indieni se dădură la o parte şi Gurri strigă ceva în sus spre turn. Macaraua cu funiile începu să se învârtească şi nesfârşit de încet se lăsă în jos lespedea care urma să-l zdrobească pe Marian.

    Când ajunse numai la un metru deasupra trupului prietenului meu, Gurri mai strigă o poruncă în sus şi piatra începu să coboare şi mai încet, încât abia se putea băga de seamă.

    O sudoare rece îmi năpădi trupul. Stăteam acolo neputincios, în vreme ce camaradul meu era dat pradă unei morţi îngrozitoare.

    Gurri izbucni în râs:

    — Ei, domnule Bertram, tot aşa gândeşti şi acum? Nu-i aşa că n-am glumit? Mie n-o să-mi scăpaţi căci ştiu cât sunteţi de primejdioşi. Aici, în inima pădurii, nici un om n-o să vă găsească şi oamenii mei o să-l aducă şi pe Pongo, dac-o fi îndrăznit să vă urmeze. Peste un sfert de ceas prietenul d-tale o să simtă moartea aproape de tot, căci atunci lespedea va fi coborât cu totul. Priveşte cu luare- aminte, pentru că şi d-ta o să stai pe piatră.

    Mă uitam înmărmurit la groaznica privelişte. Lespedea grea coborî încet de tot şi spaţiul dintre ea şi Marian devenea tot mai mic.

    Prietenul meu stătea foarte liniştit, cu ochii aţintiţi la bolovanul care urma să-l zdrobească.

    Spaima grozavă mă gâtuia văzând cum teascul se apropia tot mai mult. Încă treizeci de centimetri... adică un sfert de ceas, precum spusese Gurri.

    Marian întoarse încet capul şi mă privi. Era o privire de rămas bun, după cum îmi dădui seamă imediat. Atâta tristeţe era în ochii lui, încât îmi dădură aproape lacrimile.

CLIPE DE GROAZĂ

    SE SCURSERĂ ZECE MINUTE. Cu ochii holbaţi priveau spre lespedea grea, care mai era numai la zece centimetri de trupul lui Marian. Câteva minute încă şi teascul îl va zdrobi.

    De-ar veni odată Pongo! Numai el mai putea ajuta.

    Lespedea mai coborâse cu doi centimetri şi acum nu mai puteam vedea chipul lui Marian, nu-i mai puteam trimite o privire de rămas-bun. De-ar veni Pongo! Dar deodată îmi fulgeră un nou gând prin minte şi toată situaţia îmi părea acum într-adevăr deznădăjduită.

    Chiar dacă credinciosul uriaş ar veni în ultima clipă, pentru Marian nu mai exista scăpare, căci atunci indienii care lăsau în jos lespedea, din turn, îi vor da drumul deodată cu totul, la o poruncă a lui Gurri. Cel mult eu mai puteam fi salvat; ce preţ mai avea însă atunci viaţa pentru mine, fără camaradul cu care împărţisem necazuri şi bucurii!

    Îmi venea să ţip în gura mare şi simţeam că înnebunesc...

    — Rămâi cu bine, Robert! auzii glasul înăbuşit al lui Marian, de sub teasc. Nu mai am mult şi scap de chinuri. Singura mea dorinţă e să mai fii salvat tu. Pentru mine e prea târziu, căci indienii o să lase repede piatra în jos, dacă ar mai veni ajutor, într-adevăr. Nu fii trist, Robert; noi am dus împreună o viaţă frumoasă.

    — Mariane, Mariane, nu se poate! strigai cât îmi ţineau puterile. Ce-ar fi să-ncerc să tratez cu Gurri?

    — N-are nici un rost. Cu mine s-a sfârşit mi s-a împlinit soarta. Mi-ar fi însă moartea mai uşoară dacă aş afla în ultima clipă că eşti salvat.

    — Nu. Nu mai vreau nici eu să trăiesc, Mariane! Nu voi mai avea pe nimeni în lume. Să vie Pongo după ce voi fi şi eu terciuit şi nare decât să ne răzbune!

    Lespedea coborâse şi mai mult în vremea asta. Câteva minute încă şi totul va fi sfârşit.

    Privii cu disperare-n juru-mi, dar nu văzui decât chipurile împietrite ale indienilor, care urmăreau cu ochi lacomi spectacolul înfiorător. Şi Gurri, care înţelesese ce aşteptam, izbucni iarăşi în râs şi zise:

    — N-avea grijă, domnule Bertram, oamenii mei o să-l aducă pe Pongo al d-tale. Dar atunci va fi poate prea târziu şi pentru d-ta. Mulţumesc Cerului că m-a ales pe mine să fiu răzbunătorul fraţilor mei, care şi-au găsit moartea din vina dv.

    Râse iar şi privi la lespedea care trebuia să-l fi atins acum pe Marian. Ce chinuri îngrozitoare trebuia să îndure nenorocitul meu prieten!

    — Bagă de seamă! râse Gurri din nou. Câteva minute şi oasele camaradului d-tale vor trosni. Oh! Răcnetele lui de durere vor fi o mângâiere pentru morţii noştri, care şi-au pierdut viaţa din cauza dv.

    Câteva clipe mă uitai ţintă la Gurri, apoi întorsei iar privirea spre teascul morţii, care mai coborâse puţin în vremea asta. Îmi venea nebunia, nu alta!

    — Bagă de seamă! rânji Gurri, batjocoritor. Prietenul d- tale o să înceapă acuşi ca să ţipe şi să geamă.

    Aceste cuvinte de batjocură aveau să-i fie cele din urmă, căci pe dinaintea mea şuieră ceva scânteietor, Gurri gemu adânc, zvârli braţele în sus, apoi căzu greoi la pământ.

    Ştiam ce se întâmplase, înainte de a vedea plăselele cuţitului enorm care i se înfipsese în gâtlej. Venise Pongo şi cu mâna-i sigură trimisese pe lumea cealaltă pe fanaticul acela.

    Dar primejdia era acum cu atât mai mare pentru prietenul meu. După ce indienii încremeniţi se vor fi dezmeticit, vor striga celor din turn să dea drumul repede funiilor... Şi Marian era pierdut.

    Uitasem însă o clipă că Pongo nu era numai puternic cât zece, ci şi foarte inteligent. Îl văzui sărind pe după colţul turnului, cu Maha alături. Îşi dăduse îndată seamă cum stau lucrurile şi din doi paşi fu lângă teascul sub care zăcea Marian.

    Apucă marginea lespezii grele, o împinse cu putere înainte cu vreun metru şi jumătate, aşa fel încât capul lui

Marian ieşi la iveală, sări apoi pe lespedea de jos şi... cu forţa-i supraomenească ridică partea pe care o apucase.

    Fireşte că prin asta se lăsă cu totul în jos partea cealaltă, dar muchea se aşeză la pământ. În aceeaşi clipă indienii se izbucniră în strigăte sălbatece. Văzui cu spaimă că funiile de care atârna lespedea superioară nu mai erau întinse, cea ce însemna că indienii din turn dăduseră îndată drumul pietrei grele, după cum mă şi aşteptam.

    Pongo, însă, susţinu greutatea uriaşă. Mai mult nu putui vedea, căci acum eram eu însumi în mare primejdie, deoarece o namilă de indian sări la mine cu pumnalul ridicat.

    La un pas de mine însă se clătină pe picioare şi cu un ţipăt de moarte căzu la pământ; Maha îşi înfipsese colţii în braţul lui şi-l trăsese în jos cu totul. Încă o muşcătură şi indianul amuţi; credinciosul ghepard îi sfâşiase beregata.

    Acum privii iarăşi dincolo şi-l văzui pe Pongo ţinând încă ridicată lespedea grea. Cu câteva smucituri mă smulsei din strânsoarea celor patru indieni, care slăbise puţin din pricina celor întâmplate sub ochii lor. Mă înhăţară însă repede iarăşi, dar eu mă trântii la pământ şi mă rostogolii pe spate, izbind cât puteam cu picioarele legate, mă putui apăra oarecum.

    Maha îmi veni în ajutor şi lătrând sălbatec se aruncă asupra lor, din lături.

    Toţi patru căzură la pământ şi ţipetele lor de durere umpleau acum văzduhul. Ceilalţi indieni, care stătuseră încremeniţi o vreme, se năpustiră, cu răcnete fioroase. Ochii lor scăpărători erau aţintiţi asupra lui Pongo.

    Uriaşul negru era în clipa aceasta cu desăvârşire lipsit de apărare. Nu trebuia să dea drumul lespezii grele, aşa că nu se putea mişca deloc. Şi eu nu-l puteam ajuta, trebuia să fiu mulţumit dacă indienii turbaţi mă lăsau în pace, căci mult timp nu i-aş fi putut ţine la distanţă cu lovituri de picior.

    Deodată îmi trecu prin minte însă, că Pongo n-ar fi putut porni la această întreprindere îndrăzneaţă fără ajutorul cuiva. Dac-ar fi fost singur, cu siguranţă că ar fi căutat întâi să-şi dea seamă de situaţie din vreo ascunzătoare, apoi ar fi pătruns în turn unde i-ar fi ameţit pe indieni şi ar fi tras în

sus lespedea grea.

    Probabil că pornise înaintea ajutoarelor pentru ca să poată interveni la vreme - după cum şi făcuse. Acum era clipa supremă să vie la noi toţi, camarazi credincioşi, nu va mai rămas zadarnic. Dacă se prăbuşea sub loviturile de pumnal ale indienilor, atunci era pierdut şi Marian şi nici cu mine nu vor zăbovi mult.

    Pe când fanaticii trecură în goană pe dinaintea mea, izbutii să pun piedecă la doi dintr-înşii, care se rostogoliră la pământ.

    Procedasem astfel numai cu gândul ca să provoc încurcătură în rândurile celorlalţi, căci acum totul era să câştigăm timp, fiece clipă fiind preţioasă.

    Dar socoteala mea se dovedi greşită, deoarece ceilalţi indieni nu se sinchisiră de cei căzuţi şi cu pumnalele ridicate şi scoţând strigăte sălbatece, urmau să se îndrepte spre Pongo. În schimb cei doi doborâţi de mine se ridicară repede şi spumegând de furie, se năpustiră asupra mea. Mă aşteptam la asta şi izbutii să-i zvârl cât colo pe unul, repezindu-mi picioarele în pântecele lui. Celălalt însă se feri la vreme, se aruncă în genunchi lângă mine şi ridicând pumnalul se pregăti să izbească. Ochii-i ieşiseră din orbite de furie.

    Văzând situaţia disperată în care mă aflam, mă rostogoli cu toată puterea în lături. Soarta îmi fu prielnică şi, la vreo jumătate de metru de duşmanul meu stăteam iarăşi pe spate, tocmai când pumnalul lui, greşindu-şi ţinta, se înfipse în pământ.

    — Maha! strigai, dându-mi seamă că a doua oară nu voi mai scăpa.

    Mai aruncai o privire spre Pongo şi văzui ceva de necrezut.

    Uriaşul negru izbutise să ţie toată greutatea aceea de piatră pe piciorul drept, iar pe cel dintâi indian care se năpustise asupra-i, îl întâmpină cu o izbitură atât de puternică dată cu piciorul stâng, încât indianul scoase un urlet şi zbură cât colo, trăgând după el pe doi tovarăşi care veneau după dânsul.

    Altceva nu putui vedea, căci agresorul meu se năpustise

din nou asupra mea.

    — Maha! mai strigai odată, dar credinciosul ghepard mai era în luptă cu cei patru indieni pe care-i culcase la pământ.

    Văzui că doi din ei nu mai mişcau, pe când ceilalţi doi încercau să se ridice, izbind cu pumnalele în jurul lor, dar ghepardul se ferea repede şi răspundea cu o muşcătură fiecărei lovituri de pumnal, ce dădea greş.

    Deocamdată, deci, nu mă puteam bizui pe ajutorul animalului. Potrivnicul meu se lăsă iar în genunchi lângă mine, cu mâna stângă îmi prinse beregata şi ridică dreapta cu pumnalul pentru a lovi.

    Mă vedeam pierdut. Furiosul indian îmi strângea atât de tare beregata încât nu mă puteam smulge. Peste câteva clipe Pongo era şi el pierdut şi odată cu el Marian. Din noi toţi, camarazi credincioşi nu va mai rămâne decât Maha, poate.

    Tot ce povestesc aci, toată lupta aceea disperată, se desfăşurase cu iuţeala fulgerului şi de la ivirea lui Pongo trecuse cel mult un minut.

    Priveam încremenit la pumnalul duşmanului meu, care în clipa următoare mi se va înfige în trup.

    Deodată - îmi părea că visez, că nervii supraîncordaţi îmi jucau un renghi - văzui cum oţelul sclipitor fu smuls din mâna indianului şi zbură cât colo.

    Cu un ţipăt sălbatec acesta ridică mâna însângerată, pe care o nimerise o piatră grea rotundă, rănind-o grav. Auzii o bufnitură şi, scoţând un alt ţipăt, individul căzu peste mine, căci o a doua piatră îl nimerise în tâmplă.

    Indienii răcneau acum care mai de care, dar unul câte unul amuţea.

    Adunându-mi puterile zvârlii de pe mine cadavrul duşmanului meu şi mă ridicai. Atunci îl văzui pe Ghampu, care tocmai se strecură alături de Pongo sub lespedea de piatră şi după câteva clipe îl trase afară pe Marian din teasc.

    Recunoscui acum şi alţi indieni, pe care-i văzusem în templul din pădure. Luptau cu măciuci scurte şi groase împotriva duşmanilor lor înarmaţi cu pumnale.

    Pongo dădu drumul lespezii de piatră, care căzu cu un zgomot asurzitor deasupra celei de jos. Credinciosul camarad răsuflă din adânc, apoi sări la cadavrul lui Gurri şi-i scoase cuţitul din trup.

    După câteva clipe Marian era liber şi se ridică cu greu în picioare. Pongo sări apoi la mine şi îmi tăie la repezeală legăturile.

    Abia mă putui ridica, deoarece picioarele şi mâinile îmi erau cu totul amorţite, în schimb Pongo se năpusti la indieni, cu cuţitul ridicat.

    Era groaznic la vedere şi indienii vor fi crezut, de sigur, că au de-a face cu un duh rău. O luară la goană, fură însă ajunşi din urmă şi culcaţi la pământ de Pongo şi indienii lui Ghampu.

    Când fui iarăşi în stare să umble şi să-mi mişc braţele, lupta se sfârşise. Cu chipul râzător Ghampu se apropiă de mine şi zise:

    — Mă bucur din inimă c-am mai ajuns la timp. Fără ajutorul lui Pongo aţi fi fost pierduţi..

    Marian, care se apropiase, întări:

    — Da, a fost într-adevăr o minune. De data asta chiar că pierdusem orice nădejde. Fireşte - adăugă, rotindu-şi privirea în jur - a şters-o repede, ca să scape de mulţumirile noastre. Dar vom găsi noi prilejul pentru asta. Deocamdată, îţi mulţumim dumitale din toată inima, domnule Ghampu.

    Ne strânserăm mâinile şi tânărul Indian zise:

    — Pentru noi a fost un prilej bun să ne socotim cu aceşti duşmani şi să răzbunăm moartea atâtor tovarăşi ai noştri. E drept însă că fără Pongo al dv. n-am fi putut descoperi niciodată ascunzătoarea lor. El i-a observat în luminiş pe indienii ascunşi, înainte ca dânşii să bănuiască măcar apropierea lui. Îi spusesem eu, când i-am dat indicaţii asupra drumului pe care să apuce că pe acolo sunt duşmani. El a condus apoi întreg atacul. Pongo ne-a călăuzit pe urmă în luminiş, unde i-am putut lua prin surprindere pe cei cincisprezece paznici care vegheau acolo. Câţiva au fugit, dar Pongo a găsit îndată poteca ce ducea încoace şi ia ajuns pe fugari. Când am ajuns aproape de aşezarea asta, el a început să alerge atât de repede spre turn, încât n-am mai putut ţine pasul cu el. În clipa următoare auzirăm larmă sălbatecă şi, adunându-ne puterile, începurăm să alergăm aşa că ajunserăm încă la vreme. Duşmanii noştri au căpătat o grea lovitură. Vom dărâma turnul şi colibele. Şi cred că va trece mult până să se poată aşeza iarăşi pe undeva prin apropiere. Iată de ce vă sunt recunoscător, domnilor, deoarece singuri n-am fi găsit atât de lesne ascunzătoarea.

   — Mai curând lui Pongo să-i mulţumeşti, căci el te-a călăuzit încoace - spuse Marian, zâmbind - uite-l că vine... s-a dus să caute armele noastre.

   Îi strânserăm cu căldură mâna, însă uriaşul negru spuse cu modestie:

   — Nu a fost greu, Massers. Maha mirosit duşmani şi atunci Pongo ştiut îndată că Massers prizonieri. Dar de ce mers Massers pe aici? Masser Ghampu prevenit.

   — Da - răspunse Marian, îngândurat - m-am întrebat şi eu de ce. A fost ceva care m-a silit aproape să iau fără voie drumul acesta. Cred, domnule Ghampu, că brâul e de vină.. Poate că tatăl d-tale, Magava, a dorit ca prin noi să fi nimiciţi duşmanii dv.

   Când ajunserăm la Jagdalpur furăm felicitaţi din toate părţile pentru răpunerea temutului crocodil. Se cam miră colonelul Davis văzând minunatul brâu cu care era încins Marian, dar prietenul meu spuse numai că-l primise în dar de la un indian. Despre aventura noastră nu povesti nimic.

   În seara aceleiaşi zile făcurăm cunoştinţa unui profesor care ne luă aproape cu sila spre Patna, în nord-estul ţării. Şi mulţumită profesorului John Jarvis, avurăm parte de peripeţii de necrezut - îşi sfârşi povestirea doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 161

„SPAIMA UGANDEI"

   RĂTĂCIŢI ÎN DESIŞUL PĂDURII

   — CU NEPUTINŢĂ DE ÎNAINTAT, domnule Farrow - zise doctorul Bertram, ştergându-şi sudoarea de pe frunte - avea dreptate van Doernig când spunea că nu ne vom putea descurca în desişul acesta şi era mai bine dacă îi ascultam sfatul şi luam cu noi o călăuză.

   Drumul lung călare de la ferma olandezului van Doernig până la ţinutul acesta de tufe dese, fusese foarte obositor.

   Camarazii porniseră din zori de la fermă, cu gând să se duca la Njongolas, unde era o colonie de fermieri harnici şi pricepuţi. Acolo locuia şi fratele lui van Doernig, a cărui fermă se afla însă la câteva mile de celelalte.

   Van Doernig povestise căpitanului multe, despre el şi când îi pomeni că în Uganda s-ar aţine o „dihanie" care ucisese până acum sumedenie de negrii, ba că îi mâncase chiar, George nu-şi mai găsea astâmpăr. Se rugă atât de tatăl său, până ce acesta se îndupleca să se ducă într-acolo, pentru a afla şi ei ce e cu această „Spaimă a Ugandei".

   — Cum fusese poreclit monstrul.

   Van Doernig le împrumutase cai pe care, în cazul când nu s-ar mai întoarce la ferma lui, să-i lase la fratele său şi acesta să i-i trimită mai târziu, prin vreunul din argaţii săi.

   Erau de şapte ore pe drum, când ajunseră în sfârşit la ţinutul despre care le vorbise olandezul.

   Spunea el că ar fi o „cărare", dar era greu de găsit, deoarece nu prea era folosită, de aceea creşteau repede tufele pe marginea ei şi o acopereau vederii.

   De când se ivise „Spaima din Uganda" fermierii ocoleau desişul, deşi erau nevoiţi să facă un ocol de câteva ceasuri. Se putea prea bine ca dihania sau ce va fi fost - să se aţină în desişul acesta care se afla numai, la vreo două mile de ferma fratelui lui Doernig.

   Olandezul vroise să dea camarazilor o călăuză, dar căpitanul Farrow ţinea neapărat să fie singuri. Erau doar deprinşi cu primejdiile şi nădăjduiau să găsească şi fără călăuză drumul. Văzură însă că era o greşeală din partea

lor, căci un ocol de câteva ceasuri nu era tocmai plăcut, deoarece camarazii nu erau obişnuiţi cu călăritul.

   Căpitanul dădu necăjit din cap şi zise:

   — Ai dreptate, doctore, recunosc şi eu că fără călăuză nu vom putea găsi poteca. Totuşi, să nu ne dăm bătuţi şi să mai căutăm. Dar mai întâi să facem, un scurt popas de amiază că prea dogoreşte soarele. Uite ici niţică umbră. Să descălecăm şi să îmbucăm ceva!

   Toţi se învoiră cu bucurie. Petre adună câteva vreascuri şi aprinse focul.

   Pe când mâncau, habar n-aveau ca erau spionaţi de un negru, aciuit pe aproape în tufiş. Era flămând râu, caci din ajun omul nu băgase nimic în gură, deoarece trebuia să stea ascuns pentru a nu fi zărit de cineva. Fusese argat la ferma fratelui lui Doernig şi fiindcă acesta îl prinsese cu un furtişag şi vroia să-l pedepsească, negrul ridicase mâna asupra lui, apoi fugise. Ştia prea bine că daca va fi prins, îl aştepta o pedeapsă aspră.

   Negrul privea cu ochii lacomi la prânzul străinilor, dar nu cuteza să se apropie. Nădăjduia însă că aceştia vor lăsa ceva rămăşiţe cu care îşi va putea astâmpăra foamea.

   Se părea însă că Farrow n-avea de gând să plece atât de curând. Vroia să se mai odihnească vreo două ceasuri, ştiind că până la ferma la care se duceau nu aveau de făcut mai mult de două ceasuri, dacă tăiau drumul prin desiş.

   George nu se simţea de fel obosit. Se ridică de jos şi o luă pe marginea desişului, ca să cerceteze dacă nu cumva dă de poteca despre care le vorbise olandezul.

   Petre, care nu vroia să-l lase singur, se ridică şi el, pe când căpitanul şi doctorul aţipiră.

   Cei doi camarazi se depărtau tot mai mult. Zadarnic însă, poteca trebuie să fi fost năpădită de buruieni, căci nu o puteau găsi, doar numai din întâmplare.

   — Eu zic să încalec, poate că din şea aş vedea mai bine peste tufele astea afurisite - îşi dădu cu părerea Petre - poteca trebuie să fie în desiş, destul de lată şi nu se poate să nu o zăresc. Pe urma ne vom da seamă mai lesne cam de unde începe.

   — Bine zici - încuviinţă George - tare m-aş bucura să o găsim şi să-i dăm tatei vestea bună când s-o deştepta. Dar acum îndărăt să prindem unul din caii noştri lăsaţi să pască.

   Dar când se întoarseră la lagăr, rămaseră uluiţi la o mică depărtare de acolo. Lângă foc doctorul şi căpitanul dormeau adânc, în vreme ce un negru voinic tocmai cerceta desaga cu merinde. Stătea cu spatele la cei doi camarazi, aşa ca nu-i văzuse venind.

   — Repede, Petre, să-l înhăţăm până nu o ia la fugă! şopti George. Ticălosul ăsta vrea să ne prade.

   Negrul îi văzuse plecând, iar pe ceilalţi dormind. Nu îşi închipuia că se vor întoarce atât de curând.

   Deodată se simţi apucat pe la spate şi când încercă să scape înţelese că avea de-a face cu unul mai puternic ca el. Începu să se roage de iertare, zicând că era flămând şi vroia să-şi ia numai ceva de mâncare.

   În vremea asta se trezise şi căpitanul cu doctorul.

   — De unde vii? îl întrebă Farrow.

   — De la ferma van Doernig... bolborosii negrul. Master Doernig vrut bate la mine dar Kuba nu lasă bate nimeni. Negrii şi ei oameni liberi, ţara asta a lor. Albii venit la noi şi jefuit. Alb nu trebuie bate sărman negru.

   — Şi l-ai bătut şi tu pe stăpânul tău, nu e aşa? cercetă mai departe căpitanul.

   — Nu bătut, master, împins numai pe master Doernig ca să nu bată la Kuba. Pe urmă fugit şi ascuns aici în tufiş ca master să nu prindă sărman negru.

   — Pentru ce vroia să te bată master Doernig? Trebuie să fi făcut tu ceva.

   Negrul se codea cu răspunsul şi căpitanul înţelese că nu va putea scoate nimic de la el. În cele din urmă îl întrebă:

   — Ţi-e foame, nu, aşa, Kuba?

   — Tare foame, master. Daţi ceva mănânce sărman negru, altminteri Kuba murit.

   — Bine, o să-ţi dau, dar în schimb să ne arăţi poteca din tufiş. Noi nu putem s-o găsim.

   Negrul tresări speriat.

   — Master, nu treceţi tufiş, acolo dihanie rea şi omoară la voi - răspunse el, înfiorându-se.

   — Dihania nu o să ne facă nimic. Şi apoi, n-ai trecut şi tu

pe acolo când ai venit încoace?

   — Eu nu venit tufiş, ocolit tufiş şi intrat aici când văzut vine maşteri. Kuba nu intră tufiş.

   — Atunci rabdă de foame. Dacă nu ne arăţi poteca, nu-ţi dau nimic de mâncare, să ştii. Nu trebui să-ţi fie frică, dacă se arată dihania îi venim noi repede de hac.

   Negrul se uita cu jind la merinde, dar frica de „dihanie" era mai mare decât lăcomia şi nevoia de mâncare. În cele din urmă spuse, şovăind:

   — Sărman negru lipseşte de mâncare. Kuba vrea mai bine moare de foame decât sfâşiat de dihanie!

   Căpitanul încercă să-l convingă cu fel de fel de făgăduieli, dar degeaba. Atunci George spuse tatălui său:

   — Nu e nevoie decât să ne arate de unde începe poteca, pe urmă ştim noi ce avem de făcut. Van Doernig ne-a dat doar destule lămuriri pe unde s-o luăm ca s-ajungem la ferma fratelui său.

   — Ai dreptate. Ei, ce zici, Kuba, ne spui de unde începe poteca?

   — Kuba arată, dar nu merge cu maşteri. Daţi mâncare repede la el, altminteri nu e putere merge.

   La un semn al căpitanului, Petre puse ceva merinde dinaintea negrului şi acesta le înfulecă la repezeală, după ce-l văzu sătul, căpitanul îi zise:

   — Aşa. Acum arată-ne poteca, pe urmă poţi să pleci. Dar dacă vrei să te întorci la fermă, o pun o vorbă bună pentru tine pe lângă master Doernig să te ierte.

   — Kuba nu întoarce la fermă. El merge în sat al lui însoare - mărturisi negrul.

   Căpitanul Farrow nu se sinchisea ce anume făptuise negrul. De aceea camarazii înşeuară în grabă caii şi, conduşi de Kuba, o luară spre apus, în jurul brâului de tufe. Petre nu-i slăbea din ochi pe Negru, ca să nu o ia la sănătoasa şi să-i lase în drum.

   După vreun sfert de ceas de mers, Kuba se opri şi arătă cu mâna o tufă.

   — Aici, maşteri, începe poteca. Maşteri trebuie numai dea înlături tufele şi vede la ea.

   Petre şi au George făcură ce le spuse el şi se încredinţară

că nu-i minţise.

   — Acum poţi pleca sau veni cu noi, după cum vrei. De master Doernig să nu-ţi fie frică, stăruim noi să te ierte - spuse căpitanul negrului.

   Acesta însă clătina cu însufleţire capul şi porni în fugă pe unde venise.

   — Trebuie să fi făcut el ceva grav că se teme atât de fermier. Van Doernig e un om foarte blajin şi cred că frate- său îi seamănă - zise doctorul, după ce dispăru negrul.

   — Aşa cred şi el - încuviinţă căpitanul - n-aveam însă nici un motiv să-l oprim. Acum s-o luăm prin tufiş; are mai multe poteci şi van Doernig ne-a sfătuit să băgăm bine de seamă ca să nu greşim drumul. Trebuie s-o ţinem tot spre răsărit şi vom ieşi curând din acest, desiş încâlcit.

   — Ştii ce mi se pare mie? Că nu e acesta începutul potecii despre care ne vorbea van Doernig - zise George - acela trebuie să fie mai spre apus.

   — Aşa mi se pare şi mie, dar principalul e că am dat de o potecă. Totuşi să ne grăbim să ieşim mai repede din desiş. Să fim însă cu mare băgare de seamă, deoarece după cele spuse de van Doernig şi negru, cam pe aici s-ar aţine „dihania".

   — Eu, drept să vă spun, cred că asta e numai o poveste. Pesemne că vreun fermier a zărit odată vreo fiară mai mare şi a luat-o drept, cine ştie ce dihanie grozavă.

   — Şi tocmai tu ai fost acela care a stăruit să pornim în căutarea ei. Dacă vrei, n-avem decât să ne întoarcem - fu de părere căpitanul.

   — Nu, tată, nici nu mă gândesc. Vroiam numai să spun că nu prea mai cred în basmul cu dihania, deşi s-ar putea totuşi să existe.

   — Bine, atunci să mergem mai departe. Ţineţi însă armele pregătite! În tufişuri de acestea se aţin adesea fiarele cele mai primejdioase. Eu o s-o iau înainte şi voi urmaţi-mă de aproape.

   Căpitanul Farrow îşi îndemnă calul la drum. Poteca se lărgea din ce în ce. Ducea mai întâi drept prin desiş, apoi făcea un cot ascuţit spre apus, pe urmă alte cotituri, astfel că Farrow nu mai putea zări înaintea sa.

   După un drum de vreo două ceasuri, o tufă deasă le tăia calea. Părea să fie o înfundătură, deoarece poteca se sfârşea aici.

   George şi Petre descălecară şi se apucară să cerceteze tufişul. Văzură cu bucurie că la vreo patru metri de acolo poteca urma iar.

   După un sfert de ceas ajunseră la o răspântie. Se încrucişau aici trei cărări. Una din ele părea să ducă pieziş îndărăt, pe când celelalte două mergeau tot mai spre apus. Aleseră pe una din aceste două, socotind că într-acolo le era ţinta.

   Porniră mai departe, dar tufele erau atât de înalte încât nu puteau vedea dincolo de ele.

   Deodată poteca începu să se lărgească. Trecând de un cot, dădură de un luminiş întins. Miraţi, îşi struniră caii şi George strigă cu bucurie:

   — Uite colo oameni! Să-i întrebăm cum putem ieşi din desişul ăsta încâlcit.

   Căpitanul şi doctorul urmăriră cu ochii încotro arăta George şi zăriră într-adevăr la capătul luminişului făpturi care forfoteau de colo până colo. Farrow privi prin ochean şi zise râzând:

   — Nu sunt oameni, dragul meu, ci... maimuţe. Trebuie să fie prin partea aceea o potecă, dar să nu ne ducem de-a dreptul acolo, ci să facem mai bine un ocol pe marginea luminişului, poate găsim altă potecă mai potrivită scopului nostru.

   Ceilalţi doi camarazi priviră şi ei prin ocheane la maimuţele care se zbenguiau ca nişte copii.

   Deodată, însă, se opriră s-asculte, apoi pieriră fulgerător în tufiş.

   — Pesemne că ne-au zărit - făcu George, necăjit, căci i-ar fi plăcut să le vadă mai de-aproape.

   — Cu neputinţă să ne fi văzut - răspunse doctorul, îngândurat - trebuie să se fi speriat ele de altceva, poate au simţit că se apropie vreo fiară de pradă.

   — Tot ce se poate. A, uite că se iveşte într-adevăr un leu - zise căpitanul, care nu lua ocheanul de la ochi şi văzuse unul din aceşti „regi ai pustiului" ieşind din desiş şi privind

în toate părţile în jurul său.

   — Frumos animal! Uite ce mândru păşeşte, ca şi când şi- ar da seamă că e cel mai puternic dintre toate fiarele.

   Cei patru camarazi nu slăbeau din ochi leul. Într-un rând fiara se uită chiar spre ei, dar depărtarea era prea mare ca să-i poată vedea.

   Totuşi porni în această direcţie, se opri însă pe la mijlocul luminişului şi privi în juru-i.

   — Să ne întoarcem pe unde am venit - zise Farrow - mi se pare că leul vine încoace şi e mai bine să nu ne vadă numaidecât.

   Dar când să se retragă în tufiş, băgară de seamă că leul îşi alesese altă ţintă. Se întoarse brusc şi porni să taie drumul de-a curmezişul, apoi pieri în desiş.

   — Să o luam repede pe marginea luminişului până nu se iveşte iar leul! zise doctorul.

   Aşa şi făcură. Abia după o jumătate de ceas ajunseră la capătul celălalt al luminişului, fără să fi găsit vreo potecă. Nici chiar în locul pe unde dispăruseră maimuţele nu se vedea vreuna. Desişul era de nepătruns şi nu pricepeau de fel ce se făcuseră ele.

   — Nu ne rămâne decât să cercetate şi latura cealaltă a luminişului - propuse Farrow tovarăşilor săi - trebuie să fim însă cu mare băgare de seamă, căci s-ar putea ca leul să ne pândească pe undeva şi să ne atace pe neaşteptate. Ţineţi- vă armele pregătite.

   — Tată, nu cred că nu e nevoie săi cercetăm toţi în acelaşi timp marginea luminişului - zise George - o să mă duc numai eu şi cum am ochii destul de ageri, o să zăresc îndată leul şi vin în goana calului să vă previn.

   Căpitanul se împotrivi propunerii fiului sau, ştiind că George va caută să răpună singur leul, dacă s-ar ivi într- adevăr. Dar când tânărul îi făgădui că se va înapoia negreşit la ivirea fiarei, îl lasă să plece. Petre vru să-l însoţească, George însă îl opri, spunând că doi inşi fac mai mult zgomot decât unul singur şi ar putea trezi din somn leul. Tânărul dădu pinteni calului şi porni, urmat de ceilalţi, care nu-l slăbeau din ochi, pentru a-i putea veni în ajutor dacă va fi nevoie.

LA FERMA LUI DOERNIG

   GEORGE PRIVEA CU ÎNCORDARE DESIŞUL şi în

acelaşi timp spre locul unde pierise leul, deşi pe acolo părea să nu fie nici o potecă; pretutindeni tufele erau atât de încâlcite încât părea cu neputinţă să pătrundă o făptură în ele.

   În cele din urmă tânărul ajunse la locul unde observase că dispăruse leul. Se gândea că ar putea găsi aici smocuri de păr din coama lui agăţate de mărăcini, dar de pe cal nu le putea vedea şi de descălecat nu vroia. Poate că fiara era acum departe şi nu era nevoie să fie prea prevăzător.

   Lăsă calul la pas. Numai din când în când se uita îndărăt, poate tot va zări leul.

   Deodată văzu în desiş o spărtură adâncă. Să fie poteca pe care o căuta? Se apropiă de marginea luminişului să vadă mai bine. Vru să descalece. Ţinea însă în mână revolverul, gata să tragă îndată ce se va ivi fiara.

   Dar, n-apucă să pună piciorul pe pământ şi calul începu să necheze şi sări speriat în lături, trăgând pe călăreţ după el în cădere, tânărul scăpă arma din mână. În clipa următoare calul o luă la fugă ca turbat.

   În primul moment, George fu atât de uluit şi ameţit de căzătură, încât nu putu face o mişcare. Apoi vru să se scoale şi să-şi caute mai întâi revolverul. Dar în aceeaşi clipă leul se ivi înaintea lui şi dădu să se repeadă la el.

   Apucase să se ridice pe jumătate, fiara însă îl trânti îndărăt Se credea pierdut când simţi laba grozavă a leului pe pieptul său şi aştepta din clipă în clipă să-l sfâşie.

   Auzi însă în acelaşi timp tropot de copite apropiindu-se în goană. Leul ridică repede capul şi se uită cu ochi scânteietori la cei ce soseau. O împuşcătură detună şi glonţul atinse fiara care îşi lăsă prada, scoase un răget înfiorător şi, dintr-o săritură, pieri iar în tufiş.

   George se ridică repede, apucă arma care era la un pas de el şi se uită în juru-i. Leul însă dispăruse. Făcu semn, râzând, camarazilor care se apropiau, ca să le arate că nu

fusese rănit. Cum ajunse lângă el, căpitanul sări din şea, îl îmbrăţişa şi-i zise cu glas tremurător:

   — Te credeam pierdut, copilul meu. Când am văzut laba grozavă a fiarei pe pieptul tău, nu speram să mai scapi cu viaţă. Dar cum se face că ţi-a scăpat revolverul?

   — S-a speriat calul şi m-a trântit la pământ tocmai când vroiam să descalec. În cădere arma mi-a scăpat din mână. Deşi foarte aproape de mine, nu puteam s-o iau, deoarece dacă aş fi făcut o mişcare, leul m-ar fi sfâşiat imediat.

   — Şi foarte bine ai făcut, aceasta ţi-a fost salvarea - zise doctorul.

   Petre alergă să caute calul lui George şi-l aduse imediat, deşi bietul animal tremura ca varga.

   Încălecară şi trecură prin spărtură, de unde începea într- adevăr o potecă. După ce făcură o bucată de drum, doctorul zise:

   — Ştii ce m-am gândit eu, domnule căpitan? Oare să nu fie leul „dihania" despre care se spune că a ucis atâţia oameni, ba că i-a şi mâncat chiar?

   — Păi bine, doctore, crezi că fermierii n-ar fi băgat până acum de seamă despre cine e vorba şi n-ar fi pornit o vânătoare straşnică împotriva lui? Nu, părerea mea e că trebuie să fie cu totul altceva, dar nu vreau încă să vorbesc despre asta pentru a nu mă face de râs, poate - răspunse căpitanul Farrow.

   — Hm... păcat! L-am fi împuşcat noi mai târziu şi am fi scăpat Uganda de o pacoste.

   — Prea ar fi fost lesne - râse George - aşa aventură mai bine lipsă.

   — Ce, nu ţi-a ajuns că era cât p-aci să fii sfâşiat de ghearele lui? făcu Farrow, zâmbind. Mai vrei şi altceva?

   — Drept să-ţi spun, eu aş pune rămăşag că toată povestea cu „dihania" e o născocire şi că nici nu există aşa ceva.

   — Zău? râse căpitanul. Şi-ţi pare rău, nu e aşa?

   — Eu presimt că vom avea totuşi ceva de întâmpinat - răspunse tânărul - a, uite că se sfârşeşte desişul şi copacii încep să se rărească. Cred că de aici nu mai avem mult până la ferma lui Doernig.

   — Slavă Domnului! Peste două ceasuri trag nădejde să fim acolo. Nu prea sunt deprins cu călăritul şi-mi ajunge pentru ziua de azi - făcu doctorul, oftând - numai de n-am da iar de vreun bucluc care să ne ţie în drum, altminteri ajungem tocmai la noapte, când toată lumea doarme.

   — Atunci să dăm pinteni cailor - propuse George.

   Propunerea fu primită şi porniră în goană, de parcă ar fi

fost vorba de o întrecere.

   Înainte de a se împlini cele două ceasuri zăriră în depărtare ferma şi se îndreptară într-acolo. Trebuie să fi fost văzuţi, căci în poartă stătea un bărbat lat în spete, care ţinea mâna streaşină la ochi, pentru a putea vedea mai bine.

   Când camarazii descălecară şi se apropiată de el, fermierul le zise:

   — Veniţi de la ferma fratelui meu probabil? Îi cunosc caii. Nu-mi închipui că i-aţi furat - adaugă el, zâmbind.

   — Nu, nu i-am furat - răspunse căpitanul, râzând - îţi aducem multe salutări din partea lui şi te rugăm să ne găzduieşti o zi, doua. Dă-mi voie să mă prezint, de asemenea şi pe camarazii mei: Sunt căpitanul Farrow, acesta e fiul meu George, dumnealui e doctorul Bertram şi celălalt credinciosul nostru tovarăş Petre Uriaşul.

   Van Doernig le strânse mâinile şi-i pofti în casa. La o poruncă a lui, doi negri veniră să ia caii şi-i duseră în ţarc.

   Era tocmai vremea cinei. Fură poftiţi la masă şi doamna Doernig se bucură foarte mult de oaspeţi, având rar prilejul să vadă străini abătându-se pe acolo.

   Van Doernig avea şi un fiu, care lipsea însa în momentul acela de acasă. Tatăl său aştepta să se întoarcă abia a doua zi dimineaţa. Când spuse acestea căpitanului, chipul fermierului se întunecă.

   Mirat, Farrow îl luă de-a dreptul şi-l întrebă:

   — Băiatul te îngrijorează, domnule van Doernig?

   — Nu, domnule căpitan, e un copil foarte bun şi ştiu că o să-şi facă lesne calea în viaţă. Ceea ce mă pune însă pe gânduri, e faptul că, îndrăzneţ cum e, a plecat în căutarea „monstrului" care se aţine pe aici şi a vârât spaima în toţi fermierii ţinutului.

   — Aha, „Spaima Ugandei!" făcu Farrow, zâmbind.

   — Va să zică ai auzit şi dumneata despre asta? Pesemne de la frate-meu. Ce să-ţi spun, nu mai ştim nici noi ce să facem. De aceea fiul meu s-a hotărât să-i vie de hac. N-a fost chip să-l opresc. A plecat singur călare, zicând că nu se întoarce până nu scapă lumea de pacostea asta. Închipuiţi- vă, domnilor, nu putem dormi şi noi o noapte liniştiţi. Ceva sau cineva dă târcoale casei, încearcă la uşi şi ferestre să intre în casă şi a doua zi lipseşte o vită din ţarc. Ba a atacat şi ucis chiar oameni. Din păcate nimeni n-a putut până acum să ne spună cum arată. Morţii erau aproape de nerecunoscut, pe unul l-am găsit pe jumătate mâncat. Şi împotriva unui astfel de monstru a pornit fiul meu singur- singurel. Nu e o nebunie din partea lui? Dar vă rog să nu pomeniţi ceva, nevesti-mii. Ea nu ştie încă nimic despre asta.

   — Bine făcea fiul d-tale dacă mai aştepta niţel, fiindcă noi am venit încoace tocmai în vederea acestui lucru. Să ne povesteşti după masă tot ce ştii despre monstru, poate vom înţelege mai bine cam ce avem de făcut. Crezi că e vreo fiară din cele mari?

   —  Nu, domnule Farrow, o fiară de pradă nu poate fi. Cred că e un leu? Nu, nu, am zărit într-o noapte o umbră care semăna a om, dar ceva mai mic la stat. Trebuie să fie într- adevăr un monstru, de aceea sunt atât de îngrijorat de soarta fiului meu.

   După masă, când bărbaţii se retraseră iar în camera de lucru a fermierului, Farrow îl întrebă ce e cu negrul pe care îl găsiseră la marginea tufişului.

   — A, vrei să spui Kuba, domnule căpitan, îmi pare rău că nu pot pune mâna pe el. Închipuieşte-ţi că vrea să se înapoieze în satul său ca să se însoare. Fiind însă sărac s-a folosit de povestea cu monstrul pentru a mă putea jefui mai bine. Mi-a furat în timpul câtorva nopţi patru boi, două vaci, un cal şi câteva oi, spunându-mi că le-a răpit „dihania". În cele din urmă am descoperit furtişagul şi i-am cerut socoteala. În toiul certei nu m-am putut stăpâni şi l-am lovit de câteva ori cu biciuşca. Nemernicul a ridicat atunci mâna asupra mea. În clipa aceea a venit fiul meu şi i-a tras o bătaie zdravănă. Kuba l-a ameninţat că se va răzbuna şi a luat-o la fugă.

   — Şi vitele care ţi-au dispărut ce s-au făcut?

   — Probabil că le-a trimis într-ascuns în satul lui, fiindcă lipsea mai toată noaptea de la fermă.

   — Trebuie să-ţi spun, domnule van Doernig - zise căpitanul - că lucrurile par mai primejdioase decât crezi d- ta. Kuba va aţâţa satul împotriva d-tale şi se poate să se întoarcă în cete să atace ferma. Cunoşti doar setea de răzbunare a negrilor.

   — O fi, dar nu mă tem eu de el. Deşi fiul meu nu se află pentru moment aici ca să ne poată ajuta să ţinem piept unei navale, nădăjduiesc totuşi că voi fi cu în stare să mă apăr. Gardul e trainic şi înalt, aşa că nu-l pot sări. Oricine ar îndrăzni să se caţere pe el va fi împuşcat.

   — De, ştiu şi eu ce să spun! Părerea mea e să fii cât mai prevăzător. Drept e că n-a fost până acum de faţă la un atac al negrilor asupra unei ferme, dar cunosc alte neamuri de sălbateci care nu se dau îndărăt de la nimic. Ţi s-a întâmplat vreodată să ai vreo astfel de ciocnire cu negrii?

   — Slavă Domnului nu, totuşi cred ca vor încerca un atac asupra fermei. Ai văzut gardul care o împrejmuieşte?

   — Şi dacă îi dau foc ce te faci? Acum povesteşte-ne, rogu-te, ceva despre „dihanie", domnule van Doernig.

   — Nici eu nu ştiu ce să-ţi spun, domnule Farrow. A început aşa: Mai întâi a fost găsit un negru omorât. Era sfârtecat rău şi avea muşcături grozave la gât. Peste câteva zile altul şi, a doua zi încă unul. Cel de-al treilea era chiar mâncat pe jumătate. Vrusei într-o noapte să ies în curte să văd ce s-a întâmplat, dar abia am deschis uşa când zări o mătăhală uriaşă venind spre mine. Am zăvorit repede uşa şi l-am chemat pe fiul meu. În vremea asta am auzit afară nişte lovituri înăbuşite ca şi când ar fi bătut cineva toba. Pe urmă bubuiturile au încetat şi uşa a fost zgâlţâită de câteva ori. Noroc că e trainică şi n-o putut s-o scoată din balamale. Asta s-a petrecut câteva nopţi. De câte ori venea „dihania", băgăm de seamă a doua zi că-mi lipseşte o vită. Am încercat să stau la panda ca să o împuşc, dar în noaptea aceea nu venea. Când mă culcam însă, venea iar. Nu ţi se

pare şi d-tale ciudat?

   — Pe la vecini a fost, domnule Doernig? cercetă Farrow.

   — Da. Le-a furat şi lor destule vite. Nu ştiu ce-o fi făcând cu ele, trebuie să aibă până acum o cireada întreagă.

   — Fără îndoială. Dumneata, doctore, cam ce crezi c-ar putea să fie?

   — Nu cumva e...

   — Da, da, dragă doctore, aşa mi-am zis şi eu - îi curmă căpitanul vorba - dar deocamdată nu ne putem spune părerea, pentru că s-ar putea să ne înşelăm. Trag însă nădejde că în curând vom scăpa ţinutul de pacostea asta. Ştii încotro a pornit fiul d-tale, domnule van Doernig?

   — La vreun ceas de drum călare de la fermă e o mlaştină în pădure. Acolo vin adesea fiarele sălbatece să se adape. Vrea să se pună la pândă şi să împuşte dihania, dacă s-o arăta. Şi-a luat puşca lui cu repetiţie şi e bun ochitor după cât ştiu.

   — E într-adevăr păcat că am sosit prea târziu - zise George - altminteri aş fi făcut propunerea să mă duc să-l caut pe fiul d-tale în pădure. L-aş putea găsi prin întuneric?

   Fermierul îl privi uimit. Se mira că tânărul acesta ar avea curajul să intre noaptea în pădure. Dacă s-ar fi ascuns peste zi acolo, da, dar, aşa.

   — L-ai căuta degeaba, fiul meu trebuie să se fi pitit bine, răspunse el.

   — Atunci trebuie să aşteptăm până mâine dimineaţă. Dar poate că dihania va veni peste noapte aici şi crede-mă că nu o să-i meargă bine - încheie George zâmbind cu înţeles.

   Se întunecase de mult. Porţile fuseseră zăvorite. Fermierul ieşi în curte ca să vadă dacă totul e în regulă. Când se întoarse în casă, spuse oarecum necăjit:

   — Pesemne că tot vorbind despre afurisita aia de dihanie a început să mi se năzare aşa din senin. Pe când încercam zăvoarele porţii, ca să văd dacă sunt bine închise, mi s-a părut că văd o umbră furişându-se. I-am strigat să stea, dar a pierit ca-n pământ. Am căutat pretutindeni în curte, n-am zărit însă decât doi din argaţii mei negri, care mi-au spus că ei n-au văzut nimic. Ce vreţi, povestea asta a început să-mi cam zdruncine nervii, pesemne că m-am înşelat.

   — Să nu spui asta, domnule van Doernig, eu cred că nu te-ai înşelat de fel - răspunse îngândurat Farrow - din ce trib fac parte negrii d-tale?

   — Cei pe care i-am găsit adineauri în curte sunt din acelaşi neam cu Kuba. Dar pentru ce mă-ntrebi, nu cumva crezi...

   Fermierul îşi curmă vorba, rămase câteva momente pe gânduri, apoi ieşi în fugă din odaie. Căpitanul cu George îl urmară. Îl văzură alergând spre poartă; privi dincolo, pe câmpul luminat de lună şi se întoarse iar în curte, înjurând.

   — Ce neruşinare din partea ticăloşilor ăstora - zise el - au descuiat poarta şi au şters putina. Mi se pare că o să cam ai dreptate, domnule Farrow. Nemernicii mi-au pus gând rău şi vor să atace peste noapte ferma. Cred că n-ar strica să trimit pe cineva călare pe la vecinii mei, ca să-mi vie în ajutor.

   — Ai vreun om de încredere? întreba căpitanul.

   — Da, am adus unul când am venit încoace şi mi-e foarte devotat. L-am scăpat odată dintr-un bucluc şi s-a făcut om de treabă. O să-l trimit pe el.

   — Bine, trimite-l. Noi aşteptam în vremea asta aici. Să nu spui însă nimic celorlalţi negri, altminteri te pomeneşti că se răscoală şi ei şi lucrurile devin şi mai primejdioase.

   George ieşise pe poartă şi admira priveliştea pe care o avea înaintea ochilor. Domnea o linişte adâncă, totuşi simţea parcă o primejdie ameninţându-l.

III

ATACUL

   CĂPITANUL FARROW SE APROPIE şi el de fiul său. Tăcerea aceasta te înfiora. Nici o adiere de vânt, nici un foşnet, nici măcar ţipătul unei păsări de noapte.

   Ba da, oare nu fusese acesta ţipătul unei păsări trezită din somn?

   — Ce-a fost asta? întrebă un glas îndărătul căpitanului.

   Era doctorul Bertram care venise cu Petre din casă şi

auzise ţipătul.

   — Pare să fie vreo pasăre - răspunse Farrow - a, auzi, a ţipat iar.

   Ţipătul se reperă pentru a treia oară. Ciudat era că acum se auzise din altă parte. Cel dintâi venise din faţă, al doilea din stânga şi acesta din dreapta.

   — Căpitane, astea nu sunt ţipete de pasăre adevărată - şopti doctorul - atât de repede nu poate zbura ea dintr-un loc într-altul.

   — Crezi că au fost glasuri omeneşti? întrebă Farrow.

   — Da. Să zăvorim repede porţile, bănuiesc că negrii vin târându-se. Nu-i putem încă vedea, din pricina ierburilor înalte. Dar în curând vor fi aici.

   În clipa aceea apăru fermierul.

   — Boeren e în drum, domnilor. Va călări ca un diavol, ştiu eu. Aţi auzit şi dv. ţipătul de pasăre? Sunt negrii care sosesc. Să ne împrăştiem prin curte, în casa vom intra numai când va fi nevoie. Vreţi să-mi fiţi de ajutor în împrejurarea aceasta atât de primejdioasă?

   — Mai încape vorbă! Câţi oameni ai pe care te poţi bizui? cerceta căpitanul.

   — Soţia mea ştie să se slujească de armă ca un bărbat. De, ce să-i faci, aici nici nu se poate altfel! Mai am şi opt negri, dar nu ştiu dacă mă pot încrede în ei. Drept e că nu fac parte din tribul care ne va ataca, totuşi cu sălbatecii ăştia nu poţi şti niciodată.. Nu m-aş mira să treacă şi ei de partea celorlalţi.

   — Cheamă-i încoa, o să vorbesc eu cu ei. Cine nu vrea să

fie cu noi, trebuie să plece îndată.

   Căpitanul ieşi iar afară pe portiţa îngustă făcută în poarta cea mare, dar nu zări nimic. Oare să se fi înşelat?

   În clipa aceea se auzi însă pentru a patra oară ţipătul de pasăre. Acum îşi dădu şi el seama că era un glas omenesc şi înţelese că negrii erau foarte aproape şi aşteptau numai momentul prielnic pentru a da năvală asupra conacului.

   Van Doernig se întoarse urmat de câţiva negri cărora le spusese despre ce e vorba şi când Farrow le vorbi pe scurt, amintindu-le care le e datoria, unul din ei - un vlăjgan cât toate zilele - răspunse:

   — Maşteri, noi suntem oameni de ispravă, nu facem parte din neamul Uthabo al lui Kuba, care ne e duşman. Daţi-ne arme şi vom apăra avutul şi viaţa stăpânului nostru.

   Olandezul le mulţumi şi le făgădui o răsplată bogată dacă vor fi de partea lui. Arme şi muniţii se găseau destule în conac. Unii din negri ştiau să umble cu arme de foc, celorlalţi li se dădură suliţi şi măciuci care le puteau fi de folos într-o luptă corp la corp. Astfel toată „garnizoana" conacului era alcătuită din patrusprezece inşi şi van Doernig nădăjduia ca e deajuns pentru a veni de hac Negrilor.

   Căpitanul Farrow, care luase comanda „trupei" ca ceva de la sine înţeles, îşi împărţi oamenii astfel ca să fie apărata curtea din toate părţile. El cu doctorul Bertram, George şi Petre aveau de apărat frontul principal, pe când fermierul pe cel dindărăt. Pe flancuri se postaseră negrii, astfel că puteau ţine piept din toate părţile atacului.

   Aşteptau în linişte ce avea să vină. După socoteala lui van Doernig, ajutorul fermierilor vecini nu putea să întârzie.

   Farrow stătea cu fiul său la portiţă şi priveau mereu afară. Nu se vedea încă nimic cu ochiul liber, dar după ce privi prin ochean, înghionti uşor pe George şi-i şopti:

   — Vin! Mare poftă aş avea să le-o iau înainte şi să-i împroşc cu câteva gloanţe. Poate ca, de frică, se împrăştie ca potârnichile.

   — N-avem decât s-o facem. Cu ticăloşi de ăştia nu încape cruţare. Aha, i-am zărit şi eu! Ei, începem?

   — Nu încă, dragul meu, căci dacă nu fug imediat şi dau năvală în conac, fiecare minut e preţios. Cu cât amână atacul, cu atât mai bine pentru noi. Vecinii se vor grăbi desigur să vină încoace.

   — Mie, drept să-ţi spun, mi se pare că prea se tărăgănesc lucrurile - zise George nerăbdător - dar bine zici, să vedem mai întâi ce au de gând negrii. „Cetatea" nu ne-o pot lua cu asalt.

   — Uiţi cât sunt de vicleni şi împotriva unui incendiu nu putem face nimic. Nu trebuie să-i lăsăm să se apropia de gard. Meterezele sunt bine aşezate, avem de aici o vedere până departe. Aha, uite-i că s-au ridicat de jos. Acum începe atacul!

   În clipa următoare se auzi o larmă asurzitoare înaintea porţii şi în acelaşi moment detună din locul unde se afla fermierul cu soţia să câteva împuşcături. Era semnalul de apărare.

   Negrii năvăleau ca o vijelie. Căpitanul Farrow îi lăsă să se apropie până la cincizeci de metri, apoi comandă:

   — Foc!

   Întâia salvă bubui, pe urmă începu un foc viu asupra negrilor. Aceştia părură uluiţi, văzând însă că focul nu încetează se trântiră la pământ şi bătură în retragere, târându-se pe brânci. Cei din faţă, care fuseseră răniţi, rămaseră pe câmpul de luptă gemând şi văicărindu-se. Căpitanul dăduse ordin tovarăşilor săi să rănească astfel pe negri ca să nu o poată lua la fugă.

   — Ura, întâiul atac a fost respins! strigă George cu bucurie. Tată, să-i urmărim...

   — Mai domol, băiatule, aşa uşor nu merge. Negrii se vor sfătui acum şi vor încearcă alte mijloace împotriva noastră. Să vezi că în curând se vor ivi iar.

   Trecu aproape un sfert de ceas fără să se arate vreunul. Luna lumina ca ziua, aşa că se putea vedea bine ce se petrece dincolo de poartă. Camarazii se mirau ca negrii s-au astâmpărat.

   — Ia spune-mi, rogu-te, căpitane - şopti deodată doctorul - mi se pare mie, ori e adevărat? Vezi tufa aceea mare de colo? Acum jumătate de ceas era parcă mai departe. Ai zice că se apropie din ce în ce de conac.

   Farrow privi cu încordare câteva momente, apoi

răspunse:

   — Ai dreptate, doctore. Ba mai văd dincolo, pe dreapta, încă una care nu era până mai adineauri. Ticăloşii ăştia încearcă să ne tragă pe sfoară, dar le arăt eu lor acum că nu le merge cu noi.

   Ridică fulgerător puşca şi George făcu asemenea. O scurtă comandă a lui Farrow şi se începu din nou un foc viu asupra tufelor mişcătoare. Efectul fu însă altul decât se aştepta căpitanul, în loc s-o ia la fugă, negrii săriră dintre ierburile înalte şi porniră în goană spre gard. Câţiva fură fireşte doborâţi din fugă, dar cei mai mulţi ajunseră la gard şi încercară să se caţere pe ei.

   — Înapoi spre casă! Ne lipim de perete şi tragem în oricine reuşeşte să sară în curte. Fiţi fără cruţare! porunci căpitanul.

   Din partea dindărăt a casei se auziră de-asemenea împuşcături, tot astfel şi din lături, unde pândeau argaţii negri. Părea că se dădea un atac pe toate fronturile şi căpitanul Farrow înţelese că o cruţare a duşmanului le-ar putea fi din cale afară de primejdioasă. Stăteau acum lângă casă şi ţineau sub ochi gardul. Curând se iviră atâţia negri în vârf, încât camarazii nu pridideau să-i doboare cu gloanţele lor. Unii săriră jos în curte.

   — În casă, repede! strigă Farrow.

   În clipa aceea veni şi fermierul cu oamenii săi.

   — Vom avea de dus o luptă, crâncenă - le zise căpitanul - a, uite ca au deschis poarta cea mare. Trebuie să ne apărăm din răsputeri.

   Intrară cu toţii în casă şi alergară la ferestre, care erau prevăzute cu găuri de metereze. Căpitanul cu fiul său urcară la catul de sus, de unde aveau o vedere mai întinsă dincolo de gard.

   În vremea asta negrii pătrunseseră în curte şi încercau prin toate mijloacele să spargă uşile şi ferestrele, dar van Doring se gândise la astfel de răscoale când clădise casa şi căptuşise uşile şi ferestrele pe dinăuntru cu tablă groasă.

   Totuşi era de aşteptat că în cele din urmă tot vor izbuti. Salvă după salvă detuna şi negrii cădeau seceraţi ca spicele, iar care cădea nu se mai scula. Curtea se umpluse cu morţi şi răniţi, dar ura sălbatecilor împotriva albilor era atât de mare, că nesocoteau moarta şi dădeau mereu năvală.

   Căpitanul Farrow cu fiul său, deschiseră un foc viu şi neîntrerupt. Abia acum începură negrii să bată în retragere. Numai îndărătul conacului lupta mai urma cu îndârjire. Când însă tatăl şi fiul îşi îndreptară într-acolo gloanţele, încetă şi aci lupta.

   — Acum vor încerca alte mijloace pentru a lua cu asalt conacul - zise căpitanul lui George - cheamă pe doctorul Bertram şi pe Petre încoace, pot vedea mai bine de aci ce se petrece şi afară de asta nu va mai fi nevoie să alergăm mereu în dosul casei când o vor ataca negrii din partea aceea.

   George se duse şi-şi aduse camarazii. Abia se aşezară aceştia la posturile lor, ca asaltul sălbatecilor începu. De data asta aveau crăci aprinse în mână, pe care vroiau să le arunce pe acoperiş. Trebuiau împiedecaţi cu orice preţ. Gloanţele camarazilor îi culcau unul câte unul la pământ, dar se găseau mereu alţii care le luau crăcile aprinse din mână şi se apropiau mereu cu ele de conac.

   — Repede sus pe acoperiş, George! Du-te cu Petre şi încearcă să stingi focul - strigă Farrow fiului său.

   Acoperişul era cam oblic, aşa că nu puteau fi văzuţi îndată. Cei doi camarazi luaseră de jos nişte prăjini cu care să poată împinge îndărăt crengile aprinse, dacă s-ar întâmpla să ajungă într-adevăr pe acoperiş.

   În cele din urmă negrii izbutiră să se apropie de casă. Trei crengi aprinse căzură chiar lângă Petre şi George. Le apucară cu mâna şi le zvârliră jos, tot astfel făcură şi cu celelalte care zburau pe acoperişul de carton cătrănit.

   După ce negrii bombardară cu crengi aprinse acoperişul vreme de vreun sfert de ceas, fără să-şi ajungă scopul, renunţară, aşezară însă un rug mare înaintea uşii care luă într-adevăr foc, cum înţeleseră camarazii din fumul gros care ajungea până la ei.

   George se uită ca în neştire la ceas. Trecuseră două ore de când plecase omul trimis călare după ajutoare. Vor mai putea ei ţine piept negrilor încă un ceas, până ce vor sosi?

   Se târî cu băgare de seamă la marginea acoperişului şi se uită în jos. Chiar dedesubtul lui ardea uşa. Ştiind că se deschide în afară, lui George îi veni ceva în gând. Îl chemă pe Petre şi-l trimise la cei de jos, să le spun că el va cuteza să deschidă uşa şi să stingă focul. Ei să împuşte pe toţi negrii care se află în dreptul uşii şi să oprească pe ceilalţi să se apropie până ce va reuşi planul lui.

   Petre plecă, iar el începu un foc viu asupra negrilor. După ce descărcă ultimul glonţ, alergă jos şi se repezi la uşă, unde van Doernig stătea necăjit, neştiind ce să facă.

   George îşi încarcă la repezeala revolverul, în vreme ce dădea ordin celorlalţi să stea la ochiurile ferestrelor şi să tragă fără întrerupere pentru a ţine pe negri cât mai departe.

   Petre se alăturase lui George. Împuşcăturile detunară. Tânărul deschise cu băgare de seamă uşa. Un fum gros îl izbi în faţă. El însă nu se sinchisi, ci începu să împrăştie focul cu o prăjină, în timp ce Petre turna deasupra jarului găleţi cu apă aduse de doamna van Doernig.

   Focul se potoli şi când negrii vrură să dea năvală, George le închise uşa în nas şi o zăvori la loc.

   — Bravo, domnule George! îl lăudă olandezul. Acum o să apăr eu uşa şi dv. Duceţi-vă iar pe acoperiş.

   — Aşa o să şi facem. Mă tem că negrii vor încerca din nou să dea foc casei. Noroc că e de piatră, altminteri am fi fost până acum cu toţii scrum.

   — De-ar veni mai repede ajutoarele!

   — N-au avut încă timp să sosească, domnule van Doernig. Ia bine seama ca sălbatecii să nu pună iar foc uşii. A doua oară ar şti ei cum să mă împiedece să-l sting. Eu mă duc sus.

   Tatăl său îl întâmpină cu cuvintele:

   — George, oamenii aceştia încearcă să arunce crengi aprinse pe acoperiş, ceea ce nu trebuie să-i lăsam cu nici un chip.

   Dar crengile aprinse curgeau cu nemiluita şi în curând focul izbucni în câteva locuri. Situaţia se înrăutăţea. Cerură de jos găleţi cu apă. Acoperişul fu inundat în întregime, aşa că primejdia de a se aprinde era întrucâtva înlăturată.

   Furia negrilor nu mai cunoştea margini. Se retraseră pentru a chibzui şi a născoci alt vicleşug.

   Căpitanul coborî în casă şi se aşeză în catul de sus, la postul său de observaţie.

   — Încă o jumătate de ceas, Petre şi ajutoarele vor fi aici - zise George credinciosului său camarad - de-ar zăbovi ticăloşii ăia cu sfatul lor până atunci, suntem salvaţi.

   Dar negrii nu se dădeau bătuţi. Încercară încă de două ori să se apropie cu copăcei aprinşi, fură însă. Respinşi cu gloanţe. A treia oară nu mai putură fi goniţi. Un trunchi gros de copac izbi uşa şi o făcu ţăndări. Câţiva negri pătrunseră în casă; deşi întâmpinaţi cu gloanţe, înaintau spre etajul de sus.

   Albii păreau pierduţi, căci sălbatecii cărau acum crengi uscate pentru a da foc casei pe dinăuntru. Deodată se auzi de afară o larmă asurzitoare. Negrii aflaţi în casă lăsară totul baltă şi alergară în curte, unde începură să urle ca ceilalţi.

   Cei din casă, crezură că le-au sosit ajutoarele. Căpitanul Farrow cu fiul său se uitară printr-un ochiu de geam vrând să afle de ce răcneau negrii atât de îngroziţi. Dar ce văzură îi făcu să se înfioare.

   În mijlocul curţii, luminată de razele lunii, stătea o făptură fioroasă care se bătea cu pumnii în piept. Se auzii apoi ca un bubuit de tunet îndepărtat. Era într-adevăr o privelişte înspăimântătoare...

IV

SPAIMA UGANDEI

   URMĂ UN RĂGET ÎNFIORĂTOR... un răget atât de grozav încât îi făcu pe camarazi să se cutremure. Începu mai întâi cu un lătrat ca al unui câine mare, care se preschimbă într-un muget ca de tunet.

   Cei din conac erau atât de uluiţi, încât nimeni nu se gândi să ridice arma şi să tragă în monstrul care păşea agale spre casă. Doctorul Bertram zise cu mirare:

   — E un urangutan. Nu-nţeleg însă cum a ajuns aici. Nu ştiu să se fi aflând prin părţile acestea astfel de maimuţe.

   — Trebuie să coborâm în casă, altminteri ne pomenim cu dihania înăuntru - zise căpitanul alergând în fugă pe scară cu doctorul, George şi Petre după el.

   Aşteptară câteva minute şi văzând ca urangutanul nu se arată, căpitanul făcu semn camarazilor să-l urmeze.

   Ieşiră în curte. Negrii pieriseră ca-n pământ, nu se vedeau decât morţii şi răniţii.

   Gorila nicăieri.

   Ocoliră cu băgare de seamă curtea, dar degeaba.

   Deodată un răcnet înfiorător sfâşia tăcerea. Camarazii se opriră în loc. Răcnetul nu se repetă însă, ci după câtva timp se auzi iarăşi răgetul urangutanului, ca un tunet în depărtare.

   — Pesemne că a ieşit prin dos - îşi dădu cu părerea căpitanul - vom găsi poate o spărtură în gard făcută de negri.

   — Uite colo una - zise Petre - pe aici trebuie să fi ieşit.

   — Păcat - făcu George cu ciudă - tare aş fi vrut să răpun eu „Spaima Ugandei". Dar ce o fi fost ţipătul acela? Gorilele ţipă aşa?

   — Nu, George, urangutanii nu ţipă - răspunse doctorul râzând - mă mir şi eu, cine să fi ţipat.

   — Bănuiala mea asupra acestei spaime a Ugandei s-a adeverit - zise căpitanul - acum haidem în casă, să curăţăm odăile de morţi şi răniţi. A, dar asta ce e? Mi se pare că sosesc vecinii.

   Se auzeau într-adevăr strigăte şi larma în curtea din faţa. Ajutoarele sosiseră.

   — Să fi venit cu zece minute înainte, aveaţi ceva interesant de văzut - le zise van Doernig - dacă nu erau dumnealor - şi arătă spre camarazi - casa mea ar fi acum scrum şi cenuşă. După cum înţeleg, Boeren a sosit la timp, nu e aşa?

   — Boeren? Nici nu l-am văzut - răspunse unul din fermieri - noi eram în căutarea „Spaimei". Auzisem că fiul d- tale a plecat singur să-l răpună şi ne-am gândit să-i dăm o mână de ajutor.

   — Pesemne că Boeren a ajuns la fermă după plecarea dv. Dar nu face nimic, bine că aţi venit. Adineauri a fost aici „Spaima Ugandei". De data asta a făcut o faptă bună, căci a pus pe fugă pe negrii care atacaseră conacul.

   — Ce, „Spaima Ugandei" a fost aici?! strigară fermierii încremeniţi. Şi unde s-a dus? Trebuie să pornim după dihanie, altminteri nu o să avem linişte.

   Se înţeleseră să ducă mai întâi morţii la marginea pădurii şi să-i îngroape acolo în zorii zilei. Răniţii trebuiau pansaţi, căci van Doernig nu vroia să le dea negrilor o pedeapsă prea aspră, pentru a nu-şi atrage şi mai mult ura şi setea lor de răzbunare.

   Fură deci pansaţi în grabă şi aşezaţi lângă gard. În mijlocul curţii argaţii aprinseră un foc şi fermierii se aşezară în jurul lui. Cei mai mulţi din ei vroiau să pornească îndată în urmărirea monstrului, dar căpitanul Farrow, care nu le spusese deocamdată că e vorba de o gorilă uriaşă, îi sfătui să mai aştepte, temându-se că negrii să nu se întoarcă şi să încerce iar un atac asupra fermei.

   — Să poftească! strigă un fermier voinic. O să le dăm o lecţie să ne ţie minte. Cred însă că ai dreptate, domnule Farrow, e şi mâine zi. Vom porni atunci cu toţii după dihanie.

   În clipa aceea se auzi tropot de copite şi un bărbat descalecă în curte. Când văzu pe fermieri rămase uluit, apoi le dădu bineţe.

   — Vezi că am sosit înaintea d-tale - îi zise fermierul cel voinic - ai fost şi la ferma mea, Boeren?

   — Nu, n-am apucat s-ajung până acolo. Mă prinseseră negrii, dar când a apărut „dihania" am izbutit să fug. Am venit încoace să văd dacă mai e nevoie de ajutoare.

   — Cred că ai trecut şi d-ta printr-o spaimă grozavă, dragă Boeren - îi zise van Doernig strângându-i mâna - du-te în casă să-ţi dea nevasta un pahar de rachiu ca să-ţi mai revii.

   Boeren îl ascultă. George aruncă tatălui său o privire întrebătoare, dar acesta era atât de cufundat în gânduri, încât n-o văzu.

   Fermierii sporovăiau veseli, deodată însă săriră în picioare ca la o comandă, holbându-se la poarta care stătea acum larg deschisă şi în care se ivi un negru cu braţul drept ridicat în sus.

   — Ce cauţi aici? se răsti van Doernig la el. Ţi s-a urât cu viaţa că îndrăzneşti să...

   — Masser - îi curmă negrul vorba - e un sol de pace şi ştiu că voi nu faceţi nimic la mine. Căpetenia noastră trimis spune la tine face pace dacă lăsaţi ridice morţii şi răniţii.

   Olandezul vru să-l repeadă iar, dar căpitanul Farrow îi şopti repede ceva. Van Doernig se linişti îndată şi răspunse:

   — Bine, trimiteţi zece oameni să ridice răniţii. Pe morţi i- am dus noi la marginea pădurii. Dar ia bine seama la ce îţi spun: Dacă până într-un ceas n-aţi părăsit, toţi ţinutul, spânzurăm pe oricare din voi s-ar mai afla aici. Ai înţeles?

   Negrul dădu din cap şi se făcu nevăzut.

   Curând veniră zece negri să ia răniţii; fermierii îi supravegheau cu armele în mâini, temându-se să nu fie vreun vicleşug de-al lor. După ce ultimul rânit fu ridicat, Farrow porunci să se puna un om de pază la poartă, apoi camarazii fură poftiţi în casă, unde li se dădu o cameră ca săi se odihnească până la ziuă, când vor avea de furcă, deoarece trebuiau să pornească în căutarea „dihaniei".

   — Ai văzut mutra pe care a făcut-o Boeren când a dat cu ochii de fermieri? întrebă George pe tatăl său când fură singuri. Părea foarte speriat, deşi trebuia să se bucure că au venit.

   — Ai dreptate, dragul meu. În privinţa asta aş avea şi eu ceva de spus, dar deocamdată o să tac. Să nu-l slăbim însă din ochi. Mic nu-mi place de fel omul ăsta.

   — Nici ţipătul acela când a apărut gorila nu-l pricep, adăugă doctorul Bertram. Mă tem că au să se mai petreacă pe aici lucruri ciudate.

   Farrow nu vroia să împărtăşească încă bănuielile sale camarazilor, aşa că schimbă vorba şi se trânti îmbrăcat în pat. Nu trecu mult şi adormiră. Se treziră abia după răsăritul soarelui. În curte fermierii râdeau şi păreau foarte veseli.

   Când veni la ei, Farrow fu întâmpinat cu multă căldură; van Doernig le povestise ce făcuseră, aceşti străini pentru el şi că fără ajutorul lor ferma lui ar fi fost nimicită.

   La cererea fermierilor de a-i însoţi în goană după „dihanie", spre marea lor mirare căpitanul refuză. Spuse zâmbind că e sigur de izbânda lor, chiar şi fără ajutorul său şi că e mai bucuros să rămână la fermă.

   Chiar şi van Doernig păru uluit de hotărârea lui, îşi spuse însă că Farrow se dezgustase de goana aceasta fără folos şi deoarece nu putea însoţi pe vecinii săi, îşi puse în gând să vorbească după plecarea lor cu oaspetele său în privinţa aceasta. Poate că îl hotăra totuşi să se ducă în căutarea fiului său.

   Abia plecară fermierii şi căpitanul zise cu glas coborât Olandezului:

   — Să pornim şi noi, domnule van Doernig. Să nu-ţi închipui că mi-am schimbat gândul. Nu vroia însă să plecăm atâţia odată, ca să nu ştergem urmele. Ai văzut şi d-ta că vecinii d-tale nici nu s-au gândit să caute de unde s-a auzit ţipătul. Eu mă duc acum cu fiul meu în cercetare şi te-aş ruga să găsim caii înşeuaţi când ne vom întoarce! A, să nu uit! Ce face Boeren şi-a revenit din spaima pe care a tras-o?

   — A plecat călare, încă din zori. Zicea că se duce să-l caute pe fiul meu. E într-adevăr un om credincios, după cum vezi.

   Farrow dădu din cap, dar nu zise nimic, deşi li se părea ciudat faptul că Boeren pornise singur atât de dimineaţa. Se duse cu George la marginea pădurii, nu găsiră însă nimic, deoarece negrii amestecaseră urmele în fuga lor.

   În vremea asta Petre, care rămăsese la conac, înşeuă caii cu ajutorul argaţilor şi camarazii porniră încotro le spusese fermierul că se dusese fiul său.

   — Nu ţi se pare ciudat, căpitane, că Boeren a plecat atât de dimineaţă de la fermă? întrebă doctorul după ce se îndepărtară.

   — Foarte ciudat chiar. Sunt acum pe deplin încredinţat că Boeren acesta e... hoţul de vite.

   — Ce vorbeşti, frate?! Boeren să fie.. Eu altceva vroiam să-ţi spun dar. Ei drăcia dracului! Mi se pare că ai dreptate. Abia acum mă dumiresc eu ce-a fost ţipătul de azi noapte. Pesemne că Boeren s-a întâlnit cu urangutanul şi s-a speriat.

   — Trebuie însă să-l şi cunoască mai de mult, dragul meu. Ai auzit şi d-ta ce spunea van Doernig, că Boeren vrea să-şi facă o fermă pentru care are, fireşte, nevoie de cât mai multe vite. În fiece noapte când se iveşte gorila, dispar vaci, boi şi cai - scurt, tot ce-i trebuie unui fermier. Boeren s-a folosit de „Spaima Ugandei" şi cu ajutorul lui Kuba a furat vitele. Cunoaşte desigur foarte bine pe negri şi pare să fie bun prieten cu ei. De aceea, cred că vitele furate au fost duse la tribul lui Kuba şi că negrii au şi ei partea lor la câştig. Boeren trebuie să aibă acum cirezi întregi, în orice caz de ajuns pentru o fermă. Pentru aceasta se cere însă ca van Doernig şi ai săi să dispară. Poate că plănuieşte chiar ca după jefuirea ferind şi uciderea olandezului, să se facă el stăpân pe ea. Azi noapte nu s-a dus să adune vecinii, ci la negri, ca să-i aţâţe şi mai mult. Acum ştie că noi vom căuta să dăm de gorilă şi va născoci ceva ca să ne prăpădească. De fermier pare să nu-i fie frică de fel.

   — Şi „dihania" i-a cam încurcat socotelile, râse doctorul Bertram. Cred că negrii nu vor încerca atât de curând un atac asupra fermei.

   — Să nu zici asta, dragul meu. Negrii ştiu că monstrul se arată numai când şi când. Cu toată propunerea lor de pace, sunt sigur că Boeren îi va aţâţa din nou.

   — Ai văzut cum s-a mirat Boeren când a dat cu ochii de fermieri? Am crezut la început că joacă teatru.

   — Ceea ce a şi făcut. Boeren e un actor foarte bun şi aşa l-a putut duce de nas multă vreme pe van Doernig.

   — Lasă că nu o să-i meargă cu noi „farafastâcuri" de- astea. Să ne cadă numai în palmă şi îl spânzurăm la repezeală - zise înfuriat doctorul.

   — Asta e treaba fermierului. Noi să-l dam mai întâi de gol, altminteri van Doernig nu o să vrea să creadă. Pare să aibă o încredere oarbă în pungaşul ăsta, deşi ticălosul i-a pus de mult gând rău.

   În vreme ce vorbeau, ajunseră la pădure şi o luară pe sub copaci. Cunoscură după urmele de copite că fermierii trecuseră pe aici. Farrow era curios să ştie dacă se întâlniseră cu fiul fermierului, deşi se cam îndoia.

   Când fură la mlaştină, camarazii descălecară şi cercetară în jurul ei. Găsiră numai urmele fermierilor, dar nici una de gorilă. Şi totuşi căpitanul era încredinţat că maimuţa venea adesea la mlaştină, deoarece altă apă nu se afla prin apropiere. În afară de asta, ştia că gorilelor le plac locurile umede şi se aţin mai mult pitite prin păduri când trăiesc în libertate.

   Camarazii tocmai vroiau să încalece iar, când George se aplecă şi ridica de jos ceva.

   Era un medalion. Îl deschise şi văzu fotografi de lui van Doernig şi al soţiei sale. Probabil că fusese pierdut de fiul lor.

   Se apucară acum iar de cercetat împrejurimile mlaştinii. Îndărătul unei tufe locul era vânzolit, ca şi când s-ar fi dat acolo o luptă dârză. Găsiră şi două gloanţe goale, semn că fiul fermierului se apărase cu înverşunare.

   Căutară mai departe. O dâră ducea în desiş, dar se sfârşea aici. Totuşi camarazii aveau o oarecare cale pe care trebuiau s-o urmeze. La cai nu era nevoie să rămână cineva de pază, ştiau că nu vor fugi şi îi vor găsi la întoarcere.

LUPTA CU „SPAIMA”

   CÂND CĂPITANUL ÎŞI FĂCU LOC prin desiş, văzu deodată înaintea lui o cărare îngustă cu multe cotituri. O luă înainte şi cercetând cu luare-aminte zări o întipăritură adâncă în pământ. O arătă doctorului, care zise îndată:

   — E de la laba dinapoi a unei gorile. Cred că suntem pe urma urangutanului! Trebuie însă să fim cu mare băgare de seamă, căci dihăniile astea sunt foarte primejdioase. Numai niţel să te strângă în braţe şi-ţi pârâie toate oasele.

   Doctorul vorbise aproape în şoaptă, deoarece camarazii erau încredinţaţi că Boeren nu poate fi departe. Trebuiau să pună neapărat mâna pe el pentru a-l împiedeca să se ducă la negrii care nu-l vor preda de bunăvoie.

   Căpitanul Farrow se opri de câteva ori să asculte, dar nu se auzea nici cel mai uşor zgomot; s-ar fi zis că şi păsările fugiseră din locul acesta.

   — E de la sine înţeles, îi lamuri doctorul pe camarazi. Păsările se tem grozav de aceste animale şi le simt numaidecât, de aceea părăsesc locul în grabă când se aţine pe acolo o astfel de maimuţă.

   — Tare mă tem că Boeren sta undeva la pândă şi va trage în noi din vreo ascunzătoare, zise căpitanul. Poteca are atâtea cotituri, ca ne va fi cu neputinţă, să-l vedem. Şi dacă se va fi căţărat într-un copac, atunci e şi mai rău, fiindcă ne poate zări de departe.

   — Ai dreptate, căpitane, dar nu putem aştepta până va binevoi el să se arate.

   — N-avem încotro, trebuie să mergem înainte. Prea plăcut nu e să simţi plutind primejdia în jurul tău, dar trag nădejde că vom pune în curând mâna pe nemernicul ăsta.

   Porniră mai departe şi după vreun ceas de mers, poteca se sfârşi brusc într-un luminiş mărişor. La capătul lui era o colibă, ascunsă pe jumătate de tufe dese, aşa că nici nu o puteai zări la început.

   — Fiţi cu băgare de seamă, îşi preveni Farrow camarazii. Boeren trebuie să fie în colibă. Ar fi mai bine să ne furişăm

prin spatele ei.

   — Să intrăm în tufişul ăsta, domnule căpitan, propuse Petre. Pe aici putem ajunge la colibă fără a fi văzuţi. A, aţi zărit mutra aia care a apărut la fereastră?

   — Era a unei gorile, răspunse doctorul Bertram. E în colibă şi trebuie s-o scoatem afară dacă vrem s-o răpunem.

   — Crezi că Boeren e şi el în colibă? întrebă căpitanul.

   — Dacă e, atunci nu mai e în viaţă, l-a făcut de mult maimuţa de petrecanie, eu însă cred că nici nu se află în pădure, altminteri l-am fi zărit până acum.

   — Părerea mea e că nu ne va fi lesne să venim de hac dihaniei. Mai bucuros aş fi s-o prindem de vie şi s-o trimitem pe urmă la o grădina zoologică.

   — N-au să îngăduie fermierii, spuse doctorul. Acum haidem, poate că tot vine Boeren şi dă de noi aici.

   De data asta Petre mergea înainte. Dădea cu băgare de seama crengile în lături şi le ţinea până ce treceau camarazii, din care pricină înaintau foarte încet. Ajunseră la vreo zece metri de colibă. Auziră deodată urangutanul „bătând iar toba".

   — Ne-a simţit, şopti doctorul Pregătiţi-vă să-l întâmpinăm cum se cuvine, când va da buzna încoace. Mai bine ar fi să putem încuia deocamdată uşa pe dinafară, l-am avea astfel prins în capcană.

   — Mă duc eu! zise George şi fără a mai sta la gânduri se repezi la uşa întredeschisă, o trânti cu putere şi împinse zăvorul.

   Camarazii se apropiară şi ei de colibă; în spatele ei nu se afla nici o fereastră, dar Petre făcu cu un briceag mare de marinar pe care îl purta totdeauna la el, o găurică în perete.

   Gorila se trudea zadarnic să spargă uşa, care era destul de trainică. Începu apoi să se învârtească prin odaie ca turbată; se simţea prinsă în cursă şi căuta acum o cale de scăpare. Izbi de câteva ori cu toată puterea în peretele din fund, ca şi când ar fi ştiut că acolo se aflau potrivnicii lui care voiau să-l nimicească.

   Abia îşi arunca Farrow ochii prin găurica făcuta de Petre şi strigă înspăimântat:

   — Repede... trebuie să ne grăbim. Într-un ungher al

colibei zace un bărbat tânăr legat fedeleş. În furia lui urangutanul e în stare să-l sfâşie. Să deschideam uşa şi să dăm drumul dihaniei afară.

   Gorila se repezi iar în perete şi coliba se zgudui din temelie. Oricât de trainică era, în cele din urmă tot va izbuti s-o năruie.

   Căpitanul cu doctorul alergară în faţa colibei şi-l găsiră pe George privind printr-o crăpătură înăuntru. Urangutanul îi simţi şi izbi de data asta cu toată puterea în uşă, dar nu o putu sparge.

   George nu cuteza s-o deschidă de teamă să nu-i trântească maimuţa jos, când s-ar repezi afară.

   Izbiturile în uşă se repetau şi în curând avea să se facă ţăndări.

   — Pleacă, de acolo, George! strigă căpitanul tânărului.

   Nu mai avu însă timp; uşa fu scoasă din balamale şi îl trânti la pământ, căzând în acelaş timp peste el; Aceasta fu salvarea lui George, căci urangutanul nu-l putui zări îndată, ci căuta din ochi pe duşmanii săi. Văzu pe doctor şi pe căpitan aşteptându-l cu revolverele întinse.

   Monstrul începu să se bată înfuriat cu pumnii în piept, apoi scoase un răget înfiorător şi porni încet spre ei. Trebuia să păşească peste uşa sub care stătea nemişcat George. Puse laba pe ea, dar tânărul ridică uşa într-o parte, ceea ce făcu să alunece piciorul urangutanului, care se înfurie şi mai mult. Nu îşi luă însă ochii de la duşmanii săi şi vru să înainteze spre ei.

   George se folosi de prilej. Aruncă uşa în urangutan şi sări fulgerător în picioare. Maimuţa se întoarse spre el şi întinse braţele ei lungi să-l înhaţe.

   Tânărul făcu însă un salt în lături şi-şi smulse arma din brâu.

   Gorila scoase un urlet grozav şi se izbi iar cu pumnii în piept. Părea că nu ştie asupra căruia din duşmani să se năpustească mai întâi. Se hotărî însă repede şi porni spre George.

   Totul se petrecu cu atâta iuţeală, încât tânărul n-avu timp să ochească bine. Cel dintâi glonţ al său nimeri urangutanul în piept.

   Dar maimuţa, parcă nici nu l-ar fi simţit, înainta mereu, aşa că George trebui să se dea îndărăt. Spre nenorocul lui, se împiedecă de un ciot şi căzu lat. În clipa următoare maimuţa era lângă el. Tânărul nu-şi pierdu însă cumpătul. Se rostogoli în lături, sări apoi în picioare şi până să-l ajungă urangutanul, el era lângă tatăl sau şi doctorul.

   Petre, care, de unde era, văzuse tot ce se petrece, stătea cu cuţitul lui enorm pregătit ca să sară în ajutorul odorului său, dacă va fi nevoie.

   Când urangutanul se opri în faţa celor trei camarazi, Petre veni pe la spate şi repezind cuţitul, îl înfipse în pieptul maimuţei-om.

   Aceasta rămase câteva clipe oarecum nedumerita. Atât aşteptau camarazii. Armele lor detunară şi gloanţele pătrunseră în ochii urangutanului, care se prăbuşi la pământ. „Spaima Ugandei" îşi găsise sfârşitul.

   Camarazii alergară în colibă şi tăiară legăturile tânărului van Doernig. Acesta le spuse că Boeren îl atrăsese într-o cursă şi-l ameţise cu o lovitură în tâmplă, apoi îl târâse aici în colibă.

   Fiul fermierului îl bănuia de mult, dar n-avea nici o dovadă împotriva lui. Acum când află de la camarazi cele întâmplate la fermă, zise cu ochii scânteietori de ură:

   — Cu nemernicul ăsta o să mă răfuiesc eu singur. A vrut să ne omoare, pe mine şi pe părinţii mei, de aceea trebuie să-şi primească pedeapsa. Ba i-a mai aţâţat şi pe bieţii negrii care din pricina lui şi-au pierdut viaţa.

   După ce se mai potoli puţin, doctorul îl întrebă:

   — Cum se face că unul din negrii omorâţi de urangutan a fost mâncat pe jumătate? Maimuţele nu se ating de carne, ele se hrănesc numai cu fructe şi plante, după câte ştiu.

   — Probabil că l-au mâncat animalele sălbatece sau hienele care se aţin pe aici - răspunse tânărul.

   Cercetă apoi dacă Boeren se află în momentul de faţă la fermă.

   — Nu, a plecat azi dimineaţă, chipurile să te caute pe d- ta, zise căpitanul. Cred însă că se va întoarce.

   — Dacă nu se va abate mai întâi pe aici, îşi dădu cu părerea tânărul olandez. Să ducem maimuţa îndărăt în colibă şi să punem uşa la loc. Eu rămân aici. În colibă sunt şi armele mele pe care mi le-a luat ticălosul, când m-a doborât. Dacă vine mai întâi încoace, mă răfuiesc îndată cu el, dacă însă îl găsiţi la fermă, trimiteţi, vă rog, pe cineva să mă cheme.

   Farrow îşi dădu cam nemulţumit învoirea. Când ajunseră la fermă, cea dintâi întrebare a lui fu dacă s-a întors Boeren.

I se răspunse că n-a venit încă. Povesti fermierului tot ce se petrecuse şi că scăpaseră ţinutul de „dihanie". Mare fu bucuria olandezului când află că fiul său e în viaţa. I se părea ceva de la sine înţeles că tânărul vroia să-l aştepte pe Boeren la colibă.

   Se făcu însă amiază şi Boeren nu mai venea. Fermierii se întoarseră şi spuseră că n-au dat de urma „dihaniei". Vrură să se înapoieze pe la casele lor, dar van Doernig îi rugă să mai aştepte, deoarece le pregăteşte o mare bucurie.

   După vreo două ceasuri, sosi în sfârşit Boeren. Spuse olandezului că nu l-a găsit pe fiu-său, dar ca se va duce chiar în ziua aceea să-l mai caute.

   Căpitanul trimise într-ascuns pe Petre să-l aducă pe tânărul van Doernig. Îl sfătui însă să-l bage în casă prin curtea din dos. Până la sosirea lor aveau să treacă pe puţin două ceasuri şi nu trebuia să-l slăbească din ochi pe Boeren.

   Când acesta se ridică spunând că vrea să plece iar în căutarea tânărului van Doernig îl rugă să mai aştepte niţel, deoarece vrea să-l însoţească şi el.

   Toţi băgară de seamă nemulţumirea ticălosului şi când: întrebă pe van Doernig când are de gând să pornească, acesta răspunse:

   — Peste o jumătate de ceas, Boeren, Vreau să cercetăm împrejurimile mlaştinii. Părerea mea e că „dihania" se aţine pe acolo, în tufiş.

   — Aşi! Eu cunosc ţinutul foarte bine şi ştiu că n-are unde - făcu Boeren, tulburat.

   — Aha, îl cunoşti bine? Atunci îl vom cerceta repede. Veniţi şi dv. cu noi, domnilor? se adresă el camarazilor.

   — Mai încape vorbă! răspunse Farrow. Tocmai aveam de gând s-o facem singuri. Să vedeţi că azi venim de hac dihaniei.

   Dar până s-apuce van Doernig să spună ceva, apăru Petre. Intrase cu fiul fermierului prin curtea din dos, ieşise însă din casă numai el.

   Căpitanul Farrow rugă pe oaspeţi să asculte ce avea să le spună. Se aşeză însă lângă Boeren, pentru ca acesta să nu poată fugi când va sosi momentul.

   — Aşa dar, începu căpitanul Farrow, trebuie să vă povestesc o neînsemnată întâmplare prin care am trecut azi dimineaţă. După ce aţi plecat dv., domnilor, mi-a venit chef să vă urmez. N-am ajuns însă decât până la mlaştina din pădure şi ne-am oprit să ne odihnim niţel. Fiul meu a găsit acolo medalionul acesta pe care trebuie să-l fi pierdut tânărul van Doernig. Ne-am apucat atunci să cercetăm mai bine locul şi am dat într-adevăr de urmele unei lupte. Am intrat mai adânc în desiş şi ne-am pomenit pe o potecă îngustă.

   Vorbitorul se opri câteva secunde şi se uită la Boeren, care se frământa neliniştit pe scaun.

   — Ce ai, Boeren, de ce eşti aşa de tulburat? Trebuie să cunoşti şi d-ta poteca aceea ascunsă, ziceai doar ca ai fost adeseori la mlaştină, zise van Doernig.

   — Habar n-am de potecă, bâigui ticălosul făcând feţe- feţe.

   — Bine, o să vedem noi, urmă Farrow. Şi cum vă spuneam, am ţinut înainte poteca până ce am dat de un luminiş în care se afla o colibă. Şi ce credeţi că am găsit în colibă? „Dihania", domnilor, dihania care a băgat spaima în toţi fermierii din ţinutul acesta. Dar în acelaşi timp am găsit în colibă pe fiul domnului van Doernig legat fedeleş şi cu un căluş în gură. L-am dezlegat şi...

   Îşi curmă vorba, căci Boeren sări deodată în picioare şi vru s-o ia la fugă. Petre atât aştepta. Îi tăie drumul, dar în aceeaşi clipă Boeren smulse un revolver din brâu şi-l îndreptă asupra lui.

   Se auzi o detunătură, nu însă din arma lui Boeren. În uşă stătea fiul fermierului; el trăsese. Şi nimerise bine, căci Boeren se prăbuşi la pământ rănit grav. Tânărul salvase astfel viaţa lui Petre, care n-ar mai fi avut timp să se apere.

   Boeren fu târât în mijlocul fermierilor, care priveau încremeniţi la cele ce se petreceau. Doctorul Bertram examină pe rănit şi înţelese că acesta nu mai avea de trăit mai mult de un sfert de ceas.

   Căpitanul Farrow povesti fermierilor cele întâmplate. Boeren nu-şi pierduse cunoştinţa. De vorbit însă nu putea vorbi, dar întări din cap cele spuse de căpitan. După douăzeci de minute ticălosul îşi dădu sufletul. Fu îngropat la marginea pădurii.

   Odată cu moartea lui dispăru şi „Spaima Ugandei", iar camarazii porniră a doua zi mai departe în căutarea. A noi aventuri, pe care le vom descrie cu alt prilej.

SFÂRŞIT

Volumul 162

COMOARA PROFESORULUI

   O ÎNTÂLNIRE ÎN JUNGLĂ

   — ATENŢIE, Massers, monuhu!

   Scoţând acest strigăt de prevenire - îşi începu doctorul Bertram povestirea - Pongo sări repede spre copacul cel mai apropiat şi auzirăm fiara venind în goană, pufăind ca o locomotivă.

   Ne împrăştiarăm, căci un rinocer întărâtat - Pongo se folosise de denumirea africană pentru dihania aceasta - nu ţine seamă de nici o piedecă întâlnită în cale şi e în stare să culce la pământ o armată întreagă. De obicei, un rinocer nu se opreşte din fugă, atunci când vânătorul - sau ceea ce i-a stârnit furia - sare în lături repede în clipa din urmă.

   Adăpostindu-mă îndărătul unui copac uriaş, eram încredinţat că primejdia trecuse, dar uneori te-nşeli chiar în privinţa firii unui rinocer.

   Poate că era un „pustnic" bătrân, care ne auzise străbătând luminişul - sau poate că fusese tulburat cu puţin înainte de vânători băştinaşi, deşi vânătoarea rinocerilor e oprită. Fapt e că dihania nu ţinea socoteală de nici o regulă, ci se luă după mine, furioasă.

   Trecu atât de repede pe lângă copacul după care mă adăpostisem, încât rupse cu umerii scoarţa acestuia.

   Cu greu mă ferisem de cornul ameninţător şi făcusem o săritură pe după copac, când monstrul înfuriat se întoarse, năpustindu-se iar asupra mea.

   — Mariane, trage odată! strigai cu disperare, pe când bucăţile de scoarţă ale copacului zburau în jurul capului meu.

   — Da, trage, trage! izbuti, în sfârşit să zică şi profesorul John Jarvis, din îndemnul căruia ne aflam acum în pădurea aceasta.

   Şi deoarece răcnise cât îl ţinea gura, atrăsese luarea- aminte asupra să a rinocerului turbat.

   Trupul enorm se răsuci brusc şi o zbughi spre copacul lângă care stătea Jarvis.

   Îmi venea să pufnesc de râs, văzând mutra profesorului,

care cu gura căscată rămăsese încremenit locului şi se holba la namila ce se apropia.

  Atunci smulsei revolverul - nu mai avui răgazul să scot puşca de pe umăr - şi slobozii două gloanţe, din spate, asupra fiarei.

  Îmi dădusem seamă îndată că profesorul îşi pierduse capul din pricina ivirii neaşteptate a dihaniei. Şi aceasta părea într-adevăr turbată rău, căci odată cu detunătura armei mele se şi răsuci şi se năpusti iarăşi asupră-mi. Gloanţele n-o putuseră răni prea grav, căci trăsesem prea repede şi fără să ochesc măcar şi-apoi stătusem într-o poziţie atât de neprielnică, încât probabil că gloanţele alunecaseră pe pielea groasă. Şi chiar dacă totuşi ar fi pătruns, cel mult putuseră intra în piele, fără să atingă vreun organ vital.

  Dar tot folosiră la ceva, prin aceea că dihania se năpusti iarăşi asupra mea, cu furie sporită. În două clipe mă făcu să înconjur de nu ştiu câte ori trunchiul capacului şi două bucăţi de scoarţă mă loviră în obraz.

  Eram înfuriat că Marian nu trăgea. Probabil că se temea să nu mă nimerească, îmi spusei apoi, căci nici două clipe nu puteam sta într-un loc, pentru că dihania mă fugărea mereu.

  Căutai să vad în fugă pe prietenul meu, dar nu izbuti. Atâta putui doar zări, că profesorul dispăruse îndărătul unui copac. Era şi el înarmat cu puşcă şi revolver, dar se vede că era mai bucuros să nu se folosească de ele.

  John Jarvis era un om învăţat, care se pricepea să vorbească despre toate, mă îndoiam însă că trăsese vreun glonţ în viaţa lui.

  Şi, cu siguranţa că era întâia oară că se găsea faţă-n faţă cu un rinocer, mai cu seamă cu unul furios ca acela de acum.

  Mă temeam să nu alunec sau să mă împiedec de ceva, căci, atunci aş fi fost pierdut. În câteva clipe fiara turbată m-ar fi străpuns cu cornul, m-ar fi zvârlit în sus, apoi m-ar fi călcat în picioare când aş fi căzut îndărăt pe pământ.

  Încăodată alergasem de jur-împrejurul copacului, rinocerul se năpustise asupră-mi, când, dindărătul meu şi trecându-mi deasupra capului, fulgeră ceva şi cu o izbitură înăbuşită cuţitul de rechini al lui Pongo se înfipse în buza de jos a dihaniei.

   Trebuii să sar iarăşi în lături, din nou mă loviră în obraz bucăţi de scoarţă din copac, dar acum găsii răgazul să-mi smulg puşca de pe umăr.

   Ştiam bine că fiara turbată se va zvârli asupra lui Pongo, deoarece uriaşul negru într-adins făcuse aşa ca să atragă asupra lui luarea-aminte a rinocerului.

   Şi într-adevăr, el stătea lângă un copac uriaş, la vreun metru depărtare. Dădu din cap spre mine când văzu că dusei puşca la ochi, apoi... sări înaintea rinocerului, care îşi zvârli cornul aproape de pământ, pentru ca să-l arunce în aer pe cutezătorul duşman - dar Pongo se feri cu dibăcie.

   Şi - ceea ce nici un alt om n-ar fi fost în stare - smulse cuţitul din buza colosului, apoi făcu o săritură de saltimbanc de-a curmezişul luminişului, fără să uite să-mi zâmbească încurajator.

   Intenţia lui nu era greu de ghicit şi ea se şi îndeplini. Fiara se luă după dânsul, cu capul în piept, astfel că cornul se afla orizontal cu pământul.

   Aveam o linie de tragere foarte bună, deoarece namila trecea pe dinaintea mea. Şi desi inima îmi zvâcnea cu putere din pricina goanei dinainte, când era vorba de tras cu arma pentru salvarea vieţii, nervii învingeau slăbiciunea trupului. Slobozii două gloanţe de la vreo zece metri depărtare şi amândouă nimeriră ţinta, după cum ghicii imediat din bubuitura lor.

   În toiul fugii rinocerul se poticni şi se prăbuşi cu o bufnitură la pământ.

   Făcui însă greşeala de a nu ţine seama de puterea namilei, căci făcui doi paşi în luminiş. În clipa următoare, însă, mă dădui dintr-o săritură înapoi; fiara se ridicase cu repeziciune, se răsuci şi se năpusti asupra mea. Copacul trosni sub izbitura umărului său şi fui iarăşi nevoit să sar în lături.

   Dar Pongo era la datorie. Făcu iar o săritura înainte, la depărtare de orice adăpost de copac, mai zvârli odată cuţitul, care pentru a doua oară se înfipse în buza dihaniei.

   Când îl văzusem pe Pongo dând buzna, ridicasem iar puşca. Înainte de a trage detunară din cealaltă parte a luminişului două bubuituri atât de repezi una după alta, încât se părea că fusese o singură împuşcătură.

   Mai trăsei şi eu un glonţ în trupul fiarei, dar poate că n-ar mai fi fost nevoie de asta, căci Marian, care stătea de cealaltă parte a luminişului, nimerise, ca de obicei, cu cele două focuri ale sale.

   Namila se prăbuşi la pământ, unde începu să se zvârcolească, apoi întinse picioarele în sus.

   Îmi zvârlii puşca pe umăr şi, răsuflând uşurat, ieşi dindărătul copacului după care mă adăpostisem.

   Marian se apropiă de mine şi mă pregăteam să-i fac imputări că intervenise cu atâta întârziere în luptă - dar băgai de seamă că abia se ţinea pe picioare şi că faţa îi era mânjită de sânge.

   Uitai de toate şi alergai speriat la prietenul meu.

   — Mariane, ce ţi s-a întâmplat? Eşti rănit rău?

   — Nu, dragă Robert, lasă ca o să treacă. M-am poticnit de o buturugă şi am căzut atât de rău, că n-am pierdut cunoştinţa pentru scurt timp. Era acolo o piatră mică de care m-am lovit la frunte. Când mi-am venit în simţiri, am izbutit să mă ridic, am văzut păţania ta cu dihania, dar abia după câtva timp am fost în stare să mă folosesc de puşcă. Cred însă că animalul ar fi căzut şi în urma celor două gloanţe ale tale.

   Marian îşi frecă fruntea, de pe care şiroia sângele, apoi zâmbi şi urmă:

   — Drept să-ţi spun, Robert, nu ştiam că eşti atât de îndemânatec. N-aş fi avut nimic împotriva dacă ai mai fi urmat să te joci câtva timp „de-a v-aţi ascunselea" cu rinoceraşul acela.

   Izbucnii în râs. De vreme ce Marian era în stare să glumească, însemna că rana nu era cine ştie ce gravă. Acum trebuia să găsim vreo apă pe undeva, unde să se poată spăla de sânge.

   — Pongo, trebuie să căutăm apă - zisei - dacă nu găsim nimic pe aproape, va fi nevoie să ne-ntoarcem la Patna.

   Auzind vorbele din urmă, Pongo păru foarte mulţumit;

pesemne că ducea dorul credinciosului nostru Maha, căruia, în urmă cu două zile când tocmai vroiam să pătrundem în pădure, îi intrase un ghimpe mare în picior.

   Se afla acum în casa lui Ferry Longhand, inspectorul de poliţie din Patna, care ne făgăduise să-l îngrijească bine pe credinciosul nostru ghepard.

   Se vedea însă că Pongo credea că numai dânsul ar fi putut face lucrul cum trebuie şi deoarece trecuseră două zile, ar fi fost bucuros să se întoarcă.

   Îl sprijini pe Marian şi mă pregătii să părăsesc luminişul.

   — A... a... plecat dihania? se auzi atunci un glas plângăreţ.

   Cât p-aci să uit de profesor. Bietul om stătuse până atunci nemişcat îndărătul copacului său şi nu cutezase să privească de după trunchi.

   — Vino, domnule profesor! îi spusei. Rinocerul e mort.

   Omuleţul ieşi la iveală şi privi înmărmurit fiara.

   — Domnilor - zise el apoi - ăsta e un exemplar rar şi trebuie păstrat pentru posteritate. Îl vom împăia.

   — În primul rând trebuie să căutăm apă - îl întrerupsei eu - prietenul meu e rănit.

   John Jarvis se pricepea la toate; se apropia îndată de noi şi după ce examină cu luare aminte fruntea lui Marian, spuse cu hotărâre:

   — Asta se poate spăla cu ceai, din care avem încă destul în termosurile noastre. Apoi ne întoarcem la Patna, unde vom ajunge peste câteva ceasuri. După aceea voi veni înapoi cu câţiva oamenii, ca să jupuim pielea acestui rinocer care e într-adevăr ceva rar.

   Scoase un pacheţel cu pansament dintr-unul din numeroasele buzunare ale hainei sale largi, deşurubă apoi termosul său şi începu să spele faţa lui Marian cu o bucata de bandaj muiată în ceai. Marian trebui să se aplece pentru ca mărunţelul profesor să nu fie nevoit să se înalţe în vârful picioarelor.

   — Nu e nimic grav - spuse el acum - o mică zgârietură, dar în schimb o inflamare a osului frontal. Vedeţi, e bine ca voi avea treabă deocamdată cu rinocerul. Asta îmi va lua toată ziua de mâine. Fireşte că va trebui să mă-ntorc cu oamenii aici încă în noaptea asta, ca să putem începe mâine dis-de-dimineaţă treaba. Şi-apoi, vreau să împiedec ca în timpul nopţii să se apropie vreun tigru de hoitul acestui exemplar minunat. Aşa, domnule Farrow, cred că acum te simţi ceva mai bine - nu?

  Tot vorbind, curăţise şi pansase cu multă dibăcie rana lui Marian. Îi mai spălă faţa de ţărână şi făcu o mutră fericită când Marian zise, zâmbind:

  — Da, dragă domnule profesor, mă simt mult mai bine. Acum să acoperim hoitul cu crengi, ca să nu-l încingă razele soarelui.

  Dădurăm şi noi o mână de ajutor la asta, dar treaba principala o făcu tot Pongo. Când totul fu gata, pornirăm la drum înapoi spre Patna, pe care-l părăsiserăm în urmă cu două zile şi de care ne aflam la depărtare de vreo patru ceasuri.

  Pe când mergeam pe potecile făcute de sălbătăciuni, pe care Pongo le curăţa de buruieni, profesorul zise deodată:

  — Domnilor, mă tem să nu ne fi rătăcit. Bunică-mea spunea că bunicul a împuşcat un cerb, a cărui carne era foarte gustoasă. E drept că spusese c-ar fi mers împotriva soarelui, dar asta poate însemna şi miazăzi. Probabil că în fuga dv. aţi mers spre Sud.

  — Hm!... asta ar fi trebuit să ne-o spui înainte - zise Marian - ne-ai fi cruţat să umblăm două zile pe aici spre răsărit.

  — Dar bine, domnule Farrow, atunci n-am fi avut prilejul să răpunem acest rinocer fără pereche - se grăbi să se apere profesorul - trebuie să ţii seamă şi de asta.

  — E drept - zise Marian - şi mi-aş fi cruţat şi cucuiul ăsta din frunte. Dar nu-mi pare rău, domnule profesor, aste două zile au fost foarte interesante, căci deşi suntem zoologi şi noi doi, totuşi am mai învăţat multe de la d-ta.

  — Păi da. făcu Jarvis, cam stingherit. Zoologia e o ramură foarte interesantă, de care m-am ocupat şi eu puţintel.

  — Aş vrea să ştiu dacă există ceva cu care să nu ne fi ocupat - zise Marian, cu oarecare admiraţie.

  — Adevărat, m-am îndeletnicit cu de toate - răspunse profesorul - căci fiecare ramură a Ştiinţei e interesantă în felul ei. Dar să nu mai vorbim despre mine, ci să revenim la comoara noastră. Nu eşti şi d-ta de părere, domnule Farrow, că trebuie să ne îndreptăm cercetările spre miazăzi? Din păcate îmi amintesc numai încetul cu-ncetul ce scria în scrisoarea care s-a pierdut a mamei mele. Dar chestia cu cerbul e chiar aşa.

   — Da, cu siguranţă că despre soarele de la amiază pomenise bolnava - încuviinţă Marian - deci, hai să hotărâm să începem cercetările în direcţia spre miazăzi poimâine. E însă adevărat că bunica d-tale a spus că locul cu pricina se află la vreo opt kilometri de oraş?

   — Asta fără doar şi poate - zise profesorul. Bunicul meu trebuie să-i fi întipărit bine în minte distanţa asta, căci mereu murmura ca pentru sine: „La opt kilometri de Patna s-a întâmplat". Apoi se pierdea în cuvinte fără şir.

   — Şi abia cu puţin înainte de moarte şi-a recăpătat oarecum limpezimea minţii - spuse Marian, îngândurat - asta e într-adevăr ciudat. O să ne punem pe căutat, domnule profesor şi nădăjduiesc, în interesul d-tale şi al mamei d-tale, că vom izbândi. Acum s-o luăm ceva mai repejor, fiindcă mă simt mult mai bine.

   După două ceasuri de drum ieşirăm din pădure şi după altă jumătate de ceas dădurăm de şoseaua ce ducea la Patna, unde ajunserăm curând.

ÎN CĂUTARE

   INSPECTORUL LONGHAND nu stărui prea mult cu întrebările privitoare la rana lui Marian; ne cunoştea destul de bine din cele scrise în ziare şi afară de asta aveam cele mai călduroase scrisori de recomandaţie către toate autorităţile engleze, de la diferiţi guvernatori, iar colonelul Davis din Jagdalpur, unde întâmpinasem ultima aventură, anunţase telefonic sosirea noastră.

   Longhand ştia, deci, că nu trebuia să se mire de nimic când era vorba de noi. Întrebă numai dacă pansamentul făcut de profesor nu trebuia înnoit şi la răspunsul negativ al prietenului meu el clătină doar din cap şi dădu ordin să fie adunaţi Indienii trebuitori, care porniră îndată în pădure, împreună cu profesorul, ca să jupoaie rinocerul.

   Seara, când stăteam cu toţii la masă, el întrebă:

   — Domnule Farrow, nu m-am amestecat în treburile dv. - ştiu numai că, împreună cu profesorul, sunteţi în căutarea unei comori. Profesorul Jarvis e atât de bine văzut, încât trebuie să fie ceva adevărat din toată povestea asta. Până acum aţi căutat două zile şi singurul rezultat e că aţi vânat un animal, afară de cucuiul din fruntea dumitale. Dac-aţi vrea să-mi împărtăşiţi şi mie despre ce e vorba, poate că v- aş putea da unele sfaturi folositoare, căci locuiesc de multă vreme în Patna.

   — Mai e vorbă, domnule Longhand! se grăbi să răspundă Marian. În orice caz ţi-aş fi povestit totul, dar în urmă cu două zile profesorul nu mai avea astâmpăr să stea locului, aşa că nu ne-a mai rămas timp să stam de vorbă cu d-ta. Numele bunicului profesorului lui Jarvis e bine cunoscut în istoria armatei engleze, căci în anul marei răscoale pusă la cale de Nena Sahib, a comandat la Patna o companie, având gradul de căpitan.

   — Întocmai! încuviinţă inspectorul. Am citit şi eu arhivele noastre. S-ar fi putut ca povestea asta să fi avut loc în cealaltă, localitate Patna, din provincia Behar. Cred că cunoaşteţi şi dv. Patna aceasta, de pe malul Gangelui?

   — Fireşte - răspunse Marian - e de la sine înţeles că în primul rând am căutat să ne încredinţăm că e vorba de Patna asta de aici, din Provinciile Centrale. Aşa dar, bunicul profesorului Jarvis a fugit în pădure de restul oamenilor săi, atunci când răsculaţii au asediat Patna. Acolo, în codru, au mai fost atacaţi odată şi mai toţi au căzut ucişi, printre ei şi căpitanul Jarvis. Probabil ca în arhivele dv. nu se pomeneşte că Jarvis şi-a luat cu dânsul în retragere pe tânăra-i soţie şi pe fiul său în vârstă de doi ani, precum şi un sipet mare din lemn de stejar, plin cu giuvaiericale şi obiecte de preţ. Sipetul acesta l-a îngropat într-un luminiş şi la scurt timp după asta s-a dat atacul răsculaţilor asupra soldaţilor companiei. Doamna Jarvis şi copilul ei - tatăl profesorului nostru - au izbutii să se salveze, dar tânăra femeie, în vârstă de abia douăzeci de ani şi-a pierdut minţile din pricina spaimei prin care a trecut. A fost adusă în Anglia la fratele ei, unde a trăit până acum un an.

   — Asta înseamnă că a ajuns la adânci bătrâneţe? spuse inspectorul. Şi probabil că a fost cea mai în vârstă supravieţuitoare a răscoalei, care a avut loc în anul 1859.

   — Întocmai. Profesorul Jarvis îmi spunea că, pe când era copil, o tot auzea pe bunică-sa rostind mereu fraza aceasta: „La opt kilometri de Patna s-a întâmplat". Şi iată că acum mama profesorului îi scrise acestuia despre moartea bunicii, care cu puţin înainte de a-şi da sfârşitul şi-a redobândit limpezimea minţii şi a povestit că soţul ei ar fi îngropat sipetul într-un luminiş, unde se află trei copaci orânduiţi în chip ciudat. Familia Jarvis e săracă şi profesorul a fost nevoit să primească o slujbă la Jagdalpur, unde am avut prilejul să-l cunoaştem. M-a rugat să căutăm împreună comoara îngropată şi asta ne-a adus încoace!

   — Chestia pare interesantă - spuse inspectorul, după ce Marian sfârşi - va să zică nu ştiţi decât atât: „opt kilometri de Patna"? În arhive nu se pomeneşte în care direcţie au fugit supravieţuitorii, altminteri osemintele le-ar fi fost îngropate cum se cuvine.

   — Bătrâna spune că au mers împotriva soarelui. De aceea am căutat şi noi mai întâi spre răsărit şi cam la opt sau zece kilometri de noi am făcut un ocol mare. Din nenorocire, profesorul a pierdut scrisoarea mamei sale, în care erau cuprinse datele exacte; când ne-am înapoiat, însă şi-a amintit deodată că ea pomenise de un cerb pe care bărbatu-său îl împuşcase şi a cărui carne era foarte gustoasă. Poate că detunătura armei i-a pus pe indieni pe urmele lor şi au atacat ceata. Asta îndeamnă că au fugit împotriva soarelui de amiază, adică spre Sud. Poimâine pornim într-acolo.

   — Păcat că chestia asta nu poate fi făcută pe faţă, căci atunci v-aş pune la dispoziţie oameni, pentru că sunt încredinţat că povestea e adevărată.

   — Şi eu - zise Marian, zâmbind - altminteri nu m-aş fi ocupat de ea. Am luat asupra mea şi cheltuielile, deşi suntem cam strâmtoraţi acum. Deoarece însă ni se va da şi nouă o parte dacă va fi găsită comoara, facem în acelaşi timp o afacere.

   — Şi încă una bună - întări inspectorul - pentru că veţi găsi comoara fără doar şi poate. Care va să zică poimâine începeţi? Păcat că nu pot merge şi eu.

   — Ar fi bine - îşi dădu părerea Marian - nu poţi lua concediu? Încearcă!

   — Oi vedea mâine. Acum, însă, du-te la culcare, domnule Farrow, căci văd după faţa dumitale că ai puţină temperatură.

   Inspectorul nu greşise; obrajii lui Marian ardeau şi toată ziua următoare trebui să stea în pat. Rana de la frunte nu era chiar atât de neînsemnată după cum crezuse el la început.

   Spre seară, însă, era iarăşi pe picioare şi când profesorul se-ntoarse cu pielea rinocerului, îl găsi vesel şi sănătos.

   În dimineaţa următoare, îndată după cafea, ne pregăteam de drum. Când ne luarăm rămas bun, inspectorul fu chemat la telefon, vorbi câtva timp şi când se întoarse la noi avea o mutră gravă.

   — Ceva neplăcut? îl întrebă Marian.

   — Pentru mine personal nu - răspunse Longhand - numai pentru gardianul închisorii, pe care l-au doborât indienii. E grav rănit. Au evadat şase arestaţi, care au fost vârâţi la închisoare pentru uneltiri împotriva administraţiei engleze.

Dar pun eu mâna curând pe ei! Maha al dv., domnilor, e în cea mai bună îngrijire şi nu trebuie să-i purtaţi de grijă.

   Credinciosul ghepard nu era încă în stare să vie cu noi, căci deşi rana mergea spre vindecare, mai avea nevoie de două zile de odihnă.

   Ne luarăm rămas bun de la inspector şi după două ceasuri ne aflam la marginea pădurii dinspre miazăzi, pe care vroiam s-o cercetăm acum.

   În vreme ce mergeam în căutarea unei cărărui, profesorul zise:

   — Păcat că s-au scurs şaptezeci de ani, altminteri am găsi poate un băştinaş, care ne-ar putea spune încotro a fugit restul companiei engleze. Ah...

   Ţipătul de spaimă al profesorului era îndreptăţit, deoarece numai la câţiva metri depărtare, ieşise fără zgomot din desiş o panteră.

   Smulsei îndată revolverul, dar mă bizuii mai mult pe brâul fermecat al lui Marian, de care fugeau fiarele pădurii, după cum avusesem prilejul să ne încredinţăm.

   Prietenul meu scosese de asemenea revolverul, dar se încredea şi el, probabil, în brâul de argint pe care-l purta. Făcu un pas spre panteră, care se holbă la noi, apoi strigă:

   — Pleacă!

   Se vede însă că vraja brâului avea efect numai în junglele din jurul oraşului Jagdalpur, căci pantera se pregăti de atac cu şi mai multă furie. Traserăm imediat, dar cu toate astea Marian ar fi păţit-o rău dacă n-ar fi intervenit Pongo.

   Din clipa când se ivise pantera, uriaşul negru se şi pusese în poziţie de atac, ţinând cuţitul în mâna dreaptă. Izbi cu sete şi fiara căzu fulgerată, zvârcolindu-se la pământ.

   Profesorul rămase ca împietrit lângă mine şi când animalul îşi dădu ultima suflare, zise mirat:

   — Zău n-aş fi crezut să întâmpinăm atâtea greutăţi în expediţia asta a noastră. Ciudat! Dar, nu-i luăm blana, domnule Farrow? E un exemplar frumos.

   — Da - răspunse Marian, râzând - e într-adevăr foarte mare. Aha, bine faci Pongo! Noi vom căuta un loc pe unde să putem pătrunde lesne în desişul acesta.

   În vreme ce vorbeam, Pongo şi începuse să jupoaie

pantera. Ştiam că la el treaba nu va ţine mult.

   Pornirăm agale de-a lungul junglei şi după câtva timp dădurăm de o spărtură largă.

   — Minunat! făcu profesorul, bucuros. Nu mai avem aproape nici o muncă. De noroc să se plângă omul!

   — Ca mare noroc am avut până acum - spuse Marian, glumind. Nici n-am scăpat bine de rinocer, că s-a dat la noi pantera. Şi nici ce văd aici nu-mi prea place. Spărtura asta nu poate fi veche şi pare-mi-se că e făcută de vreo fiară uriaşă; dar nu pot descoperi urme.

   — O fi un elefant - spuse profesorul, cu însufleţire. Asta ar fi minunat...

   — Nu - zise Marian, zâmbind - din păcate, nu-ţi pot făgădui un elefant. Tocmai descopăr aici întipăritura unui picior omenesc. Cei ce-au pătruns aici au fost indieni, căci unul purta sandale. Probabil c-au fost vânători băştinaşi.

   — Atunci fireşte c-or să alunge toate sălbăticiunile - spuse Jarvis, necăjit - şi o să fim nevoiţi să trăim cu conserve cele două zile.

   — Asta n-ar fi cine ştie ce nenorocire - răspunse prietenul meu - nădăjduiesc, însă, domnule profesor, că n-ai pomenit nimănui despre comoara dumitale?

   — Nu, domnule Farrow - spuse Jarvis, cu hotărâre - numai faţă de dv. am vorbit de asta. Aşa că e cu neputinţă ca înaintea noastră să fie oameni care să caute şi ei sipetul acela vechi.

   — Cu atât mai bine - zise Marian mulţumit - uite că Pongo a şi terminat cu lucrul său. Acum trebuie să-l trimit însă înapoi la Patna, deoarece e nevoie ca blana să fie tăbăcită imediat. O să ne ajungă el lesne din urmă.

   Dădu cuvenitele instrucţiuni camaradului nostru negru, care se declară imediat gata să facă încă odată drumul înapoi, Marian îi mai arătă urma descoperită şi Pongo zise, după ce o examină câteva clipe:

   — Cel puţin patru indieni trecut pe aici acum două ceasuri.

   Cu siguranţă că nu se înşela. Pentru noi însă aceşti patru oameni nu erau o primejdie, chiar dacă veniseră să vâneze în taină aici. De aceea îl lăsarăm pe Pongo să plece şi

trecurăm prin spărtura făcută de indieni în desiş.

  Aceleaşi urme le găsiserăm şi în pădure, dar nu văzurăm pe nici unul din cei ce ne croiseră un drum atât de bun.

  Profesorul părea să se priceapă şi în socoteala distanţelor, căci tocmai când credeam că ne aflam la vreo opt kilometri de Patna, el spuse:

  — Domnilor, acum e sigur că avem distanţa căutată. Se pune deci problema să găsim luminişul pe care se află cei trei copaci cu pricina.

  — Păcat numai că şi d-ta ai uitat cum sunt orânduiţi aceşti arbori - spuse Marian - dar o să găsim noi luminişul. Până acum am mers cam spre sud-est, de aceea propun să cotim către apus. Bieţii fugari or fi căutat să se ascundă adânc în pădure, dat fiind teama lor că spre coastă, adică spre răsărit se aflau răsculaţii.

  — Bine zici - încuviinţă Jarvis - aşa dar să mergem către apus, în inima pădurii.

  Înaintarea noastră nu era de fel uşoară. Părăsirăm poteca pe care o croiseră înaintea noastră presupuşii vânători băştinaşi, deoarece ca ducea de-a dreptul spre miazăzi. Eram nevoiţi să ne croim drum tăind cu cuţitele bălăriile ce ne stăteau în cale.

  Străbăturăm multe luminişuri în drumul nostru, dar nici unul nu era cel căutat. În cele din urmă, când intrarăm iarăşi într-un luminiş, făcurăm popas, ca să ne încălzim ceva conserve. Tocmai când aprinserăm focul, se ivi şi Pongo. Ne spuse că dusese blana panterei inspectorului Longhand, care se însărcinase s-o dea îndată la tăbăcit.

  Mâncarăm cu poftă, după oboselile prin care trecusem. După-amiaza se scurse în linişte. Noaptea o petrecurăm lângă un pârâiaş ce curgea prin desiş.

  A doua zi dimineaţă pornirăm iarăşi la drum. Luminişurile deveneau tot mai dese, dar în nici unul nu găsirăm cei trei copaci aşezaşi în aşa fel încât să-i dea o formă anumită.

  Spre amiază dădurăm în sfârşit de un luminiş mic şi abia puserăm piciorul într-însul, că profesorul scoase o exclamaţie de triumf:

  — Domnule Farrow, domnule Bertram, Pongo, l-am găsit! Uite colo cei trei copaci... ca nişte pirostii întoarse. Aici trebuie să fi fost. Aici şi-a găsit sfârşitul bietul meu bunic, iar bunica şi-a pierdut minţile de pe urma grozăviilor văzute.

   Jarvis îşi scoase casca de pe cap şi după ce rămase câteva clipe cufundat într-o tăcere pioasă, urmă:

   — Aici voi găsi moştenirea care va uşura bătrâneţile mamei mele. Înainte, domnilor, să căutăm comoara!

   Din prevedere, ne luasem cu noi sape. În timp de şaptezeci de ani, cât trecuse de la acea tragedie, se formează în pădure un nou strat de pământ şi ne-am fi putut aştepta să trebuie să săpăm mai mult de un metru şi jumătate, până să dăm de sipet.

   Căpitanul Jarvis n-o fi avut sape la el când fugise şi de sigur că oamenii săi au făcut cu cuţitele şi cu mâinile groapa în care au ascuns apoi comoara. Aşadar munca nu era prea grea, cu atât mai mult cu cât nici luminişul nu era mare. Din pricina vegetaţiei bogate nu mai puteam recunoaşte, fireşte, unde se săpase o groapă cu atâtea decenii în urmă. Puteam presupune, însă, că fugarii îşi ridicaseră tabăra în mijlocul luminişului şi tot acolo săpaseră şi groapa. În primul rând trebuia să fie în apropierea celor trei copaci.

   Săparăm cu schimbul. Înaintaserăm mult cu treaba, când Marian zise:

   — Robert, ce-ar fi dac-ai încerca acum să vânezi ceva? După oboselile astea, puţină carne proaspătă ar fi binevenită!

   — Merg şi eu cu d-ta, domnule Bertram - spuse profesorul, care săpase alături de mine.

   N-avui încotro şi-l luai pe Jarvis cu mine. După o jumătate de ceas numai izbutii să răpun un cerb tânăr. Îl încărcai pe umăr şi pornii spre luminiş, înaintea profesorului. Când fui aproape şi putui cuprinde cu privirea luminişul, deasupra unei tufe scunde văzui un tablou care-mi vârî spaima în oase. În faţa groapei mari pe care o săpasem, stăteau în genunchi Marian şi Pongo, iar alături de ei Maha, pe care-l ştiam la Patna. Îndărătul camarazilor mei, însă, ascunşi pe jumătate în tufiş, zării doi indieni, cu ţevi de suflat la gură. (Vezi ilustraţia de pe coperta).

   Imediat mi se duse gândul la urma pe care o descoperisem în ziua trecută. Smulsei imediat revolverul. Din fericire, cei doi indieni stăteau astfel încât de acolo unde mă aflam eu, ţevile lor de suflat se acopereau una pe alta.

  Ţinti scurt, apăsai pe trăgaci şi glonţul meu le smulse din gură ţevile la amândoi.

COMOARA CU BUCLUC

   LA DETUNĂTURA ARMEI MELE, Marian şi Pongo săriră în sus. Îşi dădură îndată seamă de primejdie, căci cei doi indieni rămăseseră încremeniţi în frunziş.

   Din câteva sărituri, Pongo se năpusti la ei şi înainte ca dânşii s-o poată lua la fugă, uriaşul negru îi şi înhăţase şi-i târî în luminiş.

   — De ce aţi vrut să-i omorâţi cu săgeţile voastre otrăvite? îi întrebai.

   Pongo le dăduse drumul şi acum cei doi ne priveau sfidători, fără să răspundă. Pongo întinse mâna spre beregata unuia, ca să-l silească la vorbă, când Maha mârâi.

   Asta era semn de primejdie apropiată şi imediat ne întoarserăm privirile. Ceea ce văzurăm nu era deloc încurajator: şase indieni stăteau acolo cu ţevile de suflat îndreptate asupra noastră.

   Prea erau primejdioase aceste arme, ca să ne putem gândii la împotrivire.

   Se scurseră câteva clipe neplăcute, căci probabil că nici indienii nu ştiau ce să facă. Îi aveam între noi pe cei doi tovarăşi ai lor şi ne-ar fi rămas oricum timp să-i ucidem, chiar dacă am fi fost nimeriţi de săgeţile otrăvite.

   Mă gândeam dacă n-ar fi bine să dam un atac. Dacă ne năpusteam brusc asupra lor, fără să le dăm timp să se dezmeticească, n-ar mai fi putut nimeri cu ţevile lor de suflat.

   Privii la Marian, care clipi din ochi, ceea ce însemna că făurise şi el planul acesta. Apoi aruncarăm spre Pongo priviri încurajatoare şi uriaşul negru ne pricepu.

   Cu iuţeala fulgerului îl înhăţă pe indianul de lângă el Şi-l zvârli ca o ghiulea în cei trei indieni din dreapta.

   În clipa când Pongo zvârlise pe cel dintâi indian, noi ne aplecasem repede şi Marian îl trase deodată la pământ pe profesor. Altminteri Jarvis ar fi rămas aşa cum stătea şi poate l-ar fi nimerit o săgeată otrăvită.

   Ne ridicarăm fulgerător şi smulserăm revolverele. Situaţia

se schimbase dintr-odată în favoarea noastră. Cei doi indieni pe care îi zvârlise Pongo în camarazii lor, izbiseră cu atâta putere în aceştia, încât trei din ei căzuseră grămadă. Ceilalţi trei îşi suflaseră probabil săgeţile, dar nu nimeriseră, căci ne aplecaserăm repede.

   Şi Pongo se năpustise acum pe stânga, unde mai stăteau doi indieni, în timp ce Maha sărise asupra celui de-al treilea, de pe partea dreaptă.

   Sarcina noastră era numai să veghem ca indienii care căzuseră la pământ să nu se ridice; dar furăm scutiţi şi de asta, căci deodată se auzi o poruncă în englezeşte şi în luminiş dădură buzna zece poliţişti, în fruntea cărora se afla inspectorul Longhand.

   Strigarăm înapoi pe Maha, care era gata să-l sfâşie pe indianul pe care-l încolţise.

   Cei opt indieni fură legaţi la repezeala. Căpătaseră toţi răni uşoare - cei doi asupra cărora se năpustise Pongo erau chiar pe jumătate leşinaţi, căci uriaşul îi culcase la pământ în furia lui.

   — Foarte bine! spuse Longhand, strângându-ne mâinile. Pongo al dv. m-a călăuzit pe drumul drept când mi-a adus blana panterei. Mi-a istorisit că aţi găsit o spărtură în desiş, în care pătrunseseră oameni cu puţin înainte. Nu putea fi vorba decât de cei opt arestaţi, care au evadat ieri dimineaţă din închisoare. Trebuie să fi căpătat de la nişte prieteni de-ai lor ţevile de suflat, pe care le văd aici. Ne-am luat pe urmele lor, care duceau la-nceput spre miazăzi, apoi coteau spre dreapta. Probabil că fugarii v-au zărit şi aveau de gând să vă ia armele şi probabil şi hainele. Mă bucur că aţi scăpat de săgeţile lor otrăvite.

   — Cu atât mai bucuroşi suntem noi - spuse Marian, zâmbind - dar mă bucur şi pentru d-ta, domnule Longhand, că ai pus mana iarăşi pe cei opt evadaţi.

   Profesorul Jarvis culese repede ţevile de suflat pe care indienii le scăpaseră jos. Pentru colecţia lui erau nişte piese de mare preţ.

   — Ei, aţi găsit ceva? întrebă inspectorul, arătând spre groapa pe care o săpaserăm.

   — Până acum nu, căci nu e mult de când am descoperit luminişul - răspunse Marian - dar sunt încredinţat că n-am greşit locul.

   — Eu tot nădăjduiesc că profesorul nostru o să-şi mai amintească deodată vreun pasagiu din scrisoare, care va da cu totul altă întorsătură întregii chestiuni - spuse inspectorul încet - nu-mi pot închipui, domnule Farrow, ca fugarii să fi poposit aici. După documentele vechi pe care le-am cercetat, erau vreo cincizeci de oameni care au scăpat de a fi măcelăriţi în oraş, apoi au fost răpuşi o mare parte în fuga lor şi asta în luminişul pe care şi l-a ales căpitanul Jarvis ca loc de popas. Crezi d-ta c-ar fi avut loc cincizeci de oameni în acest luminiş atât de mic? Vezi şi d-ta că arborii de pe aici sunt bătrâni de cel puţin câteva sute de ani, ceea ce însemnează ca încă pe vremea marei răscoale luminişul ăsta tot aşa de mic a fost.

   — Ai dreptate - încuviinţă Marian - nu ştiam că Jarvis avea cu dânsul atâţia oameni. Acum nu ne mai rămâne altceva decât să căutăm spre apus.

   În vreme ce prietenul meu rostea ultimele cuvinte, profesorul Jarvis se apropiase şi acum spuse:

   — Ce s-a întâmplat, domnule Farrow? Crezi cumva că nu suntem aici la locul adevărat? Doar vezi şi d-ta cei trei copaci, cu orânduirea lor ciudată?

   Marian îl lămuri de ce nu se putea ca luminişul acesta să fi fost ultimul loc de odihnă al micii trupe. Profesorul recunoscu şi el imediat temeinicia acestei păreri, stătu pe gânduri câtva timp, apoi spuse:

   — Acum îmi vine în minte ceva nou, domnilor. Pe când eram copil, bunica spunea uneori că se întunecase repede şi că înainte mai văzuseră „unealta îngerilor". Să fie aceste cuvinte pe care le murmura adesea, în vreo legătură oarecare cu ascunzătoarea comorii?

   — Fireşte, domnule profesor - răspunse Marian - trebuie să te gândeşti că bunica d-tale avea mereu înaintea ochilor imaginea grozavă a uciderii iubitului ei soţ, de către răzvrătiţii fanatici. Aşa că o fi păstrat în amintire toate amănuntele. Şi uneori amănuntele sunt de cea mai mare însemnătate. Bunica d-tale spunea, deci, că ei merseseră împotriva soarelui - acum spui însă, că zicea mereu că în curând se întunecase. În cazul acesta trebuie să ne îndreptăm spre apus. Poate că atunci vom găsi şi „unealta îngerilor", deşi nu pricepi ce să însemne asta.

   — Atunci haideţi îndărăt cu mine! stărui inspectorul. Trebui să-i aduc repede înapoi în temniţă pe arestaţii mei. Astăzi tot nu mai puteţi întreprinde nimic, aşa că e mai bine să vă odihniţi şi mâine dimineaţă să porniţi spre apus. Putem mânca diseară la minte din carnea cerbului pe care laţi vânat. A, uitasem să vă spun că Maha al dv. a şters putina azi dimineaţă. Mi-am închipuit eu însă că-l voi găsi la dv.

   — Da - zise Marian, râzând - ne-am pomenit cu el pe când Marian şi profesorul erau la vânătoare. Şi în lupta împotriva indienilor a dovedit că e iarăşi sănătos. Vom da urmare propunerii d-tale, caci e tot ce avem mai bun de făcut. Trebuie să chibzuiesc şi eu pe unde vor fi mers fugarii.

   — Dar asta nu o să ne întârzie? întrebă profesorul. Am făcut şi aşa un ocol destul de mare spre apus şi se poate să dăm curând de luminişul căutat - aşa însă pierdem după- amiaza şi mâine dimineaţă cele câteva ceasuri de care avem nevoie până s-ajungem în pădure.

   — N-o să pierdem nimic, domnule profesor - îl linişti Marian - spuneam doar că vreau să chibzuiesc pe ce drum ar fi putut apuca fugarii. Domnule inspector, diseară va trebui să-mi faci o schiţă cam cum arăta Patna în anul 1859. Te poţi îndruma după vechile documente şi ai putea să-mi spui cum s-au dat atacurile răzvrătiţilor?

   — Fireşte! se grăbi să răspundă inspectorul. Căpitanul Jarvis cu oamenii şi femeile nu putea să fi fugit decât spre apus. Avem o stampă bună a Patnei de pe vremea aceea şi în care se arată cum atacau indienii poziţiile trupelor engleze. Numai spre apus mai era deschis drumul, debarce indienii ştiau că europenii pe care îi urau se vor prăpădi în pădure.

   — În cazul acesta - spuse Marian - vom merge întocmai pe drumul pe care l-au străbătut bieţii fugari în urmă cu şaptezeci şi doi de ani şi după ce vom fi făcut opt kilometri vom da de luminişul căutat, domnule profesor.

   — Ai dreptate - încuviinţă Jarvis - acum m-ai liniştit. Câştigăm cel mult timp în felul acesta. Trebuie să-ţi mărturisesc că de câteva zile, de când am început să căutăm comoara, am temeri mari. Scrisoarea pierdută a mamei mele mă nelinişteşte mult, căci într-însa era descris cu preciziune tot ce-a povestit bunica cu puţin înainte de a închide ochii. Dacă o fi găsit-o cineva, atunci poate da singur de urma comoarei, după datele acelea. Cred că o să găsim o groapă goală când vom ajunge în luminişul cu pricina.

   — Tot ce se poate - zise Marian - s-a scurs vreme de când ai băgat de seamă că ţi-a dispărut scrisoarea. Dacă nu ne-am fi întâlnit în Jagdalpur, probabil că n-ai fi întreprins nimic până acum.

   — Aşa e - încuviinţă Jarvis - caci pierdusem tot curajul.

   — Dacă comoara, a fost într-adevăr furată, atunci o vom căuta - îşi dădu părerea Longhand - şi o s-o găsim, chiar dacă hoţul s-a ascuns în gaura de şarpe. Dar acum hai să mergem, domnilor, căci se face târziu.

   Pornirăm repede la drum. Poliţiştii o luaseră înainte cu prizonierii. Pongo venea la urmă, ducând în spinare cerbul împuşcat.

   Puţin înainte de a se înnopta ajunserăm la vila inspectorului. După ce făcurăm baie şi ne curăţarăm ca lumea, ieşirăm pe terasă, unde servitorii tocmai puneau masa. Inspectorul şi profesorul se iviră şi ei în curând.

   — Domnule profesor, ai ceva cunoscuţi aici în Patna? întrebă Longhand.

   — Nici unul - răspunse Jarvis, mirat - dar de ce mă întrebi, domnule inspector?

   — Pentru că în timpul lipsei mele, un domn a chemat la telefon şi a vorbit cu secretarul meu; a întrebat de d-ta şi Irving i-a răspuns că te afli într-o expediţie în pădure. I-a mai spus însă că e aproape sigur că te vei înapoia aici diseară. Irving a bănuit că se va întâmpla aşa, pentru că la fel a fost şi cu prilejul primei expediţii. Poate c-o să mai telefoneze odată domnul acela.

   — Nu ştiu însă cine putea să fie - răspunse profesorul, îngândurat - n-am absolut nici un cunoscut în Patna. Nu şi-a spus numele? Cel mult ar putea fi un coleg din Jagdalpur, care cunoaşte ţinta călătoriei mele.

   — Ar fi bine să vorbeşti chiar d-ta cu Irving - propuse inspectorul - îl voi chema.

   Secretarul veni numaidecât. Era un tânăr cu chipul simpatic şi energic.

   — Domnule Irving - îl întrebă profesorul, agitat - persoana care a întrebat de mine nu şi-a dat numele? N-a spus cumva că vine din Jagdalpur? N-avea un glas limpede, poruncitor?

   — Trebuie să răspund negativ la toate aceste întrebări - zise secretarul - a întrebat numai de dv., domnule profesor. Când i-am spus că aţi plecat pentru a doua oară în pădure, mi s-a părut că-l aud râzând. I-am spus apoi că se poate să vă-ntoarceţi diseară şi asta părea să-l bucure. Când l-am mai întrebat odată de nume, spunea că vrea să va facă o surpriză.

   — Surpriză? făcu Jarvis. Atunci tot un coleg din Jagdalpur o fi. Îţi mulţumesc, domnule Irving.

   Secretarul vru să plece, dar Marian îl opri:

   — O clipă, te rog: cum suna vocea străinului? Nu te-a izbit nimic? Se prea poate, domnule profesor, să-l recunoşti îndată, după asta, pe cel care a telefonat.

   — Avea un glas foarte răguşit - răspunse Irving.

   Şovăi câteva clipe, apoi urmă:

   — Aş putea susţine aproape, domnilor, că străinul nu părea să facă parte din pătura mai bună. Avea o voce aspră şi se folosea de unele expresii prea populare.

   — Un astfel de om nu cunosc - spuse imediat profesorul - trebuie să-şi fi îngăduit cineva o gluma.

   — Atunci trebuie să aşteptăm până o mai chemă odată - zise Marian - mulţumesc, domnule Irving.

   Secretarul pleca. Mă uitai cu luare-aminte la Marian şi-l văzui îngândurat, ceea ce era o dovadă că mirosea ceva.

   Profesorul, însă, părea să fi uitat de povestea asta, căci la cum îl întrebă pe Longhand dacă nu vroia să schiţeze harta Patnei de pe vremea marei răscoale.

   — De ce nu! răspunse inspectorul. Tot mai trebuie să aşteptăm o jumătate de ceas până să fie gata cina.

   Aduse din biroul său o coală mare de hârtie şi desenă foarte exact contururile oraşului de altădată, după cât îşi amintea din documentele ce le văzuse.

   Marian se trezise din gânduri şi după ce privi cu atenţiune schiţa, îl rugă pe Longhand să-i facă încă o schiţa a luptelor de pe vremea aceea.

   Inspectorul cunoştea bine istoria răscoalei cu pricina şi ne schiţă o imagine exactă, explicându-ne în acelaşi timp fazele luptelor.

   Tocmai sfârşise, când servitorii aduceau friptura de cerb. Marian luă planul şi-l vârî în buzunar. Apoi mâncarăm cu poftă, totuşi prietenul meu rămase tot timpul tăcut şi îngândurat.

   Când se sfârşi masa, el zise deodată:

   — Domnule profesor, acum ştiu bine cum trebuie să mergem. Am chibzuit tot timpul la cele ce ne spunea domnul inspector şi sunt sigur că am găsit drumul pe care au apucat fugarii. Să vezi că mâine dimineaţa te duc de-a dreptul acolo.

   — Eşti sigur, domnule Farrow? întrebă cu bucurie Jarvis Asta ar fi minunat! Ar însemna ca mama să ducă de-acum încolo o viaţă fără griji, iar eu mă voi putea îndeletnici numai cu cercetările mele ştiinţifice. N-ar fi bine să luăm cu noi oameni care să ne ducă sipetul la Patna?

   Marian izbucni în râs:

   — Pentru asta mai e vreme, domnule profesor. Întâi să găsim comoara. Poate că în vremea asta...

   Prietenul meu îşi rupse vorba, căci din grădină detună o împuşcătură de armă. Jarvis scoase un ţipăt, apoi căzu la pământ cu faţa scăldată în sânge.

DUŞMANI DE TEMUT

   ERAM OBIŞNUIŢI CU ALTFEL DE ATENTATE, aşa că nu

furăm prea speriaţi, ci ne aplecarăm repede, ne lăsarăm la pământ, scoaserăm revolverele şi ne târârăm spre scara care ducea în grădină. De profesor nu ne puteam ocupa deocamdată, caci mai întâi trebuia să-l prindem pe agresor, sau cel puţin să-l alungăm.

   Lumina electrică de pe terasă se stinse. Longhand nu-şi pierduse calmul nici de data asta: se aplecase şi el imediat, ca şi noi, se târâse la comutator şi-l răsucise.

   Acum eram în siguranţă, deoarece terasa se afla în întuneric, în vreme ce grădina era luminată, de razele lunei.

   La capătul de sus al scării ne oprirăm. Eu şi Marian ne lăsarăm în genunchi unul lângă altul şi ne încordarăm privirea, dar nu puturăm zări pe nimeni.

   Longhand, care se apropiase încetişor în spatele nostru, şopti:

   — Glonţul trebuie să fi pornii din tufişul acela din stânga. Întâmplător am văzut că profesorul a fost atins la suprafaţă, pe frunte, dintr-o parte. Probabil că agresorul a ţintit în tâmplă, dar fie că şi-a greşit ţinta, fie că profesorul a făcut o mişcare ce l-a salvat de la moarte! N-ar fi bine să cercetăm grădina?

   — Mă tem ca agresorul se mai află pitit în tufiş şi va trage asupra noastră dac-am ieşi la lumină - răspunse Marian - putem face însă altfel: eu să sar repede la tufişul apropiat, iar d-ta, domnule inspector, împreună cu prietenul meu Robert, nu scăpaţi din ochi tufişul suspect Dacă pocneşte vreun glonţ dintr-însul, trage şi d-ta imediat!

   — E bine şi aşa - spuse Longhand.

   În aceeaşi clipă Marian făcu o săritură în grădină, apoi o luă la goană spre tufişul ocrotitor.

   Norocul său fu că alerga în zigzag, căci nu făcuse încă jumătate din drumul acela scurt, că iarăşi detunară două împuşcături din tufişul pe care-l arătase inspectorul.

   Imediat, eu şi Longhand slobozirăm câte două gloanţe de

fiecare în direcţia aceea. Un ţipăt scurt, care se curmă imediat, ne dovedi că nu greşiseră ţinta.

   Tocmai mă pregăteam să sar şi eu în grădină, când furăm siliţi să ne culcăm la pământ, căci din tufişul învecinat răpăiră unul după altul patru gloanţe, care ne trecură pe lângă urechi.

   Marian, care ajunsele la adăpostul tufişului, trase şi el acum. Mai descărcarăm şi noi armele, dar nimic nu dovedi că nimerisem.

   În grădină nu se mai auzea acum decât bâzâitul insectelor.

   Deşi inspectorul ne spusese că Jarvis fusese atins numai în treacăt, eu eram totuşi îngrijorat. Dacă fusese atinsă o arteră principală, putea căpăta o hemoragie, înainte ca noi să sfârşim aici cu atentatorii.

   — Trebuie să-i alungăm repede pe agresori - şopti lui Longhand - ca să-l putem îngriji pe profesor.

   — La asta tocmai mă gândeam şi eu - zise inspectorul - chiar trebuie să ne grăbim, altfel se poate să se înrăutăţească starea. Haide!

   Sări sprinten în grădină, apoi o luă repede spre tufişul îndărătul căruia se adăpostise Marian. Eu îl urmai, sărind tot în zigzag. Şi iarăşi detunară din stânga noastră împuşcături, iar gloanţele trecură pe lângă noi. Nu ne mai pierdurăm vremea să răspundem, ci căutarăm să ajungem la adăpostul tufişului. Curând auzirăm însă două gloanţe slobozite de Marian.

   Dar zadarnic aşteptai să aud vreun strigăt, din care să pot deduce că prietenul meu nu-şi prăpădise cartuşele în vânt. Agresorii noştri păreau că-şi pricep meseria.

   Înaintarăm cu băgare de seamă, ţinându-ne în umbra tufelor. Judecând după împuşcături, Marian se găsea la vreo douăzeci de metri înaintea noastră; trebuia să se fi apropiat mult de vicleanul trăgător. Dar şi gloanţele ce ne ţintiseră pe noi, veniseră de la depărtare mai mare decât cele dintâi, din tufişul arătat de inspector. Se părea, deci, că bandiţii începuseră să se retragă.

   Longhand iuţi paşii. Eu la fel.

   Deodată auzirăm în faţa noastră glasul lui Marian:

   — Robert, veniţi fără teamă încoace, bandiţii par să se fi retras. Bănuiesc că unul a fost nimerit. Drace!

   Exclamaţia lui era îndreptăţită, căci în faţa noastră se stârni o larmă sălbatecă. La început erau strigăte de spaimă şi de uimire, apoi se auzi un răcnet de durere. Ţipetele de spaimă se înteţiră şi acum auzirăm lămurit mai mulţi oameni gonind printre tufe şi îndreptându-se spre capătul grădinii.

   — Haideţi! zise prietenul meu, când zgomotele se pierdură în depărtare. Probabil că a intervenit Pongo al nostru. S-o fi furişat cu Maha şi fireşte că bandiţii au rupt-o de fugă în faţa ghepardului.

   Ajunserăm lângă Marian şi auzirăm de aproape glasul lui Pongo:

   — Massers vine-ncoace! Un duşman aici.

   Ne croirăm drum printre tufe şi curând dădurăm de Pongo şi Maha. Jos zăcea un bărbat, căruia Maha îi pusese labele în piept. Individul scoase un geamăt şi Pongo ne lămuri:

   — Duşman vrut înjunghie Pongo. Pongo răsucit la el braţ, apoi Maha culcat la pământ.

   Asta fusese de-ajuns, de sigur, ca să-i pună pe fugă pe ceilalţi.

   Camaradul nostru negru îl dezarmă pe banditul rănit, apoi îl chemarăm pe Maha şi ajutarăm rănitului să se ridice. Îl duserăm pe terasă şi Longhand intră repede în casă ca să cheme telefonic pe medicul poliţiei.

   În vreme ce Pongo şi Maha păzeau pe prizonier, noi aprinserăm lumina şi-l ridicarăm pe profesor. Era în nesimţire şi rana de la frunte sângera, dar îmi dădui cu mulţumire seama că nu fusese atinsă nici o arteră principala.

   Transportarăm repede în casă pe bietul profesor şi-l aşezarăm pe canapea în biroul inspectorului, apoi îl aduserăm înăuntru şi pe bandit şi stinserăm lumina pe terasă.

   Din grădină veneau acum patru poliţişti.

   Erau două patrule, care auziseră împuşcăturile şi alergaseră îndată încoace.

   Longhand le ordonă să păzească intrările şi să-l conducă în casă pe medicul poliţiei, care trebuia să sosească în curând.

   Eu cu Marian ne ocuparăm numai de profesor. Îi spălarăm faţa, dar la rană nu făcurăm nimic, căci probabil ca trebuia cusută.

   Medicul veni îndată. Cusu într-adevăr rana, făcu un pansament cum se cuvenea şi ne asigură că a doua zi profesorul va fi pe picioare.

   Jarvis începu să se mişte. Doctorul îl readuse cu totul în simţiri, îi mai dădu câteva sfaturi, apoi plecă.

   — Domnule profesor, îl cunoşti pe omul acesta? întrebă Marian, arătând spre banditul care se uita speriat la noi.

   — Hm... da, l-am văzut odată - răspunse Jarvis - dar numi pot aduce aminte unde şi cum. Cu siguranţă însă că-mi voiţi reaminti îndată. Deocamdată mă mai doare foarte tare capul. Care va să zică am fost împuşcat. Curios de tot, căci n-am făcut în viaţa mea nimănui vreun rău.

   — Poate mai mult decât îţi închipui - spuse Marian.

   Se-ntoarse apoi spre bandit şi-l întrebă cu asprime:

   — Unde aţi auzit de ceea ce plănuia profesorul? Să nu tăgăduieşti, căci altminteri vei fi acuzat de încercare de omor. Cine e şeful vostru?

   Pe chipul prizonierului se vedea lămurit că ducea o luptă cu sine-însuşi, dar se părea că teama de şeful său e mai mare decât perspectiva de a fi acuzat de crimă. Înălţă din umeri şi răspunse sfidător:

   — Nu ştiu ce vreţi să spuneţi.

   — Ei las-că aflăm noi şi fără mărturisirea d-tale - spuse Marian, calm.

   — Mariane - intervenii eu - credeam până acum că atacul a fost îndreptat împotriva domnului inspector, care desigur că şi-a atras şi el duşmani în meseria lui - dar tu crezi într- adevăr că e vorba de profesorul nostru?

   — Fireşte - răspunse prietenul meu - astea sunt urmările misterioasei chemări la telefon. Necunoscutul spusese doar că va mai chema odată. E drept însă că nu mai aşteptăm ca lucrurile să ia o astfel de întorsătură.

   — Aha, acum ştiu! exclamă Jarvis. Pe omul acesta l-am văzut odată la Jagdalpur. M-am ciocnit cu el, într-o zi, pe când părăseam restaurantul unde mâncasem de prânz. Dar sunt aproape două săptămâni de atunci.

  Marian stătu pe gânduri câteva clipe, apoi zise:

  — Nu-i aşa, domnule profesor, că după ce te-ai ciocnit cu dansul ai constatat că-ţi lipseşte scrisoarea primită de la mama d-tale?

  Jarvis făcu ochi mari, apoi răspunse:

  — Chiar aşa este! Când am ajuns la birou am vrut s-o mai citesc odată, dar nu mi-am mai găsit portvizitul, în care o pusesem.

  — Bine combinat! zise Longhand, cu admiraţie. Pungaşul de buzunare a găsit scrisoarea şi şeful bandei a hotărât atunci să scoată singur comoara. Profesorul trebuia înlăturat, căci el citise scrisoarea, era moştenitorul adevărat şi le-ar fi putut sta în cale. Faptul că încercarea de asasinat a avut loc în casa mea, va fi răzbunat cu vârf şi îndesat.

  Aruncă o privire ameninţătoare arestatului, ceea ce făcu pe bandit să se frământe neliniştit în scaunul său şi-n cele din urmă zise:

  — Credeţi-mă, domnule inspector, că n-am tras eu. Din revolverul meu n-a pornit nici un glonţ. E adevărat ce spune domnul de colo. I-am furat domnului profesor portvizitul şi a trebuit să i-l dau şefului nostru, care a dat de scrisoare, a citit-o şi a hotărât imediat să ridice comoara. Până acum nu ne-am dumirit, însă, unde trebuie s-o căutăm. Şi să pornim aşa, la întâmplare, în pădure, iarăşi nu vroiam. În cele din urma, şeful a poruncit să venim încoace, unde am ajuns azi după-amiază. Şeful a telefonat, apoi, când s-a întunecat, nea adus în grădină. El a fost acela care a tras în domnul profesor.

  — N-a fost rănit şi el? întrebai eu.

  — Da, domnule, a căpătat o rană destul de gravă la mana dreaptă. Dar şeful e un om grozav, el nu-şi face sânge rău pentru aşa ceva.

  — Cum îl cheamă? întrebă Longhand.

  — Zău nu ştiu, domnule inspector - răspunse banditul şi ne dădurăm seama că spunea adevărul - noi îl numeam: „şeful". Nici unul din noi nu-i cunoaşte numele.

  — Vom afla noi - spuse Longhand, calm - de omul acesta cred că nu mai avem nevoie, domnule Farrow. Voi pune să fie dus de aici.

  Doi din poliţiştii ce stăteau afară îl duseră pe rănit la infirmeria poliţiei. Profesorul dădea mereu din cap, mirat, şi- n cele din urmă zise:

  — Zău n-aş fi bănuit aşa ceva, dar tot am presupus eu că scrisoarea pierdută mi-ar fi putut căşuna neplăceri.

  — În ziua de azi bandiţii lucrează cu metodele cele mai rafinate - spuse Longhand - acum însă ţi-aş recomanda, domnule profesor, să te odihneşti şi e probabil că va trebui să stai în pat câteva zile. Comoara d-tale o s-o caute domnii Farrow şi Bertram.

  — Asta nu se poate! striga profesorul şi se ridică. Trebuie să fiu de faţa când va fi găsită moştenirea bunicului meu. Fleacul asta de rană de la frunte nu mă sperie.

  — Fireşte că vei veni cu noi - îl linişti Marian - dar tot e mai bine să te odihneşti acum. Vom face şi noi la fel, deoarece mâine ne aşteaptă o zi plină de primejdii, după cum bănuiesc. Cu bandiţii ăştia nu e de glumit. Norocul nostru e că nu s-au dumirit din scrisoare, altminteri am fi venit prea târziu, poate. Dar ia spune, domnule inspector, nu vii cu noi mâine? Cu siguranţă că bandiţii vor veghea şi ne vor urmări.

  — Şi eu m-am gândit la asta - răspunse Longhand - nu ştiu încă cum voi face, dar în orice caz voi fi la vreme la locul cuvenit, dacă vă veţi afla în primejdie, domnilor.

  — Atunci putem fi liniştiţi - spuse Marian - acum să mergeam însă la culcare.

V

COMOARA.

   A DOUA ZI DIS-DE-DIMINEAŢĂ ne aflam iarăşi, la cafea, pe terasa vilei. Profesorul era şi el cu noi; se simţea cât se poate de bine şi numai rana de la frunte îl sâcâia puţin.

   Inspectorul îşi lua curând rămas-bun de la noi, dar înainte de a pleca ceru lui Marian să-i descrie exact drumul pe care - după părerea prietenului meu - merseseră fugarii.

   Nu mult după aceea pornirăm şi noi şi după câtva timp lăsaserăm oraşul în urma noastră. Trebuie să mărturisesc că răsuflai uşurat când nu se mai văzură ultimele case. Mă temeam mereu de niscaiva gloanţe care să ne nimerească pe la spate. Acum ne aflam în largul nostru, căci în junglă şi în pădure nu trebuia să ne temem de nimic.

   Marian apucă pe un drum care la-nceput ducea câteva sute de metri prin câmp semănat.

   — Acum şaptezeci de ani - zise el - fireşte că şi aici era pădure; ne aflăm pe o înălţime şi bănuiesc că în locul acesta era un drum printre copaci, pe care l-au folosit fugarii. Dăinuieşte şi acum, deşi dăunează ţarinilor; probabil că a fost păstrat numai din obişnuinţă.

   — Sunt curios - spuse profesorul - dacă vom vedea într- adevăr „unealta îngerilor", de care pomenea bunica mea. Trebuie să fie ceva cu totul deosebit, care nu poate fi trecut cu vederea.

   — În primul rând trebuie să căutăm un luminiş mare, pe care se află trei copaci, într-o orânduială deosebită - zise Marian - cei opt kilometri îi vom străbate noi curând, căci doi or fi cel puţin până vom ajunge la pădure. Şi aş pune rămăşag că şi acolo vom da de o cărare bine întreţinută. Se prea poate să fi trecut sute de oameni pe locul unde stă îngropată comoara, fără să bănuiască nimic.

   — De obicei aşa se-ntâmplă - întări profesorul - acum însă sunt curios să ştim dacă ne-om mai întâlni cu o fiară. Întâia oară a fost un rinocer, apoi o panteră, de data asta trebuie să vie altceva la rând!

  — Să nu ne dorim asta - spuse Marian, zâmbind - se vede că-ţi place să strângi trofee, domnule profesor.

  — De fapt, dumitale ţi se cuvin, dar mărturisesc că mi-ar plăcea foarte mult să le am eu.

  — Asupra acestui punct vom sta de vorbă când ne vom întoarce teferi şi victorioşi. A, colo începe brâul de junglă! Acum trebuie să fim cu ochii-n patru.

  Era aşa cum bănuise Marian; prin brâul des de junglă era tăiată o potecă destul de largă şi bine bătătorită. Se părea că pe acolo ducea o şosea la localitatea apropiată şi era cu putinţă ca ea să străbată luminişul unde fuseseră măcelăriţi fugarii în urmă cu şaptezeci de ani, de către fanaticii răzvrătiţi.

  În faţa copacilor înalţi ai codrului secular se afla un loc întins, de pe care desişul junglei părea să fi fost ars. Drumul ducea de-a dreptul în pădure.

  Tocmai ne găseam în mijlocul acestui loc liber, când răsunară ţipete ascuţite de jur-împrejurul nostru. Înainte de a ne da seamă ce se petrece, ne pomenirăm împresuraţi de făpturi cafenii, ochi arzători ne ţintuiră şi oţelul ascuţit al pumnalelor sclipi ameninţător.

  Împresurarea fusese atât de neaşteptată, încât până şi Pongo observă primejdia abia în ultimul moment, atunci când era prea târziu.

  — Staţi liniştiţi! ne spuse Marian. Trebuie să fie o greşeală la mijloc. Voi sta cu de vorbă cu oamenii! Pongo, tu rămâi aproape de mine!

  Cu uriaşul negru alături de el, de partea cealaltă avându-l pe Maha, Marian se apropia de unul din indieni, un individ înalt, cu mutra întunecată.

  — Ce aveţi cu noi? întrebă el aspru.

  Indianul se uită cam îngrijorat la Pongo şi Maha, dar ridică totuşi ameninţător pumnalul şi zise:

  — Şeful nostru a poruncit. Predaţi-vă!

  — Nici prin gând nu ne trece! răspunse Marian, râzând. Aduceţi-l încoace pe şeful vostru, o să stăm de vorbă cu el.

  Înainte ca indianul să aibă timp să răspundă, dinspre marginea pădurii se auzi un ţipăt înăbuşit. Indienii din faţa noastră se dădură imediat înapoi şi lăsară un loc liber, aşa că puteam vedea pădurea. Şi indianul care vorbise de, „şef" se dădu în lături şi arătă spre pădure, ca răspuns la cererea lui Marian de a-l chema pe şef.

   Printre copacii groşi ai pădurii se ivi o făptură înaltă. Era un indian uriaş, numai cu un şorţuleţ în jurul mijlocului. Avea un trup muşchiulos şi părea să fie foarte puternic.

   Încet şi cu mers legănat individul se apropia. Văzurăm acum că era rănit. De la tâmplă îi şiroia sângele pe obrazul stâng.

   Mă simţi cam neliniştit, căci indianul făcea o impresie ciudată, în vreme ce se apropia de noi, clătinându-se.

   Tocmai vroiam să-i şoptesc lui Marian să fie cu băgare de seamă, când uriaşul, care mai era numai la zece metri, scoase un ţipăt ascuţit. Braţul său drept se repezi cu iuţeala fulgerului în sus şi înainte ca să pot scoate revolverul, un pumnal lung fulgeră prin aer. Zvârlise primejdioasa arma de-a dreptul în Marian.

   Prietenul meu ar fi putut să se arunce repede în lături, în schimb profesorul Jarvis ar fi fost pierdut, căci el stătea îndărătul lui Marian şi arma ascuţită trebuia să-l nimerească.

   Prietenul meu părea să ştie asta, căci rămase liniştit locului. Vroia deci să se jertfească pentru profesor. Oricât mi s-ar fi părut de fără noimă lucrul acesta în prima clipă, mai târziu îmi dădui seamă că Marian n-ar fi putut face altfel. El chezăşuise pentru siguranţa profesorului, atunci când am luat asupra noastră căutarea comorii, căci Jarvis era ca un copil în faţa Naturii sălbatece. Aşa că trebuia să împiedece lovitura de pumnal ca să nu-l primejduiască pe învăţat.

   Toate gândurile acestea îmi trecură fulgerător prin minte. Deschisei gura ca să scot măcar un strigăt de prevenire, care fireşte c-ar fi fost fără rost.

   Atunci interveni Pongo. Marian orânduise ca el să rămână în apropiere, gândindu-se, probabil, că va trebui să-l ocrotească. Şi uriaşul Negru o făcu într-un chip cum nu m-aş fi aşteptat şi care mă umple de admiraţie încă astăzi, când istorisesc lucrurile acestea.

   Pongo stătea liniştit de tot lângă Marian, nu se zvârli înainte, nu aruncă nici cuţitul său enorm în indianul turbat, ca să răzbune moartea de neînlăturat a prietenului meu. Îmi trecu fulgerător prin minte ca şi el îşi dădea seamă că nu mai era nimic de făcut.

   Dar iată că aduse la îndeplinire ceea ce părea într-adevăr cu neputinţă, ceea ce nici un om în locul său n-ar fi fost în stare să facă.

   De groază deschisei ochii mari şi mă aşteptam să aud în clipa următoare izbitura cu care pumnalul se înfigea în pieptul lui Marian.

   Atunci Pongo îşi repezi odată în sus şi în lături braţul său drept. Tot atât de repede îl trase înapoi şi zise, liniştit:

   — Va fi bine, Masser Farrow. Maha, şo! În timp ce ghepardul, care băgase de seamă, fireşte, primejdia ce-l ameninţa pe Marian, se năpusti asupra uriaşului indian, eu rămăsesem înmărmurit, neştiind ce se întâmplase. Ce făcuse Pongo? Marian mai stătea acolo, în picioare şi nu arăta prin nimic c-ar fi rănit. În schimb văzui că-şi smulse revolverul de la brâu.

   Fără să vreau aproape, făcui la fel şi abia atunci văzui ce înfăptuise camaradul nostru negru. Cu o putere de necrezut şi o siguranţă desăvârşită prinsese pumnalul, la un milimetru numai de pieptul prietenului meu.

   Îl ţinea acum liniştit în mâna dreaptă lăsată în jos, dar simţeam instinctiv că era gata în orice clipă să-l zvârle în gâtlejul noului duşman.

   Din două sărituri Maha ajunse pe uriaşul indian, care după atacul acela criminal se apropiase şi mai mult de noi. Ca un bolid sări credinciosul animal pe trupul indianului, care nu se mai putea împotrivi.

   Mai puţin de o clipă stătu încă în picioare, apoi se rostogoli la pământ, cu Maha deasupra lui. Ghepardul îl ţinea bine şi era gata să-şi înfigă colţii în potrivnicul său, dacă acela ar fi făcut vreo încercare să se apere.

   Dar uriaşul nu se clintea. Sau îl ameţise căzătura, sau rămăsese încremenit văzând că atacul său cu pumnalul dăduse greş într-un chip atât de neaşteptat.

   Marian se răsuci în călcâie şi privi cu asprime la indianul ce vorbise întâi.

   — Uite-ţi şeful! zise el. Numai că nu e în stare să

vorbească acum. Ia spune, ce aveţi cu noi?

   — Sahib, nu ştiu - bâlbâi cel întrebat - trebuia să ascultăm, pentru că aşa poruncea şeful.

   — Unde a căpătat rana de la cap? întrebă Marian.

   — Nu ştiu, Sahib. Şeful s-a îndepărtat de noi, am auzit o împuşcătură, apoi s-a întors sângerând: şi ne-a poruncit să-l urmăm şi să punem mâna pe Sahibi. Trebuia să-l ascultăm.

   În vreme ce vorbea, se uita speriat la Pongo, care-i apărea, probabil ca o fiinţă din altă lume.

   — Aha, care va să zică trebuia să plătim pentru alţii! spuse Marian. Am avut noroc că Pongo veghea. Mă socoteam pierdut. Acum însă ce facem? Cine devine şef în locul ăstuia?

   — Fiul său, Sahib, uite-l că şi vine.

   Dinspre pădure venea în pas alergător un tânăr indian, care avea aceeaşi statură uriaşă ca tatăl său. Marian îl strigă imediat şi fără să se sinchisească de părintele său care zăcea sub labele lui Maha, tânărul veni în fugă spre noi.

   Ma aşteptam să-l văd năpustindu-se cu furie asupra noastră îşi îmi pregăti îndată revolverul - dar se întâmplă ceva cu totul neaşteptat.

   Tânărul indian se opri din fugă, brusc, cu puţin înaintea noastră, se holbă o clipă la brâul pe care-l purta Marian, apoi se înclina adânc şi zise:

   — Sahib, văd că eşti căpetenia noastră. Porunceşte şi te vom asculta!

   Care va să zică, acum se arăta puterea brâului fermecat! Dăduserăm de nişte indieni care făceau parte din ciudata sectă. Şi mulţumită brâului, Marian devenise unul din mai marii lor.

   — Tatăl d-tale ne-a atacat - spuse prietenul meu - probabil că alţi europeni l-au rănit cu vreun glonţ şi de pe urma asta i s-a tulburat mintea. Vom uita de întâmplarea aceasta, dar acum pune să fie transportat de aici şi dă-ne drumul să mergem mai departe.

   La un semn al tânărului indian ceilalţi făcură loc şi se înclinară şi ei adânc şi, plini de respect.

   — Facă-se voia voastră, Sahib! mai spuse tânărul.

   — Bine! Poate ne-om mai vedea după ce ne vom fi îndeplinit misiunea. Maha!

   Ghepardul se ridică îndată de pe trupul uriaşului indian şi veni spre noi. Marian salută din cap pe tânăr, apoi pornirăm spre pădure.

   — Iată că am avut şi aventura pe care am dorit-o! spuse profesorul, E drept că era mai primejdioasă decât întâlnirea cu rinocerul şi pantera. Îţi mulţumesc, domnule Farrow, că erai gata să te jertfeşti pentru mine.

   — Nici nu puteam face altfel - răspunse Marian, cu modestie - dar acum trebuie să fim cu multă luare-aminte, deoarece ne apropiam de locul unde e îngropată comoara.

   Spre uimirea mea, Marian mai ţinea revolverul pregătit şi iscodea cu privirea împrejuru-i. Mă gândeam la ce primejdie s-o fi aşteptând, când îmi veni în minte că indianul uriaş fusese rănit cu un glonţ de europeni.

   — Mariane - zisei - să ştii ca banda care ne-a atacat ieri o fi în faţa noastră. Probabil că lor le datorăm întâmplarea aceasta neplăcută.

   — Aşa cred şi eu - răspunse prietenul meu. Deci, trebuie să fim cu mare băgare de seamă. Şi armele mereu pregătite.

   Mergeam de un ceas prin pădure şi vedeam cu oarecare nelinişte că din loc în loc se făceau luminişuri pe de lături, unde bandiţii s-ar fi putut ascunde bine.

   La stânga noastră se ivi iarăşi deodată un luminiş mare. Marian se opri locului, privi în sus, apoi se-ntoarse spre profesor şi spuse în şoaptă:

   — Am ajuns, domnule Jarvis. Colo sunt cei trei copaci, ale căror trunchiuri înfăţişează forma unei harfe. Şi după cum ştim cu toţii, harfa este instrumentul îngerilor. În faţa acestor copaci o fi îngropată comoara, pe lângă care mii de oameni vor fi trecut până acum fără să bănuiască ceva.

   Jarvis îşi scoase casca tropicală şi încrucişă braţele, rămânând într-o atitudine pioasă. Noi deasemenea tăceam. În luminişul acesta fuseseră măcelăriţi de fanatici, aproape toţi fugarii.

   — Haideţi! spuse profesorul, în cele din urma. Trebuie să ne grăbim.

  În imediata apropiere a copacilor era un loc care bătea la ochi. Hotărârăm să facem cu schimbul la săpat, căci acuma trebuia să şi veghem.

  Jarvis tocmai înfigea sapa în pământ, când deodată un glonţ făcu să-i zboare lui Marian casca din cap.

  — Sus mâinile! se auzi un glas răguşit. Repede, altminteri vă trimit imediat pe lumea cealaltă. Fiţi bucuroşi că vă cruţ deocamdată.

  De jur-împrejur se iviseră făpturi îndărătul tufişurilor. Numărai şapte capete care ieşeau deasupra crengilor. Tot atâtea ţevi de pistoale erau îndreptate asupra noastră.

  Aşadar, „şeful" bandei şi găsise luminişul, se ascunsese însă cu oamenii săi, ca să se încredinţeze dacă nu greşise locul.

  Marian ridică încetişor braţele şi noi îi urmarăm pilda. Trebuia să ne supunem, aşteptând până s-o întoarce roata norocului.

  — Haha, ăsta e norocul vostru! râse omul cu glasul răguşit. Mă şi pregăteam să trag. Aşa, acum pă...

  Îşi rupse vorba şi, gâlgâind dispăru îndărătul tufişului. Şi ceilalţi bandiţi fură traşi în frunziş de o forţă nevăzută, auzirăm câteva ţipete ascuţite, gemete, trosnete de crengi - apoi. tăcere.

  O făptură înaltă îşi făcu loc prin frunzişul îndărătul căruia dispăruse, „şeful". Era indianul cărei cât p-aci să-l ucidă pe Marian cu pumnalul.

  Se înclină adânc şi zise:

  — Sahib, rana m-a făcut să-mi pierd aproape minţile. Oamenii ăştia, pe care i-am pedepsit acum, au fost acei care m-au împuşcat. Acum ştiu că d-ta, Sahib, eşti unul din „cei mari". Sahib, eu şi oamenii mei ne supunem ţie.

  — Probabil că vin prea târziu! se auzi atunci glasul inspectorului Longhand, care se ivi în drum, însoţit de câţiva poliţişti. Aş fi sfârşit şi eu cu indivizii ăia, dar atunci v-aţi fi primejduit degeaba dv., domnilor. Aţi fost în mare pericol - nu mai încape vorbă - şi indienii v-au salvat.

  — Da - încuviinţă Marian - aşa era. Acum haidem să-i dăm o mână de ajutor profesorului.

Nu trecu mult şi o groapă mare se casca în faţa noastră, iar pe fundul ei găsirăm sipetul de stejar, al cărui lemn nu putrezise încă. Indienii duseră lada la Patna şi în casa inspectorului fu deschisă. Conţinutul ei era îndestulător ca să asigure profesorului şi bătrânei sale mame o viaţă lipsită de griji. Şi noi avurăm de asemenea partea noastră, cu care puteam porni spre noi aventuri - încheie doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 163

PUTEREA ZEULUI

   ÎNTÂMPLĂRI MISTERIOASE

   — SIR CUNNINGHAM, guvernatorul din Calcutta - îşi începu doctorul Bertram povestirea - spuse următoarele cu prilejul banchetului dat în cinstea noastră:

   — Domnilor, daca vreţi să vă duceţi într-adevăr la vechiul loc de pelerinaj, dacă vreţi cu adevărat să descoperiţi făptura aceea misterioasă care-şi face cap acolo, veţi întâlni mulţi Indieni care au faţa sfâşiată. Oamenii aceştia au izbutit să scape de făptura aceea care-şi orbeşte întâi victimele, pentru ca apoi să le sfâşie.

   — Îmi daţi voie, Sir - întrebase Marian - nici unul din acei indieni care au scăpat de făptura misterioasă, n-ar putea spune cum arată? E om, e fiară, ce este?

   — Indienii tac - răspunse guvernatorul - ei cred că e vreun duh rău, care-i pedepseşte pentru fapte de-ale strămoşilor lor. În simplitatea lor consideră schilodirea ca o ispăşire, care-i va izbăvi pe înaintaşii lor. Aşa că nu poţi afla de la ei cum arată făptura aceea care-i schimonoseşte.

   — Atunci, Sir, nu pot decât să va repet făgăduiala pe care am dat-o de a pleca la Gaya şi a încerca să lămuresc taina aceasta - spuse Marian - poate mai avem parte de o aventură interesanta.

   — Eu unul vă doresc izbândă deplina şi puteţi fi siguri de recunoştinţa guvernului nostru dacă veţi lămuri şi această taină.

   Îmi adusei aminte de convorbirea asta, când intrarăm în localul poliţiei vechiului oraş de pelerinaj, Gaya. La dorinţa lui Marian, nici guvernatorul, nici inspectorul de poliţie Black nu telegrafiase la Gaya despre sosirea noastră, căci ni se întâmplase să avem neplăceri de pe urma unor astfel de anunţuri.

   Stârnirăm oarecare curiozitate când intrarăm - cu Pongo şi Maha - în clădirea mare şi nouă a poliţiei şi sentinela ne măsură din cap până-n picioare înainte de a ne trimite la portar. Şi acesta ne privi bănuitor şi mirat, când cerurăm să

fim anunţaţi şefului, colonelului Cormick. Prietenul meu fu chiar silit să stăruie ca să-l facă pe portar să ne anunţe cei puţin aghiotantului colonelului, locotenentul Jerry.

  Aveam cu noi scrisori de recomandaţie de la mai toţi guvernatorii - precum şi de la Sir Cunningham - ceea ce ne făcea să fim mai îndrăzneţi. Afară de asta, numele noastre erau cunoscute în toată India, datorită gazetelor care descriseseră pe larg aventurile noastre, aşa că ne bucuraserăm de cea mai bună primire, pretutindeni.

  De data asta, însă, lucrurile păreau să fie altfel. Portarul telefonă locotenentului Jerry, îi spuse numele noastre foarte lămurit, apoi aşeză receptorul la loc şi înălţând din umeri, zise scurt:

  — Domnilor, locotenentul Jerry este pentru moment foarte ocupat. Trebuie să mai aşteptaţi.

  — Mariane - zisei eu - poate ar fi în măsură portarul să ne spună numele unui hotel mai bun, unde să ne putem odihni niţel. Când domnul colonel Cormick va avea vreme pentru noi, să trimită după noi.

  — Şi eu mă gândeam aşa la început - spuse Marian, foarte liniştit - dar e mai bine să aşteptăm aici până vom fi vorbit cu şeful poliţiei. Bagajele noastre stau bine la gară.

  Luaserăm hotărârea de câtva timp, să ne lăsăm raniţele şi armele în gara oraşului unde soseam, până găseam un adăpost unde să aducem lucrurile. Stârneam totdeauna luare-aminte când treceam înarmaţi până-n dinţi prin străzile paşnice, deşi aveam de la guvernatorul fiecărei provincii anglo-indiene, permisiunea de a purta, arme şi a ne folosi de ele.

  În buzunarul din dreapta, purtam fiecare câte un mic revolver automat, cumpărat la Calcutta. Erau arme minunate şi atât de mici încât le puteam ascunde în palmă. Şi deşi gloanţele erau de calibru mic, aveau o foarte mare putere de pătrundere.

  Cu gura pe jumătate portarul ne arătă o bancă. Bravul slujbaş englez dădu apoi din cap morocănos şi aruncând o privire nu prea drăgăstoasă spre Maha, zise:

  — I-ascultaţi, domnilor, chiar dacă suntem în India, trebuie să ştiţi că nu-i voie să intraţi cu leoparzi în localurile autorităţilor.

   — Dar ăsta de ici nu-i leopard, ci un biet ghepard - răspunse Marian, prietenos.

   — Leopard, ghepard, tot aia e! mormăi portarul. Oricum, e animal de pradă. O să vedeţi dv. că domnul locotenent Jerry o să dea ordin să fie împuşcat.

   — Eu cred că domnul locotenent n-o să fie chiar atât de rău.

   — Vom trăi şi vom vedea! mai mormăi portarul, cu ţâfnă.

   Marian nu se dădu însă bătut. Îşi scoase tabachera şi

oferi portarului una din ţigările minunate pe care ni le dăruise lordul Cunningham.

   — Cred că fumatul nu e oprit? întrebă el, amabil. Ia poftim, rogu-te...

   — Ah, par să fie din alea bune! făcu slujbaşul, mirat şi scoase o ţigară. Din păcate, însă, fumatul nu e îngăduit aici. Sunt atât de bune ţigările astea că nu te rabdă inima să nu fumezi îndată!

   — Uite vezi, la fel se întâmplă şi cu mine - spuse Marian, zâmbind - cred şi eu că-s bune. le avem de la lordul Cunningham.

   Portarul holbă ochii când auzi numele guvernatorului.

   — Îl cunoaşteri pe lord? îngăimă el. Atunci fireşte că puteţi fuma. Să-l mai întreb odată pe domnul locotenent Jerry dacă vă poate primi?

   — Nu, mulţumesc! refuză Marian. După ce şi-o sfârşi treburile importante ce le are ne va anunţa el colonelului. Avem timp berechet. Dar până atunci poate eşti d-ta în măsură să ne povesteşti ceva despre oraşul ăsta. Lordul nea vorbit despre o chestie cu totul deosebita, care s-ar fi petrecut aici în ultimul timp.

   — Oh, v-a povestit lordul despre asta? exclamă portarul.

   Se holbă deodată la noi cu gura căscată; îşi adusese

probabil aminte ca citise cândva numele noastre.

   După câteva clipe se bătu cu palma peste frunte, ne salută milităreşte şi zise:

   — Mă iertaţi, domnilor, că nu mi-am adus aminte îndată de numele dv. Acum ştiu ce vă aduce aici. Cu siguranţă că lordul v-a rugat să lămuriţi taina, pe care în zadar se silesc de câteva săptămâni s-o limpezească cei mai buni slujbaşi ai noştri. Am dreptate când pun în legătură venirea dv. aici cu făptura aceea misterioasă care a rănit grav până acum numeroşi pelerini?

   — Cam aşa e - răspunse Marian - dar te-aş ruga să nu se afle. Şi acum te rog să-mi povesteşti ce ştii despre chestia asta!

   —  Cu plăcere, domnule Farrow - se grăbi să spună portarul - acum vreo şase luni afacerea a ajuns la urechile poliţiei noastre. Dacă ţii socoteală însă cât de muţi sunt indienii când e vorba de lucruri religioase, se poate presupune că întâmplările acelea misterioase s-au petrecut mai de mult. Una din patrulele noastre a găsit întâmplător, la marginea oraşului, lângă o pădurice, cadavrul sfâşiat al unui pelerin, care, judecând după îmbrăcăminte, părea să fi fost un om foarte avut. S-a crezut că e victima unui tigru rătăcit. După câteva zile, medicul poliţiei, doctorul Thomson, a raportat că are în îngrijirea să un pelerin bogat, a cărui faţa e toată sfâşiată. Presupunea că un tigru lovise cu laba în capul nenorocitului. Cum a scăpat omul de fiara aceea, n-am putut afla, căci nu vrea să dea vreo lămurire. Orb, cu chipul înfiorător la vedere, s-a înapoiat acum câteva zile în ţara sa. Dar n-a fost singurul. În cursul ultimelor şase săptămâni am descoperit şapte morţi şi şapte oameni orbiţi. Aceştia din urmă au refuzat cu îndărătnicie orice lămuriri: numai unul singur, un bătrân, a strigat în delir că trebuia să ispăşească păcatele strămoşilor săi. Ştiţi, poate, domnilor, că Gaya este un loc de pelerinaj, unde vin pelerinii ca aducă jertfe în faţa statuii zeului Gaya, în scopul iertării păcatelor strămoşilor lor. Credincioşii aceştia cred că misteriosul monstru care s-a ivit aici este un duh rău, care-i pedepseşte încă pe pământ pentru păcatele mai mari ale străbunilor. Am trimis cei mai buni vânători, nădăjduind că vor izbuti să răpună fiara, care probabil că este un tigru rătăcit. Totul a fost în zadar, însă. Şi alaltăieri a căzut victimă chiar unul din cei mai capabili oameni ai noştri. I-am descoperit cadavrul, sfâşiat în chip oribil. O lovitură de labă i-a sfârtecat faţa. Dea Domnul să izbutiţi dv., domnilor, să lămuriţi taina aceasta! Până acum aţi limpezit lucruri care au fost, poate,

mai misterioase şi pline de primejdii.

   Rămăsei uimit cu desăvârşire, nu atât de cele auzite, cât de felul în care se exprima portarul, cum nu m-aş fi aşteptat la un om atât de simplu ca el. Tot aşa gândea probabil şi Marian, căci se uită mirat la omul care vorbise şi-l întrebă:

   — Nu-ţi fie cu supărare, domnule, dar aş vrea să ştiu dacă eşti de meserie portar?

   Slujbaşul râse cu amărăciune, apoi răspunse:

   — Nu, domnilor, am fost mutat disciplinar aici, din Calcutta, acum opt săptămâni şi mi s-a dat slujba de portar. Până atunci eram inspector de poliţie, sub locotenentul Jerry. Poate că v-a istorisit lordul Cunningham despre cazul inspectorului Mitchell, pe care-l veţi găsi aici ca portar?

   — Nu, domnule Mitchell - răspunse Marian - dar pentru că mă interesează chestia, te-aş ruga pe d-ta să mi-o povesteşti. Şi locotenentul Jerry a fost mutat disciplinar?

   Fostul inspector râse iarăşi cu amărăciune:

   — Nu, domnilor, locotenentul Jerry a venit mai târziu aici. Şi bănuiesc că i s-a dat ordin să mă ţină sub observaţie, pentru că până acum nu s-a putut dovedi nimic în sarcina mea. E vorba de dispariţia unor documente importante, care au fost furate din camera mea din localul poliţiei, la Calcutta. Dăduserăm de urma unei mari contrabande de opiu şi de arme, care sunt strict oprite. Am primit o scrisoare pe al cărei plic se afla menţiunea: „Important pentru opiu şi arme!" Tocmai când mă pregăteam s-o deschid, lordul Cunningham mă chemă în cabinetul său. Pusei scrisoarea în dosarul cu hârtii de rezolvat şi mă dusei la lord, căruia îi făcui un raport amănunţit asupra stadiului în care se afla chestia cu contrabandele. Când m-am înapoiat în odaia mea peste o jumătate de ceas, dosarul dispăruse. N-a mai fost găsit de atunci. După un lung interogatoriu mi s-a luat gradul de inspector şi am fost mutat aici ca portar, judecătorii au dat de înţeles că nu se poate dovedi în sarcina mea c-aş fi părtaş la contrabande, însă n-aş fi totuşi străin de ele. Pentru neglijenţa de care dădusem dovadă, fui degradat şi mutat disciplinar. Locotenentul Jerry a fost însă trimis - cred cu siguranţă aceasta - ca să observe dacă n-am dosit actele şi dacă nu

stau în legătură cu contrabandiştii.

   — Ai lăsat actele pe masa? întrebă Marian.

   — Nu, domnule Farrow, le-am pus într-un sertar al biroului meu, pe care l-am încuiat cu cheia. Când m-am înapoiat, am găsit broasca spartă.

   Tonul cu cărei vorbise portarul era atât de sincer, încât Marian se grăbi să spună:

   — Noi nu suntem detectivi, domnule Mitchell; dar ne vom ocupa şi de cazul d-tale, dacă vom avea noroc şi vom limpezi chestia cealaltă. Îţi pot spune însa că nu mă îndoiesc de spusele d-tale.

   Fostul inspector strânse mâna pe care i-o întinse Marian şi zise mişcat:

   — Domnule Farrow, nu ştiu cum ţi-aş putea mulţumi dac- ai izbuti, într-adevăr, să dai de urma hoţilor. A! Uite că vine locotenentul!

   Prin fereastra lojei portarului, care dădea pe coridorul localului politiei, puteam cuprinde cu privirea scara largă care ducea la etaje.

   Locotenentul Jerry făcea o impresie bună. Era înalt şi subţire, tip de sportiv.

   Când intră însă în loja portarului, văzurăm că chipul său dezminţea această impresie bună de la-nceput. Nu c-ar fi fost urât, dar avea o expresie atât de dispreţuitoare, de parcă am fi fost cu toţii prea supuşii săi servitori. Şi privirea ochilor săi albaştri era atât de rece, încât s-ar fi putut spune că omul acesta n-avea suflet.

   Ne saluta scurt, apoi se adresă cu asprime lui Mitchell:

   — Cred că ştii destul de bine că în încăperile funcţionarilor inferiori fumatul e oprit. Nici vizitatorilor nu le este îngăduit asta. De ce n-ai interzis domnilor să fumeze? D-ta, în special, Mitchell, ai toate motivele să respecţi cu stricteţe regulamentul.

   Fostul inspector dădu dovadă de un calm vrednic de admirat. Stătea smirnă şi-l privea pe locotenent cu ochi mari. Dar Marian nu-i lăsa timp să răspundă, căci zise:

   — Portarul n-are nici o vină, deoarece ne-a atras atenţia că fumatul e oprit.

   — Aşa! Dar atunci ar fi fost de datoria lui să va poftească afară din clădirea poliţiei, dacă ţineaţi cu tot dinadinsul să fumaţi - spuse Jerry, rece - să lăsăm însă asta! Doriţi să vorbiţi domnului colonel? Eu sunt aghiotantul său, aşa că-mi puteţi spune mie ce va aduce aici. Colonelul nu primeşte străini, aşa cu una cu două.

   — Atunci spune-i te rog colonelului că venim la dansul cu o recomandaţie a lordului Cunningham - răspunse Marian, calm - scopul vizitei noastre i-l voi împărtăşi personal colonelului.

   Locotenentul tresări uşor, apoi însă zise, dispreţuitor.

   — Ah, acum îmi amintesc! Dv. aţi avut câteva aventuri pe pământul Indiei şi norocul v-a venit în ajutor. Aici însă nu veţi prea avea noroc, dac-aţi venit pentru tigrul acela care a sfâşiat şi rănit câţiva oameni. Mă voi ocupa eu mai serios de fiara asta vicleană şi o s-o răpun. Dar o să-l întreb pe colonel dacă vrea să vă primească.

   Făcu legătura telefonică cu cabinetul colonelului şi zise:

   — Domnule colonel, aici sunt domnii Farrow şi Bertram, însoţiţi de un negru şi un ghepard. Susţin că au venit aici cu o recomandaţie a lordului Cunningham. Doriţi să-i primiţi pe domnii aceştia?

   Răspunsul colonelului fu foarte scurt, căci locotenentul puse la loc receptorul după câteva clipe şi zise, batjocoritor:

   — Colonelul pare chiar să ia foarte în serios vizita dv., domnilor. Probabil că a luat drept bune relatările cu privire la aventurile dv., pe când eu, ca să fiu sincer, le consider exagerate. Poftiţi vă rog!

   Pe coridorul primului etaj colonelul ne şi ieşi în întâmpinare. Felul cum ne salută era în contrast izbitor cu purtarea aproape obraznică a aghiotantului său.

   —  Mă bucur din inimă că am prilejul să vă cunosc, domnilor - spuse el, strângându-ne mâinile.

   Nu-l uită nici pe Pongo al nostru şi privi cu admiraţie statura uriaşă a credinciosului camarad.

   — Poftiţi în camera unea - zise el apoi.

   Aşteptă să intrăm noi toţi şi-l mângâie pe Maha, care trecu pe lângă el. Locotenentul Jerry vru să intre şi el, dar Marian zise:

   — Domnule colonel, aş dori să vorbesc numai cu dv. şi v- aş ruga să-l îndepărtaţi pe locotenent.

   Colonelul păru încurcat, făcu totuşi un semn scurt lui Jerry. Acesta pleca, dar îl văzui muşcându-şi cu furie buza şi mă bucurai.

   — Domnule Farrow, ai vreun motiv deosebit să-l îndepărtezi pe aghiotantul meu? întrebă acum colonelul. El e mâna mea dreaptă şi un băiat foarte capabil. E drept însă că prin felul său de a fi, îi cam supără pe străini uneori. E un om care se ţine cu strictele de regulamente şi cred că nimeni nu l-ar putea abate de la datorie.

   — Eu însă cred că ştiu ceva pentru care locotenentul ar fi în stare s-o facă - spuse Marian, încet.

   Apoi făcu un semn lui Pongo, care rămăsese la uşă şi imediat uriaşul se răsuci în călcâie binişor şi deschise deodată uşa.

   Locotenentul Jerry, care stătuse în faţa uşii, se dădu înapoi tulburat, dar îşi regăsi repede cumpătul şi zise:

   — Domnule colonel, socot de datoria mea să rămân pe aproape, ca să pot îndepărta vreo primejdie ce v-ar ameninţa.

   — Vedeţi, aşa e el! spuse Cormick, zâmbind. Nici chiar în dv. n-are încredere. Poţi fi însă fără grijă, Jerry - se adresă apoi locotenentului - domnii nu sunt primejdioşi. Du-te în camera dumitale!

   — Am înţeles, domnule colonel - spuse Jerry, salută milităreşte şi dispăru.

DUŞMANII ÎN UMBRĂ

   DUPĂ CE PONGO ÎNCHISE UŞA, Marian spuse:

   — Asta e scrisoarea de recomandare a lordului, domnule colonel. Am venit încoace ca să facem cercetări cu privire la făptura aceea misterioasă care ucide sau schilodeşte pe bieţii pelerini. Dună cum îmi spunea portarul şi unul din detectivii dv. A căzut victimă mai zilele trecute. Fostul inspector Mitchell mi-a povestit în amănunt cum stau lucrurile, aşa că nu mai e nevoie să vorbim despre asta. V- aş ruga numai, domnule colonel, să ne daţi un adăpost unde să fim în siguranţă.

   — Veţi locui la mine, nu mai încape vorba - răspunse colonelul Cormick - veţi fi în deplină siguranţă, căci bungalow-ul meu e veşnic păzit. Nu pricep însă de ce nu vreţi să staţi de vorbă cu mine aici despre misterioasele întâmplări, căci nu-mi pot închipui că l-aţi bănui oarecum pe aghiotantul meu, numai pentru că are un fel de a fi cam ciudat. Şi-apoi, nu ştiu dacă Mitchell v-a informat cum trebuie. El a fost degradat şi mutat disciplinar, după cum vă va fi povestit, de sigur. Nu găsesc corect din partea lui că nu v-a anunţat imediat, ci a preferat să lungească vorba cu dv. Probabil că vroia să vă convingă de faptul că i s-a făcut o nedreptate.

   — Eu i-am pus întrebările - răspunse Marian - nu e el de vină că a trebuit să aşteptăm atâta; ne-a anunţat îndată aghiotantului dv. care ne-a lăsat însa să aşteptam. V-aş ruga chiar, domnule colonel, ca în tot timpul şederii noastre aici să ni-l daţi pe Mitchell drept călăuză. Omul acesta îmi place.

   — Hm... e drept că face impresie bună - încuviinţă colonelul - şi ştiţi că dorinţele dv. sunt porunci pentru mine. O să mă bucur dacă veţi izbuti să dovediţi, totuşi, nevinovăţia lui, deşi a trecut multă vreme de la întâmplarea aceea din Calcutta. Îmi închipui eu că o să încercaţi. Dv. sunteţi gata oricând să veniţi în ajutorul unui năpăstuit.

   — Fireşte că voi încerca - spuse Marian, încetişor.

   Băgai de seamă că se uita cu luare-aminte la o uşă care ducea în odaia învecinată. Apoi urmă, tot în şoaptă:

   — Probabil că acolo alături e camera aghiotantului dv.?

   — Da, d-le Farrow - răspunse Cormick.

   Clătină capul, mirat, dar îşi înăbuşi totuşi vocea, pe când urmă, râzând:

   — E ciudat cum acest slujbaş conştiincios e bănuit adesea tocmai din pricina firii sale aspre şi corecte. Cred însă că o să vă încredinţaţi curând că îl bănuiţi pe nedrept.

   — În interesul dv. m-aş bucura şi eu, domnule colonel, dac-aţi avea un aghiotant atât de capabil - spuse Marian - dar n-am manifestat nici o bănuială împotriva locotenentului. Acum v-aş ruga, însă, să daţi dispoziţii să fim transportaţi la bungalow-ul dv.

   — Viu şi eu, domnilor - spuse colonelul - aveţi bagajele cu dv.?

   — Nu, le-am lăsat în gară - răspunse prietenul meu - ar putea să le ia Mitchell şi să ni le aducă la vila dv.

   — Daca ţineţi într-adevăr să-l aveţi pe lângă dv., fireşte că ăsta poate fi primul său serviciu - spuse Cormick, şovăitor - ţin să vă mai previn odată, domnule Farrow, că trebuie să fiţi cu luare-aminte faţă de Mitchell, împotriva căruia eu personal n-am nimic, dar mă călăuzesc numai după referinţele ce mi s-au dat în privinţa lui.

   — În cazul de faţă, domnule colonel, eu judec cu inima spuse Marian, râzând. Dacă n-aveţi nimic împotriva, deci, putem porni.

   — Hm... locotenentul Jerry e totdeauna oaspetele meu seara - zise colonelul, şovăitor - vă supără daca va veni şi ei?

   — Deloc! se grăbi să răspundă Marian.

   Stătu pe gânduri câteva clipe, apoi urmă:

   — De altfel, cred că o să se scuze pentru astă-seară. Spunea că vrea să pornească şi el ca să dea de urma acelei făpturi misterioase. Bănuieşte că e vorba de un tigru viclean.

   — O să cam rămână dezamăgit, dacă-şi închipuie asta - zise Cormick, cu hotărâre - eu sunt vânător bătrân şi am împuşcat mulţi tigri până acum. Şi am văzut şi mulţi oameni sfâşiaţi de tigri. Nenorociţii ăştia de aici, omorâţi sau schilodiţi, îşi datorează soarta altei fiare, nu unui tigru. Te pomeneşti că e chiar un om, deşi nu-mi vine să cred asta.

   — Vom vedea noi despre ce e vorba - spuse Marian - dar acum să mergem!

   Colonelul apăsă pe un buton de sonerie şi după câteva clipe intră din odaia alăturată locotenentul Jerry.

   — Porunca, domnule colonel? întrebă dânsul, fără să ne bage în seamă.

   — Mă duc acasă - răspunse Cormick - domnii sunt oaspeţii mei pe tot timpul cât vor sta în oraş. Conform dorinţei domnului Farrow, Mitchell va fi ataşat persoanei dumnealor, aşa că e scutit de serviciu. Să te aştept diseară?

   — Vă cei iertare, domnule colonel - spuse Jerry - dar pentru astă-seară am ceva treabă.

   — Bine! făcu Cormick, aruncând o privire mirată spre Marian. Da ordin să tragă maşina la scară!

   După ce locotenentul ieşi, colonelul zise:

   — Parc-ai fi prezicător, zău aşa, domnule Farrow! Care va să zică are de gând să pornească în căutarea făpturii misterioase, numai pentru că aţi apărut dv. aici. Sunt curios să văd cine va izbuti întâi.

   Coborârăm şi în faţa lojei portarului îl găsirăm pe locotenent, care-i raportă colonelului ca maşina ne aştepta. Marian se întoarse spre portar şi-i zise:

   — Domnule Mitchell, domnul colonel mi-a împlinit dorinţa şi te-a pus la dispoziţia noastră pe tot timpul cât vom rămâne în Gaya. Eşti liber de serviciu, deci şi vei asculta de noi. Trag nădejde că o să lămurim repede chestia care ne-a adus încoace, apoi ne vom ocupa şi de a d-tale. Uite recipisa pentru bagajele şi armele noastre. Te rog să ne aduci lucrurile la bungalow-ul domnului colonel. Poate mai întreprindem încă în seara asta ceva împotriva făpturii misterioase.

   — Vă mulţumesc din suflet, domnule Farrow! spuse Mitchell, plin de bucurie. N-o să uit niciodată bunăvoinţa dv.

   Maşina străbătu în goană străzile oraşului şi, după un sfert de ceas, ajunserăm în faţa unei uriaşe porţi de bronz, păzită de doi poliţişti.

   Bungalowul era clădit în stilul obişnuit al locuinţelor coloniale engleze, dar făcea o impresie idilică prin curăţenia sa, culorile luminoase în care era vopsit şi bogăţia de flori.

   — Asta e opera fiicei mele Daisy - spuse colonelul, cu mândrie, văzând privirile noastre admirative - nădăjduiesc că o să vă simţiţi bine la mine.

   — Cu siguranţă - răspunse Marian, politicos - ah, ce privelişte frumoasă!

   De pe terasa unde urcasem, văzurăm la dreapta o spărtură printre tufele dese şi copacii înalţi de care era plină grădina întinsă. O apă lată îşi purta pe acolo valurile molcome, care scânteiau roşietic în soarele ce asfinţea.

   — Acesta e fluviul Phalgu - ne lămuri colonelul - o să-l aveţi mereu înaintea ochilor, atâta vreme cât veţi locui în casa mea, căci ferestrele odăilor de musafiri răspund spre apă. Fiţi bineveniţi sub acoperământul meu.

   Cele două odăi care ni se dădură erau aranjate cu mult gust.

   — Fiică-mea conduce toată gospodăria - mai spuse colonelul, cu mândrie - până se-ntoarce soţia mea din Anglia, adică peste o jumătate de an. Atunci cred că Daisy o să mă părăsească, deoarece aghiotantul meu e pretendent la mâna ei. Şi trebuie să vă spun că n-am nimic împotrivă; Jerry e un băiat capabil şi vrednic de încredere, după cum vă spuneam şi îi va putea oferi soţiei sale o viaţă îmbelşugată, căci acum câteva săptămâni a moştenit o rudă bogată din Anglia, precum mi-a spus când a venit aici. Când era la Calcutta n-ar fi fost o partidă prea strălucită din punct de vedere al situaţiei materiale.

   — ÎI cunoaşteţi încă din Calcutta? întrebă Marian, interesat.

   — Da, am fost câteva zile oaspeţii lordului Cunningham, cu prilejul plecării soţiei mele spre Europa. Încă de pe atunci am băgat de seamă ce impresie puternică a făcut fiica mea Daisy asupra locotenentului Jerry.

   — S-au şi logodit? întrebă Marian şi mi se păru că citesc puţină îngrijorare în glasul său.

   Prietenul meu dădu însă mulţumit din cap când colonelul răspunse negativ şi adăugă, oarecum încruntat, că fiica lui

nu părea deloc să-i înţeleagă marele noroc ce i se oferea.

   Cormick nu băgă de seamă jocul de sentimente din glasul şi de pe chipul lui Marian, căci se auzi o bătaie în uşă şi imediat trecu pragul o tânără fată, pe care colonelul ne-o recomandă drept fiică-sa Daisy.

   Putea să fie mândru, bunul colonel, căci nu mai văzusem până atunci o făptură atât de fermecătoare. Eu, biet burlac bătrân, simţii un val de căldură la inimă şi mă gândii cât de rău s-ar fi potrivit această minune de fată, alături de locotenentul acela cu ochi reci şi cu suflet aşijderea.

   Tânăra Daisy ne privi cu admiraţie nestăpânită câteva clipe, apoi izbucni:

   — Cred că dv., domnilor, o să veniţi de hac fantomei îngrozitoare care-şi face mendrele pe aici. Bietul tata nu mai are linişte de când s-a ivit monstrul acela.

   — Trag şi eu nădejde, domnişoară, c-o să lămurim curând taina - răspunse Marian.

   — Nu mai spune! făcu colonelul, mirat. Vorbeşti aşa de parc-ai şi fi găsit o urmă, domnule Farrow.

   — Mai ştii! răspunse Marian. Dovezi n-am încă; doar o bănuială slabă.

   — Eu am auzit că bănuielile nu vă înşeală niciodată - zise colonelul - cum faci asta, domnule Farrow?

   — Foarte simplu: ţinând mereu ochii deschişi şi urechile de asemenea.

   — Dar atunci, domnule Farrow, trebuie să-l şi fi văzut pe făptuitor - sau poate că i-ai şi vorbit? întrebă colonelul, cu uimire. Care e: Mitchell sau... locotenentul Jerry? Cu alte persoane n-aţi venit în atingere de când sunteţi aici.

   — Uitaţi se vede, domnule colonel, că v-am văzut şi pe dv. - spuse Marian, zâmbind - dar să lăsăm gluma! N-am vrut să spun deloc că l-am şi văzut pe vinovat. Din tot ce aud cu privire la o afacere misterioasă, eu trag încheieri asupra temeiurilor unei crime. Şi când ajung să-mi apropii o explicaţie, nu mai e atât de greu să descopăr pe făptuitori.

   — În teorie ar fi simplu de tot ce spui d-ta - îşi dădu părerea colonelul - dar cred că în practică lucrul stă altfel. Mă bucur însă că ai atâta încredere. A! Îmi pare că vi se aduc bagajele. A durat cam mult.

   — O fi fost lume multă la gară - căută să-l scuze Marian pe Mitchell.

   Portarul intra cu bagajele.

   — Unde ai întârziat atât? întrebă colonelul. Ai fi putut lua o maşină ca s-ajungi mai repede aici.

   — Aşa am şi făcut - răspunse! Mitchell, cam încurcat după cum mi se păru - dar am dat în gară de un cunoscut, cu care am stat de vorbă într-o chestie foarte importantă. Nu credeam că aducerea bagajelor e atât de urgentă.

   — Nu face nimic! zise Marian. Dacă vrei, ne poţi ajuta la despachetat.

   Mitchell îşi muşcă buzele şi făcu o mişcare ca şi cum ar fi vrut să părăsească odaia, apoi însă se scutură ca de ceva şi zise:

   — Fireşte, domnule Farrow.

   Şi luă imediat raniţa mica, ca s-o deschidă.

   Daisy Cormick se duse să pregătească cina. Marian îşi luase raniţa şi începu s-o desfacă. Mitchell fusese mai repede, căci o şi deschisele pe a mea şi vru s-a scoată lucrurile dinăuntru. Atunci însă Pongo, care stătuse la fereastră, strigă deodată:

   — Atenţiune, Massers, fiţi cu băgare de seamă!

   — Da - spusei în aceeaşi clipă şi Mitchell, speriat - aici nu e ceva în regulă. Sau nu cumva aţi vârât dv. pe dinafară ace cu gămălie prin pânză?

   — Ce, ace cu gămălie? făcu Marian. Ce vrei să spui?...

   Deschise repede raniţa, apoi zise:

   — Într-adevăr, s-au vârât aici ace cu gămălie în aşa fel, încât oricine ar fi băgat mâna înăuntru s-ar fi înţepat. Mare drăcovenie! Acele au o lucire verzuie. aş pune rămăşag că- s otrăvite. Un atentat, fireşte! Şi din faptul acesta trag încheierea ca făptura aceea misterioasă a şi aflat de sosirea noastră aici.

   — Asta întrece orice închipuire! făcu colonelul. O să ordon cercetări severe de tot! Mitchell, ai venit cu bagajele de-a dreptul încoace, sau l-ai întâlnit pe cunoscutul acela al d-tale după ce le scoseseşi din gară?

   — L-am întâlnit pe cunoscutul acela înainte de a scoate bagajele de la depozit - răspunsă Mitchell - după aceea am scos lucrurile şi am venit îndată încoace. Ticăloşia asta trebuie deci să fi întâmplat în timp ce bagajele se aflau în depozit.

   — Atunci trebuie să ne începem cercetările de acolo! spuse colonelul, cu energie. O să aflu eu cine a pus la cale această încercare de asasinat. Cine e cunoscutul acela al d- tale, Mitchell?

   Fostul inspector deveni deodată foarte stingherit, se vedea că e în căutarea cuvintelor, pentru ca în cele din urmă să îngâne:

   — Domnule colonel, asta a fost o chestiune cu totul personală. Omul pe care l-am întâlnit întâmplător, cu siguranţă că n-are nimic de-a face cu toată povestea.

   — Hm... făcu Cormick, aruncând o priviri cercetătoare asupra portarului. Bine, mă duc chiar eu la gară să mă informez.

   — Tată, locotenentul Jerry te cheamă urgent la telefon! strigă Daisy din odaia cealaltă.

   Colonelul se scuză şi părăsi repede încăperea.

   Trebuie să mărturisesc că şi eu începui să prind bănuială asupra fostului inspector. Era ciudat că adusese atât de târziu bagajele şi că nu vroia să spună cu cine se întâlnise.

   Aruncai o privire întrebătoare spre Marian, dar el era foarte ocupat cu scoaterea acelor suspecte din raniţa sa. Iar Mitchell se aplecase asupra sacului meu şi-l curăţa de zor de acele care mi-ar fi adus moartea, poate.

   Pongo, însă, se-ntorsese nepăsător şi privea pe fereastră. Îl observam fără voie şi de odată văzui că trupul i se încorda.

   Se uita cu atenţie afară, spre fluviu, apoi clătină capul, îşi trecu mâna peste ochi, ca şi cum ar fi vrut să se încredinţeze că e treaz, după aceea îşi reluă atitudinea de nepăsare. Totuşi, privirea şi-o ţinea aţintită asupra unui punct, care trebuia să fie de partea cealaltă a grădinii.

   Mă apropiai de el şi-l întrebai încetişor:

   — Pongo, ce-ai văzut acolo?

   Cam încurcat se întoarse şi răspunse, zâmbind:

   —  Oh, Pongo crede visat. Pongo crede văzut colo la dreapta în tufiş animal mare, mai mare ca Pongo. Animal

însă dispărut îndată. Pongo s-a înşelat.

   Tocmai vroiam să răspund ceva, când uşa se deschise deodată şi colonelul dădu buzna înăuntru, roşu de mânie, răstindu-se la portar:

   — Mitchell, de ce ai căutat să-mi ascunzi că ai stat de vorbă cu Deslay? Lucrul acesta îmi pare foarte suspect. Ştii prea bine că şi Deslay e sub bănuială de a fi furat actele pe care le avuseseşi d-ta în păstrare.

   — Domnule colonel - răspunse Mitchell, recăpătându-şi sângele rece - am trecut sub tăcere întâlnirea mea întâmplătoare cu Deslay, pentru că n-avea nici o legătură cu chestia. Ştiu, e drept, că Deslay e şi el bănuit, însa dânsul e nevinovat şi amândoi vrem să dovedim că un altul e făptaşul. Deslay, care a fost concediat atunci, n-a mai găsit slujbă şi vrea să locuiască la mine până ce afacerea va fi lămurită.

   — Asta e foarte frumos din partea d-tale! zise Marian. Aşa dar, domnule colonel, locotenentul Jerry l-a văzut pe Mitchell în gară? Nu l-aţi întrebat ce-a căutat acolo?

   Cormick făcu un gest de mânie şi răspunse:

   — Se pare că ai ceva împotriva aghiotantului meu, domnule Farrow, deşi ţi-am spus că aş dori să-l am de ginere. N-am de ce să ascund că Jerry mi-a comunicat că sa luat după Mitchell, ca să-l spioneze.

   — Foarte bine! făcu Marian. Să lăsăm asta! Dar n-ar strica să puneţi pe cineva să cerceteze la gară cine s-a putut apropia de bagajele noastre.

O NOUA TICĂLOŞIE

   — CUM VREŢI! spuse colonelul, cam în silă. O să trimit un detectiv dibaci. Eu personal sunt prea cunoscut şi-apoi nu mă prea pricep să-i iscodesc pe oameni.

   — Da, domnule colonel, trimiteţi un detectiv! încuviinţă Marian. Dar ce spunea locotenentul cu privire la încercarea de atentat cu acele otrăvite?

   — Vă puteai închipui cât de îngrozit a fost! S-a bucurat nespus că aţi descoperit la timp ticăloşia. Şi mai spunea... dar despre asta vom putea sta de vorbă mai târziu - schimbă el discuţia, aruncând o privire asupra lui Mitchell.

   — Foarte bine! zise Marian. La cină vom discuta cu amănunţime cazul. Acum o să ne spălăm repede şi o să ne schimbăm hainele.

   După ce colonelul ieşi, Marian se apropiă de Mitchell, care tocmai întindea frumos costumul pe pat şi-i spuse în şoaptă:

   — Domnule! Mitchell, lasă asta, ca putem face şi singuri! Nu te-am luat pe lângă noi în calitate de servitor. Trebuie să joc puţin teatru, ca să-i înşelăm pe oameni şi în primul rând pe făptaş. Va trebui să ne ajuţi să lămurim taina acelor crime şi poate că prin asta vom izbuti să facem lumină şi în cazul d-tale. Am acum o idee pe care vreau s-o şi aduc la îndeplinire. Mai înainte însă Pongo trebuie să-mi spună ce-a văzut colo la fluviu. Am ascultat numai în treacăt adineauri.

   Uriaşul negru spuse iarăşi că trebuie să se fi înşelat, când i se păruse c-a văzut un animal uriaş în tufişul des.

   — Pongo, tu ştii prea bine că de obicei nu te prea înşeli - zise Marian - a fost un elefant? Asta e drept c-ar putea fi mai mare ca tine, după cum spui.

   — Nu fost Tembo - răspunse Pongo - făptura aceea mers în două picioare, Pongo crezut întâi că este om. Apoi văzut ceva care seamănă blană, luceşte în soare.

   — Nu cumva veţi fi văzut făptura aceea misterioasă, care sfâşie oamenii atât de grozav? întrebă Marian, mirat. Care va să zică tufişul acela din dreapta. E astfel aşezat încât

dintr-însul se poate privi în odăile noastre. Vom pune deci în aplicare ideea mea. O să umplem cu pături hainele noastre ca să pară că sunt oameni în ele şi drept capete vom lua perniţele acelea de colo. Peste câteva minute, când se va lăsa întunericul, vom aşeza manechinele astea la fereastră şi vom aprinde lumina. Pun rămăşag că va urma în scurt timp un al doilea atentat asupra noastră. Să ne grăbim!

  Deşi eram surprins de ideea aceasta a prietenului meu, îi urmai totuşi pilda şi mă dezbrăcai repede. Pentru cină trebuia să ne îmbrăcăm cu haine mai curate.

  În vremea asta Mitchell învălătuci păturile cu atâta dibăcie, încât le puteam vârî în surtuce. Perniţele de pe divan le legarăm cu sfoară, dându-le forma rotundă a unor capete omeneşti. Marian mai prinse câte o sfoară de fiecare surtuc umplut, apoi, pe când lega perniţele deasupra, spuse:

  — Bănuiesc că se va trage asupra noastră dinspre tufişul acela - adică asupra păpuşilor. Dacă vor fi nimerite, sau chiar dacă se vor trage două gloanţe la rând în ele, vom trage repede de sfori şi vom răsturna manechinele de pe scaune. Asta o să-i facă pe nemernicii aceia să creadă că am fost ucişi sau grav răniţi. A! Uite că s-a şi întunecat! Repede manechinele la fereastră şi să aprindem lumina!

  Traserăm două fotolii în faţa ferestrei şi aşezarăm manechinele unul în faţa altuia, încât să dea impresia că stăteam de vorbă noi doi. Merserăm apoi spre uşă, unde ne ghemuirăm şi Marian aprinse lumina. Fiecare din noi ţinea în mână una din sforile manechinelor.

  Nu trecură decât două minute şi... doua gloanţe detunară unul după altul. Cele două manechine fură nimerite. în cap. Gloanţele se înfipseră în peretele de deasupra noastră şi noi traserăm repede manechinele de pe fotolii.

  — Domnule Mitchell - spuse Marian - voi deschide acum uşa, d-ta te vei strecura repede afară în patru labe şi după ce te vei ridica în picioare pe coridor, vei intra în cameră. Cu gesturi speriate vei alerga la fereastră şi te vei apleca peste cele două manechine. Deoarece se prea poate ca atentatorul - sau atentatorii - să tragă şi asupra d-tale, apleacă-te repede când vei fi la fereastră. Dă apoi buzna afară din cameră, ca şi cum ai vrea să înştiinţezi pe colonel şi cu prilejul acesta stinge lumina! În felul acesta atentatorul nu va şti ce se mai întâmplă aici. Ba nu... mai bine să tragi perdelele groase de la fereastră şi vom lăsa lumina aprinsă.

   Mitchell se achită pe deplin de această însărcinare. După ce perdelele fură trase, ne ridicarăm şi merserăm spre cele două manechine. Gloanţele străbătuseră prin perniţe şi găurile făcute de ele erau tocmai în locul unde ar fi fost tâmpla.

   — Primejdios individ ticălosul acela! făcu Mitchell, care pălise. E nevoie de multă dibăcie ca să nimereşti atât de bine. Trebuie să fie un puşcaş minunat. Hm. dar asta nu se poate!

   — Ce vroiai să spui, domnule Mitchell? întrebă, Marian. Se pare că te gândeşti la o anumită persoană, care şi-a dobândit un renume de bun ţintaş?

   — Păi. cam aşa - răspunse fostul inspector - m-am gândit chiar la doi bărbaţi care trec drept trăgători de frunte. Unul e locotenentul Jerry, celălalt Deslay, fosta mea ordonanţă. Dar de nici unul din ei nu poate fi vorba.

   — Şi eu cred tot aşa - spuse Marian - totuşi ştiu cel puţin că în crimele alea misterioase e amestecat şi un om, căci trebuie să fi tras din tufişul în care cu puţin înainte a văzut Pongo fiara aceea ciudată. Prin urmare, omul nostru o fi stând în legătură cu această dihanie.

   Cormick intră în cameră şi se uită înmărmurit la cele două păpuşi pe care le aşezasem pe divan şi pe care începurăm să le dezbrăcăm. Marian îi povesti pe scurt despre atentat şi bietul colonel cât p-aci să aibă o criză de nervi.

   Deodată se uită pătrunzător la Mitchell şi zise:

   — Trăgătorul acesta trebuie să fi fost un adevărat maestru. Tufişul de unde a tras e la vreo optzeci de metri depărtare. Deslay era şi el un ţintaş minunat şi e curios că s-a ivit tocmai aici.

   — Despre asta vorbeam şi eu cu domnul Farrow - spuse Mitchell, calm - Deslay a sosit abia azi la Gaya, nici nu-l cunoaşte pe domnul Farrow şi n-are de ce să-l omoare. Dar şi locotenentul Jerry e un bun ţintaş, dar i-am spus imediat domnului Farrow că nici unul din aceşti doi nu poate fi bănuit, numai pentru că sunt înzestraţi cu acest dar. Îmi închipui, domnule colonel, că mă suspectaţi şi pe mine, nădăjduiesc însă să pot dovedi că vă înşelaţi.

   — O să mă bucur dacă va ieşi la iveală nevinovăţia d-tale şi în chestia aceea din Calcutta - răspunse Cormick - nici no să mă mai amestec în afacerea asta de aici; să se ocupe domnul Farrow singur de ea. V-aş sfătui numai să fiţi cu băgare de seamă.

   — N-aveţi nici o grijă, domnule colonel. Aş vrea să vad ce mutră va face criminalul când ne-o vedea, acum după ce ne crede pe lumea cealaltă.

   — Ce-aveţi de gând să faceţi acum? întrebă colonelul.

   — Sunt de părere să mergem la masă - răspunse Marian - lampa din odaia asta o lăsăm să ardă, ca să creadă criminalul - dacă mai stă la pândă - ca e mare tulburare aici. Sunt curios să aflu ce-o să descopere detectivul pe care l-aţi trimis la gară să facă cercetări, domnule colonel.

   — I-am spus să vie aici să-mi dea raportul - răspunse Cormick.

   Când intrarăm în sufragerie, unde masa era pusă, Daisy Cormick se uită speriată la noi şi întrebă:

   — S-a tras asupra dv., domnilor? Asta e îngrozitor! Nu vă e teamă?

   — Deloc - răspunse Marian, zâmbind - cu vremea te obişnuieşti cu toate.

   Ne aşezarăm la masă şi mâncarăm cu poftă din bucatele minunate. Pongo ceruse să i se aducă mâncarea în odaia lui.

   La vreo jumătate de ceas de când ne aşezaserăm la masă, un servitor indian al colonelului anunţă că detectivul sosise. Acesta era un tânăr cu chipul foarte inteligent, care- şi făcu raportul în cuvinte puţine: un slujbaş de la depozitul de bagaje văzuse acolo un tânăr indian, care însă a dispărut fulgerător prin fereastră. Unul din funcţionari, care privise după indian, băgase de seamă că acesta era cât p-aci să-l răstoarne pe locotenentul Jerry, care tocmai sosise. Funcţionarul strigase locotenentului, pe care-l cunoştea, să-l oprească pe indian, dar acesta se strecură cu dibăcie prin mulţime. Din depozitul de bagaje nu lipsea nimic.

   — A spus slujbaşul că a comunicat pe îndelete întâmplarea, domnului locotenent Jerry? întrebă Marian.

   Detectivul răspunse afirmativ, ceea ce-l făcu pe prietenul meu să dea din cap mulţumit.

   Colonelul, însă, spuse, cam nedumerit:

   — Asta ar fi trebuit să mi-o spună Jerry când m-a chemat la telefon mai adineauri, ca să-mi comunice întâlnirea lui Mitchell cu Deslay. Ei, probabil că n-o fi dat importantă faptului. Bine, Combat, sunt mulţumit de d-ta.

   Detectivul salută, apoi plecă.

   — Îmi închipui eu acum că iarăşi îl bănuiţi pe locotenentul Jerry, domnule Farrow - zise colonelul - dar eu socot că e foarte firesc să fi uitat să pomenească de acest indian, dat fiindcă avea să-mi comunice faptul celălalt, mult mai important.

   — Se-nţelege - încuviinţă Marian - prin întrebarea ce-am pus-o detectivului am căutat numai să abat bănuielile care ar fi căzut asupra domnului locotenent.

   Acum se amestecă în vorbă Daisy Cormick, care ascultase cu interes:

   — Tată, tu îi iei mereu apărarea lui Jerry, pe când eu nu pot să-l sufăr. Pe omul acesta rece şi misterios îl cred în stare de orice faptă urâtă. Uneori are în ochi o expresie atât de ciudată, cum n-am mai văzut la alţi oameni. În momentele acelea mi-e groază de dânsul.

   Îmi veni să râd văzând mutra dezamăgită pe care o făcu colonelul. Prin cuvintele fetei, se spulberase deodată visul său: căsătoria locotenentului Jerry cu fiică-sa. Se făcuse roşu la faţa şi tocmai vroia să răspundă, când intră iar servitorul, anunţând pe... locotenentul Jerry.

   — Să poftească! se grăbi să spună colonelul, bucuros.

   Aruncă o privire ameninţătoare fiicei sale, apoi se ridică

şi se duse la uşă. Jerry intră şi salută milităreşte pe superiorul său. Când ne zări însă pe noi, chipul său se schimonosi atât de tare de groază, încât colonelul rămase înmărmurit.

   — Jerry, ce ai? întrebă el, înspăimântat.

   Marian se ridică. În mâna dreaptă ţinea un revolver, pe care-l scosese repede din buzunarul de la spate. Se apropiă de locotenent şi zise cu gravitate:

   — Aghiotantul dv. s-a înspăimântat văzându-ne încă în viaţă, domnule colonel. Crezuse că ne-a împuşcat, din tufiş. E al doilea atentat al dumnealui, îndreptat împotriva noastră şi care a dat greş. Tânărul indian care a fost zărit în depozitul de bagaje, este fireşte, complicele său. N-a pomenit de el când v-a vorbit la telefon, numai ca să cadă bănuiala asupra lui Mitchell şi Deslay. Şi am curajul să susţin că tot Jerry a furat la Calcutta documentele privitoare la contrabandele de opiu. De asemenea, susţin că e în legătură cu monstrul acela care a vârât spaima în oamenii de aici din oraş.

   Înfăţişarea lui Jerry era aceea a unui om zdrobit. Colonelul părea ca nu se mai îndoieşte de vinovăţia lui.

   — Jerry, cum ai putut face asta? izbuti el să îngaime. Am ţinut atât de mult la d-ta! Jerry... vorbeşte... spune că nu e adevărat. Spune că domnul Farrow greşeşte!

   Dar locotenentul tăcea mereu. Privea cu adâncă tristeţe la Daisy Cormick, care plângea înăbuşit, acoperindu-şi faţa.

   — Vă voi da eu răspunsul - spuse Marian - pe mine m-a izbit îndată privirea lui Jerry şi fiica dv. spunea şi dânsa că o treceau fiorii când vedea expresia aceea în ochii locotenentului. Jerry a căzut la patima opiului. A început cu contrabanda de opiu, apoi a urmat furtul actelor, care a fost uşor pentru el, deoarece odaia lui se afla alături de aceea a lui Mitchell. După cum bănuiesc, aici în Gaya s-a apucat să-i jefuiască pe preoţii bogaţi, împreună cu fostul său tovarăş de contrabandă. Şi dv., domnule colonel, v-a povestit că a pus mâna pe o moştenire mare. Poate că iubirea ce o avea pentru fiica dv., împreună cu patima opiului, l-a făcut să încerce orice pentru a se îmbogăţi. Şi diavolul stupefiantelor l-a orbit într-atât încât nu l-a lăsat să vadă grozăvia de a deveni complicele unui ucigaş înfiorător.

   Daisy Cormick întinse mâinile ca spre a se apăra de Jerry.

   — El să mă iubească?! făcu ea, îngrozită. Oh! E un păianjen dezgustător, care-şi ucide victimele şi le suge sângele. E o insultă amarnică pentru mine ca omul acesta

să cuteze a mă iubi.

  Jerry se făcu roşu o clipită, apoi se îngălbeni ca un mort.

  — Da... te iubesc, zise el cu glas slab. Am vrut să fiu bogat şi diavolul opiului m-a prins în mrejele sale. lartă-mă că te-am iubit. Îmi voi ispăşi vina.

  — Stai! strigă Marian şi ridică arma.

  Jerry dusese repede mâna la buzunar. Ştiam că prietenul meu îi va zvârli, cu un glonţ, revolverul pe care vroia să-l scoată.

  Fu prea târziu însă. Locotenentul scosese arma, zâmbi trist tinerei fete, apoi îşi trase un glonţ în inimă. Se prăbuşi atât de repede, încât Marian, care sări la dânsul, nu-l mai putu prinde în braţe.

O NOUĂ ÎNCERCARE DE CRIMĂ

   COLONELUL RĂMASE CA ÎMPETRIT. Îl zguduise prea adânc faptul că omul în care avusese atâta încredere, nu era decât un hoţ şi complicele unui ucigaş.

   — Vă pricep durerea, domnule colonel - zise Marian - opiul are puterea de a supune pe cei mai energici bărbaţi. Păcat că Jerry s-a împuşcat, căci aş fi vrut să aflu de la el numele adevăratului criminal. Dar poate că şi-a luat viaţa tocmai pentru a nu fi ispitit să trădeze numele acesta. Va trebui să facem singuri cercetări.

   — Mintea mea nu poate să priceapă - bâigui colonelul cu glas obosit - care va să zică Jerry trăia două vieţi în acelaşi timp? Faţă de mine era ofiţerul corect şi conştiincios, iar pe de altă parte era un hoţ şi ucigaş.

   — Pricep cât sunteţi de îndurerat, domnule colonel - spuse Marian - dar va trece şi asta. Ar fi bine să dispuneţi transportarea cadavrului, iar fiica dv. să fie dusă sus.

   Daisy mai stătea ca încremenită, privind la trupul lui Jerry. Ochii ei frumoşi se umplură de lacrimi şi ea zise:

   — M-am purtat prea aspru cu el... sunt vinovată de moartea lui.

   — Nu, domnişoară - răspunse Marian - Jerry e singur vinovat de sfârşitul pe care l-a avut. Tot n-ar fi scăpat de spânzurătoare. A! Se pare că ni se anunţă ceva nou!

   Servitorul indian al colonelului intrase cam grăbit în odaie. Cormick însă trecuse în biroul său, ca să dea dispoziţiunile cuvenite. Marian îl întrebă ce se întâmplase, la care servitorul răspunse că un poliţist care să vorbească imediat cu colonelul.

   — Condu-l în biroul domnului colonel! spuse prietenul meu.

   Daisy se-ntoarse spre Marian şi zise, printre lacrimi:

   — Domnule Farrow, mă duc în odaia mea. Nu vă îngrijiţi de mine, căci îmi va trece.

   Mai aruncă o privire asupra cadavrului, apoi ieşi din încăpere.

   — Haide, Robert - zise Marian - pâre să se fi întâmplat ceva serios, altminteri poliţistul n-ar fi fost atât de grăbit să dea ochi cu gazda noastră.

   Tocmai când ne pregăteam să ieşim, colonelul intră în odaie, urmat de un poliţist.

   — Ah, bine că nu mai e aici Daisy! zise el. Domnilor, în apropiere, la malul fluviului Phalgu, a fost atacat iarăşi un pelerin. Haideţi repede, a fost transportat la comisariat! Poate aflăm ceva de la el.

   Secţia poliţienească nu era departe. Ajunserăm acolo peste câteva minute şi poliţistul de serviciu raportă că doctorul Thomson şi sosise, ca să dea îngrijiri rănitului.

   Intrarăm într-o încăpere mică. Pe o masă îngustă era întins trupul Indianului, care purta un veşmânt de mătase foarte bogat.

   Doctorul Thomson răspunse la întrebarea colonelului:

   — Ca de obicei... faţa complet sfâşiată, ochii scoşi. E îndoielnic dacă tânărul va supravieţui. A! Uite că-şi vine în simţirii.

   Un geamăt ieşi dindărătul pansamentului gros, apoi rănitul întrebă în englezeşte:

   — Ce mi s-a întâmplat?

   — Ai fost, atacat şi grav rănit - răspunse Marian - l-ai văzut pe agresorul d-tale?

   — Era o făptură uriaşa, nu semăna deloc a om - răspunse indianul - blană păroasă şi dinţi sclipitori. Şi înainte de a- mi pierde cunoştinţa mi se păru că auzisem un strigăt.

   Se pipăii la piept, apoi spuse, speriat:

   — Mi-a dispărut punga cu diamante. Mi-a dat-o tata s-o aduc jertfă, zeiţei Gaya. Erau douăzeci de diamante mari. Şi punga cu bani mi-a dispărut de asemenea.

   —  Domnule Farrow - zise colonelul agitat - vrei să mergem chiar acum la locul unde s-a dat atacul?

   — Da - încuviinţă Marian - ah, ce-a fost asta?

   Rănitul scosese un ţipăt înăbuşit. Doctorul se aplecă deasupra lui şi după câteva clipe ne spuse:

   — A murit. Mă miră c-a dus-o până acum.

   — Atunci putem pleca imediat! hotărî Marian.

   Doi poliţişti - cei care descoperiseră pe rănit - ne călăuziră la fluviul Phalgu. Îl străbăturăm într-o barcă, apoi merserăm o bucată spre miazăzi.

   — Ne apropiem de tufa aceea mare din faţa casei dv., domnule colonel - zise Marian - poate avem noroc şi dăm de tovarăşul lui Jerry, care a dresat cine ştie ce dihanie ca să atace oamenii la o poruncă.

   — Aici e locul unde l-am găsit - zise unul din poliţişti.

   Ne aflam la marginea ţarinilor întinse, care duceau până la pădurea îndepărtată. La stânga noastră era un brâu desi de tufe, presărat cu copaci; acesta se-ntindea până la fluviu.

   Între acest brâu şi ţarini ducea un drum pe care mergeau pelerinii, după cum ne spuse colonelul. Până atunci nu se dăduse nici un atac acolo.

   — Cu siguranţă că ne aflăm în apropierea ascunzătoarei ucigaşului. N-a dat nici o lovitură pe aici, pentru ca să nu dea loc la o cercetare amănunţită a locului. Domnule colonel, trimiteţi un poliţist să aducă pe Pongo şi Maha! Ghepardul va putea mirosi urma dihanie!

   În vreme ce poliţistul se-ndrepta spre vila colonelului, noi cercetarăm cu luare-aminte locul unde se dăduse atacul. Luna lumina din plin, aşa că n-aveam nevoie să aprindem lămpile de buzunar.

   Se vedea o baltă de sânge pe nisipul alb, dar nici o urmă a făpturii misterioase. Deodată, Marian exclamă:

   — Ah, ăsta e într-adevăr un om grozav de viclean. A netezit pământul aici cu o creangă, a şters urmele fiarei. Dar n-o să-i folosească la nimic. Maha al nostru nu se lasă înşelat de tertipuri de astea.

   Marian se îndreptă acum spre brâul de pădure. Pământul era aci acoperit cu muşchi des, mărunt. În micile luminişuri de care dădurăm acolo, nu văzurăm nici un fel de urme, deoarece muşchiul acoperise iarăşi întipăriturile.

   — N-are nici un rost - spuse Marian - trebuie să ne- ntoarcem şi să-l aşteptăm pe Pongo. Ah, ce fuse asta?

   Un zgomot slab se auzise undeva pe aproape. Scoaserăm îndată pistoalele şi ne uitarăm cu încordare la tufe.

   Marian închisese puţin ochii, ca să vadă mai bine. Iarăşi se auzi zgomotul - ca şi cum cineva ar fi pufăit cu putere - de data asta foarte lămurit din dreapta, unde se găseau ţarinile. Ne-ntoarserăm repede, dar tufele nu se mişcau.

   — O fi dincolo, în drum - şopti Marian - hai să ieşim de aci! Dar să fim cu ochii-n patru, căci sunt încredinţat c-avem de-a face cu un potrivnic foarte primejdios.

   Ştiam bine că prietenul meu avea acum o bănuială hotărâtă, dar nu spuse nimic, ci porni încet înaintea noastră, cu revolverul gata pregătit.

   Mă simţii uşurat când ieşirăm din pădurice şi văzurăm câmpul liber înaintea noastră. Ne aflam într-un luminiş aproape rotund, care se întretăia cu drumul.

   Ridicarăm repede armele, căci pe dreapta se ivise o făptură. Dar imediat le lăsarăm iar în jos: era poliţistul pe care-l trimisese colonelul, ca să-i aducă pe Pongo şi Maha.

   — Ei, ce e? întrebă Cormick, în şoaptă. Unde e Pongo?

   Omul se apropiă şi spuse că Pongo şi ghepardul şi

porniseră pe urmele misteriosului ucigaş. Pe el îl sfătuise să rămână în şosea, căci presupunea că „Massers" ai lui vor ieşi în curând iar din pădurice. Pongo cu Maha dispăruseră între tufe.

   — Bine - spuse Marian - să-l aşteptăm deci aici pe Pongo. Presupun ca va ieşi cu Maha pe aici prin apropiere, deoarece potrivnicul nostru se află şi el pe aproape. D-ta nai băgat de seamă nimic? se adresă el poliţistului.

   — Ba da - răspunse omul, şovăind - credeam însă că m- am înşelat. Mi se păruse că văd o făptură uriaşă, păroasă, care apăruse într-o tufă, dar a dispărut iarăşi, cu repeziciune. Gând m-am oprit în faţa acelei tufe, n-am mai auzit nimic.

   — Unde a fost asta? întrebă Marian.

   — La câţiva paşi de acest luminiş - răspunse poliţistul.

   — Hai să mergem într-acolo, poate ne întâlnim cu ea.

   Vrurăm să pornim iar, dar rămaserăm încremeniţi locului,

căci o putere tainică ne atrase privirile spre o tufă mare de pe marginea stângă a luminişului.

PUTEREA ZEULUI

   NUMAI OCHII ÎI PUTEAU MIŞCA. Mă silii să privesc în lături şi văzui că Marian, colonelul şi cei doi poliţişti stăteau şi ei nemişcaţi, holbându-se la tufă.

   Nu vedeam ce se ascundea în tufiş, trebuia să privim într- acolo şi nu puteam mişca nici un mădular. Şi lângă noi se afla făptura misterioasă, care-şi prăpădea victimele în chip atât de înfiorător. Oare încremenirea de care ne simţeam cuprinşi să fi fost în legătură cu dânsa? Oare nenorocitele victime erau şi ele mai întâi paralizate, înainte de a fi sfâşiate?

   Îmi adunai toată energia ca să mă scutur de paralizia care mă cuprinsese, dar nu-mi fu cu putinţă. Un zgomot slab porni acum dinspre stânga luminişului, din tufa spre care eram siliţi să privim.

   Izbutii iarăşi să-mi întorc ochii şi să privesc pe drumul care ducea prin spatele acestei tufe. Şi deodată mă simţii cuprins de o mare bucurie, căci acolo se ivise Pongo, ţinând de zgardă pe Maha.

   Se luaseră deci pe urmele făpturii misterioase şi acum trebuiau să se întâlnească neapărat cu ea - numai dacă nu l-ar damblagi şi pe Pongo forţa aceea tainică ce izvora din tufiş.

   Într-adevăr, uriaşul - care stătea aplecat - se ridică şi rămase ca încremenit. Ne zărise. Dar ridicarea şi înmărmurirea lui fusese numai din pricina spaimei care-l cuprinse la vederea noastră. Nici el nu-şi putea lămuri ce putere tainică ne ţinea acolo nemişcaţi.

   Privi cu teamă de jur-împrejur, apoi îşi trecu mâna stângă peste frunte, dădu drumul lui Maha îşi făcu un pas spre noi.

   — Massers, ce este? şopti el, oprindu-se iar.

   Aş fi vrut să-i răspund, dar nu eram în stare. Putui numai să-l privesc cu ochi întăriţi şi bănuii că şi ceilalţi erau în stare să facă asta.

   Maha dispăru spre dreapta, de-a lungul drumului şi probabil că urmărea acum singur dihania.

  — Massers, ce este? repetă Pongo întrebarea, de data asta mai stăruitor.

  Făcu încă un pas spre noi, se opri apoi iarăşi, nedumerit. Băgasem de seamă că nu aruncase încă nici o privire spre tufa care se găsea la dreapta lui.

  Mă rugam în gând ca să-i vie în minte lui Pongo să cerceteze tufa; poate că atunci ar fi distrus forţa aceea misterioasă care ne paraliza. ÎI văzui clătinând capul. Nu-şi explica deloc atitudinea noastră ciudată.

  Dar iată că, presimţind probabil că nu se petrec lucruri curate în tufiş, făcu vreo câţiva paşi spre dreapta.. Ajunse la marginea luminişului şi fui nevoit să-mi rostogolesc ochii, ca să-l pot vedea.

  O spaima nespusă mă cuprinse; căci şi Pongo păru să fie atins de forţa aceea misterioasă, care izvora din tufa aceasta din dreapta.

  Câteva clipe se holbă la tufa, apoi clătină capul cu putere şi îşi trecu iarăşi mâna peste frunte.

  Se părea că se sileşte să se scuture de această forţă ciudată şi întorcând capul spre noi, ne privi aiurit şi întrebă pentru a treia oară:

  — Massers, ce este?

  Atunci văzui ceva groaznic. În ochii noştri grozăvia trebuie să se fi ivit fulgerător, pentru Pongo, cel puţin, schimbarea din privirile noastre fu o prevenire, căci fără să se-ntoarcă sari în lături.

  Şi tocmai la timp ca să se ferească de o lovitură grozavă, dată de o dihanie uriaşă, care se ivise fulgerător îndărătul lui. În clipa următoare se iscă o luptă, care-mi îngheţă sângele în vine.

  Potrivnicul lui Pongo era un urs buzat, lung de peste doi metri şi care-l întrecea pe camaradul nostru. Şi acest soi de urşi dau primele lovituri, cu ghearele lungi şi ascuţite, totdeauna în faţa victimei, ca s-o orbească. Aceasta era aşadar făptura misterioasă care ucisese atâţia inşi.

  Bietul Pongo! Din pricina atacului neaşteptat al fiarei, nu mai avusese timp să-şi scoată cuţitul. Ursul îl înşfăcase cu laba dreaptă, ca să-i zdrobească şira spinării şi ridică stânga cu ghearele ascuţite şi încovoiate, spre faţa lui Pongo.

   Uriaşul negru se îndoi pe spate şi-şi apără obrazul cu braţul stâng. Dar cu toată puterea-i supraomenească, nu sar fi putut împotrivi unui astfel de duşman. Şi când fiara va fi sfârşit cu Pongo, cu siguranţă că se va năpusti asupra noastră, ca să ne sfâşie unul după altul. Acum înţelegeam mijlocul de care se slujea ticălosul, care stătea probabil ascuns în tufiş, până ne va putea jefui fără teamă.

   Prin vreo otravă cunoscută numai de el, îşi damblagea, probabil, victimele, apoi venea ursul domesticit de dânsul şi-i sfâşia pe nenorociţii lipsiţi de apărare.

   O clipă închisesem ochii, ca să nu fiu nevoit să văd înfiorătorul spectacol. Dar când privii iar într-acolo, tabloul se schimbase.

   Ca un fulger se repezi deodată Maha asupra ursului, (vezi ilustraţia de pe copertă) şi-l înhaţă de pulpă. Fiara dădu drumul lui Pongo şi se-ntoarse spre ghepardul, care cutezase să-l atace. Maha însă se şi dăduse înapoi şi ursul căzu în bot.

   Credinciosul animal stătea în faţa lui, mârâind furios. Camaradul nostru negru îşi recăpătase sângele rece în vremea asta. Chipul său strălucea de dorul luptei şi ochii-i zvârleau fulgere. Îşi smulsese cuţitul, enorm, îl ridică şi se năpusti asupra fiarei.

   Văzând primejdia, ursul se-ntoarse iar şi se ridică. Dar acum avea de-a face cu doi duşmani de temut.

   Maha nu se lasă. Îşi înfipse din nou colţii în pulpa ursului, fiara se-ntoarse, izbi cu laba, dar nu-l nimeri pe ghepard, care sărise iar în lături cu multă dibăcie.

   Pongo făcu acum o săritură înainte, cuţitul său şuieră prin aer şi se înfipse în spatele duşmanului. Fiara păroasă se rostogoli la pământ.

   Pongo sări iar după ea, cu cuţitul ridicat. Ştia că prima lovitură nu fusese mortală.

   Ursul era grav rănit, totuşi se ridică iar şi izbi cu furie în Pongo.

   Camaradul nostru păru o clipă pierdut - numai o clipă, însă, se aplecă pe cât putu mai mult şi lovitura de labă a fiarei nu-l ajunse. Apoi cuţitul uriaşului scânteie iarăşi.

   De jos în sus Pongo dădu o lovitură puternică în coastele ursului. Şi acum avusese - chiar dacă numai o clipă - timp să ţintească.

   În acelaşi moment el şi sări înapoi şi-l strigă la dânsul pe Maha, care se pregătea să atace fiara din flanc.

   Fiara uriaşă stătea nemişcată. Îmi dădu în gând că trebuia să facă aproape aceeaşi mutră ca noi. Se scurseră câteva clipe. Pongo cu Maha stăteau în faţa dihaniei, care părea împăiată, atât era de nemişcată.

   Deodată însă scoase un horcăit, se clătină pe cele patru labe, apoi se prăbuşi greoi la pământ. Se mai zvârcoli puţin, după care „demonul" îşi dădu sufletul.

   Ceea ce făcuse Pongo întrecea într-adevăr orice închipuire. Chiar dacă Maha îi venise în ajutor şi-i salvase viaţa în prima clipă, totuşi lupta ce o dăduse uriaşul, înarmat numai cu un cuţit, era un act de eroism ca puţine altele.

   Dacă, n-aş fi fost ţintuit locului de acea paralizie ciudată, m-aş fi repezit la credinciosul nostru camarad şi i-aş fi strâns mâna cu căldură. Duşmanul acesta primejdios fiind învins, nu mai aveam de ce ne teme acum.

   E drept că s-ar mai fi putut întâmpla ca şi Pongo să fie paralizat de acea forţă misterioasă, la fel cum se-ntâmplase cu noi. Şi atunci, ucigaşul adevărat, care se pricepuse să dreseze fiara, ne-ar fi putut ucide şi pe noi, fără să fim în stare să ne apărăm.

   Lupta între Pongo şi primejdioasa namilă se desfăşurase pe partea dreaptă a luminişului. Şi acolo era o tufă mare şi deasă, asupra căreia Pongo îşi aţinti deodată privirea.

   Din păcate nu puteam vedea ce se petrece în tufa aceea, căci nu eram în stare să-mi întorc privirea atât de mult. Văzui însă că Pongo se aplecă deodată şi în acelaşi timp se zvârli în lături, la pământ.

   Un obiect mic, strălucitor, zbură deasupra lui - atât de repede că văzui numai o dungă subţire, sclipitoare. În clipa următoare, însă, Pongo se ridică fulgerător şi cu o săritură ca de panteră se aruncă în mijlocul tufişului.

   Din frunzişul acestuia se auziră trosnete de crengi şi foşnete. Putui vedea că întreg tufişul se clătina - cu putere - şi-mi spusei că poate izbutise Pongo să pună mâna pe

misteriosul ucigaş.

   Dar forţa aceea stranie care ne paralizase pe noi venea doar din tufa de pe partea stângă a luminişului! Gândurile mi se încâlciră. Ce se întâmpla oare? Ce taine întunecate - cum numai India le cunoaşte - ne învăluiau aici?

   Lupte - căci luptă era - din tufiş devenea tot mai înverşunată. Cel puţin de-am fi putut vedea cu ce fel de duşman se încăierase Pongo acolo! Să fi fost oare un al doilea urs, căruia credinciosul nostru camarad nu i-ar mai fi putut ţine piept, în mijlocul frunzişului care-l împiedeca?

   Deodată trosniră crengile tufişului, pe marginea rariştei şi două trupuri se rostogoliră afară. Erau Pongo şi un indian, care avea numai un şorţuleţ de culoare închisă în jurul mijlocului. Acesta era un uriaş, aproape cât camaradul nostru. Ba poate să fi fost chiar mai puternic, numai că-i lipsea sprinteneala credinciosului negru.

   Se iscă o luptă pe viaţă şi pe moarte între cei doi coloşi. Indianul încleştase mâna dreaptă a lui Pongo. Ştia că ar fi fost pierdut în clipa când uriaşul nostru camarad ar fi izbutit să-şi libereze această mână, în care ţinea cuţitul său care făcea minuni. Dar şi Pongo trebuia să paralizeze mâna celuilalt, caci era şi el ameninţat de un pumnal mare, pe care îl scosese duşmanul său.

   Totul era acum cine va putea răbda mai multă vreme, sau cine ar fi izbutit mai curând să-şi libereze mâna dreaptă. Ca doi peşti uriaşi pe uscat se zvârcoleau luptătorii.

   Prin mişcările lor veniră în apropierea tufişului de pe partea stângă a luminişului, acolo unde se ascundea forţa aceea misterioasă care ne paralizase pe noi.

   Şi atunci se întâmplă ceva... Din tufiş răsună deodată o chemare slabă, ca şi cum un om ar fi scos o exclamaţie de uimire şi bucurie în acelaşi timp. În clipa următoare crengile se desfăcură şi un alt indian ieşi în luminiş.

   Rareori văzusem o făptură atât de venerabilă, maiestuoasă, ca a acestui bătrân. De sub turbanul verde ieşea la iveală un păr alb ca zăpada şi barba lungă, albă, îi cădea până la brâu aproape. Omul avea trăsături de o nobleţe ne mai întâlnită şi nişte ochi mari, negri, cu o strălucire ce te hipnotiza.

   Ne aruncă o privire scurtă şi simţii un fior rece trecându- mi prin trup, întocmai ca atunci când simţisem pentru întâia oară cuprinzându-mă paralizia aceea ciudată.

   Apoi se-ntoarse spre cei doi luptători, care nici nu băgaseră încă de seamă prezenţa lui, urmând să se războiască cu înverşunare. Bătrânul indian păşi spre ei. Atunci veni în goană şi Maha. Credea, probabil, că moşneagul era o primejdie pentru Pongo, căci mârâind întărâtat, se azvârli asupra lui.

   Mă speriai de moarte; dacă Maha îl sfâşia pe bătrânul indian, atunci se putea întâmpla să rămânem veşnic în starea aceea de paralizie în care ne aflam acum. Simţii instinctiv că eram legaţi de bătrânul acesta, că de el depindea să ne redobândim putinţa de a ne mişca mădularele.

   Şi bătrânul nu făcu încă o încercare de a se apăra de ghepard. Îl privi numai pe Maha - şi deodată animalul se opri în mijlocul săriturii. Se uită stingherit la bătrân, apoi se dădu încetişor îndărăt, părând foarte speriat. Rămase liniştit pe loc, la oarecare depărtare.

   Indianul nu-i mai dădu nici o atenţie. Se-ntoarse spre cei doi luptători şi privi în jos la ei. Deodată, mişcările lor deveniră mai încete. Se părea că muşchii li se înţepeniseră ca prin farmec.

   După o clipă stăteau amândoi nemişcaţi, într-o atitudine încordată, ţinând încleştată unul altuia mâna dreaptă. Moşneagul dădu din cap, apoi se-ntoarse spre noi.

   Păşi agale, se opri în faţa noastră şi ne privi cercetător. După aceea dădu iar din cap şi deodată ochii săi căpătară o strălucire cu totul neobişnuită.

   Simţii din nou furnicătura aceea ciudată prin trup, sângele începu să-mi curgă mai repede în vine, un val de căldură; îmi trecu prin spate... şi îmi putui mişca mădularele în voie.

   Aproape că nu-mi venea să cred, de aceea ridicai încet braţele, întorsei capul şi văzui că tovarăşii mei făceau acelaşi lucru.

   Cu glas adânc, pătrunzător, bătrânul indian grăii:

   — Domnilor, trebuia să vă fac să simţiţi la-nceput puterea mea, puterea zeului Gaya, care mi-a fost trecută mie. Vă socoteam în primul moment făptuitorii acelor crime groaznice, care au făcut atâtea victime printre pelerinii credincioşi. De îndată am pornit în căutarea acelei făpturi misterioase şi abia azi am ajuns în ţinutul acesta. Camaradul dv. negru, care a răpus ursul, se află şi el în puterea mea, dar odată cu el şi cel mai mare duşman al meu, de care mai ştiu acum că el a dresat ursul ca să-i sfâşie pe bogaţii pelerini. Este Garra, care avusese înainte vreme pretenţii asupra puterii zeului, dar care din pricina vieţii destrăbălate pe care o ducea a fost găsit nevrednic pentru aceasta. Toată ambiţia lui Garra este pentru puterea lumească. A vrut să se îmbogăţească repede şi noi ştim că la Calcutta făcea contrabandă de opiu; îl ţineam mereu sub ochi, deoarece îi cunoşteam setea de răzbunare. Prin crimele acestea vroia să aducă ocara asupra sfântului oraş al zeului Gaya, dar în acelaşi timp vroia să adune şi bogăţii. Domnule colonel, aveţi pretenţii asupra criminalului sau vreţi să-l lăsaţi pe seama judecătorilor noştri?

   — Trebuie să-l predau justiţiei noastre - răspunse colonelul, care era foarte turburat.

   — Atunci luaţi-l! spuse bătrânul.

   Se-ntoarse la cei doi luptători nemişcaţi şi privi în jos la ei. După scurt timp Pongo al nostru începu să se mişte, îşi smulse mâna dreaptă din strânsoarea indianului, ridică repede cuţitul, ţinându-l o clipă în aer, apoi lăsă însă încetişor braţul în jos. Şi tot atât de încet se ridică, privi cu ochii rătăciţi în jos la indianul uriaş, apoi dădu drumul brusc mâinii.

   Indianul era tot paralizat, în aceeaşi stare în care îl adusese bătrânul, cu forţa să misterioasă.

   — Luaţi-l şi pedepsiţi-l! spuse moşneagul, liniştit, către colonelul Cormick. Până îi va suna ceasul din urmă va mai rămâne în puterea zeului pe care a vrut să-l trădeze.

   — Naghi, să rămână aşa? întrebă colonelul.

   — Da, rămâne în puterea mea. Lucrurile pe care le-a furat pelerinilor se vor fi aflând pe aproape. Voi pune pe preoţii mei să le caute.

   Se înclină înaintea noastră, ne mai privi odată cu ochi

mari, apoi se făcu nevăzut în acelaşi tufiş din care ieşise.

   Ne uitarăm nedumeriţi unul la altul câteva clipe, apoi Marian întrebă cu glas scăzut:

   — Domnule colonel, cine a fost bătrânul acela?

   — Căpetenia preoţilor templului, răspunse Cormick. El are cea mai mare putere aici în Gaya. Şi am simţit şi noi această putere, pe care dânsul o numeşte „puterea zeului".

   — Da, am simţit-o într-adevăr - răspunse Marian, cu seriozitate - oh, India, mari sunt minunile pe care le arăţi tu bieţilor muritori!

   Indianul Garra rămase în starea lui de catalepsie vreo câteva zile, când fu judecat şi osândit la spânzurătoare pentru nelegiuirile sale. Zadarnic încercase Thomson să înlăture puterea misterioasă a bătrânului preot.

   Mitchell îşi redobândi slujba de inspector, de asemenea şi Deslay. Aceşti doi oameni năpăstuiţi ne rămaseră recunoscători pentru toată viaţa.

   Plecarăm mai departe, la Benares, unde ne aşteptau alte peripeţii - încheie doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 164

PĂIANJENII DOCTORULUI GALLA

   UN TOVARĂŞ DE CĂLĂTORIE

   — ÎMI VÂJÂIA CAPUL, când domnul bătrân din faţa noastră îşi sfârşise conferinţa. O începuse înainte cu vreun ceas; tocmai spuneam lui Marian, într-o doară, că mă bucur ca voi vedea Benares.

   Astfel îşi începu povestirea doctorul Bertram şi văzând încordarea zugrăvită pe chipul lui George, se grăbi să urmeze:

   — Atunci bătrânul tresări din nepăsarea sa şi ne ţinu o conferinţa asupra vestitului oraş indian Benares.

   Şi astfel aflarăm povestea lui, începând din veacul al şaselea dinaintea lui Hristos, cunoscurăm dezvoltarea lui până în zilele noastre, toate clădirile importante ne fură descrise, progresul comercial numărul pelerinilor ce vin în fiecare an, vechea credinţă în puterea sfântă a apei Gangelui, minunile fachirilor. Şi bătrânul vorbea atât de repede încât ar fi fost greu să-l întrerupem.

   Era o conferinţă interesantă, dar prea lungă pentru timpul scurt pe care-l aveam noi.

   Bătrânul îşi şterse fruntea cu o batistă de mătase, apoi murmurat:

   — Da, Benares e frumos numai dacă doctorul...

   Îşi întrerupse vorba şi rămase doborât.

   Privii uluit la Marian. Nu cumva îşi pierduse minţile bătrânul. S-o fi îmbolnăvit după atât de amar de ani petrecuţi la tropice!

   Prietenul meu păru însă să judece altfel, căci se uită cu gravitate la făptura prăbuşită, apoi zisei:

   — Păcat ca n-a mai avut răgazul să rostească numele. Să sperăm că nu e mort.

   Înmărmurit de cuvintele acestea sări în sus şi vrui să mă aplec asupra bătrânului, dar Marian mă împinse înapoi şi zise:

   — Vrei poate să ai aceiaşi moarte ca el? N-ai băgat de seamă că prăbuşirea asta bruscă a bătrânului e datorită unei otrăviri? Aş pune rămăşag ca pricina e sau batista cu

oare şi-a şters fruntea, sau...

   Marian îşi rupse vorba, se ridică repede şi arunca o privire în amândouă compartimentele învecinate ale vagonului, apoi se dădu înapoi şi adăugă:

   — Trebuia să mă gândesc mai înainte la asta. În vremea pe care eu am pierdut-o zadarnic aici, făptaşul putea să se pună la adăpost. Se mai poate să fi fost iscodiţi şi tocmai când bătrânul vroise să rostească numele unui doctor, iscoada l-a împiedicat. Trebuie să cercetăm cum a fost înfăptuit atentatul.

   Cu băgare de seamă prietenul meu se apropie de trupul nemişcat al bătrânului, al cărui cap căzuse pe piept. Adulmeca aerul o clipă, pe urmă luă din mâna bătrânului batista şi după ce o examină câtva timp zise:

   — Nu, batista n-are nimic aşa ca trebuie să fi fost o iscoadă care a intervenit în ultima clipă. A, uite c-am găsit!

   Bătrânul şedea la fereastra deschisă, cu faţa în direcţia în oare mergea trenul. Marian îi întoarse capul şi arătă spre partea stângă a gâtului.

   — Curentul de aer i-a adus la ureche făptaşului vorbele bătrânului - zise Marian - şi când trebuia să pronunţe numele doctorului, el s-a aplecat doar pe fereastră şi a aruncat bietului bătrân un ac otrăvit care l-a nimerit în gât. Probabil că acest ac a fost înfipt într-un băţ subţire pe care noi nu l-am putut vedea. Poţi observa aici însă împunsătură şi umflătura roşiatică trebuie să fi fost o otravă puternică şi care lucrează repede căci bătrânul s-a prăbuşit imediat.

   — O fi băgat de seamă atentatul în ultima clipă - spusei eu - şi pe semne c-a vrut să-şi şteargă sudoarea de spaimă când s-a şi prăbuşit. Hm. iar am dat de o întâmplare ciudată. Ce zici, n-ar fi bine să-l încunoştinţă pe şeful trenului?

   — Fireşte. Rămâi tu aici! Mă duc să-l caut şi în acelaş timp o să mă uit la mutrele tovarăşilor de călătorie din clasa întâia.

   Părăsi compartimentul şi eu rămăsei cu bătrânul. Ce taina grozavă trebuia să fie în legătură cu numele doctorului dacă se făptuise un atentat criminal asupra bătrânului, pentru a-l împiedica să-l rostească?

   Nu cutezam să ating trupul neînsufleţit. Aici se cerea intervenţia unui medic căci se putea ca printr-o greşeală să provoc într-adevăr moartea bătrânului, în cazul în care ar mai fi fost în viaţă.

   Mă aflam în faţa bătrânului şi nu scăpăm din ochi fereastra şi uşa compartimentului nostru. Deodată, uşa fu deschisa brusc şi apăru un european înalt.

   — Doctorul Haggins - se prezentă el scurt - s-a îmbolnăvit cineva aici? Ah, chestia stă prost.

   Simţi imediat ceva împotriva acestui doctor. Chipul sau avea o asemănare izbitoare cu un cap de mort, caci pielea părea lipită de-a dreptul pe oase.

   Şi apoi mi se păru ciudat că ştia de întâmplarea cu bătrânul. E drept că se putea să fi auzit ce vorbise Marian cu şeful trenului, dar cu toate acestea ivirea lui neaşteptată nu-mi plăcea de fel. Şi bănuiala care o avui în primul moment împotriva lui mă îndemnă să-i ies în cale.

   — Scuzaţi-mă, domnule doctor - zisei politicos - se pare că aici a vorba de o crimă şi şeful trenului trebuie să fie de faţă ca persoană oficială înainte de a ne atinge de bătrânul acesta.

   — Dar dacă moare în vremea asta? întreba doctorul. Văd că e vorba aici de o otrăvire care poate avea urmări fatale, dacă nu recurgem imediat la o contraotravă. Dar faceţi cum poftiţi, răspunderea o luaţi însă asupra d-voastră.

   Îmi luai într-adevăr o răspundere mare împiedicându-l pe medic să se ocupe de bătrân, totuşi bănuiala ce o aveam împotriva acestui englez slăbănog era atât de mare, încât luai hotărârea sa stărui în a-l împiedica de aş face datoria.

   Nu voiam însa să-mi dau pe faţă simţămintele căci s-ar fi putut ca doctorul să fi venit cu gânduri bune, de aceia mă prefăcui interesat şi zisei:

   — Credeţi aşa dar ca bătrânul mai e în viaţă, domnule doctor? Noi eram de părere că murise fulgerător. Eu personal cred că a murit de un atac de inimă în urma introducerii otrăvii în corp.

   — Aţi băgat de seamă în ce mod i-a fost introdusă această otravă! întrebă doctorul iscoditor. Eraţi singur cu el în compartiment, nu?

   Rămasei înmărmurit în primul moment. Doctorul avea dreptate, puteam fi bănuit de a-l fi otrăvit pe bătrân. Dacă şeful trenului mărturisea ca nu se mai afla nimeni altcineva în compartimentul prin a cărui fereastră se făptuise atentatul, puteam intra rău la apă.

   Îmi spusei însă că numele noastre prezentau destulă garanţie ca să înlăturăm orice bănuială ce-ar plana asupră- ne. Întâmpinai această imputare spusa, pe ocolite înălţând din umeri şi hotărâi să-l fac pe doctor să simtă că ivirea neaşteptată îmi părea suspectă. Îl întrebai totuşi politicos:

   — Aţi auzit, domnule doctor că prietenul meu a vestit pe şeful de tren despre acest atentat sau de unde aţi luat cunoştinţă de cele petrecute aici?

   Doctorul închise o clipă ochii străpungători. Îmi păru că chibzuieşte repede ce să spună, dar imediat zâmbi cam batjocoritor şi răspunse:

   —  Nu, domnule, n-am auzit nimic. Datorită însă îndelungatei mele şederi în India, fiind nevoit să dau ajutor imediat în multe crime misterioase, mi-am însuşit un foarte bun dar de observaţie. L-am văzut pe prietenul dvs. părăsind compartimentul în două rânduri. Prima oară privise repede în cele două compartimente învecinate şi a doua oară s-a uitat ceva mai multişor în compartimentul din spatele acestuia. Abia după aceia s-a dus la capătul trenului şi l-am auzit întrebând pe un călător dacă nu-l văzuse pe şeful de tren. Din toate aceste împrejurări am tras încheierea că aici trebuie să se fi întâmplat ceva deosebit. Trebuie să mărturisesc că argumentarea doctorului mă cam năuci. Dacă omul acesta colaborase în calitate de medic cu autorităţile engleze, în cazuri criminale, atunci lucrurile căpătau altă înfăţişare, mă făceam şi mai suspect refuzând să-i îngădui a examina pe bătrân. Ba aş fi fost pus chiar sub acuzare dacă ar mărturisi mai târziu ca numai din vina mea fusese împiedicată salvarea bătrânului.

   Tocmai când mă hotărâsem să-mi cer scuza şi să-l las să- şi facă datoria de samaritean uşa se deschise iar şi şeful trenului intră urmat de Marian care închise puţin ochii când zări pe doctor.

   — Bine c-ai venit, Mariane - spusei eu - domnul acesta e doctorul Haggins care doreşte să-l examineze pe bătrân. L- am împiedicat însă de la aceasta, explicându-i ca trebuie să fie de faţă şi şeful trenului ca persoană oficială. Mi se pare că suntem suspectaţi, după cum am înţeles din cuvintele domnului doctor.

  — Da, aşa e - încuviinţă Marian - l-am şi întrebat pe şeful de tren în compartimentul din spatele nostru de unde trebuie să se fi pornit atentatul nu era nimeni. Cu vreo trei minute înainte de aceasta, şeful trenului a trecut pe culoar prin faţa compartimentului nostru şi a auzit ca bătrânul povestea nouă despre Benares. În compartiment nu s-ar fi putut strecura nimeni, căci şeful a mai rămas cinci minute pe culoar privind în lungul lui. Trebuie să fi pornit înainta tocmai când au am ieşit din compartimentul nostru ca să cercetez cele alăturate pe care le găsi goale.

  Şeful trenului făcu a mutră foarte serioasă, pe când doctorul rânji lăsând să i se vadă dinţii laţi şi puternici. Trecu pe lângă mine, se aplecă asupra bătrânului şi după o scurtă examinare a ochilor zise:

  — Trăieşte şi pentru moment e în afară de orice pericol; mă tem însă că nu-şi va redobândi niciodată judecata limpede. Presupun că avem dea face cu una din otrăvurile acelea care ucid memoria. „Otrava uitării" cum e numită. E drept că se cunosc câteva antidoturi - contra otrăvuri - dar ţinând seamă de schimbarea atât de pronunţată a ochilor bătrânului, aş putea susţine că împotriva acestei otrăvi nu există leac. Ciudat!

  Ne arunca o priviră iscoditoare, apoi se uită la şeful de tren şi înălţă din umeri.

  Slujbaşul părea nehotărât. Pentru dânsul era fapt ca în compartiment fusese otrăvit un bătrân cu o otravă puternică. Noi doi eram singurii tovarăşi de călătorie ai bătrânului, compartimentele alăturate fuseseră neocupata atât înainte cât şi după atentat - aşa că asupra noastră plana bănuiala gravă de a-l fi otrăvit pe bătrân.

  În cele din urmă slujbaşul zise:

  — Ajungem în curând la Benares şi-i voi ruga pe domnii să stea la dispoziţia poliţiei.

  Apoi, întorcându-se spre doctor:

   — Se poate face acum ceva pentru a-l readuce în simţire pe bătrân?

   — Nu, cel mai bun lucru va fi să fie transportat de îndată la spital - răspunse doctorul Haggins - sunt gata să mă ocup eu de îngrijirea lui şi mă voi pune imediat în legătură cu poliţia. Dar, după cum spuneam adineaori, nu cred să-şi recapete limpezimea minţii, astfel că, acest atentat o să rămâie nelămurit - dacă făptuitorul nu va mărturisi.

   Spunând acestea ne aruncă o privire pe furiş. Eram gata să-i răspund cum se cuvenea pentru această bănuială neruşinată. Marian însă observând furia mea, mă ghionti încetişor, dându-mi de înţeles să mă stăpânesc.

   Până la Benares nu mai schimbară o vorbă. Când trenul intră în gară, şeful scoase capul pe fereastră şi făcu semne afară. Iar când trenul se opri, ei se postă în uşă. Călătorii coborâră din vagoane şi când larma se mai potoli uşa compartimentului nostru fu deschisă de doi poliţişti, însoţiţi de un civil, intrară înăuntru.

   Şeful raportă pe scurt cele întâmplate. În timp ce poliţiştii rămaseră nemişcaţi în uşă, civilul ne scrută cu privirea şi păru surprins ca noi nici nu clipirăm.

   Întorcându-se spre doctor, acesta se recomandă şi zise:

   — Aş ruga ca bătrânul să-mi fie încredinţat spre îngrijire. Am multa experienţă pe tărâmul otrăvirilor. Luaţi referinţe asupra mea la Calcutta, unde am adus servicii însemnate poliţiei.

   — Veniţi pentru întâia oară la Benares? întrebă civilul, ocolind propunerea medicului.

   — Da, mi-am luat concediu ca să vizitez acest oraş vechi. Dar după cum vad mi-am găsit iar de lucru.

   — Avem medici cât se poate de buni la spitalul nostru de aici - zise civilul, rece - aşa că nu cred că oferta dvs. amabilă să fie luată în seamă, domnule doctor. Nu va stricaţi concediul şi vizitaţi oraşul! Pe dvs. însă domnilor, v- aş ruga să mă urmaţi, ca să încheiem un scurt proces- verbal. Peggins - se adresă unuia din poliţişti - îngrijeşte ca bătrânul să fie transportat imediat la spital. Vă rog, domnule doctor, afară de celălalt poliţist nu mai trebuie să rămână nimeni în compartiment. Îl voi cerceta mai de

aproape după ce-i voi fi interogat pe aceşti doi domni.

   Doctorul ne aruncă o privire pe furiş, apoi privi cu înţeles la civil, după care părăsi compartimentul, odată cu noi.

   Băgai de seamă că civilul arunca, o privire cercetătoare la raniţele şi armele noastre. Autorităţile engleze din colonii sunt foarte severe în ce priveşte intrarea armelor în ţară, pentru ca nu cumva acestea să cadă în mâinile băştinaşilor.

   Din faptul ca noi purtam arme cu noi, omul trebuia să tragă încheierea ca ne bucuram de favoruri deosebite. Chipul său calm şi stăpânit rămase acelaşi, în schimb privi gânditor după doctor care mergea repede pe culoarul vagonului.

   Când furam pe peron, el se uită în juru-i şi făcu un semn scurt unui tânăr care aştepta pe aproape; numai eu observasem semnul acesta pentru că tocmai mă uitam într- acolo. Tânărul dădu din cap, apoi o luă la picior după Haggins.

   Acum se ivi Pongo cu Maha. Cei doi făcuseră drumul în vagonul de bagaje deoarece nu era îngăduită călătoria cu gheparzi în compartimentele de persoane. Credinciosul uriaş rămase locului şi se uită cu mirare la noi. Marian îi zâmbi camaradului nostru cu ghepardul de zgardă se îndreptă spre o bancă din sala da aşteptare a gării.

   — Ah, dvs. sunteţi domnii Farrow şi Bertram! zise deodată însoţitorul nostru cu amabilitate. Îmi daţi voie să mă prezint: inspectorul Goulden. Îmi păreaţi cunoscuţi de la început şi acum v-am recunoscut după Pongo şi Maha. Dar e mai bine să vie şi ei în biroul meu, căci aici afară prea bat la ochi.

   Marian îl făcu semn uriaşului să se apropie şi intrarăm cu toţii în biroul comisariatului gării. Aici inspectorul ne mai saluta odată cu amabilitate strânse şi lui Pongo mâna şi mângâie ghepardul. După ce ne oferi scaune zise:

   — Acum v-aş ruga să-mi povestiţi întocmai cum s-a întâmplat lucrurile. Trebuie să vă spun de la început că bătrânul care a fost otrăvit e un învăţat de seamă şi se numeşte profesorul Cambrian. Ţine cursuri foarte interesante la universitate.

UN INCIDENT MISTERIOS

  MARIAN POVESTI CĂ PROFESORUL se urcase în tren cu o staţie înainte şi auzindu-ne vorbind despre Benares ne ţinu o adevărată prelegere asupra acestui oraş.

  Inspectorul dădu îngândurat din cap când Marian îi repetă ultimele cuvinte rostite de profesor, înainte de a cădea victima grozavei otrăvi.

  — E foarte ciudat - zise el apoi - că după un scurt timp sa ivit doctorul Haggins acela. Dar să n-aveţi frică, ajutorul meu Woodford e foarte priceput în meserie şi n-o să-l scape din ochi. E poate mai bine aşa decât dacă l-am fi arestat. Voi întreba însă imediat prin telefon la Calcutta dacă doctorul acesta e cunoscut acolo şi dacă într-adevăr a dat vreo mână de ajutor poliţiei, după cum se laudă.

  Goulden căpătă repede legătura cu capitala Indiei. ÎI văzurăm făcând o mutră năucă după ce vorbi, apoi ne zise:

  — Aşa e, domnilor, doctorul Haggins e cunoscut la Calcutta, a ajutat poliţia în câteva cazuri mai ales când fusese vorba de otrăvuri şi de descrierea pe care mi-a făcut- o colegul meu din capitală se potriveşte de minune. Aşadar suntem nevoiţi să-l scoatem de sub bănuială. Ce părere ai d-ta, domnule Farrow?

  — Şi pe mine mă miră - răspunse Marian - n-aş fi crezut că spune adevărul. Ei, te mai şi înşeli câteodată.

  — Îmi pare rău acum că l-am trimis pe Woodford să-l urmărească.

  — Cu toate acestea - zise Marian - eu tot am un fel de presimţire ca doctorul e amestecat la crima aceasta. Să aşteptam să vedea cu ce veste se întoarce ajutorul d-tale, domnule inspector.

  — O să va pun în curent îndată ce-mi va aduce raportul. Cunoaşteţi vreun hotel unde vreţi să trageţi, sau îmi daţi voie să va poftesc să locuiţi la mine?

  — Mi-ar fi foarte plăcut - răspunse prietenul meu - căci mi se pare că ne încurcăm şi aici într-o aventură, aşa cum ni se întâmplă de obicei, astfel c-ar fi mai bine să nu locuim la

hotel, unde am fi în primejdie.

   — Bine, atunci va voi însoţi - se oferi inspectorul - să mergem!

   Goulden îşi dădu serviciul în primire unui comisar mai în vârstă şi ieşirăm printr-un coridor special care dădea de-a dreptul în stradă. Ne urcarăm într-un automobil deschis, cu un şofer în uniformă de poliţist şi maşina porni repede de-a lungul străzilor.

   Ca mai toţi slujbaşii superiori englezi din colonii, inspectorul îşi avea propriul sau bungalow, în mijlocul unei grădini întinse. Ni se dădură două odăi mari, căci eu cu Marian ţineam să dormim împreună, iar Pongo şi Maha urmau să locuiască în cealaltă cameră.

   La masă, stăturăm de vorbă cu inspectorul, care se dovedi a fi un om foarte inteligent şi cult. Vremea trecu atât de repede încât Goulden se ridică deodată speriat şi zise:

   — Îmi pare rău, domnilor, că trebuie să vă las singuri, deoarece mă cheamă serviciul. Dar mă voi grăbi astăzi şi cred ca peste două ceasuri voi fi iar aici. Atunci o să-mi îngădui să va plimb prin oraşul nostru.

   — Ţi-am fi foarte îndatoraţi - răspunse Marian - aşa dar,

te vom aştepta, domnule Goulden. Scrisoarea de

recomandaţie către şeful poliţiei de aici o voi preda mâine. Mai întâi vreau să aud ce va raporta ajutorul d-tale, Woodford.

   După ce inspectorul plecă, o luarăm agale prin parcul vilei. Probabil ca înainte vreme fusese grădina unui templu sau a unui castel princiar, căci era înconjurată de un zid înalt de piatră, de vreo trei metri înălţime. Şi se mai vedea bine ca această grădină era făcută de mână omenească.

   Zidul înalt şi vechi îl puteam vedea numai în câteva locuri. Era în tufişuri câteva spărturi, care păreau nişte tuneluri verzi, la capătul cărora se zăream lespezile cenuşii de piatră.

   Tocmai trecuserăm printr-un astfel de loc, când Pongo, care venea cu Maha în urma noastră, scoase o exclamaţie. Această exclamaţie suna cam speriată, ceea ce ne făcu să ne întoarcem repede.

   Credinciosul uriaş stătea nemişcat de parcă ar fi fost ţintuit de spaimă şi cu ochii holbaţi privea în „tunel". Îl văzurăm frecându-se la ochi ca şi cum s-ar fi deşteptat dintr-un vis.

   — Ce-i cu tine Pongo? întrebă Marian, înmărmurit.

   Uriaşul clătina capul, râse stingherit şi răspunse:

   — Pongo nu mai poate vede bine.

   Ne apropiasem de el şi ne uitarăm spre zidul vechi. Nu se vedea nimic acolo şi crezui într-adevăr că Pongo avusese o nălucire.

   — Dar ce Dumnezeu ai văzut? mai întrebă Marian.

   — Pongo văzut păianjen, multa culoare şi aşa mare.

   Arătă cu mâinile o formă ca a unui cap de copil. Îmi veni

să râd, căci chiar dacă India era „ţara minunilor" păianjeni atât de mari nu puteau exista.

   — Pongo, ai văzut cu adevărat un păianjen de mărimea asta? întrebă Marian uimit.

   — Pongo văzut - răspunse uriaşul - Pongo însă crede ca el nu văzut bine.

   — Şi unde e păianjenul? mai întrebă prietenul meu.

   — Păianjen încet caţără în sus dispare peste zid - răspunse camaradul nostru.

   — Ia să vedem şi noi! hotărî Marian. Haide, Pongo, ridică- mă ca să pot privi peste zid!

   Dar uriaşul îl urmă şovăitor pe prietenul meu care păşi cu hotărâre în „tunel".

   Eram foarte curios să aflam dacă şi Marian va vedea păianjenul!

   Se apropiase de zid. Pongo se aplecă, îl ridică şi camaradul meu se prinse cu mâinile de ciubucul zidului.

   Privi mult timp în partea cealaltă şi în cele din urmă pierzându-mi răbdarea întrebai!

   — Vezi ceva, Mariane?

   Prietenul meu dădu numai din cap, mai privi câteva clipe peste zid, pe urmă spuse lui Pongo să-l lase în jos.

   — Păianjenul nu l-am văzut - zise el - dar cred totuşi că Pongo nu s-a înşelat. Se văd atâtea minuni în India - aşa ca de ce n-ar exista şi un păianjen de mărimea asta? În partea cealaltă a zidului e o grădină unde nu se văd însă copaci înalţi. Sunt numai tufişuri proptite la vreun metru şi jumătate depărtare. În grădina care nu prea e întinsă se află o clădire ciudată. Probabil că e vreun templu vechi, mic, dar de e formă ce iese din obişnuit, într-un cuvânt o construcţie foarte interesantă. Aş dori să ştiu cine locuieşte în casa aceia - căci e locuită, lucru ce se vede după felul cum e îngrijită grădina. Dar să ne întoarcem la păianjenul acela. Care va să zică ai văzut bine, Pongo, că se căţăra pe zid şi a dispărut pe partea cealaltă? Se mişca repede? Arăta a fi ceva viu?

   — Pongo crede că păianjen fost viu, răspunse uriaşul codindu-se. Căţărat încet de tot.

   — Hm, ciudat făcu Marian. Un astfel de păianjen uriaş sar potrivi cu casa aceia ciudată din grădina vecină. Te pomeneşti că trăieşte acolo vreun singuratic, un cercetător care prin cine ştie ce mijloace prăseşte asemenea păianjeni necunoscuţi. Hai să mergem mai departe! De vreme de Pongo susţine cu atâta tărie că văzuse „monstrul" acela, atunci însemna că aşa şi este, căci camaradul nostru nu se prea înşela. Dar cine să prăsească asemenea vietăţi? Poate că japonezii care sunt meşteri în arta creşterii animalelor de rasă.

   — Pongo, spuneai ca păianjenul era colorat? mă întrerupse Marian din gândurile mele. Cam cum erau culorile?

   — Masser, păianjen avut multe culori. Şi culori foarte frumoase.

   — Hm, asta ar fi o confirmare a presupunerii mele - spuse prietenul meu - poate că chestia cu păianjenul nici nu e atât de misterioasă. Ai uite-l pe inspectorul nostru! Atât de repede s-a întors? Îl văd făcând o mutră de parcă s-ar fi întâmplat cine ştie ce.

   Goulden se apropie de noi şi când ne ajunse zise tulburat.

   — Domnilor, va rog să mă urmaţi. Ajutorul meu Woodford, pe care l-am trimis după doctorul Haggins, a fost găsit mort de o patrulă poliţienească. Zace în apropiere într- o stradă pustie, care trece pe dinaintea proprietăţii vecinului meu de colo.

   — Cum ai spus, aici în apropiere? întrebă Marian agitat. Hm... a fost omorât, zici?

   — Da şi într-un chip foarte ciudat. Am fost să-l văd, apoi m-am repezit încoace să vă rog pe dvs. să mergeţi să-l vedeţi. Aş vrea să aud apoi părerea dvs.

   — Fireşte, domnule Goulden! zise Marian. Hai să mergem repede.

   În vreme ce alergam aproape prin grădină, alături de inspector, prietenul meu mai întrebă:

   — Cine e vecinul d-tale? Am privit mai adineauri peste zid şi am descoperit o casa foarte ciudată dincolo.

   — Ah! Aveaţi vreun motiv deosebit să priviţi dincolo? întrebă repede inspectorul. V-a bătut ceva la ochi? Trebuie să ştiţi cu vecinul meu e un om foarte original. Îi zice doctor Galla, a venit acum cinci ani din Nepal. Şi a cumpărat templul acela vechi. Înainte vreme trebuie să se fi aflat în templu vreun obiect sfânt, căci îmi spunea într-un rând profesorul Cambrian, că templul fusese foarte vizitat dar cu prilejul unei invazii duşmane, statuia zeului a fost furata şi de atunci grădina şi lăcaşul sfânt au rămas în părăsire. Statul a vândut doctorului Galla această proprietate, pe un preţ foarte convenabil. Doctorul pe care nu l-am văzut decât o singura dată, din depărtare, trebuie să fie foarte bogat, trăieşte ca un pustnic şi are pe lângă dânsul numai un indian bătrân, de prin ţinutul Himalaiei care îngrijeşte de gospodărie. Nu ştie nimeni cu ce se îndeletniceşte doctorul în casa aceia veche. De aceia locuitorii de prin părţile acestea se ocupă mult de persoana lui. Am băgat şi eu de seamă ca stă şi lucrează noaptea, căci auzeam nişte zgomote ca de motor în funcţiune, precum şi lovituri de ciocan. Uneori, auzind zgomotele acestea, am privit peste zid, dar tot ce am observat a fost o lumină albăstruie ce răzbătea prin sticla mată cu care doctorul prevăzuse ferestruicile casei sale. Ce te-a făcut pe d-ta să priveşti peste zid, domnule Farrow? Din simplă curiozitate, sau aveai motiv pentru asta?

   — Şi încă un motiv temeinic - răspunse Marian - a, uite cam ajuns în stradă, aşa că o să ţi povestesc mai târziu.

   Doi poliţişti stăteau de veghe lângă trupul întins la pământ al lui Woodford; ceva mai departe se vedeau câţiva indieni, ţinuţi la distanţă de un alt poliţist.

   Ne apropiarăm de cadavru. Bietul detectiv zăcea pe spate, cu faţa spre zidul proprietăţii ciudatului doctor Galla. S-ar fi zis că se rostogolise la pământ pe când încerca să se caţere pe zid. Chipul îi era schimonosit, ca şi cum ar fi trecut printr-o spaimă grozavă înainte de a muri.

   — Îngrozitor! murmura Marian. Bietul Woodford trebuie

să fi zărit ceva înspăimântător. Ia te uită vezi? De aceia

probabil ca ne-ai adus încoace, domnule Goulden?

   Marian se aplecase şi pipăi pieptul mortului. Mă aplecai şi eu şi văzui că acolo era o umflătură roşie. Pe aceasta se vedeau două găurele, de parcă un şarpe veninos şi-ar fi înfipt colţii în pieptul nenorocitului.

   — O cobra? întrebai eu.

   — Nu, Robert, poţi vedea şi tu ca nu e aşa ceva. Un şarpe veninos n-ar fi în stare să muşte un om la piept. Găurile duc vertical în carne, pe câtă vreme un şarpe n-ar putea mişca decât o cută a pielii.

   — Asta am bănuit-o îndată - zise inspectorul - Woodford a căzut victima unui atentat monstruos şi criminalul a vrut să lase impresia că e o muşcătură de şarpe. Presupun ca bietul băiat a fost lovit cu un baston, în al cărui capăt erau două ace otrăvite.

   — Da, două ace otrăvite, aşa e spuse Marian. Nu cred însă că a fost folosit un baston, caci atunci ar trebui să vedem şi pata rotunda pe care capătul bastonului ar fi lăsat- o pe pieptul lui Woodford. Vezi aici încreţiturile astea pe amândouă părţile umflăturii. Face impresia ca şi un animal ciudat ar fi sărit pe pieptul nenorocitului s-a încleştat o clipă în pielea lui şi i-a făcut înţepăturile mortale. Trebuie să fi fost un animal de mărimea unui cap de copil, cel puţin.

   — Mariane - făcui eu speriat - te gândeşti la păianjenul colorat?

   — Da, Robert, la el mă gândesc. Totul te face să crezi asta.

   — Ce, păianjen colorat? întrebă Goulden, uimit. Păi dumneata spuneai, domnule Farrow, căci cel ce făcuse rănile astea trebuie să fi fost un animal de mărimea unui cap de copil. N-am văzut încă un păianjen atât de mare.

   — Nici eu - zise Marian - Pongo al nostru a văzut însă adineauri unul la zidul care desparte gradina d-tale de proprietatea doctorului Galla. De aceia am şi privit peste zid, fiindcă Pongo spunea ca uriaşul păianjen colorat trecuse zidul. Crezusem la început ca Pongo se înşelase, căci nu puteam închipui c-ar exista astfel de păianjeni uriaşi. Ne-am spus însă apoi că în India totul e cu putinţă. Fireşte ce aceşti păianjeni trebuie să fie prăsiţi de un om genial. Presupun că Woodford a avut un motiv oarecare să privească peste zid şi în clipa aceia a sărit asupra lui păianjenul uriaş. Otrava pe care i-a vârât-o în trup nenorocitului monstrul acela trebuie să fi avut un efect fulgerător.

   — Ce grozăviei, exclamă Goulden. Domnule Farrow, mai că-mi vine să cred că doctorul Galla acela prăseşte asemenea păianjeni. Ce-ar fi să fac o descindere la el în virtutea drepturilor pe care mi le dă slujba mea oficială?

   — Ar fi chiar cât se poate de bine - răspunse Marian - dacă e cu putinţă aş vrea să fiu şi eu de faţă la percheziţiile, dar mai întâi să-l ducem aici pe bietul Woodford. Cred ca e nevoie de o autopsie.

   — Cu asta aş dori să fie însărcinat medicul nostru legist, profesorul Mack - zise Goulden - el va stabili ce fel de otravă a acela cu care a fost ucis bietul Woodford.

   — Ah! făcui eu, speriat. Să fie cu putinţă? Tocmai am băgat de seamă că Woodford a deschis puţintel ochii. Oare otrava aceia l-a paralizat numai? Poate ca aude tot ce vorbim.

   Marian se aplecă îndată asupra trupului nemişcat. Aprinse lampa de buzunar şi lumină cu ea ochiul drept al detectivului.

   — Ai dreptate, Robert - spuse el apoi - Woodford nu e mort, căci pupila lui reacţionează la lumină. Dă ordin să vie repede o ambulanţă, domnule Goulden! Nenorocitul are nevoie de îngrijiri medicale fără întârziere.

   — Mariane! strigai apucându-l de braţ pe prietenul meu. Nu eşti şi tu de părere că profesorul Cambrian a căzut victimă aceleiaşi otrăvi! N-o fi vreo legătură între acesta două crime?

   — Drace! asta ar fi extraordinari făcu Goulden, înmărmurit. Casa profesorului e în apropiere, de partea cealaltă a străzii. Vezi turnul acela vechi colo printre copaci? Profesorul şi-a aşezat pe terasă un telescop, căci se interesează mult de astronomie. Turnul e şi el o construcţie străveche; o fi de pe vremea când s-a clătit şi templul în care locuieşte acum doctorul Galla.

   Marian rămase îngândurat şi murmură ca pentru sine:

   — Oare profesorul Cambrian l-o fi crezând pe acest doctor Galla? Din turnul acela vom putea cuprinde cu privirea toată proprietatea doctorului. Domnule Goulden - urmă el mai tare - după ce-l vom transporta la spital pe bietul Woodford, vom face o vizită doctorului Galla, poate avem o surpriză acolo.

   Goulden făcu un semn unui poliţist şi-i dădu însărcinarea să aducă o ambulanţă sanitară.

   Când acesta opri şi nenorocitul detectiv fu aşezat înăuntru, inspectorul dădu în seama celor doi infirmieri ca bolnavul să fie dat imediat în îngrijirea profesorului Mack.

   — Şi acum - zise Goulden, după ce ambulanţa plecă - să vedem dacă obţinem vreun rezultat la doctorul Galla.

   — La o surpriză ne putem aştepta în orice caz - spuse Marian - presimt ceva.

ÎN CASA DOCTORULUI GALLA

   DE VREME CE MARIAN presimţea surprize ne şi puteam aştepta la ele. De aceia, în vreme ce mergeam de-a lungul zidului vechi, spusei:

   — Mariane, n-ar fi mai bine ca Pongo să rămână pe loc? Ar putea să stea de pază la zidul despărţitor şi la o adică să ne vie în ajutor.

   — M-am gândit şi eu la asta, încuviinţă prietenul meu. Dacă doctorul Galla e într-adevăr stăpânul uriaşului păianjen veninos, ni s-ar putea întâmpla ceva rău. Pongo, tu rămâi aşa dar în grădina de alături şi nu ne scăpa din ochi. Să fi însa cu băgare de seamă dacă va fi să ni se întâmpla ceva.

   Pongo o luă înainta, spre intrarea vilei lui Goulden. Trebuia să fie la postul său când noi vom intra în grădina doctorului.

   Încetinirăm paşii, ca să-i lăsam timp. Când ajunserăm la vechea poartă de bronz, inspectorul lovi cu ciocanul de metal.

   Multa vreme nu auziră nimic. După cum văzuse Marian, potecile grădinii erau presărate cu pietriş, astfel că ar fi trebuit să se audă paşi, dacă s-ar fi apropiat cineva dinăuntru.

   Inspectorul tocmai vroia să lovească a doua oară, când poarta grea se deschise fără zgomot, făcându-mă să tresar atât da neaşteptat, se întâmplase asta.

   Un indian bătrân şi înalt se uita în tăcere la noi. Chipu-i aspru era nemişcat, dar ochii-i mari şi negri păreau doi cărbuni aprinşi.

   După câteva clipe omul se înclină, dar nu cu respectul obişnuit ci oarecum în silă ca şi cum o făcea de nevoie.

   — Ce doresc domnii? întrebă el apoi cu glas adânc.

   — Inspectorul de poliţie Goulden - spuse gazda noastră scoţând legitimaţia - anunţă-mă domnului doctor Galla.

   — Domnul doctor nu e acasă - răspunse indianul calm.

   — Aşa! Atunci o să ne dai d-ta anumite lămuririi - zise

inspectorul poruncitor - condu-ne în casă!

  — Domnul doctor m-a oprit să dau drumul străinilor în casă când lipseşte el.

  — Nu-mi pasă! făcu Goulden, aspru, în calitatea mea de poliţist am dreptul să-ţi cer să mă laşi înăuntru. Hai, fă loc!

  — Foarte bine, domnule răspunse indianul, dându-se la o parte. Când s-o întoarce domnul doctor îi voi spune ca domnul inspector Goulden a intrat cu de-a sila în casă.

  — N-ai decât să-i spui, eu îmi fac datoria. Ia-o înainte şi arată-ne casa.

  Cu cât ne apropiam mai mult de fostul templu, cu atât inspectorul devenea mai neliniştit. În cele din urmă ne şopti:

  — E neplăcut lucru ca stăpânul nu e acasă. O să depună o plângere împotriva mea, când va afla eu am pătruns cu forţa. Ar fi trebuit să cer autorizaţia parchetului.

  — Dar în vremea asta ar fi dispărut păianjenul - spuse Marian tare, cea ce mă surprinse.

  Mă uitai pe furiş la el şi-l văzui că-l observa cu luare- aminte pe indianul care mergea înaintea noastră. Dădu din cap şi zâmbi mulţumit. Vorbise tare să-l atragă în cursă pe servitor şi probabil că acesta se trădase prin vreo tresărire. Asta însemna ca indianul ştia de păianjenul uriaş al stăpânului său. Trebuia, deci să fim cu ochii în patru, căci faţă de o asemenea spurcăciune eram dezarmaţi, cu toate că purtam asupra noastră revolvere.

  Marian ne şopti să nu mai mergem împreună ci despărţiţi. Pricepui rostul acestei măsuri de prevedere se temea probabil, că dintre tufele dese printre care ducea drumul spre casă, ar fi putut ieşi pe neaşteptate unul dintre păianjenii aceia şi să ne atace. O fi având mai mulţi doctorul dacă îi prăsise.

  Ajunserăm în faţa vechii clădiri, de formă hexagonală. Şi aici se afla o uşă masivă de bronz împodobită cu fel de fel de figuri. Iarăşi mă năpădii un simţământ straniu, căci uşa se deschise de la sine fără ca indianul s-o fi atins măcar. Inspectorul trasări şi el şi-l întrebă cu asprime pe servitor.

  — Cine se află înăuntru, domnule? spunea doar ca doctorul Galla e plecat?

  — Nu e nimeni înăuntru, domnule inspector - răspunse

dârz indianul.

   Se întoarse spre noi şi cu o plecăciune ne invită să intrăm. Mi se păru ca citesc batjocură în privirea lui.

   — Cine a deschis uşa? întrebă Goulden cu asprime.

   Cu o mirare prefăcută, indianul răspunse:

   — Eu am deschis-o, domnule.

   — Ia nu mai vorbi prostii! Nici n-ai atins-o măcar, n-am văzut eu!

   — Nici nu era nevoie să o ating - zise servitorul liniştit - ca să va încredinţaţi o s-o mai închid odată şi apoi o voi deschide iarăşi. Se întoarse şi privi în deschizătura uşii. Băgai de seamă ca ochii săi aveau o expresie fixă. Şi deodată uşa grea se închise încetişor. După câteva clipe se deschise iarăşi fără zgomot.

   Indianul făcu iar un gest de invitaţie, înclinând uşor capul. Goulden se uită la noi şi văzându-l pe Marian dând din cap, întră hotărât în casă. ÎI urmarăm şi indianul veni după mine. Acum văzurăm bine că nu era nimeni îndărătul uşii şi cu toate astea se închise de la sine, numai ce-o privi indianul.

   — Hm... ciudat! făcu inspectorul. Ei, aşa-i în India, ţara misterelor.

   — Da, uşa e foarte dibaci construită - spuse Marian nepăsător - bănuiesc că în una din balamale, care sunt neobişnuit de mari, e un mecanism, care deschide şi închide uşa. Doctorul Galla trebuie să fie un mecanic iscusit.

   Marian vorbise iar cu glas tare şi uitându-mă pe furiş la servitor, văzui ţâşnind din ochii săi un fulger de mânia, când se uită la prietenul meu.

   Totuşi zise calm:

   — Greşiţi domnule. Uşa se deschide şi închide pentru că aşa vreau eu. Poftiţi în celelalte încăperi, ca să vedeţi că domnul doctor nu e acasă.

   În glasul său era iarăşi puţină batjocură, cea ce-l făcu pe Goulden să răspundă cu asprime:

   — Fireşte ca vom vizita toate încăperile casei. Aici nu-i mult de văzut.

   Spunând acestea Goulden îşi plimbă privirea de jur împrejur prin încăperea în care ne aflam şi care avea

înfăţişarea unui vestibul.

   Era mare de vreo patru metri pătraţi şi n-avea decât două bănci presărata cu perne. Câteva perdele acopereau nişte deschizături de uşi, care duceau în încăperile alăturate.

   — Nu prea e de văzut nimic pe aici - zise Marian - numai dacă n-am fi iscodiţi de ochi omeneşti din zidurile astea groase sau de după perdele. Cred, domnule Goulden, că n-o să vedem într-adevăr pe nimeni, deşi sunt încredinţat că e aici ascuns cei puţin încă un om, care manevrează mecanismul uşii. În orice caz însă, putem vizita celelalte încăperi ale casei. Doctorul Galla trebuie să aibă şi un mic atelier. De altfel, se mai poate ca mecanismul uşii să fi fost instalat încă de cei ce-au construit templul.

   Iarăşi băgai de seamă cu lăuntrica mulţumire ca mândrul indian îşi dădea toată osteneala să nu-şi dea pe faţă mânia. Se părea deci că Marian ghicise cum stăteau lucrurile, sau poate indianul era furios că-l bănuia de a fi minţit. Şi tocmai când mă gândeam la asta, îl auzi spunând:

   — Domnul se îndoieşte de cuvintele mele, după cum vad. Domnul ştie ca el e un stăpân, pe când eu numai, o slugă. Dar poate că domnul o să-şi mai aducă aminte de vorbele sale.

   Asta era o ameninţare şi inspectorul era gata să-şi descarce mânia, dar Marian zise râzând:

   — Lasă-l în plata domnului, Mr. Goulden! Omul e furios pentru că bănuiesc adevărul. De ameninţările sale nu mă sinchisesc; trebuie să se prefacă omul că e insultat. Haide-ţi să cercetăm repede casa!

   Se apropie de una din perdele şi o trase în lături.

   — Aha! Aici e laboratorul şi atelierul în acelaş timp! zise el bucuros. N-am greşit deci, presupunând că doctorul e un mecanic iscusit.

   Intrarăm în încăperea mare, ale cărei ferestre aveau geamuri de sticlă mată. Pe o masă lungă se aflau înşirate pahare, retorte, eprubete şi tot soiul de lucruri de care are nevoie un chimist. Pe partea cealaltă era un strung, o presă, o masa de dat la rindea, apoi rafturi şi dulăpaşe cu cele mai bune unelte de tot soiul.

   — Care va să zică domnul doctor e chimist! făcu Marian, îngândurat. Foarte interesant.

   Nu făcurăm percheziţie, dar examinarăm fiecare obiect cu multă atenţie, în nădejdea că vom putea descoperi cu ce anume se îndeletnicea doctorul.

   Indianul nu prea părea mulţumit că întârziam prea mult acolo, căci zise deodată:

   — Să mergem mai departe! De cealaltă parte a casei se află odaia de locuit şi dormitorul domnului doctor.

   — O clipă! făcu Marian. Văd colo o perdea care-mi pare că ascunde o uşă. Unde răspunde uşa aceia?

   — Înainte vreme fusese acolo o uşă care ducea afară, domnule - răspunse indianul şi mi s-a părut că vocea-i tremura puţin când rostea aceste cuvinte - domnul doctor a pus să zidească uşa şi a aşezat perdeaua acolo.

   Marian se apropie de perdea şi o dădu în lături. Într- adevăr o parte din zidul gros de piatră de mărimea unei uşi era tencuit. Marian lua un ciocan de pe un raft şi lovi în mai multe locuri cu el. Nu suna nicăieri a gol aşa că nu părea să fie nici un pericol.

   Îmi întorsei repede privirea de la camaradul meu şi mă uitai la indian. Un zâmbet batjocoritor îi flutura pe buze - dispăru însă îndată ce observă privirea mea.

   Marian aşeză ciocanul la loc şi zise:

   — Pare să fie într-adevăr aşa. Să mergem să vizitam şi celelalte încăperi. Când se întoarse doctorul Galla? se adresă el indianului.

   — Nu ştiu, domnule. Nu-mi spune niciodată când pleacă de acasă.

   — Domnule Goulden - spuse prietenul meu - atunci cred c-ar fi cel mal bun lucru să laşi aici d-lui doctor o invitaţie scrisă de a se prezenta la d-ta imediat ce s-o întoarce. Ah! Frumos aranjament!

   Străbătuserăm iarăşi vestibulul şi intraserăm în odaia de locuit a doctorului, mobilată europeneşte cu lucruri de lemn scump. Nimic bătător la ochi şi după ce mai aruncarăm o privire în dormitorul alăturat, părăsirăm casa. Indianul ne conduse prin grădină, se înclină după ce trecurăm poarta, apoi aceasta se închise fără zgomot îndărătul nostru.

   — Mare scofală n-am făcut - mormăi inspectorul - o să mă aleg cel mult cu o plângere împotriva mea. Dar nu-mi pasă, căci mă pot scuza prin aceia ca dvs. eraţi încredinţaţi de prezenţa păianjenului uriaş în grădina doctorului.

   — Eu cred ca vizita noastră a fost foarte însemnată - zise Marian - am făcut unele observaţii care m-au hotărât să cercetez la noapte mai bine locuinţa doctorului.

   Eram şi eu uimit de vorbele acestea, dar inspectorul părea că pică din cer.

   — Ce? Vrei cu adevărat să faci o vizită noaptea în această casă misterioasă? Nu te gândeşti la primejdie, domnule Farrow? Şi apoi, ce-ai băgat de seamă?

   — Mi s-a părut c-am văzut o pereche de ochi, iscodindu- ne pe când ne aflam în vestibul. Când m-am uitat stăruitor acolo, ochii au dispărut. Apoi am mai băgat de seamă că uşa aceia zidită din laborator avea un sunet nu prea obişnuit când am ciocănit în zid. Nu suna a gol - după cum aţi constatat şi dvs. - dar dădea un sunet ca şi cum s-ar fi aflat o placă de fier îndărătul pietrelor de zidărie. Sunt încredinţat că tencuiala e numai de ochii lumii şi ca există acolo o uşă foarte dibaci ascunsă. Şi aş face o prinsoare că aceasta e intrarea spre gangurile care trebuie neapărat să existe în pereţii neobişnuit de groşi ai templului. De lucrul acesta vreau să mă încredinţez.

   — Te însoţesc şi eu! se oferi imediat Goulden.

   — lartă-mă, domnule inspector - zise Marian - dar te-aş ruga să nu mă însoţeşti. În primul rând ar fi neplăcut pentru d-ta ca persoană oficială, să fi găsit acolo de doctorul Galla când se va înapoia - dacă e în adevăr plecat - fără să ai împotriva lui dovezi. În al doilea rând aş fi mai bucuros să rămâi acasă la d-ta, căci se prea poate să cad în vreo capcană, dacă se adevereşte că doctorul a prăsit păianjeni din aceia uriaşi. Şi apoi e mai bine să avem în d-ta o acoperire ca să zic aşa. Din acelaş motiv va trebui să rămână şi Pongo cu Maha. Dacă până la un timp anumit nu ne întoarcem, dvs. trei veţi pătrunde în casă ca să ne căutaţi. În acest din urmă caz v-aş sfătui să puneţi câţiva poliţişti în jurul casei, pentru cazul când vi s-ar întâmpla şi dvs. ceva.

   — Care va să zică socotiţi ca întreprinderea e primejdioasă? întrebă inspectorul. Atunci cu atât mai mult trebuie să stărui ca să iau asupra mea partea cea mai periculoasă, căci dumneata ca particular nu trebuie să te expui de dragul nostru unor riscuri atât de mari.

   — O facem în propriul nostru interes - răspunse Marian - deoarece deocamdată ne aflam încă sub bănuiala de a fi otrăvit pe profesorul Cambrian. Aşa ca trebuie să facem tot ce ne va sta în putinţă să limpezim lucrurile. Şi apoi se prea poate ca tot noi să-l fi otrăvit pe Woodford al d-tale.. Nu râde! Să vezi că o să fim acuzaţi şi de asta. Aşadar, rămâne cum am hotărât: la noapte, eu şi prietenul meu Robert Bertram vom pătrunde în casa doctorului, iar d-ta vei avea bunătatea să veghezi împreună cu Pongo asupra noastră. Uite c-am ajuns! Sunt curios să văd dacă Pongo a observat ceva după ce am ieşit noi din casa. Marian intră repede în grădina vilei, unde camaradul nostru negru ne şi ieşi în întâmpinare.

   — Ei Pongo, ai băgat de seamă ceva după plecarea noastră? întreba Marian.

   Uriaşul încuviinţă dând din cap.

   — Alb înalt şi slab, cu barbă lungă, neagra, ieşit pe uşă.

   — Cum ai spus? Cu barba lunga şi neagră? făcu Goulden, înmărmurit. Avea păr negru, aspru, dat pe spate?

   Pongo încuviinţă şi inspectorul se făcu roşu de mânie.

   — Asta a fost doctorul Galla, domnilor. N-ar fi bine să mergem iar la el şi să-l silim să vorbească?

   — N-ar avea nici un rost - răspunse Marian - o să se facă iarăşi nevăzut şi indianul o să-l tăinuiască. Să rămânem la planul meu!

ÎN MARE PRIMEJDIE

   NOAPTEA ERA FOARTE POTRIVITĂ pentru întreprinderea noastră. După ce luarăm cina, ne aşezarăm în întuneric, pe terasă şi în vreme ce fumam, stăteam de vorbă în şoaptă.

   Până la vreo unsprezece cerul era senin şi luna lumina grădina ca ziua. După aceia, însă norii se îngrămădiseră, se făcu tot mai întuneric şi se stârni o furtună îngrozitoare.

   — Foarte bine! zise Marian. Acum nu putem fi văzuţi şi nici auziţi. Hai să mergem, Robert, căci poate se schimbă iar timpul şi atunci va fi primejdios pentru noi. Rămâne aşa, domnule inspector d-ta şi Pongo staţi de veghe la zidul despărţitor. A! Când ai spus poliţiştilor să vie?

   — Trebuie să sosească îndată - răspunse Goulden - vroiam să-i mai dăscălesc.

   — Foarte bine! Rămâne, aşa dar cum am plănuit dacă până într-un ceas nu suntem înapoi, ne urmaţi, pătrunzând cu forţa în casa doctorului. Cu cretă roşie voi face nişte cruciuliţe, daca găsim o uşă secretă prin care vom pătrunde, caci presupun ca există şi o a doua intrare în casă. Şi anume tocmai în locul unde se află uşa zidită, după cum spunea servitorul. Voi încerca, în primul rând, să intru pe acolo.

   Ne ridicarăm să plecăm. Din ordinul lui Marian, servitorii inspectorului făcuseră încă de cu seară două scări de bambus cu ajutorul cărora aveam de gând să trecem zidul care despărţea cele două grădini.

   Nu prea ne simţeam în largul nostru când coborârăm în grădina cufundată în beznă. Furtuna acoperea toate zgomotele şi dacă pe de o parte asta era bine, căci nu puteam fi auziţi, pe de altă parte nu puteam auzi nici noi apropierea unei primejdii.

   Când ajunserăm la zid, printr-unul din tunelurile din frunziş, îmi veni un gând care mă făcu să mă înspăimânte.

   — Mariane - şopti prietenul meu - ce ne facem dacă unul din păianjenii aceia uriaşi umblă pe zidul ăsta?

   — Drace! Ai dreptate! încuviinţă camaradul meu. Chestia poate deveni neplăcută. Pongo va trebui să ne rupă câteva crengi groase, cu care vom mătuşa zidul înainte de a ne urca pe el. Dacă se află o spurcăciune din aceia colo sus, o zvârlim jos cu creanga.

   Dădu cuvenitele instrucţiuni lui Pongo, care rupse imediat două beţe groase şi lungi de un metru. Acestea puteau fi şi arme bune la nevoie. Scara fu sprijinită de zid şi Marian se urcă pe ea. După câteva clipe fluieră uşor şi eu întinsei în sus a doua scară, care trebuia lăsată pe partea cealaltă.

   După câteva clipe se auzi din nou un fluierat, care era semnalul pentru mine ca mă pot urca şi eu. Mă căţărai încet şi când ajunsei cu capul la nivelul marginii zidului, ridicai braţul drept cu băţul şi-l trecui odată la dreapta şi odată la stângă.

   Mă cutremurai de spaimă, când izbi deodată un obiect tare care fu zvârlit cât colo. Furtuna tocmai încetase o clipă aşa ca putui auzi mai întâi un sunet metalic când izbii obiectul şi după câteva clipe sunetul produs de cădere a lui într-un tufiş în grădina doctorului Galla. Coborând pe partea cealaltă a zidului, Marian mă întrebă repede:

   — Ce-a fost acela, Robert? îi spusei pe scurt întâmplarea şi ducă ce chibzui o clipă, prietenul meu zise:

   — Foarte ciudat! Şi eu am curăţat zidul de amândouă părţile, dar n-am dat de nimic, ceea ce înseamnă cu obiectul acela trebuie să fi ajuns pe marginea zidului după ce am poposit eu dincolo. Sau l-o fi împins cineva într-acolo.

   Privii fără voie îndată în juru-mi, deşi nu puteam vedea nimic din pricina întunericului. Marian mă prinse de braţ, trăgându-mă în grădină. Deodată ne oprirăm în loc, căci în fata noastră se aprinse o lumină albăstrie. Venea prin ferestrele cu sticlă mată ale laboratorului. Din fericire tocmai ne aflam acoperiţi de o tufă aşa ca nu puteam fi văzuţi. Apoi ne mai şi aplecarăm în aceiaşi clipă ceea ce ne ascundea cu totul vederii celor din casă.

   Nădăjduiam ca lumina se va stinge îndată, dar asta nu se întâmplă şi după câteva minute Marian îmi şopti:

   — Robert, ne vom târî acum până la casă şi acolo vom încerca să intrăm în laborator, sau cel puţin să privim înăuntru, prin uşa secretă pe care o bănuiesc. O să ajungem mai întâi, fireşte, într-un gang săpat în zidurile vechiului templu.

   Pe când ne apropiam de casă, mă gândeam mereu la păianjenii misterioşi, pe care îi cunoşteam numai din spusele lui Pongo.

   Marian se pricepea să meargă în aşa fel încât să nu venim în lumina razelor ce ieşeau prin ferestre. Ce-o fi făcând îndărătul lor doctorul la o oră atât de târzie din noapte? Era suspect chiar numai faptul ca pusese la ferestre geamuri mate prin care nimeni n-ar fi putut privi înăuntru.

   Ne târam lipiţi de zidul gros al vechiului templu, îndreptându-ne spre peretele clădirii de formă ciudată, unde după socoteala lui Marian trebuia să existe o uşă secretă.

   Aici nu era nici o fereastră şi răsuflai uşurat când ne pierdurăm în întuneric. În locul acesta eram şi apăraţi de vântul care bătea din spre miazăzi.

   Câteva minute stăturăm nemişcaţi, cu auzul încordat. Dar în afară de vuietul furtunii, nimic altceva nu ne ajungea la ureche.

   — Trebuie să-mi aprind lampa de buzunar, Robert - îmi şopti Marian - înainte de toate voi lumina locul liber şi tufele dindărătul nostru. Te vei uita şi tu, poate s-o fi ascuns pe acolo bătrânul indian, apoi, în vreme ca au voi caută uşa tăinuită, va trebui ca tu să stai la pândă şi la cel mai mic semn suspect să luminezi cu lampa ta tufele din spatele nostru.

   Lumina vie a lămpii sale alunecă deasupra frunzişului tufelor, care începeau la vreo zece metri de casă.

   Nu se vedea nimic acolo, astfel ca Marian îndreptă lumina spre zidul vechiului templu. Căută un loc anumit, plimbă acolo lumina pe sus şi în jos şi spuse în şoaptă:

   — Aici trebuie să fie locul care răspunde la uşa zidită din laborator, aşa că numai în locul acesta poate fi uşa secretă pe care o bănuiesc eu. Că am dreptate o să recunoşti şi tu îndată căci dacă uşa secretă sau ieşirea a doua ar fi fost zidită - după cum ne asigura servitorul - ar trebui să găsim aici urme ale acestei lucrări, chiar de-ar fi numai crăpăturile

proaspăt tencuite ale uşii. Ah, ia te uită aici!

   Desluşi lămurit contururile unei uşi înguste şi scunde. Se închidea atât de bine încât nu se vedeau decât nişte dungi subţirele şi numai lumina puternică a lămpii a putut să le descoperim.

   — Acum trebuie să găsim încuietoarea secretă - spuse Marian mulţumit - dar eu cred ca uşa asta se deschide numai pe dinăuntru. Vreo adâncitură sau vreo ridicătură trebuie să închipuie „cheia", ca să zic.

   Ne uitarăm amândoi la uşă şi deodată apucai braţul prietenului meu cuprins de spaimă:

   — Mariane, uite colo jos un păianjen zgâriat într-un bolovan. Păianjenii trebuie să fie simbolul doctorului Galla al nostru.

   Nici nu sfârşii bine de vorbit ca prietenul meu şi apasă pe piatra cu păianjenul săpat pe ea. Nu se auzi nici un zgomot, dar uşa îngustă se deschise încetişor în afară.

   Ne dădurăm în laturi şi dusei mâna la revolver, în timp ce Marian îndrepta lumina în deschizătura ce se făcea tot mai mare.

   Văzurăm un gang îngust şi deoarece totul râmase liniştit, Marian se ridică şi intră înăuntru. Îl urmai imediat. Marian mai avuse grijă să însemneze cu o cruciuliţă roşie piatra care deschidea uşa secretă, pentru ca Goulden s-o găsească îndată.

   Prietenul meu începu apoi să cerceteze pereţii dinăuntru ai gangului. Găsi iar o piatră pe care era zgâriat un păianjen. Apăsa pe ea şi atunci uşa secretă se închise fără nici un zgomot.

   — Dacă nu cumva doctorul acesta sinistru a instalat vreun semnal de alarmă - îmi şopti prietenul meu - ne putem mândri că am intrat cu totul neobservaţi în clădirea asta veche, căci n-am auzit nimic mişcându-se în casa. Aha, aici pare să fie intrarea în laborator.

   Luminase peretele de peste drum de uşa secretă şi iarăşi văzură o piatră cu un păianjen săpat într-însa. Marian se codi să o atingă şi zisei:

   — Cred că e mai bine să căutăm întâi găurile prin care se poate privi „spionii", cum li se zice - care trebuie să existe neapărat, căci am văzut la perete o pereche de ochi, fără îndoială ai doctorului. Hai s-o luăm pe dreapta!

   Păşind cu cea mai mare băgare de seamă, porni la drum cu lampa aprinsa în mână. Ajunserăm curând la colţul casei, unde gangul cotea la stângă; Marian stinse lampa. Mă cam speriai la început, bănuind că am dat peste cine ştie ce primejdie, când îl auzii şoptind mulţumit.

   — Vezi ca nu m-am înşelat! Colo sunt „spionii". Lumina din laborator cade aici în gang.

   Văzui şi eu cum doua raze subţirele de lumină, spintecând întunericul din gang.

   Marian pornise înainte, razele luminoase dispărură şi când mă ciocnii de camaradul meu, îl văzui stând nemişcat, cu faţa lipita de zid.

   Începusem să-mi pierd răbdarea, când ei se dădu îndărăt şi şopti:

   — Ciudat! Ce-o fi vrând să facă?

   Privii şi eu în laborator şi-l văzui pe doctorul Galla cu faţa aproape ascunsă în întregime de o barbă lungă, neagră, stând la o masă mare de atelier. Pe scândura netedă dinaintea lui se târa un păianjen colorat, de mărimea unul cap de copil.

   Doctorul urmărea cu luare aminte mişcările „spurcăciunii", ridică braţul drept şi întinse mana spre păianjen. Acesta făcu o săritură înainte şi se opri cu picioarele din faţă pe braţul lui Galla.

   Râzând mulţumit, doctorul înhaţă cu mâna cealaltă păianjenul uriaş, îl ridică, apoi îl împachetă într-o cutie de lemn îşi privi apoi mâna dreaptă şi văzui lămurit pe ea două pete mici de sânge, pe care Galla le şterse cu o cârpă. Cele două picături se aflau una lângă alta, la aceiaşi distanţă ca rănile pe care le căpătaseră profesorul Cambrian şi Woodford.

   — Să-l observăm împreună! şopti Marian. Priveşte tu prin gaura cealaltă!

   Trebuia să ne lipim capetele unul de altul, ca să putem privi prin găurile din zid, astfel că-i putui împărtăşi camaradului meu ce văzusem.

   — Chiar numai atât şi ar fi de ajuns să-l dăm de gol - spuse Marian - aş vrea însă să aflu la cei folosesc spurcăciunile astea. De ce l-o fi otrăvit pe bietul profesor?

   Doctorul stătea liniştit la masa de lucru, îşi sprijinise capul în palma şi părea să chibzuiască cu înfrigurare. Întinse încetişor mâna stângă şi apăsa pe un buton care se afla pe un raft deasupra mesei.

   Mă năpădi un simţământ de nelinişte văzând asta şi trasării puternic când doctorul se întoarsa şi privi de-a dreptul spre noi.

   — Îţi voi răspunde la întrebări, înainta de a face cunoştinţă cu păianjenii mei, domnule Farrow - zise el, cu batjocură în glas - ştiam că pătrunzi în gang, căci te-am auzit deschizând uşa afară. Mai bine n-ai fi făcut-o, căci acum ţi se apropie sfârşitul.

   Câteva clipe rămăsei înmărmurit. Surpriza aceasta era prea neaşteptată şi nu puteam pricepe cum putuse auzi doctorul convorbirea noastră.

   Vrui să mă dau îndărăt, dar simţi o împotrivire moale. Dădui să-mi scot pistolul, ca să trag prin gaura din zid, însă braţul îmi era prins în nişte fire subţiri şi elastice.

   Groaza mă cuprinse. Căzusem într-o capcană drăcească? Să fie într-adevăr doctorul acesta omul care va pune capăt frumoasei noastre vieţi de aventuri?

   Cu o smucitură încercai să ridic braţele şi să mă dau înapoi, dar nu izbuti. Putui face câteva mişcări, simţi însă peste tot o împotrivire elastică şi totuşi atât de puternică, încât trebuii să mă resemnez.

   Şi probabil că îndemnate sforţările mele disperate, mi se aşezară pe faţă fire subţiri şi lipicioase - şi abia acum îmi dădui seama cu groază ca eram prins într-o uriaşă plasă de păianjen.

   — Mariane, e cu putinţă asta? exclamai. Sunt într-o plasă de păianjen?

   — Da, Robert şi eu la fel, răspunse prietenul meu, calm.

   Din laborator se auzi un râs batjocoritor. Fără să vreau

privii iar prin gaura aceia din zid şi-l văzui pe doctor stând mereu cu bărbia sprijinita în palmă.

   — Da domnilor, sunteţi prinşi în plase de păianjen - strigă el - şi acum vă voi trimite mulţi păianjeni mici, care vor desăvârşi opera. Nu trebuie să vă temeţi prea mult deocamdată, căci până una alta o să vă lipsesc numai de apărare. Rândul păianjenilor mei cei mari vine ceva mai târziu. Băgaţi de seamă!

   O lumină orbitoare umplu deodată gangul. Doctorul răsucise o manivelă de deasupra mesei. Văzui acum că ne aflam într-adevăr într-o plasă şi firele erau cam de grosimea aţei. Erau foarte lipicioase şi făceau impresia c-ar fi într- adevăr fire de păianjen.

   Încercai iarăşi să ridic braţul, dar firele acelea îmi apăsau braţele de trup, ca nişte arcuri de oţel.

   — E zadarnic - zise Marian - firele astea sunt blestemate parcă!

   — Aşa e domnilor - se auzi iar glasul batjocoritor al doctorului - am lucrat mult până am găsit compoziţia asta. Şi ele sunt îmbibate cu un lichid care le face elastice şi nici nu de rupt nu pot fi rupte. Afară de aceasta, lichidul acela paralizează întru-câtva nervii omului, aşa că oricât v-aţi sili, tot degeaba. Şi acum vor veni păianjenii cei mici.

   Dedesubtul celor doi „spioni" se deschise un capac şi o gaura mică se căscă în locul acela. Prin această gaură ieşiră şase păianjeni. Erau de mărimea păianjenilor ce se găsesc în America de Sus, aveau însă aceleaşi culori luminoase ca păianjenii uriaşi a căror muşcătură era atât de primejdioasă.

   Făcea o impresie sinistră cum se târau în jos de-a lungul firelor aceşti păianjeni, până atinseră podeaua, după care începură să alerga spre noi.

   Unul din ei se lovi de picioarele mele şi imediat trupul lui fu scuturat de un fior. Simţii o împunsătură dureroasă prin pielea groasă a încălţămintei, o furnicătură fierbinte îmi trecu prin trup, apoi mă simţii ciudat de uşor şi liber.

   Mai văzui încă doi păianjeni lovindu-se de piciorul lui Marian şi se cutremurară şi ei, iar prietenul meu se schimonosi puţin la faţă. Fusese şi dânsul înţepat.

   Deodată se ivi lângă noi bătrânul indian. Nu spuse nimic, dar ochii-i zvârleau fulgere şi avea un zâmbet de batjocură pe buze. Se aplecă, luă păianjenii şi îi puse înapoi în gaură, al cărei capac îl închise apoi la loc.

   După acela ne desprinse de la brâu pistoalele şi cuţitele

şi plecă cu ele.

   Privii iarăşi în laborator. Doctorul Galla tocmai se ridica, păşi spre uşa presupusă zidită, apăsa pe o piatră, deschise uşiţa îngustă şi dispăru prin ea. După câteva clipe era lângă noi şi în acelaş timp cu el se ivise şi indianul.

   — N-am crezut să va revăd atât de curând domnilor - zise doctorul batjocoritor.

   Glasul lui mi se păru cunoscut, dar zadarnic mă sileam să-mi reamintesc unde îl auzisem.

   Servitorul se apucă să desfăşoare plasa care-l învăluia pe Marian. Înfăşura firele pe o ramura mica pe care o sprijini apoi de zidul gangului.

   Prietenul meu stătea în picioare, se clătina însă ca un om beat. Indianul îl apucă de braţ şi plecă cu el. În vremea asta, doctorul începuse şi el să mă libereze din plasa aceia îngrozitoare.

   Când îmi simţii braţele libere, mă fulgeră gândul să mă arunc asupra lui, dar nu puteam face decât mişcări slabe, căci muşchii îmi erau atât de sleiţi, încât abia îi simţeam.

   Doctorul Galla râse:

   — Renunţă, domnule Bertram, că tot nu-ţi foloseşte la nimic! zise el. Spuneam doar ca prin împunsăturile păianjenilor mici va veţi pierde numai puterea şi voinţa. Pedeapsa pentru că v-aţi vârât nasul în treburile mele o veţi căpăta de la păianjenii cei mari, căci ştiţi prea multe. Haide!

   Mă apucă de braţul drept şi mă trase după el. Aveam impresia că mă sculasem din pat după luni de zile de boală.

   Doctorul mă duse de-a lungul gangului. În faţa noastră se căscă deodată o gaură în podea, în care mă trase. Numărai zece trepte. După aceia Galla împinse o uşă şi o lumină orbitoare mă făcu să închid ochii o clipă. Mă simţii împins câţiva paşi în lături apoi aşezat pe un scaun.

PĂIANJENII URIAŞI

   MĂ AFLAM ÎNTR-O ÎNCĂPERE de acelaş mărime ca laboratorul. De-a lungul peretelui din faţa mea stăteau înşiruite câteva statui de zei, care făcea impresie fioroasă, căci unele erau de o urâţenie care te înspăimânta.

   Înaintea lor se afla un bolovan enorm, neted, înalt de vreo jumătate de metru. Deasupra ei era întins Marian, care mă privi lung şi dădu încetişor din cap.

   Doctorul Galla se apropie de bolovan şi se opri la picioarele camaradului meu.

   — Îmi pare rău, domnilor, că trebuie să vă înlătur din cale - zise dânsul - căci am urmărit cu mult interes aventurile dvs. şi ştiu că sunteţi oameni de ispravă. Dar mie mi-aţi devenit prea primejdioşi. Nenorocul dvs. a fost că v-aţi întâlnit cu profesorul Cambrian. Nu trebuia să rostească faţă de dvs. numele meu, căci ştiam că dacă l-aţi fi aflat, nu v-ar fi răbdat inima să nu vă ocupaţi de mine. De acela l-am paralizat prin înţepătura unor ace ascuţite, fixate la capătul unui băţ lung. Eram în compartimentul alăturat, însă sub bancă!

   Făcu o mica pauză şi Marian întrebă, cu glas slab:

   — De ce îi porţi profesorului ură atât de înverşunată? Şi, pe de alta parte, de ce te urăşte el?

   Băgai de seamă ca Marian, caută să întindă vorba cu doctorul, ca să câştige timp. Goulden, cu ajutorul lui Pongo, va găsi drumul în pivniţa unde ne aflam.

   — De ce-l urăsc? strigă Galla. Pentru că mi-a răpit fata pe care o iubeam. Ea m-a respins şi voia să se mărite cu el. Am ucis-o şi el bănuia asta, fără să poată aduce vreo dovadă. De acolo vine ura lui împotriva mea. Era om deştept, fiindcă a bănuit îndată că tot de mâna mea a murit în chip misterios la Nepal un prinţ, ucis de zei printr-un animal necunoscut, după cum se spunea. Eu eram unealta şi de aici vine şi bogăţia mea. Căci voiam să fiu bogat, deoarece Mary m-a respins atunci numai pentru că eram sărac, pe câta vreme Cambrian, dispunea de o avere mare. Şi mi-a

dat să înţeleg ca era încredinţat de vinovăţia mea. Ba acum am venit aici la Benares, ca să-l răpun când mi s-ar ivi prilejul. Şi deoarece avea adesea treabă la Calcutta, m-am dus şi eu acolo. Ia priviţi - domnilor - probabil că asta n-aţi bănuit!

   Îşi smulse barba şi peruca lui... Ieşi la iveală capul de mort al doctorului Haggins.

   — De bănuit am bănuit eu asta - spuse Marian - pentru că Woodford a fost găsit la zidul proprietăţii d-tale. Poate că mai suntem în măsură să-l salvăm, ca şi pe profesor.

   — Numai un om ca d-ta putea fi băgat da seamă că cei doi mai trăiesc, scrâşni doctorul, furios - dat tot degeaba, căci vor trebui să moară, ca şi dvs. otrava asta are acelaş afect ca şi curare, o să va înăbuşiţi încetul cu încetul. Uite aici contraotrava, din care dacă ajungă o picătură în circulaţia sângelui, urmează însănătoşirea imediata. Dar această contraotravă n-o poate fabrica nici un medic, nici măcar profesorul Mack. Şi acum o să aduc păianjenii mari.

   — O clipă! zise Marian. Ar fi neplăcut să mor fără să ştiu mai întâi daca nu cumva m-am înşelat. Păianjenii dumitale sunt artificiali, nu? De asemenea şi cei mici, care ne-au înfăşurat în pânza lor?

   — Da, i-am „fabricat" chiar cu mâna mea - răspunse profesorul, cu mândrie.

   — Am bănuit asta când prietenul meu a lovit cu băţul, în vreme ce urcam pe zid, un obiect metalic - spuse Marian - mi-am spus atunci ca păienjenii uriaşi sunt artificiali şi prevăzuţi cu un mecanism de ceasornic. Numai că nu pricep încă, cum să face că se reped la momentul potrivit de braţul unui om, după cum am văzut înainte în laboratorul d-tale, sau cum i s-a întâmplat bietului Woodford.

   Doctorul Galla îşi frecă mâinile. Chipul sau de mort strălucea de bucurie şi abia acum îmi dădui seama că era nebun.

   — Da, asta e o mică invenţie care mi-a reuşit - zise el - când căldura şi radiaţiile pielei corpului omenesc înrâuresc asupra instrumentelor foarte sensibile montate în păianjen, pun în mişcare un mecanism de ceasornic care îndruma păianjenul în direcţia acestei călduri corporale. Şi când se produce izbitura, cele două ace otrăvite sar afară. Da, păianjenii mei sunt mici opere de artă. Şi cum spuneam, îmi pare rău ca în interesul siguranţei mele personala trebuie să vă înlătur. Îmi sunteţi prea primejdioşi - dovadă a şi faptul pătrunderii dvs. aici. Nici un alt om n-ar fi găsit uşa tăinuită.

   — Greşeşti - zise Marian, văzând că doctorul se pregătea să plece - orice om ar fi găsit piatra care deschide uşa.

   Doctorul se opri locului.

   — Orice om, spui? Cum vine asta?

   — Pentru ca ai făcut o greşeală foarte mare, răspunse Marian.

   — O greşeală? Ia stai, trebuie să ma gândesc ce poate fi.

   Cu braţele încrucişate pe piept, cu capul în jos, începu să

se plimbe agitat. Mă bucuram în sinea mea, căci pricepui îndată ca Marian nu urmărise decât să câştige timp prin mijlocul acesta.

   După câteva minute doctorul se opri şi zisei:

   — Nu vad ce greşeală aş fi putut face. E cu neputinţă.

   — Dar eu am găsit totuşi imediat piatra - spuse prietenul meu - şi susţin ca orice om care nu e orb ar fi găsit-o de asemenea.

   Doctorul Galla începu iar să se plimbe agitat. Îmi aruncai privirea prin încăpere şi descoperii într-un ungher pe bătrânul servitor, care stătea acolo nemişcat, cu braţele încrucişate. Ochii îi luceau sinistru, erau însă îndreptaţi asupra doctorului şi mi se păru că citesc în ei o ură înverşunată.

   Constatarea asta îmi abătu pentru moment gândurile de la doctor. Oare servitorul acesta, care părea atât de credincios, să nutrească o duşmănie ascunsă împotriva doctorului?

   Glasul lui Galla mă smulse din gândurile mele:

   — Am găsit! strigă el, triumfător. Fireşte ai dreptate, domnule Farrow, dar numai un om genial ar putea ajunge la ideea asta. E vorba de păianjenul gravat în piatră. Dar asta au făcut-o constructorii vechiului templu. E drept ca greşeala mea e de a nu fi îndepărtat păianjenul. Nu-i nimic pierdut încă. Îţi sunt recunoscător că mi-ai atras atenţia.

   În clipa aceia indianul făcu câţiva paşi înainte, întinse

poruncitor mâna spre doctor şi întrebă, cu glas tremurător:

   — Sahib doctor, cine a ucis pe prinţul Ghanadi?

   Galla se dădu înapoi. I-o fi parând rău acum de greşeala ce făcut-o, povestindu-ne că-şi dobândise averea prin uciderea unui prinţ din Nepal. Se codi o clipă, apoi îngăimă:

   — Ce te-a apucat, Nana? Întoarce-te la locul tău, omule!

   Indianul nu se supuse însă. Chipul mândru se schimonosi

şi el strigă:

   — Acum. Ştiu cine l-a omorât pe unchiul meu. Tu erai şi pentru asta vei muri!

   Cu o repeziciune uimitoare se aruncă asupra doctorului şi-i înfipse între coaste un pumnal pe care-l scosese fulgerător de la brâu. În aceiaşi clipă aproape se clătină însă pe spate şi după ce se roti de câteva ori în jurul lui însuşi, rămase nemişcat la pământ.

   Doctorul Galla se clătină însă, îşi adună însă puterile şi zise:

   — Nu m-a nimerit de moarte - dacă pumnalul n-a fost otrăvit.

   Se aplecă repede asupra servitorului sau, se dădu speriat înapoi şi urmă cu glas speriat şi schimbat.

   — E otrăvit. Sunt pierdut. Dar nu voi muri numai eu - o să muriţi şi voi.. Nu veţi putea povesti că sunt un ucigaş. Oh, Mana acesta mi-a fost mulţi ani slugă credincioasă - după cum credeam - şi când colo a urmărit numai să-l descopere pe ucigaşul unchiului său. Îmi pare rău, domnilor, dar acum trebuie să-mi aduc păianjenii.

   Clătinându-se, ieşi din încăpere şi se întoarse curând cu două lădiţe pe care le aşeză jos. Deschise una şi scoase din ea unul din păianjenii uriaşi. Se apropie de lespedea de jertfă şi puse spurcăciunea colorată pe picioarele prietenului meu.

   — Aşa, păianjenul se va târî acum încetişor în sus! zise el şi se dădu înapoi.

   Cu groază văzui cum păianjenul fioros punea picioarele uriaşe unul după altul, târându-se încet peste brâul fermecat ce-l purta camaradul meu, apoi mai departe, peste cămaşa albă. După câteva clipe ajunse la locul unde cămaşa era desfăcută la piept. Făcu o săritură... Capul lui

Marian căzu înapoi şi mădularele i se destinseră.

   — Vezi, acum nu mai simte nici o durere - zise doctorul - vine rândul dumitale, domnule Bertram.

   Îmi apucă braţul drept şi vru să mă tragă spre el. Băgai de seamă însă că şi dânsul era foarte slab, astfel că-mi adunai toate forţele. Şi izbutii să rămân locului.

   — Aha! exclamă Galla. Trebuie să mă grăbesc, căci văd că-ţi revin puterile.

   Se duse la lădiţă, scoase din ea păianjenul şi se apropie iar de mine. Eram şi eu pierdut acum, dacă nu venea ajutor în ultima clipă.

   Doctorul mai era numai la trei paşi de mine, când îl văzui cazând în genunchi. Îşi duse mâna la şold şi gemu.

   — Diavolul ăla... Otrava a şi început să-şi facă efectul. Voi muri de o moarte grozavă. Dar nici voi nu veţi scăpa. Numai din pricina voastră m-am trădat.

   Se ridică cu greu şi veni în faţa mea, întinzând braţul tremurător în care ţinea păianjenul.

   Dar când acesta fu numai la câţiva centimetri de gâtul meu, o făptura uriaşă se năpusti din lături asupra doctorului. Se auzi o bufnitură, apoi Galla zbură cât colo cu păianjenul sau otrăvit.

   — Îţi mulţumesc, dragă Pongo - zisei cu glas slab - asta a fost într-adevăr ajutor la vreme!

   Cu ajutorul contraotrăvii, Marian, profesorul Cambrian şi Woodford se însănătoşiră repede.

   Ne grăbirăm să părăsim interesantul oraş Benares, căci aventura de acolo fusese atât de grozavă încât voiam să uităm de ea.

   Plecarăm la Allahabad, unde întâmpinarăm alte peripeţii - încheie doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 165

PE FLUVIUL RUAHA

   PRADĂ FURNICILOR.

   — TARE AŞ VREA SĂ ŞTIU ce are tata de când a vorbit cu telegrafistul acela german la Ujansi, care e în slujba englezilor. Zâmbeşte mereu pe sub mustaţă, ca şi când ne-ar pregăti ceva, vreo bucurie oarecare, zise George, doctorului într-una din zile.

   — Aşa mi se pare şi mie, încuviinţă Bertram. Dar să nu-i stricăm cheful şi să ne facem ca nu am băgat de seamă.

   Cei patru camarazi ajunseseră într-un mic luminiş într-o pădure deasă şi se opriră să facă un scurt popas şi să, frigă un pui de antilopă, împuşcat de George. Până să fie gata masa, căpitanul se dusese să culeagă câteva fructe proaspete din apropiere şi în vremea asta tânărul avusese timp să schimbe aceste cuvinte cu doctorul.

   Când Farrow se înapoie, căpitanul întrebă:

   — E adevărat, doctore, că dacă ţinem mereu drumul spre răsărit vom da în curând de fluviul Ruaha, care se varsă în Oceanul Indian la sud de mica insulă Mafia?

   — Aşa e. După culm ne arată hărţile, trebuie neapărat să dăm chiar diseară de fluviu şi e adevărat că se revarsă la sud de insulă în Ocean, răspunse oarecum mirat doctorul. Vrei să ne ducem acolo cu o luntre? La coastă vom găsi cu siguranţă vreun vapor care să ne duca apoi la Concelcao unde ne aşteaptă submarinul nostru.

   — Ce, vrei să ne şi întoarcem? făcu George, dezamăgit. N-ar fi mai bine să mergem pe uscat până la coastă? Aş vrea şa cunosc şi eu niţel ţara...

   — Lasă că o să te saturi de Africa! îi zise râzând tatăl său. Putem acosta dar în altă parte şi de acolo s-o luăm din nou pe jos. Pe mine mă interesează mai ales Congo-ul şi alte ţinuturi, de pildă Colonia Capului sau fosta posesiune germană Damara. De altminteri nici nu cred că am găsi o luntre aşa zisă kanu - care să ne ducă la coastă.

   — Ei, aşa mai merge, ba mă bucur chiar să-mi revăd camarazii rămaşi pe submarin. Şi pe mine mă interesează foarte mult Congo-ul şi trag nădejde să tăcem acolo nişte vânători straşnice. Poate izbutim chiar să prindem un urangutan sau o gorilă.

   — Greu lucru, fiindcă nu dă voie Statul, răspunse doctorul.

   — Şi nici belgienii nu ne prea au la inimă, adăugă căpitanul. Dacă vrem să pătrundem mai adânc în lăuntrul ţării trebuie s-o luăm prin Africa de vest a portughezilor şi de acolo să trecem frontiera belgiană. Dar până atunci întâi va mai întâi să ne vedem

pe „Dox" -ul nostru.

   Masa se sfârşi repede, Petre spălă vasele în apa pârâului, care se revărsa în marele fluviu Ruaha, îşi luară raniţele în spinare şi porniră pe cărări întortocheate mai departe spre răsărit. Fireşte că George mergea înainte dornic de peripeţii şi primejdii, fără de care viaţa i s-ar fi părut prea searbăda.

   Aici însă, în desimea codrilor seculari, părea să nu întâmpine nimic, nici măcar întâlnirea cu vreo fiară sălbatecă.

   Deodată se opri şi ascultă. Parcă auzise ceva în apropiere. Ridică braţul şi camarazii rămaseră nemişcaţi. Se auzi iar sunetul acela ciudat.

   — Geme un om, zise George. Colo, pe stânga, îndărătul tufei...

   Şi fără să mai pregete intră în tufiş ţinând însă revolverul

pregătit, deoarece nu putea şti dacă geamătul nu era o cursă care să ademenească pe străini.

   George dădu de un mic luminiş şi ceea ce văzu îl făcu să se dea îndărăt îngrozit. De patru stâlpi înfipţi în pământ, văzu un tânăr negru răstignit jos de mâini şi de picioare.

   Părea să fie acolo din zorii zilei, căci nu ridică măcar capul când îi auzi, ci gemu numai înăbuşit. Grozăvia care îl făcu pe George să se înfioare era un şir lung de furnici mari care înaintau încet spre nenorocitul acela legat burduf şi nu se aflau acum decât la vreo doi metri de el.

   — Repede, strigă doctorul, să-l dezlegăm, dar să nu întărâtăm furnicile, altminteri se năpustesc asupra noastră. Înapoi, George!

   Tânărul se repezise la negrul care întorcea acum încet capul spre el. În ochi îi apăru o lucire de bucurie şi mirare, încercă să spună ceva, dar de pe buze nu-i ieşi decât un murmur slab. Printr- o spărtură a frunzişului des soarele cădea de-a dreptul pe trupul său voinic şi aproape i-l prăjise. Un european ar fi murit până acum de dogoarea aceea cumplită.

   George îi tăia la iuţeală legăturile; sărmanul negru nu se putu însă scula de jos, deşi furnicile se apropiau din ce în ce.

   Petre veni în fugă şi cu puterea lui uriaşă îl ridică în sus ca pe un fulg şi-l duse de acolo.

   Una din furnici, care făcea probabil parte din avangarda armatei, ajunsese chiar până la George şi-l pişcă atât de tare de mână, încât tânărul simţi o usturime grozavă. O aruncă jos şi fugi după camarazii săi.

   Petre ducea în braţe pe tânărul negru care părea cu desăvârşire istovit. Se opriră după vreo zece minute de mers, lângă un pârâiaş care şerpuia prin desiş. Îl puse aci jos şi-i dădu mai întâi să bea, apoi George îi spălă trupul cu apă rece, ceea ce făcu pe nenorocit să-şi mai vie în fire. Se uită lung la salvatorii săi, în timp ce un zâmbet de bucurie îi flutura pe buze. Întrebă pe urmă, într-o englezească destul de bunişoară:

   — Masseri europeni? Mpapu tare bucuros. Masseri scăpat Mpapu de la moarte, el recunoscător totdeauna lor.

   — De unde eşti şi cine te-a adus în starea asta grozavă? îl cercetă căpitanul.

   — Mpapu din sat aproape Ugogi, răspunse Negrul, care părea acum pe deplin în puteri. Mpapu nu vroia lase sora lui Njani mărite cu bătrân vrăjitor Igingi care căutat pedepseşte Mpapu şi dat mănânce pe el furnici.

   — Uite, frate, ce drame se petrec până şi în inima Africii! făcu doctorul uluit. Se-nţelege că trebuie să-l ajutăm pe bietul băiat, deşi, drept să vă spun, nu prea ştiu cum. Doar nu ne putem război cu un sat întreg.

   — Fireşte că nu - zise căpitanul - dar totuşi poate tot e chip s-o eliberăm pe tânăra Njani. O luăm apoi pe ea şi pe frate-său cu noi şi-i ducem undeva la coastă, unde îşi vor găsi ei un loc să se aciuieze.

   — O, masser, asta tare bine - strigă cu însufleţire tânărul negru - dar Njani bine păzită de vrăjitor. Mâine nunta şi o să fie greu scoate pe ea de acolo.

   — Lasă asta în grija noastră, vom vedea noi ce e de făcut - căuta să-l liniştească Farrow - înainte de toate trebuie să ştim dacă veţi avea din ce trăi după ce vă vom duce de aici. Aveţi ceva rude pe undeva?

   — Fratele mamei locuieşte la coastă, aproape Usaramo, acolo bine pentru noi.

   — Minunat! Acum să mănânci ceva ca să te mai întremezi, Mpapu, pe urmă vom porni la drum.

   Deşi camarazii păstraseră o bucată mare de friptură pentru cină, i-o dădură negrului, care o înfulecă la repezeală.

   După ce-l văzu sătul, căpitanul îl întrebă încotro era satul. Aflară că le venea chiar în drum.

   — Cu atât mai bine - zise căpitanul - vom ajunge acolo cu vreo două ceasuri înainte de apusul soarelui, aşa că ne mai rămâne timp să vedem înainte de a se înnopta cam cum stau lucrurile. Fireşte că ne vom furişa cu mare băgare de seamă, pentru a nu fi simţiţi de cei din sat.

   Bucuria lui George! Noile peripeţii care îi aşteptau îl făcuseră să uite oboseala din ziua aceea. Nici nu vroia să se gândească la grozava pedeapsă care i-ar aştepta - de-a fi mâncaţi şi ei de furnici - dacă planul lor ar da greş şi ar cădea în mâinile negrilor. Îi părea de asemenea bine că îl scăpase pe tânărul negru de la o moarte atât de cumplită.

   Merseră prin pădure vreun ceas, apoi aceasta se sfârşi şi în faţa lor se Întindea câmpia nesfârşită. Văzură aici vânat din belşug şi George împuşcă la repezeală un pui de antilopă pe care-l jupuiră îndată. Mpapu era acum destul de întremat ca să-l ia în spinare.

   Dar deoarece se putea întâmpla să se afle aici şi lei, George îşi luă puşca din spinare şi o ţinu în mână, cercetând cu luare aminte în juru-i iarba înaltă care îi ajungea mai sus de mijloc. Era greu de mers, căci buruienile dese li se lipeau de glezne şi-i împiedecau la umblet.

   Totuşi camarazii păşeau voiniceşte. Mai greu era pentru George, care croia calea celorlalţi ce veneau după el. Nu se sinchisea însă la gândul că în curând va avea de întâmpinat cine ştie ce peripeţii primejdioase.

   Trecură pe lângă o rarişte de salcâmi firavi şi muşuroaie mari de furnici. Aici era şi mai mare primejdia, deoarece cam prin locurile acestea se aţin leii.

   În sfârşit zări în depărtare o dunga întunecată. Mpapu, care mergea în urma lui, strigă cu bucurie:

   — Colo trestii lângă râu. Ajungem în curând la ele, Masseri.

   La gândul acesta George, pe care oboseala drumului îl cam istovise, simţi puterile revenindu-i. Iuţiră pasul, căci după soare nu mai aveau decât trei ceasuri, până se va lăsa întunericul şi de aci la râu mai era un ceas de drum. Totuşi George privea cu încordare în juru-i, deoarece în apropierea apei era şi mai mare primejdia de a se întâlni cu vreun leu.

   Nu mai aveau decât vreo cincizeci de metri până la brâul de trestii; se opriră în loc şi căpitanul zise camarazilor:

   — Să căutăm acum o spărtură în păpuriş, prin care să putem ajunge la mal. Nu se poate să nu se găsească aşa ceva pe aici; ori cunoşti tu o astfel de spărtură, Mpapu?

   — Da, master, este una mare aproape de tot, răspunse negrul.

   — Minunat! făcu Farrow, încântat şi George care tocmai se uita la el îl văzu iar zâmbind pe sub mustaţă, ca în toate aceste câteva zile din urmă.

   Nu-l întrebă însă nimic şi porni mai departe îngândurat. „Oare ce să aibă?" se întrebă el nedumerit, dar uită de asta căci trebuia să fie cu atenţia încordată de teamă să nu se pomenească deodată cu vreun leu răsărind dintre tufele de trestie. Se uita când la dreapta când la stânga şi tocmai faptul acesta fu cât p-aci să-i aducă pierzania, căci auzi deodată un şuierat şi abia avu timpul să sară în lături, pentru a nu fi muşcat de un şarpe veninos care se repezise din iarbă şi se pregătea să-şi înfigă colţii în pulpa lui. La o a doua încercare a târâtoarei, George o izbi cu patul puştii în cap fără însă s-o omoare. Îşi smulse revolverul de la brâu cu gând să tragă un glonţ în cap, dar negrul se repezi la şarpe şi cu o îndemânare care îi uimi pe toţi, îl apucă de ceafă şi-l ridică în sus. Petre repezi, fulgerător cuţitul lui enorm şi-i reteză capul.

   — Mpapu tare mulţumit acum - zise râzând negrul - aici nu trebuie împuşte decât când vine Simba.

   — A, oamenii voştri se abat adeseori pe la râu? întrebă căpitanul. Atunci s-ar putea să ne întâlnim cu ei?

   — Mpapu ia seama nu vede la el - răspunse negrul.

   — Pentru ce te-au dus atât de departe de sat, nu se găsesc păduri prin apropiere? cercetă căpitanul.

   — Nu vrut găseşte la mâne aproape de sat. Acolo unde dus e alţi negri îndărătul pădurii. Englezi crede atunci ăştia legat la mine.

   — Aha, am înţeles! Sunt şireţi al dracului oamenii voştri. Şi cine a poruncit aşa?

   — Igingi, vrăjitorul - zise posomorit tânărul Negru - căpetenie Mbofi aproape copil, Igingi duce la el de nas.

   — Cu atât mai bine îmi pare să-l tragem pe sfoară pe moşul ăsta afurisit - striga cu însufleţire George - a, uite colo spărtura. Trebuie însă să fim cu mare băgare de seamă, pentru că se prea poate să se aţie pe aci un leu.

   George păşea acum cu mare băgare de seamă. Se puteau aştepta ca în fiece clipă să se audă răgetul întărâtat al unui leu şi să se pomenească nas în nas cu el. Tocmai aici în spărtura asta pe care şi-o făcuseră fiarele pentru a-şi croi un drum la adăpătoare, era locul unde se aţineau ele mai des...

   Totuşi, când se opriră la vreo cincizeci de metri de spărtură, nimic nu se mişca. George se uita cu încordare la spărtura lată, înapoi zise în şoaptă:

   — Pare să nu fie nici un leu pe aici.

   — Aşa mi se pare şi mie - încuviinţă căpitanul. În schimb vom da de altceva, adăugă el zâmbind. Ia-o înainte, George, nu cred să fie vreo primejdie prin partea locului.

   Clătinând capul nedumerit de zâmbetul acela neînţeles al tatălui sau, tânărul păşi în spărtură. Când fu pe mal, tresări speriat, căci dintre tufe auzi un glas strigându-i râzând:

   — Bună ziua, George, ce mai faci? Ei, cum a mers?

   — Domnul Rindow! făcu George uluit şi se zgâi la tufe.

   Deodată tufele se dădură în lături şi dintre ele apărură două bărci de aluminium în care se aflau Rindow, Kard şi alţi doi marinari. Săriră toţi patru pe mal râzând cu hohote.

   — El, cum vă place surpriza? făcu Farrow râzând cu poftă. Am trimis prin telegrafistul din Ujansi o cablogramă lui Rindow, în limbajul nostru convenţional. Avem nevoie de muniţii, pături noii şi haine de schimb. Submarinul se află acum la îmbucătura fluviului Ruaha, foarte aproape de insula Mafia. Rindow a venit încoace la cererea mea şi putem face drumul cu bărcile, putând în acelaşi timp coborî oricând pe mal.

   Camarazii, care nu se văzuseră cam de mult, fură bucuroşi să- şi strângă mâinile. Rindow, înştiinţă apoi pe George că toate trofeele pe care le predase căpeteniei Bell sosiseră la destinaţie.

   — Minunat! făcu George, încântat. Dar bucuria mea adevărată e că suntem acum în număr mai mare ca să putem salva pe Njani.

   II.

   O ÎNCERCARE DIN CALE AFARA DE ÎNDRĂZNEAŢĂ.

   — FIREŞTE, George nu poate trăi până nu e vârât până-n gât în vreo aventură primejdioasă! Dar ia spuneţi-mi şi mie despre ce e vorba? zise râzând Rindow.

   — Uite ce e: l-am găsit pe tânărul acesta - Mpapu îl cheamă - într-o pădure, legat burduf şi gata să-l mănânce furnicile - începu George. Pedeapsa îi fusese dată fiindcă nu vroia s-o lase pe soră- sa să se mărite cu vrăjitorul tribului. Pe fata aceasta avem de gând s-o eliberăm noi.

   — Foarte bine. Să mergem în sat şi s-o scoatem de acolo. Cred că împotriva a opt europeni bine înarmaţi nu se pot împotrivi negrii.

   — O, Igingi tare rău! zise Mpapu speriat. El înarmat tinerii noştri şi învăţat la ei cum să se apere. Fost înainte soldat la europeni şi ei pedepsit aspru pentru fapte rele. Urăşte de moarte la albi.

   — Aşa? Atunci trebuie să fie un mare ticălos, îşi dădu cu părerea căpitanul. Cu atât mai mult mă bucur să-i încurc socotelile. Ai mâncat, Rindow?

   — Nu, domnule căpitan, de azi dimineaţă n-am luat nimic în gură.

   — Lasă că avem noi ceva bun pentru d-ta. O friptură de antilopă cum n-ai mai mâncat de multă vreme. După cină ne vom duce în sat să vedem în ce fel o putem elibera pe biata fată.

   Când isprăviră de mâncat, căpitanul îşi zori camarazii la drum.

   — Trebuie să fim înainte de a se în opta în preajma satului, le zise el. Mpapu să ne spună desluşit unde se află coliba vrăjitorului şi aceea a surorii sale.

   — Njani e acum în casa fetelor, răspunse negrul. De acolo duce în coliba lui Igingi. Casa unde fetele, bine păzită de femei bătrâne, multe.

   — Hm, cam neplăcut lucru... murmură doctorul. Din câte am citit eu despre obiceiurile negrilor, la unele triburi fetele trebuie să se supună unor anumite ceremonii înainte de a fi considerate vârstnice şi bune de măritat. Şi la astfel de case - numite Krale - ale fetelor şi femeilor, supravegherea e făcută, cu mare străşnicie.

   — Fireşte că e neplăcut, încuviinţă căpitanul, dar n-avem încotr-o. Ei, dar n-are a face, am întâmpinat noi greutăţi şi mai mari şi o să le venim de hac şi baborniţelor alea. De ce râzi, George?

   — Fiindcă am găsit mijlocul cum să le punem pe fugă pe babe. Trebuie numai să văd cum e aşezată coliba. Probabil că sunt chiar mai multe, despărţite printr-un gard de restul satului.

   Mpapu dădu din cap şi zise:

   — Da, sunt zece pentru fete şi două mari pentru bătrâne. Gardul e înalt şi are numai o poartă la care stau mereu de pază două femei. Nimeni nu îndrăzneşte apropie, bătrânele ştiu facă farmece. Care bărbat apropie pierde vederea şi face lepros.

   — Aha, baborniţele au născocit drăcovenia asta ca să vâre spaima în locuitori şi să fie mai sigure că nu va cuteza nimeni să le turbure liniştea. mormăi doctorul. Lasă că pe noi nu o să ne orbească ele şi nici lepră nu o să ne dea - dacă nu or fi chiar ele leproase. Cred însă că englezii vor avea grijă să le izoleze.

   — Vom vedea noi totul la faţa locului, chiar acum să ne grăbim, încheia Farrow! Părerea mea e să lăsăm puştile aici, ne-ar putea fi o piedecă. Cum drumul la sat trebuie să fie bine bătătorit, vom ajunge repede.

   George mergea, fireşte, în frunte. Cei doi marinari pe care Rindow îi adusese cu el împreună cu Kard, trebuiau să rămână ca să păzească lucrurile şi să se ascundă cu bărcile în păpuriş. Se putea prea bine să se abată pe acolo pe alt drum băştinaşii sau - şi mai probabil - să vie fiarele la adăpătoare.

   După vreo jumătate oră de mers George zări trâmbe de fum care se ridicau din focurile satului, unde oamenii îşi pregăteau cina. Tânărul, întrebă pe Mpapu:

   — Unde se află coliba lui Igingi?

   — Pe dreapta, între tufele alea de colo, răspunse Negrul. Nimeni nu trebuie apropie, altminteri moare îndată.

   — Lasă că noi nu o să murim, fii pe pace. Dar colibele fetelor şi

ale bătrânelor care le păzesc?

   — În spatele satului, masser. Trebuie facem ocol mare, pe urmă trecem lângă lac mare unde mulţi crocodili. Igingi osândeşte oameni sare în lac. Acolo primejdie grozavă, Igingi vine mereu acolo.

   — Ar fi foarte bine să-l găsim, zise cu mânie George. Poate că-l silim şi pe el să sară în lac. Tată, tu ce crezi, să ne ducem mai întâi la coliba vrăjitorului, sau să încercăm de-a dreptul s-o salvăm pe fată?

   —  Cred că aşa ar fi mai bine, îşi dădu cu părerea căpitanul. Să ocolim deci satul pană a nu apuca să se întunece. Trebuie să vedem dacă nu e chip să trecem gardul fără să mai fie nevoie de a ne război cu babele de la poartă. Aşa dar, înainte! Ia vezi, nu cumva poţi înfăptui planul despre care vorbeai?

   Tânărul zâmbi iar şi răspunse:

   — Eu aşa nădăjduiesc, ba aş face chiar prinsoare că nici un negru din sat nu va avea îndrăzneala să se apropie de mine, poate numai Igingi şi atunci cu atât mai bine.

   — Ştii că m-ai făcut curios? Prea pari sigur de cele ce spui, ca să nu fie în într-adevăr ceva serios la mijloc. Haide, Mpapu, du-ne la lacul crocodililor.

   Tânărul Negru zise cu teamă:

   — Masseri, acolo primejdie mare. Nu vrea masseri aştepte până întunece bine?

   — Cu neputinţă, băiatule. E neapărată nevoie să ştim în ce fel sunt întocmite colibele fetelor, răspunse căpitanul. Dacă vrăjitorul se află acum acolo, ai atât mai bine. Nu ne mai poate sta în drum când va fi s-o eliberăm pe Njani.

   Dar nici cuvintele acestea spuse cu hotărâre de căpitan nu înlăturară frica lui Mpapu, căci păşea cu teamă şi se uita mereu îndărăt dacă George îl urmează. Ocolul pe care îl făceau îi depărta de sat şi-i ducea la o mică dumbravă făcută de mâna omenească - după cum se cunoştea din felul în care erau rânduiţi copacii, tineri încă. Fireşte că între ei crescuseră destule buruieni şi mărăcini, iar lianele se împleteau de la un copac la altul, lăsând numai o potecă bine bătătorită între ei.

   — Pe aici vine Igingi totdeauna, şopti Negrul. Nu vrea maşteri croieşte mai bine drum prin desiş?

   — Nu, răspunse cu hotărâre George. Dacă poteca duce la casa fetelor trecând pe la lacul crocodililor, lăsaţi-mă să merg înainte. Lui Igingi îi vin eu repede de hac, când mi-o ieşi în cale.

   — Acolo duce poteca, arătă Mpapu şi făcu loc tânărului să treacă, pe când el se codea să-l urmeze.

   Căpitanul îl împinse însă de la spate şi Negrul n-avu încotro.

   George se uita şi asculta ai încordare în juru-i; nu se auzea însă nimic ce i-ar fi putut da de bănuit. Deodată, după o cotitură a potecii, George se pomeni în faţa unui negru înalt şi slab, cu chipul şiret ca de vulpe. La vederea revolverului pe care tânărul îl îndreptă fulgerător spre el, negrul tresări speriat şi dintr-o săritură pieri în tufiş.

   Se-nţelege că George se luă după el. Dădu iarăşi de o potecă îngustă, pe care dispăruse pesemne negrul, căci auzi crăcile trosnind şi frunzele foşnind.

   — Veniţi încoace! strigă el camarazilor în timp ce fugea cât îl ţineau picioarele.

   Nu mai încăpea îndoială că negrul acela era Igingi, vrăjitorul, căci nimeni altul n-ar fi cutezat să vină aici.

   George îşi spuse că trebuia să pună mâna pe el cu orice preţ, altminteri alarma satul şi eliberarea fetei n-ar mai fi fost cu putinţă. I-şi încordă deci toate puterile să-l ajungă. Abia după ce făcu vreo douăzeci de metri pe potecă băgă de seamă că ea ducea pieziş spre sat. Igingi n-avea altă cale decât aceasta.

   Acum George îl zări înaintea lui; fiind om bătrân ştia că-l va ajunge în curând, ceea ce înţelese şi vrăjitorul, căci se întoarse deodată şi se năpusti cu furie asupra lui George, ţinând în mâna dreaptă un cuţit.

   Tânărul se feri să tragă în el, de teamă ca împuşcătura să nu se audă în sat, deşi primejdia era destul de mare, căci bătrânul părea turbat de mânie şi un glonţ l-ar fi pus repede cu botul pe labe. Trebuia însă să încerce un alt mijloc. Fără să stea la gânduri zvârli revolverul cu toată puterea drept în faţa negrului; cu un urlet de durere, bătrânul se poticni şi-şi acoperi ai mâna stângă obrazul de pe care şiroia sângele. Patul greu al armei îl nimerise drept în frunte, între sprâncene, aşa că sângele îl orbea.

   Pentru câteva secunde era scos din luptă. De acest prilej se folosi George ca să smulgă fulgerător celalalt revolver din brâu şi să-l arunce în tâmpla stângă a vrăjitorului; acesta se prăbuşi, cu un geamăt, la pământ. Camarazii veniră în fugă şi Petre îl legă fedeleş, apoi îi vârî un căluş în gură.

   Mpapu, împins de la spate de Kard, tremura vargă. George, care ridicase de jos armii din revolvere, îl întrebă:

   — Ăsta e Igingi, Mpapu?

   — Da, masser, el e - răspunse în şoaptă negrul, dându-se mereu îndărăt, de frică, cel mai bun semn de puterea neţărmurită pe care o avea vrăjitorul asupra oamenilor din sat, datorită cruzimii lui nemaipomenite.

   — Să-l legăm de un copac, spuse căpitanul. Îl putem dezlega pe urmă, când ne vom întoarce şi să-i dăm drumul să se ducă încotro o vedea cu ochii.

   Petre ridică trupul uşor al vrăjitorului ca pe un fulg, îl rezemă de un pom şi-l legă zdravăn ca să nu se poată dezlega singur.

   După ce îi cercetă rana, doctorul spuse:

   — Se va vindeca repede, e numai o tăietură adâncă în carne. Din leşin, o să se trezească mai târziu, deoarece lovitura în tâmplă a fost bine ţintită. Chiar după ce se va deştepta, va fi destul de ameţit ca să nu poată întreprinde deocamdată nimic împotriva noastră.

   — Unde duce poteca asta? întrebă acum Farrow pe Mpapu, care se ţinea speriat la o parte.

   — La lac şi de acolo la casa fetelor - răspunse aproape în şoaptă negrul.

   — Atunci la drum - îşi zori căpitanul camarazii. În curând are să se întunece.

   Mpapu căuta mereu să se dosească, dar Kard îl împinse înainte până ce veni îndărătul lui George, unde se simţea mai în siguranţă.

   Acesta o luase la picior şi păşea grăbit în lungul potecii. Camarazii trebuiau neapărat să ajungă la casa fetelor până a nu se înnopta.

   Copacii se răriseră de-a-binelea şi George rămase deodată pe loc, căci se pomeni în faţa unui lac întins acoperit cu o pătură de plante verzui printre care se vedeau căpăţânile unor crocodili uriaşi.

   Poteca făcea un cot ascuţit şi se întindea pe marginea lacului. Ca măsură de prevedere, George îşi ţinea arma pregătită, temându-se să nu fie atacat pe neaşteptate de vreun crocodil. Dar dihăniile nici nu se clinteau, se zgâiau numai cu ochi răutăcioşi la cei ce treceau.

   În sfârşit camarazii lăsară în urmă lacul şi dădură de un câmp presărat cu tufe şi pe alocurea grâne. Poteca îi duse apoi la un loc pe care creşteau nişte dovleci enormi; George stătu niţel în loc şi-i privi zâmbind cu înţeles, pe urmă porni mai departe.

   Planul său de a păcăli pe păzitoarele fetelor se înrădăcina tot mai mult în mintea lui. Deodată Mpapu îl trase de mânecă şi arătă înainte.

   — Masser, şopti el cu teamă, colo gard unde păzeşte femei bătrâne.

   George se opri şi privi cu atenţie gardul înalt de vreo trei metri. Crezuse ca va da de o împrejmuire de vreascuri uscate care se aprind lesne, văzu însă că era un gard de mărăcini verzi. De trecut peste el nu era chip, deoarece spinii erau tari şi foarte lungi.

   Dacă gardul s-ar fi putut aprinde, în zăpăceala ce ar fi urmat nu era greu s-o scoată pe Njani de acolo, aşa însă era cu neputinţă. Planul acesta şi-l făcuse George numai pentru cazul când nu i-ar fi rămas altceva, acum trebuia deci să se slujească de celălalt. Zâmbi iarăşi pe sub mustaţă când se furişă înainte şi zări printre tufe pe cele două bătrâne tuciurii stând jos lângă poartă şi fumând din nişte lulele lungi.

   Tânărul se întoarse la camarazii săi şi le spuse că, deşi colibele nu se vedeau, poarta era însă destul de largă ca să poată trece cel puţin trei inşi odată prin ea.

   — Toate bune, răspunse căpitanul, dar mai întâi trebuie să le amuţeşti pe babe şi e nevoie să te slujeşti de planul tău.

   — Lasă că ştiu eu ce-am de făcut, zise el zâmbind. Haidem, Petre, să ne întoarcem niţel din drum, trebuie să mă ajuţi şi tu la ce am pus de gând. Peste o jumătate de ceas se va întuneca şi până atunci vom fi gata cu pregătirile planului meu.

   — Din partea mea, n-ai decât să încerci, ştiu că mă pot bizui pe tine, zise căpitanul. Vezi însă de te grăbeşte, altminteri voi încerca eu s-o salvez pe tânăra fată îndată ce se va întuneca.

   — Nu te teme, tată, o să fiu gata la timp, îl asigură George şi luând cu el pe Petre, se întoarse la locul unde văzuse dovlecii.

   — Petre, spuse el credinciosului său camarad, să ne jucăm acum un joc din copilăria noastră. Mie mi-e lesne, pentru că nu e mult de atunci, dar tu îl vei fi uitat; trebuie însă să ţi-l aduci aminte. Să golim un dovleac din cei mari, pe cel mai mare dintre toţi.

   Petre îl privi atât de uluit, încât pe George îl pufni râsul. Totuşi se apucă să-i facă pe voie. Tăie o gaură în coaja dovleacului şi îl goli de tot, până ce nu mai rămase decât scoarţa. George făcu acum în ea două găuri mari în loc de ochi, alte două le prelungi în chip de sprâncene, făcu nări şi o gură, mare din care rânjeau două rânduri de dinţi enormi.

   — Aşa. Acum cred că, de spaimă, bătrânele au să amuţească pe loc, când or vedea mutra asta frumoasă, zise el râzând. Taie din craca de colo un băţ în care să înfigem dovleacul.

   Pe urmă o să-mi întorc vesta pe dos şi o să-mi acopăr capul ai ea.

   Petre privea nedumerit la cele ce făcea George. Abia când tânărul fu gata, pricepu ce are de gând.

   — Aha, vrei să le sperii pe babe! zise uriaşul râzând. Mă duc să-l ţin pe Mpapu, altminteri, inimos cum e, te pomeneşti c-o ia la

fugă când o vedea drăcovenia.

   În vremea asta se întunecase de-a-binelea, George băgă lampa lui de buzunar în dovleac, o aprinse şi o agăţă de o rămurică a crăcii.

   Apoi porni spre locul unde îl aşteptau camarazii.

   Deodată auzi un strigăt de spaimă şi în răstimpuri glasul lui Petre, din ce în ce mai mânios. Aşa dar, avusese dreptate camaradul când bănuise că Mpapu o va lua la fugă îndată ce va vedea „drăcovenia".

   — Bravo, George, zise doctorul râzând, bine ai ticluit-o. Trebuie însă să-l liniştim mai întâi pe Mpapu, altfel nu o să putem afla de la el care din fete e soră-sa. Nici fata nu o să vrea să ne urmeze când te-o vedea sub chipul ăsta de strigoi.

   —  S-o luaţi înainte cu ea, eu vă voi acoperi retragerea, răspunse George. Cred că nici chiar un leu n-ar cuteza să se apropie de mine dacă m-aş întâlni cu el acum. Ei, Mpapu, eu sunt, de ce tremuri aşa, tontule? Adăugă el aplecându-se spre negrul pe care Petre îl ţinea bine ca să nu fugă.

   Degeaba. Până nu-i arătă „şmecheria" şi nu-l văzu la faţă, bietul negru nu se linişti. Cu atât mai mare îi fiu însă bucuria când înţelese despre ce e vorba.

   George îşi acoperi iar capul cu haina, apoi se îndreptă spre poartă, unde păzeau cele două bătrâne.

   III.

   O RĂPIRE CU PERIPEŢII.

   BĂTRÂNELE APRINSESERĂ UN FOCUŞOR la care îşi încălzeau mâinile sporovăind între ele. Erau atât de cufundate în vorbă, încât nici nu simţiră „strigoiul" care se apropia tiptil.

   Când George fu la vreo cinci metri de ele, se aplecă în iarbă, lăsând deasupra numai capul acela grozav pe care îl mişca încoace şi încolo. Scoase apoi un fel de grohăit şi când bătrânele se întoarseră spre el, se ridica deodată în sus.

   Era prea mult pentru ele. Una căzu îndată jos, leşinată, cealaltă vru s-o ia la fugă pe poartă, dar nu mai avu putere şi se prăbuşi şi ea.

   Dincolo de gardul de mărăcini izbucniră ţipete de spaimă, urmate de paşii grăbiţi ai celorlalte paznice. George ocoli focul şi se furişă în curte.

   Ardea şi aici uni foc cu vâlvătăi în faţa a două colibe mari, locuinţa paznicelor pesemne. Stătuseră până acum lângă foc şi alergau să vadă ce s-a întâmplat.

   Erau opt la număr, una mai urâtă ca alta. Ţineau nişte beţe ciudate în mână şi George bănui îndată că beţele acestea erau otrăvite la vârf şi pe oricine îl atingea sau îl înţepa cu ele, orbea sau se îmbolnăvea de lepră, altminteri n-ar fi mers zvonul că orbeau şi dădeau lepra bărbaţilor care căutau să pătrundă acolo.

   Să nu fi avut căpăţâna aceea grozavă, George s-ar fi temut de ele, căci după cum i se părea lui, babele nu s-ar fi dat îndărăt nici din faţa gloanţelor. Aşa însă, mergea la sigur.

   Bătrânele scoaseră câteva ţipete înăbuşite apoi o rupseră de fugă, afară de cele două care căzuseră îndată leşinate.

   Lui George îi părea rău că nu leşinaseră toate, căci vor vedea din colibe pe camarazi pătrunzând în curte.

   Avu însă noroc. Babele se îngrămădiră la uşa uneia din colibe, vrând să treacă toate odată şi cele două dintâi crezuseră pesemne că le-a înhăţat diavolul, aşa că se prăbuşiră la pământ şi nu mai mişcară. Celelalte patru izbutiră să-şi facă loc în colibă şi George era sigur că se ghemuiseră sub păturile lor şi nu vor mai îndrăzni să iasă de acolo.

   — Minunat! auzi el pe tatăl său şoptind îndărătul lui. Petre le-a ameţit pe cele două de-afară şi nu au să se trezească atât de curând. Vom trece acum din colibă în colibă, s-o căutăm pe Njani. Tu rămâi aici, dar stinge lampa din dovleac, ca să nu se sperie fata. Dacă vreuna din bătrâne scoate capul, aprinde-o iar, căci atât ajunge.

   — Bine, răspunse George în şoaptă, numai de-aţi găsi-o mai repede. Mă tem că dacă se dezmeticesc cele patru bătrâne din curte, au să înceapă să ţipe şi ridică satul în picioare.

   — Atunci să se ducă Petre să le ameţească şi pe ele cu câteva lovituri în tâmplă.

   George însă se împotrivi:

   — Nu, nu, nu trebuie să fie văzut de vreuna din ele. Când va înţelege că are de-a face cu un alb, o să dea alarma şi o păţim rău de tot.

   — Bine zici, ai dreptate, trebuie să ne grăbim!

   Se scurseră câteva minute. George auzi pe camarazii săi strigând-o încet pe nume pe Njani şi ţipetele înăbuşite ale fetelor, apoi un strigăt de bucurie şi printre suspine cuvântul „Mpapu, Mpapu". Înţelese că acesta îşi găsise surioara.

   Deodată răsunară îndărătul lui George paşi care se îndreptau în grabă spre poartă, apoi tatăl său îi şopti:

   — Totul a mers bine. Haidem, George! Vom lua-o iar pe drumul care duce la lacul crocodililor.

   — Nu, tată, nu e bine ce vrei să faci. Pe întunerec dihăniile vor fi mai îndrăzneţe şi primejdia cu atât mai mare. Să trecem prin sat şi cred că, la vederea bostanului, negrii n-au să cuteze să se apropie de noi.

   — George, asta e şi mai primejdios. Vom aprinde toţi lămpile de buzunar, căci ştim că lumina îi sperie pe crocodili. Băştinaşii însă sunt destul de deştepţi ca să nu se sperie de un diavol care se plimbă în tovărăşia unor europeni. Poţi să-i ţii câtva timp la distanţă, pentru a ne acoperi retragerea. Aşa dar, la drum!

   George părăsi cel din urmă curtea împrejmuită cu mărăcini.

   Abia dispăruse căpitanul, care mergea la vreo douăzeci de metri înaintea lui, după nişte tufe şi se auzi un răcnet grozav. Întoarse capul şt văzu pe una din bătrâne în poarta deschisă. Când George începu să dea din mâini şi să facă gesturi ameninţătoare spre ea, bătrâna o luă la fugă îndărăt în curte. Dar satul se trezise la ţipetele ei şi era de aşteptat ca în curând să se ia după ei. Întrebarea era dacă vor îndrăzni să intre în pădure, unde ştiau că se aţine vrăjitorul.

   Poate că le era frică să se apropie de lacul crocodililor în care mulţi din ai lor îşi găsiseră o moarte atât de cumplită.

   Înainte de a dispare George după tufa ocrotitoare, aprinse iar lampa din dovleac şi întoarse capul, Într-adevăr, oamenii din sat, înspăimântaţi de ţipetele bătrânei, veneau buluc, dar când zăriră „strigoiul" se dădură îngroziţi înapoi, urlând. George stinse repede lampa şi o luă la fugă după tufă. Deocamdată teama de a fi urmăriţi era înlăturată.

   Camarazii, care i-o luaseră înainte, apucaseră să străbată locul liber din faţa lor. George se gândi dacă s-arunce dovleacul sau nu, dar hotărî să-l mai păstreze până ce primejdia va fi înlăturată cu desăvârşire.

   Nu se grăbea de fel să-şi ajungă tovarăşii, căci trebuia doar să le slujească de acoperire, în cazul când câţiva băştinaşi mai îndrăzneţi ar cuteza totuşi să se ia după ei. Când ajunse însă în pădure, îşi scoase dovleacul şi-l luă la subţioară, apoi trase jos haina de pe cap şi răsuflă din adânc.

   Ţinea acum lampa de buzunar în mâna dreaptă căci, după cum spunea tatăl său, era cea mai bună apărare împotriva crocodililor care ieşiseră poate din lac pentru a-şi căuta pradă la marginea pădurii.

   George o luă la picior şi auzi în curând pe căpitan strigându-l cu glas scăzut. Îi răspunse în acelaşi fel. Aşa dar, erau iar împreună. La o depărtare ca aceea la care se afla de ei, putea fi liniştit, deoarece urmăritorii, chiar dacă l-ar zări, nu vor cuteza să se apropie.

   Deodată sclipiră lumini la o depărtare de cincizeci de metri de el. Aşa dar camarazii ajunseseră la lacul crocodililor şi alungau dihăniile ai lămpile lor. Auzi şi plescăitul pe care îl făceau târându- se în apă.

   Când tânărul ajunse la mal, văzu apa tulburată. Crocodilii, speriaţi de lumină, înotau înghesuindu-se unul în altul.

   Tânărul răsuflă uşurat după ce ajunse la sfârşitul potecii şi intră în pădure. Apropierea acestor reptile uriaşe cu miros de mosc nu-i fusese de fel plăcută.

   Lăsă lampa să ardă; prin frunzişul des al copacilor nu pătrundeau razele lunii; era o beznă adâncă şi şi-ar fi sfâşiat carnea de mărăcinii care se întindeau de la un trunchi la altul.

   Deodată zări lumini înaintea lui; erau camarazii şi vrăjitorul. Mpapu şi Njani se pitiseră în desiş.

   — Ei, ce facem acum cu el? întrebă căpitanul, îndreptând lumina lămpii în ochii scânteietori de mânie ai bătrânului. ÎI putem duce cu noi până în câmpie şi să-i dărm drumul acolo. Mă tem însă că odată liber, tot ne mai poate fi primejdios.

   — Să-i dezlegăm numai una din mâini, propuse George. Îi va trebui câtva timp până să se dezlege apoi singur. Cred că e singurul mijloc pe care-l avem.

   — Hm, făcu Farrow codindu-se, dar te pomeneşti că Izbuteşte să-şi scoată căluşul şi ţipetele lui vor atrage satul, înainte de-a fi avut noi vreme să ne depărtăm îndeajuns.

   — Ştiţi ce? zise George. Rămân eu cu el vreo zece minute, pe urmă vin în fugă după voi. Chiar dacă sunt urmărit, îi pot ţine pe băştinaşi la distanţă cu bastonul meu.

   — Nu, nu, se împotrivi căpitanul, nu te putem lăsa atât de mult în urmă. În afară de primejdia de-a fi ajuns de negri, te poţi întâlni pe câmp cu vreun leu hoinar. Să găsim altceva.

   — Foarte simplu, se amestecă Petre în vorbă. O să-i dezleg o mână, dar în aşa fel ca să-i trebuiască vreme până se va putea elibera singur, iar căluşul o să îl înfund mai adânc în gură. Pe urmă, înainte de a pleca, o să-l „mângâi" niţel cum ştiu eu, ca să nu se trezească prea curând. În vremea asta noi putem fi departe.

   — Bravo, Petre! Ideea e minunată, încuviinţă căpitanul. Ticălosul ăsta are destule nelegiuiri pe conştiinţă ca să nu merite mila noastră. Câţiva pumni zdraveni în tâmplă ar fi o pedeapsă destul de uşoară pentru el. Dar grăbeşte-te!

   Petre îi înfundă mai bine căluşul, legă cârpă peste gura vrăjitorului şi o înnodă atât de bine încât îi va trebui lui Igingi ceasuri întregi ca să o deznoade cu o singură mână, se ridică apoi de jos şi-l izbi cu pumnul în tâmpla stângă atât de tare, încât

vrăjitorul îşi pierdu îndată cunoştinţa.

   — Aşa, pe ăsta l-am pus deocamdată cu botul pe labe, zise Petre râzând mulţumit.

   — Cred şi eu! întări căpitanul. Acum să nu mai pierdem vremea degeaba.

   —  Eu parcă tot aş mai rămâne niţel, îşi dădu cu părerea George. Te pomeneşti că dacă ieşim acum din pădure, ne aşteaptă alaiul băştinaşilor.

   — Cu atât mai mult trebuie să vii cu noi şi să o iei înainte. La nevoie, vei încerca să-i pui pe fugă cu dovleacul; n-aş vrea să, ajungem la o luptă, fiindcă, la drept vorbind, ne-am făcut vinovaţi de o răpire.

   — Nu, tată, am eliberat o prizonieră, ceea ce e o mare deosebire, zise cu însufleţire tânărul.

   — Fapt pe care negrii nu vor vrea să-l recunoască, fireşte. Acum să pornim, aş fi bucuros să ne vedem odată la râu, încheia căpitanul.

   George îşi potrivi la repezeală bostanul, nu aprinse însă deocamdată lampa şi porni în fruntea micului convoi. Petre, care venea îndărătul lui, îi lumina calea.

   În sfârşit zări la oarecare depărtare stepa scăldată în lumina razelor de lună. Toţi îşi stinseră lămpile şi porniră încet mai departe.

   Când ieşiră din pădure, tânărul văzut la vreo patruzeci de metri depărtare o ceată de negri, ale căror suliţi sclipeau în bătaia lunii. Aprinse îndată lampa din bostan şi porni spre ei făcând gesturi ameninţătoare cu mâna stângă.

   Aceasta folosi mai mult decât dacă i-ar fi împroşcat cu gloanţele unei mitraliere.

   Băştinaşii începură să urle de groază, se înghesuiră unul într- altul, pe urmă o luară la fugă spre sat.

   George păşea agale după ei, aprinzând şi stingând din când în când lampa, ceea ce mări şi mai mult groaza fugarilor.

   Camarazii mergeau îndoiţi din mijloc şi păreau nişte mogâldeţe fără cap, care se mişcau vârând şi mai mult spaima în băştinaşi. George aşteptă până ce camarazii nu se mai zăriră, mai făcu câteva gesturi ameninţătoare cu braţele spre sat, apoi cu paşi mari porni spre câmpie.

   Primejdia era destul de mare, căci dacă se găseau printre negri unii mai îndrăzneţi şi s-ar lua după el, va trebui să tragă şi ceilalţi ar înţelege îndată că nu au de-a face cu o stafie, ci cu un om în carne şi oase; numărul lor mare l-ar copleşi, aşa că ar fi pierdut.

   După ce făcu vreo zece paşi, întoarse capul. Într-adevăr, câţiva negri veneau în urmă, dar când văzură găurile bostanului sclipind ca nişte ochi de foc, se pitiră îndată în iarba înaltă.

   Tânărul ameninţă cu braţul stâng, apoi porni iar la pas. Prea repede nu trebuia să meargă, deoarece s-ar putea întâmpla ca urmăritorii să-i zărească pe camarazi, ceea ce ar da loc la o luptă dârză între ei şi urmăritori.

   Era un simţimânt destul de neplăcut pe care-l avea George, păşind pe câmpia luminată de lună, ştiind că în spate îl pândeşte o primejdie care poate se 1 apropia din ce în ce. Dar nici prea des nu trebuia să se întoarcă, pentru a nu da de bănuit băştinaşilor.

   Abia după vreo zece minute se întoarse fulgerător şi zări într- adevăr câteva trupuri negricioase la vreo cincizeci de metri îndărăt; însă se pitiră numaidecât în iarbă. Aşa dar nu se lăsau, vor ajunge la malul râului unde se va da fără îndoială o luptă crâncenă, dacă nu va izbuti să pornească în grabă cu camarazii în bărci în susul apei, înainte de-a începe ostilităţile.

   Cum i-ar putea însă ţine pe urmăritori în loc? Pe când chibzuia adânc, auzi deodată un răget care îl făcu să se cutremure. Era ăl unui leu flămând, pornit după pradă.

   Într-o clipă negrii ţâşniră din iarbă şi o luară la fugă spre sat. Deşi în număr mare, nu cutezau să atace pe acest „rege al animalelor" cu suliţele lor.

   George răsuflă uşurat. Una din primejdii era înlăturată, dar se ivise alta şi mai mare.

   Judecând după răget, leul se afla numai la vreo optzeci de metri de el şi dacă nu-i ieşea o altă pradă în cale, George era pierdut.

   Tânărul se răsuci în loc, căci zărise înainte, foarte aproape de acolo, nişte clădiri de termite.

   În câteva secunde ajunse la ele şi cu o grabă înfrigurată începu să se caţere pe una din clădiri, înaltă de vreo trei metri. Noroc că pereţii aveau ieşituri pe alocurea şi se putu sprijini în mâini şi picioare.

   Mai curând decât şi-ar fi închipuit se pomeni în vârf, unde avea loc destul să stea chircit.

   Înălţimea aceasta era un fleac pentru sprinteneala unui leu, George nădăjduia însă că fiara va trece pe acolo fără să-l vadă.

   Zări într-adevăr la vreo cincizeci de metri de el un leu uriaş strecurându-se prin iarba înaltă. Deodată leul se opri în loc, ridică încet căpăţâna-i enormă şi începu s-adulmece în juru-i. ÎI simţise pesemne, căci scoase un mârâit scurt.

   George trase binişor revolverul din brâu. Ar fi fost însă mai bucuros să nu tragă, pentru a nu atrage încoace pe negri. Dar n- avea încotro, dacă leul îl ataca trebuia să se apere.

   Fiara rămăsese pe loc, mişca numai capul când încoa, când încolo. În cele din urmă ochii ei scânteietori se întâlniră cu ai lui George. Cu sărituri mari se repezi spre el fără să pregete. Era pesemne tare flămândă ca să mai şovăie.

   George n-avea o clipă de pierdut. Dacă lăsa leul să se apropie, dintr-o săritură l-ar fi înhăţat şi l-ar fi tras jos. Să i-o ia deci înainte. Când leul era numai la vreo treizeci de metri, tânărul ridică arma şi înainte de-a mai face fiara o săritură, i-o descărca în căpăţână.

   Nu o lovise însă de moarte. Leul se rostogoli de câteva ori cu un răget înăbuşit, dar se ridică iar şi se repezi din nou. ÎI întâmpină cu un glonţ care, desi nimerise, nu-l putuse dobora de tot, ci îi sfâşie numai carnea umărului pana la os. Acum fiara se afla la numai douăzeci de metrii şi mişcările îi erau atât de iuţi, încât George nu putea ochi bine.

   Totuşi tânărul căută să nu-şi piardă cumpătul. Când leul fu numai la zece metri de el, George descărca doua gloanţe, unul după altul. De rândul acesta nu-şi mai greşi ţinta căci fiara se rostogoli la pământ. Nu-i fusese însă de ajuns. Sări fulgerător în sus, se repezea la movila de termite, îşi înfipse ghearele în ea şi o zgudui din temelie.

   George căzu; mai avu însă prezenţa de spirit să descarce încă două gloanţe de-a dreptul în faţa leului, se agăţă cu o mâna de un colţ al movilei apoi se rostogoli la vale.

   IV.

   O ÎNTÂMPLARE NEPLĂCUTĂ.

   AJUNSE JOS NEVĂTĂMAT, dar îl dureau toate mădularele din încheieturi.

   Se ridica repede şi porni în fuga pe câmpie. Nu ştia daca răpusese într-adevăr leul şi căuta să se depărteze cat mai repede de locul primejdios.

   Socotea ca cel mult peste un sfert de ceas va ajunge la rău, dar n-apuca să facă cincizeci de paşi şi se pomenii cu camarazii ieşindu-i înainte.

   În sfârşit ajunseră cu toţii la rău. La un fluierat scurt al căpitanului, marinarii ascunşi în tufăriş veniră cu bărcile. Camarazii coborâră din ele şi se depărtară bine de mal, Mpapu, care se afla cu soră-sa lângă căpitan, zise:

   — Masser, va mulţumim. Noi nu ştim cum arătam recunoştinţa noastră. Cu ce plătim la voi?

   — Nu trebuie să plătiţi nimic! spuse Farrow prietenos, v-am ajutat cu draga inima. Şi-apoi n-a fost cine ştie ce isprava! Aşadar, să nu mai vorbim despre asta! Acum trebuie să căutăm un loc potrivit pentru popasul de noapte.

   — Masser, Mpapu cunoaşte insula de aproape de aici, acolo nu vine nimeni, zise repede Negrul.

   — Minunat, zise Farrow incantat. Pe o insula suntem într-adevăr în siguranţă. Daca ne ducem undeva pe uscat, s-ar putea să dam de vreun trib care nu vede cu ochi buni pe străini. Mai e mult pana la insula, Mpapu?

   — Nu, masser, aproape de tot. Uite colo!

   La vreo doua sute de metri se ivi un punct întunecat în mijlocul fluviului. Insula părea să fie mărişoară, căci fluviul pe aici era destul de lat şi pe amândouă părţile ei rămâne numai un canal îngust. Totuşi, când se apropiară, camarazii băgară de seamă că braţele fluviului aveau pe puţin cincizeci de metri lăţime. Apa era însă atât de repede şi vijelioasă, încât nici o barcă n-ar fi cutezat să se apropie de insulă. Deşi buni vâslaşi, marinarii noştri abia putură lupta cu curentul.

   Traseră bărcile la mal, tocmai la capătul insulei. Înainte însă dea coborî pe uscat, căpitanul întrebă pe tânărul Negru:

   — Crezi într-adevăr că insula e nelocuită?

   — Mpapu nu ştie află oameni pe insulă, răspunse el. Mpapu pescuit adesea aici, dar nu văzut pe nimeni.

   — Atunci să mergem. Totuşi s-o cercetăm înainte de a ne face lagărul. Ce e bine nu e rău.

   — Masseri nu poate pătrunde, desiş tare încâlcit, trebuie mai întâi croieşte drum cu cuţit.

   — Aha, aşa! Să poposim deci pe mal, care e lat de cel puţin douăzeci de metri. Sunt mai bucuros că desişul e atât de încâlcit, avem cel puţin siguranţa că nu se află nimeni în el. Acum, camarazi, puneţi-vă pe treabă. Aprindeţi focul, vreascuri se găsesc destule pe aici şi conserve avem mai mult decât trebuie ca să ne putem sătura.

   George şi Petre alergară la tufele din apropiere pentru a aduna vreascuri, toţi ceilalţi puseră mâna şi peste puţin focul ardea în vâlvătăi.

   Cum erau destui ca să facă peste noapte cu schimbul, se bucurau de pe acum de odihna care îi aştepta.

   Pe când încălzeau conservele, George, car stătea cu spatele spre apă şi privea spre desiş, tresări deodată, se aplecă niţel şi şopti celorlalţi:

   — Luaţi seama! Am zărit între tufe un chip omenesc şi cred că

era al unui european.

   — Ce e de făcut?

   Era într-adevăr dovada unei desăvârşite discipline şi puteri de stăpânire asupra lor a camarazilor, căci nici unul nu făcu vreo mişcare de spaimă. Îşi văzură liniştiţi de treabă, pe când căpitanul întrebă cu glas coborât:

   — E chiar înaintea ta şi cu spatele spre mine?

   — Da, răspunse George pe când ridică în sus cutia de conserve şi gustă să vadă dacă s-au încălzit îndeajuns, E tot acolo. Să scot revolverul şi să-i cer să iasă din tufiş?

   — Drept să-ţi spun, mie nu mi se pare lucru curat la mijloc. Ce caută el pe insula asta părăsită? Totuşi n-aş vrea să recurg la mijloace prea aspre faţă de omul acesta şi nu ştiu singur ce e de făcut.

   Abia sfârşi vorba şi din tufiş se auzi un glas aspru şi poruncitor zicând:

   — Îmi pare rău, domnilor, că vă turbur masa, ridicaţi însă îndată mâinile în sus. Repede! Zece puşti sunt îndreptate asupra dv.

   În acelaş timp un ţăcănit de armă care venea din tufiş îi încredinţă că omul nu minţea. George ridică mâinile şi spuse cu grabă:

   — N-avem încotro, trebuie să ne supunem.

   Camarazii îi ascultară sfatul, ca şi cei doi tineri negri ale căror priviri căutau speriate în jurul lor.

   — Unul din oamenii mei vă va lua acum armele, urmă glasul. Nu vreau să vă lipsesc de ele, deoarece ştiu că europenii sunt pierduţi în pustietăţile astea fără arme. Trebuie însă să mă slujesc de bărcile dv. pentru a coborî câţiva kilometri fluviul, pe urmă le vom priponi undeva, pe malul stâng.. Le veţi găsi deci, căci vă puteţi face mâine o plută pe care să vă lăsaţi la vale. Nu ştiu cum s-a întâmplat că am venit în conflict cu Statul englez, de aceea sunt silit să recurg la mijloacele acestea.

   Pe când el vorbea, ieşi din tufiş un negru uriaş înarmat cu un revolver automat de cel mai nou sistem şi cu o repeziciune uimitoare luă armele camarazilor şi le făcu grămadă niţel mai încolo.

   Apoi glasul urmă tot în englezeşte:

   — Vă rog luaţi-o pe stânga până la marginea fluviului. Nu vreau să vă mai zăbovesc de la cină. Repede, am zis!

   Aceste cuvinte fură spuse cu atâta asprime, că nu mai încăpea şovăială. Camarazii se îngrămădiră pe mal şi neputând face vreo mişcare, scrâşniră din dinţi văzând cum un bărbat înalt şi slab, în haine cam ponosite, ieşi din tufiş, urmat de nouă negri, înarmaţi toţi cu puşti moderne.

   La o poruncă a albului patru din ei goliră bărcile, puseră toate lucrurile din ele lângă arme, apoi toţi coborâră în bărci. În vreme ce - câte doi de fiecare barcă - puseră mâna pe lopeţi, ceilalţi ţineau puştile îndreptate spre cei de pe mal. Politicos, englezul îşi scoase acum pălăria şi zise:

   — Vă rog încă odată să mă iertaţi că m-am purtat cam necuviincios, dar deoarece Statul a pus un premiu mare pe capul meu, trebuie să recurg la orice mijloc ca să mă salvez. Dacă vă întâlniţi din întâmplare cu trupe engleze, salută-l te rog pe comandant din partea lui Will Northon.

   Se înclină adânc, sări într-una din bărci, negrii o împinseră de la mal, cotiră spre dreapta şi după câteva momente amândouă bărcile se mistuiră în întuneric.

   Abia acum se dezmeticiră camarazii din buimăceala lor. George se repezi la grămada de arme, apucă puşca, alergă la celălalt capăt al insulei, dar nu mai zări nimic. Bărcile pieriseră ca înghiţite de valuri.

   — Atâta obrăznicie nu mi s-a mai întâmplat să văd! strigă indignat Rindow. Auzi, să ne ia cu de-a sila drăguţele noastre de bărci... Ceva nemaipomenit!

   — Tot mai bine bărcile decât viaţa, zise căpitanul Farrow cu ciudă. Dar nu face nimic, nu le păgubim noi, de asta sunt sigur. Îmi pare numai rău că nu l-am putut împiedeca pe ticălosul ăla să şteargă putina. Cine ştie ce crime grozave a făptuit, ca să fi pus Statul preţ pe capul lui.

   — Eu aş vrea să ştiu cum a ajuns omul acesta cu negrii lui aici pe insulă, se miră George.

   — Probabil cu o plută, răspunse căpitanul.

   Va fi venit mai dinlăuntrul ţării pe uscat şi şi-a pierdut urma pe apă. Pesemne că ajunşi aci, apa fiind prea repede, pluta s-a izbit de bolovani şi s-a sfărâmat, iar curentul a dus buştenii la vale. Spre norocul lui am sosit la timp, căci i-ar fi trebuit cam mult până să întocmească altă plută.

   — Hai să ne sfârşim masa, mormăi cu ciudă Rindow, pe urmă propun să nu ne culcăm nici unul şi să ne punem îndată pe lucru. Nu e nevoie s-aşteptăm până dimineaţă, poate până atunci ne pomenim cu englezii peste noi.

   — Tocmai ce-mi spuneam şi eu, încuviinţă căpitanul. Va fi însă o muncă grea, deoarece nu putem tăia decât beţe subţiri cu cuţitele noastre şi ne trebuie multe al dracului.

   Camarazii se aşezară iar în jurul focului şi mâncară cu poftă.

Întâmplarea de adineauri nu-i turburase prea mult, ba George se bucura chiar că nu avusese timp să se plictisească.

   Cum sfârşiră de mâncat, porniră în căutarea lemnelor de care aveau nevoie pentru întocmirea plutei.

   Dădură de o potecă în desiş, croită de oamenii englezului, care străbătuseră probabil insula până la capătul ei de răsărit. Găsiră într-adevăr aci copăcei tineri şi George vru să s-apuce să-i reteze, dar căpitanul îl opri.

   — Să mergem pană la mal, George, propuse el, acolo vom găsi poate beţe de bambu, care sunt mult mai trainice decât astea.

   — Şi mai lesne de tăiat, încuviinţă tânărul.

   Găsiră pe malul de răsărit un desiş de bambu cu beţe lungi şi groase. Se puseră îndată pe lucru. Deşi cuţitele lor e rău foarte ascuţite, fu o munca destul de grea să taie cât le trebuia, ştiut fiind că bambusul e un lemn tare. Nădejdea însă că vor putea pleca în curând de pe insulă le înzecea puterile. Când socotiră că le vor fi de ajuns, căpitanul zise:

   — Aşa. Acum destul. Părerea mea e să facem două plute, ca să fie mai lesne de mânuit. Sfoară avem mai mult decât ne trebuie, altminteri am fi fost nevoiţi să ne slujim de rotang.

   Nu trecu mai mult de o jumătate de ceas şi plutele fură gata. Fiecare din ele putea duce şase oameni. Cum însă, cu amândoi negrii nu erau decât zece, rămânea destul loc pentru bagajele pe care le cărară la repezeală Petre, Kard şi ceilalţi doi marinari.

   Pe partea de răsărit era o spărtură lată în desişul de bambu; aduseră aci plutele şi le lăsară pe apă. Într-una coborî căpitanul, doctorul, George, Petre şi unul din marinari, iar în cealaltă Rindow, Kard şi amândoi Negrii.

   Două prăjini subţiri le slujeau de vâsle. Ieşiră la larg. Noaptea era pe sfârşite. Le trebuise vreme până să întocmească plutele, dar nici altminteri n-ar fi plecat mai curând, deoarece pe întunerec n-ar fi putut vedea bărcile pe care li le luase Northon.

   Abia ieşiră plutele din brâul de bambu şi curentul le mână la vale cu o repeziciune uimitoare. Camarazii erau nevoiţi să fie cu atenţia încordată pentru a le împiedeca să nu se învârtească în loc, sau să se izbească de mal.

   Socotiseră bine timpul, căci se aflau numai de câteva minute pe apă şi se şi lumină brusc. Curentul era acum mai slab şi înainta mai încet.

   Deodată auziră de pe malul stâng un glas. Era un ofiţer englez cu un pluton de soldaţi.

   — Ei, voi de colo, cine sunteţi? întrebă ofiţerul. N-aţi văzut un alb cu zece negri înarmaţi?

   — Ba da, răspunse căpitanul, fără a lua în seamă întrebarea dintâi. Ne-a furat bărcile, dar spunea că o să le priponească undeva, aici pe malul drept. Zicea că-l cheamă Will Northon.

   Deoarece plutele se depărtaseră în vremea asta, ofiţerul cu soldaţii săi fura nevoiţi să alerge pe mal după ele. Striga printre înjurături.

   — Nu ştiţi daca avea de gând să coboare pe uscat?

   — Ba zicea ca vrea să se duca pe uscat mai înlăuntrul ţării.

   — Păcat! Atunci trebuie să ne retragem santinelele la coasta. De trei săptămâni îi urmăresc. Ieri, când mi-a scăpat dintre degete cu o pluta mare, am trimis o cablograma să se pună o santinela pe mal. Va mulţumesc pentru ce mi-aţi spus. O să trecem şi noi fluviul cu o pluta de bambus.

   Camarazii erau bucuroşi ca căpitanul era cu gândul numai la fugar, nu-i mai întreba care era numele lor.

   — Uf, am scăpat ca prin urechile acului, făcu doctorul răsuflând uşurat. Ce i-ai fi spus, draga căpitane, daca ar fi sfătuit să afle cine suntem.

   — Ca suntem nişte actori de cinematograf şi ca Northon ne-a furat odată cu bărcile şi aparatele de filmat.

   — Şi n-ar mai fi avut nimic de spus, rase doctorul cu pofta.

   — Tata, uite bărcile acolo! striga în clipa aceea George.

   Într-adevăr, cele doua bărci de aluminiu erau priponite într-o

spărtură din tufişul de pe mal. Se cerea acum să oprească plutele, pe care curentul le mâna la vale. Camarazii îşi încordară toate puterile să le îndrepte spre mal, căci apa le dusese cu vreo doua sute de metrii mai departe de locul unde se aflau bărcile.

   Le trebuiră peste o jumătate de ceas până să-şi atingă scopul. Răsuflară uşuraţi când se văzură din nou în bărcile lor.

   Transportară la repezeala bagajele şi după câteva minute uşoarele bărci de aluminiu alunecau pe unde.

   Camarazii erau însă toţi frânţi de oboseala, mai ales ca nu închiseseră ochii toată noaptea, aşa ca de îndată ce căpitanul zări un luminiş înconjurat de copaci ce păreau să dea o umbra plăcută, porunci vâslaşilor să tragă bărcile pe uscat.

   Mâncară în grabă, se rândui schimbul de veghe şi curând oamenii se cufundară într-un somn adânc. Bărcile le priponiseră în tufiş, pe când ei se întorseseră la umbra.

   Când Petre îl trezi pe George, căruia îi venise rândul, îi zise aproape pe şoptite:

   — Domnule George, mi s-a părut ca aud colo în tufiş nişte zgomote ciudate.

   — Minunat! făcu tânărul, încântat. Poate ca e rost de vreo

aventură. Tu culcă-te şi fii fără grijă, o să veghez eu.

   Uriaşul îşi căută un locşor la umbră şi păru să fi adormit îndată. George se aşeză pe un trunchi de copac doborât şi ascultă cu încordare în juru-i. Nu se auzea însă nimic, doar murmurul valurilor întrerupea tăcerea.

   Deodată îi ajunse la ureche un foşnet uşor, ca şi când s-ar fi apropiat cineva pe furiş. Aşadar Petre avusese dreptate. George puse mana pe revolver, apoi cerceta din ochi tufele să vadă dacă nu se mişca vreuna din ele, însă totul părea liniştit.

   V.

   O ÎNTÂMPLARE PLINĂ DE PRIMEJDII.

   DUPĂ CÂTEVA MINUTE încordarea lui George slăbi. Îşi spunea că trebuie să fi fost vreo vietate mai mică, poate o şopârlă care se furişa prin iarbă. Un om ar fi făcut mai mult zgomot.

   Se apropia vremea prânzului. Deodată se auzi iar foşnetul acela ciudat. De rândul acesta ştia de unde venea. Se ridica binişor şi se îndreptă într-acolo.

   Privi cu încordare tufa. Dacă ar fi un om ascuns, nu se putea ca acesta să nu se mişte, măcar cat de uşor. Nu văzu însă nimic şi tocmai vroia să se depărteze când auzi din nou zgomotul.

   Acum venea dinspre stânga; fără să pregete o clipa se strecura Acum venea printre doua tufe mai mari. Trebuia neapărat să afle care e pricina.

   Merse vreo zece metri şi se pomeni într-un mic luminiş. Se opri şi căuta cu încordare în juru-i. După socoteala lui de aici venise foşnetul, dar oricât îşi încorda văzul şi auzul, nu văzu şi nu auzi nimic.

   Necăjit, vru să se întoarcă, deodată înainte de a apuca el să-şi smulgă revolverul de la brâu se simţi înhăţat pe la spate şi trântit cu putere la pământ.

   Izbuti totuşi să se întoarcă fulgerător şi văzu aplecat deasupra lui chipul schimonosit de ura al lui Igingi care îi zise rânjind:

   — Masser crezut biruit Igingi, dar Masser înşeală. Igingi urmărit Masseri cu luntre. Acum Masseri trebuie moare.

   Apucase pe George cu stânga de beregata şi ridica dreapta în care ţinea un cuţit enorm.

   Totuşi tânărul nu pierdu nădejdea; cu o smucitura îl făcu pe vrăjitor să se poticnească şi cuţitul trecu pe lângă gatul lui George, înfigându-se în pământ.

   Bătrânul însă nu se lăsa. Încăleca în spinarea lui George care se ridicase în brânci şi vru să-l apese în jos cu greutatea trupului sau. Printr-o smucitura tânărul îl făcu să cada în nas şi în clipa de răgaz pe care o avu smulse de la brâu pumnalul si-l repezi în primejdiosul sau duşman.

   Tăişul ascuţit pătrunse adânc în carne după cum baga de seama George.

   Igingi se ridica şi vru să repeadă iar cuţitul în potrivnicul sau, nu mai avu însă putere şi braţul în care ţinea arma, împins fulgerător în laturi de George se lăsa moale în jos.

   Părea că rana făcută de pumnalul tânărului era destul de serioasă. Deodată însă, cu o energie sălbatecă, îşi încleştă degetele cu atâta putere în beregata lui George, încât tânărului i se păru că se înăbuşe.

   Ochii lui Igingi îl priveau ţintă, faţa i se schimonosise de furie şi George înţelese că e pierdut. Dar în clipa când simţi că îşi pierde cunoştinţa detună o împuşcătură, apoi încă una şi vrăjitorul, nimerit în tâmpla, se rostogoli la pământ.

   George răsuflă adânc, apoi zise lui Petre, care ieşise din tufiş:

   — Petre, credinciosul meu prieten, m-ai scăpat şi de data asta de la moarte. A, uite că împuşcăturile tale ne-au deşteptat camarazii din somn.

   Alergau într-adevăr toţi speriaţi spre tufiş, neştiind ce s-a întâmplat. George le istorisi pe scurt păţania lui.

   — Ei, Mpapu, acum nu mai ai de ce te teme, nici sora ta. Igingi e mort şi nu vă mai poate face nimic. Vreţi să mergeţi mai departe cu noi, sau să vă întoarceţi în satul vostru?

   După ce se sfătui în şoapta cu fata, negrul răspunse:

   — Noi tare recunoscători masseri, întoarcem mai bine în sat unde Njani mărită cu cine place ei. Vrea masseri trece pe noi râu?

   — Cum să nu! Crezi însă că nu te mai ameninţa nici o primejdie acolo?

   — Nu, masser, nici una acum.

   Căpitanul fu foarte mulţumit să scape de ei, ca să nu-i fie poate o piedică în cale mai târziu.

   Se săpă în grabă o groapă pentru Igingi şi-l înmormântară chiar pe locul unde murise.

   Când ieşiră iar din desiş, căpitanul zise camarazilor:

   — Să ne uităm mai întâi spre fluviu şi să vedem dacă împuşcăturile n-au atras pe soldaţi încoace. N-aş vrea să dau ochii cu ei. Care din voi se duce?

   Fireşte că George fu acela care se oferi numaidecât. Se aplecă pe cât putu şi porni să se strecoare printre tufe. Când ieşi de acolo se lăsă pe brânci şi se ridică abia când fu la mal.

   Se ghemui însă repede iar jos căci zărise pe soldaţi privind cu încordare spre tufe; aveau de gând pesemne să tragă pluta la mal, fiindcă vâsleau în lungul brâului de trestii. Spre bucuria lui George, se opriră la vreo patruzeci de metri mai sus de unde se aflau camarazii. Se duse tiptil la ei şi le spuse ce, văzuse. Ascultară toţi cu încordare şi-l auziră pe locotenent dând ordin soldaţilor să priponească pluta. Găsise deci o potecă în desiş pe care vroia să pornească în căutarea lui Northon, pe care îl bănuiau pe aproape.

   Paşii soldaţilor se pierdură în pădure. Camarazii răsuflară uşuraţi. Mai aşteptară vreo jumătate de ceas, pe urma căpitanul zise:

   — George, ai putea trece acum pe Mpapu şi Njani cu o barcă pe malul celălalt. Întoarce-te însă cât mai repede, ca să ne vedem de drum. Pare să fie dincolo în păpuriş, o spărtură la care puteţi acosta.

   Petre şi George puseră mâna pe lopeţi şi peste un sfert de ceas, luptând din greu cu curentul apei, ajunseră la malul opus, chiar în dreptul spărturii. De aci pornea o potecă îngustă printre tufele care tiveau malul. După un rămas bun şi mulţumiri călduroase, cei doi tineri negri se pierdură în frunzişul des.

   — S-a făcut şi asta, zise George. Cred că am sfârşit deocamdată cu aventurile, deşi, drept să-ţi spun, tare aş fi vrut să mai întâmpinăm vreuna.

   — Fie ca nesăţios mai eşti, domnule George. Altul de vârsta dumitale s-ar fi săturat de mult de atâtea primejdii prin câte ai trecut. Acum să ne grăbim. Trebuie să ne întoarcem cât mai curând la ai noştri, cu atât mai mult cu cât avem de luptat împotriva curentului. Noroc că ni s-a mai uşurat barca.

   Vâsleau din răsputeri în tăcere, pieziş de-a curmezişul apei. Când fură numai la vreo cincizeci de metri de mal, barca se lovi cu putere de ceva şi se răsuci în loc. George sări numaidecât la proră, crezând că se ciocnise de vreun trunchi de copac plutitor.

   — Numai de n-ar fi găurit-o, strigă el lui Petre care se ridicase şi el de pe bancă şi cerceta, îngândurat, fundul bărcii.

   Izbitura se repetă, barca se clătină şi cei doi camarazi mai-mai să cadă în apă. Deodată însă se ivi, spre marea spaimă a lui George, chiar lângă el căpăţâna enormă a unui hipopotam care căscase botul cu colţii lui mari să-l înhaţe.

   Primejdia era mare pentru cei doi camarazi; George nu luase cu el decât un singur revolver şi cu atât nu putea veni de hac hipopotamului.

   Petre se lăsase iar pe bancă şi vâslea din răsputeri să scoată barca din vârtej. Pentru un moment izbuti, dar vârtejul îi prinse iar şi botul hipopotamului se căsca înfiorător la câţiva metri de ei. Dacă îi ataca acum erau pierduţi.

   George smuci revolverul din brâu şi descarcă două gloanţe în căpăţâna dihaniei. Deşi nimerise în plin, hipopotamul părea că nici nu se sinchiseşte, ci urma să se apropie. Când fu la un metru de barcă, se auzi de pe mal o împuşcătură; hipopotamul se zbătu de câteva ori cu atâta putere încât apa împroşcă până departe, apoi trupul lui enorm căzu ca un bolovan la fund.

   Căpitanul Farrow dăduse încă odată dovadă că era un ţintaş neîntrecut.

   — Măi Petre, zise George râzând, după ce îi trecu spaima, a dracului dihanie mai fu şi asta! Dă-i zor s-ajungem la mal; te pomeneşti că hipopotamul nu e mort şi se ia după noi.

   Abia se depărtară cu vreo zece metri de locul unde căzuse hipopotamul, că George strigă, speriat:

   — Uite că se întoarce dihania, Petre, repede, pare să fie rănită rău.

   Căpăţâna enormă a hipopotamului ieşise iar deasupra apei; dihania zări barca şi porni înot spre ea.

   Acum căpitanul n-ar mai fi putut ochi atât de bine deoarece barca se afla între el şi hipopotam, dar Petre, care înţelese cum stau lucrurile, abătu barca din drum. Întoarse capul şi văzu cu bucurie pe căpitan ridicând puşca; hipopotamul însă îşi schimbă în clipa aceea direcţia atât de brusc, încât glonţul căpitanului dădu greş. Hipopotamul se lăsă deodată la fund şi Petre strigă îngrozit:

   — Domnule George, încordează-ţi toate puterile, trebui să trecem peste hipopotam şi să ajungem cât mai repede la mal.

   Cu o grabă pe care ţi-o dă numai disperarea mânară barca spre mal, totuşi nu puteau înainta atât de repede pe cât ar fi trebuit şi ar fi vroit, căci căpăţâna enormă a hipopotamului apăru iar deasupra apei la nici trei metri de ei. Să nu fi fost dibăcia lui Petre, s-ar fi izbit de-a dreptul de barcă.

   Primejdia nu era încă înlăturată, deoarece hipopotamul venea cu botul căscat spre ei. Dar de data asta glonţul căpitanului nu-şi mai greşi ţinta. Odată cu detunătura armei, dihania ţâşni în sus, apa plescăi cu putere în juru-i, apoi hipopotamul căzu la fund.

   George văzu bine că glonţul nimerise de-a dreptul în botul căscat al dihaniei şi pătrunsese în creier.

   — Acum ştiu că am scăpat în sfârşit de afurisitul ăsta de hipopotam, zise George gâfâind. Nu mai e însă timp de pierdut, soldaţii se vor întoarce cu siguranţă din drum ca s-alerge încoa, căci vor fi auzit fireşte detunăturile.

   Cei doi camarazi vâsleau să le iasă sufletul şi ajunseră în sfârşit la spărtura din păpuriş unde îl aştepta căpitanul şi doctorul; ceilalţi se şi încărcaseră în luntrea cealaltă. Cum săriră şi ceştilalţi în barcă, amândouă porniră în larg.

   Abia acum găsi George timp să mulţumească tatălui său pentru ajutorul dat. Căpitanul răspunse râzând:

   — Lasă, băiatule, că ne-ai salvat şi tu de multe ori de la moarte, punându-ţi chiar şi viaţa în primejdie. Drept să-ţi spun, naş fi crezut niciodată că un hipopotam poate fi atât de rău.

   Dormea pesemne şi noi i-am turburat somnul, de aceea era atât de înfuriat, îşi dădu cu părerea George. Păcat că nu i-am putut lua căpăţâna ori măcar colţii.

   — Asta nu se mai poate face, zise doctorul. Durează câteva ceasuri până ce cadavrul intră în putrefacţie şi iese la suprafaţa apei: Şi în afară de asta, până aci ici curentul îl va îi dus cine ştie unde. Poate că va ieşi lângă vreun sat, spre bucuria locuitorilor, căci negrii se dau în vânt după carne de hipopotam.

   — Foarte mulţumesc, râse George şi se cutremură de scârbă.

   — Am auzit că e foarte gustoasă, urmă Bertram. Cel puţin aşa susţin negrii. Aha, se pare că tot s-au întâlnit soldaţii cu Northon acela.

   Departe în pădure se auziră împuşcături repezi şi repetate.

   — Aşa cred şi eu, zise căpitanul, Poate că ocolul pe care l-a făcut l-a adus fără voie iar încoace şi au dat soldaţii de el. A, pare să fie o luptă în toată regula...

   Camarazii ascultară cu încordare; împuşcăturile se auzeau din ce în ce mai îndepărtate, apoi, după o salvă puternică, se făcu tăcere.

   — Au fost cu siguranţă împuşcături de arme militare, deci soldaţii au biruit, spuse căpitanul. Aşa dar furtul bărcilor noastre nu i-a folosit la nimic lui Northon.. Acum însă să vâslim cât putem, pentru a lăsa cât mai în urma locurile astea şi să găsim undeva unul mai prielnic pentru popasul de noapte.

   ÎI găsiră curând. Era un luminiş înconjurat de tufe dese de unde nu se putea vedea focul de lagăr. Adunară vreascuri, făcură o groapă în care îl aprinseră, îşi pregătiră culcuşuri de frunze şi când se lăsă întunericul se aşezară în jurul focului mocnit ca să vorbească despre întâmplările de peste zi şi din noaptea trecută.

   — Trag nădejde să mai întâmpinăm şi altele înainte de a ajunge la coastă, altminteri m-aş plictisi prea mult, zise George râzând.

   Dorinţa i s-a împlinit mai curând decât se aştepta - după cum vom vedea în broşura următoare.

SFÂRŞIT

Volumul 166

LA TRIBURI AFRICANE

   URMĂRIT DE AI SĂI.

   — ŞTII, DOMNULE CĂPITAN, o astfel de noapte tropicală, nu prea e plăcută - zise Rindow. Mai bine m-aş simţi acum pe „Dox"- ul nostru, unde nu este atât de frig şi nici de vreo fiară n-avem a ne teme. Aici, zău, nu-mi place.

   Primul ofiţer se înveli mai bine în pături şi îşi aţinti privirea în flăcările focului, în jurul căruia stăteau camarazii. După un marş obositor îi apucase aici noaptea cam pe neaşteptate.

   — Da, dragă Rindow - răspunse căpitanul râzând - nu prea suntem noi obişnuiţi cu astfel de sforţări. Drept să-ţi spun şi eu duc dorul să mă-ntorc pe submarin, dar îl ştii pe George, ţine morţiş să cunoască partea asta de ţară.

   — Şi caută mereu aventuri - se amestecă în vorbă doctorul Bertram. Găsesc însă că am întâmpinat destule şi dac-ar merge după mine, m-aş întoarce.

   George, care stătea lângă Petre şi se şuşuia cu el, se uită atât de rugător la tatăl sa, încât acesta zise, râzând:

   — Bine, bine, băiete, o să-ţi fac pe plac şi o să mai rămânem câtva timp aici, dar trebuie să-mi făgăduieşti că de acum încolo no să mai fii atât de îndrăzneţ în faptele tale.

   — Îţi făgăduiesc, tată - răspunsă tânărul.

   Afară de cei cinci camarazi, mai erau doi marinari şi Kard în jurul focului, toţi înveliţi în pături. Căpitanul dăduse în grija marinarilor să întreţie focul toată noaptea, ca să alunge fiarele. Ca măsură de prevedere mai orânduise ca veghea să fie astfel împărţită încât să stea mereu treji câte doi oameni.

   La ultima colonie unde fuseseră, aflaseră că Mahengii, pe al căror teritoriu se aflau acum camarazii, erau iarăşi foarte aţâţaţi şi plănuiau o răscoală. Totuşi, asta nu-i înspăimântă şi le încălcaseră pământul. Totul mersese bine până acum şi cei câţiva negrii pe care îi întâlniseră, le veniră în ajutor, arătându-le drumul spre colonia unde vroiam să se ducă albii aceştia.

   — Tată - zise deodată George - nu ştiu de ce îmi vine să cred că nu ne-am afla pe drumul adevărat. Nu prea am încredere în cei doi negri pe care i-am întâlnit acum în urmă. După cele ce ni s-au spus la ultima colonie, s-ar fi cuvenit să fie ajuns până acum la aşezarea cealaltă.

   — Cam aşa gândeam şi eu, căpitane - zise doctorul Bertram - dar n-am vrut să pomenesc ceva, ca să nu-i neliniştesc pe oameni.

   — Ciudat e în orice caz că n-am ajuns încă la ţintă - spuse

căpitanul - socoteam însă că pricina ar fi piedecile pe care le-am avut de întâmpinat în drum. Dar ai dreptate, George, cei doi Negri mi-au cam dat şi mie de bănuit. Să nădăjduim însă că ajungem mâine dimineaţă la colonie.

   — Şi dacă nu, ce facem, domnule căpitan? întrebă Rindow. Vrei să te bizui şi mai departe pe informaţiile negrilor, care n-or să-ţi arate doar drumul adevărat?

   — Până acum am mers mereu în direcţia indicată de fermieri - spuse Farrow - dacă nu ajungem mâine dimineaţă la ţintă, atunci ne vom ţine mai mult spre răsărit şi astfel nu se poate să mai dăm greş.

   — Hm... ma tem că am şi trecut de ea, căpitane - îşi dădu părerea doctorul - dar să nu ne frământăm degeaba. E şi mâine zi şi vom vedea cum stăm.

   — Numai de n-am ajunge în tabăra Mahengilor - spuse Rindow - n-am încredere în nici un negru, căci toţi sunt vicleni şi mincinoşi.

   — Nu chiar toţi, dragul meu, mai sunt şi excepţii printre ei - răspunse căpitanul.

   — Luaţi seama, colo în tufiş s-a mişcat ceva! exclamă deodată Petre.

   În acelaşi timp îşi trase revolverul şi zvârli pătura de pe el, apoi sări în picioare şi sie pregăti să se-ndrepte spre tufişul cu pricina.

   — Stai, Petre! strigă George. Ştii cam la ce te poţi aştepta aici în Africa.

   Sărise şi el în sus, după ce aruncase pătura de pe dânsul. La fel făcură şi ceilalţi camarazi, iar căpitanul se adresa lui Petre, care se oprise într-adevăr.

   — E prea primejdios să ne apropiam de tufă, Petre. Dacă se aciuează vreo fiară pe acolo, eşti pierdut. Poate că stau pitiţi şi negri, care ne spionează.

   Era într-adevăr neplăcut pentru camarazi să se ştie împresuraţi de acest trib de negri, care juraseră moarte Albilor. Spre partea unde fluviul Kilombero îşi mâna apele, nu se puteau ascunde duşmăni, aşa că porniră cu toţii într-acolo.

   Camarazii îşi întocmiseră tabăra într-un mic luminiş, mărginit numai din două părţi de tufe dese. A treia latură era străjuită de iarbă, înaltă - unde de asemenea s-ar fi putut ascunde sălbateci - în vreme ce a patra era hotărnicită - după cum am mai spus - de fluviu.

   Petre şi George rămaseră lângă foc şi măsurau tufişul cu priviri bănuitoare. Ţineau armele pregătite, dar nu avură prilej să se folosească de ele, căci frunzişul nu se mai mişca.

   — Nu cumva te-ai înşelat, Petre? întrebă tânărul pe camaradul său. După cât se arată nu se află nimic în tufişul acela şi tare aş avea poftă, să-l cercetez. Ce-ar fi să mergem încetişor într-acolo şi să vedem ce e?

   — O s-o fac eu, domnule George - răspunse Uriaşul - d-ta poţi rămâne aici şi să mă ocroteşti cu revolverul.

   — Nu, nu te las să te deci singur, Petre. Hai să pornim repede, înainte de se-ntoarce tata.

   Tânărul îşi luă încetişor din loc. Când căpitanul îl văzu, vru să-l strige înapoi, dar doctorul Bertram zise:

   — Nu cred să se mai afle cineva în tufiş, domnule căpitan. Petre s-a înşelat. Lasă-i să cerceteze tufa, că, tot n-or să găsească nimic şi-apoi, îi putem apăra de aici la nevoie.

   Căpitanul urmări cu privirea pe fiul său, care se apropia încet de tufă, împreună cu Petre. Când mai erau numai la cinci metri de ea, se auziră iarăşi foşnete înăuntru, aşa că tovarăşii îşi traseră imediat armele. Crezură ca se va ivi vreun tigru.

   Dar în loc de tigru auziră cu mirare o voce tânguitoare:

   — Massers, nu împuşca la Jumbo, eu este biet negru urmărit.

   Omul vorbise englezeşte, faşa că George răspunse în aceeaşi

limbă:

   — Dacă eşti un sărman negru, atunci de ce te ascunzi aici şi ne iscodeşti? Ieşi de acolo, dar să ştii că te împuşcăm imediat dacă te porţi cu gânduri rele împotriva noastră.

   Iarăşi se auziră foşnet în tufiş, apoi ieşi pe brânci un negru încă tânăr, care se aruncă imediat la picioarele lui George rugându-l din nou să nu facă nimic.

   George îi porunci să se ridice. Băgase de seamă că negrul nu avea arme, aşa că nu le putea deveni primejdios... Sălbatecul se ridică cu teamă şi privi atât de trist şi rugător la George, încât acestuia i se făcu milă şi zise:

   — Eşti singur sau sunt şi alţii de-ai tăi pe aici, în tufiş?

   — Jumbo singur aici - răspunse negrul - dar curând vine alţi mulţi Negri, ca să omoare sărman Jumbo.

   Căpitanul Farrow şi camarazii se apropiaseră şi ei. George porunci negrului să vină cu dânşii la foc şi să le povestească de ce se ascunsese acolo şi ce avea pe cuget.

   Kard şi ceilalţi doi marinari trebuiră să rămână de pază şi să nu slăbească din ochi tufele. Lui Jumbo i se spuse să se aşeze lângă foc şi să povestească. Negrul se supuse şi privi cu lăcomie de om flămând la resturile de mâncare împrăştiate pe jos. George băga de seamă asta şi i le împinse dinainte. Sălbatecul le înfulecă la repezeală cu poftă şi după ce sfârşi îşi şterse gura, plescăind din

limbă.

   — Acum să ne povesteşti de ce-ai venit încoace şi de ce ne-ai iscodit! îi ceru căpitanul. Dar să spui adevărat, ai înţeles?

   — Biet Jumbo trebuit fuge, pentru că fraţi ai lui vrut omoare la el. Jumbo este din trib Mahengi, ăştia vrut face răscoală împotriva albi. Jumbo însă este prieten de la oameni albi, el mult timp lucrat la fermă şi ştie ca albi tare buni şi Jumbo nu fost bătut de ei. Jumbo spus la fraţi ai lui nu face răscoală împotriva albi, căci albi toţi buni. Atunci fraţi supărat şi zis că Jumbo trădător şi trădători trebuie moară. Vrăjitor deja trib vrut aresteze pe mine, dar Jumbo fost mai repede, iei culcat la pământ vrăjitor, pentru că nu mai crede în el. Jumbo învăţat crede în zeu bun al albilor. Jumbo apoi fugit, dar fraţi alergat după el şi prins. Vrăjitor bătut şi spus că Jumbo este blestemat şi oricine poate omoară pe el. Cine face asta primeşte răsplată de la vrăjitor. Dezlegat apoi pe Jumbo şi dânsul putut alerga cinci paşi. Apoi toţi fraţi alergat după Jumbo ca să omoară la el. Jumbo însă sprinten de picior, fugit ca o pisică. Fraţi de la vrăjitor însă ajuns la dânsul şi vrut omoare Jumbo, dar Jumbo pus piedecă la Pimo, Pimo căzut la pământ şi Jumbo lovit la dânsul cu cracă groasă, aşa că Pimo rămas fără cunoştinţă şi nu mai sculat de jos. Jumbo însă fugit mai departe de dimineaţă pe drum şi nu mâncat nimic. Aici Jumbo găsit tabără de oameni buni albi, dar Jumbo temut să sperie oameni albi, când iese din pădure şi albi vor trage îndată cu puşca şi omoară sărman Jumbo.

   Tânărul negru povestise cu atâta sinceritate încât camarazii îi dac crezare. Totuşi, căpitanul îi mai puse unele întrebări ca să scoată tot adevărul de la ei.

   Jumbo dădu răspunsuri limpezi şi mar spuse odată că „fraţii" săi vor veni îndată acolo dacă-l vor fi urmărit. Credea cu atât mai mult iasta, cu cât el culcase la pământ pe fiul vrăjitorului.

   Căpitanul se interesă apoi pe ce drum trebuia să apuce ca să ajungă la colonie. Jumbo îi descrise drumul, care ducea într- adevăr mai departe, spre răsărit. În direcţia pe care merseseră până acum camarazii n-ar fi ajuns la ţintă.

   — Aşa dar, am fost înşelaţi - zise George - cu siguranţă c-au fost Mahengi, care ne-au îndrumat într-adins pe un drum greşit.

   — Şi eu tot aşa cred - spuse căpitanul.

   Întorcându-se iar spre Jumbo, îl întrebă:

   — Unde am fi ajuns, dacă am fi mers mai departe pe drumul acesta?

   — În munţi, Masser, acolo locuiesc şi Mahengi, care sunt gata de război. Jumbo însă nu face parte din trib acesta.

   — Care va să zică trebuie să ne aşteptăm la o vizită a sălbatecilor - spuse doctorul Bertram - rămânem aici, sau ne căutăm alt loc, domnule căpitan?

   — Trebuie să rămânem, doctore, căci nu cunoaştem ţinutul şi probabil că n-o să găsim alt loc de tabără în timpul nopţii.

   — Dacă sălbatecii l-or vedea aici pe Jumbo, o să vrea să-l omoare, ceea ce nu trebuie să lăsăm să se întâmple. Şi atunci nu vom putea ocoli o luptă - îşi dădu părerea Rindow.

   — Trebuie să-l ascundem pe Jumbo, apoi să căutăm să-i îndruma pe sălbateci pe o urmă greşită - răspunse Farrow. Poate că se vor lăsa înşelaţi dacă vom spune că l-am văzut pe Jumbo departe de tabăra aceasta.

   — Massers, Mahengii nu se lasă înşelaţi, ei crede Jumbo este aici, caut pe el şi găsesc. Jumbo ştie ascunzătoare bună, pe aproape, el vrut fuge acolo, dar văzut apoi oameni albi aici, care are mâncare. Atunci Jumbo nu fugit mai departe.

   — Şi unde e ascunzătoarea aceea? întrebă Farrow.

   — La jumătate ceas de aici este munţi, acolo peşteră mare, unde oameni albi poate se ascunde de Mahengi. Ei caută şi în munţi, dar nu poate găsi peşteră pe care numai Jumbo cunoaşte; peştera poate fi închisă cu piatră mare.

   — Minunat! făcu George. Să pornim îndată într-acolo! În locul acela negrii nu ne pot ataca din toate părţile şi vom putea dormi netulburaţi. Mâine vom merge apoi în satul tribului cu pricina şi vom căuta să împiedecăm o răscoală.

   — Spui asta ca şi cum ar fio nimica toată, dragă George - zise căpitanul - dar de dus tot ne vom duce, deoarece mă tem că negrii vor să atace tocmai colonia la care avem de gând să mergem noi. Poate că izbutim să-l speriem pe căpetenie.

   — Oricum, întreprinderea e destul de îndrăzneaţă - spuse doctorul Bertram - să ne strângem deci tabăra şi să facem ca şi cum, am porni în munţi. Jumbo va trebui să ne călăuzească însă.

   Când lucrurile fură strânse şi focul stins, ceva zbură prin aer. Jumbo se trânti repede la pământ, apoi sări iar în sus şi pieri în tufiş.

   Petre făcu câţiva paşi şi scoase o săgeată din pământ.

   — Ia seama, îl preveni doctorul. Se poate să fie otrăvită. Ia s-o vedem!

   În vreme ce Bertram o examina, George alergă spre tufa de unde fusese trasă săgeata. Fără să stea pe gânduri, descarcă trei gloanţe în frunziş. Un ţipăt de durere îi dovedi că nimerise duşmanul nevăzut, dar când lumină între crengile tufei - întâmpină cu Petre, care-i venise în ajutor - nu văzu pe nimeni acolo. Un foşnet de frunze le arătă, însă că duşmanul îşi căuta

salvarea în fugă.

   Căpitanul îl strigă pe Jumbo, care se ivi îndată în luminiş.

   — Arată-ne repede drumul, Jumbo, vrem să părăsim numaidecât locul! spuse Farrow. Fraţii tăi o să vină îndată, cu siguranţă că acela care a slobozit săgeata a fost unul din urmăritorii tăi.

   Jumbo luase săgeata din mâna doctorului şi după ce o examină zise:

   — Fost Pimo, fecior de la vrăjitor. Pimo împodobeşte săgeţi ale sale cu pană mică roşie, săgeată foarte rău otrăvit.

   — Asta am văzut şi eu - zise doctorul - dar hai să ne grăbim, altfel dăm de dracu dacă Pimo îşi aduce tovarăşii încoace!

   Jumbo o luă repede înaintea camarazilor. Îi duse pe o potecă ascunsă, pe tare se părea că o cunoaşte bine. După o jumătate de ceas camarazii văzură înaintea lor câţiva munţi destul de înalţi, spre care se-ndreptă tânărul Negru. Începură să urce şi când ajunseră la o înălţime de vreo sută de metri, Jumbo de abătu de pe poteca lată de munte şi porni pe o cărare care şerpuia pe marginea unei prăpăstii adânci. Camarazii păşeau cu băgare de seamă în urma negrului, care cunoştea bine drumul. În cele din urmă se opri la un mic platou stâncos şi arătă spre un bloc mare de stâncă, care se sprijinea de perete.

   — Massers, aici peşteră, Jumbo dă la o parte piatră mare, apoi oameni albi poate târăşte în peşteră.

   Se puse îndată pe lucru, ajutat de Petre. O deschizătură mică se ivi şi Jumbo intră.

   George îşi aprinse lampa de buzunar şi lumină în peşteră. La gură peştera era scundă, însă înăuntru se lărgea şi se înălţa. Jumbo aşteptă pân, a intrară toţi camarazii, apoi, tot cu ajutorul lui Petre, închise la loc „uşa".

   — Masseri este aici în siguranţă faţă de Mahengi - spuse tânărul negru - nici la Jumbo nu frică aici de fraţi ai lui, ei caută dar nu găseşte. Masseri poate doarme aici fără frică, numai un om sta de pază îşi Jumbo va face asta un ceas.

   Căpitanul cercetă cu amănunţime peştera la lumina lămpii. Găsi totul în bună regulă şi în curând camarazii îşi desfăcută iar păturile şi se întinseră să doarmă, după ce orânduiseră paza.

   George avea schimbul al doilea şi fu trezit de Rindow când îi veni rândul. În peşteră era întuneric de nu vedeai mâna înaintea ochilor. Ca să se poată orienta puţin, tânărul aprinse pentru câteva clipe lampa de buzunar şi se postă apoi la intrarea peşterii, ca să audă orice zgomot de afară, dacă s-ar fi apropiat cineva.

   O tăcere apăsătoare domnea în peşteră. Se auzea lămurit

respiraţia camarazilor care dormeau.

   Timpul trecea fără să se întâmple nimic. Deodată însă, tânărul auzi un zgomot ciudat în peşteră. I se păruse că cineva se târăşte pe pământ. În mai puţin de o clipă aprinse lampa şi lumină în juru- i. Apoi scoase un ţipăt care-i trezi din somn pe camarazi.

   II.

   TRĂDĂTORUL.

   LA LUMINA LĂMPII lui George camarazii văzură târându-se pe pământ doi şerpi. Doctorul Bertram recunoscu îndată soiul lor şi strigă:

   — Băgaţi de seamă, sunt şerpi Uraus, a căror muşcătură e mortală. Uite că mai vin alţii din fund... Am nimerit aici într-o peşteră de şerpi!

   Camarazii nu mai stătură să asculte explicaţiile doctorului, ci începură să tragă cu revolverele. George răni de moarte cele două târâtoare din faţă şi când camarazii îşi aprinseră şi ei lămpile, el nu-şi putu opri un ţipăt de spaimă. Din fundul peşterii veneau, târându-se, tot mai mulţi şerpi. George numără opt, care se îndreptau spre camarazii săi. Gloanţele răpăiau cu nemiluita şi în curând se zvârcoleau la pământ nenumărate târâtoare.

   Dar primejdia nu trecuse, căci după câteva clipe se iviră alţi şerpi. Fumul se îngroşase atât de mult în peşteră, din pricina gloanţelor trase, încât camarazii abia mai puteau respira. După ce mai împuşcară patru şerpi, căpitanul strigă:

   — George, încearcă să dai la o parte piatra de la intrare! la-l pe Petre să-ţi ajute. Trebuie să ieşim de aici, altminteri ne înăbuşim cu toţii, sau ne muşcă şerpii.

   Uriaşul sări îndată spre intrare şi încercă să dea la o parte bolovanul. Nu izbuti însă şi nici ajutorul lui George nu-i fu de folos.

   Tânărul clătină mirat capul şi după ce mai încercară odată, zise:

   — Tată, intrarea e încuiată. Mă tem ca am căzut într-o cursă. Ah, Jumbo a dispărut!

   Deoarece deocamdată nu se mai arătau şerpi, camarazii priviră cercetător în jurul lor. Într-adevăr, tânărul negru nu era nicăieri. Dar cum să fi dispărut din peşteră, la a cărei intrare stătuse de pază George?

   — Trebuie să fie şi o a doua ieşire pe aici! strigă tânărul. Poate că e acolo în fund, de unde veneau şerpii. Se pare că Jumbo ne-a trădat şi ne trimite acum pe cap reptilele astea scârboase. Uite că vin altele!

   Într-adevăr, alţi trei şerpi uriaşi veneau, târându-se, din ungher, dar fură primiţi imediat cu gloanţe bine ţintite. Nici nu-şi dăduseră bine sufletul şi alţi trei se iviră, dar nici aceştia n-avură o soartă mai bună.

   — Aşa ticăloşie n-am mai văzut! scrâşni doctorul Bertram. Acum îmi dau seama ca urmăreau să ne prăpădească în peştera asta. Dar lasă că ieşim noi de aici şi va fi vai şi amar de sălbatecii aceia. De data asta voi fi eu cel dintâi care o să trag într-înşii.

   Alţi şerpi nu se mai arătară în peşteră, cu toate acestea camarazii rămaseră de veghe căci se putea întâmpla ca trădătorul să urmărească a-i lăsa să adoarmă, pentru ca apoi să-şi urmeze opera începută.

   După ce se scurse o jumătate de ceas, George se apropia de ungherul de unde ieşiseră şerpii. Luminând cu lampa, văzut că se făcea o cotitură, care dădea într-un gang. Din depărtare nici nu sar fi putut băga de seamă asta.

   Acum era lesne de ghicit pe unde dispăruse Jumbo şi dincotro veneau şerpii. Ticălosul trebuie să-şi fi adus o provizie întreagă; nădăjduise că albii vor fi omorâţi repede-repede, apoi va intra el în stăpânirea armelor lor şi a celorlalte obiecte. Toată povestea ce-o îndrugase era cu siguranţă o minciună sfruntată; urmărise numai să-i atragă în cursă pe camarazi, ca să-i poată prăpădi mai lesne.

   George vroia să-ncerce acum să se târască prin gangul acesta, ca să ajungă la a doua ieşire. Tatăl său se codi, însă, să-i dea încuviinţarea, temându-se c-ar mai putea fi şerpi pe acolo.

   — Îi văd eu de departe, tată şi mă dau repede înapoi, pe urmă îi ucid cu gloanţe. Să vie şi Petre cu mine, pentru ca să putem deschide cu forţa intrarea, dacă va fi nevoie.

   Căpitanul îşi dădu seamă că băiatul avea dreptate, aşa că-şi dădu încuviinţarea. George mai lumină odată în gang şi ne mai văzând nici un şarpe înaintea lui, începu să se târască pe brânci, ţinând lampa aprinsă între dinţi. Gangul se întindea mult, dar după vreo zece metri făcea o cotitură.

   George înaintă cu luare-aminte şi la vreun metru de această cotitură îl izbi deodată în faţă un fum albăstrui, care-i tăie respiraţia. Tânărul îşi dădu îndată seamă de primejdie. Vru să o ia repede înapoi - dar era prea târziu. Simţi deodată că se prăbuşeşte într-o prăpastie adâncă; înainte de a-şi pierde cunoştinţa, mai băgă de seamă că nişte mâini îl înhăţară şi-l traseră de acolo. La fel se petrecu şi cu Petre, care căzuse şi el ameţit la pământ şi fu luat în primire de mâini tuciurii şi târât de acolo.

   Căpitanul şi camarazii aşteptară mult timp înapoierea lui George. În cele din urmă se oferi Rindow să pornească el în căutarea tânărului. Intră imediat în gangul îngust, dar după vreo opt metri trebui să se oprească, pentru că gangul era învăluit în fum gros, albăstrui, începând din locul acela. Primul ofiţer nu mai putea să respire şi trebui să se retragă repede. Se-ntoarse la căpitan şi-i spuse ce descoperise.

   — Ăsta e fumul ameţitor pe care vracii negrilor îl folosesc la şarlataniile lor - îşi dădu părerea doctorul Bertram - George şi Petre au căzut în mâinile sălbatecilor. Din fericire fumul nu poate ajunge până în peştera aceasta, pentru că ieşirea este închisă.

   — Dar trebuie să facem ceva ca să-i salvăm! strigă căpitanul.

   — Mi-a venit mie o idee! spuse deodată Kard. Ma voi târî prin gang şi, cu ajutorul unei tunici, voi face vânt fumului afară. Poate ca izbutesc, aşa că vom putea părăsi peştera prin gangul acesta.

   — Ideea e bună - încuviinţă doctorul - numai ca ma tem că şi a doua ieşire va fi închisa, aşa că fumul nu se va putea retrage. De încercat putem încerca însă.

   Kard lua tunica uşoară a doctorului, îşi aprinse lampa de buzunar şi intră în gang. Ajunse curând la locul unde stăruia fumul şi începu să-i facă vânt cu tunica. Băgă de seama ca fumul se împrăştia puţin şi putea respira mai în voie. Înainta mereu mai departe şi în cele din urmă ajunse la cotitură. Luminând cu lampa văzu înaintea lui un gang de vreo patru metri lungime, umplut şi acesta cu fum. Înăbuşit aproape, fu nevoit să se întoarcă, ceea ce izbuti cu miare greu şi îşi pierdu cunoştinţa, după ce abia mai avusese timpul să spună camarazilor că nu făcuse treaba decât pe jumătate.

   Ceilalţi doi marinari se oferiră îndată să continue ceea ce începuse Kard. Dispărură cu iuţeală în gang şi ascultând de sfatul doctorului îşi puseseră batiste la gură. Izbutiră să alunge fumul din gangul lung de patru metri şi când dădură de o nouă cotitura, văzură la oarecare depărtare înaintea lor cerul limpede al nopţii. Fumul se împrăştia acum aproape de la sine, dar marinarii tot îl mai vânturară.

   În cele din urmă ajunseră la ieşire şi priviră afară. De jur- împrejur nu se zărea picior de negru. De la gura gangului ducea, pe lături, o potecă de piatră, pe când drept înainte era prăpastie adâncă.

   În vreme ce un marinar rămase de pază, celălalt se înapoia prin gang şi ajungând la căpitan îl înştiinţă că izbutiseră să ajungă la gang.

   În vremea asta, doctorul Bertram îl readusese în simţiri pe

Kard. Camarazii îşi strânseră în grabă raniţele, apoi începură să se târască prin gang.

   Când George se trezi, zăcea întins pe un fel de targă şi era dus repede prin pădurea întunecoasă. Încercă să se ridice, dar băgă de seamă că era legat de targă, astfel că nu se putea mişca. Numai capul îl putea ridica puţin şi când ochii i se obişnuiră cu întunericul, văzu înaintea lui încă o targă, purtată de doi oameni şi pe care zăcea întins un trup. Să fi fost Petre?

   George strânse pumnii de mânie la gândul că fuseseră traşi pe sfoară. Sălbatecii erau pregătiţi şi probabil că peştera aceea le slujise de multe ori de capcană.

   Vreo trei ceasuri mers eră astfel prin pădure. Apoi negrii începură deodată să încetinească pasul şi scoaseră câteva strigăte, cărora li se răspunseră din depărtare.

   Nu trecu mult şi ajunseră în stând sălbatecilor, unde îi întâmpinară urlete de bucurie.

   Prizonierii fură lăsaţi jos în faţa unei colibe mari şi unul din purtători dispăru înlăuntrul ei. Se-ntoarse îndată însă însoţit de un negru gras mai în vârstă, care după ce se uită curios la „pradă" dădu câteva porunci.

   Imediat Petre şi George fură ridicaţi iarăşi şi duşi mai departe. Într-o colibă mai mică fură dezlegaţi şi preveniţi - în limba engleză - să nu încerce să fugă. Paznicii făcură gesturi ameninţătoare cu suliţele, ca să le arate că nu e de glumit.

   Cei doi camarazi răsuflară uşuraţi când se văzură dezlegaţi. Tânărul zise râzând Uriaşului:

   — Am făcut o excursie plăcută, Petre; cred că sălbatecii n-au gânduri rele cu noi, altminteri nu ne-ar fi scos legăturile. Nu pare să fie atât de greu de fugit - numai că ar trebui să sărim peste gardul înalt ce împrejmuieşte satul. Aş vrea să ştiu însă de ce ne- au târât încoace.

   — Poate că vor să ne ţie ca ostateci - răspunse Petre - şi eu mă mir că ne-au lăsat dezlegaţi.

   — Pesemne că nu ne cunosc dumnealor! râse tânărul. În orice caz, ne vom folosi de cel dintâi prilej ca să ştergem putina. Ia să văd dacă avem voie să părăsim coliba asta.

   George păşi binişor spre ieşire, care era acoperită de o blană de animal. O dădu la o parte şi văzu că cei patru negri care stăteau de pază acolo, nu-l mai ameninţară cu suliţele. Cel mai bătrân dintre ei întrebă:

   — Master vrea iese din colibă? Atunci poate plimbă numai prin sat, dar nu părăseşte la el.

   George încuviinţă cu însufleţire, apoi făcu semn lui Petre şi amândoi ieşiră afară. Paznicii se puseră şi ei în mişcare, rămânând la doi metri distanţă şi nu scăpau o clipă din ochi pe prizonieri.

   Aceştia merseră agale prin sat. Porţile gardului erau încuiate şi păzite de doi sălbateci. George nu dădu atenţie acestui lucru, ci merse înainte pe „strada principală", ca să ajungă la coliba căpeteniei. Când fu însă aproape de ea, paznicul cel mai bătrân îi strigă din urmă:

   — Master, nu trebuie merge în colibă de Mihola; Mihola este om bun, dar supără foc când Masters vine în colibă.

   — Vrem să vorbim cu Mihola - răspunse George - du-te înăuntru şi întreabă-l dacă-i putem face o vizită.

   — Nici eu nu trebuie merge în colibă de la Mihola - răspunse paznicul - dar eu spune Bombo, paznic de la Mihola.

   În faţa colibei şezuse un negru încă tânăr, care se ridicase la ivirea celor doi prizonieri escortaţi. Paznicul camarazilor se apropiă şi vorbi cu el câtva timp, iar ca urmare Bombo intră în coliba căpeteniei. Când ieşi de acolo, spuse ceva paznicului bătrân, care se adresă apoi lui George:

   — Master, tu poţi intra în colibă de la Mihola, el vrea vorbeşte la tine. Dar nu face nimic la dânsul, altfel voi este omorât îndată.

   George râse şi păşi spre colibă. Bombo dădu în lături blana care acoperea uşa şi cei doi camarazi intrară. Tânărul îl văzu pe Mihola stând jos pe o blană în mijlocul colibei şi... fumând. Alături avea o măciuca, cu care să se poată apăra la nevoie.

   George îl salută zâmbind, la care căpetenia arată spre blană, invitând pe cei doi camarazi să ia loc. Abia acum bagă de seamă George că intrase în colibă şi paznicul bătrân. Văzu însă îndată că nu făcuse asta ca să-l apere pe căpetenie, ci ca să-i servească de tălmaci.

   Mihola începu să îndruge ceva din care George nu pricepu boacă. Dar paznicul îi tălmăci îndată ce spusese căpetenia. Era un fel de formulă de bun-venit.

   George se miră că sălbatecul acesta, care pusese doar să-l ia prizonier, îl trata aproape ca oaspete; curând avea să afle însă ce avea de gând căpetenia. Se iscă o discuţie, pe care paznicul o tălmăci astfel:

   — Mihola auzit că Masteri este războinici mari şi viteji. Mihola nu vrea ca ei fie prizonieri în sat. Masteri trebuie făgăduieşte nu fuge, atunci Mihola crede şi Masteri poate părăseşte şi sat.

   — Şi de ce am fost aduşi încoace? întrebă George. Dacă e vorba să fim oaspeţii tăi Mihola, nu trebuia să ne iei prizonieri şi să ne aduci aici.

   — Mihola foarte şiret - îl lăudă sălbatecul - Mihola nu crezut că

Maşteri va veni, dacă Mihola face rugăminte mare la Maşteri. Aşa Mihola adus Maşteri încoace, ei îndeplineşte la dânsul mare rugăminte, după aceea va fi liberi.

   — Şi dacă nu-i îndeplinim rugămintea lui Mihola, ce se întâmplă atunci?

   — Atunci Maşteri nu trăieşte bine aici, Mihola va fi foarte aspru cu Masteri şi Masteri trebuie muncească.

   „Aşa dar sclavi!" lui George îi veni să zâmbească de naivitatea căpeteniei şi întrebă de ce fel de rugăminte e vorba.

   — Maşteri - răspunse Mihola - aproape de sat al nostru trăieşte dihanie mare, tu merge acolo cu fraţi ai tăi şi omoară la ea. Mihola ştie că Maşteri are arme bune, eu dai înapoi la voi dacă făgăduieşte nu fuge şi omoară dihanie.

   Cuvintele acestea stârniră interesul tânărului. Acum vedea limpede pentru ce fusese adus aici. Dar deşi se bucura de aventura care îl aştepta, nu vroia să se lase silit la aceasta. De aceea răspunse foarte liniştit:

   — Nu-ţi pot împlini dorinţa, Mihola.

   Chipul căpeteniei se întunecă. Privi aproape ameninţător la George şi zise:

   — Tu trebuie gândeşte, mai bine va fi dacă mergi şi omori dihania. De ce nu poate tu împlineşte mare dorinţă de la Mihola?

   — Pentru că aşa ceva nu pot face ca prizonier. Numai ca om liber am noroc în asemenea chestii şi o să şi omor „dihania". Dacă spui că sunt liber, îţi făgăduiesc că voi întreprinde ceva împotriva ei.

   — Şi tu nu fuge dacă Mihola spune tu eşti liber? întrebă, bănuitor, căpetenia.

   — Dacă sunt liber n-am nevoie să fug - răspunse tânărul. Mihola însă trebuie să-şi ţină cuvântul şi să nu trimită paznici după noi când vom merge în pădure.

   Căpetenia stătu o clipă pe gânduri, ridică apoi capul şi zise aproape solemn:

   — Mihola spune la voi este liber, voi poate merge în pădure şi nu urmăreşte la voi războinici. Acum tu vrei omoară dihanie?

   — Da, voi încerca, dar trebuie şi să-mi făgădui eşti că după îndeplinirea acestei însărcinări vom continua să fim liberi şi ne vom putea întoarce la camarazii noştri.

   — Da, eu făgăduieşte; Mihola ţine de cuvânt, dacă şi Maşteri face.

   Ca întărire a acestei înţelegeri, căpetenia puse să se aducă de mâncare şi vin de palmier.

   După aceea Mihola înmâna lui George şi Petre armele şi celelalte lucruri ce le fuseseră luate. Cei doi părăsiră apoi liberi coliba.

   III.

   LUPTA ÎMPOTRIVA DIHANIEI.

   DUPĂ O JUMĂTATE DE CEAS se ivi paznicul în coliba lor. Zâmbi cu bunăvoinţă celor doi camarazi, apoi zise:

   — Maşteri este nu numai foarte viteji, ci şi foarte deştepţi. Maşteri silit pe Mihola lasă la ei liber, asta foarte bine pentru Masteri.

   — Cum te numeşti? întrebă George pe bătrân. Pari să fii şi tu foarte deştept şi ne-ai putea dă sfaturi bune cum să răpunem dihania.

   Negrul se simţi măgulit şi răspunse cu mândrie:

   — Eu este Ruga şi eu este deştept şi ştie cum poate prinde Maşteri dihanie.. Numai Ruga ştie cine prieten al ei.

   — Dacă ştii, Ruga, atunci povesteşte-ne cum stă cazul.

   — Maşteri spune Ruga foarte deştept. Ruga fost la fermă mare unde învăţat limbă de la bărbaţi albi. Masseri, dihanie iveşte noapte, când luminează luna. Ea mare şi arată ca om. Dihania omoară războinicei aceia noi cu otravă, apoi taie cap de la războinici, nu ia însă cu ea, ci lasă pe loc, ca să fie găsit de noi. Ruga foarte deştept şi Mihola ştie asta, de aceea trimite pe Ruga să afle ce vrea dihania. Ruga ascuns în pădure şi stat la pândă. Dihanie venit dar fost şi om cu el. Ruga recunoscut Pimo, fiu de la mare vrăjitor, care locuieşte în sat vecin. Mihola adesea avut ceartă şi război cu vecini din pricina mare vrăjitor, care nu vrea ca aici stăpâneşte Mihola, el vrea ca Pimo fie rege peste toate triburi. De aceea dihanie omoară toţi războinici de la noi pe care întâlneşte noaptea, dihanie vrea sperie Mihola, ca el recunoaşte Pimo ca rege al negrilor.

   — Care va să zică, Ruga, crezi că îndărătul acestei dihănii stă marele vrăjitor al vecinilor noştri? întrebă George.

   — Ruga ştie cu siguranţă asta. Dihanie este chiar mare vrăjitor de la trib vecin, Ruga însă nu trebuie spune Mihola, el teme mult de mare vrăjitor.

   — Bine, la noapte o să ne ducem să vedem dihania. Vrei să ne arăţi drumul care duce într-acolo?

   — Ruga arată la voi ziua, noaptea nu trebuie merge prin pădure, Mihola oprit asta, pentru că toţi războinicii trebuie moară când întâlneşte dihania.

   — Tribul vostru face şi el parte din neamul Mahengilor, Ruga?

   — Da, Maşter, noi însă este numai trib mic, de departe, dar vecini aparţine de trib mare al Mahengilor. Mare vrăjitor vrea face răscoală omoară albi, noi însă împotriveşte.

   — ÎI cunoşti pe... Jumbo, care ne-a tras pe sfoară?

   — Ruga cunoaşte bine Jumbo, dar Jumbo nu este din trib al nostru, el din trib vecin. Maşter ştie că Jumbo vrea prinde şi omoară Maşteri, dar războinici de la noi venit pe neaşteptate şi luat albi de la vecini. Maşteri fost în nesimţire şi nu băgat de seamă cum venit războinici de la Mihola şi răpit prizonieri de Rabubo.

   — Cine mai e şi Rabubo ăsta?

   — Rabubo căpetenie de la trib vecin. Fost numai patru războinici care vrut prinde Maşteri, fost şi Pimo cu ei. Războinici de la noi fost însă zece, noi luat prizonieri când războinici de la Rabubo vrut duce albi.

   George văzu acum că negrii aceştia n-aveau nici o vină în răpirea lor, aşa că era şi mai dispus să-i ajute şi în acelaşi timp să se răzbune pe Rabubo.

   În cursul după amiezii ceru lui Ruga să-i descrie drumul şi locul unde se ivea noaptea dihania, apoi porni împreună cu Petre. Locul cu pricina era un luminiş, de lângă o apă mare. George văzu pe mal mulţi crocodili, care dormitau în nisip. Tânărul cercetă cu amănunţime împrejurimile şi îşi căută un loc de unde putea cuprinde cu privirea luminişul, fără ca el să fie văzut. Vroia să ia prin surprindere „dihania", căci era şi el încredinţat că îndărătul acesteia se ascundea vrăjitorul căpeteniei Rabubo.

   După trei ceasuri se înapoiară în sat, unde fură primiţi iarăşi de Mihola. Acesta se bucură foarte mult, când George îl încredinţă că va prinde dihania chiar vie.

   Când cei doi camarazi se aflau din nou singuri în coliba lor, Petre întrebă pe tânăr cum avea de gând să răpună dihania.

   — Ne ascundem în frunzişul des al unui copac, pe care mi l-am şi ales. E lângă apă şi de acolo de sus avem o privire bună asupra luminişului. Nu trebuie să ne lăsăm văzuţi, căci după spusele lui Ruga dihania lucrează cu săgeţi otrăvite. O s-o observăm câtva timp, apoi vom vedea ce e de făcut. În orice caz, voi încerca să-i zvârl din mână arma cu care aruncă săgeata. Dacă izbutesc să fac asta, n-avem de ce ne mai teme şi putem lucra pe faţă. Şi acum, să ne facem pregătirile! Nu trebuie să mergem prea târziu în pădure, căci dacă se lasă întunericul, se poate să fim zăriţi de Pimo şi tovarăşii săi.

   Începură prin a-şi examina temeinic armele. Acestea le fuseseră luate şi se putea să fi fost stricate, dacă sălbatecii se

jucaseră cu ele.

   Când sfârşiră cu treaba asta, George ceru să li se aducă două pături, pe care vroiau să le ia cu dânşii, deoarece noaptea făgăduia să fie răcoroasă. Apoi tânărul mai căută câteva frânghii lungi, pe care le înnodă, ca să aibă o funie lungă. Petre îşi dădu seamă îndată ce urmărea odorul său cu asta şi-i dădui o mână de ajutor.

   Cu două ceasuri înainte de a se înnopta porniră la drum. Aveau de mers aproape un ceas până să ajungă la luminişul pe care vroiau să-l mai cerceteze odată la lumina zilei, pentru mai multă siguranţă.

   În cele din urmă ajunseră la luminiş. George nu intră imediat într-însul. Îl ocoli mai întâi, la adăpostul tufelor şi după ce se încredinţă că nu se găsea nimeni pe acolo, îi arătă lui Petre copacul pe care şi-l alesese ca post de observaţie. Nu trebuiau încă să se urce în el, deoarece se putea să fie vreo iscoadă prin apropiere. Abia pe întuneric puteau face asta.

   Ruga îi povestise că tribul lui Rabubo se afla pe lângă aceeaşi apa care curgea pe marginea luminişului. Se găsea la vreun ceas de drum în susul apei şi se putea ajunge lesne acolo cu o barcă.

   Din acest motiv cei doi camarazi se ascunseră aproape de mal, ca să observe şi apa, căci dihania putea veni şi pe calea aceasta.

   Când se lăsă întunericul, George, începu să-şi facă pregătirile. Întinseră funia adusă de-a curmezişul luminişului, în aşa fel ca să fie numai cu vreo zece centimetri deasupra pământului. Se căţărară apoi în copac, îşi căutam un post bun de observaţie, se înveliră în pături şi rămaseră în aşteptare.

   Ceasurile se scurgeau unul după altul, fără să se ivească ceva în luminiş. Miezul nopţii se apropia şi camarazii deveneau tot mai nervoşi; acum trebuia să se arate dacă „dihania" venea în fiecare noapte, sau numai atunci când războinicii lui Mihola se duceau la vânătoare în luminiş.

   Luna răsărise, luminând slab tot ţinutul.

   Deodată, George îl ghionti pe tovarăşul său, era miezul nopţii, după cum arăta ceasul-brăţară. Se auzeau acum lovituri de vâslă, ce se apropiau încet de luminiş. Aproape imediat tânărul zări un kanu care aluneca de-a lungul malului. Într-însul se afla un negru, care-şi rotea privirile în jur şi când ajunse la luminiş, opri brusc luntrea.

   După ce mai cercetă cu privirea în juru-i scoase un ţipăt de pasare, care lăsă un ecou prelung în noapte.

   George îşi plimbă privirile de la apă la luminiş şi înapoi. Ţipatul acela de pasăre era de sigur un semnal şi nu putea fi decât pentru vrăjitor, al cărui fiu, Pimo, se afla probabil în kanu, ca să iscodească luminişul, înainte ca tatăl său să intre în acţiune.

   Când George îşi îndreptă iar privirea în luminiş, tresări speriat. De partea cealaltă, pe marginea pădurii, se ivise o făptură ciudată, care înainta încet şi cu băgare de seamă. Era de înălţime uriaşă şi semăna într-adevăr cu un om. Era însă cu mult mai mare ca un om, care ar fi părut un pitic pe lângă ea.

   Cei doi camarazi îşi scoaseră pistoalele, văzând ca ciudata făptură se apropia mereu. Acum se afla numai la câţiva metri de locul unde George întinsese funia de-a curmezişul luminişului. Dacă n-o vedea... atunci se va poticni de ea şi va cădea la pământ. Camarazii plănuiseră să se folosească de aceasta clipă ca să atace „dihania", dar ivirea negrului pe apa nărui planul acesta. George era încredinţat că tânărul negru le va trimite atunci câteva săgeţi otrăvite.

   Făptura misterioasă mai era numai la câţiva centimetri de funie. Se va apleca, pentru a examina funia?

   Nu se întâmplă aşa, ci făptura păşi mai departe, apoi. scoase o exclamaţie de spaimă, se clătină şi căzu în nas. George văzu cum partea de deasupra a făpturii se desprinse şi o bucată zbură cât colo, ca şi cum personajul acela ciudat s-ar fi sfărâmat în cădere.

   Partea de jos a monstrului se ridică îndată iar şi rămase ca încremenită locului. Cei doi camarazi văzură acum că partea asta avea un cap omenesc, de negru, care se rotea în toate părţile, de parcă s-ar fi aşteptat la un atac.

   Tânărul negru din kanu îşi aduse repede luntrea la mal îşi sări pe uscat. Ca o căprioară începu să alerge înspre „dihanie", privind mereu în toate părţile.

   — Repede jos, Petre! strigă George Uriaşului. Acum e momentul potrivit, avem pe duşmani în faţa noastră şi nu putem fi atacaţi din două părţi.

   Tânărul îşi şi dădu drumul jos, ferindu-se să facă zgomot. Tocmai când puse piciorul pe pământ, ajunsese şi tânărul Negru la „dihanie". George auzi câteva întrebări grăbite, apoi se aplecară amândoi şi cercetară funia întinsă. George se folosi de clipa aceasta şi se repezi înainte. Ţinând revolverul în mână, alergă spre negrii tari îl simţiră abia când îi auziră paşii. Se ridicară speriaţi şi când văzură arma îndreptată asupra lor, încercară să ajungă la desiş. George le strigă să stea, dar pentru că cei doi nu dădură ascultare, tânărul trase şi nimeri „dihania" în picior. Aceasta se prăbuşi îndată la pământ, vru să se ridice, nu făcu însă decât un pas şi căzu iar înainte ca George să-l poată lua la ochi pe

celălalt, acesta dispăruse în desiş.

   Tânărul îl căută în juru-i pe Uriaş. Acesta venea abia acum şi se ocupă îndată de cel căzut la pământ. Îl ridică şi-l duse repede în tufiş, ca să fie ferit de săgeţi.

   George îl urmărise pe celălalt până la marginea pădurii, dar nul mai putu ajunge. Se mulţumea însă cu captura făcută. Ridică partea căzută de pe capul „dihaniei" şi se duse după Petre, care tocmai îl lega şi-l pansa pe cel împuşcat.

   — Încercarea noastră a izbutit, Petre - zise tânărul - să ne grăbim să-l ducem pe dumnealui în satul lui Mihola, altminteri suntem în primejdie să fim atacaţi de oamenii lui Rabubo, pe care cu siguranţă că-i va aduce Pimo. Haide, ia-l tu în spinare pe negru, eu o să duc „drăcia" asta, care nici ea nu-i prea uşoară.

   Legatul şi pansarea rănitului dură câtva timp. Camarazii nu se îngrijeau însă prea mult, deoarece presupuneau că Pimo trebuia să meargă în sat ca să aducă ajutor şi asta avea să dureze.

   Dar Pimo şi tatăl său îşi luaseră şi ei măsurile. Zece războinici ai lui Rabubo aşteptau în apropiere, într-un kanu mare. Pimo se dusese la ei ca să-i aducă.

   Tocmai când Petre îşi încărcase povara în spinare, se auziră deodată foşnete în tufişuri şi imediat se năpustiră făpturi negre asupra celor doi camarazi. Îşi rotiră măciucile în aer şi le dădură drumul cu putere pe capetele lui George şi Petre, care se prăbuşiră în nesimţire. Negrii scoaseră urlete de bucurie şi vrură să se arunce asupra camarazilor, ca să-i omoare, dar Pimo îi opri, căci vroia să-i aducă pe albi vii în satul lui Rabubo, care avea să hotărască pedeapsa ce li se cuvenea.

   Războinicii târâră pe prizonieri la mal şi-i aşezară în kanu-ul cel mare. Începură apoi să vâslească, urmaţi de celălalt kanu, în care se aflau Pimo cu tatăl său rănit.

   IV.

   LUPTA.

   ÎN DRUM SPRE SATUL SĂLBATICILOR George se trezi din leşin. Se văzu legat fedeleş şi jefuit de toate lucrurile sale. Negrii vâsleam încet şi kanu-ul aluneca dus de curent.

   Ridicând puţin capul, George îl zări pe Petre, care se trezise şi el din leşin.

   După, vreun ceas kanu-ul ajunse la sătul sălbatecilor. Cei doi prizonieri fură luaţi pe sus şi George fu dus într-o colibă goală unde îl legară de un stâlp, aşezat se vede anume acolo pentru scopul acesta. Cei doi camarazi fură despărţiţi, căci George fu

lăsat singur în colibă.

   Aşa legat de-a-n picioarele cum era, tânărul putea să vadă deschizătura, acoperită de o blană. Printr-o crăpătură văzu că era străjuit de doi paznici, astfel că nu era de gândit la fugă.

   În sfârşit, se lumină de ziuă. În sat se stârni larmă şi ţipete de bucurie se auzeau din toate părţile. Probabil că abia acum se răspândise vestea că marele vrăjitor capturase în cursul nopţii doi albi, care urmau să fie condamnaţi.

   Mai trecu un ceas până când blana din dreptul uşii fu dată la o parte şi un individ înalt intră în colibă. Era căpetenia Rabubo, care-l fulgeră pe George cu o privire plină de mânie. Apoi i se adresă într-o englezească stâlcită:

   — Tu venit aici să omori mare vrăjitor. Tu îndată capătă pedeapsă, mare vrăjitor vine peste două ceasuri, ca să de-a pedeapsă dreaptă la oameni albi. Furnici negre mult bucură, capătă mâncare bună.

   George se înfiora. Ştia că era pierdut dacă era dat, aşa legat, în seama primejdioaselor insecte. De aceea răspunse:

   — Nu ştiu de ce ai pus să fim luaţi prizonieri, omule, noi am vrut numai să scăpăm ţinutul de o dihanie şi nu ştiam că această dihanie, era chiar vrăjitorul tău. Suntem cu totul nevinovaţi.

   — Tu nu este nevinovat, tu fost recunoscut de războinic de la Rabubo, care mai luat odată prizonieri oameni albi. Războinici de la Mihola venit însă şi liberat Albi; tu eşti trimis de Mihola omoară mare vrăjitor.

   George îşi dădu seamă că mijlocul acesta de apărare nu era bun, aşa că vroia să încerce cu şiretenia. Poate că izbutea să provoace la duel câţiva Negri şi aşa va fi dezlegat şi se va putea folosi de un moment prielnic pentru a fugi.

   De aceea nu răspunse nimic căpeteniei. Când acesta îi dădu însă o lovitură de picior, tânărul răspunse în batjocură:

   — Avea dreptate Mihola când spunea că nu eşti un războinic viteaz, căci te dai la prizonieri lipsiţi de apărare. Dacă aş fi liber, n-ai avea curajul să mă loveşti.

   — Tu spus Rabubo laş? răcni căpetenia şi mai izbi odată pe George. Eu arăt la tine Rabubo nu laş, mai viteaz ca tine.

   — Eşti şi rămâi un laş, Rabubo - răspunse tânărul - arată întâi că eşti viteaz şi atunci o să te cred. Ţi-e frică de albi şi acum, ai curaj pentru că sunt legat.

   Rabubo se pregăti să mai lovească odată, dar se răzgândi şi râzând batjocoritor, spuse:

   — Eu arăt la tine că Rabubo viteaz.

   Se întoarse şi părăsi coliba. George se bucura că-i reuşise

vicleşugul.

   Cu mare nerăbdare aşteptă să înceapă „judecata". Dar abia după trei ceasuri se iviră patru sălbateci, care-l dezlegară şi-l luară de acolo. În mijlocul satului se afla un loc liber, unde urma să aibă loc „judecata". Negrii se şi adunaseră. Stăteau în cerc în jurul unui bolovan mare, de care fu legat acum George. Nu trecu mult şi alţi negri îl aduseră pe Petre, care fu legat de cealaltă parte a bolovanului.

   Abia după câteva minute sosi şi căpetenia. George se folosi de răgazul acesta, ca să împărtăşească Uriaşului planul ce-l făurise. Petre îl găsi bun.

   Rabubo veni, însoţit de cei mai de frunte războinici ai săi. Se aşeză pe o piatră mai mică în faţa lui George şi bătu din palme, în semn că judecata putea începe. Imediat se deschise cercul Negrilor şi apăru vrăjitorul, îmbrăcat fantastic. Probabil că nu fusese rănit atât de grav dacă putea îndeplini această „comedie".

   Mai întâi se apucă să danseze un dans sălbatec, tot întinzând braţele spre prizonieri. Se opri brusc, cu un ţipăt şi se întoarse spre războinici. Le ţinu o cuvântare lungă, arătând mereu spre cei doi captivi.

   Sălbatecii îl ascultară în tăcere. Rabubo stătea şi el nemişcat. Când însă vrăjitorul sfârşi, se stârni o hărmălaie de iad şi toţi îşi întinseră ameninţător braţele, spre prizonieri.

   Căpetenia făcu un semn poruncitor, se ridică şi ţinu şi el o cuvântare. Arătă şi el cu mâna spre George, părând să spună că tânărul îşi bătuse joc de el, numindu-l laş.

   Când sfârşi, se stârni iarăşi o hărmălaie.

   Dar acum, sălbatecii nu mai păreau furioşi, ci plini de bucurie. Căpetenia se întoarse spre George şi îi spuse:

   — Rabubo povestit la fraţi ai lui ce spus om alb. Căpetenia Rabubo vrea arate la tine că el nu laş, el făgăduit asta. Tu luptă cu mine, eu răneşte la tine aşa că tu nu mai poate merge şi eşti dat la furnici negre, care mănâncă la tine.

   — Primesc! se grăbi să răspundă George. Cer însă ca totul să se petreacă în bună regulă. Dacă te voi răni eu pe tine, nici unul din fraţii tăi nu trebuie să-mi facă vreun rău, căci vrem să ne luptăm cinstit - sau te pomeneşti că Rabubo nu e cinstit?

   Ochii căpeteniei scăpărară de mânie, totuşi se stăpâni şi răspunse:

   — Rabubo este cinstit şi viteaz, el poartă de grijă ca tu să nu fi omorât, dacă învingi în luptă pe Rabubo. Dar asta nu are să se întâmple, Rabubo pedepseşte la tine pentru că spus el nu viteaz.

   — Toţi războinicii tai sunt laşi - se amestecă şi Petre în vorbă - cine cutează să lupte cu mine? Haha, nici unul! Sunteţi laşi şi laşi o aşa rămâneţi cât aţi trăi. Voi puteţi ucide numai prizonieri lipsiţi de apărare, după ce i-aţi ameţit pe la spate.

   Furia căpeteniei nu mai cunoscut margini. Ar fi avut poftă să-i repeadă una cu măciuca în cap lui Petre, dar ar fi dovedit că e într-adevăr un laş, de aceea se stăpâni şi se întoarse iar la războinicii săi, cărora le împărtăşi probabil insultele ce le fuseseră aduse, căci după ce sfârşi de vorbit, doi negri uriaşi ieşiră din rând şi se proţăpi în faţa lui Rabubo. Căpetenia dădu din cap în semn de încuviinţare şi spuse iar prizonierilor:

   — Şi la tine arată că războinici nu este laş, aici sunt doi care vor dovedeşte că luptă cu tine. Tu trebuie arată dacă eşti viteaz.

   — Lasă că le-oi arăta eu oamenilor tăi ce-nseamnă vitejia - răspunse Petre - e şi aşa o laşitate ca doi să lupte împotriva unuia singur, dar nu mă sinchisesc eu de asta, o să le ciocnesc la amândoi capetele până i-oi vedea întinşi la pământ.

   Vrăjitorul ieşi acum înainte. Lui nu-i venea la socoteală ca prizonierii să lupte întâi pentru viaţa lor şi făcu imputări amare lui Rabubo. Acesta nu se sinchisi însă şi în cele din urmă se înfurie, când vrăjitorul stărui morţiş să nu aibă loc duelul.

   George, care ghici cum stau lucrurile, spuse râzând lui Rabubo:

   — Văd că şi marelui tău Vrăjitor îi e frică. Nu vrea să luptăm, pentru că se teme de noi. Legaţi cum suntem e mai sigur de noi. Luptaţi voi amândoi în acelaşi timp împotriva mea şi o să vă arăt eu ce înseamnă vitejie.

   Rabubo nu răspunse; îi era ruşine că George ghicise gândul vrăjitorului. De aceea îi tălmăci acestuia cuvintele tânărului, ceea ce-l înfurie. Nu se putu hotăra totuşi să primească propunerea lui George, dar căpetenia hotărî în cele din urmă ca el şi vrăjitorul să lupte împotriva tânărului.

   Acesta se bucură. Întrebarea era acum ce fel de arme va alege căpetenia.

   Pregătirile de luptă începură imediat. După o scurtă consfătuire Rabubo alese măciuca drept armă. George nu prea era deprins cu acest soi de armă, se bizuia însă pe îndemânarea sa, aşa că nu se temea deloc. Nici Petre n-avu nimic de spus.

   După ce se făcură toate pregătirile, George mai întrebă odată pe Rabubo, ce se va întâmpla cu ei, dacă vor ieşi învingători din această luptă. Rabubo nu credea că albii ar putea învinge, pentru că ei erau doi împotriva unuia, de aceea spuse cu glas hotărât că vor fi liberi şi vor putea părăsi satul.

   — Spune-le şi războinicilor tăi, Rabubo, ca să ştie ce ai poruncit!

   Căpetenia vorbi oamenilor, dar cei doi camarazi nu pricepură ce zicea, poate să le fi spus cu totul altceva.

   Negrii lărgiseră cercul şi se ridicaseră cu toţii. George fu dezlegat, dar patru sălbateci stăteau cu suliţele pregătite, ca să-l străpungă dac-ar fi întreprins ceva. Văzând asta, George râse şi zise:

   — Aceasta e iarăşi laşitate, Rabubo; vezi doar că mă aflu în mijlocul războinicilor tăi şi n-am încă nici o armă în mână. Cheamă-i deci înapoi pe războinici, dacă vrei să nu mă îndoiesc de vitejia ta.

   Căpetenia dădu o poruncă scurtă. Cei patru negri se retraseră în cercul celorlalţi şi acum putea începe primul duel. Rabubo însuşi alese măciucile. Înmână una lui George, se dădu însă repede înapoi, temându-se să nu se pomenească cu o lovitură neaşteptată.

   În vremea asta vrăjitorul îşi scoase podoabele şi acum arăta ca un negru de rând. Stătea îndărătul lui George şi îşi ţinea pregătită măciuca. Aştepta numai porunca lui Rabubo ca să-l atace pe la spate pe duşman, George ştia asta, dar vroia să dea impresia că nu se teme de vrăjitor. Stătea în mijlocul cercului şi aştepta şi el semnalul pentru începerea luptei.

   Rabubo dădu primul semnal, ridicând măciuca. Scoase apoi un ţipăt şi vru să se năpustească asupra lui George. Dar tânărul dădu buzna spre el atât de repede, încât căpetenia îşi pierdu capul, înainte de a se putea folosi de măciucă, George i-o zvârli din mână, aruncând-o în ceata negrilor. După aceea se întoarse fulgerător, căci vrăjitorul se repezise şi el cu măciuca ridicată, ca să-l lovească pe la spate, în cap. George se aplecă repede şi se strecură pe sub braţul ridicat al vrăjitorului, tocmai când acesta lăsa în jos măciuca. Din pricină că lovitura dădu greş, el îşi pierdu echilibrul şi se poticni. George îi sări în spate şi-l pocni în cap cu măciuca, lăsându-l în nesimţire întins lat.

   George se întoarse acum iar spre Rabubo, apropiindu-se încetişor de el. Acesta stătea ca încremenit, neştiind ce să facă. Învingerea lui proprie şi apoi aceea a vrăjitorului, îl năucise.

   — Pune să ţi se aducă înapoi măciuca şi hai să luptăm înainte! impuse George. V-aţi greşit socotelile, căci şi eu mă pricep să umblu cu măciucile voastre.

   Rabubo făcu semn unui negru să-i aducă măciuca. Apoi se uită cu ochi mari la George, părând să chibzuiască dacă să-l atace sau nu.

   — Nu-mi prea place să lupt împotriva unor duşmani neînarmaţi, Rabubo - spuse tânărul - dar acum hai să dăm o luptă cinstită.

Dacă mai pierzi odată măciuca, sunt eu învingător.

   Rabubo dădu din cap, apoi mai făcu odată semnul de începere şi înaintă cu mai multă băgare de seamă spre George. Acesta văzu îndată că fusese cam nechibzuit, căci căpetenia se pricepea să lupte cu dibăcie cu măciuca.

   Lupta ţinea die o jumătate de ceas şi George începuse să se simtă obosit, când îi veni deodată în minte un nou şiretlic. Se prefăcu că-şi ia vânt, se poticni şi era gata să cadă. Rabubo caută să se folosească de prilejul acesta şi se repezi înainte. Dar George nu-şi pierduse echilibrul, dimpotrivă, veghea. Când arma căpeteniei se lăsă în jos, George se ridică deodată drept ca o lumânare. Izbi cu măciuca de jos în sus şi o lovi pe aceea a lui Rabubo. Datorită acestei lovituri măciuca negrului zbură cât colo.

   George lăsă îndată jos arma lui şi ridică braţul, în semn că lupta se sfârşise. Rabubo rămase uluit pentru a doua oară că potrivnicul său nu-l culcă la pământ. Ceilalţi negri aşteptau în tăcere să vadă ce va face căpetenia lor.

   — Ai luptat foarte bine, Rabubo şi eşti un războinic viteaz şi cinstit - recunoscu George - hai să încheiam pace şi prietenul meu va dovedi şi dânsul că se pricepe să umble cu armele voastre.

   Stingherit, căpetenia întinse lui George mâna, pe care acesta o strânse cu căldură.

   — Tu liber este - spuse Rabubo - dar prieten de la tine trebuie luptă pentru el. Dacă el învins, este dat mănânce furnici negre.

   „Care va să zică totuşi!" îşi spuse George.

   Uriaşul fu dezlegat şi el. Potrivnicii săi ieşiră pe „câmpul de luptă" şi cerură să li se dea măciucile. Dar ei nu erau atât de laşi ca vrăjitorul, care în vremea asta fusese transportat de acolo. Se proţăpiră în faţa lui Petre, gata să-l atace.

   Uriaşul stătea foarte liniştit în mijlocul cercului şi-i zâmbi odorului sau. Când căpetenia dădu apoi semnalul de începerea luptei, el îşi aşteptă duşmani care se apropiau încetişor. Ridică liniştit arma şi se apără cu multă dibăcie.

   Petre prelungi această apărare timp de un sfert de ceas. Deodată, însă, schimbă tactica. Se repezi înainte şi începu să lovească în duşmanii săi ca un disperat. Cât ai clipi din ochi le zvârli la toţi măciucile din mână, o aruncă apoi şi pe a sa, după care se năpusti iar asupra celor doi potrivnici. Îi apucă de chică şi le ciocni capetele cu atâta putere încât amândoi rămaseră în nesimţire.

   Un murmur înăbuşit se ridică din rândurile negrilor. Rabubo se înşelase în nădejdile sale, dar trebuia să se prefacă de parcă şi-ar ţine cuvântul. Dădu şi lui Petre mâna şi-l recunoscu de învingător. Apoi îi pofti pe amândoi în coliba lui, ca oaspeţi.

   Lui George i-ar fi părut mai bine să se cărăbănească îndată, dar vroia să-şi ia înapoi armele. Din păcate uitase să pună condiţia de a-i fi înapoiate şi armele în caz că va ieşi învingător. Acum căpetenia putea refuza aceasta, deoarece le făgăduise numai libertatea.

   Ajungând în colibă, cei doi camarazi trebuiră să ia loc în faţa lui Rabubo, pe blănurile întinse pe jos. Căpetenia porunci apoi să se aducă mâncare şi vin şi-i trată pe camarazi ca pe nişte adevăraţi oaspeţi. De luptă nu se mai pomeni nimic şi George se feri să aducă vorba despre vrăjitor.

   În cele din urma tânărul îşi luă inima în dinţi şi ceru să li se dea înapoi lucrurile mai cu seamă armele. Rabubo tăcu vreo câteva clipe, părând să chibzuiască dar apoi spuse că nu se poate asta. Albii îşi salvaseră viaţa, iar despre arme nu fusese vorba.

   — Eu credeam că fiindu-ţi oaspeţi, nu vom fi jefuiţi - se oţări George - ne-ai făgăduit libertatea şi era de la sine înţeles că ne vei da înapoi şi armele, precum şi celelalte lucruri.

   — Eu nu făgăduit asta - răspunse Rabubo - eu ţine cuvânt al meu, voi poate merge, dar arme aici rămâne. Voi este acum oaspeţi de la mine, dar nu fost furat.

   George stărui în cererea de a-i fi înapoiate lucrurile, totul fu însă în zadar.

   — Atunci o să ni le luăm singuri - spuse el - acum părăsim satul, dar he vom întoarce să ne dai armele. Dacă nu vei vrea... va fi iarăşi luptă între noi.

   — Dacă tu ameninţă la mine, eu nu mai trebuie respectă ospitalitate - răspunse Rabubo - eu spune la voi este liber şi poate pleca. În pădure însă voi este iarăşi duşmani de la mine, pentru că ameninţat.

   George făcu un semn lui Petre. Se ridicară amândoi şi se îndreptară spre ieşire. Înainte de a ajunge însă la ea, uriaşul şopti odorului său:

   — În ungherul din fund se află armele noastre, domnule George. Eu o să-l ţin pe negru şi o să-l împiedec să ţipe. El şi-a dezminţit cuvântul, aşa că nu trebuie să mai ţinem seama de nemernicul ăsta. Îl legăm şi-i punem căluş, apoi părăsim satul după ce ne vom fi luat armele. Când vom fi afară, nu mă mai tem de sălbateci, căci avem cu ce-i ţine la respect.

   George privi cu atenţie în juru-i. În colibă se afla numai căpetenia, afară nu era nici un paznic şi ar fi fost o nimica toată pentru cei doi camarazi să pună mâna pe arme. De aceea George încuviinţă din cap, apoi se adresă iar căpeteniei, rugându-l din nou să-i dea lucrurile îndărăt. Şi când Rabubo refuză şi de data aceasta, Petre se năpusti asupra lui, îl apucă de gât şi-l strânse cu putere.

   George vru să se repeadă în ungher ca să ia armele, când se auzi din uşă un ţipăt, întorcându-se, îl zări pe vrăjitor care se trezise din leşin şi intra în colibă tocmai în clipa aceea. Ţipătul său atrăsese alţi negri, care se năpustiră îndată asupra celor doi camarazi. Cât ai clipi fură legaţi din nou. Vrăjitorul râse batjocoritor, apoi dădu poruncă să fie duşi în faţa propriei sale colibe.

   Rabubo îşi reveni curând în simţiri. Era turbat de mânie şi dădea mereu din cap la vorbele vrăjitorului, care venise lângă el. După aceea camarazii fură ridicaţi şi luaţi de acolo.

   Coliba vrăjitorului era la capătul satului. George şi Petre fură lăsaţi jos în faţa intrării, apoi Negrii se îndepărtară. Rămaseră acolo numai vrăjitorul şi fiul sărit Pimo. Aceştia schimbară câteva cuvinte între ei, după care Pimo se duse la gardul ce împrejmuia satul şi deschise o portiţă. Tatăl şi fiul luară apoi pe sus pe George şi Petre şi-i duseră prin portiţă, afară în pădure. George ştia acum ce aveau de gând cu ei şi se credea pierdut.

   V.

   PRADĂ FURNICILOR NEGRE.

   STRĂBĂTURĂ O BUCATĂ DE DRUM, până când negrii se opriră lângă o mlaştină. Aproape de ea se aflau două trunchiuri retezate de copaci. George fu legat de unul, în picioare, apoi sălbatecii se îndepărtară, ca să-l aducă pe Petre. După o jumătate de ceas sosiră cu el şi-l legară de celălalt trunchi. Vrăjitorul îndrugă ceva camarazilor, dar aceştia nu pricepură. Arătă spre pământ, râzând batjocoritor. În cele din urmă făcu un semn fiului său Pimo şi plecară amândoi.

   George şi Petre se aflau acum singuri în pădure, legaţi. Tânărul se uită neliniştit în jurul său. Privi cu luare-aminte la pământ, dar nu putu vedea încă furnicile. Poate că abia noaptea se iveau, îşi zise el.

   — Aici or fi stat multe victime ale acestui vrăjitor, domnule George - zise Petre - dacă scap cu viaţa, o să-i iau piuitul pentru totdeauna dumnealui.

   — O să-ţi ajut şi eu, dragă Petre, dar tare mă tem că nu mai scăpăm de aici. Norocul nostru e că nu-s crocodili în mlaştina asta. Ai încercat să-ţi rupi legăturile?

   — De încercat am încercat, dar nu merge, d-le George. Ne-a legat el bine, ticălosul!

   — Să nu ne pierdem speranţa, Petre căci ar fi într-adevăr groaznic să fim mâncat de furnicile negre, ia vezi, poate îţi poli freca funiile de trunchiul copacului - voi încerca şi eu.

   Se puseră amândoi pe treabă. Lucrul merse cam greu la început, dar după vreo două ceasuri izbutiră să le slăbească într- atâta, încât le puteau freca uşor de trunchi, în sus şi în jos. Îşi dădură însă seamă că ar mai trebui să treacă cine ştie câte ceasuri, până să izbutească cu toţii. Dar n-aveau încotro, asta era ultima lor speranţă, căci dacă veneau furnicile negre, atunci...

   Se făcuse târziu după-amiază şi tot nu izbutiseră să roadă frânghiile.

   — Am un briceag în buzunar, domnule George - zise Petre - şi dacă aş reuşi să-l scot, am fi liberi curând. Nu pot însă, căci îmi sunt mâinile legate de trunchiul.

   — Nu cred să putem face treaba până s-o întuneca - răspunse tânărul - deoarece frânghiile nu slăbesc.

   — Trebuie să izbutim, domnule George, eu simt că legăturile mele slăbesc tot mai mult. Mai avem două ceasuri de lumină şi să nu ne pierdem curajul. Nu cred ca furnicile să vie pana atunci.

   Începu să-şi frece din nou legăturile de copac, cu şi mai multă dârzenie. Băgă de seamă că ele slăbeau tot mai mult.

   Cele două ceasuri trecură destul de repede pentru camarazi. Întunericul se lăsă deodată şi nici unul din ei nu făcuse mare ispravă. Petre spumega de furie. Trase atât de tare de legături, încât acestea îi intrară în carne. În curând vor veni furnicile şi atunci. totul va fi fost în zadar.

   Un strigăt al lui George îl făcu să tresară:

   — Furnicile, Petre. le simt pe picioare. Suntem pierduţi.

   Uriaşul nu putu răspunde, căci în aceeaşi clipă simţi şi el

furnicături la picioare. Veniseră într-adevăr furnicile şi dăduseră năvală asupra celor doi camarazi. Se urcau tot mai sus pe trup şi Petre începu simtă primele înţepături usturătoare. Furia lui nu mai cunoscu margini şi fără să ţie seama de dureri, se smuci deodată cu toată puterea ce mai rămăsese într-însul.

   Şi. izbuti, frânghiile din jurul mânii stângi se rupseră. Ar fi ţipat de bucurie, dacă n-ar fi fost furnicile, care acum îl năpădiseră cu totul şi-l pişcau grozav.

   — Domnule George, am o mână liberă! strigă el tovarăşului său de suferinţă.

   Îşi vâră repede mâna stângă în buzunar, scoase briceagul şi îl deschise cu dinţii. Dună câteva clipe avea liberă atât mâna dreaptă, cât şi picioarele. Fără să ţină seamă de furnici, se apropia de George şi-i tăia şi lui legăturile.

   — Repede, în apă, domnule George, asta e singura salvare. Din fericire, nu există crocodili pe aici.

   În puţine clipe străbătură cei câţiva metri până la apă, în care se aruncară îndată. Mlaştina nu era adâncă, cam clisoasă însă pe fund, aşa că se cam afundară puţin. Dar nu le păsa acum de asta - principalul lucru era că scăpaseră de furnici, căci acestea îşi lăsară imediat prada.

   În cele din urmă Petre descoperi o piatră pe fundul mlaştinii şi se aşeză pe ea. Apoi îi ajută şi lui George să se aşeze.

   Luna răsărise, luminând întinderea din faţa lor. Mii de furnici alergau acolo şi fiori de groază îi trecu pe cei doi camarazi.

   — Trebuie să încercăm să plecăm de aici chiar în noaptea asta, Petre - zise George, după câtva timp. Acum e miezul nopţii, aşa că negrii ar fi dormind toţi. Ne furişăm până la gard, îl sărim şi ne ducem să, ne luăm armele din coliba lui Rabubo. După aceea o luăm la picior, spre satul lui Mihola.

   — Dar nu putem trece prin luminiş, din pricina furnicilor, domnule George.

   — Înotăm spre partea cealaltă a mlaştinii şi ne urcăm acolo pe uscat. Apoi facem un ocol şi înconjurăm satul. Nu cred că la ceasul ăsta să mai fie treaz vreun negru.

   — Bine, să încercăm, domnule George. Eu voi înota înainte, ca să cercetez malul pe partea cealaltă. D-ta să vii abia după ce ţi-oi face semn.

   Fără să mai aştepte răspuns, începu să înoate. După scurt timp ajunse la mal şi găsi şi un loc unde să poată ieşi pe uscat. Strigă apoi încetişor lui George, să vie şi el.

   Gând fură afară din apă şi se încredinţară că nu-s furnici acolo, intrară ceva mai adânc în pădure, făcură un ocol, apoi se întoarseră pe poteca ce ducea la satul negrilor.

   Merseră cu băgare de seamă pe potecă şi în cele din turmă se ivi înaintea lor gardul înalt. Se aflau în faţa portiţei prin care îi scosese vrăjitorul. Petre vroia să meargă mai departe, dar George se opri şi-i şopti:

   — Petre, mare poftă aş avea să-i las o amintire acestui ticălos. Intrăm pe poteca asta, ne luăm armele, apoi... punem foc colibei vrăjitorului.

   Uriaşul vru să se împotrivească, dar în cele din urmă îşi dădu seama că drumuri spre coliba căpeteniei era chiar lesnicios, dacă mergeau prin dosul celorlalte colibe. Cercetară cu băgare de seamă portiţa, care era zăvorită pe dinăuntru; cu ajutorul briceagului lui Petre putură însă împinge zăvorul şi drumul le era deschis. Petre vru să se furişeze singur spre coliba căpeteniei, urmând că George să rămână pe loc, ca să ţină liber drumul înapoi.

   Uriaşul plecă. Coliba vrăjitorului se afla în faţa lui George, care auzea lămurit sforăitul celui ce dormea înăuntru. Tânărul ardea de dorinţa să-i dea o lecţie ticălosului.

   Dar trebui să aştepte o jumătate de ceas până să se întoarcă tovarăşul său. Uriaşul izbutise să-l atace în somn pe Rabubo, care dormea singur în colibă. Găsise toate armele lor, precum şi celelalte lucruri. După ce şi le împărţiră, se apropiată de coliba vrăjitorului, aprinseră un chibrit şi după câteva clipe izbucniră flăcări din acoperiş, luminând tot satul.

   George îşi Petre însă dispărură în întunericul nopţii.

   Alergară în grabă spre fluviu, ca să se folosească de unele din kanu-urile de acolo. În sat îndărătul lor, se stârni larmă, ţipete sfâşiară văzduhul; imediat se deschiseră porţile mari ale gardului îşi mulţi Negrii veniră la mal, cu fel de fel de vase, ca să aducă apă pentru stingerea focului.

   Cei doi camarazi nu se gândiseră la asta, aşa că fură nevoiţi să se pitească în grabă în desiş, altminteri ar fi fost zăriţi.

   — Ne trebuie însă una din luntrile acelea mici, Petre - şopti George camaradului său - acum îmi pare rău că am pus foc colibei. Probabil că o să-l găsească în curând pe Rabubo leşinat şi vor şti ce s-a petrecut.

   — Uite colo o luntre, care ne poate duce pe amândoi, domnule George. Paznicii sunt ocupaţi şi ei cu stingerea focului, aşa că o putem şterge îndată de aici.

   Se apropiară cu băgare de seamă de mal. Cât ai clipi se îmbarcară în luntre şi începură să vâslească. Întâmplarea făcu însă ca un negru să privească spre ei şi să-i zărească. Ţipătul lui îi atrase şi pe ceilalţi negri, care recunoscură îndată pe albi şi izbucniră în strigăte sălbatece. Un kanu lung fu îndată încărcat cu oameni, spre a porni în urmărire.

   Petre şi George vâsliră din toate puterile. Luntrea lor uşoară zbura nu alta şi distanţa dintre ei şi urmăritori se făcea tot mai mare.

   Dar nu fu chiar atât de lesne să scape de negri. Întorcând capul George văzu că luntrea lor se apropia cu repeziciune de ceva ce plutea în mijlocul apei. Era un crocodil uriaş, care se speria însă şi se afundă imediat. Din pricina faptului că smucise luntrea, George scăpă lopata şi îşi dădu seama de asta abia mai târziu. De înapoiat nu se puteau înapoia, căci s-ar fi apropiat de urmăritori.

   — Repede pe mal, Petre, trebuie să ne ascundem acolo pe undeva, până vor trece negrii.

   Uriaşul vâsli singur cu lopata lui. Izbuti să aducă la mal luntrea, unde nişte crengi lungi ce atârnau în apă le puteau sluji drept o ascunzătoare minunată. Intrând sub bolta aceasta de crengi, avură o surpriză. Dădură acolo de o barcă, pe care n-o putură recunoaşte, din pricina întunericului. George scoase imediat revolverul, dar rămase cu el în mână, când auzi.., glasul tatălui său:

   — Hai noroc, George! V-am zărit încă de când era să vă izbiţi de crocodil şi vroiam să alerg în ajutorul vostru. Sunteţi urmăriţi?

   George îl îmbrăţişă călduros pe tatăl său, apoi îi povesti ce li se întâmplase. În vremea asta, kanu-ul lung al urmăritorilor trecuse înainte, fără să-i fi zărit.

   — Barca pe care o vezi - spuse căpitanul - am împrumutat-o de la un fermier, pe care l-am întâlnit cu prilejul urmăririi sălbatecilor. Am dat apoi de tribul căpeteniei Mihola, unde ni s-a povestit totul. Vroiaţi să prindeţi „Dihania" şi nu v-aţi mai întors... Am cercetat luminişul şi am descoperit cu prilejul acesta că aţi căzut în mâinile sălbatecilor. În noaptea asta vroiam să încerc să ajung singur cu barca în satul sălbatecilor, ca să vă salvez. Dar deodată auzii plescăit de vâsle şi crezui că-s sălbatecii. De aceea m-am ascuns aici pe mal. V-am recunoscut îndată şi am ştiut că sunteţi urmăriţi. Ca şi în alte dăţi, îmi dau bine seama că soarta noastră e călăuzită de o putere superioară.

   — Ce facem însă acum, tată? întrebă tânărul. Aşteptăm aici până se întorc sălbatecii?

   — N-avem încotro, căci vreau să mă feresc de o luptă cu ei. Îndată ce vor trece pe aici, ieşim din ascunzătoare şi pornim în josul apei. Ne ducem apoi la Mihola, îi luăm pe tovarăşi şi părăsim repede locurile acestea.

   Trebuiră s-aştepte cam mult însă întoarcerea sălbatecilor. Abia către ziuă se iviră. Kanu-ul trecu încetişor prin faţa ascunzătorii lor.

   Când se lumină bine, cei trei camarazi lăsară acolo kanu-ul în părăsire şi porniră cu barca mai departe. Abia făcură însă douăzeci de metri, că George strigă:

   — Se-ntorc, tată, ne-au zărit şi vor încerca totul să ne prindă iarăşi.

   Căpitanul se-ntoarse şi privi spre kanu-ul care se apropia destul de repede. Îşi scoase revolverul, făcu un semn celorlalţi doi să procedeze la fel şi zise:

   — Să le ciuruim niţeluş barca şi atunci vor trebui să vină la mal,

dacă n-or vrea să fie sfâşiaţi de crocodili.

   Toţi îşi ridicară revolverele. La o comandă a căpitanului porniră împuşcăturile şi ca urmare se stârni o larmă de iad. Fiecare camarad descărcă trei gloanţe.

   Kanu-ul fu întors îndată spre mal şi cei trei tovarăşi văzură că se afundă tot mai mult, ceea ce însemna că gloanţele îl găuriseră bine.

   George şi Petre se puseră pe vâslit şi barca zbura nu alta.

   După un ceas se apropiară de ţărm, pitiră acolo micul vas şi porniră pe jos înainte.

   Peste alt ceas ajunseră în satul lui Mihola, unde fură întâmpinaţi cu urale.

   Cel mai mult se bucură căpetenia, când află că dihania nu era decât vrăjitorul tribului vecin. Acum nu se mai temea şi dacă se mai da drept dihanie pe viitor, va şti el cu ai lui să-i vie de hac.

   Camarazii mai rămaseră o zi în satul noilor prieteni, apoi porniră iar la drum, în căutarea altor aventuri.

SFÂRŞIT

Volumul 167

ŞOPÂRLA TURBATĂ

   O ÎNTÂMPLARE PRIMEJDIOASĂ

   — ŞI ACUM SĂ-ŢI MAI POVESTESC UNA, draga George - spuse doctorul Bertram şi începu:

   — Acesta e „Seraiul lui Chosnu", destinat adăpostirii fără plată a călătorilor - ne zise poliţistul englez - una din cele mai interesante clădiri din Allahabad. Doamne sfinte, iarăşi un animal turbat - de data asta un taur!

   Ţipete de spaimă răsunară în străduţa îngusta, la capătul căreia stăteam. Noi cu poliţistul. Mulţimea de oameni începu să alerge zăpăcita, îmbrâncindu-se, călcându-se în picioare, lovindu-se.

   Un indian în veştmânt lung, alb, zbură prin aer şi căzu în mulţimea ce alerga. Poliţistul nostru îşi scosese revolverul şi dădu buzna în stradă. Îl urmarăm imediat şi acum regretam din suflet că ne lăsasem armele la hotel. Ce puteam face împotriva unui taur furios, cu revolverele mici pe care le purtam la noi?

   Pongo ţâşni glonţ pe dinaintea noastră şi curând îl întrecu şi pe poliţistul englez. În clipa aceea se despărţi talazul mulţimii, care ne venea în faţă. Văzui un taur cât toate zilele, purtând în vârful coarnelor un indian pe jumătate gol, ai cărui trup cafeniu zbură în aer. În momentul următor după aceea fiara îşi roti privirile împrejur, în căutarea altei victime.

   O frântură de secundă îmi atrase luarea aminte cât de viu scânteiau ochii taurului, apoi mă năpădi o spaimă grozavă, căci la câţiva metri de animalul turbat stătea în genunchi o tânără indiană. Ţinea braţele întinse spre fiară, ca şi cum în felul acesta ar fi putut goni taurul.

   Smulsei micul revolver din buzunar, spunându-mi că deşi gloanţele n-ar fi făcut decât să zgârie animalul, se putea totuşi să-l abată din drumul său. Trăsei de doua ori în căpăţâna taurului şi într-adevăr, micile gloanţe îşi făcură efectul. Taurul se opri în faţa tinerei fete, ridică uriaşa căpăţâna, ne privi ai ochii-i mari, apoi se pregăti să se repeadă la noi.

   Ne aflam la vreo opt metri de el.

   Abia acum văzui că poliţistul trăgea disperat de revolverul său - se stricase, tocmai când ar fi fost mai mare nevoie de el.

   Situaţia era cât se poate de critică, pentru că ce puteam face cu armele noastre mici, împotriva unei dihănii ca aceea? Cele două gloanţe ale mele nimeriseră taurul deasupra ochilor şi fireşte că nu pătrunseseră prin osul frunţii, ci întărâtaseră cel mult fiara.

   Atunci îl văzui pe Pongo azvârlindu-se cu tot trupul

înaintea taurului. Făcu o adevărată săritură de ştiucă

deasupra indienei, care stătea înlemnită aşa cum apucase să rămână. Cu pumnii săi uriaşi Pongo apucă coarnele animalului şi-l sili să se dea puţin înapoi.

   Camaradul nostru atinse pământul la câţiva centimetri în spatele indienei şi cu puterea-i supraomenească răsuci căpăţâna taurului. Nici un alt om n-ar fi putut face aşa ceva, căci acum, după ce-i trecu încremenirea, furiosul taur încerca să-şi zvârle în sus duşmanul.

   Izbuti să ridice puţin în sus de la pământ pe uriaşul

nostru, dar acesta îi mai răsuci odată căpăţâna şi-l făcu pe

taur să se poticnească. Şi Pongo se folosi de această împrejurare prielnică.

   Mulţimea uitase de primejdie şi stătea ca înlemnită, privind la cele ce se petreceau.

   Cu o lovitură de călcâi, Pongo nimeri piciorul stâng din faţă al animalului şi în acelaşi timp răsuci iar căpăţâna enormă.

   Pierzându-şi echilibrul, taurul se prăbuşi la pământ. Se stârni un mor de praf, care acoperi o clipă toată scena luptei.

   Apoi văzurăm cum fiara lovea sălbatec cu picioarele în jurul ei. Pongo însă, o ţinea la pământ, cu braţele întinse. Înfundase adânc în pământul clisos al străzii coarnele lungi ale taurului. Trupul său forma un arc lung, căci îşi dăduse îndată seamă de primejdia de a fi nimerit de copitele fiarei, de aceea îşi proptise picioarele cât putuse mai departe de ea.

   Mult nu putea s-o ţie însă în această poziţie. Trebuia să-i

venim îndată în ajutor, încercând a ucide taurul.

  Hotărâi să trag câteva gloanţe în ochiul fiorosului animal - dar în aceeaşi clipă poliţistul scoase o exclamaţie de triumf şi ţinti cu pistolul său greu în căpăţâna fiarei. Două, trei împuşcături detunară, taurul se răsuci, trupul lui Pongo fu zvârlit cât colo, totuşi uriaşul negru nu dădu drumul coarnelor.

  Fiara izbuti să se ridice. În aceeaşi clipa însă arma poliţistului detună iarăşi de două ori la rând şi gloanţele pătrunseră în tâmpla căpăţânei enorme.

  Pongo îşi mai încorda odată puterile. Rănita de moarte şi smucit de braţele vânjoase ale camaradului nostru, taurul se prăbuşi din nou la pământ. Abia acum Pongo îi dădu drumul şi sări înapoi.

  Îşi dăduse bine seama că potrivnicul sau nu mai era de temut. Taurul rămase câteva clipe nemişcat, apoi începu să se zvârcolească. Făcui o săritură, o prinsei pe tânăra indiană de subsuori şi-o trăsei de acolo.

  Tocmai la timp, căci animalul se ridică din nou, apoi în clipa următoare căzu iar în cap şi se prăbuşi pe locul unde stătuse îngenunchiată indiana. Se mai zbătu puţin, pe urmă îşi dădu sufletul.

  Stăteam în faţa lui, ţinând în braţe pe indiană care tremura ca varga. Şi atunci văzuţi cum se stinse dintr-odată focul acela misterios din ochii săi.

  — Ciudat! făcu Marian. N-am mai văzut o astfel de expresie în ochii unui animal.

  Apoi, întorcându-se spre poliţist:

  — Să cerem unui medic veterinar să examineze trupul taurului.

  Englezul se uită cu ochi mari la prietenul meu. Dar înainte ca să poată răspunde ceva, se petrecu un nou eveniment, care mă puse în mare primejdie. Mai ţineam în braţe pe tânăra indiană, care atârna greu în jos. Probabil că spaima o paralizase.

  În faţa mea fulgerară o pereche de ochi înfundaţi într-un chip schimonosit, de culoare cafenie - o scânteiere ţâşni în soarele arzător şi spre mine.

  Îmi dădui seama instinctiv ca îndărătul acestei scânteieri ameninţa o mare primejdie şi ridicai braţul drept spre dânsa. Simţii o lovitură dată peste revolverul din mâna mea şi arma îmi zbură cât colo.

   Scrâşnind o înjurătură, indianul care dăduse atacul acesta dispăru cu aceeaşi repeziciune cu care se ivise.

   Înainte să-mi pot da seamă bine de primejdia mare prin care trecusem, o adevărată mare de oameni se învălmăşi în jurul nostru.

   Cu urlete de furie, făpturi goale până la brâu năvăliră spre noi. Ochi furioşi fulgerară, arme ridicate sclipiră - se părea că turbarea taurului mort trecuse în mulţimea asta.

   Se auziră împuşcături, trase de poliţistul englez şi de Marian. Printre ele se amestecau fluierăturile de alarmă ale poliţistului. Un adevărat iad mă împresura şi eu stăteam acolo dezarmat, în neputinţă să mă mişc, căci aveam în braţe pe tânăra indiană.

   Când se stârnise gălăgia aceea sălbatecă, ea scosese un ţipat înfiorător, apoi îşi pierdu cunoştinţa şi acum atârna grea în braţele mele.

   Nu-i puteam da drumul, căci ar fi fost călcată în picioare de mulţimea turbată. Trebuia să-ncerc s-o scot din acest cazan al Satanei. Cu groază însă băgai de seamă deodată că toată furia mulţimii împotriva mea părea să se îndrepte.

   Şi nu mă puteam apăra. Arma, singura mea armă, îmi fusese azvârlită din mână de indianul acela care părea să fi aţâţat mulţimea. Şi din toate părţile mă ameninţau acum arme ridicate.

   Deodată răsună lângă mine un răcnet grozav, apoi un trup zbură prin aer şi făcu o spărtură largă în grămada de oameni. Pongo se năpustise ca o vijelie asupra mulţimii turbate.

   Şi ceea ce nu făcuseră gloanţele, înfăptui simpla apariţie a camaradului nostru. Se auziră ţipete de spaimă, amestecate cu altele de durere. Iarăşi zbură un indian în aer şi în cădere doborî pe alţii la pământ. Eu mă simţii mai liber, căci mulţimea se dădea înapoi din faţa uriaşului. Deodată însă nişte răcnete de îndemn întrecură ţipetele de durere şi spaimă. Şi mulţimea izbucni în strigăte furioase, îndemnându-se la luptă unul pe altul. Acum înaintară iarăşi,

fără să mai ţină seamă de Pongo.

   Păream pierdut, căci băgai de seamă că Marian şi tânărul poliţist - care îşi goliseră armele - erau înghesuiţi în mijlocul cetelor de oameni. Văzui cum izbeau cu sete cu paturile revolverelor şi fără voie închisei ochii, aşteptându-mă ca în clipa următoare zeci de pumnale să se înfigă în trupul meu şi al tinerei Indiene. Deodată însă se auzi iarăşi un răcnet, de furie dar şi de groază. Apoi răsunară ţipete de durere. Deschisei ochii şi văzui că mulţimea se dăduse înapoi, lăsând un gol în jurul meu. Credinciosul Pongo intervenise într-un chip cum numai el ştia s-o facă.

   Înhăţase pe unul din indieni de picioare şi începu să-l învârtească întocmai ca pe o seceră în lanul cu grâu.

   Aproape tot şirul din faţă al indienilor fu culcat la pământ şi nu era de mirare că ceilalţi, cuprinşi de spaimă, se dădură înapoi. Dar în curând strigătele aţâţătoare acoperită iarăşi pe celelalte şi din nou văzui că pe chipurile îngrozite de până atunci se întipări mania oarbă şi poate că până la urma, cu toată vitejia lui Pongo, am fi fost pierduţi, dacă nu s-ar fi auzit deodată sunete de trâmbiţe.

   Indienii rămaseră o clipă încremeniţi, apoi se pregătiră de fugă. Din susul străzii înguste veneau în goană poliţişti englezi. Îmi venea să ţip de bucurie văzând cum loveam în mulţime bastoanele de cauciuc - apoi, după câteva clipe, eram cu totul liber, iar ceva mai departe de mine îi văzui pe Marian şi poliţistul englez, care gâfâiau şi-şi ştergeau năduşeala de pe frunte.

   De jur-împrejur zăceau indieni morţi şi răniţi, cei mai mulţi doborâţi de Pongo. Un nor uriaş de praf în josul străzii, era tot ce se putea vedea din lupta aceea disperată.

   — Da, dragă Robert - zise Marian - asta a fost o surpriză pe care nici n-aş fi visat-o. Îţi vine să crezi că turbarea taurului a molipsit brusc mulţimea.

   — Aşa ceva n-am mai văzut nici eu - spuse tânărul poliţist - aţi mai fost în Allahabad, domnilor?

   Întrebarea lui suna a bănuială, dar nu i-o puteam lua în nume de rău, căci furia mulţimii părea să se fi dezlănţuit din pricina noastră, în deosebi a mea.

   — Nu, suntem pentru întâia oara aici - răspunse Marian - nu pricep ce a stârnit atât de brusc furia mulţimii. Să fie oare în legătură cu nemulţumirile ce se arată în toată India împotriva Angliei?

   — Nu cred, prea a izbucnit deodată furia - zise poliţistul - sunt de părere că zvonurile ciudate...

   Îşi rupse vorba şi salută milităreşte. Se apropiase un ofiţer care ne măsură cercetător, apoi întreba scurt:

   — Ce s-a întâmplat aici?

   — Un taur turbat - răspunse poliţistul nostru - apoi o izbucnire bruscă de furie a mulţimii.

   — Hm. aţi fost într-o situaţie nu tocmai plăcută, domnilor - ni se adresă nouă ofiţerul - de sigur că nu v-a făcut o impresie bună oraşul nostru. Ori va aflaţi de mai mult timp aici?

   Şi în cuvintele ofiţerului era o umbră de bănuială.

   — Îmi dai voie - zise Marian - numele meu e Farrow, acesta e prietenul meu Bertram; şi uite colo tocmai se- ntoarce credinciosul nostru camarad Pongo. Poate c-ai auzit de noi. N-avem nici o vină la izbucnirea asta neaşteptată a mulţimii - ne-am mirat şi noi, cu atât mai mult cu cât, cu scurt timp înainte mulţimea era încă înspăimântată din pricina taurului turbat.

   — Aha, domnii Farrow şi Bertram! exclamă ofiţerul, surprins şi bucuros în acelaşi timp. Asta e o cinste deosebită pentru oraşul nostru. Îmi daţi voie să mă prezint: Johnson. Regret din suflet că tocmai aici la noi aţi avut parte de o astfel de primire.

   —  Nu face nimic - răspunse Marian, zâmbind - a fost ceva cu totul deosebit decât o primire oficială! Să lăsăm gluma, însă! Cred că această izbucnire a mulţimii are o pricină mai adâncă. Pe de altă parte, îndrăznesc să susţin că turbarea taurului era cu totul neobişnuită.

   — Da, Mariane - intervenii eu - şi mie mi-a bătut la ochi asta. Oricât de repede s-au desfăşurat întâmplările şi oricât de primejdioasă a fost situaţia mea, am băgat de seamă că furia mulţimii părea să se îndrepte mai ales împotriva mea. Fara ajutorul lui Pongo aş fi fost pierdut.

   Mai ţineam încă în braţe pe tânăra indiană. Şi auzind-o scoţând un oftat, îmi veni ceva în gând şi strigai:

   — Mariane, n-o fi dânsa pricina că furia se îndreptase tocmai împotriva mea?

   — Drace! făcu prietenul meu. Se poate să ai dreptate, omule... Ei, ce e?

   Lângă noi se ivise deodată un indian bătrân, care arăta cu mâna tremurătoare spre tânăra indiană.

   — Stăpâna mea Shindia - îngână bătrânul - oh, trebuie dusă acasă la ea!

   — Unde locuieşte? întrebă Marian.

   Bătrânul intimi strada şi Johnson zise îndată:

   — Atunci trebuie să se tragă dintr-o familie foarte bogată şi nobilă. În strada aceasta se află numai palatele indienilor bogaţi, care în cea mai mare parte sunt de origină princiară.

   Marian chibzui câteva clipe, apoi răspunse:

   — Cred că n-ai nevoie acum de noi, domnule Johnson? Interogatoriul asupra celor întâmplate ni-l poţi lua mai târziu. Aş vrea s-o conduc acasă pe tânăra indiana, caci bătrânul n-o s-o poată ocroti îndeajuns. Dacă e adevărat că dânsa e pricina dramei petrecută aici, atunci i s-ar putea întâmpla ceva şi mai rău pe drum.

   — Ai dreptate - încuviinţă ofiţerul de poliţie - nu vreţi să luaţi şi câţiva din oamenii mei?

   — Nu, suntem destui - răspunse Marian - o să luăm o maşină mai încolo.

   — Aduc eu una - se oferi tânărul poliţist.

   Acesta porni în goană şi Johnson zise:

   — Ar fi bine să mă vizitaţi la poliţie, pentru întocmirea procesului-verbal. Sunt acolo după amiază până la ora cinci. Şeful nostru, Dawson, o să fie bucuros şi el să vă cunoască. Noroc că tocmai mă întorceam cu poliţiştii mei de la exerciţii şi am auzit ţignalele lui Berry. Altminteri, cine ştie ce vi se întâmpla.

   — Da, da, aşa e - încuviinţă Marian - dar uite că vine Berry cu o maşină. Îi dai voie tânărului să ne însoţească, domnule Johnson? Aş vrea să-i mai pun câteva întrebări.

   — Mai e vorbă! se grăbi să răspundă ofiţerul, amabil.

   Maşina trase în apropierea noastră. Tânăra indiană fu

luată în braţe de Pongo, noi ne aşezarăm în fund. Iar uriaşul negru o aşeză între noi.

   Pongo şi poliţistul se aşezară pe cele două strapontine, iar bătrânul servitor lângă şofer.

II

UN SVON CIUDAT

   CÂND COTIRĂM ÎN STRADĂ PRINCIPALĂ, băgai de seamă că un indian ce stătea la colţ ridică braţul şi cu chipul schimonosit de furie privea după maşină. Îi atrasei atenţia lui Marian, care scoase pe tăcute revolverul şi-l aşeză pe genunchi. Îi urmai imediat pilda, căci această măsură de prevedere a prietenului meu mă făcu să bănuiesc că ridicarea braţului indianului putea să fie un semnal pentru alţi fanatici ca să atace maşina noastră.

   Într-adevăr, după vreo cincizeci de metri, se năpustiră asupra maşinii doi tineri indieni, care aveau numai un turban pe cap şi un şorţuleţ dinainte. În faţa noastră era o încrucişare de străzi şi trebuise să oprim o clipă.

   — Atenţiune! strigă Marian, ridicând arma.

   Făcui la fel, de asemenea tânărul poliţist, care-şi scosese repede pistolul greu din toc.

   Cei doi indieni, cu ochi aprinşii de mânie, se cam speriară văzându-se în faţa a trei arme. Se opriră din fugă, se dădură apoi în lături şi dispărură în mulţimea de pe trotuar.

   — Interesant! făcu Marian, îngândurat. N-aş fi crezut să fim urmăriţi cu atâta înverşunare. Domnule Berry, mai adineauri, înainte de a veni la noi căpitanul Johnson, începuseşi să vorbeşti de zvonuri ciudate, dar ai fost întrerupt. Ia povesteşte-ne acum, despre ce fel de zvonuri este vorba.

   Tânărul poliţist păru puţin stingherit.

   — Păi să vedeţi, domnule Farrow - începu el - eu mă interesez foarte mult de moravurile şi obiceiurile indiene. Deoarece le cunosc şi limba, mă amestec cu plăcere prin popor, ca să mai aflu câte ceva. De câtva timp se cam întâmplă des să turbeze animalele aici în Allahabad, de parcă ar fi izbucnit o molimă misterioasă. Şi umblă zvonul, fireşte, că un duh rău a căpătat putere mare şi nu poate fi împăcat decât cu vreo jertfă însemnată. Din păcate n-am putut afla mai mult, dar poate că jertfa să fie o femeie. Numai aşa s-ar explica atacul asupra tinerei indiene.

   — Hm... tot ce se poate! încuviinţă Marian. Ah, uite că s-a trezit fata noastră.

   Indiana se ridicase deodată şi deschise ochii, mari şi luminoşi ca nişte stele, cu care ne privi mirată. Chipul ei frumos şi mândru exprimă o clipă spaima, dar imediat i se neteziră iarăşi trăsăturile şi cu glas melodios ni se adresă într-o englezească fără cusur:

   — Vă mulţumesc, domnilor. Acum îmi amintesc că am fost atacată de taurul turbat şi că apoi mulţimea s-a năpustit asupra mea. Dv. m-aţi salvat primejduindu-vă viaţa. Mă duceţi, probabil, la casa tatălui meu, prinţul Garna? Şi el o să vă fie foarte recunoscător. Eu sunt Shindia, singura lui fiică.

   — Suntem bucuroşi, prinţesă, că ţi-am putut veni în ajutor - răspunse Marian, prietenos - aş vrea, însă, să-ţi pun o întrebare: bănuieşti de ce anume era atât de furioasă mulţimea împotriva d-tale?

   — Nu, domnule, nu-mi pot explica - răspunse fata.

   Marian rămase o clipă pe gânduri, apoi, ca şi cum şi-ar fi

adus aminte de ceva, zise:

   — Îmi dai voie să mă prezint: numele meu e Farrow. Acesta de aici e prietenul meu Bertram şi colo, în faţa noastră, e bunul nostru camarad Pongo, căruia i se cuvin cele mai multe mulţumiri pentru salvarea d-tale, domnişoară.

   Chipul fetei luă o expresie de surpriză.

   — Mă bucur din suflet să vă cunosc - zise ea strălucitoare de bucurie şi ne strânse mâna la toţi - de mult doream să vă cunosc personal, după ce am auzit şi citit atâtea despre dv. Şi tata o să se bucure nespus. spunea de mult că ar fi vrut să vă invite odată la el. Cred că vroia să vă ceară sfat şi ajutor în nu ştiu ce chestiune.

   — Aha, te pomeneşti că asta e în legătură cu ciudatul atentat împotriva d-tale, prinţesă - zise Marian - poate că părintele d-tale are vreun duşman înverşunat, sau e membru al vreunui partid, ai cărui potrivnici au vrut să se răzbune prin d-ta.

  — Nu ştiu - zise tânăra prinţesă - dar nu-mi pot închipui aşa ceva, căci tata trăieşte foarte retras. Cam bănuiesc eu ce vroia să discute cu dv., cu siguranţă că e vorba de animalele din casa şi parcul nostru, care au turbat pe neaşteptate. La fel cum se întâmplă mai pretutindeni în oraş în ultima vreme.

  — Şi la dv. s-au întâmplat astfel de cazuri? făcu Marian. Foarte interesant. Erau animale diferite sau mereu din aceeaşi rasă?

  — Ba erau diferite.

  — Şi în oraş au fost lovite de turbare animale de rase diferite - se amestecă în vorbă tânărul poliţist.

  Marian căzu pe gânduri. Avea şi de ce. Oare pentru ce, în primul rând, turbau animale, apoi de ce se îndreptase furia mulţimii tocmai asupra tinerei prinţese? Să fie oare furia aceea a mulţimii, abătută asupra fetei, în legătură cu faptul că spiritele naive credeau într-un duh rău, care nu putea fi împăcat decât prin moartea unei tinere fete?

  În cazul acesta ar fi fost greu de făcut ceva împotrivă, căci o astfel de credinţă nu poate fi dezrădăcinată atât de lesne. Şi de vreme ce fanaticii aleseseră drept jertfă pe tânăra prinţesă, ea se va afla mereu în primejdie.

  Eram încredinţat că suntem urmăriţi şi când îmi veni asta în gând, mă întorsei repede. Într-adevăr, la oarecare distanţă, ne urmau câteva maşini. Putea să fie o simplă întâmplare, dar era totuşi foarte probabil că fanaticii care scăpaseră prin fugă, nu vor renunţa cu una au două de la scopul lor.

  În clipa aceea tânăra prinţesa spuse:

  — Colo e casa noastră.

  În strada elegantă în care intraseră dintre toate palatele măreţe de: sigur că cel mai frumos era al prinţului Garna; era clădit în stil elegant, în marmoră albă şi părea să fie foarte vechili. Un zid înalt împrejmuia parcul întins.

  Abia se oprise maşina, că doi indieni înalţi, în uniforme albe sclipitoare, deschiseră larg poarta de bronz. Bătrânul servitor plăti şoferului, în timp ce noi coboram. Ţineam revolverul în mână şi nu slăbeam din ochi cele doua maşini, care se apropiau încetişor.

   Strigai repede lui Marian şi tânărului poliţist:

   — Băgaţi de seamă, în cele două automobile par să fie urmăritori.

   Ei îşi scoaseră îndată armele, dar tânăra prinţesă, cu toate că auzise cuvintele mele, coborî liniştită, fără să arunce o singură privire maşinilor din urmă.

   Acestea trecură pe lângă noi. În fiecare din ele se aflau câte doi tineri indieni, care nu ne învredniciră însă cu nici o privire, ci se uitau nepăsători înaintea lor. Îmi întipării bine chipurile lor, atât cât îmi fu cu putinţă în goana maşinilor.

   — Ai dreptate, Robert - zise Marian - prea era „prefăcută" privirea nepăsătoare a celor patru indieni. Dac- ar fi fost trecători paşnici şi-ar fi aruncat măcar în treacăt ochii încoace, fie numai de dragul lui Pongo, care prin înfăţişarea lui bate oricui la ochi. Hm... trebuie să vorbesc cu prinţul să ia măsuri de siguranţă.

   Tânăra prinţesă ne-a luase înainte şi noi ne grăbirăm s-o ajungem. Prietenul meu îi povesti pe scurt că într-adevăr fuseseră urmăritori cei din maşină, dar Shindia nu făcu decât să înalţe din umeri.

   Poarta grea de bronz se închise în urma noastră. Îmi trecu prin gând c-ar fi bine să prevenim pe cei doi Indieni de la poartă să fie cu ochii-n patru şi să nu dea drumul nimănui înăuntru. Mă-ntorsei, dar văzui că bătrânul servitor vorbea cu însufleţire cu cei doi. Gesticula agitat şi părea ca le povesteşte păţania noastră. Nu mai era deci nevoie să-i previn şi porni mai departe spre palat.

   Tânărul poliţist ne părăsise, după ce Marian îi mulţumii călduros şi tânăra prinţesă îi făgăduise că tatăl ei o să-i dea o răsplată bănească. Intrarăm în sala mare a palatului, împodobită cu arme vechi şi alte trofee; un servitor venerabil ne ieşi înainte. Shindia îi spuse câteva cuvinte, după care Indianul urcă în grabă scara de marmoră ce ducea la etaj.

   — Poftiţi, domnilor - zise prinţesa - să mergem în odaia de lucru a tatei. L-am trimis pe intendentul nostru, Dara, la el şi va veni în curând.

   Ne duse într-o încăpere mare, cu mobile vechi orientale, de un gust desăvârşit. O bibliotecă uriaşă, care acoperea

doi pereţi întregi, dovedea că prinţul era un om cult.

  Abia ne aşezaserăm pe o bancă artistic sculptată, când prinţul Gama trecu pragul. Rareori am întâlnit un om, care din prima clipă să-mi fie atât de simpatic.

  Avea o statură impunătoare şi putea să fie în vârstă de vreo patruzeci de ani.

  — Vă mulţumesc, domnilor - ne întâmpină el imediat - am aflat de la Dara că aţi făcut un mare serviciu fiicei mele. Vă rog să-mi povestiţi totul cum s-a întâmplat.

  Ne strânse mâinile şi ne privi cercetător, apoi se ivi o expresie de mirare şi bucurie în acelaşi timp pe chipul său.

  — E cu putinţă? exclamă el deodată. Să mi se împlinească atât de repede dorinţa aşa de vie? Sunteţi într- adevăr...

  — Da, tată - îl întrerupse Shindia - sunt chiar domnii Farrow şi Bertram, cu credinciosul lor Pongo.

  Apoi, în limba ei maternă, povesti părintelui ei în amănunţime primejdioasa aventură prin care trecuse. Cunoşteam limba indiană şi băgai de seamă că toate frazele ei erau presărate de laude la adresa noastră.

  — Domnilor, zău nu ştiu cum să vă mulţumesc - spuse prinţul, mişcat, după ce fiică-sa sfârşi de povestit - vă puteţi da seamă de simţămintele mele, gândindu-vă că Shindia e singura mea copilă. Pot să vă îndeplinesc vreo dorinţă, drept răsplată că v-aţi primejduit viaţa pentru a o salva pe a ei?

  — Alteţă, nu ne-am făcut decât datoria - se grăbi să răspundă Marian - am auzit însă de la fiica dv. că doreaţi de mult să ne cunoaşteţi. Pare să fie vorba de cazurile ciudate cu animalele îmbolnăvite de turbare. M-ar interesa mult să aflu ceva în privinţa aceasta.

  — De mulţumirea mea tot nu puteţi scăpa - zise prinţul, zâmbind - dar o să vă povestesc mai întâi ce s-a întâmplat aici în parcul meu şi în diferite părţi ale oraşului nostru. Cele mai diferite soiuri de animale au fost lovite brusc de turbare şi în accesele lor se dădeau la oameni. Câini, pisici, vite cornute, precum şi păsări, s-au îmbolnăvit subit, devenind foarte primejdioase pentru oameni. Sunt încredinţat că numai foarte puţine cazuri au ajuns la cunoştinţa publicului.

Compatrioţii mei se tem să anunţe autorităţile engleze. Numai când un animal turba în stradă şi trebuia ucis, cazul ajungea la urechile autorităţilor. ÎI cunosc foarte bine pe şeful poliţiei, domnul Dawson şi de la el am aflat că examinarea animalelor cu pricina de către medicul-legist, profesorul Camp, a adus dovada că animalele fuseseră turbate - dar pricina n-a putut fi aflată oricât s-a cercetat. Vreau însă să vă povestesc despre câteva cazuri care s-au petrecut aici, pe proprietatea mea. Mai întâi a turbat cel mai bun şi mai credincios câine al meu. M-a atacat pe neaşteptate şi am scăpat de muşcătură numai împuşcându- l. Trebuie să adaug că diferite persoane, care au fost muşcate de câini sau pisici turbate, au murit, deoarece orice ajutor a fost zadarnic. Se prea poate însă ca oamenii aceia să fi chemat medicul prea târziu. După vreo doua săptămâni mi-a turbat o pisică. Intendentul Dara a izbutit, din fericire, s-o omoare cu o sabie găsită la întâmplare, înainte ca pisica s-o muşte pe fiică-mea. Al treilea caz mi sa întâmplat tot mie. Calul meu de călărie, un animal credincios, m-a trântit jos pe când călăream pe el în împrejurimile oraşului. Şi nu s-a mulţumit numai cu atât, ci a mai încercat şi să mă muşte. Am văzut îndată din ochii animalului că turbase, astfel că l-am împuşcat. În vremea asta se petrecură şi în oraş câteva cazuri de turbare. Despre păsări care să turbeze n-am prea auzit - dar iată că asta se întâmplă cu un papagal al fiicei mele. Biata fată a putut scăpa de ciocul pasării învelindu-se repede într-o pătură. Un servitor a omorât papagalul, dar cu prilejul acesta a fost lovit cu ciocul la mână. L-am trimis îndată la profesorul Camp, care s-a văzut nevoit să-i taie mâna, ca să-i salveze viaţa. A fost o otrăvire în toată regula, ca după o muşcătură de şarpe veninos. Profesorul Camp se află în faţa unei enigme. Cazurile din casa mea au survenit la intervale de paisprezece zile unul de altul. Când s-a petrecut întâmplarea cu calul, m-am gândit să vă chem pe dv., domnilor, dar nu va cunoşteam adresa căci nu rămâneaţi multă vreme în acelaşi loc. Acum mă bucură foarte mult faptul că aţi venit singuri şi v-aş ruga să fiţi oaspeţii mei şi să încercaţi să limpeziţi aceste întâmplări neobişnuite.

   — Primesc cu plăcere invitaţia, Alteţă - răspunse Marian - m-aş fi îndeletnicit oricum cu aceste chestiuni, deoarece şi noi ne-am pomenit amestecaţi într-un astfel de caz. Şi sunt încredinţat că vom avea de lucru, nu glumă, aici. Trebuie să vă spun că fiica dv. se află încă în mare primejdie, căci împotriva ei s-a îndreptat furia neexplicabilă a mulţimii; această furie e însă cu siguranţă manifestarea unei superstiţii populare, că prin jertfirea unui om vor dispare cazurile ciudate de turbare la animale. Am fost urmăriţi pe când veneam încoace de două maşini în care se aflau câte doi indieni. Vă spun asta ca să luaţi măsuri de pază, Alteţă şi în primul rând să daţi ordin celor doi paznici de la poartă să nu lase pe nici un străin să intre. Apoi, trebuie să orânduim o pază anumită pentru noapte.

   — Las totul pe seama dv., domnilor, iar cât priveşte pe paznicii de la poartă, îi voi instrui eu personal - zise Garna.

   Apăsă pe un clopot de argint, trecură însă câteva clipe fără să se arate nimeni. Mai sună odată mai tare, dar nici de astădată nu veni nimeni.

   — Ce s-o fi întâmplat? făcu prinţul şi ne privi mirat. De obicei, când sun, vine îndată cineva. Să fi turbat oare şi servitorii mei?

   A treia oara sună atât de tare ca ar fi putut trezi şi morţii, dar tot nu se arăta nimeni. Tocmai vroia să se îndrepte spre uşă, când perdeaua din faţa acesteia se dădu în lături.

   — Ah, Bhuti, tu eşti? făcu Garna. Unde-s ceilalţi servitori?

   Bătrânul servitor care o însoţise pe prinţesă în oraş, era

foarte turburat. Se înclină până la pământ, apoi zise, tot în englezeşte, cum îi vorbise şi prinţul:

   — Alteţă, servitorii vor să părăsească această casă. S-au adunat cu toţii în sala de arme. N-aţi vrea să le vorbiţi, Alteţă?

   Câteva clipe domni o tăcere de mormânt, apoi prinţul ne zise, cu glas sugrumat:

   — Veniţi şi dv., domnilor? Asta e mai mult decât ciudat. Şi vrei să ne părăseşti şi tu, Bhuti?

   — Stai! zise Marian cu asprime, adresându-se bătrânului. Ce se vorbeşte aici despre un duh rău? Cine a răspândit vestea?

   Servitorul privi cu teamă la prietenul meu, apoi răspunse, şovăitor:

   — Sahib, de mult se ştie că un duh rău îşi face mendrele în Allahabad. Servitorii se tem de el.

   — Şi cred servitorii că în oraş vor fi mai la adăpost ca aici? întrebă Marian. Sau or fi având un motiv cu totul deosebit să părăsească acest palat?

   Bhuti se uită cu teamă la prinţ şi văzându-l pe acesta dând din cap, zise:

   — Sahib, umblă zvonul că duhul rău care îmbolnăveşte animalele din oraş, nu poate fi împăcat decât printr-o jertfă omenească. Sahib, stăpâna mea a fost cea dintâi atacată de taur, astfel că pe ea vroia s-o aibă duhul. Aşa se vorbeşte... Stăpâna a fost scăpată de dv., dar duhul trebuie să-şi ia jertfa. Şi acum servitorii se tem că mulţimea va năvăli în palat şi o va ucide pe stăpână.

   — Aha, m-am aşteptat la asta! mormăi Marian. Dacă servitorii vor să părăsească palatul, eu nu i-aş opri, Alteţă, căci cu oameni fricoşi n-avem ce face. Cel mai bun lucru ar fi să cereţi şefului poliţiei să vă trimită câţiva oameni de-ai lui, până veţi găsi alţi servitori, care nu-şi pierd cumpătul atât de uşor.

ÎNTÂMPLĂRI MISTERIOASE

   ÎN MAREA SALA DE ARME se aflau adunaţi toţi servitorii prinţului. Erau aproape toţi oameni înalţi şi voinici şi mă prinse mirarea că se lăsaseră învinşi de o superstiţie copilărească.

   Prinţul le vorbi pe scurt, spunând că regretă că se lăsau înfricoşaţi de un simplu zvon, dar că nu-i oprea să plece, deoarece n-avea ce face cu oameni slabi de înger.

   Servitorii păreau stingheriţi şi unul mai în vârstă luă cuvântul.

   — Alteţă - zise el - eu sunt gata să rămân. În primul moment numai m-am molipsit de spaima celorlalţi. M-am scuturat acum de aceasta şi voi rămâne aici, orice s-ar întâmpla.

   Alţi şase indieni făcură şi ei aceeaşi declaraţie de supunere.

   Prinţul se uită întrebător la Marian. Prietenul meu îi măsură din creştet până-n tălpi pe cei şapte oameni, dădu din cap şi zise:

   — Nădăjduiesc că-şi vor ţine într-adevăr cuvântul, căci se poate să avem de înfruntat clipe grele. Foarte probabil că mulţimea va căuta chiar să năvălească în palat. Trebuie neapărat să cerem cât mai repede ajutorul poliţiei.

   Abia sfârşi de vorbit Marian, că dinspre intrarea sălii se auzi un pufăit furios, pe care-l cunoşteam foarte bine. Îngroziţi, servitorii se dădură îndărăt, de asemenea şi cei şapte care făcuseră declaraţie de supunere.

   Un tigru mare se ivi în sală şi ochii-i scânteietori erau aţintiţi asupra tinerei prinţese. Mai răgi odată şi se pregăti de săritură.

   Trăsei repede revolverul, deşi ştiam că n-aş fi putut face nimic cu arma aceasta mică, împotriva fiarei - dar eram hotărât ca prin câteva împuşcături să abat atenţia fiarei asupra mea, pentru cazul când ar fi atacat-o pe prinţesă.

   Servitorii se lipiră de perete, numai cei şapte scoaseră pumnalele din brâu şi bătrânul care luase cuvântul cel

dintâi, sări în faţa fiarei şi strigă:

   — Shenga, înapoi!

   Tigrul îşi îndreptă ochii spre bătrân, răgi fioros şi trânti la pământ pe credinciosul servitor. Acesta împlânta de câteva ori cuţitul în coastele animalului, dar în cele din urmă fiara îi înfipse colţii în gâtlej şi-l ucise.

   Ceilalţi şase servitori se aruncară cu pumnalele ridicate asupra tigrului. Se încinse o luptă sălbatecă, la care n-ai fi putut privi fără să te ai tremuri, oricât de tare ai fi fost. Şi deodată tigrul se ivi în faţa noastră. Se scuturare de vrăjmaşii săi.

   Ridicai repede mica mea armă, ţintii scurt în ochiul stâng, cu lucire ciudată al tigrului şi slobozii două gloanţe. Cu un răget, fiara se răsuci şi se aruncă înaintea mea. Instinctiv mai trăsei două gloanţe în botul căscat al animalului... când, prin faţa ochilor mei sclipi un fulger, tigrul mai scoase un răget şi lângă mine detunară două împuşcături dintr-un pistol, iar gloanţele se înfipseră în căpăţâna uriaşă.

   Fiara căzu la pământ, se mai zbătu câteva clipe, apoi rămase nemişcată.

   Năucit privii în lături. Îl văzui pe Pongo, râzând mulţumit şi dând din cap. Ţinea în fiecare mână câte o sabie uriaşă, de modă veche.

   Strânsei mâna credinciosului camarad, care părea stingherit de acest gest de recunoştinţă, apoi se-ndepărtă şi se aplecă asupra unuia din indienii care îşi dovediseră cu prisosinţă credinţa faţă de prinţ.

   Începurăm să ne îngrijim de cei cinci oameni viteji care zăceau pe podea. Trei din ei erau morţi, iar ceilalţi atât de grav răniţi, încât existau puţine speranţe că vor scăpa cu viaţă. Şi ceilalţi doi servitori care încercaseră cu ultima putere să-l ucidă pe tigru, căpătaseră răni serioase.

   Dădurăm o mână de ajutor prinţului, căruia bătrânul Bhuti îi adusese o lădiţă cu medicamente. Pansarăm pe răniţi şi când furăm gata cu treaba asta, prinţul, cu ajutorul lui Pongo, îi duse aproape cu sila până la poarta palatului pe ceilalţi servitori, care la ivirea tigrului se lipiseră speriaţi de pereţi.

   Când se înapoiară, telefona imediat şefului poliţiei,

Dawson, povestindu-i pe scurt întâmplările şi cerându-i sprijin. Când pomeni că noi eram oaspeţii lui, şeful spuse că va veni chiar, el cu o echipă de poliţişti.

   Prinţesa Shindia se purtase cu adevărat vitejeşte. Nu scosese nici un ţipăt în tot timpul dramei.

   Acum se-ntoarse spre hoitul tigrului, privi lung la el şi zise cu tristeţe:

   — Shenga, bietul de tine, cine ţi-a făcut asta?

   Se aplecă şi dezmierda căpăţâna uriaşă pe care o spintecase Pongo cu sabia, pe urmă murmură:

   — Shenga era animalul meu adorat, domnilor. E grozav când te gândeşti că s-a îndreptat împotriva mea. Mă jucam cu el de când s-a născut.

   Marian privi cu o încordare nespusă la cadavrul tigrului. Eu nu găseam nici o explicaţie a ciudatei întâmplări. Ce să-l fi făcut pe tigrul acela domesticit să turbeze dintr-odată?

   — Tigrul era blând faţă de toţi servitorii din casă? întrebă Marian. Sau avea vreo pornire împotriva vreunuia din ei?

   — Shenga era un animal în care te puteai încrede - răspunse fata, ridicându-se - era ca un câine credincios, prietenos faţă de oricine. Nu pricep acum de l-a lovit atât de brusc turbarea. E al cincilea caz de acest fel în casa noastră.

   — N-ai nici un duşman? cercetă mai departe prietenul meu. Căci trebuie să te gândeşti mereu că cele mai multe atacuri ale animalelor cuprinse de turbare, împotriva d-tale au fost îndreptate. Mai ciudat decât orice îmi pare faptul că şi taurul şi-a descărcat furia asupra d-tale. Ţi s-a mai întâmplat vreodată asta în oraş?

   — Nu, a fost pentru întâia oară. De altfel, nu prea ies în oraş decât însoţită de tata. Numai azi aveam, de rânduit unele afaceri personale.

   La aceste cuvinte pe chipul fetei se întipări o expresie de mândrie dispreţuitoare. Imediat îmi dădu în gând că trebuia să fie o taină aici, poate chiar cheia pentru dezlegarea enigmei.

   Şi Marian tresări uşor, dar se stăpâni repede şi zise, calm:

   — Atunci se vede că tatăl d-tale are un duşman ascuns, care vrea să-l nenorocească în felul acesta. Cred însă c-o să se dea pe faţă. Acum foştii dv. servitori au plecat; după părerea mea, printre ei trebuie să se afle acela care a făcut să turbeze animalele din casa aceasta, cu ajutorul vreunei otrăvi şi daca individul cu pricina va căuta să pună la cale un nou atentat, atunci va trebui să se întoarcă şi o să-l primim noi cum, se cuvine.

   Vorbea el Marian cu încredere, dar băga de seamă că-şi ascundea gândul adevărat, iar explicaţia lui era cam trasă de păr. Dacă într-adevăr un servitor, era vinovatul, cum putuse atunci să provoace cazurile de turbare printre animalele din oraş?

   Chipul tinerei prinţese dovedea de asemenea nelinişte. Shindia trebuia să-şi dea seamă că pe Marian îl interesa foarte mult vizita ei în oraş, că bănuia în legătură cu aceasta ceva ce nu era străin de toată afacerea.

   — Vroiam să mă întâlnesc cu un vechi cunoscut - spuse ea, şovăitor - dar am fost împiedecată de la aceasta prin atacul neaşteptat al taurului. El nu poate avea întru nimic de-a face cu aceste lucruri misterioase.

   — Atunci nu rămâne decât ceea ce spuneam înainte şi anume că tatăl d-tale are un duşman ascuns - zise Marian - aha, mi se pare că vine şeful poliţiei cu oamenii săi.

   Se auziră ciocănituri în poarta grea de bronz. Prinţul, însoţit de bătrânul servitor Bhuti, alergă în curte şi se înapoia după scurt timp în tovărăşia unui englez în vârstă. Şeful poliţiei, Dawson, un bărbat cărunt şi cu chipul energic, ne salută cu bucurie, apoi întrebă:

   — Domnule Farrow, d-ta şi cu prietenul d-tale d. Bertram, aţi devenit aproape detectivi. Ţi-ai şi făcut vreo părere asupra acestor întâmplări misterioase care s-au petrecut la noi şi care se vor mai petrece, după cum cred? Îţi poţi explica d-ta care e pricina acestor cazuri de turbare?

   — Nu, deoarece nici profesorul Camp n-a putut da vreo lămurire, nu pot decât să presupun că li s-a introdus animalelor vreo otravă care lucrează asupra nervilor, ceea ce le-a făcut să turbeze. Principalul e acum să găsim pe cel ce a provocat cazurile acestea misterioase.

   — Aşa cred şi eu - răspunse Dawson - dar îţi poţi închipui că am încercat şi noi. Ia spune, însă, cum ar trebui să facem ca să-l găsim pe făptaş în mulţimea locuitorilor oraşului?

  — Lucrul e aproape cu neputinţă, daca întâmplarea n-ar veni în ajutor - răspunse Marian - dar dacă nu poate fi prins făptaşul, atunci trebuie căutată pricina faptelor sale. Şi dacă o dovedim, nu mai e greu de aflat vinovatul.

  — Cred şi eu - încuviinţă Dawson - dar nici asta nu va fi cu putinţă. Cel puţin nu ştiu cum s-ar putea începe. Am însă încredere în dv., căci sper că o să ne daţi o mână de ajutor - nu?

  — Am şi început - răspunse Marian, zâmbind - o să rămânem oaspeţii prinţului, deoarece fiică-sa e în mare primejdie.

  În timp ce el povestea şefului poliţiei ce credea despre chestie, răniţii fură transportaţi; odată cu poliţiştii veniseră şi trei ambulanţe sanitare. Îmi bătu la ochi faptul ca unul din servitori, dintre cei doi care luptaseră până la sfârşit, se uita la Marian ca şi cum ar fi vrut să-i mai spună ceva. Tocmai când vroiam să-i atrag prietenului meu luarea aminte asupra acestui lucru, Marian ceru scuze lui Dawson şi se apropia de targa pe care era dus afară indianul cu pricina. ÎI văzui stând de vorba cu el şi când se înapoia la noi, zise:

  — Omul credea că făcuse o descoperire însemnată, dar n-a fost nimic. I se păruse că o muscă mare împunsese tigrul, înainte ca acesta să fi turbat. Fireşte că e cu putinţă, dar o înţepătură de muscă nu poate da loc unui caz de turbare. Ei şi acum să discutăm în amănunţime planul nostru de luptă. Oamenii d-tale, domnule Dawson, să se împartă în două echipe, care să facă cu schimbul. Trebuie să fim la datorie zi şi noapte, căci mulţimea fanatică va fi greu de stăpânit dacă va da năvală în palatul prinţului.

  — Voi da ordin ca o tulumbă a pompierilor să stea mereu pregătită - spuse şeful poliţiei - un singur telefon şi poate fi aici în câteva minute.

  — Atunci trebuie să orânduim un mai bun serviciu de informaţiuni - spuse Marian - dacă mulţimea taie sârmele de telefon din stradă, suntem despărţiţi de restul oraşului. Trebuie neapărat să avem rachete roşii, care să poată fi văzute şi ziua. Ne poţi face rost de ele, domnule Dawson?

  — Fireşte. Tânărul Berry o să vi le aducă. Să vă mai trimit şi altceva cu el?

   — Da, să ne aducă de la hotel armele şi raniţele. Apoi trebuie să se mai poarte de grijă şi ghepardului nostru, pe care l-am închis în odaia noastră. N-aş vrea să-l aduc încoace, căci s-ar putea întâmpla să turbeze şi el.

   — Voi purta eu de grijă pentru asta - se oferi şeful - iubesc animalele, am un parc mare şi Maha al dv. o să se simtă bine la mine.

   — Atunci e în regulă - zise Marian, bucuros - uite aici cheia camerei noastre de la „City-Hotel", unde am tras.

   Marian stătu pe gânduri o clipă, apoi zise deodată:

   — Nu, aş vrea mai bine să-l am aici pe credinciosul animal. Voi veghea eu să nu i se întâmple nimic. Inima îmi spune că ne-ar putea fi de mare folos. Da, da! Fii atât de bun, domnule Dawson şi trimite-mi-l încoace pe Maha cu tânărul Berry!

   — Păcat! făcu şeful. Aş fi fost bucuros să-l iau în îngrijirea mea câtva timp pe viteazul ghepard. Dar văd şi eu că aveţi dreptate, vă poate fi de mare folos.

   Marian rămase cu privirea aţintită la căpăţâna tigrului mort, pe care tocmai îl ridicaseră şase poliţişti, ca să-l ducă de acolo.

   — Ia spune, domnule Dawson - zise el apoi - profesorul Camp a examinat diferite animale lovite de astfel de accese. N-a putut stabili nimic deosebit în nici unul din cazuri? Vreo rană, vreun corp străin?

   — Ne-am gândit şi noi la asta - răspunse şeful poliţiei - şi profesorul Camp a cercetat bine dacă nu cumva se găseşte vreo săgeată în trupul animalelor - dar nu s-a găsit nimic. Nici în stomac nu s-au aflat urme de otravă.

   — Ciudat! făcu Marian. Voi vedea! Aşa dar, domnule Dawson, îngrijeşte d-ta de cele cuvenite şi în vremea asta eu voi împărţi oamenii şi le voi da instrucţiunile trebuitoare.

   Dawson plecă şi Marian aştepta până se întoarseră cei şase poliţişti care scoaseră afară hoitul tigrului.

   Şeful politiei trimisese douăzeci de oameni, în frunte cu comisarul Holly. Împreună cu acesta, care-şi cunoştea bine băieţii, Marian îi împărţi în două echipe. Câte şase oameni urmau să patruleze mereu pe lângă zidurile palatului, iar patru să stea de veghe înăuntru.

   Prinţul ne rugă să venim în camera lui de lucru, unde zise:

   —  Domnule Farrow, spune-mi te rog, ţi-ai şi format o părere asupra chestiunii? Mie mi se pare că d-ta consideri cu totul altfel vizita pe care vroia s-o facă fiică-mea în oraş. Trebuie să mărturisesc că şi pe mine m-a izbit lucrul acesta, căci e pentru întâia oară că Shindia s-a dus în oraş numai în tovărăşia bătrânului Bhuti, fără să mă vestească pe mine înainte. Crezi cumva că fata tăinuieşte ceva primejdios?

   — Da, Alteţă, aşa cred - răspunse Marian - dar trebuie să mai spun că fiica dv. nu-şi dă seama de pericol. Are probabil vreun secret de dragoste, pe care ea nu-l socoate de fel primejdios. Se poate, însă, să fie şi altceva, vreo operă caritabilă, de pildă. Poate că nişte oameni vicleni au abuzat de bunătatea ei, pentru ca s-o arate poporului drept jertfă. Dar în acest din urmă caz, Alteţă, trebuie să aveţi un duşman, care vrea să vă lovească crunt. Gândiţi-vă bine, poate că în tinereţe aţi jignit pe cineva şi acum vrea să se răzbune.

   — Domnule Farrow, crede-mă că m-am gândit şi la asta, dar n-am avut încă în viaţă mea o ceartă cu cineva, încât să mă urască atât de sălbatec. Nici în politică nu mă prea amestec, astfel că n-aş şti de cel să mă duşmănească cineva.

   — Atunci trebuie să caut a afla motivul care a făcut-o pe fiica dv. să plece în oraş. Cred...

   Se întrerupse şi sări în picioare, iar noi făcurăm la fel, căci din grădină detunară împuşcături. Apoi se stârni o larmă, de parcă s-ar fi dezlănţuit iadul.

   — Ah, mulţimea fanatică! răcni Marian şi ieşi ca o vijelie din odaie.

   Eu şi prinţul ne luarăm după el cât ne ţineau picioarele.

   Îl găsirăm pe Marian în sala mare de la intrare. Îl văzui smulgând din perete un buzdugan vechi şi greu. Căutai şi eu o astfel de armă, deoarece în luptă cu mulţimea era mai nimerită decât revolverele noastre mici. Pongo dădu deodată buzna de-afară, privi în juru-i, apoi se repezi la perete şi smulse şi el o ghioagă, dar o căutase pe cea mai lungă şi mai grea.

   Nu era vreme de întrebări şi nici nu ne-am fi putut înţelege, căci larma de afară sporea mereu. Acum se auzeam salvele poliţiştilor, dar se părea că mulţimea înnebunită nu se speria de pierderi; răcnetele, care la- nceput răsunaseră la poartă, se auzeau acum tot mai aproape.

   Îl mai văzui pe prinţ repezindu-se la telefon. Îşi dăduse seama că acum ar putea interveni pompierii cu tulumbele!

   Când coborâi scara în grădină, văzui o privelişte sălbatecă. Poliţiştii stăteau strânşi împreună şi se apărau trăgând neîncetat focuri într-un roi de făpturi pe jumătate goale, care săreau în grădină deasupra zidului.

   Poliţiştii se văzură nevoiţi să se dea înapoi, căci deşi indienii din faţă cădeau seceraţi de gloanţe, din spate veneau tot mai mulţi, neînfricaţi.

   Un răcnet care acoperi toată gălăgia răsună deodată; era Pongo al nostru, care cu ghioaga ridicată dădea iureş în grămadă.

   Poate că se aflau câţiva din aceia, care-l văzuseră în străduţa îngustă, când se năpustise şi acolo asupra mulţimii înfuriate. Şi iată că cei din faţă se dădură înapoi cu răcnete de spaimă.

   În clipa următoare mă aflam şi eu lângă Marian, prins în vălmăşag. Buzduganele scurte se dovediră a fi arme minunate şi-i puturăm ţine pe duşmani la distanţă cu ajutorul lor.

   După câtva timp însă furăm împinşi înapoi şi turbaţii indieni se apropiară tot mai mult de noi. În locul celor pe care îi doboram, se iveau imediat alţii, peste zid şi pe poartă.

   Poliţiştii fură nevoiţi să facă o mică pauză, să-şi încarce din nou pistoalele, dar indienii nu prea le lăsară timp. Năvăleau cu atâta furie, încât comisarul Holly răcni:

   — Scoateţi bastoanele de cauciuc!

   Nu se mai auzi nici o împuşcătură din clipa aceasta. Poliţiştii se foloseau de bastoanele de cauciuc, cu o îndemânare deosebită, dar vreo doi-trei din rândurile lor fură culcaţi la pământ de mulţime.

   Atacurile deveneau tot mai înverşunate şi aproape că nu mă mai puteam folosi de ghioagă, căci braţul începuse să- mi amorţească. Eram nevoit să ma retrag mereu din faţa pumnalelor ameninţătoare ce se ridicau înaintea mea.

   Cu Marian se petrecea acelaşi lucru.

   Din stradă pătrunseră deodată răcnete. Indienii se opriră din luptă şi noi ne folosirăm de asta ca să lovim cât ne mai ţineau puterile.

   Erau ţipete de-ale consângenilor lor şi indienii noştri nu mai atacau acum, ci se apărau numai. Ultimele şiruri ale lor se căţărară în grabă peste zid şi dădură buzna pe poartă, înapoi în stradă.

   Comisarul îşi îmbărbătă oamenii; iar Pongo se zvârli cu răcnetul său de luptă asupra duşmanului în retragere.

   Indienii fugeau înnebuniţi de spaimă. Poarta cea mare fu deschisă de câţiva fugari şi atunci toată ceata care se mai afla în parc dădu năvală afară.

   Nu scăparăm prilejul să izbirăm în ei pe la spate, iar Pongo făcu un adevărat măcel în rândurile lor. Apoi se auziră de aproape sunete de trompete şi în curând sosiră camioane pline cu poliţişti şi două automobile ale pompierilor.

   — Am avut noroc şi de data asta! făcu Marian, ştergându- şi sudoarea de pe frunte. Nu bănuiam atâta furie la oamenii aceştia. Nu pricep însă ce să fi însemnat răcnetele acelea, care s-au auzit cu mult înainte de a veni ajutoarele. Păreau semnale de retragere. Alteţă, să vedem unde a rămas fiica dv., care se dusese să fie de faţă la înmormântarea tigrului, când s-a dat acest atac neaşteptat.

   Prinţul păli.

   — Da - zise el - s-a dus cu poliţiştii în parc. Haideţi, domnilor, cunosc locul unde vroia să-l înmormânteze pe Shenga.

   Garna o luă la fugă spre parc, strigând mereu numele fiicei sale. Dar nimeni nu răspunse. Mă cuprinse o presimţire grozavă, pe când alergam alături de Marian, după prinţ şi când ajunserăm într-un mic luminiş, îl văzurăm pe prinţ în fata unei moviliţe proaspete de pământ, sub care fusese îngropat tigrul. Ţinea însă în mână o fâşie de mătase albă şi zise cu glas sugrumat:

   — Shindia a fost rapidă în vreme ce noi ne luptam cu fanaticii. Bucata asta de mătase e din rochia ei.

   — Acum pricep şi strigătele acelea care i-au făcut pe indieni să se dea înapoi - spuse Marian - erau semnalul că răpirea prinţesei izbutise. Să ştiţi, Alteţă, că nu-mi voi îngădui, o clipă de odihnă pana când n-o voi readuce pe fiica dv.

PRADĂ FLĂCĂRILOR

   — DOMNILOR, eu cred că ar fi degeaba - spuse prinţul, cu tristeţe - fanaticii aceia o vor şi fi omorât-o pe biata mea Shindia.

   — Nu, asta n-au făcut-o, căci altminteri am fi găsit aici cadavrul prinţesei - răspunse Marian, cu hotărâre - ea a fost răpită pentru a fi jertfită cu un anumit ceremonial.

   — Aş vrea să te cred, domnule Farrow - zise prinţul - dar la atâta noroc nu mă aştept. Nu-i cunoşti pe compatrioţii mei atât de bine cum îi cunosc eu. Când sunt cuprinşi de o astfel de superstiţie, atunci sfâşie îndată victima, prin a cărei moarte cred ei că vor împăca duhul rău.

   — Alteţă - adăugă Marian - aici mai sunt în joc şi altele. Răpirea fiicei dv. a fost pricinuită cu siguranţă din alte motive. Sunt aproape încredinţat că îndărătul acestei chestiuni stă un om foarte energic, ba chiar genial. El trebuie să fi pus la cale accesele de turbare ale animalelor, după cum a răspândit şi zvonul că o jertfă omenească va împăca duhul rău. Şi nu i-o fi fost prea greu să îndrepte taurul turbat asupra fiicei dv., astfel încât mulţimea să creadă că ea fusese aleasă ca jertfă pentru demon.

   — Se poate aşa ceva? exclamă prinţul. Cine poate urî într-atât pe fiica mea?

   — Nu poate fi decât un bărbat pe care Shindia l-o fi respins - răspunse Marian - dacă nu e asta pricina, atunci trebuie să fie un duşman personal al dv., Alteţă.

   — Aşa sau altfel, tot una e - oftă prinţul -ţi-ai şi făurit un plan cum ai putea-o regăsi pe fiică mea? Nu crezi şi d-ta că răpitorii ei au dus-o într-un loc unde să nu o putem găsi?

   — Fireşte că într-un astfel de loc a fost dusă, dar o s-o găsim noi - răspunse camaradul meu - a, uite-l pe Berry cu Maha! Şi a venit şi domnul Dawson, ceea ce e şi mai bine. Domnule Dawson - se adresa el apoi către şeful poliţiei, care era foarte agitat - când am intrat în oraş, am băgat de seamă întâmplător, că pe şoseaua principală, spre Sud, staţionează poliţişti din loc în loc. Acesta e pretutindeni

cazul?

   — Da, domnule Farrow - răspunse Dawson - am luat măsura aceasta ca să putem reglementa şi supraveghea mai bine mulţimea de pelerini care vin încoace.

   — Ah, mă aşteptasem la asta! făcu Marian, satisfăcut. Acum, Alteţă, cred că pot afirma cu toată siguranţa că o vom salva pe fiica dv. Domnule Dawson, trebuie să telefonezi tuturor posturilor de poliţie din afara oraşului să anunţe imediat aici dacă vor observa trecând în goană suspectă o maşină în care se află indieni. E drept, presupun că răpitorii prinţesei au şi părăsit oraşul, căci aveau vreme destulă pentru asta.

   Intrarăm în palat, Dawson se repezi la telefon şi căpătă imediat legătura cu primul post de poliţie. Vorbi câtva timp, apoi spuse:

   — Aşa e... acum vreun sfert de ceas a trecut pe acolo o maşină în goana mare. Înăuntru se aflau doi indieni, între care stătea o femeie acoperită. O să mai chem un post.

   Prin diferite convorbiri telefonice pe care le mai avu, izbuti să urmărească precis drumul automobilului. După ce vorbi cu ultimul post, zise:

   — Maşina cu pricina a luat drumul spre viaductul Sonali, care trece peste canalul dintre Gange şi Dşamma. Maşina mea e la poartă, domnule Farrow. Pornim?

   — Da, trebuie să ne luăm imediat după automobilul celălalt. Alteţă, ne-ar trebui vreun obiect de îmbrăcăminte al fiicei dv., pentru ca Maha să-i poată lua urma, din locul unde cei doi indieni vor fi părăsit maşina împreună cu prinţesa.

   Prinţul alergă în altă odaie, în vreme ce noi o luarăm încetişor spre poartă.

   — Vii şi d-ta, domnule Dawson? întrebă Marian.

   — Mai e vorbă! răspunse şeful poliţiei. Loc avem berechet în maşină, Pongo cu Maha poate sta lângă şofer, iar noi patru - căci de sigur că şi prinţul ţine să meargă - luăm loc în fund. Ah, foarte bine, uite-l şi pe căpitanul Johnson, care va putea lua comanda aici.

   Ne urcarăm în maşina mare şi încăpătoare, tocmai când venea şi prinţul în fugă, aducând o rochie de mătase a fetei.

   Când lăsarăm oraşul în urma noastră, maşina începu să gonească nebuneşte. Într-un rând ne întâlnirăm cu o altă maşină, care venea goală, din direcţia opusă. La postul de poliţie apropiat, funcţionarul de serviciu raportă că maşina de care întrebase nu de mult şeful poliţiei, tocmai trecuse înapoi spre oraş, goală.

   — Foarte bine! zise Marian. Acum o să punem mâna pe ei. Trebuie să mergem încet, ca să găsim locul unde a întors maşina.

   La ordinul lui Dawson, şoferul încetini. Puteam vedea acum foarte lămurit urma maşinii care adusese din oraş pe cei doi Indieni cu prizoniera lor. După vreo cinci kilometri se ivi în faţa noastră canalul care unea Gangele cu Dşamma, pe o lungime de cinci sute de kilometri.

   Şi acolo găsirăm şi locul unde întorsese maşina. Ne dădurăm jos din automobil şi Marian plimbă pe la nasul ghepardului rochia prinţesei, cerând credinciosului animal să caute. Maha găsi îndată urma şi-l trase pe Pongo, care ţinea cureaua zgardei, spre răsărit, de-a lungul ţărmului canalului.

   Timp de vreo zece minute merserăm în urma lui Pongo şi deodată uriaşul se opri şi ridică mâna. Se dădu cu un pas înapoi şi când furăm lângă el, văzurăm un luminiş mic în care se afla o colibă încăpătoare, de bambu.

   Aici.. Trebuia să fie ascunzătoarea în care o târâseră pe Shindia.

   — Pongo, ia-o tu întâi înainte! şopti Marian. Furişează-te şi vezi să-i ameţeşti pe amândoi indienii.

   Pongo dădu din cap, îl legă pe Maha de o tufă şi se aplecă. Sprinten ca o pisică se târî spre colibă.

   lată-l ajuns... ciuli urechile câteva clipe, coti pe după colţ spre uşa de intrare, m-ai ascultă şi acolo puţin, pe urmă deschise brusc uşa.

   Îl văzurăm tresărind speriat, apoi se repezi în colibă, după ce ne făcu repede un semn să-l urmăm.

   Îl lăsarăm pe Maha legat acolo, străbăturăm luminişul şi când privirăm în colibă, îl văzurăm pe Pongo ocupat cu tânăra prinţesă, care zăcea nemişcată pe podea. Fusese legată, dar Pongo îi tăiase legăturile şi acum încerca s-o

readucă la viaţă, făcând cu braţele ei mişcări ritmice.

   Prinţul se aruncă imediat în genunchi lângă fiica sa. Când ne aplecarăm şi noi, văzurăm cu bucurie că Shindia începuse să se mişte, deschise încetişor ochii, privi mirată în juru-i, apoi zise cu glas slab:

   — Oh, tată, unde sunt?

   — Eşti în siguranţă, copila mea - răspunse prinţul, duios - fii liniştită, acum...

   O izbitură puternică îl făcu să-şi rupă vorba. Ne ridicarăm şi întoarserăm privirile, fulgerător, dar era prea târziu. Uşa fusese închisă pe dinafară şi acum auzirăm cum se trăgeau zăvoarele.

   Marian slobozi îndată două gloanţe, care găuriră uşa şi de afară se auzi un ţipăt. Dar era mai mult un ţipăt de spaimă şi de durere, nu de moarte. Marian nimerise deci, în orice caz şi unul din ticăloşi fusese însemnat.

   Pongo trecu ca o umbră pe dinaintea noastră şi se zvârli în uşă. Zadarnic! Mai încercă odată şi deşi coliba trosni din temelii, uşa nici nu se clinti. Beţele de bambu sunt foarte tari şi rezistă uneori mai bine ca fierul.

   În clipa următoare se auziră trosnete slabe şi printre crăpăturile colibei năvăli înăuntru un fum albastru. Indienii dăduseră foc colibei!

   — Scoateţi cuţitele şi tăiaţi repede frânghiile care leagă beţele de bambu! strigă Marian.

   Sărirăm cu toţii spre peretele unde era uşa, căci aici era mai lesne să ne croim drum. Dar când introduserăm cuţitele între beţele de bambu ca să tăiem frânghiile, avurăm o nouă surpriză foarte neplăcută. Fuserăm încredinţaţi că beţele de bambu erau legate între ele cu frânghii împletite din fire de cocos, dar cuţitele noastre întâmpinară acum o împotrivire neaşteptată, câci beţele erau legate cu sârma tare.

   — Trebuie să ne opintim cu toţii în uşă! strigă Marian. Fereastra e prea mică, nu putem ieşi printr-însa.

   Ne luarăm avânt şi ne azvârlirăm cu toţii în uşă. Credeam că se prăbuşeşte coliba. şi totuşi sforţarea noastră fu zadarnică, deoarece zăvoarele nu cedară.

   Ne dureau umerii din cauza izbiturii şi ne uitarăm speriaţi

unul la altul.

  Fumul pişcător umpluse aproape întreaga încăpere şi ochii ne lăcrămau, iar respiraţia ne era îngreuiată. Tuşeam şi strănutam şi din moment în moment aşteptam să ne vedem cuprinşi de flăcări.

  — Să ardem de vii aici? strigă prinţul disperat. Domnule Farrow, cum am putea ieşi afara?

   Ne dăduserăm înapoi până la peretele în care se afla ferestruica, deoarece în faţa noastră flăcările cuprinseseră partea întreaga pana la uşa. Marian se uita cu încordare la foc, apoi zise:

  — Daca nu izbutim acum, atunci suntem pierduţi. Focul a mistuit bârnele în care e fixata uşa. Trebuie să ne mai azvârlim odată în uşa... mai bine să ne rupem oasele, decât să ardem aici ca şobolanii.

  Eram hotăraţi la orice. Cu puterea disperării, ne mai aruncarăm odată în uşa şi în peretele în care se afla ea.

    Şi de data aceasta Pongo zbura afara din coliba. Balamalele se desprinseseră din bârnele aprinse. Marian sări înapoi, o ridica în braţe pe Shindia şi o scoase repede din coliba.

   Pongo alerga îndată pe poteca şi-l dezlega pe Maha. Nu se putea ca indienii să fi trecut pe lânga el, căci credinciosul animal i-ar fi înhăţat.

   Începurăm să gonim înapoi pe poteca, iscodind mereu desişul, ca să nu ne pomenim cu vreo surpriza. Ajunserăm nevătămaţi pe sosea, ne urcarăm în maşina şi într-o goana nebună pornirăm înapoi spre Allahabad.

     DESLEGAREA TAINEI

     CÂND AJUNSERĂM LA PALATUL PTINŢULUI, toate urmele luptei fuseseră înlăturate. Poliţiştii se bucurară de izbânda noastră. Shindia ne povesti că ea căzuse îndată în nesimţire, când detunară primele gloanţe la poarta şi poliţiştii care erau cu ea alergară imediat în ajutorul camarazilor. Misteriosul duşman care vroia sa ne dea prada focului pe noi şi pe ea trebuia, deci, să se fi aţinut pe aproape.

     Cel mai mult se bucura însă Bhuti, singurul dintre servitori care rămăsese în casă.

  Shindia mulţumi cu un zâmbet bătrânului şi prinţul îl bătu prietenos pe umăr, apoi îi porunci să ne aducă o gustare în odaia lui de lucru.

  Vroiam să ţinem sfat acolo, cu privire la ceea ce urma să facem, ca să-i prindem pe cei doi indieni care o răpiseră pe tânăra prinţesă.

  Era de faţă şi şeful poliţiei, deoarece va fi nevoie de o razie temeinică, pentru descoperirea omului pe care Marian îl împuşcase din colibă. Odată găsit acesta, nu era greu de pus mâna şi pe celălalt.

  Bătrânul Bhuti ne aduse ceai şi prăjituri. Şeful poliţiei; expuse de faţă cu el, planul unei razii foarte întinse. După socoteala lui, rănitul nu ne-ar fi putut scăpa, dar Marian zise:

  — Domnule Dawson, ai uitat că indienii de la colibă nu puteau dispare decât în cealaltă direcţie, căci pe lângă ghepardul nostru n-ar fi putut trece cu nici un chip. Nu cunosc ţinutul pe aici, aşa că nu ştiu unde ar fi ajuns dacă vor fi pornit de-a lungul canalului, m-ai departe spre răsărit.

  — Oh, atunci cu siguranţă ca s-or şi fi întors în oraş - spuse Dawson, cu însufleţire - au ajuns apoi pe o a doua şosea, care e foarte umblată. Acolo puteau găsi lesne o maşină sau trăsură care să-i ducă în oraş.

  — Aha, asta-i altceva! zise Marian, îngândurat. Atunci ar putea folosi o razie, după cum propuseseşi d-ta. Sunt

convins că cei doi indieni se vor întoarce în orice caz în oraş, dacă nu s-or fi şi întors; cu siguranţă ei ştiu acum că prinţesa şi odată cu ea şi noi - am scăpat din coliba incendiată.

   — Crezi aşa dar că vor căuta să-şi urmeze răzbunarea până la sfârşit? întrebă prinţul.

   — Cu siguranţă - răspunse Marian - oameni care sunt în stare să dezlănţuie o astfel de prigoană şi care ştiu să urmărească atât de înverşunat o „idee", nu se sperie de piedecile pe care le întâmpină.

   — Atunci Shindia mea e tot în mare primejdie? întrebă prinţul, aruncând priviri îngrijorate spre fiica sa. Ce putem face?

   — Trebuie să întindem o cursă celor doi făptaşi principali - răspunse Marian - chiar dacă o razie ar putea avea vreun folos, mă gândesc la un lucru care îngreuiază mult identificarea vinovatului. Sunt încredinţat că vor fi găsiţi mulţi Indieni răniţi de gloanţe. În cele două lupte înverşunate pe care le-am dus, or fi fost mulţi care s-au ales cu răni, mai mult sau mai puţin grave, dar care am putut scăpa de a fi arestaţi. Şi ca să-l găseşti pe vinovat printre toţi aceştia, nu va fi lucru uşor.

   — Cam aşa el încuviinţă şeful poliţiei. Dar ce putem face acum?

   — Spuneam înainte: trebuie să încercăm să le întindem o cursă făptaşilor - răspunse Marian - dar vă rog să mă iertaţi o clipă, tocmai am auzit un zgomot ciudat şi vreau să văd ce poate fi.

   Dintr-un pas fu lângă uşă şi zise repede:

   — În tufiş nu vreau să pătrund, aş dori numai să observ ceva.

   Zicând acestea se şi făcu nevăzut.

   Eu nu prea credeam că Marian fusese atras numai de ţipătul ascuţit al unui geko1 căci acesta fusese zgomotul pe care-l auzise. Mai auzise şi el şi cunoştea bine ţipătul acestui soi de şopârle, aşa că nu acesta putea fi motivul pentru care ieşise din odaie. Şeful poliţiei se uită bănuitor la mine şi zise:

   — Ce i-o mai fi trăsnit prin minte domnului Farrow? Sau crezi d-ta cu adevărat că s-a dus să vadă numai un geko, pe care l-o fi înhăţat un şarpe?

   — De ce nu? zisei eu, calm. O fi având el un motiv să facă asta. Poate că din şuieratul acela al reptilei, care a fost mai tare ca de obicei, a dedus ceva deosebit.

   — Ai dreptate, Robert - spuse în aceeaşi clipă Marian, care se înapoiase pe nesimţite - din şuieratul acela am dedus ceva deosebit. Şi bine am făcut că m-am dus să văd ce e; acuma cred că în curând vom pune mâna pe unul din făptaşi.

   Privi cu luare-aminte prin încăpere, apoi se adresă Shindiei:

   — Trebuie să te rog să te aşezi lângă noi, căci aici pare să fie locul cel mai sigur, dacă într-adevăr se va încerca un nou atentat împotriva noastră. Cred, însă, că de data asta va fi îndreptat asupra mea, deoarece făptaşii îşi vor fi zicând că vor putea lucra în deplină linişte, abia când vom fi noi înlăturaţi.

   — Domnule Farrow, dacă ştii ceva de ce nu spui? făcu Dawson, enervat. Ne-am putea lua imediat măsurile de apărare. Ce-ai observat?

   — Că un geko a fost prins - răspunse Marian - te rog să mă ierţi însă, domnule Dawson, acum n-am timp pentru explicaţii lungi.

   Spunând acestea camaradul meu se aşeză lângă mine, pe una din băncile de lângă peretele din faţa ferestrei. Fireşte că eu ţineam privirea aţintită spre fereastră, căci mă aşteptam la un nou atentat dintr-acolo.

   — Robert - spuse Marian - ia gândeşte-te ce-ar putea însemna şuieratul acela de geko! Crezi într-adevăr că acum, în plină zi, a fost atacat de un şarpe? Ştii şi tu doar că geko- ul e un animal de noapte, la fel şi şerpii cărora le cad victimă adesea. Hi, nu-ţi bate nimic la ochi din povestea asta?

   — Hm... ciudat e oricum! zisei eu şi începui să chibzuiesc ce-o fi vrut să zică Marian cu asta.

   Prietenul meu însă îl privi pe Pongo, care stătea la peretele celălalt, îi întinse mâna stângă şi zise:

   — Pongo, ia-ţi cuţitul! Probabil că va trebui să nimereşti un obiect mic. Dar vezi să arunci bine! Se, poate să fii nevoit s-o faci curând de tot. Dar, aşa... Ţine cuţitul mereu pregătit, nu va dura mult.

   Şi într-adevăr, nu dură mult, căci Marian fu întrerupt în mijlocul frazei. Un ţipăt scurt şi ascuţit răsună, apoi văzui un geko coborând fulgerător de repede de-a lungul peretelui şi oprindu-se lângă capul lui Marian.

   Acum îmi bătu la ochi că deasupra capetelor noastre, sub tavan, se afla o bucată rotundă unde zidul era lucrat în filigran. Prin această deschizătură trebuie să se fi strecurat geko-ul. Şi în vreme ce Marian vorbea cu Pongo, reptila, îşi şi dăduse drumul în jos.

   Dar uriaşul negru veghea, căci nici n-avui timpul să scot o exclamaţie de uimire şi spaimă şi un fulger îmi sclipi pe dinaintea ochilor. Se auzi o izbitură în perete. apoi văzui cum cuţitul lui Pongo străbătuse trupul micei reptile, ţintuindu-l de perete. Târâtoarea se mai zvârcoli o clipă, pe urmă rămase atârnată cu capul în jos.

   Sărirăm cu toţii în picioare, numai Marian rămăsese liniştit de tot.

   — Mă aşteptasem la asta! zise el, smulse cuţitul din perete, se duse apoi la fereastră şi se uită cercetător la geko.

   — Ah! făcu el, mulţumit. Acum cred că am dezlegat taina. Aici e o găurică pe care trebuie s-o examinez.

   Vârî un ac în gaura mică pe care o avea geko-ul în ceafă şi scoase de acolo ceva ce părea o aşchie de os.

   — Vedeţi, asta e otrava care face să turbeze animalele! spuse el. Sunt încredinţat că această aşchie ascuţită se topeşte cu ajutorul căldurii sângelui. La geko nu s-a întâmplat încă pentru că e un animal cu sângele rece. Prin maxilarul de sus al reptilei au fost trecute două ace subţiri, care cu siguranţă că sunt otrăvite. Vârfurile sunt de un galben-deschis şi de sigur că profesorul Camp o să confirme presupunerile mele.

   — Domnule Farrow, cine a făcut asta? întrebă Dawson.

   Drept răspuns Marian străbătu din două sărituri

încăperea, vârî mâna prin perdeaua care servea drept uşa şi

care răspundea pe gang, auzirăm un ţipăt de spaimă, apoi prietenul meu îl trase înăuntru pe bătrânul Bhuti.

   — Acesta e făptaşul! rosti el cu glas solemn aproape. L- am văzut când ducea în casă geko-ul. Şuieratul acestuia nu suna aşa ca şi cum l-ar fi înhăţat un şarpe. Fusese scos de o mână omenească din ascunzătoarea-i întunecoasă. M-am pitit în sala de intrare şi l-am văzut pe Bhuti furişându-se cu teamă, ţinând reptila ascunsă pe jumătate sub haină. Atunci mi-am spus că se pune la cale încă un atentat. De data aceasta însă asupra mea, deoarece eu stăteam sub locul unde zidul e găurit de lucrătura în filigran. Pe Bhuti l-am bănuit eu de la început, numai el putea provoca turbarea taurului. Acum prinţesa va trebui să ne spună de ce a plecat în oraş însoţită, numai de Bhuti?

   Câteva clipe Shindia luptă cu ea însăşi, apoi răspunse:

   — Prietenul meu din copilărie, Khosi, m-a cerut în căsătorie acum o jumătate de an; eu l-am refuzat, căci auzisem lucruri rele despre dânsul. Acum mi-a adus Bhuti vestea că Khosi se află pe patul de moarte şi că ar dori să- mi vorbească pentru ultima oară. Vroiam să împlinesc dorinţa unui muribund, astfel că am plecat în oraş.

   — Atunci să-l arestăm! zise şeful poliţiei, cu asprime.

   Fluieră odată şi peste câteva clipe doi poliţişti dădură

buzna în cameră. Când, la un semn al lui Dawson, vrură să-l lege pe Bhuti, acesta duse repede o mână la gura, îşi îndreptă trupul şi zise, calm:

   — Peste câteva minute voi fi mort. Da, aşa e cum spunea Sahibul acela. Khosi e nepotul meu şi a vrut să se răzbune pentru dispreţul cu care l-a tratat Shindia şi eu i-am ajutat cu dragă inimă, căci şi familia mea a fost insultată. Khosi a fost rănit grav la colibă şi pe când fugea a murit. Pe tine, Sahib - se adresă lui Marian - am vrut să te ucid cu ajutorul geko-ului. Am bănuit că gloanţele tale au fost acelea care l- au nimerit pe nepotul meu.

   Abia sfârşi de vorbit şi se prăbuşi mort la pământ. Îşi luase singur pedeapsa.

   Profesorul Camp confirmă presupunerile lui Marian şi astfel se lămuri taina turbării animalelor - încheia doctorul Bertram.

1 Reptilă sauriană din ţările calde.

SFÂRŞIT

Volumul 168

DEMONUL GANGELUI

   RECLAMĂ SAU CAPCANĂ?

   PE CÂND STĂTEAM AMÂNDOI ÎNTINŞI pe iarbă, la umbra unui copac din pădurile seculare ale continentului negru, doctoral Bertram începu să povestească lui George:

   — Ne aflăm în faţa unuia din monumentele care fuseseră ridicate la Cawnpur, în memoria măcelăririi prizonierilor englezi de către Nena Sahib, pe vremea marei răscoale din anul 1857.

   Abia făcurăm doi paşi, că Marian spuse:

   — N-ai băgat cumva de seamă c-a trecut cineva pe lângă noi? Nu înţeleg cum a ajuns biletul acesta în buzunarul hainei mele...

   Privirăm repede în jurul nostru, dar era cu neputinţă să descoperim în mulţimea aceea de trecători, pe omul care vârâse biletul în buzunarul prietenului meu.

   — Şi ce scrie în bilet? întrebai.

   — Hm. cel ce l-a scris nu pare să fie obişnuit a mânui condeiul, iar pe de altă parte nu prea cunoaşte limba engleză. După scriere, pare să fie o femeie. Ia citeşte!

   Luai biletul şi văzui că, într-adevăr, părea scris de o femeie. Conţinutul lui era următorul:

    „Astă seară la Crocodil pe Gange. O faptă bună şi nemaivăzută. Vine sigur, când face întuneric"

   — Foarte ciudat! făcui eu. Probabil că acest „Crocodil pe Gange", e vreun restaurant, un local de petrecere. Să-l întrebăm pe colonelul Tumbac. N-o fi cumva o fată care e ţinută prizonieră acolo şi ne cheamă în ajutor?

   — Atunci nu i-ar fi fost cu putinţă să facă să ne ajungă biletul - răspunse Marian - afară de asta, mă mir foarte mult că tocmai noi am primit biletul acesta. Locuiesc doar foarte mulţi europeni aici, după cum poţi vedea în mulţimea de pe stradă. Ştii prea bine că noi trebuie să fim cu băgare de seamă în India, deoarece ne-am făcut mulţi duşmani înverşunaţi, când i-am răpus pe Haider şi Tippu Nega.

   — Se poate să ai dreptate - încuviinţai eu - te pomeneşti că ni se întinde vreo cursă.

   — A, se pare că poliţistul de colo vrea să ne comunice probabil ceva - spuse Marian - şi-a încredinţat postul unui coleg şi vine

întins la noi.

    Poliţistul înalt care reglementase circulaţia la încrucişarea străzii, se apropiă de noi, salută politicos şi zise:

    — Am băgat de seamă că o tânără indiană se strecurase mult prea aproape de dv. Acum văd că domnul are un bilet în mână. Ţin să vă previn să nu vă lăsaţi ademeniţi la vreo aventură, căci în ultimul timp au dispărut fără urmă mai mulţi străini.

    — Mulţumesc - răspunse Marian, prietenos - vroiam să arătăm biletul colonelului Tumbac, la care locuim, căci şi noi bănuiam vreo cursă. Cum arăta indiana?

    — Trebuie să fi fost tânăra, dar purta văl pe faţă. Presupun asta, pentru că avea mişcări foarte sprintene. Mă bucur însă că am prilejul să-i cunosc personal pe domnii Farrow şi Bertram. Ştiu că locuiţi la domnul colonel.

    — Aşa! făcu Marian şi întinse mâna poliţistului.

    Îi urmai pilda, iar prietenul meu urmă:

    — Nădăjduiesc că numai poliţia ştie că locuim la colonelul Tumbac, mai bine zis că ne aflăm în Cawnpur.

    — Nu, domnule Farrow, din păcate ştie tot oraşul - răspunse poliţistul. Vestea sosirii dv. am citit-o în „Cawnpur-Gazette".

    — Foarte neplăcut! făcu Marian. Nu e bine când eşti prea cunoscut. Uite vezi, acum chestia asta cu biletul îmi dă de gândit. Ia spune, cunoşti vreun restaurant care se numeşte „Crocodil pe Gange"?

    — Fireşte, domnule Farrow - se grăbi să răspundă poliţistul. E un local foarte bun, condus de chinezul Ku-Mang. E chiar frumos acolo, căci înainte vreme clădirea era un mic templu, ale cărui trepte de marmoră duc până în apă. Biletul acela care vă invită să vizitaţi restaurantul, poate fi o reclamă a chinezului. Ku-Mang e bine cunoscut în oraş şi la poliţie trece drept un om de treabă.

    — Se poate să fie aşa - încuviinţă Marian. Probabil că trimite în oraş tinere indiene, ca să atragă pe străini în felul acesta. Acum am devenit curios şi mă voi duce diseară la „Crocodil".

    — Din experienţele noastre de până acum, o puteţi face fără grijă, domnilor - zise poliţistul - cu toate astea nu v-aş sfătui să colindaţi prea mult noaptea prin oraş.

    — Îţi mulţumesc pentru prevenire şi vom ţine seamă de ea - răspunse Marian - acum hai să mergem acasă, la colonel, Robert!

    Ne urcarăm într-o maşină şi după câteva minute ajunserăm la vila colonelului. Tumbac era la slujbă, dar servitorul său indian ne servi imediat o gustare rece. După ce mâncarăm făcurăm o baie şi ne culcarăm.

    Când servitorii ne treziră către seară, colonelul tocmai se înapoia. Era posomorât şi, la întrebarea lui Marian, povesti că în cursul după-amiezii fusese găsit, un braţ omenesc, aparţinând unui european. Se bănuia că este al unuia din străinii care dispăruseră fără urmă în ultimul timp. Crocodilii mâncaseră restul trupului.

    — Atunci probabil că eşti de părere că şi ceilalţi călători dispăruţi şi-au găsit sfârşitul în apă? întrebă Marian. Poate că au fost ucişi, jefuiţi şi azvârliţi apoi în fluviu, pentru ca să distrugă crocodilii orice urmă de-a lor.

    — Da, domnule Farrow, aşa bănuim şi noi - răspunse Tumbac - dar cum să aflăm în ce fel şi prin cine şi-au găsit moartea? Nu mai departe decât acum opt zile a avut loc ultima dispariţie, în persoana unui portughez bogat. Fireşte că nu se mai găseşte nici o urmă acum.

    — De sigur că cei dispăruţi au fost pomeniţi şi în „Cawnpur- Gazette"? întrebă Marian. Cu părere de rău aflarăm astăzi că şi sosirea noastră a fost anunţată.

    — Da, asta face de obicei gazetarul Raffles, un om foarte priceput. Câştigă binişor de pe urma acestor informaţii.

    — Dar de unde o fi aflat despre sosirea noastră? întrebă Marian. De la gară am venit doar direct la dv., domnule colonel.

    — Mai de mult gazeta vă publicase fotografiile, domnilor, aşa că Raffles, care obişnuieşte să fie la gară la sosirea trenurilor, v-o şi recunoscut imediat şi deoarece aţi fost întâmpinaţi de mine, a ştiut că vă dau găzduire. Nu cumva vă e neplăcut faptul că sosirea dv. la Cawnpur a devenit cunoscută?

    — Plăcut nu ne prea este - răspunse Marian - ştii şi d-ta, domnule colonel, că ne-am atras ura multor indieni, când i-am dat de gol pe cei doi veri Haider şi Tippu Nega. Vezi, domnule colonel, biletul acesta mi-a fost vârât în buzunar de o tânără indiană. Ce părere ai despre asta?

    Colonelul citi cu atenţiune, apoi zise:

    — Dacă n-ar fi vorba de dv., domnilor, aş crede că e o reclamă dibace a lui Ku-Mang. Căci pe chinezul acesta îl cunoaştem drept un om harnic şi de treabă, al cărui restaurant e foarte vizitat. Se prea poate ca indiana să vă fi vârât biletul fără să vă cunoască. I s-o fi spus să-l bage în buzunarele europenilor bine îmbrăcaţi. Dar, la drept vorbind, localul chinezului merge destul de bine, ca să aibă nevoie să mai atragă clienţi în felul acesta original. Nu mai pricep nimic...

    — În orice caz, vom vizita restaurantul diseară - spuse Marian

- poate aflăm ceva nou.

    — Fiţi însă cu băgare de seamă, domnilor! ne preveni colonelul. Ar fi bine să vă dau câţiva poliţişti ca să.

    — Atunci n-o să aflăm niciodată ce se ascunde acolo, dacă se ascunde ceva - îl întrerupse Marian.

    — Hm. aveţi dreptate - încuviinţă colonelul - păcat că Ku- Mang îi cunoaşte şi pe agenţii mei secreţi, deoarece şi dânşii se duc adesea în localul lui. V-aş sfătui însă să-l luaţi şi pe Pongo al dv., căci el e în stare să vă apere mai bine ca oamenii mei.

    — Asta aş fi făcut-o în orice caz - zise Marian - Pongo trebuie să ne servească drept acoperire.

    Servitorul care intră ne întrerupse convorbirea. Ne vesti că masa e gata şi afară de asta un domn cu numele de Lorry dorea să vorbească colonelului.

    — Ah, Lorry e unul din cei mai capabili detectivi secreţi ai mei

- zise colonelul - te pomeneşti c-o fi descoperit ceva interesant cu privire la străinii dispăruţi.

    După câteva clipe Lorry intră în odaie.

    — Ei, Lorry, ce mai nou? întrebă Tumbac. Văd, după chipul d- tale, că ai ceva important.

    — Nu-mi pot da seamă încă dacă e într-adevăr important - răspunse detectivul - până acum e numai un zvon. Am prins întâmplător ce vorbeau doi indieni, pe lângă templul vechi din afara oraşului. Ştiţi prea bine, domnule colonel, că mă interesez de construcţii vechi, mai ales de antichităţi, aşa că m-am dus să mai descopăr ceva printre ruine. Acolo am observat doi indieni care stăteau pe malul canalului. Mi-au atras atenţia prin faptul că unul din ei făcea gesturi speriate spre fluviu, pe când celălalt râdea neîncrezător la început, apoi deveni şi el serios, încetul cu încetul. Mă furişai pe lângă ei şi auzii pe cel dintâi povestind o istorie lungă despre un demon al Gangelui, care avea mereu nevoie de o jertfă, altminteri va nimici întreg oraşul. Şi partea interesantă e că punea în legătură dispariţia străinilor cu acest demon. Ei serviseră drept jertfă. Atât e tot ce a povestit, dar când l-am văzut despărţindu-se de celălalt, m-am luat după el şi i-am aflat numele şi adresa. S-ar putea ca omul să ne mai fie de folos, dacă va fi observat ceva.

    — Dv. ce părere aveţi domnilor? întrebă colonelul. Uneori asemenea zvonuri se întemeiază pe adevăr şi când e vorba de India n-ar fi de mirare ca europeni dispăruţi să fi fost jertfiţi de nişte fanatici acestui „demon al Gangelui". Dovada cea mai bună este şi găsirea braţului omenesc în canal.

    — Nu cred să mai existe astfel de fanatici în zilele noastre - spuse Marian - mai curând cred că e vorba de crime care trebuie să fie acoperite prin astfel de basme copilăreşti. Trebuie să dovedim dacă indianul iscodit de domnul Lorry ştie ceva hotărât în privinţa asta.

    — Bine, domnilor - răspunse Tumbac - voi căuta să aflu încă în această seară. În vreme ce dv. vă veţi duce la „Crocodil", eu cu Lorry vom merge la Indianul acela. Poate că vin apoi la dv., să vă spun ce-am aflat.

    — A, domnii vor să viziteze restaurantul lui Ku-Mang? întrebă Lorry.

    În glasul său era ceva ce-mi atrase luarea aminte. Marian se uită cercetător la tânărul detectiv, apoi zise:

    — Da, am primit o reclamă foarte dibace de la el şi asta ne îndeamnă să mergem să-i vizităm localul. Ia te uită, bileţelul acesta mi l-a vârât în buzunar o tânără indiană.

    Lorry citi cele câteva rânduri, înapoie biletul şi spuse:

    — Numai bunul renume al lui Ku-Mang îl poate apăra de o bănuială gravă. Cred însă, domnule colonel, c-ar fi foarte bine să facem o vizită la „Crocodil", după ce vom fi stat de vorbă cu indianul nostru. Trebuie să veghem să nu li se întâmple nimic rău domnilor.

    — Atunci v-aş ruga să nu veniţi prea devreme - spuse Marian - căci în cazul acesta ar putea da greş vizita noastră, dacă într- adevăr se pune împotrivă-ne ceva la cale. Veniţi abia peste câteva ceasuri şi până atunci poate că vom fi putea descoperi ce e cu biletul acesta. Şi, cum ne-am înţeles, domnule colonel, îl voi lua cu noi pe Pongo, care ne va servi drept acoperire.

    — Bine domnilor, atunci ne-am înţeles - spuse colonelul - şi acum să mergem la masă!

    Înainte încă de a sfârşi, se şi înnoptase. Colonelul cu Lorry plecară imediat, pe când Marian îi dădea instrucţiuni amănunţite lui Pongo.

    Urma să plecăm împreună până în apropierea restaurantului, dar Pongo va veni la local abia după câtva timp de la intrarea noastră acolo. La cel mai uşor zgomot suspect dinăuntru clădirii, credinciosul camarad trebuia să intre. Altminteri, urma să stea

afară şi să observe tot ce se petrece.

    Cam pe la zece plecarăm. Cu o maşină de piaţă străbăturăm oraşul, ajunserăm, prin străduţe înguste şi întunecoase, în cartierul indigenilor şi oprirăm la o pădurice.

    — Colo e localul chinezului - ne spuse şoferul - domnii spuneau că vor să se dea jos ceva mai înainte...

    În timp ce Marian plătea, eu cercetam împrejurimile. Cam la douăzeci de metri în dreapta noastră sclipea oglinda apei unuia din canalurile Gangelui; iar la vreo sută de metri în faţă se afla un zid, îndărătul căruia copaci uriaşi îşi înălţau creştetele.

    Poarta era larg deschisă şi vedeam printr-însa faţadele unui bungalow frumos, luminat de lămpi mari cu arc. Câteva maşini de piaţă tocmai treceau prin faţa porţii, iar după ele veniră două elegante automobile particulare, din care coborâră europeni în ţinută de seară, însoţiţi de doamne luxos înveşmântate.

    Marian stătu şi el câteva clipe să privească bungalow-ul, apoi îi spuse lui Pongo să se ascundă în pădure, unde avea o bună acoperire. Apoi ne-ndreptarăm spre local.

PONGO ÎN PRIMEJDIE

    GRĂDINA DIN FAŢA RESTAURANTULUI era foarte bine îngrijită şi avui impresia că restaurantul acesta nu se prea potrivea pentru nişte oameni veniţi pe jos. La fel părea să gândească şi chinezul care ne primi pe treapta de sus a scării. Omul făcu o plecăciune, apoi însă se uită în juru-i, ca şi cum ar căuta maşina care ne adusese şi ne privi mirat, părând să nu priceapă că doi europeni pot veni pe jos.

    Eu trecui pe lângă el, zâmbind de mirarea lui. Dar după ce ne aşezarăm la o mescioară, îmi atrase atenţia chipul grav şi gânditor al lui Marian. Atunci îmi rotii privirea prin local.

    Stăteam lângă balustrade care răspundea spre canalul larg al Gangelui. La stânga bungalow-ului, dar încă pe proprietatea chinezului, ducea o scară largă de marmoră până jos la apă şi de la întâia aruncătură de ochi văzurăm că bungalow-ul fusese ridicat lipit aproape de ruinele unei străvechi clădiri indiene. Se părea chiar că unele ziduri ale vechii clădiri fuseseră folosite cu multă dibăcie la construcţia localului modern.

    Sala mare în care ne aflam era foarte populată şi băgai îndată de seamă că tot publicul era tot oameni unul şi unul.

    — Mariane - mă adresai prietenului meu - te văd făcând o mutră care îmi dă de gândit. Eu unul aş susţine că acestui local nu i s-ar putea imputa nimic şi clienţii par să fie din lumea cea mai bună.

    — Ai dreptate, dragă Robert, tocmai asta mă pune pe gânduri. Ku-Mang n-ar avea nevoie să recurgă la o reclamă atât de neobişnuită. Cea mai bună reclamă pentru „Crocodilul" său o fac însuşi clienţii. Aşa dar, aici e o taină care mă nelinişteşte. Dar ia spune, l-ai observat pe chinezul care ne-a primit la scară?

    — Da, părea foarte mirat că am venit pe jos. Pare să fie ceva neobişnuit pe aici.

    — Care va să zică n-ai văzut că ochii său au luat deodată o expresie ca şi cum ne-ar cunoaşte şi în acelaşi timp de teamă. Totul a durat numai o clipită, dar mi-a fost deajuns.

    — Se poate să ne fi recunoscut după fotografiile din ziare - spusei eu - ar fi firesc în cazul acesta să rămână surprins. Cu atât mai mult cu cât oameni atât de vestiţi vin pe jos.

    — E drept - încuviinţă Marian - dar vezi că trebuie să ţinem

seamă şi de altele. Mi s-a părut că tresărirea lui avea alt motiv, ca şi cum ar fi fost amestecată cu oarecare bucurie.

   — Nu cumva vrei să spui că ne aştepta? Atunci să ştii că într- adevăr Ku-Mang a trimis biletul prin tânăra indiană.

   — Fireşte că trebuie să aibă cunoştinţă de asta - spuse Marian. Numai că nu prea mă lămuresc bine dacă biletul acela era anume pentru noi, sau pentru străini în general. Punctul acesta e de mare însemnătate, căci în primul caz înseamnă că am fost luaţi la ochi din chiar clipa sosirii noastre în Cawnpur. Şi atunci ar fi foarte primejdios...

   Marian se întrerupse şi răspunse în treacăt plecăciunii unui chinez, care se ivise fără zgomot lângă masa noastră.

   — Îmi daţi voie, domnilor - zise galbenul elegant îmbrăcat - eu sunt Ku-Mang, prea plecatul servitor al domniilor voastre. Nădăjduiesc că modestul meu local vă place.

   Cu tot felul său oriental de a se exprima, Ku-Mang făcea o impresie bună. Arăta a fi inteligent şi nu văzui pe chipul său zâmbetul acela cu care asiaticii obişnuiesc să-şi ascundă sentimentele.

   — Mulţumesc - răspunse Marian - ne place foarte mult la d-ta, căci „modestul" local pare vizitat de cercurile cele mai de sus. De mult eşti stăpânul acestui local?

   — De patru ani, domnilor - răspunse chinezul - înainte vreme pe locul acesta se afla un mic templu vechi, pe ale cărui ruine mi-a ridicat casa.

   — Aşa. un templu vechi! făcu Marian, pe gânduri. Or fi legate legende sau zvonuri de el. De obicei aşa e, nu?

   Îl privi cercetător pe chinez, care se turbură niţel.

   — Cam umblă zvonuri, e drept, domnule Farrow - spuse el apoi - dar asta abia de câteva săptămâni încoace. Întâmplător am auzit şi eu de ele.

   — Care va să zică ne cunoşti? făcu Marian. Şi d-ta ai citit în „Cawnpur-Gazette" că am sosit aici?

   — Întocmai, domnule Farrow - se grăbi să răspundă chinezul - v-am văzut fotografiile adesea. Şi mă simt nespus de onorat de cinstea pe care mi-o faceţi cu prezenţa dv. în modestul meu local.

   — Lasă te rog linguşirile acestea! îl cam repezi Marian. Altceva vreau să te întreb. Obişnuieşti să-i atragi pe clienţi cu sistemul acesta?

   Spre surprinderea mea. Marian scoase biletul pe care i-l

vârâse indiana şi-l dădu chinezului.

   Acesta citi „invitaţia" şi pe chipul său se întipări o clipă o expresie de spaimă. Pentru mine asta era o dovadă că ştia de bilet, că era chiar autorul, deşi îl dădu îndată înapoi lui Marian, zicând:

   — Domnule Farrow, sunt într-adevăr uimit peste măsură. Aveţi dreptate, face într-adevăr impresia c-aş vrea să atrag pe calea aceasta străini în localul meu, dar veţi recunoaşte şi dv. că n-ar fi nevoie.

   — Bine, îţi mulţumesc - spuse Marian, mulţumit - după cum mi se păru. Te rog să nu pomeneşti nimănui despre biletul acesta. Şi deoarece văd colo câţiva domni care se uită de câtva timp la d-ta, n-aş vrea să te mai reţin.

   — Fireşte că vă făgăduiesc discreţie desăvârşită, domnule Farrow - spuse Chinezul, înapoind biletul - dar... zău nu pricep...

   Clătinând capul se îndepărtă, ducându-se la masa de la care îi făcuseră semn domnii.

   — Şi-a jucat bine rolul, Marian - spusei eu - dar cred că tocmai prin asta s-a trădat domnul Ku-Mang al nostru. Dacă n-ar fi ştiut nimic despre bilet, ar fi trebuit să fie mai speriat decât a fost.

   — Nu ştiu ce să spun, Robert - zise prietenul meu - ca să fiu sincer, trebuie să mărturisesc că acest chinez îmi place foarte mult.

   — De, gusturile nu se discută! Deşi, trebuie să admit şi eu că nici mie nu mi-a displăcut individual. Dar, după cum spuneam, din toată atitudinea lui reiese că joacă teatru.

   — În sfârşit, vom vedea ce-o mai fi!

   Ku-Mang nu mai veni la masa noastră. Ba chiar dispăruse din local. Îl aşteptarăm pe colonel şi, drept să spun, nu prea eram liniştit.

   În cele din urmă Tumbac şi Lorry veniră. Înainte ca să povestească ei ce-au întâmpinat, Marian le spuse despre convorbirea cu chinezul, stăruind însă asupra faptului că acesta îi făcuse o impresie că se poate de bună.

   — Hm. e ciudat însă că nu s-a mai întors la dv. - spuse colonelul - dar părerea dv. despre Ku-Mang se împacă de minune cu a mea. Acum însă ascultaţi ce-am aflat noi. Lorry s-a priceput să-l înspăimânte într-atât pe indian, încât ne-a trădat totul. E într- adevăr foarte ciudat că acest „demon al Gangelui", despre care vorbise el sălăşluieşte tocmai aici, la canalul fluviului sfânt. S-ar putea presupune, deci, că localul lui Ku-Mang nu e străin de întâmplările misterioase pe care le-a observat indianul. Lorry ar fi mai bine să povesteşti d-ta ce ai aflat de la indian.

    Tânărul detective se uită să vadă dacă nu e nimeni prin apropiere, apoi începu:

    — Chiar totul n-am putut scoate de la indian, adică principalul, locul unde a observat „demonul Gangelui", cum a botezat el dihania. Trebuie să fi fost însă pe aici pe aproape şi asta deducem din unele indicaţii. Indianul a observat aşa dar, că un European zăcea nemişcat pe ţărmul canalului. După câteva minute se ivi deodată o dihanie uriaşă, „demonul Gangelui", înhăţă trupul nemişcat şi-l trase în apă. După părerea noastră, nu poate fi vorba decât de un crocodil mare. Întrebarea e dacă a fost la mijloc un accident sau o crimă ordinară.

    — Spuneai doar că au dispărut mai mulţi călători - spuse Marian - aşa că presupunerea mea e că sunt crime la mijloc. Nu se poate admite ca în privinţa cazului observat de indian, europeanul să fi leşinat cine ştie cum şi să fi căzut jos taman lângă canalul Gangelui. Şi chiar dac-ar fi aşa. Atunci e ceva mai mult decât o întâmplare ca tocmai un crocodil să-l tragă în apă pe leşinat. Eu aş susţine că toţi călătorii au dispărut în felul acesta îngrozitor şi dovada o avem în găsirea braţului, pe care crocodilii l-au lăsat.

    — Da şi eu m-am gândit cam la fel - încuviinţă colonelul - dar prea era grozav ca să pot crede.

    — Fără îndoială că e îngrozitor - zise Marian - nimic nu e însă cu neputinţă pe acest pământ. Acum trebuie să ne gândim ce motiv o fi avut făptuitorul, sau făptuitorii ca să comită aceste crime fioroase. Ori e vorba de fanatism împotriva străinilor, sau e crimă cu jaf. Eu unul înclin pentru aceasta din urmă.

    — Pentru Dumnezeu! exclamă Lorry. Ia uitaţi-vă, domnilor!

    Palid ca un mort se ridică repede şi îşi scoase revolverul.

Şezuse astfel încât privirea îi fusese îndreptată spre scara de marmoră care ducea în jos la fluviu.

    Ne întoarserăm şi noi privirile spre grădină. Şi alţi clienţi deveniră curioşi, îndreptându-şi ochii în direcţia spre care Lorry ţinea întins revolverul. Atunci răsunară ţipete de spaimă şi groază.

    Eram paralizat de groază, căci priveliştea ce ni se înfăţişa era într-adevăr înfiorătoare. Pe scara de marmoră care ducea din grădina chinezului la canalul Gangelui, stătea Pongo al nostru, despuiat de la brâu în sus. Luna lumina atât de viu treptele albe, încât se putea vedea totul în amănunţime.

    Pongo stătea cu capul în jos, aproape de apa din care îşi scosese căpăţâna un crocodil şi acum deschidea botul ca să muşte braţul camaradului nostru nemişcat.

    Două gloanţe detunară din revolverul tânărului detectiv. Speriată, poate chiar grav rănită, reptile se zvârli în lături, goni câtva timp prin canal, apoi dispăru în apă.

    Din câţiva paşi furăm în grădină şi alergarăm spre scară. Pongo stătea tot nemişcat şi la-nceput mă temui că era mort.

    Puserăm cu toţii mâna să-l ridicăm şi-l duserăm în casă. Ku- Mang ne ieşi înainte, foarte agitat şi ne arătă o odăiţă. Intrarăm acolo, îl aşezarăm pe bunul nostru camarad pe un divan, apoi intră în cameră un bărbat mai în vârstă, care se dădu drept doctoral Crown. Colonelul îl cunoştea, astfel că-l lăsarăm să-l examineze pe Pongo.

    — Ciudat! făcu medical după câtva timp. Pulsul şi respiraţia sunt normale. Foarte curios leşin! Ah, aici e o împunsătură mică în partea stângă a gâtului, iar marginea e puţin umflată. Cu siguranţă că a fost înţepat cu un ac otrăvit, ceea ce a provocat această stare de nesimţire. Cred însă că se va trezi curând de la sine.

    Pongo deschise deodată ochii, se ridică, ne privi ţintă câteva clipe, apoi zise:

    — Pongo stat la pândă în pădure mică, auzit zgomot slab aproape, văzut făptură, apoi simţit înţeapă ceva la gât. Mai mult nu ştie.

    — A naibii otravă trebuie să fi fost aceea, dacă a culcat îndată la pământ un uriaş ca ăsta - spuse doctorul - simţi ceva dureri sau neplăceri?

    — Pongo se simte foarte bine - răspunse credinciosul camarad, ridicându-se de pe divan - Pongo caută acum om care înţepat la el. Fost chinez.

    — A, un chinez zici? făcu colonelul. Pe ăsta o să-l găsim noi, căci în Cawnpur locuiesc cel mult o sută de Fii ai Cerului. Hai să ne punem pe lucru, domnilor! Pongo trebuie să ne conducă la locul unde a fost atacat. Poate descoperim niscaiva urme acolo. Mai întâi însă o întrebare: purta cămaşă Pongo când şi-a luat în primire postul de iscoadă?

    Uriaşul dădu din cap şi Marian zise:

    — Primul lucru ce mi-a bătut la ochi era că Pongo se afla despuiat de la brâu în sus. Presupun că agresorul său a vrut să-l tortureze mai întâi sau poate că aşa gol avea mai multă putere de atracţie asupra crocodilului. Dar ai dreptate, domnule colonel, să cercetăm bine pădurea. Mulţumirile mele, domnule doctor!

    Ieşirăm din odăiţă şi pe coridor ne întâmpină Ku-Mang, întrebând îngrijorat, cum se simte Pongo. Uriaşul Negru măsură pe chinez din creştet până-n tălpi, apoi clătină încet capul, ceea ce însemna că agresorul nu era Ku-Mang.

    Marian îi răspunse acestuia că totul e în bună regulă, apoi întrebă brusc:

    — Crocodilul se arată totdeauna la scară?

    — Crocodili sunt mulţi pe aici - răspunse Chinezul - şi eu nu-i prea iau în seamă. E firesc să se aţină şi pe lângă scară.

    — Ai văzut cred cum prietenul nostru a fost ameninţat aici de crocodil - spuse Marian - nu ţi-ai spus nimic, văzând asta?

    — Nu, domnule - răspunse Ku-Mang - eram prea înspăimântat de situaţia primejdioasă a camaradului dv.

    — Dar nu te-ai întrebat cum a ajuns prietenul nostru în situaţia aceea?

    Chinezul se uită mirat la Pongo, apoi zise:

    — Aşa e, acum îmi pare şi mie ciudat ca un astfel de uriaş să leşine dintr-odată. Dar asta ar putea explica domnul doctor.

    Marian se uită aspru la Chinez şi urmă cu tărie:

    — Domnul doctor ne-a spus că e vorba de o otravă care i-a fost introdusă în gât cu ajutorul unui ac.

    Ku-Mang se sperie de moarte.

    — O... o... otravă? îngăimă el. Şi spuneţi că printr-o înţepătură în gât?

    Se apropie de Pongo şi-i examină gâtul. Îmi bătu la ochi că privea partea stângă, adică aceea unde într-adevăr fusese înţepat uriaşul.

    Schimbai o privire cu Marian, pe care-l văzui încruntându-se. Apoi însă clătină capul şi zise:

    — Las-că vom afla noi cine a fost ticălosul care a vrut să-l omoare pe prietenul nostru. Să ne grăbim, domnilor!

    Şi o luă la picior, trecând pe dinaintea lui Ku-Mang, care făcu o plecăciune; văzui bine însă că mâinile îi tremurau. Şi privi la Marian cu ochi plini de spaimă.

    Când îl ajunsei din urmă pe prietenul meu, mă grăbii să-l întreb:

    — Mariane, de ce nu l-ai iscodit mai departe pe chinez? Cu siguranţă că ştie mai multe despre otrava care i-a fost introdusă lui Pongo. Spaima lui era o dovadă, apoi a privit imediat la partea stângă a gâtului lui Pongo, deci acolo unde era chiar înţepătura. Eu i-aş fi aruncat în faţă bănuiala.

   — Ciudat era oricum - zise şi colonelul - deşi am avut cea mai bună părere despre Ku-Mang. Şi eu cred, domnule Farrow, că dacă-l strângeam cu uşa, scoteam adevărul de la dânsul.

   — Dispăruse doar câtva timp - intervenii eu - şi a intrat în local abia când Pongo zăcea pe scară. Mariane, n-ar fi cu putinţă ca el să fi jefuit pe străinii bogaţi, apoi să-i fi dat pradă crocodililor?

   — Eu nu prea cred în vinovăţia lui Ku-Mang - răspunse prietenul meu - se prea poate, însă să mă şi înşel. Dar vom vedea.

O CAPCANĂ DRĂCEASCĂ

   DEŞI PĂDURICEA se afla la marginea oraşului chiar, era părăginită şi sălbăticită. Pongo descoperise însă o cărare ce ducea printre copaci şi care era oarecum curăţată de buruieni.

   — Aha, însuşi faptul acesta dă de bănuit - zise Marian îndată - cine o fi ţinut poteca asta atât de curată? Căci se vede c-au fost tăiate crengi aici acum câteva zile.

   Ajunseră într-un luminiş, pe care luna îl lumina din plin. Şi atunci văzurăm tăieturile crengilor, care, după cum bine spusese Marian, datau de scurt timp.

   — Pongo stă aici - zise uriaşul, arătând spre un copac - de aici poate privi la casă.

   Într-adevăr, din locul cu pricina se putea vedea, printre crengile copacilor şi tufelor, localul chinezului. Se părea că şi acest „spion" fusese creat artificial, ceea ce spuse şi Marian. Apoi urmă:

   — Chinezul care l-a atacat pe Pongo trebuie să se fi ivit din vreo ascunzătoare foarte dibaci aşezată, altminteri nu s-ar fi putut strecura atât de nesimţit. Trebuie să căutăm printre tufele de aici, dacă nu cumva dăm de ascunzătoare. Ba, poate că găsim chiar ceva mai mult... am bănuielile mele în privinţa aceasta.

   Ne împărţirăm şi intrarăm încetişor în frunzişul tufelor. Nu merserăm prea mult şi Marian scoase o exclamaţie de triumf. Alergarăm spre dânsul şi-l văzurăm stând în faţa unei tufe mari.

   — Aici e! zise el. Bănuiam eu! Nici nu s-ar fi putut altfel, căci Pongo al nostru nu e omul care să poată fi atacat pe nesimţite. Sub tufa aceasta e o gaură mare, care pare să fie gura unui gang subpământean. Şi aş pune rămăşag că prin gangul acesta ajungem în apropierea scării pe care zăcea Pongo şi de unde urma să fie târât în apă de crocodil. Ah, uite că am dreptate.

   Aprinsese lampa şi luminase în gaură. Văzurăm atunci că într- adevăr pe acolo fusese tras Pongo, căci un capăt de rădăcină ce ieşea în gang, îi prinsese cămaşa şi i-o sfâşiase. O bucată era încă atârnată de rădăcină, ceva mai departe se afla restul cămăşii.

   — Pornim prin gang? întrebă colonelul.

   — Cred că în orice caz trebuie să facem asta - răspunse

Marian - poate că astfel lămurim toată chestia. Trebuie să fim cu băgare de seamă; e probabil că suntem spionaţi. Să rămânem la câţiva metri unul de altul, ca să nu putem cădea în vreo capcană.

    Marian şi intrase în gaură, al doilea la rând venea Pongo, apoi colonelul, detectivul, iar eu la urmă de tot. În mâna stângă ţineam lampa aprinsă, în cea dreaptă revolverul.

    Gangul îngust ducea în direcţia casei lui Ku-Mang. Nu era întărit cu nimic şi foarte lesne s-ar fi putut prăbuşi deasupra noastră. De aceea răsuflai uşurat când deodată se ivi înaintea mea un alt gang, larg şi înalt, în care puteam merge chiar în picioare. Bolovanii vechi de piatră din care erau pereţii, podeaua de piatră şi tavanul uşor boltit, dovedeau că ne aflam acum în încăperile subterane ale vechiului templu, alături de care îşi clădise localul Ku-Mang.

    Când ne apropiarăm cu toţii de Marian, care se oprisem, el ne spuse:

    — După socoteala mea, ne aflăm acum la acelaşi nivel cu casa chinezului. La vreo zece metri înaintea noastră trebuie să fie canalul, acolo o fi în scară vreun capac, pe unde Pongo o fi fost scos şi aşezat lângă apă. Mai susţin că prin acest gang au fost târâţi şi ceilalţi străini, dispăruţi fără urmă. Şi indianul pe care l-ai luat la rost d-ta, cum crocodilul a tras în apă pe nenorocita victimă, de pe scara de marmoră din faţa noastră.

    — Drace! Atunci tot trebuie să fie vinovat Ku-Mang! strigă colonelul. De ce nu l-am arestat pe loc? Acum s-o fi pus de mult la adăpost. N-ar fi bine să ne întoarcem?

    — Părerea mea este că Ku-Mang nu va fugi - răspunse Marian - în orice caz însă, trebuie să cercetăm încăperile astea vechi de aici de jos, ca să avem dovezi împotriva făptaşului.

    Iarăşi pornirăm înainte, distanţaţi unul de altul. Dar curând mă ciocni de camarazi, care se opriseră. Gangul se sfârşise şi ne aflam într-o încăpere mare, dreptunghiulară.

    În faţa noastră văzurăm scara ce ducea la fluviu şi nişte şine groase la câteva trepte dovedeau că acestea se puteau mişca din loc. În felul acesta, aşa dar, fusese scos Pongo afară, ca să fie dat pradă crocodililor.

    Pe partea dreaptă se găseau nişte firide în care sclipeau uşi din bronz vechi. La stânga peretele era neted de tot, dar se putea să fie şi acolo uşi ascunse.

    — Trebuie să cercetăm încăperile dindărătul acestor uşi din dreapta - spuse Marian - dar să ne împrăştiem iarăşi, căci stând împreună putem fi atacaţi toţi dintr-odată. Eu voi deschide uşile pe rând, dar mă voi feri să intru în încăperi.

    — Mariane, e aproape sigur că vom găsi un gang secret care duce la casa lui Ku-Mang şi în cazul acesta îl dăm de gol - zisei eu.

    — Un astfel de gang poate să existe, dar nu constituie încă o dovadă că chinezul nostru e amestecat în toate nelegiuirile care s-au făptuit. Dar o să vedem noi cum stau lucrurile. Mai întâi o să deschid prima uşă.

    Nu făcurăm încă un pas spre uşă că se întoarse fulgerător. Făcurăm şi noi la fel, căci dindărătul zidului stâng, în care nu se vedea nici o uşă, se auzise un ţipăt înfiorător, de femeie.

    Alergarăm spre peretele cu pricina şi când furăm la un pas de el, se desfăcu din zid o bucată de mărimea unei uşi mici; din deschizătură ţâşni lumină, apoi se ivi o indiană înveşmântată în alb.

    Chipul ei era schimonosit de spaimă şi cu mâinile întinse părea să implore ajutor. Apoi mai scoase un ţipăt înfiorător şi văzurăm doi pumni uriaşi care îi înhăţară braţele. În clipa următoare fu trasă înapoi.

    Uşa secretă se închise la loc, dar prea târziu, pentru că noi ne şi apropiasem. Pongo o deschise cu putere, apoi pătrunserăm înăuntru unul după altul.

    Intrarăm într-o încăpere mare, luminată de făclii înfipte în sfeşnice de bronz fixate în pereţi. Doi chinezi o târau pe indiană spre o uşă deschisă del a capătul celălalt al odăii. Erau cu spatele la noi, dar mi se păru totuşi că recunosc într-unul din ei pe Ku- Mang. Celălalt chinez era un uriaş, cum rar se întâlneşte printre cei de-un neam cu el. Indiana părea să fi leşinat de spaimă, căci atârna moale în mâinile celor doi galbeni şi picioarele i se târau pe podea.

    Când fură aproape de uşă, Marian răcni la ei:

    — Staţi!

    Ei dădură drumul indienei, se aplecară repede şi se aruncară înaintea celeilalte uşi. Prin mişcările acestea fulgerătoare scăpară de gloanţele noastre, căci afară de Pongo, traserăm în acelaşi timp toţi patru.

    Deodată, însă, pământul ne fugi de sub picioare. Patru din lespezile mari de piatră se afundară cu noi cu tot. Un râs batjocoritor se auzi deasupra noastră şi după o clipă ne pomenirăm în pivniţă.

    Cele patru lespezi însă, se ridicară iarăşi încetişor şi se închiseră cu zgomot metalic. Căzuserăm la vreo trei metri adâncime şi izbitura ne azvârli unul peste altul.

    — Frumoasă capcană! făcu Marian, râzând cu ciudă. La atâta viclenie nu m-aş fi aşteptat. E ceva cu totul nou.

    — Cum ai zis? întrebă colonelul. Uşi tăinuite au existat şi-n cele mai vechi timpuri.

    — Dar nici nu mă gândesc la uşa secretă - răspunse Marian - e vorba de păcăleala cu indiana. Sau crezi că altminteri ne-am fi vârât cu toţii ca la o comandă în capcană? A fost un vicleşug, precum spuneam. Cu siguranţă că am fost iscodiţi, Chinezii au văzut că suntem cu băgare de seamă, aşa că ne-au prins pe toţi în felul acesta. Bănuiesc că indiana e aceeaşi care mi-a vârât biletul în buzunar.

    — Asta ar fi cel mai mare renghi care mi s-a tras vreodată! strigă colonelul. În sfârşit, acum trebuie să vedem cum ieşim de aici.

    La lumina lămpilor de buzunar ne dădurăm seama că ne aflam într-o încăpere de vreo şase metri lungime pe patru lăţime. Lespezile de piatră din care erau alcătuiţi pereţii erau acoperite cu o pătură verzuie; Marian se apropiă de unul din pereţi şi trecu cu mâna deasupra lui, apoi se-ntoarse şi zise:

    — După cum mi-am închipuit, încăperea aceasta trebuie să stea în legătură cu canalul Gangelui. Se umple cu apă când se deschid zăgazurile ascunse. Aşa dar, o adevărată cursă de şoareci, în care urmează să fim înecaţi!

    — Brr! făcu colonelul. Mi-aş fi dorit o moarte mai frumoasă, zău aşa! Dar nu trebuie să pierdem curajul, ci să căutăm a ieşi de aici.

    — Numai că n-o să fie atât de uşor - spuse Marian.

    — Dumnezeule, uite că şi vine apa! strigă colonelul. Şi încă din toate părţile, astfel că nici nu putem astupa deschizăturile. N-o să treacă mult şi toată încăperea va fi plină până sus.

    — Şi eu cred că până într-o jumătate de ceas va fi umplută - spuse Marian, calm de tot - trebuie să încercăm cu toată energie să ieşim de aici. Pongo, o să mă ridice pe umeri şi voi încerca să deschid chepengul. Robert, tu îl vei ţine pe Pongo, ca să nu se clatine.

    Când camaradul meu fu pe umerii uriaşului, îşi vârî lama cuţitului în crăpătura formată de două lespezi alăturate şi smuci cu putere în toate părţile. Chepengul acela era construit, încât două lespezi alcătuiau canaturile unei uşi. Căzuseră deci în jos de amândouă părţile, apoi se ridicaseră iarăşi, ca să se împreune la mijloc.

    Marian lucra cu cuţitul în crăpătura aceasta. Dădu comenzi scurte în jos şi Pongo păşi încetişor cu el înainte, astfel încât Marian putea examina crăpătura în tot lungul ei.

    Nu făcu însă nici o treabă şi noi începurăm să ne cam pierdem curajul, căci apa ne ajunsese până la genunchi.

    — Pongo - strigă deodată Marian în jos - mergi încet înapoi, vreau să examinez muchea din spate a chepengului; cred că acolo e închizătoarea.

    Sprijinit de mine, uriaşul păşi prin apa spumegând.

    Cu atenţiune deosebită Marian examină crăpătura din spate a chepengului, apoi zise:

    — Cred c-am găsit. Pongo, ia-o puţin înapoi, altminteri se poate să mă izbească chepengul când o cădea în jos şi s-o ridica iar.

    Plini de încordare privirăm în sus. Pongo se mai dădu un pas înapoi şi Marian se aplecă înainte. Nu putea să cadă, căci braţele de fier ale uriaşului îl ţineau bine.

    Deodată, se auzi un scârţâit puternic sus, apoi cele două „canaturi" grele căzură în jos. Marian fu lovit de unul din ele, cu toate că se ferise şi Pongo şi-ar fi pierdut echilibrul dacă detectivul Lorry nu i-ar fi venit repede în ajutor.

    — Minunat! exclamă colonelul. Acum să ieşim de aici! Dar... lucrul nu pare să fie atât de uşor.

    De sus Marian strigă cu tărie:

    — Pongo, ia-o repede înainte!.. Aşa e bine!

    Credinciosul camarad îşi dăduse singur seamă despre ce e vorba. Abia îşi regăsise echilibrul, că păşi iar înainte, încât veni sub deschizătură şi-l ridică pur şi simplu pe Marian.

    Prietenul meu scoase pistolul, glonţul porni şi un răcnet de durere dovedi că nu greşise ţinta.

    — Repede afară! strigă apoi în jos.

    Pongo făcu un pas înainte, Marian se prinse de marginea deschizăturii şi se săltă afară. Fără un cuvânt, Pongo îl luă în primire pe colonel, îl ridică şi pe el şi-i făcu. vânt. La fel îl expedie pe Lorry, apoi pe mine, pe urmă se aplecă şi dintr-o săritură ca de pisică fu lângă noi.

    Marian şi alergase la uşa pe unde fugiseră cei doi chinezi şi strigă peste umăr spre noi:

    — Pe chinezul cel mare l-am atins. Haideţi repede, poate mai putem pune mâna pe el!

    Se făcu nevăzut şi noi după el. Îndărătul uşii era un gang îngust, care după câteva clipe de mers făcea o cotitură spre stânga. Ne depărtam deci de fluviu şi în acelaşi timp de restaurant. Încăperile subterane ale templului păreau să se- ntindă până departe.

    După ce trecurăm de cotitură, nu-l mai zărirăm pe Marian. Gangul însă se întindea mult înainte, după cum văzurăm la lumina lămpilor noastre.

    Rămaserăm locului, privindu-ne înmărmuriţi. Oare picase Marian în altă capcană?

    — Neplăcută afacere! mormăi colonelul. Să i se fi întâmplat ceva domnului Farrow? Ce facem acum?

    — Trebuie să-l căutăm pe prietenul meu! zisei eu cu hotărâre. Cred că e pe aproape; dar cu băgare de seamă!

    Pornirăm încetişor înainte, cu armele pregătite şi plimbând lumina când la dreapta când la stânga.

    Făcuserăm vreo zece metri, fără să dăm de vreo urmă a lui Marian şi îngrijorarea mea creştea pe fiecare clipă. Atunci se întâmplă ceva la care nu ne aşteptasem.

IV

NOII PRIMEJDII

    ÎNDĂRĂTUL NOSTRU SE AUZI deodată un răget înfiorător, ceea ce ne făcu să ne întoarcem cât ai clipi din ochi. Fusese atât de puternic încât în primul moment crezui că îndărătul nostru e o haită întreagă de tigri.

    În gang nu se vedea nimic, dar imediat îmi dădui seama că picasem iar într-o capcană drăcească - şi când vrui să mă întorc, deoarece aşteptam primejdia din spate, fu prea târziu.

    Un val de aer rece răbufni deodată din ambele părţi, o lumină orbitoare căzu deasupra noastră, apoi simţii o înţepătură dureroasă în partea stângă a gâtului.

    În aceeaşi clipă mă simţii ca străbătut de un curent electric. Tot trupul îmi fu cuprins ca de paralizie... o forţă uriaşă mă înhăţă, mă răsuci ca o sfârlează şi-mi pierdui cunoştinţa.

    „Crocodilul", fu gândul meu din urmă.

    Când mă trezii îmi amintii îndată ce se petrecuse cu mine. Vrui să duc mâna la gât, dar băgai de seamă că mâinile îmi erau legate fedeleş. Nici picioarele nu le puteam mişca şi un întuneric adânc domnea de jur-împrejur.

    Deodată auzii însă ceva ca în geamăt şi întrebai în şoaptă:

    — E cineva aici?

    — Da, eu sunt - răspunse colonelul.

    Detectivul Lorry şi Pongo se anunţară şi ei.

    — Am dat de dracu'! făcu colonelul, cu necaz. Credeam c-am scăpat, când colo. Dar unde o fi domnul Farrow? L-or fi omorât bandiţii?

    — Şi pe mine mă îngrijorează soarta lui - spusei eu. Dacă ar fi căzut într-o cursă, ar fi trebuit să observăm ceva. Sau l-or fi înlăturat şi pe el printr-o înţepătură de aia. Dar atunci ar trebui să fie şi dânsul aici. Marian, Marian!

    Prietenul meu nu dădu însă nici un semn de viaţă.

    — Domnilor - zise atunci Lorry - ce-ar fi să încercăm să ne dezlegăm unul pe altul? Dacă izbutim, îl putem căuta apoi pe domnul Farrow.

    — Fireşte că aşa vom face - încuviinţă Tumbac - dar mie îmi sunt mâinile atât de înţepenite încât nici nu le mai simt.

    — Este sârmă, Massers - spuse Pongo. Pongo încercat.

Massers vede când foloseşte de dinţi.

    Încercai cu dinţii şi băgai de seamă că eram legat cu sârmă moale, care-mi intrase adânc în carne. Astfel că ne era cu neputinţă să ne liberăm unul pe altul.

    Deodată îmi veni un gând.

    — Domnule colonel - zisei eu - d-ta eşti lângă mine; ia încearcă să-mi pipăi buzunarele şi vezi dacă am fost jefuit. Poate găseşti lampa mea şi cuţitul.

    Simţii mâinile colonelului la buzunare şi după o clipă el zise vesel:

    — Ai avut un gând bun, domnule Bertram... aşteaptă puţin că scot lampa îndată. Ah, uite şi cuţitul!

    Simţii cum îmi scoate din buznar cele două obiecte, apoi lumina lămpii mele sfâşie întunericul. Şi tocmai în faţa noastră.. Se afla scara care ducea la canalul Gangelui. Aveau de gând oare să ne scoată de acolo prin chepeng ca să ne dea pradă crocodililor, cum făcuseră cu ceilalţi călători străini?

    — Repede, domnule colonel - strigai - încearcă cu cuţitul să tai sârma care-mi ţine mâinile legate. Altfel ne aşteaptă o moarte grozavă.

    Tumbac puse jos lampa de buzunar, îmi adusei mâinile în lumină şi colonelul începu să plimbe cuţitul deasupra sârmei moi.

    Dar tocmai când mă bucuram de izbânda apropiată, auzii un hohot de râs batjocoritor, apoi ţâşni lumina unei lămpi de buzunar, învăluindu-ne în razele ei. Un braţ enorm înhăţă mâna colonelului, o trase în sus şi o răsuci. Scoţând un geamăt slab, Tumbac dădu drumul cuţitului.

    Trăsei cu putere de legături, în nădejdea că le voi putea rupe, dar în aceeaşi clipă braţul enorm îmi prinse mâinile şi le trase în sus. Iarăşi se auzi hohotul acela de râs batjocoritor şi uriaşul spuse:

    — Atât de uşor nu merge, legăturile noastre ţin ele bine. O să trebuiască să rămâneţi ceva mai mult aici, până veţi fi transportaţi.

    Chinezul - bănuiam că este uriaşul pe care-l împuşcase Marian, căci de văzut nu-l puteam vedea îndărătul luminii orbitoare a lămpii - ne buzunări acum cu o îndemânare care dovedea o experienţă îndelungată. Chicotea mereu şi făcea observaţii batjocoritoare.

    Veni şi rândul lui Pongo, care până atunci stătuse liniştit.

    — Ah, am pus iar mâna pe el! râse chinezul. Acum n-o să mai

scapi de crocodil.

    Îndreptase lumina lămpii asupra lui Pongo şi acum văzui că era într-adevăr chinezul cel uriaş. Aplecându-se asupra camaradului nostru Negru, mai văzui că era bandajat la frunte. Glonţul lui Marian îl atinsese deci, la cap.

    El tot râdea, când Pongo îşi trase îndărăt picioarele legate, apoi le repezi înainte, lovindu-l pe chinez în pântece. Individul scoase un ţipăt scurt, apoi zbură ca o minge, izbindu-se de peretele din spate al scării. Lampa-i de buzunar căzu alături de el, luminându-i trupul nemişcat şi treptele de jos.

    — Bravo, Pongo! strigai. Cred că de-acum încolo n-o să-şi mai bată joc dumnealui de un european. Domnule colonel, ai văzut unde a pus lucrurile noastre? Acum am putea încerca din nou să ne eliberăm.

    — Dacă nu mă-nşel, lucrurile sunt îndărătul nostru, pe pământ - răspunse Tumbac. Ah, ce-i asta? Să ştii că în cădere chinezul a pus în funcţiune vreun mecanism.... Uite că treptele de jos se mişcă.

    Într-adevăr, treptele de jos ale scării se mişcau. Nu se dădură însă peste cap, după cum m-aş fi aşteptat, ci intrară în zid, la stânga.

    Iscusită instalaţie, căci în felul acesta nu se putea vedea de afară că se întâmplase ceva deosebit la scară. Pentru aceasta ar fi trebuit ca să coboare cineva treptele până la apă.

    Acum se mişcau numai cele două trepte de jos, lăsând liber un spaţiu de vreo trei sferturi de metru. Când lespezile de piatră lungi şi grele dispărură în zid, văzurăm canalul Gangelui, a cărui apă sclipea în lumina lunii.

    — Asta-i viclenie, nu glumă! făcu colonelul. Eu crezusem că numai treptele de sus, acele prevăzute cu şine, pot fi mişcate, pentru a scoate de aci bietele victime ce sunt oferite pradă crocodililor. În sfârşit, acum trebuie să lucrăm din răsputeri ca să ne liberăm.

    Nu era atât de uşor să ne găsim lucrurile. Furăm nevoiţi să ne târâm şi să ne rostogolim, până când Tumbac exclamă mulţumit:

    — Ah, uite-le aici! În primul rând să facem lumină.

    Colonelul aprinse lampa, căută în mormanul de lucruri un cuţit

şi se-ntoarse spre mine.

    — Lorry - mai zise el - d-ta cu Pongo vă puteţi de asemenea libera unul pe altul. Să nu mai pierdem vremea! Te pomeneşti că mai vine vreun chinez; cât pentru ăsta de aici, cred că nu se va

trezi atât de repede.

    — Eu mă tem ca Pongo să nu-l fi ucis chiar - îmi dădui cu părerea. Aha, asta-i minunat, domnul Lorry şi-a găsit şi el lampa şi cuţitul! De-am şti numai unde se află Marian.

    — Eu sper c-o să-l regăsim - răspunse colonelul. Să vezi c-o să dăm de el viu şi nevătămat. Dumnezeule...

    Tumbac îşi rupse vorba. Îşi îndreptă privirea spre scară şi eu îi urmai pilda. Abia îmi putui stăpâni un ţipăt de spaimă, căci ceea ce văzui era îngrozitor.

    Prin deschizătura îngustă lăsată de cele două trepte care dispăruseră, se ivi jumătatea trupului unui crocodil. Era la cel mult un metru şi jumătate de chinezul în nesimţire, privea însă spre noi. Probabil că o pradă vie îi era mai plăcută decât una moartă.

    Şi îndărătul lui se ivi un alt crocodil, care se apropia încet de tovarăşul său.

    Şoptii repede colonelului:

    — Trebuie să ne luăm armele! Chiar dacă nu nimerim, dihăniile au s-o rupă de fugă auzind împuşcăturile. Să fim însă cu băgare de seamă şi să nu facem mişcări prea repezi. Ah, unul din ei pare să poftească la carnea noastră!

    Într-adevăr, primul crocodil venea agale spre noi, şovăi câteva clipe, apoi puse iar laba înainte. Era o dihanie mare şi mă trecu un fior, dându-mi seamă că eu îi veneam mai aproape.

    — Trebuie să-ncercăm să punem mâna pe revolvere - şoptii iarăşi colonelul - armele stau în stânga dumitale. Haide, repede! Luaţi seama!

    Tumbac se târâse ceva mai sus şi imediat crocodilul veni mai aproape. Colonelul rămase nemişcat; atunci Lorry şopti:

    — În curând pun mâna pe un revolver, sunt aproape de tot. Nu trebuie, însă să mă mişc prea repede. Uite, dihania aude şi şoaptele mele!

    Crocodilul îşi întoarse capul în direcţia în care zăcea Lorry. La lumina lămpii văzui ochii lui sclipind fioros. Mă rugai lui Dumnezeu să mă ocrotească, deoarece botul monstrului mai era numai la un metru de picioarele mele. Cât timp o să mai şovăie?

    Deodată, dihania întoarse capul cu repeziciune. Chinezul pe care Pongo îl azvârlise până la scară părea să nu fie mort, cum mă temusem. El scoase un geamăt prelung, apoi îşi rostogoli încetişor trupul într-o parte. Şi această mişcare fu deajuns pentru cei doi crocodili. Al doilea, care intrase în încăpere cu jumătate de trup, înşfăcă deodată cu botul braţul chinezului şi cu o smucitură îl trase spre apă. Acum se-ntoarse şi celălalt crocodil, se năpusti asupra galbenului îl înhăţă de un picior şi în clipa următoare cele două dihănii dispărură în apă cu prada lor.

    —   Brrr! făcu colonelul, îngrozit, după câtva timp. A fost înfiorător! Şi cât p-aci să avem şi noi aceeaşi soartă. Dar să vedem cum scăpăm de aici cât mai repede. Îmi pare că sârma asta este al naibii de trainică.

    — Şi mie îmi pare aşa - zise Lorry, care se apucase iarăşi să-l dezlege pe Pongo. Trebuie să aibă mult oţel într-însa, căci cuţitul nu izbuteşte s-o taie. Poate totuşi că, cu răbdare, vom izbuti... Ei, drace, unde-i acum revolverul?

    Un plescăit puternic se auzi în canal, aproape de deschizătură. În clipa următoare iar se ivi căpăţâna unui crocodil. Şi dihania asta părea să nu cunoască frica, deoarece se căţără cu repeziciune în sus, şovăi o clipă, apoi veni de-a dreptul spre noi.

    Colonelul răcni la crocodil, care iarăşi şovăi o clipă, apoi însă veni direct spre Tumbac, care se retrase repede mai în afund.

    O împuşcătură detună şi crocodilul porni în goană sălbatecă spre apă.

    — Păcat - zise Lorry - am fost nevoit să trag prea repede, astfel că n-am putut ţinti aproape deloc. Şi bănuiesc că dihania va reveni, după ce se va fi liniştit.

    Colonelul începu din nou să lucreze cu cuţitul la sârma cu care eram legat, când deodată se auzi un glas rece, liniştit:

    — Domnii mei, nu vă mai osteniţi degeaba! Sârma conţine într-însa oţel, pe care n-o să-l puteţi tăia. Dar unde e Jang-Se?

    — Dacă Jang-Se e Chinezul acela înalt, atunci te-aş sfătui să-l cauţi în apa Gangelui - răspunse colonelul.

    Un chinez mărunt se ivi în lumina lămpii noastre. Chipul său era de o linişte desăvârşită. Privi spre deschizătura din scară, apoi întrebă ritos:

    — Ce s-a întâmplat? A îndrăznit Jang-Se să deschidă scara?

    — Întreabă-l pe el! răspunse Tumbac. Poate că s-o întoarce dacă i-or da drumul crocodilii.

    — Las-că vă dezleg eu acuşi limba! spuse chinezul, fără să se turbure.

    Se apropie de scară, apăsă într-un loc pe peretele din stânga şi imediat cele două trepte se închiseră la loc. Chinezul fluieră apoi ascuţit şi după câtva timp se iviră fără zgomot alţi patru galbeni, cărora le dădu o poruncă scurtă în limba lor.

    Câte doi ne înhăţară, pe colonel şi pe mine şi ne scoaseră de acolo. Merseră cu noi printr-un gang întunecos şi după câtva timp furăm trântiţi jos, pe piatră şi totul rămase liniştit în jurul nostru.

    — Sunt curios să văd ce-au să facă acum cu noi - şopti colonelul - te pomeneşti că o să ne pară rău că n-am fost lăsaţi în seama crocodililor de jos.

    — Tot ce se poate! glumi eu. Ai auzit doar că chinezul vrea să ne dezlege limbile. Şi ştii, probabil, că pe acest tărâm galbenii au mijloace care nu sunt prea plăcute. Aha, suntem iar împreună.

    Lângă mine căzu un trup şi Lorry scoase o înjurătură:

    — Măgarii ăia ar putea să ne trateze cu mai multă blândeţe. Să scap eu numai de-aici şi las. Că le-arăt eu dum....

    Amuţi, căci deodată căzu o lumină orbitoare deasupra noastră. O uşă mare se deschisese şi printr-însa răzbea lumina aceea. Furăm ridicaţi iar şi transportaţi în încăperea mare care se afla îndărătul acestei uşi, apoi aşezaţi pe patru scaune de lemn din faţa unei mese lungi. La masa aceasta stăteau şase chinezi care aveau feţele acoperite cu măşti.

EROISMUL LUI MARIAN

    ÎNDĂRĂTUL NOSTRU stăteau cei patru chinezi care ne aduseseră acolo. Chinezul mărunţel, care venise în pivniţă atras de împuşcătura lui Lorry, se aşezase şi el la masă şi le spuse că uriaşul Jang-Se dispăruse fără urmă şi că noi refuzam să dăm amănunte asupra acestui fapt.

    Unul din mascaţi clătină capul când celălalt tăcu, apoi zise, calm:

    — Ţin să atrag atenţia domnilor că avem mijloace neplăcute ca să dezlegăm limbile oamenilor şi că ne vom folosi fără şovăială de aceste mijloace. Aşa dar, povestiţi, vă rog, cum a dispărut servitorul nostru Jang-Se.

    — A deschis treptele alea din scară, apoi au venit doi crocodili şi l-au tras în apă - răspunse colonelul - când am văzut venind un al treilea crocodil, am tras un glonţ ca să-l speriem.

    — Jang-Se n-ar fi cutezat niciodată să deşchidă scara - spuse chinezul, calm. Povesteşte întocmai cum s-au întâmplat lucrurile!

    — Atâta ştiu, atâta spun - zise Tumbac - servitorul vostru s-a poticnit deodată şi a căzut jos lângă scară. Atunci s-au deschis două trepte de jos, după câtva timp s-au ivit crocodilii şi l-au înhăţat. Şi-apoi, cer să mi se dea drumul imediat.

    Chinezul zâmbi, apoi zise:

    — Fireşte c-o să-ţi dăm drumul... în canalul Gangelui. Dar eu tot nu cred că servitorul nostru s-a poticnit şi a căzut în nesimţire. Fusese atins de un glonţ la frunte dar rana nu era deloc gravă. Aşa dar, refuzaţi să spuneţi adevărul întreg? Vedeţi că acuşi fac un mic semn servitorilor dindărătul vostru.

    — Mai mult nu ştiu - stărui colonelul.

    Era un gest frumos din partea lui căci prin asta nu urmărea decât să-l ferească pe Pongo de furia chinezilor.

    Galbenul care vorbise ridică mâna şi în aceeaşi clipă se auzi îndărătul nostru foşnet de veşminte de mătase, apoi zăngăniră fiare. Cei patru chinezi se iviră în faţa noastră. Aveau nişte cleşti mici în mâini, pe care ni-i jucară ameninţător pe dinaintea ochilor.

    — Ei, v-aţi hotărât să vorbiţi? mai întrebă odată chinezul.

    Acum luă cuvântul Pongo al nostru:

    — Pongo izbit chinez pântece. El zburat până la scară. Scară

deschis, apoi venit crocodili şi înhăţat la el.

    — Aha, aşa a fost deci! şuieră chinezul. Atunci şi pedeapsa voastră o să fie mai aspră. O să vă dăm de vii crocodililor şi nu în stare de nesimţire. Căci de dispărut trebuie să dispăreţi.

    — Păi... dacă nu se poate altfel, n-avem încotro - zise colonelul calm - dar înainte de a muri aş vrea să mă lămuriţi într- o privinţă: străinii aceia care au dispărut aici în Cawnpur, au fost jefuiţi de voi, după aceea daţi pradă crocodililor?

    — Cam aşa, domnule colonel - răspunse chinezul batjocoritor - am avut un câştig frumuşel de pe urma asta şi sperăm să mai ducem multă vreme afacerea. Ne felicităm că ne-a dat în gând să le venim de hac domnilor Farrow şi Bertram, care cam au obiceiul dumnealor să-şi vâre nasul unde nu le fierbe oala.

    — Care va să zică dv. le-aţi trimis bileţelul prin indiana aceea! zise colonelul. Îmi pare rău numai că nu-mi pot lua rămas-bun de la dl. Farrow.

    — E drept că nu se poate, căci i s-a întâmplat un accident regretabil - răspunse chinezul, batjocoritor. În lupta corp la corp care a avut-o cu prietenul nostru de aici - arătă spre un chinez înalt, care stătea aproape de noi - a căzut într-o groapă umplută cu apă. Deoarece această galerie e în legătură, printr-un mare tunel, cu canalul Gangelui, se află adesea crocodili într-însul şi prietenul nostru a fost nevoit să vadă, cu mare părere de rău, cum domnul Farrow a fost înhăţat de un crocodil. Acum s-o şi fi aflând la strămoşii săi şi poate c-a avut o moarte mai frumoasă decât aceea de care veţi avea parte voi. Alte lămuriri mai doreşti, domnule colonel?

    Eram zdrobit. Marian mort?! Fusese sfâşiat într-adevăr de un crocodil? Nu-mi venea să cred. Poate că ticăloşii vroiau numai să ne sperie, poate că Marian era numai legat şi cu căluş în gură, undeva pe aproape. De aceea nu-i mai dădui răgaz colonelului să spună ceva, ci luai eu cuvântul:

    — Asta s-o spuneţi altora, nu nouă. Prietenul meu nu se lasă învins în luptă de un chinez. Şi nu cred nici că a căzut într-o groapă unde a fost sfâşiat de un crocodil.

    — Pentru faptul că nu crezi în cuvintele mele o să-ţi mai dau o pedeapsă pe deasupra - spuse chinezul - vreau să-ţi arăt că şi noi, Chinezii, suntem în stare să punem cu botul pe labe astfel de aventurieri celebri.

    Făcu un semn celor patru chinezi şi imediat atât colonelul cât şi eu furăm ridicaţi. Galbenii ne trăgeau după dânşii, aşa fel că

târam picioarele pe pământ:

    — Ceilalţi doi domni vor putea vedea dovada după dv. - zise Chinezul care vorbise de la început. O să-i bucure şi pe ei că tovarăşul dv. a avut o moarte atât de grabnică.

    Furăm târâţi de-a lungul unui gang întunecos, luminat doar de o lampă de buzunar pe care o ţinea în mână căpetenia chinezilor.

    Ne aflam într-o parte cu totul nouă a templului subpământean, ceea ce dovedea că înainte vreme construcţiunile se întindeau mult mai departe decât arătau acum ruinele de la suprafaţă.

    Gangul sfârşea într-o încăpere de formă pătrată, cu latura de vreo cinci metri. În mijlocul gangului se căsca o gaură rotundă de vreo doi metri în diametru. Chinezul se apropiă de ea, lumină în adâncime, apoi strigă mulţumit:

    — Ia veniţi încoa, domnilor, se mai vede ceva.

    Singur nici n-aş fi putut ajunge până la marginea puţului, atât de tare îmi tremurau picioarele şi când privii apoi în adânc, cu greu îmi putui înăbuşi un ţipăt.

    La vreo patru metri sub mine sclipea o apă tulbure. Deasupra ei plutea o cască tropicală.... Casca lui Marian, după cum recunoscui îndată; afară de asta o mânecă de haină. de la haina camaradului meu.

    Dacă nu m-ar fi ţinut cei doi chinezi, cu siguranţă că m-aş fi prăbuşit grămadă. Şi acum apa începu să se agite. Un cap hidos, cu solzi, se ivi, izbi casca tropicală, cercetă mâneca, apoi crocodilul - căci crocodil era - dispăru iarăşi.

    — Ei? făcu chinezul, batjocoritor. Ei, vezi? Dacă m-ai fi crezut de la început ai fi avut parte de o moarte mai uşoară. Acum însă hai căraţi-vă, ca să se încredinţeze şi cei doi tovarăşi ai voştri.

    Chinezii ne traseră înapoi şi furăm duşi, prin gangul întunecos, până în odaia luminată puternic.

    Colonelul trebuie să fi recunoscut, după chipul meu, că Marian îşi găsise un sfârşit înfiorător, căci lăsă capul în jos şi murmură:

    — Aşa dar e adevărat? Asta-i îngrozitor!

    Cei patru paznici ai noştri ne aşezară iarăşi pe scaune, apoi îi înhăţară pe Pongo şi Lorry şi-i duseră cu ei, după ce strigară câteva cuvinte chinezilor de la masă.

    Eram atât de zdrobit încât nu ştiam ce să mai cred. Marian al meu să fi pierit în chip atât de grozav!

    Îl fulgerai cu privirea pe chinezul înalt care stătea lângă nou şi văzui cu mirare că şi el mă privea, după aceea se ridică, îmi făcu din cap un semn uşor şi păşi spre uşa care ducea în gangul de

unde mergea apoi la puţul morţii.

    Cu o mişcare repede luă în trecere un cleşte dintre cele pe care cei patru servitori le puseseră pe un scăunaş, înainte de a ne fi scos din cameră.

    Vreo doi, trei chinezi de la masă strigară tovarăşului lor câteva cuvinte, dar celălalt făcu doar un gest cu mâna şi dispăru în gang.

    Mă simţii străbătut de un fior. Gestul acesta îmi păru foarte cunoscut... el era un obicei al lui Marian, care pe mine mă făcea întotdeauna să râd. Şi de ce dăduse din cap spre mine chinezul, când se ridicase?

    Dar cu cleştele ce avea de gând să facă?

    Vroia cumva să-l tortureze pe Pongo, pentru că acesta îl trimisese la moarte pe servitorul Jang-Se?

    Uitai însă curând de el şi mă gândii iarăşi la Marian. Deşi văzusem cu ochii mei dovada, nu-mi venea să cred, totuşi, că acest om viteaz şi plin de sănătate, să fi avut parte de o moarte atât de grozavă.

    Colonelul, lângă mine, gemu şi zise:

    — Domnule Bertram, e într-adevăr îngrozitor! Ah, de l-am putea răzbuna!

    — Da, de l-am putea răzbuna! M-aş fi năpustit asupra Chinezilor. dacă mi-ar fi fost cu putinţă.

    Hotărâi totuşi să-mi reped picioarele legate în cel dintâi care sar fi apropiat de mine. N-aveam decât să facă apoi piftie din mine, puţin îmi păsa.

    Mă ridicai puţin, şeful ticăloşilor trebuia să treacă pe lângă mine când se va întoarce de la puţul morţii. Şi atunci va vedea el!

    Un zgomot nelămurit se auzi din gangul unde se afla puţul morţii. Păreau chemări înăbuşite, apoi un corp păru să fi căzut în apă, iarăşi un ţipăt care se curmă repede - după aceea se făcu tăcere.

    Oare să fi adus la îndeplinire Pongo una din faptele sale eroice? Izbutise poate să-şi desfacă legăturile? În cazul acesta se prea putea ca în mânia lui oarbă să-i fi ucis pe toţi cei cinci chinezi.

    Galbenii de la masă săriră în picioare şi se holbară la uşă. Ceva neobişnuit trebuie să se fi întâmplat. Dar, în definitiv, erau patru paznici, afară de şeful şi chinezul cel înalt, care-l învinsese până şi pe Marian.

    Stăteau nemişcaţi, privind spre deschizătura uşii. Un zgomot slab se auzea tot mai aproape de gang. Aşa dar, chinezii îi aduceau înapoi pe prizonieri. Dar poate că Pongo făcuse o încercare disperată de a se libera şi cu prilejul acesta fusese zvârlit în puţ. Şi atunci avusese parte de aceeaşi moarte ca Marian, căruia îi era atât de devotat!

    Chinezii se aşezară iarăşi. Se gândeau probabil ca şi mine, numai că nu erau deloc curioşi.

    Eu aşteptam însă plin de încordare. Chinezul cel înalt, care-l învinsese în luptă pe Marian, intră înăuntru. Trecu încetişor pe lângă mine, privindu-mă cu atenţiune. Şi ca şi cum mi-ar fi ghicit gândul, se aplecă deodată spre mine şi-mi şopti:

    — Robert, fii liniştit!

    Trăsnetul dacă ar fi căzut în clipa aceea la picioarele mele nu m-ar fi emoţionat mai mult. Glasul acela... era a lui Marian. Mi se părea că-mi pierdusem minţile!

    Cu ochii zgâiţi priveam după dânsul. El se apropiă liniştit de masă şi ridică brusc mâna dreaptă, în care ţinea un revolver.

    — Comedia s-a sfârşit domnilor! zise el. Şeful vostru e în puţul în care credeaţi că mă aflu eu. Mi-am îngăduit să joc rolul tovarăşului dv., după ce am izbutit să-l ucid în luptă.

    Îşi scoase tichia de mătase şi masca. şi eu scosei o exclamaţie de triumf. Era chipul îndrăzneţ al viteazului meu camarad.

    Chinezii de la masă păreau înmărmuriţi. Unii din ei rămaseră cu gura căscată. În uşa care dădea pe gang stătea Pongo. În mâna dreaptă ţinea un cuţit gata să-l zvârle, iar în cea stângă avea alte trei.

    Abia acum pricepui ce se întâmplase. Marian fusese atacat, îl omorâse în luptă pe duşmanul său, apoi luase veşmintele acestuia, iar trupul şi propriile sale haine le aruncase în puţ.

    După aceea rămăsese liniştit de tot în mijlocul bandiţilor, probabil că i se dăduseră şi onoruri pentru că izbutise să-l învingă pe vestitul Marian Farrow.

    Nu pricepeam însă cum reuşise să joace atâta timp rolul acesta. Ştia el chinezeşte. Dar prea puţin. Punctul acesta trebuia lămurit încă.

    Deocamdată, situaţia nu prea era limpede. Chiar dacă Marian părea sigur de izbândă pentru moment nu trebuia să uităm viclenia şi dispreţul de moarte al chinezilor.

    Abia mă gândeam la asta, că două braţe se şi ridicară. Dar în clipa când vrui să scot un ţipăt de prevenire, arma lui Marian detună, iar cuţitul lui Pongo zbură ca un fulger prin încăpere.

    Urmară două răcnete de durere, apoi cele două pistoale căzură din mâinile chinezilor, care avuseseră nechibzuinţa să încerce să se apere.

    Un alt cuţit sclipi în mâna lui Pongo. Asta era deajuns pentru ceilalţi trei chinezi. La porunca lui Marian, ei ridicară braţele cât ai clipi din ochi.

    Paşi repezi se auziră pe gang, apoi Lorry dădu buzna înăuntru, în fruntea câtorva poliţişti. Într-o clipă chinezii fură legaţi, iar noi dezlegaţi.

    — Ku-Mang e cu totul nevinovat - zise acum Marian - vinovatul principal e vărul său Me-Lung, pe care Pongo l-a zvârlit în puţ. El se folosea de faptul, că avea cunoştinţă de încăperile subpământene, pentru a pune la cale crimele astea. L-am bănuit numai decât, după ce i-am prins o privire. Am iscodit totul, pe când mă aflam printre chinezi.

    — Mariane, cum ai izbutit să faci asta? întrebai eu. Doar nu ştii chinezeşte?

    — Puţintel tot ştiu - râse camaradul meu - şi m-am prefăcut ca şi cum aş fi fost grav rănit la gât în lupta în care l-am răpus pe.... Marian Farrow. Norocul meu a fost că chinezii purtau măşti, astfel că mă puteam amesteca fără teamă printre ei.

    În vreme ce prizonierii erau luaţi de acolo - Marian descoperise gangul care ducea în restaurant - zisei:

    — De ce s-a speriat atât de tare Ku-Mang, când a auzit de acul otrăvit?

    — Pentru că are şi el un astfel de ac, cu care se apără împotriva hoţilor. Fiind om inteligent, a bănuit îndată că va fi suspectat, dacă faptul acesta ne va ajunge la urechi.

    — Domnule Farrow, ce şi s-a întâmplat după ce ai dispărut atât de brusc?

    — M-am pomenit înhăţat în gang - povesti Marian - o mână care părea să iasă de-a dreptul din stâncă mă strânse atât de tare de gât, încât nu mai putui scoase un geamăt. Am fost târât apoi câtva timp de-a lungul gangului, după care potrivnicul meu a vrut să mă zvârle de lângă el. Am bănuit atunci primejdia, m- am încleştat de el şi am început lupta.

    Băgai de seamă curând că potrivnicul meu trase un cuţit. L-am apucat atunci de mână şi răsucindu-i-o, i-am înfipt cuţitul în piept. Aprinzând lampa de buzunar, văzui că chinezul era cam de statura mea şi purta mască. Atunci am schimbat grabnic hainele cu el. Auzind glasuri pe aproape, aruncai repede trupul în puţ, pe a cărui margine luptasem. Trimisei şi hainele după el, auzii jos un plescăit puternic, apoi veniră cei şase chinezi, toţi cu lămpi de buzunar şi şeful îmi aduse laude pentru isprava mea. Din fericire, vorbea englezeşte şi prin gesturi cu mâna îi lămurii că nu puteam vorbi, din pricină că fusesem strâns de gât. Apoi îi descrisei cum decursese lupta şi când dânsul întrebă repede dacă Marian Farrow fusese acela pe care-l învinsesem, încuviinţai din cap. Şi aşa am devenit erou.

   Avurăm apoi o consfătuire lungă cu privire la soarta voastră. Din fericire chinezii vorbeau mai mult englezeşte şi astfel aflai că voi eraţi deocamdată sub supravegherea uriaşului Jang-Se. Abia când auzii o împuşcătură, începui să mă tem pentru soarta voastră, trebuia, însă, să-l las pe chinezul cel mărunt să meargă înainte spre locul unde eraţi voi, căci eu nu cunoşteam prea bine gangurile secrete. Restul îl ştiţi. Pe când Me-Lung arăta lui Pongo şi domnului Lorry rămăşiţele mele îmi puţ, eu i-am tăiat lui Pongo legăturile. De aceea am luat cleştele cu mine. I-am şoptit numai câteva cuvinte, ia-m vârât şi cuţitul în buzunar, apoi ne aruncarăm asupra paznicilor, luaţi prin surprindere. Ce vă spun, Pongo a terminat foarte repede cu ei. Când sfârşii şi eu cu potrivnicul meu, şeful şi zăcea în puţ, iar cei trei paznici erau întinşi la pământ.

   — Dumnezeule mare! făcu colonelul - cu dv. poate avea cineva parte de aventuri, nu glumă. Sunt mulţumit că bietele victime ale acestor ticăloşi lacomi de avere, au fost răzbunate.

   Plecarăm mai departe şi alte aventuri ne aşteptau în cale, încheie doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 169

„OCHIUL LUI ŞIVA”

   „ACCIDENTUL”

   ÎNCĂ UNA DIN NUMEROASELE sale aventuri pe care doctorul Bertram o povesti lui George:

   — Acum ne-am putea folosi de prilej să plecăm la Agra - zise Marian - nu-s decât vreo sută şi ceva de kilometri până acolo.

   — Da, da! făcui eu, bucuros. Aş vrea să văd celebrul Tadşmahal, mausoleul şahului Dşahan, despre care se poate spune că este una din cele mai frumoase construcţii din lume.

   — E şi explicabil să fie aşa - zise Marian - căci au lucrat la el douăzeci şi două de mii de lucrători, timp de douăzeci şi doi de ani. Dar şi Moti Mosdşid - „Moscheea Perlelor" - precum şi Dşamma Mosdşid - Moscheea principală - sunt vrednice de văzut. Aşa dar, luăm primul tren spre Nord!

   După două ceasuri ne şi aflam în trenuri care ne ducea spre Agra. Socoteam să fim acolo peste două ceasuri şi jumătate, adică tocmai când se lăsa întunericul.

   Eu cu Marian aveam singuri un compartiment de clasa întâia, iar Pongo cu Maha călătoreau în clasa treia. Dar căpătaseră şi ei un compartiment separat, după ce Marian îi „strânse mâna", adică îi pusese bacşişul în palmă conductorului. Astfel că Maha nu fu nevoit să călătorească în vagonul de bagaje, laolaltă cu alţi câini.

   Mă bucuram cu drept cuvânt de perspectiva de a vizita oraşul acela vechi şi vestit, ale cărui construcţiuni sunt cunoscute în întreaga lume. Şi ca să le poţi preţui frumuseţea, trebuia să le cercetezi de aproape.

   Eram de vreun ceas pe drum, când trenul frână brusc. Marian scoase capul pe fereastră, apoi zise:

   — Se vede că s-a întâmplat vreo nenorocire. Ne-am oprit la începutul unui pod mare. Văd doi bivoli şi rămăşiţele unei căruţe. Hai să vedem şi noi ce el.

   Ieşirăm din compartiment şi ne dădurăm jos din vagon. Şeful trenului, care fusese foarte amabil cu noi, tocmai

sărea şi el jos şi împreună cu el alergarăm în faţă.

   Mecanicul şi fochistul săriseră şi ei de pe maşină, de asemenea doi englezi lungi şi deşiraţi, care fuseseră într- unul din compartimentele din faţă. La vreo cincizeci de metri de locomotivă începea podul peste fluviu. Cu puţin înaintea podului o şosea tăia linia ferată şi aci, pe acest „pasaj de nivel", se afla o căruţă sfărâmată. Animalele - doi bivoli - zăceau pe şinele pe care trebuia să treacă trenul nostru.

   — Asta a fost la trenul de amiază - spuse mecanicul.

   — Dar nenorocirea n-a putut trece neobservată - îşi dădu părerea Marian - colegul d-tale de pe cealaltă locomotivă trebuie să fi băgat de seamă ciocnirea.

   — El conduce una din locomotivele vechi, la care câmpul de vedere e foarte restrâns - îl apără mecanicul pe colegul său - de pe aceste locomotive nu se poate vedea ce s-a întâmplat cu puţin înainte. Probabil că omul cu căruţa o fi încercat să treacă linia cu puţin înaintea trenului şi atunci a fost prins de locomotivă. Haide, Fred, să cărăm bivolii de aici şi la cel dintâi canton dăm raportul!

   — Ciudat! făcu Marian, aplecându-se asupra unuia din bivoli. Animalul nici nu e rănit. Ah... a primit în cap un glonţ şi încă de mare calibru.

   În vreme ce noi ne apropiam, Marian se aplecă asupra celuilalt bivol.

   — Şi ăsta a fost împuşcat - zise el - domnilor, aici nu e vorba de o nenorocire, ci de o crimă. Căruţa ar fi trecut linia înaintea trenului, dar tocmai atunci au fost împuşcaţi cei doi bivoli. S-au mai târât până la linia doua, apoi s-au prăbuşit. Locomotiva trenului de amiază a sfărâmat după aceea căruţa, zvârlind-o în lături. După cum vedeţi, a sărit înapoi o bucată pe şoseaua înclinată pe care a urcat-o cu puţin înainte.

   — Nemaipomenit! exclamă şeful trenului. Asta e crimă sadea, căci uite colo printre dărâmăturile căruţei văd piciorul căruţaşului.

   Alergarăm într-acolo şi, într-adevăr, văzurăm un picior cafeniu ivindu-se din lemnăria căruţei. Asta era într-adevăr crimă, căci cel ce împuşcase bivolii, era vinovat de faptul că

indianul fusese omorât de tren.

   Dădurăm repede în lături sfărâmăturile şi atunci Marian, care răsturnă trupul însângerat al căruţaşului, făcui o nouă descoperire. Arătă spre tâmpla stângă a omului şi zise:

   — E o ticăloşie nemaipomenită! Indianul a fost şi el împuşcat. Abia după aceea căruţa a fost prinsă de locomotivă şi căruţaşul zdrobit..

   Şeful trenului mormăi o înjurătură, pe urmă spuse:

   — Domnilor, sunt de părere să întocmim repede un scurt proces-verbal asupra crimei. Cercetările vor fi făcute apoi de autorităţile din Agra.

   — Procesul-verbal îl putem întocmi şi în tren - zise unul din cei doi englezi - de ce să prelungim şederea în acest loc de groază? Să dăm la o parte de pe linie cadavrele bivolilor!

   În vremea asta Marian continuase să cerceteze rămăşiţele căruţei. Se ridică apoi şi zise:

   — Vom rămâne aici, căci afară de omorârea bivolilor şi a indianului, se pare că s-a făptuit încă o crimă. Poate că uciderea căruţaşului a fost necesară pentru a se putea comite o altă nelegiuire. Văd aici un cufăr care a fost şi el spart în cursul accidentului. Se poate lesne vedea că el conţine acele nimicuri pe care o europeană bogată le duce cu ea în călătorie. Ah... şi aici e o cască tropicală de femeie, cam turtită, ce-i drept. Aşa dar, în căruţa asta trasă de bivoli trebuie să fi călătorit, alături de Indian, o Europeană elegantă. Călătoria i-a fost întreruptă de gloanţele care au ucis pe căruţaş şi bivolii săi. Femeia trebuie să fi sărit jos, însă, înainte ca trenul să fi sfărâmat căruţa. Duşmanii ei - căci duşmani erau - o vor fi atacat apoi, răpind-o.

   Englezii se uitară aiuriţi la Marian, cu mutre înspăimântate, pe urmă unul din ei, fluturând politicos casca tropicală, zise:

   — Îmi daţi voie, domnule, numele meu e Lord Irving. Sunteţi detectiv?

   — Nu - răspunse camaradul meu - mă îndeletnicesc numai de plăcere cu chestiuni misterioase. Numele meu e Marian Farrow şi acesta de aici e prietenul meu Robert Bertram.

   — Încântat, domnilor! De mult ţineam să vă cunosc - spuse lordul, bucuros - îmi pare rău numai că prilejul cu care am făcut cunoştinţă e atât de trist. Care va să zică vreţi să încercaţi să limpeziţi crima aceasta? Păcat că slujba mă împiedecă, altminteri v-aş fi rugat să mă luaţi şi pe mine.

   — În primul rând vreau să-ncerc s-o eliberez pe europeană răpită - spuse Marian - poate că din obiectele de toaletă împrăştiate pe aici, putem afla cine e doamna.

   Englezul celălalt se prezentă şi el. Era un negustor din Anglia, care trebuia să fie foarte bogat, căci purta un inel cu briliant de mare preţ.

   Rămăşiţele căruţei fură date la o parte. Conţinutul geamantanului mare, din cea mai bună piele de crocodil, era împrăştiat pretutindeni.

   Obiectele de toaletă erau artistic lucrate din argint masiv şi aveau o mare valoare. Asta însemna că europeana dispărută, care în împrejurări atât de ciudate se folosise de o căruţă trasă de bivoli, trebuie să fi aparţinut societăţii bune.

   Deodată lordul Irving scoase o exclamaţie de uimire, apoi ridică un port-ţigaret mic, din aur. Ne uitarăm întrebător la el.

   — Acest port-ţigaret îi cunosc, aparţinea soţiei mele - zise el - acum câteva luni l-a dăruit damei de companie, o nemţoaică. Oare europeana dispărută în împrejurări atât de misterioase, să fie această domnişoară Erna Heliwig?

   — Deoarece obiectul se afla în geamantan, s-ar putea presupune - răspunse Marian - vă rog, mylord, povestiţi-ne ceva despre domnişoara Heliwig!

   — Era o femeie foarte de treabă - zise Irving - doi ani a fost la noi şi trebuie să spun că soţia mea, care din pricina climei suferea de nervi, era foarte mulţumită de dânsa. Domnişoara Heliwig era foarte cultă, bună la inimă, dar mi se părea mie că o apasă ceva pe suflet. E fiica unui profesor de ştiinţe naturale. Tatăl ei şi-a pierdut averea şi a murit de inimă rea. Pe domnişoara Heliwig am găsit-o în urma unui anunţ pe care l-am dat în gazete.

   — Mai e în serviciul dv.? întrebă Marian.

   — Nu, domnule Farrow, ne-a părăsit acum o săptămână.

A primit o telegramă de la fratele ei care zăcea bolnav la Kotah. Despre fratele acesta domnişoara Heliwig nu ne-a pomenit niciodată până atunci şi după plecarea ei mi-am spus că el o fi fost pricina amărăciunii ei ascunse.

   — Kotah... Kotah... făcu Marian. Localitatea asta e la sud- vest de aici, nu-i aşa?

   — Exact! încuviinţă lordul. Fluviul acesta de aici este Chambal, care după vreo două sute cincizeci de kilometri curge prin Kotah. Şi şoseaua merge aproape paralel cu fluviul.

   — În cazul acesta, cel puţin ştim oarecum încotro trebuie să ne îndreptăm - zise Marian, mulţumit.

   Spusese însă asta cam dus pe gânduri, privind mereu la indianul mort. Deodată reluă:

   — Indianul a fost împuşcat dinspre fluviu. Se vede lămurit că glonţul a venit de la stânga, de jos. I-a pătruns în cap pieziş. Ia să vedem dacă şi gloanţele trase asupra celor doi bivoli tot de acolo au venit.

   Ne apropiarăm de animalele moarte şi, într-adevăr, presupunerea lui Marian se adeveri. Gloanţele pătrunseseră prin falcă şi luaseră drumul pieziş în sus.

   — După cum văd, Chambal-ul are un curent slab - spuse Marian acum - dar pentru un sampan (un fel de luntre) era uşor, fireşte, să ajungă căruţa trasă de bivoli. Urmăritorii vor fi ales locul acesta pentru atacul lor, ca să dea impresia că s-a întâmplat o nenorocire.

   — Mariane, eu nu pricep cum au putut fi ei atât de uşuratici - zisei eu - ar fi trebuit să se aştepte doar ca şi domnişoara Heliwig va fi ajunsă de tren şi ucisa. Dacă de la început avuseseră de gând s-o ia prizonieră, atunci nu prea mă mulţumeşte presupunerea aceasta.

   — Aşa e, m-am gândit şi eu la asta - încuviinţă Marian - dar mi-am mai spus apoi că or fi scos-o mai înainte pe domnişoara Heliwig din căruţă. Şi indianul trebuia să moară, pentru ca nu cumva să poată povesti ceva despre ciudatul său călător. Presupun că au trecut cu vederea geamantanul printre baloturile şi sacii din căruţă. Dacă nu s-ar fi întâmplat asta, n-am fi avut de unde cunoaşte faptul că în căruţă se afla tânăra femeie.

   — Dar poate că indianul a găsit pe undeva geamantanul şi l-a luat cu el - îmi dădui cu părerea - nu trebuie numaidecât să fi fost domnişoara Heliwig în căruţă.

   — Dacă n-ar fi fost aşa, atunci nici indianul n-ar fi fost împuşcat - zise Marian - haide, Robert, se poate să fie ceva de lucru pentru noi aici. Adu-l pe Pongo şi pe Maha, apoi să mergem de-a lungul fluviului spre sud-vest, până dăm de un sat. Acolo vom lua un sampan şi vom pleca la Kotah.

   În vremea asta însoţitorii trenului îndepărtaseră de pe linie cei doi bivoli. Şeful se apropiă apoi de noi şi întrebă politicos:

   — Aşa dar dv. vreţi să rămâneţi aici? Atunci cum facem cu procesul-verbal?

   — O să-l semnez eu cu domnul - răspunse lordul, arătând spre negustor - repet că-mi pare rău din inimă, domnule Farrow, că n-am timp să vă însoţesc. Voi avea însă grijă ca din Agra să fie înştiinţată poliţia din Kotah, poate vă iese înainte o patrulă.

   — Nu va fi nevoie de asta - zise Marian - în primul rând ar fi bine - după părerea mea - să se pornească cercetări în privinţa fratelui domnişoarei Heliwig. Cred că are şi el vreo legătură cu taina aceasta.

   — Bine, voi declara totul - făgădui lordul.

   Ne înapoiarăm la tren şi ne luară, armele, pe care le dăduserăm la bagaje. Marian făcu semn lui Pongo, care privea pe fereastra compartimentului său şi credinciosul uriaş stări îndată jos, împreună cu Maha.

   Ne despachetarăm armele şi după un scurt rămas bun de la cei doi englezi, trenul se puse în mişcare şi dispăru curând din faţa ochilor noştri.

   Stăteam acum singuri pe locul unde se făptuise o crimă foarte rafinată. Abia scăpasem de o aventură, că ne şi încurcam în alta.

   — La drum! hotărî Marian. Pornim acum de-a lungul acestei şosele şi trebuie să căutăm s-ajungem jos la fluviu. Poate că sampanul din care trebuie să fi fost trase gloanţele, s-a oprit pe undeva. Ia stai... aşa şi trebuie să fi făcut, ca s-o ia pe prizonieră - dacă, fireşte, presupunerile mele vor fi întemeiate. Malurile sunt înalte de vreo zece metri şi cam netede, dar cred că putem coborî chiar aici, pe lângă pod. Poate e cu putinţă să mergem apoi de-a lungul apei.

   Marian se apropia de râpa înaltă, apoi zise mirat:

   — Uite c-am avut noroc într-adevăr, pe aici duce în jos o potecă îngustă. Şi acolo putem merge de asemenea, căci între malul stâncos şi fluviu e iar o potecuţă.

   Cu multă dibăcie camaradul meu îşi dădu drumul în jos pe stânca netedă. Îl urmarăm, apoi merserăm pe poteca şerpuitoare, spre sud-vest, către Kotah.

   Făcuserăm vreo cincizeci de metri, când văzurăm că de sus se făcea iarăşi o cărare îngustă, şerpuitoare. Şi deodată Marian se căţără o bucată pe dânsa, apoi se întoarse, privindu-ne triumfător. Ţinea în mână o batistă de femeie şi când o desfăcu arătă monograma brodată într-un colţ: „E. H.", adică: Erna Heliwig.

   Avusese deci dreptate Marian cu presupunerea sa. Tânăra femeie fusese ridicată din căruţă la vreo cincizeci de metri depărtare de linia ferată, complicii bandiţilor împuşcaseră din sampan pe indian şi cei doi bivoli, apoi tânăra femeie fusese coborâtă pe ţărm şi îmbarcată în sampan.

   Pongo, care examinase potecuţa dinspre apă, se aplecă acum şi zise:

   — Massers, aici fost kanu.

   Zicând acestea ridică o aşchie de lemn care se prinsese de malul stâncos. Provenea, probabil, de la prora unui sampan.

   — Acum ştim cum stau lucrurile! zise Marian. Trebuie s-o luăm la picior, băieţi! Căruţa a fost sfărâmată de trenul de amiază, aşa că au trecut de atunci vreo cinci ceasuri. Chiar dacă un sampan nu poate înainta prea repede împotriva curentului - ceea ce înseamnă că noi vom fi mai repede pe jos - totuşi va fi greu să câştigăm timpul cu care ne-au luat- o înainte.

   — Curentul e slab - zisei eu - aşa că vor obosi repede. Şi trebuie să te mai gândeşti că vor fi vâslit pe căldura cea mare. Dacă putem căpăta curând un sampan, vom fi noi mai repede, căci peste vreun ceas şi jumătate se lasă noaptea.

   Pornirăm voiniceşte la drum şi după vreo jumătate de ceas dădurăm de un pescar bătrân, care scotea peşte cu plasa din apă. Se speria când ne zări, ba se părea chiar că vrea s-o ia la fugă. Dar eram prea aproape de el, aşa că rămase pe loc şi ne privi înspăimântat.

   Marian îi vorbi în limba indiană:

   — Moşule, n-ai văzut un sampan care urca fluviul acum câteva ceasuri?

   — Da, Sahib, l-am văzut - răspunse bătrânul, temător, privind cu coada ochiului spre pistolul lui Marian. Sahib, n-o să-i faceţi nimic unui biet bătrân... Nu-i aşa că n-o să povestiţi în sat că v-am vorbit despre sampan?

   — Hm. aici e ceva necurat la mijloc - îmi zise Marian.

   Apoi se adresă iar bătrânului, prietenos:

   — Nu-ţi facem nimic, poţi fi liniştit. Dar ia spune, te-au ameninţat oamenii aceia din sampan?

   — Aşa e, Sahib - încuviinţă bătrânul - au stat mult de vorbă cu cel mai bătrân din satul nostru şi ni s-a poruncit să nu pomenim ceva despre venirea lor aici. Ni s-a mai spus să împiedecăm pe alţi europeni, care vor veni de-a lungul apei, să meargă mai departe. Nu ştiu de ce s-a întâmplat asta, Sahib. Dacă v-am povestit. este pentru că am văzut armele voastre şi mi-a fost frică. Nu mă trădaţi, Sahib!

   — Nu, nu, fii fără grijă! îi făgăduii Marian. Dar mai am să- ţi pun o întrebare: cei din sampan erau europeni şi se afla şi o femeie legată cu dânşii?

   Indianul se uită mirat la Marian:

   — Atunci să fi fost o femeie în mormanul acela din sampan, care se mişca? Mi s-a părut mie ceva ciudat. Cei doi europeni spuneau că au prins un şarpe uriaş şi tot aşa ziceau şi cei doi brahmani care erau cu ei.

   — Hm, făcu Marian către mine. Care va să zică sunt amestecaţi doi brahmani, aşa ca lucrurile n-au să meargă atât de lesne cum credeam. Socoteam la început că e vorba de o răpire sentimentală, acum însă văd că lucrurile se încurcă. Ce amestec or fi având brahmanii? Trebuie să fim cu băgare de seamă, Robert. Cred că în satul de unde e bătrânul pescar vom putea întâmpina mari neplăceri.

   — Întreabă-l cât e de când a trecut sampanul pe aici! îi

zisei lui Marian.

   La întrebarea camaradului meu, pescarul răspunse:

   — Sunt patru ceasuri, Sahib.

   — Cât e până în satul tău? mai întrebă Marian.

   — În a patra parte dintr-un ceas ajungeţi.

   Prietenul meu vârî în mâna moşului o monedă de argint şi-i zâmbi prietenos Bătrânul făcu o mutră mirată, dar recunoscătoare şi zise:

   — Sahib, îţi mulţumesc. Vă mai spun să fiţi cu luare- aminte în sat! Sanka, bătrânul satului, e viclean nevoie mare.

   — Îţi mulţumesc pentru prevenire! zise Marian. Nu voi trăda nimic.

   Şi ne văzurăm de drum.

PE FLUVIUL CHAMBAL

   DUPĂ UN SFERT DE CEAS ajunserăm în sat. Când se iviră în faţa noastră cele dintâi colibe, văzurăm câţiva băieţi dispărând cu repeziciune între tufe.

   — Aha, cei doi europeni şi brahmanii s-au aşteptat totuşi la o urmărire - zise Marian - de aceea băieţii au fost puşi de pază. Sanka acela pare să fie şi strateg.

   Satul părea mort când trecurăm printre colibe. Dar când ajunserăm în locul liber din mijlocul satului, văzurăm adunaţi acolo pe toţi bărbaţii, pregătiţi pentru a ţine sfat.

   Sub un copac gros se afla un fel de tron, pe care stătea un indian mai în vârstă. Cum ne zări ridică îndată mâna şi rosti câteva cuvinte.

   Indienii se întoarseră repede, apoi se despărţiră şi făcură loc de trecere spre copac. Indianul bătrân coborî de pe tronul sau şi ne ieşi înainte.

   Avea o mutră de guzgan şi vroia să pară prietenos, deşi privea temător cu coada ochiului spre Maha. Se înclină de câteva ori până la pământ şi spuse într-o englezească stâlcită:

   — Vizita Sahibilor e-o cinste pentru satul meu. Cu ce vă putem fi de folos?

   — Vrem să închiriem un sampan cu care să mergem la Kotah - răspunse Marian.

   — Sahibii pot lua toate sampanurile - rânji bătrânul - dar se apropie noaptea şi atunci e primejdie pe Chambal. N-ar vrea Sahibii să rămână peste noapte în satul meu?

   — Nu, dragă, nici nu ne trece prin gând - răspunse Marian - hai că n-aveam timp, trebuie să pornim repede mai departe!

   — Chiar imediat nu puteţi căpăta un sampan - zise bătrânul foarte politicos - căci oamenii mei sunt la pescuit. Se întorc abia după ce se înnoptează.

   — Aha! Atunci mă voi duce la mal, să mă încredinţez dacă e aşa! spuse prietenul meu, scurt.

   Mă aşteptam la o împotrivire din partea bătrânului;

acesta însă, iarăşi foarte politicos, ne conduse la fluviu. Şi într-adevăr, nu se vedea nici un sampan acolo.

   — Vedeţi că n-am minţit - spuse Sanka mofluz - îndată ce se va întuneca, veţi putea avea un sampan. Vi-l voi da chiar pe al meu şi n-o să vă cer mult. Dar va trebui să meargă şi fiul meu cu dv., ca să-l aducă înapoi.

   — Bine - zise Marian, după ce chibzui puţin - şi cât ceri?

   Sanka spuse o sumă, cu care s-ar fi putut cumpăra de tot

un sampan. Mă aşteptam ca Marian să înceapă tocmeala aceea orientală, dar spre surprinderea: mea - şi a bătrânului - camaradul meu zise:

   — Suntem înţeleşi. Dar unde putem rămâne ceasul ăsta până se întunecă?

   — Nu vreţi să intraţi în coliba mea? propuse Sanka.

   — Nu, mai bine rămânem afară - răspunse Marian - am putea aştepta sub copacul acesta de aici.

   Arătă spre arborele uriaş, din mijlocul „pieţei". Sanka se codi, apoi însă zise, rânjind iar:

   — Locul acesta e hotărât numai pentru mine, dar îl las Sahibilor, pentru timpul cât rămâneţi aici. Îmi daţi voie să vă aduc ceva de mâncare?

   — Bine, adu! zise Marian.

   Luarăm loc pe tribuna pe care şi-o ridicase Sanka, pentru a domni de acolo asupra satului. Locuitorii stăteau la distanţă respectoasă de jur-împrejurul nostru.

   Mă apropiai de Marian şi-i şoptii:

   — Nu pricep cum ai putut încuviinţa un preţ atât de mare pentru închirierea sampanului. Cu banii ăştia îl puteai cumpăra. Şi de ce vrei să-l iei pe fiul bătrânului cu noi? Şi ai de gând, într-adevăr, să mănânci ceva aici?

   — Prea multe întrebări deodată - zise Marian, râzând - o să-ţi răspund întâi la cea din urmă. De mâncat nici n-am de gând, vreau numai să văd dacă Sanka a şi pus la cale un atentat împotriva noastră. Pe fiul său nu vreau să-l iau cu noi, dar am spus aşa ca să nu trezesc bănuieli. Şi nici n-am de gând să închiriez un sampan, de aceea nu m-am împotrivit auzind preţul acela neruşinat. Ar cum să tăcem însă, căci vine mâncarea. Aha, orez cu pasăre.

   Două tinere indiene veneau spre noi, urmate de Sanka.

Duceau străchini de lut cu mâncarea naţională. Una din ele avea şi un urcior cu băutură, la care mă uitai bănuitor, căci otrava e mai uşor de pus în băutură.

   Spre mirarea mea însă, Marian examina întâi mâncarea, clătină mirat capul şi scoase o lingură de lemn plină cu orez din strachină. Se mai uită odată cu toată luarea-aminte la aceasta, apoi îl văzui pălind.

   — Ce ticăloşie! răcni el şi, în aceeaşi clipă zvârli castronul cu mâncarea fierbinte în obrazul bătrânului.

   În vreme ce Sanka începu să urle de durere, cele două femei o luară la goană, ţipând.

   Eu şi Pongo aruncarăm, deasemenea străchinile jos, apoi scosei pistoalele, iar credinciosul negru trase cuţitul, ţinându-l pe Maha de zgardă.

   Marian, cu revolverele în mâini, porni acum înaintea noastră. Indienii se dădură în lături speriaţi, făcându-ne loc.

   În pas alergător prietenul meu goni printre colibe, speriind femeile şi copiii. Într-un târziu lăsarăm satul în urma noastră şi ajunserăm la o pădure, în care intrarăm cu toţii şi după ce ne croirăm drum cu greu prin desiş, prietenul meu se opri:

   — Am avut noroc! zise el, mulţumit. Să sperăm că Sanka şi-o fi ars faţa cu orezul fierbinte. Ptiu, drace! De unde o fi învăţat ticăloşia asta, curat malaieză? Te pomeneşti că de la cei doi europeni.

   — Dar ce-a fost, Mariane? întrebai eu, mirat la culme.

   — Dacă am fi mâncat orezul - răspunse prietenul meu - am fi murit de o moarte înfiorătoare. N-ai auzit încă de metoda javaneză de a înşira pe fire de păr de cal boabele de orez pe jumătate fierte, apoi se taie fiecare boabă în parte, aşa încât să rămână în fiecare din ele o bucăţică de păr de cal? După aceea orezul se fierbe bine şi se serveşte... cui trebuie servit.

   Mă cutremurai. Nu auzisem încă de metoda aceasta, pe care numai creierii asiaticilor ar fi putut-o născoci. Bucăţelele acelea de fir de păr lucrează ca nişte ace în intestinul omului. Găuresc peretele intestinal şi victima moare în chinuri groaznice.

   — Şi cum ai băgat de seamă, asta, Mariane? întrebai eu,

îngrozit.

   — Mă aşteptam să găsesc în orez cristale de otravă, dar vezi că Sanka a făcut greşeala de a fi întrebuinţat păr negru de la coada unui cal. Şi atunci mi-au bătut la ochi punctuleţele acelea negre din boabele de orez.

   — Auzi, frate! Dar ce facem acum? Stăm aici în inima pădurii şi noaptea se apropie.

   — Aştept numai să se întunece - răspunse Marian - apoi mă înapoiez în sat. Trebuie să furăm un sampan - adică voi lăsa jos banii pentru el. Cunoaştem preţul acum.

   — Minunat! făcui eu, surprins. Aşa dar, de la început aveai intenţia să iei sampanul pe furiş?

   — Fireşte, Robert. Dar ce, era să-l iau ca însoţitor pe fiul bătrânului? Dacă aş fi refuzat, am fi căpătat un sampan de care nu ne-am fi putut folosi. Sanka şi-o fi închipuit că ne poate ucide cu sistemul acela al lui. De aceea bănuiesc că cei doi brahmani au o înrâurire foarte mare, căci Sanka n- avea nici un interes personal ca noi să murim.

   — Păi atunci trebuie să fie o taină mare în legătură cu răpirea tinerei fete - zisei eu - pesemne că brahmanii i-au poruncit lui Sanka să răpească pe orice european care ar avea de gândi să meargă la Kotah, chiar de-ar fi nevinovat. Aşa îmi explic eu atentatul acela.

   — Şi nu greşeşti deloc, Robert. Şi-apoi sunt încredinţat că vom întâmpina primejdii când vom porni la noapte pe fluviu. Să vezi că viclenii brahmani or fi pus nişte capcane pentru urmăritori.

   — Cei doi europeni care sunt împreună cu brahmanii or fi şi mai daţi dracului - spusei eu - căci presupun că ei au propus vicleşugul cu părul de cal în orez. Ah, uite că se întunecă. Mergem imediat în sat, ori mai aşteptăm?

   — Trebuie să aşteptăm, deşi ard de nerăbdare - zise Marian - nu cred ca sampanurile să se fi întors. Probabil că Sanka a orânduit ca ele să iasă din ascunzişuri abia după ce se înnoptează.

   — Nu crezi c-o să pună pază pe lângă sampanuri?

   — Fireşte că aşa va face, dar Pongo ai nostru o să sfârşească el repede cu paznicii. Şi chiar dacă aceştia vor mai apuca să dea alarmă, Pongo cu Maha se vor pricepe să

ţină la distanţă tot satul.

   — Asta aşa e - încuviinţai eu - dar tot mai bine ar fi să putem pleca nesimţiţi, căci Sanka va da de veste la Kotah că am şters putina.

   — Eu cred c-a şi trimis o ştafetă - zise Marian - deoarece o fi presupunând că vom merge pe jos până la satul apropiat, ca să închiriem acolo un sampan până la Kotah. Va trebui deci să debarcăm afară din oraş, căci cu siguranţă că brahmanii cu prietenii lor europeni, vor pune paznici pe malul fluviului.

   Mai aşteptarăm vreun ceas, apoi Marian zise încetişor:

   — Acum cred că ne putem întoarce în sat.

   Când ajunserăm la marginea pădurii, ne oprirăm şi ascultarăm cu încordare spre sat, care era la vreo trei sute de metri numai. Prin aerul limpede al nopţii pătrundeam până la noi vălmăşag de glasuri.

   — Cred c-or fi băgat de seamă că venim - zise Marian - am cam făcut zgomot fără să vrem. Şi acum trebuie să ne aşteptăm la o luptă. Să mai zăbovim un sfert de ceas, apoi ne strecurăm spre sat.

   — Nu cred, însă, să putem trece printre colibe - zisei eu - căci satul pare un adevărat stup de albine. Va trebui să, ne furişăm spre fluviu pe marginea satului.

   — La asta mă gândeam şi eu. Vom merge numai până la marginea tufelor din faţa noastră, apoi va trebui să încercăm s-ajungem nesimţiţi la fluviu şi să atacăm paznicii.

   Ne strecurarăm printre tufe, până ajunserăm la brâul liber, lat de vreo treizeci de metri. În sat ardeau focuri mari, la lumina cărora vedeam trecând uneori umbre în fugă.

   — Sanka pare să aibă de gând cu noi ceva cu totul deosebit - zise Marian. Să vezi că n-o să căpătăm atât de lesne un sampan. Se vor folosi poate de săgeţi otrăvite şi altele de astea.

   — Ar fi frumos! făcui eu. Dar cum îi putem împiedeca?

   Marian chibzui câteva clipe, pe urmă zise:

   — Mi-a venit o idee, Robert. Haideţi, trebuie să ne târâm până la cea mai apropiată colibă. Ba nu... o să mă duc eu singur. Voi fiţi cu ochii în patru!

   — Ia spune, ce-ai de gând, Mariane? întrebai uimit.

Trebuie să treci prin „piaţa" aia care e tocmai luminată de lună. Ai putea fi zărit...

   — Voi şti să mă feresc. Dac-o fi vreun paznic acolo şi mă va ataca, vei interveni tu.

   Marian se întinse la pământ şi se târî printre tufe spre luminiş. Hainele verzui pe care le purta, se confundau cu iarba verde, aşa că era greu să fie descoperit de vreun paznic.

   Deşi asta mă linişti puţin, nu-mi luai ochii de la marginea apropiată a satului.

   Marian ajunse curând la cea dintâi colibă. Stătu să asculte câteva clipe, apoi se ridică încetişor, rămânând în genunchi. Văzui atunci o luminiţă, care se făcea tot mai mare.

   Marian se răsuci şi se târî înapoi. Flacăra de a colibă se îngroşa mereu. Focul era uşor alimentat de bambusul uscat.

   Ideea lui Marian era pe cât de simplă, pe atât de bună. Focul va atrage atenţia locuitorilor satului şi astfel noi vom putea pune mâna pe un sampan şi să fugim.

   — Repede la ţărm! zise prietenul meu, când fu înapoi. Indienii vor veni îndată. A! Au şi zărit focul. Să sperăm că şi paznicii pe care-i bănuim la fluviu îşi vor părăsi posturile.

   În sat se stârni o gălăgie grozavă. Focul se întinsese până la acoperişul colibei. Locuitorii satului alergau spre locul incendiului, căci era de temut ca scânteile să cuprindă şi celelalte colibe.

   Alergarăm printre tufe spre malul fluviului. La debarcader nu se afla nimeni, aşa că păşirăm fără teamă pe el.

   După instrucţiunile lui Marian, Pongo porni înainte. Era cu putinţă să fie vreun paznic printre tufe şi atunci era rolul uriaşului să-i facă de petrecanie.

   Zărirăm un sampan. Deodată Pongo făcu o mişcare fulgerătoare. Îşi zvârli braţul în tufişul în faţa căruia stătea, se auzi un foşnet sălbatec între ramuri, apoi trosnete uşoare când Pongo îşi retrase braţul. Uriaşul porni liniştit mai departe. Când trecui pe lângă tufa cu pricina, văzui un trup negru zăcând printre ramuri.

   Alergarăm spre cel mai apropiat sampan, dar în aceeaşi clipă se auziră strigăte de alarmă din partea opusă. Aşadar şi acolo era o santinelă, care-i va atrage acum pe locuitorii statului prin ţipetele sale.

   Din fericire, în sampan se aflau două vâsle. Marian aruncă vreo câteva monezi indiene pe ţărm, apoi sării lângă dânsul şi Pongo împinse sampanul în larg. Sări şi el înăuntru şi luă o lopată. Maha îl urmă. În timp ce Pongo vâslea împotriva curentului slab noi stăteam cu armele în mână şi nu pierdeam din ochi ţărmul apropiat.

   Locuitorii satului nu păreau însă să ţină seama de strigătele sentinelei şi după câteva minute noi trecuserăm de sat.

   — A mers mai lesne decât ne aşteptasem - zise Marian - dar acum trebuie să ne ţinem bine, ca s-ajungem cât mai curând la ţintă. Cred că până la ziuă suntem acolo. Vom vâsli fiecare câte două ceasuri, cu schimbul.

   După cinci ceasuri făcuserăm mai mult de jumătate de drum. Curentul devenea tot mai slab, cu cât urcam mai mult fluviul şi cu atât mai repede înaintam acum.

   Deodată Marian se ridică de la locul său ca să-l schimbe pe Pongo. Îl văzui întinzând gâtul şi, privind cu încordare înainte, zise:

   — Colo-n faţă se-ntâmplă ceva... văd o mişcare sălbatecă în apă. O fi un vârtej? Nu-mi pot închipui, căci atunci curentul ar fi mai tare. O să vedem! Hai, Pongo, treci tu în fund acum!

   Credinciosul uriaş se ridică, dar înainte de a se aşeza pe locul din fundul sampanului, privi şi el înaintea lui şi zise:

   — Massers, colo crocodili. Oh, aşa mulţi Pongo nu mai văzut.

   — Hm. ciudat! făcu Marian. Oare să fie vreun vicleşug de-al brah...

   Îşi rupse vorba, se ridică şi privi cu încordare în apa care sclipea în lumina lunii.

   — Aşa e, crocodili sunt - zise el apoi - şi acum văd că se luptă pentru nişte sălbăticiuni. Ah! Pare să fie cerbi. împuşcaţi de europenii noştri şi zvârliţi în apă. Prin asta vroiau să facă un fel de zăgaz împotriva urmăritorilor. Dar o să trecem noi.

   Nu era însă atât de lesne precum credea Marian. După ce mai străbăturăm vreo cincizeci de metri, se iviră de jur- împrejurul sampanului atâţia crocodili, încât mă simţii străbătut de fiori. Unul singur dacă ar fi izbit sampanul, eram pierduţi.

   — Mariane, devine cam neplăcut! zisei eu când o căpăţână uriaşă se ivi lângă mine. N-ar fi mai bine să încercăm să-i alungăm?

   — Bine ar fi, dar cum să începem? S-au adunat prea mulţi aici. Brahmanii, sau poate şi cei doi europeni, vor fi ştiut ei că se aţin pe aici mulţi crocodili, pe care i-au atras cu hoiturile cerbilor.

   — Mariane - exclamai deodată - dar atunci ticăloşii nu pot fi atât de departe, căci altminteri cerbii ar fi de mult sfâşiaţi.

   — Tocmai la ce mă gândeam şi eu în clipa de faţă. Totuşi, nu-mi pot închipui asta. Mai curând aş crede că brahmanii or fi având complici pe aproape. Ne vor fi zărit venind şi au azvârlit în apă cerbii vânaţi.

   Aşa trebuia să fie, cum spunea Marian.

   Acum nu mai puteam vâsli fără să atingem trupurile reptilelor; veneau din toate părţile, se iveau din fund, din desişuri de bambu de pe amândouă malurile.

   — La ţărm! hotărî Marian. Nu putem merge mai departe. Repede, altminteri sporeşte primejdia. Ah, nici nu mai putem vâsli în lături..., trebuie să dăm înapoi mai întâi. Vâsliţi, băieţi, ni-e viaţa în joc!

   Începurăm să lovim cu furie apa, dar mereu nimeream în trupurile crocodililor, care se aruncau în lături, împroşcându- ne.

COLIBA CEA VECHE.

   CU CHIU, CU VAI, ieşirăm cu bine dintre crocodilii îngrămădiţi şi îndreptarăm sampanul spre malul drept. Acolo erau mai puţine reptile şi ne strecurarăm cu băgare de seamă printre trupurile lor lungi.

   — Am scăpat şi de data asta - zise Marian, când barca noastră se lovi cu prora de ţărm - hai să tragem sampanul pe mal şi să ocolim cu el barajul acesta de crocodili. Şi-au făcut bine socotelile duşmanii noştri, căci lesne s-ar fi putut să ne vină de hac reptilele. Dar şi acum trebuie să fim cu ochii în patru, căci or fi pe aici pe aproape complici de-ai acestor patru ticăloşi, care fu siguranţă vor încerca să ne împiedece să înaintăm.

   Pongo apucase sampanul de prora şi ne-o luă înainte. Privi bănuitor în juru-i şi din atitudinea lui înţelesei că urmărea să audă vreun zgomot suspect.

   Deodată credinciosul uriaş se opri. Tocmai trecusem un grup des de tufe, când se ivi înaintea noastră un luminiş mărişor, în mijlocul căruia se afla o colibă de bambu.

   Şi din colibă ieşi în aceeaşi clipă o făptură înaltă, în vestminte albe şi lungi.

   Era un indian alb, după cum băgai de seamă, căci barba-i lungă sclipea argintiu în lumina lunii. Părea să fie bătrânul satului apropiat şi cu siguranţă că de el depindea dacă vom ajunge nevătămaţi mai departe. Trăsesem imediat revolverul şi întorcând capul, văzui că şi Marian făcuse la fel.

   Bătrânul indian însă părea că nici nu ne văzuse. Mişcările sale erau foarte nesigure şi când începu să meargă încetişor şi dibuind de-a lungul peretelui colibei sale, avui impresia că e orb.

   În aceeaşi clipă Marian şopti:

   — E orb. În cazul acesta nu prezintă primejdie pentru noi.

   Dar când pornirăm înainte, indianul, al cărui auz se

dezvoltase în dauna văzului, părea să ne fi ghicit prezenţa, căci se opri, se-ntoarse brusc spre noi şi întrebă:

   — Cine-i acolo?

   — Ah, vorbeşte englezeşte! zise Marian. E cam suspect. Să ne vedem de drum!

   Fără să-l pierdem din ochi pe bătrân, merserăm mai departe. Bătrânul însă se-ntoarse repede spre intrarea colibei sale, deschise uşa şi striga înăuntru câteva cuvinte.

   În clipa următoare... un tigru trecu pragul şi indianul îl apucă de zgarda ce-o avea la gât. Fiara ne adulmecă îndată şi mârâi. Pongo îl apucase şi el îndată pe Maha de zgardă, căci şi ghepardul mârâi, văzându-şi duşmanul.

   — Cine-i acolo? mai strigă odată bătrânul. Dau drumul tigrului dacă nu mi se răspunde.

   — Sunt nişte călători de treabă - răspunse Marian - vrem să mergem la Kotah, dar fluviul e închis de crocodili. De aceea tragem sampanul o bucată pe uscat.

   — Aveţi vreun animal cu dv.? întrebă bătrânul. Prea se poartă ciudat tigrul meu.

   — Da, avem un ghepard îmblânzit - răspunse Marian.

   — Aşa, aveţi un ghepard la dv.! zise indianul. Atunci o să-l închid în cuşcă pe tigrul meu. Rareori vin europeni la mine, aşa că v-aş ruga să fiţi scurt timp oaspeţii mei. Poate că n-o să vă pară rău de oprire. Probabil că aveţi o ţintă deosebită de vreme ce vă mai aflaţi pe fluviu la o oră atât de înaintată. Şi-apoi trebuie să vă grăbiţi dacă nu vreţi să fiţi împiedecaţi de crocodili. Sahibi, eu ghicesc viitorul şi vă pot spune dacă veţi izbândi.

   Marian chibzui câteva clipe, apoi zise:

   — Bine, o să rămânem puţin timp aici. Sunt curios să-mi cunosc viitorul. Robert, Pongo, lăsaţi lucrul! Pongo, ţine-l de scurt pe Maha, căci nu vreau să ajungă lucrurile la o luptă între el şi tigru.

   — Maha se numeşte ghepardul dv.? întreba orbul, mirat. Atunci vă cunosc, Sahibi. Îl duc de aici pe tigru, n-o să vă supere.

   Bătrânul dispăru cu fiara îndărătul colibei. Mie nu-mi plăcea deloc toată afacerea asta, aşa că-i şoptii lui Marian:

   — De ce-ai făcut asta? Trebuia să-l împuşcăm pe tigru, pur şi simplu. Am fi fost acum pe fluviu, departe.

   — Nu cred să fi putut înainta - răspunse Marian - căci locuitorii satului or fi ascunşi pretutindeni printre tufe. Să aşteptăm să vedem ce ştie bătrânul despre noi.

   Bătrânul se apropia şi se opri în fata noastră. Ochii săi aveau o lucire mată, lăptoasă. Aveam, însă aproape impresia că ne vede, căci îşi plimba încet capul de la unul la altul, apoi zise cu glas adânc:

   — Am auzit despre doi inşi, care colindă prin lume cu un negru uriaş şi cu un ghepard care se numeşte Maha. Am onoarea să vorbesc cu domnii Farrow şi Bertram?

   — Da, noi suntem - răspunse Marian.

   Bătrânul făcu o mişcare scurtă cu mâna, pe care eu n-o prea pricepui. Nu ştiam dacă vroia să exprime uimire, sau spaimă.

   Se-ndreaptă apoi spre intrarea colibei sale şi zise:

   — Urmaţi-mă, Sahibi, veţi vedea îndată că vă pot arăta mai mult decât aţi văzut vreodată. Intraţi unul după altul în coliba mea.

   — Trebuie să fim cu luare aminte - zise Marian - voi intra eu întâi, apoi Pongo, iar tu vii la urmă, Robert!

   Îl văzui intrând în colibă, care era luminată slab de o lumină ciudată. O clipă prietenul meu stătu locului, apoi merse mai departe şi dispăru spre stânga.

   Acum veni Pongo. Şi el rămase o clipă locului, după ce trecui pragul, apoi merse şi el spre stânga şi-l văzui clătinând capul. Pentru orice eventualitate îmi încleştai degetele pe patul revolverului, apoi intrai şi eu în colibă, pomenindu-mă într-un pustiu care făcea o impresie jalnică. Cât puteai cuprinde cu ochiul se întindea nisip alb, luminat de razele fierbinţi ale soarelui.

   Începui să păşesc pe nisip, stăpânit de un singur gând: să găsesc apă. Mergeam mereu, poticnindu-mă, cu genunchii tremurători, cu ochii arzători, cu limba uscată. Apoi veni noaptea, a cărei răcoare îmi mai ogoi suferinţa. A doua zi dimineaţă mersei mai departe, mereu prin nisip adânc şi fierbinte. Mai trecură două nopţi, apoi, în ziua următoare, găsii în sfârşit o oază plină cu copaci încărcaţi de curmali.

   Mă aruncai asupra eleşteului cu apă limpede şi-mi potolii setea. Apoi mâncai până mă săturai curmale, mă ridicai întărit - când deodată mă văzui înconjurat de făpturi sălbatece, ale căror chipuri cafenii erau pe jumătate acoperite de basmale.

   Îmi dădui seamă imediat că erau tuaregi, cutezătorii bandiţi ai Deşertului. Înainte de a-mi putea lua măsuri de apărare, mă pomenii legat, aşezat pe un cal focos, apoi Fiii Pustiului porniră în goană cu mine pe întinsul nesfârşit al Saharei, mereu spre miazăzi.

   Patru zile ţinu călătoria aceasta. Când se lăsa întunericul, bandiţii găseau mereu o oază. În cele din urmă ajunserăm în câmpiile verzi - începea jungla africană.

   Spre amiază poposirăm într-un luminiş în mijlocul unei pădurici de salcâmi. Apoi se iviră negri sub conducerea unui uriaş, al cărui chip exprima cruzime şi sălbăticie.

   Tuaregii vorbiră mult şi cu însufleţire cu el, apoi încălecară pe caii lor minunaţi şi goniră spre miazănoapte, în ţinutul lor nisipos şi pârjolit de soare. Eu rămăsei însă cu negrii, care mă târâră în satul lor şi aici devenii sclavul căpeteniei.

   Trei ani în şir fui nevoit să îndeplinesc munca cea mai grozavă şi mai josnică, mereu maltratat de stăpânul crud... până când, într-o zi, larmă sălbatecă de luptă pătrunse în sărăcăcioasa mea colibă de ramuri. Împuşcături, sunete de trompetă, răcnete, comenzi.

   Fui eliberat de englezi, care aflaseră de existenţa unui sclav alb la căpetenia atotputernică. Trenul mă ducea spre coastă, înapoi în patrie.

   Deodată, însă, trosnete, bubuit, o lovitură puternică în cap. îmi pierdui cunoştinţa şi mă trezii într-un spital. Două luni de zile rămăsei acolo, până mă vindecai de rănile căpătate în catastrofa de cale ferată.

   În cele din urmă mă îmbarcai pe vaporul care avea să mă ducă în patrie. Călătoria decurse normal. Pe punte eram mereu eroul atenţiunii călătorilor, căci se răspândise repede vestea că fusesem timp de trei ani sclavul unui trib de negri. Şi se întâmplă să stau de vorbă mai ades şi mai mult cu o tânără şi frumoasă englezoaică. Când furăm aproape de Canal îi împărtăşii dragostea mea. Şi ea răspunse cu toată căldura acestei declaraţii.

   Stăteam cu Maud la prora vaporului, când într-o noapte ceţoasă străbăturăm Canalul. Pretutindeni răsunau sirene, umbre gigantice se iveau şi dispăreau lângă noi. Dar noi nu ne gândeam la primejdie, căci eram fericiţi...

   Iarăşi se ivi o umbră uriaşă, o trompetă de ceaţă mugi. o izbitură. un pârâit îngrozitor, scânduri şi fiare zburau în toate părţile. Maud scoase un strigăt înfiorător, fu smulsă de lângă mine, apa mă acoperi în întregime, fui tras în adânc, văzui vietăţi ciudate ţâşnind pe lângă mine, gândurile mi se încâlciră - apoi îmi simţii corpul zguduit cu putere.

   Deschisei ochii şi-l văzui pe bătrânul indian privindu-mă cu ochii-i fără strălucire. El ridică mâna şi arătă spre fundul colibei.

   Ascultând ca de o forţă misterioasă, mă întorsei şi mersei spre Marian şi Pongo, care stăteau unul alături de altul, lângă peretele stâng al colibei.

   — Sahibi - zise bătrânul indian - v-am arătat, cum apare o secundă în faţa lui Şiva. Credeţi acum că pot privi în viitor?

   Eram încă năucit. Stătusem într-adevăr numai o secundă în faţa misteriosului bătrân? În acest timp nespus de scurt am visat ceea ce se petrece în ani de zile?

   — Da, cred - zise Marian, cu glas ciudat de schimbat - am văzut ce minuni tăinuieşte India. Dar viitorul n-aş vrea să-l văd, căci el îşi urmează calea trasă de soartă.

   — Ai vorbit drept, Sahib Farrow - zise bătrânul - eu v-am arătat o minune, într-o singură secundă v-am făcut să trăiţi chinuri şi bucurii care ţin ani întregi. Văd înaintea mea drumul vostru, care duce prin primejdii neînchipuite şi chiar alături de moarte. Solul morţii stă mereu îndărătul vostru, dar n-a venit încă vremea, Sahib Farrow. Staţi în faţa unei aventuri primejdioase, aveţi de luptat împotriva unor forţe puternice. Totuşi veţi ajunge la ţintă. Să spun mai departe ce văd privitor la Sahib Bertram?

   — Nu, nu, nu-s deloc curios! zisei repede. Are dreptate prietenul meu, tot nu ne putem împotrivi destinului, chiar dacă-l cunoaştem dinainte.

   — Ai dreptate, domnule Bertram - încuviinţă bătrânul - dar îţi pot spune că şi d-ta îţi vei duce calea la bun sfârşit, de asemenea şi însoţitorul dv., Pongo. Mergeţi mai departe acum, voi porunci servitorilor mei să vă lase trecerea liberă! Altminteri, numai după lupte grele aţi fi izbutit să ajungeţi în susul apei.

   — Îţi mulţumesc - zise Marian - ne grăbim şi dac-am fi fost nevoiţi să luptăm, am fi pierdut mult timp. Pot cunoaşte numele dumitale?

   — Numele meu e Kori - răspunse bătrânul - sunt cunoscut până hăt departe şi la mine vin cei cu sufletul încărcat, să capete sfaturi şi mângâiere. Sahib Farrow, văd acum o imagine care-l priveşte pe însoţitorul dv. negru. Când el va fi în primejdie mare de tot, strigaţi numele meu şi-l voi ajuta.

   — Îţi mulţumesc încăodată, Kori - zise Marian - aşa voi face. Şi acum să mergem!

   Se apropia de bătrân şi-i întinse mâna. Cu ochii-i lipsiţi de lumină, indianul se uita totuşi lung la Marian, apoi murmură:

   — Sahib Farrow, eşti un om bun, după cum văd acum. Ochii mei sunt stinşi, dar spiritul meu vede totul. Vorbeai despre „minunile" Indiei, dar totul este firesc. Când voi fi în mare primejdie, rostiţi-mi numele şi vă voi ajuta, deşi vom fi departe unii de alţii.

PONGO ÎN PRIMEJDIE

   MĂ SIMŢEAM UŞURAT părăsind coliba bătrânului indian. Minunea pe care o văzusem acolo le întrecea pe toate, deşi îmi dădeam seamă bine că nu e decât o însuşire hipnotică a Indianului.

   Kori ne urmă, pe urmă scoase un ţipăt ascuţit.

   — Acum puteţi târî sampanul mai departe, până veţi lăsa în urmă crocodilii - zise el - şi nu uitaţi să mă chemaţi când veţi fi în primejdie.

   Marian mai mulţumi odată, apoi ne duserăm la sampanul nostru şi-l luarăm iarăşi pe umeri.

   De-a lungul ţărmului ducea o potecă îngustă lângă tufe şi văzurăm că în aceste tufe se aflau făpturi întunecate, care nu se mişcară la trecerea noastră. Îmi dădui seama acum cam fi avut de luptat din greu, dacă Kori nu ne-ar fi lăsat drumul liber.

   După vreo cincizeci de metri de drum Marian zise:

   — Să dăm iarăşi drumul sampanului pe apă. Crocodilii nu mai sunt adunaţi în număr atât de mare.

   Cu băgare de seamă aşezarăm sampanul în apa fluviului Chambal. Cei câţiva crocodili care mişunau pe acolo nu puteau fi o primejdie prea mare.

   Cu puternice lovituri de vâslă mânară sampanul mai departe. Curentul devenea tot mai slab. Frunzişul de pe amândouă malurile se făcea tot mai rar şi ţinutul lua tot mai mult înfăţişare de savană.

   După două ceasuri de vâslit neîntrerupt zărirăm în depărtare o lumină palidă - lămpile electrice din Kotah.

   — Primejdiile mari le-am trecut - spusei lui Marian.

   Restul călătoriei decurse netulburat. Era spre ziuă şi în

curând trebuiau să se ivească clădirile din Kotah. Eram cam somnoroşi şi trebuie să mărturisesc că păţania cu Indianul mă turbura încă.

   Îmi lipsea atenţiunea necesară într-o astfel de întreprindere primejdioasă şi probabil ca acelaşi lucru se- ntâmplă şi cu tovarăşii mei. Chiar şi Pongo, care era, de

fapt, prevederea întrupată, rămânea uneori dus pe gânduri şi clătina capul. Ce i-o fi arătat bătrânul Kori în secunda aceea?

   O izbitură puternică zgudui sampanul nostru. În primul moment crezui el e un crocodil, dar micul nostru vas fu ridicat în sus, apoi căzu înapoi şi noi ne cufundarăm în apă.

   Şi în jurul nostru se auziră plescăituri, ca şi cum trupuri grele s-ar fi prăbuşit în apă. Băgai de seamă asta deşi eram sub suprafaţa apei şi când nevoia de aer mă sili să ies deasupra, mă gândii cu groază că în clipa următoare voi fi înhăţat de colţii vreunui crocodil.

   Îmi înăbuşii un ţipăt de spaimă când ieşii la suprafaţă şi în acelaşi moment trupuri întunecate ţâşniră spre mine. Vrui să scot revolverul ca să trag în ceea ce credeam că sunt crocodili, dar deodată băgai de seamă că erau oameni, indieni. Fui înhăţat, luptai din răsputeri să mă liberez, când se ridică deodată lângă mine un individ uriaş, văzui un obiect îngust şi sclipitor spintecând aerul şi o bucată scurtă de bambus mă lovi în cap. Mă simţii paralizat, mai făcui câteva mişcări disperate - apoi îmi pierdui cunoştinţa.

   Mă trezii într-o încăpere mare, probabil o pivniţă, ai cărei pereţi erau din bolovani mari. Un semiîntuneric ciudat - domnea în încăpere, dar îi putui vedea bine pe Marian şi Pongo, care stăteau lângă mine. Eram legaţi fedeleş, însă căluşe nu ni se puseseră.

   — Mariane - zisei încetişor care va să zică tot au pus mâna pe noi - avea dreptate Kori când spunea că o să mai trecem prin multe primejdii înainte de a ajunge la ţintă. Şi nici nu ştim încă despre ce e vorba.

   Vorbisem englezeşte şi rămăsei foarte suri prins, auzind un glas rece, neplăcut, spumând în aceeaşi limbă:

   — Nu ştiţi? Poate c-o să vă mai aduceţi aminte. O să ne folosim de toate mijloacele ca să vă dezlegăm limbile. Aşa dar, nu ştiţi nimic? Atunci de ce aţi făcut atâta drum pe fluviu în sus? Cum a-ţi putut trece pe lângă satul lui Kori? Şi cum i-aţi scapăt lui Sanka? El ne-a şi dat de veste ca i-aţi zvârlit orezul în faţă. Trimisul lui a fost mai repede ca voi pe apă. Haide, vorbiţi: unde se afla Rudolf Heliwig? Unde a lăsat bijuteria?

   — Ah, asta e foarte interesant! zise Marian. Acum ştiu cel puţin că Rudolf Heliwig e amestecat în afacerea asta. E drept însă că nu-mi pot explica despre ce e vorba, Noi vroiam numai s-o salvăm: pe Erna Heliwig.

   — Susţii că nu ştiţi nimic? făcu nevăzutul nostru interlocutor. Atunci de unde ştiţi c-o avem pe Erna Heliwig în puterea noastră?

   — Ar fi trebuit să cercetezi mai amănunţit sfărâmăturile căruţei cu bivoli - zise Marian, batjocoritor - şi atunci n-ai fi trecut cu vederea geamantanul ei, din al cărui conţinut am aflat, mai întâi, că în căruţă se aflase o femeie şi în al doilea rând i-am putut stabili numele. Nu trebuiesc făcute asemenea greşeli, când făptuieşti o crimă atât de rafinată.

   — Crimă? Dar pe cine am omorât? şuieră glasul, furios.

   — Pe căruţaşul indian - răspunse Marian - ar fi fost crimă chiar dacă aţi fi împuşcat numai bivolii, astfel încât căruţa să poată fi surprinsa de tren. Dar i-aţi trimis un glonte în cap şi căruţaşului, ca să nu poată sări jos şi să se salveze. Asta e crimă ordinară.

   — De vreme ce eşti atât de viclean, trebuie să recunoşti singur că eşti prea primejdios pentru noi. Trebuie, deci, să te înlăturăm din cale, dar mai întâi să ne spui unde se află Rudolf Heliwig cu bijuteria. Sunteţi amestecaţi în afacerea asta, altminteri n-aţi fi venit încoace. Cine alţii se interesează de o fată răpită? Doar proştii - sau oameni care sunt părtaşi la afacere.

   — Ori poate oameni care luptă împotriva nedreptăţilor şi, în primul rând, vor să pună cu botul pe labe pe ucigaşii de rând - zise Marian.

   — Ah, sunteţi detectivi? făcu celălalt. Păi atunci avem un motiv mai mult să vă facem să dispăreţi. Care va să zică sau şi pornit detectivi pe urma noastră... Dacă-i aşa, e timp să ne punem la adăpost!

   — Nu mai îndruga prostii, Ernst! se auzi atunci un alt glas. N-ai auzit încă niciodată de domnii aceştia?. Nu-l cunoşti pe negrul uriaş care e cu dânşii? Şi ai trecut cu vederea că ghepardul ne-a scăpat în apă?

   — Ah, ăştia sunt cei doi vântură-lume Farrow şi Bertram, cu Pongo al lor! exclamă Ernst. Păi oamenii aceştia ne sunt poate mai primejdioşi şi decât nişte detectivi. Trebuie să-i punem neapărat cu botul pe labe.

   — Fireşte că trebuie să moară - zise celălalt, calm - dar ai dreptate, trebuie să le dezlegăm limbile. Trebuie să ştiu cât au aflat din chestia noastră. Aşadar, domnilor, vreţi să vorbiţi de bunăvoie, sau să recurgem mijloace care nu vă vor fi plăcute? Hotărăşte-te, domnule Farrow!

   — Spuneam doar că am recunoscut crima făptuită împotriva căruţaşului - răspunse Marian - am găsit apoi geamantanul domnişoarei Heliwig şi semne neîndoielnice că ea a fost răpită. Atunci am luat hotărârea s-o eliberăm pe fată.

   — Şi cum de v-a dat în gând să veniţi la Kotah? întrebă cel de-al doilea, iscoditor.

   Marian povesti - cum era şi adevărat - că lordul Irving recunoscuse, după port-ţigaret, că era vorba de fosta doamnă de companie a soţiei sale şi pomenise de telegrama fratelui ei din Kotah. De aceea porniserăm noi încoace.

   — Mai bine n-aţi fi făcut asta! zise Ernst. Cu siguranţă c-o să vă pară rău. Dar, Max, eu cred că dumnealor trec sub tăcere ceva. Ce-ar fi să le dezlegăm limbile? Trebuie să ştim: unde se află „Ochiul lui Şiva" acela, altminteri îl iau brahmanii şi chiar dacă ne-or da un sac cu rupii (monedă indiană) asta ar fi o nimica toată, faţă de valoarea acestei bijuterii. Am fi nişte dobitoci dac-am lăsa să ne scape un astfel de obiect de preţ.

   —  Fi fără grijă, Ernest - zise Max - n-o să lăsăm noi brahmanilor acest „Ochiul al lui Şiva". Dar înainte de toate trebuie să ştim unde se găseşte. Şi mie îmi spune inima că acest Rudolf Heliwig n-are nimic de-a face cu el. Poate c-am greşit, poate c-am apucat pe o cale falsă.

   — Cu neputinţă, Max. El trebuie să fi luat „ochiul". Almintere am fi făcut totul degeaba, ca să i-l luăm înapoi. De ce l-am mai împuşcat atunci pe căruţaş, de ce am mai răpit-o pe Erna Heliwig? Max, el trebuie să aibă „ochiul". Sau crezi că Erna aceea ar fi întreprins călătoria misterioasă cu căruţa? A fost un noroc că brahmanii au vegheat atât de bine, altfel cu siguranţă că ne-ar fi scăpat, după ce l-a vizitat pe frate-său la spital. Păcat că Rudolf Heliwig e atât de rău bolnav, altfel l-aş scoate şi din spital. „Ochiul" trebuie să fie la dânsul şi noi trebuie să i-l luăm, pentru ca să dispărem apoi. N-au decât să se descurce singuri brahmanii după aceea.

   Individul îşi încheie cuvântarea cu un râs batjocoritor. În aceeaşi clipă tovarăşul său îi şopti:

   — Ia seama, Ernst, fi liniştit! Cred că s-a mişcat ceva colo sus. Doamne! Dac-ar băga de seamă brahmanii că ne interesăm şi noi de „Ochiul lui Şiva"! Haide, trebuie să-i facem pe dumnealor să vorbească. Să începem mai întâi să-l chinuim pe Pongo şi cred că ajungem la acelaşi rezultat.

   — Bine, să-l aşezăm pe Pongo pe piatră! hotărî celălalt.

   Un european înalt şi subţirel, cu chipul acoperit, de un văl

gros, trecu pe dinaintea noastră, spre peretele de piatră de peste drum. Răsuci o manivelă şi câteva lespezi din tavan se dădură îndărăt.

   O dâră lată de lumină căzu în jos, făcând să strălucească în alb o lespede de piatră lungă şi înaltă. Europeanul se îndreptă spre Pongo al nostru. În acelaşi moment se ivi lângă dânsul un alt european.

   Îl ridicară pe Pongo şi-l duseră spre lespedea albă de piatră. În mijlocul acesteia era o mică adâncitură, în care era fixat un inel de fier. Prin inelul acesta traseră o funie groasă, apoi îl legară pe Pongo atât de tare încât să nu se poată rostogoli.

   — Aşa! făcu primul european, dându-se în lături. Cred că acum domnii vor catadixi să vorbească, când vor vedea ce se-ntâmplă cu Pongo al lor. Hai, domnilor, spuneţi-ne ce ştiţi despre „Ochiul lui Şiva"!

   Şi celălalt individ se îndepărtă de lespede, mergând spre perete. Probabil că atinse o manivelă, căci în clipa următoare se auzi un şuierat şi de o funie trainică începu să se legene cu repeziciune un fel de iatagan prin aer, apropiindu-se tot mai mult de Pongo.

   — Vedeţi, domnilor - zise Ernst, batjocoritor - Pongo al dv. va fi tăiat încetul cu încetul, dacă nu vă hotărâţi să vorbiţi. Haideţi, spuneţi-ne unde se află în momentul de faţă „Ochiul lui Şiva" şi atunci o să ridicăm iarăşi cuiul.

Altminteri, Pongo va fi tăiat bucată cu bucată.

   — Domnilor - zise Marian, întărâtat - atâta pot să vă spun, că nu ştim ce vreţi de la noi. Vă spuneam doar că am venit la Kotah numai pentru că am aflat de telegrama lui Rudolf Heliwig. Habar n-aveam despre ce e vorba.

   O clipă cei doi şovăiră, apoi însă Ernst zise, cu glasu-i rece:

   — Nu-mi pot închipui că aţi pornit la întâmplare spre Kotah, numai pentru că o fată a fost răpită. Trebuie să ştiţi ceva despre „Ochiul lui Şiva". Ei, nu vreţi să spuneţi?

   — Ce vreţi să vă spunem, dacă nu ştim nimic? se răsti Marian.

   — Atunci uitaţi-vă bine la camaradul Pongo. Poate c-o să vă aduceţi aminte de tot ceea ce vreţi să treceţi sub tăcere acum.

   Atinsese iarăşi un buton ascuns în perete şi în clipa următoare se auzi un fâşâit prin aer. De o frânghie groasă cât degetul atârna în jos un iatagan scurt, care pluti deasupra lui Pongo. Trebuia să fie foarte greu, căci auzeam cum şuieră aerul, pe când se legăna de colo, colo.

   — Vedeţi, domnilor - zise Ernest - acum iataganul acesta va coborî încet de tot, cu un milimetru la fiecare mişcare. Număraţi aceste mişcări şi veţi vedea că la a patruzecea vârful iataganului va începe să zgârie pielea lui Pongo al dv. Pentru ca apoi să pătrundă din ce în ce mai adânc în carne.

„OCHIUL LUI ŞIVA”

   — DOMNILOR - zise Marian - vă asigur pe cuvânt de onoare că nu ştim despre ce e vorba şi nici nu cunoaştem ceva despre ceea ce numiţi „Ochiul lui Şiva". Nu v-am putea spune nimic, chiar dacă l-aţi chinui de moarte pe Pongo al nostru. Să vă feriţi însă să-i faceţi vreun rău, căci o să regretaţi.

   Ernst râse batjocoritor.

   — Sunteţi artişti buni şi vă pricepeţi să vă ascundeţi după deget - zise el - dar poate c-o să vă vină mintea la cap şi o să vorbiţi, când iataganul o să înceapă să-l ciopârţească pe Pongo.

   Priveam ca înlemnit la pendula aceea grozavă, care peste câteva clipe va atinge pielea credinciosului nostru camarad.

   — Încă două secunde! zise Ernest, cu glasul sau rece.

   — Kori, ajutor! strigă deodată Marian.

   Aşa e, bătrânul indian prevăzuse primejdia de moarte în care va pluti Pongo şi fără să stau mult la gânduri, strigai şi eu:

   — Kori, ajutor!

   — Haha! Acum îl chemaţi pe bătrânul indian! râse Ernst. E prea târziu, domnilor, acum... Ah, tunete şi fulgere! Ce-i asta?

   Iataganul grozav se aplecase iarăşi deasupra lui Pongo. Era atât de aproape încât trebuia să-i taie pielea de pe piept. Deodată, însă, făcu o oscilaţie în aer. Era minunat şi misterios în acelaşi timp, se părea că o lege a Naturii ar fi fost dezminţită în clipa asta.

   Iar Pongo al nostru îşi întinse în sus, cu o sforţare, mâinile, care-i erau legate cu sfori groase şi iataganul îi tăie legăturile.

   Câteva mişcări sălbatece ale uriaşului negru şi fu liber. Se-ntoarse şi prinse iataganul, care venea înapoi. Cu o smucitură a braţelor sale uriaşe, îl rupse jos de pe funia de care atârna, apoi îşi tăie cu ea legăturile de la picioare şi fu cu desăvârşire liber. După aceea, ţinând iataganul ridicat în

dreapta, se năpusti asupra celor doi nemernici.

   Aceştia n-ar fi izbutit să-i scape lui Pongo al nostru, dacă nu s-ar fi întâmplat atunci altceva. O singură săritură în lături făcură ticăloşii... şi dispărură brusc. Pongo se azvârli repede înapoi, ca să nu cada în chepengul prin care se făcuseră nevăzuţi nemernicii.

   — Pongo, taie-ne repede legăturile! strigă Marian. Acum pare că lucrurile devin şi mai primejdioase.

   Uriaşul sări spre noi, dar în aceeaşi clipa o voce aspră strigă:

   — Staţi! Dacă tovarăşul vostru încearcă să vi taie legăturile, va muri imediat! Să rămână pe loc!

   Glasul fusese atât de ameninţător, încât Marian strigă:

   — Opreşte, Pongo! Plutim, de sigur, în mare primejdie, fără să ştim despre ce e vorba.

   — O s-o cunoaşteţi îndată! zise iar glasul aspru. Ia uitaţi- vă, Pongo al dv. E iar în puterea noastră.

   Întoarserăm capetele şi văzurăm că o plasă cu ochiuri mici căzuse deasupra lui Pongo. Cu toată puterea lui, nu putea face nimic şi nici iataganul nu-i folosea, braţele fiindu- i strânse de trup.

   — Vă credem că nu ştiţi nimic despre „Ochiul lui Şiva" zise iarăşi glasul - dar aţi pătruns în cercul misterelor, aşa că trebuie să rămâneţi într-însul până la capăt. Vreţi să ne ajutaţi să regăsim „Ochiul Zeului"? Atunci veţi fi răsplăti cu dărnicie, căci sunteţi oameni viteji şi cinstiţi. Altminteri n-aţi fi scăpat de moarte din satul lui Sanka şi nici Kori nu v-ar fi ajutat. El mi-a călăuzit mâna, ca iataganul să taie legăturile camaradului dv. Staţi sub ocrotirea lui şi el trebuie să fi recunoscut că aveţi gânduri bune. Făgăduiţi-mi că nu veţi încerca să fugiţi şi atunci veţi fi liberi.

   — Bine, făgăduiesc şi în numele camarazilor mei - răspunse Marian.

   În clipa următoare mişunau făpturi în jurul nostru. Erau indieni, numai cu turban şi şorţuleţ. Ni se tăiară legăturile, ne ridicarăm repede şi văzurăm că şi lui Pongo îi fusese luată plasa.

   Indienii tăcuţi se dădură deodată înapoi şi făcură loc la doi indieni venerabili, în veştminte albe, care veniră spre noi. Bănuit îndată că sunt cei doi brahmani, care ne puseseră o barieră în satul lui Sanka şi apoi prin crocodili.

   Se opriră în faţa noastră şi unul din ei ne privi cercetător, dădu din cap şi zise:

   — Fratele meu Kori a văzut bine, deşi lumina ochilor săi este stinsă. Eu sunt Gari, şeful preoţilor brahmanilor din Kotah. Ne-a lovit o pierdere grea, de aceea am pornit: cu toată hotărârea şi fără nici o şovăială în urmărirea tinerei fete. Cel puţin cei doi nemţi, Hagen şi Bronck, ne-au pus pe urmele ei. Dânşii au împuşcat pe căruţaş şi bivolii, înainte ca noi să-i putem împiedeca. Acum însă gândesc altfel despre ei, căci am auzit convorbirea lor. Vor să ne înşele şi pentru asta îşi vor căpăta pedeapsa cuvenită.

   — Vorbeau despre „Ochiul lui Şiva" - zise Marian - bănuiesc că e vorba de o piatră preţioasă de mare valoare.

   — O să vedeţi chiar cu ochii dv. - zise brahmanul - urmaţi-ne!

   Printr-o uşiţă secretă din zid, intrarăm într-un. Templu mare, al căruia unul din pereţi era ocupat aproape în întregime de o statuie uriaşă a lui Şiva. Ochiul stâng al zeului avea o minunată strălucire roşie, dar cel drept lipsea.

   — Ochiul drept a dispărut - zise Gari, cu glas înăbuşit - e un diamant trandafiriu, cum nu mai e al doilea pe lume. Furtul s-a făptuit în urmă cu cinci zile. Hagen şi Bronck, care se bucurau de încrederea mea, mi-au făgăduit să mă ajute la regăsirea pietrei preţioase. Bănuiala lor s-a îndreptat asupra tinerei fete, care de câteva săptămâni se, află la Kotah, unde-l îngrijeşte pe fratele ei bolnav. Când Erna Heliwig a părăsit atât de tainic oraşul într-o căruţă trasă de bivoli, bănuiala a devenit siguranţă pentru noi; am urmărit-o şi am prins-o cu puţin înainte de pod. Tocmai coborâse din căruţă şi mergea în urma ei, cu o geantă în mână. Eu, împreună cu primul meu preot am înhăţat-o.

   În vreme ce o duceam spre fluviu, detunară trei împuşcături, trase de pe sampan de Hagen şi Bronck. Când ne-am uitat în sus spre pod, am văzut trenul, care sfărâmase căruţa.

   La mustrările noastre, cei doi nemţi ne-au explicat că era neapărată nevoie, pentru a acoperi toată afacerea.

Căruţaşul nu trebuia să poată povesti că misteriosul său călător dispăruse. Ei au mai încercat să ne convingă să-i prevenim pe cei din satul lui Sanka de urmăritori care s-ar putea ivi. Când ne ajunse apoi un sol din satul lui Kori, am pus bariera aceea de crocodili. Am rămas mai mult timp la fratele meu, care a cercetat-o pe prizoniera noastră, dar nu i-a găsit nici o vină.

   Şi totuşi, ea e înconjurată de o taină adâncă.

   De aceea am continuat s-o ţinem în puterea noastră. Acum vă rog să ne ajutaţi, domnilor! Aduceţi-ne înapoi „Ochiul lui Şiva" şi fata va fi liberă!

   — Cine putea intra în acest templu? întrebă Marian, după câteva clipe de gândire. Afară de Hagen şi Bronck mai erau şi alţi europeni aici?

   — Nu, cel puţin în ultimul timp nu - răspunse brahmanul - acum o jumătate de an, un european deghizat în indian a luat parte la o sărbătoare de-a noastră. Întâmplător a fost recunoscut, dar a putut să dispară.

   — Unde locuia fratele domnişoarei Heliwig? întrebă Marian, deodată.

   — Până mai acum câtva timp într-o pensiune ieftină, însă a dispărut în acelaşi timp cu soră-sa. Nu ştim unde se află acum. Dar el trebuie să fi luat „Ochiul lui Şiva". Poate că soră-sa nu ştie, dar prin fuga ei tainică a dat de bănuit. Dacă vreţi, domnilor, puteţi vorbi acum cu ea. Poate găsiţi dezlegarea tainei.

   O găsirăm pe fată într-o încăpere mică, mobilată cu gust, unde era păzită de Indieni. La un semn al lui Gari paznicii se retraseră pe gangul care trecea prin faţa camerei.

   — Întrebaţi-o! zise Gari.

   Erna Heliwig era o fată frumoasă şi serioasă. Ochii ei mari priveau cu teamă acum şi prima ei întrebare fu:

   — L-aţi văzut pe Rudolf, domnilor?

   — Nu - domnişoară răspunse Marian, politicos - dar sperăm să aflăm de la d-ta unde se găseşte. Povesteşte-ne, te rog, ce te-a îndemnat la călătoria aceea ciudată cu căruţa. Avem gânduri bune cu d-ta şi am făcut drumul până aici ca să te salvăm. Poate c-ai auzit de numele noastre: Marian Farrow şi Robert Bertram.

   — Oh, dumneavoastră sunteţi, exclama cu bucurie tânăra fata. Fireşte c-am auzit şi citit despre dv. Ştiu ca pot avea toată încrederea în dv. Fratele meu i-a căşunat multe necazuri tatei. A făcut multe prostii, până în cele din urmă, a părăsit Germania şi a dispărut. De atunci n-am mai auzit nimic despre el. Tata a murit şi eu am căpătat o slujba la Lady Irving. Când, pe neaşteptate, primesc o telegramă că fratele meu zace bolnav aici în Kotah. Am plecat îndată încoace, dar abia l-am recunoscut, atât se schimbase. Îmi spuse că l-a lovit brusc o boală intestinală şi avea dureri grozave. Câteva săptămâni l-am îngrijit şi acum cinci nopţi a părăsit în taină odaia. A doua zi dimineaţă l-am găsit în nesimţire în faţa uşii. A început să delireze şi a pomenit de un javanez îşi un „ochiu al zeului".

   — Ah! A pomenit de un javanez! făcu Marian, mirat. A mai vorbit şi înainte cu d-ta despre un astfel de om?

   — Da - răspunse fata, şovăitor - într-un rând a pomenit numele Saya şi spunea că, trebuie să sosească în curând aici.

   — Dat de văzut n-ai văzut nici un javanez?

   — Ba da, odată, în treacăt... trecuse pe dinaintea spitalului cu ca doi europeni: Hagen şi Bronck. Rudolf a fost foarte enervat din pricina asta. Deveni tot mai neliniştit, apoi, către dimineaţă, spuse că din cauze politice trebuie neapărat să dispară în taină. Era nespus de agitat şi zise că se teme de viaţa să şi că trebuie să-l ajut să i se piardă urmele. Eu urma să plec - cu căruţa pe care o tocmise - la Agra şi de acolo cu trenul la Calcutta. Apoi să iau primul vapor spre Bombay. Acolo mă va aştepta el.

   — Ciudat! făcu Marian. Aşa dar la Bombay vroia să meargă. Păi, domnişoară, ai puţintică răbdare încă şi eu voi face totul ca să fii liberă, cât mai curând. Acum mi se pare că văd ceva mai limpede în toată această afacere. Fii deci liniştită, duduie!

   Când părăsirăm: odaia, bătrânul Gari ne ieşi înainte.

   — Ei, aţi putut afla ceva, domnilor? întrebă el?

   Marian îi povesti despre javanez şi adăugă:

   — Cred că Rudolf Heliwig a căzut victima celei mai grozave ticăloşii. O fi mâncat din orezul acela cu păr de cal,

pe care ni l-a dat şi nouă Sanka.

   La întrebarea mirată a lui Gari ce însemna asta, Marian îi explică despre ce e vorba şi brahmanul exclamă:

   — A, asta au pus-o la cale Hagen şi Bronck; ei au vorbit mult timp cu Sanka. Şi ce credeţi dv. acum?

   — Că javanezul a furat „Ochiul lui Şiva".

   L-o fi lăsat pe Rudolf Heliwig în voia sorţii şi va încerca să ajungă la coastă. Poate însă că Hagen şi Bronck ştiu pe unde se poate aţine.

   — Ei sunt cercetaţi chiar acum despre asta şi o să auzim îndată - zise Gari.

   Merserăm iarăşi în templu. Curând veni al doilea brahman şi zise:

   — Au mărturisit totul. Rudolf Bronck i-a chemat telegrafic din Java. Era vorba de amândoi ochii zeului. Heliwig, sau poate javanezul, i-au luat-o înainte însă, după ce el a aflat de la dânşii situaţia exactă a templului şi câteva capcane. Eu am avut prea multă încredere în cei doi aventurieri. Ei au mai mărturisit că javanezul locuia în afara oraşului, într-o colibă care servise odinioară ca han pentru călători.

   — Atunci trebuie să cercetăm acolo - spuse Marian - poate c-a lăsat urme după cate putem recunoaşte încotro sa îndreptat. Erna Heliwig va fi liberă în curând.

   — Ea poate părăsi chiar acum templul dacă vrea - zise Gari - ne-am şi încredinţat de nevinovăţia ei.

   — Nu, o s-o ducem noi mai târziu la tren - zise Marian - probabil că va vrea să se înapoieze la Agra, la Lady Irving.

   Găsirăm coliba ascunsă, pe jumătate dărăpănată. Când intrarăm în încăperea semiîntunecată, ne dădurăm speriaţi înapoi. Pe pământ zăceau două trupuri.

   Unul era un european, cu chipul grozav de schimonosit. În mâna dreapta înţepenită ţinea un revolver. În faţa lui, lângă uşă, zăcea un javanez. Pe chipul acestuia se întipărise un zâmbet batjocoritor, crud. Arma lui Heliwig îl ucisese atât de repede, încât zâmbetul nu-i pierise când glonţul îi găurise fruntea.

   Mâna stângă a javanezului ţinea încleştat un obiect care arunca raze roşii. Gari se aplecă repede, desprinse obiectul şi-l ridică Un minunat diamant roşu păru să lumineze încăperea. Era într-adevăr o piaţă preţioasă cum nu există a doua pe pământ. Chipul bătrânului Brahman strălucea de bucurie.

   — Acum e totul bine! şopti el. „Ochiul zeului" e iarăşi la noi. Vă mulţumesc, domnilor! Noi n-am fi dat de rostul lucrurilor atât de repede!

   Tragedia petrecută în colibă era limpede. Probabil că javanezul spusese batjocoritor muribundului Heliwig ca el era ucigaşul său, că, dânsul îi dăduse să mănânce orezul când se dusese să fure diamantul preţios cu cei doi complici ai săi, Hagen şi Bronck. Îi arătase apoi nenorocitului tânăr piatra - şi atunci l-a ajuns moartea din mâna muribundului.

   N-am putut afla ce taină legase împreună pe Rudolf Heliwig, Hagen, Bronck şi javanezul; căci când întrebarăm de cei doi nemţi, care ne spuse că-şi căpătaseră pedeapsa.

   Mai admirarăm statuia zeului, căreia preoţii îi puseseră la loc ochiul drept şi la plecare Gari ne vârî fiecăruia în mână câte o mică amintire: un diamant minunat - încheie doctorul Bertram.

SFÂRŞIT

Volumul 170

SATUL DUHURILOR

   O VÂNĂTOARE CU BUCLUC

   CELE DOUĂ BĂRCI DE ALUMINIU alunecau uşor pe unde în josul apei. Camarazii nădăjduiau ca în cel mult o jumătate de zi s-ajungă la îmbucătura Rufigi-ului - cum se numea partea aceea a fluviului - în Ruaha. Vor fi deci acolo încă înainte de a se înnopta şi se vor ascunde undeva în tufele de pe mal, ca să pornească apoi în larg pentru a da de submarinul lor.

   De aceea nici nu mai vâsleau, ci se lăsau duşi de curent. Se uitau însă cu băgare de seamă în jurul lor, spre a ochi un loc potrivit pentru popasul de amiază.

   George avea o undiţă adusă de Rindow, pe care o lăsă în apă şi prinse cu ea câţiva peşti mari, pe care doctorul îi ştia foarte buni la gust.

   Fluviul făcea tocmai un cot ascuţit, când George scoase un ţipăt uşor şi arătă cu mâna spre malul stâng.

   Ceea ce văzură camarazii îi înmărmuri de spaimă. Un Negru uriaş se lupta cu o tânără băştinaşe, care, cu toate că se zbătea din răsputeri, fu târâtă de el în desişul apropiat. Fata ţipa cât o ţinea gura şi din cele ce înţelese doctorul, cerea ajutor.

   — Repede la mal! strigă George cu însufleţire. Trebuie s-o scăpăm din ghearele ticălosului.

   — Dacă doctorul spune că fata cerea ajutor, n-avem încotro - încuviinţă căpitanul - deşi nu prea îmi place să mă amestec unde nu-mi fierbe oala. Or fi bărbat şi nevastă şi între ciocan şi nicovală să nu te vârî niciodată. Acum, ce-o fi o fi! Haidem!

   Camarazii începură să vâslească din răsputeri spre mal. Barca în care se afla George, tatăl său, doctorul şi Petre ajunse cea dintâi şi tânărul George sări îndată pe uscat. Abia puse însă piciorul pe mal, că fu nevoit să sară în lături. O suliţă ţâşni din tufiş şi trecu şuierând pe lângă el. Cât p- aci să-l nimerească pe doctor, care scoase un ţipăt de spaimă. Deoarece suliţa se izbi de coiful său colonial şi i-l smulse din cap, aruncându-l de-a dreptul în apă.

   Tânărul trase îndată revolverul din brâu şi descărcă un glonţ în tufişul din care pornise suliţa. Se auzi un urlet de furie, apoi foşnet de frunze şi pârâit de crengi, pe urmă nimic.

   Fireşte că George vru s-o ia la fugă într-acolo, dar tatăl său îl opri, spunându-i cu glas scăzut:

   — Stai, băiatule, nu te pripi aşa! S-ar putea să mai fie şi alţii ascunşi în tufiş şi s-o păţeşti rău de tot. Să mergem toţi odată, poate că se sperie şi se duc pe aici-n colo. Trebuie să evităm o luptă ce ar da loc la vărsări de sânge.

   George îşi dădu seama de adevărul spuselor părintelui său şi se potoli.

   Camarazii săriră şi ei din bărci şi, după ce le priponiră, căpitanul hotărî astfel:

   — Lotse şi Kell, voi rămâneţi pe loc! Luaţi însă bine seama, căci s-ar putea ca negrii să se întoarcă pe cărări necunoscute de noi şi atunci veţi avea de furcă să le ţineţi piept. Nu pregetaţi o clipă să vă slujiţi de armele voastre! Cea mai mică şovăială sau nesocotinţă vă poate fi pierzania. Aţi înţeles ce v-am spus?

   În vremea asta Petre şi George se îndreptară spre tufiş. Se cunoştea bine locul prin care negrul îşi târâse victima. Ramuri rupe, frunze călcate în picioare şi o bucată de stambă din rochia feţei erau cea mai bună dovadă că nu se înşelau.

   — Cine ştie de ce s-o fi făcut vinovată fata... murmură căpitanul, îngândurat. Oare n-ar fi mai bine să nu ne amestecăm, pentru a nu da de bucluc?

   — În clipa aceea se auzi iar un ţipăt deznădăjduit de femeie, de astădată mai îndepărtat şi George strigă cu însufleţire:

   — Nu, tată, nu putem îngădui o astfel de ticăloşie. M-aş simţi părtaşul lor dacă nu i-am veni nenorocitei în ajutor. Pe aici a târât-o negrul în tufiş, să ne luăm după el şi cred că-l vom ajunge repede.

   Cu aceste cuvinte intră în spărtura făcută de negru, ţinând fireşte, armele pregătite. În stânga avea revolverul, iar în dreapta pumnalul minunat dăruit odinioară de Sanja, fiica prinţului indian Ghasna. Piedeci mai avea în cale, pe care trebuia să le înlăture, mai ales mărăcinii, pe care îi reteza însă la iuţeală cu tăişul ascuţit al pumnalului.

   Petre venea imediat după el, croind şi el drum celorlalţi camarazi. Puteau deci înainta repede şi când se auzi iarăşi ţipătul fetei deznădăjduit al fetei, se aflau cu mult mai aproape de ea.

   Dar pe când George se năpustea orbeşte, mânat numai de dorinţa s-o salveze, Petre nu slăbea din ochi desişul din jurul său, ştiind bine că mai era pe acolo un negru, acela care aruncase suliţa.

   Înţelesese, după urletul lui că fusese rănit de glonţul tras de George. Se prea putea ca spaima prin care trecuse să-l fi pus pe fugă, dar tot aşa de bine se putea ca dorul de răzbunare să-l îndemne la un nou atac şi să stea la pândă undeva pe-aici.

   Se părea însă că negrului îi intrase frica în oase şi ştersese putina într-adevăr.

   Trecuseră vreo zece minute de când camarazii pătrunseseră în desiş şi nimic nu se mişca. Petre pierduse oarecum teama şi păşea acum fără grijă, deoarece pădurea, care se întindea într-o fâşie lată de-a lungul malului, începuse să se rărească. De unde să bănuiască el că tocmai într-un astfel de loc - unde desişul nu-i mai putea fi o piedecă - vicleanul negru stătea la pândă.

   De aceea îi veni cam pe neaşteptate ivirea unui negru uriaş de după un trunchi gros de copac şi care se repezi fulgerător spre George. În mâna negrului sclipea un cuţit enorm; chipul tuciuriu părea al unui diavol, schimonosit de furie cum era, cu ochii scăpărători de mânie şi dinţii albi rânjiţi, ca ai unei fiare de pradă.

   Atât de neprevăzut fusese atacul încât George părea pierdut. Dar nu era pentru întâia oară când tânărul nostru se afla în primejdie. Fără să pregete o clipă sări atât de repede în lături, încât se ciocni de Petre care venea în spatele lui.

   Pe dinaintea ochilor îi fulgeră tăişul ascuţit al cuţitului, dar negrul n-avu răgaz să-l repeadă în potrivnicul său, căci George i-o luă înainte.

   Când detună împuşcătura, Negrul scoase un urlet

înfiorător şi se prăbuşi la pământ cu faţa-n jos.

   — Ia seama! strigă Petre tânărului, văzând că vrea să se aplece asupra negrului. Ăsta e dat dracului, face pe mortul ca să-ţi pună apoi mâna-n beregată.

   Dar George văzuse gaura pe unde intrase glonţul în trup. Pătrunsese pe sub subţioara stângă şi de acolo poate în inimă. Negrul trebuie să fi fost grav rănit, dacă nu chiar mort.

   — Nu te teme, Petre, nu ne mai poate face nimic - răspunse tânărul, cu glas coborât - uită-te şi tu! Hai să-l întoarcem, poate n-a murit încă şi putem afla câte ceva de la el.

   Întoarseră binişor trupul greu; doctorul Bertram se aplecă, îl cercetă repede, apoi zise, clătinând necăjit capul:

   — Mai are numai câteva clipe de trăit. Nu cred să-şi recapete cunoştinţa, dar o să încerc totuşi.

   Puse muribundului o sticluţă cu amoniac sub nas şi, într- adevăr, omul deschise ochii, se uită uluit în juru-i, apoi privirea i se aţinti asupra lui George. Chipul i se schimonosi de furie, murmură printre horcăieli câteva cuvinte, ridică ameninţător pumnii spre el, încercă să se ridice, dar nu putut decât să scoată un ţipăt şi căzu îndărăt pe spate.

   — S-a sfârşit! zise doctorul. Cel puţin nu s-a mai chinuit. În vorbele lui - care erau ameninţări împotriva lui George - a pomenit şi de unul „Mofo", probabil căpetenia tribului său. Trebuie deci să fim foarte prevăzători de acum înainte. Poate că ai dumneata dreptate, căpitane şi ar fi mai bine să nu ne amestecăm în treburile lor, încercând s-o salvăm pe fată.

   În clipa aceea se auzi iar ţipătul deznădăjduit al nenorocitei. George tresări şi zise cu însufleţire:

   — Nu cred că englezii ne-ar lua-o în nume de rău dacă împiedecăm pe negrii să-şi facă dreptate după legile lor sălbatece.

   — George are dreptate - încuviinţă căpitanul - m-aş mira să îndrăznească vreo secătură de căpetenie de-a lor să se atingă de noi. Eu, în orice caz, l-aş sfătui să se astâmpere şi nici să nu încerce.

   George o şi luase înainte, urmat, fireşte, de credinciosul

său Petre. Camarazii nu se lăsară mai prejos.

   Merseră vreo zece minute şi se pomeniră deodată în faţa unei câmpii întinse, cu iarba înaltă şi tufe pe alocuri.

   George văzu la vreo sută cincizeci de metri înaintea lui pe negrul acela uriaş ducând pe umeri o femeie şi alergând cât îl ţineau picioarele. Oricât era negrul de voinic, pesemne că povara de pe umeri tot îl stingherea la mers, căci George care îl urmărea în goană, băgă de seamă că depărtarea dintre ei scade simţitor.

   Fata părea leşinată. Partea de sus a trupului atârna peste umărul Negrului şi se bălăbănea la fiece pas.

   I-ar fi fost lesne lui George - care se afla acum numai la vreo sută de metri de ei - să se oprească şi să tragă. Cu un singur glonţ în pulpa Negrului nu i-ar fi fost greu să-l trântească jos, dar se temea să nu nimerească fata, ale cărei braţe atârnau aproape până la pământ şi ocroteau astfel picioarele răpitorului ei.

   Cei doi camarazi se apropiau din ce în ce de uriaşul negru şi prada lui. George tocmai chibzuia dacă n-ar fi bine să-l şi atace, când negrul păru să bănuiască cum că e urmărit, căci întoarse capul şi, văzându-i îndărătul lui, lăsă prada jos şi se piti în iarba înaltă.

   George se afla acum în mare încurcătură. Văzuse că băştinaşul avea în mână o suliţă, ceea ce putea fi o armă primejdioasă în mâna lui dibace. Şi-apoi nu putea trage în el, deoarece negrul îşi făcuse scut din trupul femei şi tânărul se temea să n-o nimerească.

   Aşteptă până ce veniră şi ceilalţi şi le zise:

   — Să-l împresurăm pe negru din toate părţile şi va trebui să se predea de bunăvoie. Ca să fugă nu-i va fi cu putinţă, deoarece putem trage atunci din lături. Cum ţi se pare planul meu, tată?

   — Foarte bun, dragul meu. Tu cu Petre şi Kard luaţi-o pe stânga, eu cu doctorul vom coti spre dreapta. Nu e nevoie să ne depărtăm prea mult, fiindcă dacă încearcă să se scoale ca să arunce suliţa, avem cel mai bun prilej să-l punem cu botul pe labe, cu câteva gloanţe. Vă atrag încă odată atenţia să nu şovăiţi o clipă!

   Camarazii se puseră îndată în mişcare. Nu trebuiau să dea răgaz negrului să pună la cale vreun vicleşug. Se mai temeau, de asemenea, ca să nu omoare fata, pentru a-i închide gura pe vecie.

   Kard şi un marinar se îndreptară spre locul unde se pitise Negrul, pe când George şi tatăl său - după ce făcură un mic ocol de vreo şaptezeci de metri - porniră încet înapoi. Pe dreapta şi pe stânga locului unde se ascunsese negrul păzeau Petre şi doctorul.

   O cale se scăpare n-avea şi camarazii se apropiau tot mai mult. George, care le-o luase înainte, fireşte, nu slăbea din ochi locul cu pricina, unde negrul se pitise după trupul fetei leşinate. Trebuia să fie şi acum tot acolo, nu se putea să se fi furişat mai departe, în vreme ce îl împresurau ei. Totuşi, nu zărea de fel cele două trupuri. În cele din urmă se opri şi strigă tatălui său, care se afla la vreo zece paşi de el:

   — Nu ştiu ce să fie asta, dar nu-i văd deloc, deşi dâra pe care a făcut-o în iarbă se sfârşeşte la zece metri înaintea noastră. Ba se cunoaşte chiar bine şi locul unde a trântit fata jos şi s-a ghemuit lângă ea. Şi cu toate astea nu sunt. Hm... ciudat!

   — Foarte ciudat, într-adevăr - încuviinţă căpitanul - dar n-are nici un rost să ne batem capul cu asta, trebuie să ne ducem să vedem mai de aproape cum stau lucrurile.

   Când George vru să plece, căpitanul îi strigă însă din urmă:

   — Ia seama, mă tem să nu fie vreun vicleşug la mijloc! Negrul a dispărut brusc cu fata, deci trebuie să se afle tot aici. Să avem armele pregătite şi să tragem fără şovăială, dacă se va ivi ceva ce ne-ar da de bănuit. Aşa, acum la drum!

   Camarazii păşeau cu mare băgare de seamă, strângând cercul din jurul locului pe unde dispăruse negrul. Zadarnic se uitau ei cu încordare în toate părţile, nimic nu se vedea. Când fură însă numai la câţiva paşi de locul cu pricina, dădură de o gaură mare în pământ. Pesemne că vreun animal îşi făcuse acolo vizuina. George se aplecă peste marginea groapei şi după ce privi mai bine, strigă camarazilor:

   — Aici e! Se văd bine urmele. A târât-o şi pe biata fată după el. Ce e de făcut? N-ar avea nici un rost să-l urmărim, fiindcă mai mult ca sigur că s-a pus la adăpost îndărătul trupului ei.

   — Ce-ar fi să-l afumăm niţel? îşi dădu cu părerea Petre.

   Căpitanul se împotrivi, zicând:

   — Nu, Petre, căci atunci am înăbuşi mai întâi fata şi asta nu vreau. Şi-apoi, cred că gaura e părăsită de mult, ba îmi vine chiar să cred că a fost mărită de mână omenească. Poate că se întinde până departe sub pământ şi n-ar fi de mirare să dăm de vreun bucluc. Eu sunt de părere să coborâm şi să... Ei George, ce atâta grabă? Încotro ai pornit- o?

   — După negru - răspunse tânărul, care se şi lăsase în genunchi la marginea groapei - nu te teme, voi fi cu băgare de seamă. Cu suliţa lui nu poate face nimic împotriva revolverului meu. În afară de asta o s-aprind şi lampa mea de buzunar.

   — Ei, ştiu eu c-ar fi zadarnic să te opresc, tot nu m-ai asculta - zise căpitanul zâmbind - dar să meargă şi Petre cu tine. Fiţi însă prevăzători, cine ştie ce vicleşuguri se ascund în groapa asta.

   George nu mai auzi cuvintele din urmă. Cu arma în mâna dreaptă şi lampa în cea stângă se vârâse binişor în groapa destul de încăpătoare, în care ar fi putut merge chiar în patru labe.

   Clina era destul de dreaptă. George auzise că porcii sălbateci (un fel de mistreţi) se ascund în vizuina lor când sunt urmăriţi şi zâmbi fără voie gândindu-se ce-ar zise Negrul, când s-ar pomeni deodată în faţa unei astfel de fiare primejdioase. Îşi spuse însă că Negrul trebuie să fi ştiut dinainte că vizuina e părăsită de mult, altfel n-ar fi îndrăznit să intre de bunăvoie în bârlogul ei.

   Spre marea lui mirare George băgă de seamă că hruba se prelungea. Forma acum un fel de gang care ducea de-a dreptul în adânc. Se cunoştea bine că fusese făcut de mână omenească, o fiară nu l-ar fi putut netezi atât de bine.

   Îl cuprinse îngrijorarea. Oare ce-l aştepta la capătul gangului? Să fie aici ascunzătoarea celor doi negri, din care unul fusese împuşcat de el? Nu cumva fuseseră izgoniţi de tribul lor şi-şi găsiseră adăpost aici, în fundul pământului? Ştiau ei deci de ce răpiseră fata; aveau unde s-o ducă. Sau poate că hruba asta era adăpostul unei bande întregi şi atunci primejdia era cu atât mai mare.

  Ascultă cu încordare, dar nu se auzea nimic ce i-ar fi putut da de bănuit.

  Apucase să se târască vreo treizeci de metri, când dădu deodată de un gang lăturalnic, care pornea spre stânga. Se opri şi şopti lui Petre:

  — Ce ne facem acum? Gangul ăsta pare să ducă tot mai adânc în câmpie. Tu ce părere ai, Petre?

ORAŞUL SUBPĂMÂNTEAN

   URIAŞUL RĂMASE CÂTEVA CLIPE ULUIT, apoi răspunse. După puţină şovăială:

   — Ce-ar fi să ne despărţim? Dumneata ia-o drept înainte, iar eu o să vă ce e cu gangul ăsta din stânga. Dar să te întorci iar aici şi să mă aştepţi.

   — Nu, Petre, nu se poate! se împotrivi tânărul. Tu stai pe loc şi mă duc eu să cercetez gangul celălalt. Spune-i şi tatei cum stau lucrurile, când va veni încoace.

   Şi până a avea timp Petre să-i răspundă, George dispăru în gangul din stânga. Se târâse cam vreo zece metri, când auzi un zgomot înăbuşit, care părea să vină de deasupra lui. Erau ţipete şi bubuituri, dar când stătu să asculte mai bine, nu mai auzi nimic.

   Să li se fi întâmplat oare ceva camarazilor? Poate celor din urmă, care vroiau să intre în gang? Chiar aşa să fie, tot nu le putea fi de ajutor în clipele acestea şi-şi zise că sunt ceilalţi şi Petre acolo pentru aşa ceva.

   Ne mai auzind apoi nimic, porni să se târască mai departe.

   Gangul se înalţă din ce în ce mai mult. Putu să meargă câtva timp în brânci, apoi să se ridice în picioare şi să înainteze acum aplecat de mijloc.

   Deodată se opri uluit; văzu că pereţii gangului erau făcuţi din lut bine netezit. La una ca asta nu s-ar fi aşteptat. S-ar fi părut că se afla aici, sub câmpia întinsă, în adâncul pământului, un oraş vechi.

   Îşi aduse aminte de Cinder, străvechiul oraş de lut din ţara Hussa, despre care îi vorbise odată doctorul Bertram, ba îi arătase chiar nişte fotografii. Acolo domneşte şi azi un sultan, iar vechile veşminte în cusături bogate şi mânerele iataganelor dovedesc vechea cultură a Bizanţului în inima Africii. Să fi existat şi aici odinioară un astfel de oraş de lut, care a fost acoperit cu timpul de nisipul adus de vânturi, sau înecat de apa fluviului Rufigi? Ar însemna atunci că făcuse o descoperire de mare însemnătate culturală. Poate

că va descoperi aici comori despre care omenirea habar nare. Dacă lucrurile stau într-adevăr astfel, ar fi foarte primejdios pentru el să mai înainteze, căci negrul care a răpit fata îl poate pândi din vreun ascunziş pe care nici nu-l bănuieşte el, George, deoarece individul trebuie să cunoască bine fiecare locşor al oraşului acesta misterios.

   N-ar fi oare mai bine să se întoarcă şi să se sfătuiască cu ceilalţi camarazi ce e de făcut? Poate că va fi nevoie să se ducă să cerceteze - câte doi - cele trei ganguri. Trebuiau să dea în cele din urmă de negru şi fata răpită de el.

   Tocmai vroia să pornească îndărăt, când i se păru că aude un zgomot care de repetă. Semăna a gemete şi suspine omeneşti.

   George nu mai stătu să pregete, gândindu-se că o făptură omenească e în primejdie şi suferă. Trebuia neapărat să-i vie în ajutor.

   Încet dar cu băgare de seamă păşi mai departe. Deodată văzu pe stânga, în peretele de lut, o adâncitură, care se cunoştea că fusese cândva intrarea unei case. Acum era acoperită cu o împletitură deasă de nuiele. Două crengi groase de lemn tare puse de-a curmezişul înţepeneau uşa.

   Oricât de şubredă părea uşa aceasta, era poate mai trainică decât una de scânduri. Din astfel de împletituri fac vânătorii cuşti pentru animalele sălbatece şi nici chiar leii nu le pot sfărâma. George se apropiă de această uşă ciudată şi ascultă cu încordare.

   Lumina lămpii lui de buzunar pătrunse printre crăpăturile înguste şi gemetele încetară deodată. După câteva clipe tânărul întrebă în şoaptă:

   — Cine e acolo?

   Vorbise englezeşte şi, spre marea lui bucurie i se răspunse în aceeaşi limbă, deşi destul de stâlcită:

   — Njanda este... oh.... Ajută la mine dacă om bun...

   Pe George îi străbătu un fior. Aşa dar dăduse în sfârşit de fata răpită. N-avea decât s-o scoată de acolo şi să plece repede din acest oraş misterios, pe urmă vor ştii ei, camarazii, s-ajungă nevătămaţi la mal.

   Suci în grabă craca groasă de deasupra, legată la mijloc de uşă cu o frânghie şi o scoase din loc. Lumină apoi prin deschizătură înăuntru şi văzu o încăpere întunecoasă, în care stătea fata cu mâinile încrucişate pe piept şi-l privea cu spaimă.

   — Ieşi repede de acolo, fraţii mei ne aşteaptă sus! îi şopti el. Nu ţi se va mai întâmpla nimic, nu te teme. Hai grăbeşte- te - ce mai stai?

   Dar fata răspunse cu frică:

   — Vai, masser, noi şi aşa pierduţi. Mofo stăpân aici, el duh rău ca şi oamenii săi. Njanda trebuie supună lui.

   — Nu vorbi prostii! se răsti George. Nu ne temem noi de duhuri de astea; pe unul l-am şi împuşcat. Haidem repede, până nu se întorc.

   Fata făcu un pas spre uşă, dar în aceeaşi clipă se auziră paşii mai multor inşi pe gang. I-ar fi fost lesne lui George săi ţie în loc cu câteva gloanţe bine ţintite, dar se temea ca detunăturile să nu atragă şi pe ceilalţi locuitori ai misteriosului oraş. Era mai bine să aştepte până ce se vor îndepărta, să se ia apoi după ei şi să-i încolţească între două focuri, deoarece Petre va şti el să-i întâmpine cum se cuvine.

   Îndată ce auzise zgomotul stinsese lampa, apoi, trăgând mai bine uşa în afară, se strecură în încăpere şi o închise la loc.

   — Nu mişca până ce nu se vor îndepărta! şopti el fetei, care şi aşa amuţise şi înlemnise de spaimă.

   George ascultă cu încordare, încercând să vadă printr-o crăpătură, ce se petrece în gang. Dar ceilalţi negri, pe care Njanda îi numise „duhuri rele", veneau prin întunerec. Pesemne că ochii lor se deprinseseră de mult cu bezna care domnea în oraşul acesta din măruntaiele pământului.

   Pe când îşi spunea el aşa, băgă de seamă că în gang era totuşi o lumină nesigură. De la intrare nu putea să fie, era mult prea departe, aşa dar oraşul trebuia să aibă puţuri care dădeau în afară şi prin care pătrundea lumina şi se primenea aerul în acelaşi timp.

   Negrii se opriră în dreptul uşii. George încremeni aproape de spaimă. Pe cât putu desluşi prin întunerec, erau mai toţi voinici ca nişte uriaşi. Poate că se înşela şi numai umbrele lor îi arăta uşa, dar cel pe care-l împuşcase şi răpitorul fetei erau tot atât de voinici. O luptă corp la corp ar fi fost din cale-afară de primejdioasă.

   Vorbeau pe şoptite între ei, dar George nu pricepu ce-şi spun. Pe urmă şase din ei plecară, dar cel de-al şaptelea rămase pe loc.

   Nu-i rămânea deci altceva de făcut decât să-l înlăture, ca să poată alerga în ajutorul lui Petre.

   Tocmai vroia să deschidă binişor uşa, când fata îl trase de acolo şi-i şopti în ureche:

   — Masser, ziceau că au prins pe ceilalţi masseri şi acum caută masser tânăr. Rămâie masser aici unde mai sigur.

   — Nu, Njanda - răspunse tot în şoaptă tânărul - trebuie să mă duc să-mi salvez tovarăşii. Cunoşti cărările prin oraşul acesta de sub pământ?

   Fata se cutremură, străbătută de un fior şi zise abia stăpânindu-şi plânsul:

   — Nimeni din sat nu ştie cum e sat al duhurilor rele. Nici una din fetele răpite nu s-a mai întors şi Njanda ştie că nici ea n-o să se mai întoarcă. Mbungu, tata, tare mâhnit, el stăpân în sat la noi.

   — Tocmai fiindcă e căpetenie, o să încerc toate mijloacele să te scap - căută s-o mângâie George.

   Ea însă răspunse printre suspine:

   — Mbungu ştie că Njanda nu mai întoarce. El ştie că Mofo duh fratele lui care pierit de mult, de mult de tot. Fost văzut cum luat pe Bianga, nevasta a doua a lui, când ea dus la apă la râu. El mort de mult aici.

   — Aha! făcu George pricepând acum cum stau lucrurile. Mofo era fratele cel mai mic al tatălui tău, de aceea nu i s-a dat lui domnia. A venit atunci aici în oraşul acesta subpământean şi le-a făcut o nouă împărăţie, unde e mai puternic şi mai de temut decât tatăl tău pe pământ. Mare pişicher! Ascultă Njanda: Nu există duhuri rele. Mofo a găsit un oraş vechi acoperit cândva de apă, care s-au retras apoi şi împreună cu alţi ticăloşi de felul lui fură fete şi neveste din satul vostru şi le aduce aici. Nu e aşa că ai vrea să te întorci la tatăl tău? Tovarăşii mei au căzut pesemne în mâinile lor, dar eu o să-i scap. Ştii cam câte „duhuri rele"... Vreau să spun câţi oameni are Mofo cu el?

   — Mai mulţi decât degete la amândouă mâinile. Noi văzut pe ei noapte cu lună jucând la margine sat şi speriat tare.

   George fu cât p-aci să izbucnească în râs, dar îşi aduse aminte că în dreptul uşii se afla un paznic şi se stăpâni. Acest Mofo era într-adevăr un om foarte şiret. Ştia cum să vâre groaza în locuitorii satului, care credeau că morţii vin noaptea ca strigoi şi dansează la lumina lunii.

   — Linişteşte-te! zise tânărul fetei, care tremura ca varga. Mofo trăieşte şi e foarte primejdios. Îi vom veni însă noi de hac. Acum trebuie să te întorci la tatăl tău şi să-i spui că eu te-am scăpat, poate mă va ajuta să-mi salvez tovarăşii. Aha, pare că au dat de Petre...

   Două împuşcături detunară şi două răcnete de durere dovedeau că Uriaşul nimerise în plin. Urmară însă urlete de furie scoase de mai multe piepturi, amestecate cu înjurăturile lui Petre. Aşa dar lucrurile ajunseseră la o luptă dârză între negri şi Uriaş.

   George ar fi alergat bucuros în ajutorul camaradului său, dar ar fi trebuit mai întâi să înlăture pe paznic şi în vremea asta s-ar fi putut ivi alţi oameni de-ai lui Mofo. Nu, nu, aici se cerea deşteptăciune şi şiretenie europeană, pentru a-l pune pe „duh" cu botul pe labe.

   Se părea că Petre fusese învins căci se auziră iar paşi apropiindu-se şi bodogănelile uriaşului camarad care înjura de zor pe „afurisiţii ăia de diavoli negri". După glas, George înţelese că Petre nu fusese rănit. Îi auzi trecând prin dreptul uşii, apoi îndepărtându-se. Paznicul însă nu se clintise de la locul lui. Trebuia deci să-l înlăture cu orice preţ. Şopti fetei:

   — Njanda, eu mă duc să-l ameţesc pe cel de la uşă. Tu nu te mişca de aici până mă întorc. Voi veni să te iau ca să te duc la tatăl tău, pe urmă ne vom întoarce cu războinici de-ai lui ca să-l prindem pe Mofo şi pe tovarăşii săi.

   — Masser, nimeni ni vine cu tine, frică la toţi de Mofo, trebuie mergi singur.

   — Hm. atunci n-are nici un rost să mă duc cu tine în sat. Stai aici şi aşteaptă-mă până îmi salvez tovarăşii. Nu-ţi fie frică, mă întorc negreşit.

   — O, masser, Njanda vine cu tine, nu rămâne singură aici - se rugă fata.

  — Bine, te iau, dar să-mi făgăduieşti că o să fii cuminte şi nu o să te sperii de ce vei vedea şi auzi şi o să taci mâlc. Să ştii însă că dacă ţipi sau n-asculţi de ce-ţi voi spune eu, suntem pierduţi.

  — Njanda fie cuminte şi ascultă - făgădui ea.

  Deşi nu se prea încredea în făgăduiala ei, George se hotărî totuşi s-o ia cu el. Deocamdată trebuia pus cu botul pe labe paznicul.

  Se apropie de uşă şi vru să-l ia pe neaşteptate şi să-l pocnească cu patul revolverului în tâmplă. Când s-o deschidă însă, se auzi un scârţâit. Se trase repede îndărăt şi şopti fetei:

  — Njanda, pune-te pe plâns, ca să nu se audă scârţâitul uşii şi ţine-te după mine!

  Fata îl ascultă. George, cu lampa în mâna stângă şi revolverul în dreapta, crăpă uşa atât cât să se poată strecura un om prin ea. Se apropie binişor de paznic, acre stătea cu spatele la el. Când fu numai la un pas, aprinse lampa. La lumina care ţâşni, negrul tresări şi vru să întoarcă repede capul.

  Atât aştepta şi George. Îl pocni cu patul armei în cap şi negrul se prăbuşi cu o bufnitură la pământ. Deşi nu avea timp de pierdut, tânărul nu uită să-şi ia măsurile trebuincioase. Puse lampa jos, scoase din buzunar ghemul de sfoară, legă zdravăn pe paznic şi-i vârî un căluş în gură. Când fu gata, auzi din depărtare un zgomot ciudat care se asemăna cu bătăi de tobă.

  Njanda începu să tremure şi zise cu glas stins:

  — Masser, asta face duhuri rele. Noi auzim noaptea când fură ele o fată din sat. Mai bine întoarcem, masser...

  — Prostii! făcu George necăjit şi o apucă de mână. Nu sunt duhuri ci oameni în carne şi oase. Bătăile de tobă trebuie să însemne altceva. Poate că hotărăsc de soarta tovarăşilor mei. Acum haidem, dar să nu ţipi că te las singură aici.

  Ameninţarea folosi, căci fata şopti, înspăimântată:

  — Masser, Njanda nu ţipă, masser nu fie supărat, nu lasă pe Njanda aici.

  Şi deşi George o luase la picior, fata se ţinea după el

voiniceşte.

  Zgomotul se auzea tot mai desluşit. Erau într-adevăr bătăi de tobă.

  Atâta timp cât ţinea zgomotul acesta nu era nevoie să ia prea multe măsuri de prevedere, aşa că putea înainta destul de repede. Era şi foarte îngrijorat de soarta camarazilor. Mofo şi oamenii săi se vor fi temând de vreo năvală, de aceea trebuiau să sfârşească repede cu ei.

  Deodată zări în depărtare o lumină, care pâlpâia ciudat. Acolo se vor fi adunat negrii în jurul unui foc, ca să judece pe prizonieri. Trebuia să se grăbească pentru a nu sosi prea târziu.

  Iuţi pasul, târând după el pe fată, care începuse să şovăie:

  — Să nu te sperii de ce vei vrea şi, mai ales, să nu ţipi, altminteri eşti pierdută - îi şopti el - gândeşte-te că te voi duce îndărăt la tatăl tău ca să te măriţi cu cine ţi-e drag.

  Cuvintele acestea făcură minuni, căci fata alerga acum în rând cu el.

  Se aflau cam la vreo cincizeci de metri de lumina focului, când tobele încetară. George se opri şi auzi un glas mânios răcnind într-o englezească stâlcită:

  — Voi nu vreţi spuneţi ce căutaţi aici? O să ardem la voi ca să dezlegăm limba. Hai, vorbiţi repede!

  Căpitanul Farrow răspunse foarte liniştit:

  — Nu ne speriem noi de ameninţările tale, să ştii. Ce căutăm aici vrei să afli? Am văzut cum aţi răpit o fată şi vrem s-o scăpăm din ghearele voastre.

  — Şi căzut voi singuri în cursă - hohoti batjocoritor glasul pe care George îl recunoscu îndată că e al lui Mofo - nu scăpat fata şi trebuie muriţi voi numaidecât.

  — Numai să nu te căieşti pe urmă - zise căpitanul ameninţător - noi nu suntem singuri şi oricât de pitiţi aţi fi voi aici în pământ, fraţii mei tot vă vor găsi şi vă vor ucide fără milă. Nu veţi muri însă de o moarte repede, ci încetul cu încetul.

  George nu înţelegea pentru ce tatăl său întărâta şi mai mult pe negru cu aceste ameninţări, dar îl auzi îndată pa Mofo răspunzând:

   — Şi voi moare încet. Moarte rea cum nu mai murit om până acum. Trimit s-aducă fata şi voi vede cum omorâm la ea. Tot aşa facem pe urmă cu voi.

   Aşa dar căpitanul vroise numai să câştige timp prin ameninţările lui şi izbutise pe deplin. George îşi dădu seamă îndată că acum se afla el în mare primejdie, deoarece cel puţin unul din negri va veni să ia fata. Şi chiar numai unul să fie, tot era greu să-l amuţească fără zgomot.

   Lumina focului ajungea până în gang, aşa că nu se putea să nu-l vadă negrul înainte de-a apuca el să-l pocnească în frunte cu patul revolverului. Nu-i rămânea deci altceva de făcut decât să se dea îndărăt în întuneric. Trase repede după el pe Njanda, care începuse iar să tremure de frică.

O ELIBERARE PRIMEJDIOASĂ

   NU ERA DE MIRARE CĂ FATĂ e din nou atât de înspăimântată, căci îşi dăduse seamă că n-are de-a face cu duhuri rele, auzise însă din gura lui Mofo ce soartă grozavă îi e hărăzită. Totuşi, îl urmă fără împotrivire pe George: bănuia poate că tânărul o va scoate pe altă cale din primejdiosul oraş în care se afla.

   Pe când dibuia prin întunerec pereţii gangului, George dădu iar de o adâncitură care părea să fie firida unei uşi.

   Intră îndată în firidă, trăgând pe Njanda după el şi-i şopti:

   — Stai liniştită şi nu crâcni! Trebuie să-l ameţesc pe omul care va veni să te ia şi dacă ţipi suntem pierduţi amândoi.

   Apucă lampa în mâna stângă, cu dreapta ţinu revolverul de ţeavă şi aşteptă. Negrul se apropia. Lumina lămpii ţâşni şi o izbitură cu patul pistolului în tâmplă dată cu putere de George, îl făcu să se prăbuşească cu o bufnitură înăbuşită la pământ. Îl legă la repezeală, îi puse un căluş în gură, deschise binişor uşa împletită şi-l trase înăuntru. În clipa aceea se auzi în spatele lui un geamăt dureros. Se întoarse şi văzu o femeie tânără care se uita cu ochii holbaţi de spaimă la el.

   Alt necaz acum! Ce să se facă cu două muieri pe cap? Şi dacă aceasta de-a doua nu va fi atât de curajoasă şi înţelegătoare cum e cealaltă, dă de bucluc.

   Deodată se simţi împins la o parte, Njanda trecu pe lângă el şi, repezindu-se la femeie, o cuprinse de gât şi începu să-i vorbească încet dar cu mare însufleţire. Femeia se porni pe plâns, dar George înţelese îndată că era un plâns de bucurie.

   Njanda se întoarse acum spre el şi-i spuse veselă:

   — Masser, asta Bianga, nevasta a doua a tatii. Vrea vie cu noi şi o să fie liniştită, nu supere la tine.

   — Bine, să vie, numai să fie cuminte. Eram mai bucuros să stea aici până ce-mi voi fi salvat tovarăşii.

   Njanda îl asigură însă că nu-i va căşuna nici o supărare şi se hotărî s-o ia şi pe ea.

   Când George vru să aducă şi armele în încăpere, Bianga şopti ceva Njandei care tălmăci tânărului vorbele ei:

   — Masser, dă-ne şi nouă suliţe şi cuţite ca să ne putem apăra dacă Mofo cu ai lui atacă pe noi. Bianga spus la mine că Mofo om adevărat, nu duh cum crezut până acum.

   — Luaţi ce vă trebuie! răspunse George, bucuros, ştiind că şi femeile negrilor se pricep să mânuiască suliţa şi cuţitul.

   Dacă lucrurile vor ajunge într-adevăr la o luptă, aceste două femei îi pot fi chiar de mare ajutor.

   Închise repede uşa încăperii şi porni iar pe gang, urmat de ele. Când zări din depărtare lumină, şopti Njandei:

   — Tu ia-o înainte, ca să creadă Mofo că omul trimis să te aducă vine din urmă. Să nu-ţi fie frică, eu sunt îndărătul tău şi te voi ocroti. Ţine însă la spate mâna în care ai cuţitul, să nu-l vadă el şi să prindă bănuieli.

   Njanda îl asigură că acum nu-i mai e frică de fel şi trecu înaintea lui George, acoperindu-l aproape cu trupul ei voinic.

   Tânărul nu ştia încă nici el singur ce avea să facă. Înaintea lui erau cel puţin douăzeci de negri şi în revolvere avea numai paisprezece gloanţe. Se bizuia însă pe spaima din primul moment a lui Mofo şi a celorlalţi. Plănuia ca înainte de toate să-şi elibereze camarazii şi lucrul acesta îl puteau face tot atât de bine cele două femei De aceea şopti Njandei:

   — Njanda, când îi vei vedea pe fraţii mei, aleargă la ei şi taie-le legăturile! Dar repede, ai înţeles? Spune-i Biangăi să facă la fel, eu o să-i dau pumnalul meu. Vezi însă să nu mi-l piardă.

   George se opri în loc şi Njanda şopti celeilalte ce hotărâse salvatorul lor, apoi porniră mai departe. Din ce se apropiau de foc, din ce George părea tot mai agitat. Dacă negrii aveau arme de foc, situaţia era într-adevăr din cale- afară de primejdioasă.

   Deodată ajunse până la el glasul lui Mofo, care descria prizonierilor felul grozav al morţii care-i aştepta. Se înfioră fără voie. Se aplecă pentru a nu fi văzut. Încă trei, apoi doi paşi îl mai despărţeau de intrarea în încăperea mare în care ardea focul. Vârâse lampa în buzunar şi în stânga ţinea revolverul.

   Acum putea desluşi bine ce se petrece înăuntru. Aici trebuie să fi fost odinioară sala tronului a vechilor domnitori, încăperea era mare, tavanul înalt, susţinut de stâlpi ciopliţi cu meşteşug, iar pe alocurea vopseaua nu se ştersese încă de tot.

   George n-avea însă acum timp să admire aceste urme ale unei vechi culturi în inima pământului, căci îşi văzu camarazii legaţi de nişte stâlpi care formau un semicerc. Dintr-o aruncătură de ochi zări că aveau încă la ei armele şi şopti Njandei:

   — Taie repede legăturile celui mai apropiat! Nu te teme, te apăr eu.

   Fata se strecură ca o pisică şi într-o clipită tăia funia cu care era legat Petre. Abia acum o zări negrul uriaş care stătea în faţa căpitanului şi cu chipul schimonosit de furie îl ameninţa cu mii de morţi, una mai grozavă decât cealaltă.

   Scoase un răcnet turbat, smuci cuţitul din brâu şi se năpusti spre fată. George ridică fulgerător revolverul, dar înainte de-a apuca să apese pe trăgaci, ceva sclipitor zbură vâjâind pe lângă el; cu mirare şi spaimă văzu o suliţă cu tăişul ascuţit, care tăiase beregata lui Mofo. Bianga se răzbunase...

   Tot atât de sprintenă trecu pe lângă George spre ceilalţi prizonieri. Abia acum se dezmeticiră negrii. Se repeziră cu răcnete de furie spre ei, dar armele lui George detunară în aceeaşi clipă şi cei din faţă se prăbuşiră urlând de durere, căci tânărul ţintea numai picioarele, pentru a-i scoate din luptă. Nevrând să facă moarte de om.

   Patru din ei căzură; ceilalţi se opriseră îngroziţi; dar când văzură că aveau de-a face numai cu un singur duşman se năpustiră spre el. Iarăşi detună arma lui şi încă trei căzură, ceea ce îi înfurie şi mai mult pe ceilalţi.

   Situaţia lui George devenea tot mai primejdioasă, dar deodată se auziră alte împuşcături mult mai necruţătoare ca ale lui. Era Petre care nimerea în plin - după cum înţelese din răcnetele de moarte ale celor împuşcaţi. Aproape îndată armele căpitanului îşi făcură şi ele datoria.

   Negrii rămaşi teferi vrură s-o ia la fugă, cădeau însă seceraţi de gloanţele camarazilor liberi acum. Numai doi izbutiră să se facă nevăzuţi.

   — După ei! strigă George, dar căpitanul se împotrivi, zicând în grabă:

   — Nu, George, să ne astâmpărăm, deoarece nu ştim ce primejdii ne mai pot aştepta aici, în oraşul acesta misterios. Mai bine să ne întoarcem pe drumul pe care ai venit tu încoace. Pe noi ne-au târât prin altă parte. Am trecut chiar pe lângă un lac care se află mai adânc în câmpie. Mă tem că apa aceasta e în oarecare legătură cu o primejdie pe care nu o cunoaştem. De aceea sunt de părere să n-o luăm pe acolo.

   În vreme ce vorbeau ei, femeile tăiaseră legăturile celorlalţi camarazi. George zise acum Njandei:

   — Întreabă pe Bianga dacă se mai află şi alţi prizonieri pe aici.

   Răspunsul îl umplu de groază; căci Bianga povesti cu glas înăbuşit de furie şi durere, că toate fetele şi femeile răpite fuseseră date, după câtva timp, hrană crocodililor care mişunau în lacul din apropiere.

   Lui George îi fu ciudă că cruţase pe ticăloşii aceia şi mai că ar fi împuşcat în momentul acela pe răniţi, dar deodată auzi un zgomot ciudat, un fel de vâjâit care se apropia din ce în ce.

   — Să ieşim repede de aici! strigă căpitanul. Cei doi negri care ne-au scăpat vor fi deschis vreun stăvilar şi apa de revarsă sub pământ, aducând odată cu puhoiul droaia de crocodili. Repede, altfel suntem pierduţi!

   O luară la fugă pe gang. George întoarse odată capul şi se speria de ce văzu: apa năvălea cu furie şi, cu ea, probabil crocodilii.

   — Iute, iute! răcni el celorlalţi.

   În aceeaşi clipă o văzu poticnindu-se pe Njanda, care alerga înaintea lui. Vru s-o ridice, dar fata zise gemând:

   — Eu nu poate merge, doare picior tare...

   Pesemne că-şi scrântise glezna în cădere. În împrejurările de faţă situaţia era foarte primejdioasă, căci cu fiece clipă puhoiul creştea. Dar nici nu o putea lăsa pe biata fată în voia sorţii. Îl strigă pe Petre, care veni în fugă şi o ridică în spinare, ca pe un copil.

  Alergau cu toţi cât le îngăduia picioarele, dar apa îi ajungea din urmă. Gangul se făcea din ce în ce mai scund şi trebuiau să înainteze în patru labe. În sfârşit, ajunseră la lumina zilei.

  Toţi răsuflară uşuraţi şi căpitanul zise camarazilor.

  — Acum să ducem pe Njanda şi Bianga în sat, pe urmă să ne întoarcem pe fluviu. Din nenorocire câţiva negri ne-au scăpat şi pot deveni primejdioşi camarazilor rămaşi de pază.

FUGĂ DIN FAŢA MORŢII

   NJANDA LE SPUSE CĂ SATUL EI se afla la o depărtare de vreo jumătate de ceas.

   Camarazii o luară la picior. Atâta vreme cât femeile salvate nu se aflau pe deplin în siguranţă, socoteau că nu-şi făcuseră pe deplin datoria. Poate că le pândeau negrii scăpaţi cu fuga şi le-ar fi ucis îndată fără milă. Se mai putea de asemenea să-şi închipuie că atât femeile cât şi camarazii din cetatea subpământeană fuseseră ajunşi de puhoi şi sfâşiaţi de crocodili şi vor alerga la cei doi camarazi rămaşi pe mal ca să-i ucidă.

   Pe Njanda o purtau în braţe când Petre când Kard, cu schimbul. În cele din urmă dădură de ţarinile locuitorilor. Un negru voinic le ieşi în cale cu suliţa întinsă. Îi privi uluit câteva clipe, apoi se cutremură şi cu un răcnet se repezi la Petre care o ţinea pe Njanda în braţe.

   — Rujo! strigă fata cu bucurie.

   Negrul i-o smulse din braţe şi începu să ţopăie cu ea ca un nebun, cântând cât îl ţinea gura.

   Camarazii îl priveau zâmbind. După ce se potoli, Njanda începu să-i vorbească cu însufleţire. Tânărul negru se apropiă de căpitan şi-l zise într-o englezească destul de bună:

   — Masseri, aţi salvat-o pe Njanda, logodnica mea. Rujo vă va sluji cu credinţă dându-şi chiar viaţa pentru voi.

   — Nu ne trebuie viaţa ta - răspunse căpitanul, zâmbind - suntem fericiţi că am izbutit să ţi-o redăm pe Njanda. Acum să ne duci îndată la căpetenia voastră, suntem foarte grăbiţi.

   Negrul se puse în fruntea convoiului şi când ajunseră la cele dintâi colibe, scoase un răcnet asurzitor. Locuitorii se adunară pe locul liber din mijlocul satului. Printre ei se afla un negru mai în vârstă, ai cărui ochi luciră de bucurie când le văzu pe Njanda şi Bianga. Le îmbrăţişă pe amândouă, apoi le trimise acasă. Pe urmă zise în englezeşte căpitanului:

   — Masseri, cum v-aş putea arăta recunoştinţa mea? Ne- aţi scăpat satul de o mare pacoste şi mie mi-aţi făcut o bucurie nespusă.

   — Au scăpat însă vreo câţiva oameni de-ai lui Mofo - răspunse căpitanul - mă tem că vor ucide pe cei doi camarazi ai noştri rămaşi la mal să păzească luntrile. Trebuie să ne duceţi îndată acolo şi te-am ruga să ne dai câţiva oameni de-ai tăi, ca să ne fie de ajutor în urmărirea fugarilor.

   — Cum să nu. Cred că-i vom prinde repede. Viu şi eu cu voi.

   Dădu câteva porunci şi imediat zece tineri negri voinici se alăturară de el. Printre ei se afla, fireşte şi Rujo, logodnicul Njandei.

   Se îndreptară cu toţii spre fluviu şi ajunseră repede în pădure. Când fură însă la locul unde lăsaseră pe negrul omorât, rămaseră încremeniţi de mirare căci... mortul dispăruse!

   — S-au întors aici şi l-au dus în desiş. Să alergăm iute la mal, poate că ne-au şi ucis camarazii! strigă îngrijorat George şi porni în fugă urmat de ceilalţi.

   Poteca făcea acum o cotitură după un copac cu trunchiul gros. Tânărul se repezi după copac şi cât p-aci să se ciocnească de un negru uriaş, care ţinea un cuţit enorm în mână. Negrul rânjea diavoleşte, sigur de izbândă. Nu pusese însă la socoteală sprinteneala lui George. Acesta se aruncă fulgerător într-o tufă de mărăcini şi smulse revolverul din brâu, gata să întâmpine cu gloanţe un al doilea atac al negrului.

   Nu mai era însă nevoie. George nu ştia că Rujo se afla îndărătul lui. Zări ceva sclipitor zburând prin aer şi ucigaşul se prăbuşi horcăind la pământ. Suliţa lui Rujo îi tăiase beregata.

   Tânărul ieşi repede din mărăciniş şi tocmai chibzuia dacă n-ar fi bine să-şi vestească prin câteva împuşcături camarazii rămaşi pe mal, când auzi de acolo două detunături de armă, urmate de un răsunet înfiorător. O luară toţi la goană într-acolo.

   Fireşte că George o luase şi de data asta înaintea celorlalţi. Se afla la vreo treizeci de metri, când se opri auzind dintr-o tufă un geamăt înăbuşit.

   Fără să pregete se repezi la tufă, dădu crengile în lături şi rămase o clipă înmărmurit de cele ce vedea. Deasupra lui Lose, unul din camarazi lăsaţi de pază la luntri, stătea aplecat un negru uriaş care îl ţinea cu stânga de beregată iar cu dreapta, în care ţinea un cuţit enorm, se pregătea să izbească.

   Foşnetul pe care-l făcură crengile îl salvară însă de la o moarte sigură. Negrul întoarse capul şi, la vederea lui George, sări în lături. Spre nenorocirea lui, George se încurcase în nişte mărăcini şi ar fi căzut el în locul camaradului său, dacă Rujo n-ar fi alergat şi de data asta în ajutorul lui. Suliţa fulgeră iar prin aer şi străpunse pieptul duşmanului. George se ridică, gâfâind, de jos şi întrebă îngrijorat:

   — Lose, ce e cu Kell?

   — A reuşit să se salveze în ultimul moment, fugind cu una din bărci - răspunse marinarul, frecându-şi beregata - eu mă dusesem pe uscat şi după ce am izbutit să culc la pământ cu un glonţ pe unul din negri, am fost înhăţat pe la spate de cestălalt şi târât în tufiş. Îţi mulţumesc, domnule George că m-ai salvat.

   — Nu mie, ci acestui viteaz Rujo, trebuie să-i mulţumim amândoi, căci m-a scăpat şi pe mine în acelaşi timp de la moarte. Mai erau şi alţi Negri cu ceilalţi? Pe trei i-am pus noi cu botul pe labe.

   — Am văzut patru, aşa că unul trebuie să se mai aţie pe- aici pe-aproape - răspunse Lose, privind cu încordare în juru-i şi ţinând revolverul în mână.

   — Lasă, nu te mai osteni degeaba, nu e el prost să vină singur în gura lupului! râse George. Avem oameni din sat care se pricep mai bine să-i adulmece urma. A, mi se pare că l-au şi prins!

   Din desişul apropiat se auzi larmă grozavă. Alergară într- acolo şi văzură cum doi Negri se luptau dârz cu un al treilea. Unul din ei, care semăna aidoma cu Njanda, era rănit şi în mare primejdie de-a fi biruit. George descărcă la repezeală un glonţ şi cel din urmă din banda lui Mofo căzu fulgerat la

pământ.

   Răsuflară cu toţii uşuraţi. Trupul mortului fu azvârlit între tufe, apoi Rujo se întoarse spre George şi-i zise:

   — Masser, eu tare bucuros masser scăpat pe unul din noi, dar şi mai bucuros adus la mine îndărăt Njanda.

   — Lasă, Rujo şi tu m-ai scăpat pe mine de două ori de la moarte. Acum să mergem la mal şi după ce vom îmbuca ceva ne vom vedea de drum.

   — Vai de mine, masseri nu mâncat încă? strigă negrul cu mirare. Rujo aduce la ei carne bună de antilopă.

   Şi până a apuca ei să spună ceva, Negrul dispăru în tufiş.

   — N-aveam încotro, trebuie să primim - zise căpitanul râzând - sunt mulţumit că totul s-a sfârşit cu bine. Acum haidem să vedem ce e cu Kell.

   Abia sfârşi vorba şi în luminiş se ivi marinarul, cu revolverul în mână, gata să tragă. Când îi recunoscu, lăsă arma în jos şi bâigui:

   — Domnule căpitan, veneam în ajutorul camaradului meu Lose, dar mi se pare că nu mai e nevoie.

   — Da, dragul meu - răspunse căpitanul, zâmbind - acum repede la bărci!

   Porniră în grabă spre mal unde, spre marea lor bucurie, îşi găsiră amândouă bărcile în bună stare.

   S-ar fi putut ca pescari în trecere pe acolo să le fi văzut şi să le ia cu ei.

   — Aş fi totuşi bucuros să vină mai repede Rujo cu prânzul - zise căpitanul - tare aş vrea să ne depărtăm cât mai curând de locurile acestea neprielnice.

   Câţiva flăcăi negri veniră aducând în două frigări mari doi pui de antilopă, pe care se apucară să-i frigă chiar pe mal, la două focuri aprinse în grabă.

   În timp ce camarazii aşteptau friptura gustoasă, George stătea cu Rujo şi căpetenia pe mal şi priveau cum curge apa la vale. Deodată se ivi, la nici optzeci de metri de ei, căpăţâna enormă a unui hipopotam. Căsca să-şi mute fălcile şi deschisese botul, gata să înhaţe o pradă. Tânărul se înfioră, aducându-şi aminte de lupta pe care o dusese cu un astfel de monstru pe bancul de nisip.

   Brusc hipopotamul se lăsă iar la fund.

   — Păcat că n-am puşca la mine! zise tânărul cu părere de rău. Ce mai pradă am fi avut!

   — Masser fie mulţumit nu ucis duh rău al apei! făcu grav şi cu glas coborât căpetenia. El târât mulţi oameni din sat cu dânsul, când venit ia apă din rău. E un vrăjitor bătrân înecat de mult, de mult de tot.

   Fireşte că George ciuli îndată urechile.

   — Ce? strigă el cu însufleţire. Se aţine mai de mult pe aici? Pentru ce nu i-aţi făcut de petrecanie până acum? Aha, înţeleg! Îl luaţi drept un duh rău. Dar bine, Rujo şi Mbogu, e un hipopotam ca toţi hipopotamii, după cum Mofo era un om ca şi noi. Lasă că vă scap eu îndată de ăsta.

   — Masser, nu primejduieşte la tine viaţa strigară cu spaimă negri. Ăsta Guguna, duh bătrân vrăjitor. Tu moare dacă atinge la el.

   — Hm, nu prea cred! făcu George zâmbind. Voi să-mi arătaţi numai locul unde se aţine de obicei. O să vă scap eu de el cum v-am scăpat de Mofo şi banda lui. Tot aşa credeaţi şi despre ei că sunt duhuri rele, nu oameni în carne şi oase.

   Cuvintele lui păreau să zdruncine niţel credinţa celor doi Negri, căci căpetenia zise:

   — Poate ai dreptate, masser. Bine, noi arată la tine loc unde vine de obicei Guguna. El nu lipseşte niciodată când întunecă.

   George era şi nu era bucuros de zăbava asta. Vroiau s- ajungă încă înainte de-a se înnopta la îmbucătura râului, dar poate că vor izbuti totuşi s-o treacă până a nu se lumina de ziuă. Hotărî să vorbească numaidecât cu tatăl său în privinţa asta.

   Căpitanul îl întâmpină însă cu zâmbetul pe buze. Văzuse şi el hipopotamul şi auzise ce vorbise George cu cei doi Negri.

   — Bine, bine, băiete - îi zise el - ştiu ce vrei să-mi spui. Du-te şi ucide hipopotamul! Vom pleca mai târziu. Mă tem însă că nu vom putea lua cu noi trofeul tău, căci dacă nu-l ucizi pe uscat îţi scapă.

   În apă se lasă repede la fund şi iese abia după câteva ceasuri la suprafaţă.

   — Lasă că vine el pe uscat, altminteri n-ar fi putut să-i înhaţe pe bieţii negri - răspunse tânărul - doar nu s-or fi dus ei chiar în râu să-şi umple ulcioarele. Haidem! adăugă el către căpetenie şi viitorul său ginere. Să mergem la locul unde se aţine hipopotamul! Tot o să mai treacă vreo jumătate de ceas până se vor frige antilopele şi în vremea asta putem fi înapoi.

   Cei doi negri nu mai şovăiră. Peste zi nu le era frică de hipopotam, care venea numai pe înserat să-şi caute prada.

   Drumul pe malul Rufigi-ului ţinu vreo zece minute, apoi ajunseră la un golf care se prelungea adânc pe uscat. Se opriră aici şi Mbogu zise cu teamă:

   — Masser, Guguna vine în loc ăsta. Ştie aici ia femei apă. Noi trimis războinici scapă le ele, dar mâncat şi pe ei. Mai bine lasă masser în pace la el.

   George râse cu poftă şi strigă vesel:

   — Cu atât mai mult vreau să-i viu de hac. Să ştiţi de la mine că până diseară l-am trimis pe lumea cealaltă. Poate chiar mai înainte, dacă vine pe uscat să doarmă niţel după masă. Să ne întoarcem acum să mâncăm şi noi, pe urmă mă înapoiez singur.

   — Nu, masser, mai bine lipseşte! îl sfătui Mbogu. Tu făcut şi aşa destul pentru noi, adus pe Njanda şi Bianga şi multă bucurie avem. Lasă pe Guguna în pace!

   — Pentru Dumnezeu! strigă tânărul, râzând. Credeţi într- adevăr că hipopotamul e un duh rău? Vă voi arăta eu că nu e altceva decât un hipopotam ca toţi hipopotamii. Haidem acum, că sunt mort de foame.

   Să fi ştiut George ce-l aşteaptă s-ar fi lipsit bucuros de hipopotam, dar tinereţea e încrezătoare şi nesocoteşte primejdiile. Se întoarseră în lagăr, unde îi aştepta friptura gata.

O VÂNĂTOARE PRIMEJDIOASĂ

   GEORGE MÂNCĂ CU MARE POFTĂ din antilopa gustoasă şi cum sfârşi îşi luă puşca, o încărcă, vârî câteva gloanţe în buzunar ca să le aibă la nevoie, căci din spusele Negrilor înţelese că va avea de-a face cu un hipopotam foarte şiret.

   Când vru să plece, Rujo şi Mbogu făcură o mutră foarte încurcată; nu le venea de fel la socoteală să-l însoţească.

   — Rămâneţi pe loc - le zise George - nimeresc eu şi singur. O să vă arăt eu vouă că nu mi-e frică de Guguna al vostru.

   Dar când îl văzură plecând, Rujo sări în picioare şi zise:

   — Nu, masser, Rujo spus că dă viaţa pentru masser; merge şi el.

   — Bine, vino, dacă vrei! Să nu-ţi fie frică, am spus că o să ucid hipopotamul şi eu mă ţin totdeauna de cuvânt - răspunse George simplu.

   Era bucuros să aibă pe cineva cu el, nefiind sigur că toţi oamenii lui Mofo fuseseră omorâţi şi dacă se aţinea vreunul pe acolo nu şi-ar mai putea încorda toată atenţia asupra hipopotamului.

   În drum spuse lui Rujo:

   — Eu o să fiu cu ochii aţintiţi numai asupra hipopotamului. Tu fii cu ochii-n patru ca să nu se apropie vreun duşman. Nu ştiu sigur dacă toţi oamenii lui Mofo sunt morţi şi nu se aţine vreunul pe acolo. Împotriva acestuia trebuie să mă aperi.

   — Rujo bagă bine de seamă - îl încredinţă Negrul - dar masser în mare primejdie când vrea împuşte Guguna. El duh tare rău.

   — Vom vedea noi. Tu fă-ţi numai datoria şi pe Guguna lasă-l în seama mea! răspunse tânărul, pe care încăpăţânarea Negrului îl cam scotea din fire.

   Ajunseră curând la golful unde îşi făcea mendrele hipopotamul. Rujo se uită cu frică în juru-l şi şopti:

   — Masser, colo aţine mereu Guguna. Masser ia bine

seamă, poate că e acum pe uscat şi năpusteşte la masser, până nu prinde masser de veste. Guguna tare şiret.

  — Îmi închipui, altminteri nu v-ar fi vârât spaima în oase, după cum a făcut-o - răspunse cu ciudă tânărul - tu rămâi aici, eu mă duc până la marginea tufişului unde bănuieşti că s-ar afla hipopotamul. Bagă însă bine de seamă să nu se ivească în vremea asta vreunul din oamenii lui Mofo!

  Rujo îi făgădui. Se vârî în nişte tufe de unde putea vedea tot cuprinsul golfului, fără a fi însă văzut. George ştia că se poate bizui pe el, numai să nu fie vorba de un duh rău.

  Porni agale pe marginea desişului care tivea golful. Între el şi mal era o fâşie îngustă de vreo patru metri.

  George se ţinea cât mai departe de apă. Primejdia putea veni mai ales din desiş şi era mai bine să fie mai aproape de el, deoarece o suliţă aruncată dintre tufe l-ar fi nimerit mai lesne dacă s-ar afla prea aproape de apă.

  Păşea foarte încet, fără să slăbească din ochi malul. Nimic nu turbura apa. Poate că hipopotamul se afla pe uscat, ceea ce iar înlesni lui George sarcina. Cu un glonţ l-ar putea doborî la pământ, pe când altminteri va trebui s- aştepte până ce se va întuneca.

  lată-l ajuns la locul descris de căpetenie. Se opri şi privi cu încordare apa. Nimic nu o tulbura. Cu neputinţă deci ca hipopotamul să se afle aici. Nici o creangă ruptă care să dovedească trecerea lui pe aici.

  Dar George nu bănuia cât de şirete sunt uneori aceste pachiderme. Stătea cu spatele la tufe şi privea spre apă. Soarele ardea, mâncase cam prea mult şi i se făcuse somn. Cu mare greu lupta împotriva oboselii. Îşi spuse că hipopotamul nu se va ivi înainte de apusul soarelui. Ce prost fusese că nu rămăsese cu camarazii în lagăr, să tragă un pui de somn! Ce-ar fi să se întoarcă?

  — Deodată auzi din tufiş un foşnet slab. Un pufăit ca de locomotivă îi ajunse la urechi şi din tufiş se năpusti hipopotamul înfuriat. Dacă ar fi rămas pe loc, dihania l-ar fi făcut piftie. Hipopotamul, care se repezise însă înainte, nu-l putuse atinge. Se întoarse acum fulgerător, dar George fu mai repede ca el. O detunătură şi hipopotamul se prăbuşi; glonţul lui George îl nimerise în umărul drept.

   Colosul stârni nori de praf în juru-i, zbătându-se niţel, apoi izbuti să se ridice de jos. Şi iar detună arma tânărului. Hipopotamul se prăbuşi, însă cu cele din urmă puteri se târî la mal şi cu un plescăit se dădu afund, împroşcând apa în jurul său.

   Deşi era sigur că-l nimerise, George ştia că vor trece ceasuri până ce trupul hipopotamului să iasă la suprafaţă.

   Se întoarse agale spre locul unde îl lăsase pe Rujo, care nu se clintise.

   — Masser, eu nu crezut că masser scapă cu viaţă - îi zise Negrul - asta fost Guguna, bătrân vrăjitor. Are încă tăietura făcută de Mbuna care vroit ucide la el, dar sfâşiat la dânsul îndată. Masser crede Guguna acum mort?

   — Mort ca toţi morţii - răspunse George, râzând - păcat numai că a mai putut ajunge la apă, acum trebuie să aşteptăm până ce va ieşi iar la suprafaţă. Trag nădejde că asta se va întâmpla încă înainte de a se întuneca. Te poţi duce acum să linişteşti oamenii din sat, hipopotamul nu vă va mai face nimic de azi înainte.

   — Dar dacă fost Guguna, înviază el iar, murmură Negrul. Să ia bine seama masser când o ieşi iar deasupra apei...

   — Măi da încăpăţânaţi mai sunteţi! făcu George râzând. Ai văzut doar cu ochii tăi că l-am nimerit bine. Ori nu cumva crezi că un duh rău nu moare de glonţ?

   — Guguna tare şiret, el ştie păcăleşte duşmanul - mormăi Negrul, cu îndărătnicie.

   — Atunci s-aşteptăm până ce va ieşi leşul la suprafaţă.

   Când ajunseră în lagăr, căpitanul întrebă cu încordare:

   — Ei, George, cum a mers? Împuşcăturile tale ne-au trezit din somn. Cel puţin să nu fi păgubit gloanţele degeaba.

   — Fii fără grijă, tată, i-am venit de hac. Lesne n-a fost, era într-adevăr o dihanie foarte primejdioasă. Păcat numai că a mai apucat să se lase la fund şi va trebui s-aşteptăm câteva ceasuri până să iasă iar. Dar fiindcă spuneai că tot vrei să mai rămânem niţel aici, nu face nimic.

   — Nu strică de fel să ne mai odihnim şi noi puţin. Acum culcă-te şi dormi! Va trebui să vâslim toată noaptea, ceea ce va fi destul de obositor, crede-mă.

   — Ai dreptate. Nu eşti de părere să-l trimitem pe Mbungu şi ai săi în sat? Sau crezi că se mai aţine vreunul din banda lui Mofo pe aici?

   — Păi să vezi; în lipsa ta unul din flăcăi a venit să ne spună că a auzit zgomot în tufiş şi a văzut desluşit o urmă, proaspătă - răspunse îngândurat căpitanul - trebuie deci să mai fie vreunul pe aproape. De aceea e mai bine să rămână negrii cu noi până la plecare. În afară de asta ne pot da o mână de ajutor să tragem leşul hipopotamului pe uscat. Pentru noi ar fi prea greu.

   Rujă strigă îndată, îndatoritor:

   — Da, masser, noi ajutăm cu plăcere când iese hipopotamul deasupra apei - numai să nu fie Guguna. La noi place carne a lui, dacă nu vrea mănânce masseri.

   — Nu, Rujo, nouă nu ne plac astfel de bunătăţi. Spune acum oamenilor voştri să fie cu ochii în patru şi să caute bine, poate dau de cel din banda lui Mofo, care ne-a scăpat.

   — Caută, masser! îl asigură tânărul negru.

   După câteva minute nu se mai vedea nici picior de negru. George se întinse în muşchiul moale din care Petre îi făcuse un culcuş şi adormi numaidecât.

   — Scoală, domnule George, ai dormit patru ceasuri încheiate! fură cuvintele cu care îl trezi credinciosul său camarad Petre. Cred că hipopotamul dumitale va ieşi la suprafaţă.

   George sări îndată în picioare.

   — Da, da, mă duc numaidecât să văd - răspunse tânărul - dar unde sunt negrii?

   — N-au mai dat semne de viaţă - răspunse căpitanul - nu face nimic, tot n-aveam deocamdată nevoie de ei. Când va ieşi hipopotamul îi adunăm iar prin câteva împuşcături.

   — Să ştii că au dat de urma fugarului - îşi dădu cu părerea George - n-au să se lase până ce nu vor pune mâna pe el. Drept să vă spun, n-aş vrea să fiu în pielea lui, deşi ticălosul şi-a meritat soarta. Eu mă duc la golf, să văd ce e cu hipopotamul.

   — Dacă s-a ivit, trage două gloanţe şi venim şi noi. Până atunci ne pregătim de plecare. N-ai vrea să te însoţească şi Petre?

   — Aş! Nu e nici o primejdie dacă mă duc singur. Mai bine să v-ajut vouă la strâns lucrurile, ca să veniţi cât mai repede după mine. Aşa dar, la revedere!

   George făcu un semn cu mâna camarazilor şi plecă voios ca un copil. Ajunse la golf şi cel dintâi lucru pe care-l văzu fu leşul hipopotamului, care plutea nu departe de mal. Părea însă să nu fie mort, căci se mişca şi se răsucea din când în când în loc. Se apropie şi mai mult de apă şi înţelese ce rost aveau acele mişcări ciudate. Crocodili uriaşi se înghesuiau în jurul leşului şi încercau să sfâşie bucăţi de carne din trupul lui. Dar pielea era atât de groasă şi tare încât izbuteau cu greu.

   Tânărul râse gândindu-se că negrii ar fi luat-o la fugă crezând că Guguna va ieşi teafăr din apă, ca să se ia după ei.

   George scoase revolverul din brâu ca să-şi cheme camarazii. Deodată îl cuprinse o teamă neînţeleasă şi deşi nu auzise nici cel mai uşor zgomot, simţea că e cineva îndărătul lui.

   Se întoarse fulgerător şi văzu un chip schimonosit de ură, care-l privea rânjind, cu un cuţit enorm în mână, gata să-l repeadă în el.

   Mişcarea pe care o făcu George îl scăpă de la o moarte sigură. Sări în lături, ferind lovitura, descărcând un glonţ în pieptul duşmanului, dar se poticni şi căzu în apă. Spre groaza lui, crocodilii îşi lăsară prada moartă, pentru a se năpusti asupra celei vii. Până la mal nu mai putea ajunge înot, deoarece nu i-ar fi lăsat timp crocodilii. Să descarce câteva gloanţe? La ce bun? Erau prea numeroşi; cel mult ar fi ucis doi-trei din ei.

   Deodată văzu plutind lângă el leşul hipopotamului. Fără să pregete se apucă de el şi încălecă în spinarea lui. Leşul se învârti de câteva ori, apoi porni la vale dus de curent.

   George se uită spre mal. Zări alergând din tufiş pe Rujo şi oamenii săi, pe când curentul îl îndepărta tot mai mult de mal. În juru-i crocodilii mişunau. Nicicând nu se aflase într-o mai mare primejdie ca acum. Ştia însă că nu trebuie să-şi piardă nădejdea, credincioşii săi camarazi vor face tot ce le va sta în putinţă să-l salveze. Deocamdată primejdia era foarte mare, căci o namilă ce crocodil stătea gata să-l înhaţe. George se crezu pierdut. Dar deodată detună o împuşcătură, crocodilul ţâşni afară din apă, căzu iar îndărăt şi începu să se zbată cu turbare, în vreme ce ceilalţi crocodili veneau în fugă să-şi sfâşie tovarăşul învins.

   George răsuflă uşurat când, întorcând capul văzu cele două bărci vâslite cu putere de camarazi, apropiindu-se din ce în ce. Sări în cea dintâi care-l ajunse, strânse mişcat mâna lui Petre care nimerise cu un singur glonţ crocodilul şi zise zâmbind:

   — Cât p-aci să dau de dracu cu Guguna ăla al lor. Cu atât mai mult mă bucur că i-am venit de hac.

   Ne putem închipui bucuria Negrilor că scăpaseră în sfârşit de „duhul rău". Dar nici a camarazilor nu fu mai mică după ce se văzură în larg, pe submarinul lor drag.

   Şi soarta vru ca seria aventurilor primejdioase să ia sfârşit pentru camarazii „Dox"-ului, care întorcându-se acasă, pe „Insula odihnei", avură parte de o viaţă liniştită. Nu-i vorbă, au mai întâmpinat ei peripeţii, dar acestea au fost de alt soi şi făgăduim cititorilor că li le vom împărtăşi şi lor, când va veni vremea.

SFÂRŞIT

Volumul 171

PRIZONIERI ÎN MADAGASCAR

   UN ADVERSAR PERICULOS.

   SUBMARINUL „DOX" se găsea cam la 8 kilometri spre est de Madagascar. Până în prezent căpitanului Farrow reuşise să se sustragă urmăririi distrugătorului francez (Vol. 92). În timpul nopţii, căpitanul căută un adăpost pentru submarin, în apropierea unei insule mici aparent nelocuită.

   Îndată după ivirea zorilor, servise micul dejun, după care se îndreptă grăbit spre turnul submarinului unde-l aşteptau primul ofiţer Rindow, doctorul, George şi cu Petre. Se discută situaţia prezentă a submarinului şi măsurile care se cereau luate în viitor.

   — Dacă-ar fi cum aş vrea eu, mi-ar place mai degrabă să navighez în continuare spre est şi să las Africa în spatele nostru, îi lămuri căpitanul pe interlocutorii săi. Suntem plecaţi de atâta timp de acasă, încât tânjim cu toţii după Insula Odihnei. Pe de altă parte, atât de mult înspre est, nu cred că se vor încumeta nici distrugătoarele, ce mişună în aceste ape, să ne mai urmărească.

   — Şi eu care mă visam în Congo-ul african, spuse George. Nu eşti de părere tată, c-ar fi îndeajuns să facem un ocol mai mare în jurul Africii? Nu le-ar da prin cap francezilor că am putea rămâne, astfel în apropierea lor, mai ales după ce ne-au ţinut aşa de mult în cleşte.

   — Poate că George are şi el dreptate, îi sări în ajutor doctorul. Poate că fantezia de anticipaţie a francezilor să se îndrepte într- adevăr spre est întrucât ştiu prea bine că tocmai acolo, în Mările Sudului, se află Insula Odihnei. Mai ştii, poate că au şi pus câteva capcane, acolo înspre est, chiar în timpul nopţii acesteia.

   — Acest punct de vedere mi se pare şi mie justificat, interveni şi primul ofiţer Rindow. Tocmai mai departe spre sud, vom avea şanse mai reduse să întâlnim vasele franceze. Mă gândesc să navigam vreo 30 de kilometri înspre est după care să mergem spre sud. Acest ocol îi putem face uşor.

   — Hm. Tot ce spuneţi, pare să aibă sens. Totuşi dacă ar fi după mine, vă spun încă-o dată, mai degrabă aş lăsa Africa în spatele nostru. Fireşte că înţeleg dorinţa lui George de a vizita Congo-ul şi mie mi se par indigenii congolezi foarte interesanţi, întrucât par a fi singurul care preferă, pe moment, Mările Sudului, mă voi subordona dorinţei majorităţii. Se pune întrebarea însă dacă n-ar fi mai bine să navigăm pe întuneric. Fireşte că n-avem a ne teme de nimic dacă o ţinem încă spre est un timp, cel puţin vom fi siguri că nu vom da, când ne vom întoarce către sud, de stânci, sau gherdapuri care ne-ar putea fi primejdioase. Pe de altă parte aici, în preajma acestei insuliţe, ne putem socoti la adăpost. Bineînţeles că va trebui să postăm o santinelă în partea de vest, pentru a putea supraveghea marea deschisă. De acolo s-ar putea apropia neobservat unul din distrugătoarele franceze; din fericire insula pare a fi nelocuită.

   — Da, aşa pare să fie, deşi ar fi de preferat să ne asigurăm mai întâi, printr-o cercetare amănunţită înainte de a da întâmplător peste vreun indigen, a fost de părere Rindow.

   — Asta-i de la sine înţeles şi încă de îndată, cu cât o facem mai repede, cu atât mai bine. Santinela ne va raporta neîntârziat orice mişcare suspectă de pe mare, întări propunerea căpitanul. Cred că va fi de ajuns dacă alcătuim o echipă formată din zece oameni, vor fi suficienţi pentru a scotoci insula. Dacă trăiesc oameni pe aici nu se poate să nu băgăm de seamă.

   — Cinci oameni suntem deja. Dacă-l includem şi pe Kard ne-ar trebuie 4 oameni pentru a completa echipajul, după care putem să începem, îi spuse George.

   Submarinul se afla foarte aproape de mal, deoarece golful era suficient de adânc, iar malul stâncos al insulei cădea aproape vertical în apele mării. De acolo, căpitanul îşi conduse submarinul direct în golf unde îl ancoră de doi palmieri zdraveni de pe mal. George coborî repede scăriţa ce ducea în interiorul submarinului, ca să-şi pună la cingătoare armele necesare, precum şi pentru a-şi îndruma tovarăşii de expediţie.

   Erau suficiente doar cuţitele şi pistoalele, cu care era mai uşor decât cu carabinele în desişul încâlcit al insulei.

   Rindow coborî şi el, urmând exemplul lui George, pentru a numi pe cei 4 marinari care urmau să-i însoţească. Câteva minute mai târziu, căpitanul predă comanda celui de-al doilea ofiţer, Braun, în timp ce George şi sărea primul, de pe puntea submarinului, pe uscat.

   Cercetarea insulei trebuia să înceapă prin străbaterea desişului, începând chiar de la marginea acestuia, în speranţa descoperirii unor urme de indigeni şi nu de animale. Dacă insula era locuită, nu se putea ca aceştia să nu-şi fi croit cărări în desiş, de-a lungul vremii, pentru a se putea apropia de mare.

   Membrii micii expediţii păşiră cu precauţie pe uscat, cercetând cu minuţiozitate fiecare tufă. Lungimea plajei părea să nu depăşească 200 de metri având o lăţime de circa 15 metri până la 20 de metri. Submarinul se găsea în zona sudică al acestui mal împădurit, astfel încât tovarăşii trebuiau să cerceteze numai partea dreaptă al acestuia. Deja ajunseseră aproape la capătul plajei, fără a găsi vreo urmă.

   Aşadar insula părea cu desăvârşire nelocuită, deşi se putea ca în partea cealaltă să se găsească totuşi cărări prin desiş care duceau înspre coastă.

   — Păcat, avem acum de executat o muncă foarte dificilă, căci trebuie să ne croim drum prin acest afurisit de desiş până-n partea vestică a insulei. N-avem ce face, dacă vrem să postăm o santinelă acolo, remarcă înciudat căpitanul.

   — Ei, pe aici se pare că s-a strecurat cineva. Urmele par destul de proaspete. Poate că am fost la rândul nostru observaţi; chiar în timpul nopţii, înainte de a acosta aici, strigă cu înfrigurare George.

   Toţi priviră cu atenţie ramurile rupte precum şi frunzele căzute pe jos în apropierea unui palmier în timp ce căpitanul zise: „George are dreptate, urmele arată a fi foarte proaspete. Acum trebuie să fim foarte atenţi, deoarece s-ar putea să avem în faţă nu un om, ci un trib întreg. Scoateţi pistoalele şi fiţi gata să trageţi imediat ce apare ceva suspect şi mergeţi în şir indian. Înainte!"

   George păşi primul pe cărarea îngustă, care din spatele palmierului ducea adânc în tufiş. Şi de data asta se observa, destul de clar, că această cărăruie trebuia să fie de dată foarte recentă. Ramurile şi crengile nu erau încovoiate ci păreau tăiate cu un cuţit foarte ascuţit. De aici concluzia că locuitorii insulei posedau arme, cel puţin arme albe. Cu atât mai mult se impunea prudenţă.

   George îşi încetini puţin mersul şi trăgea cu urechea pentru a auzi cel mai mic zgomot. Nu era exclus ca ei să fi fost supravegheaţi nu numai în timpul nopţii, dar şi acum în acest marş întreprins la lumina zilei. Eventuala santinelă postată de băştinaşi îi va înştiinţa pe aceştia fără întârziere de sosirea străinilor, dacă nu cumva a şi făcut-o. Ar putea în orice moment sa dea un atac prin surprindere. Dar deocamdată nu se auzea şi nici nu se vedea nimic alarmant. Treptat George trase concluzia că aici nu fusese decât un spion răzleţ. Acesta fireşte nu putea fi atât de primejdios, dar tatăl lui, care-i urma îndeaproape şi căruia- i împărtăşise opinia sa îi răspunse: „Fireşte, George, e posibil. Dar chiar dacă e vorba de un singur om, el poate fi primejdios, ba chiar mai primejdios decât un trib întreg de băştinaşi naivi. Nu degeaba şi-a ales el acest loc de rezidenţă, trebuie să fi avut un motiv întemeiat care să-l fi ţinut deoparte de societatea celorlalţi şi care ar putea reacţiona foarte neplăcut căci singurătatea impusă-i va fi în mod neaşteptat tulburată. Fii cu ochii în patru, ca şi până acum".

   După o jumătate de oră, insula a fost străbătută în întregime şi marinarii se regăsiră pe coasta de vest a ei. Aici de asemenea se întindea în lung şi lat o junglă deasă, dar de unde se oferea o privire liberă asupra mării.

   Cât despre misteriosul băştinaş care-şi croise drumul prin desişul încâlcit al insulei, nici pomeneală.

   — Drace. Asta-i într-adevăr ciudat. Doar am cercetat cu atenţie şi posibilele poteci laterale pe care şi le-ar fi putut croi, dar n-am descoperit nimic, oftă cu năduf căpitanul.

   Şi ceilalţi membri ai expediţiei mărturisiră că nu le-a bătut nimic ciudat fa ochi, până în prezent. Trebuia să se găsească neapărat un străin pe insulă, dar faptul că nu-l putuseră descoperi până acum, era destul de neliniştitor.

   Omul avea fără îndoială motive să se ţină ascuns, dar asta numai dacă făptuise ceva ce contravenea societăţii; fapt ce-l făcea cu atât mai primejdios. Cu siguranţă că s-ar apăra din răsputeri dacă ar simţi că este pe cale de a fi prins.

   — Trebuie să continuăm să-l căutăm. El reprezintă un pericol pentru noi. Ce s-a întâmplat George? strigă căpitanul.

   George o zbughise brusc în desiş, se aplecă şi se ridică triumfător cu un ziar în mână.

   — Trebuie să-l fi pierdut pe când şi-a croit drum printre mărăcini. Este o ediţie din Madagascar. Uite aici o notiţă care pare să aibă legătură cu omul nostru. George traduse articolul, care suna, după cum urmează:

   „Tâlharul şi criminalul de obârşie neagră, Hector a reuşit o evadare spectaculoasă din închisoarea locală, în noaptea dinaintea execuţiei sale. Hector, un uriaş adevărat şi-a omorât paznicul cu mâinile goale, i-a sustras cheile temniţei sale şi a părăsit netulburat regiunea. Se pune o recompensă pe capul acestuia viu sau mort de 1.000 de franci de către guvern. Hector este peste măsură de primejdios şi poate face uz oricând de armă. Oricine îl întâlneşte să anunţe imediat poliţia întrucât nimeni nu se poate împotrivi puterilor neobişnuite ale acestui criminal."

   După ce George termină de citit, privirile lor se întâlniră pline de îngrijorare. Căpitanul întrerupse în cele din urmă tăcerea:

   — Aşadar avem un vecin fermecător. Este mai bine cred dacă vom posta doi oameni de santinelă aici în loc de unul şi serviciul va fi mai uşor şi nu mi-ar plăcea să las singur pe nici un camarad să străbată singur tufişurile astea. Acest negru uriaş l-ar putea ucide pe nesimţite. Aşadar cine se oferă să facă de strajă aici mai întâi? Îi vom înlocui din oră în oră de îndată ce ajungem la submarin, voi da dispoziţiile necesare.

   — Rămân eu, bucuros aici, se oferi George repede. Poate se anunţă acest Hector şi n-o să mai aibă prilejul de a mai omorî pe nimeni.

   — Fii atent, George! Acest negru i-a reuşit spargere la o bancă din Madagascar şi să se sustragă urmăririi; pare să fie foarte primejdios. Petre, tu rămâi bineînţeles să-i ţii tovărăşie lui George. Bagă bine de seamă! îl preveni căpitanul.

   — Fiţi fără grijă, domnule căpitan. Voi avea grijă să mă ocup mai îndeaproape de Hector, în cazul că-l va ataca pe domnul George al nostru. Cred că trebuie să fie ascuns undeva-n tufişurile astea încâlcite, care ne înconjoară.

   — Cred şi eu! Poate că bănuieşte că suntem aici numai din pricina lui, pe de altă parte, pare să fie destul de instruit altfel n- ar fi luat ziarul cu anunţul fugii sale. Aşadar George, fii cu ochii în patru, rezumă Farrow.

   — Bineînţeles tată, n-o să-mi facă nimic! Dar n-ar fi mai bine dacă l-am căuta ceva mai riguros şi mai ordonat decât până acum?

   — Asta în nici un caz, n-ar avea nici un rost. Oricum nu intenţionăm să rămânem aici mai mult de o zi şi fiu văd de ce neam însuşi prerogativele guvernului francez. Hector va trebui să-şi ducă destinul său. Cred mai degrabă că barca lui a naufragiat la malul insulei după ciocnirea cu vreo stâncă submarină şi acum stă fără voia lui, prizonier şi el aici. Putem spune la rândul nostru că am avut noroc că n-am păţit la fel în întunericul nopţii trecute. Am fi rămas şi noi prizonierii acestei insule şi zău că numai de asta n- am fi avut nevoie! Deci fiţi în continuare cu băgare de seamă! Mai adăugă căpitanul şi dispăru cu restul trupei în desiş.

   În timp ce camarazii se îndepărtau, George îi şopti lui Petre:

   — Petre, ce părere ai, dacă am da o raită, până-n tufişul în care am găsit gazeta? Poate tot reuşim noi să-l prindem?

   — Nu, domnule George! Tocmai asta nu trebuie să facem în nici un caz! Am promis domnului căpitan să fim prevăzători. Nu trebuie să provocăm fără a fi provocaţi, se apără Petre.

   — Ei, poate că ai dreptate, aprobă George cu şovăială. Totuşi este păcat că am promis fără să mă gândesc mai temeinic. Sunt pe de altă parte convins că am reuşi să-l capturăm pe criminal, dacă am îndrăzni să mergem ceva mai adânc în desişul junglei.

   — Se poate şi aşa, dar tatăl vostru are oricum dreptate, când spune că n-are nici un rost să ne substituim autorităţilor franceze. Cu siguranţă că nu merită cruţare asasinul nostru de culoare, dar nici să-l vânăm ca pe un animal sălbatic nu se face.

   — Ai dreptate Petre, la asta nu m-am gândit. M-a apucat aşa dintr-o dată instinctul de vânătoare. Să aşteptăm, aşa dar, poate îi va veni lui ideea să ne atace. Dacă ne-a putut observa din tufiş poate că-i dă în gând să intre în stăpânirea pistoalelor noastre.

   — Lasă vină. O să ne cunoască mai bine decât i-ar place! Dar ce se întâmplă acolo? Din tufiş se auzi un zgomot ascuţit de parcă s-ar fi rupt brusc un copăcel. Camarazii priviră cu luare aminte într-acolo, cu pistoalele gata pregătite de tragere, pentru a preîntâmpina orice atac.

   De văzut nu puteau vedea nimic, căci stufărişul era mult prea des şi încâlcit, nu se mai auzi nimic în plus şi în cele din urmă George şopti:

   — Părea că cineva ar fi stat căţărat în copac şi, dintr-odată. Creanga pe care stătea s-ar fi rupt. Trebuie să fie undeva foarte aproape. Ce-ar fi dacă totuşi am cerceta puţin în jur? Poate că în căzătură s-a rănit grav şi-l putem învinge cu uşurinţă!

   — Şi ce facem apoi cu el? Nu-l putem duce înapoi, ca să-l predăm autorităţilor franceze. Iar ca să-l executăm chiar noi, nu cred că merge.

   — Din nou ai dreptate, Petre! Şi totuşi e supărător să-l ştiu atât de aproape şi să nu poţi să-i fac nimic! Dar mă bate gândul c-ar fi bine să ne îndepărtăm de tufişul cu pricina. Poate că-i un aruncător de cuţite, excelent şi n-aşi dori să-i servesc drept ţintă.

   Ambii camarazi păşiră câţiva metri în spate, apoi Petre spuse:

   — Să ne împărţim atenţia, domnule George! Unul din noi să supravegheze marea, iar celălalt să ţină sub observaţie desişul junglei.

   — Atunci poţi să te dedici mării, îl întâmpină George cu vioiciune, eu voi veghea ca domnul Hector să nu devină cumva vătămător. Dar nu cred să va întreprinde ceva, trebuie să aibă un foarte mare respect pentru armele noastre de foc.

   Petre se întoarse cu faţa la mare. George însă veghea cu străşnicie marginea pădurii de tufişuri şi copăcei, mai ales locul de unde i-a părut că a venit zgomotul de mai înainte. Dar oricât şi-ar fi forţat ochii, nu descoperii nimic care să dea de bănuit.

   Nici o rămurică nu se mişcă altfel ar fi tras fără zăbavă într- acolo. Deasemenea nu-i apăru brusc în faţă statura uriaşă a criminalului negru, cum spera în sinea lui.

   Timpul se scurgea încet. Nici Petre nu avea ce raporta. Din nou se auziră în cele din urmă trosnituri de rămurele în desiş, dar George lăsă să-i cadă dezamăgit pistolul, când din desiş păşiră doi marinari de pe submarin pentru a prelua schimbul. Uriaşul Kard era unul dintre ei şi George a fost foarte bucuros având în vedere potrivnicul cu care aveau de a face. El îi preveni la rândul său pe camarazi de tot ce se întâmplase şi-i atenţionă să fie cu cea mai mare băgare de seamă. Apoi păşi pe cărăruia pe care criminalul şi-o croise prin desiş. Petre îl urma îndeaproape gata să-i sară în ajutor în orice moment. Acum era destul de periculos să se meargă pe cărarea îngustă, deoarece adversarul le putea sări în spate în orice moment. Dat fiind puterea-i uriaşă pe care o dovedise prin omorârea gardianului său, nici chiar doi potrivnici astfel surprinşi n-ar fi fost o joacă prea mare pentru el.

   George examină mai întâi cu atenţie partea din dreapta a desişului, frângerea crengii se auzise de acolo. Şi Petre îşi rotea ochii în toate părţile pentru a nu fi surprinşi, deşi părea puţin probabil ca un negru uriaş de talia lui Hector s-ar fi putut strecura prin desiş fără a provoca cel mai mic zgomot. Cu toată prevederea celor doi, drumul pe cărare era cât pe ce să le fi fost fatal. Ei nu luaseră în considerare şiretenia calculată a negrului.

   Brusc trosni în stânga lui George o creangă şi, când acesta se întoarse, statura uriaşă a criminalului îi apăru în faţă.

   Uriaşul negru agita mâna dreaptă în care ţinea un cuţit imens şi ajunse atât de aproape de George încât acesta părea pierdut, fără putinţă de scăpare. Şi ca să pună capac la toate. George ajunsese atât de aproape de marginea cărării la întoarcerea sa bruscă încât atunci când voi să ducă mâna sa dreaptă la pistolul din cingătoare, o ramură ţepoasă a tufişului îl împiedeca să facă mişcarea.

   Pe moment era pierdut şi ceva străluci în soare pe lama de oţel al cuţitului ce se prăvălea implacabil asupra lui. Dar credinciosul Petre era la post. Scoase un strigăt de mânie din toţi rărunchii şi trase fulgerător. N-avu timp să ochească şi, precum mărturisi mai târziu, nici n-a avut intenţia s-o facă. Intenţiona pur şi simplu să atragă atenţia uriaşului negru asupra sa. Întâmplarea făcu să nimerească tocmai cuţitul acestuia. Lama se sparse şi sub impactul loviturii braţul negrului a fost deviat într-o parte. Pumnul uriaşului negru, în care ţinea mânerul cuţitului rupt, trecu foarte aproape de faţa lui George.

   Acesta izbucni de asemenea într-un strigăt de mânie şi îndreptă mânerul cuţitului ciuntit către Petre. Şi reuşi să-l lovească cu atâta forţă şi furie în frunte, încât lui Petre îi scăpă involuntar un geamăt de durere. De îndată îi podidi sângele din rana deschisă încât îi acoperi vederea. Dar uriaşul Hector îşi îndreptă atenţia din nou asupra lui George. Între timp, tânăr îşi eliberă braţul din tufiş dar nu putu nici el, la rându-i să ochească, atât de năvalnic şi de impetuos a fost atacul negrului. Trase fără a ochi. Se auzi un strigăt de furie ai acestuia care-i dădu siguranţa că-şi nimerise adversarul. Primejdiosului său potrivnic rana nu păru să-i pricinuiască nici un efect în afară de a-i mări furia. În momentul următor prinse încheietura mâinii lui George şi apăsă cu atâta forţă încât acesta scăpă pistolul. George cu greu îşi înfrână furia ce-l cuprinse. Dar adversarul său îşi ridică pumnu-i uriaş pentru al lovi cu putere în cap, numai că George reuşi să-şi smulgă cu stânga pumnalul din cingătoare şi pară de jos în sus lovitura nimicitoare a negrului. Lama ascuţită a acestuia pătrunse adânc în antebraţul potrivnicului său care se trase fără voie înapoi. O asemenea rezistenţă nu bănuise la tânărul său adversar. Dar George, la rândul său îşi dădu seama că pe termen lung nu se putea opune forţei uriaşului. El aştepta acum în orice moment să intervină Petre, mai ales că pe negru îl apucă o asemenea furie, că-şi dezveli dinţii într-un rânjet de-a dreptul înspăimântător, întocmai ca un animal de pradă, repezindu-se într-un salt impetuos asupra lui George. Din nou încercă curajosul tânăr să pareze loviturile negrului cu lama pumnalului său, dar de data aceasta nu-i reuşi, iar groaznicul său adversar, cu o lovitură decisă, îi aruncă pumnalul din mână. Acum George se găsea în faţa lui complet lipsit de apărare, însă, între timp, îşi revenise şi Petre, din uluială şi durere. Înainte ca uriaşul negru să-i poată da lovitura decisivă lui George, Petre păşi înainte, deşi sângele care-i curgea şiroaie din frunte îl orbea pe jumătate, îi aplică negrului o lovitură de pumn atât de puternică şi bine ţintită, încât îl făcu să se poticnească şi să se dea înapoi. Eliberându-şi în acest fel încheietura mâinii, George folosi cum putu mai bine răgazul acesta, ca să-şi tragă la repezeală al doilea pistol ce-l purta asupra lui.

   Acum negrul uriaş îşi îndreptă întreaga-i furie asupra lui Petre, dar acesta reuşi să-şi tragă la rându-i cuţitul din cingătoare, tocmai când adversarul, spumegând de mânie, era la câţiva centimetrii de el, vrând să-l înşface. Se părea că-i mult mai puternic, îndemânatic şi mai bine antrenat decât Petre.

   Iute ca fulgerul l-a făcut la rândul său pe Petre să se poticnească şi să dea înapoi şi acum ridică pumnul grozav ca un ciocan uriaş, pentru a-l lăsa să se prăvălească asupra lui Petre, lovitură care dacă-ar fi reuşit era mortală.

   În acelaşi moment răsună împuşcătura lui George care, între timp, a putut ochi în linişte. Odată cu bubuitura împuşcăturii, uriaşul îşi ridică mâinile în sus, se întoarse pe călcâie şi se prăbuşi cât era de lung la pământ.

   II.

   UN MONSTRU AL ADÂNCURILOR.

   ANEVOIE, DE ABIA RESPIRÂND, îşi şterse Petre încă-o dată sângele de pe ochi zicând:

   — Mulţumesc din inimă, domnule George. Aţi tras la ţanc. Nu m-aş fi putut apăra în nici un caz împotriva acestui uriaş. Era mult mai puternic şi mai îndemânatic decât mine. Pe deasupra mă simt slăbit în urma loviturii îngrozitoare cu cuţitul ciuntit, pe care mi-a aplicat-o deasupra ochilor. A fost într-adevăr o luptă atât de înverşunată cum nu-mi amintesc să fi avut una. Mă bucur că ucigaşul ne-a atacat în primul rând pe noi şi a făcut prima mişcare. Cu siguranţă camarazii care tocmai ne-au schimbat ar fi fost asasinaţi de acest uriaş. Ar fi intrat în posesia a patru pistoale şi poate ar fi reuşit să ne înlăture unui câte unul.

   — Bineînţeles, că a fost primejdios din cale-afară. La un moment dat nu mai dădeam nici o ceapă degerată pe viaţa mea dacă tu n-ai fi intervenit la timp. Da, putem să ne felicităm acuma, că lucrurile s-au potrivit cum e mai bine. Dar hai să-ţi pansez fruntea chiar dacă o să-ţi fac un bandaj provizoriu. Doctorul Bertram va trebui să ţi-o coase. Rana mi se pare foarte largă şi adâncă, zise la rândul lui George.

   În ciuda protestelor lui Petre, George îşi scoase mica trusă de prim-ajutor, cu care erau prevăzuţi toţi marinarii de pe submarin şi-i legă provizoriu rana adâncă. Se întoarse alergând înapoi spre coasta de vest a insulei, unde stăteau de pază cei doi camarazi ai săi, care erau neliniştiţi din cauza împuşcăturilor auzite şi le spuse ce li s-a întâmplat.

   Erau acum eliberaţi în parte de povara de a supraveghea în continuare desişul junglei de teama pricinuită de un posibil atac ai negrului şi-şi puteau dedica acum atenţia supravegherii mării.

   Dar la întoarcerea lor spre submarin, pe cărarea îngustă, avură surpriza să găsească lângă cadavrul negrului pe căpitan, pe doctor, pe primul ofiţer Rindow şi alţi camarazi atraşi şi ei de zgomotul împuşcăturilor.

   — Slavă Domnului! exclamă căpitanul, după ce George îi zugrăvi repede desfăşurarea luptei. Acum ne-am eliberat, în sfârşit de o mare grijă. Dar să îndepărtăm cadavrul de pe potecă şi să-l ducem undeva în desiş. Poate găsim un loc mai liber unde putem să-l îngropăm. Chiar dacă a fost un criminal, acum prin moarte şi-a ispăşit faptele, sau o parte din ele.

   Camarazii, târâră leşul greu în tufiş, găsiră însă în curând un luminiş unde săpară repede, cu ajutorul cuţitelor, o groapă nu foarte adâncă, unde-l îngropară. Se întoarseră apoi cât putură de repede pe submarin, unde doctorul Bertram a trebuit să dezinfecteze şi să coase rana lui Petre, aşa cum bănuise George chiar de la început Petre a trebuit chiar să se întindă câtva vreme în pat, până ce contuziile şi umflăturile dobândite în luptă s-au retras cât de cât.

   George, la rândul său, a trebuit să-şi schimbe costumul care a avut mult de suferit în timpul luptei pe viaţă şi pe moarte. După aceasta rămase nehotărât cum să-şi întrebuinţeze restul zilei. Şi cum până la amiază mai erau trei ceasuri bune, se hotărî să pescuiască nişte peşti care ar fi fost bineveniţi să mai varieze puţin lista de meniuri de pe bordul submarinului. Îşi spuse că tocmai aici în acest mic şi liniştit golf va găsi o pradă bogată şi de aceea se hotărî să-şi arunce undiţele chiar de pe puntea submarinului. El agăţă o bucată de metal la capătul undiţei, o momeală lucitoare pentru a atrage peştii. Firul undiţii era înfăşurat pe o mulinetă care permitea să o arunce departe şi să se desfăşoare. După ce o aruncă cât mai departe, o trase încet spre sine astfel încât momeala să poată atrage peştii mai mici şi să nu fie prea tentantă pentru răpitorii mari.

   Într-o jumătate de oră, George reuşi să prindă câteva exemplare de peşti. Doctorul Bertram care-i privea interesat, îl asigură că erau comestibili şi dintre cei mai şi gustoşi peşti din cei ce se puteau găsi în apele acestea.

   Pentru masa căpitanului, la care participau doctorul, inginerul

Hagen şi ofiţerii prezenţi la bord, erau peşti suficienţi, dar George mai voia să prindă un exemplar şi pentru credinciosul Petre, fără a cărui ajutor, în ultima clipă, ar fi zăcut mort undeva prin hăţişurile acestei neînsemnate insule.

   Din nou, George aruncă cu un avânt impetuos undita. Aceasta zbură cam 30 de metri prin aer până când momeala de metal plescăi în apă. Apoi prinse să tragă domol de sfoară.

   Reuşi să înfăşoare cam 10 metri de aţă, când simţi o smucitură, ca şi când ceva ar fi înghiţit momeala.

   Dar de data acesta era vorba cu siguranţă de un alt fel de peşte, după cum şi-a dat seama din violenţa smuciturii! Repede a înţeles că trebuie să desfăşoare sfoara undiţei după caz, cu multă îndemânarea altfel sfoara s-ar fi rupt, oricât de rezistentă şi trainică ar fi fost ea. Întâi trebuia să obosească peştele. Şi dacă era un exemplar foarte mare, acest proces ar fi durat cel puţin o oră întreagă. Asta ar fi însemnat că el, care iniţial plecase la pescuit, un sport uşor practicat cu undiţa, să se trezească la „vânătoare", care de obicei se practică cu cangea!

   De îndată ce simţi prima smucitură, George a tras de sfoară cu toată puterile spre el, pentru ca să se înfigă bine cârligul în gâtlejul peştelui. Şi asta se pare că i-a reuşit, întrucât acesta trase cu atâta putere de sfoară, încât George de-abia a putut s-o desfăşoare de pe rolă, pentru a nu se rupe.

   Zbârnâind încă, o mai lăsă să se desfăşoare vreo 15 metri, apoi începu, încet, s-o frâneze. Şi acum începea adevărata luptă. Tot timpul trebuia să fie atent, dacă sfoara se întindea prea mult, s-o lase să se desfăşoare de pe rolă. Dar de îndată ce peştele dădea cel mai mic semn de oboseală, trebuia s-o înfăşoare, din nou. Era extrem de obositor şi epuizant mai ales că soarele ardea foarte tare şi razele sale cădeau pieziş pe puntea submarinului, dar lui George nu-i păsa prea mult. El se bucura de perspectiva prăzii şi chiar lupta cu peştele uriaş îi făcea plăcere, deoarece nu era una obişnuită. Cum un pescar experimentat îşi dă pe loc seama după felul cum „muşcă" şi cum „trage" cu ce fel de peşte are de-a face, el şi-a dat seama că-n regiunile astea existau poate peşti pe care nu-i cunoştea de loc.

   Oricum părea să fie un exemplar colosal, trecuse deja o jumătate de oră şi nu dădea semne de oboseală. Curând începu să-l doară mâinile, şiroaie de sudoare i se prelingeau de pe frunte şi faţă şi aproape că şi-ar fi dorit în sinea lui, ca sfoara să se fi rupt. Dar îşi învinse curând oboseala şi-şi spuse că, mai ales acum, că se luptase atât de mult cu el, nu trebuia să cedeze ci să-l obosească şi să-l scoată în sfârşit din apă. Deodată, sfoara nu se mai întinse, deveni lejeră, încât de-abia apuca s-o înfăşoare, cât de repede putea, când, la vreo 10 metri ţâşni, drept în sus, un corp strălucitor în soare. Era tot din neamul bonitelor, un exemplar cum nu mai văzuse, de peste două ori mai mari ca cei prinşi anterior.

   Dar ce-l împinsese oare să-şi părăsească elementul său natural apa, pentru a face acest salt îndrăzneţ, în sus?

   — Atenţie, George, îl avertiză doctorul, e posibil ca peştele să fi fost atacat de vreun rechin.

   George ajunsese deja la o concluzie asemănătoare şi folosi acum teama prizonierului său, în propriul avantaj. Fireşte că la vederea acestui exemplar uriaş de bonită, George îşi dădu seama imediat că va mai trece multă vreme până îl va obosi şi va reuşi să-i aducă pe punte. Repede ca fulgerul înfăşură el acum rola întrucât nu întâmpina nici o rezistenţă. Peştele prizonier se simţea acum oarecum protejat de scheletul metalic al submarinului. Poate că va reuşi acum, după ce a micşorat suficient sfoara, cu o smucitură zdravănă să-l treacă pe punte.

   Brusc, doctorul Bertram scoase o exclamaţie de groază şi arătă spre apă. George privi şi el într-acolo şi de spaimă uită să mai înfăşoare rola. Prin apa clară a mării o umbră uriaşă se îndrepta direct spre submarin. Nu-şi putea crede ochilor, întrucât un astfel de monstru nu mai văzuse niciodată.

   Era de formă rombică, după câte putu să-şi dea seama, lat de 8 metrii şi lung de cel puţin 12 metri. Şi după ei monstru îşi târa o coadă lungă, de forma unui şarpe.

   Era un calcan-tigru de care-şi amintea numai că citise undeva şi despre care se spunea că se încurca uneori în etravele vaselor în porturile tropicale, pe care era în stare să le tragă de la mal. Iată că avea în faţă un asemenea exemplar. Uită pe dată şi de prada sa, care se va fi refugiat între timp undeva între malurile abrupte ale golfului.

   Se uita cu ochii holbaţi, spre neasemuita creatură, care cu înotătoarele sale de pe pântecele său larg, şerpuia cu mişcări unduitoare lângă prora submarinului.

   Faţă de lungimea şi lăţimea nemaipomenită a monstrului, coada de formă rotundă a acestuia, prevăzut cu o ţeapă, cu ajutorul căreia calcanul putea aduce daune uriaşe, părea destul de scurtă; dac-ar fi avut cel mult un metru şi jumătate, până la doi metri lungime.

   — Doctore, eu aşa ceva n-am văzut în viaţa mea. Asta pot s-o spun că un aşa un monstru ar fi în stare să înghită un om pur şi simplu. Într-adevăr extrem de interesant, se entuziasma George.

Cât trebuie să cântărească oare?

   — Pe puţin 60 de chintale, răspunse doctorul. Dar să ne îndepărtăm de balustradă, dacă se mai apropie, poate deveni primejdios aici.

   — Doar n-o să sară pe punte, râse George. Cred mai degrabă că e în căutarea peştelui pe care tocmai îl pescuiam eu. Va renunţa curând, căci nu-l va găsi imediat. Mă miră numai că vânează peşti aşa de mari. Hrana sa obişnuită constă doar în scoici, crabi şi altele de felul acestora.

   — De acord dar cred că mirosul de sânge, provenit din rana peştelui care s-a prins în undiţa ta, l-a ademenit încoace. Oricum ar fi, zbaterile bonitei tale par să-l fi enervat.

   — A, dar, pare să-i fi dat de urmă!

   Ca un fulger ţâşni masa întunecoasă a calcanului înainte pentru a dispare parţial sub submarin. George se aplecă mult peste balustradă. In dorinţa lui, de a urmări mişcările calcanului, nu băgă de seamă că sfoara undiţii i se încolăci în jurul braţului. Tocmai pusese, mai devreme, deoparte prăjina undiţei sale, după ce observase calcanul, nici nu-i trecuse prin cap să urmărească vechiul său vânat.

   Brusc se arcui acum coada calcanului, chiar în faţa lui încoace şi în colo, astfel încât, fără să vrea, George dădu înapoi ca să nu fie atins de ţepii înfiorători, urmă apoi o manevră bruscă a monstrului către stânga, cu care prilej dispăru sub masa submarinului. George păli, pe când doctorul îi spuse râzând:

   — Da, da, dragă George! Aceste bestii nu sunt chiar atât de inofensive, ţi-o spun eu! Când a plescăit din coadă probabil că şi-a zărit prada şi s-a repezit asupra ei cu furie. Acum putem însă să ne sprijinim fără grijă de balustrada punţii şi să vedem ce se mai întâmplă.

   George nu aşteptă să i se spună de două ori. Îşi biruise prima teamă şi se apropie pentru a privi mai bine-n apele acum învolburate. Calcanului i se puteau zări doar înotătoarele de pe partea stângă a pântecului. Cu mişcări abia perceptibile acesta se ţinea aproape de suprafaţa apei plutind în derivă. Sigur că bonita înspăimântată se pitise pe undeva şi acum vânătorul îşi aştepta prada, ca să se repeadă asupra ei.

   — Păcat că n-avem ce face cu el. Dacă ar putea fi prezentat anatomic ar putea constitui podoaba oricărui muzeu de specialitate, ihtiologic, vreau să spun. Dar este absolut exclus să putem face ceva în această privinţă. Nu cred c-ar fi greu de ucis, dacă Jan Brike ar apărea acum pe punte lângă tunul său. Ce spuneţi domnule doctor, încercăm? Anumite părţi cum ar fi craniul

ar putea totuşi fi preparate.

   — Nu ne-a făcut nimic. Şi apoi nu produce daune de felul acelora care le produc rechinii. Ce-i drept ar fi un bun trofeu de vânătoare, dar mai bine cere-i părerea tatălui vostru, uite-l că tocmai urcă pe punte, replică doctorul.

   Căpitanul Farrow care tocmai păşise pe punte, se interesă de mersul lucrurilor. George îi povesti urgent întreaga poveste cu calcanul, ale cărui înotătoare masive de ia piept erau încă vizibile, de pe puntea submarinului, deşi acesta încă nu-şi părăsise locul său de pândă de sub acesta. În sfârşit îl rugă.

   — Tată, n-ar putea Jan Brike cu una din loviturile sale de tun măiestre să-i răpună? Avem un vânt prielnic care bate de la vest şi e puţin probabil ca detunătura pricinuită să poată fi auzită de vreunul din vasele franţuzeşti chiar dacă ar fi să treacă prin apropiere.

   — Poate că în privinţa detunăturii să ai dreptate, consimţi căpitanul şovăitor, dar nu cred că putem trage foloase din uciderea calcanului. Bineînţeles că am putea obţine trofee unice dintr-un aşa un exemplar. Ei bine, o să-i dau de ştire lui Jan Brike, dar între timp să transportăm peştii care vor constitui meniul nostru.

   Căpitanul dădu ordinele necesare tunarului Jan Brike care de- abia aştepta ocazia pentru a-şi proba încă odată capacităţile. Apăru pe punte cu o repeziciune demnă de luat în seamă, urmat de ajutoarele sale, care purtau două proiectile. George se aplecă din nou peste balustradă căutând să ademenească cumva calcanul să iasă de sub chila submarinului, dar acesta nici nu se gândea să facă aşa ceva. Dintr-odată simţi şi văzu totodată o zvâcnire înaintea înotătoarelor masive ale acestuia, concomitent cu un salt năvalnic al peştelui anterior vânat de George, în formă de torpilă, care să tot fi fost de lungime de vreun metru un metru şi ceva. Acesta ţâşni prin faţa submarinului spre marea deschisă, pentru a se pierde în larg.

   De îndată se puse în mişcare şi monstruosul calcan, cu înotătoarele dorsale împroşcând apa. Străduindu-se să-l vadă George se întinse cât era de lung, strigându-i artileristului:

   — Repede, repede Jan, acolo. Repede-ţi spun, altfel ne sca...! atât mai putu George să exclame, pentru că în acelaşi moment căzu el însuşi. Sfoara undiţei se întinse brusc şi cum ea era înfăşurată în jurul braţului lui George, care şi aşa stătea mult aplecat peste balustradă, o smucitură a fost de ajuns pentru a-l proiecta în valuri. Un strigăt de groază izbucni de pe buzele tovarăşilor săi aflaţi pe punte, întrucât se găsea în imediata apropiere a calcanului furios. Cel puţin se putea felicita că nu s-a întâmplat asta când peştele vânat de el s-ar fi scufundat. Atunci George ar fi fost la rândul lui, legat cum era de sfoara unditei, târât în adâncuri. Şi aşa însă situaţia lui părea fără ieşire căci înainte ca tovarăşii săi să poată lansa o barcă de aluminiu de pe punte, s-ar fi înecat întrucât valurile îi acopereau mereu capul. Unde mai pui pericolul de a fi observat de calcan. Acesta s-ar fi năpustit asupra lui, răzbunându-se pentru insuccesul vânătorii sale de până acum. Muşcătura acestuia ar fi fost suficientă pentru a tăia un om în două.

   Jan Brike îşi încarcă în mare grabă tunul abia eliberat de husă dar după ce luă linia de ochire nu îndrăzni să tragă de frică să nu-l nimerească pe George care se afla în apropierea nemijlocită a monstrului.

   Tânărul se dezmetici acum din paralizia ce-l cuprinsese, cauzată de neaşteptatul impact cu apa. Pipăi cu mâinile în jurul lui, în vreme ce se lăsa târât de sfoară, după pumnalul ce nu-l părăsea niciodată, ţinut de cingătoare. A avut norocul să-l găsească la locul lui şi, dintr-o lovitură tăie sfoara undiţei.

   Răsuflând uşurat băgă de seamă cum calcanul trecu ca o umbră pe lângă ei, îşi puse la loc pumnalul şi începu să înoate liniştit îndărăt spre submarin.

   Le făcu chiar cu mâna un semn liniştitor tovarăşilor săi de pe punte, dar observă că aceştia continuau să fie cuprinşi de groază şi disperare. Privi înapoi spre calcan şi-i îngheţă sângele în vine, când văzu că acesta făcuse la rându-i cale întoarsă şi se grăbea acum să-l ajungă.

   Poate că el însuşi contribuise la aceasta, prin secţionarea unditei, viteza bonitei crescuse simţitor ne mai fiind silită să tragă greutatea lui George, iar calcanul pierduse orice speranţă de a-l mai ajunge. Zărindu-l pe George şi-l alese ca pe o pradă mult mai uşoară. Să tot fi fost vreo 50 de metri depărtare de submarin, dar la viteza pe care o putea dezvolta calcanul, asta nu însemna nimic. Dar George nu se dădu bătut. Se luptase el în trecut şi cu rechini, o va scoate el cumva la capăt şi cu calcanul, cât o fi el de uriaş. Se întoarse pe spate şi făcu pluta. Astfel putea mai bine să-i observe mişcările. Cu mişcări aproape unduitoare acesta se apropia tot mai mult. Părea să-şi dea seama că o astfel de pradă nu mai întâlnise, deveni prudent şi se apropie cam la vreo 10 metri depărtare de George, dându-i târcoale lateral.

   La rândul lui, tânărul se întoarse şi el neslăbind monstrul din ochi, urmărindu-l cu atenţie mişcările, aşa încât la nevoie să poată evita un atac frontal al acestuia. Calcanul păstra aceeaşi distanţă de circa 10 metri depărtare dându-i mereu târcoale dintr-o parte în alta. Pentru curajosul tânăr erau momente îngrozitoare, căci nu ştia când va fi atacat şi de la o asemenea apropiere şi situaţie monstrul părea şi mai înspăimântător, de cum era în realitate.

   Şi Doamne, numai să-i fi văzut gura cu dinţii cât nişte fierăstraie şi ţi-ai fi pierdut de tot cumpătul!

   Deodată auzi voce lui Jan Brike care-i striga din răsputeri:

   — Repede sub apă, domnule George, trag acum!

   George înţelese numaidecât că o lovitură bine ţintită a tunarului lor ar putea însemna salvarea. Şi cât de repede putu, s-a dat la fund. Dacă trecu o secundă de când îl înghiţise valurile, când auzi bubuitura înăbuşită a tunului lui Brike şi iarăşi după o secundă când îi simţi efectul ei în explozia produsă în apropiere care dislocă corpul calcanului. Şi atât de năprasnic a fost efectul detunăturii, încât îi păru că i-a spart timpanele.

   Începu să facă mişcările necesare pentru a reveni la suprafaţa apei unde-l întâmpinară loviturile puternice ale valurilor cauzate de explozie, amestecate cu spumă. Aproape de el calcanul se lupta cu moartea. Înotătoarele puternice băteau apa ca pe o tobă într-un vârtej ameţitor, dar presiunea stârnită de valurile astfel răscolite se dovedi de bun augur tânărului, deoarece îl duseră departe de vecinătatea primejdioasă a agresorului său, care se lupta cu moartea.

   Luptă un timp cu sine, pentru a-şi reveni din slăbiciunea şi ameţeala pricinuită de şocul exploziei proiectilului, apoi începu să înoate spre submarin.

   De data aceasta nu-i mai reuşi să înoate cu toată forţa de care era altă dată în stare, deşi îşi aduna toată rezerva de energie, de abia reuşea să înainteze.

   Camarazii de pe submarin observară de îndată slăbiciunea lui şi când George îşi îndreptă, cu greutate, atenţia spre submarin, văzu cum, în mare grabă era adusă pe punte o barcă de aluminiu.

   Bonita îl purtase vreo 100 de metri de submarin şi acum îi venea extrem de greu să parcurgă distanţa care, în alte condiţii, ar fi fost o floare la ureche pentru el. Îi venea din ce în ce mai greu să înoate şi ameţeala pe care crezuse că o învinsese, reveni. Luptă din răsputeri să se ţină la suprafaţă, deşi îi venea să se lase în voia sorţii. Preţ de o secundă, cochetă cu ideea de a se lăsa să se scufunde tot mai adânc şi mai adânc... Numai să doarmă, să adoarmă, chiar de-ar fi să fie şi somnul de veci.

   Dar nu, trebuia şi era impus să se întoarcă la submarin, doar îl aşteptau acolo toţi camarazii împreună cu tatăl său.

   Şi când din nou ridică capul într-un ultim efort, ca să privească spre submarin, deşi parcă o ceaţă deasă îi întuneca privirile, reuşi să distingă că în scurt timp, camarazii îngrijoraţi au lansat la apă barca de aluminiu.

   De o parte şi de alta vâsleau credincioşii marinari Petre şi Kard şi sub ritmul impus de ei barca parcă zbura pe valuri.

   Această privelişte a fost pentru George ca un îndemn de luptă pentru salvarea sa. Câteva secunde mai trebuia să reziste şi apoi era salvat. Dar după încă zece metri de înot deznădăjduit, o crampă muşchiulară i-a paralizat întregul corp.

   Încercă să se opună din răsputeri, dar membrele sale nu-i mai dădeau ascultare, nu mai era în stare să mai înainteze nici măcar un metru. Barca de aluminiu, în care în afară de cei doi vâslaşi Petre şi Kard, se mai aflau doctorul şi căpitanul, era acum la vreo treizeci de metri depărtare.

   Deznădăjduit, încercă să mai înainteze cât de puţin, dar nu-i reuşi. Şi dacă mai putea să se ţină doar câteva secunde la suprafaţa apei, apoi paralizia membrelor sale va fi totală.

   Îşi mai ridică încă o dată braţele în sus, un strigăt nearticulat îi izbucni din gâtlej, apoi începu să se scufunde. Se considera pierdut, deoarece nu mai avea absolut nici o rezervă de energie, care să-i permită să se ţină cel puţin la suprafaţa apei. Se scufunda din ce în ce mai mult. Cei puţin îi reuşi să-şi ţină respiraţia, să reţină aerul pe care-i mai avea cât mai mult în plămâni, deoarece undeva într-un colţ al inimii sale îi mai rămăsese totuşi o firimitură de speranţă.

   Şi apoi simţi, chiar în clipa când un nou acces de slăbiciune îl cuprinse, de astă dată general, o apucătură zdravănă de mâinile instinctiv ridicate în sus.

   A fost smuls cu forţa din adâncuri şi adus la suprafaţa apei, atunci văzu din nou lumina soarelui şi a putut respira în voie iar alături barca salvatoare, peste a cărei margine se aplecau chipurile familiare al tatălui său şi al doctorului şi apoi îşi pierdu cu desăvârşire cunoştinţa.

   III.

   O CURSĂ PERFIDĂ.

   CÂND SE TREZI DIN NOU, George se simţi atât de bine, încât dădu să se ridice imediat. Zăcea culcat pe puntea submarinului şi doctorul Bertram stătea aplecat asupra lui. Cu blândeţe, dar cu hotărâre îl împinse înapoi spunându-i:

   — Slavă Domnului, că n-ai fost rănit de ţepii calcanului. Ai suferit de catalepsie, dragă George şi pot spune că a fost un noroc că ai perceput efectul exploziei atâta timp cât erai sub apă. Deci spui că te simţi, bine? Nu simţi nici un disconfort, nu ameţeşti, nu- ţi vâjâie capul, n-ai nici un fel de dureri?

   — Nu, dragă doctore, nimic din toate astea, dimpotrivă, mă simt atât de proaspăt şi sănătos ca niciodată, îi răspunse vesel George. Fireşte, când zăceam acolo fără apărare, fără să pot face o mişcare şi mai ales când am început să mă scufund, am avut senzaţia că s-a zis cu mine. Pot spune, că asta n-a fost o aventură frumoasă. Interesantă da, a fost ce-i drept; şi nu cred că altui om i se mai poate întâmpla lesne aşa ceva.

   — Te cred, George îi replică doctorul. Şi mai cred că-i greu de crezut că alt om şi-ar dori să treacă vreodată prin ce ai trecut tu înainte. Aşa, ia să încercăm acum să ne ridicăm, dar cu prudenţă. Omule, dar am zis cu prudenţă! Ei pare că-i totul în ordine, ce-i drept!

   George, dintr-un salt s-a ridicat, se scutură ca un câine abia ieşit din apă, apoi alerga repede până la balustrada punţii şi privi după urma calcanului.

   — S-a scufundat deja, remarcă doctorul. Dar Peter este în căutarea unui harpon, pe care vrea să-l arunce după blestematul de calcan. Sper să-i dea de urmă. Ei, vrei să iei şi tu parte la expediţie, George? N-ar fi mai bine să te schimbi mai întâi?

   — Dar este atât de cald, îi răspunse George alergând spre barca de aluminiu, pe care Kard o ţinea aproape de bordul submarinului. Trebuie neapărat să fiu de faţă când monstrul va reapărea din adâncuri.

   Căpitanul tocmai urca scăriţa din turn şi apăru pe puntea submarinului, ţinând în mână un flacon de medicamente, pe care îl rugase doctorul să-l aducă. Clătinând din cap, cu reproş şi îndoială, se uită spre George, care în acel moment tocmai îşi făcea vânt peste balustradă în mica barcă de aluminiu ancorată încă lângă pupa submarinului. Mirat şi neîncrezător, totodată, îşi puse în buzunar flaconul şi se apropie la rândul său de balustradă.

   — Ei George, dar ştii că ne-ai speriat de moarte, pari să fii inepuizabil, un alt om de-ar fi trăit aşa ceva, ar mai zace pe undeva jumătate mort, pe când ţie-ţi arde de noi aventuri. Te simţi chiar atât de bine?

   — Bineînţeles, tată. Regret numai că a trebuit să vă sperii atât de tare. Sigur că nu m-am simţit în largul meu când bonita mi-a făcut vânt peste bord. Păcat că a scăpat, pentru vă tocmai un asemenea meniu îmi imaginam pentru masa de prânz. Hai coboară şi tu să fii de faţă, când vom aduce la suprafaţă calcanul!

   — E de la sine înţeles că vin. Vine şi doctorul pentru că tocmai el va fi în măsură să ne spună ce părţi putem păstra şi conserva ca trofee. Dar George, bagă de seama să nu vii prea mult în atingere cu ţepii de pe coada calcanului.

   Râzând George îi promise că va fi cu băgare de seamă Căpitanul şi doctorul coborâră imediat în mica barcă de aluminiu şi în acelaşi timp apăru şi Petre cu un harpon greu în mână. Ei îl alesese pe cel mai greu din câte avusese la dispoziţie, având intenţia să-l arunce cu cea mai mare putere în jos, pentru a putea străpunge carcasa groasă şi rezistentă a calcanului.

   La dorinţa lui Petre se dispuseră astfel în barcă încât pe partea lui Petre, pe bancă, să fie numai el singur, aşa încât barca să se înalţe ceva mai mult decât pe partea cealaltă, întrucât ştia că pe partea sa barca se va înclina cel mai mult când va fi să arunce cu putere harponul. Mai încercă să manevreze astfel încât dă poată vedea în apă la o adâncime foarte mare, pentru a distinge contururile calcanului şi, într-adevăr, undeva în adânc i se păru că zăreşte umbra masivă a acestuia. Acum uriaşul marinar ridică harponul cu ambele mâini, îl clătină de câteva ori pe deasupra capului, pentru a căpăta viteza necesară şi apoi. La un moment dat, aruncă arma grea cu toată puterea de care dispunea în jos.

   Natural că, înainte de aceasta, verifică încă odată dintr-o privire odgonul de care era legat harponul, ca să fie astfel dispus pentru a nu se încurca la derulare. Iar acuma funia groasă se derula cu mare viteză pe măsură ce harponul pătrundea în adâncul mării. Brusc, funia se „lăsă moale" semn că harponul îşi atinsese ţinta, adică lovise giganticul trup al calcanului.

   Petre apucă funia groasă şi o trase spre el cu băgare de seamă. Chipul sau se lumină de bucurie când funia se curbă iarăşi, după care spuse mulţumit:

   — Cred c-am nimerit. Da, da, cred că pot să trag monstrul la suprafaţă.

   Într-adevăr cu sforţări supraomeneşti înfăşură el, mână după mână, funia groasă. Camarazii se apropiară să-i dea o mână de ajutor. Cu precauţie, pentru a nu mişca harponul de la tocul său, traseră în sus, metru după metru, întreg odgonul. Faţa lui George strălucea de bucurie când îi strigă doctorului Bertram: domnule doctor, coada cu ţepii uriaşi trebuie s-o preparăm neapărat şi dacă se poate şi capul, cu gâtlejul acela grozav. Dar George nu-şi termină bine fraza când urmă o zguduitură.

   În momentul următor vânătorii se treziră, claie peste grămadă, pe fundul bărcii de aluminiu.

   Harponul ieşise cumva din corpul calcanului. Râzând şi blestemând după caz, se ridicară numaidecât. Câteva cucuie suferiseră ei, nici vorbă, dar nu îndeajuns să le strice buna dispoziţie, mai ales că după ce priviră peste bord, văzură corpul uriaş al calcanului la o distanţă de circa zece metri, plutind.

   De fapt, începea iar încet să se scufunde, dar Petre şi stătea la pupa pregătit pentru o nouă încercare cu greul harpon în mână. De data asta văzură toţi cum harponul se înfipse cu mare putere în trupul calcanului.

   Acum însă, cârligul trebuie să se fi înfipt foarte bine, lucru ce se observă destul de uşor, de îndată ce reîncepu operaţia de înfăşurare a odgonului. Încetişor, calcanul ajunse la suprafaţa mării.

   Acum era vorba să reuşească să-l remorcheze până ia puntea submarinului, căci nu era deloc posibil să-l taie lângă mica barcă de aluminiu, frânghia groasă a fost fixată bine, de îndată ce-şi îndeplinise funcţia, apoi Farrow şi George apucară şi ei fiecare câte o vâsla şi cu putere sporită îndreptară barca spre submarin.

   Era o muncă cu adevărat istovitoare să tragi calcanul greu după tine chiar prin apă. Bineînţeles că munca mergea extrem de încet. Dar cei patru vâslaşi nu-şi îngăduiră nici o clipă de răgaz, mânuind vâslele cu regularitate şi forţă, în timp ce doctorul Bertram supraveghea cu temere harponul, ca nu cumva acesta să se desprindă şi să fie nevoiţi să reînceapă anevoiosul proces. În cele din urmă munca chinuitoare a luat sfârşit.

   Mica ambarcaţiune se opri lângă submarin şi mai mulţi marinari înşfăcară. Unul din agresorii lui îi întoarse mâna la spate atât de puternic încât abia se mai putea odgonul pe care îl întinse

Petre, pentru ca la comanda doctorului, calcanul să fie, cu grijă, rostogolit pe punte.

   Acum începea iarăşi o muncă istovitoare, acea a despărţirii capului de trunchi, aşa cum îşi exprimase dorinţa George, pentru ca doctorul să-l prepare cum se pricepea el mai bine, pentru conservare. Declarase chiar că pentru o aventură deosebită se cuvenea un trofeu deosebit.

   Sub stricta supraveghere a doctorului lucrară o bucată de vreme, chiar Petre şi Kard, atât cu cuţitele cât şi cu fierăstraie. Deosebit de grea s-a dovedit străpungerea platoşei calcanului, pielea acestuia asemuind-se unui glaspapir grosolan, în care lamele cele mai ascuţite ale cuţitelor se toceau rapid. În sfârşit, munca cea mai grea şi mai anevoioasă a fost dusă la bun sfârşit: capul, coada cu ţepii primejdioşi şi-o mare bucată din pielea vârtoasă a monstrului marin au fost pe puntea submarinului şi apoi duse în cală.

   Corpul masiv al calcanului din care se desprinsese bineînţeles harponul, începu să se scufunde încetul cu încetul în apele clare ale golfului în care submarinul îşi căutase adăpostul.

   George se aplecă iarăşi peste balustrada buclucaşă urmărind cu interes scufundarea în adâncime a monstrului ciopârţit, asupra căruia se năpustiră din toate părţile, mai micii prădători, peşti şi crabi, care-şi vroiau fiecare partea din prânzul neaşteptat.

   Dar nu toţi musafirii aceştia, mai mult sau mai puţin poftiţi, erau ocupaţi cu prânzul, alţii mai găseau răgazul să-şi mai plătească vechi poliţe, răfuindu-se între ei. Era o învălmăşeală pestriţă pe care George o privea cu interes crescând, până ce uriaşul stârv dispăru cu totul în adâncul golfului.

   Voia tocmai să urce scăriţa în turn, pentru a-i ajuta pe doctor la prepararea trofeelor, când zări din întâmplare cele doua santinele pe care le puseseră de veghe pe insulă, alergând grăbite spre plajă.

   De departe încă, strigară:

   — Vin două nave franţuzeşti, par a fi distrugătoare.

   — Pregătiţi-vă de scufundare, răsună imediat comanda căpitanului. Toţi cei aflaţi pe puntea submarinului se grăbiră acum să urce scăriţa care ducea în turn de pe punte, pentru a coborî marea scară de fier înspre interiorul submarinului. Între timp cei doi marinari care au făcut de pază şi veneau acuma alergând înspre submarin, desprinseră odgonul cu care era ancorat submarinul de cei doi palmieri zdraveni de pe malul insulei, săriră repede la bord şi-i raportară căpitanului, care mai rămăsese cu George pe punte.

   — Am văzut doi nori negri de fum, domnule căpitan. Veneau în mare viteză încoace şi cu ajutorul ocheanelor ne-am putut da seama că au fiecare câte patru coşuri masive şi se apropie cu o viteză colosală. Ne-am grăbit cum am putut, am tăiat-o prin pădure, domnule căpitan.

   — Ei, ne mai rămâne atunci timp suficient pentru scufundare, observă liniştit Farrow. O luăm încă puţin în direcţia est, bineînţeles, sub apă, apoi vom observa prin periscop dacă ne vânează pe noi sau nu. Poate că-l caută tocmai pe Hector. Să sperăm că nu-i vor găsi mormântul, ne-am dat doar toată osteneala să ne facem treaba cum se cuvine, urmele nu sunt prea vizibile. Dacă totuşi vor descoperi mormântul, nu le va fi foarte greu să descopere că noi l-am împuşcat pe negrul asasin şi l-am înmormântat pe insulă. Oricum, să avem măcar grijă să nu fim descoperiţi prea uşor. Aşa, acum repede în submarin şi să începem pregătirea de scufundare în golf.

   Foarte repede şi cu mişcări vioaie cei doi matrozi dispărură în turn. Căpitanul îi urmă numaidecât, pentru a da comenzile necesare, în timp ce George urcă ultimul scăriţa, pentru a închide gura de acces.

   Pe când era încă ocupat cu operaţia asta, electromotoarele şi începură să zumzăie, apa năvăli în forţă în tancurile de balast şi corpul de oţel al submarinului a început să se scufunde.

   Căpitanul a făcut un ocol Ia mare distantă de insulă, în timp ce vasul se scufunda tot mai mult, viteza de deplasare crescu.

   În curând apa acoperi toată puntea submarinului, doar o parte din turn mai rămase afară, iar când submarinul a fost complet sub apă, căpitanul Farrow răsuflă uşurat.

   Submarinul coborâse la zece metri adâncime, întrucât apa în preajma golfului era foarte limpede, chiar la această adâncime putea fi descoperit dacă unul din distrugătoare ar fi trecut prin apropiere. Dar aşa ceva nu putea să se întâmple, căpitanul ar fi zărit de la distanţă primejdia şi ar fi ordonat scufundarea până unde orice vizibilitate ar fi fost exclusă. Periscopul se înălţa acum doar cu câţiva centimetri deasupra apei. Nu erau şanse de a fi remarcat dinspre vest de unde veneau acum distrugătoarele franceze, întrucât soarele care bătea pieziş, zădărnicea orice observaţie datorită fenomenului de reflexie. Nu-i vorbă nici Farrow nu putea de la o depărtare aşa mare să-şi facă o idee despre ce se întâmplă acolo, întrucât marea scânteia ca aurul.

   Constatând cum stau de fapt lucrurile a dat comenzile necesare pentru reluarea mersului. N-ar fi vrut să rişte, să dea peste-un recif accidental plasat în calea sa şi Ia o viteză mare a

submarinului, coliziunea era inevitabilă.

   Îndărăt nu se vedea nimic şi la fiecare metru pe care-i câştiga submarinul, îndepărtându-se de insulă, pericolul de a fi descoperit se micşora şi el.

   După ce se îndepărtase cinci sute de metri de insulă, în stânga şi dreapta ei apărură distrugătoarele inamicului.

   Şi ele şi-au încetinit mult viteza şi acum pluteau în micul golf, care până adineauri servise de port submarinului.

   Farrow îşi opri din mers vasul, pentru că acum voia să vadă mişcările inamicului şi de ce se opriseră în golf, se scurse un sfert de oră, când din desişul insulei, apărură siluete. Erau marinari, care odată ajunşi la mal, se aruncară în apă şi înotară spre unul din distrugătoare!

   Se adeveri bănuiala căpitanului, că aceşti oameni străbătuseră insula de la vest şi nu se poate să nu fi descoperit locul pe unde fusese târât cadavrul lui Hector. Probabil c-au descoperit şi groapa pe care au cercetat-o să vadă dacă într-adevăr este cadavrul lui Hector sau nu. Concluzia se impunea de la sine. Înaintea lor au fost oameni şi aceştia nu puteau fi decât membrii echipajului Dox.

   Acum regretă Farrow că zăbovise atât de mult în regiunea asta. Nefiind decât la o depărtare mai mică de 600 metri de insulă, se folosi acum, doar de o parte minusculă a periscopului - invenţie a inginerului Hagen, pentru a-şi supraveghea potrivnicul.

   Se distingea clar că ofiţerii ambelor distrugătoare cercetau suprafaţa lucioasă a apei cu ocheane puternice. Puteau descoperi periscopul submarinului oricât de puţin s-ar fi înălţat deasupra apei.

   Nu era recomandabil nici să se îndepărteze, deoarece dâra lăsată de deplasarea periscopului prin apă ar putea fi şi ea uşor descoperită. Hotărî să mai aştepte puţin. Dacă distrugătoarele şi- ar fi mărit brusc viteza, i-ar fi rămas timp destul, să tragă periscopul complet în jos şi să se scufunde imediat. Sub apă poate i-ar reuşi manevra şi să treacă pe sub vasele franceze.

   Dar cele două moderne şi rapide distrugătoare nu păreau să facă nici o preparativă de plecare. Probabil că se dezbătea în cabina ofiţerilor, cu hărţile regiunii pe masă, măsurile ce trebuiau întreprinse, se făceau presupuneri asupra poziţiei sau cursului submarinului. Dacă ar fi bănuit numai că acesta se găsea chiar în imediata lor apropiere, atunci ar fi reacţionat altfel.

   Trecu o jumătate de oră până ce se distinse o oarecare agitaţie pe punţile de oţel ale vaselor de luptă, pe care era desfăşurat şi fâlfâia tricolorul Franţei. Dar nu luară curs spre submarin cum bănuise la început căpitanul, ci din nou făcură un ocol larg, pe fiecare din cele două părţi ale insulei câte un vas şi porniră în goană spre vest.

   După ce dispărură la orizont, Farrow se întrebă în sinea lui. Ce putea să însemne asta? Aveau oare ordin să nu depăşească anumite limite, navigând în apele Madagascarului? S-au convins într-adevăr de soarta criminalului Hector? Sigur, lucrul cel mai important acum era că au plecat. Putea intra din nou în golf şi cel puţin până seara să rămână acolo. Bineînţeles că în acesta eventualitate santinelele de pa coasta de vest trebuiau să-şi reiese locul. Mai întâi aveau menirea de a constata dacă distrugătoarele plecaseră într-adevăr. De aceea porni motoarele făcu un mic ocol spre sudul insulei, de unde se putea constata că într-adevăr vasele franceze părăseau aceste ape şi încă într-un tempo susţinut. Norii groşi de fum din urma lor se îndepărtau şi se micşorau în fiecare clipă. Se prea poate că intenţionau să aducă ajutoare, dar aceasta necesita timp. Între timp întunericul salvator se va înstăpâni peste toată firea, uscat şi ape. Din nou făcu căpitanul un ocol, mai mare de astă dată, având ca ţintă finală insula. Urmări până în ultima clipă, distrugătoarele care se îndepărtau din ce în ce mai mult.

   Da, din partea lor nu era de aşteptat nici un pericol.

   Dacă santinelele îşi luau acum postul în primire, pe partea de vest a insulei, puteau să-l anunţe din timp, dacă cumva făceau cale întoarsă. Aşa ceva nu era însă de aşteptat.

   Căpitanul ordonă să se dea din nou drumul la apa din tancurile de balast şi submarinul reapăru în apele golfului.

   Bineînţeles că între timp, cercetase cu ajutorul periscopului malurile împădurite ale insulei, dar nimic nu păru să-i dea de bănuit. Ancoră în acelaşi loc, ca mai înainte - locul cel mai propice unei operaţii de acest gen şi de îndată ce deschise uşiţa turnului că şi debarcă doi marinari pe care Farrow îi instruise să se grăbească să-şi ia postul în primire, străbătând insula, de-a curmezişul, prin pădure şi să fie cu mare băgare de seamă. Cele două odgoane fuseseră deja aruncate şi legate de palmierii cei mai trainici de pe mal.

   Se făcuse deja ora mesei, jumătate din marinari printre care şi santinelele luaseră deja masa.

   La masa de prânz fură aduşi preparaţi cum trebuie peştii pe care George îi prinsese înainte de a trăi aventura cu calcanul. Peştii aveau un gust minunat şi mai ales George flămânzit de cele întâmpinate le făcu în general onorul.

   După o oră fură trimişi marinarii de schimb pentru a înlocui camarazii de veghe. La început nu se remarcă absenţa lor, dar după un timp, căpitanul se interesă dacă aceştia şi-au făcut apariţia pe punte.

   — Să sperăm că nu li s-a întâmplat nimic. Doar să nu fi avut Hector complici cu care a evadat pe insulă! Trebuie să verificăm şi această posibilitate.

   — Daca ar fi fost angajaţi într-o luptă nu se poate să nu fi auzit, a fost de părere George. Ar fi găsit doar răgazul să-şi scoată pistoalele de la cingătoare. Mă gândesc să mai dau o raită cu Petre prin vestul insulei, după o masă atât de îmbelşugată o plimbare ne va prinde tocmai bine. Ne vom grăbi tată, pentru a nu te lăsa în nesiguranţă prea multă vreme!

   — Bine, tinere fie! Să sperăm că au întârziat din motive bine întemeiate. Nu e prea regulamentar şi asta trebuie să le-o spun la întoarcere. Acum grăbiţi-vă, nu mă lăsaţi să aştept prea mult, aşa cum mi-aţi promis, îi sfătui căpitanul.

   — Nu, nu tată, ne vom grăbi cât vom putea, promise George, care între timp îi făcu semn lui Peter şi acum îşi făcu vânt peste balustrada submarinului, pe plajă.

   Petre se pregătea să facă la fel, şovăi un moment, se apropie de căpitan şi-i spuse în şoaptă:

   — Domnule căpitan, mă înşel eu sau ceea ce văd acum sunt ţevile unor arme îndreptate din desiş spre noi?

   — George, vino repede înapoi, am uitat să-ţi spun ceva, strigă la rândul său căpitanul pe un ton care voise să-l facă să pară cât mai liniştit. Mirat. George dădu să îndeplinească rugămintea tatălui său. Mai întâi l-a îndemnat să se grăbească şi acum îl chema înapoi. Ce putea să aibă aşa de important de împărtăşit? Dar după ce fu în faţa tatălui său acesta îi spuse cu voce înăbuşită.

   — George, calmează-te, nu te trăda printr-o mişcare nesăbuita! Petre tocmai m-a atenţionat, că a zărit nişte ţevi de carabină iţindu-se din spatele tufişurilor. Cel puţin şase am putut eu număra, deşi este foarte posibil să mai fie şi altele. Camarazii noştri au fost prinşi cu siguranţă. Să vedem ce putem face.

   — Bineînţeles că trebuie să facem tot posibilul să-i eliberăm. Problema se pune cu cine avem noi de-a face. De unde au apărut oamenii ăştia şi încă înarmaţi?

   — Ţi-o spun eu, zise îndată căpitanul străfulgerat de o idee. Sunt marinari de pe distrugător. Pariez că au rămas mai mulţi oameni pe uscat, pentru a cerceta, dacă noi nu ne găsim undeva în apropiere. Ne-au luat prin surprindere. Marinari lăsaţi ca santinele şi aceştia, între timp or fi dat de ştire şi distrugătoarelor, prin ceva semnale discrete. Între timp iată că s-a scurs o oră şi

jumătate, vasele inamice trebuie să pice dintr-un moment în altul.

   — Atunci să coborâm în interior şi să ne luăm tălpăşiţa. Pe camarazii noştri îi vom elibera mai târziu. O să-i eliberez şi din temniţele Madagascarului de va fi necesar, îşi întări cu un gest ameninţarea George.

   — Da, pe moment asta-i singura soluţie, a fost de acord Farrow. Dar trebuie s-o facem astfel încât să fie cât mai puţin bătător la ochi. O grabă prea mare ne-ar strica acum. Întrucât oamenii de pe insulă ar putea deveni primejdioşi.

   Într-un pas de uşoară plimbare dădură să urce cei trei camarazi din nou în turn. De îndată ce ar fi fost în interiorul turnului n-ar mai fi avut a se teme de gloanţele marinarilor francezi. Pereţii de oţel constituiau o protecţie sigură.

   Căpitanul era pe punctul de a urca scăriţa când de pe ambele părţi ale insulei se năpustiră distrugătoarele. Toate tunurile erau în poziţie de tragere, cu servanţii pregătiţi lângă ele. În acelaşi timp se iviră şi cei şase marinari din dosul tufişurilor cu ţevile armelor îndreptate spre camarazi.

   Unul dintre francezi strigă, aspru:

   „Nimeni nu mişcă, altfel tragem imediat. Sus mâinile!" întrucât cei şase marinari stăteau la cel mult douăzeci de metri distanţă, nu le mai rămânea camarazilor nici o altă alternativă decât să se supună.

   Distrugătoarele erau şi ele la distanţă atât de mică acum, încât orice rezistenţă, sau încercare de fugă, ar fi fost dinainte sortită eşecului.

   Unul din distrugătoare se apropie încet, cu tunul în poziţie de tragere îndreptat spre submarin, cu elicea vasului la nici doi metri de acesta.

   Un ofiţer păşi pe punte şi salută, după care spuse: „Îmi pare extrem de rău, căpitane Farrow, că trebuie să vă declar prizonier. Trebuie să duc vasul dumneavoastră în Madagascar, dar dacă îmi daţi cuvântul că nu veţi întreprinde nici o tentativă de fugă, atunci puteţi să rămâneţi la bordul submarinului. Fireşte că va trebui să navigaţi înaintea noastră".

   Farrow se uită împrejur cu multă atenţie. Nu. O tentativă de evadare pe moment era exclusă, iar rezistenţa, pură sinucidere. Să se fi terminat oare cu viaţa liberă, frumoasă pe care o duseseră? Chiar dacă lui personal sau oamenilor săi nu le-ar fi putut aduce cine ştie ce acuzaţii, submarinul era cu desăvârşire pierdut, fie nimerea în custodia francezilor, fie era distrus.

   Şi cum ar mai fi ajuns apoi la Insula Odihnei unde marinarii submarinului îşi aveau sălaşul şi familiile?

   Poate că vor găsi totuşi o posibilitate de evadare, chiar în Madagascar fiind. Acum situaţia părea fără ieşire căci dacă nu-şi dădea cuvântul ar fi fost luaţi imediat ostateci pe unul din distrugătoare şi submarinul ar fi fost condus de un echipaj format din marinarii vaselor franceze. Hotărî de aceea să se dea prins de bunăvoie. Aşa că uitându-se spre căpitanul francez zise:

   — Sunt de acord, având în vedere că orice rezistenţă-i inutilă! Mă predau şi vă dau cuvântul că nu voi face nici o încercare de a fugi! Voi merge înaintea dumneavoastră către Madagascar!

   IV.

   ÎN MADAGASCAR.

   — MĂ BUCUR, CĂ AŢI JUDECAT ÎNŞELEPT, domnule căpitan, răspunse francezul. Permiteţi-mi să mă prezint, sunt căpitanul Etoupe. Vă asigur încă odată, că regret întâmplarea ce mă face pe mine să vă iau prizonier. Dar datoria mea mai presus de toate. Am bănuit că vă veţi ascunde lângă această insulă pustie şi după ce am descoperit cadavrul lui Hector, am fost convinşi că aţi fost pe uscat. Am lăsat şase marinari aici, convinşi că după plecarea noastră vă veţi întoarce şi veţi posta santinele pe coasta de vest. Aşa s-a şi întâmplat. Marinarii dumneavoastră au fost prinşi şi oamenii mei mi-au semnalat, cu oglinzi reflectorizante, că v-aţi întors în golf Bineînţeles că am venit în mare grabă încoace.

   — Aţi procedat minunat, recunoscu Farrow cu amărăciune. Trebuia să-mi fi dat seama. Dar am căzut în cursă. Eu sunt de vină că lucrurile s-au petrecut astfel, eu o să trag consecinţele. Voi porni de îndată, ca să-mi aflu soarta cât mai curând cu putinţă.

   Francezul dădu acum ordin celor şase marinari de pe ţărm să-i elibereze pe prizonieri. Era un gest cavaleresc din partea lui, subliniat şi prin aceea că le dădu permisiunea acestora de a-şi păstra armele.

   Pe de altă parte sublinia încă odată faptul că Farrow trebuia să respecte cu stricteţe toate cele convenite, prin acord verbal. Tocmai datorită cavalerismului francezului, trebuia şi el să se dovedească la înălţime.

   Cei şase marinari francezi săriră în apă şi înotară înspre unul din vasele franceze. Cele două vase de război lunecară încet, ieşind din apele golfului. Căpitanul Farrow dădu ordin să se pună în mişcare motoarele Diesel şi urmări vasele franceze cu viteză. Navigă printre ele şi în trecere îi strigă lui Etoupe:

   — Vrem să mergem cu viteză, dacă vă convine, domnule căpitan.

   — Sigur, mergeţi cu toată viteza cu care sunteţi în stare. Noi vom păstra aceeaşi viteză şi încă pe deasupra, dacă va fi necesar, îi replică francezul.

   Tocmai asta voia Farrow să verifice. Era absolut necesar să întreprindă o încercare de evadare, odată ajunşi în Madagascar şi pentru asta trebuiau evaluate corect forţele inamicului. Dădu drumul motoarelor să meargă cu viteza maximă şi când acestea atinseră cu adevărat turaţia maximă, îşi dădu seama că în adevăr distrugătoarele puteau dezvolta o viteză încă şi mai mare.

   Dar şi aceste îşi atinseseră plafonul de viteză maximă, lucru uşor de dedus după norii extremi de denşi care arătau că motoarele navelor franceze lucrau şi ele la puterea maximă.

   Căpitanul dădu acuma ordin să se pună în funcţiune compresoarele şi submarinul îşi crescu vertiginos viteza, aproape ţâşnind înainte. Norii de fum ai vaselor franceze se îngroşară şi mai mult, dar viteza acestora spori numai în mică măsură. Submarinul ţâşni acum cu o asemenea viteză, încât îşi permise luxul să ocolească distrugătoarele ce goneau şi ele cu toată viteza. Văzu în trecere, cum ofiţerii francezi de pe puntea de comandă îşi scuturau capul cu neîncredere. O asemenea viteză întâlnită la un submarin nu mai avuseseră şansa să cunoască. Căpitanul dădu acum comandă să se oprească compresoarele ca să nu suprasolicite maşinile. Apoi continuă marşul rapid cu distrugătoarele urmărindu-l strâns de aproape.

   După câteva ore de călătorie într-un astfel de tempo, se distinseră în zare ţărmurile Madagascarului. Farrow nu ştia unde trebuia să ancoreze, de aceea încetini. Nu întârzie mult şi căpitanul Etoupe care-i înţelese atitudinea se apropie cu vasul său de submarin şi-i strigă prin portavoce.

   — Debarcăm în fortul Dauphin pe coasta de sud-est, navigaţi înainte!

   Submarinul prinse din nou viteză. Curând se văzu şi fortul şi căpitanul distinse încă de la mare depărtare că întregul chei era înţesat de oameni. Etoupe îşi va fi încunoştinţat fără îndoială telegrafic superiorii, de marea captură care îi reuşise. Nu după mult timp se putea observa o companie întreagă de trupe coloniale franceze care aştepta să-i facă recepţia pe chei. În faţa companiei nu se zăreau decât doi ofiţeri, dar Farrow bănuia că adevărata primire i se rezervase cu fastul de rigoare la comandatura fortului, unde vor fi fiind şi alte personalităţi.

   Încet, naviga de-a lungul cheiului şi ancoră. Cei doi ofiţeri francezi salutară şi căpitanul mulţumi la rândul său.

   Părăsi apoi turnul urmat de George, coborî pe punte şi săriră amândoi pe chei. Imediat cei mai în vârstă dintre ofiţeri păşi în faţă şi se prezentă politicos:

   — Căpitan Delons. Camaradul meu se numeşte Parau, locotenent Parau. Vă rog să mă urmaţi, domnule căpitan Farrow, vă voi conduce acum la comandamentul nostru. Cine este domnul? întrebă el, indicând spre George. După ce Farrow îl prezentă ca fiind fiul său, căpitanul francez adăugă politicos:

   — Îmi face o deosebită plăcere, domnule, să-l cunosc pe viteazul dumneavoastră fiu, de ale cărui fapte de eroism am luat şi noi cunoştinţă. Fiul dumneavoastră vă poate însoţi, desigur. Marinarii şi ofiţerii submarinului sunt consemnaţi însă la bordul submarinului! Domnul comandant va hotărî ce se va întâmpla cu ei. Cazul dumneavoastră nu este aşa de simplu, domnule căpitan.

   — Vă cred şi eu, spuse Farrow zâmbind, poate că împreună cu domnul comandant al dumneavoastră vom găsi o soluţie viabilă.

   — Mă tem că nu va fi uşor, remarcă grav ofiţerul. Comandantul nostru e puţin ciudat. Trebuie să procedaţi cu luare aminte şi să găsiţi un ton corespunzător. Nu vă pot de nici un sfat, nu am voie să o fac oricât de mult aş dori. Ultimele cuvinte le adăugă în şoaptă şi mai adăugă în aceeaşi manieră.

   — Nu trebuie să trageţi concluzia, domnule căpitan că toţi ofiţerii francezi vă sunt duşmănoşi. Cei mai mulţi dintre ai noştri vă admira, ba mai mult regretăm, că i-a reuşit căpitanului Etoupe capturarea dumneavoastră. Dar el nu şi-a făcut decât datoria.

   — Vă mulţumesc mult, pentru aceste vorbe. Ştiu cel puţin că am de-a face cu adversari care respectă legile cavalerismului! Şi poate comandantul dumneavoastră să fie el cât de ciudat, n-o să- mi taie doar imediat capul.

   Între cei doi ofiţeri francezi, păşeau tatăl şi fiul de-a lungul cheiului şi George abia se putea stăpâni să nu izbucnească în râs văzând chipurile negrilor băştinaşi care îi priveau ca pe nişte animale minune. Acum urcau un drumeag, marcat de tufişuri dese, trecură apoi printr-o poartă uriaşă care dădea într-o curte şi mai vastă, înconjurată din trei părţi de construcţiile masive ale unor cazărmi.

   De asemenea în curte păşiră soldaţii, în total trei companii, în faţă stăteau mai mulţi ofiţeri, care salutară de îndată ce căpitanul urmat de fiul său fură prezentaţi. Cel mai mare dintre ofiţeri păşi în faţă şi se prezentă la rândul său ca maiorul Vautour. Îi rugă pe căpitan şi pe fiul său să-l urmeze la comandament.

   Ofiţerii parcurseră micul coridor, care ducea spre cazarma principala, unde erau situate birourile comandamentului. Comandantul fortului, generalul Coupeur îi primi pe camarazi într-

unul din birourile lui de lucru. Se dovedi a fi un omuleţ în vârstă, cu o faţă galbenă umflată şi o mustaţă în furculiţă. Părea să fie un francez de modă veche şi după privirea cu care îi măsură pe Farrow şi pe George nu se putea prevesti, din partea lui, nimic bun.

   În sfârşit îşi drese glasul şi spuse chicotind pe un ton ascuţit:

   — Hi, hi, iată-l deci pe vestitul căpitan Farrow. Şi pe la fel de vestitul său fiu. E o încântare, domnilor!

   — Plăcerea este de partea noastră, domnule general, soldaţii viteji sunt preţuiţi întotdeauna, chiar dacă fac parte din tabăra inamicului, spuse calm căpitanul.

   Coupeur făcu mai întâi o mină mirată, râse măgulit şi spuse:

   — Pari să fii un adversar cu obiceiuri cavalereşti, domnule căpitan. Cu atât mai mult regret că trebuie să vă supun judecăţii Curţii Marţiale. V-aţi aflat totdeauna pe picior de război cu statele aliate. Aceasta se bazează şi pe faptul că sunteţi în posesia unei arme de război, care de mult trebuia distrusa. Deşi nu putem remarca, sau dovedi un act de duşmănie făţişă către noi aliaţii, totuşi trebuie să fiţi considerat ca inamic. Dumneata şi echipajul dumitale ne-aţi mai rămas inamici, cu întreaga naţiune germană şi numai Înalta Curte va putea hotărî dacă veţi fi considerat ca un adversar demn ai nostru, sau, sau ca pirat.

   Farrow simţi cum i se urcă sângele la cap şi se înroşi de mânie, dar îşi reprimă un răspuns aspru, care-i stătea pe limbă şi răspunse doar:

   — Să sperăm că domnii Curţii Marţiale, se vor dovedi adversari oneşti. Şi mai cred că am dovedit încontinuu, la rândul meu, că am fost întotdeauna adversar onorabil, deşi am fost mereu vânat. La rându-mi nu am deschis focul şi n-am vânat niciodată de la terminarea războiului vreun vas de război francez, deşi aş fi avut de multe ori ocazia. De aceea aştept liniştit hotărârea Curţii Marţiale, deşi este îndoielnic că aceşti domni ar avea vreun drept juridic spre a impune orice hotărâre. Nu sunteţi de părere că o asemenea procedură ar fi mai degrabă de competenţa guvernului ţării de origine?

   Generalul a fost pus evident în încurcătură, dar în cele din urmă izbucni:

   — Aţi fost făcut prizonier şi vă găsiţi sub jurisdicţia mea, de aceea am tot dreptul de a hotărî sorta dumneavoastră. Şi ştiu că guvernul meu, îmi dă acest drept.

   — Iar trebuie să vă reamintesc, încă odată, că mă voi supune hotărârii dumneavoastră, atunci când voi avea dovada oficială, a acordului Guvernului francez. Împotriva unei hotărâri unilaterale a unei Curţi Marţiale fără împuterniciri legale şi a unei sentinţe a acesteia, mă voi opune cu toată energia, răspunse Farrow ferm.

   Se vedea foarte bine că bătrânul ofiţer plesnea de furie. Se uită jur-împrejur ca şi când ar fi vrut să citească pe chipurile ofiţerilor din anturajul său dar ceea ce văzu nu-i plăcu pe semne, că se făcu roşu ca racul şi scrâşni numai din dinţi:

   — Ca prizonier al meu, vorbiţi cam îndrăzneţ, căpitane. Vă asigur numai că voi face ce cred eu de cuviinţă. Puteţi să vă împotriviţi cât voiţi. Aici cuvântul meu este lege. Să fie clar.

   — Mă aşteptam să spuneţi asta şi de aceea îi iau drept martori pe toţi ofiţerii prezenţi aici că domul general doreşte să-şi impună doar dorinţa domniei sale. Aceasta nu este legal şi de aceea protestez energic încă odată.

   Generalul se întoarse spre ofiţerii săi şi pe un ton de calm forţat:

   — Ce părere aveţi domnilor? Am sau n-am dreptul de a judeca pe căpitanul care se găseşte acum în puterea mea după regulile impuse de mine? Vorbiţi!

   Ofiţerii se priviră încurcaţi între ei şi nici unul nu îndrăzni să deschidă gura. În sfârşit, căpitanul cel în vârstă, fu de părere:

   — Domnule general, ne-aţi pus o întrebare foarte grea, nu dorim să fim judecători în acest caz. Hotărârea aparţine în întregime domnului general.

   Coupeur îşi muşcă furios buzele. Putea deduce şi el din cuvintele exprimate că nici un ofiţer nu era de acord cu el. Mai mult, se simţea că prizonierii erau priviţi cu simpatie. Cu un gest autoritar încheie:

   — Ei bine, domnii mei, văd că trebuie să hotărăsc singur. Dar întrucât singuri aţi spus că hotărârea stă în mâinile mele, voi hotărî deci singur. Cer deci să se întrunească consiliul Curţii Marţiale.

   Neîncredere, spaimă, disconfort, uimire se putea citi clar pe feţele grupului ofiţeresc prezent. În sfârşit, după un timp, se separară de grup cinci ofiţeri mai în vârstă. La cererea generalului, ei jurară să pronunţe sentinţa conform datoriei şi conştiinţei lor.

   Fură aduse îndată mese şi scaune în încăpere şi se întocmi un complet de judecată. Soldaţi aranjară mesele cap la cap cu scaune de jur împrejur chiar în mijlocul sălii celei mari.

   La acest birou de consiliu improvizat luară loc generalul şi cinci ofiţeri. Un tânăr ofiţer a fost numit apărător de către căpitanul francez, apoi începu dezbaterea.

   Mai întâi căpitanul Farrow ceru din nou cuvântul şi combătu cum ştiu mai bine oportunitatea acestui proces. Generalul respinse, la fel de energic contestaţia căpitanului. În timpul dezbaterii procedurale, generalul insistă ca atât Farrow cât şi membrii echipajului să fie condamnaţi la o lungă perioadă de recluziune, adică pe şleau la temniţă. Submarinul trebuia să stea sub sechestru în port, până ce Guvernul va fi decis asupra sorţii sale.

   Bineînţeles, Farrow protestă din nou, asupra măsurilor dezonorante cu privare de libertate, dar generalul nu se lăsă abătut de la intenţia sa nici cu o iotă. Chiar dacă şovăind, ceilalţi membrii ai completului de judecată sfârşiră prin a da aviz acestei sentinţe. Căpitanul făcu contestaţie, iar Cupeur îi promise ironic că un nou proces va putea avea loc peste opt luni. Până atunci prizonierii trebuiau să se supună sentinţei tocmai pronunţate, doi ani închisoare.

   Lui George i-ar fi făcut mai degrabă plăcere să se repeadă asupra generalului şi să-şi spună părerea cu forţa pumnilor săi, dar n-ar mai fi fost o luare de cuvânt ci o satisfacere pur şi simplu a sentimentelor de răzbunare faţă de general. Primi însă la timp un ghiont uşor de la tatăl său şi se stăpâni cum putu mai bine. De tăcut nu putea tace, aşa că declară:

   — Domnule general, nu cred că aveţi căderea să pronunţaţi o asemenea sentinţă. Sentinţă de necrezut pentru că nu s-a mai întâmplat ca unor adversari de război să nu li se permită o apărare corespunzătoare. Acest lucru se întâmplă numai la popoarele necivilizate care-şi mănâncă chiar, prizonierii, dar asemenea abstracţie în legătură cu persoana mea nu se poate face. Trebuie să protestez energic contra sentinţei date. Eu am venit abia după război la tatăl meu iar cu naţiunea franceză nu am avut nimic de-a face. Ca să nu mai vorbim că am salvat franţuzoaice cu riscul vieţii de la o soartă grozavă. Astfel că nu mă simt vinovat cu nimic. Asupra mea sentinţa dumneavoastră nu are efect juridic. Nu mă socot condamnat.

   Aceste remarci ale lui George avură efect. Ofiţerii se priviră consternaţi, în timp ce generalul îşi muşca din nou buzele. Apoi zise fără voie:

   — Fie şi aşa, mie îmi este indiferent dacă sunteţi sau nu condamnat. Dar pe această insulă sunteţi persona non-grata şi veţi fi expulzat cu prima ocazie. Cu primul vapor vă voi expedia de aici dar până atunci veţi rămâne în custodia noastră. George nu se putea împotrivi fireşte, acest drept îl avea generalul.

   Dar cel puţin nu era trimis la închisoare şi-şi propuse să încerce tot posibilul să se elibereze. Căpitanul Farrow luă în încheiere

cuvântul:

   — Domule general, i-am dat cuvântul meu căpitanului Etoupe, până ajung în Madagascar să nu încerc să evadez şi mi l-am ţinut. Acum bineînţeles că mă consider eliberat de cuvântul dat şi voi folosi orice ocazie să mă eliberez. Aceasta o recunosc deschis şi în faţa dumneavoastră domnii mei, spuse Farrow înclinându-se spre ofiţerii prezenţi acolo.

   Coupeur râse ironic şi zise:

   — Puteţi să încercaţi cât vreţi, căpitane Farrow, dar până acum din cazematele noastre nu a evadat nimeni. Şi puteţi să fiţi foarte convinşi că submarinul dumneavoastră va fi foarte strict supravegheat. Eu sunt de pe acum liniştit pot dormi fără grijă, fiindcă o eventuală evadare este absolut imposibilă, aşa că vă dau chiar permisiunea mea de a face o astfel de tentativă.

   — Voi da atunci ordin oamenilor mei, să părăsească submarinul. Primul ofiţer n-o va face în nici un caz dacă va primi ordine de la dumneavoastră, sau de la unul din oamenii dumneavoastră, zise Farrow grav. S-ar putea cel mult să se ajungă la neplăceri, întrucât oamenii mei, nu pot fi consideraţi în nici un caz adversari prea facili. Dispunem şi de arme care v-ar putea produce surprize neplăcute într-o astfel de situaţie.

   Coupeur făcu o mină îngrijorată, apoi neîncrezător şi mereu la pândă, spuse:

   — Cred că, nu numai că sunteţi foarte îndrăzneţ, dar de asemenea foarte şiret, domnule căpitan. Bineînţeles că vă gândiţi la vreun şiretlic, dar vă voi dovedi că nu mă tem de nici unul. Vă puteţi întoarce la submarin ca să daţi ordin echipajului să se predea. Dar voi da ordine stricte soldaţilor să vă împuşte imediat, dacă veţi încerca ceva ce-ar da de bănuit, sau dacă oamenii dumneavoastră vor opune rezistenţă.

   — Puteţi s-o faceţi, domnule general. Dar nu cred că se va ajunge până aici. Marinarii submarinului vor dea dovadă de înţelepciune.

   Cu toate acestea căpitanul luă hotărârea să evadeze orice ar fi. Chiar în cazul în care privarea de libertate ordonată de generalul Coupeur ar fi denunţată de guvernul francez, trebuia să încerce pe orice cale să-şi salveze submarinul. Ce-ar mai putea întreprinde apoi, dacă el şi marinarii săi ar fi fost expulzaţi în patrie?

   Nu ştia exact cum va reuşi acest lucru şi ameninţarea generalului nu-i făcea în nici un caz misiunea mai uşoara. Dar întâmplă-se ce-o să se întâmple, mai presus de toate, trebuia să-i servească generalului procuror o lecţie pentru comportamentul său.

   Coupeur porunci acum ca şase soldaţi cu arma în mână să-i urmeze strict, de foarte aproape. Farrow se bucură în sinea sa când văzu mutrele colorate ale soldaţilor indigeni, gândindu-se că aceşti mercenari negri, nu se vor pricepe atât de bine la mânuirea armelor mai ales când, vor fi luaţi prin surprindere.

   Trecu aproape de George, şoptindu-i:

   — George, pregăteşte grenadele de mână. Trebuie să reuşim!

   George dădu numai din cap, înţelegând imediat că tatăl său

voia să întreprindă o eliberare în forţă şi de aceea grenadele de mână cu gaz erau propice unei astfel de acţiuni, aceste arme minunate erau de o mare eficienţă.

   Trebuia să găsească ocazia de a pregăti echipajul submarinului să folosească, prin surpriză, aceste arme asupra francezilor.

   Lui George îi dădu ceva prin gând. Se întoarse spre generalul Coupeur care mergea în dreapta micului grup şi-i zise pe un ton cât mai politicos cu putinţă:

   — Domnule general, întrucât eu mă pot considera un prizonier al fortului îmi permiteţi să-mi iau nişte cărţi din cabina mea. Puteţi trimite soldaţi cu mine pentru a mă supraveghea.

   În vocea sa generalul depista o anume încărcătură de ironie, ceea ce îl făcu pe acesta să izbucnească furios:

   — Nici nu trebuie să-ţi treacă prin minte, că m-aş putea teme de dumneata, tinere. Sigur că poţi merge la submarin, dar tot atât de sigur este că-ţi voi ataşa doi soldaţi şi dacă vei încerca ceva ce va da de bănuit vei suporta pe loc consecinţele.

   — Bineînţeles, ştiu asta, dar soldaţii nu-mi vor face nimic. Vă mulţumesc pentru permisiunea dumneavoastră, domnule general, zise George calm.

   Generalul îl privi bănuitor, dar George rămase în continuare calm. În interiorul său însă exulta de bucurie, căci acum totul trebuia să reuşească conform dorinţei sale.

   Deîndată ce se va găsi în interiorul submarinului cei doi soldaţi pe care îi va da generalul ca însoţitori, vor fi fără zgomot făcuţi nevătămători, numai să facă el un semn lui Petre.

   Ajunseră acum pe chei unde tocmai se afla la antrenament o companie de soldaţi de culoare, sau mai degrabă convocaţi pentru paza submarinului. Pe puntea acestuia stăteau deja Rindow şi doctorul Bertram. Ceilalţi camarazi se aflau în interiorul submarinului.

   — Domnule căpitan, comunică-i te rog echipajului şi ofiţerilor dumitale hotărârea mea, să-şi ia cazarmamentul şi un rând de schimb, nu putem asigura deocamdată pentru toţi, îmbrăcămintea, comandă Coupeur, adresându-se lui Farrow. Mai târziu voi avea grijă să primiţi îmbrăcămintea adecvată de puşcăriaşi. Şi dumneata, tinere zise adresându-se lui George, poţi merge cu doi soldaţi în submarin. Adu şi lucrurile pentru tatăl dumitale.

   — Vă mulţumesc încă odată domnule general. Voi aduce toate cele necesare. Însoţit de doi negri uriaşi el păşi pe puntea submarinului.

   Între timp căpitanul îi strigă lui Rindow:

   — Dragă Rindow, suntem condamnaţi de un tribunal al unei Curţi marţiale ad hoc, la doi ani închisoare, pentru care bine înţeles că am introdus apel. Spune oamenilor noştri că trebuie să se predea. Să-şi ia îmbrăcăminte cu ei rezistenţa este inutilă, întrucât sunt ameninţat de soldaţii care mă însoţesc!

   V.

   O EVADARE ÎNDRĂZNEAŢĂ.

   - LA ORDIN, DOMNULE CĂPITAN, voi trimite imediat oamenii cu toate cele necesare, replică primul ofiţer Rindow foarte serios. Să sperăm că apelul contra sentinţei va avea succes. Pe moment trebuie să ne supunem. După care salută şi intră în submarin.

   George coborî şi el scăriţa turnului urmat de cei doi soldaţi. Aici, în interiorul submarinului, George îşi revizui planul temerarei încercări de evadare. Trecu pe lângă Petre ca din întâmplare făcându-i semn din mers cu capul către cei doi indigeni negri ai săi. Cei doi soldaţi nu bănuiau nici o primejdie. Ei se uitau cu interes la diferitele instrumente, de la pupitrul de comandă, care le atrăgea în deosebi atenţia.

   Trecură netemători pe lângă Petre, care dintr-o săritură îi apucă de ceafă şi-i ciocni unul de altul cu o forţă colosală. Fără să poată scoate un singur geamăt cei doi soldaţi se prăbuşiră. Chiar pentru ţeasta lor groasă o asemenea lovitură fusese pe semne mult prea

puternică.

   — Repede legaţi-i şi puneţi-le căluş, strigă George!

   În timp ce Petre se îndeletnicea cu cei doi negri leşinaţi, George şi dispăru în sala echipajului. Aici se adunaseră deja cei mai mulţi dintre marinari şi aşteptau în tăcere să li se hotărască soarta. Printre ei se găseau chiar şi al doilea ofiţer Braun şi inginerul Hagen.

   — Camarazi, le strigă în grabă George, acum trebuie să le arătăm francezilor, odată pentru totdeauna că nu suntem chiar uşor de prins. Am fost condamnaţi la doi ani de temniţă de către acest general, care este comandantul garnizoanei Madagascar, dar cu aşa ceva nu suntem fireşte de acord. Uite la ce m-am gândit. Transportaţi-vă cazarmamentul pe punte! Pe chei se mai găseşte o companie de soldaţi indigeni. Aceştia nu ne pot fi prea primejdioşi. Adevăratul pericol ne ameninţă din partea celor două distrugătoare, care se găsesc în spatele nostru. Aici nu putem lucra decât cu gaze aşa că fiecare să-şi ascundă o mască de gaze în cazarmament, precum şi trei grenade de mână de asemenea cu gaze. Vă veţi dispune de-a lungul balustradei puntei submarinului şi la un semn veţi arunca toţi grenadele. Va cădea amorţit şi tatăl meu, dar asta n-o putem împiedeca. E mai bine decât să zăcem aici prizonieri şi vasul să ne fie confiscat. De îndată ce aruncaţi grenadele, vă puneţi măştile imediat! Echipajele celor două distrugătoare le vom putea face nevătămătoare, numai dacă vom trage simultan cu proiectile cu gaze de la tunurile de la prora şi pupa. Asta-i partea cea mai grea. Dar am deja un plan cum să reuşim. Să ne împărţim în doua grupe, grupa de la pupă şi proră şi trebuie să ne înghesuim în aşa fel încât să mascăm ambele tunuri pe toată durata timpului cât Jan Brike şi ajutorul său le încarcă cu obuze cu gaze. Jan Brike va lua în primire tunul de la proră, fiindcă de aici este mai greu de tras, proiectilele trebuie să străbată toată puntea submarinului nostru. De îndată ce tunurile sunt pregătite, eliberaţi terenul. Ce părere aveţi domnule Braun?

   — Planul este ce-i drept foarte îndrăzneţ, dar din păcate e singurul care ne mai poate aduce succesul în situaţia noastră, eu zic să-i dăm drumul!

   Lui Rindow care intră în acel moment în sala echipajului îi împărtăşi în mare graba, planul său. Şi primul ofiţer îşi dădu consimţământul, fiindcă altceva mai bun nu era de găsit. Completă însă puţin planul lui George, adăugând:

   — Jan Brike şi ajutorul său să transporte mai multe măşti de gaze pe puntea submarinului şi să fie gata să-şi reîncarce imediat tunurile! Trebuie sa luam în considerare şi faptul că vor riposta poate cu tunurile fortului. Socotesc că o primă salvă care o vor trage servanţii fortului va da greş, din cauza grabei şi surprizei; de obicei se întâmplă întotdeauna aşa. Vom descoperi la rândul nostru poziţiile tunurilor fortului şi vom putea replica cu grenadele cu gaze. Aşadar înainte camarazi şi fiţi actori buni! Domnule George, ai gândit singur acest plan îndrăzneţ, dă singur comanda.

   — Cu plăcere, răspunse George bucuros. Dar apoi trebuie să preluaţi comanda submarinului, trebuie să ieşim de aici cât mai repede cu putinţă, cel mai bine în zigzag.

   — Bineînţeles, nu le va fi uşor să ne nimerească. Aşadar să-i dăm drumul!

   Toţi camarazii ştiau că planul lui George era unul disperat, împotriva a două moderne distrugătoare, a unei companii de negrii şi împotriva garnizoanei fortului, trebuiau nu numai să se apere, dar şi să învingă. Fără minunatele arme pe care le imaginase prinţul Ghasna, tot acest plan n-ar fi putut fi imaginat. Acest gaz atât de volatil se răspândea atât de repede, încât ameţea fulgerător orice fiinţă pentru 24 de ore. După o jumătate de oră, gazul se volatiliza cu totul de la locul unde iniţial explodase grenada.

   În mare grabă îşi luară marinarii sacii cu haine, în care ascunseră chiar deasupra, pentru a fi mai uşor de luat, câte trei grenade de mână. Jan Brike şi ajutorul său, mai primiră câte un însoţitor, care avea în sacul său obuze de rezervă pentru tunuri.

   Toţi se adunară acum în coridorul lung care ducea la sala de comandă şi de aici la scăriţa de fier care ducea spre punte. Rindow atenţiona încă odată asupra necesităţii şi importanţa a doi factori: mai întâi mascarea manevrei ce urmau să o facă, apoi promptitudinea şi hotărârea ei, în momentul exact în care George dădea semnalul. Pe feţele marinarilor, se citea îndârjire şi decizie şi George ştiu că poate conta pe fiecare marinar, care va da la momentul oportun tot ce vor avea mai bun în el.

   Acum dădu, în sfârşit, comanda de începere. Jan Brike şi ajutorul său, ca şi purtătorii de obuze pentru tunuri, mergeau în mijlocul camarazilor. Apoi, ajunşi pe punte, trebuiau mascate tunurile pentru a putea fi încărcate, fără să se observe prematur ceva.

   Urma partea cea mai dificilă a programului, care dacă nu reuşea ar fi zădărnicit totul, ba le-ar fi primejduit viaţa, pentru că tunurile distrugătoarelor ar fi deschis de îndată focul. Prima privire pe care George o aruncă odată ieşit din turn a fost asupra distrugătoarelor şi-l încercă o mare bucurie când a văzut că servanţii tunurilor acestora, erau plecaţi de la posturi. Căpitanul îşi făcuse datoria şi adusese submarinul în port, acum era responsabilitatea generalului de a împiedeca o evadare. George trecu la balustrada punţii unde a stat doctorul, care între timp coborâse şi se întreţinea calm cu Farrow. Tânărul făcu o plecăciune generalului spunându-i:

   — Domnule general, oamenii noştrii vin imediat cu tot cazarmamentul. Vreţi să ocupaţi submarinul imediat sau după ce-l vom fi evacuat?

   Coupeur păru să nu observe imediat că cei doi soldaţi indigeni lipseau. Se gândi o clipă apoi zise:

   — Vom vizita submarinul de îndată ce va fi evacuat. Dumneata sau inginerul vasului va trebui să ne dea toate explicaţiile necesare. Poate că vom încadra submarinul în serviciul marinei noastre întrucât poate dezvolta o viteză colosală, potrivit mărturiilor căpitanilor vaselor noastre. Haideţi încoace, ce mai aşteptaţi?

   Tocmai de asta se temea George, dar avea de data asta răspunsul gata pregătit.

   — Trebuie să rămân ultimul pe punte, pentru a verifica ca ultimul om să părăsească vasul. Mă simt responsabil să fac asta în locul tatălui meu. Dacă ar interveni ceva, eu m-aş simţi răspunzător şi asta vreau s-o evit în orice caz.

   George privi acum pe furiş în jur şi constată că aproape toţi camarazii se găseau pe punte. Se grupau acum foarte îndemânatic în jurul celor două tunuri şi-şi dădu seama că Jan Brike şi ajutorul său erau în focul încărcării proiectilelor.

   — De ce nu coboară marinarii, de ce numai se masează pe punte? Vor cumva să opună rezistenţă? întrebă acum generalul, devenit brusc neîncrezător.

   — Nici vorbă, domnule general, permiteţi doar ca oamenii să-şi ia rămas bun de la vasul lor. Pentru ei submarinul este pierdut, răspunse George calm.

   — Ei, dacă-i aşa, se permite, dar să se grăbească. N-am nici un chef să-i aştept prea mult, ripostă Coupeur încruntat.

   — Sigur, domnule generai, ne vom grăbi, promise tânărul şi chiar avea de gând s-o facă întrucât fiecare secundă era preţioasă. Din nou aruncă o privire înspre tunuri.

   Se părea că Jan Brike şi ajutorul său încă nu erau gata, trebuiau mai întâi să ia husele de pe tunuri. În acelaşi moment Coupeur strigă agitat?

   — Unde au rămas cei doi soldaţi trimişi cu dumneata ca însoţitori, de ce n-au apărut pe punte? Vocea sa părea încărcată de o profundă neîncredere, el însuşi era foarte agitat. Acum trebuia să se hotărască totul, deşi George mai căuta să temporizeze, răspunzându-i foarte calm.

   — Ei drace, erau chiar lângă mine, mă urmau de aproape. Poate au rămas în sala de comandă, îl interesa grozav instrumentele şi tabloul de comandă. Petre, strigă el înapoi, unde au rămas cei doi soldaţi ai domnului general?

   — Urcă chiar acum scările răspunse uriaşul prompt.

   George observă de data asta, când îşi întoarse privirea din nou spre submarin, să-l strige pe Petre, că atât Jan Brike cât şi ajutorul său erau gata cu treaba lor, Ei îşi ridicaseră mâinile în semn că încărcarea tunurilor se făcuse. Repede ridică şi el mâna strigând:

   — Domnule general, v-aţi înşelat asupra noastră. Camarazi, gata daţi-i drumul!

   Înainte ca să poată întreprinde ceva, Coupeur sau unul din ofiţerii săi, că şi bubuiră cele două tunuri.

   În acelaşi moment zburară, peste bord grenadele cu gaze, de-a lungul cheiului aruncate de braţele zdravene ale marinarilor de pe „Dox". Explodară chiar în faţa companiei de soldaţi indigeni, ale cărei prime rânduri se prăbuşiră la pământ. Primul care se prăbuşi la pământ fu însuşi generalul. Cât ai bate din palme camarazii îşi puseră măştile de gaze. Numai Căpitanul şi săracul doctor, fură ca şi ceilalţi ameţiţi de gaze. Grenadele cu gaze aruncate păreau să fie suficiente pentru că toţi soldaţii zăceau la pământ.

   George făcu un semn lui Petre şi Kard că acum era momentul de a-l lua pe căpitan. Motoarele „Dox"-ului şi începură să zumzăie. Aruncând o privire înspre vasele franceze, se asigură că şi aici treaba mersese bine. Toţi marinarii de pe punte zăceau deja pe jos.

   Urmat de Petre şi de Kard, George sări pe ţărm. Alergă repede spre tatăl său şi-i apucă de umăr. Kard care se grăbise mai mult îl apucă de picioare astfel lui Petre nu-i mai rămânea nimic de făcut. George îi arătă repede lui Petre, corpul generalului şi acesta pricepu numaidecât. El luă firavul trup al generalului ca pe un copil şi-l transportă repede pe puntea submarinului.

   În orice caz, putea constitui un ostatec de preţ.

   De abia fură cu toţi pe punte, că submarinul se şi puse în mişcare. Plundow apucă cârma, ca fiind cel mai potrivit să scoată repede vasul din port. Făcând mişcări în zigzag submarinul ieşi repede din port. Asta fu salvarea „Dox"-ului, pentru că în clipa următoare şi explodă un proiectil chiar lângă el, trasă dinspre culmea stâncoasă ce înconjura portul. Câteva secunde mai târziu alte două lovituri se făcură auzite, apoi propriile proiectile cu gaze ale submarinului explodară acolo unde iniţial pâlpâi flacăra tunurilor inamice, apoi se înstăpâni tăcerea. Echipa servanţilor tunurilor de coastă ale fortului a fost făcută nevătămătoare la rândul ei. Submarinul părea salvat, iar îndrăzneţul plan a lui George păru să fi reuşit. Să se fi depărtat submarin vreo sută de metri de chei, când se desprinse deodată dintre două vase ce stăteau alături, o umbră întunecată. Era un cuirasat de mare tonaj care venea cu mare viteză direct spre submarin.

   Dar Plundow era la post; când ciocnirea părea inevitabilă, cârmi brusc, astfel că „Dox"-ul trecu ca o săgeată pe lângă cuirasat. În acelaşi timp de pe cuirasat se deschise focul, dar în grabă proiectilele îşi greşiră ţinta. Nu acelaşi lucru se întâmplă în secunda următoare când obuzele cu gaze trase de pe submarin explodară în mai multe locuri de pe puntea vasului cuirasat. Gazul îşi croi drum în interior şi în momentul următor, motorul încetă să mai lucreze, cuirasatul navigând acum în derivă.

   Maşiniştii de pe vasul francez au oprit motorul în ultima clipă, altfel s-ar fi putut ajunge la o catastrofă, întrucât acesta s-ar fi putut ciocni cu toată viteza fie de coastă fie de unul din distrugătoarele acostate în port.

   După acest incident, calea părea să fie într-adevăr liberă şi Plundow luă curs spre larg. Acum putură să-şi de-a şi marinarii jos măştile de gaze după care traseră un chiot în cinstea lui George. George respinse râzând onoarea ce i se făcu. Dar în sinea lui se simţi mişcat de această preţuire.

   Fără planul său îndrăzneţ, camarazii de pe „Dox" ar fi ajuns în prizonierat, submarinul distrus, sau poate c-ar fi servit chiar în cadrul marinei franceze. Oricum s-ar fi pus capăt liberei şi frumoasei vieţi de până acum. Păşi acum lângă Rindow şi Braun, zicându-le:

   — Unde să-l lăsăm pe general şi pe cei doi soldaţi? Să-i lăsăm undeva pe coasta Africii? Poate întâlnim vreun vas neprimejdios şi să-i predăm acestuia.

   — Aş fi de părere mai degrabă să-i lăsăm undeva pe uscat, poate chiar pe insula unde am fost luaţi prizonier, îl lămuri Rindow. Trimitem mâine un apel prin radio la fort ca să poată fi luaţi cât mai repede de acolo. Generalul se va bucura cu siguranţă. Cred că în felul acesta cariera lui militară va lua sfârşit.

   — Să sperăm, întrucât faţă de noi nu s-a comportat aşa cum era de aşteptat de la un ofiţer de rang înalt, a fost de părere George. El a fost de vină, c-a întrunit în grabă Consiliul Curţii Marţiale. Mă gândesc ce mutră va face la deşteptare.

   — Păcat numai că nici căpitanul nostru nu se va deştepta mai devreme, s-ar bucura peste măsură să constate cum s-a schimbat

situaţia, constată acum al doilea ofiţer Braun.

   — Tatăl meu ştia că numai cu ajutorul grenadelor de mână puteam încerca o eliberare, el a fost cel care mi-a şoptit în legătură cu aceasta, mărturisi George. Păcat numai că a păţit-o şi doctorul, dacă ar fi fost treaz poate ar fi dispus el de un mijloc să-l aducă mai repede în simţiri.

   Dar toate astea nu ne ajută la nimic, să aşteptăm mai bine dimineaţa.

   Marinari se găseau acum cu toţii în interiorul submarinului. Tunurile fură învelite iarăşi în husele lor şi totul era pregătit pentru scufundare. Încă „Dox"-ul nu era în afara oricărui pericol. Cu atenţie urmăriră camarazii în toate direcţiile suprafaţa mării când George strigă deodată:

   — În urma noastră a pornit un alt distrugător. De bună seama era ancorat în alt port şi a fost alarmat de zgomotul luptei. Acum trebuie să ne îndepărtăm cât mai mult şi e mai bine să ne scufundăm numaidecât.

   — Da, voiam tocmai să dau comanda de scufundare dar m-am răzgândit, cred mai degrabă că ar fi mai bine să facem uz de compresoare, ca să ne îndepărtăm cât mai repede spuse Rindow. Sub apă nu le putem doar folosi şi în acest caz distrugătorul ne-ar putea dăuna dacă s-ar menţine în apropiere, cu bombe de adâncime sau folosind plase antisubmarine.

   — Asta aşa-i şi mă gândesc că ar fi bine dacă Jan Brike ar veni din nou pe punte. Poate că-i va reuşi să zădărnicească vreun atac viclean al distrugătorului cu un obuz cu gaze, întări George propunerea primului ofiţer.

   Rindow dădu numaidecât instrucţiunile necesare şi în clipa următoare submarinul gonea cu toată viteza de care era în stare. Jan Brike, între timp urcă din nou urmat de secundul său pe punte încărcându-şi liniştit tunul de la pupa. Distrugătorul francez, care-i urmărea rămase curând în urmă, dar ochii ageri ai lui George şi descoperiră spre nord-est trâmbe groase de fum negru, care se apropiau cu repeziciune. Îi înştiinţa pe cei doi ofiţeri şi Rindow scrâşni furios:

   — Acesta-i cu siguranţă un alt distrugător care ne-a căutat în altă regiune şi acum pus în temă prin telegrafia fără fir grăbeşte încoace. Din păcate tot trebuie să ne scufundăm, dar situaţia noastră nu se îmbunătăţeşte cu nimic.

   — Ba nu, domnule Rindow, propun să-l lăsăm să vină înspre noi, mergem direct în întâmpinarea lui şi dacă vor ceva le trântim o grenadă cu gaze. Distrugătorul urmăritor va avea prin asta destul de lucru să-şi salveze camarazii, zise George.

   — S-ar putea să reuşească. S-o luăm deci drept spre el, aprobă Rindow.

   Plundow făcu un mic ocol şi mână direct în întâmpinarea noului vas francez. Acesta deveni din ce în ce mai mare şi cu ajutorul ocheanelor, camarazii văzură că servanţii grăbeau deja spre tunuri. Numaidecât ordonă Rindow secundului lui Jan Brike să-şi ia în primire tunul de la proră. Acum era înarmat cum se cuvine şi putea contraataca la nevoie.

   — De îndată ce distrugătorul ne dă semnalul de oprire, deschideţi focul, strigă el lui Jan Brike şi ajutorului său. Aveţi grijă să aruncaţi obuzele în aşa fel încât întregul echipaj să fie amorţit. Să sperăm că le va rămâne maşiniştilor timp suficient pentru a opri motoarele. Mi-ar părea rău dacă s-ar întâmpla cine ştie ce catastrofă.

   — Chiar dacă se întâmplă nu este din vina noastră. De ce nu ne lasă în pace? Nu le-am făcut doar nimic constată George foarte serios.

   — Aşa este, fără îndoială, dar într-o anumită privinţă au dreptate, pentru că noi ne găsim încă pe picior de război cu fostele puteri aliate. Acum nu mai putem schimba nimic, chiar dacă se întâmplă o nenorocire zise sceptic Rindow.

   Distrugătorul era la o depărtare de aproximativ un kilometru, luând în consideraţie viteza colosală a celor două vase de război, ciocnirea trebuia să se producă în interval de câteva secunde. Acum se putu vedea pe catargul principal al vasului francez un semnal de steaguri care însemna - Opriţi-vă! - adresat submarinului, Rindow le făcu un semn lui Jan Brike şi ajutorului său. În secunda următoare cele două obuze şi plesniră pe puntea vasului de război francez, după care acesta făcu o cotitura straşnică, venind apoi direct înspre submarin.

   George şi cei doi ofiţeri se priviră neliniştiţi căci acum urma să aibe ioc ciocnirea inevitabilă, a cărei consecinţă era că submarinul ar fi fost despicat în două de prora ascuţită a distrugătorului.

   Dar Plundow neîntrecutul cârmaci îşi păstră calmul. În război se întâlnise frecvent cu astfel de situaţii când un vapor aparent nepericulos se dovedea în ultima clipă un vas de război vrăjmaş. El aşteptă liniştit până ce distrugătorul francez fu aproape, apoi făcu, ca în joacă, o manevră şi, aproape atingându-se, trecu corpul de oţel al „Dox"-ului nevătămat înainte.

   — Pe toţi dracii, Plundow şi-a făcut din nou numărul! exclamă uşurat primul ofiţer Rindow, mă şi vedeam plutind în mare printre resturile „Dox"-ului.

   Acum cred că am scăpat de toate pericolele. Ah! Foarte bine, maşiniştii francezi au sesizat la timp primejdia şi-au oprit motoarele în ultima clipă.

   În curând gazul va fi cuprins tot vasul, iar celălalt distrugător va avea cam multişor de lucru să-şi ajute tovarăşii.

   Submarinul câştigă viteza din ce în ce mai mare şi cu atât mai mic devenea vasul francez. În sfârşit se putea observa prin ochean, cum cel de al doilea vas de război, ce-i urmărise şi el, se opri lângă primul, care plutea în derivă.

   Nici pentru acesta nu era aşa de simplu să se apropie de el, mai necesita oarecare timp pentru ca gazele ameţitoare să se risipească. Şi în acest timp echipajul submarinului va scăpa de toate grijile.

   În curând distrugătoarele nu mai puteau fi zărite nici măcar cu ocheanele. Câteva ore mai târziu apăru la orizont insula unde întâmpinaseră prima aventură cu ocnaşul evadat. Rindow îndreptă submarinul spre coasta de est şi aruncă ancora în acelaşi golf, în care fuseseră făcuţi prizonieri.

   Generalul încă în stare de inconştienţă fusese transportat la mal. Apoi fură duşi soldaţii ce fuseseră legaţi atât de strâns în cât nu se puteau elibera reciproc. Rindow li se adresă acum:

   — Salutaţi-l pe general din partea noastră! Şi transmiteţi-i ca pe viitor să nu se mai lege de noi. N-ar avea şi aşa nici un rost!

   Săriră pe urmă înapoi pe punte toţi cei ce ajutaseră la transportul prizonierilor, motoarele prinseră să zumzăie, tot mai tare şi cu viteză sporită submarinul porni în larg. Întunericul începu sa se lase. Rindow dădu cursul spre est un timp, după care merse spre sud. În timpul nopţii submarinul parcurse un drum atât de lung, încât dimineaţa camarazii puteau să-şi spună în linişte, că se găsesc în deplină siguranţă.

   Ancorară la malul unei insuliţe apărută în cale şi-şi petrecură ziua cum putură mai bine. În sfârşit se deşteptară căpitanul şi doctorul.

   Când Farrow primi raportul şi realiză cât de bine îi reuşise lui George pianul de evadare, faţa lui strălucea de bucurie şi mândrie. Doctorul îşi ridică acum braţele cuprins de admiraţie.

   — Camarazi, să strigăm cu toţii într-un glas. Trăiască George viteazul fiu al viteazului căpitan. Ura. Ura. Ura!

   Toţi marinarii prezenţi pe punte izbucniră în urale făcând asemenea larmă încât căpitanul interveni şi potoli râzând:

   — În numele cerului, potoliţi-vă, altfel o să trezim spiritele de pe această insulă. Să ne reluăm mai bine călătoria.

   Şi submarinul porni de îndată în direcţia sud. Noile aventuri ale

echipajului submarinului Dox le puteţi citi în volumul următor.

SFÂRŞIT

Volumul 172

VRAJA DIN MAREA SARGASELOR

   ARANGA SALVATORUL!

   DUPĂ PATRU ZILE submarinul căpitanului Farrow a ajuns în marea Sargaselor. Călătoria a decurs fără nici un incident. Căpitanul reuşise să evite cu grijă toate navele care s-ar fi putut încrucişa cu submarinul, căci numai aşa putea fi sigur că nici un om nu va putea bănui unde se afla exact.

   În fiecare noapte lua legătură prin radio cu „Insula Odihnei" unde tovarăşii săi rămaşi acolo se bucurau foarte mult de apropierea sfârşitului călătoriei, în jurul lumii a submarinului.

   Seara era minunată, se făcuse aproape întuneric. George stătea cu tatăl său, cu doctorul Bertram care era în acelaşi timp şi cercetător şi medic pe submarin şi cu spaniolul Aranga pe care-i cunoscuseră în împrejurări ciudate pe insulele Capului Verde. Aranga povestea despre o călătorie pe care o făcuse odată pe o corabie cu un prieten. De povestit povestea foarte frumos şi nu era de mirare că ascultătorii îl urmăreau atenţi şi captivaţi.

   Deodată, doctorul întrerupse povestirea şi arătă cu degetul în faţă. Acolo peştii săreau în sus din apă. Corpurile lor gălbui străluceau. Peşti mari cărora George le dădea cel puţin 40 de kilograme.

   — Se pare că este un banc de bonite - explică doctorul Bertram. Sigur, peştii sunt urmăriţi de un rechin tigru. Prea puţin le ajută această fugă, răpitorul îi va prinde în cele din urmă.

   — Cu toate acestea bonitele sunt şi ele peşti răpitori replică Aranga. Mănâncă şi ele bancuri întregi de scrumbii. Am avut odată ocazia să observ un banc de bonite care a dat gata sute de scrumbii.

   George se rezemase de balustrada vasului. Bancul peştilor vânat de rechin se apropia tot mai mult de submarin.

   — Ce ar fi dacă am încerca să vedem fiara ce goneşte bonitele? întrebă George.

   În aceeaşi clipă apăru Petre, vechiul cârmaci al submarinului. George îl văzu imediat şi îl strigă.

   — Petre adu-mi te rog un năvod mare, poate reuşim să prindem unui din aceşti „peştişori". Ar fi buni pentru masa de seara.

   Timonierul dispăru rapid şi reveni cu năvodul. George luă năvodul şi se aplecă mai mult peste balustradă în aşteptarea unei bonite ce făcea salturi în aer în apropiere.

   — Ai grijă George, îi strigă căpitanul. Nu cred că este prea uşor să prinzi aşa ceva. Atenţie, dă-te înapoi!

   Avertismentul veni însă prea târziu, un peşte mare ce părea să aibă mai mult de 40 kilograme făcu un salt uriaş şi nimeri direct în năvodul pe care George îl ţinea cu ambele mâini.

   În urma şocului pentru care George nu era pregătit, fu aruncat peste bord. Pe punte se auziră imediat strigăte de spaimă. Rindow, care stătea în turn strigă în tubul acustic în camera maşinilor să se oprească imediat motoarele. Spaniolul reacţionă rapid.

   — Un rechin, strigă el arătând o formă triunghiulară care se apropia tot mai repede, apoi sări în apă.

   Farrow ştia că George nu numai că era un bun înotător, dar învăţase să se lupte şi cu rechinii. Totuşi căpitanul se uita îngrijorat după fiul său.

   George înota cu năvodul gol în mană. Deci bonita cea mare îi scăpase. El înota voiniceşte spre submarin, dar rechinul se apropia tot mai mult. Marinarii puteau să-i vadă corpul lucios care se îndrepta direct spre George.

   — Ai grijă, George! Un rechin! strigă Farrow cât putu de tare.

   George ridică un braţ din apă în semn că observase şi ei

pericolul. Nu-i era frică de monştrii mării, se mai luptase el cu ei, dar tot ce regreta acum era faptul ca nu avea un cuţit la el. Cuţitul rămăsese în centura care atârna acum în cabina sa. Deci trebuia să scape de rechin precum făcuse şi Aranga (vezi broşura nr. 107, „Pasagerul orb"). Dar astă cerea îndemânare şi sânge rece. George ştia că tovarăşii săi îi vor veni curând în ajutor, însă ceea ce îl îngrijora era faptul că se întuneca foarte repede şi nu mai putea vedea departe. Dar se va descurca el. Deodată tresari puternic căci exact în apropierea sa trecea un corp uriaş şi puternic - rechinul. Acesta încerca să-l atace de jos în sus, astfel îşi dădu seama că era vorba de un rechin tigru, cel mai periculos peşte din specia sa. Când rechinul îi apăru în faţă, George se întoarse rapid pe o parte aşa încât acesta nu-l nimeri. După câteva salturi spre submarin se întoarse şi înotă mai departe pe spate, pentru că ştia că imediat va urma un al doilea atac. Şi într- adevăr urmă un al doilea atac al uriaşului rechin. Dar George, foarte îndemânatic, reuşi să prindă botul rechinului în plasa năvodului pe care-l mai avea încă la el. Începu să înoate mai departe dar năvodul oricât de tare ar fi fost, nu era o piedică pentru rechin Acesta se eliberă şi apăru foarte aproape de înotător.

   — La o parte! strigă spaniolul. Îl atac eu. Am un cuţit la mine. Aranga care venise aproape gol la bordul submarinului primise de la Farrow nu numai lenjerie şi un costum, ci şi arme, George înota grăbit pe o parte deoarece ştia că rechinul îşi pregătea un nou atac. Dar ce să vezi! Dintr-o dată Aranga dispăruse. Abia se depărtase George de rechin la 6 metri, când îl văzu din nou îndreptându-se spre el. Dar ceva se întâmplase, acesta îşi pierduse din viteza sa şi se clătina uşor. Abia când rechinul se întoarse văzu o dâră închisă la culoare şi lungă care pornea de la piept până aproape de coadă. Aici străpunsese cuţitul lui Aranga. Chiar lângă George rechinul începu să bată puternic apa cu coada încât secunde întregi George nu reuşi să mai vadă nimic. Cu mişcări puternice îşi prinse mâinile de marginea balustradei şi printr-o săritură ateriză pe punte submarinului. Petre îi ajută imediat. După două, trei secunde apăru la bord, dar în alt loc şi spaniolul Aranga care-i strânse mâinile lui George zicând:

   — Foarte uşor ar fi putut să se termine rău! Mi-a trebuit ceva timp să ajung la dumneavoastră pentru că m-a împiedecat vârtejul submarinului, când acesta încerca să oprească. Dar dumneavoastră înotaţi foarte bine şi aţi reuşit să evitaţi atacul rechinului.

   George protestă modest.

   — Lauda trebuie adusă lui Petre. El a exersat mult cu mine metoda de luptă cu rechini. Dar înainte de toate, domnule Aranga dumneavoastră trebuie să vă mulţumesc pentru că mi-aţi salvat viaţa. Asta nu o voi uita niciodată.

   Căpitanul care venea acum cu doctorul Bertram îi mulţumi şi el spaniolului.

   — Binecuvântez momentul când v-am luat la bordul submarinului meu. Noi, cei de aici n-am fi putut acţiona ca să-l ajutăm ca dumneavoastră pentru că nu puteam trage din cauza mişcărilor prea repezi ale lui George şi ale rechinului şi apoi afară începuse să se întunece.

   — Altădată mă voi abţine să prind un peşte mare, cu năvodul, replică George. Spre norocul meu bonita a scăpat repede din năvod şi astfel n-a mai trebuit s-o trag şi pe ea după mine, pentru că nu mi-a venit imediat în minte să dau drumul năvodului. Dacă peştele m-ar fi tras mai adânc în apă, nu sunt singur că aş mai fi scăpat de atacul rechinului.

   — Acum îmbrăcaţi-vă repede! îi sfătui căpitanul pe spaniol. Şi tu George! Nopţile aici sunt reci şi n-ar fi cazul să vă alegeţi cu un guturai!

   — Cu mine nu este aşa grav, îl asigură Aranga. De multe ori am mai înotat eu noaptea. Marea este ca să zic aşa, încă din copilărie, o a doua casă a mea. Dar să nu forţez prea mult nota. Domnul Hagen va fi aşa de drăguţ încât să-mi împrumute alt

costum. Garderoba sa îmi vine perfect.

   Hagen, inginerul, care făcea şi el parte din grup, a fost bineînţeles imediat de acord. Când ei începură să coboare scările înguste de fier spre interior s-au întâlnit în sala de comandă cu George care tocmai se schimbase şi se urca din nou în turn. Căpitanul şi doctorul Bertram au mers până la prora submarinului. Peter stătea lângă ei. George se grăbi spre cei trei.

   — Sunt noutăţi? îl întrebă încet pe timonier. Tata şi doctorul se uită aşa de atenţi spre ceva.

   — Acolo în faţă a apărut o lumină foarte ciudată, îi spuse Petre. Acum apare din nou. Vedeţi? Înainte a fost galbenă acum este verzuie.

   George păşi între tatăl său şi doctor şi întrebă:

   — Ce fel de lumină poate fi asta? O navă care merge înaintea noastră sau care vine spre noi? Lumina cam aşa ceva indică.

   — Ciudat! spuse doctorul. Este greu de crezut că ar fi o navă. În marea Sargaselor sunt multe insule plutitoare, care produc bio- gaze. Probabil gazul de pe una din aceste insule s-a aprins de la sine. Se întâmplă foarte rar, dar teoretic ar fi posibil.

   — Deci ceva asemănător cu luminile ciudate din mlaştini replică George. Doctorul dădu din cap şi George continuă. Trebuie să fie o flacără foarte mare altfel n-am putea-o vedea de aşa de departe.

   — Probabil o barcă pescărească, care şi-a agăţat o faclă mare pentru ca prin strălucirea ei să atragă peştii, spuse Petre.

   — Petre ar putea avea dreptate, spuse căpitanul care tăcuse până atunci. Rar s-ar încumeta o barcă pescărească să vină aşa departe pe mare. Bărcile primitive de aici abia dacă duc destulă gheaţă ca prada să ajungă proaspătă la mal. George mai încercă câteva explicaţii dar nimic nu părea să-i mulţumească.

   — Să navigăm cât mai departe de această lumină.

   Mai înainte de a da ordinul de schimbare a direcţiei şi-a luat binoclul şi s-a uitat într-acolo. Apoi spuse:

   — Este o navă, probabil un iaht particular. Probabil că proprietarii au lăsat lumina aprinsă ca să atragă peştii cu gândul şi ei la o masă copioasă. În orice caz nu pot să văd luminile de poziţie. N-am putea merge mai aproape, tată, să vedem cu cine aveam de a face.

   — Din partea mea OK! spuse căpitanul.

   Submarinul se apropie de cealaltă navă. George luă binoclul tatălui său şi se uită îndelung. După o vreme spuse. Pot să recunosc foarte clar câteva siluete, care cu nişte unelte în formă de spadă prind peşti mari şi-i aruncă peste bord. Când George luă din nou binoclul, remarcă o oarecare nelinişte printre siluetele de pe navă. Ele îşi aruncaseră harpoanele, stinseră lumina şi totul se cufundă în întuneric.

   — Hai să cuplăm amortizoarele de sunet spuse căpitanul Farrow. Se poate ca cei de acolo să ne fi auzit şi de aceea au încetat aşa de repede orice activitate.

   Petre se grăbi spre turn. Ceilalţi încercau acum să repereze nava pe întuneric. Din nou se văzu focul din făclia aproape stinsă care lumină pentru ultima oară vasul înainte de a fi aruncată peste bord.

   Câţiva din oamenii de pe iaht erau îmbrăcaţi în haine mexicane colorate, capetele le erau acoperite de pălării largi iar ei erau înveliţi în eşarfe pestriţe. Deodată apăru o altă siluetă într-un costum alb ce se grăbi spre marinarii care se ocupau cu luminile vasului şi se îndreptă spre balustradă. Dar marinarii îl văzură şi încercau acum să-l prindă, unul îşi scoase pistolul din centură fără însă să tragă vreun foc. Atunci omul sări peste balustradă şi dispăru în întuneric. O nouă siluetă apăru la bord: un uriaş cu umerii largi şi cu mişcări energice. Dădu din mâini agitat când marinarii îi povestiră ce tocmai se întâmplase. Apoi totul se scufundă din nou în întuneric şi se auzi un zgomot de motor înfundat care se îndepărta.

   — În turn! comandă căpitanul Farrow. Vom încerca să-l pescuim pe cel care a sărit în apă. Puneţi rapid un reflector să putem observa mai bine suprafaţa apei. Oamenii de la bordul iahtului pot să ne vadă liniştiţi cum îl aducem pe fugar la noi. Acolo pare să fie ceva putred. Cu o viteză mai mică submarinul pluti spre locul unde tocmai ancorase iahtul. Căpitanul localizase exact locul şi acum el însuşi preluă comanda în turn, iar George ştia precis că tatăl său se va opri foarte aproape de cel căzut în apă...

   II.

   O AFACERE SERIOASĂ.

   SUBMARINUL PLUTI ÎNCĂ CINCI MINUTE. În acelaşi timp câţiva marinari aduceau reflectorul. Dar, din fericire, luna care până atunci fusese acoperită de nori îşi arunca lumina argintie deasupra mării.

   George îşi luă din nou binoclul şi după o scurtă căutare, strigă:

   — El înoată acolo, în faţă, la aproape 100 m!

   Imediat îl descoperi şi căpitanul pe înotătorul care se lupta cu valurile. Opri submarinul foarte aproape de el şi Petre îi arunca acestuia un colac de salvare, apoi îi întinse mâna şi-i ajută să se caţere la bord. Omul era foarte slăbit încât abia putu să se prindă de mâna lui Petre. Cei salvat era atât de epuizat de baia nocturnă încât leşină de îndată ce simţi puntea sub el. Petre şi Kem îl purtară cu grijă în turn de unde căpitanul ordonă să-l ducă în cabina pentru bolnavi. Să văd ce pot face pentru el spuse doctorul Bertram. Kem şi Petre îl duseră pe necunoscut în interiorul submarinului. Căpitanul, George şi Aranga îi urmară fiind curioşi să afle câte ceva despre soarta lui. Străinul, care părea să fie de 25 de ani, a fost întins pe masa de consultaţie. Doctorul îl consultă şi se uită daca nu fusese rănit. Din fericire nu se vedea nici o rană. Activitatea inimii fu îmbunătăţită de doctor printr-o injecţie. Apoi aşteptă ca omul leşinat să deschidă ochii. Căpitanul intră cu grijă în micuţa cameră a doctorului.

   — Nu este nici un pericol, spuse simplu doctorul. Inima este puţin obosită. Necazurile sufleteşti i-au adus daune fizice. O să se trezească în curând.

   — Dacă îi este foame? întrebă căpitanul Farrow. Arată de parcă n-ar avea nici un pic de putere.

   — Probabil, mormăi doctorul şi ordonă ca omul leşinat să fie pus pe unui din cele două paturi din cabină. Treptat se auzi respiraţia profundă a celui culcat pe pat. Puţin mai târziu îşi deschise ochii, clipi puţin, apoi încercă să se ridice, dar doctorul îl împinse uşurel în pat.

   — Staţi culcat, îi spuse el pe un ton prietenos.

   O vreme în cameră s-a lăsat liniştite. Deodată însă se auzi un suspin îndelung din pieptul celui salvat.

   — „Senores"! Salvaţi-o pe Anita! Ea este la Luigi Arrantes pe iaht.

   Căpitanul păşi spre pat, se uită la spaniol şi îi vorbi calm.

   — Urmărim iahtul din care tocmai aţi sărit. Ce s-a întâmplat acolo?

   Omul închise ochii din nou şi în cele din urmă spuse:

   — Apă! Vă rog apă!

   — O farfurie cu supă de carne! strigă doctorul surorii medicale care stătea lângă el. Sigur omul acesta abia a mâncat în ultimile zile sau poate chiar n-a mâncat deloc.

   Spaniolul stătea foarte liniştit. Dar din când în când corpul îi era scuturat de frisoane, încât Petre începu să-l dezbrace. Când sora medicală se întoarse, Petre îl ridică şi începu să-l usuce cu un prosop de flotir. După acest masaj se văzu limpede că corpul începea sa se relaxeze. Petre adusese cu ei lenjerie uscată şi doctorul cu asistenta lui, foarte îndemânatici îl îmbrăcară imediat. Apoi sosi şi supa de carne, pe care doctorul Bertram i-o dădu pacientului său înghiţitura cu înghiţitură, când văzu că acesta voise să o înghită dintr-o dată. După ce spaniolul termină supa dădu din cap în semn de mulţumire şi se ridică puţin. Cu o voce cultivată, puternică şi binevoitoare începu să vorbească.

   — Senores, Luigi Arrantes este un negustor bogat din San Juan. El îi face de mult timp curte surorii mele. Dar Anita nu-l putea suferi şi nu-i accepta propunerile. Totuşi el se purta frumos cu noi şi într-o zi ne invită într-o croaziera cu noul său iaht. În urmă cu trei zile am pornit la drum. Abia ajunserăm în largul mării când câţiva matrozi m-au legat şi am fost dus într-o cameră de pe vas unde m-au închis. Acolo am rămas fără hrană şi fără apă. În seara aceasta am reuşit să mă eliberez. Am auzit ordine ca să navigam imediat mai departe pentru că văzuseră ivindu-se o navă străină, în disperarea mea am sărit peste bord, cu toate că nu sunt un prea bun înotător. Sunt atât de fericit şi va sunt recunoscător Senores că m-aţi salvat. O să urmăriţi mai departe iahtul pentru a salva pe sora mea?

   — Desigur, dădu din cap căpitanul, liniştindu-l. Na-ţi auzit probabil pomenindu-se măcar odată numele meu.

   Bărbatul însă nu ştia nimic de căpitanul Farrow şi de submarinul său, cel care hoinărea prin toate cele şapte mări ale lumii, dar se liniştise când căpitanul îi asigură că va face tot ce-i va sta în putinţă spre a o salva pe sora lui. Doctorul Bertram era foarte furios pe josnicia celor de pe iaht şi era de acord să se continue urmărirea cu toate mijloacele.

   — Arrantes poate să fie foarte brutal, spuse tânărul spaniol care între timp îşi spuse numele - Gardena. — Dacă va vedea că este îndeaproape urmărit, se poate întâmpla ca sora mea să fie tratată foarte rău; poate chiar o vor chinui până la sânge.

   — Voi încerca să alegem calea cea mai bună, îl linişti căpitanul pe tânăr. Trebuie însă să plec acum pentru a dirija din turn urmărirea iahtului. Vă găsiţi lângă doctorul Bertram în cea mai deplină siguranţă. Şi acum culcaţi-vă şi dormiţi un somn bun. Sper ca până mâine dimineaţa să vă pot da o veste bună. Apoi se înclină către spaniol şi părăsi împreună cu George şi cu Petre cabina medicală. Când au ajuns în turn, Rindow care stătea la cârmă îi spuse căpitanului:

   — Zgomotele motoarelor iahtului se aud foarte bine. Nu pare să navigheze cu viteză prea mare pentru că noi înşine navigam cu jumătate din viteza submarinului, sau s-ar putea să mai fie încă vreo navă prin apropiere. Căpitanul şi George ascultară cu atenţie, Rindow nu se înşelase. Zgomotul unei nave se auzea în depărtare. După câteva minute căpitanul spuse:

   — Cred dragul meu Rindow că s-ar putea să ai dreptate cu bănuiala ta că o altă navă s-ar afla în apropiere. Zgomotul motoarelor este altfel decât cel al iahtului. Ar fi foarte neplăcut dacă am urmări altă navă decât cea pe care dorim.

   — Hai să mărim pentru puţin timp viteza submarinului şi să privim mai îndeaproape nava pe o urmărim. Aşa vom şti precis. Dacă este vorba de altă navă va trebui să schimbăm cursul şi să facem posibil să regăsim iahtul, căci prea departe nu poate să fie. La comanda ofiţerului de serviciu, submarinul şi mări viteza. Cu toate acestea datorită amortizoarelor de sunet, zgomotul motoarelor abia se auzea. Când zgomotul celorlalte motoare ale navei aflată în faţa submarinului se auzi din ce în ce mai distinct, căpitanul Farrow spuse:

   — Se pare că nu este iahtul. Sunetul motorului îmi este deja familiar.

   Cu ajutorul binoclului marinarii putură să vadă nava urmărită.

   — Nu este iahtul, spuse Farrow categoric. Vasul de acolo din faţă stă mai adânc în apă şi foarte ciudat nu are lumini de poziţie. Acum navigăm incluzându-ne şi pe noi trei nave fără lumini de poziţie.

   — Ce poate fi şi asta? strigă deodată căpitanul Farrow. Foarte aproape de nava pe care marinarii o vedeau prin binoclu, în faţa lor, se ridică din mare o lumină orbitoare. Câteva secunde mai târziu bubuituri puternice se rostogoleau asupra submarinului.

   — Parcă am fi iarăşi în război! strigă Rindow. Asta seamănă cu explozia unei mici grenade! S-ar putea ca acest Arrantes să aibă o armă de artilerie la bord domnule comandant?

   Farrow nu spuse nimic la început, apoi după ce totul s-a liniştit începu să explice:

   — Este posibil ca Arrantes să nu se sfiiască să tragă asupra unui eventual urmăritor. Se pare că vasului din faţa noastră această grenadă nu i-a pricinuit stricăciuni prea greve. O mică gaură probabil, dar vasul îşi continuă liniştit cursul. Foarte ciudat!

   — Dacă Arrantes are vreun duşman, care-l urmăreşte? întrebă George, a cărui bogată fantezie începu să lucreze din plin. Atunci am avea un nesperat aliat. Numai aşa poate fi, pentru că altfel Arrantes n-ar fi tras. O vreme nimeni nu vorbi în turn. Într-un târziu George spuse:

   — Ce-ar fi dacă am îndrăzni să ne apropiem mai mult de vas tată?

   — Aş vrea ca la început să rămânem neutri - explică căpitanul. S-ar putea să fie o corabie pirat, care urmăreşte iahtul. La această decizie am ajuns din două motive: mai întâi nu are aprinse luminile de poziţie şi apoi nava nu are avarii grave din cauza grenadei. Toate acestea mă duc la concluzia că nu este vorba de un vas particular care ar avea de rezolvat probleme personale cu Arrantes. Hai să aşteptăm până se face ziua. Atunci vom putea observa mai bine nava şi după caz, o putem şi ataca.

   — Sărmana fată, îmi pare rău de ea spuse Rindow. Acest Arrantes pare să fie un monstru, devreme ce a îndrăznit să folosească tunul de pe vas.

   — Ai deja vreun plan prin care am putea-o elibera pe fată, fără ca Arrantes să ne poată face ceva rău, tată? întrebă George. Căpitanul scutură din cap.

   — Trebuie să se ivească o ocazie. Mai întâi trebuie să ajungem mai aproape de vas. Dar în nici un caz nu avem voie să-l ameninţăm cu armele. Poate am putea arunca o grenadă care să-i adoarmă 24 de ore sau reuşim să ne strecurăm pe ascuns pe vas şi să vedem ce se întâmplă. Dar grenada care să-i adoarmă nu se pare cel mai inteligent lucru.

   George însă ar fi dorit, din spirit de aventură, să nu se folosească grenada, ci să se furişeze pe vas şi să o elibereze pe captivă, dar tatăl său nu se lăsa influenţat de mintea lui înfierbântată. El făcea ceea ce îi poruncea raţiunea şi experienţa şi ceea ce pentru moment i se părea cea mai potrivită manevră.

   — Înainte de toate, spuse Farrow, trebuie să ştim precis dacă nava din faţă este o navă pirat sau nu. Dacă se dovedeşte a fi o navă pirat atunci vom fi obligaţi să sărim în ajutorul lui Arrantes.

   Atunci izbucni o a doua explozie la suprafaţa apei. Vasul pirat cum îl numise căpitanul Farrow avea într-adevăr curaj. El îşi continua urmărirea şi îşi mări viteza. Din nou se văzu o coloană de flăcări lângă navă şi iarăşi se auziră bubuituri puternice. Nava atacată făcu repede un viraj după care îşi continuă drumul mărindu-şi din nou puţin viteza. Căpitanul Farrow se hotărî să mărească şi el viteza şi să închidă amortizoarele de sunet. Zgomotul motoarelor Diesel de pe nava din faţă era destul de mare încât să acopere celelalte motoare.

   — Fratele meu mi-a spus odată, zise Aranga după o vreme, că în Mexic acţionează un pirat foarte îndrăzneţ. Se numeşte Juan Barbuda.

   — Asta s-ar potrivi cu căpitanul navei din faţa noastră spuse Farrow. Probabil Arrantes a recunoscut cuterul temutului pirat şi de aceea a tras el mai înainte de a fi prea târziu. Deocamdată numai aşa ne putem explica cele petrecute. Dacă Arrantes va reuşi printr-o lovitură îndemânatică să-l scoată din luptă pe pirat, ar fi în avantajul nostru. Dacă însă piratul atacă iahtul mexicanului

nu avem încotro trebuie să intervenim în luptă.

   — După cât ştiu de la fratele meu, nu va fi uşor cu Barbuda adăugă Aranga. Chiar şi forţele de ordine n-au putut face nimic până acum. Pentru noi ar fi în orice caz mult mai bine dacă Arrantes l-ar opri prin câteva lovituri bine ţintite.

   Căpitanul Farrow îşi aplecă capul încoace şi încolo şi spuse în sfârşit:

   — Dacă însă Arrantes va reuşi să-l scoată din luptă pe piratul pe care nu l-au putut nici forţele de ordine să-l prindă, el se va crede de neînvins. Atunci ne va fi mai greu să-l înfruntăm. Dar avem grenadele cu gaz - interveni George.

   — Asta numai în cel mai rău caz - spuse căpitanul.

   — Nu ne mai rămâne decât să ne gândim, spuse Aranga cum ar fi mai bine să evităm o baie de sânge de ambele părţi, folosind grenadele cu gaz care oricum nu produc efecte grave asupra oamenilor de pe navă.

   A treia explozie răsună din nou. Grenada însă a căzut tot în mare. Din nou corabia piratului făcu un mic viraj pentru a scăpa din raza de ochire şi-şi urmă drumul mai departe. Şi de data aceasta îşi mări viteza.

   — Omul acesta are excelente maşini în cuterul său strigă căpitanul. Atunci trebuie să deschidem compresoarele şi să încercăm să ajungem cât mai aproape. Dar ce este acolo în faţă?

   — Un punct. Probabil iahtul lui Arrantes, spuse George, el fiind mereu primul care-şi dădea cu părerea.

   — Cred că piratului nu-i prea pasă de atacuri, conchise ferm Farrow.

   Ca să ajungă mai aproape de pirat aşa cum dorise, căpitanul ordonă să se pornească imediat compresoarele. Treptat distanţa dintre cele două nave se micşora. Căpitanul Farrow nu trebuia să se teamă că va fi descoperit pentru că luna se afla în spatele navei sale, iar dacă piraţii s-ar fi uitat într-adevăr în spate, ea ar fi fost mascată de strălucirea argintie a valurilor mării. Apoi căpitanul îşi concentră toată atenţia asupra iahtului mexicanului.

   Submarinul se apropie tot mai mult de cuterul îndrăzneţului pirat: Farrow crezu pentru prima dată povestea lui Aranga şi era aproape sigur că îl avea pe Barbuda în faţă. Oricare alt căpitan sar fi îndepărtat încă de la prima grenadă de cealaltă navă. Dar nu un pirat care ar avea o navă cu asemenea maşini performante. Iahtul se putea vedea deja cu ochiul liber. În spatele lui se ridicau valuri înalte, dar atât vasul piratului cât şi submarinul îi erau superioare ca viteză. La pupa iahtului fulgeră din nou - câteva secunde mai târziu grenada căzu foarte aproape de cuterul piratului, care însă nu deschise focul, cu toate că era foarte puţin probabil ca să nu aibă la bord măcar un tun. Explozia care urmă făcu un val atât de mare încât acoperi un moment puntea cuterului.

   Nici această lovitură însă nu-l deranja pe pirat. El naviga mai departe. Numai atât a făcut - o abatere de la linia de tragere, fiind conştient că în curând prada îi va cădea în braţe.

   III.

   O URMĂRIRE ÎNVERŞUNATĂ.

   — ÎN SCURT TIMP PIRATUL VA AJUNGE LÂNGĂ IAHT,

constată căpitanul Farrow care-şi lua din când în când binoclul de la ochi.

   — Dacă nu va mai fi o altă lovitură, replică Rindow.

   Abia termină de vorbit ofiţerul prim, când pe puntea din faţă a cuterului se văzu un fulger scurt şi puternic. La pupa iahtului urmărit se ridică puţin mai târziu o imensă coloană de flăcări şi o explozie puternică cutremură noaptea deasupra mării; iahtul mexicanului se clătină câteva secunde încolo şi încoace, apoi rămase pe loc legănându-se încă puţin deasupra valurilor. Dacă prin această lovitură n-a fost distrus complet iahtul, totuşi curajul de până acum al mexicanului a fost redus.

   — Cu toată viteza înainte! strigă căpitanul Farrow prin tubul acustic spre camera maşinilor. El ştia prea bine că în curând va avea loc o luptă între iaht şi cuterul piratului şi dorea pe cât se putea să fie în apropiere şi să intervină la caz de nevoie.

   Submarinul porni ca săgeata într-acolo dar deodată uruitul zgomotos al unui motor încetă. Imediat viteza submarinului scăzu simţitor.

   — Ce se întâmplă? întrebă căpitanul.

   — Conducta pentru lubrifianţi este găurită.

   — Reparaţia se poate face imediat. Lucraţi repede - strigă căpitanul. Am nevoie foarte urgent de toată puterea motoarelor.

   Farrow avea o privire cumplită când se uita după cuterul care se îndepărta repede şi în curând ajunse chiar lângă iaht. Ceea ce întâmplă în următoarele momente acolo nu putu să vadă nimeni de pe submarin căci tocmai atunci se ascunse luna în spatele unui nor întunecat, aşa încât lipsea chiar şi lumina palidă a acesteia. Totuşi oamenii de pe submarin reuşiră să vadă nişte mici puncte de lumină care se mişcau încolo şi încoace, sclipeau o secundă apoi dispăreau. Împuşcături de pistol se auzeau în noapte, deci oamenii de pe iaht nu se lăsau, încercau să se împotrivească.

   — Dacă am arunca o grenadă cu gaze - spuse George tatălui său, atunci am putea merge acolo fără nici o problemă.

   — Asta n-aş dori să fac acum, îi răspunse căpitanul. Cei de acolo nu ştiu că este vorba numai de o grenadă care să-i adoarmă. Ei ar putea să ne înţeleagă greşit. Astfel neutralitatea noastră s-ar duce dracului şi în afară de asta datorită întunericului, cu toată îndemânarea de a trage a lui Jean Brike, numai printr-un noroc grenada ar putea cădea pe puntea cuterului lăsând gazul să acţioneze. Presupun că cei de pe cuter nu vor părăsi iahtul până nu vor lua toţi oamenii de pe vas. Până atunci trebuie să fim deja acolo, să vedem ce se întâmplă.

   — Rindow, adună jumătate din echipaj, bineînţeles înarmat pentru a putea începe acţiunea de salvare când va fi necesar. Fiecare bărbat trebuie să aibă o grenadă cu gaz asupra sa. În caz de supremă necesitate să putem acoperi cu gaze ambele ambarcaţiuni.

   Rindow dispăru din turn în interiorul navei pentru a participa la conducerea ei.

   — Cum staţi cu lucrul acolo în sala maşinilor? întrebă după o vreme căpitanul în portavoce.

   Inginerul Hagen se prezentă şi spuse:

   — Jumătate din defecţiune a fost deja reparată, domnule căpitan. Trebuie să înlocuim toată conducta pentru că datorită zguduiturilor puternice s-a crăpat în mai multe locuri. Peste zece minute sau un sfert de oră stricăciunile vor fi reparate.

   — Grăbeşte-te Hagen! îl zori căpitanul. Piratul stăpâneşte aproape tot iahtul.

   — Nu aş vrea să ajungem acolo prea târziu. Cu toată graba trebuie să lucrez însă cu grijă - răspunse inginerul. Altfel s-ar putea să avem o pană mult mai gravă.

   — Faceţi-vă treaba în linişte, încheie căpitanul Farrow, apoi privi din nou în direcţia de navigaţie.

   Departe, în faţă apăreau încă, din când în când punctuleţele de lumină. Acum s-ar putea să audă piraţii zgomotul motoarelor submarinului. Asta i-ar face să se grăbească mai mult. Cu toate că nu le-ar păsa ce fel de navă s-ar apropia de ei, totuşi n-ar dori în nici un caz o întâlnire pentru că se gândesc că ar putea fi o navă de patrulare sau o navă a poliţiei ceea ce cred că ar fi ultimul lucru pe care şi l-ar dori.

   — Deschideţi amortizoarele de sunet, ordonă căpitanul Farrow.

   El dorea să dea impresia că nava lui ar fi din întâmplare prin

apropiere şi că şi-a schimbat cursul. Cu fiecare secundă submarinul se apropia tot mai mult de cuterul piratului. Căpitanul se bucura în sinea sa că părea puţin probabil să-i surprindă pe cei de pe cuter ca să le ia prada şi s-o elibereze pe tânăra fată. Deodată însă se auzi uruitul puternic al motoarelor unei nave. Micile puncte de lumină dispărură dintr-odată. Ritmul motoarelor navei din faţa submarinului se accelera, iar zgomotul motoarelor se auzea tot mai slab.

   Asta însemna că nava piratului se îndepărta încet de submarin.

   — Ne scapă piraţii! strigă Farrow.

   — Numai pe moment! încercă George să-şi consoleze tatăl.

   — Sigur au luat şi fata, spuse căpitanul. Vor cere ceva bani pentru răscumpărare.

   — Poate să fie de acum o lungă vânătoare adăugă ferm Aranga. Pentru a nu fi descoperiţi ar trebui să navigăm sub apă, dacă asta nu ne-ar micşora simţitor viteza.

   După câteva minute sosi din sala maşinilor vestea că defecţiunea conductei a fost reparată.

   — Porniţi al doilea motor! le strigă imediat căpitanul Farrow. Curând submarinul îşi mări viteza. Se puteau auzi strigătele marinarilor de pe iaht, astfel încât marinarii de pe submarin descoperiră foarte repede iahtul. Perdeaua de nori ce acoperea luna s-a destrămat, iar la lumina palidă a astrului nopţii iahtul mexicanului deveni vizibil. El se legăna pe valuri la aproape o sută de metri de submarin. Căpitanul Farrow aproape că-şi lipi submarinul de iaht şi strigă:

   — Este cumva domnul Luigi Arrantes la bord?

   — Este, dar e foarte grav rănit de schija unei grenade, veni răspunsul. Abia dacă va supravieţui până mâine.

   — Unde este senorita Anita Gardena? mai întrebă căpitanul.

   Întrebarea căpitanului fusese atât de categorică încât cel

întrebat nu ezită să răspundă.

   — Este răpită de piratul Barbuda!

   — Voi trimite o telegramă la San Juan - le strigă Farrow. Pe voi nu vă putem lua la bord. Cârma vă este distrusă nu-i aşa?

   — Sfărâmată! Suntem complet neajutoraţi.

   — Rugaţi-vă sfinţilor să ne ajute ca să vă putem ajuta şi să eliberăm fata.

   —  Ne pare aşa de rău, dar am ascultat comanda, se dezvinovăţi omul de pe iaht.

   Căpitanul nu mai putea răspunde căci avea de dat un ordin:

   — Cu toată viteza înainte! Să urmărim piraţii!

   Din nou submarinul se îndepărtă puţin câte puţin de iaht. Farrow naviga din nou cu ajutorul compresoarelor, însă îşi deschise iar amortizoarele de sunet. Viteza începu să crească.

Ţelul său era acum să ajungă cât mai repede vasul pirat. Dar încotro se în dreaptă el? Nu-şi mai urmează cursul de până acum. Probabil că Barbuda cunoaşte un drum mai aparte şi de aceea şi-a schimbat cursul. Cei de pe submarin ascultau cu atenţie în noapte, în vreme ce vasul despica furtunos valurile. George spuse în sfârşit:

   — La babord trebuie să se găsească cuterul! Şi el şi-a schimbat cursul!

   Rindow care apăruse de mult în turn confirmă cele spuse de George. Căpitanul lăsă submarinul să se îndrepte în direcţia de unde se părea că se aud sunetele motorului cuterului.

   După un sfert de oră căpitanul era sigur că nu urmărea o alta navă fără importanţă şi era într-adevăr pe urmele piratului.

   — Suntem pe drumul cel bun, spuse Farrow. Păcat că luna nu mai luminează. Nu ne va fi uşor să ne apropiem neobservaţi de cuter.

   Întâi cuterul apăru ca un punct întunecat pe suprafaţa argintie a apei mării. Marinarii se convinseră însă cu ajutorul binoclului că într-adevăr punctul era vasul căutat. Am avut noroc spuse Aranga.

   — Dacă nu mă înşel, acolo în depărtare se mai văd câteva mici puncte întunecate, spuse George. Dacă sunt insule atunci ar trebui să ne grăbim să ajungem cuterul înainte de a ancora şi a-şi găsi o ascunzătoare în care ar putea să dispară.

   — La proră, luna nu ne-ar orbi aşa, remarcă spaniolul şi sări peste balustrada turnului.

   George şi Petre îl urmară imediat, iar căpitanul care între timp îi lăsă din nou comanda lui Rindow îi însoţi. Spaniolul avusese dreptate. La proră strălucirea de la suprafaţa apei nu deranja atât, întrucât unghiul de observaţie se reducea simţitor, iar unghiul sub care se distingea suprafaţa mării se modifica şi el.

   George tocmai voia să spună ceva când foarte aproape de submarin se ridică în sus o coloană de apă, se întinse sub formă de ciupercă şi apoi căzu făcând un zgomot asurzitor. Din această cauză nu se mai auzi nici un cuvânt. Imediat valurile năvăliră peste submarin. Cei patru de la proră se retraseră fără să vrea Aranga tăcea, Petre înjura şi George spuse numai „Ah", în timp ce căpitanul dădu din cap.

   — O mină cu ceas! spuse Farrow convins. Prin asta Barbuda vrea să ne oprească din urmărire. Însă s-a cam înşelat.

   — Atenţie! îi avertiză spaniolul care nu era în nici un caz un fricos.

   — Ar fi mai bine să facem o mică întoarcere! strigă căpitanul şi dădu încă din turn îndrumările necesare. Ne-am mai putea întâlni cu asemenea „glume"! Sigur piratul ne-a auzit submarinul şi şi-a închipuit că ar fio navă a pazei de coastă a marinei şi că se apără cu toate mijloacele, este de la sine înţeles. Prin viteza mare a submarinului acesta ajunsese la o foarte mică distanţă de cuter însă acuma după schimbarea cursului distanţa se mări din nou. Punctele din depărtare spre care se îndreptau acum piraţii deveniseră între timp mai mari. Era vorba, aşa cum deja ghiciseră, de nişte mici insule care formau un grup şi păreau legate între ele. Printre ele cuterul putea foarte bine să-şi găsească o ascunzătoare.

   Căpitanul Farrow închise din nou amortizoarele de sunet. Nu-şi mai aveau rostul de vreme ce piraţii îi descoperiseră. Trebuia acum numai să-şi găsească o poziţie bună de tragere de unde Jean Brike - tunarul submarinului - să poată nimeri cuterul cu grenada cu gaze. Tunarului i s-a ordonat deja să se urce pe punte. El încărca deja tunul cu grenade cu gaz somnifer. De o parte a submarinului explodă din nou o mină. Aşadar piraţii puseseră un adevărat lanţ de mine. Fusese un noroc faptul că lui Farrow îi venise în minte să schimbe puţin cursul navei sale. Dacă nu, sigur aceasta a doua mină ar fi explodat sub submarinul său. Din aşezarea aşa de vicleană a minelor şi-au putut da seama marinarii ce fel de om era Barbuda şi cum reuşise el până acum atât de iscusit să scape de toate pericolele. Jean care îşi încărcase între timp tunul îl îndrepta acum în direcţia cuterului. Aştepta numai comanda foc. Dar căpitanul mai ezita încă pentru că distanţa până la cuter era încă destul de mare. O lovitură care nu le-ar fi reuşit l-ar fi avertizat pe pirat şi asta dorea să evite căpitanul. Dar în curând va regreta amarnic această ezitare. Un val de nori acoperi din nou luna reducând complet vizibilitatea. Norii ascundeau un corp argintiu care plutea şi se ridică spre cer într-un punct aproape neobservat. Cea de a treia mină explodă atât de aproape încât marinarii de pe submarin văzură flacăra exploziei sub apă. O masă mare de apă lovi puternic puntea submarinului. Spre mirarea lui Aranga căpitanul exclamă:

   — Excelent! Acum Barbuda este sigur că mina lui ne-a lovit submarinul. El nu poate şti că cei doi pereţi de oţel ai submarinului ar rezista la o lovitură şi mai puternică. Dacă ne scufundăm acum trebuie să creadă că am fost loviţi de mina lui. Norii care acoperă acum luna sunt destul de mulţi, aşa că încât ea va străluci din nou abia peste o jumătate de oră. În acest fel putem liniştiţi să ne apropiem, cât mai mult de cuter fără să fim observaţi.

   Pe cuter era foarte multă lumină. Fusese aprins un reflector pentru ca Barbuda să poată supraveghea foarte atent suprafaţa mării. Dar distanţa dintre cuter şi submarin era suficient de mare încât reflectorul nu-l putea da de gol. Cei din submarin lăsaseră să alunece scările de metal din turn în interiorul submarinului, în camera de comandă. Farrow însuşi închise apoi capacul. Între timp pompele umpleau cu apă rezervoarele de balast. Curând submarinul dispăru cu totul sub apă. Căpitanul folosi periscopul pentru a privi afară. După un timp spuse:

   — Cuterul şi-a schimbat direcţia şi vine spre noi, probabil vor să inspecteze locul unde presupun că ar fi avut loc explozia. Mina aceasta ne-a cam venit în ajutor. Dacă presupune că ne-a nimerit nu-şi va mai da atâta osteneală. Asta ar fi în avantajul nostru. Căpitanul se mai interesă de la Jean Brike dacă şi-a asigurat încărcătura de la tunul de la prora. Bătrânul tunar îl asigură că-şi făcuse bine treaba. Cuterul venea că cu mare viteză înapoi. Lumina reflectorului localizase de mult locul exploziei.

   „Ce direcţie va alege oare acum Barbuda?" îşi spuse Farrow fără să găsească însă un răspuns. Trecură câteva minute. Căpitanul începu să se uite din nou prin periscopul care abia depăşea suprafaţa apei. Posibilitatea de a fi descoperit de piraţi era mică.

   — Barbuda s-a convins că am dispărut, spuse după o vreme căpitanul. Reflectorul încă mai este aprins. După câteva minute se stinse reflectorul. Aranga insistă asupra faptului că Barbuda şi-a asigurat drumul spre ascunzătoare înconjurându-l cu mine. Căpitanul fu de acord cu spaniolul, dar bariera nu i se părea suficient de puternică pentru a împiedeca înaintarea submarinului „în război am trecut noi peste baraje mult mai puternice şi mai periculoase" spuse încet căpitanul. Trebuie să aşteptăm să se facă ziuă pentru a vedea ceva de sub apă. Până se luminează nu mai este mult. Şi în afară de asta sper ca lumina lunii să ne permită să vedem dacă sub apă ar mai fi vreo piedică până la o anumită adâncime. Spaniolul întrebă dacă nu cumva se poate folosi periscopul pentru a vedea sub apă. Căpitanul scutură râzând din cap. Veţi vedea încă câteva lucruri pe aici care au fost perfecţionate de inginerul nostru Hagen. Noi putem în acelaşi timp vedea şi sub apă şi la suprafaţa ei.

   —  Uimitor răspunse Aranga, dar după un timp adăugă. Momentan însă nu puteţi vedea nimic domnule căpitan.

   — Nu-i important! În curând luna va ieşi din nori. Atunci voi repera din nou cuterul care sigur încă nu a reuşit să ajungă la insule.

   Într-adevăr nu dură nici cinci minute până când luna apăru din nou strălucind deasupra mării. Acum căpitanul se uită iar prin periscop mult mai atent şi constată că vasul piraţilor îşi continua mersul mult mai liniştit, iar luna lumina suficient de puternic pentru a se putea zări cam doi metri în adâncul mării.

   — Cuterul se îndreaptă spre partea de nord a insulelor - îi informă căpitanul pe tovarăşii săi din camera de comandă.

   Căpitanul spuse din nou:

   — Am ajuns aproape la o mie de metri de cuter.

   Acesta se îndreaptă spre un canal îngust ce se află între două insule. Navigarea este mult mai înceată şi mersul său este în zigzag. Trebuie, culmea ironiei, să navigheze astfel, încât să evite minele puse de ei însuşi pentru a se proteja. Acum se văd semnale luminoase. Barbuda se pare, are şi patrule pe insula aleasă ca ascunzătoare. Rindow, preia tu periscopul. Eu merg în cabina de la proră ca să dau de acolo comanda încotro să navigăm. Veniţi cu mine domnule Aranga dacă vreţi să priviţi viaţa ce mişună sub apă. Submarinul încă mai naviga cu viteză destul de mare. Rindow recunoscu imediat şi el, prin periscop, cuterul de care submarinul lui Farrow era despărţit de aproximativ opt sute de metri. El mergea încă în zigzag pentru a evita barajul de mine. Era imposibil ca submarinul să urmeze exact cursul cuterului prin curbele şi hăţişurile canalului pentru a evita şi el minele. Zigzagurile pe care le descria cuterul în drumul său erau mult prea imprevizibile pentru orice urmărire. Ca să nu mai vorbim de barajul de mine. Care-i obliga pe căpitan să fie atent la fiecare pas. Ca să treacă nevătămat barajul minelor, submarinul ar fi trebuit să fie una cu cuterul. Dar acum era prea târziu. Căpitanul merse cu Aranga, George şi Petre la prora unde inginerul Hagen construise minunatele ferestre de sticlă protejate de blindaje mobile de oţel. Acum trebuiau trase pentru ca să permită cercetarea submarină. Lângă ferestre inginerul montase şi reflectoarele, pe care căpitanul deocamdată renunţă să le pună în funcţiune întrucât spera ca lumina lunii să fie destul de puternică, ca să-i permită orice observaţie submarină. Blindajele ferestrelor se lăsară uşor în jos la comanda automată a butonului electric. Aranga fu surprins, să vadă dintr-o dată prin sticlă cum apele adâncurilor împresoară submarinul. Peşti de toate felurile se îmbulziră în lături, când monstrul de oţel zvâcni înainte. Pe o rază de cincisprezece metri se putea distinge clar orice obiect submarin.

   — Credeţi acum domnule Aranga, că suntem în stare să evităm orice baraj de mine? îşi întrebă Farrow musafirul.

   — Nemaipomenit! Exclamă acesta, după ce căpitanul îi arătă întregul dispozitiv de reflectoare şi-l lămuri că acum nu era necesar să-l pună în funcţiune. Acum pricep şi eu, cum puteţi să scăpaţi din atâtea primejdii, care de altfel nu vă ocolesc deloc, încheie el.

   IV.

   O ACŢIUNE PERICULOASĂ.

   DUPĂ APROAPE ZECE MINUTE, căpitanul dădu indicaţii în camera de comandă prin staţia de interfon care lega între ele toate încăperile submarinului.

   — Navigaţi încet Rindow! Trebuie să ajungem aproape de primul baraj de mine. Mai vedeţi încă cuterul?

   — Nu domnule căpitan, veni răspunsul. El a dispărut în spatele uneia din cele mai mari insule ale grupului. Ţin direct cursul pe canalul strâmt pe care el a navigat.

   — Navigăm fără mişcările în zigzag ale cuterului. Foarte bine! Numai, încet vă rog.

   Spre uimirea lui Aranga, căpitanul se adresă acum lui George şi lui Petre.

   — Puneţi-vă costumele de scafandru şi vedeţi să ajungeţi pe punte. Luaţi şi foarfeci de tăiat tabla cu voi.

   — Dar cum pot ca să iasă oamenii din submarin, domnule căpitan? întrebă Aranga nedumerit. Vreţi să ieşiţi la suprafaţă? Trebuie doar să iasă căţărându-se prin turn.

   Farrow îl lămuri pe spaniol:

   — Nu nu-i nevoie de asta! Mergeţi numai cu cei doi şi priviţi cu atenţie dispozitivul pe care l-a imaginat Hagen, inginerul nostru. Mirat, Aranga îi urmă pe George şi Petre, care se grăbeau spre magazie ca să-şi îmbrace costumele de scafandru, cu care puteau acţiona independent de submarin, întrucât aveau suficiente rezerve de aer respirabil, în cilindrul de oţel pe care-l purtau în spinare. Ochii lui Aranga se măriră şi mai mult de uimire, când ambii scafandri păşiră hotărâţi spre camera de imersare la babordul submarinului. Aranga zări mica uşiţă, care ducea în camera de imersare. George şi Petre păşiră în ea şi traseră zăvorul după ei. După un semnal sonor care a urmat, imediat o pompă puternică începu să lucreze şi introduse apa în camera de imersare. Aranga fugi la prora în cabina în care căpitanul mai stătea încă şi îi spuse:

   — Asta este într-adevăr formidabil. Dar cum vor putea fiul dumneavoastră să se urce în timpul mersului pe punte?

   Căpitanul dădu din mână, îl întrerupse pe spaniol şi dădu comanda:

   — Opriţi-vă! Imediat opriţi-vă! Se vede un baraj de mine.

   Aranga văzu înspăimântat prin fereastră aproape de proră o

dungă întunecată de care erau agăţate câteva globuri. Chiar şi înfăţişarea lor exterioară avea ceva ce-ţi inspira teama: erau mine, care prin puterea lor erau în stare să distrugă vase de câteva tone. Cu o smucitură - aşa i se păru cel puţin spaniolului - submarinul rămase liniştit în apă. Lui Aranga îi scăpă un suspin de uşurare, apoi spuse.

   — M-am temut că vasul nu va putea să se oprească aşa repede.

   — Acum urmează un moment tot atât de periculos, spuse căpitanul. Trebuie să navigăm extrem de încet prin barajul de mine pentru ca cei doi scafandri să le poată înlătura.

   — Să sperăm că prin atingerea lor nu vor exploda - spuse spaniolul.

   — Oh nu, am mai dezamorsat noi şi altădată astfel de mine fără să se fi întâmplat nimic - îi replică căpitanul Farrow. Aşadar să sperăm că şi de data aceasta acest act îndrăzneţ va reuşi. Atenţie! George dă semnalul că el şi Petre sunt gata!

   Câteva bătăi fuseseră auzite de sus, de pe punte. Peste câteva secunde nava începu să plutească uşor. Făcu câteva cotituri şi apoi rămase din nou liniştită. Această acţiune fu suficientă pentru ca submarinul să treacă încet prin coridorul de mine. George şi Petre tăiau de zor cu foarfecele cablul gros de oţel. Cablul greu şi minele şi mai grele se scufundară rapid în adâncul mării, acolo unde nu mai puteau face nici un rău. Însă pentru că s-ar fi putut întâmpla ca una din mine să explodeze dacă ar fi atins un loc stâncos de pe fundul apei, cei doi de cum şi-au terminat lucrul sau urcat repede pe puntea submarinului. Dar au avut noroc. Nici o mină nu a explodat. Submarinul porni din nou încet când căpitanul văzu din interiorul prorei minele căzând adânc în apă. Farrow răsuflă uşurat, când totul rămase liniştit şi apoi îi spuse lui Aranga.

   — Am avut noroc. Fundul mării se pare că este cu nămol.

   Nici o mină nu a explodat. Spaniolul îşi făcu rapid o cruce mare şi îşi lăsă în jos mâinile. El nu spuse nici un cuvânt dar se vedea pe faţa sa cum gândurile i se îndreptau spre cei doi bărbaţi fără frică care reuşiseră să îndepărteze minele. După câteva minute apăru în faţa ferestrei de la proră o a doua linie. Un al doilea cablu de oţel. Însă de această dată nu mai erau agăţate mine de el.

   — Aha! O instalaţie de alarmare - îşi spuse căpitanul. Instalaţia însă nu este aşa de periculoasă. Cei doi de sus vor rezolva şi asta.

Şi într-adevăr căzu cablul care însă nu avea rezistenţa primului de care erau legate minele, tocmai în momentul când submarinul aproape îl atinse.

   — Ne găsim spre norocul nostru la adâncimea potrivită - spuse căpitanul. Piraţii au pus capcanele în aşa fel încât şi micile ambarcaţiuni să le poată atinge.

   — Într-adevăr ceva nemaipomenit! spuse Aranga. Dacă ar fi aici bărci de pescuit cu siguranţă o grămadă s-ar agăţa în aceste capcane! Acum, drumul nostru către insulă este pe deplin liber.

   — Aşteptaţi domnule Aranga! Cine ştie ce se mai poate întâmpla? Cine ştie ce capcane mai pot fi?

   — Da, da, Barbuda! suspină Aranga. Pentru cuterul piraţilor el este într-adevăr omul cel mai potrivit să conducă! Atenţie domnule căpitan.

   — A treia capcană! Am văzut-o deja! De data aceasta este plină de mine. Pe George şi Petre ne putem bizui. Sigur au văzut capcana cu mult înaintea noastră. Piraţii s-au asigurat foarte bine.

   — Asta trebuie să apreciem. Şi a treia capcană a fost depăşită.

   Văzură cum frânghia de oţel cade încet pe fundul mării.

   — Fiul dumneavoastră şi marinarul înalt au o siguranţă demnă de invidiat - lăudă Aranga munca celor doi scufundători.

   Abia termină spaniolul de spus aceste cuvinte când o zdruncinătură puternică scutură submarinul. Prin fereastră se văzu o lumină palidă. Pe fundul mării chiar sub submarin explodase o mină de pe cablul pe care tocmai cei doi îl tăiaseră. Submarinul nu păţi nimic. Totuşi marinarii se uitară înspăimântaţi unul la altul. Dacă li se întâmplase ceva lui George şi Petre? În capul lui Farrow năvăleau tot felul de gânduri. Dacă explozia i-a aruncat pe cei doi de pe punte? Dacă interiorul submarinului a fost aşa tare zdruncinat atunci cum a fost pe punte? Aranga nu spunea nici un cuvânt. El se uita tăcut în sus, ca şi cum - ar fi dorit să audă ceva, ceva care ar fi însemnat un semn de viaţă de la George şi Petre. Temerile căpitanului nu erau neîntemeiate. Datorită exploziei George şi Petre, deşi stăteau epuizaţi pe puntea submarinului, fuseseră aproape smulşi de pe submarin. Dar cu ultimile lor puteri se ţinuseră strâns de balustradă. Ei reuşiră să învingă presiunea puternică a apei datorită unei croieli speciale ale costumelor lor de scafandri. Dar o nenorocire se întâmplă totuşi. Costumul de scafandru a lui George care fusese puternic lovit de puntea submarinului plesnise. Datorită loviturii George îşi pierdu pe jumătate cunoştinţa, dar îşi reveni repede, mai înainte ca apa mării să-i umple şi casca. Repede îl atenţiona pe Petre şi printr-un semn îi indică să rămână unde era. Reuşi să-şi potrivească totuşi tubul cu oxigen dar apa îi intra în nas ceea ce îl făcea să tuşească şi dacă nu ar fi fost atent chiar să-şi piardă viaţa. George trebui să-şi tină respiraţia şi să ajungă cât mai repede până la uşa camerei de imersare. Când ajunse, intră cât putu de repede înăuntru. Închise după el uşa grea de oţel şi dădu semnalul că se afla acolo. Acum putu în sfârşit să respire prin ţeava subţire ce se găsea acolo. Deja pompele începură să scoată apa şi putea în sfârşit liber şi neîmpiedicat de nimic să respire Era foarte conştient că tocmai reuşise să scape în mod fericit dintr-un mare pericol, aproape mortal. S-ar fi putut ca el şi Petre să fie aruncaţi cât colo de puterea exploziei minei şi era aproape un miracol că totuşi reuşise şi cu casca deteriorată să ajungă până la camera de scufundare fără să se petreacă nici un accident. După părerea lui acţionase aproape numai intuitiv. Când camera de imersare fu goală, uşa care dădea spre holul submarinului se deschise. George se clătină şi căzu în braţele a doi marinari care-l priveau îngroziţi. Dădu din cap în semn de mulţumire în vreme ce cei doi îl ajutară să-şi scoată costumul de scafandru. Abia după ce se odihni puţin merse la proră unde ştia că tatăl său îşi făcea griji în ceea ce-l privea pe el şi Petre.

   — Totul este în ordine, îi strigă fiul căpitanului înainte de a ajunge la tatăl său şi la spaniol. Am scăpat numai cu un ochi vânăt din toată dandanaua asta! Iar Petre este sănătos tun! Este încă afară! Putem să mergem mai departe. O mină a explodat, însă noi nu am putut-o vedea. Explozia s-a produs sub carena navei, pe fundul mării. Căpitanul îşi îmbrăţişa fiul. Asta spunea mai mult decât oricâte cuvinte.

   — Mina a avut o putere extrem de mare îi spuse spaniolul foarte serios lui George.

   Acesta dori din nou să se îndepărteze însă căpitanul îl reţinu.

   — Rămâi aici George!

   — Doar n-o să-l las pe Petre singur acolo sus!

   Spaniolul dădu din cap cu dezaprobare.

   — Mă duc să-mi iau repede un alt costum de scafandru - îi informă George, apoi mă duc din nou sus.

   În acel moment se auzi vocea lui Rindow în micul difuzor.

   — Domnule căpitan, văd oameni pe una din insule.

   — Cât de departe sunt? întrebă repede căpitanul prin interfon.

   — La numai două sute de metri! sosi imediat răspunsul. Am tras înăuntru periscopul căci priveau cu mare atenţie suprafaţa apei. Ar fi mai bine să stăm puţin timp liniştiţi aici. Astfel să creadă că un peşte mare a putut determina explozia minei. Petre mai este acolo sus?

   — Petre este încă acolo! spuse căpitanul şi îi povesti pe scurt ce i se întâmplase lui George. Să rămânem deocamdată aici, spuse şi Farrow. Neliniştea piraţilor se va domoli în curând, de vreme ce vor vedea că totul este liniştit. Dar ridicaţi din când în când periscopul să vedeţi ce fac oamenii pe care tocmai i-aţi observat pe insulă. Poate că veţi putea să daţi câteva puncte de sprijin în acţiunea ce trebuie s-o facem. George se îndepărtă de tatăl său şi de Aranga. N-ar fi avut linişte de loc de vreme ce nu ştia ce face acolo sus prietenul său. Îşi luă repede un nou costum de scafandru şi merse din nou în camera de scufundare. Trebuia să ajungă acum sus atâta vreme cât submarinul rămânea pe loc. Mai târziu, chiar dacă ar fi mers foarte încet căţărarea ar fi fost de două ori mai grea. Când camera fu plină de apă, deschise uşa de afară şi urcă până se prinse de balustradă. Peste trei minute ajunse lângă Petru. Acesta se bucură enorm când îl văzu, deoarece el observase casca spartă şi-şi făcea bineînţeles mari griji din această cauză. George îşi puse mâna pe mâna lui Petre şi prin semnale Morse îl informă: „Aproape de insulă. Acum rămânem un timp pe loc. Piraţii urmăresc calea de acces." Petre dădu din cap, cei doi tovarăşi priviră atent în sus. Astfel puteau să vadă dacă piraţii într-un fel sau altul s-ar fi putut apropia cu vreo navă. După o vreme submarinul porni din nou încetişor. Imediat Petre şi George se ridicară şi luară foarfecele de tăiat în mâini pentru cazul în care ar fi apărut în cale alte capcane. Şi imediat avură din nou treabă. De data aceasta capcana de mine ce păru era formată din corpuri explozive mici încât înlăturarea lor fu mai simplă decât cele de până acum. Submarinul mergea încet mai departe. Deodată însă se opri. Cei doi auziră din interior o bătaie. Asta putea să fie un semnal de la căpitan ca ei să se întoarcă în interiorul submarinului. Probabil submarinul ajunsese foarte aproape de o insulă, încât nu mai putea fi vorba să se mai dea de alte capcane. Repede ajunseră la camera de imersare în care intrară. Închiseră uşa din afară şi dădură semnalul. Puţin mai târziu în interiorul navei doctorul Bertram îi întâmpină în gang şi îi spuse lui George: Abia acum am aflat totul despre accidentul ce ţi s-a întâmplat. „Mai bine ghinion decât accident!" îi replică George. Şi ghinionul poate fi un accident! Adăugă doctorul. O să mă uit bine la capul dumneavoastră. Dacă ar fi sângerat ar fi trebuit până acum să se închidă, zâmbi George. Ştiţi doar domnule George - prevederea este mama înţelepciunii. Asta este şi în medicină.

   — Vă simţiţi bine?

   — Bineînţeles, îl asigură George şi se retrase de sub supravegherea doctorului. Şi chiar aşa şi era. Nu simţea nimic deosebit în urma accidentului. Petre întrebă prin casca deschisă.

   — Mai folosim costumele de scafandru?

   — Încă un pic, poate va trebui să mergem încă odată acolo sus. Hai la prora! Acolo este tata, să-l întrebăm ce mai are de gând să facem mai departe.

   V.

   SALVAREA ANITEI.

   — RINDOW NE-A ANUNŢAT că suntem foarte aproape de o mică insulă, le spuse căpitanul lui George şi Petre care tocmai intrau în cabina de la proră. Piraţii au plecat cu o mică ambarcaţiune la locul exploziei. Ambarcaţiunea are numai doi oameni şi se va întoarce în curând. Rindow anunţă apoi ca luna va intra în scurtă vreme după o perdea de nori. Trebuie să folosim această ocazie pentru a încerca o debarcare.

   — Să sperăm că vom reuşi să eliberăm pe tânăra fată fără să curgă sânge, adăugă Aranga.

   — Cel mai simplu ar fi - propuse George să aruncăm o grenadă cu gaz pe insulă. Astfel am putea-o căuta liniştiţi.

   — Oricât de mică ar fi insula o grenadă n-ar putea ameţi pe toţi oamenii răspândiţi acolo. Trebuie să folosim mai multe grenade în mai multe puncte, sistematic, în aşa fel încât să-i adormim pe toţi timp de 24 de ore. Acţiunea ar cere prea mult timp. Trebuie să folosim altă metodă pentru a o elibera pe tânăra Anita. O debarcare mi se pare necesară. Bineînţeles că vom lua şi grenade cu gaz, chiar şi arme dacă va fi nevoie de luptă corp la corp. Vorbăria aceasta o suporta Farrow numai fiindcă el avea deja planul lui. Şi aşa nu îndrăznea nici George să i se împotrivească. El întrebă numai dacă Petre şi el ar putea să-şi dea jos costumele de scafandru sau dacă ar fi posibil ca foarte aproape de insulă să fie un baraj de mine.

   — În nici un caz, cred eu, spuse Farrow. Căci dacă ar fi fost, înşişi piraţii ar fi puşi în pericol în timpul operaţiunilor lor. Rindow anunţă acum că vasul piraţilor se află foarte aproape de submarin. Să ajungem exact lângă ei - ordonă Farrow. Aşa va fi mai uşor să avem cuterul în mâna noastră. Şi în afară de asta putem ajunge neremarcaţi pe uscat.

   — Sunt curios ce figură vor face piraţii când ne vor vedea apărând aşa deodată - remarcă George.

   — Mai bine ar fi să nu ajungem aşa aproape de ei încât şi în întuneric să le vedem clar feţele - replică căpitanul. Probabil vom reuşi să eliberăm prizoniera fără ca piraţii să observe. Şi pentru că, sigur au multe provizii pe insulă să nu moară de foame, le vom distruge cuterul aşa încât să nu poată să ne urmărească. Astfel vor fi pe deplin pedepsiţi pentru toate relele ce le-au făcut.

   — Poate dura ani, adăugă spaniolul până când oamenii de pe această insulă pustie vor fi găsiţi.

   — Atâta pagubă, spuse căpitanul. Dacă noi am face un raport poliţiei mexicane li s-ar întâmpla ceva şi mai rău. Aici pot avea un stil de viaţă a la Robinson Crusoe în mai multe exemplare. Şi acum trebuie să ne urcăm în turn. Farrow trase rulourile de oţel la ferestre şi apoi părăsiră împreună cu Aranga sala de la prora şi se îndreptară spre cabina de comandă.

   Acolo Rindow anunţă: Acum ne-am apropiat destul de mult de cuter domnule căpitan. Nu mai este decât o săritură până la mal. De o bucată de vreme însă n-am văzut nici un om ia bord. Se pare că toţi au coborât pe uscat.

   — Cu atât mai bine pentru noi, dădu din cap Farrow.

   — Dacă nu s-ar fi simţit în siguranţă ar fi lăsat cel puţin un om de pază pe vas constată spaniolul.

   — Dă-mi voie să arunc o privire, spuse Farrow şi se îndreptă spre periscop.

   El se uită câteva minute foarte atent într-acolo, dădu din cap de două ori apoi spuse:

   — Se pare că aveţi dreptate domnule Rindow. Luna va intra în curând sub perdeaua de nori. Atunci, să ne apropiem puţin de cuter, să ieşim la suprafaţă, să ancorăm şi să ne căţărăm afară. Nu va fi aşa de greu căci puntea lui este numai cu puţin mai înaltă decât a noastră, ce vom face mai departe, asta ţine de dumneavoastră.

   Cele câteva minute care s-au scurs i se părură lui George mai lungi decât câteva ore. Ardea de nerăbdare să ajungă pe uscat pentru a o salva pe Anita. În sfârşit căpitanul care rămăsese lângă periscop dădu comanda ca elicele submarinului să facă câteva turaţii înapoi. Deodată simţi o uşoară lovitură. Submarinul stătea perete în perete cu cuterul. Abia acum ordonă să se pompeze apa din tancurile de balast. Încet, submarinul se ridica la suprafaţă. George stătea deja în faţa scărilor de metal ce duceau în turn. Când turnul ieşi suficient din apă, apăru şi el având grijă să nu facă nici un zgomot în cazul în care totuşi şeful piraţilor ar fi lăsat pe cineva de pază. De fapt nici nu i se potrivea lui Barbuda care se dovedise aşa de viclean, chiar foarte inteligent, să-i scape aşa o măsură de siguranţă. Dar totul era foarte liniştit pe cuter. George se uită pe puntea cuterului pentru a se asigura încă odată că acolo nu se afla nimeni. Era foarte întuneric şi nu simţi că se mişcă ceva. Era linişte. La centura lui George se aflau armele lui obişnuite şi două grenade de mână cu gaze somnifere. El rămase în turn până când submarinul se mai ridică puţin în aşa fel încât să poată sări mai uşor pe puntea cuterului. El ştia că echipajul care lua parte la expediţia de pe uscat era pregătit în orice moment de luptă. Ca întotdeauna dorea să fie primul care să urce pe cuter şi apoi să meargă pe insulă. Era pentru el, aşa ca o chestiune de onoare. Căpitanul apăru în turn şi-l sfătui să nu fie neprevăzător nici la mal nici mai încolo pe insulă deoarece mai puteau fi capcane. George îi ceru să ia cu el suliţele. Tatăl său fu de acord şi adăugă: Vom merge şi noi după tine în şir indian pe cuter.

   — Atenţie! Aşteaptă pe balustradă până vom fi toţi acolo sus! Nu mi-ar place să ne întâlnim nici măcar cu un singur paznic. Probabil paza la mal va fi foarte aproape de cuter. Aşa vor putea să ne recunoască mai bine ei decât noi pe ei în cazul că vom părăsi cuterul şi vom ajunge la uscat.

   —  La acelaşi lucru mă gândesc şi eu, remarcă Aranga care încerca să lase să nu se vadă faptul că nu prea avea chef să coboare pe uscat. Probabil că este pusă vreo plasă ce nu ne permite să vedem nici un pericol acolo.

   — Atenţie! Pe punte! ordonă căpitanul încet.

   George nu aşteptă să i se spună de două ori, de îndată ce simţi sub picioare puntea, păşi puţin într-o parte în aşa fel încât să le facă loc şi tovarăşilor săi. Abia făcu însă câţiva paşi, că se pomeni prins de nişte braţe puternice. O mână enormă îi astupă gura pentru a-l împiedica să strige, imediat fu ridicat de omul ce părea să aibe puteri de uriaş şi fu smucit într-o parte. În aceste condiţii George nu-şi mai putu avertiza camarazii. Ei vor cădea în aceeaşi capcană. Cu toate că în primul moment fusese înspăimântat nu dorea în nici un caz să se lase învins. Îşi eliberă cu grijă mâna dreaptă fără ca omul ce-l ţinea să observe. Acum se gândea repede ce armă ar fi cea mai potrivită de folosit în acest caz. Omul cu puteri de uriaş îşi dăduse seama de multişor, că ceea ce ţinea el în braţe nu era un bărbat adevărat ci un biet adolescent, aşa că nu-i dădu prea multă atenţie. Şi aici greşi. Cu precauţie George îşi strânse pumnul mâinii drepte şi în scurt timp uriaşul trebui să recunoască că un tânăr putea foarte bine să se apere. George putu uşor să desluşească în întuneric capul piratului şi cu un pumn bine plasat şi nişte figuri de jiu-jitsu pe care le învăţase de la prietenul său Petre, îl doborî. Bărbatul scoase un sunet răguşit şi căzu lat în vreme ce braţele i se descleştau de pe corpul lui George. Ca să fie mai sigur, George îngenunche uşor şi-i mai dădu un pumn scurt dar puternic. Uriaşul leşină. Acum îi fu mai uşor lui George să scape. Dar nu mai trebuia să fugă, căci lângă el se aflau deja tatăl său şi Petre.

   — Ce s-a întâmplat? întrebă căpitanul repede.

   — Un paznic, răspunse George.

   Atunci Farrow înţelese.

   — Bine lucrat! îl lăudă Petre încet. Legaţi-l ordonă căpitanul adresându-i-se lui. Legaţi-l cu ceva ca să nu se poată rostogoli şi puneţi-i un căluş în gură să nu poată face gălăgie. Un-doi, Petre îndeplini ordinul. Era foarte îndemânatic în aşa ceva. Tovarăşii săi puteau liniştiţi să se bizuie pe ei, erau siguri că nu se va putea dezlega. Precauţi o porniră mai departe. Toţi cei 20 de membri ai echipajului, erau deja pe puntea cuterului şi mergeau atât de încet încât dacă s-ar fi aflat o a doua grupă te capătul cuterului sigur nu i-ar fi auzit. Dar în afară de uriaş nu se mai afla nimeni pe puntea cuterului. Farrow în ciuda nerăbdării fiului său ordonă să fie controlat tot cuterul. În special îl interesa camera de muniţii unde erau o grămadă de grenade, cartuşe, pistoale şi puşti automate. Dacă reuşim s-o eliberăm pe sora lui Gardena, va trebui să lăsăm aici o bombă cu aprindere întârziată - ordonă Farrow. Bineînţeles că mai întâi trebuie să ne punem nava noastră la adăpost. De asta se va ocupa Rindow în timp ce noi vom fi pe uscat. El se întoarse spre balustradă şi-i spuse astea ofiţerului prim care stătea în turnul submarinului. Căpitanul asculta atent ca pentru a-şi da seama dacă pe ţărm s-ar fi putut afla vreo iscoadă, dar nu se auzea nimic ce să trezească vreo bănuială. De pe balustradă se întindea o sarma groasa până la mal pe care piraţii o folosiseră deja. Ea le va fi folositoare şi celor de pe submarin pentru a ajunge repede şi neobservaţi pe ţărm. George se caţără pe balustrada însă nu făcu nici un pas înainte ci le făcu loc tovarăşilor care-l urmau. Abia când ajunseră pe uscat o luă înainte. Foarte aproape îi urma Petre, apoi venea căpitanul şi ceilalţi marinari în şir indian. Malul stâncos era foarte îngust apoi urma pădurea în care se desluşea o cărare foarte curată. George îşi încordă din nou auzul şi coti apoi pe cărare. Mergea însă foarte încet pentru a evita orice eventuală capcană. Un sfert de oră, o jumătate de oră, oamenii de pe submarin îl urmară. Nu se ivi însă nici o piedică. Aşadar piraţii se bizuiau numai pe barajele de mine şi pe uriaşul pe care-l lăsaseră pe cuter. Deodată George se pomeni la marginea unui luminiş. Dacă n-ar fi aparul luna tocmai atunci George nu l-ar fi remarcat. Aici se aflau câteva colibe. Aşadar aici aveau piraţii un fel de sediu. De la ferestrele unei clădiri micuţe se vedea un fir de lumină pe insula. Apoi deodată se auziră nişte înjurături mânioase. Probabil piraţii erau tocmai pe punctul de a-şi împărţi prada luată de pe iahtul lui Luigi Arrantes. Din asta uşor se putea să se işte cearta pentru că fiecare-şi dorea pentru el partea cea mai mare. Pentru cei de pe submarin, acest lucru nu putea decât să-i bucure, ei fiind aşa de preocupaţi de treburile lor încât nu prezentau nici un pericol.

   George se furişă cu grijă lângă următoarea cabană. O voce groasă se auzea tocmai acum din clădire. „Doar i-am spus căpitanului nu odată de inutilitatea barajului de mine. Este pur şi simplu o prostie! De câte ori am sărit în sus de groază când exploda vreo mină distrusă din greşeala de vreun rechin pe fundul mării! Nava ciudată care ne-a urmărit un timp zace demult undeva, pe fundul mării." George îi dădu acestuia dreptate. Cearta deveni şi mai aprigă, George folosi acest timp pentru a ajunge tot pe furiş la următoarea căsuţă; şi aici se întâmpla acelaşi lucru. Piraţii îşi împărţeau prada folosind aceleaşi îngrozitoare înjurături.

   Voce „Ceasul îmi aparţine mie, chiar eu l-am luat din cabina mexicanului!". Şi de aici cearta se înteţi. Cei de pe submarin se strecurară pe lângă alte căsuţe. Deodată George se opri şi-şi ridică mâinile în semn de avertisment. O voce de fată care plângea străbătea noaptea.

   — Ai milă de mine domnul meu! Eu nu v-am făcut nimic. Duceţi-mă înapoi la Sân Juan. Fratele meu vă va răsplăti din belşug. N-o să întrebe nimeni cine sunteţi. Va fi fericit numai să fiu din nou acasă. Să speram că mai este în viaţă. Sigur nu l-aţi găsit pe iaht?

   — Nu, porumbiţa mea, de câte ori să-ţi spun! râse uşor o voce de bărbat. Fratele tău a fost pur şi simplu aruncat peste bord după răpirea ta. Aşa se comportă domnii din lumea bună! Nu-şi fac prea multe probleme când e vorba de viaţa unui om. Nu porumbiţa mea, nu-ţi dau drumul! Numai tu mi-ai lipsit din cuibuşorul meu. Eşti aşa de drăguţă şi pentru că te împotriveşti un pic, nu poate decât să-mi placă mai mult. Fii atentă o se ne împăcăm cu timpul, mult mai bine unul cu altul! Îmi eşti mai preţioasă decât tot aurul pe care fratele tău ar putea să mi-l dea. Hai odată mai aproape de mine!

   În acel moment George apăru în cadrul uşii. Un bărbat înalt, cu umerii largi stătea cu spatele la el în mijlocul camerei şi încerca să tragă spre el o tânără ce se apăra cu disperare.

   Cu îndemânare de pisică George se plasă în spatele bărbatului şi cu un pumn îl lovi exact la bărbie. Bărbatul se clătină. O a doua lovitură bine executată îl doborî la pământ. Petre şi căpitanul erau de mult în încăpere şi urmăriră îndeaproape tot ce se petrecea. Când George se pregătea să-l lovească din nou, Petre îngenunche lingă Barbuda pentru a-l lega cu frânghia pe care o avea tot timpul la el şi pentru a-i pune un căluş în gură. Fata rămase ca o stană de piatră... George merse lângă ea şi-i şopti:

   — Domnişoară Gardena, să nu scoateţi nici un sunet vă rog! Am venit să vă salvăm. Urmaţi-ne! Dar faceţi-o încet!

   — „Unde este fratele meu?" hohoti fata.

   — Este foarte bine, la bordul vasului nostru! îi răspunse George cu o voce care o îmbărbăta. Tânăra îşi muşcă pumnii pentru a nu scoate un ţipăt de bucurie. Apoi dădu din cap cu o faţă strălucitoare de fericire.

   — Vă mulţumesc foarte mult domnilor! O să fiu foarte liniştită şi o să vă urmez pentru că am încredere în dumneavoastră.

   — Staţi foarte aproape în spatele meu! îi ordonă George, apoi se întoarse.

   Toţi piraţii erau aşa de preocupaţi de împărţirea prăzii încât nu remarcaseră nimic din ceea ce se întâmplase. George se bucură în linişte numai imaginându-şi ce mutre vor face piraţii când îşi vor găsi şeful aşa de bine legat şi imobilizat în coliba lui. Ar fi dorit să le vadă figurile, dar era imposibil. Şi ce se vor mai speria când le va exploda şi cuterul de care între timp se ocupase Rindow. Când ajunseră din nou pe nava piraţilor George şi Petre luară piratul - paznic şi-l duseră în pădure pentru ca explozia să nu-i pricinuiască nimic un rău.

   Fata ca şi toţi ceilalţi membri ai echipajului, cu excepţia lui George şi Petre urcară pe cuter şi apoi imediat pe submarin. George căută acum camera de muniţii. Petre construise nişte grenade care explodau abia la patru minute de la aprinderea şnurului. O asemenea grenadă puseră ei în lada cu muniţii de pe vasul piratului. Apoi cu cea mai mare viteză săriră peste balustrada cuterului şi se urcară pe submarin. Exact în acel moment submarinul îşi porni motoarele urmând indicaţiile date de căpitan. De baraje cu mine sau instalaţii de alarmă nu mai aveau de ce să se teamă. Cu mare viteză submarinul ieşi din canalul îngust ce lega insulele între ele. Luna îşi arunca lumina de argint pe suprafaţa apei. Căpitanul comandă să fie pornite şi compresoarele aşa încât viteza submarinului se dublă. Trecură trei minute de la venirea pe submarin a lui George şi Petre. Cu fiecare secundă explozia de pe cuter se apropia. Deodată se ridică o coloană de flăcări spre cer. Un zgomot asurzitor îi urmă, un val de aer cald lovi submarinul. Apoi totul se linişti. Căpitanul Farrow strigă:

   — Acum piraţii vor avea ceva mai bun de făcut decât să se certe pe pradă. Sunt fericit că am reuşit totul fără să se verse sânge, spuse spaniolul. Revederea dintre frate şi soră a fost emoţionantă. Numai vederea acestei scene îi răsplătea pentru toate necazurile şi eforturile lor pe cei de pe submarin.

   Paolo Gardena dădu cu încuviinţarea căpitanului un mesaj telegrafic poliţiei mexicane, descriind exact locul unde piraţii îşi aveau cuibul. Acum, că nu mai puteau fugi de pe insulă, nu mai puteau scăpa de ceea ce ei meritau de fapt.

   Submarinul îşi reluă calea spre vest. Căpitanul dorea să-i lase pe ascuns pe fraţii Gardene cât şi pe Aranga undeva pe uscat pentru ca mai apoi să se îndrepte spre sud, călătorind astfel în jurul continentului.

SFÂRŞIT

Volumul 173

UN AL DOILEA FARROW

   O ALARMĂ.

   — SĂ FIU AL NAIBII! Dar această balenă este un exemplar uriaş, strigă doctorul Bertram, medicul submarinului „DOX" şi arătă în faţa.

   — Să sperăm că nu aparţine exemplarelor cu poftă de a ataca şi care băgau mai de mult spaima în vânătorii de balene. Câteva erau chiar „renumite" şi aveau nume de războinici. Cred că vasul nostru ar avea de suferit dacă un asemenea exemplar ne-ar ataca. N-ar trebui să schimbăm puţin direcţia domnule căpitan? Ar fi inutil să-l stârnim fără nici un rost.

   Căpitanul a fost de acord.

   — Intr-adevăr n-am putea să-l alungăm nici măcar cu câteva lovituri de tun.

   Căpitanul Farrow, care împreună cu doctorul Bertram şi cu George stăteau în turn împreună cu renumitul timonier Plundow, dădu indicaţiile necesare ca nava să se îndrepte puţin către babord. La câteva sute de metrii apa albastră şi nemişcată, se legăna corpul uriaş al balenei-caşalot. Era vorba de o balenă a cărei dimensiuni puteau fi periculoase pentru submarin. Exemplarul putea avea o lungime de aproximativ 25 de metri. O lovitură de-a lui putea produce pagube serioase navei.

   George era puţin supărat de indicaţiile date de tatăl său, nu de altceva, dar ar fi vrut să observe mai îndeaproape marea balenă.

   — Credeţi într-adevăr domnule doctor, întrebă el, că această balenă ar putea fi periculoasă?

   — Vânătorii de balene din timpurile de demult ştiau să cânte o baladă despre vânătoarea de balene caşaloţi, domnule George, răspunse doctorul Bertram serios. Astfel a luat naştere balada lui „Toma Necredinciosul". O mulţime de ambarcaţiuni şi-au găsit sfârşitul în aceste vânători, în care de multe ori balenele caşalot au ieşit învingătoare. Şi eu aş fi dorit să observ mai de aproape acest exemplar şi aş fi vrut să fac nişte fotografii, dar ar fi fost periculos pentru submarin. Este mai bine să ne îndepărtăm totuşi de caşalot.

   Atâta timp cât a fost posibil, George urmări prin binoclu corpul uriaş al balenei, i-ar fi dorit cu cea mai mare plăcere să stea odată faţă în faţă cu el, „ochi în ochi", dacă se poate spune aşa despre un om şi un mamifer al mării. Şi nu bănuia acum că dorinţa sa, cu toate că uitase de mult caşalotul, se va îndeplini cu adevărat. În sfârşit, caşalotul dispăru încet în marea adâncă şi albastră şi George adăugă:

   — Să lupţi cu o asemenea balenă trebuie să fie într-adevăr o adevărată aventură. Cu balenierele de astăzi dotate cu harpoane şi arme de foc nu mai este o artă să vânezi aşa ceva. Altădată aceasta cerea munca multor oameni curajoşi.

   Doctorul aprobă spusele lui George, dar adăugă:

   — Pe vremuri vânătoarea de caşaloţi a făcut multe tragedii, pentru că atunci vânătoarea însemna lupta pe viaţă şi pe moarte. Frumoasele vremuri apuse au şi ele părţile lor întunecate, încheie el.

   Un marinar apăru în turn, tânărul telegrafist Mertens.

   — Ei ce se întâmplă? Îl întrebă căpitanul.

   Faţa marinarului era plină de îngrijorare. Ceva foarte neplăcut se pare că s-a întâmplat, pentru că orice altceva ce nu privea submarinul lăsa rece pe tânărul Mertens, pe care căpitanul îl angajase de câţiva ani în timpul războiului de pe coastele Sumatrei.

   Această porţiune a mării era bine cunoscută de căpitanul Farrow. În prezent o parte a flotei franceze făcea tocmai manevre în mările Sudului. Prezenţa „DOX"-ului n-a rămas necunoscută în timpul ultimilor evenimente. Probabil, la cererea francezilor, se luaseră măsuri drastice deoarece englezii treptat începuseră urmărirea, pentru capturarea submarinului şi a-l aresta pe căpitanul Farrow care ar fi trebuit să predea nava la sfârşitul războiului.

   Zâmbind căpitanul luă foaia de hârtie ce i-o întinse Mertens. Nu-l mai supăra încercarea francezilor de a-l captura. Până acum îi reuşise chiar fără intenţie să scape din anumite situaţii periculoase. Dar după ce citi textul destul de lung pe care i-l dăduse telegrafistul figura sa se întunecă. Le spuse doctorului Bertram şi fiului său:

   — Să mergem în cabina mea, iar tu Mertens să nu spui nimănui nimic! George cheamă-i pe Rindow, Brun şi Hagen.

   George era extrem de curios: ce fel de veste primise tatăl său? De data aceasta situaţia părea destul de gravă şi de periculoasă, pentru că tatăl său era extrem de serios.

   — Mertens a interceptat o telegramă de pe un vas englez. Acolo scria: „Am pescuit o barca de salvare cu doi marinari. Vasul cu aburi Matsuri a fost aruncat în aer de un submarin. Căpitanul şi ofiţerii au fost împuşcaţi. Submarinul a distrus vasul prin bombardare. Cei salvaţi spun că echipajul submarinului purta uniforme germane şi aveau faţa acoperită cu măşti.

   Atacul s-a produs la 33 grade latitudine sudică şi 134 grade longitudine vestică."

   — Locul prieteni, spuse căpitanul Farrow, este la numai câteva mile depărtare de aici. Chiar noi cu puţin timp în urma am staţionat acolo. Dar asta nu înseamnă bineînţeles că noi am atacat vasul. În special presa franceză va răspândi, cu adăugirile respective, peste tot vestea. Din păcate, nu le-o putem lua în nume de rău.

   — Trebuie să telegrafiem cât mai repede posibil, la toate staţiile şi navele ce le putem prinde, că nu avem nici un amestec în treaba aceasta domnule căpitan şi că condamnăm această faptă ca orice marinar, propuse inginerul Hagen. Ne vor crede cu siguranţă.

   — Să telegrafiem putem, cu toate că bănuiala o să rămână. Actul de piraterie ne-a atras din nou antipatia francezilor. Matsuri se pare ca a fost un vas cu aburi japonez. Trebuie să luăm legătura cu guvernul lor şi să le explicăm că nu avem nimic de-a face cu acest atac. Sper, ca şi dumneavoastră, domnule Hagen, ca ei să ne creadă pe cuvânt.

   — Francezii au acum încă un motiv, să ne vâneze. Nu va ajunge numai să ne afirmăm nevinovăţia, ci trebuie să o dovedim!

   — Şi cum îţi imaginezi tu, George, că vom putea face asta?

   — Trebuie să localizăm celălalt submarin şi să încercăm să-i prindem pe piraţi. Poate o să-i ademenim în partea engleză şi acolo să-şi primească pedeapsa binemeritată! strigă George plin de entuziasm. Cu asta nu numai că ne dovedim nevinovăţia dar vom face şi ceva util pentru navigaţie.

   Căpitanul dădu din cap serios şi zise:

   — Să sperăm ca vom da de urma piraţilor. Mai întâi trebuie să ne întoarcem şi să găsim precis poziţia de unde au atacat.

   Cineva bătu la uşă: „Intră!" spuse căpitanul. Păşi înăuntru telegrafistul. Din nou ţinea în mână un formular telegrafiat.

   — Chiar că nu mai înţeleg nimic. Iarăşi un mesaj? întreba Farrow încruntându-şi fruntea. Intenţia noastră de a naviga spre Insula Odihnei se pare că va fi din nou întârziată. Căpitanul citi textul telegrafiat.

   — Asta da mizerie! spuse el supărat şi bătu cu pumnul în mapamondul de pe masă. Ascultaţi-mă vă rog, domnii mei: „La bordul distrugătorului Autour - pe o insulă nelocuită (şi urmează coordonatele) supravieţuitori ai cuterului Florence găsiţi. Cuterul distrus în urma bombardării lui de către un submarin. Făptaşii mascaţi, ceea ce presupune că submarinul căpitanului Farrow a condus acest atac - Jean Viele, comandant."

   — Am păţit-o!

   — Da, comandantul francez ne arată că noi am fi făptaşii,

constată doctorul Bertram. Ce măsuri de urgenţă putem lua?

   — Locul faptei este foarte aproape de locul unde s-a produs celălalt atac, asupra vasului cu abur japonez, trebuie să prindem piraţii, strigă George. Suntem în drum spre locul faptei. În orice caz acum ne va fi de două ori mai greu să ne dovedim nevinovăţia.

   Nu numai nava pirat care navighează sub flamura noastră ne este duşman, ci toate navele franceze precum şi navele altor naţiuni care împărtăşesc părerea francezilor cum că noi am fi făptaşii. Cine poate fi căpitanul celuilalt submarin? De ce naţionalitate poate fi?

   — În proprietate particulară în mod normal aşa ceva nu există decât în cazul că ai avea bani să-ţi construieşti unul. Piraţii ştiu precis în ce parte a mării ne găsim - remarcă primul ofiţer Rindow. Exact de aceea şi-au pus uniformele germane pentru a da vina pe noi. Dar ar fi trebuit să se gândească ca până la urmă tot îi vom găsii şi urmări, fără doar şi poate. Aşadar, cu siguranţă nu vor sta prea mult în acelaşi loc, ci vor disparea după ce vor vedea că le-a reuşit o serie de lovituri. Ni se poate întâmpla ca piraţii să fie deja departe când noi vom ajunge la locul cu pricina. Nu mai las să funcţioneze motorul la întreaga lui capacitate.

   Căpitanul Farrow dădu din cap semn că este de acord cu indicaţiile ofiţerului său prim.

   Din nou se auzi o bătaie în uşa cabinei:

   — Intră, spuse căpitanul.

   Mertens intră iarăşi. Căpitanul citi imediat textul telegrafiat. În timp ce citea spuse: „Comandantul şef al forţelor maritime franceze care fac manevre în Marea Sudului a ordonat tuturor navelor să ne distrugă fără nici un avertisment de îndată ce ne vor vedea. Însă eu voi transmite contrariul celor afirmate şi sunt curios cum vor reacţiona vasele celorlalte naţiuni. Cel de al doilea vas cu aburi care a fost distrus, cu siguranţă era un vas englez."

   Căpitanul şi doctorul au început să formuleze cu grijă textul ce trebuie transmis prin care asigurau de nevinovăţia căpitanului şi a echipajului său, adăugând la aceasta că până acum nimeni n-a putut spune ceva rău despre ei, ci dimpotrivă echipajul şi căpitanul submarinului s-au pus în slujba binelui.

   Telegrama a fost transmisă de pe puntea submarinului în întreaga lume. Primul răspuns veni. Era din Australia, cel mai apropiat dominion britanic. Aproape în acelaşi timp veni un răspuns din Singapore, punctul de bază al flotei britanice din Asia orientală. În ambele telegrame erau asigurări că aveau încredere în nevinovăţia căpitanului Farrow. Chiar mai mult. Era rugat să participe la urmărirea submarinului pirat care se folosea de bunul său renume pentru a înfăptui atâtea rele. Câteva minute mai târziu, veni şi răspunsul comandantului suprem francez, telegrama de dezvinovăţire a fost foarte rece primită, iar căpitanul era somat să se predea în primul port francez. Prin aceasta după părerea lor era cel mai uşor să-şi dovedească nevinovăţia, în cazul când alte lovituri ale vasului pirat ar mai avea loc.

   Echipajul luă la cunoştinţă cu mare îngrijorare răspunsurile englezilor şi al francezilor.

   — Propunerea francezilor n-o putem urma, răspunse căpitanul imediat.

   — Asta ar fi ca şi cum ne-am preda pe tavă, recunoscu şi George.

   — Eu însă voi răspunde englezilor, mulţumindu-le pentru încrederea acordată, însă nu voi spune nici un cuvânt că vom merge în căutarea piraţilor. Dimpotrivă le vom comunica că suntem în drum spre locul în care intenţionăm să staţionăm. Astfel piraţii ar putea cădea în capcană interceptând comunicarea şi s-ar simţi în siguranţă totală.

   — Mă miră faptul că nu am primit încă nici un răspuns de la japonezi, spuse ofiţerul prim Rindow.

   — Poate că cele mai înalte oficialităţi care trebuie să decidă asupra răspunsului încă nu au fost găsite, zise doctorul Bertram.

   — Pentru noi este avantajos, reluă Rindow, prima navă atacată a fost una japoneză.

   — Japonezii ne-au simpatizat întotdeauna. Dar de ce atacarea unei nave japoneze ne-ar fi avantajoasă asta nu înţeleg, spuse George.

   — Din cauza celorlalte naţiuni, răspunse căpitanul Farrow. Dacă am fi întreprins un act de piraterie, cu siguranţă nu am fi atacat o navă japoneză, o navă a unei naţiuni care a avut pentru noi numai simpatie şi s-a menţinut neutră. Probabil că ceva s-a schimbat în atitudinea japonezilor.

   — Asta ar fi într-adevăr extrem de neplăcut pentru noi, murmură doctorul în barbă.

   Puţin mai târziu Mertens, telegrafistul, aduse răspunsul japonezilor. Căpitanul rămase puţin uimit pentru că răspunsul nu corespundea aşteptărilor sale. Şi iată răspunsul: „Suntem convinşi de nevinovăţia dumneavoastră. Vă rugăm să luptaţi contra navei pirat şi să o localizaţi cât mai curând unde se află."

   — Asta sună simplu şi clar, spuse Rindow mulţumit. Acum sunt mai puţin îngrijorat.

   Primul ofiţer propuse să meargă toţi pe punte. Statul pe loc şi învârtitul în zadar nu sta în caracterul său.

   — Voi trimite imediat răspunsul japonezilor, explică Farrow serios, apoi vin şi eu sus.

   — Căpitanul submarinului pirat pare să fie foarte viclean, spuse George. Să sperăm că nu vom pierde prea mult timp până să-l găsim.

   — Puţin timp vom pierde totuşi în această situaţie, îşi spuse căpitanul părerea. Sunt aproape sigur că-l vom prinde dacă îl vom urmări cu inteligenţă şi în linişte. Vin deci şi eu în turn imediat ce voi termina răspunsul către japonezi.

   — Am o idee tată, spuse George. Japonezii insistă să localizăm locul submarinului pirat. Nu ştiu dacă am dreptate dar s-ar putea ca marina japoneză să fi folosit submarinul. Din cauza aceasta vor tace cât vor putea şi în nici un caz nu vor trage clopotele. Căpitanul Farrow se gândi puţin înainte de a răspunde:

   — Ideea nu este rea, în orice caz este logică. În ultimul timp japonezii s-au confruntat cu acte de răpire din partea chinezilor. Ar putea fi probabil ca chinezii să fi pus mâna pe un submarin japonez. Nu m-ar mira dacă în cel mai scurt timp ne vom trezi cu nave de război japoneze peste noi.

   — Asta ar avea urmări grave, spuse doctorul Bertram cu fruntea încruntată. Dar totul este posibil pe lumea asta.

   Cu excepţia căpitanului, ceilalţi se urcară în turn şi cercetară cu binoclul marea în lung şi în lat dar nici urmă de vreun vas. Era deja târziu după amiază, în două ore urma să se întunece. George devenise puţin nervos. Din cauza nervozităţii îşi tot întreba tatăl, care între timp apăruse în turn şi el, la fel îl întreba şi pe Rindow aşa că amândoi se cam saturaseră. Făcea presupuneri care erau inutile acuma pentru că se baza tocmai pe presupuneri şi nu pe realitate. Submarinul se întoarse încetişor. Câteva nave mici de comerţ apărură la vedere. Căpitanul le ocoli şi pentru că submarinul abia se vedea, echipajul putea fi liniştit că nu vor fi văzuţi de pe puntea vaselor de comerţ. Farrow dorea să evite să fie văzut de ele, în timp ce era în căutarea submarinului pirat, în asemenea condiţii întreaga urmărire a vasului pirat ar fi eşuat în sfârşit, întunericul se lăsă deasupra mării. Căpitanul hotărî:

   —  Cel mai bine este să rămânem peste noapte aici. Dacă navigam mai departe vom ajunge prea aproape de partea de răsărit Presupun că piraţii nu vor părăsi această zonă plină de insuliţe mici şi nelocuite în care oricând îşi pot găsi adăpost foarte bun pentru a se ascunde. În timpul nopţii trebuie să dublăm paza. Probabil ne va parveni prin telegraf din nou un anunţ, care ne va informa de un alt atac al piraţilor. Atunci vom şti precis locul unde acţionează, după care putem să-i depistăm.

   George nu răspunse cu toate că starea lui de nelinişte continua să-l apese. Dimpotrivă îl contactă pe doctorul Bertram care se afla în turn, deja schimbându-şi greutatea de pe un picior pe altul, abia aşteptând să se întâmple ceva.

   — Ştiţi de ce îmi fac atâtea gânduri? spuse George deodată doctorului. De unde au piraţii uniforme germane?

   — Pentru asta sunt mai multe explicaţii, spuse doctorul. Personal neg ideea că şi-au făcut sau au dat să li se facă uniforme, căci uniforme ale marinei germane se găsesc cu grămada.

   II.

   ÎNTR-O SITUAŢIE DISPERATĂ.

   LA MASA DE SEARĂ, pe care Petre o servea în sala ofiţerilor aceştia vorbeau destul de indispuşi unii cu alţii. Toţi erau cu gândul la piraţi care au adus un prost renume echipajului şi submarinului Dox, al căpitanului Farrow. După ce Petre aduse farfuriile, cineva bătu neobişnuit de tare în uşă. Imediat Mertens năvăli înăuntru şi-i dădu căpitanului un alt mesaj. Când îl citi, Farrow sări emoţionat în sus şi strigă:

   — Acum îi avem în mână! Cuterul Henry Pickood transmite S. O. S. El a fost tocmai atacat de piraţi, care se pare că sunt obişnuiţi să lucreze repede. Transmisionistul cuterului se află încă în cabina din care transmite. Tocmai a anunţat punctul în care se află, la şaptezeci de kilometri de aici. Mertens rămâi la aparat, fii atent la alte mesaje telegrafice şi dacă mai sunt, trimite un alt marinar în loc să vii tu însuţi. Aş vrea să evit să telegrafiez pentru a nu da nici un indiciu şi ai avertiza pe piraţi.

   — Transmisia s-a întrerupt brusc, explică Mertens. Cuterul se află probabil în întregime în mâna piraţilor, iar aparatul decuplat. Am încercat de mai multe ori să iau legătura cu ei fără a spune însă cine sunt dar nu am avut nici un succes.

   — Bine Mertens, dar ai grijă mai departe! Probabil şi alte nave au recepţionat S. O. S.-ul cuterului şi vor dori să-i ajute. De asemenea trebuie să ne orientăm în aşa fel încât, sub nici un motiv să nu întâlnim nave ale marinii franceze. Şi acum, încă odată, submarinul nostru trebuie să ne demonstreze cum ştie el să navigheze. Sunt în turn dacă cineva are nevoie de mine. Niciodată n-a urcat căpitanul treptele de fier spre turn cu atâta grabă. Farrow dădu imediat o comandă în sala maşinilor:

   — Cuplaţi compresoarele!

   Imediat compresoarele intrară în funcţiune. Submarinul cu forma lui aerodinamică îşi tăia drum prin apa mării cu viteză dublă. În aproximativ o oră căpitanul dorea să ajungă la locul atacului. Pe punte se desfăşura o activitate febrilă, Jean Brike era împreună cu ajutoarele sale când la prora când la pupa. Curăţau ambele tunuri pentru ca în caz de necesitate să poată folosi urgent proiectilele cu gaze adormitoare. George şi Petre s-au urcat la prora. Cu binocluri de noapte ei scrutau depărtările în eventualitatea descoperirii altor vase pe drumul submarinului. Cât despre piraţi, nici urmă de ei. Alte piedici nu se aflau în drumul lor. Navigaţia era fără probleme. Cerul era senin. Luna îşi arunca nestingherită razele luminoase deasupra mării. Pe o asemenea lumină echipajul putea repera fără probleme, orice piedică ar fi fost pe o rază de câteva sute de metri. La o asemenea viteză mare chiar şi o ramură de copac aflată în mare de exemplu putea să devină un pericol. Se scurseră câteva minute. George era din ce în ce mai nervos. Acum trebuia să se ia hotărârea. Deodată descoperi în acelaşi timp cu Petre un „ceva" întunecat. Înainte de a putea spune ei ceva cârmaciul strigă:

   — Atenţie la tribord! Cuterul este în faţă!

   Pentru că zgomotul motoarelor submarinului se auzea puternic, în noaptea liniştită până departe, căpitanul ordonă ca imediat să fie puse în funcţiune amortizoarele. Viteza se mai micşoră puţin dar prevederea şi propria lui siguranţă erau mai importante dacă doreau să ajungă să lupte cu succes contra piraţilor. Submarinul mai înaintă încă cinci minute. Umbrele lăsate de cuter au devenit vizibile imediat şi cuterul, destul de mic el însuşi, stătea în faţa lor. Deodată marinarii de pe submarin care urmăreau cu toată atenţia prin binocluri tresăriră înspăimântaţi. O flacără luminoasă izbucni şi se stinse tot atât de repede pe cât se aprinsese. Puţin mai târziu echipajul submarinului auzi o bubuitură slabă şi înfundată. Toţi ştiură imediat ce s-a întâmplat Petre lovi cu pumnii în chepeng, înjură şi strigă:

   — Piraţii au aruncat acum vasul în aer! Am ajuns prea târziu!

   — Să sperăm că vom reuşi să salvăm pe cei de pe vas, spuse George a cărui nervozitatea crescuse simţitor. Ne vor putea spune despre modul cum au acţionat piraţii. George fugi din nou în turn pentru a vorbi cu tatăl său. Căpitanul încercă mai întâi să-şi liniştească fiul. Spunându-i:

   — Am făcut tot ce am putut George! Că am ajuns prea târziu nu este vina noastră. Dar acum avem o părere de ansamblu asupra lor pentru a-i momi şi a-i prinde mai uşor. Cuterul a fost distrus practic printr-o bombă cu explozie întârziată. Cred că piraţii nu prea se folosesc de torpile.

   — Dar asta este de înţeles. Ori poate nici nu au aşa ceva, îi răspunse George. Dacă ar fi avut aşa ceva, puteau să captureze o navă de război mai mare şi mai puternică. Dar asta este puţin probabil, pentru că un asemenea caz ar fi fost de mult dat publicităţii.

   — După părerea mea, conducerea unei marine de război căreia i s-a furat un submarin trebuie să-şi tină neapărat gura, pentru că asta reprezintă - cum este cazul prezent - un pericol pentru întreaga navigare. Cred că ar fi foarte bine dacă ne-am gândi la o eventuală întâlnire spuse căpitanul. Partea această de mare îmi este bine cunoscuta. Am stat pe aici săptămâni întregi înainte de a te aduce pe tine, George. Pe vremea aceea nu descoperisem încă „Insula Odihnei".

   Chiar în apropiere se află trei micuţe insule nelocuite. Asta înseamnă că înainte nu au fost locuite. Probabil între timp s-au mutat aici oameni, deoarece insulele oferă condiţii foarte bune de viaţă. Dacă nu găsim piraţii sau supravieţuitori ai cuterului, vom cerceta mai atenţi din nou insulele. Este totuşi posibil ca oamenii care au trăit catastrofa să se refugieze acolo. George îşi luă din nou binoclul şi strigă arătând în faţă:

   — Acolo! Acolo, vine spre noi cu toată viteza o navă, tată! Se pare că este o navă de război, se pare că este un distrugător francez. Cred că recunosc steagurile. Zgomotul puternicelor maşini începe să fie auzit.

   — Ai dreptate tinere, replică căpitanul. Trebuie urgent să ne scufundăm, dar mai întâi trebuie să mă conving că n-a mai rămas nici o bucată din corabia distrusă de piraţi, prin apropiere.

   Căpitanul mai aruncă o privire spre distrugătorului care se apropia uimitor de repede, coborî scările de metal, închise chepengul turnului cu grijă în urma lui şi intră în sala de comandă. Reglă periscopul în aşa fel încât doar o porţiune mică din el se vedea la suprafaţa apei. Apoi Farrow stabili un nou curs submarinului în aşa fel încât să se depărteze cât mai mult de distrugător.

   În curând căpitanul reduse viteza submarinului până când motoarele sale se opriră. Privi prin periscop după care raportă observaţiile sale:

   —  Staţionăm la aproape trei sute de metri în spatele distrugătorului. Câteva bucăţi din cuterul distrus plutesc încă în jur, pe mare. Două bărci au fost lansate la apă de pe distrugător şi se îndreaptă către resturile epavei. În urma exploziei nu a mai rămas nici un supravieţuitor, după câte îmi dau eu seama, iar submarinul pirat nu se zăreşte nici unde. Dar este posibil să fie prin apropiere dacă şi el s-a scufundat ca şi noi. Vom mai naviga, în cercuri largi, în jurul locului tragediei. Dacă nu descoperim nimic şi nu mai este nimic de salvat. Atunci mă îndrept spre insulele despre care tocmai îi povesteam lui George. De când a fost recepţionat primul semnal S. O. S. de pe cuter a trecut mai mult de o oră. Cei de pe corabie, care au putut să se salveze, cred că au reuşit să ajungă pe una din insule.

   — Şi acum să ne întoarcem!

   Uşor, submarinul porni din nou. Căpitanul trebuia să conducă submarinul încet pentru a evita ca periscopul să facă valuri, ce ar fi putut fi văzute de pe distrugătorul francez. Întoarcerea submarinului dură aproape jumătate de oră. În tot acest timp căpitanul a observat tăcut, apoi anunţă:

   — Nu au descoperit nimic. Cele două bărci se întorc la distrugător, unde probabil vor primi un nou ordin de căutare a supravieţuitorilor. Să sperăm că existenţa insulelor nu-i este cunoscută căpitanului altfel ar fi posibil să tragă o fuga până acolo, în căutarea unor bucăţi din cuterul distrus de piraţi.

   Submarinul mai rămase puţin pe loc, apoi căpitanul continuă:

   — Insulele par a nu fi cunoscute căpitanului distrugătorului care acum se îndreaptă spre nord-vest, deci vrea să ajungă în insula Paumotu. Acum putem să ne îndreptăm liniştit spre vest. Într-o jumătate de oră putem şti dacă speranţele mele se vor îndeplini şi anume de a găsi acolo supravieţuitori de pe cuter. Ce se află pe apă nu trebuie să ne mai intereseze. Dacă ar fi fost ceva, cu siguranţă, distrugătorul le-ar fi găsit.

   — Este o situaţie disperată! strigă George. Piraţii sunt acum chiar în apropiere şi nu-i putem prinde fiindcă posedă avantajul submarinelor de a se putea scufunda.

   — Acum ar trebui să ne bazăm puţin şi pe norocul nostru, spuse doctorul. Am sentimentul că în mod sigur ne vom întâlni cu piraţii, continuă doctorul sigur pe el.

   — Vă bazaţi cumva pe acest sentiment, întrebă căpitanul?

   — Nu, dar în acest caz sigur!

   — Să sperăm că aveţi dreptate domnule, încheie George discuţia. Doctorul nici nu bănuia câtă dreptate avea, dar totul urma să se petreacă într-o formă cât se poate de neplăcută. După încă un sfert de oră căpitanul a dat ordin să se iasă din nou la suprafaţă, pentru că nu se mai vedea nici urmă de distrugător sau altă navă. Pe punte nu-i luă decât pe Rindow, George şi pe Petre pentru că exista posibilitatea să se fie nevoiţi să se scufunde rapid din nou. După aproximativ treizeci de minute apăru un punct întunecat la orizont.

   — Aceasta este cea mai de nord dintre cele trei insule, le spuse căpitanul celor trei inşi din turn. Insula din mijloc se află în partea sudică le vreo trei-patru kilometri depărtare. Dacă vrem să căutăm minuţios cele trei insule, avem ceva de lucru nu glumă.

   Cu cât submarinul se apropia de mai mult de insule cu atât şi atenţia se mărea, atât din partea căpitanului cât şi a membrilor echipajului. La o sută de metri de ţărm George lansă o barcă, în aceste condiţii vâsliră în jurul insulei împreună cu căpitanul, Petre şi doctorul Bertram, în timp ce căpitanul îi povestea lui George că pe vremuri se putea apropia chiar de ţărm cu submarinul. Mişcările tectonice au schimbat mult fundul mării încât acum se temea de o ciocnire cu vreo stâncă de la ţărm la ridicarea submarinului.

   — Nu debarcăm? întrebă George când căpitanul, după terminarea înconjurului insulei o luă spre sud.

   — Dacă supravieţuitorii vasului distrus au reuşit să ajungă până aici, atunci sigur că s-au retras către interiorul insulei. Dacă vor vedea venirea noastră ne vor confunda cu piraţii şi se vor ascunde cât mai bine pentru că o a doua întâlnire cu ei, cu siguranţă că nu o doresc. Vom coborî aici, spuse căpitanul, dar mai întâi vom face o vizită şi pe celelalte insule. Rămăşiţele navei puteau fi folosite pentru a face foc în scopul semnalizării. În afară de aceasta, vom găsi probabil la mal barca cu care s-au salvat cei de pe cuter.

   — Ai dreptate tată, înţelege-mă că ard de nerăbdare să vorbesc cu un supravieţuitor al catastrofei, pentru că asta mi se pare cea mai importantă informaţie despre piraţi.

   — Am aceeaşi speranţă, spuse căpitanul. Tocmai faptul că piraţii atacă cu un submarin, ne fac dificilă acţiunea de a-i prinde. Ştii că numai datorită submarinului ne-a fost posibil să ieşim din cele mai grele situaţii. Şeful tâlharilor este într-adevăr un marinar foarte priceput. Asta nu o putem nega. Cu siguranţă că va dispare de peste tot unde ar crede că se află în pericol de a fi prins. Mă gândesc că toate atacurile vaselor au avut loc aici, tocmai pentru a ne ademeni în această regiune a mării. După un timp, va apare într-o regiune mai îndepărtată de aceasta. Faptul că i-au apărut în raza lui de acţiune trei vase, nu trebuie să ne mire pentru că cornetul în această regiune este intens.

   — Cu asta vrei să spui că este mai puţin probabil să-l prindem, tată? întrebă George destul de dezamăgit. Ceea ce ne-ai explicat este plauzibil, de aceea sper să găsim ceva bucăţi din ultima navă atacată, pentru că aşa vom primi mai multe informaţii despre piraţi. Sunt sigur că asta ne va ajuta. Astfel vom primi informaţii şi despre naţionalitatea lor.

   — Vezi asta sper şi eu, spuse Farrow. Dar uite deja apare cea mai mare dintre insule. Ea este extrem de roditoare.

   — Tată, ai văzut luminiţa aceea de acolo?

   — Da. Apare pentru un moment pentru ca după aceea să dispară din nou, ca şi cum cineva s-ar folosi de o lanternă. Trebuie să debarcăm cu grijă, că altfel se vor ascunde din nou. Dacă ne vor vedea barca vor crede că suntem tot piraţii care le-au atacat vasul.

   Căpitanul schimbă puţin drumul pentru a vedea mai exact punctul luminos şi să vadă dacă poate recunoaşte ceva. Amortizoarele de sunet au fost închise, cu toate că zgomotul motoarelor după o asemenea călătorie lungă se mai auzea puţin. După zece minute au ajuns lângă insulă. Căpitanul încercă să se apropie de ea cât mai mult aşa cum făcea altădată când tovarăşii lui aduceau fructe proaspete de pe insulă. A avut noroc pentru că cu toate că de atunci au trecut zece ani, peisajul rămăsese neschimbat Ţărmul nu se modificase de loc. Prora submarinului se ridică deasupra unui banc de corali. Când submarinul se apropie de insulă, pe puntea de comandă se urcară căpitanul şi alţi câţiva marinari. Au ajuns la pupa şi de acolo au sărit direct pe uscat, unde au legat bine nava de un palmier puternic. Încă nu ştiau dacă pe insulă se aflau cei salvaţi de pe cuter sau erau piraţi, care debarcaseră aici pentru a-şi organiza o apărare perfectă. Dacă va fi cazul nu le rămânea decât să folosească grenadele adormitoare.

   Căpitanul dădu ordine în noapte. Bineînţeles căpitanul ştia că fiul său se găsea în faţa celor ce coborâseră pe insulă dar nu făcu nici un comentariu. În afară de căpitan, George şi Petre mai erau şi alţi şase membri din echipaj. Era de la sine înţeles că şi el trebuia să ia parte la expediţie. Jungla avea un aspect tropical. Oamenii de pe submarin ştiau să umble prin junglă, aveau experienţa, de când fuseseră nevoiţi să debarce pe alte insule cu aceeaşi climă pentru a rezolva şi alte cazuri.

   Cei aflaţi pe insulă nu trebuiau să afle de prezenţa lor decât când se vor afla în faţa lor.

   În vreme ce căpitanul dădea instrucţiuni, George nu se mai putu abţine. Cu grijă pătrunse în desişul pădurii urmat îndeaproape de Petre, care era într-un fel apărătorul lui şi care-i mai tempera în dorinţa lui de aventură. Chiar şi doctorul Bertram se mişcă fără măsuri de prevedere, nu-i mai aşteptă pe căpitan şi pe camarazii săi şi se alătură lui Petre. Umblau prin desişul junglei atât de îndemânatec încât căpitanul Farrow nu le observă dispariţia, decât după ce termină de dat instrucţiuni şi dori să se adreseze fiului său. Să-l strige cu voce tare nu putea, însă nu-şi făcea probleme prea mari ştiindu-l însoţit de Petre şi de doctor. El îi urma pe cei trei şi se bucura ca drumul le era deschis de grupa ce trecuse deja pe acolo şi tăiase majoritatea ramurilor lianelor.

   George abia aştepta să meargă prin junglă şi să se întâlnească cu supravieţuitorii cuterului atacat, pentru ca să afle date cât mai concrete despre piraţii care se dădeau drept germani, ca şi cum ar fi membrii echipajului Dox. În sfârşit, George văzu scântei şi cărbuni aprinşi. Probabil cei ce se salvaseră nu erau conştienţi că astfel dădeau semnale pentru piraţi, care ar fi putut debarca pe insulă pentru a-i face pe supravieţuitori, cei puţin pentru un timp, incapabili de a acţiona şi de a cere ajutor. George mai merse câţiva metri. Apoi auzi un zgomot uşor chiar lângă el, în faţa lui. Crezu chiar că a zărit o mişcare în tufişul din faţa. Întâi a crezut că este Petre, apoi a avut sentimentul unui pericol iminent. Repede îşi luă grenada de la curea însă în stânga şi în dreapta lui se auzeau foşnituri. Pumni de fier îl înşfăcară. Unul din agresorii lui îi întoarse mâna la spate atât de puternic încât abia se mai putea mişca, iar durerea era atât de mare încât îi venea să urle. Dar atunci când a vrut şi-şi deschise gura, i se băgă un căluş încât abia putea respira. George începu să ameţească. Auzea totul ca prin vis. Se gândea încă la doctor şi la Petre. „Dacă şi lor li se întâmplase acelaşi lucru? Cine erau aceşti oameni? Vorbeau o limbă total necunoscută lui!" încet George îşi pierdu conştiinţa. Ultimul lucru ce-l simţi a fost că era dus pe sus, undeva.

   III.

   ÎN SUBMARINUL PIRAŢILOR.

   O SENZAŢIE DE LEGANARE însoţită de dureri surde care-i provocau o cumplită greaţă fu prima impresie pe care George o simţi şi care-i dovedi că se trezise din starea de inconştienţă. Nu ştia dacă fusese lovit în cap sau nu. Pe moment nu-şi mai putea aminti nici un amănunt. Abia după câteva momente pricepu George că încăperea în care se afla îi producea această senzaţie de balansoar. Era vorba de o ambarcaţiune care se legăna pe valurile mării.

   Când George îşi dădu seama de starea în care se găsea deveni rapid mai vioi şi luptă energic cu starea de greaţă care ameninţa să-l cuprindă din nou. În calitate de fiu al căpitanului german al submarinului nu-i era permis să aibe rău de mare. Dar nici nu mai

era mult până acolo.

   Câteva secunde se gândi că se află tot în cabina de pe submarinul tatălui său, dar imediat îi apărură în faţa ochilor imagini şi impresii pe care le-a sesizat înainte de a fi prins. Se afla deci pe o insulă singuratică în căutarea eventualilor supravieţuitori de pe cuterul scufundat de piraţi. Apoi va fi fost prins şi prin lovituri bine plasate a fost făcut inofensiv. Aceste lovituri, de unde le cunoştea el? Făceau parte din tehnicile de apărare japoneză, aşa numitul jiu-jitsu. Iar Japonia, după cum spunea şi mesajul telegrafiat avea mare interes ca submarinul căpitanului Farrow să localizeze, cât mai exact locul unde se găsea submarinul pirat. Şi atunci se gândi că se afla chiar pe vasul piraţilor, care aparţinea cu siguranţă ori japonezilor ori chinezilor. La toate acestea se mai adăugau şi puţinele cuvinte pronunţate într-o limbă ciudată pe care le auzise înainte de a leşina. George îşi deschise cu greutate ochii. O lampă electrică lumina slab cabina în care se găsea şi în care nu era aproape de loc mobilă. Tavanul şi pereţii erau făcuţi din oţel. Dar nu era oţelul acela lucios şi strălucitor mereu curat de pe submarinul tatălui său, ci ceva albastru-gri, dur şi rece. George se ridică pe jumătate. Apoi făcu înconjurul cabinei până la uşă. Tocmai atunci intrară doi oameni mici de statură. Ei purtau uniforme de marină germane, foarte asemănătoare cu cele purtate în Primul Război mondial. George remarcă însă imediat mici diferenţe cu toate că cei ce le-au făcut îşi dăduseră osteneala să fie cât mai aproape de cele originale. Cei doi purtau pistoale la centură, ceea ce îl determină pe George să-şi ducă mâna imediat şi el la pistol, dar bineînţeles cureaua cu pistolul lipseau. Cei doi nici nu remarcară mişcarea prizonierului. Feţele lor nu puteau fi recunoscute pentru că purtau măşti care le acopereau până la gură toată faţa. Numai ochii le sclipeau ciudat prin tăieturile măştii. Şi pentru că bărbaţii nu scoteau nici un sunet, nici George nu se strădui să deschidă vreo discuţie. Rămase liniştit şi aşteptă să vadă ce se întâmplă în continuare. Pentru că uşa camerei a rămas deschisă George bănui că probabil căpitanul piraţilor dorea să-l vadă şi că cei doi erau nu erau decât nişte emisari. Şi într-adevăr nu se înşela. Deodată apăru în cadrul uşii o siluetă înaltă, cu umerii largi şi ţinută impunătoare. Nu numai înălţimea, dar şi mişcările pline de forţă trădară faptul că avea de a face cu un european. Uniforma germană era făcută dintr-un foarte bun material şi pe ea se vedeau multe decoraţii.

   — ia te uită! Domnul George Farrow! zâmbi bărbatul care era de asemenea mascat şi continuă cu o voce baritonală dar destul de plăcută. Asta este o nesperată plăcere. Mi-am dat seama foarte bine, încă de la prima mea lovitură, că-mi voi atrage mânia căpitanului Farrow şi că, în curând, acesta va veni în urmărirea mea cu submarinul său să reglăm între noi ce avem de reglat, dar că voi face aşa curând cunoştinţă cu fiul său nu mi-a trecut prin cap nici în cele mai îndrăzneţe vise! Mă bucur din tot sufletul că vă aflaţi la bordul navei mele. Asta înseamnă că tatăl dumneavoastră va fi mai îngăduitor cu mine. Mai am de gând să- mi continui o vreme treaba începută. Şi înainte de toate mai am de făcut o mare afacere pentru care am nevoie de anumite mijloace. Planul este foarte îndrăzneţ şi înseamnă nu numai pentru mine, ci şi pentru alţi mii de oameni care doresc să iasă din mizerie şi asuprire, iar pierderile care rezultă din actele de piraterie nu înseamnă nimic.

   În timpul monologului piratului - căpitan George era foarte atent la vocea lui şi remarcă o tonalitate unică în ea. Bărbatul folosise limba germană dar cu un foarte mic accent, care putea fi ignorat de cineva care nu folosise această limbă încă din cea mai fragedă pruncie. Intonarea anumitor silabe îi păru lui George foarte dură. În curând descoperi şi cauza. Acum ştia ce naţionalitate avea omul în faţa căruia stătea şi spuse:

   — Sunteţi rus, domnul meu şi cam bănuiesc la ce vă trebuie sume aşa de mari. Dumneavoastră nu vă convine noua formă de guvernare pe care a adus-o revoluţia. Aparţineţi de cei vechi şi sunteţi pentru ţarism. De aceea aveţi mare nevoie de bani. Dar - dacă înţeleg bine politica din lumea întreagă - este planul dumneavoastră îndrăzneţ, însă cu puţine şanse de reuşită. Folosiţi pentru procurarea acestor sume de bani mijloace care nu sunt prea cinstite. Asta v-o spun eu, cu toate că vă par atât de tânăr şi neştiutor în ale politicii.

   Piratului îi scăpă o înjurătură rusească. Se linişti însă imediat şi adăugă repede nu însă fără de o urmă de ironie:

   — Pe cuvintele dumneavoastră nu dau doi bani de vreme ce nu cunoaşteţi adevărata realitate. Bineînţeles că-mi pot închipui că sunteţi furios pe mine de vreme ce aţi căzut şi dumneavoastră şi tovarăşii voştri aşa de uşor în mâinile oamenilor mei. Nu puteţi nici să înţelegeţi ce înseamnă acest plan pentru mine. În schimb, eu ştiu că mi-aţi căzut în mână şi asta va ajuta mult la realizarea planului meu. Aţi zăcut vreo 4 ore fără cunoştinţă. În acest timp a fost şi o mică furtună pe porţiunea de mare pe care ne aflăm. Imediat ce valurile se mai potolesc şi marea se mai linişteşte, voi ataca următorul vas care-mi va apare în cale. Ştii deja că voi obţine o pradă foarte consistentă. Să ştiţi că la mine nu o s-o duceţi rău. Trebuie să am grijă de dumneavoastră pentru că pentru mine reprezentaţi o excelentă măsură de protecţie. Însă să nu îndrăzniţi să faceţi nici o încercare de a fugi. Ştiu că gândurile dumneavoastră stau numai la aşa ceva. Îmi este de asemenea cunoscut că folosiţi tot felul de mijloace neobişnuite aşa că voi fi pe fază tot timpul. Să ştiţi că nici tovarăşilor dumneavoastră n-o să le meargă rău şi n-o să le lipsească nimic. Când îmi voi face rost de toate mijloacele de care am nevoie, iar planul meu va deveni realitate, bineînţeles că o să vă eliberez. N-am nimic personal împotriva dumneavoastră ci dimpotrivă vă sunt într-un fel chiar recunoscător. Şi apoi poate afla întreaga lume că căpitanul Farrow nu are nici o legătură cu vasul pirat şi nu poate fi condamnat pentru asta.

   Rusul tăcu, George tăcu şi el o vreme. Dar când îşi deschise gura îşi exprimă o dorinţă ce nu avea nimic de a face cu faptul că era prizonier pe vasul pirat. El spuse:

   — Dacă vreţi să mă simt bine aici, vă rog să-mi daţi să beau ceva. Mi s-a uscat foarte rău gâtul.

   Rusul dădu din cap şi apoi bătu din palme. Un om mascat intră în mână cu un ulcior ce sigur conţinea un vin uşor şi pe deasupra cu o tavă pe care George observă o jumătate de pui fript. Căpitanul piraţilor îşi luă politicos rămas bun în vreme ce bărbatul mascat îşi lăsă acolo coşul cu mâncare şi băutura.

   George trebui să recunoască că piratul se comportase foarte îndatoritor, deşi era un „răpitor de libertate" pe care orice naţiune dacă l-ar fi prins l-ar fi condamnat la spânzurătoare. Era oare omul în toate minţile? Planul său era măreţ dar în circumstanţele actuale de neîndeplinit. Intenţia rusului era pur şi simplu de a reface imperiul ţarist. „Un vis nebunesc!" îşi spuse George. Mai degrabă ar trebui să-ţi fie milă de el decât să-l condamni. În ceea ce priveşte pe ceilalţi însă era altceva. După siluetele lor George crezu că recunoaşte tipuri ale bărbaţilor din Asia. La asta se adăuga şi figurile de jiu-jitsu şi limba pe care o foloseau. Ei nu aveau în nici un caz interesul ca marele imperiu rus să se refacă. Pentru ei era important numai actul de piraterie, această meserie atât de aventuroasă. Ei erau piraţi, pe care nu-i interesa decât prada şi de aceea făceau acest lucru cu plăcere şi probabil, într-o bună zi rusul o să sufere un fiasco tocmai din cauza propriului echipaj. Aşa ceva însă acum. Nici nu-şi putea imagina. Dar de ceea ce se va întâmpla nu-i prea păsa lui George. El trebuia să-şi facă un plan de evadare prin care dacă era posibil să-i elibereze şi pe doctor şi pe Petre, care după spusele rusului se aflau şi ei aici la bord, prizonieri. Câtă vreme însă nava se afla în mişcare, desigur, aşa ceva nu era posibil. Dar odată şi odată trebuiau să se oprească pentru a se aproviziona cu fructe şi cu apă de băut. Atunci va fi cu siguranţă mult mai mult supravegheat, dar asta nu avea importanţă de vreme ce scăpase el din situaţii şi mai periculoase. Era convins că va reuşi. O ocazie tot i se va oferi şi nu va sta nici un moment pe gânduri pentru a profita de ea. Cei doi piraţi santinelă părăsiseră de mult cabina. Uşa fusese închisă de două ori cu zăvorul. După zgomot George putu să-şi dea seama că în afara acestora uşa mai era asigurată cu două bare puternice. Să treci pe lângă santinele era aproape imposibil în cazul în care uşa urma să fie din nou deschisă. Chiar dacă ar fi reuşit să scape de aici n-ar fi ajuns mai departe de puntea vasului. Şi atunci, ce era de făcut? Mai întâi George se întări consumând conţinutul coşului adus de marinarul mascat, în timp ce mai privea odată pereţii de metal ai cabinei care sigur că fusese construită în scopul de a ţine acolo prizonierii, probabil pe undeva se afla şi o gaură în pereţi prin care cei de pe vas puteau oricând să urmărească prizonierii din afară. Într-adevăr descoperi chiar lângă uşă un loc în perete care părea mai închis la culoare decât restul cabinei. Când se uită acolo mai atent putu chiar să observe o mişcare de cealaltă parte a peretelui. Câteva secunde acea pată deveni mai luminoasă, puţină lumină se strecură în cameră, apoi totul se întunecă din nou. George se uită repede în altă parte şi-şi luă o mină indiferentă. În timp ce era ocupat cu înfulecarea puiului se uită în jos, apoi puse coşul cu resturile lângă el şi se întinse comod pe micul pat din cabină. Căscă cu poftă, se întinse puţin, apoi închise ochii. Faţa şi-o lăsă intenţionat îndreptată spre uşă. Apoi îşi întredeschise puţin ochii numai atât cât să zărească ceva în timp ce cei care observau de afară să fie convinşi că el are ochii închişi. După câteva minute locul din perete deveni luminos, iar apoi se întunecă iar. Acum cel care-i observa trase o mică placă de metal peste gaura de observaţie. Prea mult nu-i folosi lui George această descoperire a ochiului de observare din perete. Probabil santinelele aveau ordin să arunce din când în când o privire în celulă pentru a şti tot timpul cu ce se ocupă prizonierul. George se străduia să-şi ţină ochii întredeschişi, dar mâncarea şi vinul bun îl făcură să fie obosit. Pleoapele i se închiseră şi nu dură mult până când Morfeu, zeul somnului îl cuprinse în braţele sale pe fiul căpitanului. Când se sculă se simţi bine şi cu forţe proaspete. Zgomotele şi uşoara legănare a vasului nu-l mai deranjară acuma deloc. Dar nu putea să vadă nimic. În jurul lui domnea întunericul deplin. Atunci îşi dădu seama că becul putea oricând fi stins de afară. Santinele observaseră că el dormea profund aşa că au stins micuţul bec. Era o măsură de bun simţ pe care ştia că o datorează numai şi numai rusului.

   Simpatia lui George pentru acest bărbat crescu şi mai mult în vreme ce se gândea prin ce a putut el trece, ce lucruri îngrozitoare s-au întâmplat în timpul revoluţiei. Ar trebui oare George, acum la adăpostul întunericului să-şi cerceteze mai amănunţit închisoarea? Poate ar găsi o mică spărtură în perete pe care ar putea-o face tot mai mare aşa încât să poată evada pe acolo. Dar înainte de a-şi pune planul în aplicare, adică de a cerceta mai pe îndelete camera, lumina electrică se aprinse din nou. Barele de la uşă fură ridicate, cheia se învârti de două ori în broască, iar cele două santinele mascate cu pistoalele încărcate se postară în stânga şi în dreapta uşii. După câteva secunde a apărut şi căpitanul piraţilor care îl întrebă foarte politicos dacă dormise bine. George aprobă din cap. Apoi rusul spuse:

   — Am bănuit că acuma ar fi vremea să vă treziţi şi de aceea am comandat să vi se servească micul dejun. Aţi dormit până dimineaţa târziu. Între timp marea s-a liniştit cu totul. Sper ca în curând să-mi apară un cuter la orizont pe care să-i pot ataca şi să- mi însuşesc prada, cu care să fac un pas mai departe în realizarea planului meu. Poftă bună domnule Farrow! Şi să nu vă faceţi griji dacă veţi auzi ceva zgomot care ar aduce cu zgomotul produs de o luptă. Vasului nu i se va întâmpla nimic. Băieţii mei sunt luptători cu experienţă. Mulţi dintre ei sunt piraţi de când se ştiu.

   — Cu siguranţă chinezi, pentru că şi acum bandele lor îngrozesc navigaţia de pe Fluviul Galben, remarcă George. Îmi este indiferent. Într-o bună zi tot va fi capturat submarinul şi este treaba judecătorilor de a vă condamna pe fiecare membru al echipajului după faptele lor! Deci spuneţi că este dimineaţa târziu. Asta înseamnă că mai am destulă vreme!

   Rusul rămase un moment cu gura căscată, apoi râse şi strigă:

   — Îmi plăceţi, domnule Farrow! Nu cred că se află prea mulţi oameni în situaţia dumneavoastră care să aibe atâta încredere în forţele lor şi mai ales să nu-şi ascundă intenţia de a evada ca dumneavoastră. Dar nu vă daţi cea mai mică osteneală, pentru că vă spun încă o dată că totul va fi în zadar. Odată ce le-am ordonat oamenilor mei să aibe grijă că veţi încerca să evadaţi, la o încercare a dumneavoastră, să ştiţi că nu vă mai pot garanta nici sănătatea şi nici chiar viaţa. Mi-ar părea rău dacă s-ar întâmpla ceva neplăcut!

   — Nu vă faceţi griji din cauza mea, zâmbi George! Întotdeauna m-au aţâţat tocmai genul acesta de pericole. Mai întâi trebuie să vă mulţumesc pentru micul dejun, pentru că într-adevăr mi-a fost

foame şi trebuie să-mi menţin forţele. Şi dacă o să am

posibilitatea să evadez vă rog să nu mi-o luaţi în nume de rău. Dacă nu se va ivi prilejul, de a-mi lua rămas bun de la

dumneavoastră.

   Rusul clătină din cap şi după câteva secunde se pronunţă:

   — Numai Dumnezeu ştie de unde puteţi avea atâta sânge rece. Păcat că nu vă pot angaja pentru mine să mă ajutaţi la

îndeplinirea planului meu. Atunci aş fi probabil foarte aproape de succes. Şi apoi mi se pare puţin probabil să plecaţi fără a vă lua rămas bun.

   George zâmbi satisfăcut când rusul cu cei doi membrii ai echipajului părăsiră cabina, îi era limpede că prin siguranţa lui clătinase un pic încrederea căpitanului că ar fi infailibil.

Nesiguranţa aceasta poate o să influenţeze cele două santinele, pentru că repetând mereu acelaşi lucru ajungi să crezi că aşa este. Era un efect psihologic de care se folosea. George începu să- şi ia micul dejun în linişte şi apoi înconjură celula ca să-şi mai dezmorţească puţin membrele. Bănuia că este observat din afară, dar nu lăsă să se vadă că descoperise gaura din perete. În timpul zilei, evadarea era exclusă, se gândi George. Înotând nu s-ar fi putut îndepărta nici măcar 100 metri de submarin fără să fie pescuit sau chiar împuşcat. „Oh! Dacă ar avea vreo grenadă de adormit la el, ce simplu ar fi! Oh! Armele! Gândul că era fără apărare îl cam apăsa. Şi apoi nu putea părăsi submarinul fără a-şi lua înapoi armele, mai ales cuţitul de la Sanja care reprezenta o amintire pentru el. Cu siguranţă armele mele se află în cabina căpitanului piraţilor! Deci trebuia oricum să facă o vizită înainte de a părăsi submarinul". George se gândi îndelung dacă s-ar produce vreo schimbare în cazul în care ar reuşi să-l facă prizonier pe rus. Dar imediat realiză că acest lucru le-ar face probabil numai plăcere chinezilor, care nu urmăreau nimic în afară de prada lor şi pentru ei viaţa căpitanului nu valora nici cât negru sub unghie. Cu siguranţă ar fi fost bucuroşi să-şi continue furturile după cum doreau ei. Orele se scurgeau în pas de melc. Treptat, George fu cuprins de o uşoară nervozitate. Era obişnuit să fie liber, să cutreiere imensitatea mărilor sau să străbată desişul junglei. La două ore după masa de prânz George îşi primi ceaiul. „Dacă ar încerca o tentativă de evadare când chinezul mascat îi va aduce masa de cină? Dacă ar reuşi să-i ia piratului mascat pistolul şi să treacă de santinelele de la uşă, probabil va găsi o posibilitate să evadeze. Bineînţeles că trebuia ca înainte de a părăsi submarin să-i elibereze pe doctor şi pe Petre care cu siguranţă se aflau prizonieri în celulele alăturate. Ei, mai avea

câteva ore bune în care să se gândească!"

   Deodată George deveni atent şi ascultă. O uşoară lovitură clătină masa de oţel a submarinului. Imediat îi urmă zgomotul înăbuşit al unei împuşcături. Deci piratul rus atacă din nou vreo navă ca astfel să-şi mărească prada. Pe fiul căpitanului deodată îl cuprinse o emoţie puternică. El se afla închis acolo în vreme ce afară se luptau pentru viaţa lor. În timpul luptei cu siguranţă nu-i va fi supravegheată celula. Şi nici piratul mascat nu-i va aduce cina. Tot ce se întâmpla aici acum, îi punea la grea încercare răbdarea. „Ceva însă trebuia să facă! Nu mai putea sta aşa cu mâinile în sân." Repede mai inspectă încă o dată camera, doar va găsi ceva ce să-i folosească drept măciucă în caz că ar avea nevoie. Patul său era bine prins de podeaua celulei cu nişte curele pe care nu le putea desface oricât încercă el să le mişte. Rămase în mijlocul cabinei, gândindu-se. Atunci privirea îi căzu pe lampa electrică. Şi deodată avu o idee! Aşa probabil va merge. Va ajunge să-şi îndeplinească planul dacă va reuşi să mişte santinela, care să vină să deschidă uşa şi să intre În cabină. Însă totul sta sub semnul întrebării pentru că în timpul luptei cu alt vas, ordinele căpitanului trebuie că erau foarte stricte. Şi în afară de asta nu-i era clar dacă santinelele mai stăteau în faţa uşii sau participau şi ele la luptă, părăsind astfel coridorul.

   George se ridică prinse braţul şi îl învârti puţin, lumina se stinse. Apoi după ce se gândi puţin îl deşurubă cu totul şi îl ţinu în mână. Porni spre uşă şi începu să bată cu putere în peretele de oţel.

   Imediat un fir de lumină se strecură în celulă. Santinela folosea deci gaura de supravegheat din uşă.

   — Atenţie! Strigă George. Atenţie! În celulă este gaz! Folosi limba engleză pentru că bănuia că santinelele o cunoşteau măcar puţin. Repede! Mă sufoc! Strigaţi-l pe căpitan! urlă George mai departe, când văzu că nu se întâmplă nimic la strigătele sale de alarmă.

   George ascultă plin de teamă şi auzi afară voci agitate. O voce întrebă într-o engleză stricată:

   — Ce este întâmplat? Ce doreşte tu? Tu acolo trebuie rămâi! Căpitan nu are acuma timp!

   —  În celulă intră gaz şi fum! urlă în continuare George fără să se lase influenţat de atitudinea pasivă de până acum a santinelelor.

   — Vă temeţi cumva de mine? Doar aveţi pistoale, iar eu suni în totalitate fără apărare! Tot nu se întâmplă nimic! Atunci mai încercă o dată:

   — Fum! Gaze! Sunteţi atât de laşi încât nu îndrăzniţi să deschideţi uşa?

   Şi într-adevăr această frază îşi făcu efectul. După câteva cuvinte schimbate între ei zăvoarele fură trase. George păşi spre uşă, tuşi puternic şi strigă:

   — Grăbiţi-vă! Nu mai pot! Fumul este tot mai gros! Probabil arde instalaţia de iluminat!

   Acum cheia se învârti în broască. George ştia că de următoarele momente vor depinde toate. Această ocazie era foarte favorabilă, pentru că piraţii se găseau în luptă cu celălalt vas şi nu erau atenţi la ce se petrecea pe submarin. George îşi ţinea braţul şi pumnul drept în poziţie de lovire. Becul era singura sa armă, dar el ar fi putut avea un puternic efect prin faptul că spargerea lui, cu zgomot, ar fi provocat cel puţin o mică spaimă santinelelor.

   IV.

   O FUGĂ ÎNDRĂZNEAŢĂ.

   SANTINELELE TREBUIE SĂ CREADĂ că prizonierul avea asupra lui arme periculoase. Asta le-ar fi diminuat cheful de luptă pe întuneric. Uşa se deschise cu prudenţă. Ea dădea direct spre coridor şi asta era în avantajul lui George. Cu o mişcare puternică el aruncă becul micuţ, prin uşa întredeschisă, afară. El se sparse în mii de bucăţi cu un zgomot puternic. Atunci auzi strigăte înspăimântate. Imediat se aruncă cu toată forţa în uşa uşor deschisă care se dădu pe loc în lături. George nu se mai interesă de santinele. Drumul era liber. Fugi de-a lungul coridorului. Dar auzi cum santinelele erau deja pe urmele lui. George îşi opri brusc fuga aşa încât cei doi chinezi ce-l urmăreau nu se mai putură opri din cauza vitezei, se loviră unul de altul, iar el, printr-o lovitură puternică de box executată ca la carte, îi aruncă la pământ. Pistoalele urmăritorilor căzură zăngănind pe jos. Încă două lovituri de box direct în bărbii şi chinezii căzură fără zgomot. George îi înşfăcă şi îi trase pe coridor până la uşa cabinei. Îi băgă în celulă şi închise uşa în urma lor. Acum puteau să se trezească şi să facă câtă gălăgie doreau. Câtă vreme acolo, deasupra, se ducea o luptă, gălăgia era din ce în ce mai puternică şi nimănui nu-i trecea prin cap să vadă ce fac santinelele.

   Din micuţa barcă a submarinului izbucniră împuşcături una după alta. Nava atacată însă nu riposta. Deci era vorba de un vas de comerţ neînarmat pe a cărei încărcătură piraţii urmau să pună mâna în curând. George privi în jur pe coridor. Lângă celula sa se aflau încă două şi ele zăbrelite. Şi pentru că cheile se aflau în broaşte i-a fost floare la ureche să deschidă uşile după ce se convinse prin anume ciocănituri şi apeluri că în ele se aflau într- adevăr doctorul Bertram şi Petre. Tovarăşii se salutară printr-o scurtă strângere de mână.

   — Să mergem în cabina căpitanului, spuse George încetişor. Cu siguranţă acolo se află şi armele noastre! Piraţii tocmai atacă un vas. Din această cauză nu o să fie prea mulţi aici în încăperile de jos. Dacă trebuie să trecem prin sălile de comandă, nu ne va fi greu pentru că la cârmă acum se află numai un singur om.

   — Cu el n-o să avem nici o problemă! Se zburli Petre. Celulele se aflau după cum şi-au dat seama după zgomotul motoarelor la pupa submarinului, în grabă se strecurară de-a lungul coridorului. Uşa de la capătul condorului dădea aşa cum bănuise George chiar în sala de comandă. Fiul căpitanului o deschise repede şi se năpusti asupra omului care se afla În faţa aparatelor, îi dădu o lovitură cu patul pistolului pe care-i luase de la santinele, aşa cum făcuseră şi doctorul Bertram şi Petre. Chinezul se clătină şi fără a zice nici măcar păs, căzu la podea.

   — Luaţi-i locul aici, domnule doctor, îl rugă George pe medicul submarinului. Cum cunoaşteţi limba chineză nu vă va fi greu să preluaţi comenzile date de rus din turn. Între timp ne vom face cât de repede rost de armele noastre. Doctorul dădu aprobator din cap şi luă căştile care căzuseră când omul de la comandă fusese lovit cu lovitura de pistol. Între timp Petre îl legă bine pe chinezul care nu purta mască şi îi băgă un căluş în gură. Din această parte nu mai ameninţau nici un fel de pericole, împuşcăturile de sus se opriră. Deci cuterul atacat se predase. George şi Petre se grăbeau mai departe şi găsiră cu uşurinţă cabina căpitanului. În curând îşi aflară şi curelele cu armele lor şi, la vederea lor, răsuflară uşuraţi. Lipseau numai grenadele cu gaze adormitoare. George spuse puţin descurajat:

   — Păcat, mă gândeam tocmai la ele. Cu grenadele am fi putut să-i anihilăm pe toţi de aici. Rusul le ţine ascunse ori în dulapul său de metal, ori le-a dat spre cercetare neştiind ce sunt. Ei, va trebui să părăsim submarinul fără ele.

   — Şi unde vrei să mergem? Întrebă Petre. M-am gândit să ne întoarcem în sala maşinilor şi să defectăm ceva pe acolo. Atunci submarinul ar fi inofensiv. Oricum va fi capturat mai devreme sau mai târziu. Până atunci vom putea oricum să ne apărăm. Consider că acest submarin este un tip mic care poate adăposti cel mult 30 de persoane. Dacă le luăm proviziile, dacă noi umblăm şi prin magazia de arme şi mai defectăm pe ici, pe colo unele lucruri în sala maşinilor am putea avea urgent submarinul în mâinile noastre. George îl aprobă, dar după ce se gândi puţin adăugă repede:

   — Dar aşa am fi şi noi pierduţi. Căpitanul ne mai are încă în puterea sa. Nu are nevoie decât să deschidă ventilul din podea şi ne scufundăm toţi, fără posibilitate de a ne mai salva.

   — Atunci nu avem încotro, decât să ne luptăm cu echipajul de pe punte. Poate că vom, reuşi. Şi apoi? Ca să scăpăm nu ne rămâne decât marea!

   — Corect, Petre! Deocamdată piraţii sunt ocupaţi cu jefuirea cuterului. Sper că vom găsi noi o posibilitate să ajungem pe punte. În curând se va întuneca. Asta ar putea fi salvarea noastră. Trebuie să încercăm să ajungem pe cuterul jefuit pe care cu siguranţă piraţii au pus o bombă cu ceas pentru a-l face să sară în aer. Nu ne mai rămâne decât să dezamorsăm bomba.

   — Asta însă este foarte periculos!

   — Nu văd însă nici o altă cale, Petre!

   — Ei bine, din partea mea putem trece la treabă! Trebuie însă mai întâi să-l ducem pe omul nostru de la cârmă în cabina căpitanului, ca nu cumva vreun pirat să ajungă aici şi să vadă ce s-a întâmplat Dacă nu-l vor vedea aici se vor gândi că omul şi-a părăsit pentru un moment postul. Hai să mergem, cred că domnului doctor i s-a făcut deja dor de noi.

   Doctorul Bertram păru într-adevăr uşurat când îi văzu pe cei doi coborând. Până atunci nu primise nici o comandă din turn. Submarinul rămânea liniştit, plutind pe valurile mării. Deasupra se auzeau bufnituri, oameni fugind, strigăte, jefuirea cuterului se afla probabil în toi. Rapid, chinezul legat din sala maşinilor fu dus în cabina căpitanului. Apoi George urcă cu grijă scara de metal ce ducea pe punte. Câteva secunde se uită fa ce se petrecea acolo, apoi le făcu semn tovarăşilor lui să-l urmeze. Nemţii aveau noroc. Deja se întunecase bine. Piraţii aprinseseră deja făclii a căror lumină producea umbre aşa încât nu le fu greu să se strecoare din interiorul submarinului în exterior, la adăpostul întunericului. Se ascunseseră după turn şi priveau încolo şi încoace. Căpitanul rus, în uniformă germană stătea lângă balustradă şi dădea ordine clar şi cu voce tare. Din când în când se auzeau nişte expresii care păreau a fi înjurături în limba rusă, dar doctorul Bertram le explică că de fapt erau ordine în chineză. Submarinul se apropiase foarte mult de vasul atacat. Lăzi şi saci, care probabil conţineau marfă preţioasă, puteau fi preluate direct pe puntea vasului piraţilor de vreme ce puntea cuterului se afla mai sus decât cea a submarinului. Apropierea de cuter le era însă favorabilă şi prizonierilor. Trebuiau, dacă era nevoie să înoate numai o distanţă scurtă pentru a ajunge pe vasul comercial. Mai aşteptară încă un sfert de oră ia umbra turnului. Atunci văzură cum coborâră două bărci de pe cuter cu oameni care se pierdură cu repeziciune în întunericul de afară. Erau probabil supravieţuitorii dezastrului. Rusul nu dădu nici un ordin ca bărcile să fie urmărite. Nu era deci un monstru. De vreme ce se dădea drept căpitanul Farrow putea să se facă că nu-i vede pe „fugari".

   Căpitanul strigă o lungă „înjurătură" spre puntea cuterului în vreme ce submarinul se îndepărta.

   — El a dat ordin să se arunce vasul în aer. Acum este timpul să acţionăm. Bomba se va aprinde în opt minute, aşa am auzit.

   — A dracului de repede, şopti Petre. Putem să spunem că avem noroc dacă vom găsi bombele şi le vom anihila la timp.

   — Sa sărim în apă de pe această parte, propuse George şi să ne urcăm pe partea cealaltă a cuterului pe punte. Vom găsi cumva o posibilitate de a ne căţăra pe el. Cei trei tovarăşi săriră încetişor în apă. Nu a fost nevoie de atâta prudenţă pentru că luarea ultimilor saci şi lăzi de pe cuter provoca destul zgomot. Nemţii înotau în lungul submarinului aşa încât rămâneau mereu în umbră şi nu puteau fi descoperiţi prea uşor. Trecură de prora cuterului şi mai înotară puţin de-a lungul peretelui bordului până când, într-adevăr, Petre descoperi un odgon pe care-i puteau prinde uşor cu mâna. George se urcă primul pe punte. Atunci auzi pornind motoarele submarinului. Căpitanul poate se mira de dispariţia santinelelor sale, dar nu mai avea timp să le caute, pe îndelete, pentru că trebuia să se îndepărteze cât mai repede posibil din apropierea cuterului care în câteva minute urma să sară în aer. Aşa că George putu să se agite nestingherit pe lângă balustrada cuterului, pentru a le da o mână de ajutor lui Petre şi doctorului în încercarea lor a de a ajunge pe punte. Apoi cei trei se grăbiră spre deschizătura de încărcare de pe vas. Lanternele lor încă funcţionau şi cu toate că se udaseră în timp ce înotau şi asta datorită îmbunătăţirilor aduse de inginerul Hagen. Se urcară pe treptele de metal îndreptându-se spre deschizătura chilei. George se târî înăuntru şi văzu deja bomba care urma să explodeze cam după trei minute după cum estimaseră ei. El ridică bomba grea şi i-o întinse lui Petre, care dori imediat să-i deşurubeze dispozitivul de amorsare. În timp ce George se căţăra din nou spre deschizătură pentru a ieşi, îi trecu prin minte altceva, îi strigă repede lui Petre:

   — Opreşte-te! Nu trebuie să dezamorsăm bomba! Dacă rusul nu aude explozia, cu siguranţă se va întoarce aici, mai ales dacă între timp remarcă că şi noi am fugit. Bomba trebuie să explodeze! Dacă o aruncăm destul de departe de cuter, în mare explozia nu ne poate dăuna prea mult.

   — O s-o arunc cât pot mai departe de aici! strigă Petre. Dar am nevoie de o bucată de odgon. Găsiră curând o bucată, pe care Petre o înfăşură pe bombă, o ridică deasupra capului, o învârti şi numără liniştit secundele. Când crezu că este foarte aproape de momentul exploziei îi dădu drumul. Astfel bomba explodă departe de cuter. O flacără uriaşă ţâşni. Petre a aruncat bomba exact la momentul potrivit! Doctorul Bertram răsuflă uşurat după care adăugă:

   — Deocamdată suntem în siguranţă! Oare chiar am scăpat din celulele acelea? Eu îmi pierdusem aproape orice speranţă. Să scapi de pe un submarin în care eşti prizonier mi se părea de-a dreptul imposibil.

   — Nu a fost chiar aşa de greu, replică fiul căpitanului şi le povesti istoria cu „gaz" şi „fum". Petre, ca întotdeauna, propuse să se meargă în camera de transmisie să se vadă dacă aparatura de acolo mai funcţiona.

   — Trebuie să luăm legătura cu tata, spuse George.

   — Să sperăm că submarinul nostru nu este prea departe, spuse doctorul. Nu este exclus ca explozia să fi fost văzută de pe o navă mare. Dacă vom fi prinşi aici, n-o să fie suficiente explicaţiile noastre, chiar dacă ele sunt adevărate. Oricum ar bănui că am fost lăsaţi aici de tovarăşii noştri. Numai după ce vom părăsi cuterul cu bine, putem să ne gândim să transmitem vestea atacului în lume. George era foarte interesat de tehnica radio - transmisiunilor, la asta contribuind mult inginerul Hagen, în care a avut un bun profesor. În mica cameră de transmisiuni totul era întors pe dos. Se părea că aici a avut loc o luptă. Era posibil ca transmisionistul să fi putut expedia vestea atacului asupra cuterului şi atunci se puteau aştepta ca din moment în moment să sosească nave acolo. Câteva sârme erau rupte, probabil de o împuşcătură dar George şi Petre le reparară cu foarte mare îndemânare.

   — Să încercăm acum să dăm un semn de viaţă, spuse George.

   Câteva minute se scurseră apoi George cu căştile la urechi

spuse:

   — Am prins submarinul nostru! Tata a răspuns şi a spus să transmitem semnale în continuarea până când ne va localiza. Tata crede că suntem foarte aproape şi că în curând ne vom întâlni. Într-adevăr am avut noroc!

   Doctorul Bertram şi Peter se bucurau ca nişte copii în seara

Crăciunului. Petre se urcă din nou pe punte să se uite în jur. Dacă acuma ar fi venit vreo navă cei trei ar fi avut ghinion. În timp ce George rămăsese în sala de transmisiuni, doctorul se urcă şi el pe punte pentru a i se alătura lui Petre care supraveghea, în continuare, suprafaţa mării, După mai bine de o jumătate de oră, acesta strigă:

   — Dacă nu mă înşel, acolo se vede venind submarinul nostru!

   Şi doctorul Bertram recunoscu linia mai întunecată de pe

suprafaţa mării.

   — Merge aşa de încet! Poate are ceva la motoare. Îl strigară pe George şi toţi trei observară încordaţi submarinul.

   — Priviţi-l bine trage două bărci! spuse Petre. Din cauza aceasta şi mersul încet.

   — Sunt probabil supravieţuitorii cuterului pe care ne aflăm. Acum pot să-l preia, se bucură George.

   În curând submarinul se află chiar lângă cuter. Doctorul, George şi Petre coborâră pe punte şi fură imediat salutaţi cu entuziasm de membrii echipajului. Căpitanul anunţă imediat ce urările de bun venit încetară:

   — Am avut noroc să mă întâlnesc cu cele două bărci cu supravieţuitori. La început au crezut că suntem submarinul piraţilor până când un membru al echipajului care cunoştea exact uniforma marină germană le spuse că era o greşeală. În plus căpitanul piraţilor dădea comanda în limba chineză. Aşa am putut să-i conving pe supravieţuitori că submarinul nostru nu este submarinul pirat.

   Căpitanul cuterului englez îi mulţumi din inimă lui George pentru că-i salvase vasul. Între timp oamenii săi se şi căţăraseră pe el. Apoi unul strigă că se apropie două vase. La auzul acestei veşti cei de pe submarin spuseră că trebuie să se îndepărteze repede. Apoi îşi luară în grabă „la revedere" de la cei salvaţi care au promis că vor spune adevărul în legătură cu echipajul submarinului şi se îndepărtară, în vreme ce submarinul plecă, începu să se scufunde şi când ajunseră acolo un cuter şi un distrugător, nu se mai vedea nici o urmă de el, în timp ce Farrow putea să-i observe în voie prin periscop. George trebui apoi să raporteze pe îndelete cum a reuşit să scape de pe vasul piraţilor. Aprobându-l tatăl său îi bătu pe umăr şi când termină îi spuse:

   — Eşti grozav! Sunt mândru de tine. Dar acum trebuie să ne ocupăm de piratul rus. Bineînţeles că este numai un nefericit ce aleargă după copite de cai morţi, dar sacrifică vieţi omeneşti şi a adus nelinişte în întreaga navigaţie din această zonă. De aceea trebuie capturat. Numai de am putea şti încotro s-a îndreptat!

   — Rămâne cu siguranţă în această parte a mării, îi asigură George. Sper să dăm în curând peste el şi atunci te rog să eviţi să-l scufunzi. În realitate nu este un om rău.

   Căpitanul urmări pe hartă locul de staţionare a vasului său. Se găseau la sud de insulele Paumotu care făceau din plin comerţ cu insulele Hervey.

   — Rusul s-a priceput să-şi aleagă unul din punctele cele mai bogate în pradă. Şi acum cred că s-a îndreptat spre N-E. Vom alege şi noi această cale.

   V.

   UN ACT DE EROISM A LUI GEORGE.

   NOAPTEA TRECU ÎN LINIŞTE. George adormi repede după emoţiile prin care trecuse în ultimele zile şi se trezi dimineaţa târziu. Grăbit se spălă, se îmbrăcă, îşi luă micul dejun şi se urcă în turn. Acolo se afla numai tatăl său care-i salută cu inima plină de bucurie:

   — Ceva nou, tată? Întrebă George.

   Căpitanul dădu din cap şi răspunse:

   — Nu, dar Mertens supraveghează atent aparatul de transmisie.

   O oră întreagă tatăl şi fiul au stat în turn şi au observat marea. Nicăieri nu se vedea vreun vas. Se auziră paşi şi Mertens apăru cu o telegramă ce i-o dădu căpitanului. Acesta o citi şi imediat dădu un alt ordin în sala maşinilor. Imediat motoarele îşi măriră viteza iar Farrow schimbă puţin mai spre est cursul submarinului. George a citit şi el telegrama şi văzu că, nici mai mult nici mai puţin, submarinul pirat atacase alt vas cu care se lupta acum.

   — Îl vom prinde oare pe rus, tată?

   — Sper.

   — Când vom afla poziţia lui exactă?

   — Cam într-o oră. Cam atât durează sigur jefuirea vasului.

   Cu încordare crescândă mai trecu o jumătate de oră. Dintr-o dată apăru din mare o navă închisă la culoare.

   — Este rusul? întrebă George imediat.

   Căpitanul privi submarinul prin binoclu.

   — Nu, spuse el puţin mai târziu. Dacă submarinul ar apărea deodată aici. Asta ar contrazice mesajul telegrafic. Uită-te numai la forma unică a turnului. După el îi putem recunoaşte pe englezi. Căpitanul Farrow ordonă încetinirea imediată a vitezei submarinului. Încet cele două submarine se apropiară unul de celălalt. În turn se urcă un bărbat slab, în puterea vârstei.

Deodată se auzi de pe partea cealaltă:

   — Bună ziua căpitane Farrow! Ce mai faceţi? Cu ce treburi pe aici?

   Căpitanul îl recunoscu pe ofiţer: era căpitanul Mitchell căruia mai demult îi făcuse un serviciu important. Foarte repede neamţul îl informă pe englez despre submarinul pirat care tocmai se afla prin apropiere şi ataca un vas comercial.

   — Căpitanul vasului este un rus care vrea să duca la îndeplinire planuri nebuneşti, iar echipajul este format din chinezi, îi mai strigă Farrow.

   Căpitanul Mitchell răspunse:

   — Atunci să mergem! Siguri îi vom prinde pe piraţi. Englezul arătă cu mâna înainte şi dădu un ordin prin interfon. Viteza submarinului englez deveni mai mare, tot mai mare.

   Farrow menţinu şi el aceeaşi viteză. Submarinul britanic trebuia să fie un tip nou de navă. O asemenea viteză nu atinseseră submarinele engleze în timpul războiului. Atunci Farrow dădu drumul compresoarelor şi submarinul Dox reuşi să-l depăşească pe cel englez. După 20 de minute - cât dură această întrecere prietenească, Farrow zări un punct închis la culoare care devenea tot mai mare. Era sigur că acesta era vasul comercial jefuit de piraţi. Matrozii care se aflau în toiul luptei, urcau acum pe punte. Căpitanul german putea acum să recunoască prin binoclu silueta submarinului pirat. Era aproape lipit de cuter. Echipajul de piraţi lucra cu înverşunare. Deodată Farrow observă că rusul îşi retrase ordinele. Echipajul se întoarse, de pe vas, pe puntea submarinului, dispăru în turn şi imediat submarinul pirat se puse în mişcare şi repede se îndepărtă de cuter. Nimic nu-l mai putea opri. Se părea că din nou rusul reuşise să scape. Zece minute mai târziu ambele submarine prietene se aflau deja lângă vasul comercial. Căpitanul lui, de asemenea un englez, le povesti celor doi căpitani de submarine cum în timpul luptei patru din oamenii lui fuseseră răniţi. Piraţii abia apucaseră să jefuiască ceva când cele două submarine apărură la vedere. Căpitanul cuterului mulţumi pentru ajutorul atât de prompt şi ceru protecţie până la insula următoare. Căpitanul Mitchell i-o asigură bine înţeles.

   — Tată, spuse în acel moment George, acum ştiu cum putem să-i prindem pe piraţi. Trebuie numai să-i urmăm cu un cuter pe care ar fi tentaţi să-l atace. Pentru că dacă ar întâlni un submarin sau orice altfel de navă de război ar dispare imediat în adâncurile mării. Submarinul englez poate să-i ia pe cei patru răniţi şi să se îndepărteze de aici. Eu şi Petre ne urcăm pe cuter având grijă să luăm destule grenade cu gaze de adormit. Şi tu pleci cu submarinul de aici. Rusul va urmări cu siguranţă mişcările cuterului şi dacă va vedea că şi submarinele au dispărut va încerca un al doilea atac asupra lui. Şi atunci îl vom prinde.

   Căpitanul Mitchell fu de acord cu planul pe care Farrow i-l expuse. George şi Petre se urcară apoi neobservaţi pe cuter. Căpitanul navei comerciale nu putu să preţuiască imediat planul. Abia când căpitanul Mitchell îl asigură că totul va merge bine şi că cele două submarine vor rămâne prin apropiere ca să poată interveni dacă va fi cazul, acesta îşi dădu acordul. După ce cei patru răniţi fură transportaţi pe submarinul englez, cuterul se desprinse de lângă cele două submarine şi-şi urmă cursul iniţial. Instalaţiile de transmisie de pe vas necesitară numai o scurtă reparaţie şi fură din nou intacte. Cele două submarine mai acompaniară nava vreo două mile apoi se întoarseră şi se îndreptară spre nord. Dacă rusul a observat manevra - el trebuia să fie convins acum că vasul naviga din nou fără oprire. Bineînţeles că nu-l va ataca imediat ci va aştepta să vadă dacă într-adevăr cele două submarine îşi vor vedea în continuare de treaba lor. Şi pentru că insula următoare se afla încă destul de departe, îi rămânea destul timp să atace vasul din nou.

   Bineînţeles că planul lui George putea foarte bine să eşueze. În acest caz trebuiau să transmită un mesaj când vor fi foarte aproape de insula unde dorea să ajungă. Atunci Farrow urma să-i ia pe George şi pe Petre şi împreună cu submarinul britanic să pornească din nou să vâneze submarinul pirat.

   George şi Petre se împrieteniră foarte repede cu membrii echipajului cuterului. Ei dădură fiecăruia al optulea om din echipaj o grenadă şi le explicară cum să procedeze. Dacă submarinul îi va ataca din nou, trebuia să se arunce grenadele pe cât posibil în turn. În timp ce căpitanul vasului şi George merseră în cabina acestuia, Petre rămase pe punte făcându-se util peste tot unde se pricepea. Şi pentru că patru membrii ai echipajului lipseau acum marinarii se bucurau de acest ajutor. Chiar şi în sala maşinilor aveau nevoie de ajutor. Şi aşa trecură două ore. George era de părere că submarinul pirat trebuia să apară în caz că nu mirosise capcana. Sigur că rusul era foarte precaut, dar prada pe care tocmai o avusese în mână îl atrăgea mai puternic. Atacul va fi acum mult mai simplu, putea să se gândească rusul, de vreme ce echipajul se împuţinase datorită celor răniţi. Căpitanul cuterului deveni şi el, încetul cu încetul, nerăbdător şi spuse:

   — Încă o jumătate de oră, apoi piraţii sigur nu ne vor mai ataca pentru că în zare se va vedea insula. Acolo nu vor mai îndrăzni să ne atace temându-se de mitralierele poliţiei de coastă.

   — Doriţi să lăsaţi pe ţărm o parte din încărcătură? întrebă George.

   — Nu, acolo mai iau o mică dar foarte preţioasă încărcătură. Şi în afară de asta trebuie să duc o foarte importantă sumă de bani într-o insulă din nord. Dar de ce întrebaţi asta, domnule Farrow?

   — Pentru că tocmai sunt pe cale să-mi schimb planul, răspunse George. Este posibil ca ruşii să fi auzit de planul dumneavoastră?

   — Asta poate fi posibil. În vreme ce ne ataca ar fi putut arunca o privire asupra planurilor noastre.

   — Atunci, cu siguranţă că va aştepta până când veţi părăsi insula cu încărcătura preţioasă şi cu banii. Ar fi un prost dacă n-ar reacţiona aşa!

   Căpitanul cuterului fu de acord cu acest argument dar totuşi întrebă:

   — Şi cum ne vom mai întâlni cu tată! Dumneavoastră şi cu căpitanul Mitchell?

   — O să iau legătura cu tata prin aparatul de transmisiuni. Noi întrebuinţăm o anumită undă, care nu prea poate fi interceptată şi un cod secret care de asemenea nu poate fi prea uşor descifrat. Îi voi comunica că voi rămâne cu dumneavoastră până veţi părăsi malurile din nou. Când vom porni din nou în larg?

   — Mâine după masă!

   — Bine, atunci tatăl meu şi căpitanul Mitchell vor avea grijă de noi pe distanţa până la acea insulă din nord. Dacă socotim şi submarinul piratului vor fi trei submarine foarte apropiate unui de altul, ceea ce în această parte a mării nu cred că s-a mai întâmplat.

   Rapid George luă legătura cu tatăl său să-i comunice noua situaţie. Căpitanul Farrow nu avu nimic împotrivă ca fiul său să rămână la bordul cuterului. Şi el îi spuse lui George că el şi căpitanul Mitchell găsiseră o ascunzătoare foarte eficace într-o mică insuliţă. A doua zi vor fi amândoi prezenţi pe drumul dintre cele două insule pomenite. Abia acum George era cu adevărat mulţumit, pentru că posibilitatea de a-i prinde pe piraţi se mărise în mod considerabil. Când insula începu să se zărească George şi Petre se retraseră sub punte. Căpitanul cuterului se afla în relaţii prieteneşti cu poliţia de coastă a insulei aşa încât vasul nu fu controlat ceea ce ar fi dus la descoperirea celor doi. Cei de la poliţie fuseseră în special interesaţi de povestirea atacului navei pirat asupra cuterului. George îl rugase pe căpitan să nu povestească despre intenţiile lui pe mai departe, pentru că s-ar fi putut ca rusul să trimită în timpul nopţii un spion pe insulă şi dacă acesta ar fi fost destul de iscusit ar fi putut afla ceva. Era mai bine atunci când este vorba de dus la îndeplinire lucruri importante să păstrezi tăcerea până când totul se rezolvă. În timpul nopţii, George şi Petre au îndrăznit să iasă puţin pe punte unde era mai multă răcoare decât în strâmta cabină unde stătuseră până atunci. Dar fuseseră suficient de precauţi să-şi aşeze în aşa fel şezlongurile încât să nu fie văzuţi de pe ţărm, dar ei să poată să-l observe, dacă ridicau puţin capul. Căpitanul şi majoritatea echipajului îşi petrecură după-amiaza pe uscat. Două santinele însă rămaseră pe vas dintre care unul fusese uşor rănit în timpul luptei cu piraţii. Acum însă rana de la braţ începuse să-l doară mai tare aşa încât Petre i-o pansă din nou şi trimise marinarul să se odihnească în timp ce rămase el în loc la pază. Noaptea era foarte întunecoasă mai ales când luna rămânea ascunsă de nori, aşa încât George îndrăzni să meargă până la balustradă. Deodată zări o mică barcă care se învârtea pe lângă cuter. Arăta ca o barcă din cauciuc, Imediat îi trecu prin cap că asemenea bărci nu puteau să aibe decât japonezii care le foloseau ca bărci de salvare pe submarinele lor. Când ajunse la mal un om părăsi barca şi se îndreptă încet spre un cartier al portului. Acum George îl putea vedea mai bine cu toate că, luna încă mai era acoperită de nori groşi. Omul era mic şi puternic. Putea fi vorba de un chinez de pe submarinul piraţilor care a avut îndrăzneala să coboare pe ţărm şi să meargă în port. George se felicită acum că avusese ideea să-i spună căpitanului să povestească în toate cârciumile că submarinul căpitanului Farrow se îndrepta acum spre o cu totul altă insulă din nord. Chinezul rămase exact două ore în port. Apoi George îl văzu cum se întoarse, îşi luă bărcuţa pe care o lăsase agăţată la mal şi vâslind din greu, cum dispăru pe întinsul mării. Cu siguranţă auzise în vreo crâşmă povestea submarinelor, aşa încât un al doilea atac asupra cuterului putea să aibă loc fără nici un pericol din partea lor, ele fiind acum mult prea departe. George se culcă acum liniştit. Acum planul lui trebuia să reuşească dacă nu cumva apăreau noi şi neaşteptate complicaţii. Se trezi când lăzile noi erau încărcate pe vas. Încărcarea dură până aproape de prânz. Apoi ancora fu ridicată şi vasul se îndreptă cu preţioasa-i încărcătură spre acea insulă din nord. Abia se îndepărtară de ţărm, când George şi Petre apărură pe punte din nou, pentru că în timpul dimineţii rămăseseră cuminţi în cabină. Se duseră direct pe puntea de comandă, după ce George se înţelese cu căpitanul, ca în caz că vasul va fi atacat de piraţi să nu opună nici o rezistenţă, ci imediat să ridice steagul alb al predării.

George şi Petre aveau fiecare câte trei grenade cu gaze. Astea le ajungeau dacă şi ceilalţi marinari nimereau ţinta aşa cum le

explicaseră. Aşa trecură două ore. Atunci apăru un marinar care raportă că o dungă închisă la culoare a apărut în spatele vasului şi că aceasta se apropia tot mai repede. Puţin mai târziu spuse că acesta trebuie să fie cu siguranţă un submarin. Şi pentru că nu puteau fi nici Farrow şi nici Mitchell erau sigur că acesta era submarinul piraţilor. Acuma, în sfârşit, venise clipa mult aşteptată de George. El îi sfătui pe marinari să rămână liniştiţi. Ei nu trebuiau să arunce grenadele până ce Petre sau el nu dădeau semnalul.

   Deodată se auzi o împuşcătură. Glonţul trecu pe deasupra punţii de comandă. Comandantul dădu ordinul de oprire şi ridică steagul alb. Peste zece minute George auzi vocea piratului rus:

   — Daţi-ne încărcătura, căpitane! Ştiu precis ce ai preluat din ultimul port!

   Căpitanul cuterului nu răspunse. Steagul alb însemna deja un răspuns. Când submarinul se afla la numai câţiva metri de peretele de bord al vasului, George sări la balustradă mai înainte ca rusul să poată apuca pistolul, George aruncă o grenadă care explodă chiar lângă turn. După o secunda căpitanul piraţilor căzu trăgând după el şi câţiva chinezi care stăteau în apropiere. Toate grenadele de mână zburară în momentul următor pe submarin. Căpitanul cuterului se trase repede puţin mai în colo pentru a nu inhala norii de gaze adormitoare. Mai aşteptară o jumătate de oră până putură coborî pe submarin. Echipajul submarinul pirat urma să doarmă 24 de ore mult şi bine. George îi telegrafie tatălui său anunţându-i succesul.

   Submarinul căpitanului Farrow sosi un sfert de oră mai târziu la locul incidentului. Când marinarii şi căpitanul cuterului ajunseră pe submarin constatară că rusul, devenind inconştient, a căzut pe scările de oţel ale submarinului şi îşi rupsese în cădere gâtul. Aceasta a fost după cum se exprimă Farrow senior, în fapt cel mai bun deznodământ.

   Chinezii au fost luaţi la bordul submarinului englez care îi reţinuse pe cei patru răniţi. Un ofiţer englez şi marinari englezi preluară submarinul care se dovedi a fi un submarin japonez. Căpitanul Farrow telegrafie acest lucru guvernului japonez. Submarinul fusese furat de piraţii chinezi sub conducerea rusului.

   După ce-şi luară rămas bun de la căpitanul Mitchell şi oamenii lui, submarinul lui Farrow se îndreptă spre „Insula odihnei". Dar mai întâi îi va mai aştepta o nouă şi grea aventură.

SFÂRŞIT

Volumul 174

DANSATOAREA DIN TEMPLU

   - EI, NU POŢI SĂ-ŢI DESCHIZI OCHII!

   Strigai aceste vorbe, cu furie, căci lovitura pe care am primit-o în trecere, de la bărbatul înalt şi spătos a fost aşa de puternică, încât m-a îmbrâncit într-o parte. Umărul la care m-a lovit uriaşul individ, mă durea al naibii, aşa că am început să-l masez, în timp ce priveam descumpănit după el.

   In emoţia de care eram cuprins m-am exprimat în germană, ceea ce-l făcu pe omul căruia îi erau adresate cuvintele mele să se oprească brusc, să se întoarcă şi să vină spre mine. Fără voie privii spre Pongo, căci mi se părea că mişcările uriaşului european deveniseră brusc ameninţătoare. Poate că mai voia după indignarea mea îndreptăţită, exprimată nu prea ortodox să mă şi culce la pământ.

   Pongo păşi imediat lângă mine, dar abia acum când privii la figura uriaşului observai că nu avea o atitudine duşmănoasă. Chipul său exprima mai degrabă o preocupare adâncă şi-mi dădui seama că uriaşul părea să fie o fire blajină. În clipa în care îi privii faţa sa arsă de soare, cu ochii de un albastru clar, ce-mi păreau sinceri, pe dată uitai tot necazul ce mi-l pricinuise, înţelegând că doar grijile l-au făcut să dea buzna peste mine.

   — Vă rog să mă scuzaţi domnule, eram distrat spuse el, pe un ton blând şi rugător. Sunteţi german? M-ar bucura foarte mult să întâlnesc aici un compatriot.

   Uriaşul vorbi de asemenea în germană şi eu îi întinse mâna.

   — Mă bucur, deopotrivă, să întâlnesc aici în Gwalior un compatriot, am spus bucuros. Sunteţi de mai mult timp aici?

   — Nu domnul meu, noi am sosit aici doar de patru zile. Am spus de la început că vom avea neplăceri. Şi iată, acum a dispărut căpitanul meu, împreună cu fiul său şi de asemenea şi doctorul. Şi nici nu ştiu ce aş putea să fac!

   — Am bănuit de la început că trebuie să fiţi marinar, zisei eu, dar ce spuneaţi de căpitanul dumneavoastră? A dispărut cu fiul său şi cu un doctor? Cum s-a întâmplat asta?

   — Hm. Asta-i o problemă delicată zise uriaşul.

   Şovăi o clipă şi spuse:

   — Nu prea ştiu dacă vă pot spune acest lucru. Trebuie să-mi rezolv singur problemele şi să-mi găsesc de unul singur căpitanul. Nu mi-o luaţi în nume de rău, dar suntem într-adevăr într-o situaţie specială. Vă rog să nu mă consideraţi nepoliticos, dar acum trebuie să plec!

   — De ce atâta grabă, compatrioate! Dacă alergaţi fără nici un plan pe străzi, nu-l veţi găsi pe căpitan, cu siguranţă! Puteţi avea deplină încredere în mine, poate aţi mai auzit de numele meu, mă cheamă Dr. Bertram iar pe prietenul meu Marian.

   — Ei dar atunci acesta este Pongo al dumneavoastră? strigă uriaşul european radiind de bucurie. Asta mă bucură într-adevăr! Acum se schimbă situaţia, acum cred şi eu că mă pot încrede cu desăvârşire în dumneavoastră, poate puteţi să mă ajutaţi. Dar unde se află prietenul dumneavoastră, renumitul domn Marian?

   — Pentru moment se află la locuinţa noastră, adică în casa şefului poliţiei Henderson. Prietenul meu prepară nişte piei de animale rare, pe care le-a vânat, dar eu am preferat, între timp, să vizitez oraşul. Haide-ţi cu mine la prietenul meu, o să se bucure cu siguranţă.

   — Hm. Asta mai degrabă nu! Cu poliţia engleză n-aş vrea să vin în contact. Nu că aş fi vinovat cu ceva, doamne fereşte, ci din prevedere. Ah, dar permiteţi-mi să mă prezint, numele meu este Petre şi am fost încă înainte de război în serviciul căpitanului, i-am îngrijit fiul, pe George Farrow. Domnule, Dumneavoastră pot să vă spun orice, dar în casa şefului de poliţie nu mă duc. Poliţia cunoaşte desigur numele meu şi mai ales al căpitanului. Dacă îmi permiteţi vă invit pe dumneavoastră împreună cu domnul Marian la locuinţa noastră.

   Omul acesta mă interesa peste măsură. Făcea o impresie atât de bună, era atât de sincer încât nu i se putea atribui nici un gând ascuns.

   — Bine Petre, venim noi, îl asigurai eu. Spuneţi-mi unde aţi tras. Poate o să vi se pară cam caraghios, spuse Petre puţin stânjenit, dar n-am avut pur şi simplu de ales, aşa că am găsit un adăpost într-o peşteră în afara oraşului, la vest de aici. Calea e uşor de urmat. Trebuie numai să mergeţi pe singura stradă care duce spre vest, cam doi kilometri, până ajungeţi în pădure. De acolo mergeţi pe o cărare abia vizibilă spre nord şi, după numai o jumătate de kilometru, daţi de peştera noastră. Oricum vă aştept la capătul cărăruiei. Numai veniţi repede!

   Rugămintea lui Petre suna atât de imperativ, încât i-am promis pe loc că venim cât se poate mai repede, numai să dau de Marian. Apoi mi-am dat seama că am fi pierdut un timp preţios cu căutatul peşterii aşa că am adăugat:

   — Rămâneţi liniştit şi aşteptaţi-ne domnule Petre, îl voi căuta de îndată pe prietenul meu, numai să ajung la casa şefului de poliţie. Dacă căpitanul se găseşte în oraş, atunci am pierde numai timpul dacă am mai parcurge încă doi kilometri şi jumătate până la adăpostul dumneavoastră.

   — D-le Bertram nici nu-mi pot da seama dacă domnul căpitan se mai află în oraş. Am fost trimis de dânsul azi dimineaţa să culeg informaţii. După ce m-am întors, nu i-am mai găsit. Acum nu ştiu, dacă nu s-a întâlnit cu prinţul Ghasna, care trăieşte şi el ascuns în acest colţ al Indiei. Poate să fie o legătură între dispariţia oamenilor mei şi vedenia ce am avut-o noaptea trecută, i-am spus căpitanului dar el a râs de mine, cum făcea mereu, punând totul pe seama superstiţiilor mele de marinar.

   Asta m-a făcut curios; totul promitea să devină o aventură aşa cum ne plăcea nouă. Compatrioţi dispăruţi, care se fereau de atenţia englezilor, un prinţ care se ascundea şi el şi, pe deasupra, o „vedenie" pe care o avusese uriaşul Petre, iată un adevărat început de roman.

   — Prea bine domnule Petre. Ne întâlnim în junglă. O să-l aduc cât de curând şi pe camaradul meu. Deci la revedere!

   — La revedere d-le Bertram şi cele mai sincere mulţumiri, îmi zise ciudatul german. Sunt foarte bucuros că domnii vor să vină. Acum simt cum îmi renasc puterile şi speranţele de a-i revedea, pe căpitan, pe fiul său şi pe domnul doctor.

   Mă uitai după blajinul uriaş, cum intră în mulţimea pestriţă cu pasul repezit acum legănat, apoi se pierdu într-o străduţă laterală care cotea spre vest.

   — Ei Pongo, spusei bine dispus, în timp ce mergeam repejor cu credinciosul meu tovarăş spre casa şefului de poliţie. Se pare că am dat de o chestie drăguţă. Cum ţi-a plăcut concetăţeanul meu? Preţuiam mult instinctul şi judecata lui Pongo, care avea, în special cu referire la oameni, un simţ foarte fin. Pongo încuviinţă zise.

   — Masser Petre, fie om bun! Pongo se bucură, ajută pe el, caută oamenii săi.

   — Da, Pongo, mă bucură că aud asta. Asupra mea a făcut o impresie deosebită, deşi se pare că între el şi căpitanul său pare ţesută o pânză de mister. Sunt curios ce va spune Marian cu privire la asta, dar în nici un caz nu trebuie să scăpăm vreun cuvinţel şefului de poliţie Henderson sau oamenilor săi, cu privire la întâlnirea noastră.

   — Pongo tace, mă asigură uriaşul.

   Curând am ajuns la casa lui Henderson Marian tocmai terminase de împăiat pieile de animale, în timp ce Henderson mai era încă la serviciu, aşa că puteam părăsi casa fără să fim observaţi. Atâta timp cât am fost în casă, nu am spus nimic din cele ce ni s-au întâmplat, deoarece peste tot în jurul nostru mişunau servitorii. Îi întâlneam pretutindeni, fie pe coridor, fie când mergeam dintr-o încăpere în alta. Păreau să fi pus stăpânire pe toată casa unde locuiam. Se prea poate ca Henderson să-i fi folosit chiar ca spioni, pe lângă musafirii sau vizitatorii săi. Aceştia puteau aduce servicii importante şefului de poliţie, fără să atragă atenţie vreunei persoane.

   Marian păru să citească pe faţa noastră că s-a petrecut ceva ciudat chiar înainte de a-l invita la o plimbare. Fără o vorbă se ridică şi părăsi casa unde noi locuiam. Păstrai tăcerea până străbăturăm zona întinsă a grădinii şi când ne aflarăm în plină stradă şi după ce mă asigurai că nici unul din credincioşii servitori ai lui Henderson nu ne urmăresc, îi povesti prietenului meu amănunţit aventura noastră cu uriaşul german Petre. Marian tresări vizibil când menţionai numele căpitanului marinarului, apoi strigă cu vioiciune:

   — Bertram nu-ţi aminteşti că, odată pe când eram la Singapore la clubul marinarilor englezi s-a vorbit de un anumit căpitan Farrow?

   — Cum să nu! Era vorba de submarinul pirat, cum îl numeau ei. Dar Marian, asta ar fi într-adevăr o stranie întâmplare, dacă am întâlni aici acest om remarcabil şi îndrăzneţ, de care însăşi englezii vorbesc cu multă admiraţie şi consideraţie. Păcat că nu m-am gândit de la început că era vorba de acelaşi căpitan.

   — Nu, mai bine aşa, replică Marian. În primul rând, nici nu ştim dacă este într-adevăr aici, apoi dacă i-ai fi menţionat numele lui Petre, l-ai fi pus în încurcătură pe acesta, când va înţelege că ştim despre cine este vorba. Dar am impresia că am vorbit prea mult şi prea tare. Individul care tocmai a trecut a tresărit vizibil când am pronunţat numele căpitanului Farrow, respectiv despre submarinul pirat. O să mă întorc pe neobservate puţin îndărăt să-l urmăresc.

   Eu nu prea acordam atenţie rarilor trecători pe care îi întâlneam în calea noastră. Depăşisem strada principală plină de animaţie şi cotisem spre vest, printr-o străduţă laterală.

   — L-am privit cu atenţie, observă Marian înciudat, ne urmărea. Trebuie, neapărat, să scăpăm de el, căci după aparenţe pare să fie un ofiţer englez în civil şi nici chipul său nu-mi spune nimic bun! Cred că nu s-ar da în lături de la nimic să-l facă nevătămător pe căpitanul Farrow odată pentru totdeauna.

   — Ah, asta-i cam neplăcut ce-i drept. Dar cum să ne scăpăm de el? Mi-ar părea extrem de rău dacă printr-o faptă necugetată am periclita viaţa şi siguranţa acestui om viteaz şi destoinic, care e căpitanul submarinului. Dacă am încetini? Când ne-ar ajunge poate ne-om lămuri şi ne-om da seama ce vrea de la noi.

   — La asta nu vreau să mă gândesc pentru că ar fi în avantajul său, zise Marian. În această împrejurare ne-ar fi greu să ne justificăm şi am da naştere la bănuieli deoarece noi suntem cetăţeni germani, iar ei sunt compatrioţi de ai noştri.

   — Da, asta cam aşa-i. La asta nu m-am gândit. Dar cum să scăpăm totuşi de el, izbucnii eu.

   — Hai repede la stânga pe străduţa aceasta laterală. Să-l ademenim acolo ca să nu mai ştie în ce direcţie să o ia. Ne va trece nouă ceva prin cap cum să-l dezorientăm mai departe. Ne făcurăm că examinăm cu atenţie clădirile vechi ale oraşului. Da, puteam spune că aveam noroc, existau multe şi interesante clădiri vechi indigene, pe care le examinam curioşi.

   — Ia te uită acolo, clădirea aceea veche pare extrem de interesantă cu frumoasa ei uşă de bronz, ce duce la un templu vechi. Trebuie să o privim mai cu atenţie şi la întoarcere. Marian, aici la stânga, pare că se deschide iar o străduţă.

   — Da, repede pe aici! Ne urmăreşte încă, dar distanţa s-a mărit. Uite colo pare să fie casa unui giuvaergiu. Hai să intrăm în magazin, apoi prin grădină vom ajunge cu siguranţă într-o stradă laterală sau paralelă şi, înainte ca urmăritorul nostru să ne descopere urma, vom fi scăpaţi de el. Înainte ca urmăritorul nostru să fi dat colţul, noi am fost în magazinul giuvaergiului. Acesta se uita la noi foarte mirat, când Marian fără a-i spune o vorbă îi aruncă o monedă de argint, apoi trecu rapid prin micul magazin către o încăpere din spate, sări printr-un gemuleţ direct în grădina a cărui desiş ne asigura o bună ascunzătoare. Eu făcui acelaşi lucru. Dar Marian nu se opri. Am străbătut în fugă mica grădină, sărirăm nişte tufişuri mai înalte care dădeau în grădina casei vecine până am ajuns la casa indianului de vizavi, ce era paralelă cu strada giuvaergiului. Aici am avut noroc întrucât grădina continua pe ambele părţi ale casei, astfel încât era floare la ureche s-o ocolim, pe oricare parte am fi vrut. Prin asta îngreunam urmărirea noastră de către ofiţerul englez, care trebuia să ghicească calea pe care am urmat-o, căci atât la stânga cât şi ia dreapta erau case a căror grădini duceau spre vest. Ne aflam aşadar în mijlocul unei largi poteci prin grădina care spre stânga sau spre dreapta ducea spre vest. Neobservaţi o luarăm prin faţa grădinii pe strada paralelă, pe care o străbăturăm în fugă. Încă o dată dădurăm colţul pe o altă stradă apoi am ajuns în sfârşit într-o stradă mai largă, care străbătea întreg oraşul de la est la vest. Aici ne amestecarăm printre trecători şi ne urmarăm drumul liniştit către vest. Marian se mai uita în spate din când în când, dând mulţumit din cap. Englezul ne pierduse urma.

   De astă dată am fost mai prevăzători. Nu mai vorbirăm de loc de căpitanul submarinului, în persoana căruia îl bănuiam pe misteriosul căpitan Farrow, ca să nu mai atragem un pericol nevăzut asupra noastră. În sfârşit lăsarăm în urma noastră oraşul, doar puţini trecători mai erau de văzut, care şi aceştia dispărură în curând spre câmpiile cultivate din afara oraşului spre dreapta şi spre stânga deopotrivă. Înaintea noastră mergea o căruţă hodorogită trasă de un zebu, acoperită cu scânduri. De abia o ajunserăm că Marian se întoarse brusc strigându-ne:

   — Repede în căruţă! Daţi-i drumul, pot să mă înşel, dar eu cred că este mai bine aşa.

   Pongo ajunse din doi paşi căruţa şi fără să spună o vorbă, dădu scândurile la o parte. Din fericire căruţa nu era încărcată prea tare, aşa că am avut loc pentru a ne ascunde. Ajutaţi de Pongo ne aruncarăm la fundul căruţei, iar uriaşul negru ne acoperi repede cu scândurile şi cuvertura ce o găsirăm acolo. Conducătorul căruţei nu băgă de seama urcatul nostru în căruţă din cauza zdruncinăturilor şi legănatului acestui mijloc de transport. Roţile neunse făceau un asemenea concert că toate zgomotele din jur păreau nimic în faţa acestuia. Mi-am apropiat gura de urechea lui Marian şi i-am şoptit:

   — Ce s-a întâmplat?

   — Am văzut un automobil care a apărut dintre maşini. Poate că englezul bănuieşte că intenţionăm să părăsim oraşul prin partea de vest aşa că a luat la repezeală un automobil. Ia te uită ce repede vine încoace!

   Bertram dădu cu băgare de seamă puţin scândurile în lături, astfel încât să deschidă o mică crăpătură pentru a putea vedea, într-adevăr un automobil se apropia cu repeziciune şi avea un singur pasager, englezul nostru. Ne temeam să nu-i ceară şoferului să oprească şi să cerceteze căruţa, dar din fericire nu-i dădu prin cap aşa ceva. Nu aruncă nici o privire mijlocului nostru de transport ci zori şoferul automobilului său de culoare deschisă, tot înainte. Acum îmi adusei aminte că încă în oraş fiind, ne-a depăşit un automobil de culoare deschisă, cam pe unde se terminau ultimele case ale oraşului, automobil care se grăbea spre vest.

   — Foarte bine, îi scăpă lui Marian când automobilul ne-a depăşit. Acum să rămânem liniştiţi în căruţă, până la locul unde Petre ne aşteaptă... Indianul se întoarse deodată şi se uita din cale afară de mirat la noi.

   — Ah, e cam neplăcut. Trebuie să-i astupăm gura bravului căruţaş cu o monedă de argint. Fără îndoială mirarea sa era îndreptăţită, iar când Marian se târî spre căruţaş acesta făcu o tentativă de a sări din căruţă. Dar prietenul meu a fost mai rapid şi-l prinse cu îndemânare de faldurile veşmântului său lung. Discuţia care a urmat a fost scurtă şi mulţumitoare pentru ambele părţi, aşa încât Marian se întoarse la locul său, iar indianul rămase liniştit în faţă.

   — S-a făcut, exclamă el. Rămânem în căruţă până ajungem la locul stabilit. Cred că acum ne-a pierdut urma cu desăvârşire, dacă englezul n-o să-l întrebe mai târziu pe căruţaş. Trebuie doar să-şi fi dat seama că s-a înşelat şi se poate întoarce înapoi.

   — Da, adevărat, dar între timp noi vom fi dispărut de mult în junglă, înainte să prindă de veste indianul. Dar iată am şi ajuns în junglă, acum trebuie să fim atenţi. Cred că-i mai bine să sărim acum din căruţă. Înaintasem în tufişurile dese cam vreo 30 de metri. Din prevedere ne uitarăm încă odată spre căruţaş, iar înainte ne uitarăm să vedem dacă nu cumva ofiţerul englez, care era foarte încăpăţânat face cale întoarsă, apoi sărirăm repede din căruţa indianului. Indianul nu se întorsese, aşa că puteam spera că vom putea dispare neobservaţi.

   Perseverenţa englezilor ne era bine cunoscută, aşa că puteam considera că ofiţerul englez, care era un bărbat zvelt şi cu faţa energică, va face tot posibilul să ne ia din nou urma. Ne îndepărtarăm din mijlocul drumului şi cotirăm pe partea stângă pe marginea junglei, mergând pe lângă copacii mai mici. Mai merserăm cam 30 de metri înainte, când din spatele unor arbuşti auzirăm deodată voce bine cunoscută a lui Petre.

   — Veniţi aici, domnii mei! V-am recunoscut imediat. Bună ziua domnule Marian, am auzit atâtea despre dumneavoastră. Vreţi să mă ajutaţi să-mi găsesc căpitanul?

   — Cu dragă inimă domnule Petre, zise Marian prietenos şi-i scutură mâna cu putere, după ce-l examinase o clipă cu atenţie. Am dreptate că numele căpitanului dumneavoastră este Farrow?

   Imediat mâna lui Petre lunecă spre teaca pistolului, în timp ce faţa i se schimonosi de furie.

   — Lăsaţi-vă pistolul la locul lui spuse Marian liniştit. Puteţi să ştiţi că noi niciodată n-o să ne trădăm compatrioţii. Dimpotrivă vrem să vă ajutăm. Şi dacă am pronunţat numele căpitanului dumneavoastră nu-i de mirare, deoarece la clubul ofiţerilor din Singapore am auzit vorbindu-se de dânsul, iar prietenul nostru mia povestit despre dumneavoastră şi de teama de a nu întâlni englezi; am bănuit imediat despre cine este vorba, încă din Singapore mi-a stârnit interesul atât căpitanul cât şi destoinicul lui echipaj.

   — Aşa mai merge, vă rog să-mi scuzaţi gestul cu pistolul, dar noi suntem într-o situaţie foarte periculoasă, se scuză Petre.

Suntem în elementul nostru doar pe mare, doar acolo ne simţim în siguranţă. Dar căpitanul împreună cu fiul său şi cu doctorul au dispărut, aşa cum v-am spus şi vă rog să ne ajutaţi domnule Marian.

   — Dar bineînţeles, domnule Petre. Când compatrioţi de ai noştri sunt la ananghie, îi ajutăm cu o deosebită plăcere. Acum vă rog să-mi povestiţi de la început tot ce s-a întâmplat, dar nu treceţi nimic sub tăcere, deoarece poate fi foarte important. Puteţi fi încredinţat că orice secret va fi bine păstrat.

   — Da, ştiu asta, domnule Marian. Vă rog numai să mai înaintăm în desiş, că aici nu suntem încă în siguranţă. Vă voi arăta ascunzătoarea noastră în care stăm de patru zile. Dacă nu ar fi fost acea vedenie!

   Uriaşul Petre se întoarse şi porni înainte pe mica potecă şerpuitoare, ce ducea printre liane şi tufişuri cu spini ascuţiţi. Marian clătină din cap şi râse, gândindu-se că uriaşul Petre a căzut în ghearele superstiţiei, atât de specifică marinarilor veterani.

   II.

   O POVESTE CIUDATĂ.

   PRIVEAM CU ADEVĂRATĂ PLĂCERE cu câtă uşurinţă se mişca Petre. Pe lângă puterile uriaşe trebuia să dispună şi de o îndemânare ieşită din comun şi fără să vreau făcui o comparaţie între acesta şi Pongo al nostru.

   Băgai de seamă că evita cu bună ştiinţă să rupă lianele şi mărăcinişul ce bloca poteca pe alocuri, ci le îndoia cu atenţie să nu le rupă, pentru ca poteca să facă impresia că nu a fost de mult folosită. Natural că Pongo al nostru îl depăşea în forţă, îndemânare şi experienţă mai ales în junglă, dar cu toate acestea era uimitor că acest matroz se mişca atât de îndemânatic şi înţelept în junglă, deşi elementul lui natural era apa, adică marea. Aşa cum ne spusese, după o jumătate de kilometru ne găsirăm într-un luminiş larg, din mijlocul junglei, de jur împrejur desişul străjuia ca un zid verde întunecat, dar de nepătruns, în interiorul luminişului pe întreaga suprafaţă erau împrăştiate bucăţi de stâncă mari şi mici, printre care Petre uriaşul ne conduse, până la marginea unei peşteri a cărei pereţi păreau tăiaţi în stânca de granit. Catastrofa naturală străveche părea să fi creat la marginea acestui luminiş peştera. Mă mirai peste măsură, de unde ştia misteriosul căpitan Farrow aşa de bine locurile acestea. De asemeni Marian făcu o mutră mirată când Petre după ce ne conduse o bucată bună pe lângă peşteră, depăşi un bloc mai mare de stâncă, ce parcă ne închidea drumul, coborî brusc pe o mică cărăruie ce-n pantă lină, şerpuitoare ducea în peştera propriu-zisă. După ce am atins în sfârşit fundul peşterii care se afla la o adâncime de aproape douăzeci de metri, Marian se întoarse spre marinar şi-l întrebă:

   — De unde şi cum aţi ajuns să cunoaşteţi atât de bine regiunea domnule Petre? Sau aţi mai fost pe aici?

   — Nu domnule Marian, suntem pentru prima dată aici, un bun prieten de al nostru, prinţul Ghasna ne-a rugat să venim. Trebuia să ne întâlnim la Calcutta, dar în locul lui veni un verişor şi, deşi vasul nostru se afla la Calcutta, el ne zori să venim aici. Prinţul se afla sub bănuiala englezilor ca un posibil domnitor şi deci duşman ai ordinii de drept şi era el însuşi căutat. De fapt este numai o pură calomnie iniţiată de vărul său, care domneşte în prezent sub aripa ocrotitoare a englezilor peste micul stat al prinţului. Noi l-am întâlnit pe prinţ pe una din insulele mării Flores, unde am întâmpinat împreună multe aventuri şi de aceea ne-am grăbit să venim aici pentru a-i acorda tot sprijinul nostru. L-am aşteptat însă zadarnic, iar acum a dispărut căpitanul cu fiul său George şi doctorul.

   Mă simţeam tot mai mult atras de Petre, care ne-a făcut o impresie foarte bună. Bănuiam că aceşti oameni duceau o viaţă extrem de interesantă şi poate întâmpinaseră aventuri comparabile cu ale noastre, dacă nu le întreceau chiar; şi părea să nu mă fi înşelat.

   Petre ne conduse de-a curmezişul văgăunei, a cărei podea părea să fie de asemenea construită din blocuri masive de stâncă, unele de dimensiuni impresionante, întreaga peşteră atingând cel puţin dimensiunile unei case şi aici am avut altă surpriză. Partea nordică a peretelui peşterii părea sculptată de o mână omenească, cu o migală şi uimitoare perseverenţă s-au săpat în granit ca într-o ţesătură, o operă de artă ce-i reprezenta pe Burtă în diferite chipuri. La o înălţime de patru metri se boltea un intrând de forma unei jumătăţi de arc. Un anume obiect părea să- şi fi avut acolo locul. Dacă peretele neted de stâncă n-ar fi reprezentat aici chiar capătul nişei, s-ar fi putut bănui conturul unei uşi.

   — Aici a apărut, murmură Petre. Dacă căpitanul m-ar fi luat în serios, n-ar fi dispărut fără urmă.

   — Cine a apărut aici, domnule Petre, întrebă Marian.

   — O femeie, spuse cu sfială Petre. Era îmbrăcată toată în alb şi se mişca ciudat. Era de-a dreptul caraghios să-l vezi pe Petre cum se trudea să-şi mişte braţele deasupra capului, în cel mai graţios mod posibil, spre a imita mişcările vedeniei, dar nouă numai de râs nu ne ardea. Dacă Petre văzuse bine, aici aveam de-a face cu o dansatoare tipică indiană, dansatoare în templu. Dar cum putea să cadă pradă imaginaţiei acest brav marinar. Trebuie să fi văzut foarte bine mişcările dansatoarei şi nu era de mirare că putea să le imite atât de fidel.

   — Ei, aţi văzut o dansatoare de templu, domnule Petre spuse Marian gânditor. Când s-a întâmplat asta?

   — Ieri noaptea, domnule Marian. Am preluat tocmai veghea a doua, după George, fiul căpitanului. Era o noapte senină, cu lună, nişa părea luminată pe jumătate, aşa că cealaltă jumătate a rămas ascunsă vederii mele. În această lumină a apărut dansatoarea cu mişcările ei ciudate, apoi dispăru din nou, în jumătatea neluminată. De patru ori la rând a apărut şi a dispărut, dar eram aşa de năucit că nici prin minte nu mi-a dat să-mi trag pistolul de la brâu. Când m-am hotărât să păşesc spre nişă şi luminai cu lanterna mea de buzunar, nu mai era nimic de văzut. Îmi continuai veghea, până la sfârşit, dar nu s-a mai întâmplat nimic. Când îmi predai schimbul doctorului şi-i povestii întâmplarea aceasta râse de mine şi a fost de părere că am visat. Chiar şi căpitanul m-a luat peste picior azi de dimineaţă, dar se pare că am avut dreptate, dansatoarea ne-a adus nenorocirea.

   — Ei, domnule Petre, până acum nu s-a întâmplat nici o nenorocire îi linişti Marian. Poate că au motive bine întemeiate şi au fost nevoiţi să dispară căpitanul împreună cu fiul său şi cu doctorul, cine ştie, poate o să-i vedem foarte curând.

   — Nu prea cred asta, domnule Marian. De ar fi aşa mi-ar fi dat de ştire cu siguranţă. Şi în afară de asta, am găsit urmele paşilor căpitanului la intrarea în peşteră. Trebuie să se fi întâmplat o nenorocire.

   — Arătaţi-ne şi nouă, poate descoperim noi urme, îi zori grăbit Marian. Petre ne conduse cam douăzeci de metri spre apus, de-a lungul şi paralel cu marginea peşterii. De aici se vedeau foarte bine figurile artistice cioplite în piatră ale miticului Budha, precum şi diverse zugrăveli. Petre merse spre o deschizătură îngustă, la o oarecare înălţime.

   — Aici este gaura de intrare în peşteră şi aici am descoperit urmele picioarelor căpitanului, zise el arătând spre un loc alături de deschizătura săpată în stâncă. Examinarăm cu atenţie pământul, de sub deschizătură, mai ales Pongo îşi dădu toată silinţa să descopere cu ochii săi ageri şi încercaţi eventualele urme. Se aplecă în jos, dar după câteva momente, se înălţă iar în

picioare.

   — Maser, aici albi atacaţi de indieni şi duşi afară. Maser poate singur vede, spuse el, arătându-ne câteva fărâmituri de stâncă zdrobite de cizme, confirmând prin aceasta că ar fi vorba de europeni. Arătă apoi printre câteva bucăţi mai mari de stâncă care păreau să se fi dislocat în urma unui cutremur important din zonă, o urmă ce părea provocată de târârea unui corp greu. După care ridică o fâşie de veşmânt de culoare albă, din cele care le purtau indienii. Probabil era rezultatul unei lupte corp la corp între răpitorii indieni şi căpitanul şi camarazii săi.

   — Ei, vedeţi deci, domnii mei exclamă cu tristeţe uriaşul Petre. Ştiam eu că această dansatoare ne aduce numai nenorociri. Dar cine stă în spatele întregii afaceri?

   — Asta nu-i greu de ghicit, a fost de părere Marian. Ne-aţi povestit de vizita pe care căpitanul Farrow voia s-o facă prinţului Ghasna, care se aţine prin preajma locului. Nu vi se pare că îndărătul întregii afaceri cu răpirea stă tocmai vărul, actualul domnitor? El are doar toate motivele să-i facă să dispară atât pe prinţul Ghasna cât şi pe cei care vor să-l ajute.

   — Da, poate că aveţi dreptate, se dădu bătut Petre. Dar ce facem mai departe? Să dăm de ştire englezilor, întreaga întâmplare?

   — Nu cred că ar servi cauzei, observă Marian. Când îi vor descoperi englezii, viaţa lui liberă şi frumoasă va lua sfârşit. După cum se povestea la clubul ofiţerilor din Singapore, căpitanul Farrow este căutat ca fiind comandantul submarinului pirat. Aşa că-i mai bine să uităm de englezi şi să încercăm să facem noi cum este mai bine.

   — Dacă ar fi posibil, dar în situaţia asta nu prea văd ce s-ar mai putea face, oftă adânc Petre.

   — Puteţi să vă bazaţi pe ajutorul nostru. Din cele scrise în ziare despre noi v-aţi putut da seama că puteţi pune baza pe noi. Englezii nu ar putea face mai bine.

   — Asta aşa-i, spuse uriaşul Petre cu însufleţire. Aţi ajutat dumneavoastră şi autorităţile engleze, acolo unde aceştia au eşuat. Da, mă încredinţez dumneavoastră pe de-a întregul domnii mei, de unde începem?

   — Să vedem cât de mult ne putem lua după urme. Păcat că i- am lăsat pe Maha al nostru în casa şefului de poliţie. El i-ar fi luat cu siguranţă urma căpitanului, de vreme ce semnul întipărit aici îi aparţine, fără îndoială. Dar poate Pongo, să mai găsească noi urme.

   Pongo cercetă atent pământul. Încet străbătu cale înapoi şi eram absolut siguri că va descoperi orice urmă, oricât de slabă sau neclară ar fi fost, cu condiţia ca ea să existe.

   De câteva ori ne arătă mici pietre, sparte care trebuie să fi căzut din rostul lor, iar Pongo cu minunatul lui simţ reuşi să găsească urmele atât de neclare şi puţine cum erau acestea.

   Pongo se opri înainte misterioasei nişe, în care-i apăruse lui Petre dansatoarea indiană. Privi cu atenţie pământul făcu câţiva paşi mai departe, apoi veni şovăielnic înapoi, ridicând capul spuse:

   — Aici urmele încetează maser. Indieni cu prizonieri dispar!

   — Ah, ceva asemănător am bănuit şi eu, exclamă Marian cu mulţumire în glas. După cum spunea Petre că dansatoarea a apărut şi a dispărut brusc, m-am gândit că trebuie să fie o uşă secretă. În inima stâncilor trebuie să se găsească încăperi, altfel nici încrustările artistice ale zeului indian nu ar fi avut rost. Ba mă încumet să afirm că-n măruntaiele stâncilor se găseşte un templu, locuit chiar de preoţii săi. Cum ar fi ajuns aici dansatoarea indiană în această peşteră uitată de lume? Haideţi să căutăm cu luare aminte uşa secretă şi închizătoarea ei, dar între timp, Petre trebuie să fiţi cu ochii în patru ca să nu fim surprinşi, pentru că trebuie să vă spun că am fost urmăriţi de un ofiţer de poliţie englez în civil. Asta s-a întâmplat când am menţionat, neprevăzători numele căpitanului Farrow discutând pe stradă.

   — La naiba, deşi nu am comis nici o infracţiune, toate ţările combatante în război ne vânează mereu prin toate mijloacele. Să intru mai adânc în deschizătură aceasta, poate descopăr la timp dacă vine cineva.

   — Bine, când suntem gata vă dăm de ştire printr-un fluierat, atunci veniţi imediat. Petre dispăru după stânci, în timp ce noi examinam din nou cu atenţie pământul din faţa nişei, precum şi peretele stâncos din spate. Granitul era tăiat atât de bine Încât nu se vedea nici o fisură, deşi ne-am uitat atent la peretele stâncos la lumina lămpilor noastre de buzunar.

   — Hm, aş fi preferat să am de-a face cu un perete stâncos vertical, atunci am fi găsit mult mai repede uşa secretă. Aici pare să nu existe nimic, în construcţia lui.

   — Aşa se pare, dar atunci pe unde a dispărut dansatoarea, apoi căpitanul şi camarazii săi? E posibil ca întreg peretele să fie mobil. Ar fi într-adevăr interesant spuse Marian. Scoţându-şi pistolul din cartuşiera atârnată de şold, ciocăni cu acesta în jurul nişei stâncoase.

   — Ah, sună promiţător! Şi aici sunt mici pietricele ce par să fi fost sparte de cizmele unor europeni. Deci intrarea trebuie să fie pe aici, ascunsă în peretele stâncos. Un fluierat ascuţit şi pătrunzător ne sfredeli urechile. Ei, pare să fi fluierat Petre. Ne întoarserăm grabnic, tocmai la timp ca să-l vedem pe Petre care apăru brusc în deschizătura stâncii.

   — Vin englezii, domnilor, strigă el agitat. Am văzut şase poliţişti în uniformă sub conducerea unui civil, care tocmai coborau mica cărăruie ce duce aici.

   —  La toţi dracii, englezul ne-a dat de urmă, strigai eu înspăimântat. O să înconjoare întreaga vale. Ce-i de făcut? Nu ne- ar servi la nimic dacă ne-am ascunde aici, în spatele stâncii. Dac- ar putea dispare cel puţin Petre, nouă nu ne-ar putea face nimic.

   — O să încerc să urc singur peretele stâncos, după care voi dispare în junglă, ne propuse Petre.

   — Nu va servi la nimic, căci înainte de a fi sus, englezii vor fi aici. Pe de altă parte deveniţi şi mai vizibil dacă vă căţăraţi sus.

   — Şi o să mă aresteze imediat. Englezii au dat deja un mandat de arestare pentru fiecare membru al echipajului spuse Petre cu tristeţe. Cine ştie, dacă o să-i mai văd pe căpitan şi pe George. În tonul descurajat al lui Petre, vibra dorinţa aprinsă de libertate pe care o dorea pentru căpitan şi fiul acestuia. Pe moment nu-i puteam da nici un sfat. Chiar şi pentru noi situaţia devenea neplăcută. Dacă englezii ne-ar fi găsit aici împreună cu Petre, pe care îl căutau cu îndârjire, am fi intrat şi noi la bănuială. Şi în ciuda numeroaselor servicii pe care le-am adus autorităţilor anglo- indiene am fi fost reţinuţi şi cercetaţi sever.

   — Dacă am găsi acum intrarea secretă, scrâşni eu înfuriat, întorcându-mă brusc şi privind fix nişa săpată în stâncă. Şi încremeni de uimire! Peretele neted, de stâncă, în care era săpată nişa, se deschidea încet într-o parte.

   — Marian ce se întâmplă? şoptii eu. Numai o clipă privi Marian, spaţiul întunecat care se mărea din ce în ce mai mult apoi exclamă:

   —  La ciocănitul meu, trebuie să se fi deschis! Bineînţeles că vom intra, nu vrem să cădem în mâna poliţiei engleze. Poate reuşim de data asta să ne atingem scopul şi să-l eliberăm pe căpitanul Farrow.

   — Dar precis este o capcană! obiectai eu.

   — Bineînţeles că este, trebuie numai să fim cu ochii în patru să nu fim atacaţi prin surprindere. Vor să ne ia ostatici, repede să nu observe englezii, unde dispărem.

   Marian îşi aprinse lanterna de buzunar şi lumina lămpii sale străbătu întunecimea din peşteră care devenise suficient de mare ca să permită unui om să se strecoare înăuntru. Întregul perete al nişei se deschise precum o uşă în interior şi era foarte probabil ca îndărătul acesteia să se găsească indieni care să ne atace imediat ce am fi pătruns înăuntru. Dar Marian avea dreptate nu exista altă alegere.

   — Mă duc primul înăuntru, şopti Marian. Dacă în spatele zidului mobil se găsesc indieni, voi încerca să-i ţin în şah cu pistolul. Pongo tu urmezi! Uriaşul negru se şi năpusti în spatele lui Marian, care dintr-un salt dispăru cu pistolul ridicat înăuntru, iute ca fulgerul brăzdă cu conul de lumină al lămpii sale întunericul şi în timp ce Pongo îl urmărea, Marian ne chemă:

   — Repede cu toţii înăuntru! Nu pare să fie nimeni.

   Ne grăbirăm să-i dăm ascultare, întrucât englezii puteau să apară în orice clipă. De abia păşi Petre după mine, că peretele de stâncă se închise. După cum am putut să-mi dau seama acesta părea să fie de cel puţin zece centimetri grosime. Mă înfiorai.

   III.

   TEMPLUL DIN PEŞTERĂ.

   M-A ÎNGROZIT ÎNCHIDEREA BRUSCĂ a peretelui mobil de îndată ce am păşit cu toţii înăuntru. Acest lucru arăta că am fost observaţi şi aşteptaţi. Ne-am oprit şi am lăsat lumina lămpii noastre să alunece de jur împrejur. Gangul din faţa noastră avea grosimea nişei din stâncă, cu plafonul înclinat, în afară la fel ca plafonul nişei.

   M-am întors să examinez peretele din piatră, ce servea drept uşă de intrare. Era atât de bine lucrată încât abia am putut distinge contururile acesteia. Nu se vedea nici un arc sau lacăt aşa că trebuia să fie undeva ascunse, îndărătul peretelui... De unde şi cum puteau să ne supravegheze sau posedau indienii asemenea instrumente care le permitea supravegherea noastră de la distanţă? Nu am putut descoperi nici un loc în spatele căruia să poată sta ascuns un om şi era de mirare că uşa s-a închis imediat ce am păşit înăuntru.

   — Să mergem mai departe. Băgaţi de seamă să nu cădeţi într-o capcană, şopti Marian.

   — Linişte, am spus eu. Afară sunt englezii.

   O voce ascuţită răzbătea din afară. Părea a fi vocea ofiţerului civil care ne-a urmărit şi pe care îl bănuiam a fi ofiţer englez. Şi imediat bănuielile noastre se dovediră întemeiate, când o voce plină de respect spuse:

   — Domnule căpitan, cred că indianul s-a înşelat, pe aici nu-i nimic de văzut.

   — Trebuie să fie aici, zise căpitanul cu asprime. Înainte, cu toţii! Poate că stau ascunşi îndărătul peretelui de stâncă. Îmi împrăştiaţi-vă, între timp eu o să examinez mai cu atenţie peretele. Auzirăm clar paşii poliţiştilor care se împrăştiau în două grupe, la stânga şi la dreapta, dar spre spaima mea am înţeles cum căpitanul englez se îndrepta spre nişă şi ciocăni cu un obiect tare în peretele în spatele căruia stăteam noi. Fără voia mea mă proptii cu spatele de perete, căci dacă s-ar fi deschis am fi fost pierduţi, poliţiştii ne-ar fi scos afară şi arestat. Dar peretele nu se mişcă. N-am înţeles de ce şi în nedumerirea mea am privit spre Marian şi el ridică neputincios din umeri. Afară se auzi vocea căpitanului:

   — Nu are rost să mai căutaţi. Rămâneţi aici, ştiu ce trebuie făcut. În cel mult două ore sunt înapoi. Puneţi pază aici lângă nişa asta şi luaţi aminte şi nu păşiţi în spatele stâncii chiar dacă s-ar deschide o poartă. Dispozitivul din stâncă este cunoscut de generaţiile mai vechi, iar indienii se pricep de minune să ne întindă o cursă.

   — Domnule căpitan, am descoperit o mică peşteră unde se pare că au locuit oameni, pături şi cutii goale de conserve!

   — Aha, extrem de interesant. Rămâneţi aşadar aici şi băgaţi bine de seamă. Trei oameni să stea de pază la peretele de stâncă, ceilalţi la peşteră, să vă puteţi păzi mai bine de surprizele neplăcute ce s-ar putea ivi. Dacă totul merge bine, sunteţi buni de promovare în grad.

   — S-a înţeles domnule căpitan, vom fi cu băgare de seamă, strigară poliţiştii. Apoi se făcu linişte şi Marian ne şopti:

   — Căpitanul pare a fi un om foarte energic, el va găsi cu siguranţă uşa secretă şi o va deschide, chiar cu forţa dacă va fi nevoie. Trebuie neapărat să-l găsim pe căpitanul Farrow. Aşadar înainte! Şi fiţi atenţi.

   Eu încheiam micul nostru convoi, la câţiva metri înainte mea păşea Petre. Dacă se deschidea brusc o trapă înaintea camarazilor mei puteam sări repede înlături şi să le vin în ajutor. Gangul în care am păşit avea o lungime de aproape treizeci de metri. Îţi storcea puterea să construieşti o astfel de trecere prin stânca de granit, dar mâna de lucru indiană era ieftină, mai cu seamă când servea unui scop religios. Că servea unui asemenea scop am avut dovada când am dat peste chipurile lui Budha încrustate în stâncă.

   Dintr-o dată se lumină în jurul nostru, fâşii de lumină palidă ne înconjurară şi în curând zărirăm conturul gangului înainte ca lumina lămpilor noastre să-l atingă.

   — Aha, dăm de ieşire! Nu stingeţi lanternele ci îndreptaţi fascicolul de lumină în jos, să nu dăm de niscaiva trepte secrete, ne şopti Marian încetişor, privind mirat spre capătul gangului. Pas cu pas ne strecurarăm înainte. Deodată Marian se opri brusc şi o exclamaţie de uimire îi scăpă, deodată.

   Când mă apropiai de micul nostru grup, camarazii mei tocmai ieşiseră din gang şi am rămas surprins să văd în faţa din nou o grotă, ai cărei pereţi erau mai înalţi decât ai celei pe care am părăsit-o. În faţa noastră la aproximativ trei metri domina un bloc de stâncă impunător. De-a curmezişul acestui bloc înalt ducea un tunel care se deschidea atât la dreapta cât şi la stânga.

   —  Să-l înconjurăm, propuse Marian încet, dar să nu ne despărţim. S-o luăm prin dreapta!

   În aceeaşi ordine ca mai înainte păşirăm şi străbăturăm gangul. Aici pătrundea foarte puţină lumină întrucât blocurile de stâncă din jur păreau că se înălţau la cel puţin treizeci de metri. În mod curios, păşeam pe un teren foarte neted. Nici o piatră nu era aruncată la întâmplare şi aveai impresia că o armată de oameni harnici ar fi lucrat încontinuu pentru păstrarea curăţeniei. Când atinserăm colţul am băgat de seamă că gangul ducea mai departe. Blocul de granit a fost depăşit, deoarece gangul ducea la dreapta blocului de granit cu aproximativ treizeci de paşi în lungime şi avea cam aceeaşi înălţime.

   — Ciudat, murmură Marian când furăm la capătul gangului pe care îl străbătuserăm, nu pot găsi nici o ieşire din această stranie construcţie. Poate că secretul să fie închis tocmai în blocul de piatră din faţa noastră... Aha, acolo sus cam la zece metri se zăreşte o geană de lumină ieşind din interiorul blocului. Acum de am găsi intrarea.

   — Vreţi să spuneţi, domnule Marian, că tovarăşii mei, căpitanul şi ceilalţi se găsesc în acest bloc de stâncă, întrebă mirat Petre. Ei am trăit noi aventuri pe care puţini oameni şi le vor fi imaginat, poate cu excepţia dumneavoastră, dar asta este cu totul nou. Aceasta îmi aminteşte de „gâtlejul Satanei" în care ne-am ascuns odată.

   — „Gâtlejul Satanei"? Asta suna promiţător şi i-o spusei lui Petre uriaşul.

   — Domnule Petre, după ce-l vom fi eliberat pe căpitan şi însoţitorii săi, trebuie neapărat să-mi povestiţi aventurile prin care aţi trecut, deoarece mă interesează foarte mult.

   — Ei bine, întâi să avem aici succes a fost de părere Marian. Şi eu sunt deosebit de interesat să aud aventurile cunoscutului căpitan Farrow. Bănuiesc că intrarea în blocul de piatră este în faţa noastră, numai s-o găsim, poate dacă-l ciocănim reuşim să găsim intrarea. Marian păşi înainte şi cu patul pistolului său ciocăni piatra, se întoarse şi spuse mirat:

   — Pare să sune a gol. Nu ştiu ce să mai spun. De fapt între atâtea crăpături şi fisuri în stâncă s-ar putea ascunde cu uşurinţă o uşă secretă. Ar pica la ţanc dacă am putea intra înainte de venirea ofiţerului englez, cu întăriri. Încă odată lovi cu putere cu patul pistolului în stâncă. Suna într-adevăr a gol. Grosimea peretelui nu putea fi mai mare decât acea a nişei prin care am trecut. Deodată îşi îndreptă pistolul în sus şi-şi ridică mâna dreaptă. De asemeni şi eu îmi smulsei pistolul din toc şi chiar şi Petre care până acum păşise destul de paşnic, neînarmat înaintea mea, îşi trase din toc pistolul, galben, deoarece dintr-o dată se deschise o spărtură în stâncă, care se mărea mereu. O uşă masivă şi iată, a cărei contur părea să se potrivească masivului stâncos, se deschidea înăuntru. Era de-a dreptul ciudat, că din nou la ciocănitul stâncii de către Marian să se deschidă uşa pentru a doua oară. Acum şi Petre şi Marian ezitau să pătrundă înăuntru.

   Neapărat trebuia să fie indieni în interiorul masivului stâncos care într-un mod oarecare să ne deschidă uşa mascată ce avea acces spre gang şi acum la intrarea din blocul de piatră. Noi trebuia să ne ferim să fim văzuţi. Îndărătul nostru erau englezii, care vor arunca în aer prima uşă folosind exploziv. Pe de altă parte aveam ţelul nostru salvarea căpitanului şi a însoţitorilor lui.

   Acum Marian se adresă lui Petre.

   — Ne-aţi vorbit despre întâlnirea care trebuia să aibe loc, între căpitanul Farrow şi prinţul Ghasna. Trebuie să presupunem că vărul prinţului ce-şi vede tronul ameninţat, îl ţine prizonier. Câţi însoţitori are prinţul Ghasna?

   — Când ne-am întâlnit în mările sudului şi am fost luaţi prizonieri de către vânătorii de capete avea zece servitori în afară de fiica sa. Apoi i se alăturară încă cinci care veniseră din insulele unde se adăpostise prinţul, în marea Flores, alungaţi de indigeni. Cred că este însoţit de cincisprezece servitori, fără să punem la socoteală pe fiica sa Sanja.

   — În aceste împrejurări ar fi o mică armată, zise Marian gânditor, pentru că îmi închipui că toţi aceşti oameni îi sunt fideli. Petre a fost întru totul de acord şi Marian zise hotărât:

   — Atunci înainte, trebuie să îndrăznim şi dacă vom fi prevăzători vom putea evita un atac neaşteptat din partea indienilor. Dacă vom fi nevoiţi, să luptăm fără menajamente!

   Când Marian păşi în interiorul masivului de granit, mă aşteptam la ceva îngrozitor. Un sentiment ciudat puse stăpânire pe mine, o presimţire a unui pericol iminent, care-i păştea pe camaradul meu de-mi venea să-l strig înapoi. Dar el dispăruse de mult înăuntru şi după câteva secunde lungi cât o veşnicie. Îl auzirăm exclamând:

   — Dar asta-i extrem de ciudat, haideţi!

   Pongo urmat de Petre şi dispărură înăuntru. Eu şovăiam încă, un sentiment apăsător de pericol nu voia să mă părăsească. Apoi, spre disperarea mea, văzui cum uşa se închidea încetul cu încetul. Dacă mai întârziam o secundă rămâneam afară şi trebuia să iau în calcul o întâlnire cu englezii. Îmi trecu fulgerător prin minte dacă această situaţie nu era mai bună. Dar parcă mânat de instinct intrai în interiorul stâncii. Şi imediat în urma mea uşa se închise cu zgomot. Deci era acum evident că am fost ţinuţi tot timpul sub observaţie. Deschiderea înceată a uşii trebuia să înfrângă şovăiala, apoi aceasta învinsă, capcana se închidea cu zgomot. Acum am urmat noi înşine, de bună voie, calea pe care căpitanul Farrow şi însoţitorii săi au fost traşi înăuntrul stâncii. Timp de o secundă mă înfuriai pe Marian că se lăsase atras în această capcană. Tocmai cu prinţii indieni am întâmpinat noi cele mai grozave aventuri, iar acum eram din nou la mijloc, prinşi în lupta dintre două familii domnitoare duşmane.

   Cum o să ne meargă acum, dacă am fi să cădem în mâinile prinţului domnitor, care pare că deţine atuurile? Păşi mecanic înainte până mă ciocni de uriaşul Petre, care se oprise brusc şi mă scuturai de gândurile mele negre ce mă năpădiseră adineaori, când rămăsei eu însumi mut de uimire.

   În faţa mea se găsea un templu susţinut de coloane masive şi luminată de o lumină blândă şi misterioasă. În fundul acesteia se zărea pe jumătate vizibilă figura unui Budha uriaş de aur, printre coloane în dreapta şi în stânga mai în fată străjuind două rânduri de bănci. Drept pereţi erau blocuri de piatră netede de formă dreptunghiulară.

   Marian examina cu atenţie una din aceste pietre şlefuite din marea sală a templului, întorcându-şi mirat capul când ia stânga când la dreapta sa. Am păşit pe lângă Petre şi Pongo şi mă alăturai lui.

   — Marian, ce părerea ai? Te-ai aşteptat la acest templu în inima masivului stâncos?

   — Nu, ca să fiu sincer, scutură el capul. Suntem obişnuiţi cu toate în India, dar asta le întoarce pe toate. O singură greşeală a făcut constructorul acestui templu şi aceasta sunt uşile secrete. Trebuia să folosească mai mult material, ca la ciocănitul pietrei să nu sune atât de gol, căci prin asta va găsi şi căpitanul englez, cu

siguranţă, intrarea secretă, care duce în interiorul stâncii.

   — Dar trebuie s-o deschidă cu forţa, obiectai eu.

   — Bineînţeles, nici nu mă aştept la altceva. Nu cred că se va da înapoi de la nimic, deoarece el reprezintă autoritatea guvernului aici.

   — Atunci trebuie să ne grăbim să-l găsim pe căpitan şi să ştergem putina, deşi nu cred că va fi prea uşor.

   — Asta cam aşa-i, ba poate nici nu vom reuşi.

   — Vezi parcă am avut un presentiment, când uşa secretă s-a închis, că ni se întinde o cursă. Am vrut să te reţin dar nu am mai avut timp.

   — Dar bine Bertram, e vorba de salvarea unor compatrioţi. Şi tocmai pe acest căpitan Farrow ţineam să-l cunosc de multă vreme. Este un om atât de interesant, după cât mi-a fost dat să aud la clubul ofiţerilor din Singapore, încât nimic nu mă împiedecă să-l ajut.

   — Ei atunci să-i dăm drumul, spusei eu resemnat. Să începem cu cercetarea templului. Mă tem că orice mişcare am face ea este supravegheată şi nu va dura mult până noi vom face o greşeală rămânând noi înşine fără apărare. Mă gândesc la capcanele de tot felul care sunt puse de indieni în acest templu vechi.

   — Că vor intenţiona acest lucru nu încape nici o îndoială spuse el liniştit. Este chiar de mirare că nu au întreprins până acum nimic. Par să fie buni psihologi şi ştiu că nervii unui om cedează după o încordare mare care durează mai mult timp şi astfel poate fi mai uşor prins. Dar cu noi şi-au găsit naşul, nu pot ei să ne intimideze aşa de uşor. Despre Pongo nici n-are rost să vorbim, de asemenea nici uriaşul Petre nu face impresia unui om uşor de intimidat.

   Mă simţeam într-un fel ruşinat şi bineînţeles Marian îmi simţise gândurile şi căuta să mă liniştească în felul lui.

   Dar era totuşi curios că sentimentul de pericol nu mă părăsi. Şi în asemenea situaţii deznădăjduite ne-am aflat noi de multe ori. Întreaga construcţie misterioasă a templului contribuia poate la menţinerea acestei stări de spirit. Poate că enigmaticii preoţi au împrăştiat în aer un praf ce zdruncina moralul. Dar atunci ar fi simţit-o şi ceilalţi. Îl observai pe furiş, dar părea să facă o impresie atât de liniştită şi o figură atât de impenetrabilă încât crezul de odinioară mi-a fost zdruncinat. Nu era nimic de felul acesta, doar nervii mei mi-au jucat festa.

   De unde stăteam puteam contempla în voie masivul chip a lui Budha.

   — Dacă întreaga statuie a lui Budha este din aur pur, asta înseamnă bogăţia unui stat întreg. Dar în acest caz nu ar fi putut fi lucrată pe ascuns aşa de uşor. Dimpotrivă ea ar fi fost cunoscută de mult şi peste hotarele Indiei. Să-l examinăm mai îndeaproape. Dacă în sala templului mai sunt ascunse alte intrări, atunci desigur că uşile secrete se vor găsi în apropierea acestei statui.

   Marian scutură din cap neîncrezător, privind minunata pardosea de mozaic din marea sală a templului şi zise:

   — N-aş îndrăzni să mă apropii prea mult de statuie, ci să ne ţinem mai mult la marginea statuii. În spatele nostru se auzi un zgomot hârşâit, de parcă s-ar fi deschis o trapă.

   — Ei ce-a fost asta? Ne întoarserăm cu iuţeala fulgerului şi pălirăm, căci atât Pongo cât şi uriaşul Petre dispăruseră fără urmă. Îngrozit de cele întâmplate şi descumpănit mă uitai spre Marian, la faţa întunecată a acestuia care exprima o hotărâre de neclintit şi el îmi şopti:

   — Se pare că cei doi uriaşi li s-au părut indienilor cei mai periculoşi potrivnici şi de aceea au fost scoşi din circulaţie primii. Sau poate am avut pur şi simplu mai mult noroc, noi doi, că n-am fost în apropierea unei trape. Duşmanii noştri au aşteptat mult până a acţiona, gândindu-se că poate ne vom retrage. Acum sunt curios ce vor întreprinde contra noastră.

   M-am uitat în toate părţile cu mâna pe pistol. Sentimentul neplăcut ce-l avusesem înainte, acum, când pericolul era iminent, îmi redase ciudat calmul. Liniştea adâncă din templu, faţa de aur a zeului Budha care ne zâmbea enigmatic şi misterios, creau o atmosferă de mister deplin. Marian îşi plimbă privirea spre lespedea de piatră cea mai apropiată de noi, zicând:

   — Haide Bertram să aruncăm o privire aici. Aceste lespezi mari de piatră îmi par destul de stabile. Nu ştiu cum e mai bine să acţionăm sau să aşteptăm mişcarea adversarului. Marian se îndreptă spre lespedea de piatră şi se aşeză astfel de parcă ar fi vrut să cuprindă cu privirea întreaga sală a templului. Îl urmai nedumerit căci nu-mi dădeam seama de ce se aşezase aici, în loc să căutăm cu atenţie afurisita de trapă, pe unde au dispărut prietenii noştri. M-am aşezat repede lângă el şi-l întrebai:

   — Dar Marian, de ce nu căutăm mai întâi gangul secret care duce în încăperile subpământene ale templului? Trebuie să-l salvăm pe Pongo, pe căpitan şi însoţitorii săi.

   — Asta o putem face, numai dacă suntem cu desăvârşire calmi şi trebuie să gândim bine fiecare mişcare pe care o facem. Noi plutim în mare pericol, aşa că orice mişcare greşită ne va dăuna atât nouă cât şi celorlalţi. Îmi trecu prin gând dacă nu ar fi mai bine să căutăm o ieşire din templu, ca după aceea, cu ajutorul căpitanului englez, să căutăm o cale de salvare.

   — Ei cum să facem apel la ajutor străin? Asta ar fi pentru prima dată, exclamai eu descumpănit. Nu Marian, eu nu ader la ideea aceasta, dacă vrei fă-o tu singur, eu voi încerca de unui singur să găsesc o cale de salvare a celor dispăruţi.

   — Bravo Bertram, acum te recunosc, în sfârşit, spuse Marian. Erai foarte nervos de când am păşit în templu şi tocmai de nervi nu avem nevoie. Acum să căutăm împreună intrarea în încăperile subpământene ale templului. Aşa cum spuneai vom începe căutatul din preajma statuii lui Budha, dar cu nici un preţ nu trebuie să păşim în dreptul acesteia chiar pe mijloc. Sunt convins că am cădea într-o capcană, ce ne-ar putea aduce chiar moartea, căci preoţii stranii ai templului îşi păzesc statuia cu cele mai diabolice capcane. Poate că nici un alt templu să nu fie atât de periculos în a-şi dezvălui secretele ca acesta. Privind construcţia minunată a uşilor secrete a gangurilor, această sală a templului săpată cu atâta migală şi artă în interiorul masivului stâncos, cu dispariţia fără zgomot a lui Pongo, a lui Petre şi a însoţitorilor săi, ne putem gândi la puterea acestor preoţi.

   — Cred că ar fi de preferat să nu ne despărţim. Tu rămâi liniştit aici pe lespedea asta de piatră în timp ce eu voi cerceta în jurul statuii, sugeră Marian. Crede-mă Bertram aşa e cel mai bine.

   — Bine Marian, suntem înţeleşi, totuşi nu crezi că ar fi mai bine dacă m-aş ţine după tine la oarecare distanţă în urma ta? Adăugai cam fără voie: Poate o să-ţi pot da ajutor în ultima clipă, dacă se va întâmpla ceva.

   — Ar fi bine aşa, dar există pericolul să cazi şi tu în capcană, dacă vrei să-mi dai ajutor, zise Marian, şovăielnic. Putem rămâne o vreme împreună, dar cred că de pe această lespede ai o vedere de ansamblu şi mă poţi avertiza imediat în caz de pericol din spate.

   — Nu trebuie să uităm că Pongo şi Petre tocmai din spate au dispărut, replicai eu. Dacă rămân aici pot fi şi eu surprins, în timp ce atenţia mea este concentrată în altă parte.

   — Ei, oricum privim există avantaje şi dezavantaje. Să mergem împreună, dar rămâi la cinci metri depărtare. Ştii prea bine că astfel de capcane au o mare rază de acţiune. Asta o ştiu şi eu foarte bine. De câte ori nu am căzut în astfel curse. Constructorii templelor vechi au luat în considerare, faptul că străinii atacau în număr mare şi că o parte din aceştia trebuiau să dispară... pentru a lupta cu mai mult succes împotriva celor rămaşi.

   — Bineînţeles Marian, o să rămân suficient de departe în spate, încuviinţai eu. Ştie Dumnezeu, dar mie nu-mi miroase a bine. Dispariţia lui Pongo şi a uriaşului Petre e cât se poate de enigmatică. Iar noi continuăm să stăm aici în linişte.

   — După părerea mea, e tot ce avem mai bun de făcut acum. Contra duşmanilor noştri invizibili, putem lucra numai cu viclenie şi înţelepciune cei puţin egală cu a lor, dacă vrem să realizăm ceva. Cu cât suntem mai pasivi, cu atât îi vom face pe adversarii noştri mai nervoşi. Poate că acţionând aşa îi vom scoate pe adversari din rezerva lor.

   — Ei atunci, în aceste împrejurări putem rămâne aici mult şi bine, făcui eu prost dispus, numai, numai să....

   Ultimele cuvinte îmi rămaseră nerostite. Marian a avut dreptate, prin pasivitatea noastră i-am provocat pe duşmanii noştri ascunşi să preia iniţiativa şi să ne atace.

   IV.

   RAJA BUNGARUS (cobra regală).

   NU-MI PUTEAM CREDE OCHILOR, „Vedenia" apăruse! De unde, nu-mi puteam da seama pentru moment, dar era aici, nu era nici o îndoială. Să se fi deschis brusc o trapă secretă, sau din altă parte, destul că ea se afla chiar în mijlocul templului, între noi şi zeul de aur Budha. Făptura omenească, purta un voal gros de mătase ce-i ascundea corpul şi în nemişcarea sa îmi părea mai primejdioasă decât un atacator. Instinctiv dusei mâna la pistol, bănuind o primejdie iminentă. Ce se ascundea oare în spatele ei? Acordurile unei muzici stranii umplură încăperea. Persistentă şi monotonă, dar în ciuda acestor atribute, emoţionantă şi răscolitoare. Se asemăna acelor melodii ce însoţesc îmblânzirea unei cobre. Da, părea trilul îmblânzitorului de şerpi. Ne era dat să trăim pe viu o astfel de reprezentaţie? Sau totul nu era decât o manevră să ne distragă atenţia. Poate ne pândeşte din umbră un pericol nebănuit şi-mi propusei să fiu atent, pentru a preveni orice şiretlic.

   Făptura misterioasă, parcă îngenunchease, la început, apoi a început să se mişte, să se îndrepte încet, ridicându-şi braţele, lungi brune şi zvelte tot mai sus. Am constatat cu mirare că aveam în faţa noastră una din vestitele dansatoare de templu indiene, de care auzisem mereu. Era fără îndoială acea vedenie ce-l înspăimântase pe Petre şi-i umpluse sufletul de presimţiri funeste. Şi chiar acum, începu cu mişcări unduitoare, o bizară prestaţie ce o asimilai unui ritual de dans, atât de mlădioase şi de elegante îi erau mişcările că în primul moment o urmării înmărmurit. Faţa sa, ea însăşi de o frumuseţe aparte, mai mult se ghicea din dosul voalului alb, dar mişcările sale trădau o anumită nelinişte. Trilurile ca de ţiteră erau acum din ce în ce mai perceptibile în tonalitatea lor tot mai ridicată şi mai imperioasă şi erau acompaniate pe măsură de mişcările din ce în ce mai vioaie ale apariţiei în alb.

   Mâna cu pistolul îmi căzuse în jos mecanic, în timp ce mintea îmi părea vrăjită de mişcările unduitoare ale tinerei dansatoare înveşmântată în falduri albe de mătase.

   Dar ce festă ne juca uimirea o aflarăm în curând. Dansatoarea scoase un ţipăt, pe jumătate râs pe jumătate geamăt, ce ne deşteptă imediat.

   Şi din nou un sunet, chiar lângă capul meu, ce-mi îngheţă sângele în vine, căci era sâsâitul al unei reptile înfuriate. Dar cum de a putut ajunge atât de aproape de urechea mea? Cu siguranţă trebuie să fi fost ridicată de o mână omenească. Foarte încet am rotit capul spre stânga şi văzui în treacăt că Marian întorsese capul spre mine şi apoi încremenise de groază. Nici nu mai îndrăznii să mă mişc şi nici să respir când constatai fără dubii că între mine şi Marian se ivise capul scârbos ai unei reptile. Era capul unei cobre de o mărime impresionantă. Dar şarpele nu era ţinut de nici un indian la înălţimea aceea, cum crezusem iniţial.

   — „Raja bungarus", murmură Marian atât de încet încât mai de grabă bănuii, decât îi văzui buzele mişcându-se.

   Da, ea era, acea cobră misterioasă, cobra regală, uriaşa reptilă despre care se povesteau atâtea în misterioasa Indie. Este cel mai otrăvitor şarpe din câţi există, iar lungimea sa putea depăşi patru metri. O muşcătură a acestui şarpe este totdeauna mortală, căci datorită mărimii sale neobişnuite şi muşcătura sa poartă o încărcătură de otravă mai mare în colţii ei, făcând zadarnică orice intervenţie cu vreun antidot.

   Se numesc cobre regale, deoarece băştinaşii indieni, afirmă că acestea impun un fel de suveranitate la scara animală cobrelor de dimensiuni mai mici, comparabilă cu relaţia dintre domnitor şi supuşi. Este un lucru constatat că aceste regine ale cobrelor se hrănesc cu supuşii lor mai mici. Bineînţeles că un animal atât de puternic şi de înfricoşător ca Raja Bungarus, nu putea să nu fi hrănit fantezia indienilor, amplificând-o la cote înalte.

   Noi am încercat zadarnic în peregrinările noastre să prindem un exemplar din această specie sau să-l ucidem. Nici nu am reuşit să-l vedem şi acum un astfel de monstru stătea între noi, sâsâind mânios, ameninţându-ne cu moartea brutală şi îngrozitoare sub muşcăturile sale. Eram puşi într-o situaţie în care cel mai puternic şi mai neînfricat dintre oameni părea pierdut, fără speranţă, o situaţie în care un om se poate confrunta numai odată în viaţă. Pentru că şansa unei a doua alternative nu mai există. Chiar şi vorbele şoptite ale lui Marian păru să enerveze reptila, care părea că se înălţă tot mai sus, sâsâitul deveni deosebit de puternic iar capul uriaş se mişca încoace şi încolo. Părea să ia o decizie, pe care din noi doi să ne atace mai întâi. Ne-am mai găsit şi în trecut în postura să fim muşcaţi de şerpi, dar nici odată de un astfel de şarpe uriaş, cea mai grozavă dintre reptilele otrăvitoare care există pe faţa pământului.

   Un zgomot abia perceptibil răzbătu din marea sală a templului, unde dansatoarea îşi exercita artisticul meşteşug, dar noi nici nu îndrăzneam să ne mişcăm capetele şi cu atât mai mult să facem uz de pistoale, în care caz trebuia să ne întoarcem pe jumătate. Cea mai mică mişcare pe care am fi făcut-o ne-ar fi fost fatală, căci şarpele ne-ar fi muşcat în mod sigur. Singura salvare posibilă ar fi fost, dacă fără să ne întoarcem am fi reuşit să ridicăm pistoalele şi să tragem repede, dar fără a ochi prea bine, dar era extrem de riscantă. Apoi chiar dacă din întâmplare nimeream reptila, pistoalele noastre erau de calibru prea mic şi n-ar fi avut puterea necesară să o arunce înapoi. Şi în acest caz unui dintre noi ar fi primit sărutarea mortală a cobrei, înfuriate, sau chiar muribunde. Aşa că pe moment singura soluţie de salvare era să rămânem nemişcaţi. Nici nu mai îndrăzneam să respirăm în voie şi dacă respiram o făceam imperceptibil.

   Zgomotul uşor pe care-i auzisem în sala templului, se transformă din nou într-un sâsâit, apoi răsună din nou acea melodie care declanşase mişcările anterioare ale dansatoarei terminat cu acel râs straniu. De-aş fi putut întoarce capul!...

   Un tremur uşor zgudui lespedea de piatră pe care stăteam. Şarpele păru că se înalţă şi mai tare, iar mişcările sale au devenit brusc şi mai ameninţătoare. Apoi simţii cum lespedea de piatră cobora încet. Îl privii pe Marian în ochii săi căprui care scânteiau de nervozitate. Iată deci cum erau rânduiţi misterioşii locuitori ai templului. Întrucât eram incapabili să ne mişcăm eram coborâţi încet pentru a fi prinşi şi daţi pe mâna urmăritorilor noştri.

   Capul cobrei regale se mişca tot mai jos pe măsura ce coboram. Priveam ca vrăjiţi în ochii mici şi scăpărători ai reptilei care-şi rotea capul repetat între mine şi Robert.

   Privii cu coada ochiului spre dreapta în sala templului. Coborâserăm deja până la umeri în podea. Lespedea de piatră pe care stătusem se scufunda încet cu noi. Privii din nou spre stânga şi spre marea mea bucurie am constatat că reptila rămăsese sus.

În primul moment credeam că va coborî odată cu noi. Acum se mişca mai lent dar capul şi-l rotea strădui induse să fie în raza noastră de acţiune. Mă străbătu gândul că acum aş putea trage de jos în sus pentru că mişcarea mâinilor mele de abia ar fi putut fi observată de reptilă. Îmi închisei pe jumătate ochii şi privii intens capul şarpelui dar Marian care-mi ghicise gândul îmi şopti încet:

   — În nici un caz să nu tragi, Bertram. Este prea riscant. Şi eu m-am gândit la asta. Cobra regală se împinse înainte aproape de chipul lui Marian. Fără voie îmi scăpă un ţipăt de groază, crezând că acum îşi va înfige colţii în obrazul prietenului meu. În acel moment capul hidos al reptilei zvâcni îndărăt, parcă tras de o mână salvatoare, de-mi veni să sar în sus de bucurie, crezând că ne-a venit ajutor în ultima clipă, apoi lucrurile se precipitară. Braţele îmi fură apucate din toate părţile, răsucite le spate, pistolul îmi căzu. Înainte de a schiţa cel mai mic gând de împotrivire mâinile mi-au fost legate la spate. Concomitent cu această operaţie, lespedea de piatră se scufunda tot mai adânc şi când privii întâmplător în sus, mi s-a părut că am văzut capul dansatoarei aplecat deasupra noastră. Ochii săi mari şi negrii străbăteau parcă blindajul voalului. Alături apăru capul scârbos al şarpelui, cu limba înspicată sâsâind lângă capul misterioasei dansatoare.

   Apoi am fost apucat de pumni puternici şi târât prin gangul întunecos. În spatele meu zării o geană de lumină ce răzbătea de sus. Şi din nou lespedea de piatră pe care îndurasem noi calvarul odinioară se ridică şi se închise la loc. O împotrivire era de neînchipuit atâta vreme cât mâinile îmi fuseseră legate la spate, iar locatarii mă târâseră cu atâta forţă prin gang încât nici nu avui răgazul să-mi proptesc picioarele de ceva solid. Era şi periculos să întreprind ceva, întrucât de bună seamă gangul prin care eram târâţi era prevăzut cu numeroase capcane şi gropi, în care puteam cădea fără posibilitatea de a mai ieşi la lumină vreodată.

   Agresorii mei se opriră deodată brusc şi înainte de a putea face ceva, deşi mă stăpânea o mânie grozavă, în întunericul din jur apăru o fâşie de lumină care se mărea mereu.

   Era o uşă prin care furăm traşi într-o încăpere luminată. Numeroase făclii de pe pereţi, provocau în sală o lumină pâlpâitoare şi nesigură. Nu ne-am revenit încă din surpriză că picioarele fură legate după care am fost lăsaţi neajutoraţi pe pământ.

   După aceasta indienii ne târâră până la marginea marii săli, unde zăceau deja Pongo, Petre şi alţi trei europeni printre care şi

un tânăr cam de 18 ani.

   — Ah, căpitanul Farrow, constată Marian liniştit, pe când indienii se îndepărtau.

   — Îmi pare bine să vă cunosc, deşi împrejurările nu sunt tocmai favorabile. Am auzit de mult de dumneavoastră la Singapore.

   — Mă bucură deopotrivă să vă cunosc, domnule Marian, zise căpitanul ce făcea o impresie de îndrăzneală şi putere, cu faţa bronzată ce părea săpată în stâncă, luminată de doi ochi albaştri. Am auzit de dumneavoastră şi noi, prin intermediul ziarelor şi în special fiul meu George este un mare admirator al dumneavoastră. Petre tocmai ne-a povestit că intenţionaţi să ne ajutaţi, dar acum sunteţi prinşi şi dumneavoastră în această capcană drăcească. Ne pare cu atât mai rău, dacă din cauza noastră va trebui să puneţi capăt carierei dumneavoastră de aventurieri.

   — Nu trebuie să vă faceţi nici un fel de reproş căpitane. Suntem aici din proprie iniţiativă, urmând instinctul nostru naţional de-a veni în întâmpinarea primejdiei şi a aventurii, care ne-a însoţit până acum, mereu. Pe cât am putut afla din relatările ofiţerilor englezi avem o înclinaţie comună.

   — Asta cam aşa-i, a fost de părere căpitanul râzând. Iată de exemplu acum, am picat în cursă vrând să-l ajutăm pe prietenul nostru prinţul Ghasna. Iar fiul meu George tânjeşte după Sanja, frumoasa fiică a prinţului.

   — Dacă prinţul Bhotia i-a făcut cel mai mic râu, îl sugrum cu mâinile mele, zise George, al cărui chip semăna cu cel al tatălui.

   — Ei, tinere, pentru a face asta trebuie mai întâi să fii liber, constată cu amărăciune căpitanul, iar treaba asta nu-i tocmai uşor de rezolvat. Acest prinţ Bhotia va fi ştiind el cu siguranţă că tocmai noi îi putem fi un potrivnic deosebit de periculos, atâta timp cât îl are în puterile sale, pe vărul său prinţul Ghasna. Dar vom face tot ce ne va sta în putinţă să-i venim în ajutor. Deoarece ne-a atacat cu oamenii săi cu atâta promptitudine, mă tem că vom dispare aşa cum a făcut-o şi cu vărul său.

   — Fireşte domnii mei, se auzi o voce rece şi hotărâtă spusă într-o germană fără cusur în limba în care tocmai se întreţinuseră adineauri fiul şi tatăl.

   — Trebuie să dispăreţi, deşi sincer să fiu îmi pare rău că trebuie să omor asemenea oameni viteji. N-ar fi trebuit să vă amestecaţi într-o chestiune care nu mă priveşte decât pe mine şi pe vărul meu.

   Un indian zvelt şi cu o figură marcantă, în care străluceau doi ochi negri cu luciri fanatice stătea în faţa noastră. Veşmântul său bogat ca şi imensul său diamant din turban, ne dădu a înţelege că în faţa noastră se afla prinţul Bhotia, deşi el nu se prezentase.

   — Dar Sanja, unde este? întrebă George cuprins de emoţie.

   — Trebuie să împartă soarta tatălui său, fu răspunsul rece al indianului. Atât timp cât ea trăieşte tronul meu va fi ameninţat aşa că va muri şi ea împreună cu Ghasna şi cu dumneavoastră.

   Acum s-a întâmplat ceva le care nimeni nu se aştepta. Tânărul George sări brusc în picioare, poate nu fusese legat suficient de bine de primejdioşii slujitori ai templului deoarece vor fi crezut căi mai puţin periculos din cauza tinereţii lui, sau poate ca grija pentru Sanja şi mânia împotriva prinţului indian i-au dat puteri nebănuite că a reuşit să-şi rupă legăturile. Înainte ca prinţul Bhotia să se fi recules, pumnul lui George îl lovi fulgerător în faţă, cu atâta îndemânare şi forţă că-l aruncă la pământ pe prinţ. George procedă acum cu un calm care îi atrase stima şi aprecierea celorlalţi. Smulse repede pumnalul de la cingătoarea prinţului, se întoarse şi veni spre noi.

   Imediat doi indieni se aruncară asupra lui, dar cu două lovituri de pumnal îi împinse înapoi, se aplecă şi tăie repede legăturile lui Petre şi Pongo.

   Judecata lui George era cea mai bună, căci şi-a dat seama că cei doi uriaşi erau potrivnici mai potriviţi pentru lupta cu servitorii prinţului care se năpustiseră între timp asupra lui George.

   Şi-a fost o plăcere primirea rezervată de cei doi uriaşi alb şi negru, servitorilor prinţului.

   Deşi erau amândoi neînarmaţi, astfel de adversari nu mai întâlniseră indienii până atunci. Pongo slobozi strigătul său de luptă ce răsună înspăimântător în templu. Îngroziţi indienii se traseră înapoi, dar el şi apucase pe un indian, îi smulse sabia, îl ridică ca pe un băţ de chibrit şi-l aruncă la pământ cu o lovitură puternică de pumn, după care se năpusti cu sabia ridicată asupra celorlalţi, care îngroziţi se retraseră repede.

   În timpul acesta celălalt uriaş Petre, doborî repede un indian şi- i smulse repede pumnalul de la cingătoare, pornind împotriva altor indieni, care deşi şovăind continuau să înainteze spre el.

   George ne-a eliberat între timp şi pe noi. Deşi indienii ne dezarmaseră, acum când eram liberi situaţia se schimbă în favoarea noastră.

   De fapt mai rămăseseră doisprezece indieni după cum am putut să-mi dau seama, dar nu erau cine ştie ce luptători. Aceştia n-ar putut fi primejdioşi deoarece tremurau de frica celor doi uriaşi.

   Pongo între timp dăduse gata doi indieni pe când Marian îi şi deposedase de săbii pe cei doi, una o dădu lui Bertram iar câte un pumnal căpitanului şi doctorului.

   Întreaga desfăşurare a evenimentelor a fost fulgerătoare, întreaga luptă nu a durat două minute, când servitorii indieni dispăruseră cu toţii în spatele uşilor secrete, ce erau mascate în pereţi. Între timp Pongo doborî un indian iar Petre doi.

   Armele lor ne prinseră bine aşa că acum fiecare din noi era înarmat cu câte o sabie şi un pumnal.

   Marian sări deodată asupra unui indian care voia să atingă un buton ascuns în perete şi cu un ultim efort îl trase îndărăt. Era chiar prinţul Bhotia care era încă pe jumătate ameţit de lovitura primită. Aşa constată Marian cu satisfacţie. Acum aveam un ostatic de preţ. De acuma puteau să vină indienii, dacă vor să ne înşface, le omoram conducătorul.

   George se apropie cu ochi scăpărători de fulgere în faţa prinţului şi scrâşni întrebându-l:

   — Unde-i Sanja?

   Poate în mânia sa nestăpânită ar fi scos ochii acestuia cu pumnalul, dar Bhotia bolborosi repede:

   — E cu Ghasna în încăperea de alături. Vă voi conduce la ei. De n-ar fi fost atât de înspăimântat nu l-am fi crezut, dar aşa îl crezurăm. Marian îl scutură cu putere.

   — Repede, fără şmecherii că noi nu glumim. Bhotia dădu din cap, se aplecă spre peretele de la care Marian îl oprise mai înainte.

   — Aici este gangul secret, zise el abia şoptit. O să-l deschid.

   Marian îl conduse înspre perete, în timp ce Bhotia apăsa pe o

parte a acestuia, ce nu se deosebea cu nimic de restul peretelui.

   Urmă un scârţâit uşor, apoi se deschise o uşă micuţă. Gangul care se deschidea în faţă era neluminat şi prinţul se scuză.

   — Prizonierii se află din păcate în întuneric, sunt legaţi şi au căluşuri.

   — Atunci chemaţi un servitor, care să aducă prizonierii, ordonă Marian.

   Între timp George desprinsese o faclă dintr-un suport de bronz şi păşi prin uşa deschisă.

   — Eu voi păşi înăuntru, se oferi el şi dacă lucrurile nu stau aşa cum ni le-a zugrăvit Bhotia, atunci să-l faceţi să simtă din dulceaţa pumnalului său, domnule Marian.

   — Bineînţeles, încuviinţă Marian. Dar n-ar fi mai bine să-i lăsăm în seama lui Pongo treaba asta?

   — Nu, trebuie să o eliberez eu însumi pe Sanja, nu pot lăsa asta în seama nimănui. Precaut el strecură întâi făclia în încăpere,

apoi exclamă numaidecât:

   — Ah, acolo sunt!

   Sări repede înăuntru.

   Prinţul Bhotia îşi regăsi calmul şi părea că nu vrea nimic rău. Nu-i vorbă că Marian îl păzea straşnic.

   — Puteţi păşi liniştiţi înăuntru. Prinţul Ghasna şi prea slăbiţi ca să se poată ridica imediat.

   Deodată strigă:

   — Mai bine nu! Nu, mai bine nu! Ne poate pândi o capcană drăcească acolo. Marian fu de aceeaşi părere.

   — Vom aştepta aici până prietenii noştri îşi vor fi revenit pe deplin. Ah, dar ce se întâmplă?

   Faclele ce luminau templul se stinseseră ca prin farmec.

   Stăteam într-un întuneric desăvârşit, doar facla lui George se vedea pâlpâind. O secundă mai târziu Marian exclamă dezamăgit:

   — Cu rafinament tipic indian, prinţul Bhotia a fugit. Repede să nu scape! Dar de la o depărtare oarecare ne ajunse un râs sardonic. Da, domnilor, încă n-aţi învins. Vă voi trimite un adversar cu care veţi avea cu siguranţă mai mult de furcă decât cu servitorii mei.

   V.

   O LUPTA FORMIDABILA.

   CÂTEVA SECUNDE RĂMASERĂM ca împietriţi, apoi vocea uriaşului Petre tună:

   — N-au decât să poftească, vom sfârşi repede cu el!

   — Linişte, ceru Marian, trebuie să fim atenţi când se apropie.

   — Ce se întâmplă acolo? vru să ştie George care se afla încă în încăperea alăturată.

   — Prinţul ne-a scăpat şi ne găsim în întuneric. Haide repede cu făclia afară, îi spuse tatăl său. Zgomote ciudate urmară ce aduceau cu fâşâitul, târâtul şi alunecarea unei feline, păreau că vin din toate părţile. Mă înfiorai de aceste zgomote stranii. Ce surpriză înfricoşătoare ne pregătea prinţul?

   — Repede George, şopti căpitanul şi acestei chemări îi răspunse un sâsâit care-mi îngheţă sângele în vine, întrucât îl cunoşteam bune. Era sâsâitul înfuriat al cobrei regale. Dar aici jos părea să vină din toate direcţiile. Trebuie că prinţului înnebunit de ură, să fi trimis mai multe reptile din diferite cotloane. George apăru cu făclia şi încăperea se lumină deodată. În acelaşi timp, ridicaseră capul şase cobre regale, pregătite pentru a ne muşca.

   — Aruncaţi-le în faţă căştile coloniale şi urmă sfatul, aruncând

primul casca în faţa reptilei cea mai apropiată. Şarpele se retrase o clipă, dar Marian, iute ca fulgerul, cu o lovitură de sabie reteză capul scârbos al reptilei.

   Un al doilea şarpe se năpusti imediat din dreapta, dar a fost rândul meu să intervin, văzând pericolul de moarte în care se afla prietenul meu, aruncai cu casca în faţa cobrei. Mişcarea îmi reuşi, şarpele se retrase şi sabia acestuia îşi făcu datoria, tăind capul reptilei. În timp ce corpul uriaşei reptile din cauza zvârcolirilor ajunse la picioarele mele.

   Acum în primejdie era Petre, deoarece un şarpe se şi năpusti spre el. Şi l-ar fi muşcat cu siguranţă, dacă în ultimul moment Petre nu l-ar fi văzut aproape de capul său, la lumina pâlpâitoare a făcliei. De fapt mâna-i înarmată cu sabia se şi ridicase, dar nu ajungea pentru o lovitură hotărâtoare, deoarece şarpele era prea aproape, era necesar să-l arunce mai departe. Se întâmplă ca al doilea şarpe omorât de Marian să fie salvatorul uriaşului Petre. În lupta cu moartea acesta lovi sălbatic trupul şarpelui care se pregătea de muşcătură. Prin aceasta trupul reptilei a fost azvârlit într-o parte, răgaz în care Petre îi despică capul de trup cu o lovitură nimicitoare, omorând altfel pe cel de al treilea şarpe.

   Dar mai rămâneau încă trei dihănii, cărora trebuie să le facem faţă. Pongo, care stătea cel mai departe, spre dreapta era ascuns în întuneric şi părea cel mai primejduit, deoarece cobra folosindu- se de întuneric putea să-l atace pe neaşteptate.

   Voiam tocmai să mă reped în direcţia sa când, din spate trecu razant pe lângă capul meu ca un fulger cuţitul lui Pongo. În loc să veghez asupra siguranţei mele priveam spre Pongo. Intre timp o cobră uriaşă se apropie de mine pe nesimţite şi aşa cum eram întors era pe punctul de a se lovi de mine. Aş fi fost cu siguranţă pierdut şi aventurilor mele li s-ar fi pus capăt aici şi nici nu le-aş fi putut descrie pe cele trăite deja, dacă salvatorul meu de ultim moment n-ar fi fost tocmai George. El a fost primul care a văzut pericolul în care mă aflam şi aruncă cu toată forţa făclia pe care o avea în mână, în gura reptilei, care tocmai deschidea gura să mă muşte.

   Profitai de împrejurarea favorabilă în care mă aflam, lovind cu furie şi precis, decapitând cobra regală. Mai rămăseseră încă două reptile. Din nou privi spre Pongo iar George îndreptă făclia spre dreapta. Spre groaza noastră văzurăm pe Pongo într-o situaţie groaznică, în care părea pierdut. Ei avea în faţă ambele cobre, la nici un metru distanţă şi chiar în clipa când făclia risipi întunericul din jurul său amândouă cobrele îl atacară, deodată. Ţipai îngrozit şi acelaşi lucru se întâmpla şi cu căpitanul şi fiul său. La fel nici

Petre nu-şi putu reţine un geamăt. Dar nu cunoşteam pe deplin forţele uriaşe ale lui Pongo, stăpânirea de sine şi îndemânarea lui, cu totul ieşite din comun.

   Pongo îşi dădu seama fulgerător că atât sabia cât şi pumnalul nu-i mai puteau folosi la nimic, deoarece înainte de a le folosi, totul era sfârşit pentru el. Ambele reptile l-ar fi muşcat înainte de lovitura hotărâtoare.

   Lăsă atât sabia cât şi pumnalul la pământ apoi cu o mişcare fulgerătoare prinse ambele reptile de ceafă, înainte ca acestea să-l atace. Pumnii săi uriaşi se strânseră ca nişte cleşti de oţel şi în ciuda puterii uriaşe a cobrelor, nu le dădu drumul. De fapt ambele cobre şi-au încolăcit corpurile lor muşchiuloase în jurul corpului lui Pongo, dar oricât au strâns, Pongo cu puterile lui uriaşe le-a putut face faţă. El le ţinu strâns şi din mişcările şi încolăcirile sălbatice care urmară, cobrele, l-ar fi sugrumat până la urmă pe Pongo.

   Imediat apăru Marian lângă credinciosul nostru tovarăş, pumnalul scânteie de două ori şi trupurile cobrelor se întinseră într-o zvâcnire finală la pământ. Marian le secţionase ceafa şi coloana vertebrală.

   — Pongo mulţumeşte maser Marian! zise uriaşul liniştit în timp ce-şi masa cu amândouă mâinile coapsele. Şerpi tare încolăcit pe Pongo!

   Era de mirare că nu-i strivise acestuia pieptul. Căci numai un uriaş ca Pongo putea să reziste la o presiune atât de mare, ca cea a cobrelor regale.

   Învinseserăm în lupta cu şerpii dar rolul principal l-au avut Pongo şi Marian.

   — Aşa, făcu acesta din urmă mulţumit. La aşa ceva nu s-a gândit, nici nu se aştepta nici prinţul Bhotia. Acum să găsim ieşirea.

   Faclele împreună cu suporturile lor nu se mai vedeau, parcă intraseră în pământ. Sigur că paralelipipedul de piatră de care atârnau acestea sunt manevrabile din exterior. Dar unde a rămas prinţul Ghasna şi fiica sa?

   — Aici suntem se auzi o voce sonoră. Vă mulţumesc domnilor că m-aţi ajutat să scap din captivitate. Vă voi rămâne veşnic recunoscător. Încă nu suntem liberi. Ba dimpotrivă, ne găsim încă într-o situaţie al dracului de rea. Cum să ieşim din templul acesta? Prinţul Bhotia va căuta cu tot dinadinsul să ne facă de petrecanie.

   — Cunosc acest tip de templu foarte bine, ne asigură prinţul Ghasna, care-mi făcu o impresie din cele mai favorabile.

   — Vă voi conduce afară din templu, apoi va trebui să afle englezii adevărul despre vărul meu. El nici nu ştie că am găsit între timp documente importante care-i probează vinovăţia. Căpitane Farrow, în curând sper să fiu înscăunat de drept ca domnitor al ţării mele şi atunci veţi putea cunoaşte valoarea gratitudinii mele, pentru că v-aţi riscat adesea, dumneavoastră şi fiul dumneavoastră, viaţa pentru mine.

   — Dar vă rog prinţe, se apără căpitanul: era doar o datorie omenească.

   — Chiar atunci când ne-aţi urmat pe insula vânătorilor de capete? a fost răspunsul prinţului.

   Am ciulit urechile. Căpitanul Farrow părea să fi trăit cu aventuri interesante, să sperăm că odată ieşiţi la lumină va avea răgazul să ne povestească şi nouă aventurile sale.

   Deocamdată eram prinşi într-o capcană, aşa cum Marian pe bună dreptate judecase şi chiar dacă prinţul Ghasna cunoştea bine vechile temple încă nu eram scăpaţi. Vărul său încă va veni să ne pună tot felul de capcane În drumul nostru, astfel că până la urmă să cădem într-una din ele.

   — Prinţe Ghasna, în ce direcţie doriţi să mergem? Nu cumva spre valea nordică, cu chipul gigantic al lui Budha?

   — Da, tocmai acolo duce drumul nostru.

   — Dar acolo sunt de veghe şase poliţişti englezi şi în curând se va întoarce un alt ofiţer cu întăriri din oraş, spuse Marian calm. Pe scurt împărtăşi prinţului Ghasna aventura noastră cu englezul.

   Prinţul şovăi câteva clipe, apoi se hotărî:

   — Mai există şi un alt drum, dar este prea primejdios. Acolo ne- ar putea pândi vărul meu ca să ne ia prin surprindere. Dumneavoastră ce alegeţi?

   — Natural că nu mi-ar place să dau nas în nas cu englezii, zise Farrow, dar dumneata domnule Marian puteţi alege fără grijă drumul acesta, englezii nu vă vor face nimic.

   — Bineînţeles, numai că nu vă vom lăsa singuri. Deci înainte, suntem înţeleşi mergem cu dumneavoastră pe calea cea mai primejdioasă.

   — Haideţi, spuse prinţul scurt.

   Observai că George şi prinţesa Sanja mergeau ceva mai în spate. Făcui un semn lui Petre şi lui Pongo, aşa că noi trei mergeam în urma tinerei perechi.

   Prinţul Ghasna ne conduse de-a curmezişul spaţiului vast al sălii pe care o mai străbătusem la venire, pipăi peretele în aparenţă lipsit de orice ieşitură, în căutarea unui buton secret pe care-i găsi şi ne dădu de ştire printr-un uşor fluierat, iar blocul de stâncă de formă cubică ce se afla în faţa noastră se dădu la o parte. A trebuit să intrăm prin deschizătură târâş, dar oricum era o ieşire afară din misteriosul templu. Gangul îngust pe care-i urmarăm, a început să se înalţe cam după douăzeci de metri. Prinţul Ghasna purta acum singura făclie disponibilă a cărei lumină nu risipea întunericul din jurul nostru în totalitate, întrucât perspectiva ne era blocată de camarazii care se strecurau în faţa noastră.

   Treptat, treptat gangul se înălţă atât de mult încât puteam merge în picioare, pipăind din când în când pereţii. Acum era posibil să cădem într-o capcană, întinsă de prinţul Bhotia. Ajunserăm într-o peşteră de mărime obişnuită, având o formă rotundă. Prinţul Ghasna se opri calm aşteptându-ne pe toţi să ne apropiem, apoi şopti:

   — Drumul continuă de aici mai departe. Dar noi ne aflăm în acest moment în camera şerpilor uriaşi. Pe mine şi pe fiica mea mă cunosc de, dar am lipsit multă vreme din ţara mea, aşa că ne pot ataca şi pe noi foarte uşor. Pot să încerc de fapt care e situaţia, dacă o să fluier încetişor. Pe dumneavoastră vă rog, domnilor să vă retrageţi.

   Dacă voi fi muşcat Sanja vă va conduce pe cel mai sigur drum, chiar dacă ar fi să cadă în mâna englezilor, tot este mai bine, decât să meargă la moarte sigură.

   — Şi dacă nu fluieraţi, prinţe, şerpii credeţi că vor rămâne în ascunzişul lor? întrebă Marian. Atunci eu vă propun ca să continuăm mersul avându-vă pe dumneavoastră între noi şi şerpi, iar eu voi încheia şirul.

   — Ştii prea bine că asta îmi revine, protestai eu îndată! Poate ne-am fi certat niţel dacă prinţul nu ne-ar fi şoptit agitat:

   — Înapoi domnilor, vin şerpii!

   Fără voie mă trăsei înapoi până la peretele peşterii. Prinţul Ghasna stătea singur cam la un metru în faţa noastră, ţinând făclia deasupra capului într-o nemişcare totală. Din toate părţile din gangurile mici ale pereţilor, ieşiră reptilele afară. Câţi savanţi naturalişti n-ar fi dat orice ca să poată contempla atâtea exemplare de reptile uriaşe adunate la un loc. Pentru noi spectacolul acesta era pur şi simplu prea mult. Ca la comandă se ridicară capetele târâtoare pe trunchiul lor, care era gros cât cel al prinţului.

   Mă mirai de calmul prinţului care stătea complet nemişcat, căci ştia că la cel mai mic tremur al mâinii sale era un om mort. Trebuia că indianul acesta să aibe o stăpânire de sine remarcabilă.

   Aproape de el se legănau deja capetele cu limbile lor despicate ale hidoaselor reptile. Era un spectacol de groază în care mi se părea că din clipă în clipă, va fi copleşit de atacul cobrelor.

   — Nu l-au recunoscut. Oh, o să-l muşte, gemu Sanja, şoptindu- ne deodată.

   În acelaşi timp răsunară trilurile melodioase, ale unui flaut, mereu mai aproape. Şi în deschiderea gangului apăru frumoasa dansatoare. Ea sufla într-un flaut mic, în timp ce trupurile puternice ale reptilelor se legănau în focul melodiei, apoi se adunară lunecând la pământ şi în cele din urmă dispărură în găurile lor, de unde veniseră. Dansatoarea a îngenunchiat acum şi se adresă prinţului, cuprinsă de emoţie. Prinţul încuviinţă şi după câteva cuvinte dansatoarea se ridică cu faţa radiind de bucurie, se înclină în faţa noastră de asemenea, cu braţele încrucişate şi dispăru din nou în gang.

   — Ea a fost întotdeauna de partea mea şi de ea au ascultat toţi şerpii! Acum veniţi suntem în siguranţă.

   — Încă douăzeci de minute ne trebuiră ca să ne strecurarăm prin gang, apoi ajunserăm la un zid, la care prinţul Ghasna după ce se opri o clipă ne deschise o uşiţă mascată. Când păşirăm în lumina strălucitoare a zilei, ne găseam chiar în mijlocul junglei. Zidurile din spatele nostru ne-au apărut acum ca parte a unei construcţii în ruină, pe care crescuseră muşchi, licheni, ierburi de tot felul. Cărăruia abia vizibilă ducea spre vest.

   — Trebuie să aşteptăm până la lăsarea întunericului, apoi îl căutăm pe şeful poliţiei Henderson, ca să-i prezint documentele privitoare la familia mea, ne propuse prinţul.

   — Eu mă întorc la Calcutta, n-aş prea vrea să fiu văzut în oraş, replică căpitanul.

   — Da căpitane, aveţi dreptate. Vă mulţumesc încă odată c-aţi răspuns atât de prompt rugăminţii mele, prin intermediul servitorilor mei. Rămâneţi la Calcutta şi în decurs de câteva zile voi fi şi eu acolo pentru a vă mulţumi aşa cum trebuie, dumneavoastră şi fiului dumneavoastră.

   — Domnule căpitan, doar nu vreţi să plecaţi acum?

   — Fireşte, răspunse Farrow puţin mirat, dar cu ce v-aş putea eu fi de folos între timp, domnule Marian?

   — Voiam să vă rog să ne povestiţi câteva din aventurile pe care le-aţi trăit.

   — Atunci trebuie să vă adresaţi lui Petre, zise căpitanul. De când este fiul meu la mine, am trăit multe aventuri periculoase şi ciudate.

   — Mai întâi să căutăm un loc mai ferit, decât acesta unde ne aflăm acum, unde vom găsi fructe şi apă proaspătă propuse prinţul. Ne conduse prin jungla deasă până la un luminiş în apropierea unui izvor cu un susur vesel. Banane coapte atârnau pe crengi. Mai întâi ne desfătarăm după pofta inimii, cu apă şi fructe, după complicatele întâmplări trăite. Apoi ne făcurăm comozi în timp ce Petre începu să povestească aventurile trăite alături de căpitanul Farrow.

   Aventurile erau atât de interesante încât mă grăbii să-mi iau notiţe; şi toate acestea începuseră cam de un an şi jumătate, de când fiul căpitanului ajunse pe submarinul tatălui său. George împlinise de curând nouăsprezece ani şi jumătate, dar arăta mai tânăr. Până la lăsarea întunericului Petre ne delectă cu povestirile sale. Apoi ne luarăm de la căpitanul Farrow, Petre, doctor şi de la fiul căpitanului un călduros rămas bun şi cu promisiunea să ne mai revedem. Înainte de despărţire am cerut consimţământul lui George de a publica aventurile sale şi astfel de ocazii s-au ivit fireşte. Şeful poliţiei Henderson se miră peste măsură, când ne văzu că am apărut împreună cu mult căutatul prinţ Ghasna, dar făcu o mină foarte întunecată când îşi aminti că îl înştiinţase căpitanul englez că ne-a văzut cu unul din oamenii căpitanului Farrow. Dar după ce examină documentele pe care i le-a dat prinţul Ghasna se lumină la faţă căci prinţul îi adusese dovezile necesare, care arătau în mod clar trădarea vărului său faţă de coroana britanică.

   — Domni mei, căpitanul l-a luat pe Maha al Dumneavoastră ca să vă ia urma în junglă, zise ei. Cu ajutorul acestuia v-a găsi drumul pe care l-aţi parcurs prin junglă. De asemenea, a luat o mare cantitate de explozibil, inclusiv grenade de mână şi un mare număr de poliţişti. Să sperăm că se va înapoia nevătămat.

   Marian făcu o mutră gânditoare, apoi se hotărî să-i povestească toate întâmplările prin care am trecut. În timp ce Marian povestea se întoarse căpitanul. Se miră foarte mult când ne-a găsit aici, iar Maha de bucurie ne sări în braţe. După care energicul englez raportă că însoţit de ghepard a pătruns în templu, au forţat uşile secrete pe care le-au deschis cu exploziv. A urmat apoi un schimb de focuri cu servitorii prinţului Bhotia, cu prilejul căruia a fost rănit de moarte prinţul. Înaintea morţii acesta a mărturisit că prinţul Ghasna era nevinovat.

   Prinţul a fost peste măsură de bucuros că nevinovăţia sa a fost dovedită, iar mai târziu a fost repus în drepturile sale de guvernul englez. Nu a mai întrebat şeful poliţiei Henderson de căpitanul Farrow şi oamenii săi, ştiind că prinţul Ghasna va face tot posibilul să intervină pentru cel care l-a salvat în numeroase ocazii atât pe el cât şi pe fiica sa.

   Englezii nu au întreprins nici ei, pentru moment, nici o cercetare sau acţiune împotriva căpitanului Farrow, aceştia dorind să ajungă cât mai repede pe minunatul lor submarin.

   Noi n-am mai rămas mult în Gwalier. Nu după mult timp ne-am trezit amestecaţi într-o altă aventura ce va fi descrisă în volumul următor.

SFÂRŞIT

Volumul 175

CAVALCADA FANTOMELOR

   UN ZVON CIUDAT.

   CĂLĂTOREAM ÎNTR-UN VAGON de clasa întâi a trenului care avea ca ultima destinaţie Bombay. În Nathipur, se urcară doi englezi extrem de solemni şi de taciturni. De o oră de când călătoream împreună, nu scoseseră nici o vorbă, cu excepţia unui salut anemic la urcarea în tren. Poate că nu eram destui de importanţi pentru el. Oricum ei păreau să fie înalţi funcţionari de stat, pentru că la urcarea în vagon conductorul îi tratase cu o deosebită atenţie şi respect. De abia când ne apropiam de Indore, capitala micului stat Busalla, englezul mai în vârstă se adresă însoţitorului său:

   — Ei, dragă Connor, acum sunt şi eu foarte curios, dacă Harriet îşi va putea prezenta cum trebuie raportul, teamă mi-e să nu-l fi afectat clima asta blestemată.

   — Iertaţi-mă domnule, interlocutorul său Connor răspunse politicos, dar acest raport mai conţine şi un protocol adiţional pe care l-au semnat destui oameni de vază şi negustori. Trebuie să fie ceva adevărat cu aceste fantome ce au stârnit atâta vâlvă în ultima vreme. Englezul mai în vârstă, îi aruncă însoţitorului său o privire nemulţumită, înclină pe ascuns capul spre noi, după care urmă:

   — De dragă Connor, o să ne convingem noi înşine. Bineînţeles că în spatele întregii afaceri stă vreo bandă perfidă, care le joacă pasagerilor îngroziţi o întreagă reprezentaţie de teatru, ca să-şi atingă mai uşor scopurile lor. După cum menţionează raportul lui Harriet, se pare că poliţiştii indigeni nici măcar nu îndrăznesc să urmărească această cavalcadă a fantomelor.

   — Cred şi eu, de vreme ce până acum au dispărut deja cinci poliţişti englezi care s-au încumetat s-o facă, spuse Connor cu glas şoptit.

   Deşi vorbeau în şoaptă, am înţeles toată conversaţia, deoarece viaţa plină de pericole pe care o duceam ne ascuţise auzul până la limite neobişnuite. Marian se uită numai la mine şi eu îi răspunsei înclinând uşor capul. Nu era nevoie de cuvinte între noi pentru a ne înţelege. Istorisirea englezului despre o misterioasă cavalcadă a fantomelor care nelinişteşte un întreg oraş, ne stârnise interesul, gândindu-ne la noile aventuri pe care le puteam întâmpina cu această ocazie.

   Englezul cel tânăr surprinse însă gesturile noastre, ne privi măsurându-ne din cap până în picioare şi deodată tresări când privirea-i se opri pe vechiul brâu de argint ai lui Marian. Mai

aruncă o privire inchizitorială asupra noastră, după care îi şopti ceva cu însufleţire însoţitorului său. Dar de data aceasta, vorbi atât de încet încât nu am putut auzi mai nimic. Englezul vârstnic făcu o figură uluită, ne examină din nou minuţios şi el după care dădu din cap şi în cele din urmă se adresă lui Marian, extrem de politicos:

   — Scuzaţi-mă, n-am cumva onoarea să stau de vorbă cu domnul Farrow? Numele meu este James Barrington şi sunt guvernatorul oraşului Indore.

   — Îmi face plăcere să vă cunosc, Sir. Numele meu este în adevăr Marian Farrow, iar acesta este prietenul meu Robert Bertram.

   — Sir Barrington sări de îndată în picioare şi ne strânse mâinile cu bucurie, apoi ne prezentă pe adjunctul său, colonelul Me. Connor spunându-ne:

   — Domnilor, aveţi cumva timp liber la dispoziţie, sau sunteţi ocupaţi, pentru moment, cu afaceri?

   — Putem spune că deocamdată nu suntem angajaţi în nimic ce ne-ar putea reţine, ba mai mult, am avea dorinţa de a ne ocupa puţin de această bandă de fantome, care înspăimântă întregul oraş Indore.

   — Atunci aţi auzit conversaţia noastră şi pot să-mi economisesc rugămintea ce aveam şi pe care voiam să o fac, să participaţi la elucidarea misteriosului caz. Aţi fi deci de acord să coborâţi aici în Indore?

   — Da, bineînţeles, cu multă plăcere domnule Barrington. Tot ce este misterios, mai cu seamă când sunt şi primejdii pe aproape, ne stârneşte mereu interesul. Dar nu aţi vrea să ne împărtăşiţi mai îndeaproape cum stau lucrurile de fapt?

   — Se înţelege, domnule Farrow, spuse guvernatorul zelos. Dragă Connor, te rog să prezinţi un rezumat al referatului şefului poliţiei din Indore, John Harriet. De câteva săptămâni noi călătorim jumătate în concediu, jumătate în misiune secretă. În Nasrahart ne-a ajuns din urmă acest raporta lui Harriet. Te rog dragă Connor. Dă-i drumul.

   Acesta îşi scoase mai întâi din buzunar două coli mari de hârtie scrise, după care începu:

   — Aici sunt, în raportul lui Harriet, mai înainte de toate, câteva probleme fără importanţă, care nu au nici o legătură cu cazul nostru. După care el citi textul:

   „De cinci săptămâni, după plecarea Dumneavoastră, s-a răspândit un zvon printre locuitorii oraşului, că o cavalcadă de fantome apare de trei ori pe zi în partea de sud a oraşului.

Această cavalcadă apare de undeva, dintr-o regiune abruptă şi pustie, numită Defileul Morţii, evitată cu grijă de localnici, deoarece se crede că acolo sus sălăşluiesc duhurile rele. Numele, sau mai bine, renumele-i provine de la aceea că acolo au fost găsiţi ocazional călători sau numai curioşi morţiş fără a se putea constata o rană oarecare. Dimineaţa, la prânz şi seara se pare că o cavalcadă părăseşte defileul ca să străbată în galop câmpiile plate dintre munţii Vindhna.

   Întrucât zvonul a luat proporţii, au întreprins cercetări în regiune şi mai mulţi europeni. Toţi confirmă misterioasa apariţie a unei cavalcade de fantome care apare brusc din defileu. Unii au încercat să tragă în aceasta dar gloanţele nu au avut nici un efect asupra acesteia, ba mai mult, unul dintre călăreţii din coloană s-ar fi întors asupra trăgătorului îngrozit, ca să apară sub forma unui cap de mort. Sir, vă relatez numai ceea ce au adeverit domnii, menţionaţi mai jos, prin semnăturile lor şi care se potriveşte cu zvonurile răspândite printre localnici. Poliţiştii indieni refuză cu îndârjire să cerceteze cazul mai îndeaproape, dar cinci poliţişti de ai mei, au întreprins, fără cunoştinţa mea, o misiune de recunoaştere. Este vorba despre Frank, Gibson, Stone, Hunter şi Wargrame care au dispărut fără urme. Am făcut cercetări cu mare grijă în jurul acestui Defileu ai Morţii dar a trebuit să facem repede cale întoarsă, după ce câţiva din oamenii mei au leşinat, după ce am pătruns în defileu cam cincizeci de picioare. Se pare că pe terenul acestui defileu nu rezistă nici un om.

   Eu însumi am văzut în ultima săptămână de trei ori acest marş al fantomelor, l-am văzut şi pe călăreţi, dar ultimii când s-au întors mi-au arătat doar chipurile rânjind ale unor capete de mort.

   Se înţelege de la sine că depun tot efortul ca până la întoarcerea dumneavoastră să lămuresc întreaga chestiune. Consider necesar să fac acum acest raport, deoarece ar fi posibil ca duşmani ascunşi ai guvernului englez să însceneze întreaga afacere servind unui scop subversiv!"

   — Aşa sună raportul lui John Harriet, iar aici stau ca dovadă documentele care atestă mărturiile unor însemnaţi negustori şi chiar funcţionari de stat, din regiune. Aşadar, este o afacere ciudată şi trebuie să o recunoaşteţi şi dumneavoastră, Connor împături documentul în două, îl puse în buzunar, după care ne privi cercetător.

   — Cu siguranţă că este vorba de o chestiune foarte ciudată cu zvonurile răspândite printre localnici şi nu lipsită de pericole aşa cum arată dispariţia celor cinci poliţişti englezi, spuse Marian. Şi- mi place să cred că este vorba de poliţişti foarte destoinici.

   — Într-adevăr, erau printre cei mai destoinici şi credincioşi din oamenii noştri, întări deîndată guvernatorul. Ei au pus întotdeauna interesele Angliei înaintea propriilor vieţi, cum se poate vedea din faptul că, în ciuda pericolelor, au încercat să lămurească problema fantomelor.

   — Pe moment nu ştiu ce să spun, înainte de a cerceta noi defileul şi de a-i vedea pe aceşti călăreţi fantomă. Poate că domnul Harriet să aibe dreptate cu presupunerea că în spatele întregii afaceri pot sta duşmanii stăpânirii engleze în India.

   — Vedeţi dumneavoastră, domnilor. Eu găsesc că această afirmaţie că este cea mai credibilă din întregul raport, continuă guvernatorul. Revolta împotriva englezilor se amplifică de pe o zi pe alta şi este foarte posibil ca duşmanii noştri să uzeze de acest şiretlic şi încetul cu încetul să aducă întreaga regiune la revoltă. Dacă indienii ajung să creadă în demonii răului, atunci ei pot fi împinşi în fanatismul lor, la împotrivirea pe faţă, până la moarte, contra Angliei. Poate va curge din nou sânge ca pe vremea lui Nana Sahib şi acest lucru trebuie să-l împiedecăm cu orice preţ.

   — Ne vom da toată silinţa să împiedecăm o astfel de grozăvie, dar mai avem nevoie de documente, prin care autorităţile statului să ne sprijine în tot ceea ce vom întreprinde, inclusiv poliţişti, propuse Marian.

   — Asta este de la sine înţeles. Veţi primi o împuternicire, care vă va oferi puteri depline, veţi avea dreptul de a pătrunde la ori ce oră din zi sau noapte în palatul Holkar, răspunse Barrington.

   Îmi trecu abia acum prin minte, după ce guvernatorul menţionase numele palatului, că însuşi Indore se mai numea şi Statul Holkarului. Prinţii înscăunaţi de englezi primeau ei înşişi titlul de Holkar.

   — Actualul stăpânitor se numeşte şi el Holkar Rima şi este un om foarte mândru, dar cred că o veţi scoate dumneavoastră la capăt şi cu el. Aşa, acum intrăm în gara oraşului Indore de aceea vă propun să fiţi oaspeţii mei. Dar Pongo al dumneavoastră se găseşte de asemenea în tren?

   — Da, el împarte împreună cu Maha un compartiment în celălalt capăt al trenului, invitaţia dumneavoastră o primim fireşte cu plăcere, dar pe viitor va trebui să ne găsim o altă reşedinţă. Sunt foarte curios ce ne va aduce acest „marş al fantomelor" sau cum s-o fi numind.

   Marian râse, dar nu bănuiam nici pe departe că acest Marş al fantomelor ne va vârî întruna din cele mai ciudate şi periculoase aventuri. Când ne-am dat seama de acest lucru a trebuit să luptăm din toate puterile pentru a o scoate la capăt.

   Acum însă am părăsit râzând şi nepăsători trenul. Alergarăm spre celălalt capăt al trenului să-l luăm pe Pongo şi pe Maha. Bineînţeles, apariţia uriaşului negru şi a ghepardului stârni un mare interes şi m-am simţit mai liniştit numai după ce luă loc alături de noi în automobilul deschis al guvernatorului, care aştepta la gară. Ghepardul se lipi drăgăstos de Pongo şi privea numai panorama străzii de pe partea laterală a automobilului. Timp de mulţi ani Indore era considerat unul dintre cele mai murdare oraşe de reşedinţă şi capitală, dar acum am fost plăcut surprinşi când văzurăm străzile largi, curate pe care alerga cu viteză automobilul nostru.

   Palatul guvernatorului era construit într-un stil arhaic dar impunător. Noi primirăm trei camere alăturate la parter, a căror ferestre se deschideau într-un minunat parc ce se întindea până departe. Marian ceruse camerele de la parter în mod intenţionat pentru a putea părăsi palatul neobservaţi, oricând şi la orice oră din zi şi din noapte.

   — Mai este puţin până la amiază, nu doriţi să vă culcaţi până ce trec orele acestea de arşiţă, ne propuse Sir Barrington după ce ne conduse la camerele noastre.

   — Deloc. Aş prefera mai degrabă să vizitez defileul cu pricina iar la amiază apar călăreţii, aşa că poate avem norocul să-i vedem chiar astăzi. Cum ajungem mai repede acolo? întrebase Marian.

   — Trebuie să luaţi un automobil până la marginea de sud a oraşului, având drept obiectiv iniţial Parcul Vindhna. După ce l-aţi străbătut, la circa un kilometru şi jumătate daţi de o câmpie întinsă care o ţine aşa până la munţii Vindhna. Cam la trei mile depărtarea de parc începe defileul. ÎI veţi recunoaşte cu uşurinţă după imensele blocuri de stâncă care zac pretutindeni începând de la marginea lui. Vreţi să mergeţi singuri sau să vă dau patrula de poliţie să vă însoţească?

   — Mai bine neînsoţiţi, preferăm să nu atragem atenţia! spuse Marian prompt. Mi-e şi aşa destul de neplăcut că apariţia lui Pongo şi a lui Maha au stârnit atâţia curioşi. Să sperăm că nu au fost printre ei şi spioni ai bandei, care a înscenat reprezentaţia cu călăreţii fantome. Altfel îşi vor da seama că ne interesăm de ei şi- şi vor lua măsuri de apărare.

   — Aveţi perfectă dreptate. Ar fi trebuit să ne gândim încă de la început la asta şi am fi luat măsuri să intraţi neobservaţi în oraş, replică la rândul său guvernatorul.

   — Acum este prea târziu şi nu se mai poate schimba nimic... Eu trebuia să fiu prevăzător având în vedere experienţa noastră, căpătată în numeroasele aventuri, dar cum am spus nu se mai poate schimba nimic, în această privinţă. Dar să pornim să nu se facă prea târziu.

   Am părăsit repede palatul de reşedinţă a guvernatorului, dar nu luarăm şi ghepardul cu noi. Aici pe străzile oraşului ar fi atras atenţia nu numai localnicilor ci şi spionilor. Luarăm un taxi care ne duse până la marginea de sud a oraşului. Hoinărirăm prin minunatul parc Vindhna şi eu cei puţin uitai pentru o clipă că ne găseam aici cu un scop, atât de mult m-au atras frumuseţile botanice a acestei perle a oraşului Indore. Marian mă deşteptă din reverie şoptindu-mi:

   — Se pare că avem o coadă. Nu te întoarce Robert, am impresia că un indian ne urmăreşte de când am plecat de la palatul guvernatorului. A luat şi el un taxi şi ne-a urmărit, acum este din nou în urma noastră. Să sperăm că în curând vom face cunoştinţă cu creatorii noştri de fantome. Trebuie să ne prefacem că nu am băgat de seamă, la priveşte puţin tamarinul acesta maiestuos, nu crezi că este un exemplar unic?

   Şi Marian arătă spre un copac uriaş cu o coroană bogată, dar mie îmi pierise gustul pentru frumuseţile turistice ale parcului, de cum Marian îmi adusese aminte de călăreţii fantomă.

   Această urmărire însemna primejdie, pentru că din păcate aventurile noastre au devenit cunoscute în toată India prin intermediul ziarelor. Dacă, într-adevăr, la gară am fost spionaţi de bandă, atunci fără îndoială am fost recunoscuţi. Pe de altă parte Marian a avut dreptate când a afirmat că membrii bandei, vor lua ei iniţiativa, cunoscând cauza pentru care am venit aici în oraş Nici nu trebuia să ne dăm osteneala să-i căutăm, pentru că oricum bandiţii ne vor rezerva o primire presărată cu multe pericole pentru noi, dar oricum cu aceasta noi eram obişnuiţi.

   Fără a mări pasul, mergând agale şi discutând, atinserăm în cele din urmă partea sudică a oraşului. Aspectul terenului a început să se schimbe, năpădindu-l tufişurile dese, iar printre acestea ducea o cărăruie îngustă drept înainte. După zona tufişurilor urma o câmpie care ducea spre defileul a cărui însemnătate a crescut odată cu apariţia fantomelor. Cărarea noastră îngustă fiind străjuită de-o parte şi de alta de tufişuri dese mergea drept înainte, după care făcea un cot. După ce am trecut de cotitură Mariam mă înghionti.

   — Repede aici după tufişuri. Cred că indianul ne-a pierdut din vedere. Hai grăbeşte-te. Ne-am ascuns la repezeală după două tufişuri înalte de Hibiscus, ştergând urmele lăsate pentru ca indianul să nu poată ghici intenţiile noastre.

   După ce am trecut de zona tufişurilor, ne-am aflat în faţa văii întinse. Departe înspre sud se zăreau contururile dinţate ale munţilor Vindhna. Distanţa până la munţi părea să fie vreo patru mile, aşa încât defileul trebuia să fie chiar în mijlocul văii.

   — Propun să mergem puţin spre stânga după care să mergem direct spre defileu. Dar trebuie întâi să ne convingem dacă indianul a trecut de zona tufişurilor şi dacă ne mai urmăreşte. Am parcurs repede vreo cincizeci de picioare spre stânga, aproape lipiţi de tufişuri după care ne-am oprit ca să vedem ce se întâmplă cu indianul. Indianul nu se mai arătă aşa că Marian ridicând din umeri zise:

   — Să ne reluăm mersul normal către defileu.

   Drumul nu era de fel uşor. Soarele ardea nemilos, câmpia aridă, stâncoasă şi bucăţile de stâncă reflectau lumina strălucitoare a soarelui, încât ne dureau ochii din această cauză.

   Din când în când Marian se întorcea privind în spate zicând cu satisfacţie:

   — Da! A rămas acolo între tufişuri, l-am văzut cu totul întâmplător. Deocamdată nu ne poate face nimic, aşa că putem continua drumul nostru.

   — Haide! Să ne grăbim puţin poate avem norocul să vedem cavalcada călăreţilor noştri.

   Ne-am apropiat puţin de defileu, pieziş venind dinspre stânga, deoarece când am părăsit parcul am mers puţin spre est. Eram la o distanţă de cinci sute de metri de defileu, care avea o lungime de circa trei sute de metri şi o lăţime de aproximativ treizeci de metri, când Marian îmi zise:

   — Nu, mai bine nu mergem direct spre defileu, ci să mergem puţin spre sud, până depăşim marginea sudică, după care mergem spre vest, e mai bine aşa.

   Tocmai m-am bucurat că goana prin căldura aceasta mare a încetat, când Marian a luat-o repede la picior. Bineînţeles că, cu toată goana noastră, nu am pierdut din vedere defileul, dar nimic nu se arăta acolo. În sfârşit, eram la o depărtarea potrivită, pentru a putea coti spre vest, de unde puteam zări capătul defileului.

   — Păcat. Mi se pare că am ajuns prea târziu spuse Marian, după ce ne-am oprit puţin, pentru a ne odihni. Ne-am aflat cam la douăzeci de metri de defileu, când deodată am auzit un galop înăbuşit. Nori de praf s-au ridicat din trecătoare care au trecut şi peste capetele noastre. Apoi, urmând, o ceată de călăreţi pe nişte cai foarte puternici. Călăreţii erau îmbrăcaţi în veşminte largi indiene şi turbane colorate alb şi verde, având capetele aplecate lateral astfel că nu le-am putut vedea faţa. Atunci când ultimul din cei paisprezece călăreţi părăsi defileul, ridică brusc capul şi se uită spre noi. Am tresărit puternic căci recunoscui clar capul de mort rânjind, despre care spuseseră toţi călătorii.

   Îmi puteam uşor închipui, ce influenţă putea avea asupra indienilor care sunt plini de prejudecăţi un astfel de spectacol. O împuşcătură răsună chiar lângă mine. Marian, îşi scoase repede pistolul şi trase asupra ultimului călăreţ. Eram sigur că la o astfel de depărtare Marian nu putea greşi ţinta şi totuşi glonţul lui Marian păru să nu fi avut nici un efect asupra Călăreţului. Capul de mort ne-a privit câteva clipe, după care s-a întors şi şi-a luat locul alături de ceilalţi călăreţi, iar după puţin timp, întreaga ceată de călăreţi a dispărut într-un nor de praf. Aparent dispăruseră printre stâncile care continuau urcuşul în ţinutul munţilor Vindhna.

   Nu ştiam ce să mai spunem. Într-adevăr a fost un spectacol pe cinste.

   — Mă întreb de ce şi-au ales acest defileu, membrii bandei zise Marian. Trebuie cu orice preţ să lămurim această problemă.

   II.

   O CERCETARE PERICULOASĂ.

   — MARIANE, MIE ÎMI SCAPĂ, dar ceea ce am văzut este atât de straniu, încât îţi dă fiori. Îmi pot imagina uşor cum şi oamenilor celor mai tari li se inoculează groaza în acest fel.

   — Fireşte, a fost de acord Marian şi efectul sporeşte prin aceea că totul se petrece la lumina zilei. Noaptea dispoziţia omului spre superstiţie şi chiar apariţia misterioasă a unor fantome s-ar fi încadrat într-un tipar mai mult sau mai puţin obişnuit la lumina lunii, decât acum la lumina soarelui.

   Dacă locuitorii oraşului l-ar fi cunoscut pe Gothe, atunci ar fi fost de acord cu Faust:

„Ceea ce-i misterios la lumina zilei

Nu mai risipeşte noaptea niciodată..."

   În aceste împrejurări nu le mai rămâne localnicilor decât să creadă că o ceată de demoni îşi face mendrele prin preajmă. În timp ce mai privea spre munţi Marian păstra tăcerea. Ştiam că se gândeşte cum am putea da de urma misterioşilor călăreţi. În cele din urmă spuse:

   — Întregul şiretlic ar putea consta în existenta unui loc de intrare secret în defileu, astfel încât la reîntoarcere ei să nu mai poată fi văzuţi. În raportul şefului poliţiei Harriet, se menţiona că numai de trei ori pe zi pot fi văzuţi, aceşti călăreţi şi că părăsesc în grup defileul. Dar nimeni nu a spus că i-ar fi văzut că se reîntorc.

   — Dar Marian, da cum îţi închipui tu că ar exista pe acest platou stâncos o intrare secretă în defileu? întrebai eu uimit. Părerea mea e că aşa ceva-i imposibil. Şi dacă există într-adevăr aşa ceva, atunci ar face degeaba pe fantomele, căci le-ar periclita afacerile.

   — Poate că ai şi tu dreptate, dar în acest caz nu mai văd nici o altă explicaţie. Să mergem din nou în defileu. Este periculos ţinând cont de raportul lui Harriet, că au fost găsiţi morţi pe lângă călăreţii bogaţi şi simpli gură cască. Tot Harriet susţine că a fost forţat să se întoarcă cu trupa lui de poliţişti indieni. Să nu uităm nici dispariţia celor cinci poliţişti englezi, care voiau să lămurească cazul, pe cont propriu.

   — Da avem perspective frumoase, zisei eu făcând haz de necaz, dar nu ne rămâne altceva de făcut decât să pătrundem în defileu. Propun să alegem drumul pe care au venit călăreţii.

   — Mai bine să mergem puţin spre nord, ca după aceea, din faţă, să avem o perspectivă mai bună a defileului. Acum îmi trece prin cap o idee. Cred că aş putea lămuri problema defileului. Cred că există o explicaţie naturală în moartea diferiţilor călători de la care defileul îşi trage numele de Defileul Morţii şi cu asta banda omoară doi iepuri dintr-o dată.

   — Ce tot vorbeşti tu acolo? mă mirai eu. Vrei să spui că ai găsit cheia problemei? Dar Mariane, nu-ţi dai seama că autorităţile nu au putut lămuri misterul acesta în cinci luni, iar tu pretinzi să-l fi lămurit în câteva minute?

   — Secretul mişcărilor fantomelor nu-l cunosc, fireşte, dragă Robert, mă calmă prietenul meu, dar poate aş putea explica moartea şi chiar leşinul oamenilor lui Harriet, atunci când au încercat să pătrundă în defileu.

   — Eşti de părere că acestora li s-a întins o capcană şireată?

   — Nu acest lucru vreau să spun, dar hai să vedem dacă am dreptate, e o presupunere de-a mea.

   Marian mă conduse o bucată de drum spre nord, în direcţia parcului Vindhna, după care cotirăm spre vest perpendicular pe defileu. Am parcurs repede cei douăzeci de metri care ne mai despărţeau de defileu şi iată-ne la marginea misterioasei trecători. Pereţii de stâncă cădeau aproape verticali şi erau atât de netezi, ca şi când i-ar fi şlefuit harnice mâini de artişti. Nu am mai văzut în viaţa mea asemenea pereţi netezi, de stâncă, nu se vedea nici o fisură ori cât de mică.

   — Mariane, nu ţi se pare că acest defileu pare creat mai degrabă de o mână de om decât să fie natural? spusei eu.

   — Da Robert, acest lucru l-am remarcat şi eu de prima oară, dar cred că a fost mâna prinţilor indieni din vechime care dispuneau de o mână de lucru foarte ieftină şi foarte multă. Dar în acest caz defileul ar fi fost cunoscut. Are doar o lungime de trei sute de metri şi o lăţime de treizeci de metri şi o înălţime de douăzeci de metri. În acest caz această muncă uriaşă ar fi durat zeci de ani, în cazul când ar fi fost făcută de oameni. Iar o astfel de lucrare ar fi trebuit să fie menţionată în istoria oraşului Indore.

   — Dar Mariane, popoarele asiatice ştiau să păstreze secretele. Gândeşte-te la Borobudur cel mai mare sanctuar budist din Iawa. Atunci când invazia islamică a devenit iminentă preoţii templului au impus populaţiei să-l acopere cu pământ. După care terenul a fost arat şi semănat cu orez, timp de două sute de ani s-a păstrat tăcere asupra acestui fapt până când a fost descoperit din întâmplare. Ar fi posibil să fie şi aici un astfel de sanctuar iar populaţia să păstreze tăcerea asupra acestui fapt.

   — În India nimic nu-i imposibil, dar parcă n-aş merge aşa de departe. Fireşte că tot acest teatru cu fantomele ar duce la o astfel de presupunere. Dar Robert, poate că nici nu-i gândită rău. Dar uită-te la aceşti pereţi cât de artistic sunt lustruiţi. Chiar dacă ar fi o piatră moale de ardezie, mâinile omeneşti nu ar fi fost în stare să ridice asemenea giganţi.

   — Mă gândesc şi la altceva Mariane, dacă acest defileu n-a fost odinioară un lac, iar apa să fi ros stânca.

   — La naiba Robert, te pronunţi de parcă ai fi unul dintre profeţi, râse Marian cu poftă. Dar s-ar putea să ai dreptate. Este posibil să fi avut loc o catastrofă naturală, cutremur sau altceva asemănător şi de aici i se trage numele Defileul Morţii.

   — Ne vom lămuri îndată ce atingem peretele sudic, pe unde cred că vom putea coborî mai uşor.

   — Nu este bine aşa, vreau să încerc altfel, apoi vom vedea mai departe ce va fi. Mai sunt douăzeci de metri până sus. Îmi voi sacrifica câteva coli de hârtie din caietul meu de notiţe. Răsuceşte te rog, dar foarte lungi şi care să fie de aceeaşi dimensiune. Mirat am făcut ce mi-a cerut de şi pentru moment nu mi-am putut da seama ce intenţiona să facă Marian. Am văzut cum îşi rupse foile din caietul de notiţe, le-a răsucit în formă cilindrică de o lungime de aproximativ douăzeci de centimetri. În aceste tuburi a introdus bucăţele mai lungi de hârtie după care le aprinse ia capete. Micile făclii le-a lansat să cadă în defileu. Vântul nu bătea de loc, astfel că acestea au ars liniştit. Tot mai jos coborau aceste mici făclii în jos. Am început să mă neliniştesc gândindu-mă dacă pe fundul defileului s-ar fi adunat un gaz exploziv. Mai era cam un metru şi jumătate până să ajungă la fundul prăpastiei, când flăcările au început să pălească după care s-au stins; la fund era gaz carbonic.

   — Aşa, am bănuit eu! spuse Marian mulţumit. Îţi aminteşti că în Manciuria există o trecătoare în care se întâmplă un fenomen asemănător. Acelaşi lucru se întâmplă şi aici. De aceea trecătoarea poate fi trecută numai de călăreţi, iar caii acestora trebuie să fie înalţi şi puternici iar oamenii purtau măşti de gaze confecţionate după modelul unor capete de mort.

   — Aceasta înseamnă că nu vom putea coborî în defileu?

   — Nu are nici un rost. Vom încerca să coborâm spre seară, după cavalcada călăreţilor, dar vom purta măşti de gaze.

   — Aş vrea să ştiu, numai de ce aceste incursiuni făcute de misterioşii călăreţi se fac dimineaţa, la amiază şi seara? Trebuie să fie o explicaţie, spusei eu.

   — O explicaţie ar consta în aceea că atunci se concentrează gazul carbonic, mai puternic şi în ciuda măştilor pe care le poartă trebuie să părăsească repede zona căci gazul se poate ridica mai sus, periclitând caii. Altfel nu-mi pot explica ieşirile lor periodice.

   — Explicaţia ar ţine, dar se pune întrebarea de ce nu folosesc măştile pentru cai ieşite nu de mult pe piaţă. Atunci nu ar mai fi necesară înscenarea acestui circ, cu apariţia şi dispariţia fantomelor îşi vor putea închipui că autorităţile engleze nu vor lăsa să treacă mult timp fără să lămurească cazul.

   — Aşa este, dar deocamdată nu are nici un rost să ne batem capul cu asta. Să vedem mai întâi care sunt intenţiile bandei şi apoi ne vom lămuri cu toate. Propun să ne întoarcem în oraş să facem rost de măşti de gaze, fără să dăm de bănuit cuiva, iar spre seară să ne întoarcem. Până se întunecă mai avem timp şi putem să şi dormim puţin, pentru că la noapte nu vom avea timp.

   Îmi place să cred că într-un timp atât de scurt am făcut progrese mai mari ca englezii care se ocupă de mai multe săptămâni, constatai eu cu bucurie, când păşirăm în parcul de lângă oraş. Explicaţia cu acidul carbonic nu le-a dat nici lor prin cap. Pentru că nimeni nu a trăit experienţa noastră din Manciuria, unde era o trecătoare asemănătoare şi prin analogie am ajuns la concluzia aceasta. Totuşi se putea deduce ceva din întâmplarea cu leşinul poliţiştilor când au intrat în defileu, dar raportul lui Harriet a menţionat numai incidentul fără vreo explicaţie.

   — De acord, întrucât lipsea ideea de bază. Existenţa bioxidului de carbon nu au bănuit-o, altfel le era uşor să ofere şi ei o explicaţie similară. Ia te uită, spionul nostru nu şi-a părăsit postul, uite-l cum a dispărut după arborele acele stufos. Lasă-l să-şi facă treaba, nu ar avea nici un rost să ne ocupăm de el acum, mâine vom avea tot timpul pentru el. Numai, diseară, când vom părăsi palatul guvernatorului trebuie să fim cu ochii în patru, pentru a nu fi văzuţi de spion. Mă voi gândi cum să scăpăm de urmărirea lui.

   Plimbarea prin parc a fost o adevărată încântare, în comparaţie cu ce am îndurat în câmp deschis. Fără să ne mai preocupăm de „coadă" am străbătut parcul şi am luat primul taxi, pe care-i găsirăm pe acolo, să ne ducă la palatul lui Sir Barrington. Acolo se lucra de zor, toate serviciile funcţionau din plin. Imediat ce am intrat în camerele noastre s-a ivit şi sir Barrington, ceea ce dovedea cât eram de aşteptaţi. El ne-a întrebat imediat:

   — Ei domnilor, aţi văzut ceva?

   Ne întâmpină el cu interes.

   — Da, am văzut şi noi fireşte reprezentaţia acestor „călăreţi fantomă" şi trebuie să vă mărturisesc imediat că nu poate fi vorba de stafii, altfel nu am fi auzit galopul cailor. Fantomele călăresc în tăcere. Vom cerceta astă seară în mod amănunţit defileul dar pentru aceasta avem nevoie de măşti de gaze potrivite. Oare am putea face rost de ele aici?

   — Bineînţeles domnule Farrow, poliţiştii noştri sunt înzestraţi cu măşti de gaze. Dar trebuie să mergeţi la depozit pentru a vă alege măştile potrivite, spuse guvernatorul.

   — Acest lucru aş dori să-l evit, deoarece suntem urmăriţi, spuse Marian guvernatorului, care a rămas o clipă uluit. Nu s-ar putea aduce în taină mai multe măşti de diferite mărimi pentru a ni le alege pe cele mai potrivite?

   — Cum aţi fost urmăriţi? întrebă guvernatorul indignat.. Trebuie să-l arestăm pe urmăritorul dumneavoastră imediat. Unde l-aţi lăsat?

   — Acum cred că face rondul în faţa reşedinţei dumneavoastră, dar mai bine să-l lăsăm în pace, pentru moment nu ne poate fi dăunător, întrucât îl cunoaştem. Dacă îl veţi aresta el va fi înlocuit cu alţii pe care nu-i cunoaştem şi vor fi mai greu de depistat. Să ne îngrijim ca la părăsirea de către noi a palatului să nu fim descoperiţi. Trebuie să se creadă că pe timpul nopţii vom rămâne la palat.

   — Aşadar la noapte veţi intra în defileu şi pentru acest lucru aveţi nevoie de măşti de gaze. Dar la ce vă folosesc acestea, aveţi vreo bănuială că în defileu s-ar găsi gaze otrăvitoare?

   — La nivelul solului şi puţin mai sus am descoperit că se află bioxid de carbon, în defileu. Curioşii care au pătruns în defileu trebuie să fi leşinat şi nefiind nimeni care să-i scoată afară din defileu au murit sufocaţi, în cele din urmă.

   — Pe toţi dracii, ce repede aţi ajuns la această concluzie, dar

cum de v-aţi dat seama? întrebă sir Barrington.

   Marian îi povesti ce ni s-a întâmplat în Manciuria şi-i explică şi necesitatea prezenţei cailor, precum şi de ce trebuie să poarte măşti, ca şi tot ce ştiam în legătură cu defileul. I-am spus guvernatorului că după părerea noastră numai anumite porţiuni ale defileului, sunt periculoase prin prezenţa bioxidului de carbon, iar caii trebuie îndepărtaţi în anumite perioade ale zilei, când emisia de gaze este mai mare, deci nu se poate trece fără primejdie.

   — Da, explicaţia dumneavoastră mi se pare genială. Ziarele nu au exagerat de loc descriind atât de bine aventurile, spuse cu entuziasm amfitrionul nostru.

   — Dar nu va fi primejdios să vă întoarceţi singuri în defileu deseară? Ce-ar fi să vă dau nişte însoţitori destoinici?

   — Nu, în nici un caz, îi respinse Marian propunerea. Prin aceasta am atrage numai atenţia şi am primejdui întreaga operaţie. Mai bine mergem singuri. Vreau să încerc, pentru a-mi da seama despre ce este vorba. Iar mai târziu îi putem aresta. Nu cred că-i atât de primejdios pe cât pare. Acum cred că ştiu cum îi putem duce în eroare pe spionul nostru. Nu vreţi să daţi o petrecere diseară, Sir? Omul nostru va crede că o daţi în onoarea noastră, iar noi trebuie să fim în mod obligatoriu prezenţi şi nu-i va trece prin gând că vom merge la defileu.

   — Bună idee. Fireşte că voi face în aşa fel ca să fie chemaţi cei mai de seamă funcţionari ai mei împreună cu cei mai de seamă oameni de afaceri. Motivul petrecerii va fi sărbătorirea a şaisprezece ani de când am venit în India. Bineînţeles că ziua nu se potriveşte dar asta nu trebuie să ştie nimeni. Imediat voi trimite ordonanţa să ducă invitaţiile.

   — Dar să nu menţionaţi pe invitaţie acest motiv. Pentru a evita o acţiune în forţă a bandei. Specificaţi pe invitaţie numai că este vorba de o surpriză.

   — Aşa voi face, ne asigură guvernatorul. Într-o jumătate de oră măştile vor fi aici, de aceasta mă ocup personal.

   După ce părăsi Barrington camera, Marian zise:

   — Acum să ne spălăm repede şi să ne schimbăm hainele. După ce măştile vor fi aduse putem merge la culcare. Îl voi ruga pe guvernator ca să ne trezească cu puţin timp înaintea lăsării serii şi să ne fie adusă în cameră mâncarea.

   Nu a trecut nici o jumătate de oră că ne sosi lada cu măşti având diferite mărimi, din care noi ni le-am ales pe cele care ni se potriveau. După aceasta ne-am dus la culcare. Expediţia noastră la defileu prin arşiţa câmpiei ne-a obosit atât de tare încât am căzut într-un somn adânc. Înainte cu o jumătate de oră după apusul soarelui am fost treziţi. De abia terminaserăm cu duşul că în cameră au apărut diferite feluri de mâncare. În timp ce noi am început să mâncăm şi să ne delectăm cu bunătăţile aduse, în cameră apăru guvernatorul. Aşa domnilor. Primii musafiri au început să apară. Cred că ar fi bine să vă arătaţi şi dumneavoastră puţin. Sau preferaţi să vă prezentaţi după ce vă veţi întoarce din primejdioasa misiune? Oricum mi-ar face plăcere să vă prezint musafirilor mei.

   — Aceasta depinde peste ce vom da în defileu. Poate avem norocul să aflăm repede scopul acestei bande.

   — În acest caz vă urez mult noroc, spuse Barrington cu multă căldură. Dacă vi se întâmplă ceva va trebui să plecăm în căutarea dumneavoastră. N-ar fi bine să stabilim un anumit timp, după care ar trebui să plecăm în căutarea dumneavoastră?

   — Sunt de acord. Să zicem dacă până în zori nu ne întoarcem, atunci oamenii dumneavoastră pot începe cercetările, dar să aibe asupra lor măşti de gaze. De asemenea recomand ca oamenii să fie dotaţi cu carabine care au gloanţe cu mare pătrundere; căci alte arme nu au nici un efect asupra cavalerilor mascaţi.

   — Vă gândiţi la veste antiglonţ? exclamă sir Barrington. În acest caz alte arme nu au nici un efect asupra lor.

   — Dacă s-ar fi tras în cai, poate că ar fi căzut câţiva membri în mâinile noastre. Să sperăm că nu va fi cazul să vă căutăm ci din contra, veţi reveni la timp la palat. V-aţi gândit cum să ieşiţi din palat neobservaţi şi să plecaţi în defileu?

   — Încă nu, zise Marian. Dar am totuşi o idee. Am putea primi nişte haine asemănătoare cu ale servitorilor palatului? Bineînţeles că nu va trebui nimeni să ştie, decât oameni absolut de încredere. Aceasta pentru că nu cunoaştem ce legături are banda aceasta.

   Este posibil să aibe legături cu cineva din palat. Sir Barrington ne privi câteva clipe după care spuse:

   — De fapt nu voi împărtăşi secretul nostru nici unui indian, iar hainele le va procura adjunctul meu Connor, care este un om de încredere. Îi voi spune să se grăbească sub un motiv oarecare... Acum pe mine vă rog să mă scuzaţi căci trebuie să primesc musafirii. Încă odată vă urez mult noroc şi să vă întoarceţi cât mai repede.

   — Cât priveşte întoarcerea, probabil ne va lua mai mult timp, decât bănuim noi iar expediţia nu va fi uşoară zise Marian, după ce guvernatorul părăsi încăperea. Nu vom avea noi noroc ca într- un timp aşa de scurt să lămurim misterul; după ce autorităţile se chinuie de câteva săptămâni să-l rezolve. Pe de altă parte, s-ar

putea ca şi adversarii noştri să-şi ia măsuri de apărare.

   — Eu cred că vom rezolva repede misterul. Ai lămurit destul de repede misterul defileului, aşa că de ce nu am avea un succes asemănător acum şi cu călăreţii fantomă. Eu unul nu mă îndoiesc nici o clipă de succes, îmi încurajai prietenul.

   — Nu ştiu ce să zic. Cu cât mă gândesc mai mult, cu atât mi se pare mai greu de rezolvat problema. Dar iată vine domnul colonel cu veşmintele pe care le-am cerut. Să ne îmbrăcăm repede. Amabilul Connor ne ajută să ne îmbrăcăm veşmintele, ne puserăm turbanele pe cap, după care ne privi o clipă şi zise:

   — În întuneric nu vă recunoaşte nimeni. Acum să vă deschid poarta dosnică, pentru a putea ieşi nestingheriţi. Dar cum veţi ajunge până la parcul Vindhna, căci este o distanţă destul de mare de străbătut până acolo.

   — Va trebui să-l parcurgem şi încă repede, în nici un caz nu putem lua un automobil. Dar nu face nimic, drumul îl cunoaştem, deoarece am fost acolo şi vom evita pe cât posibil arterele principale. Fiţi liniştit că vom reuşi noi. Între timp se lasă întunericul. Mai aşteptarăm puţin apoi Marian zise:

   — Aşa, acum putem pleca, domnule Connor, condu-ne te rog spre poarta secretă, de care ai amintit. Ieşirăm nevăzuţi din palat, străbăturăm imensa grădină a palatului şi ajungând la poarta pe care colonelul Connor ne-a deschis-o. Colonelul se uită afară şi nevăzând pe nimeni ne făcu semn cu mâna că putem ieşi. Nu se vedea ţipenie de om.

   — Luaţi-o pe străduţa aceasta în jos spre dreapta, unde daţi de strada principală, de-a lungul căreia aţi mers azi la amiază. Vă urez mult succes.

   — Vă mulţumim domnule Connor, spuse Marian. Străbăturăm repede parcul palatului după care, merserăm de-a lungul străduţei întunecate. Când am ajuns în strada principală, am observat cu multă satisfacţie că aceasta era luminată slab. Aceasta venea în sprijinul nostru, deoarece puteam fi văzuţi mai greu.

   O luarăm repede la pas către sud. Oricum strada era aproape pustie, aşa că era puţin probabil să ne întâlnim cu cineva. Ajunserăm în cele din urmă în parcul Vindhna, printre aleile întunecate ale arborilor mari. Marian se opri deodată şi se uită repede înapoi, Pongo şi cu mine îi urmarăm exemplu, dar nu văzurăm nici ţipenie de om.

   —  Ei, să-i dăm drumul mai departe, zise el, se pare că am reuşit să ne strecurăm neobservaţi din palat. În curând străbăturăm întregul parc şi ne-am aflat în faţa unui platou întins în mijlocul căruia se găsea Defileul Morţii.

   III.

   DEFILEUL MORŢII.

   TOCMAI CÂND ERA SĂ PĂŞIM în câmpia scăldată de razele lunii, mi s-a părut că aud lângă mine un zgomot suspect. L-am apucat de mână pe Marian şi i-am spus:

   — Atenţie, Mariane, cred că un om se află în apropierea noastră. L-ai auzit şi tu?

   — Da. Stai liniştit. Ar putea fi o santinelă care are postul aici, că doar nu ne-a urmărit nimeni. Pongo, trebuie să-l faci repede nevătămător.

   — Pongo face, zise calm uriaşul.

   El dispăru repede şi fără zgomot de lângă noi, încât nu am auzit nimic. Era de mirare căci în viaţa noastră aventuroasă am fost obişnuiţi să sesizăm cel mai mic zgomot, ceea ce ne-a salvat de la multe primejdii, dar de data aceasta nu am auzit nimic.

   Dacă a auzit cineva convorbirile noastre în şoaptă nu-mi pot da seama. Poate că spionul a avut intenţia să anunţe imediat pe conducătorul bandei. Căci după un aproape un minut se auzi în spatele nostru un strigăt înăbuşit după care un horcăit, care se stinse brusc. După câteva minute Pongo se ivi lângă noi, tot pe nesimţite după cum plecase, încât m-am speriat când a apărut lângă mine.

   — Ei Pongo, ce s-a întâmplat? întrebă Marian.

   — Indian era, acum legat bine. Masser fie liniştit.

   Puteam fi siguri de spusele lui Pongo. Dacă el spunea că este bine atunci puteam fi liniştiţi.

   Acum aveam dovada cât de şireată era această bandă, dacă şi- au pus santinele şi în parc, pe timp de noapte. Pe de altă parte au avut şi spion la gară, după cum ne vom lămuri mai târziu. Trebuie că banda era puternică şi bine organizată, aşa că nu era de mirare că le-au reuşit atât de bine acţiunile lor. Fireşte că trebuia să ne aşteptăm să găsim santinele şi în defileu, dar de acestea ne vom debarasa repede.

   — Presupun că al treilea rond al călăreţilor se execută imediat după lăsarea întunericului. Înainte! Să ne încercăm norocul, zise Marian cu o voce înceată, ieşirăm din umbra deasă a copacilor la un câmp deschis.

   Dacă ar mai fi existat vreo santinelă, în afară de cea din parc, doborâtă de Pongo, cu siguranţă ne-a văzut şi pitită cum era putea să ne împuşte foarte uşor. Din când în când m-am întors să văd dacă suntem urmăriţi dar nevăzând nimic suspect la liziera parcului am pornit repede la drum. Poate că santinela doborâtă de Pongo era singura. În curând am ajuns la defileu. Lumina vie a lunii făcea ca pereţii netezi ai trecătorii să capete reflexe de oţel şi din nou mă străbătu gândul că numai apa putea face pereţii netezi şi abrupţi.

   — Robert, cred că ai avut dreptate cu presupunerea ta că a existat odinioară un lac. Şi nu e greu de presupus că în de-a lungul vremurilor un prinţ indigen sub presiunea năvălirilor duşmane să-şi fi scufundat averile în lac. Poate că azi un urmaş îndepărtat care a ajuns în posesia unor date despre ea îşi caută în secret comoara.

   — Nu cred, Mariane, acest lucru nu e posibil. Dacă lacul dintr- un motiv oarecare s-ar fi retras, atunci s-ar fi găsit de mult comoara.

   — Dacă lucrurile ar sta aşa cum spui tu, atunci oamenii care vor comoara au tot dreptul să şi-o caute... Şi atunci de ce teatrul acesta cu fantomele? Sau poate este vorba de urmaşii celor care au ajutat la ascunderea comorilor. După părerea mea moştenitor ai presupusei comori nu poate fi decât Holkar Rima. Fireşte el ar putea fi urmaşul din familia celui victorios care şi-a forţat inamicul să fugă şi să-şi ascundă astfel comorile.

   — Pe noi toate aceste comori nu ne privesc, interesul nostru este să lămurim misterul fantomelor şi să eliberăm pe cei cinci poliţişti englezi dacă vor mai fi în viaţă.

   — Deci tragi nădejdea că mai sunt în viaţă poliţiştii, întrebai eu?

   — Da, bănuiesc, deoarece nu li s-au găsit corpurile neînsufleţite ca a celorlalţi, până acum. Presupun chiar că au fost foarte aproape de dezlegarea enigmei, dar din neprevedere au căzut în mâinile duşmanilor, adică a bandei. Poate că amatorii de comori ascunse nu vor să fie acuzaţi de omor. Ei ţin prizonieri pe poliţişti până îşi vor fi atins ţelul. Să ne punem măştile şi să coborâm. Ne găseam pe latura nordică a intrării în defileu. Cavalcada călăreţilor mai mult ca sigur că a trecut spre sud întrucât a trecut mult timp de când s-a lăsat întunericul. Marian mergea înainte. Păstram între noi o distanţă de câţiva metri, încât să ne putem ajuta unul pe celălalt la nevoie. Cum încheiam şirul mai privii odată în spate spre parcul Vindhna, înainte de a coborî în defileu. Pe partea nordică coborâşul nu era atât de abrupt. Nimic nu se zărea neliniştitor la marginea întunecată a trecătorii şi, mai împăcat cu mine însumi, îmi urmai tovarăşii. Din nou aveam dovada că aici valurile lacului au făcut o muncă miraculoasă.

   Afară, în plină câmpie era destul de rece, se simţea doar apropierea lanţului muntos Vindhna, imediat după ce apunea soarele. În defileul propriu zis căldura ucigătoare a zilei se menţinuse mai mult. Aveam impresia că descind în iad, căci la fiecare pas pe care-i făceam în jos se făcea tot mai cald. Sub măştile strânse pe figură transpiram puternic, dar evident nu puteam şterge picăturile de sudoare, ceea ce ne amplifica chinul.

   De abia ajunserăm pe fundul trecătorii că şi remarcai câtă dreptate avusese Marian cu presupunerea sa, căci din toate părţile se auzea susuratul ascuţit al emanaţiilor gazoase, care parcă izvorau din fântâni mascate în solul neted. M-am aplecat şi am ţinut mâna într-o astfel de ţâşnitură. Simţeam gazul rece care ţâşnea cu putere din porii pământului. Fără măştile noastre am fi fost cu siguranţă pierduţi. Acidul carbonic, cu efect mortal, izbucnea la intervale regulate aşa cum presupusese Marian. Doar între aceste respiraţii ale solului, din fericire regulate, vizitatorii puteau cerceta defileul.

   Se părea că în perioada când misterioşii călăreţi nu părăsesc defileul, emanaţiile de gaze sunt mai mici. Era deci de bănuit că nu aveam a ne teme pe moment să ne întâlnim cu inamicul, atâta timp cât emanaţia de gaze era în plină forţă. Mai ales că nu cred că au măşti de gaze atât de bune, ca ale noastre. În timp ce înaintam cu băgare de seama în defileu, eram însoţiţi continuu de şuieratul gazului carbonic care se auzea din ce în ce mai slab. Şi aici solul era perfect neted şi nu se mai zăreau fisurile de unde gazul ţâşnea, când Marian aprinse un chibrit, acesta continuă să ardă cu o flacără constantă.

   Marian îşi scoase masca de pe faţă iar noi li urmarăm exemplu. Era o adevărată desfătare să-ţi poţi şterge faţa şi să respiri aer proaspăt în voie.

   Lucrul de neînţeles era că mascaţii părăsesc defileul cu mască deşi existau locuri unde nu se găseşte gaz şi nu era nici un pericol. Să nu fi făcut ei cercetări atât de departe? Nu ar fi exclus acest lucru.

   — Acum că suntem aici poate găsim noi presupusa comoară, mă pronunţai eu, cu satisfacţie.

   — Putem să ne gândim şi la acest lucru, dar să fim foarte atenţi. Nu este exclus să mai fie santinele. În afară de asta propun să ne luăm din nou măştile de gaze, dacă ne deplasăm, întrucât sar putea să dăm brusc de o emisiune de gaze. Am putea leşina dintr-o data fără să avem răgaz să ne mai punem, masca de gaze:

   Îi urmai îndemnul cu mult regret, căci era plăcut fără mască dar din păcate prietenul meu avea dreptate, ne găseam pe un teren duşman şi ce este bine, nu este rău. Mai merserăm aproximativ douăzeci de metri când pe partea stângă a peretelui descoperirăm o deschizătură foarte aproape de sol. Era destul de mare încât să permită intrarea unui om de talie medie. Marian se aplecă s-o examineze. În jurul nostru nu se mai auzea şuieratul gazului toxic.

   Mai păstrarăm măştile pe faţă întrucât nu ne puteam permite a intra în tunelul descoperit de noi, deoarece nu ştiam dacă mai sunt sau nu gaze în tunel. De abia am intrat în tunel, după Marian şi Pongo, că am şi auzit şuieratul gazului care ieşea. Marian se găsea în faţa mea cam cu cincisprezece picioare. Pongo aproape că acoperea toată înălţimea şi lăţimea tunelului, cu statura lui uriaşă. Până şi lumina lămpii lui Marian o vedeam la intervale diferite. Îmi aprinsei şi eu lampa de buzunar şi descoperii că atât pereţii cât şi solul tunelului erau pline de găuri prin care ţâşnea gazul ucigător. Aici gazul parcă ţâşnea cu toată forţa, după cum ne-am dat seama după zgomotul pe care-i făcea, de parcă s-ar fi declanşat aburul din sute de oale puse la fiert. Fără măşti ar fi fost imposibil să cercetăm tunelul deşi urme de paşi erau întipărite destul de vizibil în solul prăfos al gangului pe care-i străbăteam. Însemna că misterioşii locuitori ai defileului l-au cercetat când emanaţiile încetau, iar când reîncepea emanaţia de gaze, ieşeau din tunel în modul în care i-am văzut şi noi. Eram curios să văd ce vom mai descoperi. În cazul când era o comoară aici, aceştia au avut tot timpul să o descopere.

   Mă aşteptam să dăm de o grotă unde să fie ascunzătoarea tezaurului. Desigur că şi acesta, între timp, a fost descoperit, dar misterioşii căutători sperau că a mai rămas încă de descoperit o parte. Dar cum au ajuns ei în defileu neobservaţi? Iată o nouă enigmă nu uşor de dezlegat.

   Doar au fost văzuţi atât de des, în grup când părăseau defileul ca să dispară în regiunea munţilor Vindhna. Ar fi trebuit să fie văzuţi odată cel puţin şi la această intrare. Eram atât de adâncit în gânduri încât m-am ciocnit de Pongo care s-a oprit brusc. Gangul s-a lărgit deodată şi ne-am găsit într-un fel de grotă, aşa cum mi-am închipuit. Dar grota era goală şi nici urmă de comoară!

   Peste tot erau urme întipărite în sol. Să fi descoperit tezaurul? Solul prezenta numeroase fisuri prin care ieşea gazul carbonic cu putere împins de o presiune uriaşă. Deci descoperisem de ce vizitatorii noştri, sau căutători de comori intrau cu regularitate în defileu. Presupunerea noastră părea să se adeverească, altfel cei paisprezece călăreţi de ce s-ar fi expus acestor osteneli. Acum trebuia să descoperim drumul secret prin care reuşeau să se întoarcă nevăzuţi în defileu. Trebuia să existe ceva neobişnuit aici, altfel cum ar fi reuşit de atâtea ori să se facă invizibili.

   Marian mătură cu lumina lanternei de mai multe ori pereţii şi solul grotei dar nu găsi nimic neobişnuit. S-ar putea ca într-o grotă atât de adâncă şi plină de gaze să fie ascunse tot felul de capcane, trape sau uşi secrete care dau în depozitul de comori. Nu puteam descoperi nimic şi în cele din urmă Marian îmi făcu semn să ne întoarcem. Nu mai aveam ce căuta aici şi următorul nostru obiectiv era să descoperim ascunzătoarea bandiţilor. Acolo speram să-i găsim şi pe cei cinci englezi dispăruţi.

   Eram pe punctul de a ne întoarce spre intrarea în tunel, când am auzit o bubuitură în masivul stâncos. Fâsâitul gazelor toxice se auzea atât de tare încât se părea că o mână nevăzută a dat drumul unui ventil imens al unui cazan aflat sub presiune.

   Aproape instinctiv ne-am năpustit spre uşa de intrare în tunel, dar de acum era prea târziu. Cu un bubuit puternic tavanul tunelului s-a prăbuşit, atât de aproape de mine încât am simţit curentul făcut de bucăţile mari de stâncă care se prăbuşeau, îngrozit am făcut câţiva paşi înapoi şi m-am lovit de Marian, care alerga în salturi. M-am apropiat cu greu de el şi i-am spus:

   — Ce se întâmplă?

   El îşi ţinea lampa în aşa fel încât întreaga faţă îi era luminată. Ochii săi din spatele măştii clipiră şi arătă spre bucăţile de stâncă căzute din tavan. Asta însemna că trebuia să le îndepărtăm cât se putea de repede din calea noastră, pentru a putea ieşi din grotă. Ca un nebun Pongo s-a aruncat asupra blocurilor de piatră căzute. Lămpile noastre de buzunar îl luminau din plin, în timp ce ca un uriaş din poveste sau ca un Hercule negru, cu mâinile lui mari prindea blocurile mari de stâncă şi le rostogolea în spatele său. Lucram cu schimbul. Eu şi Marian îndepărtam stâncile cele mai accesibile spre partea stângă a tunelului. Ele trebuiau aranjate cu mare grijă, pentru a face suficient loc ca să putem ieşi.

   Munca lui Pongo era plină de pericole, căci zguduiturile pe care le provoca, putea duce la alte prăbuşiri. Dacă s-ar fi produs o nouă prăbuşire a tavanului atunci Pongo era cu desăvârşire pierdut. Dintr-o dată, Pongo care tocmai trăgea o stâncă mare, a sărit înapoi. În avântul său ne lovi cu atâta putere încât ne trânti la pământ, în timp ce se auzi o nouă bubuitură în tunel. Când ne revenirăm şi am îndreptat razele de lumină spre singura noastră cale de ieşire, am văzut un bloc uriaş de câteva sute de kilograme căzut de sus. Pongo observase primejdia în ultima clipă. Mişcările sale au fost atât de repezi iar saltul atât de natural încât l-am asemuit cu un tigru. Doar aceste feline mari au atâta îndemânare încât nu au pereche. Bucuria noastră că Pongo a reuşit să scape din acest pericol a fost mare. Dar şi speranţele noastre de a ieşi vii din această grotă s-au redus la minimum.

   Dar Pongo nu şi-a pierdut cumpătul, sări din nou în picioare, se îndreptă spre blocul de stâncă care era să-l omoare şi-l cuprinse cu braţele sale. Acum însă trebuia să-şi întrebuinţeze toată forţa sa uriaşă pentru a reuşi să înlăture blocul mare de stâncă căzut. Din păcate noi nu-l puteam ajuta din cauza tunelului care era îngust Dar uriaşul nostru a reuşii singur să înlăture bucata de stâncă. Pongo reuşi să-l răstoarne şi acum puteam şi noi să-l ajutăm la deplasarea bucăţii de stâncă spre peretele din stânga. Pongo intră din nou în tunel. Plafonul tunelului era acum cu mult mai jos ca înainte, aceasta din cauza deplasării lui. Din fericire alte alunecări nu s-au mai produs, iar zelul lui Pongo era mai mare. De abia puteam ţine pasul cu el la lucru, la îndepărtatul stâncilor căzute ce blocau drumul spre ieşire.

   În sfârşit Pongo se întoarse şi ne-a făcut semn cu mâna, după care se strecură cu greutate prin deschizătura pe care şi-a făcut-o spre ieşire. Niciodată nu am ieşit mai repede dintr-o deschizătură ca acum, deoarece putea începe să cadă din nou tavanul şi de această dată ar fi fost fatal pentru noi. De cealaltă parte a blocurilor prăbuşite din tunel, înfăţişarea lui a rămas neschimbată şi părăsirăm cât am putut mai repede tunelul, spre a ieşi la aer curat. Când am ajuns afară din tunel, razele blânde ale lunii ne-au învelit, iar nouă nu ne venea să credem că am scăpat din grotă. După ce ieşirăm afară după câteva clipe de relaxare am început să examinăm cu atenţie întinderea din faţă. La început îmi încordai auzul, dar nu am auzit decât melodia agasantă a fâsâitului de gaze în urma mea, după care cercetai cu grijă partea de sus a trecătorii înălţându-mi cât puteam capul!

   Nimic nu se mişca ca să ne facă bănuitori. Nici în jurul nostru, nici deasupra trecătorii. Aşa încât am păşit liniştit afară, iar camarazii mei mă urmară curând. Marian rămase câteva secunde în apropierea intrării tunelului pe care o cercetă cu multă atenţie. Apoi cercetă ciudatul defileu mergând spre sud. Astfel ajunserăm la o porţiune de drum unde nu se mai simţea emanaţia de gaze. Cu ajutorul brichetei sale Marian aprinse o bucată de hârtie care arse normal, după care scoaserăm măştile.

   — Minunată realizare a naturii, spuse Marian. Aici s-ar putea vorbi mai degrabă de emanaţii de gaze fantomă.

   — Misterioşii noştri călăreţi care şi-au mascat atât de bine intenţiile, trebuie să cunoască bine împrejurimile şi să cunoască exact sursele de emanaţii gazoase precum şi perioada lor de activitate maximă. Poate că într-adevăr odinioară apele au umplut complet defileul, altfel nu s-ar putea explica netezirea aproape artistică a pereţilor. Apa din cine ştie ce motive a secat sau s-o fi scurs afară dintr-un motiv necunoscut. Este posibil ca de atunci să dateze emisiunile de gaze. Acestea rămân fireşte simple bănuieli până nu putem intra în măruntaiele pământului să le cercetăm.

   — Bănuieli, bănuieli, dar deocamdată se confirmă de minune, venii eu în întâmpinarea prietenului meu. Călăreţii noştri trebuie să fi încercat pe propria lor piele activitatea surselor de gaze. Poate printre cei morţi, descoperiţi aici, să fie şi de ai lor, care au plătit cu viaţa cercetările.

   — Este chiar de aşteptat, să fie aşa, căci altfel ar fi de mirare că toţi călătorii şi-au ales drept cale de trecere prin acest defileu, pentru a ajunge la destinaţie. Ei, acum trebuie să ne grăbim să găsim intrarea călăreţilor în defileu. S-ar putea ca traseul să fie saturat de gaze periodic şi ei trebuiau să o ia la goană prin câmpia deschisă de îndată ce gazele se ridică la o anumită înălţime, zise Marian.

   — Asta am bănuit-o şi eu, pe când străbăteam tunelul. Sunt foarte curios ce vom descoperi în defileu. Este straniu că călăreţii sau căutătorii de comori au fost nevoiţi să atragă atenţia autorităţilor asupra lor prin această mascaradă, am fost de părere eu. Nu pot înţelege de ce nu folosesc acelaşi drum la intrare ca şi la ieşire. Probabil că acest drum este liber pentru foarte scurt timp. Şi acest timp trebuie să-l folosească din plin pentru munca lor, atâta timp cât grota lor nu este ameninţată de gazul carbonic. Să sperăm că în curând ne vom lămuri.

   — Înainte, mai avem mult de lucru, ne zori Marian.

   Ne-am pus măştile şi am pornit în josul defileului spre sud. Din nou se auzeau gaze care ţâşneau din pământ cu putere. Ţâşneau atât de sus gazele încât probabil că şi caii erau în pericol când treceau. Marian se pare că nutrea aceleaşi gânduri fiindcă, deodată, scoase pe neaşteptate bricheta din buzunar şi o ţinu cu mâna întinsă deasupra capului. Marian a privit flacăra timp de o secundă după care flacăra se stinse. Deci gazul carbonic a depăşit înălţimea de doi metri. Orice cal s-ar fi înăbuşit cu siguranţă, iată de ce călăreţii părăseau defileul repede. Pe anumite porţiuni caii nu erau ameninţaţi, dar drumul în totalitatea lui rămânea blocat la întoarcere, întrucât gazele inundau şi locurile mai sigure, iată de ce caii trebuiau îndepărtaţi periodic din zona periculoasă.

   Marian dădu din cap şi păşi mai departe, într-un ritm mai accelerat.

   Trecuse o oră de când eram în defileu şi trebuia să ne grăbim să descoperim încă în această noapte ascunzătoarea călăreţilor mascaţi.

   IV.

   ÎN MUNŢII VINDHNA.

   AM PARCURS TREI SFERTURI din defileu. Zadarnic am căutat ceva asemănător cu un drum de întoarcere, secret, al călăreţilor dar nu am găsit nimic. Eram necăjiţi deoarece ştiam că trebuie să fie un astfel de drum. Aerul era extrem de încărcat cu gaze, iar pământul părea străbătut de zeci de fisuri şi crăpături din care ţâşnea gazul otrăvitor.

   Marian arătă spre un intrând în peretele vestic ce părea, văzută de departe, o uşoară adâncitură în stâncă, dar când ne-am apropiat am văzut o uriaşă gaură în perete.

   Deschizătura din perete arăta acum ca o poartă prin care statura unui călăreţ putea să se strecoare în voie. Şi aici emanaţiile de gaze erau foarte puternice. Era imposibil ca fără mască de gaze, cal şi călăreţ să poată trece. Trebuie să fi fost aşa cum ne imaginam. De trei ori pe zi ceata de călăreţi trebuia să folosească acest tunel, iar când întreaga vale se umplea cu gaz erau nevoiţi să treacă prin câmpie spre munţi. Marian îşi aprinse lampa de buzunar şi a intrat în deschizătură. După câteva secunde l-a urmat Pongo şi pe urmă l-am urmat şi eu. Era un tunel înalt şi larg care ducea spre sud. Pereţii îi erau netezi şi m-am gândit că defileul putea fi umplut cu apa care îşi avea izvorul undeva în munţii Vindhna şi care-şi croise de-a lungul veacurilor cursul sub pământean aici. Pereţii erau şi aici atât de netezi încât păreau lustruiţi, iar tunelul era atât de larg încât un cal cu călăreţ cu tot îl putea străbate uşor. În pereţi şi pe podea erau crăpături numeroase iar gazele ţâşneau într-o cantitate atât de mare încât întregul tunel răsuna ca de un vuiet de fâsâituri. Nu exista nici o îndoială că fără măştile noastre de gaze am fi fost cu desăvârşire pierduţi. Totuşi ne mângâiam cel puţin cu gândul că în ciuda gazelor, din alte puncte de vedere eram în siguranţă, nici o santinelă nu era aici.

   Era puţin probabil ca căutătorii de comori să posede măşti de foarte bună calitate. Fără sprijinul autorităţilor engleze procurarea acestora era o problemă grea de rezolvat. În timp ce parcurgeam tunelul, pe drum am fost tot mai mult convins de faptul că aveam de a face numai cu indieni, care au aflat taina tezaurului străvechi. Dacă ar fi fost englezi, ei ar fi intrat în posesia măştilor de gaze şi pentru cai. Dacă erau europeni, în primul rând erau mult mai periculoşi şi în ai doilea rând nu ar fi regizat reprezentaţia fantomelor ci ar fi folosit constant tunelul, chiar dacă acesta era plin cu gaz carbonic. Încetul cu încetul tunelul urca în pantă lină, deci presupunerea lui Marian se adeverea şi trebuia să existe o intrare secretă în defileu prin care mascaţii se puteau întoarce neobservaţi. Pe acest drum poate au fost duşi cei cinci agenţi secreţi englezi dacă nu au fost omorâţi de emanaţiile de gaze, în defileu.

   Această împrejurare îi punea în altă lumină pe misterioşii călăreţi. Ei puteau să-i fi lăsat în grotă aşa ameţiţi cum erau şi nimeni nu le-ar fi putut reproşa ceva.

   Probabil că poliţiştii s-au nimerit în defileu când călăreţii mascaţi ieşeau din defileu şi emanaţiile de gaze erau în toi, iar căutătorii de comori îi salvaseră de la o moarte sigură. Această faptă venea în favoarea lor. În nici un caz nu le-ar fi fost de folos dacă aceşti poliţişti ar fi fost găsiţi morţi în defileu, întrucât s-ar fi făcut cercetări mai mari de poliţie.

   Mergeam deja de mult. Am parcurs cam trei kilometri prin acest drum sub pământean şi era probabil să dăm de ascunzătoarea acestor căutători de comori şi în acest fel să rezolvăm misterul. În primul rând trebuia să-i găsim pe cei cinci poliţişti. Eram atât de îngândurat încât m-am împotmolit în propriile mele gânduri şi n-am observat schimbarea făcută. Fâsâitul gazelor încetase iar în tunel era o linişte de mormânt. Am văzut că Marian şi-a stins lampa şi imediat am stins şi eu, căci în faţa noastră s-a văzut o geană de lumină. Ori tunelul se terminase şi ieşea în ţinutul muntos scăldat de lună, sau la capătul lui erau postate santinele care îşi făceau foc. După ce Marian îşi aprinsă bricheta şi am văzut că flacăra arde domol şi continuu, ne scoaserăm şi noi măştile, iar Marian ne şopti:

   — Se pare că am găsit drumul cel bun pe care trebuie să mergem pentru a ajunge în munţi. Este probabil că şi ascunzătoarea celor paisprezece călăreţi să fie prin preajmă, aşa că trebuie să fiţi pregătiţi. Să sperăm că vom lămuri lucrurile fără luptă armată, vor trebui să ne predea pe cei cinci poliţişti, în rest îi priveşte ce fac. Înainte! Dar să păstrăm o distanţă între noi pentru a ne ajuta în caz de forţă majoră. Marian conducea şirul nostru, dar cu paşi mărunţi şi lenţi. Geana de lumină se mări tot mai mult şi afară ne aştepta o surpriză. Înaintea noastră se întindea un platou neted care era scăldat în lumina lunii. De-a curmezişul în raport cu poziţia noastră cam la trei sute de metri depărtare se ridicau stânci ce produceau o impresie bizară.

   Era o perspectivă frumoasă şi sălbatică. Fantezia putea zburda aici în voie, puteai să-ţi imaginezi demoni sau spirite, dar în nici un caz un indian localnic n-ar fi cutezat să se aventureze la această oră din noapte în munţi. Marian ieşise prin partea dreaptă a tunelului iar Pongo prin partea stângă. Eu aşteptam în faţa lor la ieşirea din tunel, chiar la mijlocul tunelului subpământean.

   — Aha! Acest platou pe care-i contemplăm acum a fost şi el odinioară un lac. Aceasta se vede examinând solul sau şi mai bine netezimea lui. Chiar şi peretele de stâncă în faţa căruia stăm a fost săpat de apă. Mă gândesc că acest tunel a aparţinut tot timpul defileului, apoi a fost artificial închis până ce tezaurul a fost bine închis iar defileu s-a umplut cu apă. De abia după aceea apa a secat şi în schimb s-au eliberat emanaţiile de gaze. Aşa trebuie să se fi întâmplat. Dar în acest caz şi populaţia locală poate emite pretenţii asupra comorii: deoarece legenda s-a transmis oral, din generaţie în generaţie, a fost de părere Marian.

   — În caz că sunt indieni localnici căutătorii noştri de comori, nu văd de ce nu s-au adresat autorităţilor care i-ar fi sprijinit în acţiunea lor prin mijloace tehnice mai modeme şi n-ar fi trebuit să se joace de-a fantomele, obiectai eu. Trebuiau să-şi dea seama că acţionând aşa vor sfârşi prin a alarma lumea.

   — Este adevărat ce spui tu. Nu cunosc nici eu motivele, dar sar putea ca actualul prinţ domnitor Holkar Rima să nu fie încunoştinţat de cauză, altfel ar fi pretins comoara numai pentru sine. Nu uita că de partea lui stă atât dreptul cât şi legea ca să nu mai vorbim de putere. El ar fi promis o parte însemnată englezilor asigurându-şi sprijinul lor necondiţionat.

   — Mariane, să ştii că ai nimerit-o! Strămoşii prinţului Holkar Rima au alungat odată pe adevăraţii stăpânitori ai comorii, iar acum un urmaş îndepărtat vine să-şi revendice dreptul! Dar discutăm lucruri care acum nu sunt prea importante. Dacă mai discutăm mult, aici ne prinde dimineaţa. Atunci călăreţii vor părăsi defileul în grup. Va urma un răgaz în care emisiunea de gaze se va încetini sau se va opri, răgaz în care căutătorii de comori îl vor folosi din plin, pentru munca lor. Deci cred că-i vom vedea curând trecând prin tunel pentru a ajunge în defileu.

   — Bravo Robert! Ai gândit corect. Eu mă gândeam să aşteptăm trecerea convoiului, să-i lăsăm să-şi continue drumul liniştiţi, iar noi să le căutăm ascunzătoarea din munţi pentru a-i putea elibera pe ostatecii englezi.

   — Asta ar fi minunat, numai de ne-ar reuşi. De restul problemelor nu mai trebuie să ne doară capul. N-au decât englezii să trateze mai departe eliberarea prizonierilor cu căutătorii de

comori.

   —  Mariane, uite-i că vin! Unde să ne ascundem? Dinspre stâncile înalte şi colţuroase, dintr-un intrând apăruseră călăreţii pe care în lumina lunii pline îi identificam ca indieni, după veştmintele lor bogate şi turbanele lor de culoare închisă. Stăteam oarecum protejaţi dar în curând ne puteau zări. Nicăieri nu ne puteam ascunde, nimic nu ne oferea nici o protecţie sigură, nici nu găseam un colţ de stâncă mai ferit... Va trebui să ajungem la o confruntare fizică cu misterioasele noastre gazde. Sau poate Marian dorea să înceapă negocierea.

   Cu iuţeala fulgerului îmi trecură toate acestea prin cap, până ce Marian îmi strigă:

   — Hai să o luăm la dreapta în dreptul peretelui de stâncă şi lipeşte-te de el. Văd ceva care seamănă cu o ieşitură din stâncă după care ne putem ascunde. Dacă călăreţii nu ne zăresc acum din întâmplare, între timp am putea ajunge acolo, dar să nu facem mişcări pripite. Nu mai aşteptă răspunsul meu ci se repezi spre dreapta, de-a lungul peretelui de stâncă. Îl urmai repede cu ochii aţintiţi pe pâlcul de călăreţi, ce se apropia tot mai mult.

   În aceeaşi secundă, Pongo a fost lângă noi. Observam cu mare atenţie platoul din faţă. Călăreţii nu ne-au observat, deoarece nu am văzut nici o schimbare de comportament la ei. Într-un galop susţinut, călăreţii se îndreptau spre tunel cu minunaţii lor cai, zăboviră o clipă în faţa acestuia după care păşiră încet în tunel.

   — Excelent, zise Marian când ultimul călăreţ a dispărut. Am fost atent din ce direcţie au venit şi cred că le dibuim curând ascunzătoarea. Trag speranţa că-i vom elibera curând pe poliţiştii englezi. Dacă ne reuşeşte, ne înapoiem în oraş şi-i prezentăm cazul lui sir Barrington, care va decide dacă autorităţile se vor ocupa mai departe de caz.

   — Eu mă gândesc să lăsăm pe poliţişti să-i raporteze guvernatorului în funcţie de ce au trăit şi au văzut. Ei sunt mai nimeriţi să-i judece, am fost eu de părere, îi vom relata că poliţiştii au fost duşi în munţi şi ţinuţi în captivitate.

   — Nu gândeşti de loc rău, spuse prietenul meu. Dacă mai ţii cont că actualul prinţ Holkar Rima nu pare sa fi un prinţ prea iubit, nu aş vrea de loc să-i fac fără să vreau un serviciu. O să ceară pretenţii exclusive asupra comorii, dacă dau cumva de ea. Dar să ne grăbim, mai sunt trei ore până dimineaţa, când se întorc. Am făcut un ocol la dreapta pentru ca să nu fim văzuţi de un călăreţ rămas în urmă din cine ştie ce motiv.

   Curând am atins peretele de stâncă ce ne stătea în faţă. Îl luarăm drept acoperire, continuându-ne drumul de-a lungul lui. În curând am ajuns în dreptul punctului de unde apăruse grupul de călăreţi. O cărare îngustă ducea printre stânci mai departe. Era atât de îngustă încât cel mult doi călăreţi puteau merge alături. Pe ambele părţi masivul stâncos străjuia având înălţime de cel puţin cincizeci de metri. În ciuda razelor de lumină ale astrului nopţii aici domnea o semiobscuritate pe această porţiune de drum. Se părea că aventura noastră se apropia de sfârşit dacă dam peste ascunzătoarea indienilor. Chiar dacă ar fi postat santinele noi nu ne primejduiam prea mult viaţa dacă-i luam prin surprindere, căci ei nu se aşteptau ia nici o vizită, iar Pongo al nostru va şti cum să ie vină de hac. Aşa gândeam, cel puţin fără grijă, păşind pe poteca îngustă. Dar aşa cum am mai păţit şi altădată, o păţirăm şi acum, căci nu ne era nouă dat să terminăm această aventură, atât de uşor şi fără pericole.

   V.

   PALATUL VECHI DE PIATRĂ.

   DUPĂ APROXIMATIV ŞAIEZECI DE METRI, poteca pe care mergeam se sfârşi şi ne găseam acuma uimiţi la marginea unei văi de formă ovală scăldată de lumina lunii, la care ducea o cărăruie abruptă. O vegetaţie bogată şi luxuriantă domina aici în vale, căci după vreo douăzeci de metri, un covor de frunziş şi de liane se ţesea la nivelul coroanelor copacilor gigantici, ca o insulă a junglei în inima munţilor.

   De jur împrejur tronau pereţi de stâncă înalţi cam de cincizeci de metri. Odinioară, în timpuri imemoriale această vale probabil a fost vatra unui vulcan, a cărui lavă pietrificată oferea protecţie întregii lumi vegetale. Pe cărarea îngustă am descoperit foarte clar urmele copitelor de cai întipărite pe sol. Aşadar aici se găsea adăpostul călăreţilor fantomă.

   — Haideţi să coborâm! Este adevărat că aici poate fi o cursă, pentru că un om hotărât şi postat aici sus ne-ar putea lesne să ne împiedece să ne mai întoarcem, dar nu avem ce face dacă vrem să-i eliberăm pe poliţişti, ne propuse Marian.

   Păstrând distanţa convenită dintre noi am început coborâşul. Când am atins fundul văii îmi stârni uimirea înălţimea copacilor, pentru că aşa ceva nu mai văzusem în nici una din junglele pe care le-am străbătut. Şi har Domnului, văzusem şi cutreierasem unele din cele mai mari jungle din câte existau pe suprafaţa pământului. Marian se opri şi-mi şopti:

   — Trebuie să ţinem pistoalele la îndemână, căci în această sălbăticie pot foarte bine trăi tigri, poate anume toleraţi de cei interesaţi, ca paznici pe timpul cât ei îşi părăsesc ascunzătoarea. Nu mai trebuie să micşorăm distanţa dintre noi şi să fim cu ochii în patru.

   Cărarea pe care mergeam era fără arbuşti şi liane care ne-ar fi îngreunai mersul. Ea mergea şerpuind lin printre copacii uriaşi. O căldură umedă înăbuşitoare domnea sub cupola de frunziş şi a copacilor, împiedecându-ne să respirăm în voie şi să distingem ceva în această întunecime, provocată de acoperişul vegetal.

   Numai simţurile noastre ascuţite şi ochilor noştri deosebit de ageri le datoram că nu ne-am abătut de pe potecă prin desişul alăturat. Era încântător şi bizar să te strecori prin această întunecime şi nu am putut să nu mă gândesc ce uşor le-ar fi să ne întindă o cursă aici. Dacă chiar în acest moment s-ar fi furişat pe ambele părţi ale cărării tigri, ne-ar putea ataca pe neaşteptate.

   În această ţară a minunilor care este India cele mai uimitoare lucruri pot deveni realizabile. Insectele şi animalele mici produceau obişnuitele zgomote din care noi ne străduiam să le deosebim pe cele care prezentau pericol pentru noi. Deocamdată drumul nostru părea să fie lipsit de pericole. Şi în sfârşit miji o geană palidă de lumină înaintea noastră. Jungla deja se sfârşise dar primejdia rămânea. Cum îşi protejează mascaţii ascunzătoarea? Mai merserăm cinci minute pe potecă în timp ce în jurul nostru se lumina tot mai mult. Deodată, ne oprirăm uimiţi. Ajunseserăm la marginea sudică pe creştetul vechiului vulcan.

   Tabloul care ni se arătă în faţa ochilor ne tăie respiraţia. În mijlocul stâncilor abrupte a fost construit un adevărat palat Figuri uriaşe împodobeau toate frontoanele ferestrelor, în timp ce uşa masivă care se găsea la o înălţime de şase metri de la baza craterului era flancată de doi elefanţi uriaşi din piatră. O scară de piatră ducea spre intrarea propriu-zisă, lângă care, de-o parte şi de alta, se aflau alte porţi masive săpate în piatră. Două dintre ele erau deschise şi când ne-am apropiat de ele ne-a izbit mirosul specific de grajd, al unui grajd de cai.

   Aşadar aici erau ţinuţi minunaţii bidivii, cu ajutorul cărora cavalcada fantomelor se punea în funcţiune.

   Uriaşa poartă de intrare era alcătuită din bronz vechi, cu numeroase figurine, asupra cărora timpul îşi pusese patina după cum se vedea pe metal. Câteva momente Marian privi acest palat săpat în stâncă, apoi se îndreptă agale spre poarta principală. Trebuie să mărturisesc că l-am urmat cu un sentiment îndoielnic. Pe de-o parte nu mă aşteptam să găsesc aici o asemenea lucrare iar pe de alta parte, îmi spuneam că aici îşi aflau lăcaşul mai mulţi oameni decât cei patrusprezece călăreţi văzuţi de noi. Nu era temerar din partea noastră să pătrundem în palat aşa pe nepusă masa? Nu era mai bine să aşteptăm întoarcerea călăreţilor şi să negociem cu ei eliberarea ostatecilor?

   Dar Marian şi pătrunsese între canaturile uşii de bronz şi lăsă mâna să-i cadă pe metal. Nu spera să poată deschide astfel uşa dar spre uimirea mea aripa uşii se împinse lent spre interior. Acum cu siguranţă că s-a declanşat alarma ca să dea de ştire oamenilor din palat, prevenindu-i de intrarea unor intruşi înăuntru, având timp să pregătească o capcană. Aş fi dorit să mă opresc pentru ca în caz de nevoie să-i pot de o mână de ajutor lui Marian. Acesta, după ce privi în interior câteva momente, se întoarse şi-mi făcu semn. Chipul său era foarte grav. Mi-ar fi plăcut să-l fac să se răzgândească în ultimul moment, dar dispăruse înăuntru şi acum nu-mi rămânea decât să-l urmez. Pongo intră şi el fără şovăire după Marian, după care am intrat şi eu. În faţa mea se găsea o sală mare, a cărei pereţi erau de asemenea săpaţi în stâncă. Prin uşă şi prin deschizăturile mari care serveau drept ferestre pătrundea suficientă lumină pentru a distinge obiectele din jur.

   Am fost uimit peste măsură să constat că pardoseala sălii era acoperită cu covoare vechi, preţioase, ce ofereau motive din istoria veche a Indiei. În fundul sălii, perpendicular pe direcţia uşii şi cam în dreptul acesteia, trona un mic podium pe care era aşezat un fotoliu de marmoră pe care se odihnea un indian cu o barbă lungă şi albă ca zăpada.

   Ochii bătrânului aţintiţi asupra mea aveau o lucire mată şi ciudată şi aveau o culoare atât de deschisă cum nu mai văzusem. Pongo şi Marian păşiră în apropierea lui şi stăteau la o distanţă de aproximativ doi metri de el. Mi-am învins reţinerea interioară şi am păşit alături de camarazii mei. Abia când am ajuns în apropierea bătrânului indian am văzut că acesta este orb. În ciuda handicapului său îşi aţinti ochii asupra mea şi fără voie am simţit că parcă el ne vedea în ciuda luminilor stinse ale ochilor săi.

   În faţa orbului mă simţii transportat într-o situaţie bizară, apoi am încremenit de groază, când lângă indianul orb apărură, ca din senin, doi tigri uriaşi ce-şi aţintiră ochii scăpărători asupra mea. Fără voie m-am dat puţin înapoi, în clipa în care bătrânul întrebă între-o engleză fără cusur:

   — Cine mă vizitează şi cu cine am onoarea?

   — Trei germani, spuse Marian încet, care caută cinci poliţişti englezi care au dispărut. Bătrânul bătu deodată cu un ciocănel mic, de aur, într-un gong din acelaşi metal care sta lângă el. De abia se stinse melodia gongului că lângă noi şi în urma noastră, auzirăm nişte zgomote uşoare.

   Ca din pământ se iviră siluete înalte şi puternice înarmate cu pumnale.

   Imediat îmi bătu la ochi că pumnalele aveau tăişurile colorate într-o nuanţă greu de definit. În acelaşi moment bătrânul luă cuvântul:

   — Pumnalele oamenilor mei sunt otrăvite. Nu există nici o contraotravă pentru cel atins. Nu opuneţi rezistenţă! Spuneţi-mi cum aţi ajuns aici.

   Marian povesti franc cum am ajuns aici şi cum am fost implicaţi în urmărirea cavalerilor mascaţi. În timp ce termina de povestit apăru un tânăr într-un veştmânt foarte bogat şi preţios care se aplecă spre bătrânul indian şi-i şopti ceva.

   — Sunteţi bărbaţi foarte viteji. Omul nostru care v-a spionat nea spus că aţi fost încă la amiază în defileu, zise acuma bătrânul. Dar cum aţi ajuns chiar până aici? Defileul şi tunelul sunt la ora aceasta umplute cu gaz otrăvitor.

   — Avem măşti de gaze de foarte bună calitate şi nu ne poate dăuna, spuse Marian.

   Bătrânul indian se aplecă şi-i şopti ceva tânărului indian, care-i semăna foarte mult, apoi a dat din cap de mai multe ori şi spuse:

   — Sunteţi oameni foarte viteji, dar şi deosebit de buni, altfel tigrii mai nu v-ar fi lăsat să vă apropiaţi atât de mult. Aţi alergat în ajutorul străinilor dar v-aţi pus în pericol mare. Totuşi îi veţi putea salva pe cei cinci poliţişti englezi, pe care i-am găsit fără cunoştinţă în defileu. Va trebui să rămâneţi aici un timp până ce vom găsi comoara pe care strămoşii mei, au ascuns-o în defileu când familia actualului stăpânitor Holkar i-a alungat de la domnie. Până atunci veţi rămâne atât dumneavoastră cât şi cei cinci poliţişti englezi, care şi-au găsit aproape moartea urmărindu-ne pe noi, aici ca prizonieri.

   Strigă câteva cuvinte şi iute ca fulgerul indienii se apropiară de noi şi ne dezarmară. Nici nu am mai apucat să ne apărăm, atât de rapid a fost atacul iar armele noastre ne-au fost smulse de la brâu. Pe lângă aceasta îşi ţineau lamele pumnalelor lor otrăvite aproape de gâturile noastre aşa că nu puteam face nici o mişcare fără să ne primejduim viaţa. Ne-au fost luate şi măştile de gaze care erau examinate cu atenţie de indianul cel tânăr.

   Discutară între ei, în şoapte, indianul cel tânăr şi cel bătrân care părea să fie bunicul primului, examinară cu atenţie măştile şi în cele din urmă chemară la ei doi indieni având cam aceeaşi statură cu Pongo şi a lui Marian. Aceştia probară la rândul lor măştile care li se potrivea destul de bine.

   — Prizonieratul dumneavoastră va fi scurt domnilor. Măştile acestea ne vor face un imens serviciu, permiţându-ne prelungirea lucrărilor în tunelul prăbuşit. Ne-aţi făcut un favor aducându-ne măştile. Urmaţi servitorii care vă vor duce la cei cinci englezi!

   — Vă propunem să ne eliberaţi de îndată, dacă până dimineaţa nu ne vom întoarce la Indore, poliţia va întreprinde o acţiune pe scară mare, înarmaţi cu carabine şi măşti de gaze şi poliţiştii vor ajunge până aici, replică Marian. Împotriva gloanţelor cu mare putere de pătrundere scurtele sau vestele antiglonţ nu pot ajuta la mare lucru şi apoi se va descoperi şi secretul comorii.

   Indianul vârstnic tresări puternic şi vorbi în şoaptă din nou cu cel tânăr, căci era silit să facă o alegere dificilă. Ori ne elibera imediat ori îşi expunea oamenii unui atac dur din partea poliţiei, care se putea termina tragic pentru ei, putând fi împuşcaţi. Atunci şi secretul defileului pe care Marian îl ghicise mai devreme, va fi descoperit. Şi atunci era posibil să nu mai aibă acces la tezaur.

   — Vă promit solemn că secretul defileului va fi păstrat încă două zile. Ne interesează prea puţin cui va aparţine comoara. De asemenea cred că cei cinci poliţişti vor fi de acord cu mine dacă îşi vor recăpăta imediat libertatea. Oricum ei vă datorează recunoştinţă căci fără ajutorul oamenilor voştri ei ar fi fost morţi de mult, mai spuse Marian.

   Orbul ne privi din nou, de parcă ar fi vrut să ne străpungă cu privirea-i moartă după care spuse:

   — Vă cred! Întoarceţi-vă înapoi la Indore şi păstraţi tăcerea încă două zile. Între timp voi găsi comoara care ne aparţine de drept. Armele le puteţi lua chiar acum, dar măştile vă rugăm să ni le împrumutaţi. Vi le voi înapoia la Indore, de îndată ce vom descoperi comoara.

   — Suntem înţeleşi! spuse Marian.

   Îndată, la un semn ai bătrânului ni se înapoiară armele şi am fost duşi la cei cinci englezi. Se mirară din cale afară când ne-au văzut. De asemenea bătrânul indian orb cu cei doi tigri făcuse o puternică impresie asupra lor.

   Marian îi lămuri aceşti destoinici ofiţeri asupra întâmplărilor care au dus la descoperirea lor şi insistă că ar fi fost pierduţi dacă indienii nu le-ar fi dat ajutor. Când mai menţiona că indianul cel orb căuta doar comoara ce aparţinea strămoşilor săi, cei mai în vârstă dintre poliţişti, care mai târziu se dovedi a fi Gibson răspunse:

   — Da, acum se lămureşte totul. Este vorba de comoara lui Navida. Întâmplător am auzit odată, pe când făceam de serviciu în palatul lui Holkar Rima, despre aceasta, pe când prinţul vorbea cu un profesor englez care tocmai îi vizita. Era vorba despre descifrarea unui vechi document care specifica anumite particularităţi în legătură cu o comoară. Holkar Rima insista mult să afle dar documentul nu specifica expres locul ascunzătorii. Cu acest prilej afirma că această comoară îi aparţine, dar profesorul îi replicase la rândul său că în document se precizează că Navida a fost prinţ alungat de pe pământurile sale tocmai de strămoşul lui Holkar Rima şi acum de drept i-ar fi aparţinut urmaşilor lui Navida.

   — Eu mă trag din acei Navida, spuse bătrânul indian acum foarte sigur. Vrem să recuperăm proprietatea care a zăcut atâţia ani ascunsă. Strămoşul nostru a descris foarte exact timpul după care comoara poate fi ridicată. El credea că acum este timpul cel mai potrivit pentru recuperare.

   — Se potriveşte întru totul, a fost de părere Gibson, peste tot sunt tulburări. Iată perioada cea mai nimerită pentru ca cineva care vrea să-şi recupereze tronul. Ar fi bine ca să se facă dreptate, pentru că acest Holkar Rima este foarte nepopular. Aşadar camarazi vă cer să ne dăm cuvântul ca timp de două zile să nu suflăm o vorbă despre comoară.

   După o jumătate de oră părăsiră această milenară vale creată de cutremurul vulcanului ce activa odată aici şi nu mai puţin ciudatul palat construit în stâncă. O luarăm de-a dreptul peste câmpie la a cărei margine nordică se găsea tunelul care ne îndreptase încoace.

   Tânărul indian care era de asemenea urmaşul prinţului Navida, ne însoţea, conducându-ne pe alt drum, prin lanţul muntos din faţa palatului, până unde se găsea defileul. Când am ajuns în apropierea defileului se iviră zorile.

   Din nou am văzut misteriosul pâlc de călăreţi care părăsind defileul galopau chiar spre noi.

   Tânărul ridică mâna şi călăreţii îşi struniră caii lor minunaţi, chiar în faţa noastră.

   Navida le strigă câteva cuvinte după care aceştia reîncepură galopul şi curând au dispărut din raza vederii noastre. La marginea defileului tânărul prinţ se opri.

   — Domnilor începem imediat lucrul. Vă mulţumesc că aţi fost atât de deschişi şi sinceri cu noi. Ne luarăm rămas bun de la simpaticul indian care a dispărut în defileu cu cei doi servitori ai săi. Măştile noastre le-au luat cu ei.

   — Sunt curios ce va spune guvernatorul. Ne vom pune într-o situaţie foarte delicată, dacă vrem să ne ţinem de cuvânt, a fost de părere Gibson.

   — Voi şti eu să pun lucrurile la punct, îl încurajă Marian, îi voi spune că am fi fost cu toţii pierduţi dacă nu ne-am fi dat cuvântul de onoare, că vom păstra tăcerea. Curând am ajuns în parcul Vindhna şi Pongo eliberă santinela pe care o doborâse în noaptea trecută. După aceea am luat două taximetre care ne-au dus până la poarta guvernatorului.

   Am sosit la timp pentru a împiedeca trimiterea unui contingent de poliţişti, înarmaţi cu măşti de gaze şi carabine grele. Pe când Marian tocmai îi determina pe poliţiştii bine înarmaţi care erau încolonaţi în curtea palatului, să facă cale întoarsă, sir Barrington ne-a văzut şi ne strigă.

   — Mă bucur din inimă domnilor că v-aţi întors teferi şi nevătămaţi din misiune, eliberându-i şi pe bravii mei oameni. Veniţi repede în biroul meu şi povestiţi-ne cum aţi reuşit. Poliţiştii eliberaţi se îndepărtară grăbiţi, bucuroşi că nu trebuia să dea ei raportul. De abia intrarăm în biroul guvernatorului că se şi anunţă Holkar Rima venit aparent ca să-i comunice acestuia o problemă importantă.

   Sir Barrington a cerut părerea lui Marian dacă să-i satisfacă cererea şi Holkar Rima a fost introdus. Acesta a făcut o impresie neplăcută cu masivitatea lui. Când intră abia dacă ne acordă atenţie şi l-a rugat pe guvernator să-i acorde o audienţă între patru ochi. Ne privi atunci cu atenţie după care exclamă agitat.

   — Nu, mi-am schimbat părerea. Pot rămâne şi domnii aceştia aici. Sunt tocmai bărbaţii de care m-au prevenit servitorii mei. Ei trebuie să ştie mai multe cu privire la secretul tezaurului din defileu.

   — Vorbiţi, unde este comoara?

   Eram peste măsură de uimit de obrăznicia indianului, dar Marian îi zâmbi numai prinţului înfuriat şi s-a adresat apoi guvernatorului.

   — Am aflat întâmplător, că omul acesta caută într-adevăr o comoară care aparţine de drept urmaşilor vechiului prinţ Navida, izgonit odinioară din Indore. Vreţi să vă întreţineţi cu prinţul?

   — Nu, răspunse acum guvernatorul energic. Am aflat prin intermediul profesorului Baxter, că Rima vrea să-şi însuşească comoara. Acum îmi pot da seama singur ce se întâmplă în defileu. Aşadar prinţe Rima, mai aveţi să-mi faceţi o rugăminte?

   — Nu Sir, nu mai am nici o rugăminte să vă adresez. Am aflat tot ceea ce trebuia să ştiu. Vă mulţumesc. Cu un salut repezit se întoarse pe călcâie şi părăsi camera.

   — Acum va vizita fără îndoială defileul. Să sperăm că nu va urma nici o luptă între vechii vrăjmaşi. În timp ce vorbea guvernatorul îl privea cercetător pe Marian, dar acesta spuse.

   — Sir, ne-am putut salva viaţa numai după ce am promis să păstrăm tăcerea două zile. Aceasta îi priveşte şi pe cei cinci poliţişti, cărora cavalerii mascaţi le-au salvat viaţa.

   — Rima nu va putea pătrunde în defileu atâta timp cât acţionează emanaţiile de gaze. Şi de fapt ce ne priveşte pe noi dacă se va ciocni cu posesorul de drept al comorii? Să-şi rezolve problema între ei!

   — Foarte adevărat ce spui dumneata, domnule Farrow. Nu mi- ar place pe drept cuvânt ca Rima să părăsească acest ţinut. În ultima vreme a devenit prea agasant şi nu m-aş mira dacă ar aţâţa oamenii la revoltă. Comportarea şi caracterul lui aţi avut ocazia să le cunoaşteţi. Vă avertizez că nu este de glumit cu acest indian. L-aţi jignit şi va voi să se răzbune, negreşit.

   — N-ar fi primul indian care să dorească asta. Între timp ne-am obişnuit. Să poftească numai! Aşadar Sir, vă solicit încă două zile de tăcere.

   — Bine, nu voi întreprinde nimic deocamdată, căci ştiu că mă pot baza pe dumneavoastră, promise guvernatorul. Să-şi ridice urmaşii lui Navida comoara în linişte! Iar când vor ridica pretenţii întemeiate la domnie în Indore, le voi sprijini cu toată puterea de care dispun. Rima şi-a cam trăit traiul.

   Când după un sfert de oră am intrat în camerei noastre, Pongo, tulburat vizibil ridică cuţitul de spintecat rechini în sus şi zise:

   — Masser, fie tăcere!

   Trebuie să fi auzit un zgomot suspect care pentru noi însemna pericol. Se târî spre patul lui Marian, ridică mâna cu cuţitul lui uriaş şi-şi plecă mult capul înainte. Pentru noi mişcările uriaşului însemnau un avertisment de care ţineam întotdeauna seama şi imediat traserăm pistoalele.

   Acum se auzea clar un şuierat puternic şi ameninţător. În cameră trebuia să se găsească un şarpe veninos.

   Zgomotul primejdios venea din direcţia patului lui Marian, dar când atenţia noastră s-a îndreptat într-acolo, se auzi din nou, de sub dulap, un şuierat ameninţător. În acelaşi timp Pongo îşi aruncă cuţitul care separă capul reptilei de corp, iar acuma se zbătea pe cuvertură în spasmele morţii.

   În acelaşi timp s-a ivit de sub dulap o cobră uriaşă care încercă să se repeadă ia Pongo. Nu ajunse decât până în mijlocul camerei căci se şi trezi cu două gloanţe în corp. Al meu şi al lui Marian în acelaşi timp.

   Împuşcăturile l-au făcut să se năpustească în cameră pe Connor adjunctul guvernatorului urmat de însuşi guvernatorul.

   Sir Barrington păli când văzu trupurile celor două cobre şi zise:

   — Aceasta este opera lui Rima. Îmi va da socoteală!

Cercetarăm cu atenţie camera mea şi apoi a lui Pongo şi mai găsirăm câte o cobră în fiecare cameră. Le-am ucis cu uşurinţă căci acum eram preveniţi.

   Connor a fost trimis imediat la palatul prinţului, dar acesta nu era de găsit. Palatul a fost înconjurat cu poliţişti, dar nici aceştia nici schimbul următor nu au putut raporta vreun succes. Rima era de negăsit.

   A doua zi un indian se anunţă în audienţă la guvernator. Ne aflam chiar în biroul acestuia, pentru a-i dezvălui întâmplările din defileu.

   Cum a fost pronunţat numele lui Navida, guvernatorul porunci să fie introdus imediat... Era tânărul prinţ care ne-a înapoiat zâmbind măştile de gaze şi care ne înmâna, din partea bunicului sau trei inele vechi.

   După aceasta se adresă guvernatorului şi-i spuse că Holkar Rima nu se mai întoarce, deoarece, împreună cu câţiva servitori au murit în defileu din cauza gazelor otrăvitoare. El pretindea acum averea familiei sale, ca unic moştenitor al familiei sale Navida, alungat pe nedrept dintre bunurile sate.

   Am aflat mai târziu că englezii l-au repus în drepturi pe tânărul Navida. După cum ne scrie sir Barrington, autorităţile engleze conlucrau acum cu prinţul pentru binele comun.

   Când am primit această înştiinţare, ne aflam amestecaţi în alte aventuri. Ne-a fost dat să trăim aventuri atât de palpitante şi de periculoase cum rar vom mai trăi în viaţa noastră. Iar în numărul viitor voi istorisii noile noastre aventuri.

SFÂRŞIT

Volumul 176

CORABIA OCNAŞILOR

   NAUFRAGIATUL.

   O FURTUNĂ PUTERNICĂ VENITĂ dinspre vest bântuia „Capul Bunei Speranţe". Valuri înalte cât casa măturau ţărmul şi se ciocneau cu putere de stâncile abrupte ce scrijeleau uscatul deluros, spărgându-se într-o adevărată maree de spumă albă.

   De câteva zile dura furtuna şi părea că nici gând nu era să se potolească. Pe tot cuprinsul mării nu se vedea ţipenie de ambarcaţiune. Căpitanii vaselor de linie se gândeau de două ori înainte de a întreprinde orice ocol în jurul „Capului" pe o asemenea vreme. Ei preferau să aştepte în siguranţă, adăpostiţi în port, schimbarea vremii. Doar acele vase, pornite deja în cursă şi care nu-şi puteau permite vreo zăbavă, sfidau provocarea naturii, dar mulţi marinari destoinici, mulţumeau în tăcere Domnului, îndată ce lăsau în urmă Capul Bunei Speranţe şi furtuna mai slăbea din intensitate.

   Împotriva vântului şi a furtunii lupta din răsputeri un submarin, submarinul „Dox", al căpitanului Farrow. Vremea ce nu-i putea dăuna prea mult, întrucât în caz de pericol putea oricând să se scufunde. La o adâncime de 20 de metrii nu se mai simţea nimic din furiile furtunii de la suprafaţă.

   Căpitanul stătea de un timp în turn lângă fiul său George, supraveghind atât de apropiatul acum Cap al Bunei Speranţe. Amândoi erau conştienţi că furtuna aceasta puternică nu se putea să nu fi produs victime şi de aceea supravegheau cu ajutorul ocheanelor de bord malurile stâncoase, pentru a descoperi o eventuală navă eşuată şi a-i putea acorda ajutorul necesar.

   Destul de des, corpul submarinului dispărea sub creasta înspumată a valurilor dezlănţuite şi doar turnul se mai vedea deasupra acestora.

   Stropi de apă săreau de pe punte până în turn, stropindu-l, dar Farrow nu dădea nici o atenţie acestui fapt deoarece se găsea doar în elementul său, sfidând furtuna care putea deveni periculoasă submarinului, dacă dintr-o cauza necunoscută s-ar fi defectat elicea sau unul dintre motoare. Erau atât de aproape de coasta stâncoasă încât ar fi devenit o jucărie în voia valurilor care i-ar fi zdrobit nava de stânci, fără putinţă de a se salva pe sine sau echipajul.

   Dar căpitanul se bizuia pe deplin pe oamenii săi. Ştia că motoarele nu se vor defecta atâta timp cât îndemânatecul şi priceputul inginer Hagen era la post. Mai ştia că toţi marinarii sunt la posturile lor, gata să-i răspundă cu cea mai mare promptitudine

la orice comandă ar fi dat îşi înţepeni, mâna mai strâns pe cârmă sfidând cu înverşunare şi hotărât vremea neprielnică. Un val mai mare decât toate, ridica „Dox"-ul dintr-odată sus, cât casa, pentru a-l prăvăli în secunda următoare în prăpastia adâncă dintre valuri. George care-i ţinea tatălui său tovărăşie, trebui să se agaţe cu toată forţa de scăriţa turnului pentru a nu fi zdrobit de parapetul de apărare al acestuia, în caz că mişcarea iniţială l-ar fi catapultat într-acolo.

   Când submarinul se mai înălţă deodată ca o coajă de nucă deasupra valurilor, George aruncă repede o privire înspre coastă. Strânse cu putere braţul tatălui său, în timp ce arătă spre ţărm. Îşi forţă plămânii pentru a putea striga căpitanului.

   — Tată, uite o corabie eşuată, pare a fi aruncată la mal!

   Căpitanul aruncă o scurtă privire într-acolo, unde-i arătase

George şi i-a fost suficient pentru a recunoaşte conturul unei nave aparent avariată şi care probabil prin ruperea elicei ajunsese să fie aruncată la mal.

   Din fericire nimerise într-un loc mai puţin accidentat, altfel n-ar mai fi rămas întreagă şi acum s-ar fi prezentat ca o adunătură de scânduri şi catarge cel mult.

   — N-ar trebui să mergem să vedem ce s-a întâmplat, tată? îi strigă George din toată puterea plămânilor săi lui Farrow, pentru a birui urletele furtunii.

   Farrow clătină numai din cap, de vorbit nu avu răgazul, căci furtuna parcă se înteţise. Dacă ar fi urmat îndemnul tânărului său fiu, ar fi adus în primejdie de moarte submarinul şi echipajul său, pentru că acesta s-ar fi sfărmat de stânci. Trebuia să aştepte o potolire a furiei vremii.

   După un timp în care se părea că s-au deschis baterile cerului iar mugetul furtunii crescu în intensitate. Treptat, treptat acesta se domoli, nu de tot, ci până la suportabil. Căpitanul cercetă cerul roti cârma într-o parte, astfel încât puntea submarinului să iasă mai mult la suprafaţa apei şi, prin portavoce dădu comanda, în sala maşinilor.

   — Cu toată viteza, înainte!

   George privise întreaga manevră a căpitanului cu destulă neîncredere. Fireşte că-şi dădea seama că aceasta ar fi legată de mari primejdii, dar nu putea înţelege de ce tatăl său tocmai acum voia să părăsească coasta îl privi întrebător pe căpitan, care râse, zicându-i:

   — Da dragă George, o fac numai pentru că m-ai rugat, trebuie mai întâi să ne îndepărtăm de ţărm, ca să aşteptăm potolirea vremii. Cred că nu va mai dura mult. În cel mult două ore sper să mă pot apropia din nou de mai. Până atunci o să sondez marea căci nu vreau să eşuăm la rândul nostru pe vreun banc oarecare.

   Chipul lui George se lumină, când îşi dădu seama că tatăl său nu renunţase la salvarea corăbiei naufragiate. Nu se vedea de unde erau, cei drept, nici ţipenie de om pe corabie, dar ar fi fost foarte posibil ca cineva să fi rămas sechestrat pe vas.

   La început Farrow ţinu cursul vasului său perpendicular pe direcţia nordului, în timp ce executa operaţia de întoarcere a submarinului, iar pe măsură ce puterea furtunii scădea, îşi îndreptă vasul astfel încât să reia drumul pe care venise, dar evident, acum în sens invers.

   George examina mereu cu ajutorul ocheanului suprafaţa agitată a mării şi în cele din urmă puntea corăbiei în pericol. La un moment dat i se păru că zăreşte o umbră pe punte, dar întrucât în momentul următor nu mai văzuse nimic, ajunse la concluzia că se înşelase.

   O oră întreagă naviga Farrow înapoi, apoi îşi reluă vechiul curs. Deoarece în acest interval de timp furtuna se potolise foarte mult, putea să-şi croiască drum mult mai aproape de mal, deşi marea era încă foarte agitată.

   După încă o oră, reuşi să ajungă la locul unde naufragiase cuterul. Acum devenea dar că naufragiul se produsese probabil prin înţepenirea corăbiei între stânci şi era de mirare că asaltul continuu al valurilor nu reuşise s-o dezmembrez încă, probabil că o parte stâncile care încleştau vasul să fi frânt forţa valurilor, dar nu se ştia dacă scheletul vasului naufragiat va mai rezista mult timp.

   — Să vedem dacă reuşim să ne apropiem mai mult de cuterul avariat, i se adresă Farrow lui Rindow, primul său ofiţer, care examina acum la rândul său vasul.

   Uriaşul Petre urcă şi el acum în turn şi-i propuse căpitanului, să facă o recunoaştere cu o mică barcă de aluminiu, până la epavă, pentru o examinare. Căpitanul nu a fost de acord, considerând că operaţia era deocamdată prea riscantă. Valurile erau prea mari, marea prea agitată şi lesne s-ar fi putut ca mica barcă să ia apă şi să se scufunde. Nici submarinul nu se putea apropia prea mult deoarece ia mai, sub apă se puteau găsi stânci care îi puteau îl foarte periculoase.

   După o scurtă dezbatere, Farrow hotărî totuşi să încuviinţeze cercetarea corăbiei cu ajutorul unei bărci de aluminiu la care în afară de ei să ia parte George şi Petre. Voia să se convingă cu ochii lui de starea în care era vasul, cui îi aparţinea şi ce eventuali supravieţuitori mai erau. În nici un caz nu trebuiau să întreprindă nimic hazardat deoarece ireparabilul se putea produce în orice moment. După câteva minute barca a fost montată şi lăsată la apă. În ea au luat loc căpitanul, George şi Petre şi în secunda următoare barca zbura sub loviturile puternice de vâslă ale lui Petre, ţintind direct spre cuter. Curând ajunseră în ape mai liniştite şi Farrow îşi dădu seama în sfârşit de ce corabia nu se scufundase încă. Aici în conul stâncilor marine, valurile nu aveau forţă prea mare şi nu au putut produce prea mari stricăciuni în sfârşit ajunseră la navă. După înconjurul navei ajunseră la babord unde au descoperit o scară de sârmă împletită de care se folosea probabil echipajul pentru a se pune în siguranţă. De bărci de salvare nici pomeneală, nu se vedea nici una. Ori fuseseră smulse de valuri ori membrii echipajului se refugiaseră cu ele la mal şi erau undeva la adăpost Acum Petre vâslea încet mica barcă de aluminiu oprindu-se lângă scară. Legă barca de scăriţă şi se urcă primul pe punte urmat de George şi căpitan. Îşi lăsă să cadă privirea scrutătoare, în lung şi-n lat, dar nu zări nimic care să-i dea speranţe. Totul părea pustiu şi părăsit. De pe punte o scară ducea în interiorul vasului. Aici trebuia să se afle şi cabina căpitanului şi de aceea Farrow hotărî mai întâi să cerceteze partea aceasta a vasului.

   Coborî primul, încet şi cu băgare de seamă scara, care se termina într-un coridor, unde, imediat în dreapta, se făcea o uşă. Prin chepeng se filtra lumină destulă astfel încât se distingea destul de bine orice obiect. Apăsă pe clanţa uşii care dădea într-o cabină. Îngrozit se dădu înapoi, căci şi-a dat seama că privea chipul încremenit al unui om ai cărui ochi reci fixau uşa. Drept în mijlocul frunţii se vedea o gaură, care nu putea fi pricinuită decât de un glonte tras de o armă de foc. Omul fusese împuşcat, probabil chiar În momentul când voia să se ridice. Zăcea de fapt, pe o canapea mică, cu privirea îndreptată spre uşă, de parcă ar fi aşteptat pe cineva care ar fi putut să vină în orice moment.

   George şi Petre care-l urmau imediat pe căpitan, rămaseră de asemenea consternaţi de priveliştea ce fi se oferi în cabină.

   Farrow îşi reveni primul, a făcut câţiva paşi în interiorul cabinei cercetând-o cu privire. Mai întâi examină mortul apoi cabina acestuia. Printr-un semn cu mâinile făcu lui George şi lui Petre semn să se oprească în prag.

   Apoi examina micul dulăpior, în care erau păstrate diferite cărţi. Jurnalul vasului dispăruse, numai jurnalul de cart se găsea, dar şi din acesta ultimile pagini erau smulse, astfel încât Farrow nu a putut stabili nici măcar cursul de navigaţie al vasului.

   Câteva romane poliţiste vechi, zăceau claie peste grămadă în dulăpior, dar acestea nu-i stârniră nici un interes. Tocmai voia să- şi îndrepte interesele către alte obiecte, când descoperi pe fundul dulăpiorului o cărticică ce părea a fi un jurnal. De-abia îşi aruncă ochii asupra acestuia şi-s făcu lui George un semn bucuros. Descoperise jurnalul căpitanului asasinat întrucât dorea mai întâi să cerceteze vasul, strecură jurnalul în buzunarul hainei, urmând să-l cerceteze mai târziu, Mai aruncă o privire asupra mortului, care nu părea să aibe asupra sa documente, apoi părăsi cabina, trântind uşa după sine.

   — Aici pare să se fi petrecut o crimă, George, îi zise Farrow pe când se aflau În coridorul strâmt pe care-l străbătuseră prima dată, trebuie acum să cercetăm întreg vasul, am impresia că vom mai descoperi destule lucruri ciudate.

   — Ce crezi tată, să se fi răsculat echipajul navei, îi ceru George părerea? Căpitanul nu se putea împuşca singur, doar nu se vede nici o armă în apropiere.

   — A fost împuşcat din pragul uşii, dragă George. Trebuie să fi fost luat prin surprindere. Chipul său a păstrat şi după moarte ca o placă fotografică, surprinderea în faţa morţii. Dacă ar fi fost totuşi sinucidere, pe faţa mortului s-ar fi întipărit cu totul altă expresie.

   Fiul şi tatăl se întreţinură în şoaptă. Nu se ştia dacă nu se mai ascundea vreo fiinţă omenească pe vas. Poate asasinul se aţinea pe undeva, pe vas, aşteptând doar prilejul de a face o nouă victima.

   Străbătură întreg coridorul, vorbind încet. Deodată se opriră înlemniţi auzind clar geamătul al unui om înăbuşit ca şi când ar fi fost legat şi cu căluş la gură. Se auzeau zgomote de parcă acesta ar fi depus sforţări extraordinare de a se face auzit.

   Petre era cam cu doi paşi în faţă şi tocmai asculta atent la uşa celei de a doua cabine. El îi făcu semn căpitanului că gemetele suspecte veneau din cabina din faţa lui. George îşi aprinsese lampa de buzunar de îndată ce au pătruns în condor, întrucât aici domnea o obscuritate destul de adâncă. Farrow îi luă lui George lampa din mână şi păşi uşor şi prevăzător înspre uşă. Înainte de a deschide, se opri pentru câteva secunde ascultând cu atenţie şi iscodind în jur.

   Gemetele continuau să se audă. Fără îndoială că un om făcea eforturi disperate pentru a se elibera dintr-o situaţie deznădăjduită şi, pentru a nu-i prelungi suferinţa Farrow încercă să deschidă uşa. Aceasta era însă închisă şi întrucât lipsea cheia, George îşi scoase cuţitul special încercând cu acesta să spargă broasca de la uşă. Aceasta însă era destul de solid construită şi nu cedă. De aceea George îşi roti privirea prin coridor, dar nu găsi un alt obiect corespunzător scopului său. Zări în fundul coridorului câteva bare de fier. Alergă într-acolo şi-şi alese o rangă potrivit de lungă şi solidă pe care o putea folosi să spargă broasca. Petre i-o luă din mână şi-o propti între uşă şi tocul acesteia şi-o împinse cu toată puterea. S-a auzit o trosnitură şi uşa zbură în lături. Petre distrusese broasca!

   Farrow îndreptă imediat lumina lampei sale în interiorul cabinei. Mai întâi nu remarcă nimic dar George, de îndată ce păşi cu prudenţă în cabină, îi şi strigă îngrozit tatălui său.

   — Aici, tată, pe pat zace un om legat fedeleş şi cu căluş la gură. În clipa următoare căpitanul se şi găsea alături de fiul său în timp ce Petre, rămase de santinelă la uşă.

   Pe pat zace un om încă tânăr care privea înspăimântat în lumina lămpii de buzunar. Nu-şi putea recunoaşte salvatorii, întrucât lumina prea tare a lanternei îl orbea.

   Fără a spune un cuvânt George îi tăie repede legăturile în timp ce Farrow îi îndepărta căluşul. Tânărul respiră de câteva ori cu putere şi încercă să se ridice, ceea ce nu i reuşi imediat. George trebui să-l sprijine.

   — Cine sunteţi dumneavoastră? Am descoperit nava naufragiată şi am căutat să salvăm supravieţuitorii. Cine v-a adus în situaţia asta? îl chestionă Farrow.

   — Îndepărtaţi vă rog puţin lumina, să-mi pot vedea salvatorii, deoarece mă credeam pierdut îi rugă tânărul exprimându-se în limba engleză. În orice moment, continuă el, vasul se poate rupe şi atunci m-ar fi înghiţit valurile. Asta voia să-mi facă diavolul ăla de Hsiung.

   — Cine-i Hsiung, ăsta? Nu vreţi să ne relataţi totul mai în amănunt? Mă numesc Farrow, căpitanul Farrow, poate aţi mai auzit de mine:

   — Căpitanul Farrow? Bineînţeles că am auzit de dumneavoastră, domnule căpitan. Ah, atunci pot vorbi nemţeşte. De fapt, eu sunt german de origine, deşi m-am născut în Camerun. Scuzaţi-mă numai că nu m-am prezentat, sunt încă mult prea ameţit şi nu contam deloc pe salvatori. Mă numesc Fritz Lohmann şi sunt fiul căpitanului acestui vas. Cuterul aparţine tatălui meu.

   George se uită întristat către tatăl său. Descoperiseră doar mai înainte pe căpitanul vasului, asasinat în cabina sa şi se părea că fiul său încă nu aflase trista veste.

   Tânărul salvat observă îngrijorarea lui George. Înspăimântat apucă braţul căpitanului şi întrebă:

   — Ce s-a întâmplat cu tatăl meu, domnule căpitan? L-aţi găsit? Nu cumva e... mort?

   Farrow dădu numai din cap. Tânărul Lohmann îşi îngropa faţa în palme şi izbucni într-un plâns cu sughiţuri.

   Farrow şi George rămaseră însă liniştiţi la căpătâiul tânărului şi aşteptară ca primul val de durere să se potolească. Apoi îl consolară:

   — Fiţi tare, fiţi bărbat, domnule Lohmann. Din păcate nu se mai poate schimba nimic. Povestiţi-ne mai bine ce s-a întâmplat aici pe vas, poate că vom reuşi să-l răzbunăm pe tatăl dumneavoastră.

   — Da, voi purta de grijă ca tatăl meu să fie răzbunat. Ştiu cine este răspunzător de moartea lui. În câteva minute o să-mi revin şi o să vă pot povesti totul. Vă rog numai să nu mă părăsiţi, nu mai am pe nimeni în care să mă pot încrede. Mama mea a murit încă în primul an ai Războiului mondial.

   Farrow îi făcu semn lui George şi părăsi cu ei cabina. Petre rămase însă la uşă de pază, pentru a veghea asupra tânărului şi a iscodi mai departe pe coridor. Nu era deloc exclus ca asasinul să se afle încă pe vas.

   Între timp George şi căpitanul Farrow pătrunseră în partea din spate a vasului, ajunseră până la magazie, dar aici totul era pustiu şi nu găsiră pe nimeni.

   Din mulţimea lăzilor şi încărcăturii de tot felul din magazia de mărfuri, era uşor de dedus că vasul era pregătit pentru o lungă călătorie, dar care a fost întreruptă atât de tragic, tocmai la Capul Bunei Speranţe. După o jumătate de oră se întoarseră în cabina tânărului. Acesta îşi revenise între timp atât de mult, încât se ridicase din pat şi acum îi primea stând într-un fotoliu.

   El îi mulţumi încăodată căpitanului pentru ajutor şi se interesă numaidecât dacă vasul mai putea fi salvat. Căpitanul îl trimise imediat pe punte pe Petre pentru a vedea ce se mai putea face. Nava nu suferise prea mult de pe urma izbiturile valurilor, aşa adăpostită cum era şi chiar zdruncinăturile atât de puternice de mai înainte păreau să fi slăbit. Petre îi primi între timp pe primul ofiţer Rindow însoţit de trei marinari care urmau să cerceteze partea din faţă a vasului.

   — Aşa, domnule Lohmann, povestiţi-ne acum în detaliu ce s-a întâmplat de fapt în timpul călătoriei dumneavoastră. De unde veniţi în primul rând?

   — Din Benguela, domnule căpitan, din Africa portugheză, tatălui meu nu i sa mai încredinţat încărcături în ultimul timp. Aparent din cauza vechimii vasului. În realitate, nu a mai primit nici o misiune fiindcă era de obârşie germană, iar englezii care au luat în posesie coloniile noastre, în decursul ultimului război, preferau desigur oamenii lor. Astfel încât tatăl meu trebuia să se orienteze corespunzător şi să încerce să-şi câştige traiul altfel. Deoarece activam de mult în regiunea Africii, n-am mai vrut să revenim în Europa. Am sperat însă din tot sufletul ca să se schimbe între timp condiţiile impuse prin tratatul de pace şi să reprimim cel puţin o colonie. De aceea am căutat mai întâi să facem afaceri în Africa Portugheze. După tratative anevoioase, am primit de la guvernatorul regiunii misiunea de a transporta deţinuţi din Africa portugheză, exilaţi spre Australia. Am executat timp de doi ani, cu regularitate şi punctual angajamentul nostru. Dacă nu aveam o încărcătură prea mare de ocnaşi, atunci puteam completa tonajul vasului cu mărfuri. Pe scurt, am lucrat astfel încât, guvernatorul a fost cât se poate de mulţumit. Vasul nostru îşi câştigase între timp renumele de „Corabia ocnaşilor". Acum trei luni s-a îmbolnăvit subit bucătarul nostru şi a trebui să-l internăm în spital. În locul său tatăl meu angaja un chinez, care spre mulţumirea tuturor, se dovedi un bun bucătar şi mai ales că a cerut un preţ foarte mic pentru serviciile sale. Eu nu prea aveam încredere în acest om. Aveam tot timpul impresia că lucra pe ascuns, în spatele tatălui meu, pentru a aţâţa echipajul împotriva lui. În plină mare se produseră certuri şi ciocniri între echipaj şi noi, care alunecară de multe ori spre răzvrătire deschisă. Tatăl meu însă, se pricepea întotdeauna să domolească oamenii, pe cei mai răi îi debarca în portul imediat următor, dar fără să-i acuze, bineînţeles, oficial. Am discutat adesea cu tatăl meu, încercând să-l lămuresc că în dosul tuturor acestor revolte, stătea numai Hsiung bucătarul nostru. El era acela care aţâţa încontinuu oamenii şi după părerea mea, urmărea nişte scopuri bine determinate. Tata râdea întotdeauna respingând observaţiile mele, susţinând că Hsiung era un om absolut nevătămător, care n-ar întreprinde niciodată nimic contra noastră. Acum opt zile am primit, din nou, un transport de patru deţinuţi. Concomitent am luat şi mărfuri pentru a nu face călătoria asta lungă spre Australia cu cala goală. Printre deţinuţi erau doi oameni condamnaţi pentru omor şi doi deţinuţi politici. Pe ultimii doi nu-i consideram periculoşi şi de aceea aveau o mare libertate de mişcare la bordul vasului nostru. Dimpotrivă, pe ceilalţi doi, îi ţineam în lanţuri şi urmau să scape de ele de abia în Australia. Eram deja de vreo două zile în larg, când am observat din nou, că domnea o stare de nemulţumire printre membrii echipajului. Câţiva marinari se îmbolnăviră şi ne acuzau că boala lor e urmarea tratamentului la care au fost supuşi, vreau să zic a meniului servit şa bord. Eu şi cu tata am examinat bineînţeles mâncarea preparată de Hsiung, care se dovedi ireproşabilă, aşa că nu am avut ce-i obiecta. Pe când părăseam cabina bucătăriei m-am întors pe neaşteptate, surprinzând chipul schimonosit de ură al chinezului, care tocmai ridicase braţul. E de la sine înţeles că l-am atenţionat numaidecât pe tata, care la început nu voia să creadă. Calm şi blând ca un mieluşel, stătea acum bucătarul nostru în bucătăria lui manevrându-şi oalele. L-am asigurat pe tata că nu m-am înşelat şi el mi-a promis că va da mai multă atenţie problemei. Voia să-l supravegheze pe ascuns pentru a constata dacă bănuielile mele au sau n-au temei. Când sosi ora prânzului tatăl meu apăru ei însuşi în sala de mese a echipajului şi luă masa împreună cu acesta. Nu era însă aceeaşi mâncare pe care o gustaserăm dimineaţa, mirosea îngrozitor şi de-abia se putea înghiţi. Tata convocă imediat pe bucătar în sala de mese, dar exact în acel moment izbucni furtuna. Năvălirăm cu toţii pe punte, pentru că aveam cu toţii o mulţime de lucruri de făcut, pentru a putea stăpâni cât de cât furtuna. Cu bucătarul ne puteam socoti pe urmă. Dar vremea nu se îmbunătăţi, ba chiar dimpotrivă. Eram purtaţi acum cu pânzele întinse cu viteză tot mai mare pe întinderea învolburată de ape. O zi şi o noapte se scurseră, fără ca furtuna să se potolească. În dimineaţa următoare trebuia să depăşim Capul Bunei Speranţe. Ştiam că abia aici bântuia adevăratul uragan şi că ocolul Capului va constitui o grea piatră de încercare pentru noi. Conform contractului nu puteam ancora în nici un port decât în cel prevăzut şi de aceea eram siliţi să ne continuăm călătoria în ciuda furtunii. Primul nostru timonier, Peter Kiepers, era un om extraordinar. Ne puteam bizui pe el întrucât stăpânea meseria mai bine decât mulţi căpitani încercaţi. Cu mâinile încleştate pe cârmă, cu privirea aţintită înainte, părea întruchiparea zeului Neptun, stăpânitorul apelor. Numai cu forţa putea el fi despărţit de timona lui, pentru a se odihni câteva ore. Până acum nu se alăturase nici unei răzmeriţe şi-mi era ca un frate. Aici, chiar în regiunea asta, se petrecu nenorocirea. Urcam tocmai scăriţa care ducea spre punte când vasul se întoarse brusc într-o parte şi se năpusti cu viteză spre coastă. Mă uitau degrabă înspre timonă unde îl ştiam ca stă de veghe Kiepers. Mă năpădi o spaimă grozavă când îl văzui întins, fără suflare, pe scândurile punţii. În acelaşi moment sosi la post al doilea timonier al nostru şi puse stăpânire pe cârmă. Dar în loc să se redreseze, vasul îşi continua goana fatală spre ţărmul stâncos. Tatăl meu, nu era de găsit şi acum, vrând ne vrând, eram la comandă. Strigai timonierului să lase cârma, dar în loc de răspuns primii o remarcă grosolană, de undeva din spatele meu: „O să te lăsăm pe tine, tinere!" În momentul următor, primii o lovitură din spate, în ceafă, care mă aruncă la pământ înainte de a-mi pierde cunoştinţa mi sa părut că văd faţa schimonosită de ură a chinezului. M-am deşteptat din leşin de abia în această cabină. Eram legat fedeleş şi cu căluş şi de abia puteam să mă mişc. Ore întregi am zăcut aşa şi credeam că în orice moment vasul se va rupe. Suferii chinuri groaznice, în aşteptarea fără speranţă şi nu credeam că mă va mai putea salva cineva. La un moment dat distinsei zgomote. Eraţi dumneavoastră domnule căpitan care tocmai cercetaţi vasul. Mai departe ştiţi şi dumneavoastră ce a urmat.

   — Da, acum pot să-mi fac o imagine despre ce s-a întâmplat pe vas, răspunse căpitanul. Ticăloşii au avut ghinion, crezând că vor putea să ancoreze la ţărm, în acest mic golf, în speranţa de a-şi continua mai departe călătoria. Aveaţi mărfuri pe care intenţionau să le valorifice. Întreaga poveste arată ca o lovitură piraterească pe care furtuna a reuşit s-o zădărnicească, în parte. Vasul a nimerit între stânci şi echipajul a trebuit să-l părăsească. Probabil că aşteaptă acum, până se va fi potolit furtuna şi dacă vasul nu se rupe sau scufundă, să mai salveze ce se mai poate. În orice caz, ticăloşii îşi vor face apariţia. Din câţi oameni se compune echipajul, domnule Lohmann?

   — Unsprezece oameni, în afară de cei 4 ocnaşi, eu şi tatăl meu.

   — Aşadar, în total cincisprezece oameni, dacă-i punem la socoteală şi pe Kiepers? Nu-i aşa?

   — Exact domnule căpitan, dar vă înşelaţi presupunând că timonierul nostru li s-a alăturat, el este de partea noastră.

   — În acest caz, teamă mi-e că a şi fost omorât. Poate ca l-au şi găsit oamenii mei, care cercetează în acest moment partea din faţă a vasului. Iată primul meu ofiţer tocmai se îndreaptă spre noi!

   II.

   UN ADVERSAR FĂRĂ SCRUPULE.

   ÎNTR-ADEVĂR SE AUZEAU PAŞI, de parcă cineva ar coborî scăriţa care ducea în interiorul vasului. George ieşi pe coridor şi-l introduse pe primul ofiţer Rindow în cabină; acesta tocmai terminase de cercetat partea din faţă a vasului, dar nu descoperise nimic în plus, nu mai găsise nici o fiinţă omenească. Marfa din cală nu era atinsă, sau deteriorată în vreun fel, atât că pe alocuri era deplasată de la locul ei din cauza zdruncinăturilor vasului.

   De fapt răsculaţii desfăcuseră câteva pachete pentru a se aproviziona cu alimente.

   — Arată de parcă răzvrătiţii s-ar fi grăbit peste măsură şi n-au mai avut timp de nimic, domnule căpitan, a fost de părere Rindow. Poate că au de gând să revină în ipoteza că vasul nu se scufundă.

   — Sunt de aceeaşi părere Rindow! Între timp am aflat ceva. Ce nu va trebui lăsat nepedepsit. Este vorba de asasinarea unui german, compatriot de-al nostru. În ce stare se găseşte vasul, este grav deteriorat?

   — Hagen, inginerul nostru, este deja la bord şi tocmai îl cercetează, dar după părerea mea, cred că vom putea să-l punem pe linia de plutire. Bine înţeles că va trebui să instruim câţiva oameni de-ai noştri să-l conducă în cel mai apropiat port.

   — Asta-i cel mai puţin lucru pe care-l vom face. O să-ţi relatez mai târziu tot ce-am aflat în legătură cu vasul, acum ar trebui să ne îngrijim ca domnului Lohmann să i se servească un dejun mai consistent. Este foarte slăbit de suferinţele Îndurate, atât de multă vreme. De asemenea trebuie să ne îngrijim de înmormântarea, tatălui domniei sale, germanul de care-ţi vorbeam.

   Lui Fritz Lohmann i se redeşteptă durerea adâncă, auzind remarca căpitanului. Voia să-l vadă pe părintele său imediat şi dădu să se ridice. Farrow căută să-l reţină, dar tânărul scutură cu tristeţe din cap.

   — Nu vă faceţi griji din pricina mea. Domnule căpitan Vederea tatălui meu nu mă va tulbura mai mult, voi căpăta însă curajul şi hotărârea pentru a merge până la capăt în a-i răzbuna nemeritatu-i sfârşit. Vă rog, permiteţi-mi să rămân câteva minute singur cu tatăl meu!

   Merse într-adevăr în cabina alăturată unde zăbovi cam vreun sfert de oră. După care se întoarse, strânse mâna căpitanului, cu multă seriozitate şi recunoştinţă zicându-i:

   — Puteţi să contaţi de aici înainte pe veşnica mea recunoştinţă!

   Înainte de a se întoarce căpitanul Farrow pe submarinul său, întocmi un proces-verbal foarte amănunţit despre starea vasului şi a celor întâmplate.

   Acest lucru odată făcut, îi înlesnea lui Fritz Lohmann orice acţiune judecătorească ar fi întreprins în viitor asupra marinarilor săi răzvrătiţi.

   Dacă aceasta era şi intenţia tânărului, căpitanul n-avea de unde să ştie, el se mărgini să constate înfrigurarea şi ardoarea din ochii tânărului naufragiat, de curând salvat. Vai de diavolul galben Hsiung, dacă ar fi căzut vreodată în mâinile lui răzbunătoare!

   Se întoarseră împreună pe submarin, unde căpitanul se îngriji mai departe de condiţia protejatului său. Mai întâi ordonă să i se servească o masă copioasă, apoi îl sfătui să se întindă câteva ore, pentru a fi în formă şi a putea lua parte, mai târziu, la expediţia pe uscat pe care o intenţiona căpitanul.

   — Dacă netrebnicii de marinari răsculaţi, nu revin la bord până diseară, va trebui să le luăm urma pe uscat, îi lămuri el situaţia lui Fritz Lohmann. Poate că la noapte nu vom fi în măsură să dormim, de aceea propun să o facem cu toţii acum.

   — Dacă răsculaţii se întorc pe vas, vă rog să mă treziţi imediat domnule căpitan, se rugă tânărul. Trebuie neapărat să-l prind pe diavolul ăsta galben, el mi-a omorât tatăl şi intenţiona să termine şi cu mine.

   Farrow încuviinţă. După ce se despărţi de tânărul Lohmann epuizat, se hotărî să se reîntoarcă la bordul vasului pentru a-l chestiona pe Hagen care între timp trebuia să fi terminat inspecţia vasului. Câteva scânduri de pe puntea vasului se rupseseră rău dar oamenii lui Farrow erau în măsură să le înlocuiască. În afară de acestea vasul nu suferise nici o stricăciune mai serioasă.

   — Problema care se pune, este cum să-l facem iarăşi să plutească, dragă Hagen? După câte îmi dau eu seama, zace acuma bine înţepenit între stânci.

   — Cred că voi reuşi s-o fac cu ajutorul submarinului nostru, domnule căpitan! Mai întâi îmi voi trimite echipa de lucru în cala vasului pentru a putea lucra în linişte. Noi ar cam trebui s-o ştergem de pe aici pentru a nu stârni bănuieli şi a da posibilitate răzvrătiţilor să revină. Dacă ar zări picior de străin ar da bir cu fugiţii.

   — Tocmai voiam să dau ordinul de scufundare, dragă Hagen. Dar vom rămâne pe aproape şi vom supraveghea cu periscopul atent coasta. Dacă o fi să apară „oamenii noştri", ne ridicăm repede la suprafaţă să-i înhăţăm.

   — La rândul meu o să-mi însoţesc oamenii în cala vasului şi voi veghea dacă răzvrătiţii îşi fac apariţia. De asemenea va trebui să port de grijă ca tehnicienii noştrii să nu lovească prea vârtos cu ciocanele chiar în momentul în care marinarii navei se apropie.

   — Atunci mă întorc pe submarin pentru a da ordinul de scufundare. George, ce preferi, vii cu mine sau rămâi pe vas?

   — Voi rămâne pe vas şi voi avea grijă de înmormântarea căpitanului. Vreau să aibe parte de un sicriu solid tată. Vom putea să-l îngropăm la noapte, undeva pe mal.

   — Bine, atunci să rămână şi Petre aici, hotărî căpitanul Farrow, care se urcă în bărcuţa de aluminiu vâslind grăbit către submarin. Nu mult după aceea, „Dox"-ul se scufundă încetişor în imediata vecinătate a cuterului, doar periscopul se ridica din apă, dar de pe coastă nu putea fi văzut.

   George, Petre şi inginerul Hagen, dispărură sub puntea vasului avariat. Curând liniştea şi dezolarea se aşternu pe puntea cuterului şi nimeni n-ar fi bănuit existenţa vreunei fiinţe omeneşti în măruntaiele sale, care mai şi lucra asiduu la repararea lui.

   Mai întâi se alcătui un sicriu încăpător pentru căpitanul decedat. George şi Petre supravegheau printr-o lucarnă împrejurimile şi desigur coasta stâncoasă, de unde puteau apare vizitatorii. Trebuia făcut aceasta pentru a se putea avertiza la timp lucrătorii care munceau să oprească orice zgomot.

   Spre seară şi-a făcut apariţia un marinar din echipaj. Apărut ca din senin pe creasta stâncoasă, spionă îndelung în jur şi apoi îşi dădu deodată drumul în apă.

   Cu mişcări sacadate de înotător încercat se apropia tot mai mult de vas, pe care-l aborda după aproximativ 10 minute.

   Cu apa şiroind pe el, zăbovi câteva secunde pe punte, examina încă o dată ţărmul lăsat în urmă şi dispăru pe scăriţa care ducea la cabina căpitanului Lohmann.

   George îi făcu semn, celui mai apropiat camarad care încetă imediat lucru, urmat de ceilalţi. Nici un zgomot oricât de mic nu se mai auzea în interiorul vasului.

   Cu atât mai mare a fost spaima intrusului care se văzu înconjurat din toate părţile de îndată ce pătrunse în cabina căpitanului Lohmann.

   Îi scăpă numaidecât un blestem pe buze şi se pregăti de apărare. Păru apoi că recunoaşte uniforma lui Hagen şi a marinarilor săi. Se linişti dintr-o dată şi întrebă spre marea mirare a camarazilor:

   — Aparţineţi unui vas de război domnii mei! Văd că purtaţi uniforma germană. Slavă domnului, am crezut pentru o clipă că am nimerit în mâinile bandiţilor răsculaţi!

   — Cine sunteţi dumneavoastră, îl întrebă Hagen?

   — Mă numesc Peter Kiepers şi sunt timonierul acestui vas, îi răspunse aceasta mult mai calm.

   Între timp observă cadavrul căpitanului său şi exclamă îngrozit:

   — Văd că am ajuns prea târziu şi-am tot sperat să-l pot salva! Este mort şi fiul?

   — Fritz Lohman a fost salvat de noi, Kiepers, îi răspunse imediat George, care a făcut un semn camarazilor să-l elibereze pe timonier. Miraţi aceştia se supuseră şi chiar Hagen îl privi întrebător.

   — Dl. Kiepers este singurul care a rămas credincios - căpitanului său, domnule Hagen. Fritz Lohmann ne-a spus totul. Acum îl vom ruga să ne povestească de ce s-a reîntors pe vas.

   — Ştiam că atât căpitanul cât şi fiul său, zac aici în cabine legaţi fără putinţă de a se elibera, continuă timonierul. Şi pe mine m-au făcut prizonier şi poate că m-ar fi lăsat aici să mă înec pe punte unde zăceam fără cunoştinţă dacă n-ar fi avut nevoie de mine.

   Cunoşteam regiunea foarte bine, ba am mai naufragiat odată cu un vas cu trei catarge. Ştiam unde este localizat primul adăpost şi i-am condus pe derbedei într-acolo. E un adăpost micuţ, în mijlocul munţilor, ce se întinde ca o terasă înspre interiorul ţării. Nu mă întrebaţi însă cum arată acum această mică aşezare domnilor! Localnicii au fost fie alungaţi fie ucişi. Femeile au fugit în munţi şi rabdă acolo de foame, întrucât nu doresc să fie văzute de nemernicii mei camarazi. Casele au fost luate cu asalt de către aceştia, au fost omorâte animalele, care oricum mureau de foame. A fost ceva îngrozitor. Mi s-a promis, de către diavolul galben Hsiung, care ne servea drept bucătar, drept răsplata, spânzurătoarea în faţa camarazilor mei; aceasta trebuia să fie un spectacol pentru dânşii de încheiere. Disperarea îmi dădu puteri nebănuite şi în cele din urmă reuşii săi rup legăturile. Uitaţi-vă la încheieturile mâinilor mele cum arată, acum după ce mi-am rupt bucăţile de sfoară cu care mă legaseră. N-am fugit însă imediat, ci am aşteptat un moment mai favorabil. În cele din urmă n-am mai răbdat şi am fugit în munţi Bineînţeles că se luară toţi după mine, dar întrucât cunoşteam ţinutul mai bine decât ei, am reuşit să scap. Credeam că, încă, căpitanul Lohmann şi fiul său se mai găsesc la bord, legaţi şi doream să-i salvez înainte ca vasul să se scufunde. După cum văd, am ajuns prea târziu.

   — Răsculaţii o să apară în curând Kiepers, nu ştii cumva unde au rămas bărcile cu care au ajuns la mal? se interesa Hagen.

   — Sunt ascunse între stânci, iar eu nu mi-am permis să mă folosesc de o barcă pentru că mi-ar fi luat prea mult timp. Dar dacă diavolii aceştia sosesc aici, fără îndoială că se vor folosi de bărci. Să sperăm că aşa vor face a fost de părere la rândul lui George. Mă bate gândul c-ar fi mai bine să fiţi văzut aici la bord. Atunci vor crede cu siguranţă că sunteţi singurul supravieţuitor la bordul navei. Poate vor crede că şi tânărul Lohmann a murit, probabil sufocat.

   — Domnule George, iată-i că au şi sosit, strigă Petre care spiona prin lucarnă. Stau la mal şi se uită încoace în timp ce alţii aleargă spre stânci, probabil să aducă bărcile. Marinarii din cala vasului se îmbulziră acum care mai de care să privească şi ei. Degeaba îi avertizară George şi Hagen. Bineînţeles că fură descoperiţi până la urmă şi mateloţii răzvrătiţi dispărură cu iuţeală după stânci.

   — Am încurcat-o acuma, să vedem cum o mai dregem, izbucni Hagen înfuriat. Natural că trebuia să-i pice fisa oricui, când au răsărit atâta capete deodată lângă o fereastră! Nici căpitanului no să-i cadă prea bine când va auzi de isprava făcută.

   — Ce s-a întâmplat, s-a întâmplat, dragă Hagen şi n-avem ce-i mai face acum. O să vorbesc cu tata să facem la repezeală o mică trupă, care să facă o descindere în adăpostul bandiţilor, îl linişti George. Acolo au pustiit după bunul lor plac, aşa că acestor oameni trebuie să le venim de hac.

   — Sunt de aceeaşi părere, dragă George. Îmi pare numai rău că eu nu mă pot alătura expediţiei de pedepsire, dat fiind rolul pe care-l am în repararea vasului. Cred că submarinul tocmai iese la suprafaţă şi mai am impresia că tatăl dumneavoastră ştie deja tot ce s-a petrecut aici. De altfel nici nu era greu de dedus, dar poate că a văzut totul prin periscop.

   George alergă pe punte şi-şi lăsă privirea în jos să lunece pe întinderea mării. Exact în acel moment apăru turnul „Dox"-ului deasupra apei şi chepengul se deschise. Căpitanul se interesă de- ndată ce se întâmplase cu adevărat, de ce bandiţii o luaseră la sănătoasa?

   George îi raportă de întâlnirea avută cu Kiepers şi de greşeala pe care o comiseseră cu toţii. Farrow scutură numai capul supărat nu mai zise nimic. Sări ei însuşi la bordul vasului şi mai ascultă înc-o dată relatarea timonierului Kiepers.

   — Este necesar să plecăm cât mai curând spre adăpostul bandiţilor, nu trebuie să le lăsăm timp să-şi caute noi ascunzători în munţi şi să câştige timp să-şi organizeze apărarea, a fost de părere Farrow. Dacă se ascund undeva în inima munţilor există riscul de a nu-i mai găsi niciodată. Voi vorbi imediat cu Rindow şi doctorul Bertram, într-o jumătate de oră plecăm?

   George era pentru plecare cu trup şi suflet. În mare grabă, împreună cu Petre, părăsiră vasul, pentru a organiza expediţia de noapte de la bordul „Dox"-ului. Tânărul Lohmann a fost deşteptat şi înzestrat cu armament. După o cină consistentă, camarazii porniră la drum.

   Se îmbarcară în două bărci de aluminiu şi imediat ce au ajuns la ţărm au debarcat. Alături de căpitan, George, Rindow, Petre şi doctor mai luau parte la expediţie încă cinci marinari. Bineînţeles Lohmann nu voi să rămână pe submarin. Deşi vânătoarea care începea era dusă contra a 14 bandiţi, luând în considerare pe tânărul Lohmann şi pe timonierul Kiepers, erau inferior numericeşte acestora numai cu doi oameni. Întrucât erau foarte bine înarmaţi puteau face faţă bandiţilor.

   — Mai întâi trebuie să trecem printr-un defileu, domnule căpitan, îi avertiză Kiepers care luase conducerea. Dacă bandiţii sau baricadat acolo, n-o să ne meargă prea bine. Din fericire noaptea nu este departe şi dacă lucrurile stau aşa îi putem ocoli sau evita pe apărătorii defileului.

   — Să ne împărţim astfel încât să nu putem fi atacaţi toţi deodată în acelaşi timp. Să mergem unul în spatele celuilalt, iar marinarii noştrii să rămână ceva mai în urmă, căci de-acum putem să-i întâlnim pe bandiţi în orice moment, a fost de părere căpitanul Farrow.

   — Tocmai aveam de gând să propun acelaşi lucru, întări Rindow. Cel mai bine ar fi să trimitem un cercetaş sau doi înainte pentru a observa regiunea şi a ne avertiza din timp. Pierdem cam mult timp aşa nici vorbă, dar tot este mai bine, decât să cădem într-o capcană şi să ne trezim împuşcaţi din toate părţile.

   — Tată, îmi iau eu cu Petre misiunea asta. Dacă nu vă dăm nici un semn deduceţi că totu-i în regulă înaintea voastră, propuse George. Aş fi de părere să-l luăm şi pe Kiepers, el cunoaşte drumul foarte bine, chiar pe întuneric.

   Farrow avu de gând să obiecteze, dar renunţă ştiind prea bine că odată ce George îşi vâra ceva în cap nu era o treabă uşoară să-l faci să renunţe. Şi apoi n-ar fi lăsat nici unuia misiunea nu tocmai uşoară de a fi avangarda expediţiei şi a para primul atacul ce îi era hărăzit acesteia.

   Îşi dădu încuviinţarea muştruluindu-l însă pe Petre, să fie extrem de precauţi şi să dea atenţie oricărui lucru ivit pe parcurs, oricât de neînsemnat ar fi părut.

   De abia se-ndepărtaseră puţin George, Peter şi Kiepers, că întunericul cuprinse regiunea. Aici în defileu era aşa de întuneric că abia de puteau vedea la trei paşi în jur.

   Lui George îi convenea de minune situaţia, acum nu mai putea fi văzut aşa uşor, deşi ce-i drept, nici el nu-şi mai putea distinge adversarii. Spera însă că aceştia să se trădeze prin ceva.

   Încet şi cu prudenţa înaintau pas cu pas. Pătrundeau din ce în ce mai adânc în defileu şi Kiepers tocmai îi avertiza că urmează o zănoagă, un fel de căldare în mijlocul defileului, când marşul lor a fost întrerupt brusc. La circa 15 metri înaintea lor răsună o împuşcătură. George auzi vâjâitul proiectilului care-i trecu destul de aproape pe deasupra capului.

   — Trebuie să ne întoarcem domnule George şopti Petre, înaintea noastră sunt bandiţii, care trebuie să ne fi observat. Ei, iată, a doua salvă.

   Din nou vâjâi un glonţ, pe lângă ei şi George îşi dădu seama că nu mai era vorba, să-şi continue marşul. Nici nu avea chef să se întoarcă cu coada între picioare, aşa încât îl întrebă pe Kiepers, în şoaptă, dacă nu există o cărăruie pe unde ar fi posibilă o manevră de învăluirea bandiţilor.

   — Prea exact nu cunosc nici eu regiunea, domnule Farrow, dar am observat azi dimineaţa atâtea crăpături în stânci şi adâncituri cu posibilităţi de acces, încât problema se pune de a le găsi pe cele potrivite. Poate ne reuşeşte să ne căţărăm în vârful stâncilor cele mai înalte, de unde îi putem ţine pe atacatori în şah.

   — Atunci, e neapărat necesar ca tata să fie înştiinţat. Vreţi să luaţi dumneavoastră misiunea aceasta, domnule Kiepers? întrebă George. Eu voi încerca să urc stâncile cu camaradul meu. Spune- le să nu vină imediat încoace, deoarece s-ar putea ca în acest caz, bandiţii să aprindă un foc, pentru a-i vedea şi astfel ne-ar zări întâi pe noi.

   — Mă voi întoarce, bineînţeles, domnule Farrow, dar vă spun drept, consider acţiunea dumneavoastră prea riscată. În primul rând nu ştiţi dacă veţi răzbate până sus şi apoi chiar dacă o veţi face cine ştie ce primire veţi avea de la adversarii noştri, care pot fi sus.

   Poc! Poc! Din nou ţiuiră două gloanţe în direcţia cercetaşilor. Se pare că bandiţii şi-au dat repede seama de amplasamentul acestora, întrucât gloanţele trecură şi mai aproape. În mare grabă se adăpostiră în dosul stâncilor pentru a nu fi nimeriţi întâmplător de un glonţ rătăcit. Căpitanul Farrow şi oamenii săi, auziseră şi ei împuşcăturile şi se apropiau de ei cu destulă prudenţă. După ce Kiepers se întoarse şi a făcut câţiva paşi înapoi, se şi ciocni cu căpitanul. Îi împărtăşi imediat planul lui George.

   — Nu ştiu dacă a procedat bine, se adresă acesta îngrijorat lui Rindow care-i stătea alături. Kiepers are dreptate. Dacă bandiţii aprind focul, pot fi lesne descoperiţi. Noi între timp trebuie să stăm inactivi şi să aşteptăm să vedem dacă va reuşi George să treacă de puşcaşii bandiţilor.

   — N-ar fi mai bine să facem un ocol la rândul nostru, domnule căpitan? întrebă doctorul Bertram. Ce-ar fi dacă am lua-o prin partea dreaptă a defileului, oricum George pare sa şi-o fi ales pe cea din stânga. Sus, deasupra stâncilor, nu cred totuşi să fie unul din oamenii lor, cu condiţia să acţionăm numaidecât. Pe de altă parte îmi pare că urcuşul pe partea stângă este destul de uşor de realizat!

   — De acord. Am putea s-o facem dar... Căpitanul Farrow a fost întrerupt brusc. Deasupra lor se dezlănţui larmă şi imediat după aceea se auzi o bubuitură puternică. Repede săriră cu toţii în lături, nici o secundă prea devreme. Bucăţi grele de stânci trecură năvalnic pe lângă ei şi se sparseră la sol.

   — Indivizii pândesc colo sus şi norocul nostru este că s-a întâmplat noaptea, altfel nu ne-ar fi mers prea bine remarcă căpitanul. Să sperăm că George va ajunge şi el sus şi nu se va întâlni cu santinele pe drum. Haideţi să ne retragem acum, bandiţii ne urmăresc, văd mai încolo o cărăruie.

   — Trebuie să ne împărţim din nou, domnule căpitan, propuse Rindow. Mă gândesc să pornesc cu grupa mea mai departe în defileu şi să încerc să ajung pe înălţimi. Dumneavoastră, cu oamenii rămaşi, să-i atrageţi şi să-i momiţi cumva pe bandiţi. Dacă vă reuşeşte manevra şi aceştia se vor precipita spre dumneavoastră, atunci poate voi reuşi să ajung şi eu neobservat sus.

   — Dar cum veţi şti în ce parte, dreapta sau stânga se ascund duşmanii, dragă Rindow? De aici chiar că nu putem să ne dăm seama. Oricum luaţi partea din dreapta în timp ce eu voi încerca să-i atrag încoace.

   Din nou căzură bucăţi mari de stâncă de sus. Rindow se folosi de acest divertisment să pătrundă adânc în defileu. Din fericire acolo sus domnea un întuneric atât de adânc, încât de-abia se putea vedea la câţiva paşi.

   După ce parcurse cam 15 metri în interior, Rindow dădu ordin să înceapă ascensiunea peretelui de stâncă. El însuşi dădu exemplu şi păşi primul, urcând din ce în ce mai sus.

   Ieşindurile de stâncă îi oferiră o scară naturală şi, după zece minute, găsi o cărare care continua de-o parte şi de alta, spre dreapta şi spre stânga de-a lungul peretelui stâncos. Aici trebuia să se întâlnească cu bandiţii care se găseau de această parte a defileului.

   Între timp, găsiră şi George şi Petre o cărăruie care ducea de-a lungul peretelui de stâncă, la o înălţime de circa 20 de metri.

   Chiar în clipa în care Petre intenţiona să păşească ultimul, pe potecă se năpusti o arătare dintr-o parte a acesteia, atacându-i cu strigăte de furie pe cei doi camarazi. George însă veghea; pumnul său repezit cu precizie îl nimeri pe individ chiar în bărbie, făcându- l să se clatine.

   Înainte de a putea interveni şi Petre în luptă, agresorul se întoarse pe călcâie şi o luă la fugă cât îl ţineau picioarele. Acum, după luptă, din profil distinseră clar că era vorba de un chinez.

   — Este Hsiung, dacă-l prindem, putem pune mâna şi pe restul bandei. Fără a mai aştepta răspunsul lui Petre, se luă după chinez. În fugă trebuia de asemenea să fie foarte atent, întrucât poteca se îngusta pe alocuri atât de mult, încât era de câteva ori să se prăbuşească, dacă nu s-ar fi apucat în ultima clipă cu mâinile de colţurile zimţate ale peretelui de stâncă. Fugarul, însuşi trebuia să fi parcurs anterior acelaşi drum şi asta dovedea o bună cunoaştere a locurilor. Tot mai des dispărea din câmpul vizual al lui George, apărea apoi din nou pentru un scurt timp, sfârşind prin a dispare cu totul.

   Petre îl ajunse în curând pe tânărul său prieten şi stăpân şi acum lua parte la vânătoare. Chinezul însă nu mai era de văzut pe nicăieri, probabil că între timp să se fi pus la adăpost. Câteva împuşcături răsunară de jos şi gloanţele şuierară destul de aproape de cei doi, nimerind stâncile. Aici sus, ofereau fără doar şi poate o ţintă mult mai bună decât jos şi era necesar să se pună la adăpost dacă nu doreau să fie nimeriţi.

   — Chiar că nu mai ştiu ce-i de făcut Petre, scrâşni George furios într-un moment de pauză a împuşcăturilor. Aici nu mai putem să rămânem dacă nu dorim să devenim o ţintă prea uşoară pentru inamicii. Camarazii nu pot nici ei înainta, fără să aibă de luat în considerare eventuale pierderi. Nu ai auzit cum s-au prăvălit câteva bucăţi mari de stâncă, de aici, de sus? Probabil că Hsiung a fost autorul şi-mi pare cu atât mai rău că nu l-am putut prinde.

   — Domnule George, dacă ne lăsăm jos şi ne târâm pe potecă, nu cred că ne pot distinge siluetele de jos, dacă vom ajunge la capătul zănoagei, vom găsi noi o modalitate de a coborî.

   — Bine Petre, aşa să facem. Eu o iau înainte, dar tu urmează- mă îndeaproape, pentru a rămâne împreună.

   George se lungi pe burtă şi începu târâşul. De jos nu putea fi zărit deşi între timp răsărise luna. Din fericire aceasta lumina cealaltă parte a defileului lăsând-o pe aceasta în penumbră.

   De cealaltă parte a defileului, era însă echipa lui Rindow, formată din el şi doi oameni. Acum au fost văzuţi de jos, la lumina lunii şi imediat urmă o salvă ucigătoare, care precis ar fi făcut victime dacă Rindow şi însoţitorii nu s-ar fi lăsat la rândul lor pe vine, căutând adăpost. De jos se putea crede că au fost atinşi de gloanţe şi agresorii scoaseră chiote de bucurie.

   Pe când atenţia generală era îndreptată pe partea lui Rindow,

George profită şi exploată în folosul său situaţia. În mare grabă se târî mai departe şi se găsea acum chiar deasupra bandiţilor. Putea cu uşurinţă să-i nimerească pe aceştia, dar întrucât defileul se găsea încă în întuneric, decise să se târască până la capătul zănoagei pentru a coborî iarăşi în defileu.

   După un sfert de oră îşi atinse scopul. Găsi locul potrivit pentru a putea coborî.

   Din spirit de prevedere Petre rămase sus să vegheze, ca nu cumva coborând amândoi să se trezească între focurile bandiţilor care i-ar fi surprins întâmplător.

   Coborârea dură ceva mai mult decât urcuşul. George trebui mai întâi să-şi găsească un punct de sprijin, înainte de a-şi propti mai bine piciorul. În orice moment se aştepta să fie văzut de jos. Dar din fericire totul rămase liniştit şi tăcut.

   „Se găsesc la intrarea în defileu, îi trecu prin minte lui George când nu mai era decât la câţiva metri de sol. O să-l aştept aici pe Petre, apoi împreună o să încercuim intrarea unde păzesc bandiţii şi o să-i luăm în foc încrucişat. Să vedem ce-or mai face."

   Doar trei metri mai erau până jos, când piciorul îi lunecă deodată. Punctul de sprijin pe care-l căuta instinctiv cu piciorul se rupse sub greutatea lui şi se prăbuşi şi el de la acea înălţime. O grămadă de pietre îl urmară făcând un zgomot îngrozitor.

   După ce se ridică, George se grăbi să ajungă cât mai repede la capătul văii. În clipa în care parcurgea ultimii metri, răsăriră în dreapta şi în stânga lui figuri ameninţătoare, ce doreau să se arunce asupra-i. Dar el, se întoarse pe călcâie. Îşi smulse concomitent pistoalele din cingătoare şi deschise focul asupra atacatorilor.

   Câţiva dintre aceştia se prăbuşiră la pământ, alţii scoaseră strigăte de durere ţinându-se cu mâinile de burtă sau picioare. În acelaşi moment deschise focul de sus şi Petre care-şi credea stăpânul în primejdie. Nu avea o ţintă clară, dar bănuia de unde veniseră atacatorii. Pe George nu-l putea nimeri întâmplător, deoarece se afla chiar sub el şi era la început protejat de stânci. Salvele conjugate ale lui George şi Petre îi puseră pe bandiţi în mare încurcătură. Unii zăceau deja la pământ împuşcaţi, alţii erau răniţi, iar alţii o luară ia fugă de-a curmezişul zănoagei ca să se pună la adăpost de cealaltă parte. O voce mai puternică strigă ceva fugarilor, apoi se auzi o înjurătură, posibil drept răspuns la aceea că goanei bandiţilor nu i se putu pune capăt.

   George îşi reîncărcă la iuţeală ambele pistoale. Aşteptă până i se alătură şi Petre. Singur nu dorea să plece în urmărirea bandiţilor. Apoi intenţiona să-l anunţe şi pe tatăl său de desfăşurarea evenimentelor, altfel acesta va aştepta zadarnic în defileu, deşi nu se mai zărea picior de bandit.

   Tocmai când şi-a făcut apariţia Petre, apăru din parte opusă şi Rindow cu marinarii săi, care făcuse şi el primejdioasa coborâre în „căldare", dar ajunsese prea târziu pentru a mai lua parte la luptă.

   Se hotărâră pentru trimiterea unui marinar, care să-i dea veste căpitanului. Între timp, George şi Petre cercetară pe cei rămaşi pe câmp. Trei bandiţi fuseseră ucişi şi un al patrulea atât de grav rănit că de-abia îşi mai recapătă pentru câteva momente conştiinţa. Răniţii nu fuseseră nici ei în stare să fugă.

   — Ei, da ştiu că aţi făcut niţică curăţenie printre nemernici, domnule Farrow, spuse Rindow. Dar aţi trecut prin momente deosebit de grele. V-au atacat cu toţii deodată?

   — Aşa se pare, domnule Rindow, de fapt nici n-a trebuit să ţintesc, a fost de ajuns să apăs numai pe trăgaci şi fiecare glonţ se pare că şi-a atins ţinta.

   — Bine că s-a întâmplat aşa şi nu viceversa. Dacă bandiţii ar fi tras primii, nu v-ar mai fi rămas timp pentru a apăsa pe trăgaci. Dar iată că vine şi tatăl dumneavoastră. Şi acum să vedem cum facem să ne îngrijim şi de restul bandei.

   Căpitanul Farrow a fost repede pus în cunoştinţă de cauză de către George, care-i povesti cele întâmplate. Când îi povesti de Hsiung pe care-l întâlnise pe potecă, tânărul Lohmann păşi înainte şi-l rugă pe căpitan să-i permită să păşească în fruntea expediţiei. Răzbunarea spuse el, îi aparţinea şi i-ar fi părut rău dacă altcineva i-ar fi luat locul arunci când va veni clipa înfruntării decisive cu chinezul.

   Căpitanul Farrow încuviinţă, dar îl sfătui să nu fie necugetat în acţiunile sale viitoare pentru a nu cădea el însuşi ca victimă banditului galben.

   III.

   FERMIERII ÎNDÂRJIŢI.

   ZĂNOAGA, SAU AŞA ZISA „CĂLDARE" a defileului să tot fi avut o sută de metri. Pereţi de stâncă înalţi o străjuiau din toate părţile. Era prevăzută cu două ieşiri, una prin care camarazii noştrii tocmai intraseră şi cealaltă, prin care marinarii răsculaţi o folosiseră pentru a fugi.

   Kiepers îi lămuri că pereţii de stâncă ai defileului erau atât de înalţi şi de abrupţi încât nici un om nu se putea ascunde acolo şi cu atât mai puţin să opună o rezistenţă.

   Principalul pericol la care membrii expediţiei se puteau aştepta erau nesfârşitele sinuozităţi şi curbe pe care acest vast defileu le prezenta.

   Dacă bandiţilor le dădea în gând să se ascundă undeva în dosul acestora le putea provoca o mare surpriza şi nu puţine daune.

   Farrow însă nu voi să se mai gândească la asta. În mare grabă străbătură întreaga „căldare", implantată aici de mama natură şi nu mult după asta se găsiră în faţa celei de a doua ieşiri Spre mirarea camarazilor nici aici nu dădură peste bandiţi, probabil că spaima şi groaza de atacul neaşteptat cu consecinţe nefaste pentru ei a fost mai mare decât autoritatea lui Hsiung care voia să-i reorganizeze în eventualitatea unui nou asalt.

   Cu prudenţă pătrunseră tot mai adânc în defileu, cu opriri la fiecare curbură ce putea deveni periculoasă. George şi Petre se strecurau de fiecare dată înainte, ca un fel de avangardă responsabilă de securitatea expediţiei. Cercetau cu atenţie fiecare colţişor şi abia după reîntoarcerea lor marşul reîncepea. Până acum nici picior de duşmani.

   Căpitanul Farrow ajunse până la urmă la convingerea că nici nu-i vor întâlni până la mica aşezare de fermieri menţionată de Kiepers, unde aceştia intenţionau poate să se întremeze şi să organizeze o rezistenţă mai serioasă. Nu era exclus să fi părăsit această ultimă redută şi să-şi fi căutat scăparea în munţi. După aproximativ o oră de mers anevoios, cu dese opriri ajunseră în sfârşit în micuţa localitate. Aceasta era plasată într-o vale destul de mare care oferea teren foarte rodnic la prima vedere, cu suficientă verdeaţă pentru animale.

   În jurul unui lac micuţ, erau amplasate câteva clădiri de locuit şi grajdurile aferente pentru animale. Totul făcea la prima vedere o impresie atât de paşnică, încât nimeni n-ar fi crezut că, nu demult, fermierii fie că au fost ucişi, fie au fost alungaţi, aşa cum rezulta foarte clar din istorisirea timonierului Kiepers.

   Farrow înaintase în vale vreo 50 de metri, apoi se opri preţ de câteva minute împreună cu tovarăşii săi, pentru a examina mai în voie. Razele luminoase ale lunii făceau vizibile aproape fiecare colţişor şi nimic nu părea ascuns sau misterios aici.

   — Cu siguranţă că bandiţii nu mai sunt aici, domnule căpitan.

   — Se pare chiar că nu-i ţipenie de om pe aici în întreaga vale, propun deci să ne continuăm drumul, opinie doctorul Bertram.

   — Nu ştiu dar am senzaţia că sunt atras într-o capcană, răspunse acesta. Chiar această linişte binecuvântată nu-mi miroase bine, dumneavoastră, nu vă spune nimic aceasta, dragă

doctore?

   Din toate casele, de îndată ce căpitanul îşi termină vorba, ca la comandă, porni acum o salvă. Farrow fu atins superficial la braţ şi se aruncă imediat la pământ, gest urmat de toţi camarazii.

   — E rănit cineva? se interesă imediat Farrow. Răsuflă uşurat când toţi până la unul îi raportară că n-au fost atinşi.

   — Bandiţii s-au baricadat în case, aşa că nu se mai poate să stăm aici spre a le oferi o ţintă sigură. Par să fie aprovizionaţi din belşug cu arme şi muniţii şi ştiu cum să le folosească, îşi exprimă părerea Rindow.

   — Asta mă miră, replică căpitanul. La început au fost nişte ţintaşi foarte proşti şi acum după un ceas au devenit trăgători de elită. Sigur că trebuie să ne retragem, altfel vom suferi pierderi inutile. Căpitanului Farrow îi căzuse de pe cap chipiul, fără a băga de seamă. În şoaptă, dădu semnalul de retragere, înapoi în defileu. Întocmai ca indienii se târâră îndărăt în timp ce erau ţinuţi sub foc continuu.

   În sfârşit, se putură ridica din nou în picioare şi Rindow izbucni furios:

   — Aceşti indivizi par să se fi luminat între timp. Fiecare împuşcătură îşi caută ţinta sa. Ştiu probabil că-i vorba de viaţa lor. Dacă ne cad în mână!

   — Cred mai degrabă, dragă Rindow că nici nu avem de a face cu bandiţii, a fost de părere căpitanul. Mi se pare că avem de a face cu fermierii alungaţi care s-au întors la casele lor şi acum ne- au luat drept bandiţi!

   — Pe toţi dracii, domnule căpitan, să ştiţi că aveţi dreptate îi scăpă doctorului Bertram. În timp ce bandiţii se apropiau de coastă, fermierii şi-au ocupat din nou casele. Dar mă mir cum de bandiţii care au trecut pe aici n-au fost întâmpinaţi cu salve înaintea noastră, căci nu cred să fi auzit vreo împuşcătură.

   — E posibil ca aceştia să fi observat schimbarea şi să fi ocolit valea printr-o parte sau alta, explică căpitanul. În orice caz se impune să luam neapărat legătura cu locuitorii regiunii.

   — Tată, propun să mă târăsc până la ei şi să lămuresc situaţia. Nu cred să fie cine ştie ce pericol şi apoi mă va însoţi şi Petre, se oferi George.

   — Bine George. Fă-o! Dar fi prudent totuşi. Să rămâi tot timpul acoperit, nu ştim cu certitudine dacă nu sunt cu adevărat bandiţii baricadaţi acolo.

   George se pregăti să pătrundă din nou în vale. Se lăsă la pământ şi-şi reîncepu mersul, târându-se în umbra înalţilor pereţi de stâncă, urmat îndeaproape de Petre, care nu voia să-şi lese

tânărul stăpân nici un minut singur.

   De îndată ce tânărul ajunse în valea de-abia părăsită, a făcut un ocol spre dreapta şi continuă târâşul la poala stâncilor. Aici terenul îi oferea protecţie maximă şi nu putea fi văzut deloc din interiorul caselor. Fermierii supravegheau cu siguranţă numai intrarea în defileu, pe unde era de aşteptat să se întoarcă bandiţii.

   George voia să facă un ocol mai mare în jurul caselor şi să aştepte o ocazie favorabilă, pentru a intra în una din case dintr-o altă direcţie. După ce parcurse târâş o parte din drum a considera că se poate ridica puţin, dar păstrând poziţie de aşteptare, pe jumătate aplecat.

   Petre făcu acelaşi lucru. În case nu ardea nici o lumină, numai din când în când scăpăra ceva pe la ferestre. Era doar lumina lunii care se reflecta pe luciul metalic al armelor pe care fermierii sau bandiţii le ţineau în mâini.

   După o jumătate de oră George înconjurase deja aproape jumătate de vale. Se afla acum pe partea opusă de unde apăruseră camarazii la început şi-acum trebuia să încerce să se apropie de case. Pentru a reuşi aceasta trebuia din păcate să străbată o suprafaţă plană intens luminată de lună.

   — Mă voi apropia deschis şi la vedere de case, Petre şi în semn de pace o să-mi flutur batista mea albă propuse George în sfârşit, când îşi dădu seama că nu există altă ieşire. Fermierii nu vor trage într-un om care se apropie neînarmat şi cu intenţii paşnice.

   — Poate că totuşi se găsesc bandiţi adăpostiţi acolo, domnule George, pe ăştia nu-i va deranja deloc batista albă ca semn al păcii, întrucât ştiu ce-i aşteaptă. Poate ne reuşeşte totuşi să ne apropiem neobservaţi.

   — Pe această noapte clară, cu o astfel de lună plină, este cu desăvârşire exclus. Oricum, poate că mulţi din ei au adormit, dacă au văzut că ne-am retras.

   — Dacă încep să tragă putem noi să tot agităm batistele, domnule George. Aş fi totuşi de părere să încercăm să ne târâm pân-acolo.

   — Bine Petre, dacă tot crezi că se aţin bandiţi pe acolo, atunci evident că-i mai bine. Să încercăm, dar s-o facem cât mai încet pentru a nu provoca cel mai mic zgomot, care ne-ar putea da de gol.

   Amândoi se lungiră iarăşi la pământ şi continuară şi mai încet târâşul, apropiindu-se tot mai mult de zidurile caselor, întrucât iarba părea să fi crescut destul de înaltă în valea asta, le reuşiră să nu bată la ochi, cel puţin la început, dar nu-i vorbă că se mişcau şi foarte încet, pentru a nu provoca o mişcare prea bruscă a firelor de iarbă. Se apropiau din ce în ce şi mai aveau poate 50 de metri de parcurs, când răsună deodată o împuşcătură din direcţia caselor.

   În acelaşi timp George şi Petre auziră o voce sonoră care împărţea ordine din una din case.

   — Acum trebuie să ne arătăm, a fost de părere George exact când o adevărată ploaie de gloanţe a început să cadă în jurul lor. Repede îşi luă batista şi începu s-o agite ca pe un steag în aer. Salva încetă tot atât de brusc cum începuse şi „vocea" ce dăduse comanda se făcu auzită.

   — Ce vreţi, nu negociem cu bandiţii. Dacă vreţi să atârnaţi de primul copac, spânzuraţi pentru faptele voastre, poftiţi încoace!

   — Nu venim cu intenţii ostile. Suntem în căutarea bandiţilor, care presupunem c-au ocupat această aşezare, răspunse George.

   Câteva momente dură tăcerea, apoi fură poftiţi de aceeaşi voce poruncitoare să se apropie. George îi urmă sfatul, ţinând tot timpul batista, solul păcii în mână, fluturând-o spre case. În grabă se apropie şi Petre şi în scurt timp se aflau în faţa primei case din şir. O uşă se deschise exact în acelaşi timp şi două siluete zdravene îi întâmpinară. Amândoi oamenii erau înarmaţi cu carabine şi-i examinau acum pe cei veniţi cu toată atenţia.

   — Dar ăştia-s tocmai indivizii care voiau să ne atace, adineauri fu de părere unul din ei, îi recunosc după uniformă! Nemernicilor mai aveţi îndrăzneala să apăreţi aici? Şi ameninţător îşi ridică arma îndreptând-o asupra lui Petre.

   — Opriţi-vă domnilor! Faceţi o mare greşeală, v-am spus că noi înşine suntem în urmărirea bandiţilor, continuă să le explice George aparent netulburat.

   — Asta-i o înşelăciune, voiţi numai să ne atrageţi într-o nouă capcană îşi continuă vorbitorul ideea. De ce v-aţi târât atunci, puteaţi să veniţi direct înspre noi, la vedere, dacă nu aveaţi nimic de ascuns.

   — Pentru că dumneavoastră aţi tras primii, atunci când noi am pătruns în vale. Tatăl meu aşteaptă acolo la intrarea în defileu ca să-i dau de veste. Credeţi că aş fi îndrăznit să apar dacă îmi era frică de dumneavoastră?

   George vorbise atât de calm încât ambii fermieri amuţiră, începură să se sfătuiască în şoaptă, apoi îl invitară pe George şi pe Petre înăuntru, prin vocea celui care luase primul cuvântul. Îi avertizară însă să nu atingă armele, întrucât vor fi împuşcaţi pe loc. În ciuda avertismentelor George îşi duse fulgerător ambele mâini la cingătoare, înainte ca fermierii să poată manevra carabinele într-un fel, scoase ambele pistoale le îndreptă spre

aceştia şi... le lăsă să cadă la picioarele lor.

   — Mă credeţi acuma că am venit cu intenţii paşnice? întrebă ei cu glas ridicat.

   Unul dintre fermieri se aplecă şi ridică pistoalele. Între timp şi Petre îşi aruncase înaintea acestora armele.

   — Haideţi în casă să vedem ce vreţi de la noi, repetă unul din fermieri invitaţia. Încet George păşi înăuntru trecând pe lângă cei doi fermieri care stăteau în prag. Adunaţi într-o cameră mare, stăteau opt bărbaţi şi câteva femei, care îi priviră cu vădită duşmănie. George salută adunarea aceea şi se adresă primului bărbat cu care vorbise la început şi care rămăsese la urmă şi acum tocmai zăvora uşa:

   — Mă numesc George Farrow şi sunt fiul căpitanului Farrow. Poate că numele acesta vă este cunoscut domnii mei?

   — Farrow? Căpitanul Farrow?

   Numele acesta păru să facă oarecare impresie în această încăpere. Se pare că până şi în coloniile acestea nu erau complet necunoscuţi. Dar bineînţeles n-aveau de unde să ştie dacă este adevărat. De aceea George îi arătă un act doveditor, pe care obişnuia să-l poarte totdeauna asupra lui. Acesta-l examină cu atenţie după care îi întinse prietenos mâna lui George.

   — Într-adevăr prieteni, numele său este George Farrow şi pare a fi fiul căpitanului Farrow, se pronunţă el acum. N-aveam de unde să ştim şi cu atât mai mare este bucuria noastră să vă putem saluta în mijlocul nostru. Am suferit pierderi grele după ce am sărit în ajutorul unor aşa zişi naufragiaţi. Trei din tovarăşii noştri au fost împuşcaţi, întrucât s-au opus bandiţilor.

   — Ştiu, domnilor. Asta e şi scopul vizitei noastre aici, să-i pedepsim pe ticăloşi. Sunt marinari răzvrătiţi de pe un vas şi căpitanul acestuia a fost asasinat tocmai de dânşii. Sunt conduşi de un chinez şi au fost aţâţaţi tocmai de acesta.

   — Aşa este, tocmai chinezul ne-a împuşcat camarazii, izbucniră din toate părţile vocile fermierilor. Unde se află nemernicul?

   — Am crezut că-i vom găsi aici, i-am urmărit de la ţărm încoace, după ce au încercat să jefuiască vasul. La început am crezut că s-au baricadat în case.

   — Şi noi, la rândul nostru, am crezut că sunteţi tocmai bandiţii, râse unul din fermieri. Spuneţi că tatăl dumneavoastră se află la ieşirea din defileu. Nu vreţi să-l strigaţi domnule Farrow? Iată pistoalele dumneavoastră, nu trebuie să umblaţi neînarmaţi atâta timp cât bandiţii nu sunt făcuţi nevătămători.

   — Petre, cheamă-l pe tata, eu voi rămâne aici. Dar celelalte case nu sunt locuite?

   — Nu domnule Farrow, am preferat să fortificăm numai această casă, întrucât este mai înaltă decât celelalte. Pe de altă parte de aici avem o perspectivă mai largă asupra întregii văi.

   Între timp Petre părăsise casa. Oamenii nu slăbiră de loc veghea în timpul acestei convorbiri şi erau foarte atenţi la ce s-a întâmpla afară. După ce Petre se-ndepărtă, priviră în urma lui. Văzură cum după câteva sute de metri acesta ridică braţele şi făcu semn spre intrarea în defileu. Îndată apărură camarazii şi-i ieşiră în întâmpinare.

   Pe când îl întâmpinau, acesta le povesti pe scurt tot ce se întâmplase şi, împreună, se îndreptară spre case, unde după câteva minute fură întâmpinaţi cu prietenie.

   — Era să înfăptuim o mare nenorocire domnule Farrow, luă acum cuvântul bătrânul fermier care părea să fie purtătorul de cuvânt al locuitorilor de aici. Ne pricepem să tragem cu puşca şi numai din fericire, nimeni dintre oamenii dumneavoastră n-a fost nimerit.

   — Ne-am dat seama imediat că n-au fost salvele bandiţilor, le explică acum Farrow. Am înţeles că avem de-a face cu oameni care ştiu să mânuiască arma. De aceea n-am răspuns cu foc şi am preferat să trimit pe fiul meu, pentru a lua legătura cu dumneavoastră. Şi se pare că a reuşit.

   — Şi a făcut-o foarte bine chiar. Pe altul l-am fi împuşcat cu siguranţă, căci n-aveam de unde şti că se mai aţin şi astfel de oameni în ţinuturile astea, părăsite de Dumnezeu.

   — Dar unde pot fi bandiţii domnilor? I-am urmărit prin defileu, am avut un schimb de focuri cu ei chiar în zănoagă şi de-abia aici în cel de al doilea defileu le-am pierdut urma. Trebuia doar să treacă prin valea asta!

   — Este exclus, întrucât am vegheat tot timpul, răspunseră fermierii. De sus din munţi am reuşit să ţinem întreaga aşezare sub observaţie. I-am urmărit cum se îndreaptă spre coastă şi am sperat să nu se mai întoarcă. De aceea am reocupat şi fortificat această casă. Până acum n-am văzut picior de bandit şi este imposibil să fi trecut pe aici fără să fi observat, mai ales c-am stat tot timpul la pândă şi avem ochii foarte ageri.

   — Dar atunci unde se pot ascunde? Este exclus doar să se fi putut căţăra până în vârful stâncilor.

   — Ştiţi, există într-adevăr un loc în defileu unde s-ar fi putut ascunde domnule Farrow, dar ar fi trebuit să aibe cu adevărat un noroc porcesc să-l găsească. O potecă îngustă duce de fapt. Până sus în vârf şi apoi de cealaltă parte a muntelui, până jos. Odată ajuns jos te afli în cea de a doua vale, foarte roditoare şi ea, dar neînsemnată. Noi am ridicat acolo numai nişte grajduri, unde intenţionam să păstrăm nutreţ pentru vitele noastre.

   — Dumnezeule, dacă bandiţii ajung acolo, atunci locul nostru secret de depozit este deconspirat strigă deznădăjduit un fermier tânăr. Toţi îi făcură semn să tacă. Căpitanul îi văzu însă, râse bine dispus şi urmă apoi:

   — Domnii mei, veţi fi auzit poate multe despre mine şi ştiţi desigur că sunt în stare să păstrez un secret, atât eu cât şi oamenii mei. Trăim singuri şi nu intenţionăm să forţăm secretele altor oameni. Dacă nu aveţi încredere în noi, puteţi să nu ne împărtăşiţi, despre ce este vorba, dar dacă, dimpotrivă, credeţi că bandiţii ar putea dăuna secretului dumneavoastră mai mult, atunci nu vă sfiiţi şi puneţi-ne în cunoştinţă de cauză cu marele dumneavoastră secret, chiar dacă... ei bine, ar fi vorba de aur.

   — De unde ştiţi asta domnule Farrow? Strigă acum bătrânul fermier, uimit, v-a spus cineva, ceva?

   — Nu dragul meu, dar mi-am dat pur şi simplu singur seama despre ce ar putea fi vorba. Aceşti munţi ascund multe comori în ei şi poate c-aţi fost suficient de norocoşi să descoperiţi un filon aurifer, pe care, cum e şi natural, să-l exploataţi fără multă vâlvă, nu-i aşa?

   — Domnule Farrow, de ce am mai nega acum? De la început când ne-am stabilit în această regiune nici prin gând nu ne trecea să devenim căutători de aur dar printr-o întâmplare fericită am descoperit acest filon şi acum lucrăm tot timpul să-l exploatăm cum se cuvine. Ne facem timp adică, pentru aşa ceva. Întrucât jumătate din efectivul nostru lucrează acolo, cealaltă jumătate are grijă de gospodărie. Aşa ne organizăm cu schimbul. Şi de aceea toţi suntem după părerea mea cinstiţi, nimeni nu trebuie să aibe neîncredere în celălalt.

   — Şi acum sunteţi de părere, că zăcământul dumneavoastră, ar putea fi descoperit de către bandiţi? întrebă Farrow.

   — Ar fi de mirare să n-o facă. Sunt mai multe filoane, acolo în vale, unde sunt amplasate mici adăposturi pentru noapte şi cu siguranţă bandiţii vor folosi unele din acestea pentru uzul lor propriu.

   Din păcate tot acolo vor găsi uneltele şi gura minei, de unde vor deduce, cât ai zice peşte, despre ce este vorba.

   — Ei bine domnilor, acum suntem suficient de puternici să-i alungăm pe bandiţi. În caz de necesitate pot chema şi alţi oameni de pe submarin.

   — Domnule Farrow, ne va fi foarte greu să ajungem în cealaltă vale, dacă indivizii îşi organizează serios apărarea. Doar această cărare îngustă duce într-acolo, alt drum nu mai există. Cine ajunge în această vale, este la rândul său prins în capcană, întrucât, numai pe această potecă de care tocmai am pomenit poate scăpa. Ne-am mânat animalele întotdeauna cu multă grijă şi multe precauţii peste această cărare şi evident c-am căutat tot timpul şi o altă cale, dar n-am găsit nici una.

   — În consecinţă, indivizii sunt la rândul lor prizonieri, dacă noi păzim straşnic cărarea, întrebă tânărul Lohmann care până acuma păstrase tăcerea.

   — E adevărat că sunt prizonieri, dar nu văd la ce ne-ar folosi noua asta, de vreme ce nu-i putem scoate de acolo; de băut şi de mâncat au pentru un timp îndelungat, căci avem provizii destule, de foame nu vor răbda în nici un caz, răspunse fermierul.

   — O să-i scot de acolo şi de-o fi s-o fac de unul singur, scrâşni Fritz Lohman înverşunat.

   Fermierii îl priviră miraţi. Căpitanul Farrow, se văzu obligat să le povestească acestora despre moartea tragică a domnului Lohmann senior şi cum era cât pe-aici să moară şi tânărul din cauza uneltirilor acestui chinez.

   Impresionaţi, fermierii oameni de treabă, îl consolară îi strânseră mâinile şi-i promiseră să-l ajute, fiecare după puterile sale..

   IV.

   HSIUNG, DIAVOLUL GALBEN.

   — DOMNULE FARROW, n-are nici un rost să pornim, încă astăzi, în valea aceea. Ne vom descurca cu greutate pe întunericul acesta şi apoi mai trebuie să ţinem seama de prezenţa bandiţilor, propuse acum, bătrânul fermier, purtătorul de cuvânt ai localnicilor. Voi trimite trei din oamenii mei să-i ţină în şah pe bandiţi, dacă se vor întoarce. Dacă este cazul, vom fi alarmaţi de împuşcăturile lor şi ne va rămâne suficient timp să le sărim în ajutor.

   — Aş fi de acord, dacă sunteţi absolut siguri că nu ne pot scăpa. Oricum vom instala santinele de noapte şi noi, pentru a nu ne trezi cu un atac neaşteptat. Nu suntem absolut siguri că bandiţii s-au ascuns tocmai acolo, sugeră Farrow.

   — Nu pot fi altundeva, domnule Farrow, fiindcă pur şi simplu nu există altă ascunzătoare. Iar oamenii nu pot dispărea fără urmă.

   Fermierul dădu imediat dispoziţiile corespunzătoare. În scurt timp. Patru tineri fermieri părăsiră casa şi se îndreptară spre defileu.

   După o jumătate de oră unul de întoarse şi raportă că într- adevăr la începutul potecii s-au descoperit urme care nu puteau fi lăsate decât de către bandiţi. Acum erau prinşi în capcană, fără putinţă de evadare.

   Se stabiliră echipele de pază pe timpul nopţii. Căpitanul Farrow împreună cu oamenii săi primi o fermă unde să-şi petreacă noaptea. Întrucât toţi erau obosiţi şi în ziua următoare poate îi mai aşteptau încercări nu mai puţin grele, marinarii noştri îşi căutară fiecare un culcuş şi în curând sforăiau în lege. Nimic altceva nu mai tulbură liniştea nopţii.

   Dimineaţa se treziră cu toţii devreme. De abia îmbrăţişară razele soarelui câmpia, când a început peste tot agitaţia în case.

   Evenimentele care urmau să se petreacă îi făceau pe toţi vioi, nimeni nu voia să rămână acasă, sau să ajungă prea târziu, acum când era vorba de a veni de hac bandiţilor. Atât de mare era înverşunarea tuturor împotriva marinarilor răsculaţi şi mai mare încă asupra lui Hsiung, chinezul ce le era conducător.

   Tânărul Lohmann nu închise ochii toată noaptea. Aproape melancolic aşteptă ivirea zorilor. Număra orele şi minutele cuprins de nerăbdarea de a da în sfârşit faţă cu chinezul. Tatăl său trebuia răzbunat şi el Fritz Lohmann avea un drept mai mare şi primordial asupra acestei răzbunări decât restul fermierilor. N-o să rabde ca aceştia să i-o ia înainte.

   În sfârşit sosise momentul ca să pornească spre defileu. Femeile rămaseră în paza câtorva marinari întrucât fermierii nu se putuseră nici cum hotărî care să rămână de pază acasă.

   Voiau să fie toţi părtaşi la răzbunarea împotriva bandei chinezului. Dar deocamdată nu-l aveau. După o jumătate de oră erau deja la locul de unde pornea poteca. Santinelele raportară că nimic nu s-a întâmplat în timpul nopţii şi nu se arătase deocamdată nici un om din tabăra adversă. Probabil că se simţeau în siguranţă acolo unde erau.

   — Haideţi domnule Farrow, s-o pornim înainte. Cunosc împrejurimile foarte bine şi vă pot conduce.

   George, doctorul Bertram, Rindow, Petre uriaşul îi urmau îndeaproape. Acum li se păru absolut evident că pe timp de noapte nu puteau găsi poteca aşa de îngustă şi de bine ascunsă, numai dacă aveau într-adevăr un noroc ieşit din comun, aşa după cum părea să fie cazul bandiţilor. Poteca urca abrupt în sus şi numai după circa 50 de metri o lua drept înainte. Mergeau pe lângă adâncimi prăpăstioase şi câteodată, cărarea se îngusta atât de mult, încât trebuiau să se ţină cu mâinile de pereţii de stâncă şi cu atât mai mult se mirau Farrow şi cu ai săi cum reuşiseră

fermierii să treacă şi animalele pe aici.

   — A fost destul de simplu, domnule Farrow, câte doi oameni transportau o oaie. Vitele bineînţeles că au rămas de cealaltă parte, nu le puteam aduce încoace. Fireşte că am şi pierdut animale pe parcurs, care s-au prăbuşit în prăpastie, dar au fost numai trei sau patru capete.

   — Cât timp durează, până ajungem de cealaltă parte a văii? Pentru că trebuie să luăm în considerare că bandiţii şi-au postat santinele, se interesă acum căpitanul.

   Într-o jumătate de oră o să putem vedea câmpia, apoi urmează coborâşul Acesta va fi natural partea cea mai grea a drumului, deoarece s-ar putea să fim văzuţi de către bandiţi Poate că ne va reuşi totuşi să-i ţinem în şah cu carabinele noastre, astfel încât să ne reuşească coborârea.

   Încetul cu încetul, marşul acesta atât de anevoios continua. Deasupra lor tronau cupolele de stâncă iar dedesubt se căscau prăpăstii ameţitoare. Iar la sfârşit aveau să fie întâmpinaţi de un diavol cu înfăţişare omenească, gata de orice, pentru a nu i se zădărnici planul.

   Acoperire în cazul unui atac venit de jos din păcate nu exista aici. În cazul unei salve de puşcă singura posibilitate de apărare era să se arunce la pământ pentru a nu oferi o ţintă sigură.

   Drumul era continuat în tăcere. Căpitanul se miră că până aici încă nu se ajunsese la o ciocnire cu bandiţii, apoi îşi zise că aceştia probabil vor fi găsit mina auriferă şi acum nu mai puteau de bucurie. Nici unul nu voia să părăsească locul deoarece nu aveau încredere unii în alţii. Ajunseră astfel la mina numărul doi. Când atinseră punctul de unde aceasta era vizibilă în întregime, se opriră şi căpitanul şi camarazii săi începură s-o examineze în amănunţime cu ajutorul ocheanelor. Chiar în capătul opus se găsea exploatarea minieră auriferă. Până acum nu zăriseră nici o fiinţă omenească; bătrânul fermier a fost de părere însă că toţi bandiţii erau deja în mină prin subteran, destul de adânc în inima muntelui. Probabil erau în plină activitate şi nu voiau să fie tulburaţi de nimic.

   — Poate că ne va reuşi totuşi să coborâm fără să fim observaţi. Se înţelege că mi-ar conveni mai bine dacă am putea evita orice vărsare de sânge, spuse Farrow.

   — Aveţi de gând cumva să-i cruţaţi pe aceşti ticăloşi, domnule Farrow? întrebă bătrânul cu ochii scânteind. O să-i spânzurăm numaidecât pe nemernici de-ndată ce ne pică în mână. Nare nici un rost să-i deferim justiţiei, aici în această regiune uitată de Dumnezeu, suntem singurii judecători.

   Căpitanul preferă să nu răspundă. Se uită numai în treacăt la Fritz Lohmann care venea imediat după el. Acesta privea cu ochii aprinşi câmpia ce se desfăşura înaintea ochilor lor, de parcă ar fi putut să-l silească pe ucigaşul tatălui său să-şi părăsească ascunzătoarea.

   — Iată doi oameni, strigă fermierul şi arătă jos în vale. Cred că aceşti doi cretini s-au certat, se aude de aici cum zbiară unul la altul. Îndată vor trece şi la fapte, ce v-am spus eu, domnule Farrow.

   Cei doi de jos îşi arătau unul altuia ceva, probabil minereu aurifer găsit în mină. Dintr-o dată se apucară de beregată, încercând să se sugrume reciproc. Alţi patru indivizi ieşiră din mină în frunte cu chinezul. Când îşi văzu oamenii tăvălindu-se la pământ, îşi scoase rânjind pistolul şi trase asupra lor.

   Aceştia se mai încordară odată, de parcă ar fi vrut să se ridice şi apoi înţepeniră fără să-şi mai ia mâinile de pe beregate.

   — Oribil, de necrezut! izbucni doctorul Bertram. Acestui ticălos galben nu m-aş sfii nici eu să-i sfărâm ţeasta cu un glonte. Ah! Cred că ne-a văzut acum, uite că-şi face atenţi tovarăşii asupra prezenţei noastre.

   Căpitanul observase de asemenea tentativa chinezului. Bandiţii încremeniră timp de câteva secunde, alergară apoi în mină şi se întoarseră cu toate armele la suprafaţă. Fără să se mai sfătuiască le îndreptară în sus şi începu o adevărată ploaie de gloanţe.

   Dar nici fermieri nu rămaseră cu mâinile în sân. Işi luară cât ai zice peşte carabinele la ochi şi începură un adevărat duel de artilerie între cele două tabere. Unul după altul, cădeau bandiţii atinşi, rostogolindu-se pe jos, ţipând. Deja zăceau patru la pământ care nu se mai puteau ridica pe când ceilalţi îşi căutară scăparea în puţul minei, unde erau deocamdată feriţi de gloanţele fermierilor.

   Căpitanul Farrow şi oamenii săi nu luau încă parte la luptă, deşi ţineau în mâini pistoalele gata pregătite. Întrebător privi Farrow înspre bătrânul fermier care-i condusese până aici.

   — Acum trebuie să coborâm în câmpie domnule Farrow, acuma când situaţia ne e favorabilă nouă.

   Câţiva dintre ai noştri vor putea ţine în şah intrarea minei, în timp ce ceilalţi vor încerca coborârea. Părerea mea e că tipii ochesc atât de prost, încât putem să ignorăm gloanţele lor. Vedeţi acolo în intrândul acela de stâncă, începe poteca care conduce direct în vale.

   Poteca care ducea în vale era şi ea deosebit de abruptă. Căpitanul care se bizuia pe experienţa localnicilor nu mai şovăi şi

dădu ordinul de coborâre.

   Bătrânul fermier începu primul coborârea. Parcurseră jumătate din drum când de jos izbucniră din nou câteva împuşcături. Fermierul care era în frunte ridică deodată braţele în sus, căută un punct de sprijin şi... se prăbuşi ultimii 25 de metri care-i mai avea de parcurs, până la sol. Se auzi o bufnitură înăbuşită şi rămase întins acolo, nemişcat.

   Fermierii răspunseră şi ei cu împuşcături, dar se părea că trăgătorul bandiţilor avea o bună acoperire, deoarece, netulburat trase acum asupra căpitanului Farrow şi a oamenilor săi, care de- abia puteau să înainteze pas cu pas. Nu aveau voie să se grăbească, deoarece un pas neatent ar fi însemnat moarte sigură Era o situaţie foarte neplăcută pentru marinari, întrucât puteau fi nimeriţi în orice moment! Norocul lor era că bandiţii nu erau trăgători prea buni, altfel nu le-ar fi mers deloc bine. Fermierii răspundeau de fiecare dată cu salve la împuşcăturile venite de jos, dar nu reuşeau să-i aducă la tăcere pe trăgătorii bandiţilor. După cum au aflat mai apoi, chinezul şi încă trei răsculaţi căutară adăpost îndărătul unor stânci şi de acolo, protejaţi cum se cuvine, trăgeau fără contenire asupra camarazilor. Mai aveau doar zece metri de parcurs. Acum, după prăbuşirea fermierului, căpitanul Farrow conducea grupul şi era primul care avea să atingă pământul. Nervii erau încordaţi la maximum şi căpitanului i-ar fi plăcut mai degrabă să zboare ultima porţiune de drum, doar să se poată repezi cu toată înverşunarea asupra bandiţilor.

   Încă cinci metri, apoi numai trei. În sfârşit, putea să îndrăznească săritura. Câteva gloanţe îi şuierară pe la ureche. În sfârşit ajunse jos şi-acum se întoarse deodată-n jur. Cu pistolul pregătit pentru luptă, dar nu-i putu zări nicăieri pe bandiţi.

   — Acolo tată, s-au pitit înapoia blocurilor alea de stâncă, îi strigă George care ajunsese jos cam în acelaşi timp. Ca o furtună alergă înspre, deşi era întâmpinat imediat de o salvă a acestora. Se aplecă la pământ, apoi se ridică repede şi continuă alergarea. Camarazii fură imediat îndărătul lui. Doi marinari suferiră răni superficiale iar doctorului Bertram i-a fost străpunsă casca colonială. Acum după ce toţi alergară spre stâncile de unde veneau împuşcăturile, acestea încetară.

   — Fii cu ochii în patru George! îi strigă căpitanul. Ticăloşii stau la pândă şi te împuşcă imediat ce dai ocol stâncilor.

   Dar pe George nu-l mai puteau opri astfel de sfaturi. Acum şi ajunse la stânci şi le dădea ocol. Nu băgă de seamă cum i se puse piedică cu ajutorul unei prăjine lungi venite dintre stânci şi, bineînţeles căzu grămadă. Mâini înfrigurate îl înhăţară, o lovitura cu patul unui pistol, puternică, drept în moalele capului, îi răpi cunoştinţa.

   Atunci chinezul apăru de odată, îl smunci pe George leşinat cu o forţă de nebănuit în sus şi-l ţinu în faţa-i ca un scut, în mâna-i dreaptă flutura un pumnal şi acum îi strigă căpitanului care venea în goană:

   — Un pas dacă mai faci şi-l străpung cu pumnalul!

   Deja proptise lama acestuia la gâtul lui George şi începu să-l zgârie binişor. Căpitanul care vedea scena în toată grozăvia ei, rămase nemişcat. Camarazii vrură să treacă pe lângă el, dar şi ei se opriră în cele din urmă la vederea acestui tablou înfiorător.

   — Înapoi, sau îl înjunghii chiar acum, strigă înfuriat chinezul.

   Căpitanul fierbea de mânie, dar nu putea întreprinde pe

moment nimic căci nu voia să primejduiască viaţa fiului său. Aşa că dădu ordin de retragere oamenilor săi, în timp ce el însuşi intenţiona să se apropie de chinez. Acesta însă îi făcu semn foarte energic cu mâna să bată în retragere. Încet, încet, de-a- ndărătelea chinezul se retrase până la intrarea în puţul minei, apoi dispăru în cele din urmă în interiorul acesteia urmat de oamenii lui şi bineînţeles de George, care-i servea drept prizonier şi nu se trezise din leşin.

   Farrow şi camarazii săi căutară acoperire în dosul bucăţilor mari de stâncă răspândite peste tot. Nu îndrăzneau însă să-i atace pe bandiţi în bârlogul lor. Bineînţeles că aceştia erau sortiţi pieirii dacă-i făceau rău lui George, dar Farrow nu voia să pună în joc viaţa fiului său.

   — Fermierul cel bătrân este mort, domnule Farrow, l-am privit întâmplător şi-am văzut c-a fost nimerit direct în cap.

   — Ceilalţi fermieri vor să vină încoace, numai de n-ar vrea să întreprindă deocamdată nimic împotriva bandiţilor. Durerea lor pentru moartea camaradului şi liderului lor, va fi cu siguranţă mai mare decât raţiunea şi asta i-ar putea dăuna lui George. Să sperăm că acum când bandiţii au început din nou să tragă, vor rămâne sus.

   Din puţul de mină veneau în mod regulat împuşcături, dar nu în salve, ci izolate, foc cu foc, direcţionate asupra fermierilor care nu apucaseră să coboare, dar care tocmai se pregăteau s-o facă. Din fericire raţiunea învinse căci îşi dădură seama cât de periculoasă ar fi fost coborârea şi rămaseră sus. De fapt mai rămăseseră puţini trăgători de-ai bandiţilor.

   Căpitanul aşteptă în tăcere în dosul stâncilor să vadă ce-o mai întreprinde chinezul. Nu va îndrăzni, spera el să-i facă ceva lui George deoarece asta ar fi sinonim cu propriu-i sfârşit. De aceea,

Farrow presupuse că Hsiung va lua legătura cu el, pentru a-i propune evadarea din valea asta în schimbul vieţii ostatecului. După un sfert de oră auzi din nou vocea chinezului. Îl strigă cu voce tare pe căpitan şi acum, trebuia să se prezinte, probabil la negocieri.

   — Domnule căpitan, am de vorbit cu dumneavoastră. Fiul vi s-a trezit din leşin şi mi-a spus cine sunteţi. Vă somez să părăsiţi valea imediat, să nu blocaţi ieşirea şi să ne permiteţi liberă trecere. De abia atunci vă voi elibera fiul, când mă voi socoti în deplină siguranţă.

   Căpitanul se sfătui cu oamenii săi. Vedeau că n-au altă ieşire dar erau conştienţi că galbenul nu-l va elibera niciodată pe George. Chiar că nu ştiau ce să facă.

   Tânărul Lohmann stătuse până acum tăcut, privind cu ochi cuprinşi de febră, doar intrarea în mină. Stătea astfel adăpostit după stânci încât nu putea fi văzut de către Hsiung. Şopti ceva lui Kiepers, timonierul său, apoi se întoarse către căpitanul Farrow.

   — Puteţi să promiteţi liniştit că dumneavoastră împreună cu oamenii dumneavoastră vă veţi retrage, domnule căpitan. Eu nu aparţin oamenilor dumneavoastră, aşa că voi rămâne împreună cu Kiepers. Cred că Hsiung nici n-a băgat de seamă de prezenţa mea aici, voi rămâne adăpostit şi-l voi ataca într-un moment favorabil. Cred că va fi mai bine pentru toţi.

   Farrow chibzui câteva minute. Dar chinezul se anunţă din nou şi-i ceru să-şi dea imediat consimţământul. Întrucât nu era obişnuit să aştepte.

   — Bine, Hsiung pentru mine şi oamenii mei, îmi dau cuvântul, dar nu pot să ştiu fireşte dacă fermierii mă vor asculta sau nu.

   — Dacă nu garantaţi de asemenea şi pentru fermieri, fiul vostru nu mai are mult de trăit. Eu unul nu mă tem de moarte, când va fi cazul o să-mi iau viaţa singur. Lămuriţi-i pe fermierii de sus neapărat dacă vreţi să-i cruţ viaţa fiului dumneavoastră.

   — Bine sunt forţat să-mi dau cuvântul atât pentru mine şi oamenii mei cât şi pentru fermieri, repet doar pentru aceştia. O să mă retrag pe submarin şi o să vă asigur cale liberă. Cum veţi aranja lucrurile mai târziu cu fermierii asta nu e treaba mea.

   — Nu vă faceţi griji din cauza asta principalul este să vă respectaţi promisiunea. După ce ies de aici fiul dumneavoastră vi se va alătura curând. Părăsiţi valea, o să ordon să nu se tragă. Puteţi urca fără teamă, poteca îndărăt.

   Căpitanul a făcut semn oamenilor săi, încet parcurse drumul înapoi către locul de unde începea din nou urcuşul şi păşi primul pe potecă. Hsiung păru sa nu-şi dea seama că au mai rămas încă doi oameni ascunşi, tânărul Lohmann şi Kiepers. Chinezul urmărea acum din adăpostul oferit de puţul minei cum camarazii continuau urcuşul. Urcau din ce în ce mai mult şi în curând ajunseră la poteca îngustă pe care stăteau fermierii. Căpitanul le relată acum ce-i ceruse chinezul. La început fermierii nici nu voiau să audă, doreau să răzbune imediat moartea camarazilor lor. După ce căpitanul îi lămuri de viclenia cu cei doi rămaşi la adăpostul stâncilor şi pândind o ocazie favorabilă, fură în sfârşit de acord şi păşiră pe potecă îndărăt. În curând dispărură din raza vizuală a chinezului.

   George zăcea legat fedeleş în puţ. Acum Hsiung îi apăru în faţă râzând ironic.

   — Tatăl tău, crede într-adevăr, că te voi cruţa, târâtură. Nu te- am ucis până acum întrucât erai biletul meu de liberă trecere. Dar după ce voi ajunge în siguranţă, îl vei cunoaşte în sfârşit pe diavolul galben. Te voi spânzura, exact aşa cum fermierii doreau să mă spânzure pe mine în caz că m-ar fi prins.

   George nu dădu nici un răspuns. Îşi dădea şi singur seama, că n-ar fi putut face decât să-l aţâţe şi să-l înfurie pe chinez dacă ar fi replicat. Şi la ce bun! De aceea păstra mai degrabă tăcerea.

   Hsiung nu mai avea decât trei însoţitori. Ceilalţi au fost împuşcaţi. Cu ajutorul celor trei, voia să ia atâta aur, cât puteau duce şi apoi să dispară. Se gândea bineînţeles, cum va scăpa mai târziu şi de aliaţii lui temporari, pentru a putea rămâne unicul proprietar al aurului. Cuterul era pierdut pentru el, aşa că nu-i mai rămânea decât să se îmbogăţească pe această cale. Nu-şi alcătuise planul lui degeaba, încât să plece acum tot sărac.

   Ceilalţi trei bandiţi se puseră pe treabă. Erau acum în capătul extrem al minei şi lucrau cu atâta asiduitate de parcă ar fi fost plătiţi.

   Voiau să-şi ia răsplata singuri, dar dacă ar fi cunoscut gândurile conducătorului lor, atunci acesta n-ar mai fi supravieţuit nici câteva secunde.

   V.

   SFÂRŞITUL CHINEZULUI.

   HSIUNG, DIAVOLUL GALBEN, nici nu bănuia că răzbunătorul cel mai aprig, rămăsese undeva în apropierea lui şi aştepta numai un moment favorabil, să-şi ducă misiunea la bun sfârşit.

   Ei stătea încă-n adăpostul minei, urmărind cum dispar la orizont fermierii şi marinarii căpitanului Farrow. Socotea tocmai că înainte de venirea nopţii ar fi nimerit să părăsească valea. După ce s-ar fi pus în siguranţă, putea să i de un brânci şi acestui fiu al căpitanului Farrow şi fie-i aterizarea uşoară, în cea mai înspăimântătoare prăpastie pe care-o va întâlni în drum!

   Apoi va fi singurul posesor al aurului, dacă va avea grijă să-i dea acestuia drept companioni de drum şi pe cei trei marinari rămaşi la dispoziţia sa. George încercase să se elibereze de legăturile sale, dar nu reuşi. Râzând Hsiung se întoarse şi-i striga:

   — Da, da, micuţule, noi chinezii ne pricepem la legături. Nu te mai strădui măcar în zadar.

   În timp ce chinezul vorbea astfel destul de tare, cu George, tânărul Lohmann consideră ca sosit momentul prielnic pentru sine. Uşor şi fără a face cel mai mic zgomot se târî el împreună cu Kiepers înainte şi acum se găseau la vreo doi metri de chinezul pe care-l ura atâta, tocmai în clipa când acesta se întoarse.

   Înspăimântat îi privi pe amândoi, apoi îşi duse fulgerător mâna la cingătoare, pentru a scoate pistolul. Uită în groaza momentului să scoată un ţipăt măcar pentru a-şi alerta ajutoarele ce roboteau la celălalt capăt al minei.

   Dar împuşcătura tânărului Lohmann şi detunase. Nu ţintise însă bine emoţia de a-şi avea în sfârşit în bătaia revolverului pe ucigaşul tatălui său, îl privă de calmul necesar.

   Chinezul fu atins în braţul drept, dar cu o săritură îndrăzneaţă acesta reuşi să se pună la adăpost în dosul unui bloc de stâncă în afara minei se ghemui pândind şi înhăţând pistolu-i cu mâna stângă chipu-i era schimonosit de furie. Îi era sortit acum când se vedea foarte aproape de ţelul visat să piardă totul din cauza acestui ţânc?

   Lohmann voi să se ia imediat după el dar acum veneau în goană ajutoarele chinezului alarmaţi de împuşcătură. Îi atacară cu furie, pe Kiepers şi pe Lohmann, care trebuiră să se pună la adăpost. Acesta din urmă fu atins de un glonte în cursul atacului, la braţul stâng, dar nu se sinchisea de rană. Trăgea încontinuu împotriva bandiţilor, voind să-i facă nevătămători cât mai repede posibil, pentru a se putea ocupa în sfârşit de Hsiung. Lupta dură numai câteva minute. Curând cei trei bandiţi zăceau la pământ împuşcaţi iar Lohmann se uită în jur pentru a descoperi ascunzătoarea chinezului.

   Acesta se folosise însă de situaţie şi nu mai era de găsit nicăieri, parcă intrase în pământ.

   Între timp Kiepers desfăcu legăturile lui George care sări imediat în picioare şi se încinse cu pistoalele. Apoi arătă spre stânga spre partea opusă a văii şi-i strigă lui Lohmann.

   — Hsiung a fugit într-acolo. Nu l-am slăbit nici un moment din ochi. Nu poate de acolo să urce poteca, care este situată chiar în partea opusă, aşa că încă e aici în vale. Dar să-l prindem viu pentru a-l deferi justiţiei.

   — Hsiung îmi aparţine, tatăl meu trebuie răzbunat, altfel nu voi avea linişte niciodată, replică sec Lohmann.

   — Va fi răzbunat domnule Lohman, dar vrei dumneata să-ţi mânjeşti mâinile cu sânge? Şi fermierii au o socoteală cu diavolul galben, aşa că nu va putea să se sustragă judecăţii sale, îi răspunse la rândul său George în timp ce alergau împreună în zona unde îl localizase pe chinez.

   Lohman nu-i răspunse, dar se trudi să-l depăşească pe George, dar nu-i reuşi. De fapt chinezul dispăruse din vedere, aşa că, întrucât nu putuse părăsi valea, trebuia să fie tot undeva pitit, prin apropiere.

   Kiepers îşi luase între timp misiunea de a păzi zona prin care acesta avea acces la poteca salvatoare. Ciudat că Hsiung fugise în partea opusă, deşi ştia prea bine, că nu acolo se afla acces la libertate şi nici loc de adăpost nu avea.

   Când Lohmann şi George atinseră-n sfârşit capătul văii înspre care alergase chinezul şi se uitară în toate părţile zadarnic după el, nu ştiau ce să mai creadă, întrucât acesta dispăruse pur şi simplu, de parcă i-ar fi înghiţit literalmente, pământul.

   — Trebuie să fie pe-aici, l-am văzut doar foarte clar, cum a apucat-o în partea asta, strigă înfuriat George. Lupta dumneavoastră cu ceilalţi bandiţi n-a durat decât câteva minute.

   — Poate c-a făcut între timp un ocol şi apoi s-a îndreptat spre partea favorabilă a văii, domnule Farrow, dar să vedem ce-i cu Kiepers, el nu ne-a dat nici un semn de viaţă spuse trăgându-şi răsuflarea acum şi Lohmann.

   Se găseau în faţa unei enigme. Încordat George îşi lăsă privirea să măture în stânga şi-n dreapta, înainte şi înapoi, dar de astă dată, de chinez nici pomeneală. Scuturându-şi numai capul se adresă tânărului Lohmann:

   — Trebuie să cercetăm fiecare parte a văii mult mai temeinic, domnule Lohmann să ne uităm în dosul fiecărei stânci, unde Hsiung ar fi putut găsi cea mai mică acoperire, undeva trebuie să fie el pitit. Are ce-i drept încă pistolul asupra sa dar se va păzi să tragă asupra noastră ştiind că astfel se poate trăda. Dacă o să ne apropiem suficient de mult de ascunzătoarea lui, se va apăra cu toată îndârjirea, de aceea propun să ne despărţim ca să nu oferim o ţintă unică, să-l luăm din părţi diferite.

   Lohmann recunoscu justeţea planului. George se îndreptă câţiva paşi de el şi începu cercetarea minuţioasă a văii.

   — Nu mai înţeleg nimic, îşi recunoscu George la rândul nedumerirea. L-am văzut absolut clar cum se îndrepta încoace în acest răstimp n-a avut răgazul să se pună la adăpost în mină.

   — Trebuie să se mai găsească o ascunzătoare, de care noi nu ştim, domnule Farrow, să începem numai să cercetăm temeinic. Nu plec de aici până nu-l găsesc pe împieliţatul ăsta galben. Înc-o dată reluară cercetările.

   De data aceasta cercetară foarte atenţi fiecare stâncă, fiecare crăpătură în stâncă, fiecare colţ sau nişă ascunsă, dar în final n- avură ce face şi trebuiră să se dea bătuţi. Chinezul nu era de găsit nicăieri. La un moment dat îi bătu la ochi o crăpătură în stânca pe are o cercetase la început în febra căutării, doar în treacăt. Crăpătura se lărgea însă şi ducea oblic sub stâncă şi acum după ce-o lumină cu lampa sa de buzunar, descoperi un tunel care era atât de îngust, de-abia dacă se putea târî prin el. La o examinare mai amănunţită descoperi, nişte fâşii de stofă provenite de la îmbrăcămintea sfâşiată a celui ce forţase intrarea. Aşadar.

   Pe aici dispăruse Hsiung, acum nu mai rămânea nici o îndoială!

   George fugi înapoi şi-i puse în cunoştinţă de cauză pe Kiepers şi pe Lohmann. Acum nu mai era necesar ca timonierul să stea pază la potecă, după această descoperire. Îl bătu însă gândul că n-ar fi exclus ca aceasta să constituie de fapt o a doua ieşire din această vale, aşa de baricadată de pereţi stâncoşi, de care nici fermierii nu ştiau. Dacă lucrurile ar fi stat aşa, era puţin probabil să mai dea de urma lui Hsiung, dacă s-ar fi putut refugia în munţi, putea găsi doar acolo, refugii şi ascunzători după plac. În sfârşit Kiepers ajunse lângă George, care intră primul în văgăună luminând cu lampa sa de buzunar şi tovarăşilor săi, după ce aceştia ajunseră şi ei în gangul extrem de îngust, George trebui să facă la dreapta. Câteodată tunelul devenea atât de îngust încât de abia se putea strecura cu infinită greutate. Bineînţeles că îmbrăcămintea se zdrelise în nenumărate locuri, de marginile crestate şi tăioase ale gangului dar nu mai dădea atenţie acestor nimicuri, înainta din răsputeri, pentru a nu-i lăsa chinezului un avans prea mare.

   Lohmann şi Kiepers îl urmau îndeaproape cât de repede puteau. Kiepers, care era puţin mai corpolent decât Lohmann şi George, înjura cu năduf mai ales când avea de trecut printr-o porţiune mai îngustă. Dar îi reuşi până la urmă până şi lui să răzbată înainte.

   După o jumătate de oră, George zări în sfârşit lumină în faţa sa. Era lumina zilei, de aceea stinse lumina lămpii sale de buzunar. Curând ajunse la capăt şi tocmai voia să păşească afară, când o detunătură puternică îi făcu să se dea înapoi. Hsiung pândea afară, ghemuit undeva, la ieşirea din tunel şi-i făcuse primirea-n felul lui.

   Tunelul dădea într-un mic platou înconjurat din trei părţi de stânci foarte înalte. A patra parte dădea într-o prăpastie adâncă. Lateral lângă platou, se găsea o cărare ce mergea paralel cu marginea prăpastiei şi acea cărare şi-o alesese Hsiung pentru a pândi ieşirea din tunel.

   George încercă să arunce o privire într-acolo, dar numai ce-şi împinse chipiul, că şi răsună o nouă detunătură din pistolul chinezului. Nu îndrăzni să-l atace direct, întrucât de la o depărtare atât de mică chinezul l-ar fi nimerit cu siguranţă. Ei acum putem sta înţepeniţi aici, domnule Lohmann Hsiung nu-şi va părăsi poziţia şi aici va sta până diseară. Păcat că nu cunosc regiunea altfel aşi urca pe poteca pe care am venit şi aş căuta să cad undeva în spatele chinezului după ce aş părăsi valea bineînţeles.

   — Puteţi totuşi încerca, domnule Farrow între timp o sa mă postez eu aici şi-o să-i ţin atenţia trează, pentru a nu mai avea răgazul de a cerceta împrejurimile. Poate vrea numai să ne facă să credem că va păzi intrarea, dar se va folosi de un moment prielnic pentru a dispare, lăsându-ne să credem că el este aici la post.

   — Ai dreptate, domnule Lohmann. Voi face încercarea. Păziţi numai aici cu domnul Kiepers şi străduiţi-vă să-i distrageţi continuu atenţia. Cred că într-o ora voi reuşi să-i cad în spate.

   George se grăbi cât putu de repede înapoi. Ajunse din nou în vale şi vru să treacă pe lângă mină pentru a urca poteca, când percepu un geamăt înăbuşit, care-l făcu să se oprească. Unul dintre bandiţi mai era încă în viaţă.

   George se aplecă asupra lui şi se gândi ce-ar putea face cu rănitul. Se grăbea bineînţeles dar nu-i venea să lase fără ajutor un grav rănit. Omul gemu încă o dată şi deschise ochii. George îl examină. Era rănit la piept şi avea probabil hemoragie internă. De salvat nu-l mai putea salva. Observă însă că-şi mişca buzele, ca şi cum ar îi vrut să-i spună ceva lui George. Se aplecă şi ţinu urechea aproape de buzele muribundului.

   — Am fost credincios întotdeauna, dar Hsiung ne-a promis ca ne va îmbogăţi, şopti ei. Bine că s-a terminat cu mine. Răzbunaţi- mă pe Hsiung care este vinovat de toate.

   — Unde îl găsesc pe Hsiung, a dispărut de aici, întrebă George tare.

   — Acolo în stâncă se găseşte un gang... Hsiung crede... Numai el ştie. L-am văzut. Conduce afară. Cărarea duce mai departe... Altă cărare se ramifică sus pe stâncă... Două sute de metrii de aici. Eu.

   Dintr-o dată amuţi, moartea îl îmbrăţişase în ghearele ei.

   Acum ştia cel puţin unde duce poteca, unde păzea acum chinezul. Trebuia acum s-o ia pe poteca îngustă înapoi şi circa două sute de metri mai departe dădea de o stâncă îndărătul căreia începea o altă potecă.

   Fără să se oprească, alergă mai departe. Curând ajunse pe poteca îngustă cere ducea-n sus. I se păru că drumul dura prea mult şi se temea că între timp Hsiung va părăsi poteca şi atunci putea să-l caute mult şi bine. În sfârşit George ajunse sus. În mare grabă alergă mai departe şi-şi numără paşii pentru a găsi repede stânca cu pricina.

   Da, acolo, era înaintea lui, iar după stâncă trebuia să înceapă cealaltă potecă. Curând o să-l aibe pe Hsiung în puterea sa.

   Fără a mai zăbovi, George tocmai voia să dea ocol blocului de stâncă, dar se dădu înspăimântat înapoi, când se ciocni brusc cu cineva.

   Înaintea sa, stătea Hsiung, care era tot aşa de înspăimântat ca şi George. De data aceasta chinezul trase pistolul mai repede din brâu şi-l îndreptă ameninţător spre George.

   — Nici o mişcare tinere. Ştii că n-am nici o reţinere să te împuşc pe loc. Aşadar, repede, sus mâinile!

   Scrâşnind din dinţi, George trebui să se supună. Îşi blestema graba, pentru că era conştient că nimeni nu-i putea sări în ajutor. Lohmann probabil că mai zăcea în gang, păzindu-l pe Hsiung, pe care-l bănuia înaintea sa. Camarazii săi îi promiseseră chinezului să nu întreprindă nimic împotriva sa, de asemenea nici fermierii. Aşa că George nu se putea bizui decât pe sine. Trebuia să încerce să-l păcălească cumva pe chinez. Hsiung îi citi în ochi lui George, că acesta intenţiona să întreprindă ceva. Ameninţător îl avertiză:

   — Trag la cea mai mică mişcare, eşti în puterea mea şi nu-mi poţi scăpa tinere! Vei plăti, dacă l-ai târât cu dumneata pe tânărul Lohmann. Trebuie să mă întorc înapoi în mină pentru a lua aurul, iar tu trebuie să mă ajuţi. După aceea poţi din partea mea zbura în prăpastie:

   George îl lăsă pe Hsiung să vorbească netulburat. Brusc privirea-i rătăci undeva în spatele chinezului şi ochii săi se luminară; îndărătul acestuia „vedea" pe cineva! Chinezul pică în cursa întinsă de George şi se întoarse fulgerător înapoi, moment pe care George îl folosi din plin. Mâinile sale ridicate le lăsă cât ai clipi în jos şi-i zbură chinezului arma din mână. În momentul următor George îşi ţinea în şah cu pistolul său şi-i strigă chinezului

încremenit, râzând.

   — Aşa, tinere, acum te afli tu singur în puterea mea, o să strig camarazii; să nu mai faci prostii. Dacă laşi mâinile în jos, te trezeşti cu un glonţ în cap, pe asta poţi să te bazezi.

   George terminându-şi „speech-ul" trase două gloanţe şuierându-i lui Hsiung pe la urechi, că acesta tresări îngrozit, ca să-i arate că nu glumeşte. După câteva minute mai trase un foc menit a-l atrage încoace pe Lohmann. Într-adevăr nu dură mult şi acesta apăru, urmat de Kiepers. Amândoi tăbărâră asupra chinezului şi-l legară în aşa fel, încât nu mai putea mişca.

   — Ei ce facem acum cu el domnule Farrow, tot nu vreţi să-mi lăsaţi mie prizonierul?

   — Renunţaţi la răzbunare domnule Lohmann, nu vă mânjiţi mâinile cu sânge. V-am mai spus. Eu l-am luat pe Hsiung prizonier şi pot dispune de el. Să-l transportăm în localitatea fermierilor şi să-l predăm acestora, ei o să-l judece. Vorbiţi cu fermierii, poate c- o să vi-l lase în cele din urmă.

   Lohmann nu mai zise nimic. Tăcuţi îl transportară pe chinez în vale, unde fură primiţi cu mare bucurie. Un om fu trimis la Farrow să-l anunţe şi nu mult după acea căpitanul apăru cu oamenii săi.

   Se constitui un tribunal ad-hoc pentru a hotărî soarta chinezului. Farrow şi marinarii săi nu vrură să ia parte la proces, decât ca martori şi declarară ce-au descoperit. Tânărul Lohmann se ruga să i se încredinţeze lui pedepsirea lui Hsiung dar fermierii nu fură de acord.

   Acesta fu condamnat la moarte şi nu după mult timp de la pronunţarea sentinţei a fost spânzurat. El şi-a meritat soarta cu prisosinţă şi de aceea căpitanul nu protestă împotriva „judecăţii curţii". Mai ştia desigur, că şi dacă ar fi protestat tot degeaba ar fi fost. Fermierii care locuiau atât de departe de primul oraş civilizat, îşi aveau propriile lor legi.

   Marinarii „Dox"-ului reparară între timp cuterul şi-l readuseseră pe linia de plutire. Lohman realiză o înţelegere cu fermierii să rămână la ei şi să fie adoptat de comunitatea acestora. Cuterul l- ar fi putut folosi mai târziu pentru scopurile lor, după ce ar fi exploatat zăcământul aurifer aşa cum se cuvine.

   Farrow mai rămase înc-o zi în comunitatea fermierilor şi păşi pe puntea „Dox"-ului său, de-abia în dimineaţa următoare, când îşi reluară de îndată călătoria.

SFÂRŞIT

Volumul 177

PELOTA, OMUL DIN ŢARA DE FOC

   ÎN STRÂMTOAREA MAGELLAN.

   — AICI, NE GĂSIM, la „Capătul Pământului", temut cu drept cuvânt de toţi marinarii, de când corăbiile făcute de mână omenească străbat oceanele lumii, spuse foarte serios doctorul Bertram, care lua parte ca medic şi savant totodată la călătoriile submarinului „Dox" - al căpitanului Farrow. La sud de aici se întinde, rău famatul, Cap Horn, cimitirul nenumăratelor vase de linie, dar nu-i vorbă că şi Strâmtoarea Magellan spre care tocmai ne îndreptăm, n-are un renume mai fericit. Şi nu prea cred să avem parte de o traversare mai norocoasă cu acest „simpatic" vânt dinspre vest care ne suflă tot timpul împotrivă.

   „Simpaticul" vânt de care-i vorbea doctorul Bertram, lui George, fiul căpitanului Farrow, mâna cu o asemenea forţă valurile în faţa submarinului, încât ar fi băgat spaima şi-ar fi intimidat orice „şobolan de uscat", care s-ar fi încumetat să se ascundă în cală.

   Pentru marinarii adevăraţi însă, plecaţi peste mări şi ţări, de ani de zile şi care cunoscuseră zile încă şi mai grele, nu însemna prea mult. Chiar dacă valurile înalte de peste doi metri izbeau cu putere, nu puteau să-i dăuneze cu nimic submarinului. Valurile într-un asalt continuu se spărgeau înspumate de curbura ascuţită a provei, sau măturau, puntea ca un metronom, înainte de a fi resorbite în adâncimile mării, fără a-i provoca vasului, cel mai mic neajuns. Dimpotrivă, malurile crestate, pline de stânci ascuţite ale Strâmtorii propriu zise erau mult mai periculoase. Vai de vasele cărora li se defecta elicea sau motoarele. Valurile furioase au zdrobit multe vase de stâncile acestea.

   Dacă echipajului îi reuşea până la urmă, să se salveze pe uscat, aceasta nu însemna neapărat supravieţuirea, căci în această fâşie de pământ, bântuită de vânturi şi de furtuni care era Ţara de Foc, oamenii nu puteau rezista prea mult timp. În ce priveşte fauna, aici rezista cel mult o specie asemănătoare cu

struţul australian - nandu întrucât vegetaţia era din cale afară de săracă. Natura se răzvrătise în Ţara de Foc, împotriva omului care ar fi îndrăznit să i se împotrivească.

   Căpitanul Farrow veni din interiorul submarinului, urcă scăriţa de fier care ducea în turn şi se alătură doctorului şi tânărului său fiu. În felul lui calm, dar totuşi nu lipsit de temperament zise:

   — M-aş bucura să văd că am depăşit în sfârşit Strâmtoarea Magellan. Barometrul arată în continuare vreme rea şi ultimele previziuni meteorologice, pe care le-am recepţionat azi dimineaţă nu sunt tocmai îmbucurătoare.

   În mare deschisă nu ne-ar putea primejdui un uragan, dar aici e cu totul altceva. Mă bate chiar gândul dacă n-ar trebui să căutăm un golfuleţ potrivit unde să aşteptăm în linişte potolirea furtunii.

   — Credeţi că va fi cazul? întrebă doctorul Bertram.

   Căpitanul dădu numai din cap.

   — În acest caz să căutăm un astfel de golf, până nu e prea târziu. Problema se pune numai dacă pe o astfel de vreme e posibilă lansarea la apă a unei bărci de metal, pentru a sonda adâncimea golfului.

   — Asta-i cu desăvârşire exclus, îl lămuri căpitanul. Nici măcar cei mai voinici oameni ai noştri. Petre şi Kard n-ar putea s-o ducă la capăt cu vâslitul, iar apoi tot timpul ar trebui să poarte grijă să nu se răstoarne. Trebuie să căutăm „pe ghicite" un astfel de golf, dar cu destule posibilităţi de manevră. Mai întâi vom face un mic ocol şi dacă golful nostru va fi suficient de adăpostit de furia vântului, putem îndrăzni chiar să lansăm şi o barcă la apă.

   — Ne găsim actualmente în apropierea zonei de sud a Strâmtorii Magellan, aşa că propun mai întâi, să căutăm în zona aceasta „golfuleţul" nostru, interveni doctorul. Farrow nu putu decât să salute ideea lui Bertram, „Dox"-ul micşorându-şi vizibil viteza la comanda lui Farrow. Valurile înalte şi puternice exercitau o presiune atât de mare asupra submarinului, încât acesta trebui să uzeze de toată forţa Diesel-urilor sale pentru a putea păstra direcţia. Masele grele de apă căpătau din secundă în secundă o amplitudine mai mare şi furtuna creştea în intensitate.

   George care stătea în turn între tatăl său şi doctorul Bertram arătă acum înspre o deschizătură destul de largă, vizibilă în ţărmul accidentat şi stâncos.

   „Dox"-ul cârmi direct într-acolo şi curând fură în măsură să aprecieze că golful se prelungea destul de adânc în uscat şi era numai potrivit scopurilor momentului.

   Plundow, care era de gardă la timonă, îndreptă acum vasul la un semn al căpitanului său, astfel încât să permită un acces liniştit în această oază a mării mai puţin bântuită de urgiile vremii. Şi aici însă valurile loveau lateral corpul submarinului şi-l făceau să se legene serios. Marinarii erau însă prea antrenaţi în „focul" furtunilor trăite anterior ca să le mai pese.

   Plundow trebui să-şi dea toată silinţa acum, întrucât atenţia lui era solicitată la maximum şi nu era un lucru uşor să păstrezi direcţia într-un asemenea regim de legănare. Căpitanul ordonă ca motoarele să funcţioneze din plin, fără ca prin asta să sporească câtuşi de puţin viteza submarinului. Valurile loveau cu furie din partea laterală a prorei acţionând ca o frână.

   Pe puntea „Dox"-ului nu putea urca nimeni, deocamdată, pentru a observa posibilităţile de ancorare, atât de tare se legăna acesta, în timp ce valuri înspumate măturau periodic de la proră la pupă. De-abia după ce parcurse cea mai mare parte a golfului, George se încumetă să coboare din turn pe punte spre a alerga în partea din faţă a submarinului.

   Acesta dansa precum o minge pe valuri, încolo şi încoace, întrucât valurile erau destul de înalte la intrarea în golf. Pe măsură ce submarinul pătrundea tot mai adânc în interior, legănările slăbeau şi suprafaţa apei devenea tot mai liniştită. George care a ajuns ta capătul extrem, la proră, putea recunoaşte acum dacă adâncimea apei era potrivită sau nu pentru submarin. La circa o sută de metri depărtare de strâmta intrare golful făcea o cotitură spre vest. Aici suprafaţa apei era mult mai calmă, căci furtuna care se lovea de piepturile stâncilor îşi pierdea din forţă destul de mult.

   Căpitanul aprecie lungimea golfului cam la trei sute de metri de la cotitură încolo. Mai lăsă „Dox"-ul să alunece vreo două sute cincizeci de metri, înainte de a da prin portavoce comanda de oprire. Sigur că putea să înainteze şi mai adânc în apele golfului, dar luă în considerare şi posibilitatea ca furtună să-şi schimbe cursul şi vântul să bată de la est, dintr-o direcţie din care protecţia era mai mică, din cauza stâncilor nu prea înalte în acea parte. În acest caz „Dox"-ul s-ar izbit de ţărmul stâncos, înainte de a fi avut posibilitatea să arunce ancora.

   Căpitanul se hotărî să arunce ancora aici până când furtuna se mai potolea.

   Strâmtoarea Magellan se dovedea ca întotdeauna o piedică tare greu de depăşit. Farrow prefera mai degrabă să stea liniştit la adăpost, decât să-şi expună vasul şi echipajul fără rost unui pericol. Ancora străbătu aerul şuierând şi se fixă în adâncime. Acum trebuia acţionat prompt pentru a se asigura vasul. La această lucrare acţionară toţi, întrucât era încă devreme, înainte de prânz, furtuna putându-se potoli abia după amiază. În acest din urmă caz, socotea Farrow, ar putea permite echipajului o scurtă ieşire pe uscat deşi, dată fiind pustietatea, nimeni nu se aştepta la cine ştie ce. Dar şi marinarilor le e dor uneori să pună piciorul pe ceva solid. Poate că, cu acest prilej vor găsi ceva ouă de struţ care erau excelente la gust. George îndeosebi era foarte bucuros la gândul apropiatei debarcări: dorea să vadă cu proprii lui ochi pământurile astea sterpe, deşi doctorul îl făcuse atent că nu era de aşteptat să cunoască vreun indigen cu această ocazie. Farrow şi doctorul renunţară de la început să facă parte din expediţie. Căpitanul voia să folosească pauza asta silită, pentru aşi completa jurnalul de bord, iar pe doctor îl aştepta un peşte ciudat pescuit de unul din marinarii „Dox"-ului şi pe care voia să-l prepare pentru conservare. George stătea de vorbă acum cu Petre, uriaşul timonier al vasului, întrebându-l dacă are chef să-i însoţească pe uscat.

   Bineînţeles că Petre îşi dădu consimţământul, imediat, doar George era îndeosebi protejatul său. Aşa că luară amândoi loc într-o barcă de aluminiu, rapid montată pe punte. Petre vâslea acum din toate puterile spre partea vestică a golfului în care ancoraseră. Parcursese deja 40 de metri când George strigă uimit:

   — Ia te uită Petre, acolo se vede un mic intrând în stâncă şi pe acolo se pare că golful se extinde încă şi mai mult în interiorul uscatului. Haide să vedem până unde!

   Petre şovăi un moment după care zise:

   — N-ar fi mai bine să înştiinţăm camarazii, domnule George? Nu ştiu ce ne mai poate aştepta şi acolo, aşa că ar trebui să ştie unde am dispărut.

   George privi o clipă înapoi, apoi strigă vesel:

   — Uite, mulţi ne privesc de pe punte chiar în clipa asta, aşa că- şi vor da seama unde am dispărut. Să-i dăm drumul Petre, ce ni se poate întâmpla? Animale de pradă nu trăiesc pe aici.

   — Ei, a fost doar un gând de-al meu! Acum îmi dau seama că am exagerat cu prudenta, aşa că hai!

   Petre mână mica ambarcaţiune spre deschizătura îngustă din fata lui. Mai slăbi tempo-ul după ce ajunseră în faţa intrării zgâindu-se literalmente la pereţii de stâncă înalţi ce străjuiau în faţa lui George râse:

   — Petre, ai o privire de parcă te-ai aştepta să se prăvale toate stâncile astea peste barca noastră, ce-ar fi să trecem?

   Petre nu răspunse. Cu calm, vâsli înainte prin micul intrând, străjuit de pereţi abrupţi de stâncă, intrând care nu măsura nici patru metri lăţime. Era foarte întortocheat astfel încât de-abia puteau vedea în faţă la cel mult douăzeci de metri, după care era necesar s-o cotească după caz. La stânga sau la dreapta.

   Mai vâsliră în tăcere înăuntru acestui intrând întortocheat, cam cinci minute. Întreaga scenă oferea ceva deosebit, de ambele părţi străjuiau coloşi de stâncă şi în afară de clipocitul valurilor şi de bătăile regulate de vâslă nu se mai auzea nici un alt sunet, pe fundalul mugetului înfundat de-acuma al furtunii, care tot mai răzbătea din larg.

   George era deja pe punctul de a comanda întoarcerea. O încercare de căţărare pe stâncile abrupte nu era lipsită de greutăţi, întrucât aici fluxul şi refluxul nu netezise proeminenţele pietrei şi nu existau prea multe găuri care ar fi putut oferi un punct de sprijin.

   Din nou se făcu o cotitură spre dreapta şi-acum ajunseră amândoi într-un cazan suficient de mare, poate de douăzeci de metri diametru, de formă rotundă. Perpendicular pe direcţia din care sosiseră se deschidea un platou stâncos în formă de consolă, uşor proeminentă, pe care stătea un om. Era un indigen, care-i privi cu uimire, apoi începu, zelos, să le facă semne.

   — Pe toţi dracii, iată c-am dat totuşi de un locuitor al acestei regiuni atât de neospitaliere. Ce vrea de la noi? Pare destul de agitat, zise Petre.

   — Vâsleşte într-acolo, poate că vom putea să ne înţelegem totuşi cu ei. Cred că indianul de colo aparţine, marelui trib ai araucanilor a cărui limbă nu o cunosc. Ar fi fost minunat dacă l-am fi luat şi pe doctor, dar avea de lucru la peştele său. Dacă nu ajută la nimic orice tentativa de înţelegere, poate-l luăm la bordul submarinului şi atunci tot vom mai putea să vorbim cumva cu el.

   Spre bucuria lui George indianul stăpânea totuşi o spaniolă rudimentară.

   — Senores, veniţi repede! strigă, acesta, pe când barca era doar la câţiva metri depărtare de înălţimea de unde trona. Pelota, găsit pasere de lemn, căzut din zburat, la sud Pelota gândeşte, Senores vrut ştie ce pasăre estem.

   George privi înmărmurit pe Petre şi-i traduse:

   — Aha, pasăre de lemn înseamnă avion, care s-a prăbuşit aici. Ciudat că tocmai aici s-a rătăcit pilotul într-o regiune în care nu are ce căuta. Nici o cursă poştală nu trece pe aici aşa că nu poate fi decât un avion aparţinând unei expediţii. Dar să vedem cum stau lucrurile.

   — Domnule George, poate fi doar o păcăleală, îl avertiză Petre. Poate că tocmai indianul, cu tot tribul său împreuna, a determinat aterizarea forţată a acestuia. Poate că-l bate gândul că şi noi facem parte din expediţie ca şi pilotul şi vrea să ne scoată din funcţie pentru a nu-l trăda.

   — Atunci să facem aşa. Eu o să mă urc pe platou unde sta Pelota, în timp ce tu îl supraveghezi continuu, hotărî George. Numai după ce-mi dau seama că nici un alt indian nu va mai fi prin apropiere, urci şi tu.

   — Fie şi aşa. Dar bagă bine de seamă, domnule George.

   Când ajungi la marginea platoului, dacă nu pândesc cumva acolo alţi indieni. Indianul îi privise întrebător tot timpul cât cei doi se întreţineau astfel. Acum interveni din nou grăbindu-i pe un ton imperios:

   — Senores, veniţi repede, pasăre străină fost om care acum la mine, el foarte bolnav simte!

   — Drace, atunci trebuie să-l ajutăm repede, poate că-i mai bine Petre să mergi îndărăt şi să-l aduci pe doctor, strigă George. Spune-i şi lui tata să vina!

   Dar Petre rămânea neîncrezător.

   — Poate totuşi este o capcană, bombăni el nemţeşte, se întoarse spre Pelota şi-l întrebă în spaniolă:

   — Ce faci tu aici, de ce stai pe platoul ăsta? Ne-ai văzut venind?

   — Eu voiam prinde peşti. Pelota nu avut multă mâncare. Bolnav cere multă îngrijire, spuse indianul calm arătând spre o undiţă primitivă.

   — Ei vezi, neîncrederea ta n-a fost îndreptăţită, îi reproşa George. Mă voi căţăra până la el, tu poţi să rămâi aici până-ţi fac semn că totu-i în ordine. După aceea poţi vâsli la submarin şi aduci doctorul!

   Fără a mai aştepta răspunsul lui Petre, George se căţăra repede pe stânci, ajunse pe platoul pe care stătea indigenul Pelota, îl examina scurt dar amănunţit şi-i întinse apoi mâna.

   — Văd că eşti un om de treabă şi cinstit Pelota, spuse el prietenos. Condu-mă repede la bolnav, camaradul meu va aduce alt Senor care-i va vindeca pe pacientul tău. De cât timp s-a prăbuşit avionul?

   — De patru zile, Senor. Nu mai ştiu ce să fac. Aici puţină hrană. Vreau vânez struţi, dar plecat spre sud. Nu poate lăsat bolnav singur, pot numai peşti prinde.

   — Petre, mai adă te rog şi câteva conserve, câteva şi pentru Pelota, trebuie să-i fie foarte foame, îi mai strigă George lui Petre. Pare să te fi înşelat în ce-l priveşte, îmi pare cinstit şi complet nevătămător.

   — Îl aduc pe doctor şi pe tatăl vostru cât se poate de repede.

   — Aşteaptă puţin, până ne căţărăm sus. George îl lăsă pe Pelota să urce ei mai întâi. Deşi avea încredere în indigen, căci descoperise că avea ochi cinstiţi, acţiona totuşi precaut, din obişnuită. Când atinse marginea peretelui stâncos, văzu că nimeni nu se aţinea în preajmă. O pădure rară, bântuită de rafalele furtunii se zărea la o jumătate de kilometru depărtare. Pelota arătă într-acolo şi strigă cât de tare putu pentru a acoperi zgomotele furtunii care aici era în elementul său pentru a se face înţeles:

   —  Acolo, bolnav este, eu construit la el adăpost ferit de furtună. Acolo zace pasărea, cu care ei prăbuşit. Lemn şi pânză eu luat pentru a construi adăpost.

   Într-adevăr George văzu în apropierea pădurii resturile unui avion. Era absolut convins că Pelota spunea adevărul şi de aceea-i făcu din nou un semn liniştitor lui Petre. Uriaşul îşi întoarse imediat barca, mai uşoară acum şi vâsli cu puteri sporite pentru a ieşi din cazanul stâncos afară. George păşi alături de Pelota înspre pădure, atât de repede cât îi permitea furtuna.

   Vremea rea, pe care o anunţase previziunile meteorologice se adeverise, ba chiar depăşise aşteptările. Căpitanul procedase foarte bine că decisese să-şi adăpostească vasul într-un golfuleţ liniştit, aşteptând ca vremea să se îndrepte, decât să rişte traversarea Strâmtorii fără nici o justificare. Pe de altă parte ironia sorţii făcu ca vremea rea să-l mâne tocmai încoace, pentru a-l folosi ca instrument al salvării unui om. Cine ştie, poate că acest avion prăbuşit ar fi fost pierdut altfel, căci e greu de crezut că Pelota l-ar fi putut salva şi întreţine, având în vedere privaţiunile la care el însuşi era supus. În sfârşit, ajunseră în pădurice şi aici erau oarecum protejaţi de furia uraganului. Copăceii mici care creşteau aveau trunchiurile îndreptate spre est, dovadă că aici erau frecvente furtunile care bântuiau dinspre vest.

   Într-un loc mai adăpostit, George descoperi coliba construită de Pelota. Folosind ca material de construcţie câţiva copaci uriaşi şi prelata ceruită a avionului se înjghebase un adăpost impermeabil în care se putea locui destul de bine.

   George dădu la o parte bucata de prelată care servise de perdea şi văzu un om încă tânăr care părea cufundat într-un somn adânc. După înfăţişare părea să fie un american. Chipul său era galben, barba lungă şi neagră pe care o purta, accentua paloarea caracteristică a unui om bolnav. Fruntea-i era bandajată cu o legătură de acum murdară şi mânjită de sânge închegat. Se părea că făcea parte din înzestrarea tehnică a avionului şi-şi confecţionase singur bandajul şi nu mai avusese timp să-l schimbe.

   George nu dori să-l scoale, lăsă perdeaua din nou să cadă şi-i zise lui Pelota:

   — Să aşteptăm, până sosesc tovarăşii mei, ei vor aduce hrană, vine şi un Senor care-l va vindeca pe bolnav. Este grav rănit?

   — Are o rană la cap, îl lămuri Pelota şi arătă de-a curmezişul frunţii sale.

   Pilotul se lovise, aparent la prăbuşirea avionului, cu capul de bordura carlingii şi se pare suferise o comoţie cerebrală destul de puternică. George merse spre avionul prăbuşit descoperind că motorul acestuia zăcea îndreptat către nord de aceea îl întrebă pe indigen care-l însoţise:

   — Ai văzut de unde a venit pasărea prăbuşită?

   — Da. Senor, pasărea venit dinspre sud.

   George clătină numai capul, nu mai înţelegea nimic. De unde putea fi plecat avionul? Aparent din capătul extrem, sudic, al Ţârii de Foc, aşadar situat la vreo cinci sute de kilometri distanţă.

   Cercetă mai temeinic, resturile avionului descoperind două bidoane de combustibil aparent intacte. Asta presupune că avionul avusese o foarte largă rază de acţiune. Misterul se va dezlega abia după ce aviatorul îşi va recăpăta cunoştinţa.

   II.

   OAMENI LA ANANGHIE.

   DE-ABIA TRECU DOUĂZECI DE MINUTE şi George i-a şi văzut pe camarazi venind. În afară ce căpitan, de doctor şi de Petre mai venise şi Kard pe care-l luase căpitanul sperând să poată salva cu ajutorul lui ceva din avionul avariat. Dar chiar motorul, care datorită căzăturii s-a desprins de fuzelajul vehiculului zburător, suferise atâtea daune, că era puţin probabil să mai poată fi vreodată reparat.

   În timp ce doctorul se grăbea spre coliba primitiv înjghebată, pentru a da ajutorul necesar bolnavului, căpitanul îi lăsă pe cei doi uriaşi să se ocupe de verificarea resturilor aparatului.

   Spera să găsească astfel un indiciu în ce priveşte aviatorul şi misiunea sa. Nu găsiră însă nimic, documentele de zbor se găseau probabil încă asupra pilotului.

   Cele două bidoane mari de benzină suferiseră şi ele serioase stricăciuni dar în ansamblu, deşi îndoite, păreau intacte, atâta doar că întreg combustibilul se scursese. Astfel stând lucrurile, Farrow nu-şi putea face nici măcar o idee dacă avionul parcursese întregul traseu sau apucase să parcurgă cea mai mare parte din traseul ce-i era destinat.. Se putea vorbi de noroc, numai în ceea ce priveşte faptul că la prăbuşirea-aterizare sau ce-o fi fost, motoarele nu luaseră foc. De aici se mai putea deduce că pilotul nu mai dispunea de combustibil şi de aceea fusese silit la o aterizare forţată, care a condus la o dezmembrarea aparatului, date fiind condiţiile ţinutului stâncos.

   Toţi se îndreptară spre adăpostul construit de Pelota Doctorul şi îngenunchease lângă pacientul său, care tocmai acum deschise ochii:

   — Unde... unde mă aflu? Cine... cine sunteţi dumneavoastră? murmură rănitul cu voce stinsă.

   — Vă găsiţi în Ţara de Foc, în apropierea Strâmtorii Magellan îi răspunse îndatoritor doctorul. V-aţi prăbuşit cu avionul şi noi care ne-am nimerit prin preajmă, am fost chemaţi în ajutor de bravul indian prezent aici.

   — Trebuie să zbor mai departe! gemu acesta şi făcu gestul de a se ridica. Camarazii mei or să moară de foame dacă nu aduc provizii şi medicamente.

   — Unde se găsesc camarazii dumneavoastră? întrebă la rândul lui prompt căpitanul. Poate că vă putem ajuta noi. Mă cheamă Farrow şi sunt căpitanul submarinului „Dox", care se află de asemenea aici în Strâmtoarea Magellan. Poate că aţi auzit de mine.

   — Sunteţi deci binecunoscutul căpitan Farrow! Iar aceştia sunt camarazii dumneavoastră. Atunci se poate spune că am avut noroc eu şi colegii mei, că mi s-a terminat aici combustibilul Domnule căpitan, numai dumneavoastră îi mai puteţi salva.

   — Dar unde se găsesc oamenii dumneavoastră? întrebă din nou căpitanul. Bineînţeles că vom face tot ce e posibil pentru a le veni în ajutor.

   — În ţara lui Graham, gemu aviatorul. Vasul nostru a eşuat în urma unei furtuni cumplite. Proviziile şi medicamentele se pierdură cu această ocazie. O echipă formată din 10 oameni plecase deja înspre Antarctica. Aveam intenţia de a ajunge la Polul Sud. Profesorul Clark este conducătorul expediţiei noastre şi face parte din efectivul celor zece care au pornit spre Pol. Intenţionam să plecăm în urma lor, pentru a „planta" depozite cu provizii când se întâmplă catastrofa. Eu aveam misiunea de a zbura deasupra uscatului, sau mai corect spus a gheţii, pentru o misiune de recunoaştere şi fotografiere a terenului. Am zburat deci înspre nord pentru a atinge Punta Arenas, dar aici mi s-a epuizat combustibilul. Credeţi că aţi putea salva cu vasul dumneavoastră pe concetăţenii mei! Duceţi-ne la Punta Arenas, acolo vom echipa o nouă navă.

   Se vedea de la o poştă că omul era savant, explorator. Deşi era rănit grav, gândea mai mult în perspectivă, după salvarea alor săi, la continuarea şi finalizarea misiunii lor de explorare.

   Zâmbind căpitanul încuviinţă:

   — Se înţelege domnule...

   — Reilly. James Reilly mă numesc.

   — Aşadar domnule Reilly, vom porni imediat către sud. Cred că vom ajunge în Ţara lui Graham în circa douăzeci şi patru de ore. Acum permiteţi-i doctorului nostru să vă cerceteze rana. Cred mai de grabă că aţi suferit de foame în ultima vreme şi de aceea sunteţi slăbit.

   — Viteazul locuitor al acestor ţinuturi s-a îngrijit de mine cât de bine a putut, declară Reilly. Din păcate nu m-am putut înţelege cu el, întrucât nu cunosc spaniola. Dar mâncând doar peşte, nu dobândeşti cine ştie ce energie

   Petre aprinsese deja un foc. Lemne erau din belşug, furtuna rupsese toate ramurile uscate ale copacilor. Tot el deschise o cutie de conserve din carne şi la sugestia doctorului una cu spanac, întrucât bolnavul nu putea suporta pentru început o mâncare hipercalorică, organismul său trebuia obişnuit treptat cu mâncare. Pentru Pelota însă, conserva de carne era binevenită. După ce rănitului îi administră mai întâi o fiertură cu zeamă de carne şi câteva linguri de spanac, doctorul îi desfăcu bandajul şi-i curăţă rana. Se dovedi a fi o tăietură destul de lungă, dar nu prea adâncă, care a avut ca efect o foarte puternică hemoragie. Dar cauza principală a stării de slăbiciune a pilotului rănit consta în hrana insuficientă şi inadecvată momentului.

   Pelota şi dăduse gata în doi timpi şi trei mişcări conserva de un kilogram de carne de vacă. Acuma se apropie de căpitan şi-i spuse rugător.

   — Senor, plecaţi din nou şi luat pe el? Pelota însoţeşte bucuros.

   — Călătorim mult spre sud, acolo unde domneşte gheaţă veşnică, spuse Farrow serios. Acolo viaţa este şi mai grea ca aici. Gândeşte-te bine! Altfel eu n-am nimic împotrivă să vii cu noi.

   — Am mai fost în ţinuturile gheţurilor veşnice, zise acesta plin cu mândrie. Doresc bucuros vine şi eu!

   — Atunci hai, hotărî căpitanul. Şi dumneavoastră domnule Reilly va trebui să ne însoţiţi la bordul submarinului, după care vom da imediat comanda de pornire. Aviatorul care între timp îşi mai revenise zise:

   — Este o binecuvântare a sortii, că furtuna v-a mânat încoace şi v-a făcut să căutaţi adăpost tocmai în golful ăsta în apropierea Strâmtorii Magellan, domnule căpitan.

   Căpitanul încuviinţă numai, după care se dedică ocupaţiilor sale mai legate de practică, nu înainte de a da instrucţiunile sale celor doi marinari zdraveni care-i însoţiseră. Petre şi Kard să se ocupe de transportarea bolnavului. Cei doi uriaşi îl coborâră mai întâi cu ajutorul frânghiilor de-a lungul pereţilor de stâncă. George, doctorul şi Pelota râmaseră mai întâi pe mica platformă, pe care acesta din urmă îl întâmpinase pe fiul căpitanului, întrucât mica barcă de aluminiu nu-i putea transporta pe toţi deodată.

   În aşteptarea forţată care urmă, până la întoarcerea bărcii doctorul se folosi de răgaz şi-l chestiona pe indian asupra posibilităţilor de supravieţuire pe aceste meleaguri. Astfel află şi George că acesta-şi câştiga mai ales traiul zilnic culegând ouă de struţ - nandu sau pescuind. Ocazional lucra ca tăietor de lemne la o companie chiliana, dar totuşi ceva îl mâna spre solitudinea acestor ţinuturi şi înspre viaţa primejdioasă dar liberă pe care o ducea aici mai degrabă decât să se bucure de cuceririle civilizaţiei.

   Atunci când doctorul îi mărturisi că se puteau scufunda sub apă şi rămâne acolo, împreună cu acest vas el se mărgini să dea numai din cap şi după o clipă de meditaţie să spună:

   — Aşadar ca un peşte. Acesta bun vas!

   De-abia dispărură camarazii sub puntea submarinului că ancora a fost ridicată. Căpitanul a dat ordin de închidere a chepengului turnului. De fapt nu dorea încă să intre în imersiune dar păstra pentru orice eventualitate deschisă şi această posibilitate întrucât furtuna nu se potolise şi valuri mari de apă se alergau vuind prin tot spaţiul Strâmtorii cu numele exploratorului portughez. Atunci când „Dox"-ul va părăsi golful adăpostit, furtuna şi valurile îl vor ataca lateral, până ce va ajunge adânc în apele strâmtorii şi va putea coti spre est.

   Valurile vor mătura mai întâi trupul de oţel al vasului şi apoi se vor sparge de turn. Dacă Farrow ar fi cunoscut foarte exact adâncimea apelor acestor locuri s-ar fi pregătit de scufundare şi deşi n-ar fi putut dezvolta o viteză mare totuşi ar fi fost superioară acesteia, cu vasul la suprafaţă, dar înfruntând toate vitregiile vremii.

   Înainte de a părăsi complet golful, după ce examină cu ajutorul periscopului suprafaţa mării, văzându-şi confirmate bănuielile, dădu comanda în sala maşinilor, ca motoarele să lucreze la turaţia maximă. Concomitent, luă pentru puţin timp direcţia vest, pentru ca să nu înfrunte direct puhoiul de ape, ci să-l evite cât se putea.

   Cu toate acestea, la părăsirea golfului, „Dox"-ul a fost prins de furia apelor şi mânat încoace şi-ncolo întocmai ca un dop de plută. Dacă motoarele n-ar fi lucrat din plin şi cu atâta forţă, furia valurilor l-ar fi săltat lateral şi l-ar fi izbit de stânci, aşa însă târâş- grăpiş, îşi continua cursul, luptând din toate puterile împotriva uraganului.

   După un timp Farrow coti spre vest şi în întrecerea cu furtuna, submarinul se înscrise în ruta-i hotărâtă prin renumita Strâmtoare, gata s-o străbată.

   George merse la infirmerie, unde doctorul mai avea de lucru până să-l pună cu totul pe picioare pe pilotul rănit. Acesta urmase sfaturile medicului şi fără ajutorul somniferelor se lăsase în braţele zeului Morfeu, căzând într-un somn benefic de însănătoşire. În şoaptă doctorul şi George se întreţinură acum asupra perspectivelor şi sarcinilor ce le reveneau în salvarea oamenilor primejduiţi de soartă.

   — Mă bucur de pe-acum să cunosc şi ţinutul gheţurilor veşnice, după ce atâta timp am hălăduit doar prin ţări şi mări tropicale.

   — O să trăim lucruri noi şi interesante, asta-i sigur, domnule George. Poate va trebui să întreprindem un marş forţat peste gheaţă pentru a-i salva pe camarazii pilotului. Dacă n-au reuşit să implanteze depozite de alimente şi combustibil în ţinutul antarctic, aceştia sunt pierduţi.

   — Asta ar fi minunat, mă refer la o astfel de expediţie pe gheaţă, jubilă de pe acum, George.

   — Un marş în ţinuturile antarctice nu poate fi în nici un caz o călătorie de plăcere, îl avertiză doctorul. Să sperăm că membrii expediţiei, a căror vas a fost sfărmat de gheţuri, au putut salva măcar săniile cu câinii însoţitori. Fără aceştia este imposibilă aventurarea noastră în spaţiul antarctic.

   — Şi dacă totuşi n-au putut salva nimic? se informă tânărul.

   — În acest caz vom fi nevoiţi să ne întoarcem la Punta Arenas pentru a înjgheba expediţia, găsi repede doctorul soluţia. Bineînţeles că în acest caz se va pierde o groază de timp pe care teamă mi-e, că nu-i vom putea recupera.

   — Dar dacă am merge de pe-acum la Punta Arenas, pentru a face rest de câini şi sănii?

   — Nu cred că-i o soluţie, dacă într-adevăr membrii expediţiei au reuşit să salveze patrupedele, n-o să ştim ce să facem cu atâţia câini care vor trebui hrăniţi. Avem destule provizii la bord să-i ajutăm pentru început pe nenorociţi cu alimente. De îndată ce vom ajunge la coasta chiliana vom putea să ne reînnoim proviziile.

   — Deci s-a hotărât că ne îndreptăm mai întâi înspre Ţara lui Graham, domnule doctor?

   — Cu siguranţă. Trebuie mai întâi să scoatem de la naftalină cele mai călduroase piese de îmbrăcăminte. Ce bine că suntem dotaţi cu tot ce e necesar în cele mai diverse zone ale globului. Chiar şi blănuri avem suficiente la bord..

   După trei ore de luptă cu furtuna, submarinul atinse punctul cel mai estic al Strâmtorii Magellan şi acum coti la o depărtare de cinci kilometri de coasta Ţării de Foc către sud. Întrucât furia furtunii se îndreptase acum către uscat chepengul turnului putea fi în fine deschis. Căpitanul urcă primul scăriţa ce urca în turn, de unde avea o perspectivă mult mai generoasă asupra traseului decât din obişnuitul punct de comandă.

   Valurile erau şi acum înalte, marea încă agitată, dar nu-i putea dăuna vasului în nici un fel. La scurt timp urcă şi George în turn, după ce părăsise infirmeria. Călătoria era netulburată acum, căpitanul lăsase motoarele la turaţia maximă, dar evită, cu prudenţă, să pună în funcţiune compresoarele pentru a nu le suprasolicita. Câştigul câtorva ore n-ar fi compensat pierderea de timp cauzată în urma defectării unuia sau ambelor motoare.

   Întrucât acum era vorba de salvarea unui mare număr de oameni îşi lua toate măsurile de precauţie necesare, pentru a nu zădărnici printr-o acţiune necugetată întreaga operaţie de salvare.

   George părăsi turnul de-abia spre seară. Doar pentru masa dispăru în interiorul submarinului. După cină se refugie în cabina lui. Acolo îi aduse Petre cele mai călduroase haine pe care le putuse găsi, printre altele şi o blană groasă, pe care o probă mai întâi. Încă din timpul veghei lui în turn remarcase că vremea se răcise binişor. Pentru a se proteja cât mai bine de vremea umedă şi friguroasă, deja după masă îmbrăcase o manta de piele, pe care în timpul atâtor luni de călătorii în ţinuturile tropicale n-o mai folosise.

   În interiorul submarinului domnea o temperatură plăcută, prin sistemul de încălzire, imaginat de inginerul Hagen care dădea o întrebuinţare folositoare gazelor arse de motoare.

   — Îmbracă rogu-te lenjerie groasă, domnule George. Suntem deja în apropierea Ţării lui Graham. Am depistat chiar blocuri de gheaţă, aşa că trebuie să ne continuăm călătoria cu multă prudenţă. Mai întâi şi-ntâi ajută o mâncare zdravănă şi gustoasă; acesta este cel mai eficient mijloc împotriva frigului.

   George nu lăsă să i se spună de două ori. Luă un mic dejun foarte consistent, la care adăugă două pahare mari cu suc de lămâie şi apoi hotărî să intre până la infirmerie pentru a se

interesa de starea sănătăţii aviatorului american.

   Reilly se sculase deja şi acum, proaspăt ras, bine îmbrăcat, într- un costum nou şi călduros, pe care-i primise din magazia submarinului făcea o impresie foarte bună.

   Îl salută cu însufleţire pe George, mulţumindu-i pentru salvare, între timp aflase că aceasta devenise posibilă tocmai datorită iniţiativei fiului căpitanului şi lui Petre.

   George se apără de efuziunile americanului, jumătate din modestie, jumătate din stinghereală.

   — Ţara lui Graham ne va face onorurile, curând, zise el acum, dorind să abată discuţia. Vă simţiţi suficient de puternic, să urcaţi cu noi în turn?

   — Bineînţeles, domnule Farrow, mă simt perfect sănătos. Am luat micul dejun deja, aşa că urcăm oricând doriţi.

   — De aceea am venit, să vă luam cu noi. Până ce vom reuşi să urcăm, poate că se va zări uscatul, domnule Reilly.

   Pe când ajunseră în turn, acolo-i aştepta căpitanul, care-i salută pe pilot cu multă prietenie şi-i arătă drept în faţă:

   — Acolo, îndărătul dârei aceleia ceţoasă, trebuie să fie Ţara lui Graham. Mergem foarte încet întrucât sloiurile de gheaţă ne pun mari piedici şi pot dăuna până şi trupului de oţel ai submarinului. Dar şi aşa socot că în câteva ore o să venim în ajutorul camarazilor dumitale.

   — Surpriza însoţitorilor mei va fi mare, se bucură Reilly. Ştiau prea bine că încercarea mea era temerară, neştiind cât îmi va ajunge combustibilul. Dacă n-aş fi alimentat chiar înainte de plecare, n-aş fi putut ajunge nici măcar până în Ţara de Foc.

   — Totuşi avionul dumitale dispunea de o rază foarte mare de acţiune, observă căpitanul. N-a fost uşor să zburaţi cu o asemenea încărcătură.

   — Decolarea a fost partea cea mai grea, mărturisii aviatorul. Din fericire, gheaţă a oferit o pistă de decolare excelentă. Nu vă pot descrie sentimentele care mă domină, domnule căpitan. În orice caz mă bucur nespus că voi putea să-mi revăd camarazii în viaţă şi sănătoşi.

   — N-am avut ieri ocazia de a vă pune întrebările esenţiale, zise căpitanul. Cum staţi că săniile şi cu câinii! Aţi reuşit să salvaţi ceva?

   — Din fericire, da!

   — Excelent! Dacă-i aşa economisim drumul până la Punta Arenas, stabili Farrow mulţumit. De fapt asta ar fi trebuit să vă întreb de la început, dar m-am gândit că oricum camarazii dumneavoastră se găsesc într-o stare avansată de descurajare şi precaritate atât morală cât şi materială şi de aceea ar fi de preferat să luăm contactul cu dânşii. După ce am fi luat legătura cu dânşii şi le-am fi redat speranţa, puteam să ne permitem un răgaz de 48 de ore în cel mai rău caz, pentru a ne reechipa la Punta Arenas. Acum că atât săniile cât şi câinii sunt în bună stare cu atât mai bine.

   — Sunteţi un om deosebit, se entuziasma Reilly recunoscător. Doar pentru a le realimenta alor mei speranţa aţi fi fost în stare să parcurgeţi atâta drum înapoi! În numele camarazilor vă mulţumesc încă o dată şi vă asigur că acest gest nu-l vom uita niciodată domnule căpitan.

   — La rândul dumneavoastră aţi fi făcut acelaşi lucru, se apără căpitanul. Şi de fapt, dumneavoastră înşivă v-aţi riscat viaţa pentru a veni în sprijinul oamenilor dumneavoastră. Cu furtunile din această regiune a globului nu e de glumit! Ia uitaţi-vă ce sloiuri mari de gheaţă plutesc acolo. Nu-i de mirare că asemenea uragane care se petrec pe aici sunt fatale oricărui vas. Care are neşansa de a se ciocni cu ele sau cu ţărmul accidentat şi stâncos.

   — Nenorocul acesta ar fi putut fi evitat dacă furtuna n-ar fi izbucnit atât de neaşteptat, replică pilotul. S-a stârnit pe neaşteptate, a durat foarte puţin, dar pe când mă întorceam din zborul de explorare a reizbucnit cu şi mai mare forţă. Bine este numai că profesorul şi cei nouă însoţitori ai săi, care au întreprins marşul pedestru către Pol, nu ştiu încă nimic de catastrofă. Trebuie neapărat să-i ajungem şi de aceea am o mare rugăminte, duceţi-ne înapoi la Punta Arenas.

   — Bineînţeles, că da. Acolo vă veţi putea pregăti şi reechipa corespunzător. O să vă ajut şi eu, promise căpitanul amabil.

   „Dox"-ul se apropia încetul cu încetul de uscatul încă îndepărtat. Inedita manevră a vasului, care trebuia să facă nenumărate ocoluri pentru a evita sloiurile dezlănţuite, era asigurată de măiestria timonierului Plundow.

   Aşa cum pronosticase căpitanul după două ore, chiar cu mersul acesta în zigzag, reuşiră să se apropie atât de mult de uscat încât se puteau zări clar oameni care se agitau pe ţărm şi făceau cu însufleţire semne submarinului care continua să se apropie.

   —  Cincisprezece oameni. Se pare că sunt toţi în viaţa şi aparent sănătoşi.

   — Se pare că v-au aşteptat cu încredere, remarcă şi George şi nu şi-au pierdut speranţa; în caz că nu vi s-ar fi întâmplat accidentul, aţi fi trebuit să fiţi de mult în mijlocul lor.

   Submarinul nu putea naviga până la ţărm, ci trebui să se oprească la o depărtare de circa o sută de metri. Farrow dădu ordin să se aducă pe punte părţile componente a mai multor bărci de aluminiu care au fost repede montate.

   În timp ce el însuşi, doctorul Bertram, George, Petre, Reilly, la care se adăugă Pelota luară loc în prima barcă montată, restul de bărci, care îi urmară, au fost încărcate cu alimente, carne afumată, pături şi altele.

   Primirea de care avură parte din partea naufragiaţilor nu se poate descrie! Oamenii le căzură literalmente emoţionaţi în braţe. Sufereau cumplit de foame, pentru că în afară de ouă de pinguini şi pescăruşi nu avuseseră practic nici un alt aliment. Nici măcar peşte nu putuseră prinde, deşi prin apa rece a golfului mişuna peşte destul, aşa lipsiţi cum erau, nu posedau nici cele mai simple unelte de pescuit.

   Doctorul Bertram se însărcina personal cu împărţirea primelor porţii de mâncare, care trebuiau să fie feluri uşor digerabile, dar totuşi săţioase.

   Între timp căpitanul se întreţinea cu unul din naufragiaţi. Abbey, un om simpatic care în absenţa profesorului, răspundea de restul echipajului.

   — Domule căpitan, trebuie neapărat să încercăm să-l ajungem cât mai repede posibil pe profesorul Clark şi oamenii săi, propuse Abbey. Cu cât pătrund mai adânc înspre zonele antarctice cu atât va fi mei greu pentru noi. Nu vrem să dispunem de timpul dumneavoastră, dar nu se pune problema să ne întoarcem pur şi simplu cu dumneata, pentru a echipa alt vas, căci ştiţi şi dumneavoastră cât ar dura pregătirile pentru achiziţionarea celor trebuincioase inclusiv aparatura. Între timp, oamenii profesorului Clark s-ar putea reîntoarce şi dacă n-ar găsi depozitele de alimente promise ar suferi mizerii de neînchipuit.

   Căpitanul trebui să recunoască justeţea acestui punct de vedere şi de aceea zise:

   — De şi ne-am aprovizionat cât se poate de bine în Montevideo proviziile noastre n-ar fi totuşi suficiente, mai ales că o mare parte din ceea ce reclamă regiunile polare în mod specific nu se găsesc la noi, cum e uşor de înţeles.

   — Câte sănii aveţi la dispoziţie şi cam de câţi câini dispuneţi pentru o sanie, interveni şi doctorul Bertram care se apropiase pe nesimţite.

   — Hrana câinilor, din fericire am apucat s-o debarcăm înainte de a se produce catastrofa răspunse Abby. Altfel am fi fost într-o situaţie fără ieşire. Dispunem de douăzeci de sănii şi de patru câini pentru fiecare. Profesorul a plecat cu cinci sănii şi cu treizeci de câini.

   — Păi este o expediţie bine concepută făcu Farrow, vocea sa trăda mirarea. În aceste împrejurări, pot evalua mai just pierderile pe care le-aţi suferit. Vă rog să-mi faceţi propuneri cu primele măsuri care trebuiesc luate. Cel mai bine ar fi să aşteptăm până dimineaţa. Până atunci vă veţi fi odihnit şi întremat ca să puteţi lua parte la expediţia de urmărire a profesorului. V-aş ruga să-l luaţi şi pe doctorul Bertram şi pe fiul meu şi dacă nu e prea mult şi pe mine însumi. Petre însoţitorul credincios ai fiului meu va trebui şi el să mi se alăture.

   — Chiar voiam sa vă rog să ne însoţiţi, răspunse Abby. Ştiţi că aventurile unei astfel de călătorii prin pustiul de gheaţă sunt mari. Dar deoarece nu mai trebuie să implantăm depozite de alimente în drum, cred că vom călători mult mai repede.

   III.

   SPRE POLUL SUD.

   ÎN DIMINEAŢA URMĂTOARE, membrii expediţiei se întremaseră atât de bine încât erau gata să pornească din nou la drum, de data aceasta să înfrunte silnicia pustiului de gheaţă. De fapt, luau parte la expediţie numai oamenii cei mai rezistenţi, ori aceia care mai făcuseră parte cel puţin dintr-o altă expediţie în regiunile arctice sau antarctice. Pentru camarazii ce făceau parte din echipajul submarinului se rezervase o sanie. Pelota insistase atâta să meargă şi el, încât Reilly nu putu pur şi simplu, să-şi refuze salvatorul.

   George se împrieteni repede cu cei patru câini ce le erau ataşaţi săniei lor. Inteligentele animale simţiră instinctiv că aveau de a face cu oameni cumsecade.

   Pe sănii fură îngrămădite toate lucrurile trebuincioase în atari situaţii, saci de dormit, proviziile de alimente, aparatul ambulant de gătit, lămpile de spirt.

   Asprimea vremii fu pentru George o experienţă cu totul nouă. Chiar dacă era îmbrăcat adecvat, câte odată simţea că nu mai poate respira, aşa de rece şi de şfichiuitor era aerul. Faţa şi-o frecase din belşug cu grăsime, urmând îndemnul lui Reilly. Cu toate acestea simţea de parcă mii de ace minuscule i s-ar fi înfipt în piele. Membrele-i erau ciudat de înţepenite şi grele, dar după ce marşul cel lung începu şi el începu să alerge pe lângă sanie, se simţi îndată mai bine. Şi treptat, treptat să guste plăcerea noii aventuri.

   Începu să înţeleagă la câte încercări este supus trupeşte şi sufleteşte acela care se încumetă să străbată ţinuturile polare, doar pentru a-şi îndeplini misiunea de savant şi a putea astfel să servească mai bine omenirea. Viaţa acestora e ameninţată în fiecare minut şi aceasta, nu doar din dragoste de aventură, ci din dorinţa de a descoperi noul, de a cuceri o nouă redută din traseul sinuos al civilizaţiei, chiar dacă această cucerire e apreciată numai de foarte puţini oameni.

   După trei ore de marş se hotărî oprirea. George se minună cum de convivii îşi duceau la gură bucatele fierbinţi gata scoase de pe foc, dar după primele îmbucături, realiză că în scurtul drum de la oală la gură, acestea soseau reci la destinaţie.

   Când trupa se puse din nou în mişcare, George încerca prima criză a noii sale experienţe. Nu se putea urni din loc membrele-i dureau foarte tare şi de-abia şi-a mobilizat toate resursele de energie pentru a nu cădea moale ca o plăcintă. Nu-şi putea permite doar, nici să rămână pe loc şi nici să se întoarcă ambele ar fi însemnat pieirea!

   Petre care suferea şi el de toate neajunsurile specifice temperaturilor scăzute, se aţinea mereu în apropierea lui George Timonierul îşi dădea prea bine seama din mişcările şovăitoare şi poticnite ale lui George, cât de greu îi venea să reziste, dar treptat mişcările acestuia se normalizară şi mergea din ce în ce mai bine.

   George se bucură acum de sosirea nopţii, prima sa noapte care o va petrece într-o colibă de zăpadă şi gheaţă numită iglu. Deocamdată cuvântul de ordine era „înainte" mereu înainte în inima pustiului dezolant.

   Până acum, conducătorul expediţiei îşi alese drumul cu grijă, la poalele masivului de gheaţă. Procedând aşa se găsi o cale mai ferită de vânturile tăioase care bântuiau ţinuturile antarctice. Din păcate blocul enorm de gheaţă se sfârşi destul de curând şi acum bătea un vânt poate nu atât de tare, dar extrem de rece dinspre vest. George n-ar fi crezut, că greutăţile campaniei vor spori încă dar spre dezamăgirea lui trebui să recunoască, că existau toate şansele să se întâmple aşa.

   Luând în piept vântul care părea să stângă orice urmă de viaţă din pieptul fiecăruia, se mai merse trei ore mai departe, până când o nouă barieră de gheaţă le apăru în faţă, care fu folosită imediat drept pretext pentru oprire şi la adăpostul căreia se făcu o haltă.

   Câteodată George avu momente în care îi încercară regretele că a insistat atâta să facă parte din expediţie. Aventurile cu fiare şi cu oameni erau altceva. Aici era vorba de lupta împotriva naturii dezlănţuite şi primare, aici îl pândea la fiecare pas „moartea albă" pe acela care îndrăznea să se apropie prea mult

de Pol.

   Din nou se hotărî o haltă, pentru ca oamenii să poată îmbuca ceva, să-şi regenereze forţele epuizate, pentru a relua cu puteri noi, mai departe marşul. Era vorba de a da acum totul, în încercarea de a-l ajunge pe profesor şi însoţitorii săi şi sforţările menite a atinge acest scop depăşeau cu mult media încercării la care omul, aflat în aceste regiuni extreme, era oricum expus.

   George păşea alături de ceilalţi, uneori într-o stare ciudată de apatie şi dezolare. Cu corpul aplecat, pentru a mai tăia din asprimea rafalelor îngheţate, mergea pe lângă sanie şi rar dovedea iniţiativa-i specifică şi tinerească de odinioară, de a ajuta şi pune mâna când sania se opintea de una din neregularităţile terenului.

   Nici nu-i venea să se gândească la cabina lui confortabilă de pe submarin, plăcut încălzită, în care-şi avea încropită colecţia lui de trofee de vânătoare şi alte rarităţi pe care cu atât de multă uşurinţă o părăsise.

   În sfârşit, iată în sfârşit, conducătorul expediţiei dădu semnalul pentru un popas mai lung.

   Precaut îşi alese mai întâi un loc mai adăpostit de vânt şi câinii fură eliberaţi de hamuri aici pentru prima oară de la plecare. Oamenii şi începură să-şi alcătuiască colibe de zăpadă. E adevărat că luaseră cu ei şi corturi, dar primele sunt mai călduroase şi apoi le puteau folosi şi la întoarcere. George îşi încorda toate forţele pentru a lua parte la munca comună. Când păşi în „coliba" lui, la a cărei construcţie contribuiseră decisiv Petre şi Pelota, aproape se prăbuşi de epuizare.

   Se sforţa ca să îmbuce ceva şi mai ales să bea ceva cald, fapt ce-i mai ridică moralul.

   Apoi se târî repede în sacul de dormit ce-i era destinat şi căzu într-un somn adânc de sfârşeală.

   În dimineaţa următoare se trezi ca tras pe roată. Membrele îi păreau grele ca pietrele de moară şi senzaţia asta o păstră o bună bucată de vreme, după ce se puseră în mişcare.

   Începu treptat să privească această expediţie cu alţi ochi. Era vorba în cele din urmă de salvarea a zece vieţi omeneşti şi aceasta trăgea în balanţă mult mai mult, decât tot frigul şi încercările la care ar fi supus.

   După două ore neîntrerupte de marş, conducătorii micii trupe se opri şi privi în jurul său cu îngrijorare.

   Mai întâi examina înaltul cerului, care între timp căpătase o ciudată culoare cenuşie. Când şirul de sănii se puseră în mişcare şi făcu un ocol brusc spre un masiv bloc de gheaţă pe George îl încercară primele nelinişti, pentru care nu găsea cuvinte cu atât mai puţin o explicaţie. Îi era de ajuns să observe câinii care „adulmecaseră" ca să zicem aşa primejdia din aer. Inteligentele animale întinseră hamurile la maximum în sforţarea lor de a se deplasa mai repede fără nici un îndemn al conducătorilor de sănii.

   De-abia atinseră poalele gheţarului înalt că se şi orânduiră toate săniile astfel încât să alcătuiască un cerc, în mijlocul cărora se aflau oamenii. George era tocmai pe punctul de a întreba ce însemna aceasta, de ce se temeau oamenii şi animalele deopotrivă, când urechile-i percepută un zgomot ciudat, ca un vâjâit sec şi înfundat, ce venea dintr-o direcţie nedefinită, dar care se amplifica cu fiecare secundă. Cerul se întunecă brusc şi rafale puternice de vânt îşi făcură apariţia aducând cu ele ţepi mici de gheaţă, bombardându-i literalmente.

   O furtună de zăpadă! Deşi citise despre asta, George de-abia acum realiză gravitatea implicaţiilor acestei noţiuni altfel abstractă. George într-o clipă a fost aruncat la pământ în timp ce tovarăşii săi mai cu experienţă se aciuiseră undeva la adăpostul săniilor înconjuraţi din toate părţile de câinii eliberaţi din hamuri, care căutau instinctiv apropierea omului.

   Lui George i se opri respiraţia şi dură un timp până îşi dădu seama că cel mai bine era să şi ţină capul aplecat la nivelul solului, în felul acesta putu să respire cel puţin, aerul îngheţat, cum era. În tot acest timp se ţinea cu toate puterile încordate de atelajele săniilor, aşa cum făceau de altfel, atât camarazii săi de pe „Dox" cât şi membrii expediţiei americane şi Pelota însuşi. La un moment dat, percepu clar că sania i se pusese în mişcare. Se agăţă cu disperare şi fără să vrea închise ochii. Căpitanul, Petre şi Pelota sesizară imediat pericolul, dădură drumul săniei periculoase agăţându-se strâns de alta. George nu-şi dădea seama dacă camarazii săi mai erau încă în apropiere. Viteza săniei lui George căpătă amploare ceea ce-i dădu fără voie fiori, căci îşi dădu instinctiv seama că astfel se îndepărta tot mai mult de restul camarazilor. George avu impresia că această călătorie prin furtună dură o eternitate. Simţi apoi o zdruncinătură grozavă şi o cădere într-o prăpastie adâncă. Oare sania cădea odată cu el în crevasa gheţarului? Nu-şi putu da seama decât că aterizarea fusese amortizată. Furtuna n-o mai simţea în nici un fel, dar cu siguranţă că era în elementul său afară. Se ridică de bine de râu în capul oaselor, se frecă la ochi şi se uită în jurul său. Acum îşi dădu seama că era cu desăvârşire singur. Tovarăşii săi reuşiseră să se desprindă de sania „zburătoare" exact la timp. Parcă-i pieri graiul! Uitându-se mai bine în jur îşi dădu seama că nu căzuse într-o crăpătură existentă în corpul gheţarului aşa cum crezuse la început ci se găsea chiar la poalele acestuia. Zăpada era destul de înaltă aici de aceea aterizase bine. Un dezavantaj prezenta şi asta. Când George dădu să păşească picioarele i se înfundară cu totul în masa moale şi albă. Se opri pentru câteva minute analizându-şi situaţia. Atâta timp cât furtuna izbea în pereţii blocului de gheaţă, nici nu se putea gândi la o posibilitate de întoarcere în lagărul camarazilor. Nici nu putea conta că-i vor veni repede în ajutor. Poate că în vâltoarea evenimentelor absenţa lui nici nu fusese remarcată. Trebuia să găsească deocamdată o cale de a rezista aici cât se putea mai bine. Furtuna putea să ţină câteva ore sau zile întregi. Nu putea şti şi mai ales el. Care nu avea nici o experienţă trăită în regiunile polare, arctice sau antarctice. Nici nemişcat, imobilizat aici nu putea rămâne. Nu va dura prea mult până frigul îngrozitor îl va face să îngheţe. Pentru început „mărşălui" târşâindu-şi picioarele înspre sania care zăcea puţin mai de o parte şi întoarse vehiculul care se răsturnase. Proviziile erau aşa de bine legate şi împachetate încât nu se desprinseră de loc şi nu se pierduse absolut nimic. George despacheta, luă pânza de cort şi după ce o netezi cu picioarele oarecum „terenul" de sub el. Întinse cortul, treabă aproape peste puterile lui dat fiind că trebuia s-o facă singur, în cele din urmă reuşi. Pe marginile exterioare ale acestuia, adună zăpadă, pe care o îngrămădi cât putu mai bine, pentru a o asigura şi a-şi proteja de intemperii singura locuinţă pe care o avea.

   Sania şi-o propti în faţa cortului de fapt la intrarea în acesta.

   După ce scoase o maşină de gătit pe bază de spirt, precum şi spirt de calitatea cea mai bună, cu care erau aprovizionaţi din belşug, pentru a-şi pregăti ceva de mâncare. Flacăra largă a maşinii răspândi curând în interiorul cortului o atmosferă plăcută. După ce îşi făcu un ceai fierbinte din zăpadă topită, se simţi vizibil mai bine.

   Când sfârşi de băut ceaiul, deschise o cutie de conserve cu carne, al cărui conţinut îl devoră aproape în întregime, după care îşi mai pregăti ceai.

   Lucrurile începea să le privească din nou dintr-o perspectivă mai prietenoasă, dar curând îngrijorarea îl cuprinse din nou. Furtuna-i purtase sania cu o viteză foarte mare peste solul îngheţat. Cât de departe şi în ce direcţie trebuie să se afle acum ceilalţi membrii ai expediţiei? Şi-a păstrat oare sania direcţia iniţială de deplasare? Sau poate că furtuna să-i fi mânat sania din cauza neregularităţilor terenului în cu totul altă direcţie decât o bănuia acum? Cum putea să se întoarcă, sau, ceea ce era

aproape acelaşi lucru, cum vor putea ceilalţi să-l găsească?

   Cei mai bine de opt metri ai peretelui lucios al gheţarului va putea el la urma urmei, să-i urce, dat fiind că fiecare sanie era înzestrată cu topoare corespunzător ascuţite pentru a-şi croi trepte în gheaţă. Problema era însă cu totul alta. Cum va reuşi să- şi tragă sania după el? S-o lase în urma lui, aici unde era, nu putea în nici un caz s-o facă, doar de bagajul cu provizii al săniei depindea însăşi viaţa lui.

   Sigur, ar fi putut să despacheteze şi să-şi împartă lucrurile în porţii mai mici pe care ar fi reuşit să le ia cu el în timpul căţărării. Dar câte astfel de drumuri anevoioase şi cât timp i-ar fi trebuit să- şi transporte strictul necesar de parte cealaltă a peretelui de gheaţă? Îi mai rămânea apoi munca finală să încerce să tragă sania despuiată de provizii cu ajutorul sforilor cu care erau împachetate acestea, dacă va fi în stare bineînţeles.

   Atâta timp cât furtuna se dezlănţuia în voia ei, pe sus, nici nu se putea gândi să întreprindă ceva. De aceea se hotărî, mai ales că o oboseală i se urca încetul cu încetul în oase, să profite de răgazul oferit şi să-şi refacă forţele, dormind. Bâjbâiala în coliba-i improvizată în semiobscuritate nu-l putea ajuta în nici un fel. Intră repede în sacul de dormit, trase sus fermoarul şi curând se cufundă într-un somn adânc.

   Când se trezi stabili că deja era ora două după amiază.

   Deşi din sacul de dormit, ascultă cu atenţie zgomotele furtunii de afară, care se reduse până la un scâncet slab, de vânt. Deci putea purcede la înfăptuirea planului care şi-l făurise.

   Desfăcu mai întâi frânghiile cu care erau legate proviziile şi le înnoda una câte una. Cugetă dacă să transporte proviziile în pachete mai mici, ci să le lege cu sfoară, să ia doar sfoara cu el şi- apoi odată ajuns de cealaltă parte să le tragă după el. Ultima variantă i se păru cea mai nimerită.

   În sfârşit începu urcuşul. Îşi croi trepte în peretele tare de gheaţă, la început cu destulă greutate, dar pe măsură ce stăpânea tehnica, lucrul devenea mai uşor. Nu dură mult şi fu în vârful peretelui de gheaţă. Se uită mai întâi cu atenţie în jur dar oricât şi-ar fi forţat privirea nu putu să vadă ceva ce-ar fi părut a fi silueta unui om. Până la estompare nemărginirea alb albăstruie se întindea înaintea lui.

   Constatarea aceasta nu-l linişti în nici un fel. Să se fi depărtat chiar atât de mult de semenii săi sau furtuna care tocmai se potolise nu le-a permis celorlalţi să întreprindă încă nimic în căutarea lui? Acum însă nu şi mai putea permite să piardă timpul cu astfel de întrebări, de altfel fără răspuns. Acum trebuia să

acţioneze!

   Întrucât ţinea deja în mână de la acest prim urcuş, capătul de frânghie de care legase un prim colet de provizii, trase cu putere greutatea până sus. Coborî apoi din nou pentru a-l lega pe al doilea. Şi iarăşi sus, ca să-l tragă şi pe acesta după el.

   Aşa procedă, sus şi jos, jos şi sus, până toate coletele ce le putuse încropi se înşirară la marginea peretelui de gheaţă. De fiecare dată, ajuns în vârf privea plin de speranţă în jur, doar o descoperi ceva şi iarăşi, de fiecare dată retrăi aceeaşi dezamăgire.

   După două ore de muncă asiduă. George reuşi să tragă şi sania de cealaltă parte a peretelui de gheaţă şi începu să-şi orânduiască lucrurile din nou în sanie, să le asigure şi să le lege solid. După ce reuşi şi treaba asta puse sania în mişcare deşi de data asta trebuia să facă el însuşi pe „câinele".

   Din cauza apropierii de pol nu se putea încrede în busola pe care o purta cu sine, câmpul magnetic al acestuia, perturbându-i buna funcţionare, dar stabili direcţia în care voia s-o ia cu ajutorul ceasului său. Îndreptă micul arătător al acestuia - aşa cum e cazul - spre soare. În acest caz înainte de amiază, direcţia sud se va găsi chiar în mijloc, între acul indicator şi cifra doisprezece, aşadar între doisprezece şi cifra orei pe care micul indicator al ceasului o indică, în sensul obişnuit de rotire al acelor de ceasornic.

   După amiaza direcţia sud se poate stabili în mod asemănător dar trebuia să ia sensul invers de rotire al acelor de ceasornic. Dacă de exemplu, este ora şase dimineaţa se îndreaptă arătătorul orei către soare şi se găseşte sudul în dreptul cifrei nouă la ora optsprezece sudul se găseşte în dreptul cifrei trei.

   George o porni spre vest. Chiar dacă nu ştia în ce direcţie l-a mânat fără voia lui, furtuna, trebuia oricum să ţină vestul înspre masivul de gheaţă, sub a cărui acoperire se efectuase marşul expediţiei către pol.

   George mărşăluia de mai multă vreme, când remarcă, că-şi propusese mai mult decât putea să realizeze. Sania pe care patru câini o trăgeau aproape în joacă, pentru el se dovedea o povară mult prea mare şi-i venea din ce în ce mai greu să continue astfel, întinderea albă care de departe părea să fie foarte netedă şi uşor de parcurs se dovedi în realitate presărată cu nenumărate crăpături cu moviliţe şi suişuri de gheaţă, risipite care-i îngreunau foarte mult mersul.

   La început reuşise să-şi imprime un tempo de marş destul de ridicat, dar acum fiecare pas îl făcea cu greutate, fiind nevoit să facă pauze tot mai lungi şi mai dese.

   Plin de nelinişte privi în jur, dar şi de data asta recunoscu dezamăgit, că nimic nou nu se ivise. Şi doar ceilalţi îl caută şi ei negreşit. Să fi fost mânat chiar atât de departe? Dar încotro? Spre nord, spre sud? Cum ar putea fi în stare să localizeze sălaşul expediţiei polare în această imensitate de pustiu alb? În curând se va întuneca şi-o să trebuiască să ridice din nou cortul sau să-şi construiască un iglu din zăpadă.

   Fără a şti încotro se îndreaptă hotărî că e mai bine să-şi înalţe mai degrabă cortul, ai cărui pereţi laterali îi căptuşi din nou bine cu zăpadă. Se mai uită pentru a nu ştiu a câta oară în juru-i doar, doar va descoperi ceva dătător de speranţă. În cele din urmă se întunecă de-a binelea, acum chiar că nu mai putea distinge nimic.

   Aşa că se retrase în interiorul cortului, a cărui intrare o făcu cât putu mai mică.

   Trecuse deci o zi fără ca să reuşească să se apropie de ţel. Propria-i aventură pe gheaţă provoca, nu avea nici o îndoială - o întârziere considerabilă - şi celorlalţi membrii ai expediţiei care se grăbeau să-i ajungă pe profesor. Ce se va întâmpla dacă ceilalţi nu-l vor găsi în ziua următoare şi nici în cealaltă?

   Deocamdată în privinţa alimentelor, n-avea a-şi face vreo grijă. Timp de două săptămâni alimentele îi vor ajunge. Problema e ce va face mai departe? Dacă nu va reuşi în acest răstimp să ajungă măcar la lagărul expediţiei americane de la ţărm, de unde porniseră de la început incursiunea, ce lui i se dovedise de prost augur? Dacă hoinărea fără să ştie în cerc pe această întindere albă atât de înşelătoare?

   Observase deja din prima zi de marş că era aproape imposibil pe această suprafaţă fără puncte negre să ţii o linie dreaptă. De fiecare dată când se întorsese pentru a-şi examina propriile urme constatase că marşul său avea întotdeauna tendinţa de a lua o alură ocolită.

   Nu mai fusese niciodată în ţinuturile polare şi aceasta era o experienţă inedită pentru el. Toate aventurile trăite până acum, toată experienţa acumulată, o dobândise în alte regiuni ale globului, mări tropicale, junglă, faună şi flotă exotică etc. Peisajul polar i se părea absolut identic, de-abia putea descoperi, din loc în loc şi din când în când, puncte de reper, care se deosebeau însă prea puţin între ele.

   Trebuia mai întâi să se menţină într-o foarte bună formă fizică, de aceea nu făcu deloc economie la mâncare. Mâncă bine le cină, nici cu ceaiul nu fu prea econom, după care se târî în sacul de dormit şi curând adormi. Chiar în mijlocul somnului cel mai dulce - visa tocmai că se află într-o multicoloră grădină tropicală - fu trezit. Împietri pur şi simplu de groază, când trezindu-se, auzi aproape de faţa lui un râcâit împletit cu o gâfâială cum numai fiarele, doar după o goană îndelungată, articulează.

   Să fie oare lupi pe aici? Dar ar fi imposibil! N-ar găsi nici un fel de hrană în această pustietate stearpă.

   Lupii din insulele Falkland sunt doar cei mai sudici reprezentanţi ai speciei. Şovăind încă, George scoase o mână din sacul de dormit şi apucă o blană lăţoasă. Dar ăsta nu putea fi decât un câine! Întinse mâna după lampa de buzunar şi o aprinse. Da, era unul din cei patru câini cu rare se împrietenise foarte repede. Bucuria lui George fu fără margini. Mângâie animalul care se apropie prietenos şi-l linse. Se ridică numaidecât şi-şi îmbrăcă repede blana. Dorea să pornească imediat, călăuzit de câine, în întâmpinarea tovarăşilor săi. Inteligentul animal, înţelese numaidecât intenţia lui George, atunci când acesta părăsi cortul şi o luă repede înainte.

   Câinele o luă însă în altă direcţie, decât acea pe care o ţinuse până acum în speranţa regăsirii popasului expediţiei. Aşadar furtuna îl aruncase mult mai spre nord decât crezuse.

   Urmă câinele cât de repede-l ţineau puterile, prin noaptea polară.

   Nu după mult auzi în apropiere, lătrături de câine. Câinele lui George răspunse bucuros la lătrături, numeroase luminiţe se aprinseră, mai târziu auzi zgomote şi strigăte puternice, la care răspunse el însuşi prin strigăte.

   Un sfert de oră mai târziu, se găsea, de-abia respirând de emoţie, în braţele tatălui său. Doctorul îl bătu prieteneşte pe spate în timp ce Petre îi strânse cu efuziune mâinile întinse, înmănuşate.

   În sfârşit îl salutară cu bucurie şi ceilalţi membri ai expediţiei, printre care şi Reilly, care era mai cu seamă bucuros că salvatorul lui fusese la rândul său salvat.

   În coliba de gheaţă relativ încăpătoare, numit în ţinuturile polare „iglu", construit de către Pelota şi Petre, George povesti acum, delectându-se cu o ceaşcă de ceai fierbinte, întâmplările trăite după ce furtuna-i mânase sama. Conducătorul expediţiei şi Reilly se bucurară nespus că tânărul putuse fi salvat ca prin minune. Chiar la mijlocul relatării, George se întrerupse şi întrebă:

   — Unde e Pelota?

   — Te caută George, a pornit în căutarea ta de-ndată ce a încetat furtuna.

   —  A luat doi câini, completă doctorul răspunsul. Câinele cu care ai venit, domnule George, este unul din cei doi pe care i-a luat. Câinele trebuie să fi scăpat din hăţuri aşa că-i de aşteptat ca Pelota să apară şi el în curând.

   IV.

   UNDE E PELOTA?

   — DE FAPT, AR FI TREBUIT de-acum să fie aici, constată George gânditor. Dacă i s-a întâmplat ceva?

   — Mă îngrijorează şi pe mine, îi sprijini căpitanul, dar n-am vrut să-ţi stric bucuria revederii. Ne-am împărţit într-un unghi larg şi am plecat către est. La lăsarea întunericului ne-am stabilit tabăra aici. Toţi sunt prezenţi dar Pelota lipseşte.

   — Trebuie să-l căutăm, zise imediat George, ridicându-se din poziţia culcat, pe care o adoptase, după atâta oboseală. O să iau cu mine câinele care m-a găsit.

   Căpitanul vru să spună ceva, dar George i-o luă înainte:

   — Lasă-mă tată, mă simt acum destul de proaspăt şi înviorat ca să întreprind orice. Nu mi-aş ierta niciodată dacă Pelota ar păţi cava încercând să mă salveze pe mine.

   — Ia-l pe Petre, neapărat cu tine, ordonă căpitanul. Şi apoi întoarceţi-vă înapoi imediat. După ce-l găsiţi pe Pelota ne vom întoarce din nou la submarin întrucât nu avem experienţa necesară expediţiei polare. În junglele tropicale ne orientăm incomparabil mai bine, decât în aceste ţinuturi dezolante.

   Primejduim numai înaintarea şi progresul expediţiei. De sigur că le va conveni şi domnilor care alcătuiesc expediţia propriu-zisă. Aşteptăm în lagărul dumnealor, încropit la ţărm până expediţia de salvare se întoarce cu profesorul şi tovarăşii săi, încheie Farrow, întorcându-se spre conducătorul expediţiei care fu întru totul de acord. Petre părăsise coliba cu două minute mai înainte ca George să o fi făcut la rândul lui şi-i arătă acestuia cel de al doilea câine pe care-i luase Pelota cu sine şi care se întorsese şi el de curând în tabără. Mai purta încă zgarda din piele la gât pe care i-o pusese Pelota când plecase în căutarea lui George.

   — Lui Pelota trebuie să i se fi întâmplat ceva fu de părere George. Bine că s-a întors câinele, cu ajutorul lui poate-l găsim şi pe stăpân.

   Credincioasele animale păreau să ştie ce li se cere, că şi porniră într-o direcţie anume de îndată ce George şi Petre le luară în lesă. Câinii ţineau mereu estul!

   — Caută, caută îi îndemna mereu George.

   Câinii fuseseră cumpăraţi la Punta Arenas, de aceea ascultau doar comenzile vorbite în spaniolă. Deşi vântul încetase, frigul muşca îngrozitor şi de aceea camarazii erau de-a dreptul recunoscători câinilor că imprimau o trenă atât de iute în vâltoarea căutării.

   La viteza pe care o atinseră, în grija de a nu pierde din ochi câinii, le era chiar cald aşa cum erau încotoşmănaţi în blănurile lor.

   O oră întreagă o ţinură câinii tot aşa, neschimbând direcţia şi cu nasul în pământ, apoi deveniră neliniştiţi începând să alerge de colo până colo. Să fi pierdut orientarea? Unul din cei doi câini se aşeză pur şi simplu pe gheaţă; nu după mult timp îl urma în aceeaşi poziţie şi celălalt.

   — Câinii nu mai ştiu ce să facă, observă Petre.

   — Aşa se pare. Întrebarea-i ce facem acum? replică George.

   Să mergem în semicerc cu raza din ce în ce mai mare.

   Despărţiţi, dar să ne întâlnim chiar aici în mijloc mai târziu,

propuse Petre.

   — Să-i dăm drumul! Cine-l găseşte pe Pelota să-i dea de ştire celuilalt cu focuri de pistol în aer.

   Câinii fură îndemnaţi din nou să reînceapă căutarea. George se îndreptă înspre sud-est, iar Petre spre nord-est; în felul acesta se încrucişară pe linia de demarcaţie de câteva ori. Cercul pe care-i făceau se lărgea din ce în ce. Frigul îi chinuia acum tot mai mult şi în plus oboseala se făcea şi ea simţită, solicitându-le din plin toate resursele fizice.

   Trecură deja două ore, fără ca încercările lor să fi avut succes. Deodată, câinele lui George dădu vădite semne de agitaţie şi bucurie trăgându-l aţă către sud. Acesta-şi ţinu câinele în frâu şi slobozi două focuri de pistol în aer.

   Cât ai clipi Petre fu la faţa locului, iar câinele acestuia luă şi ei urma, care deşi sesizabilă animalelor, rămânea invizibilă pentru oameni.

   Uitară de-ndată de frig şi de oboseală. Cu forţe reîmprospătate de speranţe, o luară repejor la picior, la gândul revederii cu Pelota.

   În sfârşit, câinii se opriră şi oamenii odată cu ei, din fericire, pentru că se aflau în faţa unei prăpăstii la marginea căreia câinii se opriră scâncind şi adulmecând neliniştiţi încoace şi în colo.

   — Aici trebuie să fi căzut, spuse Petre. Poate că n-a văzut prăpastia. Din fericire am adus sfoară destulă cu mine.

   — O să cobor numaidecât în adânc, se oferi George cuprins de zelul de a-şi desăvârşi opera de salvare. Păcat că n-am adus şi pioleţi, ne-ar fi prins foarte bine acum.

   — O să ţin de funie cât o să pot de bine, domnule George, îl asigură uriaşul. Petre înfăşură funia cu îndemânare în jurul corpului lui George şi făcu nodurile astfel încât să nu se desfacă. În timp ce acesta se pregătea să-şi dea drumul în adânc, văzu cum unul din ce; doi câini se pregătea să-l urmeze.

   — O să iau şi câinele. Petre. O să reuşeşti să ne ţii pe amândoi S-ar putea să am nevoie de el acolo jos dacă Pelota zace ascuns sub vreunul din nămeţii de zăpadă şi eu n-o să-l pot descoperi cu ajutorul lămpii de buzunar.

   — Daţi-i drumul, fără grijă, pot să ţin şi câinele, îi asigură Petre.

   Câinele se lăsă legat în jurul corpului lui George, care nu mai

trebuia astfel să-l mai ţină în braţe, în felul acesta avea ambele mâini şi picioarele libere, cu care putea să se împingă sau să frâneze după voie şi după cum se prezenta conformaţia peretelui de gheaţă.

   Peretele acesta de gheaţă era şi mai înalt decât acela care-i prilejuise anterior propria-i prăbuşire, după călătoria forţată cu sania. Petre se temea de un singur lucru, nu cumva să nu-i ajungă funia, până să poată ateriza George.

   Din fericire nu fu cazul, o zguduitură înfundată şi-o slăbire a frânghiei îi dădu de ştire că acesta ajunsese deja cu bine jos. La lumina lămpii lui George văzu că şi însoţitorul patruped al acestuia aterizase cu bine sărind de pe umerii camaradului său.

   George nu dădu drumul lesei câinelui, ci se lăsă călăuzit de acesta prin zăpada care se transformase pe alocuri în pulbere de gheaţă. După câţiva metri dădu de corpul neînsufleţit, la prima vedere, a lui Pelota.

   Acesta zăcea pe burtă şi acum după ce George îngenunche lângă el şi-l întoarse pe spate, auzi cu bucurie bătăile slabe de inimă ale acestuia, după ce-şi lipi urechea de pieptul celui leşinat.

   Bine înţeles. George-l tari până la locul de unde atârna funia, de care tocmai se dezlegase şi-l legă bine pe acesta.

   Petre trebuia să depună acum sforţări foarte serioase pentru a-l putea trage în sus. George avu intenţia să-şi ajute camaradul, încercând să se caţere venind în urma lui şi încercând să-l sprijine, dar nu-i reuşi. După un metru şi jumătate alunecă la pământ.

   Timonierul încercat, care era Petre, reuşi să ducă la bun sfârşit şi „treaba asta de uscat". Avu însă mare grijă ca trupul nemişcat a lui Pelota să nu se lovească prea mult de pereţii gheţarului, provocându-i alte leziuni, pe lângă cele suferite deja.

   În cele din urmă acesta ajunse sus. Petre aruncă imediat funia în jos. George îşi petrecu cât putu mai solid frânghia în jurul trupului, îşi luă câinele pe umeri ca la coborâre şi începu urcuşul. Petre trăgea din răsputeri şi nu după mult timp om şi câine erau sus. Uriaşul frecă acum faţa celui leşinat cu zăpadă, în timp ce George îi cerceta încheieturile, picioarele şi şira spinării, pentru a constata dacă nu-şi frânsese ceva în timpul căzăturii.

   — Nu pare să-şi fi rupt nimic, stabili el. Poate că a avut şi el norocul de un aterizaj pe zăpada moale, alunecată la marginea gheţarului. Să-l transportăm la bază cât mai repede. Acolo în tabără o să vedem ce-o să-i mai facem.

   — L-am putea trage cu funia, propuse Petre. Ar merge mai repede. Îmbrobodit aşa cum este în atâtea blănuri nu cred să-i dăuneze inegalităţile solului prea mult şi apoi ne va fi şi nouă mult mai uşor.

   George consimţi. Leşinatul fu legat zdravăn de după subsuori. Sub cap Petre îi puse o blană cât mai moale, pentru a-i zdruncina cât mai puţin, apoi prinseră amândoi de câte un capăt al funiilor şi se îndreptară spre tabără călăuziţi de câini.

   Dură însă destul de mult până ajunseră acolo, dar odată ajunşi, bucuria tuturor a fost mare. Căpitanul îi bătu pe umeri cu îndreptăţită mândrie pe fiul său şi pe credinciosul Petre. Nu a fost nevoie de cuvinte în plus. Doctorul Bertram îl examină foarte serios pe încă leşinatul Pelota. La îndrumarea doctorului, Petre-i frecă coşul pieptului cu zăpadă şi abia după o oră începu să ia culoarea faţa galbenă şi palidă a indigenului din Ţara de Foc.

   — E salvat, exclamă doctorul bucuros, inima-i bate din ce în ce mai tare. Pelota e rezistent. Un european poate nu ar fi rezistat. Să-l facem să înghită un pic de rom, asta o să-l pună curând pe picioare.

   Petre descleştă cu prudenţă gura lui Pelota, în timp ce doctorul îi introduse câteva linguriţe de rom între buze, care după ce intrară-n gâtlej îl făcură să înghită mecanic şi în sfârşit, deschise ochii. Rănitul clipi de câteva ori şi rămase cu privirea pironită asupra celor ce se aplecară deasupra lui.

   Îndată ce Pelota îl recunoscu pe George un zâmbet îi înflori pe faţă. Doctorul îi puse din nou sticla la gură. Acesta luă o înghiţitură zdravănă, tuşi puţin, după aceea zise:

   — Senores - totu-i bine acum! Am nimerit în furtună, câinii miau scăpat. Am mers mai departe şi apoi am căzut într-o prăpastie, care se căscă brusc înaintea mea, apoi în jurul meu se făcu noapte.

   Doctorul îi recomandă lui Pelota o masă caldă, pe care acesta o împărţi frăţeşte cu George şi Petre cărora le era de asemenea foame.

   După masă le pieri pe dată cheful de a mai sta la taclale, aşa că se târâră în sacii de dormit, pentru a mai prinde un pui de

somn în puţinele ceasuri care mai rămăseseră până în zori.

   În dimineaţa zilei următoare marinarii de pe submarin se despărţiră de restul membrilor expediţiei, pentru a efectua marşul îndărăt înspre coastă. Luară cei patru câini care fură înhămaţi la sania lor şi se îndreptară mai întâi spre locul unde i se întâmplase lui George accidentul, pentru a recupera cortul pe care acesta îl lăsase acolo. Dacă n-ar fi avut cu ei câinele care-i salvase pe George, poate c-ar fi durat ore întregi până sa descopere cortul ocupat acum de zăpadă. Câinele, cu instinctul lui sigur îi duse fără ocol la ţintă, în grabă, cortul fu demontat şi împachetat în sanie. Apoi luară direcţia nord pentru a ajunge la coastă cât mai repede cu putinţă. Căpitanul socotea că în după amiaza zilei următoare şi-ar putea atinge ţelul. Avură însă nevoie de o zi în plus întrucât se stârni un vânt puternic din direcţie contrară. Chiar dacă nu sufla grozav, marşul expediţiei fu simţitor frânat. Apariţia echipajului de pe „Dox", din nou în lagărul american, stârni un pic de agitaţie, dublată de alarmă, deoarece conducea la bănuiala că celorlalţi li s-o fi întâmplat ceva. Căpitanul îi linişti însă repede. După amiaza trecu în lungi discuţii purtate între membrii expediţiei. George îşi exprimă încă o dată admiraţia fată de performanţele, personalitatea şi caracterul oamenilor, care fără să aştepte răsplată materială, îşi sacrifică cele mai bune momente ale vieţii în ţinuturile bântuite de geruri şi furtuni, doar pentru a servi cât mai bine ştiinţa şi umanitatea.

   — Odată ce ţinuturile polare au cucerit pe cineva, apoi să ştiţi că nu mai poţi scăpa de „farmecul" lor. Dar să sperăm că, tovarăşii mei, vor ajunge mica echipă a profesorului nostru, se exprimă acum, unul din cei mai vârstnici membri ai expediţiei.

   Cinci zile mai târziu, expediţia de salvare se reîntoarse cu profesorul şi cei nouă însoţitori ai acestuia la lagărul de bază.

   Profesorul Clark îi mulţumi călduros lui Farrow pentru ajutorul acordat. Se încărcară apoi repede toţi la bordul submarinului, care acum era bine înţesat şi aglomerat, dar aceasta nu avea să-i dăuneze. Se restrânseră cu toţi marinarii „Dox"-ului pentru scurta călătorie până la Punta Arenas.

   Bineînţeles că cei care s-au aclimatizat cel mai rău cu această călătorie, au fost câinii, care lătrau încontinuu şi tulburau mereu liniştea.

   Câteva ore înainte de a ajunge în portul Punta Arenas Pelota îl luă puţin pe George deoparte şi-i spuse în şoaptă:

   — Aş vrea să vorbesc ceva de mare importanţă cu dumneavoastră. Mă apasă un secret. Cred că în timpul călătoriilor mele am observat ceva ciudat, dar nu-mi dau seama bine despre

ce este vorba.

   — Mulţumesc foarte mult pentru încredere, îi răspunse prietenos George, deşi nu prea credea că pe aceste ţinuturi neprimitoare, în care trăia băştinaşul ar putea fi ceva ciudat, ori interesant. Despre ce este vorba?

   — Acesta privi mai întâi cu atenţie în jur, de parcă ar fi vrut să se asigure că nu-i spionează nimeni, apoi zise:

   — Într-un golf ascuns, Senor se găseşte o corabie veche. Pe vas am văzut oameni, sau în orice caz fiinţe cu înfăţişare omenească. Ce fac acolo nu ştiu pentru că nu am îndrăznit să mă apropii. Ultima dată am zărit o fiinţă ce părea a fi femeie, judecând după vestmântul lung şi larg pe care-l purta. Fiinţa avea un păr lung, strălucitor ca aurul. Poate este doar o stafie.

   Când Pelota începu a vorbi despre stafii, George abia-şi putu reţine un zâmbet, dar se strădui să rămână grav şi întrebă foarte calm:

   — Unde se află plasat vasul ăsta? Este deteriorat, de nu-şi mai poate continua călătoria?

   — Într-un golf de pe coasta de sud, destul de întortocheat şi ferit din exterior. De pe mare nu se poate vedea. Face impresia că a trecut prin multe furtuni la viaţa lui. Zace înţepenit într-un colţ de stâncă şi de aceea nu se poate deplasa.

   — De ce crezi că ar fi vorba aici de stafii Pelota? N-ar fi mai degrabă de presupus c-ar putea fi vorba de marinari a căror vas nu poate continua călătoria din cauza naufragiului pe stânca aceea?

   — Am văzut corabia acum opt săptămâni, pentru prima dată. O furtună îngrozitoare bântuia peste uscat şi mare. Căutam ouă de pescăruşi, de aceea ieşisem. Era înspre seară când am ajuns la locul unde era plasat vasul acela înainte cu două zile nu era acolo. Pe când mă pregăteam să cobor pe stânci, am zărit două fiinţe pe punte. Nu am întreprins nimic, mi-era frică. Cele două fiinţe se luptau una cu alta, dar altfel de cum o fac oamenii. Una din aceasta alunecă peste bord şi nu a mai apărut. De aceea am ajuns la concluzia că trebuie să fie stafii, sau spiritele mării. Stafia care a învins a izbucnit în râs după aceea, dar nu era un râs omenesc. Am fugit de acolo şi am mai vizitat golful doar de două ori. Corabia se mai afla încă acolo. La ultima mea vizită am văzut cum unul din spirite îmbracă înfăţişarea unei femei. Poate că în felul acesta spiritele doreau să-i ademenească pe bărbaţi.

   Da, asta era într-adevăr o chestiune ciudată, care-i interesa pe George. De aceea îi promise că va relata totul tatălui său şi-l va îndupleca să cerceteze, mai îndeaproape toată problema, de

îndată, după finalizarea călătoriei la Punta Arenas.

   — O să ne ocupăm şi noi puţin de stafiile astea, dar deocamdată nu mai vorbi cu nimeni despre asta, încheie George. După ce naufragiaţii gheţurilor vor debarca e îndreptăm spre golful cu pricina. S-a înţeles?

   Băştinaşul încuviinţa bucuros, iar George îl căută de îndată pe tatăl său, care tocmai scria ceva, în cabina sa.

   V.

   O DRAMĂ.

   DOCTORUL BERTRAM ŞI PETRE URIAŞUL erau şi ei în cabina căpitanului când George tocmai îşi făcu apariţia.

   Asta-i convenea de minune lui George pentru că tocmai acestora trei, dorea el să le împărtăşească povestirea ciudată pe care Pelota i-a încredinţat-o - După ce George-şi termină expunerea căpitanul nu răspunse imediat! Chibzui puţin, după care îşi spuse părerea:

   — O să căutăm golful acela! S-ar putea să fie vorba de nişte naufragiaţi printre care s-ar afla şi o femeie. În legătură cu lupta, ar putea fi o luptă tocmai pentru femeia aceea. Poate că un marinar s-a răzvrătit împotriva comandantului său şi după ce acesta i-a învins în luptă, a izbucnit într-un acces de râs, care nepotrivit aici putea părea neomenesc. În trei ore ajungem la Punta Arenas unde mai durează cam o oră până ce toţi americanii naufragiaţi vor debarca. Dacă avem noroc şi putem străbate repede Strâmtoarea Magellan, la lăsarea serii vom putea să facem ocolul dorit spre coasta de sud.

   George de-abia putea să se abţină de atâta nerăbdare până, în sfârşit, Punta Arenas se zări în depărtare.

   Debarcarea membrilor expediţiei americane şi mai ales a câinilor, dură mai mult decât apreciase căpitanul. În cele din urmă avu loc şi despărţirea călduroasă, ca şi asigurările de revedere. „Dox"-ul porni din nou în larg după ce căpitanul îl întrebă încă o dată pe Pelota asupra situării exacte a golfului menţionat. Află că se afla pe parte de vest a coastei, aşa că era corect să încerce să străbată Strâmtoarea Magellan, în loc de a înconjura întreaga Ţară de Foc. Încă înainte de amiaza zilei următoare. Farrow socotea că submarinul va fi la faţa locului. George propuse ca înainte să apară cu „Dox"-ul în golf, să încerce să spioneze cu câţiva camarazi de pe stânci, ce şi cum? Ar avea o bună perspectivă a golfului şi a corăbiei avariate de deasupra stâncilor, ceea ce căpitanul încuviinţă fără o vorbă.

   Fiul căpitanului de-abia putu aţipi în noaptea premergătoare evenimentului. Mereu îşi amintea vorbele lui Pelota. O femeie se găsea pe corabia naufragiată! Cine a fost aruncat de pe bord în mare? Ce s-a petrecut înainte de avaria corăbiei?

   Când o corabie eşuează într-o regiune pustie, se poate întâmpla lesne ca întregul echipaj, care altfel s-ar comporta în condiţii obişnuite foarte paşnic, să se răscoale, pentru că văd moartea aproape soartă pe care n-o mai pot schimba cu ajutorul oamenilor din lumea exterioară.

   După ce George se trezi din amorţeala neliniştită în care se cufundase şi care numai somn nu se putea numi, aşteptă primele licăriri ale zilei care începea.

   Sări repede în picioare, alergă spre sala de duşuri, făcu la început un duş fierbinte, urmat de unul rece ca gheaţa, care-i biciui trupul amorţit. Petre se miră că George apăru atât de devreme în bucătărie, pentru a-şi lua singur micul dejun, pe care în mod normal timonierul i-l aducea în cabină.

   Vorbiră bineînţeles despre corabia naufragiată şi despre oamenii care o populau îşi dădură cu părerea în fel şi chip dar tot nu-şi putură face o imagine despre ce putea fi vorba. Trebuiau pur şi simplu să aştepte, pană vor fi la faţa locului pentru a afla adevărul.

   — Înainte de a urca în turn trebuie să-l trezim pe Pelota, fu de părere Petre. O să-l rugăm să meargă cu noi de îndată ce vom ajunge în apropierea golfului. Şi domnul căpitan va trebui trezit.

   Pelota dormea în camera din faţă a echipajului, pe partea stângă a culoarului principal ce străbătea submarinul. Petre îl trezi şi după ce acesta îşi luă cafeaua, suplimentată cu o porţie uriaşă de biscuiţi, se alătură în turn celor strânşi acolo.

   De-abia privi acesta în jur mai cu atenţie înspre coastă de care- i mai despărţea cel mult un kilometru că şi strigă:

   — Suntem în apropierea golfului Senores. Nu e la o distanţă mai mare decât distanţa pe care un om o poate străbate într-o jumătate de ceas, pe jos.

   George dădu imediat comanda, prin portavoce, în sala maşinilor pentru a opri motoarele. Petre coborî imediat pentru a deştepta pe căpitan, care nu întârzie să apară, urmat de doctor în turn.

   — Când ne vom găsi la o depărtare de trei kilometri de golful menţionat de Pelota, tu împreună cu câţiva oameni trebuie să mergi în recunoaştere, îi zise căpitanul fiului său, în loc de bună dimineaţa, de îndată ce urcă în turn. Ia opt oameni cu tine George şi vezi bine să fie înarmaţi pentru orice eventualitate. Bărcile care le veţi folosi la transport ascundeţi-le cât mai bine la ţărm. O să aştept puţin după care o să vin într-acolo cu submarinul. Cum a intrat vasul misterios, voi naviga şi eu până acolo. Ce vom întreprinde apoi depinde exclusiv de ce veţi descoperi voi.

   În afară de Kard mai fuseseră aleşi încă şapte oameni care urmau să ia parte le expediţie. Bineînţeles Pelota era cuprins între aceştia de vreme ce avea menirea să-i conducă pe drumul cel mai bun, posibil. Căpitanul urma să se conducă după semnalele pe care urma să le dea un marinar, care se va fi postat într-un loc potrivit, pe o stâncă cât mai înaltă, pentru a-i putea indica acestuia cât mal exact intrarea în golf.

   Două bărci de aluminiu fură montate repede şi lăsate la apă. Cu viteză destul de mare se îndreptară înspre malul stâncos. George care se găsea în prima barcă, descoperi curând intrarea într-un mic golf. La capătul opus al acesteia se întindea o plajă îngustă, pe care urmau să tragă ambarcaţiunile de aluminiu. Urcarea până pe platoul destul de înalt situat faţă de nivelul apei nu fu tocmai grea date fiind numeroasele crăpături şi ieşinduri de stâncă şi în curând urcară toţi. Nevătămaţi, sus.

   George reuşi să ajungă primul sus, dar se feri să se ridice în picioare, preferând să cerceteze de la adăpost panorama care i se deschidea ochilor.

   De-abia cupă ce constată că nu e nimic suspect se săltă pe platou urmat imediat de tovarăşii săi. Pelota prelua acum la rându-i conducerea. Solul, destul de neted, era totuşi presărat pe alocuri cu arbuşti şi tufişuri. Când dădură de o porţiune mai pietroasă, trebuiră să păşească mult mai prudent decât o făcuseră adineaori pe pământul moale dintre copaci.

   Nu se zărea ţipenie de om. În cele din urmă Pelota, arătă spre o dungă întunecată care străbătea de-a curmezişul întreaga regiune şi zise:

   — Domnule, iată defileul! Dacă o luăm de-a dreptul dăm tocmai peste locul unde se găseşte corabia naufragiată.

   George îl trimise pe cel mai tânăr marinar din echipa sa până la marginea platoului, care să tot fi fost la o depărtare de aproximativ o sută de metri, pentru a-i da căpitanului semnalul cuvenit, dar îl muştrului cum putu mai bine să nu se lase cumva văzut din golf.

   În curând avea de luat o decizie. Petre se aţinea lângă protejatul lui cam la doi metri depărtare de marginea defileului George se târa încet, înainte, camarazii urmându-i exemplul.

   De-abia ajunse George la marginea cu ţărmul stâncos şi îndrăzni o privire direct în jos şi-şi dădu seama că aveau de-a face cu o corabie, gen cuter, cu deplasamentul destul de mare care-şi prinsese partea anterioară a calei într-o îngrămădire de stânci submarine.

   Probabil că suportase furtuni puternice înainte de a căuta adăpost aici în acest golfuleţ liniştit împotriva valurilor şi intemperiilor. Nici prin cap nu-i trecuse căpitanului şi echipajului că tocmai aici, îi va fi dat să eşueze pe acest banc stâncos.

   Pe puntea vasului nu se vedea nimeni. Cu toate acestea George şovăi că se coboare pur şi simplu jos, deşi coborâtul era uşor date fiind iregularităţile peretelui de stâncă. Preferă să stea ascuns aici până submarinul îşi va face intrarea la rândul său în golf.

   „Dox"-ul nu întârzie să apară. George şi însoţitorii săi văzură cum corpul cenuşiu argintiu din oţel al acestuia se strecură ca o felină, sau mai bine zis ca un peşte zvelt, uriaş, la intrarea din golf. Jean Brike - tunarul neîntrecut, stătea la postul său la tunul de la proră. George bănui, pe bună dreptate, că tatăl său vroia să lanseze o grenadă cu gaze pe puntea cuterului pentru a preîntâmpina orice atac al echipajului acestuia în urma căruia s-ar fi putut produce pierderi de vieţi omeneşti.

   Câteva secunde după apariţia submarinului în golf un zdrahon înalt şi puternic, lat în spate, apăru pe puntea cuterului. În urma lui veneau cinci oameni care alergau acum spre balustradă pentru a avea o perspectivă mai bună asupra submarinului.

   Vorbiră ceva între ei cu multă însufleţire dar George din păcate nu le putu înţelege convorbirea. Căpitanul Farrow care stătea în turn făcu acum semn cuterului şi strigă atât de tare încât chiar George şi camarazii săi de pe marginea platoului îl auziră:

   — Hello. Am venit să vă ajutăm! Cuterul dumneavoastră prezintă spărturi? Putem să-l tragem de pe stânci?

   — Avem prea multa apă în cală! striga uriaşul cate apăruse întâiul pe punte. Vocea sa părea răguşită şi agitată. Remorcarea este imposibilă! Ne-am înţeles deja cu compania noastră de navigaţie şi un vas cu aburi vine deja în ajutor încărcat cu materiale şi specialişti. Îl aşteptăm chiar azi. Vă mulţumim pentru ajutorul oferit, dar nu putem face uz de el. Nu mai opriţi aici în caz că aţi venit numai din cauza noastră.

   Dar aşa de uşor Farrow nu se dădu bătut, mai ales că „Dox"-ul se şi oprise în vecinătatea cuterului.

   — Sunteţi căpitanul vasului? strigă încă o data Farrow. Dacă soţia dumneavoastră sau vreo altă femeie se găseşte la bord, suntem gata s-o luăm pe vasul nostru, pentru o perioadă, pentru a nu-i prelungi suferinţele, datorate naufragiului.

   Urmă o pauză în care se vedea clar cum oamenii de pe cuter şopteau cam stingheriţi între ei. În cele din urmă purtătorul de cuvânt, vorbi din nou, râzând:

   — Soţia mea la bord? Nici gând! Transportăm guano căpitane. N-are ce căuta o femeie la bord!

   George privind cuterul din faţa sa, îşi dădu seama, că aveau de-a face cu un vas serios, impozant, un vas mai degrabă elegant, înainte de a-l deteriora furtuna.

   Căpitanul Farrow, realiză şi el adevărul, atunci când răspunse:

   — Ziceţi că transportaţi la bord, guano? Vasul dumneavoastră arată prea elegant pentru aşa ceva. Voi veni până sus la dumneavoastră!

   — Să veniţi la bord, căpitane? Nu v-aş sfătui. Şi asta am privi-o ca un act de ostilitate şi am răspunde în mod corespunzător. N-am cerut ajutor vasului dumneavoastră!

   — De ce sunteţi, brusc, atât de supărat? Aveţi ceva de ascuns? întrebă la rându-i Farrow.

   — Dacă veniţi sus soţia proprietarului vasului este pierdută! Şi cu soţ cu tot, care este îngrijit acum în cabina sa, strigă uriaşul.

   În sfârşit pisica ieşise din sac. Individul trăncănise la nervi prea mult. El smulse de îndată pistolul de la brâu pentru a-l îndrepta asupra căpitanului, însă George, care sta de veghe deasupra, a fost mai rapid. El avea cam de multişor pistolul pregătit în mână pentru a putea interveni în orice moment. Acum nu mai lipsea decât să ochească. Împuşcătura porni şi pistolul uriaşului îi zbură din mână făcând un întreg arc de cerc. A fost o capodoperă de tir care îi reuşi tânărului. Vânjosul individ de pe bordul cuterului rămase ca paralizat. După ce îşi reveni începu să înjure groaznic. Capetele însoţitorilor săi de pe punte, se întoarseră ca la comandă în direcţia de unde pornise împuşcătura. Urmă câteva secunde de uimire, apoi acelaşi vorbitor, urlă pur şi simplu vorbele-i de răspuns:

   — Nu ne vom lăsa intimidaţi! Camarazi, foc!

   — Sus mâinile! strigă George de sus în jos. Marinarii cuterului nu mai ştiau acum, cum să reacţioneze. Atunci conducătorul lor îşi scoase pistolul de rezervă din bandulieră. Pentru a doua oară răsună o împuşcătură şi pentru a doua oară pistolul zbură din mâna găliganului pe scândurile punţii.

   Dintr-odată, din interiorul cuterului izbucni un ţipăt înăbuşit, atât de înalt şi ascuţit totuşi încât numai din pieptul unei femei putea izbucni.

   — Negrul Jack, a nimerit-o, strigă unul din oamenii de la bordul cuterului. Un al doilea strigăt urmă. George nu-şi mai permise să şovăie. El se şi aruncă peste marginea platoului, strigând din săritură camarazilor:

   — Urmaţi-mă. Rămâneţi doi aici şi executaţi foc de acoperire. George nu se mai sinchisi dacă Petre şi Pelota îl urmară, îl mâna doar gândul să salveze femeia a cărei strigăte de spaimă le auzise. Cobora tot mai repede şi mai repede. Cuterul se găsea plasat la o depărtare de abia doi metri de malul stâncos. Când nu mai avea decât un metru până la puntea vasului, de altitudine bineînţeles, făcu un salt îndrăzneţ agăţându-se de una din scândurile acestuia, se ridică pe punte şi dispăru ca o vijelie pe treptele care duceau în interiorul vasului.

   Totul se desfăşură atât de repede, încât oamenii adunaţi pe punte şi care se sprijineau încă de balustradă nu-şi reveniseră complet din surpriză.

   Pe culoarul din mijloc al cuterului, între cabine, George văzu un negru uriaş, care înşfăcase o femeie cu părul blond auriu şi care se apăra din răsputeri.

   Cu un strigăt de mânie George se năpusti asupra negrului, voind doar să-i despartă şi în prima clipă nici nu se gândi să tragă arma. Primi însă o lovitură atât de puternică, în regiunea pieptului, încât se împletici înapoi, câţiva metri. Negrul ridică acum un cuţit uriaş, în timp ce George era prea ameţit pentru a mai schiţa un gest de apărare. Deja negrul era deasupra lui şi se pregătea de lovitură, când dădu un ţipăt şi se întoarse. Deasupra cotului său drept i se înfipsese un cuţit. Pelota îl aruncase şi acum stătea la picioarele scării dezarmat. Spumegând de furie, amplificată de durere, negrul se repezi acum asupra acestuia, între timp însă George îşi revenise. El sări în spatele negrului, înconjurându-i gâtui cu braţele, întocmai ca o felină care atacă din spate o antilopă. Negrul îngenunche surprins. George îi dădu drumul, se aplecă înainte şi-i administra, pe jumătate din întoarcere, o directă sub bărbie, care-i făcu pe uriaşul negru să se prăbuşească fără a mai scoate un sunet, la pământ.

   Femeia împietrise de spaimă. În acelaşi moment Petre, coborî ca un tunet pe treptele cuterului se aruncă asupra negrului şi-l legă cu sfoara pe care o ţinea întotdeauna cu sine pentru orice eventualitate. Petre-i arătă ceva prin semne, pe care George le pricepu în cele din urmă: uriaşul îşi luxase glezna piciorului drept, prin săritura care o efectuase şi el pe puntea cuterului.

   În spatele lui Petre, apăru acum şi Farrow şi câţiva marinari de pe submarin, care între timp abordase cuterul dinspre laterală. Marinarii răzvrătiţi, conduşi de uriaşul purtător de cuvânt, fură învinşi, în lupta corp la corp care urmase.

   Doctorul Bertram apăru de asemenea în culoarul principal ce străbătea interiorul vasului naufragiat şi se aplecă asupra negrului Jack.

   — Îşi va reveni în curând din leşin, este numai amorţit pe moment.

   Căpitanul şi George intraseră între timp în cabina unde-i poftise, femeia cu părul blond auriu. Pe un pat îngust zăcea un om tânăr cu chipul palid, slăbit. Un bandaj gros îi acoperea fruntea şi tânăra femeie povesti printre sughiţuri de plâns.

   — Capul răsculaţilor - pe nume Bates - l-a rănit grav pe soţul meu. Mă numesc Viviane Rogers iar pe soţul meu îi cheamă Jerry. Făceam o călătorie de plăcere împreună, cu vasul nostru, când nea prins o furtună din senin, care ne-a mânat în acest golf în care am naufragiat, mai apoi. După două zile echipajul se răsculă. Cârmaciul nostru care ne ţinu partea, fu aruncat în mare, după o luptă cu conducătorul răzvrătiţilor, pe punte. Jerry se putu refugia însă în cabina sa. Cu ajutorul armei îi putu ţine pe oamenii de aici în şah, întrucât am învăţat să trag bine cu pistolul. Asta o ştiau cu toţii că m-au văzut nu odată la exerciţiile mele de tir. Aveam aici un chepeng secret, prin care am putut, în timpul nopţii să mă strecor şi să fac rost de alimente şi apă.

   Pe termen lung, nu puteam însă apăra cabina noastră. A fost un noroc că cea mai mare parte a timpului echipajul răzvrătit se ţinea de beţii, urmate de partide prelungite de somn. Aşa a trecut timpul dar nervii mei, erau la pământ.

   Căpitanul o linişti pe doamna Rogers, cât putu de bine în timp ce doctorul Bertram se ocupa de soţul ei. li dădu şi femeii un calmant, pentru că ceea ce-i lipsea cel mai mult, era somnul în care se cufundă curând.

   Două zile mai târziu, căpitanul îi debarcă pe cei pe care îi salvase în Punta Arenas şi îi predă pe marinarii răzvrătiţi, legaţi cum se cuvine Poliţiei locale.

   Pelota ar fi rămas cu cea mai mare plăcere la bordul submarinului. Când însă auzi că Farrow dorea să se reîntoarcă în regiunile civilizate ale globului şi să revină la vechiul lui mod de viaţă, în sălbăticie. Părăsi submarinul, aprovizionat din belşug cu conserve.

   Echipajul de pe „Dox", rămase încă o săptămâna să le ţină tovărăşie membrilor expediţiei americane, salvaţi de ei care pregăteau expediţia următoare la Punta Arenas.

   După acest interval de timp. Farrow dădu comanda de plecare.

   Erau din nou în mijlocul apelor...

SFÂRŞIT

Volumul 178

ÎN ORAŞUL MORT

   PESTE CORDILIERI.

   — DAR ACESTA-I UN TREN CÂT SE POATE DE CIUDAT!

exclamă George după ce împreună cu tatăl său şi doctorul Bertram părăsiseră cu trenul vechiul oraş incaş Cuzco de circa o oră.

   — Întocmai domnule George, replică doctorul Bertram care era medic şi cercetător pe submarin. Cred că vom întâmpina şi alte ciudăţenii. De fapt, sunt foarte bucuros că ne-am decis să vizităm Matchu Pitchu, vestitul oraş în ruină şi vom avea astfel ocazia să vedem străvechea şi legendară cultură incaşă.

   La rugămintea lui George, care auzise multe în Cuzco despre oraşul incaş, situat de cealaltă parte a munţilor Cordilieri, s-a hotărât de comun acord să se întreprindă o călătorie până acolo. Căpitanul se pronunţase destul de clar şi înainte, că o întârziere de câteva zile nu conta cine ştie ce, aşa că se putea vizita oraşul în linişte şi fără grabă.

   Călătoria începuse sub auspicii deosebite. Exclamaţia era cât se poate de îndreptăţită.

   începând din oraşul Cuzco, care era situat la o altitudine de 3400 metri faţă de nivelul mării, şerpuia o cale ferată, pe care gâfâia acum trenul, într-o linie mereu ascendentă năzuind spre înălţimile Cordilierilor veşnic acoperite cu zăpadă, ce tronau de la altitudinile lor de peste 4000 de metri.

   Calea ferată urma cele mai sinuoase serpentine care puteau exista, înspre munţi, dar nu în sensul european, redus, al cuvântului, deoarece aici fiecare serpentină se sfârşea brusc şi iarăşi, tot atât de brusc, începea o alta. Astfel că trenul nu putea lua acea curbă bine cunoscută a acului de păr, pentru a ataca o noua serpentină, ci trebuia uneori să facă mişcări către înapoi, pentru a permite locomotivei să se însene mai bine şi să-şi pună în valoarea forţa de tracţiune pe acest drum şerpuitor.

   O astfel de linie ferată nu avea egal nici unde în lume.

   Petre, timonierul submarinului şi însoţitorul de nădejde a lui George, care participa la călătorie, scutură mirat capul, întrebându-se, cu voce tare:

   — Credeam că, prin cele întâmpinate şi trăite pân-acum, nimic nu mă va mai putea uimi. Dar niciodată nu mi-am închipuit c-ar exista pe lume un tren, care trebuie s-o ia îndărăt pentru a răzbate mai apoi înainte. Sunt foarte curios cum se va comporta trenuleţul nostru, de cealaltă parte a Cordilierilor, când va fi s-o

luăm la vale.

   — Probabil că întocmai ca acum, numai că locomotiva va trebui să frâneze tot timpul, îi oferi George răspunsul.

   În sfârşit, a fost atinsă culmea urcuşului. Aerul era aici atât de subţiat, încât călătorii de abia mai puteau respira. Camarazilor noştri le era mai greu acum, mai ales că erau mai mult obişnuiţi cu aerul greu şi umed al oceanului.

   Acum trenul se pregătea de coborâre. Dacă la urcare de abia atinsese o viteză de 12 kilometri pe oră, acum îşi spori simţitor viteza. Frânele scrâşneau, vagoanele se clătinau la fiecare curbă. Un râuleţ ce părea tot mai ademenitor pe măsură ce perspectiva-l apropia, a fost traversat de câteva ori peste meandrele ce! E făcea, pe nişte podeţe ce păreau suspendate în aerul subţire al munţilor.

   — Cu greu ai putea crede că acest râuşor, este unul din izvoarele marelui fluviu Amazon, aşa mic şi primitiv cum este, îi lămuri doctorul Bertram. Când vom ajunge la altitudini mai joase, în regiunea junglelor subtropicale, veţi recunoaşte cu toţii, cât de mult se va schimba râuleţul nostru!

   — Am auzit în Cuzco că, un tren asemănător care coboară de cealaltă parte a Cordilierilor a deraiat la o curbă şi s-a răsturnat în râul nostru, interveni acum Petre. Nu pot să scap de impresia că mecanicul locomotivei noastre, se joacă cu focul. Prea a prins viteză trenul nostru la vale şi frânele sunt suprasolicitate.

   — Asta cam aşa-i! La curbe, în trenul nostru, te crezi pe mare, aşa de tare se leagănă vagoanele. Să sperăm că mecanicul nu va mai spori încă viteza, spuse la rândul lui căpitanul.

   — Dacă va fi să aterizăm în apele râului, chiar că mi-e indiferent dacă acesta-i unul din izvoarele Amazonului, râse George. Dacă se întâmplă ceva cu noi aici, atunci va fi de „bun augur" pentru vizita pe care vrem s-o facem în vechiul oraş incaş.

   — Dacă iei şi tu parte, George, atunci poţi fi sigur că vom întâmpina peripeţii, stabili căpitanul cu un umor sec.

   — Aha, se pare că mecanicul nostru a revenit la sentimente mai bune, acum văd că frânele lucrează serios! Vrea oare să oprească? Să fie aici aşezăminte, pentru care ar merita să fie oprit trenul?

   — Ştiu numai că, mai departe, în adâncul pădurii seculare se află aşezări omeneşti a celor ce lucrează pe plantaţiile de banane, prevăzute cu gări, pentru transportul acestora, spuse doctorul. Aici în inima munţilor ar fi mai greu să-ţi imaginezi vreo gară. Dar iată, trenul se opreşte într-adevăr!

   Camarazii care ocupau primul vagon al trenului, după

locomotivă priviră miraţi pe geam, George strigă:

   — Nu mai putem înainta. Se pare că un pod s-a prăbuşit în râuleţul nostru. Mă întreb ce o să facem acuma?

   — Probabil că trenul va porni îndărăt. Aici doar n-ar avea nici un rost să ne oprim. Din Cuzco va porni apoi un tren cu echipament şi lucrători care vor restabili situaţia, li lămuri doctorul.

   — Poate că aşa stau lucrurile, dar în nici un caz nu se va reuşi turul acesta de forţă în douăzeci şi patru de ore, a fost de părere la rândul lui Petre.

   — Bineînţeles că nu. Calea ferată va deveni inoperantă cel puţin o vreme, îl sprijini căpitanul.

   — Păcat! exclamă George. Am călătorit atâta şi nu cred că ne aflăm prea departe de oraşul incaş, iar acum va trebui să ne reîntoarcem la Cuzco. N-am putea oare să ne continuăm mersul pe jos?

   — Peste râuleţ în orice caz, dar coborâşul, în continuare nu va fi o plăcere, fără nici o îndoială, replică căpitanul.

   — Până la Matchu Pitchu să tot fie încă vreo zece kilometri. Pe un asemenea traseu accidentat, ne va trebui o zi întreagă, să-i parcurgem. Dacă reconstruirea podului durează mai mult - poate câteva săptămâni - nu va exista nici o posibilitate să ne reîntoarcem la timp, pe submarin. Iar aşa „per pedes apostolorum" nu vom putea în nici un caz să străbatem înapoi Cordilierii.

   Doctorul încuviinţă numai şi zise:

   — Chiar mersul cu trenul presupune oboseală. Dar am putea totuşi coborî şi să stăm de vorbă cu conductorul.

   Lângă locomotivă, stăteau de vorbă acum şeful de tren cu conductorul cărora li se alăturară şi călătorii. Din pod mai rămăsese doar o mică porţiune. Farrow salută politicos grupul adunat lângă locomotivă şi spuse la rândul său:

   — Este o surpriză foarte neplăcută, nu numai pentru dumneavoastră dar şi pentru toţi călătorii, Senor. Cred că întreg traficul peste Cordilieri va fi paralizat o vreme. Bine numai că nu s-a prăbuşit podul, chiar când îl traversam. Ce intenţionaţi să faceţi acum?

   — Vom înştiinţa telefonic, Cuzco şi apoi ne vom reîntoarce, răspunse şeful de tren.

   — Dar de partea cealaltă a podului se apropie de noi, trenul din direcţia contrară! interveni imediat George. Nu s-ar putea rezolva problema cu schimbarea pur şi simplu a trenului? Peste grinzile încă intacte ale podului, un om se poate deplasa cu uşurinţă dincolo. Naveta asta poate continua cu toţi pasagerii, până când podul va fi repus în funcţiune.

   Căpitanul întări şi ei acum propunerea fiului său şi de asemenea şeful de tren a fost convins.

   — Pare a fi singura soluţie logică. O să mă pun în legătură cu colegii de cealaltă parte. Vom folosi firele ce merg paralel cu calea ferată pentru a înştiinţa atât Cuzco cât şi Matchu Pitchu, despre ce s-a întâmplat aici.

   — În legătură cu naveta de persoane, cred că vor fi de acord şi şefii noştri. Bineînţeles că nu va fi obligat nimeni să se caţere pe grinzile podului, mai ales dacă suferă de ameţeală. Cine nu poate sau nu vrea să renunţe!

   — Atunci să nu mai pierdem vremea şi să mergem, chiar acum, Senor! Bine că nu avem bagaje multe, limpezi de îndată George situaţia.

   — Înainte deci, hotărî şi căpitanul.

   Petre merse să scoată bagajele din vagonul în care călătoriseră până aici, apoi se luară cu toţii după şeful de tren, care o luă primul peste grinzile care mai rămăseseră întregi, dar care se dovediră încă solide şi le asigurară trecerea, cu puţină echilibristică, pe malul celălalt. Trebuiră să fie deosebit de atenţi, în primul rând pentru că nu mai existau balustrade de care să se ţină în caz de pericol - mai târziu se putea pune o frânghie de care următorii pasageri să se folosească în lipsă de ceva mai bun - şi, în al doilea rând, balansarea continuă făcea râul spumegând de dedesubtul lor să acţioneze ca un magnet, captându-le privirea.

   Din fericire drumul decurse fără incidente. Cei doi şefi de tren mai discutară câtva timp după care au ajuns la înţelegere. Astfel, călătorii care se simţeau în stare să treacă peste grinzile podului putură să schimbe trenurile.

   Femei albe nu se găseau în nici unul din trenuri şi cele câteva indiene păşiră vitejeşte alături de bărbaţii lor şi traversară grinzile podului prăbuşit.

   Oprirea asta forţată să tot fi durat o jumătate de oră şi acum trenul care venise de la Matchu Pitchu îşi începuse drumul înapoi, în vreme ce celălalt, se pregătea de urcarea Cordilierilor, treabă mai anevoioasă acum că mergea cu spatele. Privind podul avariat conducătorul trenului venit din Matchu Pitchu, făcuse o mină foarte serioasă şi drumul pe care-i făcea acum trenul era parcurs cu maximă precauţie şi cu micşorarea corespunzătoare de viteză.

   Bineînţeles că se realiză o întârziere de câteva ore aşa încât camarazii au ajuns la destinaţie după lăsarea întunericului. O ploaie măruntă şi fină, dar persistentă cădea de un timp. In apropierea gării nu zăriră pe nimeni. Locuitorii nu contaseră pe sosirea trenului, deşi pentru ei aceasta însemna un eveniment.

   Călătorii coborâţi din tren dispărură repede în întuneric, grăbindu-se spre locurile unde erau aşteptaţi. Pe călătorii germani nu-i aştepta nimeni.

   — Iată-ne sosiţi şi de capul nostru. Vrând nevrând n-avem ce face şi vom înnopta aici în gară, spuse căpitanul.

   — Mai degrabă în tren, propuse doctorul Bertram.

   — Atunci să discutăm acum cu şeful de tren, sau cu şeful de staţie. Poate ni se va permite să reocupăm vagonul cu care am călătorit, zise Farrow.

   Căpitanul vorbise în germană şi spre marea lor surpriză, o voce îi răspunse tot în germană:

   — Ce-mi aud urechile?! Limba ţării mele natale! Ce bucurie! Vă pun cu plăcere la dispoziţie casa mea, pentru restul nopţii, domnilor! Vreţi să vizitaţi vechiul oraş al ruinelor? Acum treaba asta e la modă. Aproape în fiecare lună îşi face apariţia un cercetător sau un reporter. Mă numesc Klemens Handrich şi sunt din Bremen. De ani buni m-am stabilit aici ca tăietor de lemne. Pentru a-l distinge mai bine pe interlocutor, căpitanul îşi aprinse lampa lui de buzunar. Cercul de lumină căzu pe făptura vânjoasă a unui om de talie înaltă, uscăţiv şi cu hainele cam ponosite. Indărătul ţepilor ascuţiţi ai bărbii sale chipul îi dispărea cu totul, dar ochii albaştri îi luceau vioi şi cât se poate de loiali, ca două beculeţe ce-i luminau chipul întunecat. Farrow a fost câştigat pe loc de sinceritatea privirii străinului.

   Coborî fluxul luminos al lanternei şi-i strânse compatriotului mâna cu putere.

   — Ne bucurăm să întâlnim aici un compatriot şi acceptăm invitaţia cu plăcere. Mă numesc Farrow şi acesta-i fiul meu...

   — George! Ştiu deja, îi întregi fraza acesta, spre surpriza lor. Uriaşul de colo, trebuie să fie Petre şi domnul acesta distins, cu aerul de savant, nu poate fi decât doctorul Bertram. Am sau nu dreptate?

   — Pe de-a întregul! încuviinţă căpitanul. De unde ne cunoaşteţi? E de mirare că nu suntem complet necunoscuţi aici, în cel mai pustiu loc de pe planetă.

   — Şi totuşi mi-am dat seama, zâmbi străinul. Vă spuneam că de un timp vin aici tot felul de călători, din diferite ţări. Despre dvs. am citit în ziare şi sunt oarecum la curent cu peripeţiile dvs. întrucât m-am născut în Bremen şi sunt un bătrân şoarece de apă, m-au interesat mult călătoriile pe care le-aţi întreprins pe toate meridianele globului. Câteodată tânjesc cu adevărat ca un suflet de bun marinar ce sunt, după o corabie, după o corabie a mea adevărată. Dar acum în situaţia mea, nu se mai poate face mare lucru. Dar să nu ne pierdem vremea. Veniţi! Dacă v-o plăcea căscioara mea, mai bine zis coliba mea, atunci, va fio cinste să v- o pun toată la dispoziţie. Mai există, ce-i drept şi un mic hotel pe aici, dar v-aş sfătui mai degrabă să uitaţi de el.

   — Venim, evident, cu toată plăcerea, mai degrabă cu dumneavoastră domnule Handrich şi mai ales pentru că ne aşteptăm să ne povestiţi câte ceva cu vechiul oraş al civilizaţiei incaşe, doar l-aţi vizitat, fără îndoială, nu-i aşa?

   — Se înţelege de la sine c-am fost adeseori acolo, în calitatea mea de ghid pentru turişti şi dacă nu consideraţi aceasta ca o lipsă de modestie, mă pun şi de data asta la dispoziţia dumneavoastră, în aceeaşi calitate.

   — Bineînţeles că v-am dori ca ghid. Un altul mai potrivit nici nu ne-am putea imagina.

   — Atunci să mergem, propuse Klemens Handrich. N-are nici un rost să zăbovim aici, mai ales că vremea-i cam urâtă!

   — În ce direcţie locuiţi? se interesă căpitanul.

   — În afara localităţii şi de fapt chiar în pădure. După ce vom ajunge acolo vom fi protejaţi şi de ploaie, întrucât frunzişul copacilor, solizi şi înalţi ne va proteja de minune, chiar de-ar fi să ploaie toată noaptea.

   După aproximativ o jumătate de oră, ajunseră la marginea pădurii. La lumina lămpilor de buzunar, alb - gălbuie li se înfăţişă privirilor un peisaj familiar: formele dintre cele mai bizare ale frunzelor, străluceau în culori luminoase, mai mari sau mai mici legănate de mişcările uşoare ale crengilor, pricinuite de animalele mici de pădure care se grăbeau să se ascundă de cei sosiţi.

   —  Ce frumos e totul în codrii ăştia. Oricât de mult duc dorul mării, nu mă pot dezlipi de aici. Totul e atât de misterios şi de atractiv totodată. Nu ştiu dacă îmi înţelegeţi pe deplin sentimentele, se confesă Handrich.

   — Pe deplin! îi răspunse şi căpitanul. Noi germanii suntem un popor romantic. Frumosul şi necunoscutul ne atrage deopotrivă. Har Domnului, noi vă putem înţelege prea bine de ce nu puteţi părăsi lesne locurile acestea, deşi dorul de patrie, sau poezia mării încă vă mai ademeneşte.

   — Când dorul şi nostalgia după ţinuturile natale, vor deveni cu timpul precumpănitoare, în faţa vrajei străine şi necunoscute, ei bine, atunci vă veţi reîntoarce!

   — Cam aşa mi-am închipuit şi eu, murmură la rându-i bătrânul

Handrich. Dar iată c-am ajuns. Să sperăm numai că modesta mea locuinţă vi se va părea suficient de primitoare.

   Căsuţa sau coliba, cum îi plăcea să spună bătrânul tăietor de lemne, nu era chiar aşa de mică şi de modestă, ba chiar, pentru regiunea în cere fusese construită, putea trece drept relativ spaţioasă. Locuinţa era împărţită în două încăperi, întrucât, aşa cum îi lămuri oarecum încurcat Handrich, avusese intenţia să se însoare cu o indiană de prin partea locului, intenţie la care din fericire renunţase, după ce făcuse cunoştinţă cu mama alesei sale.

   Încăperea din spate a fost destinată să servească ca dormitor oaspeţilor. Gazda le oferi piei de lama din care-şi improvizară culcuşuri minunate. În timp ce-şi pregăteau paturile, gazda le aduse un grog cald, drept băutură, medicament minunat împotriva umezelii care-i pătrunsese până la oase pe parcurs. În timp ce stăteau adunaţi cu toţii în faţa flăcărilor binecuvântate ale unui foc straşnic, încins în cămin, privirile curioase ale lui George se opriră asupra unui obiect ciudat atârnat pe o panoplie de perete, pe semne confecţionată chiar de amfitrion: ceva arătând ca o mumie, de culoare închisă şi ciudată. Handrich observă încotro se îndrepta atenţia lui George şi-i spuse:

   — Priviţi obiectul acela de colo, domnule Farrow. L-am găsit întâmplător. Poate că valorează ceva. Dacă l-aş fi oferit unui turist poate că unul sau altul mi-ar fi oferit o groază de bani pe el. Dar încă n-a venit momentul să-l vând, deoarece îl mai păstrez. Pentru a nu bate la ochi chiar atât de tare l-am tăvălit cu bună ştiinţă în noroi.

   — Ei cum, îi scăpă lui George. În noroi?

   — De ce aţi procedat aşa? a vrut să ştie căpitanul.

   Bătrânul zâmbii misterios şi urmă liniştit.

   — Scuturaţi numai puţin noroiul uscat, sau zgâriaţi-l un pic cu lama briceagului dumneavoastră şi vă veţi da imediat seama de ce am făcut-o. Curios George îi urmă sfatul şi răzui o porţiune mică de noroi cu lama briceagului său. În lumina pală a lămpii cu petrol, examina locul cu atenţie şi exclamă uimit:

   — Dar pare a fi făcut din aur pur!

   — Chiar aşa şi este, consimţi Handrich serios. Obiectul are o vechime foarte mare şi a făcut parte din obiectele de cult ale unui trib incaş. Un englez mi-a dăruit cândva o carte, ce se ocupa de cultura veche, incaşă şi acolo erau menţionate tocmai astfel de obiecte de cult.

   De asemenea doctorul Bertram examina strania mumie cu atenţie şi murmură:

   — După formă, pare să fie mai degrabă un obiect în care se ardeau mirodeniile în templele vechi. Sub pelicula de noroi se ascund cu siguranţă desene în metal, cizelate.

   — Aşa este, recunoscu Handrich. Potirul - că n-o pot numi numai mumie - sau ce este, are gravate cu multă migală - şi desăvârşită măiestrie - diferite desene şi figuri, pe porţiunea exterioară. Sigur c-ar fi trebuit să anunţ autorităţile, dar am căpătat-o în urma unor împrejurări atât de deosebite, încât nu mi- ar face deloc plăcere să fiu nevoit să o cedez.

   — Obiectul l-aţi găsit precis în Matchu Pitchu, zise doctorul Bertram. Cred că acolo se mai găsesc şi alte obiecte asemănătoare folosite în vechea cultură incaşă la ritualuri spre cinstirea zeităţilor lor, sângeroase şi păgâne, după standardele noastre.

   — N-aş prea crede, fu răspunsul. Am vizitat nu odată vechiul oraş al ruinelor. Oraşul chiar c-a fost lăsat în ruine de jefuirea sistematică a cuceritorilor spanioli. Dacă le-a scăpat totuşi spaniolilor ceva, apoi cu siguranţă că au avut grijă de asta numeroşii vizitatori care s-au perindat de atunci încoace.

   — Unde aţi găsit atunci obiectul? strigă George doritor să ştie, sau poate preferaţi mai degrabă să păstraţi tăcerea, ceea ce este uşor de înţeles şi de acceptat, fiind doar privilegiul dumneavoastră.

   — De fapt nu voiam să povestesc nimănui despre aceasta. Mi- am relatat în scris toată aventura. După ce voi fi mort, guvernul poate continua cercetările. E o istorie cât se poate de ciudată...

   Se părea că Handrich dorea să păstreze mai degrabă tăcerea. Privea gânditor ia lumina galbenă a lămpii, în timp ce George abia îşi mai găsea locul de curiozitate şi nerăbdare. Chiar şi doctorul îl privi încordat pe bătrânul tăietor de lemne şi mai învârti odată pe degete străvechea cupă ce părea să fi fost folosită în timpuri mul apuse, la colectarea sângelui victimelor jertfite zeităţilor incaşe.

   II.

   BĂTRÂNUL TĂIETOR DE LEMNE POVESTEŞTE.

   CU DEOSEBITĂ PĂCERE ar fi răzuit doctorul Bertram tot noroiul de pe obiect, pentru a putea examina în totalitate desenul imprimat în filigranul antic, dar mai întâi dorea să asculte istorisirea lui Handrich. Poate că acesta a descoperit întâmplător ruinele unui templu străvechi, în care se vor fi găsind şi alte minunăţii la o cercetare mai laborioasă. Doctorului i se redeşteptară pasiunile vechi de colecţionar de antichităţi

preţioase.

   Handrich îşi drese glasul şi după o scurtă pauză începu istorisirea:

   — Scuzaţi-mă, dar gândurile mele au luat-o razna. Să tot fi trecut trei ani de când am vizitat Matchu Pitchu, de data aceasta singur. Cu trei zile înainte, pe când conduceam un grup de englezi, dădusem peste un arbore de chinină şi voiam să văd dacă mai sunt şi alţii. Colectarea chininei este evident o afacere măi profitabilă decât tăierea copacilor. Am găsit într-adevăr mai mulţi astfel de copaci aşa încât am hotărât să-mi petrec mai multă vreme printre ruinele oraşului, pentru a recolta chinina. Chiar în prima seară am reuşit să colectez suficientă chinină pentru a face un pachet mai mărişor şi mă pregăteam, ca înainte de căderea întunericului, să-mi găsesc un loc potrivit pentru adăpost. Pentru a-mi asigura un acoperiş fie el primitiv, pentru o noapte, am tăiat câteva crengi potrivite şi-mi săpai o mică groapă la poalele unui copac uriaş, pentru a-mi face o vatră unde să aprind focul. Pe când eram gata cu îndeletnicirile astea, căzu şi noaptea.

   Handrich făcu o pauză, pe care o folosi îndesându-şi din nou pipa. Nerăbdarea interlocutorilor săi păru s-o treacă cu vederea. Işi aprinse liniştit pipa, trase câteva fumuri şi-şi continuă de-abia acum povestirea:

   — Vânasem tocmai înainte o penelopa, una din galinaceele acelea foarte asemănătoare cu fazanii şi-mi terminasem aproape cina, când, din apropiere răsună un strigăt de groază, urmat de cuvinte într-o limbă necunoscută, deşi în toţi aceşti ani, pe care i- am petrecut în codrii seculari ai Americii, ajunsesem să cunosc aproape fiecare dialect al băştinaşilor. Strigătul părea să fie scos de către un om a cărui viaţă era evident în pericol. Am sărit în picioare şi am alergat cu o creangă arzând în mână, în direcţia de unde mi se păruse că auzisem strigătul. După ce dădui crengile la o parte, mă trezii spre marea mea uimire, pe o cărăruie foarte bine întreţinută şi care părea să fie îndeajuns de frecventată. Aproape de mine rezemat de trunchiul unui arbore bătrân se găsea un indian, pe care nu-l mai văzusem până atunci. După ce, mai târziu, am citit cartea englezului despre cultura incaşă, mi-am dat seama, după forma capului, că avusesem de-a face cu un aztec, nu aşa de proeminent cum fusese el zugrăvit în carte, dar inconfundabil. La picioarele lui se zvârcolea corpul unui şarpe. Observai pe loc că era din specia afanidelor, unul dintre cei mai veninoşi ce pot exista prin codrii aceştia.

   Din nou, bătrânul mai făcu o pauză, în care doctorul Bertram,

murmură pentru sine:

   — Afanida! Da, acesta-i Lachesis Rhomberta, extrem de veninos.

   — Cu capătul arzând al crengii mele, zdrobii capul şarpelui, dar deja indianul fusese muşcat zdravăn de către acesta. Ştiţi şi dumneavoastră că muşcătura unui şarpe în junglele tropicale este mortală de cele mai multe ori, întrucât nu e de găsit un remediu. În primul rând otrava este prea puternică şi în al doilea rând, datorită căldurii circulaţia sângelui este mai rapidă şi împrăştie veninul prin corp mai repede, primejduind organele vitale. Nu zăbovii prea mult. Indianul fusese muşcat de picior, puţin mai sus de gleznă. Acesta-şi ridicase tocmai piciorul şi privea deznădăjduit, micile punctuleţe roşii pe care le lăsase muşcătura târâtoarei, în piele. Îi legai repede piciorul strâns, puţin dedesubtul rotulei genunchiului şi-i dădui să bea puţin coniac, pe care-i purtam întotdeauna într-o sticluţă cu mine. Apoi îi făcui imediat o injecţie. Noi, tăietorii de lemne, purtăm mereu asupra noastră ser antiveninos, tocmai menit a ne apăra împotriva muşcăturilor de şarpe. Incidente de acest fel se petrec nu puţine, în codrii noştrii, în ciuda tuturor precauţiunilor. Serul îl aveam, în caz că vă interesează acest lucru domnule doctor, îl aveam de la institutul pentru Cercetarea Şerpilor din Sao Paulo. Eu însumi am fost muşcat de câteva ori, de asemenea unii dintre muncitorii zilieri, indieni naturalizaţi şi serul şi-a arătat întotdeauna eficienţa. Întrucât am putut face indianului imediat injecţia, puteam fi fără grijă în privinţa vieţii acestuia. Când încercai să-l liniştesc, el scutură numai capul şi mi se adresă din nou în limba necunoscută, ale cărui cuvinte nu le pricepeam nici parţial. Mă gândeam dacă n-ar fi mai bine să-l transport ia locul meu de odihnă, când auzii mei multe strigăte scoase în aceeaşi limbă, răsunând adânc în junglă. Vocile nu erau nici pe departe atât de moi pe cât îmi părea vocea indianului pe care-i doftoricisem, ci mult mai guturale mai aspre. Nu mă putui oprii să mă gândesc, că un german care vorbeşte brusc o limbă romanică, ar oferi un exemplu asemănător, mai întâi s-ar exprima gutural şi aspru şi nicidecum în limba melodioasă vorbită de adevăraţii vorbitori de obârşie latină. Indianul se nelinişti de îndată ce auzii strigătele, îşi schimbă echilibrul de pe un picior pe altul, după ce mai întâi îşi aşeză cu precauţiune piciorul rănit pe pământ pentru a verifica dacă se poate bizui pe el. Îmi întinse mâna, ca şi cum ar fi vrut să- mi mulţumească pentru ajutorul acordat. L-aş fi ajutat mai departe, cu plăcere, dar nu mă puteam înţelege în nici un fel cu dânsul. Din nou răsuflă strigăte şi-acum răspunse şi indianul la rândul lui. Urmă o convorbire destul de lungă şi apoi, de necrezut, am auzit o voce pronunţând în limba germană cuvintele: „Ah, un alb, serul antiveninos, foarte bine!" Din nou, urmară schimburi de cuvinte în limba neînţeleasă, pe care încă nu o puteam identifica, între numeroasele dialecte vorbite prin partea locului. Despre cele câteva exclamaţii în germană, ce să mai spun, mă umplură de o uimire totală. Înainte de a putea să mai întreprind sau să mai zic ceva, tânărul indian rănit o şi pornii şchiopătând înainte. Acum stăteam singur acolo, cu creanga pe jumătate arsă şi şarpele strivit Am rămas timp de câteva minute descumpănit după care strigai: „Compatrioate! Vino încoace!" Dar nimeni nu-mi răspunse. Aş fi putut folosi cărăruia descoperită, dar un simţământ nelămurit mă oprii de a o face. Poate să fi fost un simţământ de frică, pe care nu-l încercasem nici în război, când stăteam faţă în faţă cu soldaţi indigeni, într-o încleştare pe viaţă şi pe moarte. Mă înfuriai pe mine însumi că mă lăsasem dominat de un astfel de sentiment şi-mi propusei să nu mai mă intereseze mai departe soarta indianului şi a compatriotului meu. Creanga aprinsă arsese aproape în întregime. Cu greutate şi cu multe precauţii ajunsei la focul meu de tabără, întrucât nu voiam să fiu la rândul meu muşcat de vreun şarpe, deşi mai aveam încă o doză de antivenin la mine. Am stat nemişcat în faţa focului pe care-i aprinsesem destul de mult, privind tufişurile de arbuşti deşi, care mă înconjurau. Câteodată mi se părea că disting o mişcare uşoară a crengilor, alteori mi se părea că întrevăd privind o pereche de ochi curioşi din tufiş, dar nu era decât o amăgire a simţurilor. În sfârşit, oboseala mă dovedii, mă întinsei pe pătură, mă învelii bine şi în curând am adormit. Când m-am trezit, în dimineaţa zilei următoare, alături de mine găsii acest obiect de aur. Am ştiut imediat că doar indianul a cărui viaţă o salvasem mi l-a putut dărui. Curiozitatea începu să mă roadă. Cine putea fi germanul acesta, a cărui voce o auzisem? Îmi luai bagajul, pe care-i strânsei în grabă şi-mi croii din nou drum prin tufişurile dese, prin care ajunsei la cărarea, pe care o descoperisem în seara precedentă. Trupul mort al şarpelui fusese îndepărtat. Se vedeau destul de clar urmele indianului şi propriile-mi urme, care se întipăriseră în solul moale. Pornii mai departe, urmând cărarea, care făcea acum o cotitură şi am descoperit noi amprente, lăsate de tocul unei cizme. Era dovedit astfel după opinia mea că un alb îl însoţise pe indian şi se aflase în apropierea mea. De ce nu voise să fie văzut? Misterul acesta trebuia să-l dezleg neapărat. Bineînţeles că mă ameţise şi primirea potirului de aur, a cărui valoare o recunoscui imediat deşi n-o puteam preţui cu uşurinţă în bani. Presupuneam că acolo de unde venise albul şi indianul, trebuia neapărat să se mai găsească astfel de obiecte preţioase. Numai de aceea - presupusei eu - nu crezuse de cuviinţă să se arate. Păşii astfel grăbindu-mă, mai departe pe cărăruie, din nou aceasta făcu o cotitură şi mă întorsei!

   Bătrânul tăietor de lemne şi culegător de chinină tăcu brusc. Se părea că fusese furat de propria lui istorisire. Doctorul Bertram răsucise de mai multe ori în mâini potirul, în timpul istorisirii gazdei. Acum o depuse pe masă. Cu acest prilej se desprinse o mare bucată de noroi uscat. Doctorul sări şi privi cu atenţie obiectul de aur. Privirea-i se opri mai cu seamă, cercetătoare, asupra desenelor încrustate în filigran pe metalul preţios. Apoi se adresă cu toată emoţia unui savant cercetător lui Handrich:

   — Dar e grozav! Potirul acesta are o valoare nemaipomenită! Pe el este încrustată întreaga scenă simbolică a jertfei umane adusă ca ofrandă celei mai înalte zeităţi incaşe Soarele. Minunat!

   Bătrânul râse doar şi continuă calm:

   — Ştiu domnule doctor. O să continui cu istorisirea, acum că am început-o; cum mă încerca curiozitatea, cum am şovăit câtva timp, dacă să continui cercetările sau nu, în fine, tot amalgamul trăirilor umane în astfel de situaţii. Mă întorsei deci, deoarece acolo unde cărăruia făcea un cot important, mi se păru c-am descoperit ceva înfiorător. Şi chiar aşa era, pentru că stătea mumia unui aztec, îmbrăcat în veşminte preţioase. Mâna-i uscată se întindea spre mine, poruncitor, ameninţător aproape. Ochii, închipuiţi de pietre preţioase, păreau să mă străpungă, cu scânteierile lor, rău prevestitoare. Pentru o clipă, avui impresia că acest chip, conservat de secole, mai trăiau încă. Pentru prima dată în viaţa mea am ştiut ce înseamnă frica. Am fugit, da, am fugit pur şi simplu şi nici măcar nu mi-a trecut prin minte, scopul iniţial pentru care venisem, acela de a culege cât mai multă chinină şi mă îndreptai cât putui de repede, spre locuinţa mea, unde vă aflaţi dumneavoastră acuma, domnilor.

   — Ciudat! murmură căpitanul. Permiteţi-ne o întrebare domnule Handrich. Ne-aţi spus, sau aţi lăsat să se înţeleagă, că aţi fost marinar înainte de a poposi pe meleagurile astea. Cred că ne tăinuiţi ceva, esenţial. Care a fost ocupaţia dumneavoastră, de odinioară?

   — Mi-am dat seama că o să remarcaţi acest fapt, zâmbi Klemens Handrich. Dar totuşi cum v-aţi dat seama?

   — Păi, în primul rând modul dumneavoastră de exprimare, se deosebeşte de cel al unui simplu marinar. Apoi afirmaţia pe care aţi făcut-o doctorului nostru că ştiaţi că desenele de pe potir reprezintă scenariul unei jertfe incaşe. Cât despre cartea englezului, aveam îndoielile mele.

   Bătrânul râse acum:

   — Aşa cum arăt pe dinafară, nu prea seamăn eu cu un învăţat aşa cum este el zugrăvit în manuale. Aşadar, să mă recomand încă odată: doctorul Klemens Handrich, odinioară doctor docent al Universităţii din Bonn. Mă preocupă de mult cultura incaşă. Tocmai de aceea m-am deghizat aici, în tăietor de lemne. Prin asta câştig mai uşor simpatia indigenilor şi pot culege materiale preţioase cu mult mai mare uşurinţă decât dacă m-aş fi dat, ceea ce sunt. Într-o jumătate de an îmi voi fi încheiat studiile, după care am intenţia să public o carte, care va stârni vâlvă în cercurile de specialitate.

   — De numele dumneavoastră, am auzit şi eu, sări acum doctorul Bertram, se credea c-aţi dispărut în junglă dacă nu mă înşel. Bineînţeles, acum îmi amintesc pe deplin. Aţi scris doar până acum, două cărţi despre cultura vechiului Inka?

   — Mă bucur că-mi apreciază cineva munca spuse savantul, adresându-se doctorului Bertram. Ştiu că vă interesează multe domenii de cercetare şi citiţi numai ce este deosebit de important în fiecare din acestea. Dar dacă domnii sunt de acord să continuăm această discuţie, nu vorbind despre persoana mea, ci mai degrabă, despre experienţa mea aici.

   — Încă un moment vă rog, îl întrerupse Bertram. Ştiu că doctorul Klemens Handrich, are de abia 40-42 de ani. Cum se împacă asta cu înfăţişarea dumneavoastră?

   Cu un zâmbet liniştit, se ridică acum de pe scaun ciudatul bătrân, privit acum de patru perechi de ochi cu vădită neîncredere şi luă de pe un raft din perete o sticlă măricică umplută cu un lichid albicios.

   — Dacă vă frecaţi părul cu această tinctură, în două ore devine cenuşiu. Am folosit această mascaradă, întrucât am constatat că indienii îi tratează pe cei mai vârstnici cu mai mult respect decât pe cei tineri. Dacă vreau, redevin tânăr şi-mi recapăt culoarea naturală a părului meu, corespunzător vârstei mele de 41 ani.

   — Ei, da, ochii v-au rămas încă tineri. Înţeleg prea bine că în interesul cercetărilor pe care le faceţi aţi uzat de acest teatru. Iertaţi-ne momentele de suspiciune!

   — Vă rog, domnule Bertram. Mă bucur chiar de ele şi mai mult încă, de faptul că lucrările mele vă sunt cunoscute şi că n-am lucrat degeaba. Altfel nu v-aţi fi dat seama de adevărata mea vârstă. De asemenea dantura mea vă poate demonstra că n-am atins încă vârsta lui Matusalem.

   Şi spunând aceasta îşi adeveri spusele, dezvelind două rânduri de dinţi admirabili şi fără fisură. Doctorul Bertram îl asigură încă-o dată că acum este pe deplin convins, că în faţa sa se află adevăratul doctor Handrich, care după această mică demonstraţie de identitate îşi reluă istorisirea:

   — Mă ruşinai mai târziu, că am fugit din cauza unei mumii, dar prin surpriza plasamentului acesteia şi înfăţişarea ei, îţi inocula un adevărat sentiment de groază, pe care totuşi cu luciditatea omului raţional trebuia să mi-l reprim. Odată ajuns „acasă" de- abia acum, m-am hotărât pe loc să nu mă las până nu lămuresc secretul. Mai târziu am constatat şi singur că nu era lucru uşor ca acest mister să fie dezlegat.

   — Din nou învăţatul făcu o pauză şi privi nestânjenit în lumina lămpii. Căpitanul îi privi întrebător pe doctorul Bertram, dar acesta-l linişti cu o înclinare a capului.

   Doctorul Handrich ridică privirea zâmbind:

   — Azi şi mie îmi vine să râd de frica mea animalică de atunci, mai ales după ce m-am mai confruntat cu situaţii oarecum asemănătoare, cu prilejul cercetărilor mele asupra străvechilor locuitori ai republicii Peru, de astăzi. Poate că întâlnirea noastră de azi să fi avut şi ea un impact deosebit asupra-mi de vreme ce am hotărât să renunţ la deghizare. Poate că în subconştientul meu am dorit ca să mă cunoaşteţi aşa cum sunt în realitate. Dar să revenim la fapte! M-am hotărât, chiar de a doua zi. Să revin în Matchu Pitchu şi să urmăresc cărarea până la capătul ei. Dacă-mi va fi dat să reîntâlnesc mumia la locul ei, mă gândeam s-o confisc pur şi simplu, întrucât reprezenta o piesă preţioasă în acest scenariu ai reconstituirii unei străvechi culturi. Aşa că mi-am recăpătat curajul. Mă sculai cu mult avânt a doua zi, încă cu noaptea în cap şi eram deja la prima cotitură a cărării, chiar la ivirea zorilor. Mumia dispăruse şi realizai că scopul ei acolo era să înspăimânte pe eventualii intruşi. Ca să facem o comparaţie cât mai acceptabilă, mumia era pe postul de ceea ce se numeşte sperietoare de ciori pe câmpurile de cereale din Europa. Cu specificarea că una din posibilele „ciori", în codrii aceştia seculari ai Americii Latine, aş putea fi chiar eu! Întrucât mumia dispăruse, era clar că rolul ei era chiar să mă înspăimânte, de a nu urma cărarea până la capăt. Cine s-o fi făcut însă? Indianul căruia-i administrasem injecţia salvatoare? Nu cred că ar fi posibil, mai degrabă zăcea undeva, la ai săi, cu febră mare din cauza veninului care mai lucra încă, chiar dacă i se anihilase impactul letal. Mai rămânea în discuţie, compatriotul misterios, care intervenise atunci în discuţie. Mă asaltă un gând îndrăzneţ. De aproximativ opt ani, a dispărut în Peru, profesorul Armin Treskow, ale cărui cursuri le urmasem şi eu ca student, cam cu aceleaşi scopuri de cercetare, pe care mai târziu mi le asumasem şi eu. Şi dânsul voia să cerceteze cultura incaşă şi să adune cât mai multe mărturii ştiinţifice despre această perioadă. Profesorul Treskow a dispărui fără urmă. Nu s-a mai auzit nimic despre el şi acum patru ani când eu am sosit În Peru - aici doctorul Handrich făcu o mică pauză, zâmbind pe sub mustaţă - vedeţi deci domnilor, că nu mă aflu totuşi de prea mult timp în ţinuturile astea, deci, acum patru ani încă, se vorbea despre profesorul Treskow ca despre un mort. M-am străduit să-mi amintesc dacă vocea străinului pe care o percepusem în desişul codrilor în limba mea maternă avea rezonanţa vocii profesorului, aşa cum mi-o aminteam din studenţie şi pe care de altfel îl cunoşteam destul de bine. Dar cum să compari voci la intervale de ani de zile, timp în care nu le-ai mai auzit? Prea simplu trebuie să recunoaşteţi că nu este... În ciuda acestor îndoieli, se cuibări, cu timpul, în mintea mea gândul că poate totuşi întâmplarea făcuse să dau de urma reală a celui crezut de mulţi ani dispărut. Da de ce să fi apărut tocmai acum şi- n aceste împrejurări? Ar fi trebuit, după toate aparenţele, să se bucure că a avut prilejul să întâlnească un compatriot, tocmai pe meleagurile astea îndepărtate. Mă bătu gândul mai apoi, că profesorul ar fi putut şi ar fi avut prilejul să transmită în ţară vestea că este încă viu, dacă ar fi vrut-o, dar probabil că din cine ştie care raţiuni, prefera să treacă drept mort. Poate că făcuse o mare descoperire, pe care voia s-o desăvârşească înainte de a o da publicităţii. Dacă lumea-l credea mort nu l-ar mai deranja nimeni, până ia finalizarea cercetărilor. După ce ajunsei la concluzia asta, care mi se părea cea mai simplă şi mai logică, am vrut să fac cale întoarsă pentru a nu-i abate pe profesor de la munca sa. Prea uşor de realizat gândurile mele de întoarcere, nu au fost nici de data asta, căci în jurul meu răsunară deodată mai multe „împuşcături". Împuşcături e un fel de-a spune, pentru că mi-am dat seama că nu erau împuşcături cu gloanţe adevărate, ci şuierăturile şi zgomotele de le luasem la început drept detunături amortizate, nu erau decât săgeţi trase din ţevi de suflat, care aterizaseră-n scoarţa unui copac din apropiere. Că o luai la sănătoasa, o puteţi deduce singuri, iată că deşi mă străduisem să dezleg misterul, nu-mi era dat să reuşesc nici de data asta. Mereu şi mereu fui mânat înapoi de ploaia de săgeţi, care aşa cum am stabilit ulterior erau otrăvite. Aşa că mi s-a întărit convingerea că profesorul Treskow nu dorea cu nici un preţ să fie deranjat în munca sa. Aş fi plecat de mult din regiunea aceasta dacă nu nutream undeva în sufletul meu speranţa, că îl voi putea vreodată ajuta. Într-o anume împrejurare dacă acum nu şi-ar dori-o. Aşa stau lucrurile, domnilor!

   Doctorul Handrich îi privi cercetător pe invitaţii săi, care digerau acum în linişte istorisirea amabilului lor amfitrion. În cele din urmă căpitanul Farrow luă cuvântul:

   — Deci au trecut trei ani de zile de la întâmplarea asta. N-aţi avut prilejul niciodată, să vă întâlniţi cu germanul în persoana căruia îl bănuiţi pe profesorul Treskow?

   — Vă spuneam doar, că am încercat de repetate ori să mă reîntâlnesc cu dânsul. De multe ori am lăsat bileţele pe cărăruie, dar de câte ori mă apropiam săgeţile otrăvite începeau să cadă în jurul meu. I-am scris profesorului că n-aveam de gând să-i fac vreo concurenţă şi nu voiam ştirbirea meritelor sale şi că aş dori doar să-i fiu de ajutor, dacă aş putea într-un fel oarecare! N-am primit niciodată răspuns. Mi-am reluat propriile mele studii, am şovăit şi mai târziu am reluat tentativele mele de a mă întâlni cu europeanul. Zadarnic însă. Acum însă, nu mai ştiu bine dacă să-mi mai continui aici cercetările, sau să mă reîntorc în patrie. De câtva timp nostalgia pământurilor natale mă încearcă tot mai mult şi de asemenea trupul meu tânjeşte după binefacerile civilizaţiei. Mi-ar face plăcere să vă rog, mai degrabă, să mă luaţi pe submarinul dumneavoastră şi-n vecinătatea unei coaste, cât de cât civilizate, să mă debarcaţi de unde aş putea călători mai departe spre Germania.

   — Dorinţa aceasta v-o putem îndeplini cu plăcere, zâmbi căpitanul. Dar suntem de părere să vă ajutăm mai întâi aici, să lămuriţi misterul după a cărui dezlegare umblaţi de atâţia ani de zile. Ştiţi cumva dacă omul - încă nu vreau să-l numesc profesorul Treskow mai trăieşte? În trei ani de zile se pot întâmpla multe...

   — De-abia de trei săptămâni am auzit, din nou, vocea omului nostru, răspunse doctorul Handrich. Pătrunsesem mai adânc în junglă ca niciodată şi începuse deja dansul săgeţilor otrăvite în jurul meu şi am început să mă tem că voi fi pedepsit pentru îndrăzneala mea. Dintr-odată răsună glasul lui şi săgeţile începură să zboare la distanţă considerabilă de corpul meu. Trebuie - altfel nu-mi explic - să fi dat instrucţiuni severe trăgătorilor ascunşi să nu mă rănească în nici un chip.

   — O să încercăm şi noi, dacă ne va reuşi, să-i facem cunoştinţă, acestui personaj, numai, evident dacă sunteţi şi dumneavoastră de acord domnule doctor, să ne amestecăm într-o chestiune care vă priveşte în exclusivitate, îi propuse căpitanul.

   — Bineînţeles că sunt de acord, strigă doctorul Handrich bucuros. V-aş fi rugat oricum să mă ajutaţi, dacă n-aţi fi făcut chiar înşivă propunerea.

   III.

   PRIMEJDIILE PĂDURII SECULARE.

   GEORGE ERA DE -A DREPTUL ENTUZIASMAT. Ceea ce povestise doctorul Handrich, era exact după placul inimii sale: săgeţi otrăvite, arcaşi indieni mascaţi de codrii seculari - un profesor german care trăia printre ruinele oraşului incaş, fără a dori să se ştie de dânsul - perspectiva de a cunoaşte şi vedea străvechea cultură incaşă, care aşa cum dovedea acest potir, avea mărturiile sale în faţa contemporaneităţii.

   Dacă ar fi fost după el ar fi dat semnalul de plecare chiar acum, deşi plecarea în toiul nopţii spre Matchu Pitchu n-ar fi avut nici un rost. Dacă ar fi luminat drumul cu ajutorul lămpilor de buzunar, ar fi fost uşor de descoperit de eventualii indieni. Mai exista şi posibilitatea ca indienii, în întuneric, să nu mai poată evita ţintele atât de bine ca la lumina zilei şi să nimerească pe cineva cu o săgeată otrăvită, chiar dacă asta nu ar fi fost intenţia lor.

   Se hotărâră deci să se dea semnalul de pornire a doua zi, cu o oră înainte de răsăritul soarelui.

   Doctorul Handrich îi lămuri, că vor atinge zona cărăruii, chiar la răsăritul soarelui şi de fapt locul unde îi făcuse tânărului indian injecţia cu contraotravă. Căpitanul şi doctorul Bertram mai luară în considerare şi faptul că misterioşii păzitori ai secretelor incaşe, care se păstrau cât mai departe de civilizaţie, mai practicau vechile uzanţe religioase; în acest caz adoratorii soarelui vor fi cu toţii prezenţi la ceremoniile de cult şi nu vor mai putea supraveghea atât de atent cărarea.

   George dormi cu intermitenţe întreaga noapte, mormăind în somn, astfel că a doua zi Petre îi relată despre somnul lui agitat presărat cu coşmaruri. În vorbele sale apăreau deseori cuvinte ca Inka şi Soare Într-un limbaj incoerent, desigur.

   După cum îşi amintea acum în unul din coşmarurile sale, luase parte la un sacrificiu religios adresat Zeului Soare în care el, întruchipa chiar ofranda vie, care trebuia jertfită.

   George nu era deloc superstiţios, ca unii dintre marinarii submarinului tatălui său cum era bunăoară Jean Brike tunarul şi de aceea nu interpretă ca semn prevestitor, visul său.

   Se spălă şi bău repede ceaiul fierbinte, pe care-i pregătise gazda lor şi urgentă mobilizarea tuturor, pentru a nu întârzia să sosească la timp la destinaţie, adică cărăruia care ducea spre

indienii şi albul misterios.

   Doctorul Handrich văzând înfrigurarea lui George, dădu râzând semnalul de pornire, dar nu uită să le spună, că aveau suficient timp la dispoziţie, pentru a nu se grăbi peste măsură.

   După ce au ajuns la cărăruie le recomandă însă extremă precauţie şi minimum de gălăgie pentru a pătrunde cât mai adânc neobservaţi.

   După o oră de mers prin junglă, în pantă ascendentă, se deschise în faţa lor un mic luminiş şi doctorul îi lămuri că oraşul în ruine Matchu Pitchu se găsea la stânga lor şi în aproximativ o jumătate de oră vor fi acolo.

   Aici, în luminiş, înnoptase acum trei ani şi tot acolo găsise la deşteptare potirul de aur, cu misterioasele însemne gravate pe suprafaţa lui. Îi mai sfătui pe călători să fie foarte prevăzători şi-i conduse spre un tufiş mai proeminent în dosul căruia dispăru.

   Venirea dimineţii se iţea sau mai bine spus, se întrezărea. Fără a folosi lumina lămpilor de buzunar, de care călătorii uzaseră doar în puţine momente la urcarea povârnişului, puteau deja distinge în jurul lor cu suficientă claritate.

   Pădurea seculară părea adormita acum; agitaţia vietăţilor de noapte de noapte amuţise la această oră în care încă se îngâna ziua cu noaptea.

   Era de parcă natura şi-ar fi luat o scurtă pauză înainte de a începe obişnuita tevatură de peste zi, când lumea pestriţă a codrilor seculari se va trezi din somnolenţă odată cu zorile.

   George păşea primul în fruntea micului detaşament care pătrunsese pe cărare pentru a înainta tot mai adânc în inima junglei şi pentru a preîntâmpina eventualele pericole.

   Mergea deja pe cărare de vreo jumătate de oră, când, dintr- odată, răsună un sunet de gong, adânc şi melodios, drept înaintea lor.

   Se făcuse deja mai multă lumină şi în orice clipă de acuma primele raze ale soarelui se puteau arăta după vârfurile celor mai înalţi copaci din vecinătate, în oraşul ascuns totul părea pregătit pentru a onora cum se cuvine primele raze de soare, suprema zeitate a poporului incaş.

   George se grăbea cât se putea, vrând neapărat să vadă cum actualii locuitori ai oraşului îşi aduc omagiile lor astrului zilei. Poate că vor avea de a face cu adevăraţii urmaşi ai incaşilor.

   Cărăruia făcu tocmai acum o cotitură şi George în ciuda nerăbdării şi impetuozităţii sale tinereşti a fost suficient de precaut, pentru a nu se grăbi şi a cădea fără veste într-o capcană.

   Se uită întâi la un tufiş bogat care putea ascunde multe capcane şi nu a fost dezamăgit: în groaza ce-l cuprinse se dădu un pas înapoi, deoarece în faţa lui se afla un trup omenesc, care la o privire mai atentă se dovedi a fi o momâie, o momâie a unui incaş.

   Mâna acestuia era îndreptată înspre el şi în lumina pală a zorilor, reflectată prin coroana deasă a copacilor, ochii acesteia, făcuţi din pietre preţioase în care predomina galbenul, păreau să-l străpungă cu un misterios foc ameninţător.

   Cu multă prezenţă de spirit George se calmă. În el se redeşteptă interesul cercetătorului asupra culturii incaşe, care reuşise să conserve atât de faine corpurile conducătorilor şi preoţilor lor, încât să învingă secolele. În această privinţă arta incaşă se asemăna uimitor cu arta vechilor egipteni.

   George se apropie cât putu de mult de mumia îmbrăcată în veştminte de mare gală. Fire de aur erau întreţesute în stofa de un albastru închis şi câteva nestemate de mare valoare erau agăţate în veşminte; doar ele singure reprezentau o avere.

   George ştia prea bine, că incaşii îşi pregăteau şi îmbălsămau morţii, într-un asemenea mod încât se corela de minune cu cultura lor. Un anumit număr de cercetători au murit în clipa când au început să se apropie mai tare de mumiile incaşe. De aceea se feri să atingă mumia, care era aşezată de-a curmezişul cărării, astfel încât trebui să se lipească literalmente de marginea tufişului, pentru a răzbi mai departe.

   Simţii dintr-odată lângă braţul stâng o mişcare printre crengi. Înainte de a se putea retrage, simţii o durere puternică la mâna stângă. Spre groaza sa văzu mai apoi trupul pestriţ al unui şarpe făcându-şi loc printre ramuri şi recunoscu pe dată varietatea de şerpi Jergon care trecea drept una dintre cele mai veninoase specii de şerpi ce trăiesc în codrii Americii de Sud.

   — Domnule doctor, am fost muşcat de un şarpe, îi scăpă precipitat lui George, care-şi presă agitat încheietura mâinii stângi, cu cealaltă mână, presând vinele în încercarea de a încetini răspândirea veninului. Trecu pe lângă mumie fără s-o fi atins. Aşteptă sosirea camarazilor, strigându-le să nu atingă cumva mumia.

   Doctorul Handrich veni primul. Ochii săi deveniră serioşi când privii urmele lăsate de dinţii şarpelui. Luă repede din geanta-i de campanie o sfoară groasă şi legă mâna lui George mai jos de cot. Luă apoi un portmoneu din piele din buzunarul jachetei sale, care conţinea o fiolă şi o seringă cu un ac înainte ca doctorul Bertram şi căpitanul să fi trecut la rândul lor de mumie, îi şi făcuse injecţia lui George. Apoi îi întinse o ploscă care o purta la cingătoare, spunându-i:

   — Trageţi o duşcă bună de coniac de aici! Ajută şi asta.

   George nu aşteptă să i se spună de două ori, ştiind prea bine

că în acest caz alcoolul acţiona ca un medicament şi stimula activitatea inimii.

   Datorită acestui incident neplăcut, continuarea mersului deveni imposibilă. George trebuia acum să stea nemişcat pentru ca primejdiosul venin al reptilei să nu se răspândească în întreg corpul prin sistemul circulator.

   Din nou răsună un sunet de gong în pădurea seculară. Soarele răsărea în fine şi străpunse cu razele sale frunzişul bogat al celor mai înalţi copaci din preajmă.

   Mumia scăpăra şi scânteia în toate culorile curcubeului, dar pentru cercetători aceasta avea tot atâta importanţă ca şi pentru doctorul Handrich.

   Acum se punea problema întoarcerii cât mai rapide la „reşedinţa" tăietorului de lemne, pentru ca tânărul să poată avea liniştea necesară şi să stea nemişcat.

   Două-trei zile, se impuneau ca repaus înainte ca veninul şarpelui să fi dispărut din organism. Mai repede decât ar fi putut locuitorii misterioşi, ascunşi în codrul secular să se fi organizat în apărare, iată că impetuozitatea lui George care sfidase şi nenumăratele pericole ale junglei îi jucase o festă şi-l scosese din luptă pentru mai multe zile.

   Cu lama cuţitului său ascuţit doctorul Handrich practică tăietură, în formă de cruce, deasupra celor două mici răni pe care dinţii şarpelui le practicaseră în mâna stângă a lui George. Apoi presă cât putu, cu amândouă mâinile, astfel că o parte din veninul verde al şarpelui să iasă din rană, spălă cu alcool locul, ceea ce îi provocă tânărului o durere vie şi apoi legă totul strâns într-un bandaj.

   — Cred că am făcut acum tot ce a fost necesar, îi împărtăşi Handrich doctorului Bertram, care-i privea cu interes. Deşi nu sunt medic, în tratarea muşcăturilor de şarpe am dobândit o oarecare experienţă. Serul folosit la injecţie este proaspăt, l-am primit numai de câteva zile, cu un colet, împreună cu alte lucruri din Sao Paulo.

   Domnul Farrow se va pune pe picioare până poimâine.

   — Mai bine n-aş fi putut nici eu să procedez, mărturisi medicul submarinului. Acum însă, recomand, transportarea cât mai grabnică a pacientului, pentru ca să se poată odihni. Din crengile cele mai trainice care le putem găsi, trebuie să facem o targă şi Petre are destulă experienţă la aşa ceva. În nici un caz pacientul

nostru nu trebuie să se mişte.

   — Aşa este! Dacă domnul Farrow nu se mişcă, sau o face cât mai puţin, acţiunea serului antivenin va fi mai eficientă. Dar acum să ne ocupăm puţin şi de mumie, mai bine zis, s-o evităm cu grijă. În curând o să fie pe aici mare agitaţie aşa că mai bine ne-am grăbi cât vom putea, propuse la rândul său Handrich.

   Ca şi când bănuiala gazdei ar fi vrut să capete imediat contur, începuseră să zumzăie în jurul lor, săgeţile amintite şi să se înfigă în scoarţa groasă a copacilor.

   Vârful fiecărei săgeţi era prevăzut cu un tifon de lână impregnat într-un lichid de culoare roşie. În secunda următoare, mai multe asemenea săgeţi ciudate şuierară pe deasupra capetelor înspăimântate ale camarazilor.

   — Repede înapoi! îi zori Handrich. Dacă unul dintre noi este atins de o astfel de săgeată, este pierdut fără scăpare. Aici nu mai ajută nici injecţia antivenin.

   Se grăbiră cu toţii cum putură mai bine, încolţiţi tot mai tare de ploaia de săgeţi. George râmase cel mai în urmă. Simţea cum o slăbiciune ciudată acum îi cuprindea trupul, dar nu spuse nimic pentru a nu-l mai nelinişti pe tatăl său. Mai văzu cum doctorul Bertram, în ciuda groazei care-i apucase pe toţi, desprinse o săgeată din trunchiul unui copac şi-o luă cu sine. Îi veni să râdă, de pasiunea nepotrivită acum a tovarăşului lor pentru munca de cercetare, dar când vru să-l urmeze, îşi simţi picioarele ca de plumb şi acestea nu-l mai ascultară. Vru să-i strige pe ceilalţi dar nu mai avu puterea să facă nici aceasta. Încet, lunecă la pământ. Cam după trei secunde, văzu umbre întunecate care treceau pe lângă el, chipuri străine, cu trăsături marcate care produceau o puternică impresie. Văzu capete de diferite forme, aşa cum erau ele închipuite în cărţile despre civilizaţia aztecă - apoi se cufunda în nesimţire.

   Un cântec monoton răzbătu până la urechile lui George. Deschise ochii, dar îi închise repede la loc cutremurat de Viziunea înfiorătoare care i se înfăţişa. Gândurile sale însă erau clare şi raţionale. Îşi aminti cu luciditate toate momentele care precedaseră leşinul său. Faptul că fusese muşcat de Jergon, reptila veninoasă tocmai în momentul când dăduse să ocolească mumia plasată pe drumul lor pe cărăruie. Fuga precipitată a camarazilor, i se prezenta ca un film şi chiar scena în care doctorul Bertram se aplecase să culeagă o săgeată de suflat înfiptă în trunchiul unui arbore. Apoi slăbiciunea bruscă care-i apucase şi din care abia îşi revenise. Dacă ceea ce văzuse nu era decât o consecinţă a slăbiciunii şi un renghi a nervilor săi surescitaţi? Sau să-l fi lovit una din săgeţile otrăvite ale indienilor? Dacă se întâmplase aşa, atunci însemna că otrava aceasta nu era mortală, totuşi, aşa cum i se sugerase.

   Din nou, George îşi deschise ochii, cu precauţiune. Acum tabloul ce i se înfăţişa ochilor nu-i mai păru aşa grozav. Zăcea pe un aşternut de piei într-o încăpere mare a cărei pereţi erau din blocuri mari de piatră, de formă pătrată. Pe fiecare din pereţii camerei stăteau atârnate pe socluri de piatră mumii ai căror ochi, confecţionaţi din pietre preţioase, păreau să fie aţintiţi asupra lui.

   Îi veniră în minte chipurile întunecate aplecate asupra sa înaintea pierderii cunoştinţei.

   Toate capetele semănau uimitor cu capetele de azteci pe care le studiase cândva. Deci oamenii aceştia misterioşi l-au luat cu dânşii şi l-au transportat aici în oraşul lor, a cărui secrete voia ei şi tovarăşii săi să le descopere.

   Ar fi oare posibil ca unul din coşmarurile sale din nopţile anterioare sa se adeverească şi să fie jertfit în unul din ceremonialele de cult ale acestui ciudat popor? N-ar fi fost mai bine în acest caz să-i fi luat drept avertisment serios şi să fi fost mult mai precaut în acţiunile sale ulterioare?

   Deocamdată rămăsese în viaţă. Îşi ridică mâna stângă şi-şi examina rana. Spre surprinderea sa, bandajul fusese îndepărtat şi rănile pricinuite de dinţii şarpelui se închiseseră - aşadar probabil că zăcuse fără cunoştinţă mai mult de 48 de ore.

   Dar câte nelinişti şi griji pricinuise dispariţia sa, tovarăşilor săi, doctorului Handrich şi mai cu seamă, tatălui său! Unde rămăseseră aceştia toţi? Trebuia să încerce prin orice mijloace să scape din această sală mare, bogat ornamentată, care însă acţiona asupra sa mai mult ca o temniţa.

   Poate că va avea noroc şi va da peste misteriosul european, care după toate probabilităţile era profesorul Treskow reputatul savant care trăia acum a mascat printre indigeni.

   Îi trecu fulgerător prin cap că poate tocmai lui i se datora faptul că nu a fost jertfit, de la început, nu ştiu cărei zeităţi, de către fanaticii indieni.

   Acum însă trebuia să se dedice altor preocupări. De exemplu, zgomotul acesta ciudat, care îl deşteptase din leşin. Se părea că este o muzică produsă de un cor de cântăreţi. Melodia părea să nu vină dintr-o direcţie anume, ci din toate direcţiile, umplând întreaga încăpere cu tonalităţi armonioase.

   Spaţiul în care se găsea i se păru tot atât de misterios ca şi oraşul ascuns, cu locuitorii săi; lumina zilei stăpânea încăperea, deşi nu se vedea nici o uşă şi nici o fereastră. Aerul era bun şi proaspăt şi deci era de presupus că undeva erau proiectate deschizături mascate în pereţi, prin care putea intra permanent aerul ozonat, proaspăt de afară.

   George nu se înşelase cu lipsa uşilor şi ferestrelor, ştiind prea bine că vechii constructori ai unor asemenea locuinţe îşi cunoşteau foarte bine meseria. Lumina putea veni, de exemplu prin lucarne, care se puteau localiza sub tavan, prin sisteme de reflexie. Pe aceeaşi cale putea pătrunde aerul proaspăt.

   De asemenea se puteau găsi şi uşi mascate, altfel nu era de imaginat cum putea cineva să pătrundă în încăpere şi nici cum să o mai părăsească.

   Astfel că problema se reducea la găsirea uşii secrete. Spre marea lui bucurie, constată cu bucurie că-şi regăsise vechiul lui apetit de viaţă. Se simţea proaspăt şi odihnit. Nu mai resimţea de loc urmările, sau mai bine zis efectele veninului şarpelui în trupul său, chiar mâna care suferise muşcătura abia dacă-l mai durea.

   Privi de-a lungul şirului de mumii, în speranţa că îndărătul uneia din acestea s-ar putea ascunde uşa secretă. Îndărătul acestora erau pereţii din piatră cubică ai căror ornamentaţie era astfel făcută, că o uşă mascată ar fi bătut numaidecât la ochi.

   George nu se miră că nu era legat şi în consecinţă se putea mişca liber prin încăpere; astfel încât se apucă să cerceteze încăperea puţin mai sistematic. Parcurse mai întâi partea din stânga şi cercetă o mumie după alta. De aproape mumiile păreau şi mai înspăimântătoare decât de la distanţă. I se părea chiar că râd de el şi-l privesc în orice caz ironic. Sau voiau să-i sugereze în subconştient că va rămâne mai departe prizonierul lor?

   Se strădui să alunge gândul acesta. Trebuia neapărat să-şi păstreze capul pe umeri, altfel va fi cu adevărat pierdut. Din partea sa, mumiile astea puteau să-şi păstreze anonimatul încă câteva secole.

   Cu multă atenţie examina şi pipăi cu buricul degetelor pereţii dindărătul fiecărei mumii dar nu descoperi nimic notabil şi doar examinase deja trei pereţi.

   Acum îşi încercă norocul cu al patrulea. Cu şi mai mare atenţie se concentră şi examină ultimul perete, pentru că dacă nici aici nu găsea un mecanism ascuns, ce ar deschide o uşă secretă, era greu de spus în ce fel ar mai fi putut părăsi sala.

   Podeaua, da, mai rămânea podeaua. Poate că exista o trapă care permitea intrarea în sala mumiilor. Ciudat era că deşi trecuse atâta timp nu simţea nici foame nici sete. Aceasta conducea la concluzia că fusese hrănit în timp ce era încă inconştient.

   Ajunsese de-acuma la mijlocul şirului de mumii aranjate pe cel

de al patrulea perete, când percepu un sunet slab.

   Muzica corală care răsunase până acum fără întrerupere, amuţise - şi în tăcerea aceasta auzii din nou zgomotul de mai înainte, ce semăna cu un clinchet metalic.

   George şovăi să se întoarcă. Poate ca erau paznicii săi care pătrunseseră în încăpere, pentru a-i aduce mâncarea, ori pentru a se convinge că prizonierul mai era inconştient.

   Dacă aşa stăteau lucrurile, atunci trebuia să profite de ocazie de ocazie, pentru a-şi recâştiga libertatea. Stătea acum foarte aproape de o mumie bogat împodobită cu nestemate.

   Una dintre ele îi servi ca o oglindă în care revăzu în miniatură întreg conturul sălii. Şi aceasta-i permise să întrevadă o umbră, care adăpostită în spatele unei mumii, la nici cinci metri depărtare, venea spre el şi pe parcurs dispăru în dosul mumiei următoare.

   Respiraţia lui George se acceleră acum. Cercetase doar cu suficientă atenţie peretele, de unde ajunse umbra aceea şi nu descoperise nimic şi totuşi trebuia să fie ceva, altfel omul n-ar fi putut pătrunde în cameră.

   Pentru a ademeni paznicul cât mai adânc în încăpere, grăbi pasul. Învăţase între timp să folosească lucirea nestematelor drept oglindă.

   Silueta necunoscută se apropia din ce în ce. Doar doi metri îi mai despărţea şi George se apropiase de prima dintre ultimele trei mumii din şir, când intrusul care pătrunsese în cameră se hotărî pentru săritură.

   În acelaşi moment, George făcu un pas în lături iar omul trecu ca un bolid pe lângă el şi se ciocni de soclu de granit pe care stătea mumia. Acum era rândul lui George să atace şi când indianul se întoarse, încă puţin ameţit de impactul nedorit, George îi aplică repede două lovituri consecutive, cu pumnul. Învăţase boxul de la prietenul şi protectorul său Petre şi acum ucenicul se dovedise demn de profesorul său. Ambele lovituri nimeriseră atât de bine, încât indianul se prăbuşi, fără a scoate un sunet, la pământ.

   George îşi căutase imediat după trezirea din leşin armele sale, dar nu le-a găsit. Altfel toate obiectele sale personale erau la locul lor, inclusiv lampa de buzunar. Astfel că-şi găsi în propriile sale buzunare ghemul de sfoară care la sfatul lui Petre îl lua cu sine în toate ocaziile şi cu ajutorul acesteia reuşi să-l lege fedeleş pe indianul căzut jos.

   Dintr-o bucată de stofă confecţionă la repezeală un căluş pe care i-l îndesă în gură; acestea odată îndeplinite se întoarse să

mai cerceteze încă o dată peretele cu pricina.

   Când trecu din nou pe lângă şirul de mumii, îi bătu ta ochi că ceva nu era în regulă. Işi amintea cu exactitate că toate mumiile păreau aşezate într-o poziţie determinată, pe când acuma, una din ele părea aşezată strâmb.

   Se gândi, apoi veni iluminarea: putea să caute el mult şi bine, până la sfârşitul vieţii o ieşire prin pereţii aceştia. Intrarea secretă părea să fie ascunsă într-unul din soclurile de piatră pe care erau aşezate mumiile. Păşi spre mumia aşezată strâmb şi-o examină cu atenţie. Era foarte posibil să fi fost astfel preparată, ca să devină primejdioasă pentru oricine ar fi atins-o. Trebuia împinsă la locul ei dacă ar masca tocmai locul intrării secrete. Dar cum putea oare s-o deplaseze?

   Ce-ar fi s-o deplaseze fără s-o atingă. Zis şi făcut. Scoase bucata de sfoară ce-i mai rămăsese, făcu un laţ mai mărişor pe care-i petrecu în jurul mumiei, ferindu-se însă să o atingă cu mâinile goale. O înconjură de mai multe ori cu sfoara şi... trase. Şmecheria îi reuşi. Mumia se deplasă într-o parte. În spaţiul rămas liber, în blocul de granit, se căsca o deschizătură întunecată în care zări totuşi trepte care coborau undeva în întuneric. Legă capătul liber al frânghiei de soclul mumiei următoare, ca nu cumva ieşirea să se închidă de la sine şi se pregăti de coborâre de îndată ce-şi aprinse lampa de buzunar. Îi dădu în gând, în ultima clipă, că era cu desăvârşire neînarmat, astfel că se îndreptă mai întâi spre indianul pe care-l legase şi care între timp îşi recăpătase conştiinţa.

   La brâu acesta purta drept armă o măciucă, pe care i-o luă. Aceasta avea un capăt îngroşat, mai greu şi mai solid, dar căruia nu-i lipsea o anumită moliciune. Culoarea era cenuşie până la negru şi pe alocuri strălucea în galben şi, după ce George răzui la unul din capete vopseaua de culoare neagră, văzu, spre uimirea sa, că măciuca era lucrată din aur.

   George clătină neîncrezător capul. Da citise şi el, câte comori inestimabile găsiseră conchistadorii spanioli ce cuceriseră ţara, dar şi arme simple cum era această măciucă aparţinând unui simplu paznic şi să fie alcătuită din aur pur, nu se aşteptase.

   Acum i se deşteptă cu adevărat curiozitatea de a vedea ce nepreţuite comori vor fi zăcând prin preajmă.

   Îşi reluă acum tentativa iniţială de a coborî şi păşi decis în deschizătură. Cu lampa aprinsă lumină pe rând fiecare treaptă pe care urma să calce.

   În multe temple din diferite colţuri ale lumii şi mai cu seama în India, învăţase să preţuiască prevederea, ştiind că vechii preoţi prevăzuseră multiple capcane aşezate în fel şi chip, menite să protejeze secretele cultului de curiozitatea oricărui intrus.

   IV.

   ÎN ORAŞUL MORT.

   GEORGE EXAMINĂ ŞI PLAFONUL îngustului coridor, pe a cărui trepte vechi, din piatră tocmai cobora. Era posibil, ca la atingerea unei anumite trepte, o parte din plafonul de piatră să se desprindă şi să-l strivească pe cel neatent. Examină şi pereţii care puteau ascunde arme ce puteau ţâşni pe nevăzute dând o lovitură mortală intrusului.

   Paznicul ce zăcea legat, în sala mumiilor, părea să fi dezamorsat toate capcanele - în caz că existau de vreme ce lui George îi reuşi să ajungă la capătul scării, unde o uşă metalică îi zădărnici înaintarea.

   Uşa era lucrată de asemenea din aur. Totul se petrecea de parcă Incaşii ar fi dispus de cantităţi imense de aur.

   Din nou se auzi muzica aceea misterioasă, de imn coral. Răsuna ca şi cum în spatele uşii, se găsea o încăpere în care urmaşii actuali ai vechilor incaşi îşi celebrau cultul.

   George căută clanţa şi zăvorul uşii dar nu găsii nimic. Uşa era cu desăvârşire netedă. Asta nu-l descumpăni, doar întâlnise în viaţa lui aventuroasă astfel de uşi care să se deschideau cu ajutorul unui mecanism secret.

   Se uită cu atenţie la pereţii ce încadrau uşa. Găsii curând un loc ce părea mai neted decât cele din vecinătate. Apoi precaut, apăsă uşor la început şi apoi cu tot mai mare forţă şi simţi că sub apăsarea mâinii, ceva ceda. Un uşor clinchet metalic urmă, apoi uşa de aur se lăsă împinsă. George o deschise însă foarte puţin şi dintr-odată corul răsună mai tare şi mai clar.

   Apăsă mai tare pe uşă, astfel încât cuprinse cu privirea întreaga încăpere.

   În partea din fund a sălii, lucea şi străfulgera ceva, ceea ce se dovedi mai apoi un chip omenesc de dimensiuni uriaşe, ce părea de asemenea făcut din aur. Multe pietre preţioase împodobeau artistic chipul.

   Pereţii sălii erau de asemenea „tapetaţi" cu aur. Pe ambele părţi, în toată lungimea lor, erau înşirate mumii, înfăşurate în admirabile veştminte. În partea stângă erau aşezate mumiile feminine iar pe partea dreaptă erau aşezate mumiile bărbăteşti.

   Păreau să fie întruchipările stăpânitorilor de odinioară ai ţării, de ambele sexe. Cele mai multe dintre mumii erau aşezate pe fotolii din aur şi-şi ţineau braţele încrucişate peste piept, ţinându- şi capetele aplecate ca şi cum ar fi fost cufundate în rugăciune.

   Înaintea chipului uriaş, care părea să întruchipeze Soarele, era aşezat un altar de piatră împodobit cu nenumărate flori. Între flori erau aşezate tăvi din care se ridica un fum albastru. Privirea aceasta de ansamblu avu darul să-l liniştească pe George. Urmaşii lui Inka păreau să fi renunţat la jertfe umane şi se mulţumeau cu ofrande florale. Înaintea altarului, stătea un preot în vârstă care îşi ridicase braţele implorator înspre chipul uriaş de aur.

   George îşi lăsă privirea să se plimbe în voie prin sală. Pe podea stăteau îngenuncheate siluete întunecate care cântau. Deodată tresări. Încadrat strâns de două mumii de păreau o entitate, stătea aplecat puţin mai în faţă un european cu o barbă lungă, albă, îmbrăcat în portul ţării. În spatele lui, păziţi de doi războinici în tunici de culoare închisă păşeau camarazii lui, care cercetau şi ei înfriguraţi sala cu privirile, de îndată ce intrară înăuntru. George ştia prea bine că privirile lor pe el îl căutau. Le-ar fi dat cu multă bucurie un semn de unde se afla, dar se feri s-o facă, ca nu cumva să-şi trădeze poziţia înainte de vreme.

   Europeanul, pe care-l bănuia pe profesorul Treskow, păşi înspre preotul vârstnic care oficia ceremonia. Când acesta se dădu puţin la o parte, avu posibilitatea să-i vadă pentru o fracţiune de secundă înfăţişarea; se îngrozi de expresia de fanatism sălbatic zugrăvită pe faţa acestuia. Avea o privire pătrunzătoare şi în acelaşi timp pierdută ca şi când ar fi fost dus de pe această lume.

   Paznicii care-i aduseră pe camarazii legaţi în sala tronului, îngenuncheară şi ei. În picioare stăteau, în afara tovarăşilor lui George, europeanul şi doctorul Handrich. Întrucât privirea acestora rătăcea încontinuu prin sală, George se hotărî să-şi facă apariţia. Nici un indian nu privea în altă parte decât spre statuia zeului de aur, întruchiparea Soarelui, pe care incaşii o adorau ca supremă zeitate.

   George se strecură prin deschizătura uşii. Aceasta se închise fără zgomot în urma lui. Trebuia să caute acoperire şi de aceea se plasă mai întâi după cea mai apropiată mumie de sex feminin la care ajunse după doi paşi mari. Făcu un semn prizonierilor şi văzu spre bucuria sa cum chipul tatălui său se luminează de îndată ce-l observă. Căpitanul murmură ceva în urechea tovarăşilor săi şi aceştia, unul după altul îşi întoarseră privirea înspre mumia în dosul căreia se ascunsese George.

   Acesta le făcu un semn liniştitor şi se concentra acum asupra europeanului care începuse o discuţie animată cu preotul cu chipul cel grozav. Când acesta se întoarse încă o dată înspre interlocutorul său George se făcu mic de tot în spatele soclului de piatră pentru a nu fi descoperit căci ochii acestuia păreau să aibe forţă pătrunzătoare şi puteau vedea ce se întâmplă şi în spatele blocului de piatră.

   Europeanul cu barbă albă ridică o mână şi se adresă acum prizonierilor în limba germană:

   — Întrucât singura limbă care merită a fi vorbită, limba celui mai mare şi mai vechi popor, care a existat vreodată pe pământ. Poporul incaş, n-o cunoaşteţi, mă simt nevoit să mă adresez în limba voastră natală, care este şi limba mea. Am avut onoarea de a fi acceptat de acest popor, mi s-a acordat chiar demnitatea de a servi ca preot, aici şi prin vocea mea vorbeşte şi se adresează zeii noştri superiori, poporului. Vreau să ofer zeităţilor noastre ceva special. De multă vreme pe altarele lor s-au adus jertfe de flori, dar cu astfel de sacrificii nu pot fi mulţumiţi. Ei tânjesc după altfel de jertfe, care le-au fost aduse odinioară, după inimile prizonierilor noştri. De aceea zeii noştri au părăsit acest popor, dar îi vom reîntoarce cu faţa spre noi, deîndată ce pietrele altarului se vor înmuia de sângele unei jertfe umane. Mi-am convins prietenul meu venerabilul preot aici de faţă, că o astfel de jertfă este necesară, pentru a recâştiga pe zeii care în ultima vreme ne-au părăsit. O jertfă din propriile noastre rânduri, din cadrul propriului nostru popor, n-ar fi binevenită. Dar prizonierii noştri pot fi şi trebuie jertfiţi. Aţi pătruns în interiorul cetăţii noastre, aţi vrut să dezvăluiţi lumii de afară, secretele oraşului nostru ascuns, sunteţi prin urmare duşmanii noştri. Din fericire n- aţi reuşit şi nouă ne-a fost dat să vă învingem. Acum trebuie să fiţi pregătiţi şi dăruiţi ca ofrandă zeului nostru. Mâine vom serba, sărbătoarea Soarelui. Sângele vostru va fi cel mai frumos dar pe care-i putem oferi zeităţii supreme.

   Căpitanul Farrow a luat o mină foarte gravă, atunci când îi răspunse:

   — Vă atrag atenţia, că prin această jertfă poporul vostru nu va deveni mai mare, ci va fi complet distrus. Astăzi nu mai este permis să iei prizonieri europeni şi să-i sacrifici aşa după pofta inimii, chiar dacă sacrificiul este făcut în numele celei mai venerate zeităţi. Eu unul m-aş gândi de două ori la aceasta, mai ales luând în calcul pedeapsa corespunzătoare.

   — S-a hotărât, moartea voastră, răspunse plin de demnitate europeanul. De asemenea şi tânărul muşcat de şarpe, trebuie să moară. Va sosi imediat aici, am şi trimis după dânsul. Veninul şarpelui, nu i-a făcut nimic rău, tocmai pentru că este destinat unei cauze mai mari: zeului nostru.

   Căpitanul nu-şi putu ascunde un zâmbet, întrucât îşi dădea acum seama, cum reuşise fiului său să pătrundă până aici, apoi îşi luă o figură serioasă când bătrânul European, continuă:

   — Ar trebui de mult să se afle aici. O să trimit pe cineva sus.

   — Tânărul de sus este fiul meu, continuă căpitanul pentru a mai câştiga timp. Poate că este ameţit de otrava şarpelui şi nu este în stare să vină până aici.

   — S-a însănătoşit pe deplin. Ştiu ce vorbesc.

   Bătrânul deveni tot mai neliniştit. Se adresă din nou bătrânului preot şi, la un semn al acestuia, se ridicară de jos trei tineri indieni şi părăsiră încăperea prin uşa de aur, prin care intrase George. Încă de la primele cuvinte ale Europeanului, George se târî, din mumie în mumie la capătul templului, adăpostit în dosul soclurilor de piaţă şi acuma se găsea foarte aproape de altar. Era ferm hotărât, să se arunce asupra bătrânului preot fanatic, în caz că situaţia s-ar fi dovedit ameninţătoare pentru camarazii săi. Pe europeanul cu barbă albă, voia să-l ia prizonier, pe de o parte că devenise un adept încă şi mai fanatic al vechilor preoţi incaşi şi pe de altă parte, era singurul prin care se putea face înţeles, dat fiind că nici el nici doctorul Bertram nu pricepeau dialectul vorbit de aceşti urmaşi ai străvechilor azteci.

   Doctorul Handrich, care în vremea aceasta, îl examinase pe european, cu foarte multă atenţie, strigă acum cu o voce foarte puternică şi penetrantă:

   — Domnule profesor Treskow, Armin Treskov, mă auziţi?

   Bătrânul ridică capul şi-l privi surprins. Apoi faţa sa făcu o mină

îndurerată, îşi frecă ridurile frunţii şi murmură:

   — Mi-aduc aminte de ceva - dar nu mai ştiu ce înseamnă. O umbră mare se întinde peste tot trecutul meu. Dar Soarele, zeitatea supremă mă iluminează acum.

   După ce George ascultă vorbele bătrânului, îl cuprinse o milă adâncă pentru acesta. Aşadar acesta era într-adevăr profesorul Treskow, dar îşi pierduse complet memoria printr-o împrejurare pe care George nu şi-o putea lămuri, poate accident, poate cu ajutorul unei otrăvi, pe care i-o administraseră indienii. El nu mai ştia cine este, nici de cine aparţine.

   Incaşii îl aleseseră drept preot, numai fiindcă avea spiritul tulburat. Nebunii sunt priviţi la multe popoare, drept sfinţi şi în orice caz sunt priviţi cu teamă şi respect. Poate că va fi posibil ca şi acest nenorocit să fie salvat şi recuperat.

   George privi cu destulă îngrijorare în marea sală de rugăciuni a templului acum, unde să fi tot fost adunaţi vreo 60 de indieni, un număr copleşitor de mare, împotriva cărora era imposibil de

luptat, mai ales în situaţia când nu posedai arme.

   Să nu mai punem la socoteală şi pe europeanul cu mintea lui rătăcită, care deşi îşi etalase intenţiile şi rangul, nu se deşteptase din noaptea uitării în care alunecase şi care era acum dominat de ideea fixă a jertfei umane şi se va alătura fără îndoială de partea Indienilor răzbunători.

   O hotărâre trebuia să ia mai devreme sau mai târziu, pentru că cei trei tineri indieni se vor întoarce cât de curând cu vestea că tânărul prizonier, adică el, nu mai era în sala mumiilor.

   Uşa, prin care tovarăşii lui au fost introduşi, stătea deschisă. Era o uşă îngustă, amplasată între două socluri de granit, pe care tronau de asemenea mumiile unor stăpânitori sau preoţi de odinioară. George se întrebă, dacă ar fi posibil, la nevoie să poată fugi prin această uşă a sălii pe care o aprecia ca fiind la 20 de metri distanţă. Această distanţă, o putea acoperi într-un timp mai scurt decât le-ar trebui Indienilor să-şi revină din surpriza apariţiei bruşte a celui pe care-i credeau încă prizonier, sus, în sala mumiilor. Nu ştia însă unde duce această uşă. Poate că ducea la celulele prizonierilor, din care aceştia tocmai au fost scoşi. Aşa că ar putea ajunge din lac în puţ.

   George aprecie seriozitatea situaţiei sale foarte realist. Dacă indienii se vor întoarce şi vor raporta că prizonierul evadase, va începe o adevărată căutare şi percheziţie prin toate sălile templului. Unde ar putea să se ascundă? Să rămână pe loc era imposibil, deoarece ar fi fost descoperit foarte repede. Chiar dacă i-ar reuşi să ameţească cu măciuca vreo doi trei adversari, la ce iar folosi, de vreme ce ar fi covârşit de restul incaşilor? Gânditor îşi îndreptă, din nou, privirea înspre mumia îndărătul căreia se ascunsese. Mumia de sex femeiesc avea un veştmânt bogat, tivit cu aur şi cu nestemate, pesemne fusese soţia unui reprezentant de vază al aztecilor. Acest veştmânt oferea, de pe jilţul pe care sta un adăpost suficient dacă i-ar fi reuşit să se pitească sub ei.

   Acolo nu-l va căuta şi nu-l va bănui nimeni. Poate că nici măcar Indienii nu cutezau să atingă mumiile sfinte.

   Pericolul consta în aceea că, veştmintele puteau fi presărate cu prafuri veninoase. Nu vedea însă nici o ieşire, trebuia să şi asume acest risc. Dacă ar fi prins şi făcut din nou prizonier, aşa legat cum se va afla, nu va mai fi de nici un folos camarazilor săi!

   Treskow era, în starea în care se afla, cel mai periculos adversar. Doar el era acela care-i lămurise pe preotul incaş să se întoarcă la jertfele umane.

   George auzi strigăte, ce veneau aparent de pe treptele pe care le coborâse. Fiecare secundă era preţioasă. Atenţia tuturor era îndreptată acum spre uşa de aur care tocmai se deschise. Acest moment îl folosi George pentru a se strecura sub soclul mumiei. Ridică uşor largul şi bogatul veştmânt al mumiei, îngenunche sub el şi dispăru cu un sentiment de groază sub stofa rigidă.

   Un miros pătrunzător de camfor şi lemn de santal îi pătrunse în nări. Era necesar să respire economicos şi grijuliu, pentru a nu-l apuca un acces de tuse.

   Cu lama briceagului său, făcu o mică găurică în materialul din care era confecţionat veşmântul, pentru a-i permite să supravegheze mersul evenimentelor şi, mai înainte de toate, de a avea în faţa ochilor altarul.

   Bătrânul preot ascultă cu chipul împietrit, lipsit de expresie, raportul celor trei indieni, care trebuia să-l aducă pe prizonier. Primul indian, pe care George îl surprinsese şi-l legase, coborî şi el şi-şi freca încontinuu încheieturile mâinilor, pe care George le legase foarte strâns şi se părea că aceasta făcuse şanţuri adânci în piele, în încercarea disperată a acestuia de a se elibera.

   Dimpotrivă - foarte agitat se dovedi bătrânul profesor şi simţămintele lui se oglindeau foarte fidel pe chipu-i şi în toată atitudinea sa, deoarece îşi ridica încontinuu braţele şi scoase strigăte deznădăjduite. Se întoarse din nou spre căpitan şi strigă:

   — Fiul vostru a evadat. A doborât paznicul şi l-a legat. Din această cauză va trebui să fie sever pedepsit. Cum a îndrăznit să ridice mâna împotriva paznicului trimis de preoţi?

   — Aşa de simplu nu va fi să-l prindeţi, zâmbi Farrow senior, înainte de a-l pedepsi, va trebui să-l capturaţi.

   — O să-l capturăm, fiţi fără grijă!

   — Încercaţi, domnule profesor Treskow!

   Când îşi auzi pentru a doua oară strigat numele tresări. Îşi frecă din nou fruntea murmurând ca pentru sine:

   — Unde am mai auzit eu numele ăsta? Totul pluteşte în întuneric, dar din fericire, Soarele va împrăştia întunericul şi în cinstea lui veţi fi în curând jertfiţi.

   Între timp, preotul indian dăduse instrucţiunile sale. Indienii îngenuncheaţi se ridicară şi începură să caute minuţios prin sală. O parte dintre ei, dispărură prin uşa de aur, pentru a căuta, din nou, în sala de sus, cea a mumiilor. Ceilalţi rămaşi căutau acum, fiecare soclu de piatră din încăperea de jos. Din fericire ideea de a căuta mumiile nu le venise deocamdată.

   Căpitanul observase încercarea reuşită a lui George de a se ascunde sub veşmântul mumiei. Îngrijorat îl întrebă pe doctorul Bertram:

   — Dacă i se întâmplă ceva lui George? Este ascuns sub rochia

celei de a treia mumii de pe partea stângă.

   — Cred că s-a convins mai întâi că totul este în regulă şi veştmintele nu sunt otrăvite, replică doctorul.

   Handrich care ascultase convorbirea adăugă numai:

   — Otrava protectoare o întrebuinţează incaşii numai în cazurile în care mumiile se găsesc într-un templu izolat, care nu e frecventat mereu de preoţi.

   Căpitanul răsuflă uşurat:

   — George ne va scoate din încurcătură. Cred chiar că va reuşi să ajungă la celulele noastre, dacă vom fi duşi înapoi.

   — L-aş sfătui mai degrabă să n-o facă. Celulele sub pământene sunt supravegheate cu stricteţe, cum am observat deja. Şi fiul dumneavoastră mai e şi dezarmat, pe deasupra.

   — Lui George al meu i-au reuşit şi altele şi mai şi, zâmbi plin de mândrie căpitanul.

   George nu se simţea prea comod sub veşmântul mumiei.

   Simţea o mâncărime neplăcută pe faţă. Să fi prevăzut totuşi incaşii mumiile acestea cu o otravă, care să atace mai întâi pielea şi pe urmă să-şi arate efectele?

   Să-i fi fost sortit oare, sub acest veştmânt femeiesc, bogat împodobit, să-şi împlinească destinul, hotărât lui de secole?

   Cu dragă inimă ar fi fugit de acolo, dar mănunchiul de indieni, care scotoceau încăperea, erau al naibii de aproape.

   Vedea prin deschizătura practicată în rochie că înfăţişarea incaşilor trăda o înverşunare fără margini.

   Spre bucuria lui nu aruncară nici o privire asupra mumiilor. De- ar fi făcut-o, l-ar fi găsit cu siguranţă.

   Căutară cu asiduitate până la altar, toată încăperea, în lung şi în lat şi acuma se opriră nedumeriţi neştiind ce să mai facă.

   V.

   O EVADARE PRIMEJDIOASĂ.

   DIN NOU BĂTRÂNUL PREOT strigă un ordin oamenilor, care percheziţionau sala. Arătă spre uşa îngustă, încă deschisă, care ducea spre celulele subpământene. Imediat indienii dispărură, în şir prin uşă. Rămaseră numai bătrânul preot, profesorul şi prizonierii în sala de rugăciune şi ofrande.

   George cugetă repede dacă n-ar fi acum momentul potrivit să- şi încerce norocul. Pe preot şi profesor va reuşi el să-i scoată din circulaţie repede cu doua trei lovituri bine ţintite. Dar cum vor reuşi să părăsească toţi nevătămaţi?

   Bineînţeles că mai existau şi alte uşi mascate în pereţi, care se deschideau la apăsarea unui mecanism secret dar acest mecanism trebuia căutat pentru fiecare uşă în parte, pentru a le pune în cele din urmă în mişcare. Aceasta ar necesita mult timp. Şi evadarea trebuia neapărat să reuşească. Oricât de nerăbdător ar fi fost să iasă din ascunzătoare să-şi elibereze tovarăşii, trebuia să fie cu răbdare şi să aştepte o ocazie mai favorabilă, mai întâi trebuia să stabilească unde ducea a doua ieşire a sălii. Aceasta îi reuşea cel mai bine dacă-l ţinea sub observaţie pe preot şi pe profesor.

   Indienii trebuiau să se întoarcă în curând din infructuoasa lor încercare de a-l găsi. Atunci va vedea ce-i de făcut. Posibil ar fi ca profesorul să insiste ca prizonierii să fie imediat sacrificaţi. În acest caz nu-i rămânea altă alternativă, trebuia să atace fără întârziere.

   Se scurseră zece minute. George se simţea din ce în ce mai rău sub povara stofei grele din care era confecţionată haina mumiei şi mai ales, din cauza mirosului persistent şi ameţitor pe care îl emanau hainele. Îşi scosese deja batista şi-o apăsa cu toată puterea peste gură şi nas, pentru a-şi înăbuşi orice acces de tuşă. Poate că o izbucnire de tuse neaşteptată ar pune pe goană pe indieni. Superstiţioşi cum sunt din fire, reprezentanţii oricăror popoare primitive, cum ar fi cazul şi acestor băştinaşi, s-ar speria de moarte dacă una din mumii ar începe pur şi simplu să strănute.

   Nu însă, bătrânul preot şi profesorul convertit. Aşa că părăsi planul acesta. În sfârşit, se reîntoarseră şi indienii care percheziţionau sala de sus. Îngenuncheară plin de respect în faţa altarului. Unul stătea în picioare, cu mâinile împreunate peste piept, raportându-i ceva preotului.

   — Fiul dumneavoastră pare să fi reuşit să evadeze, strigă acum profesorul căpitanului Farrow. Dacă nu cumva a reuşit să se strecoare prin sala aceasta până în carcerele subpământene.

   Căpitanul zâmbi numai, ceea ce profesorul nu putu în nici un caz suporta şi de aceea continuă:

   — Nu vă bucuraţi prea devreme, chiar dacă fiul dumneavoastră ar fi reuşit să ajungă până în oraş. Toate posturile de trecere de acolo şi din junglă sunt păzite de oamenii noştri înarmaţi cu săgeţi otrăvite. Dacă ar ajunge până la sentinelele noastre mai îndepărtate, care sunt înarmate cu săgeţi care provoacă numai pierderea cunoştinţei - pe care le-am folosit şi împotriva dumneavoastră - fiul vostru tot va fi prins şi mai târziu jertfit aici în sala tronului.

   — Domnule profesor Treskow, pe fiul meu, nu-l veţi mai putea aduce în puterea dumneavoastră. Sângele lui şi al nostru nu va mai fi vărsat pe altarul sacrificiului. Lăsaţi preoţii ca şi până acum să aducă jertfe florale zeilor incaşi. Stăpânirea de odinioară şi gloria imperiului incaş nu vor mai putea fi astfel reînviate. Roata istoriei nu se mai poate întoarce.

   — Gloria imperiului nostru va reveni! Sângele vostru o va face. Nu stârniţi mânia zeilor încercând să evadaţi. Aceştia vă vor pedepsi cu străşnicie, strigă surescitat în nebunia lui, profesorul.

   — Dar domnule profesor Treskow...

   Din nou profesorul îşi duse mâna la tâmple vădit tulburat.

   — Numele, numele ăsta! Unde l-am mai auzit eu?

   — Sunteţi profesorul Treskow, Armin Treskow! strigă cât putu acum şi doctorul Handrich. Deşteptaţi-vă odată, domnule profesor! Haideţi cu noi înapoi la Bonn. înapoi la Universitate!

   Din ce în ce mai tulburat acesta îşi freca tâmplele, chipul exprimându-i clar lupta interioară pe care o ducea. Murmură din nou:

   — Numele acestea, pe care le aud! De unde le ştiu oare? Eu să fiu oare acel profesor Treskow? Nu, sunt doar preotul Incaşilor!

   Nici căpitanul, nici Handrich, cu atât mai puţin George, nu ştiau ce să întreprindă, pentru a-l aduce la realitate pe omul acesta. în nici un caz nu trebuia să-l părăsească aici.

   între timp veniseră indienii din celulele de jos. Şi din aceştia unul raportă că n-au găsit pe nimeni, în vreme ce ceilalţi îngenuncheară. După raport, profesorul se exprimă din nou:

   — Cred c-a reuşit să evadeze. Voi trimite repede înştiinţare sentinelelor noastre din junglă. Fiul dumneavoastră, domnule căpitan trebuie adus neapărat teafăr îndărăt, pentru a fi sacrificat.

   Căpitanul tăcea ceea ce-l miră pe profesor, care continuă:

   — Marele Soare aşteaptă dar, ca razele sale să poată lumina încă o dată peste un mare şi puternic imperiu al Incaşilor. Ştiu asta. Şi mai ştiu că eu voi fi unul dintre cei mai puternici oameni ai noului imperiu, întrucât mie mi se va datora reînvierea lui.

   — Şi-a pierdut total discernământul, zise cu regret căpitanul adresându-se doctorului Handrich.

   în acest moment bătrânul preot începu o lungă discuţie al cărui sens şi conţinut nimeni din europenii aflaţi în sală nu-l înţelegea, în afară de bietul profesor cu raţiunea tulburată şi a cărui faţă, la cuvintele preotului, devenea din ce în ce mai întunecată. Când preotul îşi termină discursul, profesorul se adresă la rândul lui europenilor.

   — Nu vă voi jertfi înainte ca evadatul să fie şi el prins. Prietenul meu preotul, aici de faţă va reuşi să lase sa treacă această mare sărbătoare a soarelui fără să fiţi sacrificaţi imediat. Dar ne mai rămâne o jumătate de zi şi o noapte întreagă în faţă. Santinelele noastre vor reuşi să-l readucă pe prizonier. Sunt sigur de asta. A doua oară nu va mai reuşi să evadeze şi nu va mai periclita prin asta viitorul poporului nostru! Veţi fi duşi din nou în celulele noastre şi voi avea personal grijă să zădărnicesc orice tentativă de evadare.

   Profesorul dădu câteva ordine, în urma cărora prizonierii împreună cu Handrich, fură conduşi în celule fără împotrivire. Erau destul de stăpâni pe ei să nu îndrăznească să arunce o privire asupra mumiei, sub al cărei veştmânt se mai afla încă George.

   După ce cei şase paznici, cărora profesorul le ordonase să-i conducă pe prizonieri îndărăt la celulele lor dispărură, preotul dădu la rândul lui ordine Indienilor îngenunchiaţi care mai rămăseseră aici, să se îndepărteze. Timp îndelungat stătu înaintea altarului şi privi spre uriaşul chip lucrat în aur. În cele din urmă păşi încet cu umerii aplecaţi, înspre statuie, pătrunse alături de altar şi atinse cu arătătorul un anumit loc.

   Atunci se dădu într-o parte o porţiune îngustă din zidul cu masca, chiar lângă statuie. Preotul dispăru prin această deschizătură. În urma lui uşa reveni la loc, peretele reluându-şi aspectul iniţial. George se afla singur în sala tronului de aur.

   Mai aşteptă câteva minute spre a se convinge că nici unul din paznici nu se va reîntoarce. În sfârşit, ieşi din ascunzătoarea sa. Inspiră adânc aerul proaspăt din sală îşi scoase oglinjoara din buzunar şi-şi privi faţa care-i „mânca" peste tot. Spre marea lui bucurie, constată că iritarea nu-i fusese pricinuită decât de transpiraţia care-i curgea şiroaie chiar şi acuma. Agitaţia şi căldura de sub bogatul veştmânt al mumiei îl făcuse să transpire din abundenţă. Apucă strâns cu mâna dreaptă măciulia de aur şi se strecură pe lângă altar, spre chipul zeului uriaş. Privi cu atenţie locul unde văzuse că apăsase bătrânul preot şi spre bucuria lui descoperi o nestemată de un galben intens pe care puse şi el arătătorul după care prinse măciuca cu hotărâre. Cu un scârţâit uşor porţiunea de perete ce servea de uşă mascată, se dădu încetişor deoparte. Se strecură repede înăuntru şi acum se găsea într-un coridor îngust şi lung doar de zece metri. Capătul gangului i-a fost indicat de o perdea de culoare roşie ţesută cu fire de aur.

   Fără zgomot alunecă George de-a lungul gangului şi cu multă precauţie împinse perdeaua într-o parte. Privea acum într-o încăpere mare cu mobilă din aur pur. Pe masa de aur - lângă o tavă fumegândă - armele camarazilor săi. Bătrânul preot stătea într-un fotoliu privind un obiect de formă rotundă. George se strecură în spatele acestuia şi i se adresă deodată cu voce tare. Preotul a fost atât de îngrozit, încât leşină. Poate că în clipa aceea crezuse că una din mumii sau zeităţi se trezise şi-l chema la ele.

   George îl legă repede şi-i puse un căluş în gură, după care luă toate armele camarazilor săi, îşi înfipse măciulia în brâu şi-şi luă propriul pistol în mâna dreaptă. Acum se simţea în siguranţă. Indienii care trăiau aici atât de feriţi de restul lumii probabil că nu cunoşteau efectul armelor de foc. O împuşcătură îi va speria atât de tare încât vor încerca să se salveze prin fugă.

   Din nou George privi în sala tronului. Se uită cu atenţie înainte de a intra, dar nu văzu nimic suspect. Păşi apoi pe uşiţa îngustă care ducea la celulele subterane.

   După o scurtă căutare descoperi peretele, unde apăsând uşor, uşa secretă se deschise. De-abia se deschise uşa că a şi văzut capul profesorului. Nu şovăi prea mult, ci-i aplică acestuia, cu toată forţa, o lovitură de box, încât, fără a scoate un strigăt, acesta căzu fără zgomot la pământ. Nu-şi mai pierdu vremea să-l mai lege, ci se năpusti pe trepte în jos. Deşi toate încăperile erau aici subterane, domnea o lumină destui de vie. Vechii incaşi, se gândii George, trebuie să fi avut ingineri constructori minunaţi, cărora le reuşise prin sisteme de reflexie să aducă lumină în toate încăperile subpământene.

   Treptele se sfârşiră, înaintea lui George se deschidea la stânga şi la dreapta câte un nou coridor. Acolo trebuia să se găsească camerele, la care indienii puseseră santinele. Nu voia să se ajungă la luptă şi-şi propuse să scoată santinelele din funcţiune, pe cât posibil fără zgomot.

   Se aplecă şi se târî până la colţ, spionând ce se afla în fata lui. În dreapta lipit aproape de perete era un indian. Se îndreptă de şale, îşi luă măciulia de la brâu şi lovi în forţă. Lovit de această armă primitivă dar eficientă, indianul se prăbuşi fără zgomot la aflau prizonierii. Cântecul se auzea din dreapta. De aceea George se strecură în această direcţie. Din nou se făcu o cotitură. La fel de prevăzător ca la primul cot al gangului privi mai întâi. A văzut doi tineri indieni care vorbeau în şoaptă. Amuţiră de îndată ce George apăru în faţa lor. Lovi cu iuţeala fulgerului pe primul indian care a căzut fără un ţipăt la pământ. Cel de al doilea izbuti să scoată un horcăit şi-i urmă exemplu. Trei potrivnici fuseseră înlăturaţi până acum. Trebuia să se gândească, deoarece nu voia să-i lege pe incaşii aceştia care în fond nu-i făcuseră nimic: erau doar obstacole ce se cereau înlăturate, pentru a-şi elibera prietenii.

   Din nou ajunse la un cot al coridorului, în faţa lui se mai găseau trei indieni, care erau postaţi fiecare în faţa unei uşi ce aveau o lucire gălbuie, în lumina pală care răzbătea până aici.

   Trei adversari deodată! Era totuşi cam mult. Dar George nu şovăi nici acum, ci făcu o săritură îndrăzneaţă înainte.

   Primul dintre cei trei, se prăbuşi la pământ, înainte ca ceilalţi doi, care stăteau mai în spate, să-şi dea seama ce se petrece.

   Pe al doilea îl ajunse, chiar în clipa când acesta voia să ridice instrumentul de suflat săgeţi otrăvite. Se prăbuşi sub lovitura măciucii de aur.

   Reuşi în ultima clipă să se aplece fulgerător, pentru că al treilea indian şi-a şi dus la buze tubul din care săgeata şuieră deasupra capului lui George. Nu mai era timp să sară şi asupra acestuia. Între timp acesta era şi el pregătit de luptă cu măciuca în mână.

   Măciucile se ciocniră în aer. A doua lovitură n-o mai reuşi indianul deoarece George se dădu fulgerător în lături şi-l lovi cu măciulia printr-o lovitură surprinzătoare de jos în sus în bărbie.

   Şi acest al treilea adversar se prăbuşi finalmente la pământ, bolborosind ceva ininteligibil.

   Câteva minute mai târziu, uşile celulelor, în care se găseau prizonierii au fost deschise. Le înmâna repede armele trebuincioase. Nimeni nu scoase nici o vorbă ştiind prea bine că numai jumătate de treabă era făcută.

   Îi conduse repede de-a lungul coridorului, găsindu-l pe profesor încă în stare de inconştienţă. Petre îl legă repede şi-i puse căluş în gură, după care şi-l zvârli pe umăr şi-şi continuă drumul.

   Trecând pe lângă chipul uriaş al zeului aztec, ajunseră în camera bătrânului preot care se redeşteptase şi acum îi urmărea cu ochii mari, cuprinşi de groază. George îi luă căluşul şi arătă spre măciucă gest pe care preotul îl înţelese fără dificultăţi.

   Tovarăşii săi îi dezarmaseră pe toţi indienii santinele întâlniţi în cale, adversari doborâţi de George, luându-le tuburile, măciucile şi săgeţile, pentru ca aceştia să nu mai fie în stare să-i atace şi-n parte ca o amintire din aventura trăită aici, în străvechiul oraş aztec.

   Doctorul Handrich încercă să stabilească un mijloc de comunicare cu preotul. Încercă în toate dialectele posibile, până ce, în cele din urmă, reuşi. Bătrânul îi răspunse în unul din ele.

   Mult timp se întreţinură astfel şi în cele din urmă se întoarse spre camarazii de pe „Dox", cu faţa strălucind de bucurie.

   — Suntem salvaţi, preotul însuşi s-a opus şi se opune, jertfelor umane făcute zeităţii lor. Are o viziune mai cuprinzătoare decât profesorul Treskow. Profesorul şi-a pierdut minţile din ziua în care s-a prăbuşit de pe unul din zidurile oraşului mort şi-a căzut de la o înălţime de câţiva metri, lovindu-se cu capul de un bloc de piatră. Tocmai această stare i-a adus neasemuită vază şi preţuire din partea indienilor. Preotul se arată dispus să ne conducă în afară din oraş, cu rugămintea de a nu ne mai întoarce. Vrea să rămână pe mai departe aici, singur, izolat, cu poporul său, care din an în an se împuţinează tot mai mult.

   — Puteţi să-i promiteţi acest lucru din partea noastră. Dar ce credeţi, noi putem avea încredere în el?

   — Eu cred că da!

   — Atunci să-l dezlegăm.

   Bătrânul preot dezlegat acum, îi privi câteva minute lung, apoi luă dintr-o nişă ascunsă în perete, acoperită de o draperie, câteva figurine mici din aur. Fiecăruia dintre europeni îi înmâna câte una. De asemenea, măciuliile de aur le fură dăruite, sau mai bine zis îi se permise să le păstreze. Fură conduşi apoi printr-un coridor mascat, de către bătrânul preot, până ce se aflară în libertate. În urma lor se ridicau zidurile oraşului ascuns, ale oraşului mort. Preotul le arătă apoi drumul pe care urmau să meargă. Apoi îşi duse la buze o pipă ciudată şi scoase câteva fluierături.

   Doctorul Handrich îşi lămuri însoţitorii că în felul acesta au fost înştiinţate toate santinelele ascunse în junglă să se retragă şi să le lase trecerea liberă. Peste un sfert de oră vor putea părăsi netulburaţi jungla.

   Într-adevăr ajunseră fără vreun incident notabil foarte curând la „reşedinţa" doctorului Handrich. De abia aici avu vreme doctorul Bertram să-l examineze mai cu atenţie pe profesorul încă ameţit, pe care-l purtase în cârcă întreg drumul, uriaşul Petre.

   — Domnule George, se pare că l-aţi nimerit pe profesorul Treskow în acelaşi loc în care mai fusese odată rănit. Să sperăm că nu se vor ivi complicaţii!

   Timp de mai multe zile viaţa profesorului atârnă de un fir de păr din cauza febrei ridicată, dar într-o dimineaţă deschise în sfârşit ochii. Doctorul Bertram, împărtăşi tuturor vestea minunată, că lovitura pe care a suferit-o profesorul avusese şi partea ei bună îi readuse memoria. Asemenea cazuri sunt cunoscute de mult în lumea medicală.

   Profesorul Treskow îşi aminti cu claritate tot ce i se întâmplase în oraşul mort. Promise doctorului Handrich să scrie împreună cu acesta o carte, mărturie despre civilizaţia aztecă, cum încă nimeni nu mai publicase.

   Membrii echipajului „Dox" trecură din nou Cordilierii de data aceasta în sens invers. Hotărâră să părăsească ţara pe ascuns, pentru a putea păstra numeroasele obiecte preţioase primite cadou de la bătrânul preot, întrucât autorităţile au interzis cu stricteţe, să se înstrăineze orice obiect aparţinând culturii incaşe.

   Cu noroc puseră piciorul pe puntea submarinului. O zi mai târziu sosiră şi cei doi învăţaţi, specialişti amândoi în cultura incaşă. Submarinul luă direcţia sud. Într-un port chilian, profesorul Treskow şi doctorul Handrich fură debarcaţi pentru ca de acolo să plece spre Patrie.

   „Dox"-ul însă, lăsă America de Sud în urmă ţinând acum mereu direcţia spre vest spre îndepărtata „Insulă a Odihnei".

   Înainte de a ajunge acasă, camarazii mai întâmpinară multe peripeţii.

SFÂRŞIT

Volumul 179

FANTOMA MĂRII

   LA GOLFUL CAMBAY.

   NU NE AŞTEPTAM DELOC să călătorim atât de repede de la Bombay spre regiunea de nord a Indiei. După ce părăsisem mai întâi Indore cu destinaţia Bombay, de aici nu mai aveam un ţel determinat - ci călătoream, ca să zic aşa, de plăcere.

   Faptul că eram atât de cunoscuţi avea şi părţile sale bune altfel nu ni s-ar fi adresat fără nici o îndoială, încercatul vânător de tigri, în vestibulul hotelului la care trăsesem.

   Ne fixarăm atenţia asupra lui, numai după comportamentul plin de cel mai adânc respect al angajaţilor hotelului, după privirile curioase şi numeroasele şuşoteli pe care le stârnea simpla lui trecere, pe culoarele hotelului. Cu statura sa înaltă, mlădioasă şi cu trăsăturile îndrăzneţe săpate în chipu-i bronzat şi cu o cicatrice albă ce-i brăzda obrazul de la tâmpla stângă, de-a curmezişul, până-n partea dreaptă a bărbiei, produsese o puternică impresie şi asupra noastră.

   — James Rice, se prezentă el.

   Acest nume îmi era binecunoscut. Citisem doar despre un anume locotenent Rice, care a fost unul dintre cei mai vestiţi vânători de tigri din India acum circa 25 de ani. Acest James Rice, trebuia să fie o rudă sau un urmaş al acelui îndrăzneţ vânător şi aceasta mi se confirmă prin spusele omului, care continuă:

   — Sunt fiul locotenentului Rice cunoscut în întreaga Indie ca un vânător pătimaş de tigri. Din această faimă s-a răsfrânt ceva şi asupra mea, întrucât am răpus şi eu, la rândul meu un număr de tigri, dar aceasta nu înseamnă nimic când te gândeşti, că el înarmat cu arme mult mai puţin perfecţionate a scăpat teafăr din situaţii foarte primejdioase!

   — În ciuda celor mai perfecţionate arme, vânătoarea de tigri rămâne un lucru extrem de primejdios, replică acum Marian. Văd pe faţa dumneavoastră că aţi avut de-a face cunoştinţă foarte de aproape cu un tigru.

   — A trebuit să atac odată, un tigru foarte grav rănit numai cu cuţitul, nu puteam face uz de armă ca să nu-mi rănesc camaradul, zise, parcă scuzându-se, Rice.

   O spusese cu un ton de parcă ar fi fost un lucru absolut normal sau un eveniment cotidian.

   Omul îmi plăcea, trebuia s-o recunosc şi Marian îmi împărtăşea părerea, aceasta reieşea din felul cum i se adresă acestuia:

   — Domnul Rice, mă bucură să fac cunoştinţă cu un om atât de vrednic. Şi noi am răpus tigri, dar a fost o întâmplare. Dumneata însă se pare să fi moştenit calităţile paterne în cel mai pur sens al cuvântului. Aveţi însă o dorinţă expresă să ne formulaţi?

   — Mărturisesc că da, domnule Farrow. Este vorba de o situaţie ciudată şi extrem de delicată pe care n-o pot împărtăşi decât unor oameni ca dumneavoastră. Aţi întâmpinat atâtea în calea dumneavoastră cum nu i-a fost dat nimănui şi de aceea cred că no să râdeţi de ceea ce am să vă spun.

   — Aceasta n-o s-o fac în nici un caz, răspunse foarte serios Marian. Tocmai în India ne-a fost dat să trăim lucruri care trec dincolo de înţelegerea noastră, am întâmpinat aventuri mai mult decât ciudate şi vei fi auzit că ne interesează cu precădere tocmai acestea.

   — Tocmai de aceea am căutat să fac cunoştinţă cu dumneavoastră. Vă preocupă şi căutaţi să clarificaţi tot felul de întâmplări misterioase, zise Rice. Dar mai întâi, permiteţi-mi o întrebare: Credeţi că ar fi posibil ca în India să se găsească gorile?

   Întrebarea a fost pusă la modul foarte serios şi un om încercat ca Rice, nu ar pus-o fără un motiv temeinic.

   De aceea am rămas puţin pe gânduri şi eu mă întrebam chiar, dacă nu există undeva vreo verigă ascunsă între maimuţele Africii şi Asiei.

   Dar gorile! Gorila acest animal magnific atât de asemănător omului, nu a fost semnalată decât în Africa şi acolo în perimetrul regiunii numită Congo belgian şi niciodată până acum nu-i fusese dat vreunui zoolog să întâlnească un astfel de animal în alte părţi ale continentelor lumii.

   Dacă într-adevăr Rice a văzut un astfel de exemplar, nu putea fi vorba decât de un import din Africa către India şi se rezuma cu siguranţă la un singur exemplar. Mă gândeam care ar fi putut fi rostul unul astfel de import, când Marian continuă:

   — Nu-mi pot imagina de ce ar umbla prin India un astfel de importator cu o menajerie ambulantă din care ar fi putut evada gorila în cauză. Pe de altă parte, nu ştiu ca o gorilă să poată supravieţui în captivitate. Ai văzut-o cu proprii dumitale ochi, domnule Rice?

   — Fireşte domnule Farrow. Am văzut animalul eu însumi! Şi în condiţii care au fost tot atât de ciudate, ca şi apariţia acestuia. Aţi auzit poate de Baroda, oraşul care se află situat la nord de Bombay, cam la 350 km depărtare. În acest oraş se află actualmente sora mea, măritată cu un negustor foarte bogat, pe nume Hearst. Au împreună o fiică Maud, care de cinci luni a dispărut fără urmă. Este o fată în vârstă de 17 ani. Sora mea mi-a trimis o telegramă şi m-am deplasat cât am putut de repede până acolo, deoarece biata mea soră îşi pusese mare speranţe în mine, ca vechi vânător de tigri şi bun cititor de urme. Din păcate cu toată experienţa mea, nu am putut descoperi nimic. De asemenea poliţia oraşului Baroda nu izbuti să afle nimic relevant, acolo fiind al optulea caz, de dispariţie a unor fete europene de aceeaşi vârstă. Într-o seară, pe când mă plimbam pe malul mării, am văzut o gorilă.

   Rice făcu o pauză, trecându-şi mâna peste frunte, ca şi cum nici lui nu i-ar fi venit să creadă afirmaţia. Îşi reveni repede însă şi continuă:

   — Acolo, puţin mai sus se întinde golful Cambay, din care se răspândesc multe intrânduri spre uscat, sub formă de fiord. La malul celui mai mare şi mai nordic dintre aceste intrânduri, se găseşte oraşul Baroda, orientat spre est, chiar la capătul acestuia. La sud de oraş peisajul este foarte sălbatic şi ciudat. Foarte multe stânci tăiate de valuri, se ivesc din apă, iar în larg se găsesc nenumărate insuliţe, copleşite de o vegetaţie luxuriantă, care îngreunează accesul oricui în zonă. Am încercat bineînţeles şi eu să cercetez primele patru insule, dar cu preţul unor eforturi uriaşe, de-abia am putut croi o cărare, o singură cărare, în vegetaţia încâlcită a uneia din insule. N-am găsit cu această ocazie nici cea mai mică dovadă că o fiinţă omenească ar fi dus vreodată piciorul acolo, iar poliţiştii localnici care mă însoţiseră, mi-au comunicat şi ei că insulele treceau ca fiind cu desăvârşire pustii. În sensul că nu au fost cercetate niciodată. Motivul cel mai probabil, domnule Farrow, este că aceasta are legătură cu vreo superstiţie a indigenilor, deşi aceştia o neagă cu înverşunare. Dar după această divagaţie să ne reîntoarcem la mica mea aventură. Mă plimbam aşadar, adâncit în gânduri pe malul mării, preocupat şi îngrijorat de soarta nepoatei mele, de la dispariţia căreia tocmai trecuseră patru săptămâni, când văzui, cam la o sută de metri, spre sud de locul unde mei aflam în acel moment, o siluetă masivă. Am ochi foarte buni, dar acum nu-mi puteam crede pur şi simplu ochilor, căci silueta părea a unei maimuţe uriaşe, care purta în braţe o făptură mică albă şi cu care mergea spre nord! Cu ajutorul carabinei mele aş fi putut răpune fiara, dar, din păcate, nu o aveam asupra mea. Când m-am aflat la o depărtare de doar 50 de metri, mi-a fost dat să văd mai bine fiara. După felul cum păşea - o făcea în poziţia verticala ca şi omul - se grăbea din toate puterile către apă şi purta în braţe o fată îmbrăcată în veştmânt alb. Vă puteţi imagina, domnilor că am luat-o la fugă spre ea dar până când am ajuns la locul în care maimuţa uriaşă intrase în apă, acesta se găsea la o depărtare de mal de circa 50 de metri, cufundată în apă până la brâu, înconjurată de apa liniştită a mării. După cum spuneam marea era calmă şi aş fi putut înota cu uşurinţă până acolo, când deodată, fiara se întoarse. Da domnilor, era o gorilă uriaşă de peste doi metri înălţime care, după ce mă zări, îşi dezveli furioasă colţii albi şi masivi. Fata din braţele sale, părea foarte tânără şi dacă pân- acum zăcea ca moartă, în braţele păroase, dintr-o dată se deşteptă. Scoase un ţipăt deznădăjduit, încercă să scape din braţele puternice ale răpitorului ei şi mi-a făcut cu mâna un semn implorator disperat! Am sărit înainte, voind să atac maimuţa cu braţele goale, pentru a elibera fata când... pur şi simplu, gorila uriaşă dispăru, domnilor, înghiţită de valurile mării! Rămăsei înmărmurit acolo, fără grai. Mă frecai la ochi, mă ciupii de braţe, căci mi se părea că trăisem pur şi simplu un coşmar în plină zi; privii încă o dată suprafaţa strălucitoare a mării, dar maimuţa uriaşă, din pricina căreia eram gata să intru în mare, dispăruse fără urmă, cu victimă cu tot! Eram atât de năucit, încât uitai cu desăvârşire că mă aflam încă în apă, îmi adâncii unghiile în carne, până îmi ţâşniră lacrimi de durere din ochi. Nu mai ştiam ce să mai cred! Am răpus până în prezent douăzeci şi doi de tigri, domnilor şi vă puteţi da seama că posed puţin calm şi stăpânire de sine dar ce mi se întâmplase, depăşea orice măsură. Mă îmbolnăvisem de friguri, da, dar asta se petrecuse cu două luni înainte de acest eveniment, aşa că nu puteam bănui nici cel puţin că era un acces tardiv de febră. În sfârşit m-am liniştit şi am devenit conştient de locul unde mă aflam. Stăteam pur şi simplu în apă până peste genunchi, inima-mi bătea în piept gata să se spargă, răsuflarea îmi era grea şi sacadată, deci trebuia să fi alergat până aici. Îmi reaminti, aşa cum derulezi un film cu încetinitorul, cum văzusem brusc gorila ieşind de după una din stâncile acelea, cum a intrat tot mai adânc în apă, îndepărtându- se de mal, cum s-a grăbit de îndată ce m-a zărit. S-a oprit apoi, sa întors spre mine, îşi dezvelii dinţii albi într-un rictus înfricoşător, cum tânăra fată se trezi din leşin şi ţipă îngrozită, întinzând spre mine mâinile într-un gest rugător - şi apoi cum vedenia dispăruse.

   Rice tăcu dintr-o dată şi-şi trecu iarăşi mâna peste ochi. Cât de des trebuie să fi făcut gestul acesta reflex, omul acesta îndrăzneţ, în ultimul timp, după ce trăise ceea ce ne relatase.

   Ce puteam să cred? Totul era atât de neverosimil, încât, în cele din urmă, rămăsei cu impresia că acest om de o constituţie robustă, ce-i drept, fiind şi cu nervii la pământ, suferise un acces de febră pur şi simplu. De parcă mi-ar fi ghicit gândurile ridică privirea spre mine, mă privi adânc în ochi şi-mi spuse:

   — Ştiu că vă gândiţi la un acces de febră, domnule Bertram. Şi mie îmi venea mai uşor să suport ideea asta, îndată, după ce mi- am revenit. Da, adevărat că şi nervii mei erau zdruncinaţi după atâtea căutări zadarnice şi atâtea griji ce-mi pricinuiseră dispariţia nepoatei mele. Se putea foarte uşor întâmpla, în aceste împrejurări ca un nou atac de febră să fi zugrăvit în mintea mea coşmarul ăla îngrozitor. Când am ajuns însă la mal am descoperit amprentele lăsate de picioarele uriaşe ale gorilei, în nisipul umed. Deci n-am visat. Sunt un căutător de urme încercat şi nu mă puteam înşela în nici un fel. Chiar dacă nu mai văzusem niciodată urmele unei gorile, ci doar ale unui urangutan, aici era clar vorba de aceleaşi urme, numai că mult mai mari şi mai adânc întipărite, cum era şi firesc, în nisipul umed al plajei. După ce am constatat toate acestea, am ajuns la concluzia că poate gorila păşise, cu prada sa, într-una din fisurile de pe fundul mării, unde bântuia un puternic curent submarin, care le-a tras în adâncuri. Dar oricum, trebuia să apară mai degrabă sau mai târziu la suprafaţa mării. Aşa că, vreme îndelungată luai spre pază oglinda strălucitoare a apei, dar nimic nu-mi dovedi că aveam dreptate. M-am hotărât să fac apel la poliţiştii localnici din oraşul Baroda, cu care cercetasem până acum zadarnic împrejurimile, ca împreună cu aceştia să străbatem într-o barcă, în lung şi-n lat, toată suprafaţa mării, sondând adâncimea apei cu ajutorul prăjinilor. Mai întâi m-am gândit să urmez urmele gorilei cât mai mult posibil pe uscat Era numai o limbă mică de pământ udată permanent de flux şi de reflux. Urma apoi un brâu de stânci, îndărătul cărora dispărea orice urmă, oricâtă silinţă mi-am dat, nu am găsit nimic. Dar ce a fost mai ciudat, mi s-a întâmplat abia după ce m-am întors la Baroda şi am solicitat, de urgenţă, ajutorul poliţiştilor. Vajnicii poliţişti indigeni se codeau acum să mă urmeze şi nu izbutii să-i urnesc nici cu promisiuni nici cu ameninţări, deşi le-am cerut, în cele din urmă, numai să mă conducă cu barca până la golful Camby. Doar când sergentul Windstead, şeful acestora, le poruncise pe un ton foarte aspru şi oficial să mă urmeze, mărturisiră tremurând că această apariţie le era cunoscută cam de vreun an, nu numai lor dar întregii populaţii băştinaşe. O numiseră „Fantoma mării" şi nici unul nu încercase să lămurească ce stă în spatele acestei afaceri. După multe străduinţe am mai aflat că de foarte multe ori fantoma apăruse de cele mai multe ori singură, de fapt în majoritatea cazurilor, cu excepţia a trei apariţii, în care fuseseră văzută cu vreuna din fetele dispărute. Eu însumi am văzut gorila cu Ellen Horse al cărui tată, un bogat antreprenor, anunţase încă în aceeaşi seară dispariţia fiicei sale.

   — Foarte ciudat, murmură acum Marian, după ce Rice îşi sfârşi povestirea. Cu atât mai interesant cu cât ziarele n-au pomenit nici un cuvânt despre afacerea asta misterioasă. Aţi mai continuat cercetările domnule Rice, vreau să zic pe cont propriu, în locul unde dispăruse gorila?

   — Se înţelege, domnule Farrow replică vânătorul. Sergenţi Windstead, domnul Hearst, cumnatul meu, împreună cu mine am luat o barcă şi am cutreierat locul, în lung şi în lat în seara aceea s-a făcut prea târziu. Discuţiile cu poliţiştii intimidaţi ne-au răpit un timp preţios şi deşi a doua zi urmele lăsate de fiară dispăruseră din cauza fluxului, nimeni nu se mai îndoia că ceea ce văzusem corespundea realităţii. Am cercetat foarte temeinic fundul mării, nu numai cu ajutorul prăjinilor ci am făcut şi multe scufundări din barcă, conformaţia şi topografia golfului Cambay permiţând acestea. Stâncile însele erau presărate cu nenumărate adâncituri, ieşinduri şi intrânduri crenelate, neputând totuşi oferi adăpost unei făpturi atât de masive ca aceea a gorilei. O explicaţie exista, cum de a putut această făptură să dispară atât de repede, în dosul stâncilor, dar mai departe nu ne-am putut lămuri în nici un chip. Ziua întreagă ne-am pierdut-o umblând şi cercetând, iar către seară, o furtună se iscă ca din senin, atât de puternică încât de-abia am întoarce la mal, fără să fim răsturnaţi din barca noastră. Am fost pur şi simplu zvârliţi la mal şi ne-am putut felicita c-am scăpat numai cu atâta, fără să fim răniţi. De- abia ajunserăm în oraş, că toată lumea ne privea pe jumătate curios, pe jumătate compătimitor, întrucât sfârşitul nefericit al cercetărilor noastre se şi răspândise, cu iuţeala fulgerului, în oraş. Bineînţeles, că localnicii se cam fereau să se apropie de noi văzând în eşecul expediţiei noaste un semn rău prevestitor, dimensiunea superstiţiei populaţiei capătă un alt contur, în sensul rău al cuvântului. Ei, domnilor, ce spuneţi acum despre problema mea? Ah, da, am uitat să menţionez că n-am permis să se scrie nimic în presă. Ar apărea ca un nonsens, e posibil că o fiinţă umană să fie părtaşă la toate astea şi orice relatare mai amănunţită a ziarelor, n-ar face decât să-l pună în gardă. Nutresc speranţa de a mai zări odată gorila asta blestemată şi atunci vă asigur că glonţul meu nu o va rata. M-am întors la Bombay numai pentru a cere o permisie de concediu comandantului meu de regiment, mâine intenţionez să mă înapoiez la Baroda. Mă bucur numai că am avut prilejul de a mă întreţine cu dumneavoastră domnilor, asupra acestei chestiuni ciudate.

   — Şi bineînţeles, sperând în adâncul sufletului că vom merge cu dumneata, râse Marian. Dar chiar aşa o să facem! Da, ceea ce dumneata ai zugrăvit aici, este atât de ciudat, atât de neînţeles şi misterios totodată, încât ne-ai câştigat cu totul şi deoarece nu avem pe moment un scop şi nici un ţel precizat, vom încerca cu dragă inimă să rezolvăm enigma, mai ales că e vorba aici de opt fete răpite. Chiar şi pentru oraşul Baroda, cifra asta înseamnă ceva, mai ales că s-au petrecut într-un interval de timp de nici măcar un an. Rămâne aşa, domnule Rice. Te însoţim la Baroda, pentru a încerca să dăm de firul acestei afaceri. Am mai avut noi de-a face cu astfel de „fantome" care s-au dovedit în cele din urmă oameni în carne şi oase ca şi noi. Sunt chiar bucuros că am nimerit fără să căutăm, peste un caz atât de interesant.

   — Bucuria este de partea mea, domnilor, răspunse acum cu căldură în voce vânătorul, că vă oferiţi să mă ajutaţi; eu sunt, vă daţi seama şi personal implicat în toată povestea asta, deoarece mi-a dispărut propria nepoată. Poate tocmai din cauza asta, fiindcă am fost prea serios afectat, nu am reuşit să dau de nici o urmă. Acum însă sunt plin de speranţe fiindcă ştiu prea bine că dumneavoastră v-a reuşit domnule să lămuriţi probleme mai încâlcite şi mai misterioase, decât aceasta.

   — Sigur că o să ne dăm toată silinţa, de asta puteţi fi sigur, domnule Rice, totuşi, atotputernici nu suntem nici noi! Să sperăm că vom reuşi să descoperim cel puţin ascunzătoarea în care sunt ţinute tinerele fete, dacă mai pot fi salvate desigur, ceea ce e altă problemă.

   — Fireşte, e foarte adevărat spuse Rice grav. În această problemă nu ne rămâne decât să sperăm!

   În dimineaţa următoare, pornirăm spre Baroda. Furăm cazaţi în locuinţa încăpătoare a negustorului Hearst, cumnatul lui Rice.

   Doamna Gladys Hearst era o frumuseţe; avea aceleaşi trăsături marcate ca ale fratelui său, vânătorul, de o mare distincţie şi regularitate, dar şi aceasta arăta atât de marcată de pierderea fiicei încât părea mult mai în vârstă. Probabil că în câteva săptămâni de durere şi griji îşi pierduse pentru totdeauna prospeţimea tinereţii.

   Hearst însuşi, un om în vârstă de vreo patruzeci şi cinci de ani părea cu totul dărmat. Îşi făcea tot felul de gânduri, cu privire la dispariţia fiicei sale. Dispunea însă de o energie puternică, care ne-a impresionat plăcut şi ne rugă să-l luăm neapărat cu noi atunci când vom începe cercetările. Marian ceru imediat după ce tăcuserăm o baie şi am mâncat ceva să fim conduşi cât mai degrabă la locul apariţiei misterioase fantome.

   Interesant este că apariţiile acesteia au avut loc întotdeauna seara, sau spre seară şi aceasta dădea ceva de gândit. Se urmărea oare prin aceasta să se îngreuneze cercetările, prin aceea că acestea începeau totdeauna la sfârşitul zilei? Aceasta conducea la un plan elaborat de o inteligenţă umană, cu desăvârşire exclusă în cazul gorilei. Era de presupus că un om stătea în spatele tuturor acestor lucruri. Poate că-i reuşise unui om cu calităţi excepţionale să aclimatizeze aici o maimuţă uriaşă, cu ajutorul căreia punea la cale răpirea tinerelor fete.

   Rice ne conduse la început să facem un tur al oraşului. La aproximativ doi kilometri de la ultimele case, care mai făceau parte din perimetrul oraşului, începea o zonă pustie, presărată cu multe stânci, care se întindea în interiorul uscatului pe o adâncime de cel puţin zece kilometri, aşa cum ne lămuri acum vânătorul de tigri.

   Acest ţinut stâncos înconjura de fapt Baroda pe ambele părţi. Bine făcu impresia că oraşul se afla plasat în mijlocul unui vulcan stins, ai cărui pereţi stâncoşi mai rămăseseră, ca vestigii în timp, a numeroaselor convulsii tectonice, suferite de bătrâna noastră planetă.

   Găseam aceste explicaţii conforme cu realitatea şi Marian se dovedi foarte interesat, de intervenţiile lui Rice în această problemă. Examinând la rându-i curios fiecare stâncă mai ciudată pe care o întâlneam în cale. Nu de puţine ori după ce o privea îngândurat, dădea din cap mulţumit ca şi când tocmai ar fi găsit soluţia la o problemă care îl frământa de mult.

   II.

   FANTOMA MĂRII.

   DUPĂ O PLIMBARE de aproximativ zece minute pe plaja îngustă şi umedă, ajunserăm în chiar inima golfului în care obişnuia să dispară uriaşa maimuţă.

   Golful nu era foarte mare, să tot fi avut vreo sută de metri, aşezat între cele două limbi de pământ, la stânga şi la dreapta, care intrau şi ele în mare tot cam o sută de metri.

   Rice ne lămurise că, locul propriu zis, în care se găsea o gaură pe fundul mării, se găsea la 50 de metri de mal şi la circa 20 de metri distanţă de limba de pământ din stânga. Acolo, în regiunea asta, ar fi dispărut întotdeauna maimuţa.

   Marian examină întreg golful cu maximă atenţie privind şi peste ieşindul din stânga, unde priveliştea consta de asemenea din bucăţi uriaşe, sfărmate de stâncă, între care creşteau copaci uriaşi, ale căror vârfuri atingeau 30 de metri şi mai bine înălţime, tronând în aerul cald toropitor, în care aproape nu se simţea briza mării apropiate.

   — Aveţi posibilităţi să vă permiteţi să angajaţi scafandri de la Bombay sau orice alt port, se adresă el pe nepregătite lui Hearst.

   — Păi am şi făcut-o! Chiar mâine aştept sosirea a doi scafandri din Bombay, care au misiunea de a cerceta întregul golf.

   — Mă bucur să aud asta şi o să iau şi eu parte la cercetare. La adâncimea de patru metri cât are golful acesta, presiunea nu este mare şi chiar un novice ca mine o poate suporta. Poate că voi descoperi ceva nou. Bineînţeles că va trebui să tratez întâi cu scafandrii. Dar să cercetăm zona din stânga unde sunt condiţii mai prielnice ascunzătorii unui animal aşa de mare, precum gorila.

   Hearst şi Rice se priviră descumpăniţi şi vânătorul spuse:

   — Credeţi că-i posibil, domnule Farrow? Nu văd cum! Limba de pământ să tot aibă 50 de metri, cum am putut să-mi dau seama ocolind-o cu barca, în interior n-am putut pătrunde din cauza desişului încâlcit şi în general a vegetaţiei sălbatice care înconjoară stâncile. Nici vorbă să poţi pătrunde aici. Am încercat în alte locuri mai potrivite scopului, dar cum vă spuneam, dacă am reuşit cu preţul unor mari eforturi să pătrund câţiva metri în desiş! E cu atât mai greu de imaginat cum un animal, atât de mare ca gorila, să fi reuşit să-şi croiască drum într-acolo. După mine, domnule Farrow, cred că-i cu desăvârşire exclus.

   — Plăcută n-ar fi în nici un caz, o astfel de cercetare, chipul lui Marian luă acum o mină gânditoare. Să amânăm atunci încercarea pe mâine. Am putea face rost de o barcă? Aş vrea să examinez eu însumi în orice caz, fiecare porţiune a golfului. Păcat că se înnoptează deja.

   — Da, într-o jumătate de oră, va fi întuneric în toată legea. Ce ziceţi, să mai zăbovim, pe aici, cât se mai vede, sau să ne întoarcem în oraş, zise vânătorul?

   — Şi dacă mai zăbovim gorila tot n-o să se arate, aşa că mai bine să ne întoarcem a fost de părere Marian.

   Rămaseră cu toţii uimiţi de ultima remarcă a prietenului meu, uimire care crescu, după ce acesta i se adresă lui Pongo:

   — Pongo, cred că o să avem nevoie de Maha, nu chiar de la început, dar pe urmă. În sfârşit să plecăm acuma.

   Păşi cu pasul sprinten către oraş dar când ajunse în locul în unde după afirmaţia lui Rice se arătase gorila, care păşise mai apoi în mare, se uită de mai multe ori înapoi.

   Bineînţeles că-i urmarăm exemplu şi tocmai când renunţarăm şi-l lăsarăm s-o facă singur, ne opri strigătul de uimire a tovarăşului meu. Se vedea clar o siluetă masivă care după ce ieşise dintre brâul de stânci, se grăbea pe plaja îngustă către mare.

   — Ea este, dar acum e singură, murmură Rice cu o voce înăbuşită. N-o să-mi mai scape, o să mă apropii şi de la vreo 50 de metri pot s-o răpun cu pistolul meu.

   În acel moment ne aflam cam la 80 de metri de arătare.

   — Opreşte-te domnule Rice! strigă Marian aspru. O să strici totul dacă împuşti gorila. N-o să mai putem afla niciodată, unde-şi ţine fetele răpite. Mai bine s-o urmărim.

   Uriaşa maimuţă păru să fi auzit vocile noastre chiar de la distanţa asta, se întoarse spre noi, grăbi pasul, intră în apă şi-o luă în larg în interiorul golfului, desigur. La o depărtare de 50 de metri de mal, se mai întoarse odată spre noi, mi se păru că-şi arătă dinţii grozavi şi... dispăru de odată-n apa mării, ca şi cum sar fi scufundat în apă pur şi simplu.

   — Ei da, a intrat în adăpostul ei submarin acolo trebuie să cercetăm foarte temeinic cu ajutorul scafandrilor şi să vedem despre ce-o fi vorba, spuse Mariam. Sunt foarte mulţumit şi cred că a fost drăguţ din partea fiarei, c-a ţinut să apară încă astă seară. Presupun că face astfel de expediţii zilnice din tunelul ei submarin poate în căutarea altor victime. Trebuie găsit neapărat un mijloc de a o urmări.

   Păşirăm tăcuţi acum spre oraş. Apariţia acestei maimuţe ne făcuse o impresie covârşitoare.

   Tocmai când am ajuns la reşedinţa gazdei noastre se lăsă întunericul. Pongo se retrase în cămăruţa unde îl ţinea pe Maha, în timp ce noi, luarăm loc în camera de lucru a negustorului Hearst. Marian îl rugase pe amfitrion să-l convoace de asemenea pe sergentul Windstead, care a venit şi el după nici zece minute.

   Se dovedi a fi un tânăr energic şi simpatic a cărui faţă, trăda energie şi curaj. Ne salută cu multă bucurie şi intră de îndată în miezul problemei noastre.

   — Aţi venit la noi, în legătură cu gorila, domnule Farrow? Aţi văzut-o şi dumneavoastră?

   — Mă gândesc să punem o capcană şi s-o prindem de vie,

poate că astfel vom reuşi să ne arate mai apoi şi ascunzătoarea.

   — Aş paria, râse acum Marian, că nu va cădea în nici o capcană, este prea inteligentă, ca s-o facă. Mai degrabă ar reuşi o observare foarte atentă a apariţiilor şi dispariţiilor sale. De asemenea urmele trebuie cercetate cu maximă atenţie. Acum aş dori să aflu cât mai multe amănunte asupra cazurilor de dispariţie a tinerelor fete. Domnul Rice mi-a relatat deja că au fost opt cazuri în mai puţin de un an.

   — Aşa este domnule Farrow, observă sergentul. Cu domnişoara Hearst ar fi, în mai puţin de un an, opt persoane dispărute. La drept vorbind ar fi nouă cazuri de astfel de dispariţii dacă luăm în considerare primul eveniment de acest fel întâmplat acum un an şi jumătate, când a dispărut o tânără foarte frumoasă. Soţia omului de afaceri Knight. Violet Knight. Acesta a fost primul caz şi a durat aproximativ o jumătate de an până au început dispariţiile în cazul celor opt fete. Cam de vreun an au apărut şi primele zvonuri cu privire la Fantoma mării şi de fapt, în urma presiunilor pe care le-am făcut asupra populaţiei, am primit această explicaţie.

   — S-ar putea atunci ca între dispariţia doamnei Knight şi celelalte cazuri să nu existe nici o legătură, nu mă pot pronunţa mai înainte de a afla mai multe amănunte asupra acestui prim caz. Poate va fi posibil mai târziu să iau legătură şi cu domnul Knight.

   — Domnul Knight, a părăsit oraşul cam la trei tuni după dispariţia soliei sale şi n-a mai dat nici un semn de viaţă. Umblă zvonul că acum cutreieră întreaga lume căutând-o pe dispărută, dar fără un plan stabilit. Minunatul său bungalow este administrat pe mai departe de intendentul său un indian taciturn. Knight dăduse dispoziţii, înaintea dispariţiei sale, să i se livreze acestui indian, pe nume Gări, lunar, o anumită sumă de bani. Toate acestea par să inducă ideea că într-o zi Knight se va reîntoarce, după ce-i va fi trecut durerea şi amintirea dispărutei, ne relată acum sergentul.

   — A fost o tragedie într-adevăr, se amestecă în vorbă şi Hearst. De-abia acum pot să-l înţeleg pe Knight, când pot să mă plâng de o pierdere tot atât de mere.

   Doamna Violet Knight, a fost într-adevăr întruchiparea frumuseţii fizice feminine, cu părul ei blond-auriu ce-i încadra faţa ca o coroană. Erau căsătoriţi de-abia de un an când s-a întâmplat nenorocirea, iar menajul părea să fie unul foarte fericit.

   Knight era ca nebun de durere şi nu-şi mai găsea locul de neastâmpăr, apoi ciudat, se calmă dintr-o dată şi, într-o bună zi, a

dispărut şi el fără urmă. Păcat de cuplul acesta minunat!

   — Şi nu s-a găsit nici o urmă în cazul acestei prime răpiri? Presupun că s-a întreprins tot ce omeneşte era posibil pentru a rezolva cazul, se interesă Marian.

   — Am pus în mişcare şi am răscolit cerul şi pământul, dar n-am putut găsi nici cea mai mică urmă, replică serios poliţistul. Iscoadele mele băştinaşe sunt foarte capabile, dar, ca şi în cazul celor opt fete dispărute, nu s-a putut da de nici o urmă. Nu s-a găsit nici măcar amprenta unui deget. Mă bate gândul că povestea cu fantoma a existat chiar de la început şi poate din cauza reţinerii localnicilor, din motive de superstiţie, cercetările noastre n-au avut succes.

   Marian părea complet cufundat în gânduri, de aceea nu l-am tulburat şi m-am adresat în şoaptă sergentului:

   — Domnul Rice ne-a relatat că insuliţele astea cu care este presărat întreg golful Cambay, sunt împodobite cu o vegetaţie atât de deasă şi de încâlcită încât nici un om nu le-a putut cerceta. Bineînţeles că domnul Rice n-a avut posibilitatea, în perioada scurtă cât s-a aflat aici, să facă cercetări mai ample, de- abia dacă a ocolit cu barca unele dintre ele. Dumneavoastră, însă domnule sergent, sunteţi de mai multă vreme în Baroda, le-aţi cercetat pe toate?

   — În cea mai mare parte, da, domnule Bertram, a fost răspunsul sergentului. Poate vreţi să insinuaţi prin aceasta că pe aceste insule, în ciuda vegetaţiei abundente, s-ar putea găsi ascunzători ale unor oameni certaţi cu legea? Mărturisesc că aveam aceleaşi gânduri, acum trei ani când am sosit aici. Am cercetat apoi, în limita timpului disponibil, una după alta fiecare insulă, mai bine zis am încercat s-o fac, pentru că n-a fost chip să pătrund în nici un fel în desiş. Aş fi observat dacă alţii şi-ar fi croit poteci în aceste insule, mai ales că accesul trebuie să-l facă dinspre mare şi-ar fi trebuit să fie ascunse bărcile servind acestui scop. În acest fel poteca ar fi fost şi mai vizibilă şi mascarea acestei poteci şi mai greu de înfăptuit Nu, domnule, Bertram, părerea mea este că pe aceste insule nu poate sta nici o făptură omenească.

   — N-aţi cercetat însă chiar toate insulei, domnule Windstead, interveni acum şi Marian. Se prea poate să fi trecut cu vederea tocmai pe aceea aleasă de răufăcători.

   — Am cercetat de pe mare fiecare insulă, e adevărat, dar n-am încercat să străbat desişul fiecăreia. Mi se părea un lucru imposibil de făcut. Vegetaţia luxuriantă a unora dintre acestea este atât de bogată încât desişurile de mangrove ieşeau de pe mal, intrând mult în apă. Pe de altă parte, insulele sunt foarte aproape de ţărm. E greu de conceput că eventualii răufăcători să-şi caute adăpost atât de aproape de uscat. Venirea şi plecarea acestora ar putea fi lesne observată.

   — Da, deci desişul de mangrove înaintează pe alocuri mult în mare, murmură iarăşi îngândurat Marian, de parcă n-ar fi auzit ultimele remarci ale sergentului. Atunci tocmai aceste insule aş vrea să le examinez mai cu atenţie. Aş vrea, dacă e posibil, să-mi faceţi o listă exactă cu numele şi vârsta fetelor răpite şi de asemenea cu data dispariţiei lor. Prin studierea acesteia s-ar putea să dăm de lucruri pe care nici nu le bănuim.

   — Vă pot aduce lista asta imediat, se oferi sergentul. O am în biroul meu.

   — Ar fi extraordinar şi v-aş fi foarte recunoscător dacă aţi face- o!

   Pe când poliţistul se pregătea să părăsească încăperea, Marian se adresă din nou lui Hearst:

   — Domnule Hearst, sunteţi de părere că mâine vor apărea scafandrii? Presupun că misterul acestor dispariţii stă tocmai într- un tunelul submarin. Pe acolo poate ajunge gorila în ascunzătoarea sa, ascunzătoare care nu poate să se găsească decât pe cea mai apropiată limbă de pământ, chiar dacă pare inaccesibilă din cauza vegetaţiei abundente. Din locul unde a dispărut gorila sunt vreo douăzeci de metri, cel mult, până la uscat, această distanţă o poate parcurge uşor o fiinţă printr-un tunel submarin. Dacă cu ajutorul scafandrilor nu găsim intrarea în acest tunel, nu ne rămâne decât să efectuăm o cercetare extrem de laborioasă a intrândului respectiv.

   — Dar domnule Farrow, nu spuneam doar că o descindere acolo este tot atât de anevoioasă, dacă nu imposibilă, ca pe oricare din insulele despre care aminteam, obiectă din nou vânătorul de tigri, James Rice. Şi în plus, cum ar putea o maimuţă uriaşă să locuiască în acel desiş? Am mai vorbit despre asta doar, pe plajă, când aţi menţionat că sălaşul fiarei ar putea fi tocmai acolo.

   — Oferă-mi atunci dumneata, o explicaţie logică mai bună dispariţiei gorilei în mare, făcu Marian liniştit. Părerea mea este că trebuie să existe o legătură strânsă între văgăuna submarină şi tocmai această limbă de pământ.

   — Am cercetat doar locul cu pricina şi n-am găsit nici o cale de acces prin care gorila putea să dispară nu se lăsă nici Rice.

   — Dac-a fi aşa ar trebui să credem în stafii, râse Marian. Cum ar putea maimuţa să rămână atâta vreme sub apă? Nu, nu domnilor, nu putem lua în considerare decât faptele şi căuta singura explicaţie logică care există. Această maimuţă, gorilă, ce- o fi, a apărut acum un an, a fost observată dispărând nu odată în mare, singură sau cu una din cele opt victime. Prin urmare e logic ca un tunel să facă legătura cu uscatul. Întreaga regiune este de origine vulcanică, aşa cum ai afirmat-o chiar dumneata domnule Rice. În curând va sosi şi ghepardul nostru care va şti să ia urma fiarei. Vom stabili atunci dacă aceasta stă mai mult în tunelul submarin, sau mai degrabă pe uscat, cum cred eu, că e cazul. Dar iată-l pe domnul sergent că s-a reîntors cu lista cerută; a mers destul de repede.

   Luă repede lista pregătită de Windstead, o parcurse în linişte, apoi ridică hotărât capul.

   — E foarte important de stabilit un lucru. Aţi remarcat şi dumneavoastră că toate fetele au fost răpite în a doua zi a lunii în curs? Aceasta trebuie să ne dea de gândit, ia ascultaţi domnule Windstead, de pe listă lipseşte prima victimă, doamna Knight, nu vă amintiţi întâmplător data dispariţiei sale?

   — Dumnezeule, exclamă uimit sergentul. Dar asta s-a întâmplat într-adevăr pe doi septembrie. Extrem de ciudat, domnule Farrow. Dar nu pot găsi nici o explicaţie, care să lege toate aceste cazuri.

   Sergentul spuse aceste cuvinte atât de adâncit în gânduri, că ne bătu la ochi imediat. Probabil că menţionarea datei răpirilor dădea o nouă dimensiune întregii afaceri şi mintea ageră a poliţistului sesizase asta. De aceea Marian întrebă imediat?

   — Domnule Windstead, spuneţi-ne vă rog la ce vă gândiţi. Este extrem de important s-o faceţi, oricum este un caz foarte ciudat şi dificil şi merită a fi abordat din toate direcţiile. S-au mai petrecut şi alte lucruri în data de doi a fiecărei luni?

   Sergentul râse oarecum încurcat şi contraatacă cu o altă întrebare:

   — Domnule Farrow, credeţi că există peşti care cântă?

   Eram consternaţi. De unde şi până unde peşti melomani?

   Dar Marian nu se pierdu cu fire şi răspunse la întrebare:

   — Bineînţeles că există. E vorba de aşa numiţii peşti toboşari specia a cincea a peştilor milacopi (Setaena cirrosa) ori familia peştilor cetaceu sau peştilor platoşă. Scot sunete foarte asemănătoare muzicii de orgă. Dar ce legătură are genul acesta de peşti cu ziua a doua a fiecărei luni, în curs?

   — Poate că nu sunt decât palavre de-ale localnicilor, mărturisi puţin încurcat acum, sergentul, dar se spune că tot a doua zi după începerea lunii, aici în golf, peştii cântă.

   — N-aţi verificat niciodată dacă zvonul corespunde adevărului, întrebă încordat Marian?

   — Păi, am auzit chiar eu, acum două luni, veni răspunsul spre uimirea noastră, din partea sergentului. Eram pe plajă în apropierea locului unde obişnuia să apară gorila şi să dispară din nou şi dintr-o dată am auzit un concert foarte ciudat, care suna mai degrabă cu o muzică corală, dar m-am gândit că poate zgomotul acela era provocat de fluxul în creştere. Malurile sunt atât de stâncoase şi crenelate încât explicaţia îmi părea la acel moment destul de plauzibilă. Mi-am amintit că auzisem că şi vântul putea provoca astfel de sunete în ţinuturi stâncoase.

   — Fireşte că explicaţia dumneavoastră pare cu miez, deşi nu sau mai auzit ca valurile fluxului în creştere să provoace asemenea melodii. Aşadar, deşi există asemenea peşti mi se pare ciudat faptul că s-au apucat să cânte tocmai în ziua a doua a lunii. Aceste sunete le-aţi perceput ca venind direct din mare, domnule Windstead?

   — Nu pot face asemenea afirmaţii, mai mult încă, mi se pare că dimpotrivă, asemenea melodii păreau să vină dinspre insule, care cum ştiţi se găsesc foarte aproape de golf. Altfel nu le-aş fi asociat cu fluxul în creştere, care inunda stâncile cu pricina.

   — Deci dinspre insule! Foarte interesant exclamă Marian. Nu credeţi domnilor că trebuie să existe o legătură? În data de doi a fiecărei luni, dispare o fată, începutul fiind făcut cu încântătoarea doamnă Knight.

   Ultimele vorbe Marian le spuse pe un ton foarte meditativ, care semăna mult cu o constatare.

   La rândul său Rice se interesă:

   — Domnule Farrow se pare că v-aţi format o primă impresie. Să fie oare o legătură între toate aceste coincidenţe? Ce-ar putea avea în comun o gorilă cu aceşti peşti cântători?

   — Da vreme ce gorila ca şi peştii obişnuiesc să dispară în apele mării, legătura se poate face. Dar bănuielile mele nu au încă destulă consistenţă ca să le pot exprima. Dar acum să mergem cu ghepardul nostru până pe plajă, să adulmece urmele cât mai sunt proaspete.

   Eram convins că Marian şi-a făcut o imagine despre ce s-a putut întâmpla, aici, în zona golfului Cambay, dar avea la rândul lui dreptate să nu dea nimic la iveală, deocamdată; erau doar simple presupusuri care ar fi putut fi oricând infirmate de realitate.

   Planul său de a urmări traseul gorilei cu ajutorul ghepardului nostru Maha, părea foarte bun, de aceea ne ridicarăm cu toţi şi apucarăm iarăşi pe străzile liniştite ale oraşului Baroda, către sud, spre zona golfului în care dispăruse misterioasa gorilă.

   Luna lumina din plin întreaga scena şi de aceea - întrucât fluxul nu urcase - se puteau vedea foarte bine amprentele masive lăsate de puternica gorilă, când părăsise brâul de stânci şi intrase în mare.

   Marian privi îndelungat urmele, cu atâta atenţie cum nu-l mai văzusem niciodată în astfel de situaţii. Era într-un fel explicabil, dacă te gândeai cum putea ajunge o gorilă în aceste regiuni ale Asiei, când este ştiut că trăieşte doar în Africa şi într-o anumită porţiune a ei Congo belgian. Marian care se aplecase să citească urma se ridică după care i-a făcut semn lui Pongo, zicându-i:

   — Acum vine Maha la rând, pune-l pe urme, Pongo. Chiar dacă urmele care duc la brâul de stânci se sfârşeşte brusc, pământul fiind tare aici, Maha va şti să te adulmece. E de mirare totuşi că aici urmele au fost atât de bine ascunse. Ceea ce dovedeşte o inteligenţă mai degrabă umană.

   — Poate că-i vorba de o maimuţă dresată. Cine ştie din ce menajerie este evadată gorila asta. Poate că tocmai asta a fost învăţată să facă la circul unde a fost. Să răpească fete! Şi asta face şi acum, a fost de părere Rice.

   — Ar fi o explicaţie foarte plauzibilă de n-ar fi dispariţia misterioasă în mare, replică Marian. În spatele reprezentaţiei stă ceva mai mult, decât poate ne închipuim noi.

   — Ei Pongo, ce are Maha?

   Inteligentul ghepard adulmecase numaidecât urmele uriaşe, de îndată ce Pongo îi poruncise s-o facă, apoi sări scâncind înapoi şi se feri să mai înainteze.

   — Ah, cred că bănuieşte şi singur că gorila îi va fi un adversar extrem de primejdios, aşa fac câteodată câinii, puşi să adulmece urma unui tigru, constată iarăşi Rice.

   — Foarte adevărat, domnule Rice, dar Maha al nostru nu se teme de nici un duşman, îl lămuri Marian. E ceva în neregulă cu aceste urme. Dar văd că Pongo a descoperit ceva. Uriaşul negru se aplecase cercetând de unul singur amprentele fiarei, ba le şi mirosise chiar. Întocmai ca patrupedul nostru, simţurile sale erau atât de dezvoltate, încât era în stare de a lua o urmă şi după miros. După o secundă se ridică în picioare şi strigă mirat:

   — Massers, urme miroase a plantă de piper. Pongo intrat în plante de piper.

   Prin asta voia desigur să spună că nu el intrase, ci gorila.

   Numele acesteia în dialectul african al lui Pongo, era chiar Pongo. Am mai relatat aceasta, în descrierile mele anterioare, că tovarăşii lui Pongo, l-au poreclit chiar aşa, dată fiind asemănarea lui extraordinară în ce priveşte structura, puterea şi îndemânarea cu a unei gorile.

   La fel, chipul său semăna cu al unei maimuţe, dat fiind că mama lui Pongo, soţie de căpetenie, a fost atacată de o gorilă, tocmai pe când era însărcinată cu Pongo al nostru. Se ştie că o sperietură în timpul sarcinii poate avea urmări asupra fătului.

   — Aşa deci, constată Marian sec, atunci avem de-a face cu o gorilă de o factură specială, care intră intenţionat în plantele de piper, ca să nu lase nici o urmă pe care poate s-o adulmece mai târziu un copoi oarecare. Pe de altă parte avem dovada, c-a sosit pe plajă de undeva de pe uscat, pentru că de-ar fi venit din mare, acest miros ar fi diferit. Dar nu, putea să-şi aleagă astfel drumul printre brâul de stânci încât să parcurgă, o porţiune de teren unde cresc astfel de plante. Dar ne vom lămuri îndată. Din fericire este încă lună plină, să încercăm să cercetăm pustia asta de stânci din faţa noastră.

   III.

   PE FUNDUL MĂRII.

   ÎNGÂNDURAŢI, păşirăm acum printre stâncile numeroase, scrijelite şi risipite în fel şi chip, într-un peisaj parcă extraterestru, de dinaintea noastră.

   — Ei, dacă ţineţi cu tot dinadinsul, hai s-o facem şi pe asta, exclamă Rice acuma, dar ar trebui să fim maimuţe să putem răzbate printre stâncile astea.

   — Dacă maimuţa şi-a putut croi un drum, vom fi în stare s-o facem şi noi, dar mai bine ar fi să găsim chiar poteca acesteia, zise Marian. Şi într-adevăr nu dură mult, până dădurăm de o potecă printre stânci, foarte îngustă ce-i drept, cu multe cotituri, dar care mergea neabătut înainte! După ce merserăm vreo 100 de metri pe potecă, aceasta se termină brusc într-un platou lat de vreo 50 de metri şi lung de vreo 100 de metri. De jur împrejur străjuiau stânci de formă neregulată, cu tăieturi adânci şi margini crenelate, vreo douăzeci de astfel de şanţuri tăiate în stâncă, pe oricare din ele putând trece, cine ar fi dorit. Dar unde să se fi aţinut gorila pe aici?

   — Păcat, exclamă Marian. Nu ne putem opri să cercetăm fiecare văgăună în parte, ne-ar trebui zile întregi, pentru treaba asta. Pe de altă parte, o astfel de cercetare ar alarma numai animalul. Se pare că posedă o inteligenţă aproape umană. A fost o încercare zadarnică şi să sperăm că mâine vom avea mai mult succes, odată cu sosirea scafandrilor şi examinarea tunelului submarin.

   Cam descurajaţi, făcurăm cale întoarsă, pe plajă. Marea creştea tot mai mult şi trebuia să ne grăbim dacă voiam să scăpăm ne udaţi şi să ajungem cu picioarele uscate acasă.

   De-abia ajunserăm la reşedinţa lui Hearst şi ne şi întâmpină amfitrioana noastră, cu vestea că cina e gata. A fost o cină bogată, garnisită cu de toate, cum de mult nu mai mâncasem şi deşi doamna Gladys Hearst luă masa cu noi, de-abia duse câteva îmbucături la gură, ochii ei frumoşi şi mari, rămăseseră tot timpul întrebători aţintiţi asupra chipului lui Marian, încercând să descifreze rezultatul cercetării noastre.

   — Stimată doamnă, îi anticipă întrebarea prietenul meu, mă pot înşela deoarece sunt şi eu un biet muritor. Aş vrea să vă spun totuşi, că am speranţe să clarific misterul acestei maimuţe şi să aflu locul unde sunt ţinute fetele răpite. Vă rog pe de altă parte să nu vă faceţi prea mari speranţe, pentru că, dacă maimuţa ar fi gorilă, nu ştiu unde şi în ce stare se găsesc de atâta timp tinerele fete. O speranţă prea mare acum, ar duce la o deziluzie cu atât mai grea de suportat, mai târziu.

   — Domnule Farrow, zâmbi amar frumoasa femeie, am avut de la început sentimentul că ne veţi ajuta şi nu pot renunţa la speranţa de-a o revedea într-o bună zi pe biata mea Maud.

   Uimit privi din nou spre gazda noastră, care acum animată parcă de o speranţă interioară, care o cultiva cu toată fiinţa ei, parcă-şi schimbase fizionomia şi dintr-o femeie îmbătrânită prematur, ne prezenta acum o tânără doamnă fermecătoare.

   Hearst, de asemenea păru să fi observat schimbarea, căci o privea şi el uimit, strigându-i plin de bucurie:

   — Gladys, dacă nutreşti încă speranţe, e foarte bine, pentru că domnul Farrow vede lucrurile într-o cu totul altă lumină decât a fost cazul până acum. Ce bucurie ar fi s-o vedem pe Maud alături de noi.

   — Dacă o fi să fie, bucuria va fi şi mai mare, când te gândeşti că au dispărut opt fete şi o femeie, constată calm Marian.

   — Credeţi că dispariţia frumoasei doamne Knight are vreo legătură cu dispariţia tinerelor fete? întrebă Rice mirat. Domnule Farrow, dacă ar fi adevărat, atunci aţi fi un vrăjitor pur şi simplu, care le poate prevedea pe toate.

   — O nu, domnule Rice, vrăjitor nu sunt în nici un caz, câteodată însă, nimeresc de la început ideea corectă, chiar dacă pare foarte îndrăzneaţă. Până acum am avut, ce-i drept, adesea

noroc. Să sperăm numai că va continua şi în cazul de faţă!

   Doamna Hearst continuă să se uite cu faţa strălucitoare la Marian, zicând deodată:

   — Domnule Farrow, credeţi deci că nu-i imposibil ca doamna Knight să mai fie în viaţă şi deci să se reîntoarcă? Violet este o prietenă a mea foarte bună, a cărei pierdere am suportat-o foarte greu, chiar înainte de răpirea fiicei mele. Nu ştiu, zău, cum v-aş putea mulţumi dacă şi Violet s-ar putea reîntoarce în sânul familiei sale, dar ar mai fi de dat de soţul ei care bântuie lumea în lung şi lat căutând-o. Dacă bineînţeles mai este şi el în viaţă!

   — Hm, poate că nici nu-i aşa de departe, replică Marian cu o figură melancolică, cu o intonaţie în voce care m-a făcut să ciulesc urechile. Mă refer la faptul că un om rămâne mai mult timp pe acele meleaguri unde a pierdut cel mai mult. Dar se va lămuri şi problema asta! Poate că vorbele mele vă par atât de îndrăzneţe încât nu ştiţi ce să mai credeţi. Doamnă Hearst, nu aveţi cumva un portret al prietenei dumneavoastră, doamna Knight? Poate că-mi va folosi în vreun fel.

   — Fireşte că am, domnule Farrow. Un portret chiar foarte reuşit al ei, împreună cu soţul, făcut chiar la nunta acestora.

   — Minunat, vreţi să mi-l aduceţi?

   După câteva minute, doamna Hearst se întoarse cu o fotografie de format mare, pe care i-a înmânat-o prietenului meu. Marian studie portretul cu atenţie, chipul lui se lumină şi mi-a înmânat-o apoi şi mie zicându-mi:

   — Aici, Robert, ce-ţi bate la ochi la fotografia asta? M-aş bucura dacă spusele tale mi-ar confirma bănuielile.

   Forte curios examinai acum şi eu fotografia. Chipul tinerei femei era într-adevăr de o frumuseţe răpitoare şi Hearst avusese dreptate, când i-a portretizat părul ca o coroană de aur înconjurând un cap magnific.

   — Arată ca o zeiţă, sau ca Madona însăşi, îmi scăpă fără voie.

   — Da ca o zeiţă, ai exprimat corect şi gândurile mele. Ca o zeiţă, dar în fapt şi Knight însuşi pare să dispună de o statură uriaşă.

   — Da, da, era un uriaş în toată puterea cuvântului. Un om cu o putere colosală. Cred că în această privinţă s-ar fi putut lua la întrecere cu Pongo al dumneavoastră. Şi Violet era înaltă, astfel încât făceau o pereche potrivită.

   Marian îşi dădu pe gât paharul de vin, după care spuse cu o figură foarte mulţumită:

   — Acest pahar l-am golit, pentru ideea ce-mi veni atunci când sergentul Windstead, menţionase despre ciudatul cor al peştilor.

Acum îmi pare mult mai rezonabilă ideea ce am avut-o atunci şi pe care n-o credeam nici eu destul. Să mai închinăm un pahar în cinstea peştilor muzicanţi care îşi dau concertul tocmai în ziua a doua a fiecărei luni.

   Ne privirăm miraţi cu toţi, la auzul unor astfel de cuvinte, dar doamna Hearst încuviinţă bucuroasă:

   — Aşa să facem domnule Farrow, am încredere în dumneata şi cred că mi-o veţi reda pe Maud a mea vie şi nevătămată.

   Închinarăm cu Marian, cu toţii bineînţeles, dar eu nu conteneam să mă minunez de comportamentul lui. Ce voia să spună cu aluziile alea? Să fi nimerit ei miezul probleme chiar de la început?

   Mă mişca îndeosebi marea încredere pe care o nutrea doamna Hearst în reuşita prietenului meu. Cât de dezamăgită va fi dacă sar dovedi că Marian se înşela totuşi!

   Am mai rămas puţin timp împreună, dar ca şi înţeleşi evitarăm să mai reluăm subiectul gorilei. De îndată ce ajunserăm în camerele noastre, Marian, se declară obosit, pe un ton categoric, aşa că nu am mai îndrăznit să-i pun întrebările la chestiunile ce mă nedumereau.

   Cu primul tren de dimineaţă sosiră cei doi scufundători promişi, doi tineri energici, în putere, ca făcuţi pentru munca anevoioasă care-i aştepta. Spre marea noastă bucurie luaseră două costume de rezervă, cu tot dichisul aferent şi la rugămintea expresă a lui Marian, se declarară de acord ca noi să îmbrăcăm costumele şi să-i însoţim în expediţie.

   Deşi ştiau prea bine că nu era vorba decât de o explorare la adâncime medie, aduseseră aparate foarte bune, care garantau o autonomie deplină, ne mai fiind deloc dependenţi de vreo ambarcaţiune de la suprafaţă. Întregul echipament consta dintr- un costum uşor de cauciuc, cu cizme plumbuite, un coif prevăzut cu vizoare excelente, uşor şi el şi un rezervor cu oxigen în spate.

   De-abia ajunşi în golf că şi îmbrăcarăm costumele şi ni se dădură instrucţiunile de folosire. Ne asigurară că la o adâncime atât de mică cum era cazul aici, n-o să avem nici o dificultate cu presiunea. Nu aveam nevoie nici de barcă, deşi Windstead, Hearst şi Rice se oferiră să patruleze pe aproape. Singura măsură de prevedere a fost că ne-am legat fiecare cu o frânghie lungă, de cei de la suprafaţă şi în caz de pericol, puteam semnala să fim repede scoşi la suprafaţă.

   Trebuie să spun totuşi că încercai un sentiment de apăsare când ni se înşurubă coiful pe cap, deşi era foarte uşor. Dură câteva minute până m-am obişnuit cu ritmul de respiraţie impus de dispozitivele de alimentare cu oxigen. Din ce în ce, acest mod de croazieră subacvatică devenea mai plăcută, pe măsură ce înaintarăm în apa golfului. În acelaşi timp apa devenea tot mai rece. Însoţitorii noştri se opriră la un moment dat, brusc şi rotindu- mi ochii în coif, îl putui observa la suprafaţa apei pe Rice făcând semne disperate. Arăta ceva cu mâna în josul apei şi-mi dădui seama, că ne apropiasem de locul unde ar fi trebuit să se găsească presupusul tunel, în care gorila noastră fantomatică obişnuia să se scufunde. Cei doi scafandrii îşi întoarseră şi ei coifurile, de sub care feţele zâmbitoare ale acestora ne făceau cu mâna semne încurajatoare arătând spre fundul mării.

   Descoperiseră în virtutea experienţei lor, că-n faţa noastră se căsca o văgăună submarină de o adâncime mult mai mare.

   Până aici ne împărţirăm cu exactitate rolurile. Ca să nu producem o prea mare agitaţie nu participau la expediţie în afară de cei doi scafandrii decât Marian, eu, Pongo, Hearst, Rice şi sergentul Windstead. Oricum pe poliţiştii băştinaşi nu ne puteam nici aşa baza, superstiţioşi cum erau din fire.

   Hearst şi Windstead ţineau frânghiile de-a căror capete se înconjurau la şolduri cei doi scafandri profesionişti şi Rice ţinea frânghia de care era legat Marian, în timp ce credinciosul nostru Pongo ţinea frânghia de care mă legasem eu însumi.

   Mă simţeam astfel ca un elev care învaţă supravegheat de aproape, de instructorul său.

   Cei doi tineri scafandrii mai făcură un pas şi... dispărură. Se scufundaseră pur şi simplu, în timp ce Hearst şi Windstead desfăceau cu înfrigurare ghemul de frânghii care nu înceta să le lunece printre degete.

   Marian îi făcu un semn lui Rice, apoi păşi înainte şi dispăru în văgăună, întocmai ca enigmatica gorilă. Preţ de o secundă mai privii vârtejul provocat de dispariţia lui Marian şi apoi mă pregătii să-i urmez exemplu, după ce-i dădui de ştire lui Pongo, să slăbească frânghia. După ce am păşit în adânc, mi se păru la început că parcă aş fi fost într-un ascensor, coborând vertiginos în prăpastie. Dădui de pământ, balansându-mă încoace şi încolo mă simţii apucat strâns de braţ, deschisei ochii, pe care în plonjonul meu îi închisesem instinctiv şi m-am trezit în cu totul altă lume. O presiune extraordinară aproape că îmi tăia respiraţia, urmată de o ameţeală combinată cu un vâjâit în urechi puternic, mă poticnii şi realizai că mă aflam undeva pe fundul mării, la o adâncime poate mai mare de patru metri, într-o lume în continuă mişcare, care nu permitea nici unei creaturi de pe uscat să-şi continue viaţa, afară de cazul că era prevăzut cu dispozitivele minunate ale ştiinţei ce făceau posibile aceasta. O lumină ciudată mă înconjura, în care scăpărau corpuri strălucitoare, cu văpăi argintii ce persistau câteva fracţiuni de secundă, după dispariţia lor. În sfârşit vizibilitatea crescu şi putui distinge în clarobscurul apei peşti multicolori care se îndepărtau cu o grabă ameţitoare din calea intrusului care-i deranjase în imperiul lor subacvatic.

   Privind în jur, constatai aceleaşi frânturi neregulate de mase stâncoase şi-mi dădui imediat seama de inutilitatea unei cercetări superficiale de la suprafaţa apei, cu ajutorul unei bărci. La dreapta şi la stânga mea se aflau Marian şi cei doi scufundători.

   Nu puteam să-mi dau seama care dintre aceştia era Marian, dar mă apropiai de silueta care-mi era mai la îndemână şi care se ocupa cu observarea stâncilor submarine. Era uimitor cât de uşor puteam să mă mişc. După ce mă apropiat suficient de mult şi-i atinsei braţul, silueta se întoarse şi-l recunoscui pe Marian în ciuda coifului pe care-i purta. De-a lungul timpului dezvoltasem împreună o întreagă metodă de comunicare secretă, atât de trebuincioasă, în numeroasele cazuri în care aventurile trăite ne aduceau în situaţia de a fi legaţi şi cu căluş la gură şi în care nu ne rămânea altă posibilitate de înţelegere, decât apelând la semnale Morse, pe care le aplicam prin apăsarea degetelor. Şi de data aceasta îmi transmise prin Morse, ciocănind pe braţul meu:

   — Feeric, aici jos! Caută un bloc de stâncă care se poate deplasa, la apăsare. Ar putea fi dezlegarea şaradei!

   Acestea comunicând, se îndepărtă, balansându-se uşor de-a lungul peretelui stâncos. Îmi trebuiră câteva minute spre a mă orienta unde mă găseam, după care am stabilit că ne găseam la marginea estică a unei gropi ovale. Dacă însă exista cu adevărat un tunel submarin, care făcea legătura cu cea mai apropiată limbă de pământ, aşa cum afirma Marian, atunci acesta nu putea fi decât în partea de sud a gropii, pentru că doar de acolo distanţa până la uscat era de aproximativ 20 de metri.

   Porni după Marian, cercetând şi pipăind în juru-mi fiecare piatră, fiecare ieşind de stâncă, fiecare crenel sau crestătură pietroasă mai neobişnuită, dar nu putui descoperi nimic relevant. Am ocolit astfel întreaga parte sudică - de-a lungul peretelui stâncos submarin şi dădui din nou de Marian care-mi telegrafie numaidecât, bătându-mi pe braţ:

   — Trebuie să fie pe aici, prin partea sudică. Încă o dată de la început!

   Din nou cercetarăm peretele de stâncă foarte minuţios. Ar fi trebuit să fie aici un bloc de stâncă care să cedeze, să lase liber accesul în tunel, prin care gorila reuşea să ajungă pe uscat. Dar oricât de zeloşi am fost, oricât de meticulos am căutat, n-am putut găsi nimic. Dădurăm şi peste cei doi scafandri, acum, care între timp efectuaseră examinarea peretelui opus. Din ridicarea mâinilor acestora şi clătinarea capului am înţeles că şi cercetările lor au rămas la fel de infructuoase. Ne ajutară acum să cercetăm cu forţe unite partea sudică a gropii, dar nu trebui mult să constatăm zădărnicia eforturilor noastre comune.

   Marian ne-a făcut semn să urcăm la suprafaţă. Dădui prin urmare, semnalul convenit lui Pongo, trei smucituri zdravene de frânghie şi m-am simţit brusc tras în sus. În acelaşi timp urcară Marian şi scafandrii. Camarazii noştri ne desfăcură repede coifurile, Hearst întrebându-ne repede, cu nerăbdare:

   — Aţi găsit ceva acolo jos, domnilor?

   — Nu, ciudat, dar nu am găsit nimic. Nu mai ştiu ce să zic. Nu renunţ la ideea tunelului subteran prin care gorila putea ajunge la cea mai apropiată limbă de pământ. Accesul spre tunel pare a fi atât de meşteşugit ascuns, că noi nu l-am putut descoperi, dar el trebuie, neapărat, să existe.

   — Ce-ar fi, să ne mai scufundăm, o dată, sau mai bine poate să dislocăm stânca cu explozibil, plasat în partea sudică a gropii, propuse unul din scafandri. Poate că astfel va ieşi la iveală intrarea secretă în tunel.

   — Sau ar putea fi astupat tunelul! Riscul ar fi mult prea mare, Asta să n-o facem în nici un caz. Poate ne va reuşi să pătrundem dinspre uscat şi să găsim ieşirea din tunel.

   — Domnule Farrow, dar este absolut imposibil să pătrundem pe limba aceea de pământ, obiectă din nou Rice. Nu ştiu ce-am mai putea întreprinde, băştinaşii nu ne vor ajuta în nici un caz, se tem prea tare de stafia gorilei. Iar noi singuri, fără a primi sprijinul localnicilor, vom avea nevoie cu siguranţă de mai multe zile, pentru a răzbate, cât de cât, pe această porţiune de pământ înţesată cu atâta vegetaţie.

   — Nici nu intenţionez să-mi croiesc drum prin acest desiş sălbatec, întrucât cred că se găseşte o potecă acolo. M-am gândit încă o dată şi-mi dau seama, că maimuţa vine mereu de pe uscat şi intră în mare unde dispare atât de miraculos. Aţi auzit vreo dată de la un localnic domnule Windstead, ca maimuţa să fi fost văzută ieşind din mare?

   — Nici o dată, din potrivă a fost văzută doar cum a intrat în mare! îl asigură sergentul.

   — Ei, atunci se pare că am dreptate, hotărî din nou Marian. Să luăm o barcă şi să dăm ocol „limbii". Domnii de aici - şi arătă spre scafandrii - trebuie neapărat să ne însoţească, pentru că e foarte

probabil ca accesul către uscat să se facă de sub apă.

   Scuturai capul neîncrezător la ideea lui Marian şi mă mirai şi mai mult auzindu-l că-i întreabă pe scafandri:

   — Nu v-a bătut nimic ciudat la ochi, în legătură cu pereţii grapei noastre, domnilor?

   — Da, spuse oarecum şovăielnic, cel ce părea mai în vârstă. Părea că aceşti pereţi ar fi făcuţi ca nişte ziduri, din cărămidă, dar nu-mi pot imagina cum ar ti fost posibil acest lucru, doar acolo, pe fundul mării, nu s-ar fi putut ridica vreo dată o construcţie. Mai mult, întreaga adâncitură ar sugera ideea unei încăperi distrusă de forţa unei explozii, dovada fiind pereţii năruiţi şi zimţaţi.

   — Excelent, îl încurajă Marian, bucuros, tot aşa mi-am închipuit şi eu. Şi aş mai afirma că în timpuri străvechi în acest loc a fost ridicată o uriaşă construcţie, care printr-o catastrofă naturală, a fost distrusă. Probabil o mişcare tectonică, vulcanică. Groapa aceasta misterioasă pare a fi o pivniţă a acestei clădiri impunătoare şi tunelul să fi fost un gang secret, prevăzut cu o uşă zăvorâtă pe dinăuntru pe care nu-l putem deschide. Nu ne rămâne altceva de făcut, decât să căutăm cealaltă intrare în gangul secret care trebuie să vină acum pe uscat.

   — Domnule Farrow, nu ştiu ce să mai zic de fenomenala idee pe care o dezvoltaţi, exclamă uimit Hearst. Gândeşte-te numai că Knight, soţul primei dispărute, a găsit în grădina casei sale un document străvechi, învelit într-o capsulă de metal. Capsula de metal a găsit-o sub un zid mărunt de piatră, despre care Knight nu pregeta să afirme că ar constitui zidul unei clădiri străvechi. Cu acest document Knight a fost chiar la Bombay, discutând problema cu un profesor care l-a lămurit că într-o veche limbă sanscrită era menţionat un templu aici închinat Zeiţei Soarelui. Să fie vorba de acest templu, aici? Knight afirmase mereu că în regiunea aceasta s-a găsit în vechime un întreg oraş, care datorită unui cutremur de origine vulcanică a fost în întregime distrus. Astfel de cercetări au fost totdeauna un hobby al lui.

   Chipul lui Marian se lumină atunci când afirmă:

   — Domnule Hearst, mi-aţi sfărmat ultima îndoială, pe care o mai aveam. Am acum certitudinea bă stăm pe locul vechiului templu. Era închinat Zeiţei Soarelui şi aceasta e ultima dovadă. Dar să cercetăm acum fâşia de uscat.

   Pe când parcurgeam prin apă drumul către plajă, mă chinuiau afirmaţiile îndrăzneţe ale lui Marian. Ce avea de-a face Zeiţa Soarelui cu gorila noastră? Nu puteam stabili, oricât m-aş fi străduit o legătură!

   IV.

   PE URMELE GORILEI.

   LA MAL NE DESCOTOROSIRĂ repede de costumele de scafandru şi păşirăm apoi voiniceşte spre oraş. Windstead ne conduse la un pescar bătrân care ne închirie un sampan mare. Bătrânul indian voi să ne însoţească dar de îndată ce află că voiam să cercetăm golful bântuit de fantome, începu să tremure şi ne lămuri că în aceste condiţii nu mai este dispus să ne închirieze ambarcaţiunea. Chiar când Hearst se oferi să cumpere barca, cu totul, indianul se opuse cu îndârjire şi spuse o frază care ne-a făcut să ciulim urechile.

   — Sahibi, murmură el înfricoşat, nu am voie s-o fac. Zeiţa Soarelui m-ar pedepsi groaznic pentru fapta mea.

   — Zeiţa Soarelui! Îl privirăm mai întâi pe bătrân, apoi ne uitarăm ia Marian. Şi el spusese că Zeiţa Soarelui îi oferise ultima dovadă. Să fi dat de urmele vreunui străvechi secret ale cărui fire, duceau din timpuri de mult apuse şi până în zilele noastre?

   Marian râse numai şi-l întrebă pe indian, dacă Zeiţa mai trăia şi dacă nu murise odată cu scufundarea templului.

   Bătrânul se sperie de moarte, se dădu îndărăt, ca şi cum ar fi dat peste un spirit rău, se întoarse şi dispăru în coliba sa.

   — Lăsaţi-l în pace, îl împiedecă Marian pe sergent care voia să se ia după indian. Vom face noi rost de sampan din altă parte. Dar să ne ferim de a mai spune că vrem să cercetăm golful.

   — Domnule Farrow, întrebă Hearst gâtuit de emoţie, ce-i cu această Zeiţă a Soarelui.

   — O să vă aducă fiica înapoi, fu răspunsul enigmatic al lui Marian şi acuma păşii atât de repede mai departe încât nu mai avurăm prilejul de a-i mai pune şi alte întrebări. Căpătarăm într- adevăr un sampan bun la următorul pescar la care ne adresarăm şi vâslirăm acum cu mai mari speranţe. Ţinurăm mereu direcţia sud-vest, întrucât trebuia să înconjurăm fâşia nordică de uscat. La propunerea lui Marian o luarăm o bucată bună-n largul mării întrucât pescarul stătea la mal şi ne urmărea.

   Depăşirăm astfel una din numeroasele insule, care se întindeau de aici înspre partea de sud a golfului. Rice avusese dreptate când afirmase că pătrunderea vreuneia din aceste insule era imposibilă practic din cauza vegetaţiei abundente şi încâlcite, care acoperea toată suprafaţa acestora.

   Doar după multe sforţări puteam să tăiem o potecă cu ajutorul cuţitului de tăiat liane, dar ar fi durat cine ştie cât.

   Am făcut un ocol, cu ambarcaţiunea noastră astfel încât să ne

apropiem de golful misterios fără a fi văzuţi indian.

   Marian părea să nutrească un plan anume, căci el cârmi sampanul direct către „limba" noastră de pământ, coti apoi spre sud şi ne strigă să navigăm încet cât mai aproape de mal şi de-a lungul acestuia.

   Văzui că-şi întoarse capul de câteva ori, examinând insulele, care se găseau la o distanţă de aproximativ 100 de metri. Era vorba despre insulele despre care ne vorbise Rice, cu desişul de mangrove care ajungea de la mal până departe în mare. Îşi fixă apoi atenţia asupra celei mai apropiate limbi de pământ. Rice avusese şi de data aceasta dreptate. Nici un om nu putea răzbate în interior, fără o muncă pregătitoare de defrişare, care ar fi solicitat maximum de energie şi de timp. Stâncile cădeau aici abrupt în mare şi dacă pe alocuri nu era cazul, atunci erau năpădite de o vegetaţie atât de abundentă încât fără a fi înarmat cu un cuţit de tăiat liane, puternic, nu aveai nici o şansă să pui vreo dată piciorul pe uscat. Însoţitorii noştri clătinară descumpăniţi capul. Pentru ei era absolut fără rost de a mai da ocol cu barca de-a lungul acestor maluri. Marian strigă deodată:

   — Opriţi, aici ar trebui să fie. De aici nu-i prea departe. Privi intens spre porţiunea de unde vegetaţia înainta cel mai mult în mare.

   Cum voia să pătrundă printre rădăcinile acestor plante buretoase care sunt mangrovele, părăsite de apă acum datorită refluxului, ni se păru o enigmă şi ce voia să spună cu privire la depărtarea până la prima insulă, nici aceasta nu era prea clar. Dar Marian se aplecă peste marginea sampanului pentru a putea privi mai bine rădăcinile puternice ale mangrovelor. Apoi arătă spre un loc anume şi-i spuse lui Rice:

   — Domnule Rice, ca vânător de tigri, sunteţi obişnuit cu citirea urmelor. Ce părere aveţi?

   — Dumnezeule, domnule Farrow, după ce văd eu aici, s-ar părea că un sampan opreşte foarte des printre aceste rădăcini.

   — Asta, am şi căutat, răspunse triumfător Marian. Acum vă pot împărtăşi parţial bănuielile mele, domnilor. Trebuie să existe o legătură între coridorul submarin şi limba de pământ, lucru care nu e greu de dedus. Însă pe această stâncă pustie ce-ar fi putut face gorila, chiar dacă în jur este înconjurată de atâta vegetaţie? Şi unde sunt adăpostite fetele răpite?

   — Ei, o gorilă ar putea să trăiască aici, spuse Rice. Cu atâtea plante în jur ar avea destulă hrană, dar fetele, ei bine, cu ele este cu totul altă problemă, acum Rice se întoarse oarecum stânjenit către Hearst.

   — Cred că ştiu la ce vă gândiţi, zise Marian. Credeţi că poate gorila îşi ucide victimele, dar eu sunt ferm convins că n-o face. Mai mult, afirm că le vom găsi. Dacă ar exista o anumită legătură între gorilă şi Zeiţa Soarelui atunci poate că victimele n-ar mai fi în viaţă, dar eu cred altfel. Dar să rămânem cu presupunerile aici. Cred că fetele sunt duse de pe limba asta de pământ, într-una din insulele şi asta numai în interiorul unei bărci. De aceea am căutat tocmai pe aici urmele unei astfel de bărci şi după cum vedeţi le- am şi găsit. Dacă forţăm intrarea aici, aici, cu siguranţă vom găsi şi intrarea în tunel, prin care intră maimuţa.

   Împotriva explicaţiilor lui Marian nu aveam ce obiecta. Hearst aruncă o privire melancolică asupra insulei apropiate, căci după spusele lui Marian aici putea trăi Maud a sa. Ar putea fi o anume legătură între gorilă şi Zeiţa Soarelui. Deşi prietenul meu se îndoia de acest lucru, ar fi putut deveni periculos pentru tinerele fete.

   Iată, un alt mister, generator de întrebări, dar acum aveam un ţel palpabil, de vreme ce stabilisem că o barcă făcea aici drumul, dus şi întors. M-am gândit puţin cum e posibil ca o gorilă să conducă o barcă, dar parcă mi-ar fi ghicit gândurile, Marian urmă:

   — Pare amuzant să crezi că o gorilă ar putea conduce o barcă, dar eu sper dă ofer curând cheia problemei destul de surprinzătoare.

   Marian îşi ridică vâsla şi-o împinge în desişul de mangrove. Privi puţin la stânga, dădu rădăcinile groase la o parte iar în faţă apăru un canal îngust pe care am înaintat cu sampanul nostru. Crăpătura pe care o produsese marea în fâşia de uscat, să fi avut vreo douăzeci de metri lungime. După ce i-am parcurs, am dat chiar la capăt de o cărare care duce în interior printre stânci şi copaci.

   — Aşa, de-abia acum vom da într-adevăr de urmele gorilei, zise Marian mulţumit, v-aş ruga numai dacă dăm întâmplător şi brusc de fiară să nu faceţi uz de armă. Putem s-o neutralizăm şi altfel şi sunt sigur că Pongo va fi singur în stare s-o facă. Înainte, aşadar!

   Coborârăm din barcă şi o luarăm în urma lui Marian care pornise încetişor pe cărare înainte. Rice care mergea înaintea mea nu contenea să scuture neîncrezător capul, simţindu-se oarecum ruşinat că el, ca vechi şi încercat vânător, n-a fost în stare să descopere aceste urme. Dacă ar fi bănuit numai ceva atunci nu iar fi scăpat ochiului său încercat.

   Mă mirară ultimele cuvinte ale lui Marian. Cum adică să nu tragem asupra gorilei, că Pongo îi va veni de hac şi singur! Cum ar putea Pongo să răpună o astfel de fiară? Ce se înţelegea prin asta?

   Renunţai să-mi mai bat capul, deoarece din atitudinea lui Marian reieşea că în orice clipă ne-am putea întâlni cu gorila. Ciudat era că nici nu-şi trăsese pistolul, ci se strecura numai printre plantele de tot felul, mereu înainte, ca şi cum ar fi urmat să atace gorila cu mâinile goale.

   Desişul, din dreapta şi stânga noastră, era atât de des şi de încâlcit încât nici măcar o gorilă nu l-ar fi putut străbate.

   Când am ajuns în mijlocul fâşiei de pământ, Marian se opri. Ajunseserăm din nou într-un loc năpădit de resturi de stânci şi mărăcini de tot felul, când prietenul meu arătă spre stânga lui unde se înălţa un perete înalt de stâncă.

   — În faţa dumneavoastră domnilor, se găseşte un perete al vechiului templu închinat Zeiţei Soarelui. Aici trebuie să dăm de ieşirea tunelului prin care gorila obişnuia să dispară.

   Într-adevăr, în stânga noastră se înălţa un zid construit cu măiestrie din blocuri de piatră, dar pe care timpul îşi lăsase urmele sale. Marian privi cu atenţie luminişul în care pasasem zicând:

   — Aici trebuie să fi fost o antecameră mare, zidurile dărăpănate care zac de jur, împrejur provin din plafonul prăbuşit pe jumătate. Marian îşi sublinie cuvintele păşind spre un chepeng îngust care se afla la capătul vechiului zid. Blocuri înalte de piatră de vreun metru şi jumătate, zăceau răspândite împrejur, rezultat al unei catastrofe naturale petrecute cu mult timp înainte.

   Prietenul meu se căţăra cu prudenţă pe acest morman de piatră şi moloz, se aplecă deodată, ridică Ceva şi zise:

   — Iată dovada că am avut dreptate cu bănuielile mele. Ceea ce vedeţi aici este un smoc de păr din blana gorilei şi o bucată de stofă provenită de la un veşmânt de culoare galbenă. Soţia dumneavoastră domnule Hearst ne-ar putea spune cu siguranţă dacă domnişoara Maud poartă o rochie din astfel de material, sau cel puţin o purta, în momentul dispariţiei. Dar iată aici e şi capătul tunelului.

   Marian a trecut de cealaltă parte a grămezii de moloz şi noi l- am urmat. Şi în faţa noastră am dat de un teren defrişat ce prea podeaua unei foste camere şi drept în faţa, noastră se căsca o deschizătură de formă pătrată, în care Marian s-a făcut nevăzut.

   Tocmai eram pe cale să-l urmăm când ne strigă din întuneric:

   — Am dat deja de apă, este tunelul ce face legătura cu groapa submarină. O să luminez cu lanterna. Există trepte care coboară. Să cercetăm cu atenţie, să vedem dacă corespunde bănuielilor mele. Ne putem scufunda apoi şi să căutăm în linişte mecanismul, care deschide, acolo jos intrarea în tunelul submarin.

   Marian se strecură afară din gaura întunecoasă în care dispăruse adineaori, îi făcu un semn zâmbitor lui Hearst.

   — Am făcut un mare pas înainte, iată ce am găsit lângă părul gorilei. O bucată de mătase.

   — Păi asta i-am adus-o eu lui Maud din Surat, strigă negustorul profund emoţionat. Oh, domnule Farrow, acum nutresc şi eu speranţe că fiica mea trăieşte!

   — Ştim numai că nu s-a înecat în mare. Dacă mai trăieşte, asta o ştie numai... Zeiţa Soarelui. Dar o vom şti şi noi foarte curând. Să sperăm numai că soarta nu va fi atât de nemiloasă, ca această Zeiţă să pretindă jertfe umane. Dar iată că îmi vine un gând care plasează totul în altă lumină. Da, se pare că am uitat pe moment muzica de cor ce părea să izvorască din adâncul valurilor. În fiecare a doua zi a lunii în curs se auzea acest cântec şi tot atunci dispărea una din fete - serie începută chiar cu doamna Knight. Frumoasa femeie - ce părea o întrupare divină, da, mi se pare că lucrurile încep să se clarifice.

   Ultimele cuvinte, cu un iz atât de enigmatic şi melodramatic totodată, scăpară ca nişte murmure de pe buzele lui Marian. Îşi îmbrăcă în grabă costumul de cauciuc, adus de scafandri şi înainte de a-l putea întreba ceva, îşi şi înşurubă coiful pe cap după ce Rice dăduse o mână de ajutor. Nu ne râmase altceva de făcut celor doi scafandri şi mie decât să-i urmăm exemplul. Din echipamentul de imersie făceau parte şi excelente lămpi de buzunar ce funcţionau şi subacvatic. La lumina acestora păşirăm în deschizătura întunecată: după câţiva paşi ne găsirăm în apă încercând mereu cu picioarele treptele ce coborau în adâncime.

   Unul din scafandrii preluă conducerea, celălalt încheia, după Marian şi mine, convoiul. Apa nu avea adâncime mai mare de doi metri. Am ajuns într-un tunel care avea cam aceeaşi înălţime. Era umplut până la plafon cu apă şi înaintând simţeam cum podeaua cobora. După vreo 10 metri deveni foarte puternică înclinată în jos şi după alţi câţiva metri am ajuns la un perete de metal. Primul scafandru îşi lăsă lumina lămpii sale să măture suprafaţa peretelui şi descoperirăm de îndată o manivelă de metal, foarte atacată de apa sărată.

   Scafandrul apucă manivela şi-o apăsă în jos după care o porţiune din perete de mărimea unei uşi se deschise. O dâră de lumină ne ajunse de sus, alţi câţiva paşi şi iată-ne pe fundul gropii noastre din golf!

   Marian avusese dreptate, astfel se lămurea dispariţia gorilei. Cercetarăm uşa, care se îmbuca etanş în zid. Un mic punct aproape neobservat apăsat din exterior, cu putere, declanşa mecanismul de deschidere al acesteia, din exterior, spre interiorul tunelului.

   Cât de inteligentă să fi fost gorila ca ţinând o fată în braţe să găsească la repezeală acest punct, să pătrundă în tunelul umplut cu apă şi să ajungă în interiorul limbii de pământ, toate acestea întreceau imaginaţia noastră.

   Ne-am întors înapoi pentru a comunica şi camarazilor noştri repede, ce-am descoperit. Remarcabil era că Marian care prevăzuse toate astea nu părea să-şi dea seama că realiza - ceva extraordinar. Liniştit îşi scoase costumul zicând:

   — Acum ne mai rămâne să căutăm pe care insulă stă gorila noastră. Dar atenţie, ne poate zări şi atunci ar fi în primejdie fetele. Dacă observăm de pe care insulă vine, am câştigat partida. Ne trebuie însă multă răbdare. Dacă aş fi ştiut dinainte cum se vor petrece lucrurile am fi luat provizii să ne ajungă până la lăsarea întunericului!

   — Păi dacă spuneţi că gorila va veni numai după amiaza, am avea timp să ne întoarcem în oraş şi să luăm masa, propuse Hearst.

   — Nu, s-ar putea s-o ratăm. Dar am altă propunere. Voi rămâne aici cu prietenul meu Robert şi cu Pongo. Domnii se pot înapoia, să prânzească şi ne pot aduce şi nouă câte ceva; în felul acesta ne asigurăm veghea şi poate că încă astăzi vom avea noroc să finalizăm afacerea noastră.

   Numai după multe discuţii fură de acord şi ceilalţi să plece în oraş, dar Rice nu vru în ruptul capului să ne părăsească.

   Acest vânător de fiare mari, îndrăzneţ şi suplu, ne-ar fi fost de mare folos la nevoie.

   Chiar şi cei doi scafandri, a căror misiune se încheiase, se declarară dispuşi să rămână până la finalizarea problemei. Plecară totuşi în oraş pentru a ajuta la transportul alimentelor care ne erau mai necesare.

   L-am însoţit până la locul unde era ascuns sampanul nostru, printre mangrove şi ne-am întors repede înapoi. Marian arătă spre cel mai apropiat copac înalt, propunându-ne.

   — Să facem cu schimbul de strajă în acest copac, supraveghind golful. Doar astfel putem descoperi insula de pe care vine gorila. Să sperăm că vine şi-n după amiaza aceasta încoace, pentru plimbarea-i obişnuită pe plajă.

   — N-ar fi mai bine să-i facem totuşi felul, întrebă Rice, zelos, deşteptându-se în el febra vânătorului.

   Marian se opuse cu vehemenţă.

   — Nu, nu, domnule Rice, e timp şi pentru aceasta. Spuneam să nu facem în nici un caz uz de arme de foc împotriva ei, am eu o bănuială care face tot mai mult loc certitudinii. Dar să stabilim repede ordinea în care stăm de pază. Propun să ne schimbăm din jumătate de oră în jumătate de oră. În două ceasuri vor fi înapoi şi ceilalţi cu proviziile.

   Pongo luă prima veghe, urcându-se cu repeziciune în puternicul copac ce ni-l alesesem drept turn de observaţie. Ne convenea de minune căci crengile începeau deja de la pământ şi zidurile prăbuşite ale templului permiteau urcuşul uşor în ele.

   — Până atunci, noi ceilalţi să căutăm drumul pe care-i ia gorila de aici până în interiorul limbii de pământ, propuse Marian. În felul acesta facem şi un lucru util.

   Ne însuşirăm cu plăcere propunerea şi începurăm să căutăm printre dărmături. Tot Marian găsi primul o mică deschizătură în dosul căreia se făcea o cărare îngustă care ducea printre stânci şi desiş de-a lungul limbii de pământ. O urmărirăm un timp, pe urmă ne întoarserăm la post.

   Ne-am aşezat pe un bloc solid de piatră, iar Rice tensionat, a luat acum cuvântul:

   — Domnule Farrow, povestiţi-ne şi nouă acum, despre bănuielile dumneavoastră. De ce să nu tragem în animal? Credeţi cu adevărat că această fiară poate fi răpusă cu mâinile goale? Îndată ce am debarcat aţi făcut o mică haltă de parcă aţi fi vrut să împiedecaţi o întâlnire bruscă cu maimuţa. Dacă v-ar ataca însă nu văd cum v-am putea salva la timp.

   — O, nu, am mai spus-o deja, Pongo al nostru îi va veni de hac, de unul singur. Dar despre asta ar fi bine să nu mai povestesc şi nu-mi răpiţi bucuria de a vă face tuturor o surpriză dacă bănuielile mele se adeveresc.

   — Şi dacă nu se adeveresc, atunci în câteva secunde Pongo va fi sfâşiat de către fiară, îi reproşă acum Rice.

   — Corect e şi asta, adăugă Marian grav. Opriţi-vă! Mă voi convinge eu însumi.

   Scoase încă o dată din buzunar smocul de păr, împreună cu bucata de mătase, le privi puţin şi le vârî din nou în buzunar.

   — Da, acum sunt sigur; şi dumneata domnule Rice ai fi ajuns la aceleaşi concluzii dacă ai fi privit cu atenţie urmele lăsate de gorilă.

   Vânătorul a făcut o mutră mirată, dar înainte de a putea răspunde, se auzi strigătul agitat al lui Pongo, care stătea în copacul uriaş:

   — Massers, vine kanu, a doua insulă, dreapta.

   — Cine stă în ea? strigă Marian încordat.

   — Om foarte mare - a fost răspunsul foarte scurt a lui Pongo.

   — Poţi să coborî, Pongo, trebuie să ne ascundem undeva. Dar nu, mai bine ar fi dacă ne urcăm şi noi sus. În nici un caz nu trebuie să permitem să ne vadă înainte de a-i descoperi secretul.

   V.

   ENIGMA ZEIŢEI SOARELUI.

   ÎN MARE GRABĂ SE CAŢĂRĂ MARIAN SUS, urmat de Rice, în timp ce eu veneam ultimul. Găsirăm sus trei ramuri puternice pe care puteam sta fără a risca să venim de-a berbeleacul şi când am privit în jos sampanul se apropiase vizibil de limba de pământ, iar în el se afla un om înalt şi puternic, care vâslea într-un tempo susţinut.

   Stătea cu spatele la noi, astfel că nu am putut distinge nimic, dar Rice strigă deodată:

   — Dumnezeule, dar silueta aceasta îmi pare extrem de cunoscută. Cred că l-am mai văzut, dar nu ştiu unde. Domnule Farrow, ciudăţeniile astea mă uimesc cu totul. Păcat că nu se întoarce.

   Vâslaşul s-a apropiat între timp atât de mult de limba de pământ încât malurile înalte îl mascau cu totul, dar în câteva minute urma să treacă printre noi. Rice continuă:

   — Da, va trece pe aici şi atunci îl voi recunoaşte fără nici o îndoială. Nu credeţi domnule Farrow că el este stăpânul gorilei? Asta ar fi şi explicaţia inteligenţei neobişnuite a fiarei.

   — Poate c-o fi stăpânul gorilei, dar în alt înţeles al cuvântului decât îţi închipui dumneata, domnule Rice, râse Marian. Poate că- ţi va fi dat să trăieşti mai degrabă surpriza pe care credeam că te aşteaptă puţin mai târziu.

   — Este întotdeauna prietenul dumneavoastră atât de tăcut şi misterios? se întoarse acum vânătorul spre mine.

   — Nici nu ştiu ce să mai cred de întreaga afacere. Niciodată în viaţa mea n-am fost atât de curios ca acum. Dar vâslaşul nostru trebuie să apară de acuma!

   Tăcurăm cu toţii privind încordaţi spre mica cărăruie de dedesubt, pe care omul nostru trebuia să apară, timpul trecu însă fără să fi apărut şi... nici un semn de viaţă. Voiam tocmai să-i mărturisesc prietenului meu că poate ne-am înşelat totuşi, poate că nu-i decât un turist englez oarecare, care-şi omora plictisul plimbându-se prin locurile acestea, sau chiar un locuitor al oraşului Baroda dar când eram să deschid gura Marian îmi făcu semn.

   — Linişte, nici un zgomot!

   Avertismentul lui Marian a fost dat tocmai la timp pentru că numai cu greutate îmi înăbuşi un strigat de surpriză. O siluetă vânjoasă apăru pe cărare, dar nu era vorba de omul de pe sampanul pe care-i văzusem noi ci înfricoşătoarea gorilă.

   Încet, se apropia de cărare păşind cu grijă în două picioare, aşa cum o văzusem în seara precedentă intrând în mare. Şi am mai făcut o descoperire: gorila mergea atât de normal în două picioare, cum nu-mi imaginasem niciodată s-o facă un animal patruped, deşi în aventurile noastre trăite în Africa, am avut nu odată prilejul de a cunoaşte tot felul de animale, printre care şi maimuţe.

   Trecea acum chiar pe sub noi, se îndreptă spre chepengul de acces, care ducea la un capăt al tunelului submarin, se opri plecă capul, îşi apucă gânditor bărbia întocmai ca un om, se întoarse şi păşi spre mica cărăruie descoperită recent de Marian şi care ducea mai adânc în interiorul acestei porţiuni de uscat.

   — Ce-a fost asta? şopti Rice înăbuşit, după ce fiara dispăruse. Puteţi explica, domnule Farrow?

   —  Cred că da şi mă bucur că prima mea bănuială a fost corectă, acum totul este clar. Ei, acum putem părăsi liniştiţi ascunzişul nostru, de-acuma a ajuns la stâncile care înconjoară întreaga coastă. Între timp noi vom cerceta insula din care a venit.

   — Dar domnule Farrow, trebuie să aşteptăm pe omul din sampan. O să-i cădem direct în braţe, dacă o luăm acum spre mare, exclamă Rice.

   — În nici un caz, putem cobora liniştiţi. Bineînţeles c-ar fi mai bine dacă tovarăşii noştri s-ar fi întors şi-ar fi aici, deci mai bine să-i aşteptăm. Putem de aici supraveghea marea foarte bine.

   Sampanul cu care vâslaşul nostru voinic a ajuns aici, putem să-l lăsăm deocamdată. Cine ştie, poate-i trece prin cap să se întoarcă.

   — Vorbiţi în dodii, zău aşa domnule Farrow, până acum nici nu ştiu unde a rămas omul nostru, spuse Rice.

   — Stai unde a rămas, aşteptă şi dumneata puţin şi vei gusta mai bine surpriza, zise Marian râzând.

   — Aproape o cred şi pe asta, se pare că aţi dezlegat întreaga enigmă, dar pentru noi ceilalţi e groaznic să aşteptăm şi să nu ştim la ce, replică Rice.

   — Cu atât mai mare va fi surpriza, îngăduie-ne rogu-te această bucurie, râse iarăşi Marian. Acum însă trebuie să fim foarte atenţi, de îndată ce camarazii noştri se întorc, trebuie să coborâm. Nu cred că vor întârzia prea mult. Privirăm foarte curioşi oglinda strălucitoare a mării şi băgai de seamă că, întocmai ca şi Rice îmi întorsei de câteva ori instinctiv privirile către căruia din stânga, îndărătul căreia dispăruse gorila. Aveam aceleaşi, gânduri, pentru că de acolo trebuia să apară omul care venise cu sampanul, de pe insula cea mai apropiată. Marian surprinse privirile noastre, zâmbi pe sub mustaţă şi spuse arătând spre mare:

   — Ah, bine că vin! Acum noi vom putea cerceta insula liniştiţi. Haideţi să-i întâmpinăm la mal, când ajung aici.

   Marian coborî sprinten la vale şt noi trebuiră să-i urmărim venind pe rând, dar nu mă putui abţine să nu-mi desprind pistolul de la cingătoare şi să-l ţin gata pregătit în mână.

   Dar nu am dibuit pe omul nostru, mă gândeam că o fi trecut pe lângă noi neobservat, dar era la mal era sampanul acestuia, părăsit bineînţeles! Unde oare să fi rămas?

   Privii mirat spre Marian, ceea ce a făcut şi Rice, dar prietenul meu râse numai şi zise:

   — Am ştiut că n-o să dăm peste el. Poate vom da totuşi mai târziu, după ce vom cerceta insula mai în amănunţime. Dar văd că vin şi camarazii noştrii, păcat numai că n-avem acum timp să mâncăm, trebuie să plecăm, de îndată, pe insulă.

   Hearst, Knight şi cei doi scafandri au fost extrem de miraţi să găsească încă un sampan (în afară de al nostru) gol, acolo, dar Marian le promise pe drum că le va explica totul, acum ne având timp pentru aceasta. Urcarăm repede în barca noastră şi cu puteri sporite, vâslirăm către insula de pe care ne-o indicase Pongo că venise omul nostru.

   Insula era destul de mare, înconjurată şi ea de mangrove, care făceau inutilă orice încercare de a pătrunde. Nu ne descurajarăm însă, ci căutarăm de-a lungul malului un loc care să ne trădeze posibilitatea accesului unei ambarcaţiuni oarecare.

   Pongo a fost cel care a descoperit micile rupturi suferite de acum am dus şi noi sampanul nostru într-un mic intrând aflat acolo. Nu întârziarăm să descoperim o cărare care ducea în interiorul desişului. Marian deveni foarte grav când îi spuse lui Hearst:

   — Suntem în pragul rezolvării enigmei. Dacă totul decurge aşa cum mi-am imaginat, vom găsi fetele tefere şi le vom elibera. S-ar putea însă să fi căzut victime Zeiţei Soarelui. Fiţi bărbat oricum ar fi! Scoateţi pistoalele şi pregătiţi-vă. S-ar putea să dăm peste fanatici împotriva cărora va trebui să luptăm. Păşi înainte în sălbăticia pe jumătate luminată a desişului de aici. Îl urmarăm curioşi, Hearst palid ca moartea, după cum putui să observ. Cuvintele grave ale lui Marian îl năruiseră deodată speranţele ce

şi le făcuse într-o grabnică revedere a adoratei sale fiice.

   Încă vreo trei sute de metri continuă să ne poarte poteca îngustă făcând tot felul de cotituri în vegetaţia luxuriantă, după care atinserăm o porţiune ce părea prin comparaţie, foarte bine îngrijită, nici o plantă sălbatecă nu ne mai bara drumul. Era clar că această porţiune era frecventată. Dădurăm în fine într-un luminiş mai mare, la a cărui margini ne-am oprit uimiţi, pentru că aici, în chiar inima insulei ce părea atât de inaccesibilă - stăteau în faţa noastră diferite clădiri.

   Un mic templu, străvechi cum părea la prima vedere, înconjurat de două căsuţe de locuit ce păreau, prin prisma constructorului, destinate ca locuinţe de serviciu pentru preoţii templului. Soarele dogorea cumplit aici şi în spatele acestuia, spre mirarea noastră continuă, zărirăm mici plantaţii de bananieri, caişi şi alţi pomi fructiferi.

   — Aşa şi acum cu prudenţă înainte! ne şopti Marian. Sper să avem noroc. Nu aici este reşedinţa de bază. Aici locuieşte numai gorila şi tot aici vom găsi şi fetele.

   Cu paşi mari şi energici. Marian alerga acum cu pistolul pregătit în mână înspre templu. Nimic nu se mişca, dar tocmai asta era primejdios, căci din interiorul acestor clădiri puteau pândi mulţi ochi duşmănoşi care ne pregăteau cine ştie ce capcană drăcească.

   Marian şi ajunse în faţa uşii grele de bronz a templului, acoperită de patina vremii. Pândi încordat, scutură capul şi se îndreptă spre clădirea din dreapta templului. În fata uşii de intrare a acesteia se afla un zăvor uriaş şi acum Marian a dat din cap mulţumit, ascultă din nou, întinse pistolul şi-i spuse lui Hearst.

   — Vă aşteaptă o mare bucurie domnule Hearst.

   Trase cu putere de zăvor înapoi şi deschise uşa. În clipa următoare se dădu într-o parte şi strigă vesel:

   — Hello, doamnelor, am sosit să vă eliberăm, vă rog să nu ne omorâţi!

   Pe uşă ţâşni un cârd de fete, ce ţineau în mâini diferite obiecte, sfeşnice vechi, vătraie şi afte asemenea.

   Privirăm zăpăciţi neaşteptatele apariţii, când răsună un strigăt de bucurie.

   — Tată!

   — Maud, dragă Maud!

   Hearst îşi cuprinse fiica în braţe şi de bucurie şiroaie de lacrimi i se prelinseră din ochi.

   Marian continuă liniştit:

   — Da domnii mei, această primă parte a misiunii noastre a fost îndeplinită! Iată cele opt fete, răpite în decurs de un an de către gorilă. Mai rămâne de eliberat o femeie, dar nu ştiu dacă mai trăieşte!

   Iarăşi vorbe pline de semnificaţie al cărui rost nu-l puteam pricepe, iar Rice exclamă nedumerit ca întotdeauna:

   — Domnule Farrow, vă referiţi la doamna Knight, probabil. Credeţi c-ar mai fi cu putinţă ca sărmana femeie să fie încă în viaţă?

   — Sper să fie aşa, spuse foarte serios Farrow. Zeiţa Soarelui îşi mai îndeplineşte încă atribuţiile, dovadă fiind muzica corală care se aude tot într-a doua zi a lunii, aici în golf. De aceea îndrăznesc să afirm că doamna Knight se găseşte undeva pe aici, pe aproape. Dar să cercetăm templul în care locuieşte gorila.

   Nu era aşa de uşor de realizat această misiune a cercetării noastre, pentru că fetele eliberate ne înconjurară şi de bucurie ni se agăţară de gât. Cu destulă osteneală le puturăm linişti, după care Marian deschise uşa templului şi păşi înăuntru. Îl urmarăm cu pistoalele pregătite căci ne aşteptam să dăm de gorilă. Când însă întrebarăm despre gorilă, pe una din fetele care ne urmase în interiorul templului, ne zise spre mirarea noastră, că după ce fiara o răpise din casa părintească n-o mai văzuse. Paznicul său aici în clădirea veche fusese tot timpul un om înalt, puternic, cu o figură întunecată, care făcea impresia unui tip dezechilibrat. În interiorul templului nu găsirăm nimic interesant, decât un aşternut de frunze într-un colţ, în faţa unui postament, pe care stătea o figurină întruchipând o Zeiţă. După ce ne-am apropiat şi am privit statuia am rămas uimiţi de marea asemănarea dintre aceasta şi Violet Knight.

   Pe postamentul de piatră, stătea un sul de metal, pe care Marian îl apucă cu vizibilă grabă şi-l deschise. Un număr de foi de pergament căzură afară acoperite cu un scris străvechi, necunoscut.

   — Sanscrită, constată Marian scurt, din fericire mă pricep eu puţin. Ah, asta am sperat mereu, acum pot dezlega misterul în întregime. Arătă o foaie, împodobită cu desene şi când Rice îl întrebă mirat, ce reprezintă acel desen, ne răspunse:

   — Reprezintă străvechiul Baroda, respectiv templul Zeiţei Soarelui, cum era acesta înainte de cutremur. Vedeţi aici este tunelul care conduce în groapa submarină, această clădire de aici mai bine zis ce-a mai rămas din ea se găseşte pe limba de pământ din partea sudică, cercetată de noi. Aici e micul templu în care ne găsim acum - ah, aici trebuie să fie, dacă se mai află în viaţă. Acum trebuie să găsim vechiul coridor secret, să sperăm că s-a păstrat şi nu mai trebuie să încercăm o debarcare cu ajutorul sampanului. Hm, ciudat, gangul ăsta ar trebui să fie încă în clădirea în care tinerele fete au fost ţinute prizoniere. Care dintre domnişoare se află de cel mai mult timp aici?

   O tânără frumoasă păşi înainte.

   — Domnişoara Feadog, strigă Hearst, care între timp se liniştise. Aţi dispărut de aproximativ un an. Mă bucur mult că vă văd.

   — Domnişoară Feadog, se adresă Marian acum tinerei fete, aţi auzit vreodată de când vă aflaţi prizonieră aici în această clădire, la începutul fiecărei luni, un cântec ciudat care se auzea numai noaptea?

   — Da, strigă mirată fata, răsuna extrem de ciudat dintr-un colţ al acestei vechi clădiri.

   — Foarte bine, deci, atunci mai avem de întreprins ceva foarte primejdios şi după aceea sarcina noastră aici putem s-o considerăm îndeplinită, stabili mulţumit Marian. Domnişoarele pot să rămână aici până la căderea întunericului sunt în siguranţă pentru că de-abia atunci se va întoarce paznicul lor.

   — Aşa este, adeveri domnişoara Sfarog, dispare totdeauna la amiază, după ce ne încuie aici şi se reîntoarce după lăsarea serii. Când am auzit înainte paşii dumneavoastră am crezut, sau mai bine zis am sperat că sunt străini pe insule care să ne elibereze.

   — Rămâneţi aşadar liniştite aici în clădire, nu mergem departe, ci încercăm să mai eliberăm o prizonieră, te linişti Marian.

   Străbăturăm clădirea principală, care servise fetelor de curând eliberate drept închisoare şi Marian a fost condus de tânăra Feadog spre colţul de unde se auzise neobişnuitele melodii nocturne. Privi încă o dată concentrat străvechiul document, pe care-i luase cu sine, dădu din cap mulţumit şi pipăi peretele în jur până când se deschise o uşă mascată în perete.

   Marian îşi scoase ambele pistoale şi ne făcu semn să-l urmăm. Lampa de buzunar aprinsă şi-a fixat-o de jachetă. Un gang îngust şi scund ce cobora abrupt, ne purtă de-a lungul lui. Cu toţii aveam nervii încordaţi la maximum, căci prin gesturile sale Marian voia să ne spună clar că ne puteam aştepta la mari pericole.

   După aproximativ 60 de metri, gangul a început să urce din nou şi acum mişcările pe care le făcea Marian dovedeau şi mai multă prudenţă. În sfârşit, am ajuns la un zid ce închidea coridorul secret.

   Marian examina un timp zidul, găsi o manivelă veche, de care trase şi o parte de zid se retrase, dezvăluind spaţiul gol al unui templu care avea ca obiect central o statuie uriaşă a unei

divinităţi.

   Şi această statuie semăna aidoma cu femeia din portret, cu Violet Knight.

   Începui, în fine, să întrevăd consecinţele şi mă apropiai şi eu de dezlegarea enigmei.

   Deodată răsună un ţipăt slab, feminin, o siluetă se ridică dintr- un culcuş improvizat din mlădiţe de plante şi frunze, aşezat aproape de statuia impozantă a Zeiţei, din nou răsună un strigăt, de data aceasta de bucurie şi mai tare:

   — Domnule Hearst, domnule Hearst!

   Dublura vie a zeiţei se grăbi spre noi.

   — Doamna Knight, strigă şi Hearst la rându-i puternic marcat.

   — Repede îndărăt, strigă Marian, veniţi doamnă Knight!

   Cei doi scafandri, Rice, doamna Knight şi Hearst dispărură în gangul secret. Voiam să-i urmez, când izbucni un urlet înfuriat şi din toate părţile năvăliră ce furnicile, indieni furioşi în sala templului. Pumnale scânteiară, valuri întunecate ne năpădiră. Pistoalele noastre detunară, pe când Pongo sări cu bine cunoscutu-i ţipăt de luptă înainte.

   Speriaţi mai mult de strigătul neaşteptat a lui Pongo decât de împuşcături, indienii şovăiră, suficient pentru noi, ca să sărim înapoi în tunelul secret. Uşa se închise cu zgomot şi Marian trase aşa de tare şi repede de manivela zăvorului încât aceasta se rupse. Prin aceasta a făcut imposibilă orice urmărire dinspre sat a templului. O luarăm la goană de-a lungul tunelului pe care venisem şi nu dura mult până ne regăsirăm în vechea clădire de pe insula unde ne aşteptau fetele răpite şi care o înconjurară, pe moment toate pe proaspăta găsită, Violet Knight.

   — Repede, afară de aici, repede pe mare, trebuie să plecăm cât mai repede, îi zori Marian.

   Fără a mai pune întrebări, alergarăm din răsputeri afară străbăturăm luminişul, luând-o pe poteca îngustă prin desiş. Norocul nostru că observasem un sampan foarte încăpător ascuns, reuşind astfel să luăm pe toată lumea şi vâslind din răsputeri ne-am îndepărtat cu fiecare mişcare a vâslelor de insulă.

   Să ne tot fi depărtat vreo 50 de metri de insulă, când din insula învecinată răsună o salvă de foc. Un zgomot îngrozitor umplu văzduhul, după care o coloană de fum se ridică de pe insula părăsită. Între cele două insule marea prinse să spumege.

   — Preoţii Zeiţei Soarelui şi-au aruncat templul în aer constată Marian, după ce barca noastră şi-a mai revenit după legănarea-i puternică ce urmă exploziei. De-abia am putut să ne menţinem în barcă pentru ca valurile să nu ne răstoarne.

   — Explozibilul probabil a fost pus în gangul secret care făcea legătura între cele două insule. Bănuiam ceva de genul acesta şi de aceea v-am zorit din răsputeri. Toate întrebările pe care i le-am pus acum au rămas fără răspuns.

   — Misiunea noastră nu este terminată încă, trebuie să ne grăbim să-l găsim pe domnul Knight şi asta o s-o facem chiar în seara aceasta. Voi rezolva acest lucru cu doamna Knight.

   Mai rar mi s-a întâmplat să fiu atât de bucuros ca acum, după ce reuşirăm să debarcăm cu toţi cei salvaţi, nevătămaţi. Cu multă osteneală am putut face faţă avalanşei de mulţumiri din partea părinţilor recunoscători, dar în cele din urmă reuşirăm să ne refugiem la doamna Knight în casa amfitrionului nostru Hearst. Marian vorbi mai mult timp cu femeia salvată, care cu lacrimi de fericire şi recunoştinţa în ochi îi strânse mâinile. Marian nu pomeni nimic ce avea de gând, dar către seară, ne ceru să mergem cu el.

   În compania doamnei Knight, merserăm încă o dată pe limba de pământ pe care găsisem drumul ce-l urmase gorila şi insula de pe care venise.

   În curând trebuia să apară prin tunelul subteran, de aceea neam ascuns în dosul pietrelor şi molozului răspândit peste tot în timp ce doamna Knight aştepta în linişte.

   A trecut un sfert de oră, până ce am auzit un plescăit în apa din tunel. Îmi trăsei pistolul de la brâu în caz că gorila ar fi vrut s-o atace pe tânăra femeie.

   Iat-o înaintea noastră, statura mătăhăloasă şi miţoasă a gorilei se ivi în toată splendoarea ei înfricoşătoare şi când a fost aproape de femeie o tresărire zgudui matahala.

   — Lionel, Lionel, ţipă la rându-i tânăra femeie întinzând braţele.

   Un strigăt gâtuit ieşi din pieptul gorilei care se prinse deodată de cap şi-şi zvârli capul, care se dovedi o mască, deoparte şi un cap de om cu trăsături îndrăzneţe, cu ochii umezi deveni la rându- i vizibil.

   — Violet, draga mea Violet!

   — Mi-am dat seama după urmele lăsate că în masca gorilei se ascunde un om, ne spuse Marian în aceeaşi seară când ne-am reîntâlnit cu toţii, în cercul bucuros al celor salvaţi. Când am văzut în portret statura masivă a domnului Knight, am bănuit că în urma dispariţiei soţiei sale spiritul său se tulburase considerabil. Am mai aflat că odinioară, în Africa, vânase fiare mari, de unde şi-a adus capul şi pielea gorilei. Doamna Knight mi-a povestit că ea, în templu Zeiţei Soarelui, în care era ţinută prizonieră de către fanatici, l-a văzut frecvent pe administratorul lor Gari şi poate afirma că acesta l-a hipnotizat pe Knight. Voia să înlăture orice bănuială asupra sa, pentru aceasta procedă la crearea unei „fantome a mării". De fapt ultima dovadă am avut-o pe limba aceea de pământ, că aveam de-a face cu un om mascat în gorilă. Bucata de blană găsită era tăbăcită! După ce am auzit zvonul cu Zeiţa Soarelui şi după ce am văzut că doamna Knight părea întruchiparea vie e unei zeiţe, am putut reconstitui întreaga realitate, deşi n-a fost uşor, ipoteza fiind prea îndrăzneaţă. Cu atât mai mult mă bucur că nu m-am înşelat. De-acum doamna Knight nu mai trebuie să se teamă de nimic, secta străveche a Zeiţei Soarelui s-a autodistrus!

   Am mai rămas câteva zile în Baroda adoraţi şi răsfăţaţi de toţi, apoi am fost atraşi într-o nouă aventură, care era cât pe ce să se sfârşească rău pentru Pongo!

SFÂRŞIT

Volumul 180

CEA MAI GREA LUPTĂ A LUI PONGO

   UN DRUM CIUDAT.

   — DE CE N-AM MERS pur şi simplu cu trenul? întrebă Marian prost dispus. Nu se vedea-n lung şi-n lat nici urmă de alt vehicul. Şi până la Ahmadabad mai sunt după aprecierea mea cel puţin douăzeci de kilometri!

   — Trebuia neapărat să conduci prin pustietatea asta de gropi? se adresă încă o dată tânărului şofer indian, care avea de altfel o faţă destul de inteligentă.

   Expresia de pe chipul lui se schimbă în teamă, scuzându-se:

   — Iertaţi-mă sahib. Cred că l-am văzut pe el în acest desiş. O să cotesc la dreapta şi ajungem la văgăună.

   — Care el?

   — Cine este „el"? întrebă mirat Marian. Aşadar de aceea ai ocolit văgăuna, fiindcă acolo pândea el?

   — Sahib, despre „el" nu vorbeşte nimeni, spuse acum timid indianul.

   — Poate că pe aici îşi face veacul vreo fantomă sau vreun spirit tău, care la lumina zilei pare cu totul infernal, îmi dădui şi eu cu părerea. Dar să ne luăm şi bagajele?

   — Nu Robert, obiectă prietenul meu. Ne-ar împiedeca numai în mişcări. Doar armele şi ghepardul. Sper totuşi că va trece o maşină pe aici, căreia îi va fi milă şi de bagajele noastre.

   Şoferul stătea încă nehotărât Marian îl privi întâi pe ei. Se uită la mine şi zise în cele din urmă.

   — Pentru că veni vorba de „el", să fie vorba oare de acea chestiune ciudată, pe care ne-a relatat-o unchiul vânătorului de tigri, în scrisoarea aceea primită la Baroda?

   Jack Lesley unchiul vânătorului de tigri James Rice, care ca şi nepotul său era un vânător de animale mari şi avea şi el pe răboj un impresionant număr de tigri răpuşi, răspunzând unei scrisori adresate de nepotul său în legătură cu ultima noastră aventură în care salvasem nişte fete răpite în Baroda, printre care o rubedenie

a sa, ne invitase la el.

   Rămăsese stabilit să ne trimită în întâmpinare automobilul său în cazul în care nu primea imediat o telegramă de refuz. Se preciza că este vorba de ceva care ne va stârni cu siguranţă interesul.

   N-am expediat fireşte nici o telegramă de refuz. După lumina în care-l zugrăvise Rice pe unchiul său, acesta - colonel bătrân În armata britanică, distins pontul vitejie, era un om care condusese în viaţa lui unele dintre cele mai grele şi periculoase misiuni împotriva triburilor răsculate.

   Rice ne asigură că problema despre care voia să ne vorbească Lesley şi pe care o menţionase doar în treacăt depăşea atât cunoştinţele cât şi puterile sale, altfel, după cât îl cunoştea, n-ar fi apelat niciodată la ajutorul altora. În nici un caz nu s-ar fi obosit să trimită un automobil, dacă n-ar fi fost vorba de o treabă foarte serioasă.

   Am fost desigur cât se poate de nerăbdători să sosească automobilul. Ne despărţirăm greu şi foarte cordial atât de Rice, cât şi de noii noştri prieteni pe care ni i-am făcut în Baroda (vezi vol. 179 intitulat: Fantoma mării).

   În dimineaţa următoare, primirii scrisorii a şi sosit un automobil de teren de ultima modă. Socoteam că până la amiază să puteam acoperi cei două sute de kilometri până la Ahmadabad. Până la ora unsprezece parcursesem ce-i drept cea mai mare. Parte din drumul pe „autostradă" deşi cu greu s-ar putea numi aşa - dar restul drumului se dovedi atât de rău, încât şoferul trebui să facă uz de toată arta sa pentru a păstra întreg automobilul.

   Acum se întâmplase şi nenorocirea, de care ne temusem. Automobilul nimerise cu roata din faţă într-una din gropile cele mai adânci din regiunea asta. Din cauza locului era să ne pierdem echilibrul. După ce coborârăm să vedem ce s-a întâmplat cu automobilul nostru, am constatat ce era mai rău. Axul roţii din faţă era rupt!

   De continuarea călătoriei noastre cu automobilul nici nu mai putea fi vorba. Trebuia să ne hotărâm să mergem pe jos sau să aşteptăm un nou automobil. Marian arătă un drum îngust, în stânga noastră, care ducea adânc în desiş.

   — Încotro duce cărarea acesta? Nu scurtează oare destul de mult distanţa pe care o mai avem de străbătut? îl întrebă pe şoferul nostru indian.

   Şoferul încuviinţă:

   — Da sahib. Drumul ăsta este mai scurt decât şoseaua. Dar nul puteţi lua pentru a ajunge la Ahmadabad pentru că „el" nu lasă

pe nimeni să-l străbată.

   — Aşa, aşa deci! Nu lasă pe nimeni să treacă pe aici! Păi tocmai asta ar fi un motiv de a-l folosi. Sunt foarte curios să-l cunosc pe „el". Mai sunt şi alte primejdii de luat în considerare pe drumul ăsta?

   — Nu-mi este îngăduit să vorbesc despre asta, sahib. „El" m-ar pedepsi cu siguranţă.

   — Tinere, se adresă Marian şoferului. Faci impresia unui om inteligent şi vorbeşti prostii! Nu-ţi dai seama că nu-i decât o superstiţii? Vom folosi cărarea, dacă într-adevăr scurtează drumul!

   — Sunt de aceeaşi părere, am socotit nimerit să intervin la rându-mi. Indienii exagerează atât de uşor!

   Marian se mai uită odată la automobilul avariat.

   — Poate că Lesley va trimite un alt automobil, dacă până seara nu ne facem apariţia în Ahmadabad, spuse el. Şi-atunci va sosi şi bagajul nostru. Mai mult de patru sau cinci ore nu ne va trebui să ajungem în oraş, în nici un caz. Cărarea aceasta este mai scurtă decât şoseaua şi chiar dacă este puţin năpădită de plante şi bălării, prea multe nu pot fi. Întrucât înainte a fost destul de des folosită.

   După ce aruncarăm carabinele pe umeri, indianul cu o mutră posomorâtă spuse:

   — Chiar vor sahibii să meargă pe cărarea printre tufişurile astea spre oraş? Atunci n-o să-i mai revăd pe sahibi.

   — Ar fi într-adevăr păcat, constată sec Marian. Dar nu-ţi mai bate capul cu asta. Dacă soseşti mai repede ca noi în Ahmadabad salută-i pe domnul Lesley din partea noastră şi spune-i că am folosit scurtătura prin junglă. Te rog să ai grijă numai de bagajul nostru. Sau ţi-e teamă şi acum să nu vină „el"?

   — Sahib, „el" a fost deja aici! „El" vă va însoţi sahib! Mai bine rămâneţi aici!

   — Nu, nu dragul meu, scutură râzând capul Marian. Nu vreau să aşteptăm aici, în mijlocul şoselei, până ni s-ar face foame. Şi- apoi şi dumneata trebuie să fi remarcat! Cineva trebuie să ducă vestea c-am rămas în pană, în oraş. Misteriosul „el" va fi amabil şi ne va lăsa în pace. În orice caz, ar trebui să fie bucuros dacă-l vom lăsa noi pe „el" în pace.

   Marian păşi liniştit înainte pe cărarea care ducea prin desiş, dea dreptul în junglă. Îl urma Pongo cu Maha, iar eu, ca de obicei, încheiam convoiul. La început Maha se arătă nedumerit, dar după ce adulmecă încoace şi încolo, o zbughi înainte trăgându-l pe uriaşul negru, după el.

   — Mariane, strigai eu cu un glas potolit, aici s-a aţinut precis vreo fiară, ia te uită ce comportament bizar are Maha acum. Marian se uită cu luare aminte de jur împrejur constatând după o scurtă pauză:

   — N-are ce să ne strice. Cu stafii în carne şi oase n-am avut până acuma plăcerea să facem cunoştinţă, iar de oameni nu cred că-i cazul să ne temem. Poate că se găseşte vreun vânător pe aici prin regiune. Ţine-i strâns în lesă, Pongo, nu lăsa ghepardul nostru s-o ia razna. Marian păşi mai departe. Când mă uitai încă o dată înapoi, mai apucai să-l văd pe şoferul nostru cum ne privea îngrozit. În legătură cu „el" trebuia să existe un secret, care-l făcea pe şofer să se teamă efectiv pentru vieţile noastre. Prea mergeam sfidători împotriva fantomei. Cel puţin aşa se comporta Marian. Câteodată un astfel de comportament provocator scotea mai repede „spiritul" din rezervă decât i-ar fi plăcut lui s-o facă.

   Pe cărarea năpădită de vegetaţie domnea un aer umed, caracteristic junglelor care adăpostesc nemijlocit, în vecinătate, ţinuturi mlăştinoase. Să fie oare o legătură, între dorinţa expresă a lui Lesley de a veni la Ahmadabad şi misterioasa creatură ce inspira atâta teamă şi veneraţie în jungla asta? Atunci ar putea fi cu adevărat ceva primejdios, întrucât un bătrân şi încercat vânător de tigri nu se pierde uşor cu firea.

   Un astfel de om are mândria lucrului înfăptuit de unul singur şi dacă renunţă la aceasta n-o face fără un motiv întemeiat. Îmi veni în minte o întâmplare din Sumatra. Şi acolo se vorbea cu mult respect de „el" înţelegându-se prin aceasta regele junglei tigrul, al cărui nume nu poate fi exprimat direct din cauza superstiţiei şi a credinţei în duhuri şi demoni, care e specifică acestor popoare.

   Să fi dat pasionatul nostru vânător de tigri de o astfel de felină inteligentă şi puternică căreia să nu-i fi putut face faţă?

   Îi împărtăşii lui Marian gândurile mele, iar acesta după ce mă ascultă cu luare aminte, mi se destăinui:

   —  Poate că nu eşti prea departe de adevăr. Dar cu toate acestea nu cred că Lesley numai din cauza aceasta ne-ar fi trimis un automobil în întâmpinare. Chiar aşa de mare grabă n-ar fi fost dacă mai întârziam puţin cu vânătoarea. Dacă ar fi fost într- adevăr vorba de un tigru, mai degrabă îi văd adresându-se nepotului său, care are un renume, deja aproape tot atât de mare, cât avusese tatăl său. Ca vânător de tigri, nu mi s-a dus buhul până acum şi nici nu am cules cine ştie ce lauri. Cred totuşi mai degrabă că-i vorba de altceva.

   — În sfârşit Mariane, mă bucur că vizităm Ahmadabadul, schimbai eu discuţia. Oraşul ăsta e foarte vechi. Îmi amintesc că am citit un articol într-un ziar asupra istoriei sale. A fost înfiinţat de Sultanul de Gujurat, Ahmed Şah şi mai păstrează şi astăzi amprente ale fondării sale în numeroase construcţii, în cutume şi tradiţii orale.

   — Toate bune şi frumoase, dragă Robert, numai că acuma se pune problema să păşim serios la drum! Cât despre istoria oraşului Ahmadabad, vom putea discuta mai în amănunţime numai să ajungem acolo. Nu avem nici un fel de provizii dar cred că pe la amiază îl vom întâlni pe colonelul Lesley. Se va face noapte după cum văd eu, până vom putea îmbuca ceva. Nu te supăra c-am devenit brusc aşa de materialist, dar deja mi-e foame.

   Marian râse şi Pongo îşi dezvelii dinţii ca de o glumă bună.

   Păşirăm aşadar voiniceşte mai departe. Misteriosul „el" continuă să-mi umple gândurile, ca şi motivele ce-l determinase pe un om ca Lesley să facă apel la noi.

   După un timp, percepurăm nu prea departe de noi un sunet ciudat Un strigăt înăbuşit, încât nu puteam stabili cu certitudine, dacă aparţinea unui om sau vreunui animai. Strigătul pe care l-am auzit a fost într-adevăr bizar. Căldura era sufocantă şi se răspândise în întreaga junglă, bogată în vegetaţie.

   Marian se întoarse înspre mine, apoi privirea i se aţinti spre Pongo. Cam aşa ceva mai auzisem noi în pădurile Sumatrei, în preajma vulcanului stins Sejawa, când Pongo al nostru - pe atunci necunoscut nouă şi-a închipuit că o „fantomă" a junglei îl scosese, când îi scăpase tapirul, care mai târziu a fost răpus de Pantera neagră (vezi vol. 38, Fantoma din pădure).

   Numai că acum sunetul a fost mult mai puţin puternic şi pătrunzător, era îndoielnic că în afară de Pongo al nostru să mai existe un alt om care să se folosească de strigătul de atac al unei gorile înfuriate.

   Pe când mă gândeam astfel, îi şoptii lui Marian:

   — Şi dacă ar fi o maimuţă uriaşă, musafirul nostru?

   — Crezi poate într-o a doua fantomă a mâni aşa cum nea fost dat să întâlnim în Baroda? întrebă râzând Marian.

   — Aici nu se pripăşesc maimuţe, iar urangutanul apare doar pe marea insulă Sunda aşa că tot un om trebuie să fi scos strigătul acela.

   — Dar de ce ar striga atât de furios un om în desişurile astea? Mi se părea mai degrabă a fi un strigăt de mânie, decât orice altceva.

   — Poate că un vânător indigen şi-a găsit capcana pusă pentru fiare distrusă, sau un vânat de mult râvnit şi urmărit îi scăpă în ultima clipă de sub nas, se hazarda în presupuneri prietenul meu

Vom trăi şi vom vedea. Strigătul venea din apropiere. Săi dăm bătaie. Înainte, deci!

   Păşirăm mai departe, dar nu ne mai răzleţirăm, căci eram conştienţi de faptul că în fiecare clipă, puteam da nas în nas cu fiinţa aceea care scosese strigătul acela atât de ciudat.

   Marian îşi redusese mult tempoul, acum aproape se strecura numai, deşi nici aşa nu se putea evita zgomotul făcut de îndepărtarea lianelor şi lujerilor plantelor, care blocau uneori cărarea, sau trosnetul crengilor uscate, strivite fără voie în drumul nostru. Oricum ar fi fost nu puteam în nici un caz ajunge neobservaţi, până în locul de unde auzisem strigătul. Cărarea făcea şi ea destule cotituri, blocându-se parţial perspectiva. Dacă pândea cineva în desiş, atunci fără îndoială că ne-ar fi putut lua prin surprindere. Marian îşi descinse pistolul, exemplu pe care-l urmai şi eu, pe când Pongo, îşi luă din teacă uriaşul lui cuţit de spintecat rechini, în mâna lui, o astfel de armă, era mult mai periculoasa decât o armă de foc, în lupta corp la corp.

   Marian voia tocmai să facă o cotitură, când Pongo care era în urma sa, strigă deodată:

   — Atenţie Massers, înapoi!

   Pământul de sub picioarele mele se prăbuşi. Mă strădui să sar înapoi, dar era prea târziu. Pârâi, pocni, foşni ceva ce nu puteam percepe. Dispăru întâi Marian sub pământ, urmat de Pongo şi de Maha. Şi eu îi urmai prompt, deşi încercai să mă salvez aruncându-mă pe spate, dar mă prăbuşi în adâncime ca atras de un magnet.

   „O capcană pentru vânat mare!" îmi trecu fulgerător prin cap. Mă ciocnii de Pongo. Pe când nisip, praf şi frunze cădeau ca o ploaie în jurul nostru şi peste noi. Un pufăit se auzi, urmat imediat de un mârâit întărâtat Două trupuri de feline mari vărgate, se agitau în spaţiul strâmt în care ne găseam, ghepardul nostru Maha şi o altă felină din jungla indiană. Din fericire potrivnicul lui Maha nu era un tigru, pentru că atunci credinciosul nostru patruped şi-ar fi găsit aici sfârşitul. Trebuia să fie o panteră vărgată. Ne lipirăm cât am putut de marginea strâmtă a gropii dar şi aşa trupurile înfierbântate de luptă ale animalelor aproape ne atinseră. Nu puteam trage, întrucât puteam nimeri tot aşa de bine ghepardul ca şi pantera.

   Pongo sări înainte ridicând cuţitul uriaş de spintecat rechini, a cărui lamă scânteie în semiobscuritatea care domnea acolo, în groapă printre frunziş şi crengi risipite peste tot. Lama uriaşă despică aerul, de sus în jos. Un răcnet plin de furie urmat de un horcăit, ne-a fost dat să auzim, în timp ce unul din cele două corpuri zbură prin aer şi căzu cu o bufnitură la pământ. Ecoul luptei se potoli, probabil că Pongo nimerise bine; una din cele două fiare zăcea nemişcată îmi ridicai, la rândul meu, pistolul, dar nu mai era necesar. Maha ghepardul învingător se apropie de trupul nemişcat al panterei vărgate pentru a-şi mirosi potrivnicul răpus.

   — Ne-ai scăpat dintr-o mare primejdie, Pongo, nu ştim cum să- ţi mulţumim, zise la rândul lui Marian, nu mi s-a mai întâmplat să alunec într-o groapă ca musafir al unei pantere furioase.

   — Pongo ajută repede scoate Massers afară, se apără uriaşul negru de mulţumirile noastre.

   — Ai dreptate, Pongo. Să vedem cum putem să ieşim cât mai repede de aici. Prinde-mă de genunchi şi ridică-mă în sus dai încet, mă tem că vânătorul care a pregătit capcana să nu fie pe aproape, mai adăugă Marian.

   Pongo se aplecă, cuprinse cu uriaşele sale mâini genunchii lui Marian şi-l ridică încet de tot în sus. Pentru el greutatea lui Marian nu reprezenta un impediment peste care să nu poate trece cu uşurinţă. Marian se sprijini cu stânga de marginea gropii iar cu dreapta ţinea pregătit pistolul.

   Cu cât se ridica Marian mai sus, cu atât mai încete erau mişcările uriaşului nostru însoţitor. Era clar doar, că strigătul sau ţipătul pe care-l auzisem nu cu mult timp în urmă, fusese scos de un vânător indigen, desigur cel care săpase capcana. Poate pândise apariţia unui tigru care obişnuia să-şi schimbe des preferinţele de plimbare şi fusese dezamăgit văzând că în loc de tigru prinsese pantera acum în capcană.

   Capcana trebuia să fie reamenajată în mare grabă în speranţa că tigrul va reveni în cele din urmă. Prea departe nu putea fi vânătorul, s-o fi îndepărtat numai ia auzul paşilor noştri Nu era exclus, să stea la pândă foarte aproape de capcana sa.

   De-abia respiram de încordare, când îl auzi pe Marian strigându-l încetişor pe Pongo.

   — Ridică-mă cu totul, nu vad nici un pericol!

   Pongo întinse braţele cât erau de lungi în sus şi se lipi de marginea gropii, pentru ca Marian să se poată sprijini cât mai în voie pe el. Pentru a reuşi deplin, trebuiau îndepărtate ramurile meşteşugit aranjate peste groapă, până a ajunge la terenul solid.

   În sfârşit Marian a fost gata şi acum îi făcu semn lui Pongo. Uriaşul îl zvârli în sus ca pe o minge. Camaradul meu ajunse în genunchi la marginea gropii, se prinse cu amândouă mâinile de crengile arbuştilor din vecinătate şi în clipa următoare stătea ridicat în picioare.

   Pongo se întoarse spre mine pentru a-mi propune în mod tăcut acelaşi procedeu.

   — Nu-i mai bine, să-l scoatem mai întâi pe Maha? Putem să-l aruncăm împreună afară, completai eu.

   Pongo râse încetişor, îl chemă pe Maha, de care era foarte apropiat, apucă strâns credinciosul patruped. Îl ridică în sus şi l zvârli elegant, din groapă, peste cărarea pe care o urmasem noi în jungla. Marian se aplecase la rândul lui, pentru a da o mână de ajutor, dar nu a mai fost nevoie. Pongo mă cuprinse de articulaţiile picioarelor şi mă ridică în sus. Marian se lungise deja la marginea gropii şi-şi întinse mâinile spre mine. O ridicare bruscă şi stăteam deja pe cărare.

   Mai trebuia să iasă acum Pongo afară. În timp ce mă gândeam cum să procedăm, Pongo şi găsise soluţia. Ne strigă de jos:

   — Massers se dă înapoi. Pongo singur iese!

   Se duse la capătul opus al gropii faţă de marginea unde voia să iasă. Nu-mi dădeam prea bine seama ce intenţiona şi cum ar fi putut ieşi din capcană fără ajutor, din afară. Doar era astfel amenajată că nici o felină să nu poată fi capabilă de sărituri spectaculoase.

   Nici nu-mi terminai gândurile, că mă şi dădui instinctiv un pas înapoi. Un nor de praf, amestecat cu ultimele crengi care mai rămăseseră, pe marginea gropii, zburară prin aer.

   În mijlocul norului apărură braţele uriaşe ale camaradului nostru negru, care ne zâmbea mulţumit, dezvelindu-şi dinţii săi albi ca zăpada.

   După toate sforţările care le făcuse, reuşise performanţa unei sărituri care l-ar fi făcut invidios şi pe un tigru, sau pe cel mai bun atlet profesionist.

   — Massers, repede înainte. Aici nu bine deloc, încheie el.

   II.

   CAPCANE PERICULOASE.

   MARIAN DĂDU NUMAI DIN CAP zâmbindu-i lui Pongo. Îndemnul lui de adineaori fusese doar o stratagemă pentru a se sustrage încă-o dată aprecierilor noastre.

   Localnicul, care pusese capcana, trebuie că era un om extrem de îndemânatic şi un om pasionat de munca lui. Îndemânarea rezulta din construcţia mascată a capcanei pentru fiare, iar pasiunea don strigătul de mânie, scos când îşi văzuse speranţele înşelate.

   Când v-a observa ce-a mai rămas din munca lui nu va mai fi bine dispus. Marian impuse iarăşi un tempo alert şi nu eram foarte sigur că era cel mai nimerit lucru, având în vedere pericolele care reclamau recunoaşterea prealabilă a terenului. Puteam doar să nimerim şi peste alte capcane pe cărare asta îngustă.

   La fiecare schimbare de direcţie, Marian devenea mai atent, ce-i drept; înaintea fiecărei cotituri a cărării mergea mai încet şi examina solul cu atenţie. În ciuda acestor precauţii era să cădem într-a doua capcană dacă Pongo n-ar fi fost cu ochii în patru. Ne găseam pe o porţiune a cărării remarcabilă prin cotiturile pe care le făcea. Pe ambele laturi străjuiau copaci uriaşi ai junglei, prin ale căror coroane bogate în frunziş, nu pătrundea nici o rază de soare. Cărarea părea scăldată într-un clar obscur verde. Eu priveam neîncrezător în faţă. Nici Marian nu părea mai optimist, privind şi el ţintă înaintea lui. Tocmai această atitudine era să ne fie fatală, dacă privirea lui Pongo n-ar fi îmbrăţişat un orizont mai larg. Şi de data asta, nenorocirea avea să vină de sus! Deasupra noastră trosni ceva. Ca o săgeată zbură Pongo înainte, îl împinse pe Marian, că acesta zbură vreo doi metri, aterizând într-un tufiş spinos, de unde se ridică gemând în timp ce eu nici nu-mi dădeam seama despre ce este vorba Pongo se întoarse cu o săritură, mă înşfacă şi mă târî cu sine.

   Mă dureau toate oasele, după ce ateriza cu mine câţiva metri în spate într-un tufiş. În primul moment, mă gândeam că bravul nostru camarad să nu-şi fi pierdut cumva minţile.

   Aproape imediat se auzi un bubuit şi un trosnet îngrozitor înaintea noastră. Un nor de praf se ridică în timp ce aşchii de lemn zburară în toate părţile pe lângă capetele noastre.

   Mă ridicai anevoie de jos pentru a constata că o grămadă de crengi groase cât braţul, cântărind mai bine de o sută de kilograme, căzuseră chiar pe locul unde am fost noi. Am fi fost cu siguranţă zdrobiţi dacă Pongo n-ar fi băgat la timp de seamă. Pentru o clipă m-am temut să nu i se fi întâmplat totuşi ceva lui Marian. Reuşise oare Pongo să-l ferească la timp? Apoi îl văzui venind spre noi târâş-grăpiş.

   — Iată că am gustat şi capcana a doua, râse el. Mă gândeam la o pernă mai moale pentru odihna mea decât acest aşternut de spini. Şoferul nostru a avut totuşi dreptate cu presimţirea lui, că pe acest drum ne aşteaptă multe pericole. Sigur că el s-a gândit poate la cu totul altceva. Dacă vom mai avea parte de astfel de surprize, nu ştiu dacă vom ajunge astă seară în oraş.

   — N-ar fi mai bine să-l laşi pe Pongo înainte, jungla e domeniul lui, propusei eu.

   Marian a fost de acord. În tăcere, uriaşul trecu cu Maha în frunte. Cu paşi mari, păşind cu prudenţă şi fără să facă cel mai mic zgomot, alunecă pe cărare, înainte.

   Pericolul de a da pe nepusă masă peste altă capcană, se micşorase vizibil, întrucât Pongo, poseda instinctul unui animal al junglei. Mă simţeam atât e sigur, bizuindu-mă pe instinctele lui Pongo, încât era cât p-aici să mi se întâmple o nenorocire dacă nu, tot el n-ar fi dat la timp un semnal de avertizare.

   Eram de o jumătate de oră pe drum. Să fi tot parcurs vreo doi kilometri de la ultima capcană, cea aeriană. Înaintea noastră se întindea cărarea, dreaptă de data astă, trasată parcă cu linearul.

   Locul nu prevestea nimic asemănător unei capcane. Ne găseam chiar pe mijlocul cărării, Pongo păşind tot atât de precaut înainte, ne slăbindu-i atenţia de loc. Din nou străluci ceva dincolo de crengile puternice ale copacilor groşi, dar totul părea în regulă. O capcană atât de rafinată cum ne-a fost dat ulterior să constatăm cred că nici Pongo n-ar fi bănuit-o cu tot instinctul lui de om obişnuit ai junglei. De-abia în ultimul moment, observă el o rezistenţă elastică, a treia capcană!

   — Atenţie Massers! răcni el. Făcând un salt spectaculos înainte lovindu-l pe Maha. Marian îl urmă repede. Eu avui ghinionul să-mi agăţ piciorul în nişte liane şi să mă poticnesc. Înainte de a-mi da seama ce se petrece, simţii o lovitură în umeri, ce mă aruncă de îndată la pământ. Când mă întorsei, năucit de durerea din umeri, mi-a fost dat să constat spre groaza mea, cum foarte aproape, în spatele meu, o lamă de sabie, lungă şi ascuţită, căzuse înfigându- se puternic în pământ. O ramură a unui copac se mai sprijină pe jumătate de umărul meu drept.

   — Se poate spune că ai avut noroc Robert, exclamă camaradul meu bucuros.

   Dar pe moment din cauza loviturii zdravene de-abia mai puteam trage aer în plămâni.

   — Foarte rafinat concepută şi măiestrit realizată această capcană, remarcă Marian pe un ton apreciativ.

   Mă ridicai, în fine, de jos, cu dureri în tot corpul.

   — Uită-te aici! mai adăugă el. A tras creanga cea mai subţire cât de tare a putut înapoi şi a îndoit-o, legând-o. A atârnat apoi o lamă de sabie ascuţită, mascată astfel încât să nu bată la ochi. Dispozitivul acesta l-a legat cu o mlădiţă trainică de liană, care traversa cărarea. Dacă un tigru sau alt animal se împiedeca de liană, se declanşa cu putere creanga, lovind în toate direcţiile şi cădea mai ales de sus pe cărare sabia, lovind cu mare putere. Har Domnului c-ai supravieţuit Robert. Ai fost atins doar în treacăt de creanga asta, ca să nu spun că a lipsit un fir de păr să fii despicat de sabie. Uite cu câtă forţă s-a înfipt în pământ, iată crengile stau iarăşi în poziţie normală şi nu mai pot primejdui nici o fiară înainte de a fi instalate din nou în poziţia iniţială de către vânătorul nostru.

   După ce am mai privit odată, creanga ce mă lovise, nu-mi putui reprima un fior de groază ce-mi trecu prin şira spinării. N-a lipsit mult de-a fi despicat ca un gândac, de lovitura mişelească de sabie.

   — Aş vrea să iau sabia ca amintire şi totodată să împiedec monstruozitatea asta să funcţioneze din nou, propusei eu mânios.

   Pongo transportă întreg dispozitivul ăsta drăcesc în tufişul de alături, de asemenea şi „creanga" care mă lovise şi care se dovedi a fi trunchiul subţire a unui copac tânăr, căruia i s-a tăiat coroana. Cu o smucitură smulse din pământ sabia, a cărei lamă era confecţionată din oţel călit, cu cizelituri pe partea superioară şi pe mâner.

   Proprietarul unei astfel de arme nu era greu de ghicit. Era probabil cel care îşi imaginase primejdioasa capcană. Fixai arma la cingătoarea mea şi păşirăm mai departe în aceeaşi ordine. Eu încheiam şirul. Durerile de spate erau însă aşa de mari încât rămăsei câţiva paşi în urmă în speranţa că îmi voi reveni curând.

   Cărarea se lărgi treptat. Tufişurile de pe ambele părţi laterale se mai răriseră. Probabil ne apropiam de aşezări omeneşti şi chiar oraşul nu era departe. În curând vor începe să se arate plantaţiile.

   — Terenul de aici a fost de curând cultivat, a fost de părere Marian, dar acum pare a fi lăsat din nou în paragină. Nu va dura prea mult până sălbăticia naturii va şterge orice urmă a intervenţiei umane. Aş vrea să cunosc motivul care i-a determinat pe localnici să abandoneze terenul ăsta roditor.

   Din nou răsună undeva în spatele nostru, ţipătul acela straniu, aspru de furie. Vânătorul descoperise probabil urmele trecerii noastre şi descoperise cea de a treia capcană a sa, acum nefolositoare.

   Aveam un sentiment neplăcut să-l ştiu în urma noastră, mai ales acum când purtam, ca amintire a aventurii mele, sabia ce fusese odinioară proprietatea sa. N-o să încerce oare să reintre cu orice mijloace în proprietatea sa?

   — Ar trebui să ne grăbim, propusei eu. Mi-e teamă că va dori să-şi ia sabia înapoi. Cunoaşte terenul mai bine ca noi şi poate în orice moment să ne cadă în spate, fără ca noi să prindem de veste. Marian nu-mi dădu dreptate!

   — Regiunea asta, pe care tocmai o străbatem acum, e mai puţin proprie capcanelor. Şi este şi mai multă lumină iar vegetaţia s-a rărit. Pongo păşea cu şi mai mare viteză înainte. Deja plantele căţărătoare invadaseră trunchiurile înalte ale arborilor de cocos. Peste tot răsăriseră ferigi şi buruieni. Peste tot tufişurile de arbuşti de Hibiscus îşi etalau splendoarea lor desăvârşită.

   Accelerarăm tempo-ul nostru încă şi mai mult. Oraşul nu era departe ce-i drept, dar şi întunericul era aproape. Ca să nu mai vorbesc de senzaţia de foame care ne invada tot mai mult, cu trecerea timpului. Ajunserăm la un luminiş cu vegetaţie bogată şi iarbă înaltă la capătul căreia străjuiau câţiva palmieri înalţi. Cum de tocmai în mijlocul unei astfel de plantaţii putea să fie o oază de sălbăticie, nu-mi puteam explica. Pongo găsi curând o cărare care străbătea luminişul de a curmezişul. Fără a şovăi păşirăm înainte. Eram mânaţi de dorinţa de a ajunge mai repede în oraş, întrucât pe întuneric, nu ne-am fi putut lesne descurca într-un ţinut necunoscut. Colonelul Lesley ne-ar fi putut da mai multe lămuriri dacă ar fi ştiut că ne va prinde întunericul, prin aceste regiuni necunoscute.

   Cât despre sinistrul puitor de capcane, din urma noastră, ce să mai zic. Trebuia să-l considerăm duşmanul nostru dacă-ar fi să judecăm numai după ţipetele de furie pe care le-a scos şi care care-i trădau lămurit caracterul. Dacă m-ar fi surprins în întuneric, încins cu sabia lui, e îndoielnic că m-ar fi cruţat. Pe când o luară, deci grăbiţi şi mai grăbiţi decât până atunci, pe cărarea îngustă ce străbătea luminişul, Marian zise.

   — Pământul pare a fi destul de umed. Ciudat! Ai auzit Robert. Nu ţi se pare că ar fi un tigru?

   Nu prea departe, la stânga noastră, răcni deodată o fiară de pradă. Nu putea fi decât un tigru. Pongo se opri şi arătă din direcţia de unde se auzise zgomotul, o cărare îngustă se făcea şi aici care ducea până adânc în junglă. La vreo 50 de metri depărtare sclipea oglinda apelor unui mic lac.

   — Iată de ce vegetaţia în locul acesta este aşa de exuberantă, mai spuse Marian. Din cauza vecinătăţii tigrului n-a mai îndrăznit nimeni să cultive pământul. Poate că-i vorba şi aici de un „man- eater", tigru care s-a specializat în vânătoarea de oameni. Mă miră numai că Lesley, un vânător atât de încercat de tigri, nu l-a răpus încă.

   Din nou răsună un strigăt.

   — Acesta-i prietenul nostru, completă Marian, cel care a instalat capcanele. Cred că-i răspunsul lui la răcnetul tigrului.

   — Se pare că vânătorul nostru e pornit rău pe tigrul acesta Cum nu i-a reuşit să-l răpună până acum, îşi descarcă astfel nervii, dar să mergem mai departe. Cam ştim la ce să ne aşteptăm.

   Mai merserăm vreo treizeci de metri, când răcnetul furios al tigrului se auzi clar în faţa noastră. Ne-am luat carabinele de la umăr. Să ne taie numai calea? Am ciulit urechile doar om mai auzi acum şi răspunsul vânătorului. Dar nu a fost aşa. Totul rămase liniştit.

   — Să ieşim repede din desiş, ne grăbi Marian. Dacă izbutim să ajungem până la cocotierul acela, atunci am trecut de ce-a fost mai greu. Pe cărarea aceasta îngustă n-aş prea vrea să fiu atacat de tigru.

   Ne grăbirăm cât puturăm. Până la capătul tufişurilor mai erau încă vreo 50 de metri şi ni se părea că trunchiul cocotierului e aproape cât să-l atingem cu mâna. Şi din nou se auzi răcnetul ameninţător al tigrului. Felina ne aştepta probabil la capătul cărării, pândind să-i apărem în faţă. Cu siguranţă fiara avea obiceiul să pândească mereu aici la lăsarea nopţii, pe cărare, în căutarea unei victime. Cine ştie câţi lucrători de pe plantaţie va fi având deja pe conştiinţă şi nu-i de mirare că ceilalţi au renunţat să mai vină aici. Când răcnetul de auzi din nou, aproape de tot, ne oprirăm. Să părăsim acum cărarea ar fi fost prea primejdios. Tigrul ne-ar fi auzit numaidecât şi ne-ar fi atacat.

   — Da, ştiu, că ne găsim într-o situaţie! şopti Marian. La capătul cărării pândeşte tigrul fără îndoială. În spatele nostru e vânătorul misterios, care e un adversar la fel de primejdios. Mă gândesc c-ar fi bine să angajăm imediat lupta cu tigrul. În timp ce-şi termina tocmai de vorbit, Marian îşi şi ridică carabina la ochi. Tigrul îşi făcu apariţia pe cărare. Împuşcătura porni, se auzi un răcnet şi trupul vărgat negru-galben dispăru cu iuţeala fulgerului.

   — Cred că l-am nimerit. Dacă grav sau nu, nu pot spune. Mă întreb dacă ne va ataca la rândul lui, murmură îngrijorat prietenul meu.

   Când este împuşcat un tigru, dar nu mortal, vânătorul trebuie să fie pregătit pentru o luptă în continuare, pe viaţă şi pe moarte şi să încerce să-l răpună neapărat cu următoarele focuri, dacă-l ratează, atunci cel mai adesea este un om mort.

   Tigrul asupra căruia s-a tras a dispărut repede în tufiş. Asta-mi părea straniu. Comportamentul acestui tigru, era complet diferit de al consângenilor săi.

   — Pare să cunoască prea bine efectul armelor de foc zise Marian, poate că-i vorba aici de un tigru care a trăit mai multă vreme în captivitate şi a evadat Cred că putem înainta fără grijă. Ştie doar că are împotriva sa oameni înarmaţi. Se părea că Marian

are dreptate.

   — Poate că până acum n-a avut de-a face decât cu localnici neînarmaţi cu arme de foc. Împuşcătura şi rana par să-l fi alungat deocamdată.

   Pongo păşi înainte, dar nu renunţă la precauţie, lăsându-l pe Maha a cărui lesă o slăbi cât putu, să-l preceadă câţiva paşi. Ghepardul era capabil să simtă prezenţa tigrului şi să ne avertizeze la timp. Mai erau puţini metri până la capătul cărării. În secundele următoare trebuia să se decidă, dacă ne vom putea continua drumul fără a ne confrunta cu o luptă grea cu fiara răzbunătoare.

   Maha rămăsese deocamdată liniştit, cu urechile ciulite, inşii şi cu nările adulmecând, în vânt. Dar nu dădu nici un semnal de apropiere a duşmanului său de moarte.

   — Repede de pe cărare, strigă Marian acum. Altfel, cine ştie. Poate-i dă totuşi prin cap tigrului să ne atace.

   Răsuflai uşurat, când atinserăm capătul cărării şi păşirăm printre primii cocotieri de pe plantaţie Aici aveam o perspectivă mai generoasă. Întrucât plantaţia asta nu părea de mult părăsită şi vegetaţie n-o invadase în aşa mare măsură. De fapt, plantele căţărătoare începuseră să îmbrăţişeze trunchiurile copacilor, lipseau însă ferigile înalte cât şi „pămătuful" de palmier, care acoperă pământul atât de bine pe alte plantaţi încât dacă nu este îndepărtat frecvent, se constituie repede într-un stufăriş atât de des încât asigură oricărei fiare mari un ascunziş excelent.

   — Slavă Domnului! îmi scăpă involuntar. Acum se pare că am scăpat de pericol...

   Mă întrerupsei brusc. Aproape de noi, cam la vreo 30 de metri, se auzi din nou pufăitul şi apoi răcnetul tigrului. De-abia încetă acesta, că îi şi răspunse, ţipătul furios al vânătorului misterios.

   III.

   ENIGMA LACULUI KOKORIJA.

   NE PRIVIRĂM ÎN TĂCERE şi ne strecurarăm înainte cu armele pregătite în mână. Tigrul părea să fie ascuns în dosul unui palmier Era necesar însă să-l descoperim la vreme, pe când se afla la o oarecare distanţă de noi, pentru a ne permite să tragem câteva cartuşe în perfectă siguranţă. Dar ne-am găsit naşul! Proceda foarte viclean, de vreme ce încă nu reuşeam să-l vedem. Părul de pe gâtul ghepardului nostru se zburlise deja, mirosind în dreapta şi stânga, aproape cu frică, dar nu părea să fi descoperit urma duşmanului său.

   — Nu înţeleg, unde ar fi putut rămâne tigrul? După răcnetul furios de adineaori, ar fi trebuit să-l găsim aici între aceşti doi copaci, se miră la rândul lui Marian.

   — Poate că e adevărat ce-am presupus de la început, tigrul a stat multă vreme în prizonierat şi cunoaşte foarte bine efectele armelor de foc, replicai eu.

   — Hai să mergem mai departe, fu răspunsul său.

   Ne-am pus din nou în marş. Cu atenţia sporită. Tigrul putea să apară din dosul fiecărui trunchi de copac pe lângă care eram obligaţi să trecem. Poate că pândea cu atenţie aşteptând numai momentul favorabil să ne sară în spate. Parcurseserăm o porţiune din drum, fără să se fi întâmplat nimic. Plantaţia devenise tot mai îngrijită şi oferea semne clare că pe aici lucrau oameni. Poate că în curând ne vom putea felicita c-am scăpat de primejdie.

   — Cu automobilul am fi ajuns mult mai comod în oraş, stabili râzând Marian. Cred că nici nu mai e nevoie să ne relateze colonelul despre lucruri misterioase, doar le-am trăit pe pielea noastră. Dar văd oameni, care vin încoace. Poate că se află chiar Lesley printre ei. Poate că şoferul a găsit totuşi o posibilitate mai rapidă de a ajunge în oraş decât ne-am gândit noi.

   — Presupun chiar, Mariane, c-a alergat cât l-au ţinut picioarele până în oraş. Nu-i va fi fost la îndemână să rămână prea mult în vecinătatea cărării pe unde trece „el".

   — Da, da, iată un englez în vârstă, care vine spre noi. În curând am fost atât de aproape încât ne puteam saluta. Omul care conducea grupul păşise în faţă cu pălăria în mână, pe care o învârtea bucuros.

   — Domnii Farrow, Bertram şi Pongo? Dacă nu mă înşel. Domnilor mă bucur foarte mult să vă văd teferi şi sănătoşi. M-am temut îngrozitor, când am aflat acum o jumătate de oră de la şoferul meu, care tocmai vă aduce bagajele într-o căruţă trasă de bivoli, că a-ţi apucat-o pe cărarea primejdioasă. Cum de aţi făcut- o? Doar şoferul v-a avertizat din timp asupra pericolelor ce vă puteau pândi, pe aici!

   — A şi făcut-o! Dar eram foarte curios să fac cunoştinţă cu „el", despre care ne-a avertizat de atâtea ori. Fiinţa asta misterioasă pare să-i fi insuflat o teamă feroce, o astfel de teamă şi respect, încât m-a făcut şi mai curios să văd ce ar fi putut-o provoca, râse Marian.

   — Şi se pare că nici n-aţi fost prea departe de a face cunoştinţă, după cum bag eu de seamă, domnule Farrow, strigă colonelul. Uitaţi-vă la dumneavoastră cum arătaţi! Ce să mai spun de doctorul Bertram. Veniţi domnilor şi povestiţi-ne ce aţi întâmpinat. Cred că vă este şi foame, marşul a fost greu şi obositor.

   — Chiar aşa de rău n-a fost. Tot ce-am pătimit, nu întrece cotidianul pentru oameni obişnuiţi cu primejdia. Dar ascultaţi, chiar acum îşi ia la revedere de la noi, zise Marian, în momentul când se auzi din nou răcnetul tigrului.

   Colonelul se roşi la auzul răcnetului fiarei şi spuse printre dinţi:

   — De o jumătate de an urmăresc fiara asta şi nici măcar n-am văzut-o cum arată. Dar nu pregetă să răpună un om după altul. Aţi auzit tigrul şi în drumul dumneavoastră prin junglă?

   — Cred chiar că a primit ca amintire un glonte de la mine, dar cred c-a fost numai uşor rănit, îi raportă Marian.

   — Ce? Aţi tras asupra lui, bolborosi colonelul? Cum aţi reuşit s- o faceţi? E atât de viclean, că nu i-a reuşit nici unui alb care purta o armă să-l vadă măcar.

   — Atunci poate că s-a păcălit cu noi şi numai fiindcă Pongo era în frunte, a fost de părere Marian. Voia să ne blocheze ieşirea de la capătul cărării, aceea care dă între plantaţiile cu tufişuri scunde şi dese. Mai întâi a răcnit, la care ne-am oprit şi ne-am sfătuit. Atunci l-am văzut apărând pe potecă. Cu ocazia asta i-am tras un glonte. A pufăit şi a răcnit din nou, înainte de a mai apuca să trimit al doilea glonte. Cred că l-am nimerit cu siguranţă şi ceea ce mă miră e că nu ne-a atacat numaidecât!

   — E prea deştept ca s-o facă, domnule Farrow, replică colonelul Lesley, a stat multă vreme în captivitate la un prinţ indian, care are o proprietate în vecinătatea oraşului. Dar prinţul Ahuri a dispărut într-o zi. De ce, nu se ştie! În oraş umblă zvonul că din cauza soţiei sale, care a dispărut înainte şi ea. Alţii spun c-ar fi rămas prin preajmă şi apare nopţile în împrejurimile lacului Kokorija. Într-o zi mi-a trimis, prin servitorul său, care ulterior a dispărut şi el, tigrul său. Dar animalul dispăru în aceeaşi noapte şi, de atunci, îşi face veacul pe aici, omorând oameni. Dar toate astea pot să vi le povestesc şi acasă în toată liniştea. Chiar şi problema cu făptura misterioasă care apare în zonă în chip de fantomă. Haideţi domnilor, servitorii mei vă aşteaptă deja cu masa!

   Nu-i vorbă colonelul Lesley ştia cum să ne facă curioşi! Pe lângă povestea cu tigrul, iată că o nouă fantomă era pe cale de a apare. Un prinţ care dispare, o soţie anterior dispărută, precum şi servitorul credincios care dispare şi el, toate aceste dispariţii în legătură cu o făptură misterioasă care apare ocazional în împrejurimile lacului Kokorija. O luarăm mai repejor la pas. Servitorii care ne urmau, nu uitau să arunce din când în când o

privire în urmă, plină de teamă.

   Îmi venea să râd. Ar fi trebuit să ne însoţească pe poteca care străbătea jungla, dacă ar fi vrut să cunoască cu adevărat groaza.

   — De când bântuie fiinţa aia misterioasă prin regiune?

   — Tigrul a evadat cam de şase luni. După aproximativ o săptămână apărură primele zvonuri despre o fiinţă misterioasă, care ar fi fost văzută sau auzit. Lucrul ăsta s-ar fi petrecut tocmai pe domeniile plantaţiei prin care aţi trecut. După ce au început să fie ucişi oamenii care lucrau pe plantaţie, muncitorii au refuzat să mai lucreze acolo, chiar dacă proprietarul le-a mărit considerabil leafa. Şi asta spune mult! După câteva luni. Plantaţiile astea bine întreţinute au ajuns o ruină. Dar asta aţi putut-o constata şi singuri!

   — Şi ce legătură are porţiunea de drum din junglă, cu toate astea? întrebă în continuare Marian. E o potecă foarte îngustă năpădită de vegetaţie. Datorită lacului din mijlocul junglei domneşte aici o umiditate continuă, peste cea obişnuita, care stimulează vegetaţia. Cum de n-a secat lacul de vreme ce-i atât de aproape de terenurile cu plantaţiile? Cărarea asta care străbate ambele plantaţii e destul de stânjenitoare...

   — Despre toate astea o să vă povestesc mai târziu, rosti Lesley gânditor. încă un secret legat de dispariţia prinţului Ahuri. Dar iată c-am scăpat de sălbătăcie, acolo-i automobilul meu şi noul meu şofer, pe celălalt l-am concediat, nu trebuia să pună în pericol viaţa şi integritatea musafirilor mei, doar pentru că crede că în junglă ar sălăşlui o fantomă. Chiar dacă ar fi văzut una, trebuia să-şi păstreze prezenţa de spirit. L-am mutat pe Bum, vechiul şofer să lucreze o vreme la bucătărie. Asta o să-i fie învăţătură de minte şi sper să-l vindec de superstiţii. Urcarăm în automobilul deschis, la volanul căruia stătea acum un indian mai în vârstă, posomorât, care ne salută milităreşte.

   — Acesta este Ganu, sergent, odinioară sub comanda mea, ne şopti Lesley. A intrat în serviciul meu şi mă însoţeşte mereu la vânătoare. Un om de încredere, destoinic şi foarte curajos.

   Cu viteză sporită, ajunserăm în oraşul Ahmadabad. înconjurat de un brâu de 11 kilometri lungime, de zid. Este un oraş construit foarte ordonat. Prin poarta înaltă se asigura accesul la şoseaua care duce direct în centrul oraşului.

   Colonelul care mai avea puţin până la pensionare, aşa cum ne relată pe drum şi care obişnuia să facă acum mai puţine ore de serviciu, locuia într-o casă de lemn, aşa cum este peste tot obiceiul în India. Mobilierul de bună calitate spunea câte ceva despre bunurile gusturi ale amfitrionului. Numeroase trofee de vânătoare, printre care se distingeau multe piei de tigru, spuneau şi acestea despre hobby-ul acestui militar de profesie - vânătoarea de animale mari.

   Colonelul Lesley era celibatar, dar bucătarul său indian era o minune. Masa care ne-o servi, îmbelşugată şi rafinată totodată a fost excelentă.

   După ce ne saturarăm, ceea ce după împrejurările zilei, ne luă ceva timp. Întrucât eram cu adevărat flămânzi ca lupii, colonelul dădu dispoziţie să se aducă şampanie de la gheaţă. După ce ne aprinseră în ţigările, începu, în sfârşit să povestească:

   — Da, domnilor. În acest moment poate că viaţa pare totuşi frumoasă. Dar încă în după amiaza asta aţi fost de câteva ori în pericol de moarte. Acum aţi mâncat bine şi stăm comod la un pahar de şampanie. Vă voi relata ce m-a făcut să vă trimit scrisoarea aceea la Baroda. Despre tigru aţi aflat deja nemijlocit, ştiţi cât de viclean şi de prevăzător este. Am răpus până acum 38 de tigri, 23 de pantere, printre care feline care au răpus oameni şi care stârniseră la vremea lor oarecare vâlvă. Printre tigri au fost şi cinci man-eater-i, categorie de feline care au pe conştiinţă până şi vânători britanici. Dar după tigrul, a cărei cunoştinţă aţi făcut-o azi, umblu deja de 6 luni. În acest timp a omorât 14 localnici.

   — Asta-i cam mult, ce-i drept, consimţi Marian.

   — Cel puţin atâta am putut stabili oficial, continuă colonelul. Sar putea să fie chiar mai mulţi oameni. Ştiţi prea bine că, printre localnicii de pe plantaţii este obiceiul să-şi îngroape mai bine morţi de cât să facă plângere.

   — Credeţi că tigrul ucide nu numai din cauza foamei ci şi din plăcerea de a ucide oameni?

   — E greu de spus, răspunse colonelul, dar câţiva dintre camarazii mei stabiliţi mai de mult în India, au arătat că există tigri, care atacă oameni cu precădere, deşi le-ar sta în putinţă să atace prăzi mult mai lipsite de apărare şi, în orice caz, mai la îndemână.

   — Au fost găsite resturile umane şi este absolut sigur că au fost atacaţi de tigru, scormoni mai departe Marian?

   — Am găsit resturile numai a 8 oameni. La aceştia s-a putut stabili fără urmă de îndoială că au fost atacaţi de un tigru. Pe ceilalţi 6 poate i-a târât în tufişuri, spuse colonelul.

   — Deci se ţine mereu în apropierea oraşului şi anume pe teritoriile celor două plantaţii? am vrut să ştiu la rândul meu.

   Colonelul încuviinţă. Marian interveni şi el pe un ton foarte grav.

   — Dacă tigrul se ţine mereu în preajma oraşului, nu înţeleg pe deplin cum de n-au fost găsite carcasele celor 6 oameni în plus răpuşi. Credeţi c-ar fi posibil ce man-eater-ul să fie în stare să fi transportat atât de adânc în interiorul junglei cadavrele încât nici prin intermediul păsărilor de pradă să nu li se poată da de urmă?

   — Nu m-am gândit la asta, ce-i drept mărturisi colonelul. Poate că o parte din vină poartă şi zvonul, c-ar bântui o stafie prin junglă. M-am gândit de multe ori că tocmai tigrul ar putea fi acea stafie. Da, poate că aveţi dreptate, acei şase oameni poate că n- au fost sfâşiaţi de tigru. Poate că e demn de relatat că printre acei şase n-a fost nici un lucrător de pe plantaţie, ci oameni de vază, instruiţi din oraş. Cu asta nu vreau să spun, Doamne fereşte, că tigrul ar face vreo distincţie între indigeni şi albi, între bogaţi şi săraci. Fapt e că europenii nu lucrează pe plantaţiile unde aparent îşi face veacul tigrul nostru. Unii dintre ei aveau intenţia tocmai de a-l vâna, pe când alţii aveau probleme de afaceri care duceau prin junglă. Aşa mi-am imaginat întreaga problemă, dar există, după cum îmi dau bine seama acum şi alte puncte de vedere! În sfârşit printre acei şase dispăruţi se aflau şi câţiva indieni foarte bogaţi, după câte îmi amintesc.

   Colonelul îşi termină relatarea şi Marian care se vedea pe chipul lui că se gândea intens, păstră şi el un timp tăcerea.

   — Ciudat e numai faptul, că dintre cei şase dispăruţi fac parte în exclusivitate oameni de vază, înstăriţi din oraş. Nu contează căi indian sau european. Printre cei răpuşi de tigru pe plantaţie, a căror cadavre s-au descoperit, nu există o asemenea stratificare socială.

   — Tigrul ăsta m-a făcut nervos peste măsură, că n-am putut remarca şi eu, mai devreme, lucrul ăsta, recunoscu spăşit gazda noastră.

   Marian râse numai.

   — Şi acum v-aş ruga să ne povestiţi, detailat, tot ce ştiţi despre apariţiile fiinţei misterioase. Nu uitaţi să ne relataţi cât mai exact, toate zvonurile în legătură cu lacul din junglă, plasat între cele două plantaţii.

   — Bine. O să mă străduiesc! promise Lesley. Când prinţul Ahuri vându pământul pentru prospectarea celor două plantaţii, excluse din actul de vânzare zona lacului şi porţiunea de junglă înconjurătoare. De ce procedase aşa, nu se ştie, deoarece nu dăduse nici o explicaţie. Se ştie numai că pentru plantaţia din zona vestică a junglei, obţinuse o sumă considerabil mai mică din partea societăţii care tranzacţionase vânzarea. M-am gândit atunci că era vorba de o clauză veche, familială care interzicea vânzarea lacului şi a zonei aferente. Îndeosebi, familiile princiare indiene pot avea legi nescrise, de care însă urmaşii trebuie să ţină cont. Acum dacă vedenia asta, stafia, sau ce-o fi, stă în nemijlocită legătură cu porţiunea de junglă şi lacul nostru nevandabil, nu mai ştiu. Cred totuşi că mai degrabă există o astfel de legătură. La început zvonurile despre stafie erau rare şt nedefinite. Cam de vreo două luni, crescură mult în intensitate. Fantoma ar putea fi un indigen, care bântuie prin aceleaşi locuri pe unde bântuie şi tigrul. Ce face acolo nu se ştie, dar a băgat groaza în toţi localnicii, altfel zvonurile nu s-ar fi amplificat. Am întreprins eu nişte cercetări pe cont propriu, pe când eram prins de febra urmăririi tigrului, să dau şi de rostul acestei fantome. În diferite locuri din jungle, i-am descoperit urmele popasurilor sale nocturne, dar de văzut la faţă n-am avut prilejul.

   Marian continua să aibă o atitudine meditativă şi acum rupse tăcerea.

   — Ceva, adevărat trebuie să fie în zvonurile astea, de unde nu-i foc, nu iese fum, spune proverbul. Dacă nu ar fi nimica, nu s-ar justifica amploarea superstiţiilor localnicilor. Aşa dar avem tigrul odată, care sfâşie oamenii de pe plantaţii, apoi indienii localnici, care se aţin şi ei prin preajma lacului. Cred că necunoscutul enigmatic despre care se vorbeşte ca despre o fantomă este chiar vânătorul care a pus capcanele acelea drăceşti în junglă, cu care am făcut o cunoştinţă atât de neplăcută. În al doilea rând sunt zvonurile cum că prinţul dispărut, Ahuri a fost văzut în preajma lacului Kokorija de câteva ori. Mai cunoaşteţi şi altceva, domnule colonel?

   — Diferite persoane, indigeni desigur, au afirmat că l-au văzut pe prinţ la lac şi mai precis într-o zonă anume a lacului unde-i plăcea acestuia să vină cu soţia lui.

   Marian căzu pe gânduri. Colonelul folosi pauza, pentru a ne umple din nou paharele, apoi îmi şopti:

   — Domnule Bertram, vom încerca mâine să dăm de urma tigrului. Cum puteţi explica că tigrul mi-a scăpat de atâta vreme şi că dumneavoastră, de abia sosiţi şi vă şi iese brusc în cale şi mai şi reuşiţi să-l răniţi! E de domeniul miracolului!

   Încuviinţai zâmbind, pe când colonelul continuă:

   — Presupun că şi camaradul dumneavoastră, va fi pregătit să ia urma tigrului, mâine. Sau n-ar fi mai bine să urmărim stafia care bântuie în preajma lacului? Sau pe prinţul Ahuri care apare în aceeaşi zonă? Aveţi deplina alegere!

   — Mai degrabă aş începe căutările acelui personaj misterios pe care localnicii îl numesc „el", se amestecă Marian în conversaţie. Cred că cu această ocazie, vom da şi peste tigru şi chiar apariţia prinţului se va lămuri cu această ocazie. Încă o întrebare domnule colonel: s-a interesat vreodată guvernul britanic de dispariţia celor 6 oameni, ale căror cadavre nici măcar nu au fost găsite?

   — Nu domnule Farrow, se presupune de fapt că tigrul este responsabil şi de dispariţia acestora.

   — E bine aşa. E chiar mai bine aşa, pentru că îi conferă o anumită siguranţă, deşi nu se potriveşte cu existenţa capcanelor, continuă Marian.

   Din nou se cufundă în gânduri prietenul meu. Colonelul mă privi mirat. Dar nu putui decât să ridic din umeri, căci nu pricepusem nimic din semnificaţia vorbelor lui Marian.

   Ceva ştiam eu, ştiam că deja îşi făcuse un plan, sau găsise o explicaţie care reunea toate aceste evenimente ciudate.

   — Da, conchise Marian, ridicându-se dintr-o dată. Aşa trebuie să facem. Ne veţi arăta mâine locurile, domnule colonel, unde aţi găsit lagărele noapte ale acestui indigen. În afară de asta vom cerceta plantaţiile şi porţiunea de junglă adiacentă. Vreau mai ales să constat că capcanele acelea rafinate, în care am căzut şi noi au fost repuse deja în funcţiune. În acelaşi timp o să avem de grijă să descoperim şi ascunzătoarea tigrului.

   — Credeţi cu adevărat c-aţi reuşit să împuşcaţi tigrul, domnule Farrow? Să-l răniţi, sau cel puţin să trageţi în el?

   — Sunt sigur că da, întări Marian.

   — Păcat, atunci. Pentru că ştiţi şi dumneavoastră prea bine că, chiar o rană uşoară înfurie pe un tigru grozav: Datorită climei ce domneşte în regiunea aceasta, se depun de către muşte multe ouă în rana deschisă, care-l fac să turbeze de furie, ca să nu mai spun că se distrug astfel ţesuturile şi au drept consecinţă infecţia generală, care duce în scurt timp la moartea animalului. Ar fi regretabil ca fiara asta inteligentă să sfârşească atât de rău şi să putrezească înainte de a-şi da duhul.

   — Se poate gândi şi aşa, dar nu uitaţi că moartea tigrului, poate însemna salvarea unui număr impresionant de oameni. Asta ar putea fi mai important decât felul morţii tigrului.

   Colonelul încuviinţă înclinând capul. Marian continuă:

   — Cred mai degrabă, că ne va fi dat să ne mai întâlnim cu el. Am o astfel de presimţire şi camaradul meu, aici de faţă vă poate adeveri, că presimţirile mele mă trădează foarte rar.

   — Puteţi fi liniştit, domnule colonel. Vă veţi mai întâlni cu tigrul şi încă în viaţă, îl asigurai şi eu pe colonel.

   — Din cauza febrei mele vânătoreşti am uitat cu totul vieţile oamenilor implicaţi, se scuză oarecum încurcat acuma colonelul. Unui vânător pasionat i se poate întâmpla acest lucru, dar nu unui comandant Un colonel trebuie să se gândească mai întâi la vieţile oamenilor săi. Dacă va muri, fiara asta din pricina rănii, înseamnă că aşa i-a fost soarta. Păcat numai de blană! Este un exemplar deosebit de mare şi de puternic. O să pun să vă trezească mâine dimineaţă foarte devreme, pentru a pori înainte de răsăritul soarelui.

   — Ar fi mai bine domnule colonel dacă am pleca cu o oră şi jumătate înainte de răsăritul soarelui. Aş vrea să fiu în junglă încă pe întuneric.

   — Şi mai bine atunci! exclamă colonelul. Cea mai frumoasă vânătoare, este cea care se petrece puţin înainte de ivirea zorilor. Poate că vom reuşi să prindem tigrul la lac, după ce acesta se va fi întors din expediţia de pradă nocturnă.

   Colonelul avea curaj, nu glumă, ce era al lui, era al lui. Nu-i păsa că pleacă în urmărirea tigrului la cea mai primejdioasă oră a zilei şi încă în urmărirea unuia neobişnuit de inteligent, care pe de-a supra era extrem de întărâtat din cauza rănii provocate de glonte.

   Astfel de fiare sunt de două ori mai periculoase.

   Marian a fost de părere să mergem la culcare, întrucât trebuia ca a doua zi de dimineaţă să fim perfect odihniţi şi să fim în deplinătatea forţelor noastre fizice şi mentale, pentru a întreprinde o expediţie atât de periculoasă. Eram şi aşa sleiţi de puteri, după marşul obositor prin junglă şi întâmplările trăite care ne obosiseră şi nervos peste măsură.

   Lesley se ridică dintr-o dată, de şi se vedea de ia o poştă că ar mai fi stat bucuros la taclale. Ne conduse el însuşi în camerele noastre. De-abia pusei capul jos pe pernă şi mă cufundai într-un somn adânc fără vise.

   IV.

   CERCETĂRI PRIMEJDIOASE.

   MĂ SCULAI TOTUŞI CU GREU, după ce am fost trezit cu două ore înainte de ivirea zorilor. După ce-mi veniră în minte, băştinaşii misterioşi, tigrul inteligent şi prinţul dispărut Ahuri care bântuiau zona lacului Kokorija. Sării repede în picioare. Apa rece care mi-o turnai pe tot trupul îmi alungă pe loc oboseala.

   Colonelul, Marian şi Pongo erau adunaţi deja la micul dejun. Am mâncat o masă întăritoare. Ne luarăm carabinele şi părăsirăm reşedinţa colonelului.

   Automobilul acestuia cu Ganu la volan, era tras deja ieşirea din grădină. Într-un tempo susţinut părăsirăm oraşul Ahmadabad, trecurăm de zidul înalt mergând în direcţia plantaţiilor în care tigrul poate mai făcea o nouă victimă. Cât timp şoseaua era cât de cât carosabilă, automobilul şi-a făcut toate onorurile, dar în curând drumul deveni atât de rău că a trebuit să-l părăsim. Ce noi aventuri ne vor paşte în jungla asta? Colonelul l-ar fi luat cu dragă inimă şi pe Ganu însoţitorul său credincios, dar Marian a fost de părere, că acum, când era vorba de a da faţă cu enigmaticul „el" ar fi mai bine să ne rezumăm la o trupă cât mai mică. Ganu nu era de loc încântat să rămână singur în maşină, de aceea colonelul îl sfătui să ducă automobilul înapoi.

   Ganu întoarse cu îndemânare autovehiculul. Mi se păru că văd în lumina înşelătoare a farurilor o siluetă omenească, care dispăru repede. Îi împărtăşi repede ce văzusem lui Marian. Ne oprirăm în timp ce Pongo îi şoptea ceva lui Maha. Animalul adulmecă în stânga şi în dreapta şi nu ne dădu a înţelege prin nici un semn car fi descoperit ceva ce-ar fi dat de bănuit.

   Marian a fost de părere că poate m-am înşelat. Păşirăm prin urmare de-a lungul cărării înguste, care ducea prin terenul primei plantaţii. Era încă complet întuneric, dar Pongo, care mergea cu Maha înainte, izbuti să găsească cu siguranţă drumul Aveam sentimentul că cineva ne urmărea de aceea mă întorsei de câteva ori înapoi dar nu putui distinge nimic. După cum era deja obiceiul, eu încheiam micul convoi. Nu mă simţeam - trebuie să mărturisesc - tocmai bine. În plină după amiază trăisem ieri în prejma Ahmadabadului destule aventuri primejdioase. Ce era să se întâmple atunci noapte?

   Ajunserăm curând la plantaţia din junglă, ce adăpostea micul lac. Aici trebuia să fim deosebit de prevăzători, întrucât în orice moment putea apare tigrul.

   Micşorarăm de acum distanţa dintre noi, încetinirăm ritmul de mers şi ascultam încordaţi mai ales că din cauza întunericului vizibilitatea era zero.

   Dacă nu l-am fi avut pe Maha cu noi, expediţia ar fi avut loc sub auspicii încă şi mai nefavorabile. Ne puteam baza pe instinctele credinciosului ghepard că va simţi la vreme apropierea tigrului.

   Dintr-o dată Pongo îşi încetini mersul atât de mult încât aproape ne ciocnirăm. Nu mai era nevoie să-l întreb de pricina acestei încetiniri, întrucât aveam cu toţii sentimentul că tigrul se afla undeva în apropierea noastră. Maha scoase un pufăit furios. Traserăm piedicile pistoalelor pe care le ţineam pregătite de foc în mână. Întrucât nici un curent de aer nu-şi făcea simţită prezenţa aici. Nu puteam să ştim, din care parte va apărea teribila felină.

Pongo ne şopti totuşi:

   — Massers, tigrul din dreapta vine!

   Poate că-şi dăduse seama din comportamentul lui Maha care adulmecase tigrul din acea direcţie. Luarăm de îndată poziţie spre direcţia indicată de Pongo. Sub palmierii înalţi era foarte întuneric. Nu vedeam nici la un pas înaintea noastră. Maha pufăi din nou, mai tare, de data asta. Tigrul era pe undeva foarte aproape.

   Şi iată... răsună de îndată şi răspunsul lui. Un mârâit furios.

   Un astfel de semnal îţi dădea fiori de groază dacă l-ai fi auzit, chiar dacă ai fi fost în siguranţă undeva la înălţimea unui „Madjam". Dar ne găseam din păcate pe pământ, la câţiva metri de regele junglei. In deplin întuneric încă o dată mai mârâi şi Maha drept răspuns. Mârâitul răguşit al tigrului urmă apoi fără nici o pauză. Felina întărâtată putea să se găsească la vreo 10 metri de noi, numai că n-o vedeam. O fâşie de lumină spintecă întunericul. Marian îşi aprinsese lampa de buzunar şi lăsă fascicolul de lumină să i se plimbe încoace şi încolo.

   lată-l fixat pe un exemplar frumos de tigru regal, care-şi dezveli tocmai dinţii într-un nou pufăit şi mârâit furios. Se strecura imediat în dosul unui trunchi de palmier, dar împuşcăturile noastre răsunaseră deja. La distanţa asta atât de mică efectele gloanţelor era maxim. Chiar dacă fiara ar fi sărit asupra noastră aveam de gând să punem capăt luptei cu câteva gloanţe bine ţintite, pe când se afla încă în aer.

   Cu un urlet prelung de furie, felina se sustrase mai departe gloanţelor noastre, dar saltul aşteptat nul execută.

   Tigrul dispăru în întuneric. Muţi de uimire rămaserăm pe loc.

   — Un tigru extrem de ciudat, strigă colonelul. Un animal normal ne-ar fi atacat imediat, mai ales că turba de furie.

   — Un glonte cred ca mai primit în orice caz. Dar aveţi dreptate: un astfel de tigru nu mi-a mai fost dat să întâlnesc. Nu cred că din laşitate n-a făcut-o.

   — Tigrul ăsta laş? Nici pomeneală. Pisica asta e deosebi de inteligentă, vă spun eu, se grăbi să ne convingă colonelul. Ştie foarte bine că împotriva armelor noastre de foc nu poate face nimic. Credeţi-mă, o ştie el foarte bine. Mi-aduc aminte că şi fratele lui, cu care obişnuia să se joace a sărit odată pe negândite asupra prinţului Ahuri, care era însă un ţintaş de elită. El omorî fiara cu două gloanţe bine ţintite în ochi. Ahuri îmi povesti mai târziu, că tigrul nostru, fratele celui doborât, se dădu îngrozit înapoi, când se prăbuşi sub gloanţe tovarăşul său. De atunci ştie prea bine, cât de periculoase îi pot deveni armele de foc. De aceea nu ne-a atacat. Sunt pe deplin convins, că pândeşte numai momentul de a ne sări în spate, când ne aşteptăm mai puţin. La început nu prea am dat multă crezare vorbelor prinţului care mi-a relatat cât de deştept este tigrul Rojah. Acum însă sunt pe deplin convins, că prinţul Ahuri nici măcar n-a zugrăvit îndeajuns inteligenţa animalului.

   — Dacă este aşa atunci ne vom mai întâlni cu acest Rojah cu siguranţă! Să mergem mai departe. Maha s-a liniştit, deci tigrul nu se mai află prin preajmă. Să căutăm să dăm de urma vânătorului misterios. Presupun că vom dezlega toate celelalte mistere cu această ocazie, susţinu Marian.

   Colonelul dădu numai din cap, încuviinţând şi spuse:

   — Acum vă voi arăta locul, unde i-am descoperit adăpostul din timpul nopţii.

   — O să avem mai multe surprize, dacă ne va reuşi şi să dăm de urma lui, constată Marian. Nu uitaţi că şase concetăţeni avuţi din oraşul dumneavoastră au dispărut fără urmă. Erau cei şase cumva înrudiţi, cum se întâmplă adesea printre indieni?

   — Da, fu răspunsul oarecum străbătut de uimire al colonelului. Domnule Farrow, întrebarea care aţi pus-o acum pare să pună întregul caz într-o lumină cu totul nouă. Întrebarea insinuează c-ar putea fi vorba de o răzbunare, de aşa zisa răzbunare a sângelui. Pe când eu şi bravul inspector de poliţie care se ocupă de caz - am crezut tot timpul că dispariţia celor şase s-ar fi datorat în exclusivitate tigrului.

   — Ţelul nostru imediat, cei mai important şi poate singurul va fi să-l aducem în puterea noastră pe acest om misterios. Treabă nu lipsită de primejdii. L-am cunoscut doar indirect prin atât de rafinatele capcane în care am căzut, chiar dacă întâmplarea nu ne-a fost fatală. Sunt absolut convins că vom avea de purtat o luptă dură şi fără menajamente.

   — Atunci vânătoarea „vânătorului" poate fi încă şi mai plină de primejdii, decât cea a tigrului constata colonelul nu fără o urmă de mulţumire în glas. Pentru Rojah mi-am cam pierdut interesul având în vedere că nu primeşte lupta.

   — Da, dar Rojah ne pate sări în spate, când ne aşteptăm mai puţin, afumă Marian.

   — Minunat! strigă bucuros colonelul. Atunci avem doi potrivnici puternici în faţa noastră. Colonelul era cu adevărat, sincer bucuros. Era un vânător îndrăzneţ, căruia noţiunea de frică îi era cu desăvârşire străină. Dar mai târziu, când urma să ne luăm la revedere, îmi mărturisi că s-ar fi bucurat mult mai puţin, dacă ar fi cunoscut urmarea, sau a fi bănuit toate iţele şi împrejurările acestei afaceri!

   — Înainte deci! comandă Marian. Vom încerca să ne apropiem de soluţia întregii afaceri dar aceasta n-o putem găsi decât în junglă. Pongo găsi cu o siguranţă uimitoare din nou drumul prin junglă, deşi nu-l mai urmase niciodată. Colonelul Lesley care păşea înaintea mea îmi şopti acum, că el vizitase de multe ori jungla, dar n-a fi reuşit vreodată să găsească drumul pe întuneric. Aproape că ne loveam tot timpul pe cărarea îngustă care ducea prin junglă. Pe această cărare Marian a avut prima ciocnire cu tigrul Rojah soldată cu o împuşcătură, înainte de a continuă drumul ne mai oprirăm la un semn al lui Marian. Aici, în luminiş, parcă nu era un întuneric atât de adânc. Sub soarele liber domnea o uşoară obscuritate, care prevestea mijirea zorilor.

   — Să mergem direct înspre lac şopti Marian. Mă tem că tigrul va fi pe aproape. Poate îşi va răcori rănile în apele lacului. Aşadar înainte cu o şi mai mare băgare de seamă. Ţineţi armele gata de tras în orice clipă!

   Prietenul meu mai zise foarte serios:

   — Este un lucru cât se poale de primejdios, ceea ce intenţionam noi acum. Dacă tigrul ne va sări în spate de pe cărarea îngustă, unul din noi este cu siguranţă pierdut, înainte ca împuşcăturile noastre să-i poată veni de hac.

   Ne reluarăm mersul. Ca nişte umbre ne vedeam reciproc mişcându-ne, întrucât se mai luminase. Făptura uriaşă a lui Pongo aluneca înainte. Cu atenţie sporită, înainta încet şi aplecat iar paşii săi lunecau parcă pe pământ fără să provoace cel mai mic zgomot. Împotriva unui atac neaşteptat al tigrului eram preveniţi de Maha. Dar dacă acest atac venea foarte rapid, semnalele date de ghepard ar fi venit prea târziu.

   Cu totul altfel stăteau lucrurile cu acest om al pădurilor, în al cărui cont intra dispariţia celor 6 oameni, aşa cum spusese Marian. Cât de periculos putea fi ne dădusem deja seama din capcanele sale ingenioase, cu care făcusem deja cunoştinţă. Dacă se aţinea pe lângă lac, cum bănuia Marian, puteam fi siguri că vom mai întâlni în drumul nostru şi alte capcane, de care trebuia să ne ferim.

   Mereu prevăzători, păşirăm pe mica cărare înainte. Deşi noaptea fusese rece, în tufişuri se mai păstra o urmă de căldură umedă, foarte apăsătoare, la asta se adăuga şi încordarea nervoasă. În fiecare moment se putea produce deznodământul.

   Nimic însă nu se mişca. Întreaga natură părea că dormitează, încă. Nu ne părăsea însă nici o secundă sentimentul apăsător că poate în urma noastră un tigru se târa să ne sară în spate, că mai avem un potrivnic deosebit de periculos în persoana omului din

pădure, care era poate şi ucigaşul celor şase indieni.

   Undeva trosni o creangă uscată. Ne oprirăm din mers şi traserăm cu urechea. Maha pufăi uşor. Din nou tigrul Rojah era în apropiere, dar se părea că se găsea la o distanţă mai mare care nu reprezenta un pericol apropiat, altfel ghepardul ar fi reacţionat mult mai violent. Câteva secunde de oprire, după care Pongo îşi continuă mersul. Maha se liniştise între timp, de unde puteam deduce că tigrul se depărtase.

   Zgomotul, produs de trosnirea unei alte crengi, îl percepurăm acum În mod dar, venind din dreapta noastră. În această direcţie ducea de asemenea drumul spre lacul din junglă, după ce cărarea pe care ne aflam se ramifica din nou.

   Strângeam mânerul pistolului cu mai multă putere. Deznodământul era pe aproape. O simţeam aproape fizic.

   Ajunserăm porţiunea unde cărarea se ramifica, în cel mult o jumătate de oră se lumina deplin. Atunci vom cerceta în amănunţime lacul şi împrejurimile sale.

   Până la lacul Kokorija nu mai era mult dar tocmai acum trebuia să ne păstrăm atenţia mărită, de oarece tigrul ne putea pândi, din orice loc din junglă.

   Un vânt slab se porni acum, cum se întâmplă de obicei înainte de ivirea zorilor Venea dinspre est şi prin asta primejdia sporea simţitor. Dacă Rojah se aţinea pe partea dinspre apus a cărării, atunci Maha nu l-ar mai fi putut adulmeca decât în ultima clipă.

   — Nu face nimic, să mergem totuşi înainte, şopti Marian. Să ţinem pe cât posibil partea dinspre est a potecii. Pongo păşea ca de obicei înainte. Lesa de la gâtul lui Maha o lăsase de mult, astfel că ghepardul alerga cu câţiva paşi înaintea lui. Prin asta se micşora puţin posibilitatea unui atac prin surprindere din partea tigrului Pas cu pas ne urmam drumul Pongo se oprea adesea să tragă cu urechea. Maha de asemenea părea să-şi dea seama de pericol, se ţinea aproape de pământ, preferând mici salturi înainte. Astfel ne luă ceva timp să parcurgem doar o mică porţiune de drum.

   Şi iată că zărirăm deodată oglinda strălucitoare a lacului. Se iviră zorile. Ratarăm doar cu puţin momentul în care calculasem că vom fi la lac Marian scoase un fluierat uşor, involuntar. Încă câteva minute şi ne vom găsi la marginea lacului şi asta părea să fi fost ţelul lui Marian de la început, deşi nu ştiam de ce. Se auzi o plescăiala în lac. Marian scrâşni printre dinţi:

   — Asta am aşteptat de la început. Bănuiam că şi va spăla păcatele în apa lacului. Înainte, acum putem să-l prindem! Emoţia de care fusese prins camaradul meu şi ultimele sale vorbe ne

făcură să uităm orice prevedere.

   Marian nu se putea referi decât la misteriosul vânător din junglă, care asemeni multor indieni cucernici obişnuiau să se îmbăieze în apele lacului pentru a-şi spăla păcatele, tot astfel cum fac pelerinii în apele Gangelui. Pongo o zbughi înainte. Marian îl urmă îndeaproape, cu colonelul după el. Din păcat ne dădurăm seama că nu era deloc bine de a lăsa prudenţa la o parte, când te cuprinde emoţia.

   V.

   CEA MAI GREA LUPTĂ A LUI PONGO.

   MISTERIOSUL NOSTRU VÂNĂTOR, cel care tocmai făcea o baie în lac, prevăzuse accesul la lac cu o capcană mai rafinată decât toate cele de până acum. Să tot fi alergat cinci metri spre lac, când furăm trântiţi la pământ. Totul se petrecu cu o asemenea forţă încât eu îmi pierdui pentru puţin timp cunoştinţa, lucru care li s-a întâmplat atât colonelului cât şi lui Marian, după cum îmi spuseră ei mai târziu în starea mea de subconştientă, auzii pufăitul lui Maha şi un răcnet care ne îngheţă sângele-n vine, auzit din imediata apropiere şi care însemna iminenţa atacului unui tigru. Rojah îşi alesese aici locul său de pândă.

   Gândul la Rojah îmi trecu cu iuţeala fulgerului prin minte. Auzii din nou mârâitul şi pufăitul ghepardului nostru, urmat imediat de urletul tigrului. Ambele fiare curajoase se încăierară. Maha va fi sfâşiat în câteva minute, întrucât în faţa unui astfel de adversar nu va putea susţine o luptă de durată. Mă ridicai cu greutate de jos, mă proptii în mâini şi-mi ridicai capul. Ce se întâmplase cu noi nu puteam ştii pe moment, întrucât scena care mi se oferea nu-i dădu suficient timp creierului să analizeze ce şi cum. Fără să mă mişc, încremenii în poziţia aia neplăcută. Cu braţele încercai să opun rezistenţă presiunii care mă aruncase la pământ şi mă ţinea acolo.

   Dar acum nu-mi păsa deloc, întrucât la câţiva metrii în faţa noastră se încolăceau trupurile mlădioase ale celor două feline. Că Maha nu fusese încă răpus mi se părea o adevărată minune. Dar înfrângerea sa se putea petrece în fiecare clipă. Mă încercă un sentiment de milă pentru credinciosul nostru ghepard şi în clipa următoare Pongo ţâşni ca o vedenie înainte! Scoase ţipătul lui de atac în junglă - aşa cum îl auzisem şi noi cândva (vezi Fantoma din pădure, vol. Nr. 38).

   Cuţitul său de spintecat rechini scânteie în lumina răsăritului de soare. O lovitură nimeri trupul tigrului, dar mişcarea fulgerătoare a trupului vărgat al felinii făcu ca lovitura să nu fie mortală. Cuţitul a lunecat pe lângă umărul drept al fiarei. Atât de puternică a fost avântul lui Pongo încât se poticni şi se împiedecă. Cu mâna dreaptă a fost nevoit să se sprijine de pământ în apropierea celor două corpuri încolăcite. A fost împins cu putere înapoi, lovit de e mişcare bruscă pe care a făcut-o tigrul. Cu groază am văzut că, în cădere, cuţitul îi scăpase din mână. Acum era complet neînarmat.

   Pongo însă era stăpânit de o singură dorinţă, să salveze viaţa ghepardului, pe care îl îndrăgise în decursul timpului. Din nou sări înainte tocmai în clipa care tigrul reuşise să-l azvârle în sus pe Maha cu o lovitură de labă. Ghepardul ateriza undeva lângă cărare. Rojah se întoarse într-acolo s-o sfârşească cu acesta, odată pentru totdeauna şi atuncea am văzut ceva ce nu-mi puteam crede pur şi simplu ochilor. Pongo sări în spatele tigrului îi încolăci cu ambele braţe gâtul şi ridică pe jumătate felina în aer.

   Tabloul care mi se înfăţişă înaintea ochilor, îmi tăie pur şi simplu respiraţia. Cu picioarele îndepărtate uriaşul negru stătea călare pe spatele tigrului, lipindu-şi obrazul de blana felinei şi strângând cu amândouă mâinile tigrul de gât.

   Ca nişte funii groase ieşiră în relief toţi muşchii părţii superioare a corpului său gol. Chipul lui Pongo, părea turnat în piatră de Prometeu însuşi, din cauza încordării peste măsură a forţei cu care strângea gâtul fiarei.

   Tigrul scoase un urlet întretăiat cu horcăituri. Cu labele din faţă lovea aerul din faţa sa. Poate că vor trece câteva secunde până cel va fi aruncat pe Pongo jos şi-l va sfâşia. Chiar dacă puterile lui Pongo erau mai mari decât ale unui european puternic, să sugrume un tigru cu mâinile goale nu era cu putinţă!

   Cu mirare îmi dădui seama că labele din spate ale tigrului îmi părură ciudat de lipsite de forţă. Daca ar fi fost sănătos s-ar fi scuturat de mult de povara din spatele lui şi s-ar fi repezit s-o sfâşie. Îmi dădui seama că gloanţele noastre trebuie să-l fi rănit destul de serios. Marian afirmase doar că gloanţele nimeriseră în partea din spate a trupului tigrului.

   De-abia acum îmi puteam da explica cum a fost posibil să se rupă o creangă uscată sub labele tigrului la pândă. Dacă n-ar fi fost rănit, acest lucru nu s-ar fi întâmplat niciodată.

   Să aibă Pongo putere de a termina victorios lupta? Va putea să-l ţină în continuare tot atât de strâns? Ochii lui deschişi îi ieşeau din orbită uitându-se la noi de parcă ar fi aşteptat din partea noastră ajutor. Trebuia să-l ajutăm cât mai repede, pentru că mult timp n-o să mai poată continua lupta. Se clătina oare acum? Dacă

se împiedeca era pierdut De îndată ce Rojah s-ar fi întors soarta luptei ar fi fost pecetluită.

   După ce observai că Pongo îşi regăsise oarecum poziţia de stabilitate, răsuflai uşurat. Îşi desfăcu şi mai mult picioarele, mi se păru că apăsa cu şi mai multă putere gâtul animalului. Din când în când felina scotea câte un pufăit horcăitor, în timp ce labele uriaşe loveau aerul în continuare, numai că acum viteza mişcărilor parcă se încetinise.

   Din nou simţi privirea lui Pongo aţintită asupra-mi ca un reproş mut, că noi nu-l ajutăm. Reproşul lui era perfect îndreptăţit deşi lupta nu dura decât de câteva minute.

   Căutai să mă ridic din poziţia mea neplăcută, dar povara care mă apăsa în jos nu-mi permitea s-o fac.

   Abia acum observai că eram înlănţuiţi într-o plasă cu ochiuri puternice, ce fusese azvârlită peste noi. Căzusem din nou în cursa misterioasei fiinţe „el".

   N-am observat nimic ce să dea de bănuit, până ce n-am fost doborâţi la pământ în toiul fugii noastre către marginea lacului. Pe Pongo şi pe Maha nu-i mai ajunsese plasa întrucât depăşiseră prea repede locul primejdios. De aceea nimeriseră peste tigru.

   — Mariane, colonele, trebuie să-l ajută, pe Pongo! strigai eu din toate puterile.

   — E îngrozitor, dar nu mă pot ridica de jos, gemu Lesley lângă mine.

   — Să-ncercăm împreună, zise Marian. Număr până la trei şi apoi toţi deodată: Unu, doi... trei!

   Cu puteri sporite ne reuşi să ridicăm plasa, atât de sus încât puteam sta cel puţin în genunchi. Forţa care ţinea plasa la pământ, apăsa acum pe umerii noştri. A fost nevoie de o clipă de pauză. Forţarea pe care am făcut-o a fost prea mare. Chiar şi acum de-abia puteam să facem faţă presiunii care apăsa pe umerii noştri. Frânghia din care fusese împletită plasa ne tăie adânc stofa hainelor noastre kaki în zona umerilor.

   Din nou privi spre Pongo. Uriaşul negru părea sculptat din piatră. Fără să se mişte stătea aplecat asupra tigrului îmbrăţişându-l strâns. Din ce în ce mai slabe şi mai zadarnice deveniri zbaterile şi mişcările uriaşei feline. Loviturile de labă nu mai aveau acum forţă. Horcăitul se stingea şi el. Nu mai era vorba de un răcnet de luptă. Să fie posibil ca un om cu mâinile goale să fie capabil să scoată din luptă un tigru? Chiar şi pentru un uriaş de forţa şi puterea lui Pongo, era o realizare pe care nimeni înaintea sa şi probabil nimeni după el n-a înfăptuit-o şi n-o va înfăptui.

   Acum ţâşni din tufiş un trup mlădios de culoare galbenă. Era

Maha. Îşi revenise după lovitura căpătată de la tigru. Îşi adunase puterile gata să intre din nou în luptă.

   Atracţia pe care o simţea Maha pentru Pongo, era cel puţin tot atât de puternică, cu cea resimţită de Pongo pentru Maha.

   Fără a pregeta nici o clipă, sări micuţa pisică - aşa cum părea ghepardul acum - asupra surori sale mult mai mare şi mai puternică. Evitând cu îndemânare loviturile uriaşelor labe ale tigrului, îl muşcă oblic lateral pe-acesta, nu putea bănui că prin aceasta îl primejdia numai pe Pongo. Întrucât încercând să-şi sfâşie potrivnicul, Pongo se clătină din nou. Tigrul era încă destul de puternic ca printr-o fulgerătoare lovitură de labă să-l sfâşie pe camaradul noştri negru. Bineînţeles mâinilor care-l ţineau înlănţuit nu le era permis în nici un caz să dea drumul prizei şi nici labelor din faţă ale tigrului nu le era îngăduit să atingă pământul.

   În acest din urmă caz. Pongo ar veni de-a berbeleacul şi-ar nimeri sub labele duşmanului răzbunător.

   Aceasta ar fi însemnat sfârşitul lui Pongo, pentru că n-ar mai fi putut evita să fie sfâşiat de tigru. Când îmi dădui seama de pericolul în care se găsea camaradul nostru, îl chemai pe Maha înapoi. Credinciosul ghepard interpretă chemarea mea în mod cu totul fals. El înţelese de bună seamă, totul ca un îndemn pentru a ataca cu şi mai multă furie. Pongo se clătină acum. În secunda următoare se va hotărî. Din nou mi se păru că citesc în ochii lui un reproş. Încă o dată îl chemai pe Maha. În clipa următoare trosniră două împuşcături.

   Marian reuşise să se sprijine de pământ cu o mână, cu cealaltă- i trase pistolul greu din cingătoare şi apăsase de două ori pe trăgaci. Nu puturăm vedea imediat rezultatul, fiindcă mâna lui stângă se încovoie, el neputând ţine cu o singură mână piept forţei ce-l apăsa în jos, întrucât colonelul şi cu mine urmăream foarte încordai! Lupta lui Pongo cu tigrul, suprasarcina ce ne revenea nouă datorită manevrei lui Marian ne luă prin surprindere. Înainte de a putea schiţa un gest de rezistenţă, furăm din nou doborâţi la pământ, aşa cum fuseserăm de la început.

   Atât de puternic ne apăsa acum plasa în pământul moale de la marginea lacului, încât nici pentru înjurături nu ne mai permiteam să irosim aerul. Cu mare greutate reuşii să ridic puţin capul, trăsei de câteva ori aer adânc în piept şi căutai să-mi îndepărtez pământul care-mi intrase în ochi şi în nas. Colonelul şi Marian făceau la fel. Înainte de a reuşi, prin eforturi comune, să îndepărtăm din nou plasa, auzirăm o voce gâfâind şi caldă care ni se păru în acel moment chiar vocea îngerului nostru păzitor, care ne strigă:

   — Massers fie liniştiţi, Pongo face.

   Nu trecu mult şi-n stânga mea auzii din nou fâsâit în tufişuri, urmat de un hârşâit bizar, după care povara ce presa asupra noastră, cedă, în sfârşit. Ne puturăm ridica în genunchi pentru început şi apoi ne ridicarăm în picioare.

   Tigrul Rojah, stătea lângă noi, aproape, dar... mort.

   Gloanţele lui Marian îl nimeriseră în tâmplă. Pongo ţinuse fiara atâta timp cu labele din faţă în aer, până ce scurta luptă a acestuia cu moartea se sfârşise şi reuşise apoi să ne elibereze şi pe noi din situaţia deznădăjduită în care ne aflam.

   Acum avurăm răgazul necesar să examinăm capcana în care căzusem, pe toate părţile. Se întrebuinţase şine de fier lungi de 5 metri şi altele de 2, între aceste bare de fier, fusese ţesută o plasă fină dar puternică cu ochiuri mărunte. Spre mirarea noastră stabilirăm că ambele laturi ale şinelor fuseseră îngropate adânc în pământul celui mai mare tufiş care conducea spre partea din stânga a cărării. Cercetarăm deci tufişul mare din stânga noastră, care ne conduse apoi la marginea unei gropi late şi adânci, în care Pongo sări imediat, examinând şi el curios întreaga maşinărie a capcanei, care se punea în mişcare de aici.

   Ambele şine ce ţineau plasa blestemată, erau puţin curbate aici, îmbucându-se în nişte cilindri de fier, îngropaţi şi aceştia în două blocuri de piatră. Un resort spiralat gros şi puternic, înfăşurat peste cilindri, ne dădea explicaţia bruştei şi bizarei forţe cu care plasa ne apăsa la pământ.

   Două bare. De asemenea de fier, de câte un metru şi jumătate lungime serveau la încordarea arcului. O bară de fier, mai subţire, care se prelungea din tufiş până pe potecă, reprezenta piedeca în care era agăţat cadrul de metal cu plasa, până ce o sălbătăciune declanşa mecanismul. Atunci rama metalică şi plasa cădeau în jos. Acţionate de resort, cu o astfel de forţă. Încât şi un tigru ar fi fost neputincios şi strivit de pământ, fără a mai putea să se ridice în picioare cu toată puterea lui. Cadrul metalic şi plasa au fost vopsite astfel încât să nu se deosebească cu nimic de peisajul pestriţ ce-l înconjura. Întregul mecanism al capcanei era atât de minunat gândit şi plasat atât de bine, încât nu mă puteam opri din admiraţia ce-o resimţeam pentru cel ce-o născocise.

   — Ce este domnule Lesley? întrebă Marian subit.

   Privi mirat spre colonei şi-l văzui că examinează cu atenţie întreg mecanismul. Scutură apoi doar capul şi spuse:

   — Cum a ajuns capcana asta aici? Să fi fost plasat aici înainte de a fi dispărut prinţul? Dar nu. Mi-ar fi istorisit despre asta cu siguranţă!

   — Nu, domnule Lesley, Prinţul Ahuri a plasat capcana aceasta aici. De-abia în ultimul timp, continuă Marian, care în aceste momente îmi părea ca un clarvăzător care, din piese şi evenimente disparate, reconstituise se pare întregul. Aş putea chiar afirma că s-a folosit de multe ori de ea. Nu servea să-l aducă în captivitate pe tigrul Rojah. Nu. Urmărea cu totul alt tip de vânat, pe care l-a şi obţinut de altfel.

   — Ce tot spuneţi acolo? întrebă la rându-i colonelul, pe chipul căruia se citea mirarea. De unde ştiţi că prinţul Ahuri a pus capcanele? Deşi într-adevăr este invenţia lui şi servea pentru a prinde tigrii de vii fără a le vătăma corpul câtuşi de puţin. Ce voiţi să spuneţi că viza o altfel de pradă? Din afirmaţia asta s-ar putea deduce că prinţul Ahuri se găseşte undeva prin apropierea oraşului.

   — Se vorbea doar c-a fost văzut de câteva ori în apropierea lacului Kokorija, aşa că pe aici trebuie să fie. Capcana şi ea, era pregătită să intre în funcţiune, a fost de părere Marian.

   — Domnule Farrow - colonelul a făcut o mică pauză, înainte de a continua - credeţi deci că prinţul Ahuri, cu fantoma ce bântuie prin junglă sunt una şi aceeaşi persoană?

   Marian numai încuviinţă:

   — Întocmai, aşa şi nu altfel mi-am imaginat şi eu, ba mai mult, pot afirma că prinţului dispărut i se datorează capcanele aşezate în junglă, cu care am făcut deja cunoştinţă, după ce s-a defectat automobilul. Cine altul decât prinţul ar poseda o sabie de valoarea şi fineţea aceleia folosite într-una din capcane? Acestei capcane aproape că era să-i datorăm pierderea vieţii camaradului nostru Bertram. Dar adevăratele victime ale capcanelor le constituie cei şase indieni dispăruţi a căror cadavre n-au fost încă găsite. Aceasta este convingerea mea fermă.

   — Foarte interesant! murmură colonelul pierdut în gânduri. Dar această afirmaţie şi consecinţele care decurg de aici, îmi par acum să arunce întreaga afacere într-o altă lumină, decât ar fi rezultat prin examinarea cazurilor de dispariţie unul câte unul. Ca oficial în această ţară, evident că nu pot considera faptele decât dacă există dovezi materiale de netăgăduit. Acestea trebuie încă găsite. Ceva nu mi-e clar deloc - recunosc - nu văd motivul care la determinat pe prinţ să-şi părăsească proprietatea şi să vină să locuiască aici în vecinătatea lacului Kokorija, pe post de stafie? De ce - şi asta e a doua îndoială pe care o am - a fost nevoie ca prinţul să comită toate aceste crime? Trebuia doar să aibă un motiv foarte puternic ca s-o facă! Dacă acest motiv va fi găsit, atunci acesta va fi liantul care va duce la dezlegarea întregii

afaceri.

   — Motivele, cred că vi le pot da, de pe-acum, domnule Lesley, continuă grav şi liniştit Marian.

   Colonelul se opri uimit. Chiar şi eu am ciulit urechile. Deşi trăisem numeroase întâmplări împreună şi-l cunoşteam de- acuma, cum putuse în răstimpul acesta scurt de când ne aflam la Ahmadabad, să afle deja motivul ascuns pe care să-l fi avut prinţul să renunţe la viaţa-i uşoară din palat şi să îmbrace existenţa vagabondă a unui om fără căpătâi pierdut în junglă. Dar Marian continuă:

   — Cred domnule Lesley, că o explicaţie mai detaliată ar necesita destul de mult timp şi acesta ne lipseşte pe moment. Deocamdată credeţi-mă pe cuvânt, întrucât sper ca în decurs de câteva ore, să-l capturăm pe prinţ. Atunci ne va relata el însuşi care-au fost împrejurările şi motivul pentru care a înfăptuit ce a înfăptuit.

   Colonelul continuă să clatine neîncrezător capul. Marian a făcut o mică pauză după care continuă:

   —  Trebuie să ne fie clar că avem de-a face cu un adversar extrem de inteligent şi de cultivat şi prin aceasta cu atât mai periculos. Aici în apropierea lacului presimt existenţa altor capcane, care pot fi şi mai rafinate şi mai diabolice, decât ultima, pe care am cunoscut-o. Aceste capcane pot însemna moartea noastră dacă venim în atingere prea intimă cu ele. Am bănuit de la început domnule colonel că omul pădurilor nu poate fi altul decât prinţul Ahuri. De aceea am sperat că-l vom întâlni la lac. Prinţul nu dorea în ruptul capului să vândă această bucată de pământ pe care se află lacul, după cum ne-aţi povestit chiar dumneavoastră. Presupun că în familia prinţului lacul trece drept sfânt, că se atribuie lacului aceleaşi proprietăţi miraculoase ca apelor Gangelui - adică şterge păcatele oamenilor şi curăţă trupul de toate impurităţile fizice şi spirituale. Mai speram că tocmai la răsăritul soarelui va veni să-şi facă baia zilnică. Presupunerea mea s-a adeverit, dar din păcate capcana în care am căzut - întrucât din cauza grabei am uitat, prudenţa ne-a jucat o festă. Mai am încă o idee, dar o voi enunţa mai târziu, după ce-l vom fi prins pe prinţ şi asta numai dacă acesta ar refuza să ne dezvăluie secretul şi să depună mărturie. Dar acum să cercetăm temeinic locul, poate vom găsi drumul de acces la lac pe care prinţul îl urmează în mod obişnuit.

   Păşirăm din nou pe cărarea îngustă care ducea la lac. Pe când trecurăm din nou pe lângă trupul tigrului mort, nu mă putui opri să nu mă gândesc la lupta dată de Pongo. A fost ceva ce n-am crezut niciodată posibil că poate face un om. Lupta pe care a dat- o cu îngrozitoarea felină a fost de bună seamă cea mai grea din întreaga lui viaţă de până acum.

   — De necrezut, murmură de asemenea colonelul, care privi cu regret trupul puternic al tigrului răpus. N-aş fi crezut niciodată asta posibil, dacă n-aş fi văzut cu proprii mei ochi. O astfel de forţă şi rezistenţă nu le-aş fi bănuit nici măcar la Pongo. Păcat că tigrul ăsta a trebuit să moară! Un exemplar atât de minunat! Dacă n-ar fi devenit man-eater (mâncător de oameni) ar fi putut trăi multă vreme în junglă şi s-ar fi bucurat de libertate. Pielea i se cuvine bineînţeles domnilor Farrow şi Pongo.

   — Noi v-o dăruim din toată inima, râse Marian. Puteţi s-o păstraţi ca amintire din partea noastră. Doar dumneavoastră v-a fost dăruit tigrul de către prinţul Ahuri şi în afară de asta l-aţi vânat de atâta vreme. Dar să ne întoarcem la cele importante. Ne apropiarăm cu prudenţă de lac, care nu era foarte mare şi avea o formă circulară. De jur împrejur erau plantaţi arbuşti într-o reţea densă care nu ne permitea să descoperim un al doilea drum de acces, deşi Marian afirmase că trebuia să existe unul.

   Fusesem doar pe cărare şi auzisem foarte clar plescăitul cuiva, ca şi cum acela ar fi făcut baie. Pe drumul pe care-l urmasem noi, nu putea ajunge la lac, întrucât ar fi trebuit să-l observăm.

   — Ar trebui să înotăm de-a lungul întregului lac, ca să descoperim cel de al doilea drum care duce încoace. Unul din noi trebuie să stea aici de pază şi să observe dacă nu ne paşte o primejdie din partea înotătorului pe care n-o bănuim deocamdată. De acord domnule Lesley?

   — Sunt perfect de acord, mai ales că înotul nu e partea mea cea mai tare, remarcă sec colonelul. Voi băga de seamă, fiţi fără grijă. Poate că prinţul se găseşte încă în apropiere, dacă într- adevăr el şi cu vânătorul-fantomă din junglă sunt una şi aceeaşi persoană.

   — Sunt convins de asta, rezumă încă o dată Marian. În timp ce- şi da jos cizmele şi jambierele.

   — Fiţi cu ochii în patru, domnule Lesley. S-ar putea ca viaţa noastră să fie în mâinile dumneavoastră. Robert, poate ar fi bine să rămâi şi tu aici, în acest fel forţele noastre ar fi mai proporţional împărţite. Domnului Lesley îi va fi greu să ţină sub observaţie trei oameni deodată.

   Pongo se şi lăsase să lunece în apă. Marian îşi desprinse brâul şi-l depuse pe cizme şi jambiere. Întrucât nu începusem să mă dezbrac, am hotărât pe moment, să îmbrăţişez propunerea camaradului meu.

   — Fie şi aşa. Eu voi veghea asupra lui Pongo, pe când domnul Lesley te poate supraveghea pe tine.

   Marian încuviinţă mulţumit din cap şi apoi lunecă îmbrăcat numai în şort în apă. Pongo începuse să înoate liniştit pe lângă malul drept al lacului. Mă încercă brusc un sentiment de teamă. Dacă în apa lacului erau crocodili? Acum. Chiar acum, camarazii mei puteau fi atacaţi de aligatori şi târâţi în adânc! Broboane de sudoare îmi apărură pe frunte. Apoi mă gândi că însuşi prinţul obişnuia să facă baie în lac - dacă am înţeles noi bine - încă azi dimineaţă fusese doar aici.

   Dar să fi fost un om. Tocmai aceea care se mişca în lac? Cât de uşor poate omul să se înşele chiar asupra celor văzute cu proprii săi ochi, mai ales când avem idei preconcepute şi vizibilitatea lasă de dorit. În asemenea caz, de obicei imaginaţia o ia foarte lesne razna.

   Auzisem noi, ce-i drept plescăitul, dar nu văzusem nici un om. Putea tot atât de bine să fi fost provocat de mişcarea unu crocodil îi strigai temerile mele lui Marian, dar acesta mă linişti:

   — De-ar fi fost crocodili i-am fi observat imediat, de îndată ce Pongo a intrat în apă, Robert a bătut apa destul de puternic înainte de a se pune în mişcare. Aceasta ar fi trebuit să atenţioneze imediat pe crocodili, care s-ar fi grăbit să vin încoace!

   Uriaşul negru scoase un strigăt pe jumătate înăbuşit.

   — Ai găsit ceva Pongo? îl strigă Marian.

   Pongo nu răspunse dar continuă să înoate. Se opri în faţa unui buchet gros de bambuşi. Apucă şi trase de el fără sforţare deosebită, dându-l cu uşurinţă de-o parte.

   Marian înotă imediat de-a curmezişul lacului, examinăm deschizătura pe care o făcuse Pongo, strigându-ne:

   — De aici de asemenea o mică cărăruie spre est. Perpendicular pe oraş Robert. Nu te-ai înşelat deloc cu silueta pe care ai văzut-o de lângă automobil. Pun pariu c-a fost vorba de un om. Împachetează-mi hainele într-o mică legătură, pe care s-o pot lua cu mine. Trebuie să ne despărţim. Eu şi Pongo vom urma noua cărare descoperită, în timp ce tu cu domnul Lesley s-o luaţi pe marginea junglei şi de-a lungul ei. La terminarea cărării ne vom întâlni cu siguranţă.

   Nu prea agream propunerea. Privii mai întâi deasupra lacului, apoi spre partea din stânga a acestuia şi tresării: din tufiş se uita fix la prietenul meu un chip ce-ţi stârnea groaza. O faţă închisă la culoare, cu trăsături schimonosite ai cărui ochi scăpărau de focuri lăuntrice, ciudate.

   Acesta nu putea fi decât omul pădurilor, cum îl mai numisem,

omul care avea pe conştiinţă şase fiinţe umane.

   Îşi ridicase capul peste tufele de bambus, deci trebuia să se găsească neapărat pe uscat. Stătea într-un punct pe care Marian urma să-l atingă curând, dacă prin descoperirea lui Pongo n-ar fi fost puţin deviat de la drumul său.

   Omul misterios ridică mâna. Zării o armă strălucind. Mă deşteptai la timp din încremenirea mea care decurse poate o secundă, scosei pistolul de la brâu şi trăsei repede. O secundă mai târziu, detună şi arma misterioasei fiinţe, dar glontele destinat lui Marian trecu vâjâind pe lângă capul lui, în apă.

   Dimpotrivă, eu se pare că nimerisem mai bine. Omul scoase un ţipăt de spaimă sau poate de durere mai degrabă, se clătină şi dispăru în desiş.

   — Cât pe-aici era s-o păţesc, strigă Marian. Am comis o greşeală; trebuia mai întâi să cercetăm întreg malul de-a lungul lacului. Cu mişcări largi, înotă acum, împreună cu Pongo înapoi şi îmbrăcă în mare grabă cămaşa, jambierele şi cizmele, pantalonii şi jacheta uşoară peste care încinse brâul de argint, zicându-mi după o scurtă reflexie:

   — Cred că l-ai nimerit bine Robert. Ideea de a ne apropia de el prin apă a fost cât se poate de nefericită.

   S-o luăm pe cărarea dinspre vest care merge de-a lungul lacului. Oricum dacă ne zăreşte primul, va căuta să ne culce la pământ cu arma lui.

   Străbăturăm în goană cărarea înapoi, trecurăm încă o dată pe lângă cadavrul tigrului Rojah şi pe lângă locul diabolicei capcane, apoi drumul nostru o luă în direcţia vest urmând şi malul lacului din junglă, care mergea de asemenea de la est spre vest.

   Cu atenţia încordată, examinarăm partea laterală dreapta a cărării, pentru a descoperi vreo ramificaţie mascată, care ar fi putut duce la locul unde îşi făcuse apariţia adversarul nostru.

   N-am găsit nimic şi astfel ajunserăm la a doua plantaţie. Abia acum ne puteam îndrepta spre nord înspre porţiunea de junglă adiacentă plantaţiei.

   Pericolul se diminuase după împuşcătura mea norocoasă. Ţipătul îmi dovedise că nimerisem bine şi că omul nostru era grav rănit.

   Cu toate acestea nu voiam să fim neprevăzători, mai ales după ce am pătimit până acum. Brusc dădurăm în sfârşit de intrarea atât de căutată a potecii, care ducea dinspre est către lac. Pe această potecă trebuia decis să circule omul nostru, prinţul dispărut Ahuri.

   Păşirăm cu prudentă mai departe. Presupunerea lui Marian că acesta sta la pândă undeva aproape de apă nu era neapărat şi situaţia reală. Marian păşea înainte şi acum când ridică braţul, ne oprirăm cu toţii, în faţa lui se distinge o siluetă care state nemişcată, întinsă la pământ.

   Ne apropiarăm uşor şi în tăcere. Ne puteam aştepta de la acest adversar să adopte orice şiretlic, dar Marian ne linişti îndată prin semne. Se aplecă şi ridică de jos un pistol greu. Care scăpase din mâna celui întins la pământ. Marian îl întoarse cu faţa pe cel căzut, care stătuse până acum pe burtă şi lui Lesley îi scăpă pe dată un strigăt de uimire.

   — Prinţul Ahuri - complet sălbăticit.

   — Nici nu-i de mirare, domnule Lesley. După ce un om trăieşte atâta timp în pustietate, constată Marian foarte serios. Mai trăieşte încă. Dar glontele i-a străbătut pieptul. N-o să mai ducă mult. Dar uite că deschide ochii! Întrebaţi-l domnule colonel dacă soţia lui la înşelat cu vreun membru al familiei înrudite cu cei şase oameni dispărut. Sau dacă toţi dispăruţi au ştiut ceva sau au sprijinit în vreun fel această trădare.

   — Aşa este. A fost răspunsul şoptit ca o adiere de pe buzele muribundului, l-am prins pe toţi în capcanele mele, întrucât nu erau destinaţi lui Rojah. Acum tigrul e mort şi eu sunt răzbunat, pot mur liniştit.

   — Unde sunt cei ucişi şi unde a rămas prinţesa?

   Prinţul Ahuri deschise gura, dar nici un cuvânt nu mai ieşi de pe buzele lui O tresărire îi străbătu întreg trupul şi încremeni pentru vecie.

   — Deci asta ar fi soluţia enigmei, murmura ca pentru sine colonelul. Poate că întreaga combinaţie nici n-a fost greu de dibuit, continuă el uitându-se la Marian, doar că eu m-am concentrat mult prea mult asupra tigrului.

   — Cred că victimele le-a aruncat, cu greutăţi atârnate în apele lacului, zise Marian. Am putea să cercetăm cu scafandri.

   — Şi porţiunea de junglă din prejma lacului ar trebui să dispară. A trăit prea multe orori, spuse colonelul Lesley.

   Marian avuse şi de data asta dreptate. Victimele fuseseră scufundate în apele lacului Kokorija. Acolo fu găsit şi cadavrul prinţesei.

   N-am mai zăbovit mult în Ahmadabad. Am ridicat ancora ca să zic aşa spre noi aventuri, dar despre astea în numărul următor.

SFÂRŞIT

Volumul 181

TAINE STRĂVECHI

   POVESTIREA COLONELULUI DONALD.

   DE-ABIA AJUNSERĂM ÎN DELHI, capitala provinciei anglo-

indiene Pundjab şi ne dădurăm jos din tren, că ne şi întâmpină un domn în impunătoarea uniformă a poliţiei statului, care ne salută călduros:

   — Permiteţi-mi să mă recomand, colonelul Donald. Am cumva onoarea de a sta de vorbă cu domnii Farrow şi Bertram? se prezentă acesta.

   Marian încuviinţă şi ne prezentă la rândul lui.

   — Mă bucur să vă cunosc. Personal, domnilor, continuă ofiţerul. Mai încolo ne aşteaptă automobilul cu care vă rog, să-mi permiteţi să vă conduc la bungalowul meu. Sper să nu aveţi nimic împotrivă să fiţi, măcar câteva zile, musafirii mei.

   N-aveam nimic împotrivă, aşa că mulţumirăm politicos. O jumătate de oră mai târziu ne şi găseam în faţa reşedinţei amabilului colonel, situată undeva în afara oraşului. După ce ne depozitarăm bagajele în camerele de oaspeţi aranjate pentru primirea noastră, luarăm loc în veranda spaţioasă şi aerisită, aflată în imediata vecinătate a camerelor noastre.

   Amfitrionul nostru se îngriji de îndată de băuturi şi răcoritoare, care după oboseala călătoriei aveau un gust excelent.

   — Am auzit şi eu de numeroasele dumneavoastră aventuri, domnii mei şi mi-am permis să propun superiorilor mei, să vă invite în oraşul nostru. La început aceştia s-au lăsat greu, mai ales Sir Baltran, care a obiectat că se aşteaptă mai ales ca subordonaţii săi să clarifice misterele şi nu... străinii. În cele din urmă am reuşit să-l conving pe Sir Baltran să vă invite, O să-l cunoaşteţi în curând, este un domn încântător, respectat de toţi. Se aşteaptă, fireşte, ca noi poliţiştii să rezolvăm problemele ce ne privesc.

   — Atunci n-aş vrea să-l supăr, domnule colonel. Îmi închipui căi revine dânsului întreaga responsabilitate în ce privesc sarcinile poliţiei, a fost de părere Marian.

   — Aveţi perfectă dreptate şi doar faptul că i-am sugerat că ajutorul dumneavoastră e de o importanţă vitală pentru noi, îi datorez plăcerea de a vă avea ca oaspeţi.

   Nu pierdurăm prilejul să-i mulţumim încă odată, pentru invitaţie şi Marian se interesă acum politicos şi despre esenţa şi gravitatea problemei, la a cărei rezolvare urma să contribuim într- un mod atât de decisiv.

   — Vorbeaţi despre un mister, domnule colonei. Ştiu prea bine că tocmai aici, în India, ţi-e dat să întâlneşti taine, care par să nu aibe dezlegare. Dar presupun mai degrabă că nu despre aceasta e vorba aici, ci poate despre dezlegarea unui caz concret, sau a unei întâmplări neelucidate pe deplin.

   — Aveţi şi de data asta dreptate, domnule Farrow. Bineînţeles că e vorba de un caz concret, dar acesta, mai e legat şi de străvechile secrete ale indienilor care ţin de obârşia şi cultura acestora. Înainte de a vă pune în temă pe deplin cu cazul concret ce ne frământă, îmi voi permite câteva consideraţii generale, care privesc istoria oraşului nostru Delhi. Trăiesc deja de opt ani aici şi m-am îndeletnicit puţin şi cu istoriografia oraşului meu de reşedinţă. Ben Hagha, servitorul meu, o să ne aducă din noi: răcoritoare şi apoi, domnii mei, o să încep istorisirea.

   Gazda făcu un semn indianului, care stătea în imediata noastră apropiere. Acesta dispăru şi se întoarse, câteva minute mai târziu, cu o nouă provizie de băuturi răcoritoare. Colonelul îşi reaprinse ţigara, stinsă între timp, se aşeză comod în fotoliu şi începu:

   — Ştiţi desigur că Delhi, al cărui nume străvechi era Indraprashta. E socotit alături de Agra printre cele mai vechi oraşe ale Indiei. Istoria oraşului se întinde înapoi pe o perioadă de timp de trei milenii şi jumătate. Aici, în oraş, s-au adunat şi păstrat comori neasemuite. Care au stârnit invidia şi lăcomia altor domnitori de sânge princiar. S-au dat lupte sângeroase pentru oraş. Palatele oraşului au fost împodobite cu pietre preţioase de mare valoare şi cele mai frumoase diamante, cele mai mari rubine şi smaralde din lume au împodobit întotdeauna tronurile domnitorilor locali. Nu-i de mirare că Delhi a devenit cel mai strălucitor şi bogat oraş al Indiei. Se spune, că în perioada Pandu, pe vremea domniei fiilor Soarelui, chiar străzile, erau pavate cu aur, sau praf aurifer. Semeţia oraşului Delhi, a durat douăzeci şi cinci de secole, până ce prinţii afgani, supuseră oraşul, după ce îi alungară pe domnitorii legali, sau îi uciseră, pentru a se înscăuna ei înşişi la domnie.

   Trei dinastii afgane s-au succedat la tron în următorii trei sute de ani. În cele din urmă, afganii fură alungaţi, la rândul lor de către hinduşi, mahomedani şi mongoli, până la marea năvălire barbară a lui Timur Lang (cel şchiop) care a avut loc în 1398, în era noastră care cuceri şi jefui oraşul. Acesta se institui ca domnitor peste întreg ţinutul.

   Stăpânirea lui Timur, dură doar până la moartea acestuia, apoi veniră din nou afganii cei din dinastia Patha şi stăpâniră oraşul cincizeci de ani. Iarăşi urmară mongolii. Badur un urmaş a lui Timur, îi alungă pe Pathani şi deveni primul mare Mogul al dinastiei sale, primul din cei şaptesprezece mari Moguli, care din 1494 până în 1857 au domnit în India şi care au făcut măreţia şi strălucirea epocii lor. Domnia acestora a apus în cele din urmă. Din aceşti patru sute de ani glorioşi, îmi vin acum în minte doar câteva nume, printre care aş aminti prinţii domnitori, neapărat pe Humahan, Akbar, Dichehan, Munandzeb şi acel nefericit Buhadur Şah, care a fost făcut prizonier de către englezi în propriul lui palat şi ţinut în lanţuri şi în cele din urmă osândit cu expulzarea în Burma. Iată că istoria a trei milenii şi jumătate atestă obârşia de oraş împărătesc, pe care Delhi îi reprezintă poate cel mai bine, dintre toate semenele sale de pe suprafaţa globului. Astăzi oraşul este pe deplin modernizat, doar zidurile sale exterioare, cu turnurile de pază şi observaţie mai amintesc de strălucirea unor timpuri peste care istoria a lăsat amprenta sa de neşters. Breşele şi găurile existente peste tot şi practicate în zidurile porţilor ne mai vorbesc pe limba lor mută despre luptele dintre englezi şi indieni, în care, aceştia din urmă, sub conducerea lui Buhadur Şah, au dat ultima lor bătălie pentru neatârnare în anul 1857, într- o încercare disperată de a evita jugul străin. Iată, domnilor, o scurtă trecere în revistă a istoriei oraşului Delhi, istorie aflată parţial din vechile cărţi hinduse, pe care le-am mai găsit aici, precum şi din acelea care au şi fost traduse în engleză. Şi iată că am ajuns, în sfârşit, la acel secret de care aminteam la început şi care stăruie atât de mult în memoria mea pe care n-am fost în stare să-l elucidăm. Profesorul Hagerstony, a început de curând traducere, i ultimelor trei cărţi hinduse, în limba engleză, cărţi pe care le-a găsit în pivniţa palatului domnesc din Delhi. O săptămână s-a scurs de când profesorul îşi începuse munca, după care acesta, a dispărut pur şi simplu. Rajahul, care locuieşte actualmente în palatul princiar, nu ne-a putut de nici o informaţie cu privire la persoana profesorului. Uşor nu îi este, întrucât prima bănuială cădea asupra sa. Ulterior s-a demonstrat însă că nu putea fi responsabil de dispariţia profesorului, întrucât, chiar în acea perioadă lipsea din palat, fiind într-o junglă la vânătoare de tigri. Am interogat pe toţi servitorii rajahului şi pe membrii gărzii sale, dar până în prezent, mi-a fost cu neputinţă să rezolv misterul acestei dispariţii. A fost văzut ultima dată de către intendentul palatului, care i-a adus cina. Profesorul îşi exprimase dorinţa de a continua lucrul şi pe timpul nopţii. A fost încuiat deci în camera de lucru şi prin urmare nu putea părăsi încăperea.

   — Cum adică încuiat? se miră prietenul meu.

   — Da, da, nu uitaţi că e vorba de documente de o valoare neasemuite, cărţi şi atestate, care zac de-a valma în pivniţa de la subsolul palatului. Doar cărţile par să valoreze câteva sute de mii de lire. Profesorul acceptase de la început toate condiţiile impuse de rajah şi de aceea a fost de acord ca în timpul muncii sale de cercetare să fie zăvorât.

   — Există numai o singură intrare şi ieşire din această pivniţă domnule colonel?

   — Da, există numai o singură uşă, masivă din stejar, cu trei lacăte. Bineînţeles că-i mai sunt ataşate şi sisteme de alarma Profesorul nu putea ieşi de unul singur.

   — Cine avea în păstrare cheia la uşa respectivă?

   — Intendentul palatului, care cunoaşte clădirea cel mai bine întrucât din copilărie are rezidenţa acolo şi împotriva acestuia nu se poate ridica, fireşte nici o bănuială.

   — S-au cercetat totuşi pivniţa şi împrejurimile cu maximă atenţie, domnule colonel?

   — M-am aşteptat la întrebarea asta, domnule Farrow şi vă pot răspunde pe loc şi afirmativ. Sunt absolut sigur că din încăpere nu se putea scăpa decât pe uşă, întrucât geamuri nu există.

   — Nu există totuşi niscaiva uşi secrete?

   — Absolut exclus, domnule Farrow. Ştiu să caut şi am căutat temeinic. Încăperea e lungă de vreo douăzeci de metri şi lată de zece. Pe pereţi de jur împrejur stau rafturi umplute cu cărţi. Chiar în mijlocul camerei se găsesc cărţi. Mesele şi scaunele existente folosesc doar unui singur scop, înlesnirea studierii volumelor într- un mod mai comod şi în linişte, evident.

   — Ce puteţi spune despre sistemul de iluminat?

   — Iluminatul este electric.

   — Deci palatul însuşi a suferit modificări în scopul modernizării?

   — Da, parţial domnilor. Ei, ce spuneţi cu privire la toate astea?

   — Nu pot să afirm deocamdată nimic precis, trebuie să văd eu însumi încăperea. Aşadar, acolo erau adăpostite taine indiene străvechi, nu-i aşa domnule colonel?

   — Aşa e. Şi cine este în stare să pătrundă taina cărţilor sfinte, prin lectură mai întâi, se înţelege, poate avea o revelaţie...

   Marian îmi aruncă o privire pe furiş interceptată totuşi de colonel, care urmă:

   — Vă gândiţi la ceva anume, domnule Farrow?

   — Da, mă gândeam la acele taine străvechi, înmormântate în acest palat şi care mă interesează în mod deosebit şi pe mine. Din păcate cărţile nu le vom putea citi.

   — Rajahul şi-a dat consimţământul ca multe din aceste cărţi să fie traduse în engleză şi chiar această sarcină a fost atribuită profesorului Hagerstony de către însuşi prinţul.

   — În orice caz, este interesant tot ce ne-aţi relatat domnule colonel. Pe moment nu vă putem spune nimic hotărât. Când doriţi să ne însoţiţi să vizităm palatul?

   — Mâine, înainte de masă, dacă vi se pare potrivit.

   — Suntem înţeleşi. Astăzi încă mai suntem marcaţi de oboseala călătoriei şi ziua oricum e pe sfârşite. Pe de altă parte, ne simţim excelent aici în veranda dumneavoastră. Proprietatea însăşi e minunată. Vă place grădinăritul şi vă pricepeţi la flori, domnule colonel?

   — Mărturisesc că da, dar cum v-a venit să mă întrebaţi domnule Farrow?

   — Aranjamentul floral m-a îndemnat. Unui om indiferent nu i-ar fi păsat prea mult să aranjeze florile atât de bine, încât să beneficieze de maximum de lumina solară.

   — Aveţi dreptate cu presupunerile dumneavoastră Mărturisesc că-mi place munca în grădina mea. Care o consider, după stresul orelor de serviciu, foarte relaxantă. Aceasta mă domoleşte şi-mi calmează nervii. Slujba mea nu-i dintre cele mai uşoare, domnilor.

   Îl crezurăm pe cuvânt.

   Marian nu mai insistă asupra dispariţiei profesorului şi cu bună ştiinţă deviase discuţia spre alt tărâm.

   Îl lăsă pe colonel să zugrăvească viaţa unui poliţist în India şi păru să-l intereseze enorm tot ce auzea.

   Puţin înainte de cină, se anunţă, prin intermediul servitorului său indian, Ben Hagha, sosirea unui domn Perkin, care ţineri morţiş să-i vorbească.

   Acesta încuviinţă şi solicitatorul urma să fie îndată introdus.

   — Aşa-i, omul mi-a ieşit cu totul din minte domnilor. Doctorul Perkin a fost ajutorul profesorului dispărut şi s-a îngrijit cum a putut mai bine de bietul Hagerstony. Să-i împărtăşesc şi acestuia că faceţi parte din noua echipă de cercetare?

   Marian respinse oferta pe loc.

   — Încă nu, domnule colonel, mi-ar place să-l cunosc pe om mai întâi. Rămâne oricum timp să-l informăm şi mai târziu, dacă va fi cazul. Cu cât ştiu mai puţini oameni problema noastră cu atât e mai bine. Prezentaţi-ne ca vechi cunoştinţe care, în trecere prin Delhi, v-au făcut o vizită.

   — Bine, aşa vom face deci.

   Colonelul făcu un semn servitorului său indian. Nu după mult timp îşi făcu apariţia, în veranda bungalowului. Un tânăr de aproximativ treizeci şi cinci de ani. Toate aparenţele îl trădau a fi englez, dar după paloarea chipului său îţi făcea impresia unui om care a stat sau a lucrat multă vreme în spaţii închise, altfel faţa i- ai fi fost cât de cât bronzată de razele soarelui.

   Colonelul făcu prezentările. După ce doctorul Perkin luă loc, acesta îşi exprimă intenţiile.

   — Ştiţi prea bine, domnule colonel, că-mi fac mari griji din pricina profesorului Hagerstony. Doar dânsul m-a chemat anume din Anglia pentru a-i putea fi folositor în cercetările pe care le fac. Nu m-a luat însă cu sine la palat, ceea ce la timpul său am regretat foarte mult.

   — N-a obţinut permisiunea de a o face, obiectă la rându-i colonelul.

   —  Aşa e. Cu atât mai mult mă apasă acum dispariţia profesorului. Trebuie să ştiţi domnilor şi se întoarse acuma spre noi, că-l cunosc pe profesor de foarte mult timp. El a fost în patrie profesorul şi mentorul meu.

   — Şi-acum aţi venit la mine ca să vă interesaţi de mersul cercetărilor, nu-i aşa? dori să constate colonelul.

   — Parţial de asta, dar mai am un gând pe care vreau să mi-l exprim. Aş putea să mai examinez, eu însumi pivniţa unde-s depozitate documentele?

   —  Din păcate este deocamdată exclus, stimate domnule doctor. Rajahul acordă numai foarte rar o astfel de permisiune. Şi aşa m-am mirat că şi-a dat consimţământul atât de uşor cu privire la munca de traducere a profesorului. Ştiţi poate ca şi mine, că îndeosebi indienii sunt deosebit de suspicioşi cu intruşii care scormonesc prea adânc în tainele strămoşilor lor.

   — Vedeţi dumneavoastră, domnule colonei, eu am ajuns la concluzia că profesorul a descoperit niscaiva secrete în cărţile vechi, pe care nu le mai putea păstra doar pentru sine. De asta a trebuit să dispară. Mă gândeam că în notiţele profesorului Hagerstony voi găsi vreo însemnare care să ne ofere ceva indicii despre ce s-a petrecut. Însemnările profesorului cred că se mai găsesc în pivniţă, aşa sper.

   — Da, totul se găseşte încă acolo, din dispoziţia expresă a rajahului.

   — Dacă mi s-ar permite să examinez aceste notiţe, aş găsi cu siguranţă o urmă, domnule colonel.

   — Eu le-am citit, domnule doctor şi n-am găsit absolut nimic, care să ne ofere o cât de mică şansă de a descoperi ceva care să ne conducă la o urmă oarecare.

   — Poate că le-aţi privit dintr-un punct de vedere care nu vă putea oferi asemenea indicii. Oricum va trebui să-mi pledez sarcina pe lângă rajah, pentru că, după câte am auzit, dorinţa acestuia este ca problema dispariţiei profesorului să fie limpezită cât mai curând posibil.

   — Voi vorbi şi eu cu rajahul, dragă doctore, dar să nu vă faceţi prea mari speranţe.

   — Dar, spuneţi domnule doctor, cărţile acelea le-aţi putea traduce şi dumneavoastră, adică vreau să spun, sunteţi în măsură să descifraţi sanscrita? interveni Marian la rândul său.

   — Bineînţeles că pot, altfel de ce m-ar fi chemat profesorul să-l ajut în munca lui? Cum vă spuneam, doar am fost elevul acestuia.

   Marian încuviinţă numai dând gânditor din cap. În momentul următor îşi făcu apariţia, din nou, servitorul indigen Een Hagha. Care întrebă în şoaptă, dacă e cazul să servească cina. Colonelul se întoarse brusc spre Perkin.

   — Rămâneţi astă-seară la cină, nu-i aşa, domnule doctor?

   — Nu. Mulţumesc din inimă, dar astă-seară nu mai am timp Un demnitar indian vrea neapărat să-mi vorbească. Trebuie să mă grăbesc, nu pot să-l las pe Ham Costa să mă aştepte.

   — Ham Costa? Cu el aveţi întâlnire? se interesă mirat colonelul.

   — Da şi nutresc mari speranţa în legătură cu această întâlnire!.

   — Ei bine, atunci vă doresc să aveţi noroc, din plin, dragă doctore. Invitaţia rămâne deci pe altă dată.

   După ce Perkin dispăru, în fine, Marian îl întrebă în şoaptă cine era acel Ham Costa.

   — Reprezentantul cel mai de seamă al rajahului, domnilor cum s-ar spune, mâna lui dreaptă sau sfetnicul său cel mai de taină. Lui i se supun pe linie ierarhică toţi funcţionarii palatului princiar.

   — Ei în acest caz, iată cui trebuia în primul rând adresată rugămintea de adineauri, domnule colonel. Dar de ce doctorul vine la dumneavoastră, interveni iarăşi Marian?

   — Ham Costa este un mare adversar al tuturor străinilor. În nici un caz nu va aviza favorabil o astfel de intervenţie. El a fost totdeauna omul care a susţinut păstrarea şi conservarea tuturor documentelor care privesc secretele indienilor, la cel mai scăzut nivel de publicitate posibil, cu interdicţia totală de a le traduce în engleză, sau în orice altă limbă.

   — Înţeleg, deci această ocazie e pierdută.

   Privii din nou pe furiş, spre prietenul meu, Marian. Ştiam precis că intenţiona ceva şi că are deja, cum s-ar zice, un as în mânecă. Voia să lase impresia că nu şi-ar mai bate capul deocamdată cu misterul dispariţiei profesorului, deşi eu ştiam că, abia acum examinează mai cu atenţie problema şi-o întoarce pe toate feţele.

   Deodată puse pe neaşteptate întrebarea:

   — Ia spuneţi-mi, colonele, de când îl aveţi în serviciul dumneavoastră pe admirabilul Ben Hagha?

   — Nici de un an, dar pot mărturisi că sunt foarte mulţumit de prestaţiile sale. De ce mă întrebaţi?

   — E un vechi obicei al meu de a mă interesa de toate aspectele, chiar dacă uneori nu au legătură cu problema. Îmi place să fiu informat întotdeauna ce fel de oameni se găsesc în imediata mea apropiere.

   — Precaut ca întotdeauna, zise colonelul. Dar în legătură cu Ben Hagha puteţi fi fără grijă, pentru el garantez eu pe deplin şi dacă nu aveţi nimic împotrivă, vă propun o plimbare în grădina mea.

   — N-avurăm evident nimic de obiectat, ba chiar ne convenea mişcarea. Îndărătul casei se întindea grădina-junglă a colonelului; aşa o numea el în glumă, dar cel puţin unor zone al acesteia li se potrivea numele. Aici, în această parte nu se vedea deloc urma mâinilor muncitoare ale unui om, fie el şi grădinarul.

   Colonelul lăsase cu bună ştiinţă partea asta de grădină, să fie invadată de o vegetaţie abundentă, specifică junglei, ceea ce o făcea să merite din plin denumirea de grădină-junglă. Lipseau de aici numai fiarele sălbatice, altfel te-ai fi crezut într-o junglă adevărată.

   Păşirăm agale pe cărările înguste. Lumina lunii crea contururi şi umbre care aici formau forme fantastice.

   De multe ori mi s-a părut că la sfârşitul cărării mă aştepta o făptură nemaiîntâlnită şi de tot atâtea ori constatam că mă înşelasem.

   Ajunserăm astfel la capătul grădinii când deodată, aproape de noi, în tufişuri am înţeles că se întâmplă ceva. Ne dădurăm fără voie înapoi şi duserăm instinctiv mâna la pistoale. Chiar şi colonelul procedă la fel.

   Şi iată că, în faţa noastră, crescu ca din pământ statura impozantă a credinciosului nostru Pongo.

   — Massers, nu merge înainte, ne şopti el. Pongo observat doi indieni care intrat în spatele grădinii. Pongo nu ştie unde rămas ei acum.

   — Doi indieni? se miră colonelul. Aici în grădina mea? Dar nu poate fi decât Ben Hagha.

   — Nu, Masser colonel, îl contrazise Pongo. Pongo ar fi recunoscut Ben Hagha, alţi indieni fost. Ei venit din casă. Pongo văzut şi furişat după ei.

   — Ciudat, n-am ce zice, o să-l întreb de îndată pe Ben Hagha, dacă a primit vizită în după-amiaza asta fără ca eu să ştiu.

   — N-aş face-o în locul dumneavoastră, interveni Marian. Ben Hagha va nega cu siguranţă. Vă pot spune doar că servitorul acesta mi-a bătut îndeosebi la ochi, pentru că permanent se afla în apropierea verandei, cu un motiv sau altul, tocmai când vorbeam de dispariţia profesorului. Asta v-o pot spune franc, de la

început şi nu cred că ar trebui să redeschidem problema.

   — Pe legea mea, doar nu credeţi că Ben Hagha ar fi un spion infiltrat în casa mea?

   Marian ridică numai din umeri.

   — N-ar fi exclus, domnule colonel. Nu trebuie să uitaţi spiritul de solidaritate care-i animă pe toţi aceşti indieni. El poate fi chiar util şi credincios, dacă asta i se ordonă, ca să se lupte cu asemenea arme, pe ascuns împotriva străinilor.

   — Hm. Punând astfel problema, n-ar fi exclus să aveţi dreptate! Dar ce să fac acum cu acest om? Nu pot săi demonstrez în nici un fel vinovăţia şi n-am cum altfel să-l concediez.

   — Nu-i spuneţi pur şi simplu nimic. Îl vom observa pe ascuns. Pongo, tu trebuie să mai rămâi un timp aici în grădină. Dacă mai apare vreun indian caută să-l reţii.

   — Masser fie liniştit. Pongo face.

   După aceste cuvinte, dispăru din nou în desişurile grădinii în timp ce noi ne întorceam îngânduraţi spre casă.

   Ben Hagha era tocmai preocupat cu transportul paharelor din care băuserăm. La bucătărie. Mă uit şi înspre colonel şi sesizai de îndată că acesta l-ar fi luat mai degrabă la întrebări, dar un ghiont din partea prietenului meu îl făcu să renunţe.

   O oră mai târziu ne retraserăm în camerele noastre şi ne-am întins puţin. N-aveam a ne teme de nimic dar Marian era de părere că invitaţia adresată nouă, precum şi sosirea noastră la palat, deveniseră între timp cunoscute oamenilor care erau responsabili cu dispariţia profesorului.

   Dacă aşa stăteau lucrurile, asta ne-ar fi îngreunat considerabil cercetările noastre viitoare.

   II.

   PRIMA URMĂ.

   ÎN TIMPUL NOPŢII nu s-a întâmplat nimic. Când în zori ne reîntâlnirăm din nou pe verandă pentru micul dejun, colonelul ne salută foarte prost dispus. Incidentul din grădină îl afectase oarecum, nu-şi găsise liniştea şi de aceea nu putuse să doarmă.

   Ben Hagha ne aduse micul dejun, Liniştit ca întotdeauna, puse felurile de mâncare pe masă. Pe când părăsea veranda, prietenul meu spusa cu voce tare.

   — Ştiţi ceva, domnule colonel, m-am tot gândit. Poate ar fi mai bine ca noi să nu ne amestecăm. E vorba doar de nişte străvechi taine indiene, pe care aceştia se vor feri straşnic să ni le dezvăluie. Întrucât nu avem intenţia de a pătrunde aceste secrete, ci doar urmărim problema dispariţiei profesorului, mi-e teamă că şi în acest caz vom avea de a face cu potrivnici care nu se vor da înlături de la nimic. De aceea ar fi poate mai bine să refuzăm oferta dumneavoastră de a participa la căutare.

   Îl observam cu acest prilej pe furiş pe Ben Hagha şi-l văzui cum se aţinea într-o cameră alăturată, a cărei uşă era deschisă. Mi-a venit să râd de figura îngrozită a colonelului, care-l privea complet descumpănit pe prietenul meu, ca şi cum s-ar fi îndoit că ar fi în toate minţile. Din fericire Marian a reuşit să-i facă pe furiş un semn cu ochiul, pe care colonelul îl înţelese pe deplin, de vreme ce merse în întâmpinarea vorbelor prietenului meu zicându-i:

   — M-am gândit şi eu că veţi refuza, domnule Marian. Nu sunteţi doar ofiţer de poliţie şi aţi putea ajunge în nişte situaţii cam neplăcute, fără autoritatea necesară. Dar dacă tot vă aflaţi aici, v- aş ruga să mai fiţi câteva zile musafirii mei. Vizita dumneavoastră m-a bucurat foarte mult. E ceva inedit în acest peisaj monoton, când întâlneşti zilnic aceleaşi chipuri.

   — Primim cu plăcere domnule colonel.

   Marian se aplecă în aceeaşi clipă şi-i şopti repede funcţionarului: Plecăm acum să vizităm oraşul, dar în realitate să vedem palatul rajahului.

   — În regulă, domnule Farrow, răspunse acesta.

   Ben Hagha dispăruse între timp, iar acuma se întoarse cu mâncarea.

   —  Vă iau cu mine în oraş, domnilor, spuse mai departe colonelul. Vizitaţi pe-ndelete oraşul şi mai târziu treceţi şi pe la biroul meu. Între timp o să-mi înştiinţez superiorii de hotărârea dumneavoastră. Servitorul dispăruse din nou.

   După aproximativ zece minute apăru şi Pongo pe verandă Marian îi făcu semn să se apropie, întrucât observă că avea ceva să ne spună.

   — Massers, Ben Hagha dispărut repede în grădină şi acolo întâlnit alt indian. Pongo nu vrut oprească.

   — Foarte bine ai procedat, Pongo. Bagă bine de seamă şi în continuare, cel puţin vom ştii dacă se întreprinde ceva împotriva noastră.

   — Vedeţi deci, domnule colonel. Vestea că noi nu vom interveni a fost deja preluată. Tocmai asta am intenţionat. Cu atât mai surprinşi vor fi adversarii noştri când vom apărea totuşi. Îi vom lua pe nepregătite. Şi-a dat rajahul consimţământul în privinţa noastră, pentru a putea vizita depozitul din pivniţă?

   — Rajahul a fost de acord cu condiţia să fiţi încuiaţi la rândul dumneavoastră.

   — Aşa o să şi facem. Dar ce-ar fi dacă l-am lua şi pe doctorul Perkin. Acesta ne-ar putea fi util la tălmăcirea diferitelor documente.

   — Credeţi cu adevărat că v-ar putea fi de folos?

   — Cred că da. Dar deocamdată mai avem timp. Pentru început vom arunca doar o privire generală.

   Avurăm grijă de data asta să nu mai fim spionaţi. Vorbeam deja despre alte lucruri, când apăru Ben Hagha îşi face de lucru pe verandă.

   — Să vină automobilul meu! ordonă colonelul.

   Cinci minute mai târziu stăteam confortabil în maşina colonelului. Conduce chiar colonel, care era pornit împotriva servitorului său şi-l ameninţa de departe cu pedepse grele. Traversarăm mereu animata stradă de argint „silver street", modernă după criteriul indian. Îndreptându-ne spre est, către fluviu.

   În faţa noastră apăru fortăreaţa ale cărei ziduri, scorojite şi scrijelite pe alocuri, purtau amprenta istorică a acestui oraş. Porţile uriaşe erau străjuite de turnuleţe, de-o parte şi de alta, de unde arcaşi sau puşcaşi din zilele noastre, puteau dezlănţui un foc ucigător asupra atacatorilor.

   — Palatul de odinioară a Marelui Mogul. Ne lămuri colonelul. Dacă vă interesează putem să-l vizităm ceva mai târziu. Astăzi această puternică fortăreaţă serveşte drept cazarmă soldaţilor noştri. Cred că această construcţie merită s-o vedeţi în orice caz.

   — Şi care este reşedinţa de zi a rajahului, domnule colonel? se interesă Marian.

   — Locuieşte în alt palat, în partea de sud a oraşului şi în zece minute vom ajunge acolo. Şi acest palat are o vechime de câteva secole. Cu multă dibăcie ofiţerul ne conduse pe străzile întortocheate, cu trafic amestecat.

   Trebuiau evitate felurite vehicule în mers. Cele trase de boi, până la automobile elegante şi tramvaie. În curând traserăm în vasta curte a unui palat străvechi, Un înalt funcţionar al palatului, reprezentantul rajahului ne primi şi ne conduse într-o încăpere splendid mobilată.

   Aici a trebuit să aşteptăm. Mă gândeam c-o să-l cunoaştem personal pe rajah, dar ne-am lovit de o dezamăgire. Ieşi un alt demnitar, care ne salută şi se recomandă Ham Costa.

   Marian, care stătea lângă mine, mă atinse uşor cu cotul. Ştiam bine la ce se referă şi-mi aminti discuţia din ziua anterioară cu colonelul.

   Acesta îi explică reprezentantului rajahului, despre ce este

vorba, în timp ce personajul asculta calm, dând numai din cap.

   — Înălţimea sa, nu este prezent, declară el cu o voce binevoitoare şi solemnă dar sunt pus în cunoştinţă de cauză. Puteţi bineînţeles să vizitaţi încă o dată, depozitul nostru subteran. Nu ne este permis să împiedecăm în vreun fel investigaţiile poliţiei în legătură cu căzui profesorului dispărut, mai adăugă Ham Costa.

   — Aceşti domni vor fi nevoiţi să petreacă mai multă vreme în acest depozit, i-am convins că e nevoie ca în acest răstimp să fie încuiaţi pe dinafară, îl lămuri iarăşi colonelul.

   Ham Costa se înclină uşor.

   — N-am nimic împotrivă, domnii pot rămâne acolo, cât vor crede de cuviinţă. Fireşte că-mi asum responsabilitatea siguranţei lor personale.

   La un semn, apăru ca din pământ un alt indian în faţa noastră, care ne fu recomandat ca intendentul palatului.

   Îl examinai cu atenţie pentru că acesta era personajul care avea în păstrare cheia pivniţei. Ham Costa îi dădu ordinul să ne conducă jos, la subsol.

   — Încă o întrebare Ham Costa, interveni imediat Marian, după ce intendentul a părăsit încăperea. Câte chei de la pivniţă sunt în total şi cine le are în custodie?

   — Trei în total. Una o are intendentul, a doua se găseşte în siguranţă într-un seif, care mai conţine şi alte chei importante de rezervă şi cea de a treia se află în posesia înălţimii Sale Rajahul.

   — Aţi cercetat, între timp, dacă cea de a doua cheie mai este în seiful pentru chei? continuă să-l întrebe Marian.

   — Am cercetat cu prilejul dispariţiei profesorului. Cheia se afla la locul potrivit.

   Marian îi mulţumi politicos. Îl urmarăm apoi pe intendent, care ne aştepta şi ne conduse acum printr-un coridor lung şi întunecos. Eram uimit de pietrele mari de formă pătrată care fuseseră folosite la construirea şi nu putui să nu fac o analogie cu vechile construcţii incaşe, care foloseau acelaşi mod de construcţie. O scară largă se deschise în semiobscuritatea care ne înconjura în acest adevărat tunel. Scara conducea, fără îndoială. În adânc, spre subsolul palatului. Numărai vreo patruzeci de trepte şi iată- ne ajunşi în faţa unei uşi grele, placată cu bronz.

   Intendentul scoase de undeva de sub veştmântu-i bogat un mănunchi de chei, care atârnau de un port chei din oţel. Trei uşi. Una după alta, trebuiră să fie deschise, uşi moderne cu cel mai încercat sistem de siguranţă. După cum vă puteţi da seama.

   — Vă rog, sahib, puteţi intra acum, zise indianul, ţinând uşa deschisă. În încăperea care ne stătea în faţă, lumina era cât se poate de bună. Ea venea atât din tavan, cât şi din părţile laterale şi luminozitatea putea fi reglată după dorinţă. Păşirăm în pivniţa boltită, care arăta ca un cavou, cu oarecare strângere de inimă Indianul rămase la uşă şi ne urmărea. Mai aştepta, deoarece ştia că numai noi vom rămâne aici mai mult. Iar colonelul se va înapoia.

   Străbăturăm la pas întreaga încăpere. De jur împrejurul nostru stăteau rafturi pline cu cărţi până la tavan. Chiar şi în mijlocul încăperii erau câteva, astfel că tot spaţiul părea împărţit în mai multe compartimente.

   Toate aceste compartimente le examinarăm cu atenţie. În afară de cărţi, nimeni nu se aţinea pe aici şi totuşi nu ne părăsea nici o clipă sentimentul apăsător că suntem în permanenţă supravegheaţi.

   — Ei, atunci vă doresc numai noroc domnilor, rupse tăcerea acum colonelul, luându-şi rămas bun. Cam pe când credeţi c-ar trebui să vin să vă iau?

   — Nu e necesar, pentru că nu ştim cât vor dura cercetările noastre. Oricum, în Delhi sunt destule automobile, ca să putem lua un taxi, care-n timpul cel mai scurt ne poate duce la bungalowul dumneavoastră. Aşa că nu vă mai îngrijiţi de noi, chiar dacă ar trebui să petrecem noaptea închişi aici.

   — Atât de mult vreţi să studiaţi, aici, domnilor? ne întrebă mirat acuma colonelul.

   Marian arătă înspre nişte refugii pentru odihnă, care erau prezente în câteva nişe izolate.

   — Vedeţi, aici beneficiem de tot ce avem nevoie, domnule colonel. Se pare că pivniţa noastră e înzestrată cu tot ce-i trebuie unui om pentru o zăbavă mai îndelungată. Aşa că nu mai e cazul să vorbim, dacă putem sta aici un timp mai îndelungat. Spuneţi, dacă doriţi, celorlalţi care mai întreabă de noi, că am plecat deja.

   După ce colonelul ieşi uşa se închise îndărătul nostru. Avui deodată impresia că mă aflu într-un cavou, din care nu mai era nici o ieşire. Mă scuturai repede de gândurile mele negre şi mă îndreptai spre prietenul meu.

   Înainte de a putea zice ceva, acesta îmi făcu un semn discret să tac, apoi îmi şopti în germană:

   — Trebuie să fim foarte precauţi Robert. Am mereu sentimentul să suntem observaţi şi spionaţi. Cel mai bine a fi dacă am opri lumina bogată din tavan şi am lucra la lumina îngustă a lanternelor noastre de buzunar. Din fericire le avem cu noi şi putem lucra mai eficient în acest caz decât cu iluminatul central.

   Dădui numai din cap. Lateral se găsea o masă rotundă. In jurul căreia erau plasate mai multe fotolii. Aici îşi puse Marian lumina şi-o stinse pe cea din tavan. În felul acesta cea mai mare parte din încăpere rămânea în întuneric.

   Pe masă se mai aflau încă însemnările profesorului. Ne aşezarăm şi începurăm să le frunzărim. Din fericire profesorul avea un scris lizibil, foarte clar, aşa că ne-a fost uşor să le parcurgem. Era vorba de istoria Indiei şi a oraşului Delhi. Scurta introducere pe care ne-o ţinuse colonelul pe această temă, era aici completă, până la amănunte, cu descrierea bătăliilor, negocierile de pace şi altele.

   Marian dădu numai din cap.

   — Într-adevăr, însemnările astea conţin multe elemente valoroase cu privire la istoria Indiei, dar lipseşte cartea din care au fost traduse, a fost el de părere. Cineva trebuie s-o fi luat.

   — Poate c-a fost pusă într-unul din rafturi şi nu ne rămâne decât s-o găsim, obiectai eu.

   — Ar fi cam greu, dragă Robert. Nu uita că nu cunoaştem limba. Dar totuşi o să încercăm. Întrucât răsplata merită efortul.

   Ne ridicarăm şi luminarăm rafturile, unul câte unul. Cărţile erau înşiruite după o anumită ordine şi se pare cu o mare grijă şi meticulozitate.

   Nici una nu era mai hazardat plasată decât cealaltă. Şi peste tot, praful se aşternea din belşug, o dovadă în plus că biblioteca era rar de tot cercetată.

   Căutasem deja în patru rafturi, când Marian lăsă să-i scape un uşor fluierat. Degetul lui arătă înspre un volum gros. Care nu părea aşezat chiar la distanţa potrivită, în raport cu celelalte şi era mai puţin acoperită cu praf.

   — Acest volum l-a ţinut cu siguranţă profesorul în mâini constată el scoţând cartea din raft. Se aşeză cu ea la masă şi începu s-o frunzărească. Nu puteam descifra nici un cuvânt şi de aceea nu puturăm stabili dacă era cu adevărat cartea în cauză.

   Însemnările au fost parcurse rapid şi apoi ne-am ridicat din nou. Pentru a examina încăperea. Cercetarăm fiecare colţişor şi fiecare copertă de carte nu rămase fără a plimba lumina lămpilor noastre de buzunar pe deasupra cotoarelor lor groase. Cercetarăm cu atenţie şi duşumeaua. Nu găsirăm nimic, nici o urmă din care să reiasă existenţa vreunei uşi secrete, sau a unei trape mascate. Din păcate, nu puturăm să examina pereţii la o înălţime mai mare decât un stat de om, întrucât nu puteam ajunge acolo şi nici să pătrundem în dosul rafturilor cu cărţi. S-ar fi putut ca ceea ce căutam să se afle tocmai acolo, în locurile

inaccesibile nouă.

   Îl făcui atent pe Marian asupra acestei presupuneri, la care el râse:

   — Această bănuială am avut-o şi eu şi-o să ne dăm toată străduinţa să căutăm şi acolo. Logic ar fi ca pe aici să existe o ieşire.

   — În cărţile astea vechi, e cu siguranţă descris secretul construcţiei acestui palat, Marian; dacă l-am fi luat şi pe doctorul Perkin, acesta precis ne-ar fi putut da un indiciu în această privinţă, am fost eu de părere.

   — Am mai discutat în această privinţă, Robert. Azi vom cerceta numai noi şi dacă...

   Marian se întrerupse. Stătea deja în faţa unui stelaj mai mic de cărţi, care umplea exact un colţ al pivniţei. Îşi plimbă lumina lanternei într-acolo.

   Îmi dădui seama într-o clipită ce-i atrăsese atenţia şi de ce îşi curmase fraza la mijlocul ei. Şi aici ieşea în evidenţă, o carte groasă, asemănătoare unei Biblii gigantice, care părea altcum aşezată. Îndreptă lumina astfel încât să cadă de sus şi constată că şi de pe aceasta lipsea stratul obişnuit de praf. Luă zâmbind volumul gros şi-l duse până la măsuţă.

   Mă oprii de la orice comentariu, întrucât dacă descoperirea era valoroasă, vorbele ne-ar fi putut trăda.

   Marian începu să frunzărească cu repeziciune volumul şi era pe cale să-l închidă din nou, când observă pe coperta interioară din spate a hrisovului, o mică pungă din piele în care stătea un document.

   Îl scoase repede şi-l desfăcu.

   Ne uitarăm uimiţi unul la altul. Era o descriere şi un desen reprezentând schema unei construcţii. Şi puteam paria că era cronica construcţiei unui palat şi acest palat era chiar acela în care ne aflam, începurăm să studiem documentul cu mai multă atenţie.

   — Uite aici, trebuie să fie scara aceea largă, care duce la subsol, Robert, se pronunţă Marian. Pe aici am urcat puţin până am ajuns în depozit. Aici ne-a întâmpinat Ham Costa. Pe aici e coridorul pe care am venit. Şi acest desen reprezintă tocmai încăperea în care ne aflăm.

   — Şi ce reprezintă asta, am întrebat eu. Arătând înspre un loc însemnat cu o mică cruciuliţă, care indica colţul din stânga al pivniţei-depozit. Se pare că de aici începe o altă treaptă să ducă undeva.

   — St! Nu aşa de tare Robert! mă avertiză camaradul meu.

Înfricoşat privii în jur. Vorbisem ce-i drept, nemţeşte, dar cu o tonalitate nu suficient de scăzută.

   — Aici în colţul stâng, repetă Marian. Haide, trebuie să lămurim chestiunea cât mai curând cu putinţă. Acum regret şie eu că nu l- am luat pe Perkin; el ne-ar fi putut descifra înscrisul şi poate ne-ar fi dezvăluit şi ce înseamnă linia aceasta care duce mai departe.

   —  Poate să însemne că acolo se găseşte o trapă secretă, Marian. Am stabilit doar că profesorul a ţinut neapărat în mâini cartea asta. El a citit-o, deci, a descoperit documentul şi prin urmare şi trapa. Numai aşa îmi pot explica dispariţie sa.

   — Este posibil să ai dreptate, Robert. Haide să cercetăm oricum locul marcat şi să vedem ce-o să iasă.

   Ne strecurarăm acum ca nişte hoţi care se tem să nu fie surprinşi prin încăpere. Marian potrivi dâra de lumină a lămpii sale. Ca să fie atât de îngustă, încât de-abia era vizibila. Câne ajunserăm la colţul încăperii reprezentata în desen, ne trezirăm iarăşi în faţa micului raft de unde luase Marian cartea.

   — Cam pe aici trebuie să fie, Robert, murmură el de-abia perceptibil.

   Dar căutarăm zadarnic, examinarea duşumelei nu dezvălui nimic. Îngenunchearăm şi începurăm să scormonim cu cuţitele noastre. Trepte mascate dacă erau. Atunci trebuia să se găsească adânc în duşumea. Ne apropiam tot mai mult de raftul de cărţi şi apoi... ne ridicarăm dezamăgiţi. Câteva minute ramaserăm în picioare gânditori. Până ce Marian arătă înspre raftul de cărţi.

   — În spatele acestui raft trebuie să se găsească uşa secretă, mă lămuri el. Întrucât raftul nu era prea înalt, nădăjduiam să-l putem clinti de la pământ. Dar când încercarăm să ne punem dorinţa în practică, se dovedi că stelatul făcea corp comun cu peretele şi-n consecinţă nu-l puteam mişca. Scuturând din cap prietenul meu se dădu câţiva paşi îndărăt.

   — Văd că nu ne rămâne altceva de făcut, decât să luăm carte cu carte, până dezvelim întreg raftul. Dar de ce profesorul n-a făcut aşa ceva, după cum se vede după straturile de praf care acoperă celelalte cărţi. El a citit hrisovul, numai dacă.

   Marian se întrerupse din nou la mijlocul frazei. Un zgomot ciudat ajunse la urechile noastre. Cineva încerca să deschidă uşa pivniţei în care ne aflam. Alergarăm din răsputeri îndărăt şi când uşa se deschise în fine, stăteam aparent la masă, angajaţi într-o discuţie serioasă. Intendentul îşi făcu apariţie în pragul uşii, aducându-ne un coş cu de-ale mâncării şi o sticlă cu un vin slab. În tăcere, aşeză totul pe masă şi dispăru fără să mai adauge nici un cuvânt. Totuşi, înainte de a pleca cu totul, se mai întoarse încă

o dată în deschizătura uşii şi ni se adresă:

   — Sahibii vor să rămână noaptea asta mai mult aici?

   — Da. O să-ţi dăm de ştire, oricum vei veni mai târziu cu cina, nu-i aşa? Până atunci dorim să nu fim deranjaţi.

   Intendentul dispăru. Făcurăm onorurile mesei care era într- adevăr excelentă şi dădurăm năvală înapoi la raftul de cărţi. Mă pregăteam să dau jos cărţile de pe raft dar Marian mă opri.

   — Un moment, dragă Robert, ia să încercăm întâi altfel şi începu să testeze cu degetele scheletul de lemn al stelajului Căuta evident uşa secretă, dar aveam serioase îndoieli c-o va găsi, că va da de mecanismele ce declanşau deschiderea uşiţei. Trecu o jumătate de oră şi Marian nu reuşi să descopere nimic, deşi degetele lui pipăiau neîncetat lemnul Voiam să-l sfătuiesc să renunţe, când, percepurăm o trosnitură ascuţită. Imediat după aceea se desprinse întreg raftul de cărţi de perete, dând la iveală o deschizătură cam de un metru înălţime, de forma unei uşi. În adânc coborau nişte scări de piatră. Cu lămpile noastre le luminarăm, observând după urmele lăsate în praf, că cineva folosise trapa de curând. Nu a unui singur om, ci a doi; urmele cizmelor profesorului erau clare. Dar tot la fel de distincte erau şi urmele lăsate de un picior indian.

   — Bine că s-a rezolvat şi asta, şopti satisfăcut Marian. Nu ne rămâne decât să stingem ultima lampă în pivniţă şi să coborâm aceste trepte. Sper că mai ai revolverul la tine, Robert?

   Evident că-l mai aveam, regretam numai că nu-l aveam alături şi pe Pongo, care ar fi putut să ne aducă servicii preţioase.

   III.

   O EXPERIENŢĂ CIUDATĂ.

   ÎNCET, PAS CU PAS, coboram în adânc. Un miros neobişnuit pătrunse până la noi. Nu era un miros de pivniţă sau de celula subterană, de putred sau fetid, ci mai degrabă al unui parfum necunoscut, exotic, care ne apăsa greu plămânii. Din fericire nu provocă nici unuia dintre noi accese de tuse.

   Numărai mecanic treptele care duceau în spirală tot mai jos. Ajunsei la numărul treizeci şi-mi trecu prin minte că trebuie să ne aflăm destul de adânc în pământ. Marian se opri în sfârşit şi neam pomenit în faţa unei uşi de bronz, care, spre mirarea noastră nu era zăvorâtă, ci chiar uşor întredeschisă. Prevăzător, camaradul meu o deschise, milimetru cu milimetru. La lumina lanternelor puturăm să ne orientăm mai departe. Eram din nou în faţa unui gang lung, pe care fascicul de lumină îl străbătu în întregime După aprecierile mele să tot fi avut vreo douăzeci de metri.

   Marian păşi fără şovăire înainte. La capătul gangului ne trezirăm în faţa unei a doua uşi din bronz, împodobită cu lambriuri sofisticate din acelaşi aliaj. Şi această uşă nu era zăvorâtă, ci numai închisă. Se deschise însă atât de uşor, de parcă ar fi fost recent unsă pentru a nu scârţâi.

   Ne oprirăm acum cu prudenţă, examinând din prag perspectiva care ni se oferea ochilor. Undeva lateral, în încăpere pe un postament, se afla plasată statuia unui zeu, care avea o mişcare de parcă ar fi dansat. Zeul era din aur pur şi avea doi metri înălţime. Cu un picior aşezat pe un soclu, ce întruchipa un demon, pe celălalt îl ridica de parcă ar fi executat un pas de dans. O coroană aurită de flăcări înconjura silueta zeului. Buzele acestuia se legănau şi ele în ritmul dansului. În mâini purta o tobă şi flăcări, în jurul gâtului i se încolăcea un şarpe, iar îmbrăcămintea lui consta dintr-o piele de tigru. După părul despletit al statuii, am dedus că întruchipa figura unei zeiţe. Lumina lămpii noastre strălucea din plin acum pe această neasemuită operă de artă.

   Marian şi cu mine eram ca fermecaţi de priveliştea care ni se oferea acum şi e de înţeles că nu mai aveam „ochi" pentru orice altceva ce era în jurul nostru. Nemişcaţi, de parcă am fi fost fermecaţi, priviră, minute în şir mişcările graţioase ale zeităţii dansatoare.

   În sfârşit, lumina lămpilor noastre lunecă mai departe şi se opri asupra unei siluete ghemuite la pământ, cu faţa în jos. Bănui numaidecât că înaintea ochilor noştri îl aveam pe profesorul Hagerstony.

   Să fi fost mort oare? M-aş fi repezit de îndată să-l examinez, de nu m-ar fi tras Marian repede înapoi. El lăsă să alunece fâşia de lumină prin spaţiul din jur, care se dovedi şi de data asta de forma unui vast cavou, asemănător cu pivniţa din care venisem. Stâlpii masivi care împărţeau camera în două suportau o grea povară, devreme ce deasupra noastră se înălţa întregul palat al rajahului.

   Altfel, încăperea nu mai adăpostea nimic. Nici o altă uşă nu mai era de văzut. În cele din urmă, Marian făcu câţiva paşi înainte, se opri şi se întoarse spre mine.

   — Uită-te bine în jur, Robert, în timp ce-l voi examina pe profesor. Să sperăm că-l mai găsim încă în viaţă.

   Dădui numai din cap, îmi aprinsei la rându-mi lanterna şi lăsai dâra de lumină să se plimbe încolo şi încoace prin încăpere, pentru a preîntâmpina orice surpriză. Marian îngenunche în vremea asta lângă profesor şi încerca să-i ia pulsul.

   Percepui deodată în spatele meu un zgomot înăbuşit şi imediat după aceea o trosnitură ascuţită. Întorcându-mă, prinsei de veste că uşa prin care tocmai intrasem, se închise cu zgomot în urma noastră. Sării repede înapoi şi încercai s-o redeschid, dar n-am reuşit. Marian se şi afla lângă mine şi cu puteri sporite încercarăm s-o deschidem, dar nu se clinti nici un milimetru.

   — S-a închis, Robert şi noi suntem prinşi aici, îmi şopti ei. Pe când chipul său luă o mină serioase în timp ce privea cercetător în toate părţile.

   — Dar... dar ce s-a întâmplat cu profesorul? întrebai la rândul meu în şoaptă.

   — Mai trăieşte, dar pare cufundat într-un leşin paralizant, sau hipnotic, nu-mi pot da seama. N-am fost suficient de precauţi, trebuia să ne asigurăm ieşirea din încăperea asta şi din cea de sus. Acum.

   Din nou îşi întrerupse prietenul meu vorba. La rândul meu. Simţii neobişnuitul miros ce-l sesizasem mai demult.

   Privii involuntar spre zeul dansator şt observai că din soclul pe care se sprijinea statuia se ridicau limbi de foc, din care se răsuceau rotocoale subţiri de fum. Marian nu-şi putu înăbuşi un blestem, când arătă din nou spre profesor.

   — Fumul ăsta l-a ameţit, dragă Robert şi va continua s-o facă. Scoate-ţi repede batista şi ţineţi-o pe nas! Nu prea cred că o să aibă cine ştie ce efect, dar tot e mai bine decât nimic.

   Procedai cum mi se spuse, dar deja inspirasem destul fum de- acuma. Mă cuprinse o uşoară ameţeală. Dar nu încercai nici o teamă, ciudat, ba dimpotrivă, mă simţeam atât de uşor, atât de detaşat de toate, de parcă aş fi plutit deasupra pământului Continuai să-mi presez mecanic faţa cu batista şi respiram aerul numai cât puteam de rar.

   Marian se apropie de statuia dansatoare a zeului misterios şi încercă să stingă focul într-un fel. Flăcările se retraseră puţin când acesta cu batista încercă să le înăbuşe, dar reizbucniră din nou cu furie. După câteva încercări repetate, soldate fără succes. Marian renunţă la intenţia sa.

   — Repede să cercetăm încăperea, poate vom da totuşi de o ieşire îmi strigă el în grabă.

   Mă întorsei cu greutate şi un nou acces de ameţeală aproape mă prăbuşi. Simţeam cum mă cuprinde, treptat, treptat, o oboseală şi o sfârşire generală. Îmi venea să mă trântesc acolo pe jos şi să adorm. Nu mă gândeam la nici un pericol, ba din contra, parcă o bucurie ascunsă, nelalocul ei. Mă inundase, dar în ciuda acestor simţăminte contrarii urmai totuşi sfatul lui Marian.

   Nu găsirăm nici o uşă, nici o trapă secretă, nici o posibilitate de ieşire şi... ne prăbuşirăm la pământ. Ne lungirăm pe podea cu faţa în jos. Rămăsei un timp aşa, apoi îmi pierdui cunoştinţa.

   Cât de mult am zăcut acolo, n-am putut stabili mai târziu niciodată. Când mă deşteptai din nou, nu mai zăceam lungit la pământ, ci eram legat de unul din stâlpii de susţinere. Credeam că mai visez, când privii tabloul ce mi se înfăţişa în faţa ochilor. Doi preoţi bătrâni, în vestmânt alb, erau îngenunchiaţi în faţa statuii dansatoare a zeului şi murmurau cuvinte neînţelese. Fumul ridicat de flăcări dispăruse. De-a dreapta şi de-a stânga, bine înfipte în zid. Luminau două făclii care dădeau întregii încăperi un aspect sinistru fantomatic. Flăcările pâlpâind creau aparenţa că zeul dansează într-adevăr.

   Voii să fac un pas înainte şi observai abia acum că eram strâns legat de stâlp. Chiar în faţa mea, legat de stâlpul următor, stătea Marian, care părea să se fi deşteptat din leşin odată cu mine. Privirea lui era aţintită înspre pereţi. Aş fi vrut să-i adresez vreo vorbă, dar ciudat, nu puteam scoate nici un sunet. Să-mi fi pierdut darul vorbirii?

   Încercai de câteva ori să vorbesc şi de fiecare dată nu putui scoate nici un sunet. Mă cuprinse o frică grozavă. Din nou mă uitai disperat ia Marian, dar acesta continua să se uite cu ochii aţintiţi la cei doi preoţi.

   Minute chinuitoare se scurseră. În sfârşit indienii se ridicară încet şi porniră către noi. Se opriră în faţa mea şi mă priviră drept în ochi. Privirea lor era atât de intensă, încât nu-mi puteam apleca privirea şi am fost silit să-i privesc în ochi la rândul meu.

   O transformare ciudată se petrecu în faţa ochilor mei. Se făcu că imaginile din faţa mea dispar şi mă găsii deodată într-o grădină de basm. În fundul grădinii se înălţa un palat minunat, din care tocmai ieşea un convoi pestriţ. Înainte păşeau demnitarii acoperiţi de nestemate, urmaţi de preoţi. Femei frumoase, ale căror veşminte de mătase erau ornate cu perle de mare valoare erau purtate în litiere. Maharajahi. Prinţi, regi şi domnitori păşeau în convoi urmaţi de nenumăraţi servitori şi servitoare. Era mare măreţie şi bogăţie, care se perinda prin faţa ochilor mei. Încât eram orbit de atâta strălucire. Mă simţeam deplasat în timp cu mii de ani şi urechile mele păreau dezmierdate de o muzică tânguitoare şi încântătoare care venea de pretutindeni.

   Stăteam nemişcat pe pământul moale al grădinii şi nu-mi puteam reveni din mirare.

   Dar tabloul era în continuă mişcare. Răsunară strigăte de război în urechile mele. Stăteam călare pe un zid înalt şi ţineam în mână o armă stranie. Soldaţi străini, potrivnici, asediau cetatea, pe al cărui zid eram postat eu. Ca unul din apărători, în dreapta şi în stânga mea luptau indieni. Luptau pentru libertatea lor şi în final reuşiră şi respinseră duşmanul.

   Din nou se schimbă scena din faţa ochilor mei şi din nou o luptă. De data asta nu mai erau oşteni străini, cum nu mai văzusem niciodată, ci soldaţi englezi încercaţi, care cu tunurile, doreau să doboare zidurile cetăţii. Asediaţii luptau ca nişte eroi. Dar nu se ştie cum, englezii pătrunseră totuşi în oraş şi acum urmă un măcel grozav. Mă îngrozii de moarte, voiam să chem, sa strig, dar nici un sunet nu ieşi de pe buzele mele. Şi iarăşi închisei ochii şi se scurseră ore îngrozitoare.

   Când reuşii să deschid din nou ochii şi privii, înaintea mea stătea din nou bătrânul preot indian, care mă pătrundea cu privirea. Dar puterea privirii sale scădea treptat din intensitate şi în cele din urmă, reuşii să-mi desprind la rândul privirea. Îmi dădui seama instinctiv, că fusesem obiectul unui proces de hipnoză, prin care mă supusese voinţei sale şi în care îmi arătase crâmpeie din trecutul acestei ţări. Văzui ce înseamnă să lupţi ca un lup pentru propria ta libertate şi apoi să fi nevoit să te supui unei puteri străine, superioare.

   După cum aflai mai târziu fusesem hipnotizat numai câteva secunde şi totuşi mi se părea c-am petrecut ore în grădina unde fusesem martor atâtor scene de luptă.

   Eram extenuat şi ochii mi se închiseră iarăşi, fără voie. Trebuie să fi adormit, deoarece, când îmi deschisei ochii din nou. Domnea un întuneric desăvârşit. Mai eram legat de stâlp, dar de data asta mă simţeam proaspăt şi vioi. Încercai să vorbesc.

   — Mariane, îmi scăpă aproape de pe buze.

   — Da, Robert, te-ai trezit în sfârşit şi tu, venii răspunsul.

   Încuviinţai numai.

   — Nu ştiu ce s-a întâmplat cu mine, Mariane. Cred că unul dintre preoţi m-a hipnotizat. Am trăit tot felul de întâmplări, mă plânsei lui.

   — Aşa mi s-a întâmplat şi mie dragă Robert. Clişee disparate din trecut, nu-i aşa? Am pătruns prea adânc în secretele indienilor! Despre astea se află relatând în cărţile acele vechi din pivniţă şi numai la puţini muritori le este dată o atare revelaţie! Astăzi am trăit unul din vechile mistere, cărora le aparţine şi zeiţa care dansează. Vechii preoţi care o slujesc au mai multă putere decât am putut bănui noi la început. Am putut constata pe pielea noastră, ca să zic aşa. Cât de puternică este voinţa acestor preoţi.

Teamă mi-e că ne aşteaptă încă ore foarte neplăcute, de petrecut aici.

   — Nu l-am mai văzut pe profesor, nu mai zace pe jos, trebuie să fi fost dus undeva, dar unde-i?

   — Nici eu nu te pot lămuri, dragă Robert, dar mai bine ascultă, ce-o fi asta?

   Ca de la o mare depărtare, răzbătură spre noi murmur de voci. Se auzeau acum din ce în ce mai aproape. Mica flăcăruie ce pe postament începu să pâlpâie mai tare. Dar spre bucuria mea. Nu mai distinsei ca adineaori valuri de fum.

   Imediat după aceea. În pivniţă se făcu lumină ca ziua. Probabil se deschisese o uşă. Căci murmurul de voci crescu considerabil în intensitate.

   Lângă noi apărură din nou cei doi preoţi, purtând fiecare în mână câte o făclie. Erau urmaţi de indieni îmbrăcaţi mai sumar şi care intonau o melodie stranie. Părea mai degrabă o cuvântare decât un cântec.

   Preoţii înfipseră făcliile pe care le purtau la locurile lor din perete, apoi se întoarseră înspre credincioşii care-i urmau. N-am putut număra, dar apreciez că numărul acestora era de circa cincizeci sau chiar mai mulţi. La un semn al preotului, mai insistent, toţi ceilalţi îngenuncheară şi păstrară tăcerea.

   Şi acum începu sub ochii noştri o ceremonie religioasă. Nimeni nu ne acorda vreo atenţie. Preoţii se rugau pe un ten potrivit, cu jumătate din tăria vocii lor şi monoton, ridicându-şi mâinile sacadat şi mecanic, în sus şi spre lateral, Unele cuvinte fură repetate în cor de către cei îngenuncheaţi. Din nou flacăra de pe postamentul zeului a fost înconjurată de valuri de fum, pe care, neavând cum ne apăra a trebuit să-l înghiţim aşijderea.

   Încetul cu încetul îmi pierdui din nou cunoştinţa şi apoi... nu mai ştiui de mine.

   Când mă deşteptai, de-abia îmi crezui ochilor. Stăteam pur şi simplu aşezat într-un fotoliu la masă, astfel de parcă-aş fi adormit în fotoliu. În faţa mea stăteau însemnările pe care le cunoşteam prea bine. Chiar înaintea mea era Marian, care părea încă să doarmă.

   Uimit privii în jur. Mă găseam din nou în pivniţa-depozit plină cu cărţi, de unde plecasem prima dată, căutând ieşirea secretă. Nimic nu se schimbase. În spatele meu se auzii un scârţâit uşor. Cineva deschidea uşa. Datorită zgomotului făcut, se deşteptă şi camaradul meu. Era evident, la fel de mirat ca şi mine. Îşi privi ceasul sau şi îşi scutură mirat capul. Îmi făcu un semn cu ochiul, tocmai când uşa se deschise larg şi în pragul acesteia apăru intendentul palatului, care ne adusese cina. Puse totul pe masă în tăcere şi păşi îndărăt spre uşă. Înainte de a o închide mai zise totuşi:

   — Sahibii mai doresc să mai rămână încă în încăpere?

   — Da, răspunse Marian, rămânem încă noaptea asta aici. Indianul se înclină fără a mai comenta ceva la spusele lui Marian şi dispăru.

   — Marian, ce-a fost asta? îl întrebai pe tovarăşul meu de celulă, complet dezorientat.

   — Da, ce s-a întâmplat? replică acesta. Să fi visat oare, sau... Se ridică şi privi cu atenţie în jur. Se grăbi apoi spre fundul încăperii şi reveni pe jumătate.

   — Cartea a dispărut, îţi aminteşti doar că am avut-o aici în faţa noastră, nu-i aşa? mi se adresă el.

   — Da, am găsit ieşirea secretă de după raftul cu cărţi şi am coborât treptele. Am dat de un coridor destul de lung şi la capătul acestuia, într-o nouă pivniţă-cavou, am descoperit zeul care dansează.

   Marian mă aprobă cu vioiciune.

   — Deci n-a fost nici un vis, Robert. Apoi ai văzut cei doi preoţi care ne-au hipnotizat şi ne-au înfăţişat crâmpeie din trecut, aşa-i?

   — Aşa este, în cele din urmă au venit mai mulţi indieni la un fel de ceremonie oficiată de preoţi. Când flăcăruia care ieşea de pe soclu a început să fie înconjurată de nouri de fum, ne-am pierdut cunoştinţa şi ne-am redeşteptat abia aici. Între timp au trecut ore întregi.

   — L-am văzut şi pe profesor care zăcea la pământ şi apoi a dispărut şi el în cala din urmă, completă Marian.

   — Trebuie să fi fost un vis totuşi, sugerai eu nehotărât şi năucit.

   — Îţi închipui tu, că doi oameni pot visa acelaşi lucru în acelaşi timp, dragă Robert? Aici avem de-a face cu una din teribilele taine indiene pe care n-o să le lămurim în întregime niciodată. Ori am trăit cu adevărat totul ori. am fost aduşi sub puterea unei forţe străine, amândoi deodată. Indienii sunt meşteri mari la aşa ceva.

   — Dar. am găsit doar cartea, Mariane. Cartea care avea schiţa palatului şi a acestei pivniţe.

   — Nu mai putem deosebi adevărul de fantezie, realitatea de imaginaţie, dragă Robert. Să mâncăm mai întâi, urmând ca mai apoi să ne dedicăm cercetării, cu de-amănuntul, a raftului de cârti. Acolo ne vom da seama dacă am visat sau nu.

   — Crezi deci, că într-adevăr acolo vom găsi o trapă secretă?

   — Acum nu mai ştiu ce să cred, vreau să mă conving mai întâi. Ah. Uite că vine iarăşi cineva, indianul deschide din nou uşa.

   Percepurăm într-adevăr scârţâitul cheii în broască şi când uşa se deschise. În cadrul ei. Apăru Pongo. El veni repede spre noi şi ne zise în felul lui, direct şi simplu:

   — Massers, Pongo trimis de masser colonel. Masser colonel crede Pongo mai folositor aici decât bungalow.

   — Foarte bine, dragă Pongo şi foarte frumos din partea colonelului că s-a gândit la asta. Ai fost lăsat numaidecât să intri?

   — Da, Masser colonel spus Pongo aparţine Massers. Atunci Pongo în Palat şi adus de îndată aici.

   Îi făcurăm semn intendentului, după care acesta închise imediat uşa. Prezenţa lui Pongo ne conferea o oarecare siguranţă pân-acuma nici un om nu reuşise să-l hipnotizeze pe credinciosul nostru însoţitor şi speram să nu reuşească nici indienii.

   Îi povestirăm pe scurt, ce ne fusese dat să trăim şi mai ales ceea ce crezusem că am trăit. Pongo gândea în termeni mult mal practici. Se îndreptă numaidecât spre stelajul de cărţi şi începu să-l cerceteze. Marian căutase el însuşi mecanismul de declanşare a trapei, dar nu-l găsise Acesta nu mai exista acolo unde-l găsisem prima dată.

   Pongo încercă să îndepărteze raftul de cărţi de la perete, operaţie care în cele din urmă îi reuşi după multe sforţări. Se dovedi însă, că în spatele acestuia nu se găsea nici o trapă secretă. Am început să ciocănim în toate modurile posibile şi negăsind absolut nimic, a trebuit în cele din urmă să recunoaştem... că am visat numai şi că ne-am aflat o vreme în puterea unei voinţe străine.

   IV.

   FANATICII.

   IATĂ CĂ NE ÎNTOARSESEM exact la punctul de unde plecasem, numai că aveam convingerea fermă da a fi fost spionaţi de către vreun indian, care avusese puterea să ne subjuge voinţei sale.

   Gândindu-mă acuma la bietul profesor, eram iarăşi convins, că la fel ca nouă i se întâmplase şi acestuia, că el căzuse în mâinile indianului care-l hipnotizase, pentru a nu pătrunde prea adânc în tainele poporului său.

   Stăteam încă la măsuţa noastră de formă ovală, cugetând.

   — Crezi cumva Mariane, că zeul-dansator există cu adevărat?

   Acesta dădu numai din cap încuviinţând grav.

   — Ei vezi, dragă Robert, tocmai această zeitate mă pune pe gânduri. Am citit mai demult o carte cu privire la zeităţile Indiei.

Acolo era descris şi zeul care dansează. Îmi vine şi acum în minte istorioara, cu zeitatea femeie, ce pare să fi reprezentat zeiţa fluviului Gange.

   Vechile cronici şi legende indiene, susţin că regele Shaghiratha, atât de multe rugi i-a adresat, până Brahma i-a îndeplinit dorinţele şi i-a trimis pe Gonga pe pământ. Zeul Siva, pe care l-am văzut ca zeul ce dansează, avea misiunea de a amortiza căderea Gongăi pe pământ, prinzând-o din zbor cu corpul întrucât pământul nu putea să reziste unui asemenea impact. Gonga avea însă intenţia, ca prin forţa izbiturii să-l arunce pe Siva până în fundul pământului şi să-l ţină prizonier acolo.

   Acesta a reuşit însă s-o prindă şi s-o pedepsească, lăsând-o să rătăcească mulţi ani, în pârul său despletit, până când la implorările şi rugile lui Bhaghiratha, s-o lese în fine să alunece pe pământ. Şapte fluvii mari au luat astfel naştere pe pământ.

   — Bine, dar prin ce se dovedeşte existenţa zeului-dansator?

   — Aşa cum ţi-am spus, am citit despre asta într-o cronică veche, unde erau reproduse şi câteva fotografii despre acest zeu. Ceea ce noi credeam că-i doar o plăsmuire, a minţii noastre, era în lealitate statuia reală a acestui zeu.

   — Foarte interesant ce spui. Mă gândeam doar că tot ce-am văzut n-are nici o legătură cu realitatea, fiind doar o fantezie impusă pentru o clipă de o voinţă străină.

   — Nu-i chiar aşa de greu de înţeles. Robert N-ai văzut şi tu, des în vis. Plăsmuiri sau imagini pe care mai târziu, să le identifici cu cele visate? Acesta este faimosul inconştient al omului, despre care s-a scris atâtea. Dar să nu mai discutăm acuma despre asta. Stăm în faţa unei enigme, pe care nu ştim dacă ne va sta în putere s-o dezlegăm. Am dat de acele secrete străvechi, care le sunt interzise mai ales străinilor. Rajahul a trecut poate peste interdicţia preoţilor, când şi-a dat consimţământul de a fi traduse cronicile şi cărţile vechi indiene. De aceea, socotesc eu că a trebuit să dispară şi profesorul.

   — Crezi că mai trăieşte?

   — Bineînţeles, altfel nu l-am fi văzut în „transa" noastră.

   —  Mariane, eu tot mai cred că am trăit totul aievea. Nu pot, se pare, să mă resemnez la gândul că totul a fost un rod al imaginaţiei mele, stimulată sau nu, din afară!

   — Aşa a fost. Robert. Altfel ar fi trebuit să găsim acuma trapa secretă din perete. Şi nici mecanismul de deschidere al acestuia nu l-am găsit.

   În încăperea noastră sordidă, ardea din nou mica lampă de masă care arunca o lumină mată. Restul încăperii era scăldat în întuneric. Privii cam pe furiş înspre colţul binecunoscut, unde era plasat stelajul de cărţi cu pricina. Mi se păru că disting două puncte luminoase ce dispărură imediat ce mă ridicai şi schiţai gestul de a mă îndrepta înspre acolo. Mă cuprinse un sentiment neplăcut. Să fi fost oare ochi cele două puncte strălucitoare ce mi se năzăriseră?

   — Ce s-a întâmplat, Robert? mă întrebă Marian, în mâna căruia apăru rapid un revolver.

   — Mi s-a părut c-am văzut doi ochi. Care au dispărui imediat.

   Vorbisem atât de încet, încât de-abia ne puturăm face înţeleşi.

Mă prefăcui de parcă n-aş fi sesizat nimic, ba chiar îmi reuşii să izbucnesc într-un râs nevinovat. Brusc, Marian stinse lumina electrică a lampei. Aşa încât ne invada instantaneu un întuneric adânc. Pricepui uşor şi dădui seama imediat că Pongo plecase de lângă noi. Apoi se aşternu o tăcere deplină, încât abia îndrăzneam să respir. Trecură minute de încordare intensă. Brusc, ne inundară valuri de lumină. Marian reaprinsese lampa. De Pongo al nostru nici urmă, nu ştiam unde se pitise.

   — În întuneric nimeni nu ne poate hipnotiza Robert, îmi şopti Marian, de aceea am stins lampa. Hipnotizatorul trebuie neapărat să te privească în ochi.

   — Pe acest indian îl cred în stare de orice, Mariane. N-ai auzit şi tu de hipnoza la distanţă?

   — De auzit şi de citit, da, dar nu-mi prea vine să cred. Dar unde a rămas Pongo?

   Sărirăm de la locurile noastre ca să-l căutăm pe Pongo. Cu lumina lanternelor noastre înainte, străpungeam perdeaua groasă de întuneric ce apăsa încăperea. Undeva în spate, mi se păru că disting un sunet ciudat, pe care îl percepui în mod repetat. Aducea cu horcăitul unui om. Care se lupta pentru o gură de aer. Marian şi cu mine bănuirăm dintr-o dată ce a putut să se întâmple. Fâşia sprinţară de lumină a lanternelor noastre, căutau febril deja în toate colţurile încăperii, când... revolverul lui Marian trosni deodată.

   Urmă un ţipăt înăbuşit Dintr-un colţ al pivniţei se ridică acum uriaşul negru eliberându-se de un şnur de mătase, ce-i fusese aruncat peste cap, din spate şi de care se trăsese apoi pentru a-l înăbuşi, îmi veni imediat în minte secta sugrumătorilor Thugi şi se părea că nu m-am înşelat căci de îndată ce Pongo reuşi să se elibereze, se aplecă din nou şi înşfăcă pe un indian, care scâncea încetişor. Glonţul lui Marian îi străpunsese braţul.

   Era un indian încă tânăr, care ne privea cu ură. Marian îi făcu semn lui Pongo, să-şi păzească prizonierul, în timp ce noi scotoceam fiecare colţ. După multe căutări, descoperirăm o urmă şi imediat după aceea, pe podea, o piatră pătrată ce părea să se mişte. Aşadar aici stătea ascuns misterul pivniţei. Acum din nou eram convinşi că nu fusesem doar victimele unei hipnoze.

   — Mariane, cred c-ar fi mai bine să ne punem ochelarii noştri de soare, poate că aşa. Vom preveni să ajungem încă o dată victimele unei sugestii sau hipnoze ale potrivnicilor noştri. Aceştia nu ne vor putea privi direct în ochi.

   — O putem face oricând. Robert. Nu pe moment însă. Fiindcă numai ne-ar deranja. Dar să vedem dacă suntem în stare să smulgem ceva de la indianul nostru.

   Mă îndoiam de reuşită, dar încercare moarte n-are. Cum se zice. Omul pe care-l legase credinciosul negru. Între timp, nu răspunse însă la nici una din întrebările noastre. Ne privea numai cu ochii încărcaţi de duşmănie şi încerca să ne aţină privirile, dar de fiecare dată. Pongo îi înşfăca mai bine de beregată şi-i trecea repede cheful de a ne influenţa în vreun fel.

   Dar dădusem dovadă de prea multă uşurinţă şi neprevedere. Ocupându-ne exclusiv de tânărul indian, deoarece, toţi trei deodată. Marian. Pongo şi cu mine, am neglijat pe deplin ce se petrecea în jurul nostru şi în imediata noastră apropiere. Mai precis în spatele nostru. Deodată furăm înşfăcaţi de indieni, care ne ţinură aşa de strâns, încât de-abia ne puteam mişca.

   Cât ai bate din palme am fost legaţi fedeleş. Mai văzui cum Pongo lupta cu îndârjire cu câţiva indieni care aruncară laţuri pe el.

   Apoi mi-a fost pus în grabă un sac din pânză peste cap două braţe puternice mă traseră de-acolo şi indieni mă transportară undeva pe sus.

   Turbam de furie. Eram fără apărare acum şi din nou ne aşteptau multe ceasuri neplăcute.

   Remarcai că coboram nişte trepte şi încercai să le număr. Am ajuns pe la douăzeci, apoi se merse din nou la orizontală şi am fost azvârlit fără menajamente pe podea.

   Nu puteam vedea nimic în jurul meu întrucât domnea un întuneric deplin. Asta putui constata deîndată ce sacul îmi fu scos de pe cap şi în timp ce alte două bufnituri mă anunţară că la fel fuseseră transportaţi şi camarazii mei. Se închise apoi o uşă în tăcere. După un timp. Auzii lângă mine un respirat uşor.

   — Marian? întrebai încet, abia perceptibil.

   — Da. Robert. Eu sunt şi lângă mine se află bunul nostru Pongo. Am căzut din nou în capcană. Indienii au aplicat şi ei forţa de îndată ce am rănit pe unul de-al lor. N-am fost pregătiţi pentru asta şi acum am pierdut partida. In caz că nu vom reuşi să ne eliberăm.

   — Nu ni s-a luat nimic însă, nici măcar revolverul, îl simt pe al meu în buzunar.

   — E bine ce spui tu. Ia să văd şi în buzunarul meu. Da, îl am şi eu pe al meu. Pe toţi dracii, de nu vom reuşi să ne eliberăm, Robert.

   — Ar trebui să reuşim, să scăpăm de legăturile astea, atâta timp cât mai avem cuţitele asupra noastră, dacă nu vom putea desface mai degrabă nodurile.

   — Să încercăm chiar acum. Opreşte! Vine cineva. Să sperăm că nu vom fi deposedaţi chiar acum de bunurile noastre.

   Se deschise uşa. Broasca scârţâi înfundat, după care un indian într-un lung veştmânt alb pătrunse în încăpere. Avea în mână o lanternă pe care o aşeză pe jos. Apoi procedă la o examinare atentă a noastră. Încercai să-mi reamintesc chipul acestuia şi mi se păru că l-am mai întâlnit. Dar nu era unul din preoţii pe care îi văzusem în stare de hipnoză.

   — Aţi îndrăznit să cercetaţi străvechile taine ale poporului meu, începu omul. V-am avertizat dar nu aţi ascultat. Acum veţi fi pedepsiţi. De spioni străini nu avem nevoie. India aparţine indienilor.

   — Te înşeli Ham Costa, îl întrerupse sec Marian. Noi n-am ţinut cu tot dinadinsul să vă spionăm secretele, ci l-am căutat mai degrabă pe profesorul Hagerstony, cel dispărut în vechea bibliotecă. Aveam dreptul şi datoria de a o face.

   — Şi profesorul avusese aceeaşi intenţie, de-a pătrunde în secretele noastre, de aceea a trebuit să dispară, răspunse imediat indianul, în care recunoscui şi eu acum pe cel mai de seamă demnitar al rajahului.

   — Din nou te înşeli, îl contrazise Marian. Profesorul primise doar asentimentul rajahului şi deci n-a comis nici o ilegalitate.

   — Rajahul însuşi este un duşman al propriului său popor, un prieten al străinilor şi mai cu seamă a celor care au subjugat India. A fost plătit, pentru ca poporul său să poată fi exploatat. India va aparţine întotdeauna indienilor, iar secretele lor nu vor încăpea niciodată pe mâini străine.

   Îmi dădui seama imediat că avem de-a face cu un fanatic, care în spatele Rajahului, folosindu-se de protecţia lui, urzea în realitate contra acestuia. El era aşadar acela care stătea în spatele dispariţiei profesorului şi care acum îşi luase responsabilitatea de a ne face şi pe noi să dispărem. De parcă mi- ar fi ghicit gândurile, adăugă:

   — Ham Costa îşi cinsteşte cu adevărat poporul, când va fi rajah şi asta se va întâmpla curând, îşi va duce poporul la victorie.

   — Şi ce se va întâmpla cu noi? se interesă Marian. Când ne veţi elibera din carcera asta?

   — Să vă eliberez? Dar ce vă trece prin cap? Strigă acum agitat Ham Costa. Siva însuşi va hotărî soarta voastră. Azi la miezul nopţii îl voi întreba şi voi acţiona aşa cum cere el! Vă pot spune încă de pe acum că va trebui să fiţi pregătiţi să muriţi pentru Siva!

   — Chiar dacă zeul care dansează va fi de altă părere?

   — Care dansează?

   Ochii indianului se măriră de groază şi acum privea nespus de fioros. Scoase un strigăt înăbuşit după care izbucni:

   — Aţi pătruns prea mult în tainele noastre. Cui i-aţi mai relatat despre zeul care dansează? Ham Costa va distruge toate cărţile şi cronicile vechi, pentru a nu mai permite spionilor străini, să cerceteze secretele noastre.

   — Te înşeli din nou, Ham Costa, pentru că tocmai tu ai fost acele care ne-ai arătat zeul care dansează. L-am văzut în transă, după ce am fost hipnotizaşi.

   — Nu. Nu-i posibil, nici unui preot nu-i este îngăduit să arate străinilor pe Zeul care dansează, cine-l vede trebuie să moară.

   — Atunci şi preoţii voştri trebuie să moară, căci ei s-au ruga? Mai întâi acestora.

   — Indienilor le e permis să-l vadă. Nu însă şi străinilor, preciza indianul. Siva va cere moartea voastră - şi eu vă voi ucide, îndeplinindu-i sentinţa în faţa statuii sale.

   — Şi nu uita. Cu ocazia asta. Să aprinzi flacăra sfântă, Ham Costa.

   Crezui că de furie, indianul se va repezi numaidecât asupra lui Marian, de ce dorea să-l aţâţe, trebuia să fim doar extrem de prudenţi.

   — Ora voastră va bate la miezul nopţii, mai scrâşni Ham Costa, după care îşi apucă lanterna şi părăsi încăperea.

   Se mai auzi cum se mai trase zăvorul, apoi paşii indianului se depărtară.

   — Pongo, cum stai? întrebă şoptit Marian.

   — Legături foarte bine întinse. Massers, Pongo nu poate ridica. Dar va încerca Massers.

   Îl auzii cum se rostogoleşte înspre prietenul meu. Minute întregi trecură. Ascultai încordat, întrucât se putea întâmpla ca indianul să se reîntoarcă. Apoi desluşii vocea scăzută a prietenului meu:

   — Legăturile ni le vom putea slăbi în cele din urmă, Robert. Dar oricum, vom fi nevoiţi să aşteptăm până va fi tras din nou zăvorul

şi e va reîntoarce indianul, căci altfel nu vom putea ieşi de aici.

   — Mai avem încă armele noastre, de aceea nu trebuie să ne temem de nimic, Mariane. Numai să ne eliberăm de legăturile astea şi cred că am câştigat partide. Pe acest Ham Costa nu-l voi cruţa deloc. Ai auzit şi tu că a plănuit un complot.

   — N-avem decât să punem poliţia pe urmele lui, Robert, în chestiunile poliţiei nu mă amestec, ştii prea bine. Dar te uită, să fie oare ora unsprezece, cum arată ceasul tău de la mână?

   Nu puteam să-mi dau singur seama de asta, aşa cum eram legat cu mâinile la spate. Mai aveam încă o ora de aşteptat. Va fi oare suficient timpul ca să ne eliberăm?

   Pongo se străduia din răsputeri dar şnurul de mătase era bine întins. Încercă să scoată cuţitul din buzunarul lui Marian, dar nici asta nu-i reuşi. Mai multe încercări eşuară şi astfel se scurseră minute preţioase.

   Era deja unsprezece şi jumătate. În sfârşit auzii o exclamaţie înăbuşită, de uşurare.

   — Massers. Pongo are cuţitul, Massers îndată liberi.

   În acelaşi moment însă, răsunară îndărătul uşii paşi uşori. Broasca scârţâi din nou şi uşa se deschise.

   O fâşie de lumină pâlpâitoare, zăbovi asupra noastră. Patru indieni, sumar îmbrăcaţi, păşiră înspre noi şi ne apucară, pe mine şi pe Marian. Ne ridicară pe sus şi ne duseră de acolo. Eram turbat de furie, doar zece minute să mai fi întârziat şi eram deja liber.

   Nu după mult timp am fost trântiţi jos în aceeaşi sală în care-l văzusem pe zeul dansator. În ciuda situaţiei deznădăjduite în care mă aflam, mă mirai că toate amănuntele pe care le reţinusem sub hipnoză mi se arătau acum aievea. Era aceiaşi zeu, aceiaşi preoţi, care oficiau atunci şi care acum stăteau lângă noi. În faţa soclului zeităţii ardea o flăcăruie şi mă aşteptam ca în orice clipă să se ridice valuri uşoare de fum şi să răspândească acel parfum deosebit de exotic.

   După noi trei fost adus şi Pongo, pe care-l trântiră între mine şi Marian. Zăceam atât de aproape unul de celălalt, încât braţele ni se atingeau. Înaintea noastră, cam doi metri depărtare, trona statuia zeului dansator. După un timp, din spatele nostru se auziră paşi puternici. Bănuii imediat că erau indienii care fuseseră probabil invitaţi să asiste la „ceremonie". Imediat după aceea îşi făcu intrarea însuşi Ham Costa, care nu ne învrednicii cu nici o privire de data asta, ci îşi aduse mai întâi omagii zeului său. Se adresă apoi indienilor care se rugau, în spatele nostru. Le ţinu o cuvântare lungă, din care nu pricepurăm nimic. Numai după fizionomia indianului puturăm citi câte ceva. De câte ori cădea în

accese turbate de furie. Aceste izbucniri ale craterului erau subliniate din când în când de strigăte puternice, izbucnite din rândurile credincioşilor.

   Simţi deodată, cum mâna lui Pongo se strecoară în spatele meu şi încheieturile mi-au fost săgetate de o vie înţepătură, din care dedusei că era vorba de lama unui cuţit. Rămăsei însă liniştit pe spate şi nici nu clipii, deşi ştiam prea bine ce voia Pongo. El îl eliberase probabil mai întâi pe Marian, căruia uriaşul îi tăiase la rândul său legătura. Acum venea rândul meu să mă eliberez din frânghii.

   — Masser. Cu cuţit tăiat legăturile de la picioare, cuţit de la buzunar Masser. Îmi şopti acum Pongo.

   Mâinile îmi erau libere. Însă nu îndrăzneam să mă mişc de teamă ca Ham Costa ar putea observa. Indianul era însă atât de înfierbântat de propria-i cuvântare, încât nu mei avea ochi şi pentru noi. Îmi strecurai prin urmare, cu infinite precauţii mâna în buzunar şi trăsei uşor cuţitul. Dar cum să ajung cu el să-mi tai legăturile de la picioare fără ca indianul să observe?

   Îmi lăsai din ce în ce mâna să-mi alunece lateral. În timp ce de- abia îndrăzneam să mă încovoi. În cele din urma. Îmi atinsei legăturile de la picioare şi... le tăiai cu lama ascuţită. Eram liber, de legături bineînţeles. În orice clipă încercarea noastră de eliberare putea fi descoperită şi de aceea nu trebuia să şedem nici o secundă. Îmi vârâi mâna din nou în buzunar şi scosei de data aceasta, cât de încet putui, revolverul şi-i desfăcui siguranţa.

   — Gata, îi şopti acum lui Pongo.

   — Massers, aşteaptă încă, Massers atunci sare în picioare când Pongo repezit la preot, murmură el de-abia auzit.

   Mai aşteptai aşadar. Acum aveam răgazul să-l observ pe indian cu mai multa detaşare. Ochii acestuia scânteiau de o emoţie interioară. El arătă de câteva ori înspre noi şi se adresă apoi indienilor care stăteau undeva îndărătul nostru. Un murmur neobişnuit, neliniştitor, se ridica acum. Slavă Domnului că nu mai eram legat şi că ţineam un revolver în mână. Mai ştiam însă că ne aştepta o luptă foarte grea. În spatele nostru, erau după părerea mea cel puţin cincizeci de indieni care se rugau şi dacă aceştia erau înarmaţi cu pumnale, atunci cu adevărat ne aştepta o luptă cu adevărat inegală şi îngrozitoare.

   Ham Costa îşi termină cuvântarea. El îşi îndreptă braţele ca într-o binecuvântare şi se întoarse spre zeul dansator. Privii repede după ceilalţi doi preoţi. Aceste erau de asemenea prosternaţi la pământ cu faţa în jos. Nimeni nu ne mai băga în seama. Acum era momentul şi Pongo profită din plin. Ca o panteră ţâşni Pongo în sus, din două salturi a fost în spatele lui Ham Costa şi l-a apucat strâns de gât. Îl trase înapoi şi-l lovi cu pumnul în tâmplă.

   Marian şi cu mine sărirăm deopotrivă. Cu pistoalele pregătite de tragere ne întoarserăm să-i înfruntam pe cei ce se rugau. Aceştia nici măcar nu observaseră ce se desfăşurase în faţa lor în cele câteva fracţiuni de secundă, întrucât murmurau fără încetare rugăciuni ţinându-şi ochii închişi, înspre pământ.

   — Repede la uşă Massers! zise încă încet Pongo. Uşa acolo, indică ei direcţia. Dar uşa se găsea în cealaltă parte a sălii, din păcate. Trebuia să străbatem toată sala dacă voiam să ieşim. Şi mai era de văzut dacă o mai găseam deschisă.

   N-aveam timp de pierdut. Străduindu-ne să facem cât mai puţin zgomot cu putinţa, ne îndreptarăm spre ieşire. Ne ţinurăm pe lângă zidul din dreapta şi răsuflarăm oarecum uşuraţi când ieşirăm în afara zonei luminate de făcliile pâlpâitoare. Ne grăbirăm cât puturăm de mult şi în sfârşit, ajunserăm la uşă.

   Era încuiată, fireşte, dar o forţarăm şi broasca cedă. Fără zgomot, ne strecurarăm afară. Mă mai întorsei odată în prag. Pentru a surprinde tocmai momentul când unul din preoţi se ridica de la pământ. Înspăimântat, acesta se uita înspre silueta nemişcată, aparent fără suflare, a lui Ham Costa. După care realiză şi dispariţie noastră. Urmă un urlet de furie, menit a-i alerta pe toţi indienii prezenţi la ceremonie.

   În aceiaşi moment, Marian reuşi să închidă uşa pe dinafară cu un zăvor solid, care servea tocmai acestui scop: întărirea pazei prizonierilor din incinta templului zeului dansator. De-abia respirând ne îngăduirăm o clipă de răgaz.

   In sală izbucnise un tumult deosebit. Răsunau ţipete, strigăte de mânie, amestecate cu blesteme şi înjurături care dacă ne-ar fi putut atinge, am fi căzut morţi pe loc. Nimeni dintre indienii prezenţi acolo nu-şi puteau explica misterul evadării noastre subite.

   — Să mergem mai departe, ne zori Marian. Am scăpat de fanaticii ăştia, dar încă nu neam recâştigat libertatea. Mai întâi de toate ar trebui să-l găsim pe profesor.

   — Tot mai crezi că mai trăieşte încă? îl întrebai pe prietenul meu, cam şovăielnic. Ham Costa l-o fi condamnat de mult la moarte şi sentinţa o fi fost până acuma executată.

   — Nu ştim asta, dragă Robert. Să încercăm mai întâi să ne salvăm din această vizuină de vulpi şi apoi ne vom pune în legătură cu politia şi autorităţile. Ştim acum cum stăm cu aceste vechi şi străvechi secrete indiene. Aceşti fanatici mai comit şi astăzi grozăvii, mai aduc şi acum jertfe omeneşti, lucru interzis fireşte de către autorităţile engleze.

   — Nimeni nu poate înlătura un obicei vechi de milenii printr-un decret de lege, Mariane. Eu unul sunt pe deplin convins, că tocmai aici, în India există numeroase organizaţii şi secte secrete, care în ciuda interdicţiei oficiale, îşi practică cultele, cu mai multă sau mai puţină ardoare.

   — E adevărat ce spui tu. Dragă Robert, grăbeşte-te totuşi să ieşim măcar din gangul ăsta la lumină. Fii foarte atent, teamă îmi este că numai cei iniţiaţi cunosc adevărata ieşire.

   Şi Marian nu se înşela nici de data asta. La capătul culoarului ne găsirăm deodată în faţa unei uşi. Încuiată fireşte cu un lacăt cât toate zilele.

   Cu ajutorul lui Pongo însă dărâmarăm cu totul şi acest obstacol şi străbăturăm dincolo...

   V.

   SALVAŢI.

   IATĂ-NE AJUNŞI ÎNTR-O ÎNCĂPERE mică de formă rotundă, de unde însă nici o uşă nu ne mai oferea perspective. Spaţiul era complet gol. La ce servea atunci, nu ne puteam nicicum dumiri.

   Marian începu să pipăie pereţii. Era clar că se afla în căutarea unei trape, a unei uşi secrete. Voiam tocmai să particip la operaţie când desluşii sunetul unui geamăt. Ascultai cu atenţie. Până şi Marian se opri din explorări. Pongo se lăsă pe burtă şi-şi lipi urechea de lespezile reci de piatră. În secunda următoare era iar în picioare.

   — Massers, aici dedesubt, un om prizonier, ne lămuri el. Marian şi cu mine îngenunchearăm imediat şi distinserăm şi noi acel vaiet înăbuşit. Sub noi un om gemea, căzut în - deznădejde şi acel om era un alb, după cum ne dădeam seama după frânturile de vorbe, pe care le striga în disperarea lui.

   Pongo se şi puse pe treabă şi examina duşumeaua. Într-un colţ al încăperii el găsi clapa secretă, care nu se deosebea cu nimic de blocurile de piatră de formă pătrată, cu care era pavată podeaua. La o examinare mai atentă se dovedi că era din lemn, doar vopseaua era identică cu acea de pe pietre. O ridicarăm imediat. Lumina lanternei lui Marian, ne dezvălui spaţiul subteran. La pământ zăcea un om care ne aruncă priviri îngrozite Am ştiut din primul moment că acesta nu putea fi decât profesorul dispărut.

   — Hello, domnul profesor Hagerstony? întrebă Marian. Omul se ridică în capul oaselor.

   — Cine... cine sunteţi dumneavoastră, Sir? Aţi venit să mă scoateţi din văgăuna asta şi să-mi redaţi libertatea?

   — Da, avem mandat de la poliţie, în sensul acesta. Aşteptaţi o să vă scoatem afară.

   Pe perete se găseau ieşinduri care fuseseră astfel închipuite încât se constituiau într-o adevărată scară. Pongo coborî şi-l scoase pe profesor afară. Dar dură destul de mult până puturăm să înşfăcăm cum se cuvine şi să-l tragem la noi. Omul slăbise într- un hal fără de hal şi tremura din tot corpul. Mai găsi încă resurse să ne strângă mâinile cu recunoştinţă. Nu mâncase de doua zile şi era copleşit de slăbiciune şi disperare. Pongo avea puţină pâine în buzunar, iar eu îi întinsei plosca în care mai era puţin lichid. Profesorul bău cu lăcomie şi înfulecă cât ai clipi pâinea uscată.

   Tot Pongo constată că şi încăperea în care ne găseam acum, aflată ca să zic aşa. La etaj, avea ieşinduri de piatră care păreau o scară şi aceste trepte erau chiar deasupra clapei de lemn. Se urcă sus şi găsi o a doua trapă de lemn, pe care o ridică cu uşurinţă. În clipa următoare dispăru din raza noastră de vedere.

   Două minute mai târziu apăru din nou şi veni înspre noi.

   — Massers, sus drum bun este. Va fi gang lung la capăt trepte de piatră. Pongo cercetat drum, duşman nu este.

   — Atunci să-i dăm drumul. N-are nici un rost să mai zăbovim pe aici. Indienii nu pot ieşi lesne de acolo, va mai trece un timp până să reuşească să deschidă uşa, pe care am încuiat-o pe din afară. Poate că o vor sparge.

   — Nu uita că Ham Costa cunoaşte, ca nimeni altul secretul bibliotecii. Îi atrasei atenţia. Intendentul trebuie să-i deschidă dacă el i-o cere.

   — La naiba. Să ne grăbim atunci. Numai de-ar duce drumul ăsta. Unde trebuie. Înainte, totuşi, a fost îndemnul lui Marian.

   Pongo se grăbi să-l sprijine pe profesor. După ce ajunserăm în gang. Acesta vru să spună ceva. Dar Marian îl rugă să păstreze tăcerea. Nu trebuia să ne trădăm în nici un fel. Am ajuns la treptele care se duceau în sus. Erau în spirală. Nu se vedea nici o uşă. Eram convins că ne aflam demult peste nivelul solului şi totuşi treptele nu se mai terminau.

   Miraţi peste măsură, continuarăm să urcăm. În cele din urmă. Scara spirală se termină în faţa unei uşi, care din partea din care veneam noi era încuiată cu un lacăt uriaş. Ne dădurăm îndărăt şi sparserăm uşa. Lumina lămpii lui Marian ne dezvălui o cămăruţă de formă rotundă. Doua ferestre erau plasate la dreapta şi la stânga noastră. Lângă una din ele era aşezată o măsuţă de lemn şi un fotoliu Aproape de el descoperirăm un fel de paf. Care părea să fie folosit. În dreapta uşii prin care intraserăm, zărirăm o a doua uşă. Care era deopotrivă asigurată cu un lacăt. Ne găseam într-o cameră-turn, aşa cum puturăm constata. Marian închise uşa îndărătul nostru şi acuma părea să nu fi existat nici o uşă. Aşa de măiestrit fusese încastrată în zid. Ne îndreptarăm spre cea de a doua uşă. Când am deschis-o, ne-am aflat în faţa unei noi scări spirală care ducea deopotrivă în jos şi în sus. Cea de deasupra noastră ducea la acoperiş. Acolo n-aveam ce căuta. Deci era mai bine să ne urmăm drumul în jos.

   Treaptă cu treaptă coborârăm tot mai mult şi am ajuns, în sfârşit, într-un coridor, din care se ramificau mai multe uşi. De- abia făcurăm câţiva paşi, că în faţa ne şi apărură câţiva indieni, care la ivirea noastră se traseră înspăimântaţi înapoi. Apoi prin lovituri de gong, dădură alarma peste tot. Câteva minute mai târziu apăru garda palatului. Furăm înconjuraţi şi scoşi de acolo. Comandantul gărzii nici nu ne întrebă cum am ajuns acolo. El ne conduse pur şi simplu într-o încăpere mobilată şi ne încuie acolo. Nu serviră la nimic protestele lui Marian care ţinea morţiş să-i vorbească rajahului. N-aveam ce face, trebuia să aşteptăm. Speram ca în palat să fim oarecum în siguranţă, întrucât Ham Costa nu ne mai putea face nimic. Dar ne-a fost dat să trăim o imensă dezamăgire uşa se deschise deodată şi tocmai cel la care ne gândeam, cu destulă îngrijorare, apăru în faţa noastră.

   Doi indieni, soldaţi în garda palatului, stăteau de-o parte şi de alta în uşă. Ham Costa purta din nou hainele sale strălucitoare. Cum putuse scăpa aşa de repede din sanctuarul zeului nu mă putui dumiri. Poate că urmase drumul prin bibliotecă. Ne privi cu ochii întredeschişi şi începu un interogatoriu.

   — Cum aţi ajuns aici! începu el.

   Marian îi râse în faţă.

   — Ştii prea bine răspunsul, Ham Costa. Vroiai doar să ne jertfeşti zeului dansator şi noi n-am fost de acord, asta-i tot.

   Ne învrednici cu o privire încărcată de ură. Încet ca să nu audă cei doi soldaţi din garda rajahului, ne răspunse:

   — Şi nu veţi scăpa. Siva i-a însărcinat pe cei doi preoţi ca orice străin care pângăreşte sanctuarul nostru să fie pedepsit. Veţi pieri de pumnal.

   — Ei, aşadar, ştii acum, cum am ajuns aici. Cel puţin, râse camaradul meu. Vrei să-i vorbim rajahului acum?

   — Nu se găseşte în palat acum.

   — Nu face nimic. O să ne întoarcem mâine. Acum nu mai avem chef să mai zăbovim aici. Vrem să plecăm.

   — Aţi pătruns prin vicleşug în Palat, voiaţi probabil să furaţi. O

să vă arestez şi-o să fiţi băgaţi la carceră.

   — Ham Costa, rolul tău în acest Palat se apropie de sfârşit, zise Marian grav. Crezi că ne temem de garda palatului? Ştii cumva ce am acum în mână? O mică apăsare şi... Ham Costa va şi călători în Nirvana strămoşilor săi.

   Indianul era descumpănit, privind cu ochi holbaţi la ţeava revolverului lui Marian Ar fi dat cu plăcere un ordin soldaţilor, dar îi lipsea curajul s-o facă.

   — Trimite soldaţii sus şi poate vom negocia, îi propuse Marian. Ham Costa stătu un moment pe gânduri, apoi făcu un semn soldaţilor să se îndepărteze. După ce se închise uşa, Marian zise:

   — Ai băgat de seamă. Ham Costa, că intruşii străini nu vor să se lase prin vicleşuguri duşi la abator. Eşti un fanatic, care vezi în toţi străinii albi, numai duşmani. Aş putea să-ţi dovedesc că poţi fi pedepsit. Însă îţi voi acorda încă o şansă. Dispari din Palat şi din împrejurimile sale. Îţi voi da un avans de două ore, pe care poţi să-l foloseşti cum e mai bine. De-abia apoi voi face plângere oficială.

   Indianul răspunse cu un hohot plin de ură.

   — Sunteţi toţi în mâinile mele, ne ameninţă el. Vă spun doar că răzbunătorii sunt pe cale să vă ajungă şi nu veţi scăpa vii din palat.

   — Dar nici tu şi dacă faci cea mai mică mişcare eu trag. Ochii indianului scânteiau de furie. Observai pe furiş că o umbră de triumf interior se oglindea pe faţa acestuia. Şi de parcă s-ar fi răzgândit, spuse acum pe un ton liniştit.

   — Bine. Domnilor, sunt gata să accept oferta. Am eşuat în planurile mele. Îmi garantaţi deci două ore de avans, nu-i aşa?

   — Da. Obişnuim să ne ţinem de cuvânt. În afară de asta. Vă previn că timp de un an nu veţi avea acces aici în palat, tu şi preoţii tăi fanatici.

   —  O să mă păzesc de-a o face. Bine contez, pe cele două ore. Vă voi închide aici şi după aceea faceţi ce vă place. Voiam să-l previn pe Marian. Întrucât aveam o profundă neîncredere faţă de acest om. Dar prietenul meu îşi dăduse cuvântul, iar acuma indianul se retrăsese, ferecându-ne în sală pe dinafară.

   — Mariane, cred c-ai făcut o mare prostie să laşi să plece, observai eu cam indispus. Sunt sigur că ne pregăteşte o festă urâtă.

   — N-o să-i reuşească, în Palat dorm acum cu toţii: rajahului nu-i putem vorbi, deşi presupun că este în Palat. Garda palatului nu poate hotărî sorta noastră, ci numai rajahul în persoană. Noi putem însă dovedi ce ni s-a întâmplat la subsol.

   Era adevărat ce spunea şi totuşi nu-mi puteam reprima o strângere de inimă. Ne puserăm pe aşteptat. Profesorul era atât de extenuat încât adormi imediat. Pongo părea încă vioi şi stătea la uşă de pază. Se scurse o oră.

   Deodată se auziră strigăte puternice de pretutindeni şi apei alarma de incendiu.

   — Arde Palatul Mariane! strigai eu. Asta-i cu siguranţă opera lui Ham Costa.

   Prietenul meu nu spuse nimic, ci bătu cu pumnul în uşă. Fireşte nu răspunse nimeni şi mai ales nimeni nu veni să ne deschidă. Desluşirăm o agitaţie mare în tot palatul şi într-un sfârşit sirenele maşinilor pompierilor.

   — Pongo, trebuie să spargem uşa, zise cu mult calm Marian, dar în spatele calmului său îl simţii destul de agitat. Trebuie să reuşim. Pongo se aruncă asupra uşii grele, dar uşa nici nu se clinti, era foarte solid construită.

   Urmară alte două încercări, ambele fără rezultat. Atunci Marian alergă înspre fereastră şi o sparse. Dar gratiile cu care era prevăzută împiedicau ieşirea. Valuri groase de fum ne inundară şi ne luară vizibilitatea.

   — Cred că arde o aripă a Palatului, a fost de părere Marian.

   — O aripă a Palatului? Nu cumva tocmai acea parte a Palatului unde se afla preţioasa bibliotecă? Să-i fi dat foc Ham Costa?

   Marian se necăji acum foarte tare şi de-abia îşi putu înăbuşi o înjurătură.

   — Cred că ai dreptate, Robert, Ham Costa ne-a tras pe sfoară şi a cum a distrus toate urmele şi dovezile vinovăţiei sale. Numai de- am putea ieşi de aici!

   — Am putea striga după ajutor!

   — Nimeni nu ne va acorda atenţie. Să mai încercăm cu uşa. După ce Pongo se mai azvârli de câteva ori cu toată puterea de care era în stare, aceasta se deschise, în sfârşit. Se deschise fără a se sparge. De partea cealaltă aşteptau trei indieni uimiţi din cale afară şi care ne priveau curioşi. Unul din ei păşi în faţă şi ne întrebă cine eram.

   Marian îl examina cu multa atenţie pe indianul care stătea în mijlocul celorlalţi, apoi se înclină înaintea lui, precizând:

   — Excelenţă, se petrece ceva extraordinar în palatul dumneavoastră. Profesorul a fost găsit. Zace aici epuizat, pe acest divan. Numele noastre sunt Farrow şi Bertram.

   Bucuros, indianul păşi înainte. Era într-adevăr rajahul care fusese deşteptat din somn de alarma palatului. Intră în încăpere şi-l examina pe profesor.

   — Da, el este şi sunt foarte bucuros că aţi reuşit să-l salvaţi. Biblioteca arde în momentul de faţă. Ştiţi cine se face vinovat de toate acestea?

   — Ham Costa, Excelenţă!

   — Ham Costa, omul meu de încredere, reprezentatul meu?

   — Da, Excelenţă, acesta e adevărul. Vă rog numai să ne ascultaţi.

   Marian îi povesti în puţine cuvinte tot ce se întâmplase. Rajahul, ascultă relatarea noastră tăcut, fără ca nici un muşchi de pe faţa lui să-i trădeze emoţia interioară, crescândă. După ce Marian termină ne răspunse:

   — Acum se explică multe, domnule. Vă mulţumesc din inimă, întrucât mi-aţi făcut un mare serviciu. Nu ştiam nimic de zeul care dansează. Nu m-am prea interesat de vechile istorii şi legende indiene, eu sunt un om al prezentului, cu o educaţie mai degrabă contemporană şi modernă, cum s-ar zice. Dacă voiţi însoţiţi-mă.

   Îl lăsarăm pe Pongo să-i păzească pe profesorul care încă mai dormea şi-l urmarăm pe Rajah.

   Când ne apropiarăm de bibliotecă, colonelul ne veni agitat în întâmpinare şi aproape ne luă pe sus. Întrucât era deja convins cam pierit, fie în flăcări fie înăbuşitei de fumul incendiului.

   — Paguba nu-i chiar aşa de mare cum mi-am închipuit, Alteţa, raportă ei. Numai o parte din bibliotecă a ars. Bineînţeles c-au fost distruse astfel şi câteva cărţi preţioase. Acum focul a fost stins şi se lucrează la îndepărtarea urmelor incendiului.

   Rajahul dădu numai din cap şi ni se adresă pe urmă nouă:

   — Arătaţi-mi unde se găseşte uşa secretă, domnilor. Păşirăm în bibliotecă. Numai rafturile din spate arseseră şi totuşi multe cărţi au fost distruse, cărţi care relatau despre străvechile taine ale indienilor.

   Eliberarăm un colţ al încăperii şi arătarăm spre orificiu. Rajahul dădu numai din cap. Ne rugă apoi ca, împreuna cu colonelul şi cu câţiva poliţişti să mai coborâm încă o dată la subsol şi să indicăm oamenilor legii unde să percheziţioneze.

   Îi urmarăm îndemnul şi găsirăm în curând sala sanctuarului, unde era plasat zeul dansator. Acesta dispăruse însă; deşi statuia zeului era înaltă de doi metri, fusese transportată de acolo. Aici jos, însă nu se mai găsea nici un om. Ham Costa dispăruse şi el împreună cu susţinătorii săi.

   După ce prezentarăm raportul nostru rajahului şi ne exprimarăm regretul că nu l-am putut captura pe Ham Costa, acesta ne spuse zâmbind obosit:

   — Nu-şi va putea finaliza nici aşa intenţiile, domnilor, căci eu sunt un prieten sincer al poporului englez. Oricum, vom emite un mandat de arestare pe numele lui.

   Pentru noi, problema era rezolvată în acest mod şi acum n- aveam o dorinţă mai mare decât să dormim după voia inimii. Timp de patru zile am fost oaspeţii rajahului. Profesorul îşi revenise între timp şi refăcut, îşi reluă munca din nou în bibliotecă Acum nu-l mai deranja nimeni acolo.

   Colonelul îl luă la întrebări pe servitoru-i credincios Ben Hagha, de la care află toate ce le dorise. Era de mult un susţinător înverşunat a lui Ham Costa, dar între timp îşi dăduse seama că ceva nu era în regulă cu acesta. El îi promise colonelului să-i fie credincios pe viitor şi să nu se mai amestece în chestiuni politice.

   Ham Costa căzu mai târziu victimă unei răzbunări încercând să scape, a fost atât de grav rănit, încât după câteva ore se săvârşi din viaţă.

   Străvechile taine indiene au fost încetul cu încetul aduse la lumină de profesorul Hagerstony.

   Despre zeul care dansează n-am mai auzit de mult nimic, dar e firesc să fi apărut undeva din nou.

SFÂRŞIT

Volumul 182

CĂPETENIA DAIACA

   O NOUĂ CUNOŞTINŢA.

   „DOX"-UL CĂPITANULUI FARROW înainta liniştit prin strâmtoarea Makassar, luând curs spre sud, înspre marea Sundei. Spre tribord se vedea coasta de est a insulelor Borneo.

   La rugămintea fiului său George, Farrow naviga aproape de ţărm deşi traseul era stâncos. Timonierul Gerhard Plundow care deservea cârma trebuii să-şi arate măiestria, pentru a putea strecura nestingherit vasul, prin noianul de pericole.

   George, fiul căpitanului, stătea cu doctorul Bertram şi cu Petre uriaşul la prova submarinului, privind cu multă atenţie, prin binoclu, malul accidentat.

   Plaja propriu-zisă era destul de îngustă, ba adeseori, vegetaţia bogată şi tufişurile ajungeau până la apă, sau aproape.

   Insula Borneo n-o cunoscuse George niciodată îndeajuns. Interiorul acesteia îi era cu desăvârşire străin, l-ar fi plăcut să-l roage, să debarce, dar ştia prea bine, că, căpitanul dorea să ajungă cât mai repede în Sumatra pentru o vizită pe care-o promisese.

   Plundow făcu un ocol mai mare acum pentru a ocoli o limbă de pământ prea proeminentă. După ce vasul depăşi vârful acesteia George văzu într-un golf lat, care s-ascundea în dosul proeminenţei un iaht, cochet, un adevărat iaht de lux în cel mai pur sens al cuvântului, care se legăna uşor pe valuri.

   — Bineînţeles că bijuteria asta de vas aparţinea vreunui american bogat, care face o incursiune de vânătoare în interiorul insulei, îşi dădu cu presupusul de-ndată, jovialul doctor Bertram.

   Iată că urcă şi căpitanul pe punte. Să vorbim cu el, poate primim permisiunea de-a face o vizită pe acest iaht.

   În lumea largă albii se bucură mai mult unii de prezenţa altora, decât la ei acasă.

   — Ia te uită domnule doctor, mai apare încă un iaht de acelaşi fel, strigă George şi arată înspre o a doua limbă de pământ, care

se ivi din nou în faţa „Dox"-ului lor şi avea o formă asemănătoare cu aceea pe care tocmai o depăşiseră.

   — Dar aici pare să fie locul de-ntâlnire a iahturilor de lux, râse, amuzat doctorul.

   Cel de al doilea promontoriu se afla numai la vreo două sute de metri depărtare, iahtul care venea din direcţie aceea era construit din lemn negru şi avea un profil tot atât de elegant, ca şi primul. Construcţia acestuia nu costase deloc mai puţin, decât a primului iaht, care însă era durat din lemn de culoare albă.

   — Se pare că iahtul de culoare albă poartă drapelul american, pe când cel negru, pe cel olandez, remarcă Petre cu siguranţă, dar nu se adresă nici lui nici doctorului, ci căpitanului său, care tocmai descinse în mijlocul grupului celor trei camarazi:

   — Dacă iahtul negru ancorează tot aici, atunci am putea să le facem o vizită, celor două echipaje. Cel puţin aşa cer regulile bunelor maniere. În afară de asta, mai aflăm şi noi noutăţi.

   — Iahtul negru, se-ndreaptă spre cel alb, tată.

   — Poate că proprietarii şi-au dat întâlnire aici.

   La bordul iahtului negru, se părea că submarinul lor, încă nu fusese văzut. Foarte aproape de iahtul cel alb, aruncă ancora şi cel care sosise pe urmă, o barcă fu lansată de pe aceasta din urmă, la apă. O siluetă îmbrăcată în costum alb tropical se coborî cu îndemânare, de-a lungul unei frânghii în barcă, care luă un curs cu viteză spre iahtu-i alb.

   — Nu, Nynheer van Doren, strigă un tânăr american într-o uniformă fantezistă - sau era o uniformă de ofiţer? - sprijinindu-se de balustradă. Miss Rendle este-n cabina ei şi mai doarme încă. Şi-a petrecut jumătate din noapte pe punte şi-a privit stelele. Veniţi peste vreo două ore, dacă ceea ce aveţi a-i spune, este aşa de important, cum pretindeţi.

   Olandezul cel plinuţ, murmură ceva neînţeles, ca pentru sine.

   — Şi unde este Mister Rendle, strigă el uitându-se-n sus.

   — Doarme şi el. I-a ţinut tovărăşie surorii sale. Noaptea a fost într-adevăr minunată.

   — E destul de târziu, n-ar fi rău ca domniile lor, să se mai trezească de-acum, mormăi iarăşi îmbufnat, olandezul.

   — Nu pot să-i trezesc pentru toate fleacurile, reluă tânărul american, clar şi hotărât, cu o oarecare malţiozitate-n glas şi puţin hotărât la compromisuri.

   Abia acum se uitară cei doi spre submarinul căpitanului Farrow. Ofiţerul îşi întrerupse brusc convorbirea cu olandezul şi aleargă spre pupa iahtului.

   La douăzeci de metri depărtare, căpitanul Farrow, dădu ordinul de oprire a vasului său. Ofiţerul american salută milităreşte şi strigă spre submarin:

   — William Ayre, primul ofiţer al iahtului Tendril. Bună ziua, domnilor! Dacă nu mă înşel, am onoarea cu căpitanul Farrow comandantul submarinului german Dox?

   — Aţi ghicit exact, Mister Ayre. Aici este fiul meu, George, dincoace doctorul Bertram şi cârmaciul nostru, Petre. Probabil că despre aceştia aţi mai auzit, devreme ce aţi recunoscut repede submarinul nostru. Scuzaţi-mi vă rog curiozitatea. Voiam să fac doar o vizită de curtoazie, iahtului dumneavoastră. Domniile lor, au sosit încoace, pentru vânătoare?

   — Întocmai, domnule, căpitan! Fraţii Alice şi Henry Rendle, cărora le aparţine iahtul, vor să împuşte urangutani. Astă-seară am aruncat numai, ancora aici, dar am petrecut o jumătate de noapte pe punte, unde am luat cina. Acum o să-i trezesc totuşi pe domniile lor! Căpitanul Farrow nu vine în fiecare zi în vizită!

   Ayre dispăru înspre jumătatea iahtului, între timp camarazii de pe „Dox", priviră înspre iahtul de culoare neagră a olandezului. După profilul construcţiei, părea să fie un vas care putea dezvolta o viteză extrem de mare. Olandezul van Doren nu se uita înspre ei, era tocmai cu spatele. Acum se întoarse spre camarazi şi le strigă:

   — Hello! Sunteţi căpitanul german Farrow, care după sfârşitul războiului a dispărut cu vasul său? Omule, dar îmi plăceţi! V-aş închiria vasul cu plăcere vreo câteva zile, pentru a căuta ceva anume. Mă numesc Van Doren şi conduc aici comerţul cu perle. Cu cât închiriaţi vasul, domnule Farrow?

   George râse din toată inima şi chiar Farrow senior, nu-şi putu reprima un zâmbet. Înainte ca Farrow să se poată pronunţa în această propunere neaşteptată, făcută lui şi echipajului său, neobişnuită până acum, fiul său şi strigă:

   — Bună glumă, tată!

   Doctorul Bertram şi Petre se alăturară hazului general. Căpitanul, îi strigă însă, olandezului:

   — Aţi şi primit răspunsul, la propunerea prietenoasă pe care ne-aţi făcut-o. Mai e nevoie de-un răspuns şi mai direct? Cu bani sau fără bani, chiar un banc de perle nu ne entuziasmează şi nu ne atrage de loc.

   — Cum de aţi adus vorba de bancul scoicilor cu perle, întreabă olandezul, uimit.

   — Păi dacă dumneavoastră controlaţi comerţul cu perle, presupunerea aceasta, se naşte de la sine. Nu pot să contribui în nici un fel, la sustragerea perlelor care aparţin băştinaşilor, din

insulă.

   În acelaşi timp au apărut pe puntea iahtului alb, Alice şi Henry Rendle cu primul ofiţer, care-i salută pe căpitanul Farrow şi pe tovarăşii săi.

   — Bună ziua, căpitane Farrow! Ne bucurăm foarte mult că avem prilejul să vă cunoaştem pe dumneavoastră şi pe echipajul vasului. Permiteţi-ne să vă invităm la bordul vasului nostru ofiţerii dumneavoastră şi oamenii dumneavoastră de încredere se înţelege că sunt şi dânşii invitaţi.

   — Mulţumim foarte mult, Mister Rendle! Primim cu plăcere invitaţia dumneavoastră! Văd c-aţi lansat deja o barcă de salvare la apă, aşa dar nu-i nevoie să mai montăm noi, barca noastră din aluminiu.

   — Mister Rendle! strigă olandezul, devenind nerăbdător, vreţi să mă ignoraţi, cu desăvârşire?

   — Oh, nu, Nynheer van Doren, asta n-ar fi posibil, mai ales când e vorba de-o persoană cu greutate, ca dumneavoastră, răspunse cu promptitudine, americanul. V-aţi răzgândit? Vreţi să ne vindeţi câteva perle?

   — Pe dracu! Vreau să-i dăruiesc lui Miss Alice câteva perle! De vândut, nici vorbă.

   — Atunci cu ce vă putem fi de folos întreabă, acum Rendle foarte rece.

   — Van Someren, unul din căpitanii mei, a auzit că vreţi să mergeţi la vânătoare de urangutani. Întrucât cunosc foarte bine, interiorul insulei, v-aş putea fi foarte util în această tentativă, aşa că vă propun să mă luaţi şi pe mine. Poate n-aţi luat în considerare, că pe aici mai mişună încă Daiacii - vânătorii de capete!

   — Cum, aici aproape de coastă să se mai aţină încă vânători de capete? N-am ştiut. Credeam că triburile acestora s-au retras în interiorul insulei, în ţinuturile muntoase. De unde ştiţi că vânătorii de capete vin încoace?

   George, care-i observase, foarte atent pe olandez, văzu că acesta deveni foarte nesigur. Îşi caută mai întâi cuvintele potrivite, înainte de a răspunde.

   — Unul din căpitanii vaselor mele de marfă mi-a adus-o la cunoştinţă. Omul e foarte valoros pentru mine, întrucât a ajuns în relaţii de afaceri cu una din căpetenii, schimbă împreună, mărfuri. Ar fi preferabil să vin şi eu. Am o descriere a locurilor foarte exactă făcută de căpitanul meu, la mine. Vom putea face, incursiunea fără a ne mai teme de nimic.

   — Ciudat, remarcă doctorul Bertram, şoptindu-le celor din anturajul său, căpitanului şi fiului său. O prietenie cu una din căpeteniile triburilor de vânătorii de capete, are întotdeauna ceva suspect la mijloc.

   Şi tânărul american, părea că se gândeşte la aşa ceva, pentru că răspunse tărăgănat:

   — Căpitanul dumneavoastră e-n relaţii de prietenie cu căpetenia unui trib de da iacii? Foarte interesant? Ce părere ai tu Alice, să-l luăm cu noi pe Nynheer van Doren, la vânătoarea noastră de urangutani.

   — Dacă-şi ia obligaţia să ne prezinte căpeteniei sălbatice, să-l luăm neapărat! strigă tânăra fată. Roagă-i pe domnii Farrow şi însoţitorii săi, să ne-nsoţească şi dânşii la vânătoare. Aşa m-aş simţi mai în siguranţă.

   — Bineînţeles că suntem gata să vă-nsoţim! se oferi Farrow senior bucuros.

   Observase că fruntea olandezului se-ncruntase când auzi de propunerea tinerei fete americance, adresată căpitanului. Asta era un motiv suficient pentru a-şi da asentimentul. Avea un presentiment nelămurit şi deocamdată deloc fondat că tânăra pereche de fraţi ar fi oarecum ameninţată de prezenţa olandezului.

   — La vânătoare de urangutanii merg cu plăcere, i se confesă George, doctorului Bertram. Nici o întâlnire c-o căpetenie daiacă nu mi-ar displace.

   —  Nu ţi-am promis deloc tinere că te voi prezenta, pe dumneata şi însoţitorii dumitale, căpeteniei, strigă olandezul, nu tocmai prietenos. Iubiţi aventurile cum se ştie prea bine! În interiorul insulei, veţi întâlnii destule. Poate c-o să vă pară chiar rău c-aţi venit.

   — N-o să ne pară deloc rău, răspunse George. Noi ne bazăm întotdeauna pe forţele noastre proprii.

   — Aşa şi trebuie! mormăi olandezul. Dar recomandările mele poate ar trebui să le luaţi în serios în consideraţie.

   — O vânătoare de urangutani nu e aşa de simplă, se alătură doctorul Bertram, discuţiei purtată de la vas la vas.

   — Tocmai de-aceea, strigă olandezul. Va trebui să ne comportăm astfel, de parc-am fi cunoştinţe vechi.

   De pe puntea iahtului alb, se desprinse o barcă, ce fu lansată la apă, iar Ayre însuşi la cârmă. Îndreaptă mica ambarcaţiune cu motor înspre submarin.

   La marginea acestuia, se opri elegant, în timp ce ofiţerul spuse:

   — Urcaţi domnilor, sper să petrecem zile frumoase, împreună.

   George îl rugase tocmai pe Petre să coboare sub punte, în cabinele lor şi să-i aducă carabinele Mauser. Un urangutan, care pare asemeni unui uriaş al pădurii în frunzişul său, nu poate fi ucis cu un foc de pistol. Primul gloanţe trebuia să-şi nimerească ţinta, altfel, în cale mai multe cazuri prada e pierdută.

   Ayre, era un tip simpatic cu-o faţă cinstită şi deschisă. În timpul scurtei călătorii înspre iahtul cel alb, căpitanul zise cu voce scăzută:

   — Negustorul de perle olandez, nu pare a fi un conviv prea plăcut. Dar în schimb defectul ăsta e compensat de bogăţie.

   Ayre îşi lungi faţa până la o grimasă, când răspunse:

   — Este cel mai nesuferit om pe care l-am întâlnit până acum. Nu cred că m-aş înşela dac-aş spune că averea şi-a făcut-o pe căi absolut necinstite. Acum îşi închipuie că poate să-şi cumpere cu bani săi absolut totul, chiar şi dragostea unei tinere fete, americance. Dar aici se-nşelă amarnic!

   Ayre îşi aruncă după ce spuse ultimile vorbe, o privire spre puntea iahtului. Alice Rendle, o frumuseţe clasică, aruncă la rându-i o privire spre barcă şi când privirile celor doi tineri se întâlniră, un surâs vesel îi lumină chipul.

   Căpitanul Farrow nu se putu reţine să nu zâmbească. Aici era „ceva", o poveste de dragoste în derulare şi glasul olandezului, nu era altceva, decât un factor disturbant.

   Mânia ofiţerului era de înţeles şi chiar că nu era deloc exagerată, părerea proastă a acestuia despre olandez.

   Barca de salvare a olandezului, ajunse deja lângă scara flexibilă de bord, a iahtului alb. Camarazii avură prilejul să privească neobservaţi faţa grasului comerciant. Frumoasă nu se putea spune că era şi trăsături de caracter bune şi admirat nu se prea oglindeau în ea. Era deci omenesc ca tânăra americană să nu se simtă deloc atrasă de acest om.

   — Să păstrăm pacea, domnii mei, până vom fi scăpaţi din blestemata asta de junglă, începu de-ndată van Doren. Dar tot trebuie să menţionez ceva, tânărul de aici - şi arată spre George - m-a amărât atât de tare, încât, cred că-i va fi clar că nu-i voi da nici o recomandare căpeteniei daiace, în ceea ce-l priveşte. Aşadar, dacă ajunge într-o situaţie neplăcută, nu va mai fi vina mea.

   — Bine, să ne ţinem atunci, de cele hotărâte, spuse Farrow senior, calm. Să păstrăm pacea, cât vom fi în junglă şi nu vom da vina pe dumneata, dacă vom avea neplăceri cu căpetenia. Dar e de la sine înţeles, că nu vei avea voie nici dumneata să-i aţâţi pe băştinaş împotriva noastră.

   — Dac-oi face-o, mă puteţi considera de duşman, râse la

rându-i olandezul.

   Râsul putea fi privit ca o glumă, dar în ochi pe jumătate închişi sclipeau deja luminiţe rele. Omul trebuia să fie tratat cu luare aminte pe viitor. Asta le era clar, tuturor camarazilor.

   George se bucură totuşi asupra perspectivei de a participa la o astfel de vânătoare de urangutani.

   Excursia plănuită, nu s-ar fi desfăşurat prost, nici dacă nu s-ar fi ajuns să se tragă nici un foc de armă, asupra acestui vânat atât de rar, cum sunt urangutanii. Cei doi Farrowi şi doctorul Bertram, se căţărară cu îndemânare pe scara flexibilă de la bordul iahtului. Când Petre vru să facă şi el acelaşi lucru, olandezul se repezi înainte, ca şi cum ar fi dat să se înţeleagă, că persoana lui, reprezenta, în orice caz mai mult decât aceea a unui simplu cârmaci.

   Petre, nu bagă de seamă că van Doren voia de-odată cu el să ajungă pe puntea luxoasă a iahtului alb şi-i cedă ca orice om de bună-cuviinţă, olandezului întâietatea.

   Perechea americană de fraţi nu făcu nici o deosebire între căpitan şi marinar şi-i tratară pe toţi cu aceiaşi condescendenţă ca musafiri egali, strângându-i şi lui Petre, mâna cu putere.

   — Am auzit multe şi despre dumneata, domnule Petre, spuse Alice cu însufleţire şi cine are un prieten de valoarea dumitale este de invidiat, aşa cum este domnul George, aici de faţă. Un astfel de prieten nu poate fi cumpărat cu tot aurul pământului.

   — Şi totuşi sunt oameni care-şi închipuie, observă Henry Rendle, că prietenia şi dragostea se pot cumpăra.

   — Astfel de oameni, sunt săraci, chiar dacă le stau la dispoziţie cele mai mari averi ale pamatului, spuse căpitanul Farrow cu gravitate. Dar n-am venit aici pentru a schimba idei filosofice. V- aţi făcut un plan anume, sau vreţi să descindeţi în junglă şi să aşteptaţi, până când veţi întâlni un Maya - aşa se cheamă în limba indigenilor, un urangutan.

   În acest caz ar trebui zile întregi să-l căutăm.

   — Am presupus, zise Henry Rendle, puţin cam încurcat, că nu va fi deosebit de greu să dăm peste un asemenea Maya - cum tocmai l-aţi denumit. Este o astfel de vânătoare chiar atât de dificilă?

   — S-ar putea spune. Aceşti Maya nu sunt numai foarte rari, dar şi extrem de timizi. Trebuie să-ncercăm s-atragem de partea noastră un vânător băştinaş şi-atunci succesul e ca şi garantat.

   — Prin căpetenia daiacă, se amesteca van Doren în discuţie, vom găsi cu siguranţă un vânător, care să ne arate tocul pe unde se aţine un astfel de urangutan.

   — Dar dacă Daiaci sunt vânători de capete... obiectă Alice Rendle.

   — Ne-am mai confruntat cu vânători de capete pe insula Solomon şi Filipine şi-am ieşit învingători, o încurajă, George, aşa că nu cred că vom avea probleme deosebite.

   Căpitanul Farrow, adeveri cuvintele fiului său şi continuă:

   — Domnilor, eu zic să nu pierdem timpul, s-o pornim curând la drum. Până la cea mai fierbinte fază a zilei, adică până la amiază, când va trebui să ne odihnim, mai avem încă două ore.

   Va trebui să luăm cu noi conserve, pentru că nu va trebui să ne bazăm pe altfel de vânat, dacă vrem să nu pierdem multă vreme. Propun să luăm provizii pe trei zile. Până mâine seară, vom putea pătrunde în interiorul insulei. Dacă până atunci nu vom avea nici un succes, va trebui să ne reîntoarcem. Reîntoarcerea putem s-o facem, pe acelaşi drum pe care ni-i vom croi, cu uşurinţă, într-o zi de lucru.

   — Mă bucur de pe acuma la cele două nopţi care le vom petrece în aer liber, în junglă, se-ntoarse Alice entuziasmată spre fratele ei.

   Olandezul voii să iasă puţin în evidenţă şi explică:

   — Pot să vă descriu viaţa acestor vânători de capete, cum nu cred c-ar putea face, un alb mai bine. Veţi avea parte şi de răpunerea unui Maya, asta pot, să vi-o făgăduiesc de pe-acuma.

   Vocea lui Van Doren, suna foarte convingător, fără a-şi pierde tenta uşor ironică, asta le era clar, cel puţin camarazilor.

   II.

   OLANDEZUL DĂ DE BĂNUIT.

   — VOI DA DE-NDATĂ ORDINUL să se pregătească conservele, spuse Henry Rendle. Pentru transportul bagajelor va trebui să luăm un om din echipajul nostru Ayre.

   Ayre, dumneata vii cu noi, în orice caz. Pe cine ne recomandaţi?

   — Nu e neapărat necesar ca să luăm cu noi un om pentru transportul conservelor, fu de părere căpitanul Farrow. Un alb, nu prea va fi în stare, în clima ucigătoare a junglei tropicale, să poarte o povară prea mare. Va trebui să ne-mpărţim povara asta între noi. Petre, va putea transporta şi greutatea destinată stimatei domnişoare, lui, nu i se va părea o povară prea mare.

   — Aşa e, domnule căpitan, consimţi Henry Rendle, avem nevoie, pentru fiecare din noi, de trei conserve de carne, pastramă şi ceai. Presupun că-n junglă vom găsi fructe

comestibile.

   — Avem ceva experienţă, în privinţa asta, zâmbi Farrow senior. Porunciţi să se aducă aşadar conservele. Cum stăm cu armele?

   — Sunt carabinele cele mai moderne, care au apărut pe piaţă spuse proprietarul iahtului şi ştim şi cum să le mânuim. In India, sora mea a împuşcat un tigru, iar eu doi. În Sumatra, sora mea a avut prilejul de-a răpune o panteră neagră.

   — Deci puteţi fi consideraţi vânători de fiare mari, zise doctorul Bertram, zâmbind. Numai povestea asta cu băştinaşi nu-mi prea place de fel.

   Doctorul îl măsură pe olandez, în timp ce spuse cuvintele astea cu-o privire, întunecată. Şi căpitanul fu pe fază. Îşi făcea mai multe griji din cauza căpeteniei daiace, pe care olandezul, sau mai degrabă căpitanul acestuia, îl cunoştea, decât din cauza băştinaşilor, aceştia au un mare respect faţă de armele albilor, mai ales atunci când aceştia ştiu să le mânuiască, cum era de altfel şi cazul de acuma.

   În câteva minute, proviziile fură aduse pe punte şi repartizate. Fiecare membru, participant la vânătoare, mai luă cu sine şi-o pătură. Petre avu de transportat şi proviziile şi pătura lui Alice Rendle. Olandezul se duse de-ndată pe iahtul lui, de unde se- ntoarse imediat, de asemenea cu provizii şi c-o pătură. Îşi porni mica sa barcă cu motor şi-o luă spre ţărm unde debarcă imediat, sărind din barcă, deşi la greutatea sa corporală, fu o privelişte destul de comică.

   George care se coborâse tocmai în barca de salvare a iahtului de culoare albă, îl observă cu atenţie.

   Olandezul rămase câteva secunde pe plajă, apoi o luă cam tărăgănat - ca din întâmplare - spre cel mai apropiat tufiş. Din când în când se uită în jur, spre golf. George se prefăcu că nu văzuse nimic. Acum olandezul ajunse la un tufiş, deosebit de stufos şi se uită foarte interesat la florile sale, mari şi galbene.

   Ochii versaţi ai lui George, observă uşoara mişcare a crengilor şi a ramurilor tufişului. Acolo trebuie să fie cineva ascuns, care aştepta numai sosirea olandezului.

   Cum de era aşa ceva posibil? Să se fi postat aici de mai mult timp, ca sentinelă? Atunci probabil că olandezul vizitase golful acesta, de mai multe ori. Poate că acel căpitan al vasului de marfă la care făcuse referire olandezul, debarca frecvent aici, pentru a face afaceri cu căpetenia daiacă.

   Trebuia în orice caz, să fie cu ochii-n patru, pentru că nu era exclus ca van Doren, să fie dat anume instrucţiunii cum trebuie, să se comporte băştinaşii faţa de echipa de vânătoare şi mai ales

faţă de membrii echipajului „Dox".

   În şoaptă, tânărul fiu al căpitanului, îi mărturisi tatălui său, ceea ce văzuse. Căpitanul dădu numai din cap şi zise:

   — Poate că olandezul este într-adevăr un om periculos. Cel mai nimerit ar fi totuşi să nu le spunem fraţilor Rendle, despre ceea ce am văzut, altfel o să-i stricăm tot cheful de vânătoare lui Miss Rendle. Spune-i însă lui Petre, iar eu o să-l instruiesc pe doctor. Va trebuie să ţinem ochii deschişi.

   — N-ar fi cazul să-l înştiinţăm pe Mister Rendle, tată?

   — N-ar fi bine cred, George. Este preocupat de grija surorii sale şi-n această privinţă s-ar putea trăda. Cel mai bine ar fi dacă Miss Rendle n-ar veni, atunci am putea mai uşor să dejucăm planurile olandezului, dar asta din păcate, nu se poate face.

   —  Poate că tocmai prezenţa ei, îl va face să se trădeze. Ce fel de afaceri ar putea face căpitanul unui vas de comerţ, cu o căpetenie daiacă?

   — Răbdare, răbdare, George! Poate c-o să aflăm curând.

   Fraţii Rendle şi Ayre, coborâseră între timp în mica barcă de salvare.

   Un tânăr marinar, conducea barca aceea delicată dar totuşi solidă spre plajă, unde apăruse între timp şi van Doren. Un surâs mulţumit i se oglindea pe buze şi spuse lui Rendle, ca şi cum lui iar aparţine de fapt jungla aceea, făcând o plecăciune curtenitoare:

   — Stimată domnişoară, aventurile junglei vă aşteaptă. Sper ca să trăiţi experienţe unice, care nu-i sunt date oricărui muritor.

   — Urangutani s-au mai vânat şi băştinaşi vânători de capete sau mai întâlnit şi de aceştia, chiar de către albi, constată căpitanul, rece, dar obiectiv. Trebuie să fii numai foarte atent şi nimic rău, nu ţi se poate întâmpla.

   Calm trecu el, împreună cu George pe lângă olandez, a cărui zâmbet dispăru, când spuse:

   — Unii îşi închipuie că le cunosc pe toate, dar pot avea surprize, la care nici nu se gândesc s-aşteptăm numai!

   — Vom avea de grijă, ca să nu ni se întâmple nici o surpriză neplăcută, continuă căpitanul cu obiectivitate.

   De-ndată ce Farrow, împreună cu fiul său, se află la marginea tufişului îi spuse acestuia în şoaptă:

   — N-ar fi trebuit să i-o spun aşa pe şleau, că vom fi cu ochii în patru. Poate că a şi băgat de seamă neîncrederea noastră. Din păcate nu se mai poate schimba nimic.

   — Iată aici sunt câteva crengi călcate, observă George. Aşadar pe aici au venit şi-au dispărut oameni în tufiş. După urmele de ruptură îţi dai seama că n-a trecut mult. S-ar putea că-i un trafic continuu între oamenii lui van Doren şi cei ai căpeteniei daiace.

   — N-ar fi exclus să găsim şi-o cărare întreţinută, până-n satul vânătorilor de capete, George.

   Tânărul îndoi câteva ramuri ale tufişului şi-apoi le dădu înlături. Într-adevăr, în spatele acestora, se făcu văzută o cărare destul de bine întreţinută, cam îngustă ce-i drept, dar le uşura camarazilor foarte mult drumul, deşi, nu era tocmai lipsită de primejdii, s-o urmezi.

   Dacă vânătorii, chiar înarmaţi până-n dinţi cum eram, puteam face faţă totuşi unui atac venit din partea unui trib întreg de sălbateci, era discutabil.

   — O s-o iau cu doctorul înainte, îi şopti căpitanul fiului său. Tu George poţi rămâne cu Petre în spate şi fii sigur că responsabilitatea voastră nu e mai uşoară.

   George se bucură de încrederea pe care tatăl său o avea în el.

   — Am dat peste o cărare, se adresă Farrow, fraţilor Rendle şi continuă, foarte bucuros. Putem astfel să înaintăm mult mai repede şi mai bine. Poate că ne vom întâlni mai degrabă, decât am crezut cu băştinaşii. În felul ăsta şi scopul vânătorii va fi atins mai curând. Un sfat, dacă-mi permiteţi: Trageţi numai asupra urangutanilor singurateci, care sunt periculoşi chiar şi pentru om!

   — Se-nţelege de la sine, domnule căpitan, consimţi Henry Rendle. Nu suntem doar braconieri. Asupra unui urangutan tânăr sau a unei femele, nu voi trage niciodată. Am avut noroc c-am dat de-o cărare atât de comodă care traversează desişurile astea. Mă îngrozeam numai la gândul că va trebui să ne croim cu cuţitele drumul prin încrengăturile astea vegetale. Poate că nici n-am fi reuşit, la urma urmei.

   — Şi totuşi ar fi trebuit s-o facem, fu de părere căpitanul. Oricum o astfel de cărare tot ar fi trebuit s-o căutăm, pentru că ne uşurează enorm drumul. Sigur că experienţa îşi are rolul ei şi-ntr-o problemă ca asta. De altfel, fiul meu şi Petre uriaşul pot să-şi croiască drumul chiar şi printr-un desiş mai încâlcit ca ăsta şi încă destul de repede. Ei, da s-o pornim mai departe. Noroc tuturor!

   — De fapt este păcat! fu de părere tânăra fată.

   — Păcat de ce? întreabă căpitanul.

   — Că nu ne vom croi noi singuri poteca prin desişurile astea.

   — Cum aşa, dacă mi-e permis să-ntreb.

   — Ar fi încadrat mult mai bine cu romantismul junglei ăsteia!

   — Aşteptaţi numai puţin o s-ajungem în locuri, unde şi aşa va trebui să facem apel la cuţitele noastre, dacă vrem să-naintăm. Dacă veţi mai găsi lucrul ăsta romantic, rămâne de văzut. O femeie nu poate suporta un lucru atât de chinuitor ca ăsta, chiar dacă e antrenată, în tot feluri de sporturi.

   — Aştept să dovedesc contrariul, când vom ajunge în locurile de care vorbeaţi.

   — Nu vă stă nimic împotrivă! râse Farrow.

   — În afară de tufişurile impenetrabile, glumi tânăra femeie.

   — Tocmai, dădu din cap râzând căpitanul.

   — Să-ncepem marşul nostru, dacă vrem să parcurgem o bucată bună de drum înainte de orele cele mai călduroase ale zilei, fu de părere George.

   — În orele cele mai călduroase, va trebui să facem o pauză, tocmai pentru a-i da ocazia surorii mele să-şi mai tragă sufletul, spuse Henry.

   — Se-nţelege de la sine, se-nvoii de-ndată căpitanul Vom găsi cu siguranţă şi-un luminiş.

   George păşise deja pe cărare şi-ar fi înaintat cu plăcere în pasul să obişnuit, alert, dacă nu ar fi trebuit să aibă grijă de fraţii Rendle şi să ţină ritmul mai degrabă cu ei. Păşise deja cu Petre înainte când îşi aminti că el împreună cu Petre, trebuia să asigure ariergarda. Se opri aşadar bucuros că cel puţin s-a convins, că pe ambele părţi ale cărăruii erau atât de mulţi arbuşti spinoşi, că nici unui om nu i-ar fi reuşit să-şi croiască drum printre ei. Tânărul se opri deci la marginea cărăruii aşteptând ca membrii micului convoi vânătoresc să treacă pe lângă el.

   — Mă gândeam că nu mai poţi de nerăbdare să dai ochi cu băştinaşii, îi şopti căpitanul fiului său. Ai de grijă, acolo-n spatele convoiului! George dădu numai din cap.

   Olandezul mergea în spatele lui Ayre şi făcea o mutră cam acră. Pregătea oare ceva ce-ar fi putut primejdui pe americani?

   Deocamdată jungla făcea impresia că-i cu desăvârşire moartă. Nimic nu se mai distingea înafară de zumzăitul insectelor. Dar George ştia prea bine, ce văzuse: Olandezul vorbise precis cu unul sau mai mulţi oameni ascunşi în desiş.

   Ar fi fost greşit, să treacă la examinarea tufişurilor. Prin asta sar fi trădat faţă de van Doren şi acesta ar fi putut face un semn oricând complicilor săi, avertizându-i. Dar oare omul care fusese ascuns aici, a luat urma convoiului?

   George îşi încetini puţin pasul, pentru a pune o distanţă mai mare între el şi olandez.

   — Tu Petre ar trebui să te întorci mai des, brusc, îi şopti el prietenului său, care venea imediat după el. Poate că ne urmăreşte omul cu care van Doren a vorbit în desiş. Cine ştie poate-l vezi.

   — Am presentimentul de parcă întreaga pădure seculară, ar geme de băştinaşi ascunşi peste tot, observă Petre. Asta-i cât se poate de neplăcut. Ar fi fost de preferat să ne fi croit noi singuri drumul prin desiş. Atunci am fi putut căuta după urme în dosul tufişurilor.

   — Tufişurile sunt aici pe margini atât de dese şi înspinate, încât numai cu ajutorul cuţitelor ne-am fi putut croii drum, îi dădu răspuns George. Dacă s-au ascuns în spatele lor cu-adevărat daiacii, atunci, nu ne pot ataca nici ei aşa uşor şi fără zgomot.

   Dacă ajungem la un luminiş se schimbă situaţia. N-ar fi exclus, să trebuiască să veghem şi în sus, spre înălţimi. Poate că băştinaşi ăştia trec peste tufişurile cu spini, căţărându-se-n copaci şi trecând din creangă în creangă.

   George grăbi din nou pasul, întrucât prin scurta convorbire cu Petre, distanţa dintre el şi olandez se mări, mai mult decât îi plăcea. Dacă olandezul se întoarce pe neaşteptate şi i-ar vedea atât de în spate ar deveni suspicios. Dar acesta, păşea netulburat înainte, secondându-l pe Ayre. La o primă privire nu l-ai fi considerat deloc periculos dacă, nu ar fi fost acele convorbiri secrete, surprinse de George.

   Farrow senior, care conducea grupul, impuse un pas mai lejer, luând în considerare tocmai pe Alice Rendle. Dacă aceasta se suprasolicita şi obosea ar fi devenit o povară pentru întregul grup. Şi dacă ar fi ca micul convoi să fie atacat într-adevăr de către daiaci, atunci ar fi avut nevoie de toată energia şi prospeţimea fiecărui membru al grupului.

   Totuşi până la amiază se parcurse o bună porţiune de drum. De două ori dădură peste luminişuri. Olandezul străbătu primul luminiş fără a arunca o privire în dreapta sau stânga. La parcurgerea celui de-al doilea George îl surprinse pe olandez, făcând câteva mişcări suspecte cu mâna. Pentru ochii versaţi ai daiacilor ar fi putut fi semnale distincte.

   George privi înspre marginile luminişului, dar nu descoperi nimic care să-i dea de bănuit. Poate că spionul dispăruse deja de mult, după ce văzuse convoiul, într-un loc sigur şi se păzea să se dea de gol. După ce depăşirăm luminişul, George se uită întrebător la Petre. Acesta dădu numai din cap, c-o anumită semnificaţie şi atunci George îşi dădu seama că şi uriaşul său prieten văzuse mişcarea suspectă a braţului olandezului de adineaori.

   Când ajunseră în cel de-al treilea luminiş, căpitanul dădu semnalul ca să se facă pauza de prânz.

   Petre şi George, îşi dădură silinţa, să se facă utili.

   George sapă o mică groapă pentru foc, în timp ce, cârmaciul adună crengi uscate. Foarte curând o flacără veselă şi jucăuşe izbucni în sus. Aproape fără să producă fum, la care îşi putuseră încălzi conservele.

   Băură şi ceaiul, din sticlele de termos, pe care le luaseră cu ei. Masa se termină repede şi Alice Rendle zise:

   — Am luat prânzul în restaurantele diferitelor hoteluri din toate ţările pe care le-am străbătut, dar niciodată nu mi s-au părut atât de bune conservele de carne. Poate că am un sânge de aventurier în vine, întrucât mă simt aici, ca acasă. Vă invidiez deja pentru numeroasele aventuri întâmpinate.

   — Viaţa în aer liber e atât de frumoasă, zâmbi căpitanul şi e interesant de plăcut să poţi ajuta oameni în caz de nevoie. La o viaţă petrecută în birou, nu mă pot gândi, după ce am fost atât de mult timp lup al Mărilor.

   Temele subiectelor de conversaţie se schimbară rapid şi curând fata se aşează lângă Ayre cu care se întreţinea acum în şoaptă. Camarazii observară totul foarte clar, dar fireşte că nu spuseră nimic. Căpitanul însă se bucura în sinea lui. Deodată fata se- ntoarse din nou înspre căpitan şi-i zise:

   — Şi când ne reluăm, din nou marşul?

   — Ne-am mai putea odihni încă aproape o oră, răspunse Farrow senior. După care vom scăpa definitiv de perioada cea mai călduroasă a zilei.

   — Sub acoperişul de frunziş ţine căldura asta umedă mai mult, interveni doctorul în vorbă.

   — Am pătruns însă destul de adânc în interiorul junglei continuă căpitanul. Sper să ajungem repede într-o regiune unde sălăşluiesc aceşti Maya.

   — Mă mir numai tată, cum de n-am dat încă de nici un picior de băştinaş, până acum.

   — La marginea brâului de verdeaţă, aici de unde începe covorul de iarbă se poate recunoaşte că mulţi oameni au venit şi- au trecut, încearcă să-i instruiască pe noii participanţi la vânătoare. Poate că-i vom întâlni şi pe băştinaşi la căderea serii. Dar acum n-ar strica dac-am încerca să dormim puţin, pentru a fi mai proaspeţi. Oricum mai zăbovim puţin pe-aici.

   — Să dormim, acum? întreabă surprinsă Alice.

   — Să-ncercăm! Vom vedea dacă-i posibil sau nu.

   Căpitanul merse pân-acolo, încât le dădu el celorlalţi întâiul, exemplu. Îşi trase pătura peste cap şi se făcu de parc-ar fi voit cu adevărat să doarmă. George ştia el prea bine, că tatăl său, nu uită niciodată să posteze o sentinelă, oricât de scurtă ar fi perioada de somn. Dacă n-o făcea şi-n cazul ăsta, urmărea cu siguranţă un anume scop. De asemenea doctorul Bertram, Petre şi George se pregăteau de culcare, în timp ce în realitate îl examinau cu atenţie pe olandez. Poate că olandezul comitea vreo imprudenţă şi se trăda prin ceva. Era foarte posibil ca şi spionul daiacilor să fie pe undeva prin apropiere şi să-ncerce să se înţeleagă cu el prin semne.

   Cei doi Rendle adormiră de-adevăratele. Chiar şi Ayre se-nveli în pătura lui.

   Că somnul pe cei trei îi apucară atât de repede, nici nu era de mirare, pentru că oboseala, în căldura aceea toropitoare, era pentru ei, o experienţă inedită. Trebuiau să fie epuizaţi. Se scurse aşa o jumătate de oră.

   Olandezul care stătea ceva mai deoparte, nu se mişcă, dar lui George, nu-i veni să-l slăbească câtuşi de puţin din privire.

   Treptat această supraveghere constantă, începu să-l apese şi să devină plictisitoare. Cu mare plăcere şi-ar fi şters fruntea de transpiraţie, dar n-o făcu pentru că van Doren să nu intre la bănuială. Musculiţele, care-i asaltau pe cei ce dormeau deveniră tot mai sâcâitoare. George de abia reuşi cu-o clipire din ochi să le alunge pe cele mai obraznice. Noroc că majoritatea erau insecte care înţepau şi atacau de-adevăratelea, de-abia după ce se lăsa seara.

   Nu mai dură mult până ce timpul hotărât de Farrow pentru odihnă se scurse. Dacă van Doren rămânea în continuare nemişcat la locul său, atunci presupunerile căpitanului şi-ale fiului său vor fi fost false, că-n imediata apropiere, în tufişurile de la marginea luminişurilor s-or găsi un emisar al indigenilor, sau olandezul a mirosit mai repede cursa care i se-ntinse.

   Deodată olandezul se mişcă uşor, mai întâi ca un om care se mişcă-n somn. Ridică apoi capul şi se uită-n jur. Faţa sa arăta într- adevăr somnoroasă, ca şi cum s-ar fi deşteptat chiar atunci din somn. Când se uită la camarazii săi care păreau că dorm cu toţi, un surâs răutăcios, i se oglindi pe faţă.

   Cu-o mişcare suplă, pe care n-o bănuiai la acest om corpolent, se ridică şi aruncă din nou o privire asupra camarazilor de pe „Dox", aşezaţi înspre partea stângă a luminişului. Repede îşi ridică mâna dreaptă şi făcu o mişcare care semănau cu cele făcute de aripa unei mori de vânt.

   George care se uită foarte atent înspre marginea luminişului, văzu un braţ care nu putea aparţine decât unui alb. Omul căruia îi aparţinea braţul, purta un costum kaki.

   De-ndată tânărul se gândi la căpitanul vasului care avea

legături de afaceri cu sălbateci. El să fi fost oare?

   Poate că vasul ancorase într-unul din golfurile necunoscute lor.

   Acum van Doren îi făcu din nou semn spionului cu mâna. Se întâmplă exact aşa cum mai văzuse George situaţia asta. Olandezul se-nveli din nou în pătura lui ca şi cum ar mai fi vrut să doarmă. Tânărului îi venea să se repeadă la olandez şi să-l silească să vorbească, dar se stăpâni, pentru că n-ar fi realizat nimic cu asta. Pentru cazul că un european se ascunde pe aici, van Doren ar fi putut oferi oricând o explicaţie. Ar fi putut spune că la rândul lui avea bănuieli în ce priveşte oamenii lui Farrow şi că i-a rugat pe oameni lui să urmărească din umbră convoiul. Olandezul trebuie prins asupra faptului, în flagrant delict cum se spune. Evident că fraţii Rendle şi Ayre erau ameninţaţi pentru că olandezului nu-i putea scăpa faptul că fata îl iubea pe Ayre. Nu era exclus ca olandezul să fi acţionat aşa din gelozie sau datorită faptului că avansurile lui fuseseră respinse.

   III.

   VÂNĂTOAREA DE URANGUTANI.

   AU MAI TRECUT YECE MINUTE. George îl examina în continuare pe olandez printre pleoapele lăsate, dar acesta rămânea nemişcat. Poate că adormise cu-adevărat, acum că dăduse semnalul trebuincios, celui care venise să-l ia.

   Farrow se trezi se ridică şi-şi strigă companioni adormiţi cu voce tare. Olandezul îşi jucă rolul excelent, după ce poză în primul care se trezise din somn şi-acum privea buimăcit în jurul lui.

   Aproape că şi George se blestema că-şi pierduse vremea examinându-l. Dacă totuşi, cumva se înşelase? Dar asta nu era posibil. Din privirile scurte pe care Farrow senior le aruncase olandezului, George îşi dădu seama că nici tatăl său, nu-l pierduse din privire.

   După ce-şi luară cu toţii poverile repartizate pentru marş, căpitanul spuse:

   — Acum ar fi cazul să mergem cât mai uşor şi în linişte, pentru că n-ar fi exclus să fi ajuns deja în locurile unde se aţin urangutani. Dacă aceştia ne simt prematur, s-a zis cu vânătoarea noastră. Dispar pur şi simplu şi nici nu le trece prin cap să ne înfrunte direct în luptă.

   — Păcat, că n-am norocul de-a fi întâlnit nici un băştinaş până acum, continuă George, remarcile tatălui său. Nu ne puteţi spune Nynheer van Doren, unde se găseşte satul căpeteniei daiace, pe care-l menţiona căpitanul dumneavoastră. Atunci vom şti cel

puţin, în ce direcţie vom putea da peste aceşti băştinaşi daiaci.

   Olandezul zâmbi şi răspunse, cu o viclenie pisicească, în doi peri:

   — Din păcate, domnilor, nu pot spune unde se găseşte satul indigenilor, întrucât nu ştiu nici eu. Dar întrucât n-aţi vrut să ţineţi cont de recomandarea căpitanului meu, ar trebui să vă fie absolut indiferent, unde se găseşte satul acestora.

   — Am întrebat numai în interesul tinerei doamne, aici de faţă sosi răspunsul din partea lui George.

   — Dacă aş şti cu exactitate unde se găseşte regiunea populată cu urangutani, în apropiere sau mai departe, am putea fi pregătiţi din timp şi cu instalarea taberei pentru noapte, începu Farrow senior din nou. Mai presus de toate, trebuie să ne gândim la siguranţa noastră. Poteca pe care am venit, dovedeşte fără dubii, c-a fost mult folosită. Pe timpul nopţii am putea fi atacaţi, dacă daiaci de-aici sunt încă cu adevărat vânători de capete. Pot însă să fi şi renunţat la vechile obiceiuri.

   Olandezul, dădu din cap de câteva ori, ca şi cum ar fi subscris şi el păreri căpitanului. Părea că vrea să spună ceva, dar totuşi până la urmă, păstră tăcerea. Surâsul său se transformase acum într-un rânjet, care nu era departe deloc de ironie şi batjocură. Căpitanul i-ar fi administrat cu plăcere o scuturătură dar se feri să ajungă pe faţă la o ruptură cu acesta.

   Farrow se adresă doctorului Bertram:

   — Sper domnule doctor, că cel puţin dumneata ne vei spune, în calitate de zoolog pe care-o ai, dacă pădurea asta ar fi nimerită pentru a servi de habitat urangutanilor. Maimuţelor le place mai cu seamă, să se caţere în copaci înalţi.

   — M-am uitat cu atenţie în jur, tocmai pentru a putea stabili dacă sunt palmieri cu nuci de cocos şi alţii care servesc de hrană acestor maimuţe. Dacă astfel de copaci se găsesc în număr mare putem fi siguri că dăm şi peste vânatul nostru, răspunse doctorul.

   Mai sunt şi alte feluri de maimuţe, evident, dar cele de calibru mare, se-ntâlnesc fireşte mai greu. În special urangutani bătrâni şi singurateci îşi revendică pentru ei însăşi un astfel de teritoriu, cât mai vast cu putinţă şi nu-ngăduie în prezenţa lor, tovărăşia altor maimuţe, chiar dacă sunt din specia lor.

   Ca să dai de asemenea exemplare nu-i tocmai uşor, trebuie să ai un nas format pentru aşa ceva şi noroc, pe deasupra.

   — N-ar fi rău stimată domnişoară, dacă ai da chiar dumneata peste un astfel de exemplar şi m-aş bucura sincer să poţi să-l împuşti.

   — Numai pe politeţe nu ne putem baza, spuse Henry, fratele

Alice. Nu i-ar plăcea nimănui să lase să-i scape vânatul numai să- ţi facă ţie un hatâr, surioară!

   — Cine poate trage primul un glonte, în condiţiile cele mai favorabile, s-o facă, hotărî căpitanul. Vom vedea de partea cui e norocul vânători ăsteia. Dar acum înainte! Propun să mai facem câţiva paşi hotărâţi în interiorul junglei. Cam cu vreo două ore înainte de înserare va trebui să ne alegem un loc unde să ne petrecem noaptea. Preparativele pentru pregătirea mesei, necesită şi ele câtva timp.

   Căpitanul Farrow propuse să accelereze tempoul. Prin asta îi silea şi pe eventuali daiaci, urmăritori ai convorbiri, care pân- acum îi urmase aşa la pas, chiar în tufişurile dese, să accelereze şi ei ritmul. Petre se-ntoarse de mai multe ori ca înainte îndărăt, bănuind că pericolul e acum mai stringente. Semnul cu mâna, făcut de olandez către albul ascuns în desiş îl văzuse şi el şi nu-i prevestea nici lui, nimic bun.

   Trecu oră după oră, dar nimic care să le dea de bănuit nu se întâmplă. Acum erau convinşi că un atac al daiaciior era să se producă curând, se va petrece numai după căderea întunericului. Era mult mai uşor să surprinzi o santinelă noaptea şi să năvăleşti asupra unor oameni adormiţi, decât să ataci pe timpul zilei în luptă dreaptă nişte europeni bine înarmaţi.

   Alice Rendle scotea din când în când câte un oftat uşor. Pentru tânăra fată, accelerarea ritmului de marş îi solicita mai ales, o mare sforţare, cu atât mai mult cu cât soarele ardea cu putere şi- şi trimitea săgeţile sale chiar şi prin acoperişul de verdeaţă al uriaşei păduri seculare. Asta provoca o toropeală umedă mai ales, care te făcea să transpiri prin toţi pori.

   Pân-acum se ţinuse ţeapănă, dar forţele ei erau pe terminate. Căpitanul care observase asta, mai încetini puţin ritmul.

   Din când în când se-ntorcea ducându-şi degetul la buze. Cu cealaltă mână, arăta înspre înaltul copacilor.

   Doctorul Bertram observase şi el de ceva timp că aici se găseau palmieri cu nuci de cocos şi Copaci Darian, a căror fructe plac îndeosebi urangutanilor. Aici ar putea fi sălaşul acestora.

   Din ce în ce devenea mai lent pasul căpitanului şi tot mai des îşi ridica mâna, drept avertisment.

   Se auzea din când în când în coroanele arborilor, zgomote, ca şi când s-ar fi rupt crengi, sau ar trosni crăci uscate. Să fi fost cu- adevărat aici tărâmul acestor urangutani, pe care localnici îi numesc Maya? Se întreabă George în tăcere.

   Din trupul lui Alice Rendle dispăruse de mult moleşeala, febra vânătorii o animase vizibil.

   Zgomotele veneau mai ales din partea dreaptă a cărăruii, pe care mergeau vânătorii. Căpitanul Farrow se opri şi spuse:

   — Acum va trebui noi înşine să ne croim o potecă în desiş şi va trebui s-o facem în tăcere, altfel vom alunga urangutani. Să vină Petre încoace!

   Odată cu uriaşul, se grăbi în faţă şi George. Acum păşeau încet, conform spuselor căpitanului, de-a lungul potecii şi începură să caute tufişurile de pe partea dreapta. În cele din urmă George arată spre un loc anume.

   Marinarul încuviinţă numai, dând din cap, îşi trase cuţitul şi începu, să taie crengile şi spinii lianelor din tufişurile adiacente.

   El făcu asta, parcă în joacă. Cine ştia ce înseamnă să umbli în jungle virgine sau aproape virgine, ştia şi câtă forţă putea pretinde o astfel de manevră. Locul pe care-i găsise George se dovedi cel mai favorabil, unei astfel de penetrări.

   Între tufişurile răzleţe se găseau locuri goale, prin care un om se putea strecura uşor, fără ca să fie împiedecat prea mult de lăstăriş.

   Acum Petre era ceva mai uşor. El tăie mai multe crengi decât era necesar, întrucât ţinea cont de inapetenţa americanilor şi olandezului pentru o astfel de treabă.

   Cu toate acestea, deşi Petre curăţase şi tăiase bine poteca, camarazii înaintau destul de încet.

   Olandezul încheia acum convoiul, mergând în spatele lui Ayre. George se gândi chiar, dacă n-ar fi mai bine, să rămână puţin în urmă pentru a-l ţine sub supraveghere.

   Pentru van Doren nu era deloc greu, să se pună-n legătură cu băştinaşii, dacă ar fi vrut-o. Putea de exemplu să-l atace pe Ayre, fără ca ceilalţi s-o observe, imediat.

   Spiritul vânătorii, deţinea primul rol. George ascultă de acum zgomotele foarte de-aproape şi ştia că urangutanii nu mai sunt departe întrucât pădurea deveni puţin mai penetrabilă, mai puţin deasă, era mai uşor să înaintezi, printre tufişurile acesteia.

   George trecu repede pe lângă Petre, vrând primul să dea ochi cu umbra omenească, despre care credea că-i unul din băştinaşii spioni ai olandezului, pe care acesta-i dirijase încoace.

   Chiar deasupra sa, fiul căpitanului Farrow auzi un trosnet destul de puternic. Se opri dintr-odată şi privi în coroanele arborilor din juru-i. Nu putu descoperi însă nimic. În momentul următor ceva căzu, foarte aproape de picioarele lui la pământ.

   Fără voie făcu un pas lateral, pentru a-şi da seama că nu fusese altceva decât o nucă de cocos, aruncată probabil de unul dintre Maya care stătea cocoţat deasupra şi vedea în George un

potenţial inamic.

   O creangă groasă fu al doilea proiectil care zbură pe lângă el, dar de data asta George văzu un braţ lung, de culoare neagră roşiatică, care-o aruncase. Maimuţa însăşi era ascunsă în frunziş, dar de-acum George ştia unde se găseşte urangutanul care putea deveni în minutul următor, unul dintre cei mai redutabil adversar. Îşi duse carabina la obraz. Încă mai putea recunoaşte o bucată din mâna împăroşată La dreapta acesteia până la o îndoitură de cot trebuia să se găsească trupul maimuţei.

   George ştia prea bine, că focul de armă, dacă-l va trage se va baza şi pe un dram de noroc. Altfel nu vedea cum ar putea răpune fiara. Tocmai când voia să apese pe trăgaci, braţul dispăruse. În frunzişul copacului se iscă o agitaţie bruscă.

   Inteligenta maimuţă observase-n ultima clipă că se atenta la viaţa ei. Furios, George îi şopti de-ndată lui Petre.

   — Cred că Maya, a observat ceva!

   În aceeaşi clipă de-abia reuşiră camarazii să evite iarăşi o nucă de cocos care veni din înaltul copacului. În momentul următor, George duse din nou carabina la ochi. De data asta, putu distinge cu claritate faţa maimuţei care poseda un semn distinctiv o dantură deosebit de puternică. Arma lui George detună.

   Sus, se părea că se dezlănţuise iadul. Ţipete de spaimă răsunară după care începu un bombardament în toată regula cu crengi.

   Un al doilea urlet se auzi acum, de la o mai mare depărtare şi care suna scurt şi aproape provocator. Un alt urangutan era acolo, sunetul venea de la o mai mare depărtare, suna mânios şi provocator totodată.

   „Un al doilea urangutan este aici", gândi George, care îl şi predestina ca viitoarea pradă, puştii lui Alice Rendle.

   Cu multă atenţie tânărul se uită în sus, dar pe când era în această contemplare, primi de la Petre o îmbrâncitură care-l aruncă în desiş. Uriaşul sări el însuşi înapoi cât putu de mult, luându-i şi pe fraţi Rendle cu el.

   Intre crengi apăruse urangutanul. Glontele lui George în ciuda condiţiilor precare de ochire, nimerise bine. Corpul greu căzu printre crengi şi se izbi de solul pădurii. Căzuse exact între George şi Petre. Fiul căpitanului îşi examina acum prada cu mândrie.

   Urangutanul era un exemplar bătrân, care făcea cinste speciei sale, de-un colorit roşcat, intens. Capul său, preparat cum se cuvine va constitui o podoabă, între trofeele sale de vânătoare.

   Alice Rendle se uită mai mult timp la maimuţa moartă, după care spuse, puţin cam tulburată.

   — Păcat că n-am mers eu în faţă. Poate atunci aş fi avut eu norocul să trag primul foc. E-n regulă dacă o iau eu acum înainte?

   — Dă-i numai drumul, o încurajă căpitanul pe tânăra americană. Vei sta alături de băiatul meu, care te va ajuta cu siguranţă să dobori şi dumneata o astfel de maimuţă.

   Vânătorii trebuiau acum să înconjoare, trupul urangutanului mort. În mod ciudat George se gândi acum din nou la van Doren. Unde rămăsese olandezul? Părea să fi dispărut pur şi simplu.

   În şoaptă George îi împărtăşi lui Petre vestea, care i-o transmise căpitanului. Acesta aprobă numai grav, dând din cap. Acum pericolul era mare, de-ai întâlni foarte curând pe băştinaşi. Farrow se feri să-şi împărtăşească temerile, pentru a nu nelinişti restul grupului.

   Ayre, la rândui băgase şi ei de seamă, că olandezul care mergea foarte aproape în spatele său, dispăruse.

   Nedumerit, strigă:

   — Dar unde este Nynheer van Doren? Era doar chiar lângă mine. I-a fost cumva frică, să pătrundă mai adânc în junglă? Ce-i drept e foarte ciudat!

   — Ne va ajunge el din urmă, dă-i drumul numai înainte Mister Ayre! Poate că-ţi va reuşi şi dumitale să tragi vreun foc de armă, în unul din urangutani. Petre tu rămâi cu mine, îl îndeamnă Farrow pe marinarul său.

   Farrow senior voi, mai ales să asigure ariergarda convoiului său. Uriaşul o putea face el mai bine întrucât atenţia era mereu trează. Te puteai baza şi pe George care mergea în faţă cu Alice şi Henry Rendle.

   Tânăra fată şi fratele ei, nu acordau nici ei dispariţiei olandezului, o prea mare importanţă. Alice se strecura cu îndemânare printre tufişuri şi se uită cu încordare spre coroanele de frunziş ale copacilor uriaş ai pădurii seculare.

   Al doilea urangutan nu putea fi nici el prea departe, dacă era s- o judeci după urletul înfuriat al acestuia. Poate că şi acesta era un individ solitar, care percepuse strigătul de agonie al confratelui său, ca pe-o chemare la luptă.

   Din faptul dispariţiei lui van Doren. George deduse că acesta se hotărâse să dea cărţile pe faţă. Era bine cel puţin că perechea asta americană de fraţi, se mişca, aproape fără zgomot în junglă. Acum indigeni nu mai puteau deduce atât de uşor pe unde se găseau albii. Timp de cinci minute, vânătorii au continuat să se strecoare mai departe. Alice Rendle se opri îngrozită dându-se un pas înapoi, când în faţa ei trosni o creangă groasă. Cu-o putere grozavă, proiectilul - nuca de cocos azvârlită de urangutan - căzu

la picioarele tinerei fete.

   George văzuse mâna cea lungă, a maimuţei care rupse creanga. Dar şi Alice Rendle o văzuse. George se miră în tăcere de sângele rece ai tinerei fete. Duşmanul din coroană stufoasă a copacului, nu era deloc de dispreţuit.

   Între timp fata-şi duse carabina la ochi. O fracţiune de secundă mai târziu bubui o împuşcătură în tăcerea junglei.

   Ce se-ntâmplase puţin mai devreme după ce George îşi trase glontele său, în primul urangutan, se repetă aici: minute-n şir maimuţa făcu o gălăgie infernală în coroana copacului, după care domni tăcerea. Crengi fură trântite la pământ.

   Corpul greu al animalului căzu cu un bufnet la pământ, zdrobind în cădere crengile unui arbust mai mare.

   George se repezi înainte, trecând pe lângă fată, întrucât din tufişul în care căzuse corpul marii maimuţe, se auzi un, un strigăt omenesc.

   Într-o clipă, fu şi Petre lângă el. Împreună dădură la o parte crengile şi traseră afară corpul urangutanului doborât.

   Se vedeau crengile rupte ale tufişului şi printre ele se vedea clar un corp omenesc de culoare închisă. Precaut, Petre îi trase afară din tufiş şi George îi luă omului pe jumătate conştient repede cuţitul, pe care-l mai ţinea în mână.

   Băştinaşul era îmbrăcat numai cu-n şorţ. Probabil era unul dintre solii, sau spionii vânătorilor de capete.

   Doctorul Bertram păşi spre băştinaş şi-l controlă repede:

   — Nu pare a fi rănit, are doar câteva zgârieturi, spuse el. Spaima l-a înţepenit doar şi-atât tot.

   — Dar ce căuta aici băştinaşul întreabă Alice Rendle cu naivitate. Voia să vâneze şi el un Maya?

   — Cu cuţitul? întreabă Henry imediat.

   — Cred că prăbuşirea urangutanului a salvat viaţa unuia dintre oamenii noştri, spuse Farrow foarte serios. Băştinaşul pornise la vânătoare ce-i drept, dar la vânătoare de capete.

   Alice Rendle tresări îngrozită.

   — Ce facem cu individul ăsta, îl întreabă doctorul pe căpitan.

   — Îl lăsăm să zacă aici. O să-şi revină curând, dar fără cuţit, nu mai este un adversar de temut.

   — Cel mai bine ar fi să ne întoarcem, zise Alice Rendle, cu glasul coborât.

   — Vrei să renunţi la corpul urangutanului dumitale, replică cu o întrebare căpitanul. O să ieşim cu bine şi de aici dintre tufişurile astea, de asta o să avem noi grijă. Acum să ne ocupăm de urangutanii noştri. Le vom lua capetele şi blănurile.

   Doctorul Bertram luă măsura maimuţelor şi-o notă imediat în caietul cu notiţe. El uitase pe moment de pericolul care-l păştea fiind aici în imediata vecinătate a vânătorilor de capete. Aici era în elementul său.

   Când doctorul se-ntoarse la vânatul răpus de George, acesta şi cu Petre, erau ocupaţi cu prelucrarea cadavrului celui de-al doilea urangutan. Nu era un lucru foarte simplu să faci asta, deşi Petre avea o mare îndemânare în astfel de lucruri. Cu toate acestea, dură aproape o oră, până fură gata cu munca. Între timp vânătorii, se îngrijoră de siguranţa lor, pentru ca undeva în apropiere ar mai fi putut fi, vânători de capete, în afară de cel descoperit.

   Petre împături între timp blana animalului şi-o legă astfel încât să poată fi purtată uşor în timpul marşului. Între timp avu loc o discuţie între căpitanul Farrow şi Henry Rendle cu privire la dispariţia olandezului.

   — Nu am nici o simpatie pentru Nynheer van Doren, dar dacă aş fi ştiut de la început c-ar fi putut reprezenta o primejdie pentru noi, l-aş fi exclus chiar atunci din societatea noastră.

   — Mi-e frică de el, mărturisi şi Alice Rendle.

   — Fiţi liniştiţi! Nu-l voi lăsa niciodată pe omul ăsta să se apropie de Alice, spuse cu hotărâre în glas Ayre.

   — Ce drăguţ, murmură ca pentru sine Alice.

   — Te voi proteja cu propriul meu trup, de-ar fi să ne atace, o asigură Ayre, dus de val.

   — Ei, nici chiar aşa, strigă fata, dar în vocea ei se simţi îngrijorarea pentru soarta lui Ayre.

   Tânărul american o privi pe fată extaziat.

   Discuţia care urmă dispariţiei lui van Doren, mai dură şi ea o bună perioadă de vreme. Căpitanul Farrow nu mai spera acum, să poată scăpa din interiorul junglei, fără a da o luptă decisivă cu vânătorii de capete. Dacă vânătorii de capete ar fi doar de capul lor, poate că cele două gloanţe care-au nimerit cu precizie urangutanii le-ar da de gândit şi i-ar reţine, de la gândul de-a organiza un atac, împotriva noastră. Dar acum ştim mai bine şi anume, că olandezul se află în spatele întregii afaceri, îşi exprimă căpitanul Farrow, părerea.

   Doctorul Bertram păşii pe lângă ei, furat de febra cercetărilor.

   — Ciudat, spuse el. Ambele animale au aproape aceeaşi mărime şi cam aceeaşi vârstă. Aşadar n-am vânat puiet sau femele, în consecinţă nu ne-am făcut vinovaţi de braconaj Ciudat este că am găsit ambele animale cam în aceeaşi regiune.

   — Poate că soarta unui l-a momit şi pe celălalt şi aşa s-a întâmplat de s-au nimerit destul de aproape, încearcă George totuşi o explicaţie pe care i-o ofere doctorului.

   IV.

   CĂPETENIA DAIACĂ.

   PETRE ERA PE PUNCTUL de aşi încărca pe fiecare umăr câte una din cele două blănuri grele. Ayre însă nu fu de acord. El era bucuros să poată face ceva, pentru doamna inimii sale şi i se adresă acestuia:

   — Nu merge aşa domnule Petre, dumneata să transporţi ambele blănuri. Dă-mi te rog şi mie una! Trebuie doar să ai una din mâini libere când vom fi atacaţi.

   Nu mai aşteaptă nici un răspuns, ci-şi aruncă una dintre blănurile animalului şi anume, a aceluia pe care-l împuşcase Alice Rendle, pe umăr. Căpitanul dădu numai din cap mulţumit.

   — George, tu vei avea grijă împreună cu Petre, din nou de ariergarda noastră, ordonă el.

   Cei doi trecură, fără vreo vorbă la postul lor, în timp ce Farrow senior preluă conducerea convoiului. După el veneau cei doi fraţi, Ayre şi la urmă doctorul, urmat de George şi Petre.

   Cu multă băgare de seamă, trecură prin desiş, pe poteca, făcută de ei înainte.

   După fiecare tufiş putea pândi vreun duşman. Deocamdată nimic, care să le dea de bănuit, nu le atrase atenţia.

   Ajunseră în cele din urmă netulburaţi la poteca iniţială a indigenilor. Voiau de-acum să ajungă, cât mai repede la coastă, acum că obiectivele vânătorii fuseră atinse. Mai rămâneau două ore, până la căderea întunericului. Nu mai era cazul să se- ngrijească de-o tabără pentru noapte, ci se punea problema de aşi continua marşul, pe întuneric.

   Se putea realiza aşa ceva, mai ales că şi americani îşi luaseră lămpile de buzunar, cu ei.

   Farrow senior se opri deodată. De undeva dintr-un tufiş lateral, van Doren păşi în faţă şi-i făcu un semn căpitanului, prietenesc, ca şi cum nu s-ar fi întâmplat nimic deosebit.

   — Ei, iată-vă că v-aţi întors, ca şi cum ar fi fost de la sine înţeles, ca el să apară tocmai aici. Văd că vânătoarea a fost rodnică. Mie - cum să vă spun, mi-a fost cumva peste mână, să vă urmez acolo în desiş. Dacă aş avea asupra-mi recomandarea făcută de căpitanul meu, către căpetenia daiacă! Înainte de-a înmâna cineva o astfel de recomandare vreunui băştinaş, care, foarte probabil nici nu ştie să scrie sau să citească, hârşti... îi şi

taie capul cu cuţitul!

   — Această recunoaştere se bazează numai pe un petec de hârtie, întreabă căpitanul?

   — Nu, veni şovăind răspunsul lui Van Doren. Uite-o aici! O mică figurină, lipită cu iarbă pe la colţuri, reprezintă chipul unui om.

   Figurina tăiată din lemn negru părea foarte artistic lucrată.

   — Ai mai avut probleme cu vânători de capete şi în trecut, se interesă tânărul american. Sau poate chiar acum?

   Olandezul scutură numai din cap şi zise:

   — Mi s-a părut că aud zgomote în apropierea mea, care nu puteau veni decât de la oameni, care se strecurau prin desiş.

   — Un băştinaş, care se ascunse într-un tufiş, a fost aproape omorât când a căzut din copac urangutanul împuşcat de domnişoara Rendle. Omul îşi avea cuţitul în mână, gata pregătit continuă să iscodească căpitanul, neslăbindu-l pe olandez nici o clipă din ochi. Te-aş sfătui să ţii mica figurină în mână. Vrei doar să te întorci cu noi, îndărăt în tabără, sau mai vrei să-i faci totuşi o vizită căpeteniei daiace?

   — Nu ştiu cu exactitate, unde e plasat satul acestuia, răspunse van Doren, altfel poate aş face-o. Păcat, doar mi s-a descris locul destul de bine, de către căpitanul meu. Dacă mai face o călătorie încoace, o să-l însoţesc. El a mai adus odată doi prieteni cu el, la această căpetenie şi i-au fost foarte recunoscători, căci au putut vedea lucruri pe care altfel nu ai prilejui să le vezi niciodată fără să te expui la pericole, bineînţeles.

   Cu un surâs nemotivat, olandezul îşi încheie aici mica cuvântare. Era vorba de vreo insinuare anume aici? Căpitanul presupuse că da.

   Nu-şi putu îngădui să nu mai caute explicaţii şi răspunsuri, trebuia să se gândească s-ajungă cât mai repede la coastă.

   — Intră te rog, în convoi înaintea fiului meu Nynheer van Doren, zise Farrow, simplu. Ne continuăm marşul şi pe timpul nopţii. Este prea periculos să ne facem tabăra aici noaptea. Vânătorii de capete sunt în apropiere, cum ai avut prilejul să constaţi şi singur.

   —  Vreţi să vă continuaţi marşul toată noaptea? întreabă îngrozit. Dar e exclus, nu putem rezista. Gândeşte-te domnule căpitan, nu avem a ne teme de vânătorii de capete. Am doar cu mine mica figurină, care mă recomandă ca prieten şi partener de afaceri al băştinaşilor.

   — Poate că există pe-aici mai multe triburi, care se luptă chiar între ele. Poate că tocmai aceşti daiaci cu care eşti în relaţii de amiciţie să ne pândească acum din desişuri. De aceea ne vom continua marşul şi americani vin şi ei. S-a hotărât şi rămâne aşa. Dacă nu vrei, sau nu poţi, să-ţi continui marşul alături de noi, poţi rămâne aici. Poate că vei găsi totuşi băştinaşi cu care căpitanul dumitale e-n relaţii de prietenie şi care te poate conduce la căpetenia daiacă. Noi nu mai avem timp de pierdut cu discutarea unor chestiuni fără însemnătate.

   Căpitanul impuse acum un ritm mai mare. Olandezul încă mai şovăia. Când însă Ayre trecu pe lângă el, depăşindu-l, păşi şi el în locul rămas liber, pe care George i-l rezervase, înscriindu-se la rându-i în convoi. Fiul căpitanului Farrow, bagă de seamă că acum van Doren deveni foarte neliniştit. Din ce în ce îşi întorcea capul către o parte sau alta a cărării. Evident aştepta desfăşurare unui eveniment care, din anumite pricini întârzia să se producă.

   Dacă vânători de capete s-au ascuns de ambele părţi ale cărărui sau poate că nu mai îndrăznea să-i atace pe albii ăştia mai ales după ce au văzut cât de bine pot să ochească? Sigur că fusese planificat un atac asupra taberei pe timpul nopţii şi acum că, prin hotărârea căpitanului de-a mărşălui toată noaptea, acest plan fusese zădărnicit, nu mai ştia ce să facă.

   George îşi puse mâna pe patul pistolului său. El bănui că olandezul voia să-i încurajeze pe băştinaşi prin privirile pe care le arunca, pentru a se hotărî să atace acuma.

   Deodată căpitanul care era în fruntea convoiului, se opri şi îşi duse mâna la pistol, scoţându-l de la brâu. Înaintea lui Farrow apăru un băştinaş. Stătea foarte liniştit chiar în faţa sa cu braţele încrucişate peste piept şi cu-o privire rece, îi învălui acum pe europeni şi pe americanii:

   Podoaba bogată din colţi de mistreţi şi de cerb sălbatec lăsa să se întrevadă că era chiar căpetenia unui trib.

   — Ce vrei, îl întrebă căpitanul, în limba malaieză, eliberează drumul, fiindcă vrem să trecem!

   — Noi locuim aici şi nouă ne aparţine pădurea. Aţi împuşcat doi urangutani. Daţi pieile încoace, ele îmi aparţin.

   — Atunci trebuie să dovedeşti mai întâi că pădurea îţi aparţine ţie. Poţi s-o dovedeşti? râse căpitanul.

   Căpetenia, fu puţin surprinsă de această replică şi stărui cu încăpăţinare:

   — Nouă ne aparţine pădurea. Noi locuim aici.

   — Atunci fiţi fericiţi că nu mai apare proprietarul pădurii, să vă alunge de aici! O să trec sub tăcere comportamentul tău, autorităţilor olandeze, altfel s-ar putea să vă alunge de aici. Aşadar eliberează drumul! Şi nu uita că vei aduce cea mai mare nenorocire tribului tău, dacă vei îndrăzni să ne ataci.

   Căpetenia se şi pregăti să părăsească poteca şi să dispară în desiş când van Doren se precipită înainte şi strigă:

   — Un moment vă rog, domnule căpitan. Presupun că acesta este căpetenia care a încheiat alianţă şi prietenie cu căpitanul meu. În cazul ăsta micile noastre neînţelegeri pot să fie înlocuite prin sentimente de prietenie.

   Fără a mai aştepta răspuns din partea căpitanului, el îi prezintă căpeteniei, mica figurină. Vânătorul de capete râse şi strigă de- ndată:

   — Oh, tu eşti un prieten al lui Tuan Someren? Atunci totul e-n regulă şi puteţi să vă păstraţi blănurile.

   — Ei vedeţi, am bănuit eu! strigă olandezul triumfător. Acum nu mai trebuie să ne temem, tot drumul până la coastă. Putem foarte bine să înnoptam şi aici, mai ales că pentru domnişoara Alice drumul şi aşa, a fost foarte istovitor.

   — Pentru dumneata, rămân încă doar Miss Rendle, interveni în discuţie americanca, pe un ton aspru. Nu-ţi face te rog griji din cauza mea Nynheer van Doren! Nu rămân pe timpul nopţii în junglă, ci am de gând să merg mai departe, spre coastă, împreună cu domnii aceştia.

   — Cum doriţi! Nu v-am vrut decât binele. Îl voi ruga pe căpetenie, să ne dea doi războinici care să ducă blănurile. N-ar fi mai bine să vizităm mai întâi satul băştinaşilor. Poate c-o să cunoaştem cu aceasta ocazie multe lucruri interesante.

   — Am vizitat sate ale vânătorilor de capete, destule pân-acum, mărturisi căpitanul Farrow rece. Interesante, sunt cel mult trofeele cale mai grozave din colecţia lor de capete. Sunt şi albi, care se ocupă însă, cu-n astfel de negoţ. Deci păşim mai departe. Te rog spune-i căpeteniei Nynheer van Doren, să elibereze drumul.

   Cu excepţia lui George şi Petre, participanţi la vânătoarea de urangutani au fost distraşi de conversaţia care se purta şi şi-au pus pistoalele la cingătoare. Această măsură de neprevedere era însă să-i coste scump, întrucât deodată, căpetenia îşi aruncă braţele în sus şi începu să strige din răsputeri.

   În momentul următor se auziră foşnete şi zgomote de ambele laturi ale potecii. Ca un roi de muşte năvăliră acuma, vânătorii de capete asupra lor. Căpitanul, doctorul şi americani au fost de îndată trântiţi la pământ. Olandezul îi îndemnă pe indigeni prin strigăte sălbatice să atace.

   George şi Petre n-au putut fi prinşi. Trăgând câteva focuri de avertisment şi-au făcut puţin aer în jur. Speriaţi vânătorii de capete s-au retras repede sub protecţia tufişurilor, în momentul următor George-l văzu pe gurul olandez înaintea ochilor săi, faţa sa marcată de ură, de asemenea şi frica care se citea în ochii lui, când pistolul lui Petre se îndreaptă asupra sa.

   Petre nu şovăi prea mult, ci apasă pe trăgaci, glontele rănindu-l pe van Doren la şoldul drept. Omul se prăbuşi la pământ deşi nu era decât foarte uşor rănit.

   — Înapoi Petre! îi strigă George. Trebuie să găsim neapărat o ascunzătoare.

   Cu salturi mari cei doi camarazi o luară înapoi pe cărare.

   Petre privi de câteva ori înapoi, spre a se convinge că nici unul dintre daiaci nu-l urmărea. Trase din nou câteva focuri de avertizare, care păru să-i intimideze pe daiaci. George ajunse la locul unde camarazii, fuseseră târâţi chiar mai înainte în desiş. Să o ia în direcţia asta? Nu, mai bine nu, întrucât în această direcţie se găsea satul vânătorilor de capete, unde-i duseră pe prizonieri.

   — Aruncă blana, la dreapta în tufiş, Petre! Poate că putem să-i păcălim pe daiaci. S-o luăm la picior. Dacă vor vedea blana în tufiş vor trage concluzia c-am apucat-o în direcţia aceea.

   Marinarul făcu, după cum îi spuse George.

   — Executat, spus el. Înainte, nu mai văd nici un daiac în urma noastră. Să sperăm că vom scăpa de ei.

   Cărarea făcea numeroase cotituri, aşa că celor doi nu le era uşor să aibă de grijă să nu dea nas în nas cu alţi daiaci, care le-ar fi putut ieşi întâmplător în faţă.

   — Va trebui să avem grijă domnule George, ca nu cumva, tot alergând pe cărarea asta, s-ajungem tocmai în satul vânătorilor de capete, îl avertiză Petre, pe camaradul său. Uite, cărarea se face tot mai lată, asta nu-i un semn bun, aşadar Petre!

   Şi George se gândea la acelaşi lucru, dar mai era de părere că apariţia a doi oameni înarmaţi; în satul daiacilor, va fi o surpriză atât de mare, încât poate le va reuşi să-i elibereze numaidecât pe camarazii săi, luaţi prizonieri.

   George îşi temperă avântul, nu mai aleargă atât de tare şi-i strigă peste umăr lui Petre.

   — Să ne ascundem undeva pe aici! Ne vom târî după daiaci, urmărindu-i, când îşi vor duce prizonierii în sat.

   O ramură groasă a unui copac uriaş, creştea chiar pe locul unde se găseau camarazii; traversând cărarea. Petre îşi domoli goana, arătând spre creangă şi spuse doar:

   — Acolo sus!

   Dintr-un salt, se şi caţără sus şi se apucă de creangă. George îi urmă numaidecât exemplul. Câteva secunde mai târziu, stăteau amândoi în frunzişul des al copacului, ţinând sub supraveghere cărarea şi sperând că nu vor putea fi văzuţi de jos.

   Trecură cinci minute. Un băştinaş apăru pe cărare, aplecat din şale şi ţinând cuţitul în mână. Se uită în dreapta şi-n stânga cu ochi pătrunzători şi cu siguranţă nu i-ar fi scăpat, dacă, cei doi sar fi mărginit să se ascundă undeva în desiş.

   După ce daiacul trecuse, George îi şopti prietenului său.

   — Satul e plasat undeva la dreapta noastră. Fii atent, în curând vor veni şi alţi indigeni, care-i vor târî după ei pe prizonieri. Şi olandezul va trece pe aici.

   — Dacă încă mai poate alerga, domnule George.

   — Din cauza rănii ăleia superficiale?

   — Prea viteaz, nu mi se pare c-ar fi totuşi.

   Din nou apăru pe cărare un băştinaş. Ca o panteră, cu atenţia încordată se uită el, în toate părţile. Evident, căpetenia îl trimise înainte, în chip de avangardă, pentru a-i da de ştire, dacă sunt sau nu pericole, din pricina celor doi evadaţi.

   Încă şase războinici daiaci se mai târâră pe cărarea care ducea spre sat. În cele din urmă apăru şi căpetenia cu grosul oamenilor săi. În spatele acestora veneau prizonieri, fiecare înconjurat de către doi băştinaşi. Alice Rendle ţinea capul aplecat. Fratele ei şi Ayre priveau, abătuţi în jur. Doar căpitanul şi doctorul păşeau mai liniştiţi. Ştiau prea bine, că George şi Petre vor face tot ce le va sta-n puteri să le redea libertatea.

   George i-ar fi dat bucuros un semn tatălui său, dar nu-ndrăznea s-o facă, de teama de-a nu fi observat de daiaci. Mai observă că tatăl său, se uită-n întâmplător în sus şi zâmbi cam pişcher, dădu numai din cap şi păşi mai departe. Poate că ochi săi experimentaţi au fost în stare să descopere în frunzişul răvăşit de deasupra copacului, că nu de mult doi oameni au stat ascunşi acolo.

   Acum olandezul cel gras, venea şi el pe potecă, dar transportat pe sus de către patru războinici, doi care-l ţineau de picioare şi doi de braţe. Gemea cu toate acestea, de parcă ar fi fost rănit de moarte. Făcea parte din categoria acelora care nu pot suporta nici o durere fizică, când e vorba de propria lor piele, dar totul era în regulă, dacă altora le pricinuia din plin astfel de dureri. Mai veneau trei băştinaşi, răniţi uşor, în încleştarea de adineaori. Încă un sfert de oră, mai rămaseră cei doi camarazi, tăcuţi în copaci. În cele din urmă George i se adresă lui Petre:

   — Cred că totul e clar. Într-o oră şi jumătate se-ntunecă, pân- atunci trebuie să ne familiarizăm cu poziţia satului şi cu sistemul de dispunere al colibelor Trebuie să-i eliberăm pe oamenii noştri încă-n noaptea asta. Înainte de toate Miss Rendle nu trebuie să rămână prea mult în puterea vânătorilor de capete.

   — Tânăra americană, pare a fi destul de energică, răspunse

Petre, nu-mi fac mari griji din pricina ei. Sigur că nu-i plăcut să-ţi aştepţi soarta, prizonier fiind în mâna unor astfel de sălbateci. Trebuie să fim vigilenţi domnule George, căpetenia va pune santinele cu siguranţă, la capătul potecii care duce-n sat.

   George se coborî primul din copac, dar înainte de-a sări jos, ascultă cu atenţie, dar nu auzi nimic, ce l-ar fi împiedecat să mai întârzie. Petre îl urmă, după care o luară împreună pe cărare, până la următoarea cotitură, de unde nu mai puteau vedea, natural, nimic înaintea lor.

   — Uşor domnule George. N-avem de ce să ne grăbim.

   Îşi încetiniră pasul, în tufişurile de ambele părţi ale potecii începu zumzetul insectelor pădurii, semn că seara şi întunericul nu mai erau departe.

   V.

   O LOVITURĂ ÎNDRĂZNEAŢĂ.

   După un timp George se opri şi-i spuse lui Petre.

   — Presupun, că după noi vine ariergarda daiacilor. Trupa care a trecut pe lângă noi, poartă cea ce-a doua blană cu ea. Câţiva dintre războinici mai scotocesc încă şi acum probabil, după noi. Deci războinicii daiacilor mai sunt în urma noastră. Când va veni seara, se vor întoarce cu siguranţă în sat. Trebuie să fim foarte atenţi şi să ne căutăm o ascunzătoare sigură.

   Petre dădu numai din cap. Cei doi porniră mai departe. După un sfert de oră, Petre îşi încetini pasul.

   — Miroşi ceva, domnule George?

   Fiul căpitanului adulmecă aerul.

   — Fum! spuse el după o scurtă pauză. Suntem aproape de sat.

   Îşi continuară drumul. Nu mult, până ce auziră zgomotele tipice

care arătau apropierea de sat. Cărarea putea duce mai departe în desiş şi să se sfârşească neaşteptat.

   George şi Petre continuară să caute drumul ascuns care ducea- n spre sat şi pe care îl bănuiau, pe undeva prin apropiere. Nu dură mult până ce găsiră un intrând între două tufişuri. Tufele se puteau da foarte uşor la o parte şi drumeagul care li se înfăţişă înaintea ochilor avea o lăţime de cel puţin trei metri şi foarte întrebuinţat, după starea în care se găsea.

   De ambele părţi ale acestui drumeag se ridicau tufe dese. Camarazii păşiră pe calea care li se deschise, George spunându-i în şoaptă lui Petre:

   — După zgomotele pe care le auzim, satul se află la cel mult şaizeci de metri depărtare. Dacă va fi cazul ne putem ascunde, la dreapta sau la stângă, în unul din tufişurile astea. S-o facem acum, sau să ne ascundem mai târziu?

   — Mai bine de-acum, spuse Petre, până cade întunericul. Atunci va fi mai simplu. Uite drumul face înainte, o cotitură bruscă Precis că în spatele acesteia se găseşte o santinelă de pază. Dacă aş fi căpetenia tribului aş face acelaşi lucru, aş posta acolo, o santinelă.

   George râse la argumentaţia prietenului său, care-l privi uimit.

   — Să-i dăm drumul, zâmbi George.

   — Mă întreb dacă, nu se mai găseşte şi-o altă santinelă plasată aici. Sau poate că santinela care ar fi trebuit să fie la post, a plecat în sat, curios fiind să-i vadă şi el pe prizonieri.

   — Cum ar fi dacă ne-am ascunde între aceste două tufişuri? întreabă George, arătând spre două tufişuri dese.

   Petre aprobă. Ambii prieteni se ascunseră cum putură mai bine, acoperindu-se cât puteau mai bine cu frunzele late. Lui George i-ar fi plăcut mai degrabă să arunce o privire asupra satului, dar trebuia să aibă răbdare până se va întuneca.

   Cât de bine a fost că se adăpostiră imediat, s-a dovedit câteva minute mai târziu. Dincoace de cotitura drumului apăru deodată un vânător de capete, înarmat cu o suliţă lungă. Iscodi cu multă atenţie în jurul său şi se opri apoi, în aşa fel, încât să poată supraveghea ambele laturi ale drumului. Petre avusese deci dreptate cu bănuiala sa că santinela, dăduse o fugă-n sat, doar de curiozitate, să-i vadă pe prizonieri. Pe timpul absenţei acestuia, camarazii s-au putut apropia şi ascunde, atât de aproape de sat şi totuşi neobservaţi.

   Puţin mai târziu păşiseră prin ambele tufişuri care mascau accesul la drumul principal, mai multe siluete întunecate.

   Erau acei daiaci, care după ce găsiseră pielea gorilei, îi căutaseră pe cei doi fugari dar nu-i găsiseră. George numără şase războinici, făpturi puternice bine clădite, cu figuri hotărâte. După ce aceştia dispărură după cotitura drumului care ducea direct în sat, Petre îi şopti tânărului său prieten.

   — Am avut din nou noroc, domnule George! Chiar că ne-am aflat între două focuri. Acum situaţia noastră nu-i chiar atât de periculoasă întrucât nu cred că daiaci vor bănui că vrem să facem o vizită atât de curând în satul lor. Vor crede mai degrabă că suntem destul de bucuroşi c-am scăpat cu viaţă şi-am reuşit să fugim.

   George nu putu decât să-i dea dreptate prietenului său. Camarazii aşteptară în linişte, până se coborî întunericul peste junglă. De-ndată ce sosi clipa se puseră în mişcare, dar cu multă prudentă. Trebuiau să se grăbească întrucât cea mai mare parte a sarcinii lor, trebuia îndeplinită, înainte de a apare luna. Petre se strecoară înainte. El era cel mai puternic dintre ei doi şi lui îi revenea sarcina să scoată santinela din funcţiune în caz că exista una, acolo unde drumeagul făcea cotitura respectivă. Apropiindu- se de aceasta, auziră şoapte. Poate s-a mai pus o santinelă, acum că se lăsase întunericul! Asta nu făcea decât să le îngreuneze sarcina lui George şi Petre. Curând auziră paşi uşori care se îndepărtară. Aşadar santinela fusese schimbată, ceea ce venea în întâmpinarea planurilor lor. Santinela schimbată care va ajunge în sat, va mărturisi că-n tipul serviciului său, n-a observat nimic şi până să se schimbe noua santinelă, mai rămâneau încă două ore.

   Petre grăbi pasul şi când ajunse, la cotitura unde daiacul era în post, tovarăşul său îl şi scoase din funcţiune pe băştinaş cu-o lovitură bine dozată de box. Cei doi se-ngrijiră, ca acesta să fie legat şi încăluşat cum se cuvine. După care îl împinseră în tufiş.

   — Să ne grăbim să-l ajungem pe războinicul eliberat din gardă, poate că mai sunt santinele până la intrarea în sat, pe care poate nu le-am observat dacă daiacul n-ar schimba cu ei vreo vorbă, zise Petre.

   — Dar chiar că te gândeşti la toate! îl laudă George pe prietenul său.

   Fără zgomot cei doi, se strecurară mai departe. Când drumul făcu o nouă cotitură, de data asta spre sud, auziră în faţa lor paşii măsuraţi ai santinelei schimbate din post.

   La o depărtare de vreo 40 de metri, cei doi camarazi observară, lumina unor flăcări, sau focuri aprinse. Deci acolo era aşezat satul.

   Din ce în ce, apropiindu-se de sat, paşii celor doi deveniră mai cumpătaţi. Deodată din umbra desişurilor care înconjura satul se desprinse o siluetă. Santinela schimbată, vorbi ceva cu el, apoi merse mai departe.

   Înainte ca cea de-a două santinelă, să fi putut ajunge în tufişuri, Petre şi fu din doi paşi la el, cu o lovitură de pumn îşi întinse omul la pământ. Şi acesta fu legat şi încăluşat cum e mai bine. Cei doi îşi continuară drumul. Casele vânătorilor de capete erau cocoţate pe pari. În care din ele erau ţinuţi prizonierii? În lungile colibe, pe care în ciuda întunericului George şi Petre le putură deosebi la lumina flăcărilor, locuiau un mare număr de familii despărţite numai prin pereţii subţiri, unele de altele.

   Poate că prizonierii au fost duşi în coliba - Kompong - cum i se spune pe-aici, care aparţinea chiar căpeteniei, întrucât acolo era prevăzut un spaţiu considerabil mai mare.

   George şi cu Petre pătrunseră în sat şi se strecurară printre colibele răspândite de jur împrejur. Din fericire purtau haine de culoare închisă, care băteau mai puţin la ochi. Satul era destul de lung, aşa că dură destul de mult, până ce, cei doi camarazi, ajunseră cam în mijlocul acestuia. De-ndată ce ajunseră cam pe la mijlocul aşezării, le bătu la ochi un Kompong, mai spaţios a toate celelalte şi bogat ornat, în faţa căruia trei războinici patrulau încolo şi încoace. Aici trebuia deci să fie casa căpeteniei. În faţa locuinţei căpeteniei, aşa cum se putea observa, ardeau mai multe focuri de tabără. Lumina răspândită, era aşa de mare, încât cei doi camarazi, nu îndrăzneau să treacă peste locul rămas liber din faţa acestora. Dacă ocoleau însă, printr-una din părţile laterale, ar fi fost posibil. Cei doi o luară pe lângă nişte colibe scunde, care se dovediră a fi coteţele de porci şi deşi deranjară câteva animale, reuşiră să treacă. Din fericire animalele astea făceau şi aşa un zgomot continuu, fiind permanent neliniştite, aşa putură trece neobservaţi.

   După ce Petre şi George ajunseră în spatele Kompongului căpeteniei auziră vocea căpeteniei. Tânărul american îi insufla curaj lui Alice.

   Felul în care erau construite casele astea le era prea bine cunoscut celor doi prieteni.

   George se sui pe spatele lui Petre, astfel încât să poată face o spărtură cu ajutorul pumnalului său, în peretele din spate a colibei. Din fericire aceste era construit din trestie de bambus împletită. Curând spărtura era destul de mare, să se poată, strecura înăuntru. Se punea problema dacă prizonierii dinăuntrul Kompongului, sunt păziţi se întreba George. De dinăuntru se auzea vocea calmă a tatălui său:

   — Poţi s-aprinzi liniştit lampa ta de buzunar, băiete. Ştiam că veţi veni.

   Nu dură decât câteva secunde, până ce prizonierii fură eliberaţi. Tânăra fată, căzu de-ndată la gâtul lui Ayres mărturisindu-i că-l iubea de mult.

   Căpitanul îi felicită pe cei doi dar le reaminti că nu era momentul ca să sărbătorească acuma evenimentul. Apoi continuă:

   — Armele noastre sunt la căpetenia Taju - cum se numeşte.

   De fapt în Kompong se mai afla un alb, căpitanul van Someren.

   Olandezul nostru cel gras, pare să aibă friguri pricinuite de

rană şi bâiguie cuvinte mai mult sau mai puţin inteligibile.

   Dar a spus şi lucruri surprinzătoare, care-l demască complet. La îndemnat pe băştinaşi, să facă incursiuni pe teritoriul vecinilor lor, pentru a recolta noi capete, cu care el şi căpitanul său făceau un negoţ foarte profitabil. Pe un om care avuse norocul să dea peste un banc mare de perle l-a făcut pierdut în junglă.

   — Şi ce-o să se întâmple acum? întreabă George.

   Se hotărâră să aştepte până dimineaţă, dar până atunci să- ncerce să dea neapărat de armele lor. Unde dormea căpetenia, mai rămânea de stabilit.

   Când santinelele de afară fură schimbate, se stârni agitaţie în sat.

   Dar războinici care-şi găsiseră confraţii legaţi îi liniştiră, pe ceilalţi membrii ai tribului. Nu îndrăzneau, după cum spunea doctorul Bertram, care le-nţelegea limba, să-l trezească pe căpetenia Taju.

   Chiar înainte de revărsatul zorilor, Petre şi George, merseră să caute armele celorlalţi camarazi. Santinelele din faţa Kompongului fuseră retrase, George şi Petre lunecară pe parii colibei în jos, merseră o bucată de-a lungul Kompongului, până ce auziră voci sus. Una din voci aparţinea unui alb fără-ndoială şi spunea:

   — Taju, prizonieri vor fi ucişi! Dacă Tuanul cel gras moare, eu voi continua în locul lui afacerea. Atunci banii care trebuie să-i dăm lui, îi vom împărţi între noi. Fata o iau pentru mine. Mai trebuie să facem o incursiune, ca să mai aducem nişte capete.

   George care se urcase pe scara de bambus, înaintea lui Petre, păşi în încăperea în care căpetenia şi căpitanul lui van Doren purtau discuţia de mai sus, strigând:

   — Sus mâinile! Nici o mişcare suspectă!

   Căpitanul olandez fu la început atât de surprins încât, se mărgini doar să înjure. Îşi duse apoi mâna la pistol şi trase asupra lui George. Acesta fu mai rapid. In timp ce glontele-i flutura pe la ureche, trase la rându-i. şi nimeri mult mai bine, întrucât căpitanul răufăcător, se prăbuşi gemând pe jos.

   Căpetenia intimidată, îi înmână lui George armele albilor şi-i lasă să plece, fără a-i mai urmări cu războinici săi.

   La bordul iahtului cel luxos, se serbă în aceeaşi zi logodna tinerei perechi care-şi declarară dragoste, în împrejurări atât de dramatice. Despre soarta olandezului, Farrow nu mai informă echipajul iahtului cel negru, ci în schimb trimise o cablogramă autorităţilor din Manado.

   Încă în aceeaşi zi după amiază un distrugător intră în apele golfului. Iahtul fu luat sub sechestru, echipajul arestat întrucât toţi oamenii de la bordul acestuia fură părtaşi la fărădelegi.

   După un rămas bun călduros adresat americanilor, către seară „Dox"-ul îşi reluă călătoria.

SFÂRŞIT

Volumul 183

PRINTRE INDIENI

   FIICA PROFESORULUI MEMBRO.

   — ŞTII TU, MARIANE, mi-am imaginat viaţa aici în prerie cu totul altfel. Mi se pare de-a dreptul plicticos să trăieşti aici şi iată de ce, anticipez de pe acum bucuria pe care o s-o am păşind din nou la bordul iahtului nostru.

   Stăteam descumpănit şi prost dispus alături de camaradul meu după ce făcusem popas, aici, în mijlocul „preeriei" unde ne luam prânzul nostru frugal şi nu-mi putui reprima un oftat de dezamăgire. Pongo lipsea pentru moment, dându-i-se în îngrijire caii noştri care păşteau liberi iarba grasă, puţin, mai departe. Cât vedeai cu ochii în jurul nostru se întindea stepa nemărginită, presărată pe ici pe colo de dealuri mici şi vâlcele care mai variau întrucâtva peisajul monoton. Ne simţeam copleşiţi şi pierduţi în vastitatea aceasta.

   — Pari cam nerăbdător, dragă Robert, prea te ai obişnuit să dai peste tot de întâmplări neobişnuite şi să trăieşti tot felul de aventuri, mă povăţui cu blândeţe Marian. Să fim mulţumiţi că indienii au îngropat securea războiului. În cea mai mare parte au fost aduşi sub ascultare şi acuma sunt bucuroşi şi ei să fie lăsaţi măcar în pace. Vom ajunge în curând la St. Louis, de unde vom putea lua vaporaşul cu aburi, ca să coborâm Mississippi. Atunci va înceta şi viaţa plicticoasă din preerie.

   — Mă bucur de pe acum de această preconizată călătorie pe Mississippi şi de fapt m-ar bucura orice, numai să nu mai văd peisajul ăsta dezolant Toate aşteptările mele din anii tinereţii când citeam pasionat povestirile cu indienii s-au spulberat, acum la lumina necruţătoare a realităţii actuale. Când socoţi că vom ajunge la St Louis?

   — Peste două zile. Mai avem o bucată sănătoasă de parcurs şi nu putem să ne extenuăm prea mult, grăbindu-ne peste măsură. Dar ce se întâmplă cu Pongo? Parcă-l văd că ne face semn. Să ştii

că a observat ceva neobişnuit în preerie.

   Ne ridicarăm repede şi ne grăbirăm spre colina micuţă unde-şi instalase Pongo cartierul general şi care arăta tocmai ceva cu mâna, în depărtare.

   Distinserăm într-adevăr şi noi acuma un punctuleţ care se mărea din ce în ce şi care părea să-şi fi luat drept reper tocmai direcţia în care ne aflam noi. Cu ajutorul ocheanelor noastre am putut constata că era vorba de un călăreţ singuratic şi era de mirare că acesta rătăcea de unul singur în vastitatea preeriei.

   — Poate că-i unul din acei „westmani" la care făceai adineaori aluzie, Robert şi care caută şi el, zadarnic, ca şi tine aventuri aici, prin partea locului, zâmbii pe sub mustaţă prietenul meu. Da, faimoasele vremuri de odinioară au apus şi chiar şi această specie de oameni s-or fi îndeletnicind între timp cu alte treburi.

   — Să aşteptăm aici pe această movilită, până ce va ajunge călăreţul la noi, sau n-ar fi mai bine să ne ocupăm de prânzul nostru neterminat, ce zici, Mariane?

   Propunerea mea avea şi ea sens, întrucât ar mai fi trebuit să treacă cel puţin un sfert de oră până ce vizitatorul nostru va fi ajuns la ţintă. Pongo care mâncase mai înainte putea să stea mai departe de veghe.

   — Da, putem să ne sfârşim masa în linişte. După cum văd, nu te mai interesează prea mult preeria noastră. Prea ai fost dezamăgit.

   Era mult adevăr în spusele camaradului meu.

   Nu mă mai interesa nici preeria nici călăreţul singuratic şi tot ce doream pe moment, era să-mi sfârşesc masa în linişte.

   Marian mă urmă îngândurat, întrucât această parte a caracterului meu nu-i era câtuşi de puţin familiară.

   Eram cu adevărat deprimat, de monotonia călătoriei noastre.

   Ne găseam doar în partea aceasta a lumii descrisă atât de idilic de numeroşi scriitori de talent, unde se dăduseră lupte îndârjite cu indieni mândri şi neînduplecaţi; dar parcă era un tablou mort demult, cu nimb de legendă şi nimic din ce se întâmpla azi nu era menit să-mi stârnească interesul. Regretam acum că n-am întreprins călătoria alături de căpitanul Hoffman care ne aştepta acum la New Orleans cu vasul său.

   —  Ce părere ai, cine ar putea fi după părerea ta, călăreţul singuratic? întrebă Marian, mai mult ca să mă abată de la gândurile negre care mă dominau în acea clipă.

   — Oricine ar fi, mă lasă complet rece. Cine să fie? Vreun om al preeriei, venit din timpuri apuse, ca să mai vadă ce mai e pe aici.

   — Aşa o fi, dar se şi poate să aibe informaţii utile pentru noi. Pe

de altă parte nu am nici un chef de a-i cunoaşte pe indieni mai de aproape şi m-ar bucura dacă vizitatorul nostru ne-ar propune ceva interesant. Dar iată că Pongo ne face semne deja, pe semne că vizitatorul nostru se află pe undeva prin apropiere. Haide să mergem să-l întâmpinăm pe colină.

   Îl urmai pe Marian cam fără chef. Ce mă privea pe mine omul ăsta, care cu siguranţă n-avea nimic interesant să ne spună, în sfârşit, ajunşi pe colina pe care o părăsisem abia de curând, pentru a ne relua prânzul început şi după ce îmi dusei ocheanul la ochi, putui recunoaşte trăsăturile călăreţului nostru. Era tânăr şi călărea ta galop, direct spre noi. Trebuie să-l fi văzut pe Pongo, de departe, căci de la vreo treizeci de metrii de colină, ridică mâna în semn de salut şi ne făcu bezele. Părea să fie un semn că vine cu intenţii paşnice. Era îmbrăcat ca un „westman" autentic şi călărea un cal de rasă. Pe umăr îi atârna inevitabila carabină; iar din bandulieră i se iţeau două pistoale care păreau noi nouţe. Să fi fost vorba de un aşa numit westman de operetă, sau de Duminică cum i se mai spune prin părţile locului?

   Mirarea noastră fu şi mai mare încă, după ce acesta, odată ajuns în faţa noastră, sări sprinten din şa, căci acum aveam în faţa ochilor nu un bărbat, fie el şi de „Duminică" ci... o tânără fată. Hainele cu care era îmbrăcată reuşiseră să ne amăgească.

   — Bună ziua domnilor, ne strigă ea cu vioiciune. Mă bucur nespus să vă întâlnesc şi poate că am să vă cer o informaţie. Permiteţi-mi să mă prezint mai întâi, mă numesc Erika Membro.

   O salutarăm la rându-ne. Bucuroşi şi Marian făcu prezentările. Era fără îndoială un interludiu plăcut şi-o schimbare binevenită de a întâlni în pustietatea, asta în mijlocul preeriei o tânără fată; care întreprindea de una singură o expediţie destul de cutezătoare.

   Marian o invită să ia parte la masa noastră, deşi noi tocmai sfârşisem de mâncat Fără a face mofturi, primi numaidecât, îşi dădu calul în grija lui Pongo şi ne urmă în tabăra noastră. Mâncă cu poftă carnea friptă pe care i-o întinse Marian, ca meniu unic al acestui prânz de altfel destul de obişnuit.

   După ce-şi astâmpără foamea, ne privi câtva timp în tăcere şi începu să ne vorbească:

   — Vă miraţi desigur, domnilor, de a mă fi întâlnit singură aici, în imensitatea stepei americane. Sunt fiica profesorului Membro, poate aţi auzit cândva de numele acesta. Locuim la Chicago unde are un post asigurat la Universitate. Este cercetător acolo şi a scris multe lucrări privind ştiinţele naturii. Specialitatea sa sunt Indienii şi stirpea lor. Îl pasionează îndeosebi, mormintele indiene şi se bucură enorm când descoperă unul nou şi are posibilitatea

să-l studieze. Aţi auzit de numele tatălui meu, până acuma domnilor?

   — Nu, domnişoară Membra, din păcate nu încă şi asta, deoarece suntem de puţină vreme în ţară. Suntem germani şi dorim la rândul nostru să cunoaştem cât mai bine ţara şi oamenii săi.

   — Păcat, domnilor, fiindcă credeam că puteţi să-mi daţi un sfat într-o problemă ce mă frământă, dar dacă şi dumneavoastră sunteţi numai de curând în regiune, atunci cu siguranţă că nu-mi veţi putea fi de ajutor.

   — Poate că totuşi, da, domnişoară Membro, răspunse Marian. Nu vreţi să ne povestiţi despre ce este vorba? Presupun că-l căutaţi pe tatăl dumneavoastră, nu-i aşa?

   — Cum de aţi ghicit domnilor? Da, îl caut pe tatăl meu, care a dispărut de două luni de zile. Explicaţi-mi însă cum de v-a venit ideea asta?

   — Fiindcă ne-aţi relatat despre pasiunea tatălui dumneavoastră pentru mormintele indienilor, domnişoară Membro. Atunci mi-a dat prin cap, că nu s-a mai întors din una din expediţiile sale.

   — Da domnule Farrow, întocmai aşa stau lucrurile. Cu vreo două luni înainte, un vechi cunoscut de-al tatălui meu i-a povestit acestuia că în această regiune s-ar afla un mormânt indian foarte interesant, probabil în ţinutul muntos al regiunii acesteia. Tatălui meu nu-i mai rămase nimic altceva de făcut decât să-şi ia grabnic concediu şi să-şi înceapă cercetările în regiunea asta. O rugă pe cunoştinţa noastră să-i mai descrie încă o dată amănunţit locul şi dispăru din Chicago, aşa cum v-am spus, acum două luni. Am aşteptat zadarnic veşti de la el fiindcă întreaga expediţie fusese programată numai pentru patru săptămâni, mă apucă o asemenea nelinişte încât nu am mai avut răbdarea să-l mai aştept în oraş. Întrucât mama mea e moartă demult, nu mai era nimeni şi nimic să mă reţină sau să mă abată de la proiectul meu de a-l căuta pe tatăl meu. Am plecat înspre St Louis, unde mi-am cumpărat haine de călătorie specifice preeriei, am pornit la drum şi iată că am dat peste dumneavoastră. Din păcate n-o să-mi puteţi da nici o informaţie cam unde s-ar putea ascunde pe aici un cimitir indian.

   — Nu, din păcate nu, domnişoară, n-avem nici cea mai vagă idee despre aşa ceva, totuşi, n-aveţi nişte repere oarecare, care ar putea fi trecute în traseul de călătorie al tatălui dumneavoastră? Nu va pomenit chiar nimic despre intenţiile sale?

   — Ba da, sigur, domnule Farrow, altfel cu siguranţă că n-aş fi aici. Da, am uitat să menţionez acea regiune muntoasă în care sar găsi chipurile, mormântul acela. Aşteptaţi puţin, da, aici am nişte însemnări. Dar mai bine uitaţi-vă singuri. Zicând aceasta îi şi întinse lui Marian două foi de hârtie. Una din ele era o hartă ce reprezenta munţii Ozark. Mai erau şi două puncte pe hartă care cu siguranţă că sugerau locurile unde era amplasat cimitirul sau mormântul propriu-zis. Cealaltă era plină cu un scris greu lizibil şi consta din scurte adnotări şi câteva nume pe care nu le înţelesesem prea bine dar între care predomina numele de Ereeksen.

   — După aceste adnotări ar trebui să-l găsiţi cu uşurinţă pe tatăl dumneavoastră, domnişoară Membro, fu de părere Marian, aici este indicat numai un ţinut muntos care este fără îndoială munţii Ozark. Şi este vorba de un vechi mormânt indian, poate din seminţia indienilor Ereeksen, care trebuie să fi trăit în această regiune, odinioară.

   — Aşadar cunoaşteţi puţin regiunea, domnule Farrow, se bucură fata. Nu m-aţi putea însoţi până acolo?

   — Nu cunoaştem regiunea, dar după această hartă nu-i greu deloc să localizăm mormântul indian. Vă însoţim cu plăcere mai ales că nu ne grăbim deloc. Vorbesc şi în numele camarazilor mei, se înţelege. Sper că eşti de acord, Robert

   Marian putea prea bine să nu mă mai întrebe, deoarece ştia bine că eu voi fi totdeauna de acord, cu orice ar fi pus capăt monotoniei şi plictiselii de până acuma. Pe de altă parte nu puteam lăsa neînsoţită o tânără fată, în ţinuturile astea, bântuite din când în când de triburi răzleţe de indieni.

   — Vă mulţumesc de mii de ori, domnilor, pentru amabilitatea dumneavoastră exclamă entuziasmată domnişoara Membro. Mi- am imaginat altfel întreaga aventură şi am fost dezamăgită că n- am dat de nici un munte. Ştiam că trebuie să ajung la un lanţ muntos, dar după hartă nu mă pot orienta.

   — Trebuia s-o luaţi puţin mai la sud de St. Louis şi aţi fi dat imediat de munţi. Dar totuşi aţi avut noroc că ne-aţi întâlnit. Sunteţi obosită după atâta mers călare şi aţi prefera puţină odihnă, ori ne putem relua drumul?

   — Nu sunt deloc obosită. Am dormit destul de bine noaptea trecută, deşi am fost singură. Fireşte că mi s-a făcut la început pielea de găină, atât îmi păreau de fantomatice toate noaptea, tot ce mă înconjura vreau să zic, dar eram obosită şi-am adormit de îndată. Dimineaţa m-am trezit la lumina zilei, când razele soarelui ardeau cu putere. Acum fireşte sunt peste măsură de bucuroasă c-am avut norocul de a vă întâlni Îi făcurăm semn lui Pongo, care- şi părăsi cât ai zice peşte postul şi pregăti totul pentru

reînceperea călătoriei.

   Curând ne aflarăm iarăşi călare şi luarăm direcţia sud.

   Pe drum, fiica profesorului, ne povesti destul de multe lucruri noi, despre vechii indieni, întrucât fusese şi ea o studentă zeloasă a tatălui ei.

   — Păcat numai, că bizonii şi bivolii în general au fost stârpiţi fără cruţare şi de-abia acum guvernul şi autorităţile au instituit o legislaţie care pedepseşte cu asprime pe oricine împuşcă un astfel de animal. Se presupune c-au mai rămas câteva exemplare, care chiar şi aşa sunt ameninţate cu extincţia, fu domnişoara Membro de părere.

   — Mi-ar place şi mie să văd o astfel de cireadă în preerie, domnişoară Membro. Am citit doar şi eu multe despre vânătoarea de bizoni, a triburilor de indieni, pentru care carnea de bizon era aproape unica sursă de existenţă.

   — Aşa este, domnule Farrow, dar frumoasele timpuri de altădată, au apus şi Vestul nostru sălbatic, arată cu totul altfel decât a fost el zugrăvit de scriitori şi cercetaşi. Un tânăr care după lectura vechilor povestiri, s-ar încumeta să vină totuşi în vest, ar rămâne foarte dezamăgit. Indienii? Dar unde se mai aţin aceştia? Au fost izgoniţi de pretutindeni de către „Omul Alb" şi nu va trece mult, până când aceşti străvechi locuitori ai Americii vor fi dispărut cu totul. Vizitaţi azi un sat indian şi veţi rămâne uimiţi. Femeile, acele squawa ale indienilor, poartă rochii modeme, uitându-şi portul tradiţional, bărbaţii şi-au construit case solide, mult asemănător din punct de vedere tehnic cu ale albilor de la oraş. Cu prilejul unei expediţii a tatălui meu, am văzut chiar un aparat de radio complicat la una din căpeteniile indiene şi m-am mirat nespus văzând cu câtă dezinvoltură îl mânuieşte. La vechile cutume şi datini au mai rămas puţine triburi indiene şi printre acestea acelea al Ereekesenilor. Aceştia deşi şi-au păstrat obiceiurile trăiesc în relaţii de bună vecinătate cu albii a căror supremaţie nu o contestă.

   — Cu ce se mai hrănesc indienii în ziua de azi, domnişoară Membro? întrebai eu interesat de subiect. Dacă li s-a interzis vânătoarea de bizoni trebuie să răpună doar alte animale pentru a face rost de carne.

   — Cei mai mulţi indieni au învăţat cum să cultive ogorul şi acum trăiesc ca şi fermierii din roadele pământului. Au învăţat de la albi, cum se cresc vite şi cultivă napi. Nu trăiesc în corturi ci şi- au construit locuinţe micuţe dar solide. Mai sunt însă şi triburi care trăiesc numai din vânat şi se poate spune că pădurile noastre sunt încă bogate în vânat.

   — Le este interzis să vâneze numai bivoli, sau bizoni cum li se mai zice. Odinioară vânătoarea de bizoni le asigura indienilor nu numai hrana, ci şi un divertisment sănătos care le făcea mare plăcere. Călărind cai de rasă pe care-i prindeau şi-i domesticeau, în cea mai mare parte din rândul mustangilor sălbatici din stepă, puteau ajunge din urmă orice vânat, în câmp deschis şi găseau o adevărată plăcere şi faimă în a se întrece în iuţeală şi precizie, aruncându-şi de pe cai, lăncile în animalele hăituite, din plin mers sau mai bine zis din plină alergare. Dacă indianul intenţiona să ajungă o cireadă de bizoni în mers, atunci se dispensa de tot ce nu-i era folositor lui şi calului său pentru a-şi duce la bun sfârşit treaba. Îmbrăcăminte şi harnaşament rămâneau în urmă şi lua cu sine numai o frânghie lungă, de vreo 12 metri, împletită din piele crudă, înfăşurată în jurul botului calului şi zvârlită peste gât, astfel era târâtă aproape în toată lungimea ei în urma acestuia. Aceasta îi servea fie la strunit, fie ca la o posibilă răsturnare să asigure o aterizare şi o redresare mai uşoară calului şi să-i permită călăreţului de aş stăpâni din nou, mijlocul de locomoţie. Indianul ţinea în mâna stângă arcul, prevăzut cu cât de multe săgeţi putea duce, pentru a nu-l stânjeni prea tare, iar în mâna dreaptă ţinea un bici greu, mânând alături prin lovituri necruţătoare vreo vacă grasă sau vreun juncan tânăr în mijlocul cirezii, mişcătoare. Calul indianului învăţat demult cu manevrele stăpânului său, grăbea cât putea, ne mai necesitând nici un alt îndemn suplimentar, paralel cu prada aleasă de stăpân, dându-i acestuia prilejui de a trimite, folosind cea mai favorabilă ocazie, o săgeată din arcul său, drept în trupul prăzii aleasă din cireada de bivoli. De-abia slobozită săgeata ucigaşă din arc şi calul indianului şi făcea o săritură spectaculoasă în lături pentru a se feri de furia animalului rănit care în spasmele morţii ar fi sfâşiat cu coamele cal şi călăreţ de o potrivă. Şi goana putea continua, după ce un alt animal din turmă ar fi fost luat drept ţintă. Aşa decurgea vânătoarea şi hărţuia la cu lassoul de-a lungul preeriei, până ce oboseala calului sau a călăreţului, după caz, îl sfătuia că era cazul ca acest joc al morţii să înceteze, sau să ia cel puţin o pauză. Între timp toţi bivolii răniţi despărţiţi de cireadă vor zace agonizând şi epuizaţi pe iarba preeriei aşteptându-şi sfârşitul, în vreme ce copitele suratelor lor mai norocoase care făceau adineaori un zgomot asemănător tunetului, vor marca de acum ecoul stins al vânătorii, estompat în preerie. Nevestele vânătorilor care-i urmau pe aceştia de aproape, se apropiau acum, dădeau lovitura de graţie animalelor care nu muriseră încă, după care se trudeau să taie cele mai bune bucăţi din vânat, pe care le transportau în wigwam-urile lor, carnea urmând a fi sărată şi uscată în cea mai mare parte. O mare atenţie era acordată pieii animalului care era măiestrit tăbăcită, dar cea mai mare parte din pradă rămânea drept hrană lupilor preeriei. De multe ori coama lungă a animalului, îi cădea acestuia peste ochi, stânjenindu-i în asemenea măsură, vederea încât vânătorului îi era uneori posibil să-şi înfrunte vânatul chiar fără ajutorul calului. În acest caz, atârna în capul unui băţ o piele de lup, pe care şi-o fixa apoi strâns pe corp, ca să nu-l împiedece în mişcări, îşi împingea armele în faţă, sărind în zig-zag pe mâini şi picioare în faţa prăzii sale. Dacă avea noroc şi vântul nu bătea dintr-o direcţie nefavorabilă, pentru a-l trăda prematur, atunci se putea apropia suficient de mult pentru a-i permite să răpună un exemplar din cireadă, fără ca aceasta să prindă de veste, sau odihna să-i fie câtuşi de puţin tulburată. Chiar şi împuşcătura unei carabine nu poate tulbura o cireadă atâta timp cât animalele n-au perceput mirosul adversarului lor, în acest caz omul, prin simţul lor olfactiv. Unui vânător bine mascat, poate reuşi astfel să doboare câţiva bivoli la rând, fără ca prin aceasta să trezească bănuiala turmei. Chiar horcăitul animalelor muribunde nu le stârneşte prea mult interesul acestor animale, care după ce privesc mirate la agonia vecinului sau vecinei, îşi văd mai departe de ocupaţia lor predilectă, păscutul ierbii grase a preeriei. Dacă totuşi îndrăzneţul vânător este descoperit şi luat la goană de vreun bivol din cireadă, e suficient să sară cu îndemânare deoparte, pentru a se găsi în siguranţă. Dimpotrivă dacă ar avea de-a face cu întreaga cireadă, atunci a avea nevoie de toată îndemânarea şi sprinteneala de care e capabil pentru a evita răzbunarea hoardei dezlănţuite. A fi ajuns din urmă de o turmă de bizoni este echivalent cu moartea. Dacă vă va fi dat vreodată, să nimeriţi peste o astfel de cireadă, domnilor, păstraţi-vă sângele rece şi vedeţi să vă dispuneţi astfel încât vântul să nu vă trădeze prezenţa, îşi încheie expunerea, erudita fiică a profesorului Membro, demnă urmaşă a învăţatului ei tată.

   — Explicaţia dumneavoastră a fost într-adevăr interesantă stimată domnişoară şi cu atât mai mult regret că n-o să avem prilejul de a vedea o astfel de vânătoare. Un astfel de bizon ar fi un trofeu pe cinste pentru orice vânător, fie el alb sau indian.

   — Aşa este, domnule Farrow, tatăl meu mi-a povestit c-a fost martor odată la o astfel de vânătoare. Pe vremea aceea nu era căsătorit şi interesele sale, îl mânau adesea în Vestul Sălbatec.

   — Am uitat cu totul să întreb, domnişoară Membro, cine a fost acea veche, cunoştinţă care i-a relatat tatălui dumneavoastră despre mormântul indian. Persoana în cauză vă era cunoscută şi

dumneavoastră?

   Domnişoară Membra se înroşi toată. Se vedea clar că întrebarea venise pe neaşteptate şi-a pus-o în încurcătură. Îşi reveni însă curând, chipul ei frumos îşi recăpătă înfăţişarea-i calmă de adineaori, când răspunse:

   — Da, domnule Farrow, era o cunoştinţă apropiată pe care însă eu n-o puteam suporta. Acest lucru n-are însă nici o legătură cu dispariţia tatălui meu, sunt mai degrabă problemele mele personale care n-aş vrea să vorbesc.

   — Poate că vă înşelaţi asupra acestui ultim punct, domnişoară Membro. Mărturisiţi-ne deschis de ce nu-l puteţi suferi pe acest om. Presupun c-a devenit prea insistent, sau ceva de genul ăsta.

   Din nou roşi, fata, încuviinţă apoi şi continuă:

   — Bine domnilor, să vă povestesc atunci. Pe noi obişnuia să ne frecventeze un anume Jack Rofter, care-mi făcea curte şi-mi propuse într-o zi să devin soţia lui. Refuzai pe loc, deoarece omul nu-mi era deloc simpatic. Acesta nu se dădu însă bătut, ci continuă să-l lămurească pe tatăl meu de avantajele pe care le-ar putea avea de pe urma unei asemenea căsătorie. Tatăl meu nu se înduplecă nici el şi de aceea individul evită casa noastră un timp. Într-o zi apăru însă din nou, se purtă astfel de parcă nu s-ar fi întâmplat nimic şi-i povesti tatălui meu că ştie unde se găseşte un mormânt indian. Această afirmaţie îi stârni imediat interesul tatălui meu şi toate avertismentele mele cu privire la afirmaţiile acestui om au fost zadarnice. Tatăl meu s-a decis totuşi pentru această călătorie şi până azi, aşa după cum ştiţi deja, nu s-a mai întors.

   — Acest Jack Rofter, l-a însoţit în călătorie? întrebă Marian.

   — Nu, a rămas în Chicago, dar după câteva zile a dispărut din oraş. Aparent s-ar fi întors la New York. Acum că-mi reamintesc de el, mi se face cu adevărat frică gândindu-mă c-ar putea sta cu adevărat la baza dispariţiei tatălui meu, pentru a-l sili pe acesta să-şi dea consimţământul cu privire la căsătoria noastră.

   —  N-ar fi de nici un folos, atâta timp, cât dumneavoastră înşivă, nu aţi fi fost de acord, râse Marian. Ar fi fost oricând suficient ca tatăl dumneavoastră să depună mărturie cu privire la acest şantaj şi căsătoria putea fi anulată. Nu, aici este vorba despre cu totul altceva şi e posibil ca acest Rofter să fie amestecat, dar tot aşa de bine e posibil ca tatăl dumneavoastră să fi zăbovit mai mult în ţinutul respectiv şi să fi întârziat, pur şi simplu. Poate încă nu şi-a terminat cercetările.

   — În acest caz însă, mi-ar fi dat cu siguranţă de ştire că este nevoit să mai întârzie. Nu, cred mai degrabă în prima mea

versiune că acest Rofter e implicat în toată povestea ăsta.

   Abia acum încep să mă neliniştesc.

   — Nu este cazul domnişoară, nu aveţi de ce să vă temeţi. Îl vom găsi cu siguranţă pe tatăl dumneavoastră şi dacă într-adevăr e vorba de o mârşăvie a acestui Rofter, vom ştii noi să-l facem nevătămător, iată în depărtare se zăreşte de aici o dungă întunecată, sunt cu siguranţă munţii Ozark. Peste trei ore vom fi la poalele munţilor, dar numai mâine dimineaţa ne vom putea încumeta mai departe. Locul marcat pe hartă duce adânc în inima munţilor.

   Lăsarăm caii să alerge în voie şi aşa cum anticipasem atinserăm primele denivelări ale lanţului muntos, de-abia după trei ore. Întrucât nu cunoşteam prea bine ţinutul, călărirăm mai întâi paralel cu liziera lanţului muntos, pentru a descoperi un eventual defileu, prin care am fi putut pătrunde măi adânc în inima muntelui.

   Acest lucru ne reuşi în cele din urmă. Trecătoarea avea doar vreo opt metri lărgime şi ducea în pantă lină în sus, dar aşa cum era permitea accesul oamenilor şi călăreţilor deopotrivă.

   Pongo cercetă cu luare aminte împrejurimile şi constată că pe aici mai trecuseră adesea oameni şi animale. Aceasta ne lămuri îndeajuns pentru a hotărî să mai călărim prin acest defileu încă vreo două ore, înainte de a ne întocmi tabăra pentru popasul de noapte.

   II.

   UN DUŞMAN INVIZIBIL.

   CAM LA O ORĂ DUPĂ ASFINŢIT, reuşirăm să găsim un adăpost într-o peşteră a defileului unde să ne petrecem noaptea. Deoarece aveam atât noi, cât şi noua membră a expediţiei noastre domnişoara Membro, pături din belşug, ne puteam gândi la o odihnă confortabilă, îndată după ce ne luarăm cina la intrarea în peşteră. Caii îi adăpostiserăm ceva mai adânc, în spatele nostru, peştera fiind destul de largă şi adâncă pentru acest scop, după ce Pongo le asigurase hrană suficientă.

   Ne aflam deja la o altitudine de peste opt sute de metri şi de aici aveam o privelişte minunată asupra lanţului de munţi. Deasupra noastră, despărţiţi de o prăpastie adâncă planau câţiva vulturi care probabil că-şi aleseseră reşedinţa tocmai aici. Cu excepţia vulturilor nici o altă urmă de viaţă nu părea să ne deranjeze.

   — Ce părere ai tu, Mariane, să mai facem la noapte de pază cu

schimbul? Îl întrebai nehotărât pe camaradul meu.

   — Poate c-ar fi recomandabil totuşi, Robert, nu de alta, dar nu cunoaştem ţinutul şi nu ştim de unde poate apărea ceva neaşteptat. Numai armele noastre singure dacă ar dispare şi-am fi în mare pagubă. Vom proceda ca altă dată ne vom schimba tot la două ore.

   Şi partenera noastră dori să ia parte la veghe, dar Marian i-o reteză scurt. În primul rând nu cunoştea nici dânsa împrejurimile şi-apoi în al doilea rând ca femeie, avea drept la o odihnă neîntreruptă, mai ales având în vedere, greutăţile şi oboseala călătoriei de a doua zi, care-i vor solicita cu siguranţă toată energia.

   Pongo luă prima veghe şi pe când soarele apunea, ne lungirăm şi noi pentru primul somn. Domnişoara Membro îşi alese culcuşul cel mai în interiorul peşterii, mai aproape de cai, pe când noi, ne stabilirăm lagărul foarte aproape de ieşire. De-ndată ce Pongo mă trezi pentru veghea a doua, mă simţii perfect reconfortat. Îmi mărturisi că pe-aici pe-aproape, o fiară mare trebuie să-şi fi făcut culcuşul, întrucât auzise tot felul de zgomote şi grohăituri, dar nu putuse stabili cu precizie natura animalului.

   Se duse după aceea foarte liniştit la culcare, deşi ştiam că Pongo al nostru era capabil chiar şi în somn, să distingă zgomotele care puteau constitui un semnal de avertisment în caz de pericol.

   Mă postai la gura peşterii, dar după un sfert de ceas, nemişcarea mă plictisi atât de tare, încât hotărâi să fac câţiva paşi pe cărăruia care ducea din avanpostul nostru. Era lună plină şi mi propusei să examinez puţin împrejurimile. Stătui câtva timp nemişcat la marginea prăpastiei înconjurătoare, uitând între timp de avertismentul dat de Pongo.

   Culmi spectrale acoperite de zăpadă, erau vizibile ca nişte glugi fantomatice în liniile zdrenţuite ale munţilor din faţă, graţia atotputerniciei astrului nopţii. Un zgomot neclar mă smulse din melancolia nocturnă şi când fără vrere am făcut un pas îndărăt şi mă întorsei, zbârnâi ceva pe lângă mine, o ciocnire se produse şi un obiect ricoşă elastic venind oarecum dinspre lateral. Spre marea mea spaimă recunoscui săgeata de luptă a unui indian, ceea ce mă făcu să o zbughesc în peşteră pentru a zădărnicii noi atacuri.

   Pongo se ridicase deja în capul oaselor şi privea acum cu ochii mari săgeata pe care reuşisem s-o culeg în retragerea mea precipitată. Dacă mai zăboveam o secundă în plus la marginea prăpastiei, soarta ar fi făcut să-mi sune ceasul din urmă chiar

acolo.

   Îl trezii pe Marian, fiindcă nu era exclus un atac ai indienilor duşmani care considerau un afront prezenţa noastră neautorizată în ţinutul lor: Dar Marian fu de altă părere:

   — Mă întreb dacă săgeata de care spui a fost trasă într-adevăr de către un indian. Un indian n-ar fi provocat atâta zgomot, ci s-ar fi târât astfel încât n-ai fi putut percepe nimic. Apoi ar fi nimerit mai bine, decât a făcut-o potrivnicul tău. Cred mai de grabă c-a fost vorba de un alb.

   Pongo, care nu cunoştea prea bine obiceiurile indienilor din America, ne propuse să întreprindă o cercetare pe cont propriu, afară din tabără. Marian însă n-a fost de acord.

   — Ne aflăm în siguranţă în peştera aceasta. După ce se luminează de ziuă, vom avea o vizibilitate mult mai bună şi ne vom putea organiza apărarea mult mai bine, ca acum, pe întuneric. Rămâi tu, mai bine de pază la intrarea în peşteră, Robert. Aici nu poate intra nici un neavenit.

   Se culcă imediat la loc, fiindcă veghea mea mai dura încă o oră. Fiica profesorului dispărut, nu se deşteptase în timpul discuţiei, fiindcă vorbisem foarte încet.

   Pongo mai rămase câtva timp să-mi ţină companie, dar întrucât duşmanul nostru nevăzut, nu se arătă deloc, se retrase în cele din urmă în colţişorul lui şi adormi, la loc.

   Îmi ascuţii toate simţurile, doar, doar voi distinge ceva, dar nu mai auzii nici un fel de zgomot. Să fi fost plasat potrivnicul nostru, undeva deasupra peşterii noastre, de unde să fi tras săgeata aia? Nu prea îmi venea să cred în explicaţia lui Marian, pentru că un alb ar fi dispus fără îndoială de o armă, un pistol de exemplu, cu care ne-ar fi putut împuşca lesne. Poate c-a vrut numai să simuleze un atac al indienilor, lansând săgeata, nu ştiam ce să cred. Din nou se auzii un zgomot uşor. Foarte clar percepui acum, undeva în partea laterală stânga a peşterii un fel de scârţâit sau scrâşnit, ca şi cum o cizmă grea ar fi strivit pietricele şi uscături în drumul său.

   Alertat, pusei mâna pe pistol, privind din direcţia de unde venea zgomotul. Se va arăta oare, în sfârşit, misteriosul adversar?

   Din păcate lumina lunii lumina era slabă tocmai pe cărarea care fusese calea noastră de acces la peşteră şi deşi îmi forţai din răsputeri vederea, nu putui distinge decât ceva ca o umbră neagră care se mişca pe cărare. Mă gândii să trag asupra mogâldeţei şi dacă ar fi fost o fiară s-o sperii astfel, deşi nu-mi prea venea s-o fac, fiindcă nici o fiară nu s-ar fi furişat cu atâta precauţie.

   Din nou se mişcă ceva în apropiere. De data asta răbdarea mea se sfârşi. Fără a mai cugeta, dădui să mă reped asupra intrusului şi să trag asupra-i fie ce-o fi fost. În clipa când era să dau curs impulsului, cineva mă apucă de mână şi mă trase îndărăt. Era Pongo care-mi şopti:

   — Masser Bertram, rămâne aici. Pongo târăşte, află duşman.

   Se lăsă imediat pe brânci şi se năpusti pe cărare târâş, în

umbra masivului stâncos, neieşind în bătaia lunii.

   Îl văzui apoi cum face un salt spectaculos, auzii un ţipăt înfundat urmat de fuga precipitată a unui om. Pongo se împletici înapoi, dori din nou să se repeadă asupra prăzii, se opri brusc apoi, înapoindu-se în cele din urmă în peşteră.

   Marian se deşteptă numaidecât, de îndată ce Pongo se reîntoarse şi-şi arătă braţul din care se iţea o săgeată. După ce o examină cu atenţie, prietenul meu se pronunţă.

   — Nu-i decât o rană superficială; care n-a atins osul. Să sperăm că săgeta n-a fost otrăvită. Simţi vreo durere deosebită în braţ, Pongo?

   — Săgeata nu fost otrăvită, Pongo băgat bine de seama, ne lămuri el, cu mult calm, de parcă nu s-ar fi întâmplat nimic.

   Marian însă îşi dădu multă osteneală să smulgă vârful săgeţii, care aşa încovoiat cum era nu permitea să-l smulgă din carne, pur şi simplu. Reuşi însă după un timp, bandajându-i mâna, de care Pongo nici nu se mai sinchisi după aceea.

   — Masser, Pongo văzut, om alb fost, vrut târască în peşteră. El nu revine, ştiut Massers păzeşte. Pongo vrut să-l urmărească pe el, dar nu cunoaşte ţinut, ne şopti el, mai departe.

   Deoarece timpul meu de veghe se sfârşise, mă dusei să mă întind puţin, de asemenea şi camaradul nostru negru, în timp ce Marian îşi prelua acum postul de veghe. Aţipii repede şi mă trezii după ce se iviră zorile. Domnişoara Membro mai dormea încă şi fu trezită de abia după ce Pongo pregăti masa. Despre incidentul din noaptea trecută nu-i pomenirăm nimic, Marian nu dori s-o înspăimânte degeaba.

   Curând după micul dejun, eram pe cai şi ne continuarăm drumul, în pas domol. Pongo mai întreprinse înainte de a pleca o incursiune limitată în împrejurimi dar nu dădu de nici o urmă a adversarului nostru, nocturn. Probabil acesta preferase să ne observe de la o distanţă confortabilă fără a mişca nimic. Cu toate acestea continuam să fim prudenţi neslăbind din ochi înălţimile şi călărind la o distanţă de câţiva metri unul în urma celuilalt.

   Cărarea devenise între timp atât de abruptă, încât adeseori călăritul nostru devenise o căţărare. Ducându-ne caii de căpăstru, urcam, tot mai sus. Nu ne dumiream cum putea să fie amplasat un. Mormânt indian la o asemenea altitudine, mai ales că, după socotelile noastre atinsesem vârful muntelui. Eram deja la o altitudine de circa o mie cinci sute de metri. Eram pe punctul de a-i atrage atenţia lui Marian asupra acestui lucru, când tocmai băgai de seamă că acesta se oprise, alături de Pongo şi-mi făcea semne să vin mai repede. Când ajunsei la el, constatai că drumul nostru cotea lateral şi ducea acum într-un defileu străjuit de pereţi de stâncă foarte abrupţi. Atinsesem vârful muntelui şi Marian propuse să ne luăm prânzul aici, întrucât mai târziu era îndoielnic dacă vom mai putea găsi un loc de repaos favorabil. De aici stăpâneam strategic tot ţinutul putând vedea până departe şi neputând fi atacaţi prin surprindere.

   — Nu crezi c-ar fi o îndrăzneală din partea noastră să traversăm călare defileul ăsta Mariane? întrebai eu. Cât de uşor ar fi pentru cineva să ne atace de sus, fără ca noi să prindem de veste.

   — M-am gândit la asta Robert dar, nu există altă posibilitate, răspunse el aruncând o privire grăitoare asupra partenerei noastre de călătorie şi reluând: Cine ar putea să ne atace de sus, doar n-am văzut ţipenie de om până acuma!

   Încuviinţai dând din cap. Înţelegându-i aluzia, dar îngrijorarea mea nu mă părăsi mai ales acum când văzui cât de prăpăstioşi şi înalţi păreau pereţii de stâncă prin care urma să trecem. O ocazie mai bună de a ne ataca, nu exista pentru adversarul nostru. Înălţimea pereţilor stâncoşi să fi tot fost de circa treizeci de metri, la o lungime a defileului de vreo două sute de metri.

   — Ar fi mai bine, dacă am parcurge această porţiune câte unul, până în capăt, propusei eu. Chiar dacă n-am întâlnit oameni până acum, nu trebuie să uităm că ne găsim în ţinuturile indienilor, care nu s-au arătat totdeauna prietenoşi albilor. Poate dacă o parte din noi ar sta de veghe aici observând creasta munţilor în timp ce unul, sau poate doi, se vor încumeta prin defileu ar fi mai în folosul nostru al tuturor.

   — Şi pe ultimul care rămâne aici, cine-l va apăra, Robert? zâmbi Marian.

   — Ei bine, ultimul va trebui să-şi ia tot riscul asupra sa şi să călărească mai repede. Ceilalţi ajunşi la capătul defileului vor trebui să privească înălţimea stând de veghe cu armele pregătite în caz că se încearcă ceva duşmănos. Mă ofer eu să rămân ultimul aici.

   — Nu, mai bine rămân eu ultimul, ştiind că mă pot baza pe tine, să veghezi asupra siguranţei mele, cu arma pregătită, râse

Marian.

   Nu mă atinse ironia prietenului meu pe care-l ştiam glumeţ din fire, ci-mi dădui acordul fiindcă nu avea nici o importanţă cine rămânea în cele din urmă aici pe creastă.

   Imediat după prânz şi pornirăm. Deocamdată se putea călări şi încălecarăm repede, luând-o cu domnişoara Membro înainte. După un sfert de ceas atinserăm defileul şi am intrat hotărâţi să-l străbatem. Era un sentiment neplăcut care mă încerca acuma şi de mai multe ori nu mă putui reţine de a privi instinctiv în sus ca şi cum cineva s-ar fi pregăti în tot momentul să se arate pe creastă. Ajunserăm fără incidente la capătul defileului şi descălecarăm. Acum trebuia să veghez eu însumi asupra siguranţei camarazilor mei Marian şi Pongo.

   Când şi acesta din urmă ajunse fără vreun incident la noi, îmi veni inima la loc. Acum era rândul lui Marian şi eu trebuia să-mi concentrez toată atenţia asupra crestelor înalte, deoarece, nu mai rămânea nimeni să observe în condiţii avantajoase parcurgerea defileului. De pe partea lui Marian vederea era mult mai bună, se înţelege, deoarece observarea se făcea de sus. Marian îşi struni calul pentru un pas cât mai vioi. Ridicai carabina, cu degetele pe trăgaci, urmărind crestele zimţate ale masivului stâncos, iată-l pe Marian ajuns în mijlocul defileului, când spre spaima mea, un bolovan imens se desprinse şi se rostogoli de la înălţime în trecătoare. Mai avui timp să scot un ţipăt ascuţit de avertisment, care-l făcu pe Marian să sară repede într-o parte. O fracţiune de secundă mai târziu se prăbuşi, în locul pe care el stătuse, un bloc imens de stâncă care l-ar fi făcut pilaf.

   O clipă atenţia mea se abătu de pe înălţimi, urmărind traseul bolovanului şi ce se întâmpla cu Marian.

   Când ochii mei se îndreptară din nou în sus, văzui cum o siluetă se apleacă peste stânci şi-şi lua poziţie de tragere cu pistolul pregătit. Am tras numaidecât, de două ori. Una după alta bubuiră împuşcăturile mele şi urmarea a fost că omul dispăru cu iuţeala fulgerului.

   — Să fi fost atins, sau să fi reuşit să se pună în siguranţă cu o clipă mai devreme? Nu puteam ştii, dar degetul meu nu tremurase deloc când apăsasem pe trăgaci.

   După câteva secunde, Marian era lângă mine şi acum chipul lui afişa o mină gravă. Fiica profesorului Membro, era uluită şi nu-şi putea închipui de unde apăruse omul acela şi mai ales ce voia de la noi. Noi însă aveam bănuielile noastre şi-acuma am fi fost lichidaţi sau grav răniţi dacă nu am fi procedat atât de precaut.

   Am călărit mai departe, fără să ne mai oprim. Încă mai persista

pericolul de a fi atinşi de un glonte tras de pe creastă deşi atât de uşor nu i-ar fi fost adversarului nostru, să ne ajungă, dat fiind masivul de stânci care trebuia înconjurat, numai dacă n-ar fi avut vreun părtaş la fărădelegea asta, ceea ce era greu de crezut.

   Ne găseam acum într-o vale largă, care cobora mereu. Marian îşi îngădui un răgaz timp de câteva minute pentru a examina cu atenţie harta profesorului şi adnotările.

   — Cred că în noaptea asta o să ajungem la locul marcat pe hartă unde ar trebui să se găsească mormântul indianului. E însemnat cu o cruciuliţă. În celălalt document locul însemnat se numeşte „Valea Morţii". S-ar putea să mai întâmpinăm surprize odată ajunşi acolo.

   Domnişoara Membro nu zise nimic, dar se uită cu o astfel de figură nedumerită la Marian, încât acesta crezu de cuviinţă s-o încurajeze.

   — Cred că individul care a organizat atacul împotriva noastră în trecătoare, este răspunzător de dispariţia tatălui dumneavoastră. De aici se deduce că profesorul Membro mai trăieşte încă, altfel n- ar încerca cu atâta neruşinare să ne împiedece să ajungem la el. A mai încercat în noaptea pe care am petrecut-o la peşteră, continuă el şi-i povesti acum incidentul întâmplat acolo. N-am vrut să vă înspăimântăm fără motiv şi de aceea am trecut cu vederea întâmplarea. Acum ştim precis ce ne aşteaptă şi de aceea cred că e mai bine să fiţi pusă în temă.

   — Nu mă tem de nimic domnule Farrow. Pe de altă parte ştiu cum se umblă cu armele de foc, replică fata hotărâtă. E vorba acum de a-l elibera pe tatăl meu şi de aceea voi face tot ce este necesar pentru atingerea acestui scop. Cu atât mai mult mă bucur că v-am întâlnit altfel acest duşman nevăzut m-ar fi făcut cu siguranţă nevătămătoare pentru el.

   — Nu v-ar fi ucis poate, dar v-ar fi adus în stăpânirea lui. Ştiţi ce bănuiesc?

   — Doar nu cumva... că acest adversar invizibil ar fii... Jack Rofter?

   — Ba tocmai aşa. Chiar aşa cred domnişoară Membro. Aşa se explică veghea lui îndelungată aici în această zonă muntoasă, conta pe apariţia dumneavoastră şi a vrut să-i scoată din cursă pe cei ce vă însoţeau.

   — Şi iată că am atras asupra dumneavoastră un mare pericol, deşi n-a fost intenţia mea.

   — Nu trebuie să vă faceţi scrupule din cauza noastră, fiindcă noi ne-am oferit de bună voie să vă ajutăm. Pe de altă parte, suntem de mult obişnuiţi cu pericolele şi o escapadă în această regiune lipsită de emoţii puternice, ar fi fost prea plictisitoare pentru noi. Prietenul meu aici de faţă era de-a dreptul dezamăgit că aici în plină preerie americană nu ne era dat să întâlnim nici un eveniment notabil şi aşa chiar era până la apariţia dumneavoastră.

   Domnişoara Membro râse din inimă la spusele lui Marian, pe care le adeverii cu însufleţire. Încă o dată Marian scoase harta la iveală şi stabili cu precizie locul unde ne aflam...

   — Din păcate vom ajunge la „Valea Morţii" abia după apusul soarelui, de aceea cred că ar fi mai bine, dacă am potrivi astfel lucrurile ca să ajungem acolo de-abia mâine dimineaţa. Pe întuneric nu putem, întreprinde nici aşa nimic, a fost el de părere. Dacă în drumul nostru mai întâlnim vreo peşteră cât de cât prielnică popasului, ca cea de astă noapte, propun să înnoptam acolo.

   Găsirăm cu toţii că era o propunere bună, întrucât nu ne convenea nici unuia să ajungem pe timpul nopţii într-un loc cu o faimă aşa de rea încât a fost numit „Valea Morţi".

   De fapt nu ştiam de ce i s-a dat acest nume, doar datorită faptului că acolo se găseau morminte indiene sau că acolo se întâmplau evenimente care ar fi putut cauza moartea. Oricum ar fi fost era de preferat să ajungem acolo la lumina zilei, pentru a vedea mai clar cum stau lucrurile.

   De aceea nu ne mai simţeam zoriţi de data asta şi călăream în voie. Aste nu însemna să lăsăm prudenţa deoparte. Priveam cât de des puteam înspre culmile stâncoase, pentru a surprinde un eventual atacant şi mai ales Pongo, era cu ochii în patru, acum când ştia cu cine are de-a face.

   Am ajuns iarăşi la un defileu fierăstruit de un pârâu de munte. Un defileu lung de vreo o sută de metri, albia pârâului fiind străjuită pe o parte şi alta de stânci mai mult sau mai puţin masive. Cu greu străbăturăm această piedică, de fapt numai pas cu pas şi în tot acest răstimp, nu aveam deloc vedere asupra crestelor zimţate de deasupra ale peretelui stâncos ce încadrau defileul. Nu era posibil însă ca misteriosul nostru duşman să fi ajuns aici, trebuia mai întâi să se caţere pe pereţii aceştia abrupţi pentru a fi deasupra prăpastiei şi a avea o bună perspectivă asupra trecătoarei de jos. În răstimpul acesta scurt nu putea să fi reuşit. De aceea acordam mai multă atenţie prăpastiei de jos, decât crestelor de sus şi furăm cu adevărat bucuroşi când copitelor cailor noştri li se oferi în fine un teren tare sub picioare. Continuarăm să mergem înainte, mereu înainte, înconjuraţi de o linişte nefirească, doar din când în când liniştea era tulburată de apariţia vreunui animal care apărea şi dispărea repede în cine ştie ce vizuină. Spre seară furăm nevoiţi să facem popas şi deoarece nici o peşteră nu se ivise între timp, nu ne rămânea decât să ne căutăm ioc de tabără pe locul unde ne aflam. Preferarăm un loc mai ferit la poalele unei stânci proeminente. Ne aflam din nou într-o vale largă, străbătută de un pârâiaş. Pământul era uscat şi sărăcit, acoperit pe ici colo de smocuri răzleţe de iarbă şi chiar unele tufişuri ce apăreau pe ici colo de-a lungul malului apei.

   Întrucât eram protejaţi de peretele de stâncă, ne puturăm concentra atenţia asupra văii, care cu siguranţă noaptea era în întregime luminată de razele lunii, focul nu-l puteam face şi-ar fi fost o mare neprevedere din partea noastră să încercăm să-l facem, de aceea ne mulţumirăm cu o cină rece, frugală, după care ne duserăm la culcare. Organizarea veghei pe timpul nopţii hotărârăm s-o păstrăm aşa cum fusese cu o noapte înainte, de aceea mă mirai când după ce am fost deşteptat de Pongo, îl văzui pe Marian treaz şi cu carabina pregătită de tras în mână. Luna era sus pe cer şi lumina valea aproape ca lumina zilei. Marian arătă spre celălalt mal al pârâului, care curgea la oarecare distanţă de tabăra noastră. Nu-mi crezui ochilor când văzui în zona aceea două animale, la care nu m-aş fi gândit. La început mă bătu gândul că aveam în faţă două pantere sau doi tigri, dar nu erau decât două exemplare minunate de jaguari. Ştiam că aceste animale se întâlnesc numai în America de Sud, dar în cazuri izolate au fost semnalate animale răzleţe şi în sudul Americii de Nord. Faptul de a le fi întâlnit aici în regiunea asta muntoasă, ridica destule semne de întrebare, ştiut fiind că aceste feline se aţin mai ales pe lângă albiile râurilor înconjurate de o vegetaţie abundentă. Jaguarul face parte din familia felinelor căreia îi aparţine şi pantera şi e puţin mai mic decât tigrul, devansând toate celelalte feline aparţinând speciei, bineînţeles cu excepţia leului. Lungimea corpului nu este aşa de mare ca a tigrului şi toate membrele îi sunt relativ mai scurte comparativ cu alte feline. Numele lui provine din limba Guarami, care numeşte fiara „jaguarette", ceea ce înseamnă „corpul câinelui". Blana sa galbenă, mai bine zis pătată cu galben este foarte preţuită de negustori şi aproape două mii de astfel de blănuri se exportă anual spre Europa.

   Cum să fi ajuns, aceste animale, aici în valea asta? Privii întrebător spre Marian, care la rândul, său examina cu atenţie minunatele feline.

   Trebuie să ne fi adulmecat între timp, deoarece caii noştrii deveniră foarte neliniştiţi. Dar jaguarii nu făcură nici o încercare

de a se apropia, ci se hârjoneau aparent liniştiţi de cealaltă parte a râului.

   Îmi trăsei şi eu puşca, dar din fericire nu fui nevoit s-o folosesc. Auzirăm un fluierat, iar jaguarii ciuliră urechile, ridicară capul şi... o luară la fugă de-a lungul pârâului înspre direcţia spre care voisem noi, s-o apucăm, încă de ieri.

   — Îmblânziţi, constată Marian, acum, poate că avem de-a face cu un indian bătrân care a domesticit fiarele de mici şi le-a adus în această regiune muntoasă.

   — Şi-n acest caz avem de-a face cu un duşman extrem de primejdios, în caz că acest om ar avea într-adevăr intenţii ostiile la adresa noastră. Poate că animalele sunt dresate să atace chiar oameni, fui eu de părere.

   — Poate că ai dreptate, deşi e de preferat să ai de-a face cu două pantere domesticite, decât cu două sălbatice. Ar fi neplăcut să fim nevoiţi să le împuşcăm, abstracţie făcând de faptul că zgomotul împuşcăturilor ne-ar putea trăda.

   — Cum adică ne-ar putea trăda? Doar duşmanul nostru ştie prea bine că venim.

   — Duşmanul nostru da, dar nu şi indianul, care are aceste două exemplare de pantere minunate şi care după presupunerile mele îşi duce veacul pe aici prin munţi.

   — Te gândeşti la vreun fermier indian, vreun „emigrant" al vreunui trib, Mariane? Nu mă gândeam că printre indieni ar putea exista aşa ceva.

   — Vreun indian singuratic ar putea fi fără îndoială, dar nu mă gândesc la unul care a fugit intenţionat din lume, Robert. Acest om are aici o anumită misiune şi dacă te gândeşti puţin vei ajunge la aceeaşi concluzie ca şi mine.

   — Te referi la mormântul indian; da, asta ar putea fi atunci destul de tragic pentru profesorul Membro, că şi-a ales drept scop tocmai cercetarea acestui mormânt.

   — Aşa este şi la asta m-am gândit de prima dată când am văzut animalele şi am auzit fluieratul îmblânzitorului. Dar dacă numai un indian păzeşte mormântul, nu ne va fi greu să-l scoatem, din circulaţie. Doar nu vrem să profanăm mormântul, ci doar să-l căutăm pe profesorul dispărut.

   — Poate că acesta a şi deschis cavoul şi a fost surprins asupra faptei de către indian. În acest caz, teamă mi-e că nu-l vom mai afla în viaţă.

   — E în viaţă încă şi acest lucru e dovedit de atacul asupra noastră. Nu ştiu însă, în ce relaţii se află atacatorul nostru cu paznicul mormântului. Dar asta vom afla mâine dimineaţa, acum

ar fi bine să ne culcăm, sperând că panterele ne vor lăsa la noapte în pace.

   Mă gândii să-i urmez sfatul, dar somnul nu mi se lipii de gene şi după o vreme mă sculai, fiind foarte aproape momentul când trebuia să-l înlocuiesc pe Pongo. Mă concentrai cu desăvârşire asupra pazei, dar nimic deosebit nu se întâmplă în vale.

   După două ore, îl deşteptai pe Marian şi mă întinsei să dorm; de data asta adormii imediat. Nimic deosebit nu se mai întâmplă în noaptea asta şi dimineaţa, după micul dejun, în timp ce călăream din nou agale, Marian fu de părere:

   — Acum trebuie să fim într-adevăr foarte atenţi, căci într-o oră vom fi în „Valea Morţii". Aici pe hartă, de la semnul marcat cu o cruciuliţă, porneşte o linie subţire lungă, pe care nu mi-o pot explica în nici un fel. Poate semnaliza un nou defileu. Adversarul nostru invizibil s-ar putea să ne-o fi luat înainte şi de-acum ne putem aştepta oricând la o capcană, în drum.

   — Poate că-i tocmai defileul de adineaori, Mariane şi dacă nu va fi aşa o să-l străbatem ca şi pe celălalt. Şi apoi...

   — Şi apoi o să dăm de bătrânul indian, care organizează veghea. Prea uşor n-o să fie şi acum vine partea cea mai grea a călătoriei noastre. Dar iată, colo în faţa noastră este defileul cu pricina, care e de data aceasta sensibil mai îngust decât celălalt, aşa că va trebui să călărim unul în spatele celuilalt. Dar mai întâi să zăbovim niţel şi să cercetăm puţin împrejurimile.

   Ne aflam la o răscruce şi-n faţa noastră se deschidea o trecătoare printre masivul stâncos, într-adevăr foarte îngustă. Să fi tot fost de vreo trei metri lăţime, în timp ce pereţii de stâncă aveau o înălţime de circa patruzeci de metri părând să facă acolo sus o adevărată boltă de piatră.

   III.

   VALEA MORŢII.

   DEOARECE DEFILEUL NU URMA o pantă înclinată, puteam călării destul de repede, dar bineînţeles în şir indian. Chiar la mijloc acesta făcea o cotitură, aşa că nu-i puteam vedea capătul. Cel mai indicat era ca Marian s-o ia puţin înainte pentru a constata dacă „aerul era curat".

   Tocmai când voiam să-i fac propunerea acesta mi-o luă înainte şi parcă ghicindu-mi gândurile încuviinţă numai din cap şi-şi struni mustangul direct spre defileu. Ajunse nevătămat la cotitură şi mă gândeam tocmai c-o să dispară pe noul traseu când spre spaima

mea văzui cum îşi cabră calul şi făcu în goană mare calea întoarsă.

   — Defileul este păzit cu străşnicie dragă Robert, îmi spuse el. Ambii jaguari stau la pândă de cealaltă parte, nevăzută, a defileului şi-au luat de îndată poziţie, mârâind, de cum m-au văzut. Calul meu s-ar fi speriat groaznic dacă nu l-aş fi strunit imediat şi nu m-aş fi întors. Să încercăm să străbatem distanţa pe jos, n-aş dori să fiu nevoit să împuşc fiarele.

   — Întrebarea e cine veghează acolo sus, pe creastă Mariane. Cât de uşor i-ar fi potrivnicului nostru să se arate în orice clipă şi să tragă asupra noastră.

   — Nu trebuie să ne sinchisim de atâta lucru. Pongo şi fata rămân aici de veghe şi dacă omul nostru se arată, Pongo va ştii ce are de făcut, de asemenea domnişoara Membro. Credeţi c-aţi putea nimeri la depărtarea asta domnişoară?

   — Bineînţeles domnule Farrow. Trag destul de bine şi-mi asum răspunderea de a veghea asupra siguranţei dumneavoastră.

   Marian dădu numai din cap apreciativ. Descălecarăm aşadar, lăsarăm de-o parte armele grele care ne-ar fi putut numai stânjenii şi cu pistoalele pregătite pătrunserăm cu îndrăzneală în defileu.

   Când ajunserăm în locul unde acesta făcea cotitura respectivă, constatarăm spre uimirea noastră că jaguarii dispăruseră.

   Probabil că fuseseră rechemaţi fiindcă o ascunzătoare potrivită pentru aşa ceva nu se prea vedea.

   Defileul mai continua încă din locul unde ne aflam cam vreo cincizeci de metri şi în câteva minute am fi putut acoperi lesne distanţa. Marian, prevăzător ca întotdeauna a hotărât altfel. Rămase să stea de pază aici, pe când eu aveam misiunea de a mă reîntoarce şi ai aduce pe camarazii noştri împreună cu caii. De- abia după ce aceştia ar fi dispărut în curbura defileului, trebuia săi urmez şi eu, după vreo zece minute de răgaz.

   Zis şi făcut. Mă întorsei înapoi şi după câteva minute aceştia se găseau lângă camaradul meu, care se urcă de-ndată pe cal şi-mi făcu un semn.

   Între timp, eu ţineam strict sub observaţie înălţimea, dar nu se arătă nici un om. Când după zece minute pornii eu însumi în galop prin trecătoare nu mă mai gândeam la nici un pericol.

   Dar mă înşelasem, căci imediat după curbură era s-o păţesc. Chiar înaintea mea căzu un bloc de stâncă cât toate zilele, aruncat de sus.

   Aşadar omul nostru era la post, numai că nu calculase bine momentul impactului. Nu-mi mai putui stăpânii calul deloc şi tocmai când mă gândeam că mă voi ciocni, cu cal cu tot, de masivul stâncos abia prăvălit, care ocupa aproape toată lărgimea defileului, bravul meu mustang, făcu o săritură măiastră numai de el ştiută şi într-o clipă... mă aflai dincolo şi după câteva secunde eram la capătul drumului unde-l zării pe Marian cu carabina pregătită pentru tragere. N-avu ocazia însă să tragă nici un glonte, pentru că vicleanul nostru inamic nu se arătă. Nu putui să nu remarc viclenia adversarului nostru. A aşteptat până ce nici unul dintre noi n-a mai ţinut sub observaţie înălţimea şi abia atunci a acţionat. Şi cât pe-aici să-mi vină de hac. Din fericire nu ia reuşit şi acuma am putut să ajung nevătămat la camarazii mei.

   Străbăturăm în galop, drumul rămas şi nu mult după aceea ne găsirăm într-o vale largă, de formă ovală, pe care natura a creat-o astfel. Era un cazan destul de larg, dar de aici nici o cărare nu ducea într-un loc anume. Era un fel de înfundătură care nu mai ducea nicăieri şi Marian ne explică că am ajuns ia capătul călătoriei.

   Aceasta era aşa numita „Vale a Morţii", pe care profesorul Membro şi-o însemnase pe hartă. Şi pe acest teren creştea iarbă dar nu era udată de nici un râuşor. Pârâul de adineaori se vărsa într-o parte a unei prăpăstii şi acuma am putut, în fine, să-mi explic de ce am văzut, jaguarii în noaptea aceea. Se duseseră pur şi simplu la adăpat. Merserăm călare până în mijlocul cazanului şi ne oprirăm acolo. Peste tot unde ridicam privirea se înălţau stânci abrupte colţuroase şi nu găseam nici o ieşire din acest cazan, aşa cum nu era nici o ieşire dintr-o peşteră în care ai intrat, afară de drumul pe care ai venit, evident, Unde rămăseseră jaguarii?

   — O să-i găsim, n-ai nici o grijă Robert, îmi răspunse Marian, după ce i-am pus această întrebare. Această vale îşi are şi ea secretul ei altfel n-ar fi pe degeaba numită „Valea Morţii".

   Să descălecăm şi să ne odihnim niţel de amiază, poate că între timp se arată şi stăpânul jaguarilor.

   Asta n-o mai credeam dar cred că ştiam la ce face Marian aluzie. Bineînţeles că-şi vor face apariţia fiarele, dar îmi propusei să nu le las în nici un caz să se apropie prea mult de noi, mai bine le împuşcam înainte de a ne dăuna prea mult, chiar dacă erau domesticite.

   Întocmirăm tabăra astfel încât fiecare dintre noi să poată să ţină sub observaţie o direcţie anume. Mâncarăm în tăcere din masa noastră frugală, cu ochii mereu în patru, dar nu furăm tulburaţi în timpul mesei. Nimeni nu se arătă, dar ştiam prea bine, că aici trebuia neapărat să existe o ascunzătoare.

   Pongo şi fata rămaseră mai departe de veghe, la locul ales

pentru repaus, în vreme ce noi, Marian şi cu mine, încălecarăm să dăm o raită prin extremitatea din dreapta a acestei căldări şi a începe de acolo cercetările. Nu prea era mult de cercetat căci pretutindeni era numai piatră netedă. Doar în fundul cazanului dădurăm peste un bloc de piatră mai proeminent pe care Marian îl neglijă într-adins, făcându-mi un semn cu ochiul, când tocmai intenţionam să mă îndrept într-acolo.

   Cercetarăm de jur-împrejur, zadarnic însă. Pe când ne aflam deja de partea opusă primului nostru obiectiv, tovarăşul meu îmi spuse:

   — A mai rămas numai blocul aceia uriaş, de stâncă, ca să ascundă intrarea în vreo peşteră, văgăună sau ceva de genul ăsta. Poate că şi mormântul indianului se află tot acolo. Să ne gândim dacă să aşteptăm noaptea pentru a întreprinde ceva, sau s-o pornim chiar acum.

   — Ar fi mai bine să nu mai zăbovim cercetările sau ţie frică de cei doi jaguari? Presupusei eu.

   — Da şi nu, dragă Robert. Mi-ar părea într-adevăr rău să fiu nevoit să împuşc animalele. Dar iată că trebuie să ne hotărâm. Din direcţia blocului de stâncă, ambele fiare se îndreaptă spre Pongo şi fată. Scoate repede pistolul Robert!

   Ne grăbirăm cât puturăm spre mijlocul văii, spre locul nostru de campare, dar jaguarii fură şi mai rapizi. Adevărat că nu-i atacară pe camarazii noştri, îşi arătară colţii însă făcură un ocol şi ieşiră pe acolo pe unde pătrunsesem noi, aici, în vale.

   Privii, mirat, spre Marian şi apoi spre enormul bloc de stâncă de unde se năpustiseră animalele şi acum zărirăm intrarea unei peşteri, în care stătuseră ascunse felinele. Să îndrăznim oare să pătrundem în peşteră şi să lăsăm, între timp, caii noştri nepăziţi?

   — Da, Robert, putem s-o facem liniştiţi, căci jaguarii nu se vor întoarce prea curând, afară de cazul că li se va porunci s-o facă. Dar, nu, iată că vin din nou şi dispar în peşteră. Să sperăm că nu se va bloca iarăşi.

   Într-adevăr, felinele se întoarseră, ne arătară şi nouă colţii în trecere şi dispărură în peştera din stâncă.

   Aşteptarăm ca aceasta să se închidă prin vreun mecanism oarecare, dar spre mirarea noastră, rămase deschisă, ca şi când ne-ar fi poftit înăuntru.

   — Să intrăm cu toţii, sau Pongo şi fata să rămână pentru orice eventualitate afară? îl chestionai eu pe Marian.

   — Mai bine e să rămână, bineînţeles. Pongo a fost din totdeauna acoperirea noastră şi în caz că s-ar întâmpla ceva acolo, el va fi speranţa noastră. O să-i dau instrucţiuni precise. De

cei doi jaguari nu are a se teme, n-o să-i facă nimic.

   — Pongo şi teama, rasei eu amuzat. El nu se teme chiar de ar fi să-i atace cu cuţitul său de spintecat rechini. Ştii cum i-a venit de hac unui urs grizzly!

   După ce o puserăm în temă pe fată despre intenţia noastră, de a intra în peşteră, ea nu fu de acord la început. Bănuia că tatăl ei, se afla acolo înăuntru şi voia să ne însoţească, dar din fericire Marian reuşi s-o lămurească c-ar fi mai avantajos pentru noi dacă ar rămâne, pentru început, afară de pază cu Pongo.

   Acesta din urmă primii ca de la sine înţeles misiunea de a se considera acoperirea noastră, deşi îi era cam neplăcut să păzească şi să-i ţină tovărăşie unei fete.

   Cu pistoalele pregătite în mână păşirăm hotărâţi spre intrarea în peşteră. Aceasta era deschisă şi când aprinserăm lămpile noastre de buzunar, luminarăm un gang lung, care ducea adânc în inima muntelui, după cum puturăm constata de la bun început.

   La început examinarăm cu atenţie blocul de stâncă, sub care se deschidea intrarea în peşteră şi mai ales bucata mai mică de stâncă care servea de uşă peşterii şi care, putea bloca, după cum constatarăm intrarea. Aceasta putea fi blocată din interior de către un om, care ar fi dispus de multă forţă pentru a trage „zăvorul" - adică pentru a închide şi bloca uşa cu bolovanul acela.

   Păşirăm apoi încet înainte pe culoar. Ne aşteptam în fiecare clipă la un nou atac al fiarelor, dar nu se întâmplă nimic şi din ce pătrundeam mai adânc cu atât distingeam un miros nou ciudat aici în gang.

   — Poate că în curând vom ajunge la mormântul acela indian, îmi şopti Marian la ureche. Doar ai simţit mirosul şi tu.

   — Atunci nu pricep deloc, de ce a fost lăsată „uşa" deschisă pentru noi, Mariane, îi răspunsei eu, la fel de încet. Acest paznic numai că nu ne pofteşte să-i vizităm sanctuarul.

   — Nici eu nu înţeleg de ce, Robert, dar vom vedea în curând. Cred că la capătul coridorului ăsta întunecos vom găsi cavoul indian.

   Lumina vie a lămpilor noastre de buzunar desigur că ne trădaseră de mult prezenţa, dar altfel nu puteam înainta prin bezna din cavernă, deşi periculos era în orice caz, duşmani primejdioşi ne puteau atrage în orice clipă într-o capcană.

   După câteva minute ajunserăm într-un loc cu tavanul boltit, la a cărui vedere ne oprirăm surprinşi. Într-un spaţiu de douăzeci de metri lung şi zece metri lat, stăteau atârnaţi de pereţi, mumii de indieni, vopsite în culori vii de război şi avui pentru moment impresia c-am intrat într-un panoptic sau un muzeu straniu de moaşte indiene In mijlocul spaţiului astfel descris, se găsea un soclu, pe care se găsea un singur indian, pe care-l cunoscurăm pe dată ca şi căpetenie, căci două pene uriaşe de vultur îi erau înfipte în păr.

   Stăteam de câtva timp copleşiţi de mirare acolo, contemplând arta mortuară indiană, aproape uitând de prezenţa celor doi jaguari.

   Şi iată că ambele fiare ieşiră ca din mormânt şi ne înconjurară pe loc, una lângă mine, cealaltă de partea lui Marian, privindu-ne cu ochi scânteietori. Mâna îmi lunecă aproape instinctiv spre brâul unde-mi atârna pistolul, dar animalul îmi simţii gestul şi-şi dezveli dinţii mârâind furios. Marian îmi şopti imediat:

   — Nu întreprinde nimic Robert, să aşteptăm, ce vor de la noi. Să încercăm să păşim cât mai încet.

   Făcu încercarea cât mai natural cu putinţă şi jaguarul de pe partea lui nu se neliniştii în vreun fel, ci-l urmă numai, pas cu pas. Animalul de pe partea mea se comportă la fel de îndată ce schiţai aceiaşi mişcare şi, de îndată ce ajunsei lângă camaradul meu, îi zisei încet:

   — Iată o situaţie comică. Am găsit mormântul indian şi avem parte de aşa însoţitori. Să încercăm să părăsim cavoul, ce zici?

   — Da, Robert, va trebui s-o facem, pentru că n-avem ce căuta aici, în această peşteră. Voiam să-l găsim doar pe profesorul Membro. Haide să ne întoarcem nu vreau să mai tulbur pacea morţilor.

   Marian vorbise dinadins tare, ca vorbele sale să poată fi auzite de un ascultător ascuns. Voiam să pornim încet înapoi, dar jaguarii nu părură să fie de acord, aşa că trebui să renunţăm la intenţie. Înainte ca Marian să poată spune ceva, o voce se auzi în faţa noastră şi, după ce lămpile noastre de buzunar, se poziţionară într-acolo, zărirăm un indian în vârstă, vopsit în aceleaşi culori de război, cu care era vopsit şi căpetenia de pe soclu, cu care semăna uimitor de bine.

   Pentru o clipă crezurăm că e chiar mortul, dar buzele sale se mişcară şi într-o engleză bună ni se adresă:

   — Rămâneţi pe loc şi nu vă mişcaţi! Animalele mele nu vă vor face nimic. Aţi pătruns într-un sanctuar unde nici un alb n-a îndrăznit până acum să pătrundă. Din vorbirea voastră am înţeles că nu ştiţi ce căutaţi. Căutaţi pe cineva anume?

   — Da căutăm o cunoştinţă de-a noastră, pe profesorul Membro. Am găsit uşa peşterii deschisă şi de aceea am intrat aici. Când am vrut să ne reîntoarcem, fiarele acestea nu ne-au permis, răspunse Marian.

   — Şi nici n-o vor permite. Acest profesor se găseşte aici. Şi el a pătruns neautorizat şi dorea ca rămăşiţele strămoşilor mei să fie cercetate. Curând va veni ziua când va trebui să-l sacrific pe altarul strămoşilor mei. Atunci va plăti cu viaţa fapta lui. De asemenea şi voi, care aţi pătruns nepoftiţi aici, veţi avea aceeaşi soartă, dar fiindcă n-aţi ştiut că profanaţi morminte, soarta voastră va fi mai blândă, veţi muri mult mai repede. Aveţi prieteni care vă aşteaptă. Dacă vor pătrunde aici îi aşteaptă aceeaşi soartă. Urmaţi-mă acum, dar nu faceţi nici o mişcare pripită altfel animalele mele vă vor sfâşia într-o clipită. Vă voi lua mai întâi armele de care nu mai aveţi nevoie. Zicând aceasta, dintr-odată ne trezirăm cu el în faţa noastră şi constatarăm cu această ocazie că în ciuda vârstei, era foarte îndemânatic şi dispunea de o forţă ieşită din comun.

   Repede ne smulse pistoalele de la brâu şi le depuse pe soclul pe care se odihnea căpetenia, ca şi când i-ar fi adus acesteia prin asta o ofrandă binemeritată.

   De noi nu se mai sinchisi, eram oricum atât de bine flancaţi de cei doi jaguari care la cel mai mic semn ne-ar fi sfâşiat în bucăţi, dacă am fi încercat să opunem cea mai mică rezistenţă.

   Indianul îşi aprinse o faclă şi ne invită să stingem lămpile noastre. Din fericire nu ni le confiscă. Ne conduse apoi printr-un coridor lateral, care dădea într-o încăpere pe care o mascase din nou printr-un mare bloc de piatră.

   După ce împinse piatra de o parte, zărirăm la lumina făcliei un om prăbuşit la pământ şi ne dădurăm seama că în faţa noastră se găsea profesorul Membro. Câteva secunde mai târziu, uşa se închise în urma noastră şi când lămpile noastre se reaprinseră zărirăm figura calmă a unui om care ne întrebă liniştit de unde am aterizat aici.

   — Trimişi de fiica dumneavoastră, domnule profesor Membro. V-am căutat aici şi am fost traşi pe sfoară de indianul cel bătrân, îi răspunse Marian.

   — Deci fiica mea e de asemenea aici domnilor. A încăput şi ea pe mâna acestui om!

   — Încă nu, dar nu va trece mult şi se va întâmpla şi cu dânsa ca şi cu noi. De când zăceţi prizonier aici?

   — De aproape şase săptămâni, domnilor. Acest Rofter, care mia trădat secretul cu privire la mormânt, trebuie să fi ştiut de la început că voi fi luat prizonier. Intenţiona să mă lase să fiu omorât dacă nu voi consimţi la căsătoria lui cu fiica mea.

   — Ştim totul, domnule profesor. Permiteţi-mi acum ca să fac prezentările. Numele meu e Farrow şi acela de colo e prietenul

meu Bertram.

   — Încântat de cunoştinţă domnilor, mă bucur că v-am cunoscut Nu mă bucur, fireşte, c-aţi fost luaţi prizonieri din cauza mea.

   — Vă credem pe cuvânt domnule profesor, râse Marian. Dar nu vă pierdeţi curajul, avem cu noi un însoţitor de nădejde care nu ne va lăsa de izbelişte.

   — Atunci trebuie să fie el însuşi un uriaş, care să posede puteri supraomeneşti. Credeţi că vă va veni în ajutor curând?

   — L-am dat instrucţiuni să ne aştepte până la miezul nopţii. În caz că nu apărem, atunci poate intra în acţiune, pentru tentativa de eliberare. Acest bătrân indian se foloseşte şi de alte arme decât cele două feline?

   — Numai de cei doi jaguari. Eu am găsit intrarea în peşteră liberă şi am pătruns înăuntru fără multe nazuri. Dintr-o dată cei doi jaguari au fost lângă mine şi mă flancară astfel încât nu putui face nici o mişcare. Am fost aruncat aici şi nu-mi rămase decât să aştept ziua, în care voi fi oferit ofrandă morţilor. Ştiu istoria indienilor şi ştiu la ce zi s-a referit indianul. Peste trei zile, va fi momentul aşa că aţi sosit tocmai la ţanc!

   — Aşa e, dar din păcate nu suntem liberi. Mă bazez pe camaradul nostru pe care l-am sfătuit să prindă „pisicile" astea când merg să bea apă, după care poate pătrunde fără griji în peşteră să ne elibereze.

   — Da, dacă n-ar fi blestematele astea de animale, poate că aş fi rezolvat şi eu singur cu indianul. Aşa stând lucrurile însă, stau aici şi-mi aştept moartea. Oricum, cu o moarte e dator omul.

   — Nu credeţi cumva c-am putea fi ascultaţi aici de către indian, domnule profesor, întrebai eu cu îngrijorare, gândindu-mă c-am fi putut trăda intenţiile lui Pongo.

   — Nu ne ascultă nimeni. Pe indian nu-l interesează ce vorbim noi, domnule Bertram. Indienii nu cunosc ceea ce se numeşte curiozitate.

   — Atunci măcar ne vom putea petrece timpul cu folos, încercând să deblocăm uşa. Va fi greu, dar cu puteri unite, cred că vom reuşi să dăm bolovanul la o parte. Să sperăm că animalelor li se va face sete şi vor ieşi afară să se adape.

   Încercarăm să îndepărtăm piatra şi reuşirăm într-adevăr s-o facem, cu puteri unite. Uşa se mişcă. Dar de pe partea cealaltă a uşii auzirăm imediat un mârâit furios. Păzitorii noştrii erau la post.

   Poate că vor sta de veghe toată noaptea aici. Cine ştie, poate că indianul i-a dresat să-i facă astfel de servicii.

   — Ce primiţi de mâncare în tot acest timp, domnule profesor? Nu arătaţi deloc a fi făcut foame.

   — Da. Indianul m-a hrănit bine, pentru a mă menţine în formă când va fi să îndur supliciile, în ziua scadenţei. E vorba de carne uscată, dar în cantităţi îndestulătoare. Primesc mâncarea dimineaţa pentru întreaga zi, aşa că nu pot să mă plâng c-am suferit de foame.

   — Să sperăm c-o să vă mai schimbaţi meniul între timp. Mai doriţi în continuare să cercetaţi cavoul indian, sau v-aţi pierdut interesul?

   — Aş renunţa s-o mai fac, numai dacă mi-ar reuşi să-l mai întâlnesc vreodată pe acel Rofter.

   — Poate că dorinţa vi se va împlini mai repede decât credeţi, fiindcă ştim că-şi face veacul aici, în împrejurimi.

   Ajunşi la acest punct, Marian îi povesti profesorului ce întâmpinasem noi cu acest om.

   — Da, m-am convins şi eu între timp, că e un ticălos. Dar o să se cam bucure el altfel, de îndată ce o să dea ochii cu mine! N- aveţi vreun ceas la dumneavoastră domnule Farrow? Cât credeţi că va mai dura până să fim eliberaţi?

   — De abia e ora trei după-amiază, domnule profesor. Mai avem destul de aşteptat. De-abia la miezul nopţii expiră timpul şi camaradul nostru va încerca tot posibilul pentru a ne elibera.

   Ne petrecurăm timpul vorbind despre indieni şi cultura lor în general. Profesorul ne povesti multe lucruri despre studiile şi preocupările sale şi astfel timpul trecu destul de repede.

   Se făcu şi timpul de seară şi bătrânul indian nu se arătă. Să fi ieşit la suprafaţă pentru a cerceta mai bine valea?

   Marian mai încercă încă o dată să deschidă uşa grea, dar nu reuşii nici de data aste, întrucât recepţionă acelaşi mârâit furios, dovadă că fiarele îşi luau rolul de paznici foarte în serios.

   — Până la urmă n-avem ce face şi va trebui să le omorâm totuşi Robert! Oricât de rău mi-ar părea dar nu văd altă soluţie, fu de părere el. Libertatea noastră preţuieşte mai mult şi nu putem lăsa totul în grija lui Pongo. Mai păstrăm cuţitele noastre de rezervă în pantaloni, poate ne reuşeşte să înjunghiem animalele. Să deschidem puţin uşa, doar cât să intre unul din jaguari iar unul din noi v-a trebui să-l lovească cu multă dibăcie, altfel braţul o să-i fie sfâşiat de către fiară.

   Nu mă mai gândisem la cuţitele noastre de rezervă pe care din prevedere le ascunsesem şi le purtam încontinuu la noi. Chiar dacă armele ne erau luate, cu ajutorul acestora, am putut în numeroase cazuri să ne eliberăm.

   Le scoaserăm repede din ascunzătorile lor. Al meu era ceva mai lung decât a lui Marian şi fiindcă el voi să facă prima

încercare, schimbă cuţitul cu al meu. Intenţionam să orbim felina cu ajutorul lanternelor noastre astfel încât să nu ne vadă.

   Din nou încercarăm să deschidem „uşa". Spre mirarea noastră n-am perceput imediat, mormăitul fioros prea bine cunoscut de acuma, al fiarelor. Reuşirăm să îndepărtăm blocul de piatră atât de mult, încât un jaguar să se poată strecura înăuntru. Animalul nu apăru imediat şi acum aşteptarăm nerăbdători apariţia acestuia.

   Marian lumină întreg culoarul, dar astfel încât lumina să nu ne trădeze imediat. În sfârşit Marian dădu semnalul:

   — Atenţie Robert, apare acum. Ţine tu lampa, eu n-o pot folosi nici aşa ca lumea, întrucât trebuie să am ambele mâini libere. Dar iată-l!

   Văzui cum acesta îşi strecură capul prin deschizătură şi-şi dezveli toţi dinţii într-un mârâit fioros. Rămase orbit de şuvoiul de lumină şi se pregăti de săritură. Stăpânul său, cu siguranţă, nu era prin apropiere. De-abia îşi vârî fiara capul şi-şi petrecu apoi prima jumătate a corpului prin deschizătură că Marian se şi repezi şi împunse cu putere de câteva ori.

   Trebuie să-l fi atins în inima căci jaguarul gemu numai şi, după ce făcu câteva mişcări spasmodice cu labele căzu grămadă. Marian îl apucă de gât şi-l trase cu totul înăuntru. Jaguarul murise.

   — Mii de draci, dar aţi avut un noroc orb domnule Farrow c-aţi nimerit tocmai în inimă, fu de părere profesorul. Acum să reuşim cu a doua fiară şi ne putem considera scăpaţi.

   Celălalt jaguar nu apăru însă. Îndepărtarăm cu totul piatra de la uşă şi ne strecurarăm afară. Ne îndreptarăm spre cavoul de tristă amintire dar indianul nu era la locul său. Din trei paşi repezi furăm la soclul pe care se odihnea căpetenia pentru a ne recupera armele. Câteva secunde mai târziu ne încinserăm armele şi profesorul primi de asemenea un pistol pentru orice eventualitate.

   — Acum poate să poftească jaguarul, n-o să ne a poată face nimic dumnealui, constată încrezător Marian.

   Cum să procedăm însă cu bătrânul indian? El ţine morţiş la credinţa şi la morţii lui.

   — Cu el n-avem ce face domnule Farrow, îl lăsăm în plata domnului, cercetăm doar cavoul şi atâta tot, fu de părere profesorul.

   — Acum v-a venit din nou pofta de cercetări. Puteţi s-o faceţi după placul inimii, dar mai întâi trebuie să ne punem de acord cu indianul. Mă mir numai că nu l-am găsit aici. Ar trebui să dispărem de aici, cine ştie ce se întâmplă acum pe afară?

   Mă cuprinse şi pe mine neliniştea, contaminat de îngrijorarea

lui Marian. Să fi fost atacat Pongo de cel de al doilea jaguar? Dar şi în acest caz, doar el singur, ar fi putut sfârşi lesne cu animalul.

   Străbăturăm în mare grabă coridorul care ducea afară. „Uşa" fusese din nou închisă şi de-abia după sforţări unite reuşirăm să deplasăm blocul masiv de piatră. O linişte desăvârşită domnea în vale şi, deşi luna lumina din plin, nu puturăm distinge nici o urmă de-a lui Pongo sau de-a domnişoarei Membro. Când ajunserăm la locul nostru de campare, constatarăm că toate lucrurile noastre erau la locul lor, numai camarazii noştrii dispăruseră.

   — Aici să ştii că s-a întâmplat ceva, Poate că acest Rofter a reuşit să-l ia prin surprindere pe Pongo până la urmă, zise foarte grav Marian.

   — Pongo nu cred c-ar putea fi luat prin surprindere de un astfel de om. Cred mai degrabă că Pongo a ieşit în întâmpinarea animalului. Dar iată-l că tocmai vine. El ne va spune ce s-a întâmplat şi unde a rămas fata.

   Uriaşul nostru se apropie cu paşi repezi. Când ajunse la noi, ne puse el însuşi întrebarea pe care ne pregăteam să i-o punem noi:

   — Unde este domnişoară Membro? Ei ţinea un cuţit plin de sânge în mână şi părea destul de surprins că fata nu se găsea acolo.

   — Pongo cu domnişoara stat aici şi păzeşte. Jaguar apare, dar numai unul, apoi dispare imediat. Pongo spus domnişoară să aştepte, luat după jaguar şi omorât, venit aici, dar nu găsit domnişoara.

   Atunci cu siguranţă c-a venit cineva în lipsa ta Pongo şi-a surprins-o pe fată zise cu năduf Marian. Un lucru e bun, că nu trebuie să mai ne temem de cei doi jaguari, dar cine ştie unde a târât-o indianul pe fiica dumneavoastră domnule profesor. Haideţi, va trebui să ne reîntoarcem din nou la cavou, poate că este acolo.

   Profesorul păli. Se bucurase c-a putut să-şi regăsească fiica şi acum când să dea ochii cu ea, să constate c-a dispărut fără urmă.

   Aproape clătinându-se ne urmă iarăşi spre peşteră, dar când ajunserăm la gura acesteia ne aştepta deja o surpriză. Uşa pe care o lăsasem deschisă acum era închisă. Pongo care dispunea de o forţă ieşită din comun, încercă zadarnic să îndepărteze piatra şi reuşi, în cele din urmă numai cu ajutorul unit al nostru, al celorlalţi.

   IV.

   ÎN MÂINILE UNUI FANATIC.

   CU PISTOALELE PREGĂTITE de tragere năvălirăm din nou în

gangul de-acuma prea bine cunoscut şi ajunserăm în cavoul pe care îl cercetarăm în mare grabă. Dar nicăieri nu găsirăm vreo uşiţă secretă, vreo nişă, în care ar mai putea fi ascunşi prizonieri, afară de, bineînţeles de temniţa profesorului.

   Unde era bătrânul indian? Ne băturăm capul degeaba şi oricât reluarăm cercetările, acestea rămaseră fără rezultat.

   Pongo îmi împrumută lampa mea de buzunar şi examină cu atenţie pământul. În cele din urmă arătă înspre soclul pe care stătea căpetenia şi-mi spuse:

   — Masser, indian bătrân dispărut. Are femeie cu el. Pongo văzut asta după urme, pământ.

   Da, asta se putea întâmpla, căci acest soclu nu l-am cercetat prea bine. Marian lumină din nou pe toate părţile, rugându-l pe Pongo să ajute să ridice soclul. Dar nici de data aste nu reuşiră. Pongo era însă foarte convins de cele afirmate, el ne arătă numai câteva urme pe sol, din care deduserăm că indianul dispăruse fără urme.

   Încă o dată ne trudirăm din răsputeri să ridicăm soclul şi epuizat mă lăsai pentru o clipă pe acesta pentru a mă odihnii o clipă. Dar ce a fost asta? Oboseala mea se adâncii şi când am vrut să mă ridic grabnic, cu o bănuială îngrozitoare în gând, ochii mi se închiseră şi căzui la picioarele căpeteniei moarte, în nesimţire. Ultimul meu gând fu: „Din nou păcălit", apoi nu-mi mai dădui seama de nimic.

   Redeşteptarea mea nu fu una prea plăcută. Zăceam într-o cameră în care domnea un întuneric beznă şi eram legat fedeleş. Doar cu sforţări nemaipomenite mă putui mişca şi dădui de un alt trup, care nu reacţiona în nici un fel la atingerea mea. Să fi fost scoşi din luptă de o manieră asemănătoare şi camarazii mei? Îi strigai încetişor pe nume, dar nu-mi răspunse nimeni. Aşteptai puţin sperând că mi se vor adresa ei, de la sine. Probabil că erau încă ameţiţi de pe urma unei otrăvi necunoscute.

   Mi-ar fi plăcut desigur, dacă Marian sau Pongo s-a fi putut salva, dar se pare că nu era cazul; ne găseam cu toţii aici în cavou, scoşi din funcţiune cu vreun gaz oarecare.

   O oră am aşteptat zadarnic, fără ca situaţia să se schimbe într- un fel. Într-un târziu, când aproape îmi pierdusem speranţa, Marian dădu semne de viaţă. Îmi şopti abia auzit numele şi după ce i-am răspuns, exclamă furios:

   — Acum, după ce am scăpat de jaguari, ne găsim într-o situaţie cu nimic mai bună. Încearcă să vii spre mine, eu îţi voi ieşii în întâmpinare până la jumătatea drumului. Nu l-ai descoperit încă pe Pongo, sau a reuşit cumva să scape?

   — Pongo şi el aici Massers, răspunse el însuşi, bunul nostru camarad. Pongo nu avut multă minte, respirat aer rău, apoi n-a mai simţit nimic. Şi deşteptat numai aici.

   — Nu-ţi face reproşuri Pongo, căci nici noi n-am avut minte mai multă. Am păţit la fel ca tine. Individul a reuşit să ne păcălească din nou.

   — Pongo face Massers liberi. Massers vine spre Pongo, ca el poate ajute.

   Stăteam astfel încât Pongo se afla la stânga mea şi Marian la dreapta. Din prima încercare am reuşit să-l ating pe Pongo şi acum mă rostogolii spre ei, ca să ajung astfel încât să-i ţin în faţă mâinile mele, strâns legate la spate.

   Eram foarte bine legaţi şi numai cu mare greutate reuşii Pongo să-mi dezlege mâinile, astfel încât să fiu singur în stare să-mi eliberez legăturile de la picioare.

   După aproximativ o jumătate de oră, reuşirăm, cu chiu cu vai, să ne eliberăm cu toţii de legăturile noastre, dar nu eram nici pe departe liberi, întrucât şi aici un imens bolovan de piatră bloca ieşirea servind astfel de „uşă".

   La ce ne-ar fi folosit dacă am fi deschis totuşi „uşa" şi indianul ne-ar fi administrat o nouă porţie de praf de adormit? Nu, nu asta era calea, trebuia să aşteptăm aici şi să uzăm de viclenie, cu alte cuvinte să-i batem cu propriile lui arme. În primul rând nu trebuia să observe că ne-am eliberat de legături. Când ar fi venit cu mâncarea puteam să-l luăm prin surprindere.

   Profesorul se deşteptă mult mai târziu decât noi. L-am descotorosit mai întâi şi pe dânsul de legături şi prima întrebare pe care a pus-o, fu cu privire la fiica lui, dacă nu cumva se găseşte prizonieră aici cu noi.

   Dar nu, din motive numai de el ştiute, indianul o dusese într-o altă încăpere. Furăm puşi la grea încercare, foamea ne da şi ea glas, nu ştiam nici cât e ceasul, indianul ne despuiase de toate lucrurile, inclusiv lanternele, de care am fi avut mare nevoie.

   Marian începu să pipăie aşa pe întuneric în jurul nostru şi scoase o exclamaţie de surpriză plăcută, după ce dădu din întâmplare peste un coş cu de-ale gurii.

   Ne venii să râdem gândindu-ne că dacă n-am fi scăpat de legături, nu ne-am fi putut atinge de mâncare. Întrucât ne era foame, am năvălit asupra lui, golindu-l fără să ne pese câtuşi de puţin, că în acest fel ne-am fi putut trăda, în momentul sosirii indianului.

   — Ne găsim într-o încăpere de formă ovală, constată Marian şi mi-ar plăcea să ştiu dacă ne aflăm într-o peşteră durată astfel de

natură sau modelată de indieni de-a lungul veacurilor.

   — Indienii au construit-o aşa domnule Farrow, îl lămuri profesorul Membra. Au dat gata lucrarea în câţiva ani. Dar zidarii lor au lucrat intens. Ce-au construit aceşti indieni, e durat din piatră masivă şi construcţia în ansamblu e foarte rezistentă, în orice caz nu se poate prăbuşi.

   — Şi atunci sunteţi de părere că acest cavou de aici, a fost comandat special de indieni pentru a-şi găsi liniştea de veci, înmormântaţi aici?

   — Bineînţeles că da, domnule Farrow! Aţi citit doar şi dumneavoastră istoria veche a indienilor de pe aceste meleaguri şi aţi auzit despre comorile îngropate ale incaşilor.

   — Se spune că trebuie să fie obiecte de artă de o valoare inestimabilă şi foarte vechi, deci cu atât mai preţioase, pe deasupra.

   — Nu numai atât. S-a dezgropat recent, un vechi oraş incaş cu construcţii de case, extrem de masive, pline cu obiecte de artă. Se presupune că acest oraş a dispărut întreg, sub pământ, acum multe secole, în urma unui cutremur de pământ.

   — Am trăit aventuri interesante în America de Sud, domnule profesor, o să vi le povestim, poate altă dată, cu privire la toate aceste lucruri. Dar acum propun să facem linişte pentru a prinde de veste când vine indianul.

   Cât de bun fu sfatul lui Marian se dovedi câteva minute mai târziu. Ne plasasem în aşa fel încât la apariţie acestuia să nu-şi dea seama de prima dată că ne eliberasem de legături cu toţii.

   Cum stăteam lungiţi în întuneric, o fâşie de lumină, de la una din propriile noastre lanterne, sfâşie obscuritatea, cum putui să-i dau seama din poziţia laterală în care stăteam.

   Din fericire nu lumină coşul cu mâncare, ci ne lumină feţele, privindu-ne în tăcere. Remarcă imediat că picioarele noastre nu erau legate, de îndată ce plimbă lumina lămpii sale în sus şi în jos.

   Dădu să se retragă imediat, bănuind că ceva necurat, dar nu mai reuşii căci Pongo şi fu lângă el. Dar camaradul nostru nu luă în calcul viclenia şi spiritul de prevedere al adversarului sau. Îl văzui pe Pongo clătinându-se şi căzând la pământ Trebuie să-i fi aruncat ceva repede în ochi, ceva ce-l făcuse să leşine într-o clipită.

   Dar Marian prevăzuse şi această posibilitate şi între timp se strecurase în apropierea indianului venind dinspre lateral. Cum acesta ţinea în continuare lumina lămpii sale îndreptată înainte nu recunoscu de îndată silueta întunecată. Deîndată ce Pongo se împletici Marian ştiu ce tactică să aplice unui astfel de adversar.

   Îl prinse cu o mişcare fulgerătoare de picioare şi-l trase cu o smucitură puternică spre sine. Trupul indianului căzu cu un bufnet greu la pământ şi înainte de a putea schiţa o mişcare de apărare, eu şi Marian ne şi aflam deasupra lui ţinându-l strâns de mâini. Îl silirăm să deschidă mâna în care ţinea un obiect căruia nu voia în ruptul capului să-i dea drumul. Reuşirăm în cele din urmă şi acum ne aflam în posesia unui mini-butoiaş cu pulbere, care avea o deschizătură în partea superioară. Lată ce ne expedia în lumea visurilor.

   Cât ai clipi îl legarăm fedeleş şi-l depozitarăm în acelaşi spaţiu care ne era nouă destinat drept carceră. Pongo era încă fără cunoştinţă, dar nu puteam face nimic până nu şi-ar fi revenit de la sine.

   Acum era vorba dea o găsi pe domnişoara Membro, căci încă nu ştiam unde se află, iar indianul nu vru cu nici un chip să ne dea vreun indiciu în această privinţă.

   N-am găsit nimic în vechea celulă în care fusese ţinut profesorul prizonier, în altă celulă am găsit în sfârşit un culoar de acces care ducea până sub soclul căpeteniei indiene mumificate. Avurăm timp pentru căutat în voie şi strădania noastră a fost încununată de succes, pentru că o găsirăm pe fată în una din celulele învecinate. Era şi ea zdravăn legată şi nu ne am putut reţine un sentiment de bucurie, dublat de orgoliu, când am asistat la întrevederea şi îmbrăţişarea ce urmă regăsirii dintre tată şi fiică. Ea ne povesti acum, cât de speriată a fost când indianul i-a spus că tatăl ei, era deja mort şi că ea urma la rând nu peste mult timp.

   Întrucât nu mai doream să petrecem întreaga noapte în cavou, ne reîntoarserăm acolo, unde constatarăm că Pongo se trezise din leşin. Acum puteam părăsi în linişte această hrubă mortuară, sinistră pentru a aştepta zorile afară. Mai întâi intenţionam să cercetăm temeinic încăperile şi atunci când vom fi terminat să-l eliberăm pe indian. Nu doream să-l pedepsim în nici un fel pentru că ne luase prizonieri.

   Noaptea a trecut fără incidente şi de-abia se iviră zorile că şi păşirăm înăuntrul peşterii pentru cercetarea finală.

   Pongo avea misiunea de a o păzi pe fată şi a rămâne afară cu caii, pentru că acest Rofter, ne putea da târcoale şi să ne lese fără cai. Pe de altă parte fata, căreia-i lipsea aerul, fiind cu totul epuizată, nu mai dorea în nici un fel să se întoarcă în cavou.

   Noaptea, Rofter nu ar fi întreprins nici o acţiune de acest gen, întrucât se temea şi el de atacul jaguarilor.

   La lumina zilei, însă, după ce va constata moartea fiarelor, nu

se va sfii deloc să profite de ocazia favorabilă.

   Între timp Pongo, jupuise blana unui jaguar ucis, blană pe care intenţionam s-o luăm ca trofeu al aventurii noastre. Pongo se apucase de lucru la jaguarul ucis de el. Pe celălalt încă nu avusesem răgazul să-l scoatem afară din peşteră.

   De îndată ce păşirăm în „sala mumiilor" profesorul uită de toate şi se apucă de cercetat cu pasiunea unui adevărat savant; el se interesă mai întâi de mumiile căpeteniilor indiene atârnate de pereţi.

   Era atât de adâncit în muncă, încât uită de tot ceea ce se petrecea în jurul lui. Lua notiţe, făcea desene şi felurite schiţe şi însemnări în jurnalul său, după examinarea laborioasă a fiecărei mumii.

   Avea însă mare grijă ca acestea să nu fie deteriorate cu nimic şi se asigura că plasamentul acestora rămânea neschimbat.

   Marian şi cu mine ne mai duserăm odată, în celula unde era ţinut bătrânul indian, ca să discutăm cu el. La început nu a vrut să vorbească nimic cu noi, mai ales când află că în legitimă apărare am fost nevoiţi să ucidem jaguarii. În cele din urmă, ne răspunse cu o voce obosită:

   — Fraţii mei morţi au vrut aşa! „Bivolul puternic" (prin aceasta se desemna pe el) va închide mormântul şi se va duce la strămoşii săi. Eliberaţi-mă şi nu voi mai întreprinde nimic contra dumneavoastră.

   Să-l fi ascultat, pe acest om care ne păcălise în două rânduri? Marian nu şovăi însă, îi desfăcu acestuia cu repeziciune legăturile şi, pe când indianul se ridica iute în picioare, îi spuse:

   — Vreau să-l cred pe Bivolul puternic şi să-l eliberez, deşi a vrut să ne omoare. N-am venit ca duşmani şi voim să mergem în pace. „Bivolul puternic" ar putea fi fratele meu roşu.

   Bătrânul indian îl privi lung pe Marian, apoi îi răspunse aproape ceremonios:

   — Pe faţa ta nu descopăr nici o urmă de viclenie, de aceea Bivolul puternic va fi fratele omului alb! Va vrea fratele meu alb să-mi înapoieze blana unuia din jaguarii mei ucişi? Îi aparţin lui, pentru că el i-a ucis?

   — Da, îi voi lăsa pielea unuia din jaguari. Pe celălalt însă aş vrea s-o am, în amintirea fratelui meu indian. Voi spune însoţitorilor mei, să ia piele unui animal şi s-o lase aici.

   — Bivolul puternic poate face singur asta, nu este nevoie să roage pe însoţitorii săi s-o facă pentru el. Se mai află omul care-şi zice profesor aici? A vătămat el cu ceva pe fraţii mei morţi?

   — Fratele meu roşu poate fi liniştit, nimic nu s-a întâmplat celor

morţi. Vom părăsi în curând „Valea Morţii" şi nu ne vom mai întoarce aici. Ştie cumva Bivolul puternic de vreun om alb care se aţine pe aici prin munţi?

   — Bivolul puternic ştie de el, dar nu se teme, acesta nu are permisiunea de a pătrunde în această vale. Bivolul puternic îl poate birui uşor. Dar să mergem sus, vreau să mai văd o dată lumina soarelui înainte de a închide mormântul.

   Făcură cum ne cerea. Profesorul, între timp, îşi încheiase munca şi cum nu dorea să mai zăbovească în cavou, mai mult decât era necesar, ieşise deja la suprafaţă, pentru a-i ţine companie fiicei lui. După ce ieşirăm şi noi la aer curat, însoţiţi de indian, Marian îi făcu de îndată semn profesorului, ca să nu spună nimic.

   Bătrânul indian, nu-i acordă însă nici o importanţă, el vorbi numai cu Marian, pe care-l privea acum ca pe fratele său alb.

   Nici eu nu păream să exist, mai mult decât persoana profesorului, pentru el.

   Marian dădu imediat semnalul de plecare. Deoarece aveam numai patru cai în total, unul din noi trebuia să meargă cu schimbul, pe jos. Marian propuse să fie el primul şi acuma, tocmai îşi lua rămas bun de la Bivolul puternic în timp ce noi, părăsirăm valea în tăcere.

   Furăm însă la fel de precauţi la trecerea prin defileu, ca la sosire şi avurăm şi de data asta noroc că nu se întâmplă nimic deosebit. Marian ne ajunse de-abia peste un sfert de oră. Ne făcu un semn, mulţumit, să călărim mai departe, iar când după câteva clipe întorsei capul, dispăruse din nou.

   Trebuia să mai îndeplinească vreo însărcinare dată de Bivolul sălbatic despre care nu reuşise să ne povestească? Fără voie îmi încetinii acum calul, intenţionând să-l aştept. Nu după mult timp, apăru totuşi, făcându-mi semn cu ochiul, bine dispus, călare pe un cal!

   — Ce spui de surpriza asta, Robert?! Asta-i calul profesorului care a fost sechestrat şi adăpostit aici în defileu, hrănit şi îngrijit de către indian. Mi l-a înapoiat fiindcă nu voia ca „fratele alb" să facă drumul pe jos.

   — Vezi deci care este concepţia indienilor, Mariane. Dacă te-a desemnat odată drept frate îşi respectă cuvântul şi ajută cum pot. Slavă Domnului, că acum putem străbate mai repede munţii aceştia, întrucât aveam şi am încă temeri cu privire la acest Rofter, care cu siguranţă ne-a întins o capcană şi ne pândeşte undeva.

   — Cred c-o va face dragă Robert. Sper numai că văzând că l-

am eliberat pe profesor, va renunţa şi va da bir cu fugiţii. Va vedea că planul lui a fost zădărnicit şi va renunţa să se întoarcă vreodată la Chicago.

   Încheindu-ne conversaţia dădurăm pinteni cailor şi ajunserăm micul nostru grup, străbătând, în galop uşor, valea aceasta, în sens invers acum şi mai uşor decât fusese drumul la venire. Când ajunserăm la al doilea defileu, ne gândirăm mai întâi să înnoptam aici, deoarece nu era simplu să găseşti cărarea peste coama munţilor pe timp de noapte.

   Până acum nu avusesem nici un semn că duşmanul nostru s-ar aţine undeva în calea noastră, deşi eram aproape siguri că stătea totuşi pe undeva la pândă. Cu toate acestea şi această primă noapte trecu cu bine şi când în dimineaţa următoare atinserăm defileul, îl străbăturăm cu maximum de prudenţă.

   — Nu înţeleg pe unde se aţine omul ăsta, Robert, mi se plânse Marian, de îndată ce atinserăm creasta muntelui şi ne îndreptară, înspre cărăruia pe care o urcasem înainte cu patru zile. Trebui să descălecăm şi să ne conducem caii de căpăstru, dar reuşirăm să ajungem fără incidente la peştera unde poposisem în prima noapte.

   Camaradul meu propuse să facem aici pauza de prânz. Caii fură lăsaţi să pască în spatele peşterii, iar noi ne întinserăm aproape de gura peşterii, unde ne luarăm prânzul.

   După masă, Pongo ieşi puţin afară, cum îi stătea în obicei pentru a cerceta împrejurimile, când răsună deodată în apropiere o împuşcătură.

   Pongo îşi apucă braţul şi sări repede în peşteră. Din fericire braţul său fusese numai zgâriat de atingerea glontelui.

   — Iată că omul nostru şi-a anunţat sosirea, în cele din urmă, constată Marian. Uite că ne-a întins totuşi o capcană frumoasă fiindcă a socotit, pe drept cuvânt, că ne vom alege tabăra tot în acelaşi loc ca la venire.

   Acum nu vom mai putea părăsi peştera, fiindcă ne-ar putea împuşca foarte uşor de la locul său sigur de afară.

   — Atunci nu putem părăsi peştera nici la noapte, astfel că devine foarte periculos. Ne poate împuşca pe rând de îndată ce ieşim afară. E lună plină şi vizibilitatea e destul de bună. Noi în schimb, nu-l putem uşor descoperi. Nu stăm pe roze, trebuie s-o spun, am fost eu acum de părere.

   — N-am putea totuşi îndrăzni o evadare, ţinând înălţimea de unde ne pândeşte, sub un foc continuu, întrebă profesorul? Dacă omul se arată totuşi, îl împuşcăm pur şi simplu.

   — Cel puţin unul va fi atins şi de partea noastră, la un eventual

schimb de focuri, lucru ce trebuie mai cu seamă evitat.

   — Singura noastră salvare o constituie Pongo.

   — Am putea totuşi să ne căţărăm pe înălţime, să-l pândim pe individ şi să-l scoatem din circulaţie pentru totdeauna, propuse profesorul!

   — S-ar putea face şi asta, dar mai întâi tot ar reuşi să atingă cu un glonte, pe unul dintre noi, ceea ce vreau să evit, de la bun început. Aceasta s-ar putea face doar noaptea când cărarea ar fi luminată doar de razele lunii. Singura posibilitate rămâne ca Pongo să-l pândească pe individ şi să-l ia prin surprindere.

   — Massers, Pongo ştie ce are de făcut. El prinde om rău şi aduce Massers! Aceasta suna din partea uriaşului nostru ca o bagatelă după o plimbare.

   Marian încuviinţă totuşi şi zise:

   — Ştiu ce vrei să faci, Pongo. Să-l pândeşti până va urca cărarea, dar n-ar fi de preferat să-l aştept eu, acolo sus şi să-l dobor cu un glonţ, decât să rişti să te descopere şi să încasezi tu unul?

   — Pongo face singur. Massers n-are nici o grijă, ne asigură încrezător bunul nostru tovarăş.

   În cele din urmă Pongo fu scutit de veghe bineînţeles, el având de îndeplinit o misiune. Nu ne rămânea decât să aşteptăm căderea nopţii. Pentru a zădărnicii un atac venit din afară asupra peşterii, unui din noi urma să facă de veghe necontenit la gura acesteia supraveghind valea.

   După-amiaza trecu destul de repede şi datorită istorisirilor profesorului. Noaptea căzu pe neaşteptate, dar îl găsi pe Pongo pregătit pentru primejdioasa-i misiune. Deoarece cărarea zăcea în întuneric deplin, Pongo dispăru din peşteră. Urmă o febrilă aşteptare cam de o jumătate de oră, până auzirăm sus pe culme un strigăt de surpriză, urmat de o detunătură.

   Apoi se înstăpâni tăcerea. Nu după mult timp auzirăm o voce care ne făcu pe toţi să sărim în sus. Era vocea lui Pongo care venea de undeva de la înălţime.

   — Hello Massers. Duşman nu mai este sus. Massers poate părăsi liniştit peştera. Acum Pongo păzeşte aici, sus.

   Părăsirăm repede peştera în timp ce Marian strigă întrebând dacă Pongo l-a văzut cel puţin pe vrăjmaş acolo sus?

   — Pongo văzut şi aproape prins, dar acesta reuşit să scape în cele din urmă. Acum Pongo păzeşte aici.

   Acum nu mai era nici o primejdie să părăsim peştera. Urcuşul nu prezenta cine ştie ce inconveniente, urcarăm călare, încă calul lui Pongo, ne urma şi ei fără să ne facem griji din cauza asta.

După două ore ar fi trebuit să ajungem la poalele munţilor, unde ne puteam căuta un loc de tabără, pentru a petrece restul nopţii. Fără nici un incident asta se şi întâmplă. Coborârăm şi iarăşi coborârăm, până ajunserăm în stepă, preţ de o jumătate de oră, după care descălecarăm pentru a-l aştepta pe Pongo.

   Profesorul şi fiica lui se trântiră epuizaţi la pământ în timp ce noi, Marian şi cu mine, ramaserăm să aşteptăm apariţia credinciosului nostru camarad negru. Trecu însă aproape două ore înainte de a apare, în sfârşit. Acesta ne povesti că a căutat peste tot, doar, doar, va dă peste duşmanul nostru invizibil. N-a dat de nici o urmă şi acum era de presupus că acesta văzându-şi planurile zădărnicite, s-a făcut nevăzut pentru totdeauna.

   Deoarece nu mai voiam să-l conturbăm pe profesor, veghea o împărţirăm între noi. Mie-mi căzu schimbul trei şi fiindcă eram cu adevărat obosit, mă trântii jos pentru primul somn. După patru ore fui deşteptat de către Pongo, care-mi raportă că nu se întâmplase nimic deosebit. Aşadar se părea că ipoteza renunţării la luptă a lui Rofter devenea tot mai probabilă. Dar eu nu luasem în considerare dorinţa de răzbunare a acestui om.

   Pongo adormise de mult, pe când eu patrulam pe lângă locul nostru de popas. Deodată răsună o împuşcătură şi un glonte vâjâi deasupra capetelor noastre. Într-o clipită mă lungii la pământ cercetând în direcţia de unde venise detunătura. Camarazii mei se deşteptară şi ei într-o clipită, nu săriră în picioare şi duseră mâna la arme gata pentru apărare. Pongo dispăru, târându-se ca un şarpe de-acolo. Voia să-l ia prin surprindere pe trăgător.

   Acesta poseda mai multă viclenie decât îi atribuisem. Luna lumina destul de slab aşa că stepa dinaintea noastră n-o distingeam deloc clar. Până acum nu distinsei nimic care să dea de bănuit în preerie deşi îmi încordasem la maximum simţurile.

   Urmă din nou o împuşcătură, dar acum venea din direcţia contrară. Trecu aproape cu un fir de păr peste capetele noastre, dar din fericire nu fu nimeni rănit.

   Ne întoarserăm ca la comandă spre noua direcţie, din care venise glontele, dar iarăşi nu văzurăm pe nimeni.

   Nevăzutul puşcaş înconjurase aşadar repede lagărul nostru şi nu va întârzia să dea peste Pongo.

   V.

   O PEDEAPSĂ „DE SUS".

   CU SIGURANŢĂ OMUL NOSTRU se ascunsese într-una din nenumăratele vâlcele şi denivelări de teren care abundau în acest loc al preerie şi ştiuse exact unde se afla tabăra noastră deoarece ne testase din când în când cu câte un foc de armă. Bineînţeles că apoi îşi schimbase cu repeziciune poziţia pentru a nu fi uşor de descoperit, după detunătura armei. Eram convinşi că-şi schimbase din nou poziţia şi acum aştepta din nou un moment favorabil asupra noastră. Aşa că nu ne mai rămânea altceva de făcut decât să aşteptăm cu nerăbdare să vedem din care parte venea împuşcătura şi apoi să i-o luăm înainte, tăindu-i calea.

   Salva a treia venii din aceeaşi direcţie ca şi împuşcătura a doua şi aceasta ne dovedi încă o dată cât de viclean era acest om, care considerase imprudent să-şi părăsească poziţia şi mai inteligent să tragă din nou de acolo.

   Aşa gândeam eu şi de asemenea camarazii mei, inclusiv Pongo care acuma dispăruse.

   Dar spre mirarea şi mânia noastră şi a patra şi a cincea împuşcătură venii tot din aceeaşi direcţie.

   — Robert propun să ne părăsim tabăra şi să ne împrăştiem prin preerie. Să ne alegem fiecare câte o zonă bine delimitată, pentru a nu ne împuşca reciproc şi a ne putea orienta în întuneric. Pongo n-are armă, dar el ne poate uşor recunoaşte chiar pe întuneric. Eu o iau spre sud, iar tu ia-o spre nord, poate c-om avea noroc.

   Avusesem de fapt acelaşi gând şi de aceea îi urmai sfatul cât de repede am putut. Mai întâi îl sfătuirăm pe profesor şi pe fiica acestuia să nu se ridice de jos şi să rămână complet liniştiţi. Caii noştrii care păşteau alături şi pe care îi speriaseră împuşcăturile, o luaseră la goană şi se răzleţiseră în preerie, dar ştiam foarte bine, că după un timp se vor reîntoarce, aşa că nu ne făcurăm griji din cauza lor.

   M-am târât cam cincizeci de metrii de tabără, uitându-mă cu multă atenţie în jur. Adversarul nostru putea fi oriunde, chiar în imediata mea apropiere fără ca s-o ştiu. În orice moment putea veni o altă împuşcătură. Spre mirarea şi confuzia mea, aceasta venii din partea sudică, pe acolo de unde se aţinea Marian acum. Speram numai să fi reuşit să-l depisteze la timp. Degeaba mă trudii să prind un zgomot oarecare din direcţia aceea nu pătrunse nimic până la mine. Tresării speriat, când simţii o atingere străină pe braţul meu. Era Pongo care reuşise să mă găsească în plin întuneric. Îşi apropie gura de urechea mea şoptindu-mi:

   — Masser Bertram, om strecoară de jur împrejur ca un şacal. E foarte greu de prins. Pongo prinde cal de la om şi mână departe, acum el nu poate fugii.

   Asta era o idee bună a lui Pongo, dar cum va reuşi el să găsească calul? Poate că acesta era ascuns departe în imensitatea preeriei. Pongo se depărtase cam de zece minute, când deodată răsună o nouă împuşcătură. Trebuia să fi venit din vâlceaua apropiată, deci omul nostru se afla încă acolo. Fără a mai gândi mai mult mă târâi repede într-acolo, chiar la timp ca să văd o siluetă întunecată care dădea să se strecoare. Trăsei un glonte, urmat de un ţipăt şi silueta dispăru în vâlceaua următoare. Am ajuns imediat după el dar nu-l mai putui prinde.

   Cine ştie ce şmecherie folosise din nou şi nici măcar nu ştiam dacă la „lumina" aceasta nimerisem bine. Nu mă puteam ridica să merg să văd, întrucât aş fi fost prea expus.

   Era sortită eşecului încercarea mea de a-l căuta, dar când ajunsei în locul unde a stat ascuns omul nostru, văzui că nimerisem, deoarece se găseau picături de sânge pe iarbă. Din păcate nu puteam urmări dârele de sânge, pe care le acoperea iarba înaltă, deoarece atenţia mea era solicitată într-altă parte. Pe scurt nu reuşii să dau de urma omului.

   În cele din urmă ceru se lumină înspre răsărit, astfel încât puteam zări până departe în stepă. Încă nu îndrăzneam să ne ridicăm, dar când după o oră nu se mai arătă nimic, presupusei că omul nostru se pusese în siguranţă de mult, de-acuma. Dar iată-l şi pe Pongo care se îndreaptă acum spre tabăra noastră, drept ca o lumânare fără a recurge la mersul târâş. Înseamnă deci că nu mai era nici un pericol, în apropiere. De aceea mă ridicai şi eu în picioare şi mă îndreptai înspre tabără, unde ne întâlnirăm concomitent cu toţii.

   — Massers, Pongo căutat cal de la om zadarnic. Pongo văzut cum cal cu călăreţ cu tot, dispărut în preerie. Pongo nu mai poate ajunge. Deci asta era, din nou îl scăpasem pe adversar. După ce povestii că l-am atins cu glontele meu toţi fură de părere că omul nostru ne va lăsa în pace de-acuma. De aceea ne luarăm fără grijă micul dejun şi călărirăm mai departe. Voiam să-l însoţim pe profesor până la St. Louis şi de acolo noi să ne luăm bilete pe-un vaporaş de croazieră pe Mississippi. Oricum, aventura trăită cu profesorul Membro, a fost un divertisment interesant al Călătoriei noastre prin această regiune.

   Călărirăm voiniceşte până la amiază, când ne propuserăm să facem din nou un popas de o oră. Nimeni dintre noi nu se mai gândea la acest Rofter.

   Dusesem tocmai la gură o bucată sănătoasă de carne uscată, când brusc detună o nouă împuşcătură care-i smulse literalmente pălăria de pe capul profesorului. Caii noştrii care se întorseseră cu toţii către dimineaţă, o luară din nou la goană speriaţi, ceea ce nu era tocmai plăcut când te gândeşti că puteau fi lesne împuşcaţi.

   Trebuie să fi fost aproape înnebunit de dorinţa de răzbunare, căci înainte de a ne arunca la pământ mai trase un glonte care din fericire îşi rată şi de data aceasta ţinta. În cele din urmă, devenirăm invizibili pentru el, dispărând complet din câmpul lui vizual. Stăteam lungit lângă Pongo şi nu ştiam ce să întreprind, întinsei precaut mâna spre carabină, vrând s-o aduc în poziţie de tragere, când observai că Pongo mă privea înspăimântat de moarte.

   — Massers, vine turmă mare. Bizoni mulţi, scrâşni el. Profesorul Membro, care auzise şi el exclamaţia lui Pongo, îşi aplecă de îndată urechea la pământ şi strigă la rându-i îngrozit:

   — E adevărat, suntem surprinşi aici de o turmă mare de bivoli. Animalele au devenit atât de rare încât era un eveniment ca să se poată reuni atât de multe animale într-un loc. Acest lucru se întâmplă totuşi şi acuma trebuie s-o luăm repede din loc.

   — Dar duşmanul nostru, ne va împuşca ca pe nişte potârnichi de îndată ce ne vom ridica, fu Marian de părere.

   — Acum ne e tot una, de ce moarte murim, dar cred mai degrabă c-a luat-o şi el la sănătoasa pe calul lui. Am putea fireşte să-i ardem noi un glonte, aşa de rămas bun, dar teamă mi-e că nu ne rămâne timp pentru asta. Dar Dumnezeule, unde sunt caii?

   Aceştia nu erau de văzut în lung şi-n lat şi-acum stăteam acolo gură cască, nemaiştiind ce să facem.

   — Cred c-ar fi mai bine s-o întindem de pe-aici, n-auziţi nimic domnilor? strigă profesorul agitat. Această turmă de bizoni se îndreaptă direct către noi.

   Bizoni deci. Să se fi îndeplinit de o manieră ciudată, dorinţa lui Marian de a vedea o turmă? Acum distinsei şi eu un zgomot ce părea un bubuit îndepărtat, care se apropia tot mai mult. Asta nu era nicidecum o cireadă de bivoli care păşteau paşnic iarba grasă a preeriei. Părea mai degrabă un regiment de dragoni care se apropia în galop în câmpia deschisă.

   — Massers, repede de aici, bivoli înfuriaţi vin, calcă totul în picioare, ne strigă acum şi Pongo.

   Un nor gros de praf se apropia ca o furtună spre noi. Unde să fugim? Drept înainte n-ar fi avut nici un rost bivolii ne-ar fi ajuns într-o clipită. Cel mai bine era s-o luăm lateral şi să-i lăsăm să treacă pe lângă noi.

   Profesorul şi fiica lui, chiar aşa şi făcuseră. Cu paşi mari, în fugă o luară spre partea stângă. Dar văzui în ultima clipă că aceasta ar fi o manevră greşită, pentru că norul de praf făcu şi el o mică deviere şi acuma părea să se îndrepte tocmai într-acolo. Bizonii nu l-ar fi putut în nici un caz zări pe profesor, dar acum din păcate

vântul bătea dintr-o astfel de direcţie încât n-ar fi întârziat să-l adulmece.

   — Repede Robert, aici spre dreapta, e singura posibilitate de-a scăpa de urgia hoardei, îmi strigă Marian. Imediat o şi luă în direcţia menţionată. Pongo nu mai stătu pe gânduri şi-o luă în aceeaşi direcţie. Ce să fi făcut? Nu-mi rămânea decât să-i urmez şi eu, ceea ce şi făcui în mare grabă.

   Nu după mult trebui să recunosc că urmasem direcţia bună, pentru că numai câteva animale răzleţite de turmă o luaseră şi ele într-acolo. Alergam cuprinşi de disperare, dar bivolii înfuriaţi se apropiau tot mai mult. Aproape că-i ajunsesem pe camarazi, când îngheţai de groază, văzând cum un animal era gata, gata să ne ajungă. Cu capul plecat se năpusti asupra noastră, astfel că nu-mi rămase decât să strig:

   — Repede într-o parte Mariane, altfel suntem pierduţi. Bizonii sunt mai rapizi decât noi, dar nu ne pot vedea.

   Pongo şi Marian priviră îndărăt şi-mi urmară de îndată sfatul. La trei metri distanţă, turma trecu pe lângă noi, fără să ne bage în seamă:

   Pământul se cutremura sub izbiturile copitelor şi îndată un nor imens de praf ne înconjură, de nu mai puteam distinge nimic.

   Din fericire turma nu era foarte mare şi după câteva minute trecu cu totul de noi şi dispăru, în sfârşit în depărtare.

   — Am avut noroc şi de data asta, dragă Robert, exclamă emoţionat Marian. Să sperăm că profesorul şi fiica lui au fost tot atât de norocoşi şi au putut scăpa cu viaţă. Să ne întoarcem înapoi şi să încercăm să-i căutăm.

   Parcurserăm în câteva minute o bună bucată de drum şi acum ne luă cam un sfert de oră să ne întoarcem la vechiul loc de ta bără.

   Răsuflarăm uşuraţi când din partea opusă îi văzurăm venind pe profesor şi pe fată şi ne veni să râdem, dar situaţia fusese într- adevăr foarte serioasă.

   — Ar fi putut să se sfârşească foarte prost, domnii mei. Nu-i nici o plăcere, credeţi-mă, să fi călcat în picioare de o astfel de turmă de bivoli furioşi. Poate că în furia lor ne-ar fi făcut onoarea de a ne fi luat şi în coarne, mai ştii şi ce o să se întâmple cu caii noştrii, domnule profesor? Mai credeţi că se vor întoarce şi acuma? întrebă Marian îngrijorat.

   — Nu vă îngrijoraţi, domnule Farrow. Cunosc prea bine această specie de mustangi. Nu va trece o oră şi se vor înapoia cu toţii!

   Turma de bizoni trecuse ce-i drept peste locul nostru de popas dar din fericire nu produsese cine ştie ce daune. Doar pălăria lui

Pongo avea o mare gaură la mijloc.

   Abia acum ne venii în minte din nou acest Rofter, care se aţinea pe undeva în preajma noastră atunci când se năpusti turma. Nu ştiam precis unde a fugit dar mi se păru că în direcţia unde goniră apoi bizonii. Când îi împărtăşii îngrijorarea mea lui Marian, acesta ridică din umeri zicând:

   — Dacă i s-a întâmplat totuşi ceva, atunci aceasta nu poate fi decât o pedeapsă cerească, dragă Robert. O să-l căutăm pe omul nostru puţin mai târziu, după ce o să ne regăsim caii. Nu după mult timp aceştia se întoarseră. Cam tremurau ei şi-acuma speriaţi încă, dar se liniştiră, după ce-i mângâiarăm niţel. Nu ne mai ardea să ne continuăm drumul nostru atât de brutal întrerupt, aşa că ne urcarăm pe cai şi-o pornirăm în direcţia în care-i bănuiam pe Rofter. Pongo care călărea în fruntea tuturor ridică deodată mâna şi ne indică ceva ce zăcea în iarbă. Poate că-l găsise pe Rofter. Marian şi profesorul se înţeleseră repede din priviri şi-o porniră la galop înainte lăsând în urmă fata, pe care voiau s-o cruţe de o privelişte crudă, dacă într-adevăr ceea ce presupuneau se întâmplase cu adevărat.

   — Aş fi rămas în urmă şi dacă nu mi s-ar fi cerut expres s-o fac, mărturisi ea. N-aş vrea să duc cu mine ca ultimă amintire, acum, la sfârşitul călătoriei şi aventurii noastre, acest tablou groaznic, pe care să-l am în faţa ochilor tot restul vieţii mele.

   Marian şi profesorul ajunseră lângă Pongo, care descălecase între timp şi îngenunchease lângă o siluetă omenească. Profesorul îl recunoscu de îndată pe Rofter şi când află că acesta nu era mort, îşi uită pe loc toată ranchiuna adunată împotriva acestuia şi ajută chiar să-l aşeze pe rănit astfel încât să-i aline suferinţele. Acesta ajunsese sub copitele bizonilor, ba chiar în coarnele unuia şi era de mirare că încă mai trăia. Acum deschise încă o dată ochii, îşi recunoscu vechiul adversar şi zise cu greutate:

   — Ştiu că o să mor aici, iertaţi-mă dacă puteţi, domnule profesor, pentru că m-am lăsat purtat de ură şi mânie în tot ce am întreprins împotriva dumneavoastră.

   Profesorul îi dădu mâna şi-l ţinu strâns, până ce sufletul rănitului zbură, ca să zic aşa pe plaiurile veşnice de vânătoare ale marelui Manitou. Îl îngroparăm în preerie şi trebuie spus c-a fost o treabă anevoioasă să-i săpăm mormântul cu cuţitele noastre.

   La muncă participă şi profesorul care ţinu şi-o scurtă rugăciune la încheierea ceremoniei.

   După aproximativ o oră, încălecarăm şi ne îndreptarăm spre fată, care ne aştepta la mare depărtare. Nimeni nu-i relată ce găsisem şi nici ea nu se interesă deloc de asta.

   Peste câteva zile ajunserăm în St. Louis unde ne luarăm un rămas bun călduros de la profesorul Membra şi fiica acestuia.

   A trebuit să-i promitem că-i vom vizita în Chicago, în caz că drumul nostru ne va purta într-acolo.

   Căutarăm apoi un negustor de cai căruia îi vândurăm caii noştri.

   După două ore puturăm părăsi oraşul. Luaserăm bilete pe vasul de croazieră „Kansas" pentru a călători pe Mississippi până la New Orleans.

   Aventurile şi întâmplările trăite în această călătorie, le voi descrie cu altă ocazie.

SFÂRŞIT

Volumul 184

GENERALUL GONZALO

   ÎN PLINĂ FURTUNĂ.

   — NE GĂSIM ÎN PARTEA DE SUS a Perului, constată căpitanul Farrow. Pentru că nu dorim să ajungem mai la nord, mai bine să ne întoarcem cât mai curând spre vest. Altfel drumul nostru până la „Insula Odihnei" va fi de două ori mai lung.

   — Aş dori să cunosc puţin Peru, îl rugă George, fiul său. Cel mai mult mi-ar place să vizitez un străvechi oraş incaş. Cine ştie tată, când vom mai avea ocazia să ne mai aflăm pe aici? Ar fi păcat să nu vedem ceea ce ne stă acum chiar în drum.

   — Unul din vechile oraşe din Peru am putea să-l vizităm, fu de acord căpitanul Farrow. Şi eu sunt interesat. Cel mai bine ar fi să ne oprim la Lima. De acolo - Lima este capitala - putem comod să mergem într-un străvechi oraş construit din stânci. Ne vom organiza în aşa fel încât spre seară să fim în portul din Lima.

   — Îmi dai voie ca împreună cu Petre să încercăm să prindem nişte peşti, pentru masa de prânz? întrebă George bucuros de perspectiva excursiei pe care şi-o dorise atât de mult. Îmi place să pescuiesc cu undiţa cu momeală şi în acelaşi timp vom schimba niţel meniul zilei. Avem destul timp, patru ore. Nu se poate să nu muşte!

   — Fiţi însă atenţi! îl avertiză căpitanul. Culoarea cerului azi dimineaţa nu mi-a plăcut deloc. Răsăritul soarelui nu prevestea nimic bun. Dacă ne-am fi găsit în apele Chinei aş fi putut afirma cu siguranţă că se va pregăti un taifun. Aşa că nu vă îndepărtaţi prea mult de submarin.

   — Petre este un bun profet în ceea ce priveşte vremea. Ne vom întoarce cu siguranţă în momentul în care va crede el că este necesar.

   George părăsi sala în care tocmai luase micul dejun cu tatăl său şi ofiţerii submarinului. Petre cârmaciul uriaş al vasului fu imediat de acord cu propunerea şi merse sa caute în magazie undiţele potrivite, în vreme ce George cu ajutorul unui marinar aduse o barcă construită, de ingeniosul inginer Hagen, dintr-un metal uşor.

   George se bucura extrem de mult de plănuita vizită în Peru. Doctorul Bertram, medicul submarinului îi povestise multe despre cultura poporului incaş, a cărui istorie este atât de misterioasă ca de altfel şi despre construcţiile pline de enigme ce se aflau acolo.

   Aceste clădiri enigmatice, dorea el în special să le vadă şi să se convingă că într-adevăr uriaşele pietre din care erau făcute, erau

în aşa fel îmbinate, fără mortar, fără jgheaburi sau conuri încât nici un ac nu putea fi introdus în îmbinarea lor perfectă. Petre apăru şi el pe puntea submarinului cu undiţele şi cu o mică cutie în care se aflau momeli artificiale. George îi luă undiţele pe care obişnuia regulat să le folosească şi sări în barca pe care între timp marinarii o lăsaseră la apă.

   Petre îl urmă, apucă vâslele şi cu mişcări energice îndepărtă barca de submarin. Abia se îndepărtaseră cu cinci zeci de metri când George aruncă prima momeală, un peşte artificial cam de mărimea unui braţ.

   Un vânt puternic sufla dinspre vest şi împinse mica bacă tot mai mult în larg, departe de coasta care oricum nu se vedea, deoarece, căpitanul dorise ca în timpul nopţii să se ţină cât mai departe de coastă.

   Coasta de vest a Americii de Sud este şi astăzi adesea zguduite de cutremure care ocazional modifică fundul mării. De aceea a naviga de-a lungul coastei era totdeauna periculos pentru că în urma cutremurelor puteau să apară stânci periculoase ce nu erau trecute pe nici o hartă şi care puteau fi o catastrofă pentru navigatori, mai ales că nu apăreau nici măcar cu un centimetru deasupra suprafeţei mării.

   Şi pentru că submarinul se afla deja în partea de sud a oraşului Lima, căpitanul Farrow a decis ca el să rămână în acelaşi loc în care e opriseră pentru a lua micul dejun.

   După căderea întunericului dorea să urmeze cursul spre est, ca să ajungă în portul oraşului Lima. Această pauză urma să fie folosită pentru a-şi repara uniformele, pentru a spăla, pentru curăţirea armelor şi pentru tot felul de lucruri ce necesitau urgenţă.

   Petre şi George se îndepărtaseră o bună bucată de lângă submarin. Ştiau că în apropiere malului puteau să prindă peşti mult mai gustoşi decât în largul mării. Peştişorii preferau stâncile de lângă mal iar cei mai mari îi urmăreau pentru a se hrăni şi ei. Cei doi vedeau acum submarinul ca o linie mică aproape invizibilă. George nu prinsese până acum nimic. În sfârşit simţi că un peşte muşcă momeala. Patru fire cu momeală artificială erau trase de baraca de aluminiu, două la babord şi două la tribord.

   Petre lăsase de mult vâslele, barca fiind purtată şi legănată numai de vânt şi de valurile mării.

   Aceasta îl ajută pe George să scoată peştele pe care tocmai îl prinsese. Era un exemplar puternic care lupta cu disperare să scape. Părea atât de mare încât pentru moment reuşi să ţină pe loc barca. În sfârşit, cu chiu cu vai reuşiră să-l tragă în barcă iar

Petre cu îndemânarea lui obişnuită, dintr-o lovitură dată cu un topor marinăresc, reuşi să termine cu zvârcoleala uriaşului peşte. Petre spuse admirativ:

   — Ce minunat exemplar! Cântăreşte aproape zece kilograme. De fapt cu el putem prepara un prânz cu mult mai mare decât ne este necesar.

   — Pentru corpul ofiţeresc ar ajunge, spuse George şi încă pentru câţiva camarazi, dar eu aş dori să duc peşte pentru toată lumea de pe submarin. Mai avem încă destul timp.

   Petre însă privi cercetător spre vest şi spuse îngrijorat:

   — Domnule George, în partea de vest cerul nu-mi prea place. Cred că se va isca o furtună. În est arată ceva mai luminos dar în vest este urât de tot.

   George privi cerul şi spuse uimit:

   — Hai, Petre, puţintel mă mai pricep şi eu la vreme. Am învăţat şi eu câte ceva, de când călătoresc cu submarinul şi nu găsesc că cerul arată ameninţător nici în vest şi nici în est. Ceva mai întunecat este el la orizont, dar o furtună? Nu! Să ştii că te înşeli.

   — Nu mă înşel, afirmă Petre. Ochii dumneavoastră au devenit în cele câteva luni de când sunteţi cu noi mai pătrunzători, dar nu ca ai mei. Dungile de la orizont sunt un semn sigur că se pregăteşte o vreme foarte urâtă. Cel mai bine ar fi să ne întoarcem degrabă mai ales că suntem destul de departe de submarin. Schimbarea vremii dinspre vest pare să se apropie foarte repede de noi, chiar mai repede decât bănuim.

   — Tata vorbea chiar de un taifun, dacă ne-am fi aflat în apele chinezeşti. Aşa că trebuie să cred că treaba este într-adevăr serioasă. Hai, vâsleşte înapoi! Dar mai întâi ajută-mă să scot cele trei undiţe care au mai rămas.

   Cei doi tovarăşi au scos două undiţe, au rulat firele şi au luat momeala, pe care au băgat-o din nou în lădiţă, când George simţi că ceva a muşcat momeala din cea de a treia. Simţi chiar şi o zvâcnitură puternică încât îşi pierdu chiar echilibrul.

   — Petre, ceva a mai muşcat! strigă George bucuros. Se pare că este tot un exemplar de excepţie. Vino te rog şi ajută-mă! Se împotriveşte ca dracu! Peştele prins trăgea furios şi cu brutalitate încât lui Petre nu-i rămase decât să-şi ajute tânărul prieten. Trebuiau să acţioneze precaut pentru a evita ca firul oricât de tare era să nu se rupă. Puterea unui peşte în apă este greu de închipuit pentru cei de pe uscat. Numai un pescar care a avut în undiţă un peşte de 7-8 kg. poate înţelege asta.

   George şi Petre trebuiră să mai dea drumul firului pentru ca peştele să se mai liniştească. Dacă nu se mai zbătea aşa, puteau

din nou să mai încerce să-l tragă în barcă.

   Dintr-odată însă firul deveni moale - ori peştele reuşise să-l rupă, cu toate că momeala avea un cârlig metalic lung, ori, cum de altfel se şi întâmplă, îşi schimbă direcţia de scăpare şi acum se îndrepta spre barcă.

   George învârti ruleta cât putu mai repede în timp ce Petre lăsa firul să-i alunece printre degete pentru a evita o eventuală lovitură.

   Aproape două minute se scurseră aşa, când deodată, Petre abia se abţinu de la o înjurătură. Firul fu din nou tras cu putere încât îi tăie pielea de pe degete în timp ce el se pregătea să facă faţă unui nou atac. Lovitura fu atât de puternică încât se resimţi în toată barca. Peştele se îndrepta acum spre est şi înota acum doar sub barcă Se îndreptă acum cu toată puterea spre mal, care se vedea ca o linie ia orizont. Petre trebui să dea din nou drumul firului dar George avu prezenţa de spirit să se lase rapid în genunchi la prora bărcii pentru a mai frâna puţin din lovitura pe care peştele o dădu din nou când trase iarăşi de fir.

   Peştele se îndepărtă din nou de barcă şi o trăgea cu mare viteză spre est. George reluă lupta cu peştele. El opri ruleta încât firul nu mai putea fi deloc întins. Acum peştele prizonier trebuia să tragă întreaga greutate a bărcii după el. Curând George simţi cum puterea acestui locuitor al mării slăbea. Nici nu era de mirare, pentru că era greu ca un peşte străpuns de cârlig să mai care după el şi o barcă cu doi oameni în ea. George începu din nou să tragă încet de fir până când încercarea disperată a peştelui de a se elibera îl sili din nou să renunţe. Petre venii lângă el şi îi spuse îngrijorat:

   — Tipul este din cale afară de tenace! Va mai dura până să-l vedem la bord. Pierdem prea mult timp şi ne îndepărtăm de submarin. Îmi fac griji că nu ne vom putea întoarce din cauza schimbării vremii. George care lucra atât de zelos, aproape că strigă, fără să vrea:

   — Nici nu se pune problema să-l lăsăm! Pe ăsta trebuie să-l prindem! În curând va fi terminat de oboseală. Curentul nu mai este aşa de puternic, iar mica distanţă pe care ne-a tras o s-o recuperăm repede. Şi în afară de asta sigur că va veni tata spre noi dacă se va isca vreo furtună. Iată am tras deja aproape încă cinci metri de fir.

   Petre mai aruncă o privire îngrijorată spre vest, apoi dădu şi el, cu puterea-i uriaşă, o mână de ajutor să tragă peştele în barcă. Nu mai luă în seamă încercările de a se elibera ale peştelui a cărui forţă scăzuse foarte mult şi acum trăgea încet dar necontenit de fir încât lui George îi fu frică că acesta s-ar putea rupe. Dar firul nu s-a rupt. George nu trebuia decât să folosească ruleta căci Petre trăgea acum peştele, cu mâinile. George nu îndrăznea să spună nimic căci faţa lui Petre era foarte energică chiar întunecată şi încordată, iar ei simţea cu toată bunăvoinţa şi simpatia ce i-o arăta uriaşul, că acuma nu era momentul potrivit să facă vreo remarcă. În acel moment mai simţi George că pericolul reprezentat de furtună era mai mare decât îşi închipuise.

   În sfârşit George văzu prada. Şi acesta era un peşte de mare însă cu vreo zece kg mai mare decât cel pe care-l prinseseră deja.

   Dintr-o smucitură Petre trase peştele lângă peretele bărcii, iar George după ce puse ruleta şi firul în barcă apucă un harpon şi încercă să lovească puternic peştele în spatele capului în aşa fel încât acesta în câteva secunde să înceteze a mai mişca.

   — Excelent Petre! strigă George. A meritat efortul! Şi acum să avem grijă când îl punem în barcă, ca nu cumva să ne răstoarne, la uită-te acolo este deja un rechin! Sigur dorea să ne fure prada de sub nas! Acum poate să se lângă pe bot. Petre scoase peştele jumătate afară din apă. George îl apucă şi el şi-l ajută să-l tragă peste marginea bărcii de aluminiu. Micuţa barcă se înclină peste linia normală a apei, sub greutatea peştelui şi cei doi trebuiră să se aplece invers pentru a restabili echilibrul.

   În sfârşit cel de ai doilea peşte se odihnea liniştit pe fundul bărcii iar George se bucura mult, când deodată privirea îi căzu spre cer în partea vestică. Şi ceea ce văzu îi produse pentru prima dată teamă. Culoarea cerului era total schimbată.

   Un perete întunecat de nori cu reflexe strident gălbui acoperea jumătate din orizont şi părea să se mărească cu fiecare secundă. Marea părea aproape neagră iar o dungă de spumă albă se îndrepta cu o viteză îngrozitoare spre ei.

   Petre remarcă şi el schimbarea atât de bruscă a vremii şi-i strigă fiului căpitanului:

   — Aşezaţi-vă aici, domnule George şi ţineţi-vă cu toată puterea. Aplecaţi-vă cât puteţi partea de sus a corpului spre înainte. Prima rafală a furtunii va fi imediat aici. Trebuie acum să ne îndreptăm spre est în loc de vest şi să încercăm să găsim la mal un loc potrivit să ne adăpostim. Nu mai putem să ne întoarcem la submarin el se găseşte deja în zona furtunii. Nici tatăl tău nu ne mai poate ajuta, căci nu poate naviga mai repede decât furtuna.

   Petre luă vâslele şi în timp ce vorbea şi începu să vâslească cu o forţă pe care George nu i-o mai văzuse până acum, îndreptând mica ambarcaţiune cu viteză spre mal.

   George speră că uriaşul va reuşi să ajungă la timp la mal dar apoi îşi dădu seama că speranţa sa nu va fi dusă la îndeplinire.

   Dunga de spumă albă se afla acum chiar în apropiere. Primele valuri apăreau cu o rapiditate uimitoare. Petre vâslea neîncetat şi trecu cu bine creasta spumoasă a primului val. Barca de aluminiu parcă zbura deasupra suprafeţei apei dar asta nu însemna că vor putea scăpa definitiv de urgia care se apropia.

   — Ar fi trebuit să te ascult Petre! spuse George abătut. Dacă ţi se întâmplă ceva totul va fi numai din vina mea!

   — Acum, cum ne-o fi soarta! îi răspunse Pete cu o mimă îndârjită.

   Fatalismul lui Petre îl cuprinse şi pe George. Uriaşul avea dreptate şi George trebui să se gândească că amândoi nu odată fuseseră în situaţii atât de periculoase din care nu scăpaseră decât printr-o minune. Îngerul păzitor le răsplătise probabil curajul, perseverenţa şi prezenţa lor de spirit. Mult mai liniştit privi acum în spate primul val uriaş. Nu-i mai părea acum atât de periculos, dimpotrivă, el va ajuta mica barcă să treacă normal peste stânci şi recifuri şi să ajungă în apropierea coastei. În orice caz, trebuiau să fie atenţi atunci când valurile mari vor ajunge barca. Dacă coama uriaşă a valului s-ar sparge, impactul ar putea sparge barca indiferent de soliditatea ei sau în cel mai bun caz, ar scufunda-o pur şi simplu. Să înoate până la mal ar fi foarte puţin probabil pe o asemenea furtună.

   La rechinii de care până acum au trebuit să se ferească nici nu se mai gândea. Instinctiv, aceşti prădători ai mărilor, pentru a scăpa de loviturile periculoase ale valurilor care îi ameninţau şi pe ei, se ascunseseră la fundul mării, cu mult timp înainte ca furtuna să fie remarcată. George privea cu mult interes primul val uriaş ce se apropia de barcă. Coama i se încreţea uşor. În spatele acestuia însă veneau altele, mai înalte ale căror creste se spărgeau. Acestea erau cele mai periculoase. Dacă primul val lua bărcuţa de aluminiu în spate şi o ducea până la mal erau salvaţi.

   — Opreşte barca chiar deasupra primului val! strigă prin furtună George prietenului său, care se afla la vâsle.

   — Nici o grijă, domnule George, o să fiu atent!

   Faţa lui Peter era atât de energică încât lui George îi dispăru orice sentiment de teamă.

   Un tovarăş mai bun nici că putea să aibe în astfel de împrejurări. Primul val se apropia tot mai mult Era mai înalt decât îl evaluase la început. Aproape că deveni din nou îngrijorat. Oare vor reuşi? O privire spre est îi readuse aminte că se aflau la câţiva kilometrii buni de ţărm. Zgomotele şi urletele înfundate ale furtunii se înteţiseră. Prima lovitură a furtuni se simţi. Pentru George fu ca un pumn uriaş primit în spate. Degetele sale se cramponară puternic de marginea bărcii. Îşi aplecă cât putu corpul în faţă. Văzu cum şi Petre se întinsese pe jos, apoi prora bărcii se ridică şi se balansă încolo şi încoace, aşa că George crezu că se vor răsturna, dar greutatea celor doi peşti din barcă reacţiona ca un balast şi reuşiră să echilibreze barca.

   Barca plutea acuma pe coama talazului şi era împinsă cu rapiditate spre ţărm. George se ridică folosindu-şi toată puterea de care era în stare. Iarăşi îl loviră rafalele de furtună care-l obligară să se aplece în faţă. Şi Petre fu aruncat de câteva ori în spate când încercă să se ridice. Situaţia lui era mai dificilă decât cea a lui George. Dar uriaşul ştia mai bine să se ajute singur. Vâslele a trebuit să le lase la primul impact cu furtuna. Puţin mai târziu fuseseră smulse din suporturi şi duse de apă. Acum nu mai avea nici un rost să stea pe banca vâslaşului, aşa că se lăsă să alunece pe podea, peste cei doi peşti, alături de George. Aici cel puţin, dacă nu încercau să se ridice, erau în mai mare măsură apăraţi de furtună. Petre îşi apropie mult gura de urechea lui George şi urlă cât putu:

   — Dacă am putea menţine barca aşa, avem o şansă să fim salvaţi. Dar trebuie să fim extrem de atenţi când vom ajunge la ţărm. Izbitura de el ar putea fi foarte periculoasă. Iar dacă ţărmul mai este şi stâncos pericolul devine şi mai mare.

   George care respirase uşurat când se văzuse purtat pe coama valului spre ţărm, se sperie din nou. La debarcarea care avea să aibe loc în curând, nu se gândise. Abia acum i-a fost clar că valul va izbi de mal cu toată furia sa mica bărcuţă. Iar dacă acolo vor fi câteva blocuri de stânci, cu siguranţă bărcuţa de aluminiu va fi sfărmată.

   Din suflet îşi dori George ca locul de pe mal unde-i va duce valul să fie acoperit cu nisip alb şi fin.

   — Întregul ţărm este stâncos! îi strigă George prietenului său, fără a-i mărturisi gândurile lui de mai înainte, gânduri care oricum nu i le putea împărtăşi datorită urletului furtunii.

   — Să ne lăsăm în voia Domnului! îi răspunse Petre.

   II.

   O NOUĂ AVENTURĂ.

   GEORGE ŞI PETRE stăteau atât de ghemuiţi încât numai capetele li se vedeau din barcă. La fiecare lovitură a furtunii aveau impresia că primesc loviturile în ceafă. Ţărmul se apropia nesperat de repede. Observară cu bucurie că în faţa lor se afla exact o porţiune de ţărm cu nisip alb. Nisipul moale pe care valurile îl aduseseră acolo reduce simţitor forţa impactului cu ţărmul. Puteau spera că vor scăpa fără accidente prea grave. Două trei minute mai trecură apoi barca se opri pe mal. Se auziră trosnituri şi scrâşnituri. George simţi o lovitură puternică în stomac care-l făcu să-şi piardă pe moment respiraţia, apoi el şi Petre care era aplecat peste marginea bărcii au fost catapultaţi pe mal. Nisipul era aşa de moale încât nici măcar nu se răniseră.

   George îşi reveni treptat după lovitura primită, putu din nou să respire normal şi acum îl urmărea pe uriaş care încerca cu mâinile şi picioarele să ajungă la o stâncă care închidea plaja la o anumită depărtare. Nu puteau sta în picioare din cauza vântului puternic care i-ar fi răsturnat pe dată. Să ajungă la zidul stâncos protector, nu era chiar atât de simplu, pentru că furtuna isca vârtejuri în nisipul fin. George şi Petre nu-şi puteau ţine din această cauză ochii deschişi iar firicelele din nisip le intrau în nări. Chiar pielea biciuită de firicelele de nisip îi durea. În sfârşit George şi Petre reuşiră să ajungă până la zidul stâncos şi acum se târau de-a lungul lui. Petre care se găsea în faţă reuşi să găsească o mică crăpătură în care amândoi puteau fi apăraţi de furtună pentru puţină vreme. De acolo se târâră printr-un fel de tunel în jos cu toate că nici acolo nu scăpară de vârtejul firelor de nisip. Cu cât înaintau în tunel cu atât se făcea mai întuneric în jurul lor. Deodată în peretele de stâncă apăru o cotitură spre stânga. După ce cei doi tovarăşi trecură prin ea, putură să stea în picioare, să ţină ochii deschişi şi să respire fără ca nisipul să-i biciuiască din cap până în picioare.

   — Am mai avut odată noroc Petre! spuse George. Cum să-l înştiinţăm acum pe tata că nu ni s-a întâmplat nimic? O să-şi facă griji din cauza noastră. Probabil că a pornit-o spre vest, sfidând furtuna.

   — Ori s-a scufundat în adânc şi aşteaptă până se mai potoleşte dezlănţuirea elementelor naturii, ori aşteaptă până când furtuna încetează complet, îşi dădu cu părerea cârmaciul.

   — Cât poate dura furtuna, Petre?

   — Asta nu poate ştii nimeni însă presupun că va mai dura o vreme.

   — Şi va trebui să stăm aici până se va termina totul? întrebă George.

   — Asta ar fi cel mai bun lucru!

   Aş dori să intru mai adânc în această deschizătură şi să văd ce lungime are.

   — Din partea mea nu aveţi decât!

   — Unde am putea oare să ne aflăm, Petre?

   — Cu siguranţă în apropiere de Lima.

   — Atunci trebuie să dăm curând de oameni.

   — Bineînţeles, domnule George!

   — Ar fi păcat ca cei doi peşti mari să se strice. Am putea face cu ei o bucurie unor oameni săraci.

   — Hm!

   — Atunci, înainte! Să vedem unde ajungem!

   Deschizătura din stâncă îi ducea repede spre nord-est prin nişte cotituri neregulate. În curând trebuiră să-şi aprindă lanternele pentru că nimeriseră într-o grotă asemănătoare unei peşteri din care pornea o vale de aproximativ de o sută de metri apărată de peretele stâncos.

   După ce străbătură o porţiune din vale George văzu colibe.

   — Acolo este şi un om! strigă Petre.

   — Bănuiesc că prin apropiere se află o mină, îşi dădu cu părerea George.

   — Se poate, îi întări spusele Petre. Peru este o ţară bogată în minerale.

   În curând cei doi se aflară în faţa primei colibe.

   — Este cineva aici? strigă Petre spre colibă.

   Câţiva bărbaţi ieşiră afară şi se uitau cu mirare la cei doi.

   Petre salută politicos şi le povesti cum fuseseră surprinşi pe mare de furtună şi cum fuseseră aruncaţi pe mal. În mica lor barcă se găseau doi peşti mari şi că le-ar face plăcere dacă aceştia i-ar primi în dar. Atunci trăsăturile dure ale bărbaţilor se luminară iar privirea bănuitoare le dispăru, iar cel mai în vârstă le mulţumi, apoi deveni din nou serios şi spuse:

   — Să sperăm că stăpânul nostru ne va permite să aducem peştii. Probabil că va afirma însă că peştii mării îi aparţin cum de altfel îi aparţin bogăţiile pământului.

   — Peştii ne aparţin nouă, zise George şi noi vi-i facem cadou. Dar stăpânul vostru trebuie să fie un om foarte ciudat!

   — Cine este deci „stăpânul"?

   Bătrânul se uită sfios în jur şi abia după aceea răspunse:

   — Diaz de Castro este numele lui şi i se mai spune „Stăpânul Urnei". Trăieşte aici numai de cinci ani dar a devenit atât de bogat încât mult pământ din jurul oraşului îi aparţine. Stăpâneşte o mulţime de mine cu minerale, cât şi mine cu sare. Fiii şi fiicele noastre lucrează pentru el.

   În apropiere este o mină de sulf. Ei lucrează acolo de dimineaţa până seara.

   Sunteţi străini aici de aceea nu ştiţi ce grea a devenit existenţa copiilor noştri de când a devenit el stăpân aici. Sub celălalt stăpân o duceam cu mult mai uşor, el era altfel. Dar de când a murit, Diaz de Castro a moştenit minele.

   — Am auzit că Diaz nu l-a moştenit pe bătrânul nostru domn, se amestecă în vorbă alt bătrân. Stăpânul nostru avea o datorie mare la el şi astfel a intrat el în posesia minelor. Datoria se pare că o făcuse la jocuri de noroc. Se poate ca Diaz să-l fi înşelat pe fostul nostru stăpân chiar la aceste jocuri. Asta cred eu că s-a întâmplat.

   — Fostul stăpân n-a jucat înainte niciodată, stărui primul vorbitor. Dar cine ştie ce s-a întâmplat între timp. Şi în orice caz nu ne este permis să vorbim de rău pe cel nou. Dacă ar afla nu ne-ar merge deloc bine.

   — N-aţi dori să intraţi în colibele noastre modeste pentru a vă odihni puţin? Furtuna mai poate dura ore întregi iar marea se va linişti cu siguranţă până mâine dimineaţă. Noi cunoaştem bine furtunile ce au loc aici. Sau doriţi să aşteptaţi în Lima oprirea furtunii? Acolo vă puteţi cumpăra o altă barcă, dacă cea veche nu mai poate fi folosită.

   — Dorim să rămânem aici, se hotărî George după o scurtă cugetare. Stăpânul vostru „stăpânitorul Limei" mi-a trezit interesul.

   Petre întrebă:

   — N-aţi dori mai întâi să aduceţi aici cei doi peşti?

   — Acum, pe furtună, va fi greu să ajungă până la barcă, replică George.

   — Dar noi suntem obişnuiţi să ne luptăm cu furtuna spuse cel mai bătrân dintre ei. Câteodată suntem chiar obligaţi, dacă Senior de Castro ne-o ordonă. O furtună mare aruncă câteodată echipamente de navă de care stăpânul nostru are nevoie. Atunci noi cei bătrâni trebuie să-le aducem. Câteodată, vreunul dintre noi este luat de valurile uriaşe şi nu-l mai vedem niciodată.

   — Ce stăpân cumsecade! zâmbi George ironic. Să sperăm că vom putea face cunoştinţă! Începe să-mi placă din ce în ce mai mult, dacă ar fi să-mi spun părerea.

   — Pentru asta sunteţi prea tânăr! N-o să permită aşa ceva!

   — N-o să-l întreb, dacă îmi permite sau nu, insistă George cu adevărat furios de felul cum se comporta „Atotstăpânitorul".

   — Veniţi domnule George, i se adresă tovarăşul lui, ca unuia căruia trebuia să i se poarte de grijă, trebuie să-i ajutăm pe aceşti oameni să aducă încoace cei doi peşti.

   Era o treabă nu tocmai uşoară. Când ajunseră toţi la barca de aluminiu, Petre sări pur şi simplu pe marginea ei aşa încât cei doi peşti se rostogoliră pe mal. Apoi legară fiecare peşte cu două fire de undiţă şi astfel luptând din greu cu rafalele furtunii îi traseră înapoi până la zidul format din stânci. Când ajunseră, George şi Petre rulară din nou undiţele, odată ajunşi la intrarea în grotă bătrânii îi ajutară să tragă peştii înăuntru.

   Bătrânii din colibe nu mai puteau de fericire că aceşti peşti le aparţineau. Asemenea exemplare nu mai văzuseră demult.

   George nu putea scăpa de impresia că fiii şi fiicele lor trebuiau să lucreze din greu în minele de sulf sau în atelierele de prelucrare, dar niciodată nu câştigau atât, încât măcar odată să mănânce pe săturate.

   Ce fel de om putea fi acest Diaz de Castro! Desigur unul dintre aceia care călcau peste cadavre pentru a-şi atinge scopul! Cu siguranţă un om fără scrupule. Şi dacă cu moartea fostului proprietar ceva n-a fost în regulă? Oare datoria la jocuri de noroc să fi fost adevărate? În sinea lui George începea să se îndoiască. Ceva era putred aici.

   Când bătrânii aduseră cei doi peşti în colibele lor, cei prezenţi fură atât de bucuroşi, încât bănuiala lui George cu privire la Diaz de Castro se întări şi mai mult. De aceea îl întrebă pe bătrânul Jose ce salar plătea Diaz. Răspunsul îl înfurie şi mai tare pe George. El nu plătea muncitorilor orele lucrate, ci îi plătea în funcţie de cât sulf găseau şi îl împachetau. Iar în mină sulful se găsea în cantităţi destul de mici. Bătrânii vorbeau acum în şoaptă.

   În sfârşit Jose se adresă lui George:

   — Domnilor, ne permiteţi să vă invităm la masa noastră? Cel mai mic peşte îl vom pregăti chiar acum iar pe cel mai mare îl păstrăm pentru copii noştri. Ei au mai multă nevoie de hrană decât noi, dat fiind că au nevoie de mai multă forţă ta munca lor din mină.

   — Acceptăm cu plăcere invitaţia, spuse George imediat Şi dacă furtuna va înceta vă mai putem pescui câţiva. Probabil voi reuşi chiar, luând contact cu autorităţile să fac ceva pentru mărirea salariului copiilor noştri.

   — Asta nu cred că veţi putea domnule, căci de Castro datorită bogăţiei lui are mulţi prieteni puternici care influenţează hotărârile autorităţilor de aici. La început ne-am plâns şi noi dar asta n-a făcut decât să ne îngreuneze mai mult situaţia.

   — Aş putea să vorbesc o dată cu de Castro. Poate îl voi convinge de nedreptatea actelor sale.

   Bătrânul zâmbi. Îi părea imposibil. El îi conduse pe George şi pe Petre în coliba sa în vreme ce ceilalţi se ocupau cu pregătirea

mesei.

   Coliba era foarte curată dar foarte sărăcăcios mobilată. Bătrânul se scuză şi le explică că fusese nevoit să vândă majoritatea lucrurilor mai preţioase pe care le avea pentru a putea supravieţui.

   — Sper să vă pot ajuta, spuse George. Poate eu voi avea mai mult noroc. Şi apoi de Castro va trebui să vă despăgubească de pierderile şi suferinţele îndurate.

   Bătrânul Jose nu credea în aşa ceva şi spuse:

   — Dacă s-ar produce vreo îmbunătăţire n-ar dura cu siguranţă prea mult, cel mult atât cât dumneavoastră veţi fi aici. Mai târziu va avea grijă de Castro să se răzbune pe noi. Noi ne-am acceptat deja soarta, senior!

   — Trebuie să mai judecăm puţin, recunoscu George gânditor. Adică să procedăm cu mare prudenţă. Dar cu vremea vom găsi noi o soluţie. Acum ne vom odihni puţin, Jose. Pescuitul şi furtuna ne-a epuizat şi acum suntem obosiţi. Scoală-ne te rugăm când va fi gata masa. Paturile erau simple dar după emoţiile trăite cei doi le găsiră minunate şi după ce mai discutară puţin între ei, în curând adormiră.

   Discuţia lor se învârti în jurul persoanei lui de Castro.

   Jose părăsi coliba pentru a nu le deranja somnul. Când reveni după mai bine de două ore pentru a-i trezi ia masă, îi fu destul de greu să-i pună din nou pe picioare..

   Peştele era foarte gustos. Femeile îl pregătiseră adăugând multe mirodenii iar George se bucura în special văzând câtă mulţumire şi recunoştinţă se vedea pe chipul celor ce mâncau, probabil pentru prima dată de multă vreme, într-adevăr pe săturate.

   Când masa se termină femeile strânseră vesela simplă şi o puseră la locul ei. Petre, care avea tutun şi hârtie la el, începu să- şi răsucească atât de îndrăgitele lui ţigarete. Feţele bătrânilor se luminară de bucuria de a putea pufăi şi ei din iarba această aromată.

   George îi mai întrebă pe ocolite câte ceva despre de Castro şi ce află îl întări mai mult împotriva „Stăpânului Urnei" şi, pentru că bătrânii nu exagerau, le crezu fiecare cuvânt. Diaz instituise un regim care îşi bătea joc de orice protecţie socială.

   Deodată se auzi de afară un strigăt. George şi Petre ciuliră urechile. Bătrânii îşi strânseră neputincioşi pumnii, nu spuseră nimic, iar atmosfera tensionată dinainte apăru din nou.

   Strigătul venea din partea de est a peretelui stâncos şi era fără îndoială strigătul unei femei. George şi Petre săriră în picioare

când strigătul se repetă şi deveni mai stăruitor.

   — Ce se întâmplă aici? strigă George.

   — De ce nu vă mişcaţi? se interesă Petre.

   — Asta este stăpânul nostru, domnilor, răspunse Jose. Obişnuieşte să glumească în felul lui cu fiicele noastre.

   Îşi scutură capul cu tristeţe şi din nou îşi strânse pumnii a neputinţă în timp ce tremura de enervare. George îi aruncă o privire rapidă lui Petre, sări de pe scaun şi ieşi repede din colibă. Petre îl urmă imediat.

   Cei doi se grăbeau acum spre locul din vale de unde se auzise strigătul.

   Acum ţipătul se auzii a treia oară.

   George observă în peretele stâncos o deschizătură mai largă. Intră prin ea într-un fel de tunel care părea să străbată tot zidul stâncos.

   Imediat, după prima cotitură din tunel, George văzu un bărbat înalt slab, puţin ciudat pe a cărui faţă se afla o barbă neagră care- i sări în ochi. Bărbatul ţinea în braţe o fetişcană care se zbătea din toate puterile.

   — Domnule de Castro, lăsaţi-mă vă rog în pace! îl implora fata.

   — Cum te mai zbaţi, ca o mică turturea! râdea ironic bărbatul.

   Atunci apăru acolo George şi îi strigă bărbatului:

   — Laşule, lasă imediat fata în pace!

   Bărbatul fu atât de uimit de această apariţie încât lăsă într- adevăr fata, care fiind atât de fericită că scăpase din îmbrăţişarea omului pe care-l ura atâta, fugii de acolo, cât putu de repede, negăsind timp nici măcar să-i mulţumească lui George.

   Pe faţa bărbatului se citea atât furia cât şi uimirea.

   Ochii săi erau aţintiţi asupra lui George care îi susţinea privirea fără să clintească.

   Furia îl cuprinse deodată - era tot atât de înalt ca Petre - şi încercă să-l lovească pe George. Acesta evită cu îndemânare lovitura dându-se la o parte la timp. Lovitura nimeri în gol.

   Atacatorul se clătină, când rată lovitura iar George veni mai aproape cu un pas şi îi vorbi.

   — Să sperăm că v-a trecut mânia. Furia dumneavoastră nu era întemeiată. Ar trebui să vă fie ruşine că atacaţi fete tinere fără nici o apărare. Cu mine însă n-o să vă meargă! Cu toate că faţă de mine păreţi un Goliat, eu nu mă tem.

   George îşi luă poziţia de box în vreme ce vorbea pe un ton rece şi calm. Adversarul său îl privii cântărindu-l câteva secunde apoi se năpusti asupra lui. Dar şi acum cele două lovituri ale lui nimeriră în gol. Era timpul ca George să preia iniţiativa. Stânga sa lovi fulgerător şi-l nimeri pe uriaş în piept. Bărbatul icni şi chiar se poticni puţin în faţă. Această situaţie nu-i scăpă lui George care îi mai trase o dreaptă, apoi stânga-i nimeri bărbia agresorului.

   Capul lui de Castro zbură pe spate.

   Dar rezistenţa agresorului lui George era mare. Uriaşul se clătină încă o dată, se retrase câţiva paşi în spate dar se ţinea încă bine pe picioarele lui puternice. Îşi reveni rapid, scoase de la curea un cuţit şi se năpusti din nou asupra lui George.

   Situaţia devenea critică pentru George care nu avea nici o armă la el - când părăsise coliba bătrânului Jose - nu crezuse că se va implica în vreo bătaie. Dar atunci interveni Petre. Uriaşul nu se băgase până atunci în lupta dintre cei doi, dar acum consideră că sosise momentul. Cu o forţă de nebănuit răsuci dreapta lui de Castro în sus încât acesta scăpă pe loc cuţitul. Apoi, fără a-i mai lăsa vreo pauză, îl lovi cât putu de tare. Petre recunoscuse ca bătrân expert în arta boxului, rapiditatea şi puterea adversarului. De aceea îl şi lovi cu toată forţa de care era el în stare. Rar, mai lovise el aşa pe cineva. De Castro căzu ca lovit de trăsnet şi se rostogoli puţin în spate ca apoi să se izbească de o stâncă. După ce-şi reveni puţin, Petre îi spuse simplu lui George.

   — Presupun că pentru moment îi ajunge! Un alt om ar trebui să stea după lovitura mea două săptămâni în spital, dar derbedeul ăsta îşi va reveni în curând.

   George îl privi pe de Castro inconştient, se aplecă deasupra lui şi îi luă de la curea cele două pistoale. Aşa vom fi mai în siguranţă, spuse el zâmbind, în cazul când se trezeşte şi ar mai avea poftă să se bată. Petre, te rog ia şi cuţitul de acolo!

   Abia luaseră cei doi tovarăşi armele lui de Castro când, auziră în spatele lor mai multe vaiete. Jose venea fugind cât îl ţineau picioarele alături de alţi câţiva bătrâni.

   — Vai, vai, acesta este domnul de Castro! Ce nenorocire! Cu toate că cea pe care aţi scăpat-o din ghearele lui este tocmai nepoata mea, ne temem că pentru noi de-acum se va dezlănţui iadul pe pământ.

   George însă rămase liniştit.

   — Ne-am luptat în mod cinstit, pumn contra pumn. Camaradul meu l-a doborât însă abia atunci când a scos cuţitul la mine. Mă gândesc că această înfrângere să-i servească pe viitor ca avertisment. Când o să-şi revină, îi voi explica că eu, Senior Jose, o voi apăra în continuare pe nepoata dumneavoastră. Nu trebuie să-şi închipuie că prin forţa lui poate ataca oricând tinerele fete fără apărare. N-a fost nimic nedrept aici! Nu aveţi nici un motiv să vă văitaţi. Treaba este deja hotărâtă. Fiţi atenţi, într-o zi veţi fi

fericiţi că noi am început lupta cu acest monstru uman.

   Dar Jose nu putu fi aşa uşor liniştit. El îngenunche lângă corpul nemişcat şi-i ridică în sus capul „Stăpânului" său. După o vreme de Castro deschise puţin ochii, clipi de câteva ori ameţit şi apoi începu să înjure de se cutremurau pietrele. Apoi strigă cât putu:

   — Nepoata ta i-a atras prin strigătele ei pe cei doi străini aici. Asta o s-o plăteşti tu şi toţi cei de aici, cu vârf şi îndesat! Na! La asta ca un avans! Şi vru să-i tragă bătrânului o palmă. Dar George fu pe fază. Chiar în acel moment îl trase pe bătrân de-o parte, încât lovitura lui de Castro nu-şi atinse ţelul nici de această dată.

   Ca să-l apere pe Jose, George trebui să se apropie mai mult de Castro şi nu remarcă că cel întins încă pe jos se pregătea să-i tragă o lovitură de picior. Dar nici Petre nu stătea acolo degeaba. Îşi împinse rapid piciorul înainte astfel încât lovitura destinată lui George îi lovi pulpa. Petre se aştepta la aceasta, aşa încât nici nu-i dădu importanţă. Dar cu această ocazie putu să se aplece şi să-i tragă una în braţ lui de Castro încât acesta căzu din nou ca pa ralizat.

   III.

   LUPTÂND ÎMPOTRIVA LUI DE CASTRO.

   — CU NOI N-O SĂ-ŢI MEARGĂ aşa cum îţi merge cu muncitorii tăi! îi strigă George aproape ameninţător lui de Castro. Asta să-ţi intre bine în cap!

   De Castro se ridică şi le răspunse pe un ton ce nu prevestea nimic bun.

   — O să vă arăt eu vouă cât de mare îmi este puterea. Acum maţi prins pe nepregătite dar o să v-o plătesc dublu.

   Apoi începu să le strige bătrânilor:

   — Prindeţi-i pe indivizi! Aţi văzut doar cum l-au atacat pe stăpânul vostru! Înainte! Aruncaţi-i la pământ şi legaţi-i bine!

   Asta fu însă prea mult pentru Petre. Temperamentul lui izbucni. EI îl pălmui „uşurel", numai o dată, pe de Castro peste gură. Din gura lui ieşeau acum numai nişte sunete nearticulate. Îl privea numai furios pe Petre care se retrăsese cu câţiva paşi în spate. Ochii lui ardeau de dorinţa de răzbunare. Uriaşul dădu numai din cap indiferent şi se adresă bătrânilor care stăteau acolo ca împietriţi:

   — Nu-l ascultaţi pe nebun! Întoarceţi-vă la colibele voastre! Ne vom îngriji noi de el ca să nu-şi pună în aplicare planul de răzbunare.

   — Eu ştiu deja cum pot să vă ajut, spuse George pe acelaşi ton.

Voi avea grijă să nu mai poată să vă facă sclavi din nou. Putem aranja asta aici, chiar acum.

   — Gândiţi-vă domnilor, li se adresă Jose, stăpânul nostru ne-a ordonat să vă legăm, dacă n-o facem o să concedieze copii din atelierele lui şi atunci n-o să mai avem nimic din ce să trăim.

   — N-o să muriţi de foame ci dimpotrivă împreună cu copiii voştri veţi duce o viaţă decentă, le replică George şi îi asigură: „Pentru asta mă voi îngriji eu însumi. Am deja un plan. Nu v-ar plăcea mai mult să pescuiţi şi să prindeţi raci decât să vă lăsaţi copiii să se otrăvească în atelierele nesănătoase pentru prelucrarea sulfului?"

   Siluetele bătrânilor se îndreptară când auziră spusele lui George şi unul din ei zise:

   — Cândva am fost pescari domnule, dar o furtună ne-a distrus bărcile! Altele noi nu putem să le cumpărăm! Trebuie să ne vindem libertatea şi să lucrăm în mine. Pe vremea fostului stăpân nu ne mergea chiar atât de rău, aveam existenţa asigurată, nu trebuia să trudim peste puteri şi chiar copiii noştri erau mulţumiţi cu ce primeau.

   — Atunci să fie din nou aşa! strigă George. Noi suntem aşa bogaţi încât ne putem permite să vă cumpărăm bărcile. Nu trebuie însă în nici un caz să deveniţi sclavii unui neom! Nu luaţi în seamă ce spune el acum! Voi nu sunteţi de fapt proprietatea lui! Şi trimiteţi pe cineva la mine pentru a chema aici pe copiii voştri. De-acum înainte nu mai este necesar să mai lucreze măcar o singură oră pentru de Castro.

   Cuvintele lui George făcură minuni. Apăsarea dispăru treptat de pe feţele oamenilor şi îşi îndreptară trupurile subţiri din nou. În ochii lor se citea hotărârea. Unul dintre ei fugii cât putu să ducă vestea în timp ce ceilalţi îi urmară pe George şi Petre.

   — Hoţilor, hoţilor! urlă deodată de Castro, în spatele lor. Voi mi- aţi furat pistoalele şi cuţitul.

   Petre şi George nici măcar nu reacţionară, însă bătrânii începură să tremure.

   — O să vă bag la închisoare! Hoţilor! începu din nou de Castro să strige. Petre se întoarse pe călcâie şi merse înapoi la de Castro şi-i spuse pe un ton aspru:

   — Numai să mai aud un singur cuvânt jignitor şi dumneavoastră o să puteţi să vă adunaţi dinţii răspândiţi câţiva metri împrejur. De felul meu sunt foarte înţelegător, dar şi răbdarea mea are o limită. Armele dumneavoastră le-am confiscat numai după ce aţi încercat să-l atacaţi pe tânărul domn cu cuţitul. O să le puteţi recupera de la poliţie, unde vom declara cum se comportă domnul de Castro faţă de tinerele fete, atunci când se crede neobservat. Şi acum mergeţi de aici! Şi nu cumva să îndrăzniţi să vă apropiaţi de noi!

   Împreună părăsiră apoi platoul de piatră. Bucuria bătrânilor păru să scadă din nou, Jose îşi mărturisi din nou temerile:

   — Credem că dumneavoastră ne vreţi numai binele domnule, dar de Castro este foarte puternic. O să vă facă mari neplăceri. Va proceda atât de viclean încât va ajunge să ne interzică chiar vânzarea peştilor. Cred că de acum putem să ne aşteptăm la ce este mai rău.

   — Asta o să mai vedem noi! strigă George. Aşa ceva nu e posibil, ca un singur om să tiranizeze un oraş întreg. Mergem imediat la şeful poliţiei.

   — Şeful poliţiei este un prieten bun a lui de Castro, îi replică Jose. Poate că de Castro îl are cu ceva la mână, sau poate l-a cumpărat. Se vede clar că nu este liber să acţioneze corect.

   — Atunci îl vom elibera! spuse George sigur de victorie. Puteţi veni cu noi să vă alegeţi bărcile pe care tatăl meu le va cumpăra pentru voi. Când furtuna se va potoli tata va debarca cu siguranţă pe ţărm.

   — De la moartea bătrânului domn n-am avut o singură oră liniştită spuse un alt bătrân. De aceea ne este greu să credem acum, că printr-o singură „lovitură" totul se va îmbunătăţi. Dumneavoastră sunteţi ca îngerul curat pe care Dumnezeu ni l-a trimis prin vreme de furtună.

   — Îngeri nu suntem în nici un caz, răspunse George serios, ci numai nişte oameni care să străduiesc să-şi apere semenii, când aceştia au nevoie.

   O vreme se aşternu tăcerea, apoi George vorbi din nou:

   — Arătaţi-ne cel mai scurt drum care duce în oraş. Aş dori să ajungem la poliţie înaintea lui de Castro.

   — Dacă o luaţi de-a lungul acestei văi, spuse Jose, curând o să ajungeţi la primele case întrebaţi acolo unde este secţia de poliţie. Oricare copil va şti să vă îndrume acolo. Noi nu putem merge aşa repede ca dumneavoastră. Vom veni cu siguranţă după aceea pentru a depune o plângere împotriva lui de Castro, care acum este duşmanul nostru. Apoi trebuie să ne obişnuim cu ideea că ne va distruge dacă nu-l veţi învinge.

   — Voi o să-l învingeţi! îi asigură George. N-am nici o îndoială! Prietenul meu Petre ca şi mine nu suntem siguri. Tatăl meu este bine văzut de autorităţile sud-americane, iar submarinul şi echipajul său reprezintă o mică putere ce însă nu poate fi trecută cu vederea. Veţi trăi voi şi copiii voştri în linişte şi pace de-acum

înainte! Lăsaţi-vă numai în grija noastră.

   George şi Petre porniră în grabă de-a lungul văii. Lui George nu-i prea era pe plac să-i lase pe bătrânii aceia neajutoraţi în preajma lui de Castro, dar spera că în curând să sosească cei tineri care lucrau în atelierele de prelucrare a sulfului şi după care trimisese deja un mesager.

   Ei vor înţelege cu siguranţă ce se întâmplă acolo şi se vor împotrivi total lui de Castro şi influenţei lui.

   Valea pe care o parcurseră n-a fost lungă iar când se termină, cei doi tovarăşi văzură în faţa lor primele case din Lima.

   Curând ajunseră la drumul principal. Oamenii de pe străzi îi priveau curioşi. Ei le răspundeau politicos la întrebări şi-i îndrumară spre sediul poliţiei care se afla în centrul oraşului.

   După o oră bună, cei doi se aflau în faţa unei clădiri impunătoare.

   Când George întrebă de şeful poliţiei, ofiţerul de serviciu îi privi cu puţină suspiciune şi spuse:

   — Nu ştiu dacă domnul Almargo vă poate primi acum. Ce aţi dori dumneavoastră în fond?

   — Comunicaţi-i, vă rugăm, că venim din partea domnului de Castro şi îl rugăm să ne primească personal cât mai repede.

   Numele lui de Castro îşi făcu repede efectul asupra ofiţerului de serviciu. Cel care până acuma se purtase cam indiferent făcu semn unui slujbaş în uniformă, pe care-l rugă să-i conducă pe cei doi la Senior Almargo într-o problemă care nu suferea amânare.

   — Într-adevăr, de Castro n-a minţit când ne-a spus ce ne-a spus. El este peste tot luat în seamă sau probabil le este teamă de el.

   — Nu m-aş mira dacă jumătate din poliţie i-ar ciuguli din palmă. Când ai datorii la cineva nu îndrăzneşti să i te împotriveşti. Dar cu noi şi-a găsit naşul! O să-i distrugem puterea şi influenţa şi prin asta sigur vom face un lucru bun.

   — Tatăl dumneavoastră va trebui să sacrifice o sumă de bani gheaţă, destul de frumuşică, pentru toţi cei care-i sunt datori vânduţi acestui şarlatan.

   — Trebuie să acţionăm cât mai repede împotriva lui de Castro, spuse George, altfel vom avea mari greutăţi cu el şi nu vom reuşi să ajungem aşa repede cum n-am propus la ţelul nostru. Păcat că nu avem sume de bani gheaţă mai mari la noi. Aşa că nu ne rămâne decât să stăm şi să-i aşteptăm pe tata, să vină. Timpul poate fi un câştig pentru de Castro. El poate să determine mulţi dintre pionii lui înfricoşându-i să nu îndrăznească să întreprindă nimic. Să sperăm însă că tata ca sosi în curând. El o să-şi dea seama că ne aflăm în Lima dacă am reuşit să scăpăm teferi din furtună.

   Slujbaşul în uniformă îi conduse într-o anticameră şi-i rugă să aştepte câteva momente. Apoi vorbi în şoaptă cu un angajat civil care lucra acolo. Angajatul civil bătu ia uşa înaltă şi, când se aprinse un beculeţ, intră în cameră.

   După câteva secunde se întoarse şi îi rugă pe cei doi să poftească înăuntru.

   Şeful poliţiei părea să fie, după cum amândoi observară, un caracter deschis şi onorabil, care le făcu de la început o impresie bună.

   După ce, cei doi bărbaţi de pe submarin pătrunseră în încăpere, acesta le veni în întâmpinare, întinzându-le prietenos mâna. Totuşi, remarcară în purtarea domnului Almargo o uşoară nervozitate şi, înainte de a se prezenta, îi întrebă puţin răstit:

   — Ce doreşte domnul de Castro?

   Lui George i se păru că lui Almargo îi era puţin frică de „stăpânul Limei".

   — Mă numesc George Farrow, începu fiul căpitanului. Acesta de lângă mine este Petre, camaradul meu şi cârmaci pe submarin. Probabil că vă este cunoscut numele tatălui meu, care cu submarinul său colindă toate mările lumii şi anume este vorba de căpitanul Farrow. Submarinul a fost salvat de el în timpul primului război mondial.

   — De căpitanul Farrow am auzit deja, ba chiar am citit, replică şeful poliţiei. Fiţi bineveniţi în oraşul nostru! Dar aţi cerut să fiţi primiţi în numele domnului de Castro. Îl cunoaşteţi?

   — L-am cunoscut, spuse George, iar şeful poliţiei remarcă că buna dispoziţie lui George scăzu simţitor.

   — Aici aveţi pistoalele şi cuţitul său, i-am luat armele pentru că a ridicat cuţitul împotriva mea. De această dată „stăpânul" s-a cam înşelat, asupra noastră nu are nici o putere.

   Almargo deveni mai nervos şi întrebă ce se întâmplase de fapt.

   În câteva cuvinte George îi povesti păţaniile lor, furtuna de pe mare, povestea nefericită a bătrânilor pescari, care se găseau la bunul plac al lui de Castro care se purta cu ei atât de neomeneşte.

   Almargo îşi şterse foarte încurcat cu batista sudoarea de pe frunte şi spuse:

   — Nu ştiu cum aş putea să vă explic totul, domnule Farrow: de Castro are în acest oraş un cuvânt greu de spus. Dacă veţi depune o plângere împotriva lui în condiţiile actuale, nu cred că va fi bine pentru dumneavoastră.

   — Bătrânii pescari ne vor susţine declaraţia, spuse George pe deplin liniştit. M-am gândit şi la faptul că de Castro ar putea cumpăra cu banii săi tăcerea acestor nenorociţi. Ştiu de asemenea că are prieteni printre autorităţile regimului - dacă pot într-adevăr să-i numesc prieteni, adică nişte pioni pe care-i foloseşte pentru scopurile lui tocmai pentru că este un om al banului fără scrupule.

   Almargo dădu din cap îngrijorat, gândindu-se la faptul că de Castro „ajutase" financiar o serie de oficialităţi dar prin dobânda mare pe care le-o lua, îi avea la mână, iar bieţii oameni trăiau în permanenţă cu frica în spate că acesta le-ar putea prezenta datoriile şi şi-ar cere drepturile.

   Sumele împrumutate - şi asta ştia Almargo - crescuseră atât de mult, încât nimeni nu mai putea să le acopere.

   Când Almargo tăcu, George continuă:

   — Aş vrea să preiau eu lupta împotriva lui de Castro pentru că şi eu ştiu ce greutăţi voi avea de întâmpinat. Şi acum ca să fiu foarte sincer, v-aş ruga să ne acordaţi protecţia dumneavoastră.

   Almargo se întoarse şi încercă precaut să arate că şi el se afla printre oamenii care aveau datorii la de Castro.

   — Soţia mea a fost odată foarte grav bolnavă, asta a costat mulţi bani, aşa că... Spuse el neîncheind propoziţia. Dar acum soţia mea este din nou sănătoasă. Nu odată m-am gândit cum aş putea rezolva această dilemă încât am ajuns la concluzia că numai un glonte în cap m-ar mai putea salva. N-am făcut-o, nu din laşitate ci pentru că nici acest lucru n-ar fi rezolvat nimic. În plus de Castro a pus ochii şi pe soţia mea dar ea l-a respins cu scârbă.

   — Da acum mi se pare de Castro mai netrebnic decât mi-am imaginat, dădu din cap fiul căpitanului, dar lăsaţi-l numai în seama mea şi a tovarăşilor mei. Dumneavoastră trebuie să vă eliberaţi mai întâi de teama de Castro. Noi dorim nu numai pe dumneavoastră personal să vă eliberăm din ghearele lui, ci şi o mulţime de oamenii săraci din acest oraş. În timpul călătoriilor noastre am adunat câteva comori şi nu am avut încă ocazia să cheltuim banii. Acum cred că a venit momentul să cheltuim ceva pentru un scop aşa nobil. Tatăl meu va veni în port de îndată ce furtuna va înceta, el va pune la dispoziţia suma de care aveţi nevoie, oricât de mare ar fi, asta v-o promit eu şi astfel vă veţi elibera de acest de Castro.

   — Atunci ar fi tatăl dumneavoastră îngerul care mă salvează, spuse Almargo. Mult n-aş mai fi rezistat. Peste câteva zile trebuie să-i plătim datoria şi n-am nici o posibilitate, aşa că ar fi trebuit să mai cer o prelungire care bineînţeles că ar fi urcat şi mai mult dobânda. Ca încheiere nu ne-ar fi rămas mie şi soţiei mele altceva decât să ne sinucidem amândoi.

   — Aşa ceva să nu faceţi, îl linişti George pe Almargo. Noi vă vom ajuta cu siguranţă. Oricum acest de Castro trebuie făcut inofensiv odată şi odată. Cu moartea celui de la care a preluat minele de sulf, ceva nu prea este în regulă. Sunt convins că şi aici este mâna lui de Castro în joc. Asta ar putea să-i fie fatal. Dumneavoastră domnule Almargo, cât şi ceilalţi domni influenţi, puteţi cere tatălui meu banii pe care-i datoraţi lui de Castro pentru ca să puteţi acţiona cum se cuvine. Bănuiesc că între timp de Castro a inventat ceva împotriva mea şi a prietenului meu pentru a fi arestaţi. Dar şi dumneavoastră puteţi acţiona împotriva lui de îndată ce nu veţi mai fi financiar dependent de el. Vă voi lăsa aici o scrisoare adresată tatălui meu.

   Atunci se auziră bătăi puternice în uşă. Când Almargo spuse „Intraţi" un ofiţer superior deschise uşa. Pe prag George zări câţiva soldaţi. Lângă ofiţer însă stătea de Castro, ochii îi sclipeau întunecaţi şi furioşi.

   — Acolo sunt cei doi, domnule General, spuse de Castro, după ce îl salută scurt pe Almargo. I-am observat cu precizie, sunt aici pentru a ne spiona!

   Generalul făcu câţiva paşi în cameră şi spuse, dând din umăr, şefului poliţiei:

   — Domnul de Castro îi acuză grav pe cei doi. Sunt nevoit să analizez situaţia şi până la clarificarea ei să-i arestez pe aceşti domni.

   — Nu-i spuneţi vă rog, domnului general, în prezenţa domnului de Castro cine suntem, şopti George şefului poliţiei. Suntem pregătiţi să ne lăsăm arestaţi pentru că ştim sigur că în curând vom fi eliberaţi. Domnule Almargo puteţi să-i împărtăşiţi şi domnului general că se poate baza pe tatăl meu, ştiţi dumneavoastră din ce punct vedere.

   Şeful poliţiei având acum perspectiva eliberării din mâinile cămătarului păru că-şi regăsi întreaga energie dinainte. Se întoarse spre de Castro şi spuse:

   — Părăsiţi camera, domnule de Castro. Trebuie să schimb câteva cuvinte cu domnul general, să vedem dacă este necesară arestarea acestor doi domni. Acuzaţia că ei ar fi spioni mi se pare trasă de păr. Cu dumneavoastră, domnule de Castro, am să vorbesc ceva mai târziu. Este vorba de armele care vă aparţin şi care se află acum la mine. Cred că ştiţi cât de aspră este legea în privinţa purtării armelor. Să sperăm că sunteţi în posesia unui permis, altfel va trebui să plătiţi o amendă usturătoare.

   De Castro rămase încremenit câteva secunde apoi spuse furios:

   — Domnule Almargo, cum vă permiteţi să vă exprimaţi aşa faţă de mine? Aţi uitat cumva că poimâine voi veni pe la dumneavoastră? Atunci vom vorbi altfel unul cu altul.

   — Vă interzic orice ameninţare, domnule de Castro, îi replică Almargo serios.

   — Dacă domnul nu doreşte să părăsească de bunăvoie camera, se oferi Petre, atunci vă dăm noi o mână de ajutor.

   Uriaşul porni deja spre de Castro. Dar acesta nu mai aşteptă intervenţia lui Petre şi se îndreptă repede spre uşă murmurând:

   — Veţi mai avea de-a face cu mine!

   Când uşa se închise în spatele lui de Castro, generalul îl privi pe şeful poliţiei terorizat şi înspăimântat şi apoi spuse îngrozit?

   — Cum aţi putut să-l puneţi la punct astfel pe de Castro? Cu siguranţă că o să ne producă mari, mari neplăceri, atât mie cât şi dumneavoastră. Nu v-aţi gândit că vom avea mult de suferit?

   — Nu, astăzi este pentru noi, în sfârşit ziua norocoasă. Tatăl tânărului domn de aici ne va scăpa din ghearele lui de Castro.

   — Vorbiţi mai încet, vă rog, s-ar putea ca de Castro să vă audă de afară, îi rugă George.

   Petre se duse între timp la uşă şi o deschise prin surprindere. Uşa lovi bubuitor capul lui de Castro. Petre se scuză ironic:

   — Scuzaţi-mă domnule de Castro! Să sperăm că nu vi s-a întâmplat nimic rău! Şi uşa a rămas spre norocul nostru întreagă! şi râzând închise din nou uşa.

   George vorbi, cu generalul şi-i oferi acelaşi ajutor ca şi şefului poliţiei. Bucuria acestuia fu nemaivăzută. Şi el îi era îndatorat lui de Castro tot într-o afacere de familie.

   — Poate chiar de Castro să fie vinovat de îmbolnăvirile din familiile dumneavoastră, spuse George şi se gândi care ar fi putut fi ţelul şi avantajele lui de aici. Bineînţeles de Castro avea nevoie de dependenţele lor faţă de el. Pentru asta orice mijloc de constrângere ar fi fost bun.

   — Şi acum, vă propun să ne arestaţi, pe mine şi pe prietenul meu, domnule general. Sub oblăduirea dumneavoastră ne vom simţi mai siguri decât să umblăm liberi pe aici. Poate o să ne daţi o posibilitate de evadare dar de Castro nu trebuie să afle unde ne ascundem. El trebuie să fie sigur că suntem închişi într-o închisoare militară.

   Abia acum Almargo îl prezentă pe George şi pe prietenul său. Şi abia acum înţelese generalul ce motive avea tânărul să se poarte şi să vorbească aşa de îndrăzneţ.

   — Trebuie să-i atenţionez pe oamenii mei să nu vă supravegheze aşa strict? întrebă zâmbind generalul.

   — Nu, nu, replică George, pentru că s-ar putea ca de Castro să aibe un spion printre oamenii dumneavoastră. Dacă scăpăm, scăpăm aşa cum scrie la carte. De Castro nu trebuie să aibe nici cea mai mică bănuială.

   Petre îi aduse aminte lui George că el le promisese bătrânilor pescari să le cumpere bărci noi ca astfel să-şi continue nestingheriţi vechea profesie.

   Almargo le promise că le va comunica bătrânilor acest lucru şi că ei trebuie să aibe o zi, două, răbdare.

   — Atunci ne vom mai vedea, nu? încheie el.

   — Lăsaţi pe noi! îşi întări George spusele.

   — Poimâine veţi putea să-l daţi afară pe de Castro dacă veţi putea să-i acoperiţi pretenţiile - şi desigur că veţi putea. Să sperăm că el nu-i are la mână şi pe superiorii dumneavoastră, pentru că astfel va fi puţin mai dificil. Dar şi în aceste condiţii îi venim cumva de hac. O luptă directă împotriva noastră n-o să încerce niciodată fiindcă ştie că n-are nici o şansă.

   — Atunci mă bizui pe cuvântul dumneavoastră, spuse Almargo.

   — Foarte drăguţ din partea dumneavoastră, se bucură George.

   — Aşa, acum închideţi-ne domnule general. Este o încercare deosebită pentru mine să pot evada când, chiar cel care m-a închis este avertizat de asta.

   — Voi comunica sentinelelor să fie foarte atente, spuse generalul despre care aflaseră abia acuma că se numea Gonzalo. Insă vă paşte pericolul să fiţi împuşcaţi. Santinelele la închisoarea militară au renume de buni apărători şi ţintaşi. Dar şi cu asta George a fost de acord.

   IV.

   ALIAŢII LUI DE CASTRO.

   - DAR CE GĂLĂGIE SE AUDE AFARĂ PE STRADĂ? Se aud

cuvinte strigate cum ar fi „spion".

— Noi suntem cei despre care este vorba! Spuse George serios. George şi Petre se duseră la fereastră. În faţa clădirii poliţiei se

strânsese o masă de oameni care creştea din ce în ce mai mult. Din această masă de oameni se detaşa silueta lui de Castro care instiga masele cu mişcări energice ale mâinilor.

   Generalul Gonzalo apăru şi el la fereastră, o deschise şi făcu şi el semne cu mâna. Gălăgia de afară se mai potoli şi el strigă cu voce ascuţită:

   — Te previn domnule de Castro! Cei doi pe care-i acuzaţi sunt arestaţi şi vor fi duşi imediat la închisoarea militară, aşa că nu-mi ridicaţi degeaba oamenii în cap!

   — Spânzuraţi spionii! Strigă cineva din mulţime.

   — Cei doi sunt acum sub pază, militară până când se va dovedi dacă sunt sau nu vinovaţi, strigă din nou generalul. Până atunci nimeni nu are voie să se atingă nici măcar un fir de păr! Mulţimea urla. Ea dorea să facă singură dreptate. De Castro făcuse într- adevăr o treabă bună. Strigătele deveniră tot mai puternice. Părea ca şi cum, mulţimea e pregătea să asedieze în orice moment clădirea poliţiei. Atunci generalul se grăbi spre telefon şi ordonă să vină o companie de soldaţi spre sediul poliţiei.

   — Nu m-ar mira, spuse Gonzalo, dacă de Castro ar agita într- atât mulţimea încât să fim în pericol, iar posturile noastre să ne fie anulate de preşedintele Gaşca. Poate şi „prietenia" cu el a cumpărat-o ca şi pe a noastră.

   George propuse ca generalul să ia de îndată legătura telefonic cu preşedintele şi să-i explice totul pe îndelete astfel încât şi el să fie prevenit.

   Generalul promise că aşa va face de îndată ce „prizonierii" vor fi duşi de acolo. Compania de soldaţi trebuia să sosească. George le spuse că lui i se părea acum momentul potrivit pentru evadare, dar generalul Gonzalo nu fu de acord.

   — Mulţimea atacă clădirea, strigă în acel moment George care stătea la fereastră, însă fără să fie văzut de afară.

   — Şi acum ce facem? Întrebă Almargo înspăimântat. Asta mai îmi lipsea!

   — Avem nevoie de arme, îi explică George şefului poliţiei.

   — O să vă fac rost, răspunse Almargo.

   — Este deja prea târziu, aud gălăgie pe culoare!

   Petre nu spuse nimica dar acţionă. Rapid apucă unul din scaunele grele şi îi smulse două picioare ca şi cum ai smulge picioarele unei muşte. Generalul şi şeful poliţiei rămaseră muţi de uimire.

   Gălăgia de pe hol se apropia tot mai mult. George şi Petre se aşezară unul la stânga şi altul în dreapta uşii.

   În faţa uşii se auzeau comenzi militare. Soldaţii care-l însoţiseră pe general păzeau cu străşnicie uşa în spatele căreia se afla el şi se împotriveau cât puteau mulţimii furioase.

   — Plecaţi din drumul meu! Se auzi iarăşi pe coridor o voce. Era vocea lui de Castro.

   Uşa zbură din balamale. De Castro năvăli în cameră. Părea scos din minţi şi vru să se arunce asupra lui George.

   Atunci Petre lovi. Piciorul greu de scaun Îl lovi pe de Castro în umărul stâng şi acesta căzu urlând de durere pe podea. Mulţimea de pe coridor se dădu înspăimântată înapoi. Momentul acela îl folosiră cei doi prieteni. Zăpăceala ce se instalase pe coridor le veni în ajutor. Generalul dădu un ordin scurt, după care soldaţii îi împinseră cu armele pe cei ce se avântau spre uşă. Aproape că Petre şi George fuseseră făcuţi una cu peretele secţiei de poliţie, dar totuşi reuşiră să-şi croiască drum înapoi în camera lui Almargo unde acum domnea linişte. Soldaţi reuşiseră între timp să golească clădirea.

   În camera şefului poliţiei slăbănogul de Castro părea că-şi revenise după lovitură şi acum se ridică, făcu o strâmbătură şi se repezi din nou asupra lui George, dar Petre ridică iarăşi piciorul scaunului, ceea ce îl determină pe de Castro să dispară rapid.

   Almargo vru să-l aresteze imediat dar George îi sfătui şi îi propuse să-l lase liber pentru ca el şi Petre să-l poată observa pe ascuns. Poate că aşa vor afla ceva, care să-l trădeze definitiv.

   — Trebuie însă mai întâi să jucăm mica noastră comedie, spuse Gonzalo. Imediat ce compania va fi aici vă voi duce sub formă de arest în închisoarea militară.

   Puţin mai târziu au apărut şi soldaţii, iar mulţimea din faţa clădirii se împrăştie fără ca aceştia să fie nevoiţi să intervină.

   — Acum o să puteţi pleca în linişte la închisoare, râse generalul şi se oferi să-i însoţească pentru ca şeful poliţiei să vorbească în linişte cu preşedintele.

   — Sper domnilor, le spuse Almargo lui George şi lui Petre, să nu intraţi în cine ştie ce belea dacă veţi evada din închisoare. Apropo unde o să vă ascundeţi?

   — Vom găsi noi vreun bârlog, râse George. Unde se află casa în care locuieşte de Castro? Poate va fi nevoie să-i facem în ascuns domnului o vizită.

   — Bine că mi-aţi spus, pentru că trebuie să vă avertizez serios, strigă Almargo. Servitorii lui de Castro îl păzesc foarte bine. Sunt acolo câteva siluete uriaşe cu care nu-i de glumit Oamenii îi sunt credincioşi; i-a adus cu el acum cinci ani, când a sosit aici. Sunt convins că nu veţi părăsii casa vii, dacă veţi îndrăzni să vă strecuraţi pe furiş acolo.

   — Nu suntem de nimic, îi replică fiul căpitanului. Asta este principalul. Mai bine spuneţi-ne odată unde se găseşte casa lui!

   — Chiar lângă mare, în interiorul unei grădini asemănătoare cu un parc. Nu puteţi s-o confundaţi, pentru că este singura acolo care este înconjurată cu un zid înalt însă vă rog, încă o dată domnilor, nu riscaţi inutil, pentru că pericolul este prea mare.

   — Era aşa numai un gând al meu, spuse George. Poate putem să-l ademenim altfel. Când tata va fi aici ne vom mai întâlni, cu siguranţă. Între timp informaţi-l despre situaţia noastră şi daţi-i o scrisoare de la mine. Puteţi să-i telegrafiaţi de îndată ce furtuna va înceta. Astfel va veni mai repede aici. Şeful poliţiei le promise că va telegrafia imediat şi le ură toate cele bune şi mult, mult noroc.

   George şi Petre fură luaţi apoi în mijlocul companiei de soldaţi şi duşi la închisoarea militară.

   Soldaţii de pe cele două părţi priveau cu atenţie trecătorii.

   În sfârşit, ajunseră la o clădire de piatră construită pe un deluşor şi care era înconjurată de un zid înalt. Conducătorul companiei îi conduse pe George şi Petre, împreună, într-o celulă de la parter.

   — Pariez că nu ne va fi greu să evadăm din această celulă. Fereastra n-are nici măcar gratii, este destul de mare şi este plasată jos în celulă. Hai să vedem ce privelişte este afară. În faţa ferestrei era un gang de jumătate de metru lăţime, apoi urma zidul care avea trei metrii înălţime. Deasupra lui erau plasate vârfuri ascuţite ca de lance, dar care erau destul de depărtate unele de altele. Când încercară să deschidă fereastra, constatară ce ea se deschidea destul de uşor.

   După un timp, patrulele trecură prin faţa celulei. Atunci cei doi se retraseră repede de la fereastră şi se uitară la ceas. Când santinelele se auziră venind a doua oară, ei ştiau de-acum precis că între patrulări era aproximativ jumătate de oră.

   Până seara mai ştiură că patrulele se schimbă la două ore. Atunci George spuse mulţumit.

   După ce primim cina dispărem.

   Imediat după ce se întunecă primiră cina. Mâncarea era din belşug şi avea un gust minunat. Desigur nu toţi prizonierii primiseră aşa ceva.

   După ce terminară, aşteptară ca afară să se întunece de tot. Apoi aşteptară ca patrulele să treacă prin faţa ferestrei. Imediat după aceea se strecurară pe fereastră afară şi se cocoţară cu dibăcie pe zid având grijă să nu se rănească în vârfurile de metal ascuţite.

   Foarte uşor ajunseră de partea cealaltă a zidului. Drumul pe care-l făcuseră până la închisoare îl ţinură bine minte, aşa că nu dură mult până ajunseră în afara oraşului în partea cu căsuţe mici şi sărăcăcioase. Deodată se opriră. În spatele lor se auzeau bubuituri. Se întoarseră şi văzură cum din închisoare se ridicau flăcări înalte.

   Peste tot se auzeau semnale. Flăcările deveniră repede mai luminoase. George spuse furios:

   — Asta a făcut-o de Castro! Probabil una din creaturile sale a pus o bombă cu ceas în celula în care am fost închişi. Bine că am reuşit să fugim înainte de explozie! Să sperăm că generalul Gonzalo va fi destul de şiret încât să împrăştie vestea că am fi murit amândoi în timpul exploziei!

   — Într-adevăr astfel ne-ar ajuta mult, domnule George.

   — Şi acum hai la vila lui de Castro! Poate acum vom găsi acolo destule ca să-l putem avea la mână. Oamenii care au înfăptuit atentatul cu bomba vor veni cu siguranţă să-i dea raportul. Trebuie neapărat să-i ascultăm.

   — Suntem fără nici un ajutor, domnule George. Nimeni nu ştie unde ne aflăm, n-ar fi mai bine să rămânem pe loc? Dacă vom fi prinşi de unul dintre servitorii lui de Castro se va ştii imediat că am evadat din închisoare. N-ar fi mai bine, să aşteptăm venirea tatălui dumneavoastră?

   — Atunci poate fi prea târziu, Petre. Acum e momentul!

   Acum, când de Castro este sigur că am murit în timpul

exploziei, vom putea afla mai multe.

   — Dacă am avea armele la noi, m-aş simţi mai în siguranţă, domnule George.

   — Sigur vom găsi arme în vilă! Apoi să căutăm o cale prin care de Castro să nu ştie niciodată că am îndrăznit să intrăm singuri în cuşca leilor. Pe asta mă bazez.

   — Totuşi de o asigurare avem nevoie, domnule George. Poate am putea merge înainte de a încerca să pătrundem în vilă, la bătrânii pescari. Tot ne stau în drum! Lor le-am putea spune ce avem de gând, iar dacă nu ne întoarcem până la ivirea zorilor, să anunţe urgent poliţia.

   — Perfect, aşa nu pierdem nici timp pentru că, aşa cum spui, ne stau în drum. Deci mergem întâi la ei. Trebuie totuşi să ne grăbim pentru a nu avea cumva atentatorii să părăsească vila înainte de a ajunge noi acolo.

   Explozia de la închisoarea militară a ridicat în picioare aproape tot oraşul. Locuitorii veneau, în valuri, spre dealul unde se afla închisoarea.

   George şi Petre şi-au ales însă străduţe lăturalnice, liniştite şi se grăbeau tot mai mult spre mare. Norocul le surâse iarăşi. Când se aflau în apropierea vilei lui de Castro s-au întâlnit întâmplător cu bătrânul Jose care împreună cu alţi bătrâni şi tineri din aşezământul lor se îndreptau de asemenea spre dealul unde se afla închisoarea.

   Fericirea pescarilor când îi văzură pe cei doi nevătămaţi nu avu pereche. George îl instrui rapid pe Jose ce are de făcut în cazul că nu se vor întoarce.

   Apoi George şi Petre porniră mai departe. Pescarilor nu le trecu prin minte să-i avertizeze pe cei doi de pericolul ce-l presupunea acţiunea lor.

   În curând ajunseră în faţa zidurilor ce înconjurau proprietatea lui de Castro. Când George şi Petre verificară partea din afară a zidului, constatară spre dezamăgirea lor că aceasta era complet netedă ca şi cum ar fi fost lustruită. Înălţimea era tot aşa de mare ca şi zidul de la închisoare. În acest caz nu puteau face nimic.

   — Trebuie să vedem dacă nu putem pătrunde pe poarta proprietăţii, spuse Petre încetişor.

   — Dar poarta este bine păzită, îi replică George. Dacă m-aş căţăra pe umerii tăi ar fi posibil să sar în grădină de pe marginea zidului.

   — Şi cum o să ajung şi eu sus după Dumneavoastră? Întrebă Petre.

   — Dă-mi te rog frânghia pe care o ai la tine, îl rugă George. Din ea voi împleti repede o frânghie mai groasă pe care tu, o să te poţi căţăra până la mine.

   — Aşa mai merge, recunoscu uriaşul Petre, dar vă rog să fiţi foarte atent când veţi ajunge pe marginea zidului.

   — Hai Petre, pune-te odată la perete!

   George se căţăra cu îndemânare de pe umerii lui Petre pe marginea zidului. Spre norocul lui avea la el lanterna de buzunar pe care de altfel rar uita s-o ia cu el când pleca de pe submarin. Ea se afla într-un buzunar special a pantalonilor săi. O aprinse acoperind cu degetele o bună parte din fascicol aşa că numai o uşoară dâră de lumină se prelingea pe zid.

   Imediat descoperi câteva fire lucioase puse de-a lungul zidului.

   — Aha, un sistem de alarmare! O să te fac eu mut, aşteaptă numai!

   Precaut tăie cu cuţitul firele şi le puse de o parte şi de alta a zidului, aşa încât să nu se mai poată atinge unele de altele. Apoi repede lăsă jos frânghia împletită, a cărui capăt îl legă de unul din vârfurile de metal ascuţite ce se găseau din loc în loc pe zid.

   Petre apucă frânghia şi se căţăra şi el repede pe zid. Când Petre uriaşul văzu firele care fuseseră tăiate îşi dădu cu părerea:

   — Acest de Castro se pare că are de ascuns multe lucruri în vila sa, de vreme ce se păzeşte cu atâta grijă.

   Vom afla probabil amănunte foarte interesante. Să ţinem bine minte acest loc. Acum arunc frânghia de cealaltă parte a zidului, în grădină şi dacă eventual va trebui să părăsim repede locul măcar să avem asigurat drumul de întoarcere.

   Cei doi tovarăşi au coborât apoi în grădină s-au ascuns într-un boschet şi aşteptară acum să se audă sau să se întâmple ceva.

   Cum nu se întâmplă nimic, se strecurară spre casa a cărui perete alb se vedea bine din tufişurile întunecate.

   Inima îi bătu lui George puţin mai tare atunci când ajunseră la vilă. Cel mai tare însă îl supăra faptul că nu aveau nici o armă la ei. Atunci s-ar fi simţit altfel.

   V.

   ÎN CASA LUI DE CASTRO.

   — SĂ FACEM ÎNTĂI O VIZITĂ ÎN JURUL CASEI, îi şopti George prietenului său Petre şi să vedem pe unde ar fi cel mai bine să intrăm înăuntru.

   Petre dădu din cap şi adăugă:

   — Să sperăm că de Castro nu are câini.

   — Asta ar fi într-adevăr neplăcut, Petre!

   — Şi de unde să facem rost de arme aici?

   — Trebuie să cercetăm mai multe camere, Petre. Undeva tot trebuie să aibe nişte arme.

   — Ce-ar fi să ne uităm mai întâi printr-o fereastră, înăuntru, domnule George?

   — Da.

   — Veniţi, o să vă ridic în sus.

   George se căţăra pe umerii lui Petre. Fereastra pe care cei doi o aleseseră stătea deschisă. Fiul căpitanului aprinse din nou lanterna a cărui dâră lumină încăperea. Era goală. George remarcă că era foarte mare şi frumos mobilată.

   Pe canatul ferestrei văzu iar două fire lucitoare. Cu siguranţă era vorba tot de instalaţia de alarmă pe care o văzuseră de-a lungul zidului. El tăie şi aici firele şi le despărţi unul de altul.

   — Acum putem să intrăm în cameră! îi şopti lui Petre şi dintr-o săritură fu înăuntru. Apoi umblară tiptil prin camera care părea să fie o sală de recepţie. Căutară în dulapurile frumoase după arme, dar nu găsiră, aici, nici una.

   La uşa ce dădea în camera alăturată se opriră şi ascultară. Acolo totul era liniştit. George se convinse de asta uitându-se pe gaura cheii şi totul zăcea în întuneric. Apoi Petre deschise încetişor uşa. George lumină cu lanterna camera. Asta era fără îndoială cabinetul de lucru a lui de Castro. Mobilele erau pline de sertare şi cu multe ornamente de lemn, cum se obişnuia în

secolele trecute în Europa, dar ceea ce îi atrase atenţia lui George a fost seiful îngropat pe jumătate în perete. Pe şoptite îi spuse lui Petre:

   — La conţinutul acestuia trebuie neapărat să ajungem. Pariez că înăuntru sunt multe dovezi împotriva lui de Castro.

   — Dacă ne reuşeşte să-l prindem şi să-l facem inofensiv pe de Castro, atunci îi putem cere să ne dea cheia la seif şi să încercăm să căutăm dovezile care să-l incrimineze.

   — Mai întâi însă sunt mai importante armele, Petre. Uriaşul dădu din cap a aprobare. El găsi pe biroul lui de Castro un cuţit de deschis scrisori cu mânerul din marmoră. Îi întinse lui George pentru că la nevoie putea fi folosit ca armă de atac. Apoi căută în continuare prin cameră, ajunse într-un colţ al ei unde dădu peste o statuetă de bronz de circa treizeci de centimetri care însă era aşa de grea încât în mâna lui Petre putea să devină o armă periculoasă.

   — Să mergem mai departe, fu de părere George.

   — Mă mir că vila pare nelocuită acum, remarcă Petre. Şi dacă de Castro şi servitorii lui sau dus şi ei la închisoarea militară?

   — Probabil că ştie de mult cine suntem şi de aceea şi ştie că nu-i de glumă.

   — Hm! Lăsă să-i scape uriaşul.

   — Linişte! Vine cineva.

   Cei doi tovarăşi se ascunseră în spatele unui suport mare de flori. În spatele acestei perdele de plante verzi nu puteau fi descoperiţi aşa de repede.

   Abia se ascunseseră că uşa a fost dintr-o dată deschisă.

   Auziră cum cineva aprinde lumina apoi camera a fost inundată de o iluminare puternică.

   George şi Petre îl văzură pe de Castro cum se îndreptă spre biroul lui şi se lăsă să cadă greu în fotoliul său. Doi bărbaţi care-l urmaseră în curând rămaseră la o anumită distanţă de el.

   De Castro râdea şi spuse după câteva momente:

   — Sunt mulţumit de voi. Cei doi golani ar fi putut să devină periculoşi pentru noi. Noroc că i-am recunoscut după nişte poze din ziare. Căpitanul Farrow va veni într-un suflet în port să-şi caute fiul după ce furtuna se va mai potoli puţin. Dacă ar fi aflat ce s-a întâmplat ar fi vrut cu siguranţă să se răzbune. Dar i-am luat-o înainte. Şi acum cu bomba pe care o să i-o punem în turnul submarinului totul va fi în ordine. Vreţi să preluaţi tot voi şi această misiune?

   — Bineînţeles, Diaz, spuse unul dintre bărbaţi. Tu ştii încă de când eram în Guyana că numai de aşa ceva suntem buni.

   De Castro spusese asta atât de uşor ca şi cum ar negocia nişte afaceri cât se poate de normale.

   Fără să vrea George îşi încleştă mai strâns pumnul pe mânerul cuţitului. Numele Guyana îi deschisese ochii. Era vorba de puşcăriaşi eliberaţi sau evadaţi care sub conducerea lui de Castro şi prin mijloace băneşti nu prea curate ajunseseră să stăpânească oraşul Lima.

   De la ei nu se aştepta la nici o îndurare în cazul în care descopereau că convorbirea lor a fost ascultată.

   — Vă număr acuma premiile pe care vi le-am promis, continuă de Castro Dacă vă reuşeşte şi treaba cu submarinul, vă plătesc dublu. Afacerile n-au prea mers bine în ultimul timp. Încă câteva lovituri, apoi putem să ne retragem liniştiţi undeva unde vom putea începe o viaţă nouă. Fiecare din noi va avea atât cât să trăiască fără griji tot restul vieţii.

   — Eu mă retrag pe undeva pe insulele din Sud, spuse unui din bărbaţi, îmi voi cumpăra un mic cuter şi o să fac afaceri. O viaţă în care să nu fac nimic n-ar fi pe placul meu.

   — Pe cuterul tău nu mi-ar place să fiu marinar! râse celălalt. Cred că sărmanii pe care i-ai angaja ar gusta încă de pe pământ focul iadului.

   — Cum aşa! se miră primul. Să trăiesc şi să las şi pe alţii să trăiască, asta a fost dintotdeauna deviza mea.

   — Mi-ar plăcea dacă ne-am încheia cât de curând afacerile pe aici, îşi exprimă opinia celălalt. Începe să ni se înfierbânte pământul sub picioare. Vindeţi toate poliţele, Diaz, care le ai de la cei sus-puşi aici, unei bănci, din partea mea şi cu cincizeci la sută pierdere şi să ne luăm papucii. Aş vrea să dispărem de aici tot aşa de liniştiţi cum am apărut acum cinci ani.

   De Castro se ridică şi-i dădu o legătură de chei din buzunar.

   — Despre această propunere o să mai vorbim noi, spuse el. O să hotărăsc mâine dimineaţă. În nici un caz nu trebuie să ajungem ca oamenii de aici să se întrebe cine suntem de fapt. Şi acuma, spuneţi-mi unde este cuţitul meu de tăiat scrisori? Cu o jumătate de oră înainte era aici pe masă. Asta ştiu sigur. Să fi intrat între timp cineva în cameră?

   — Este exclus, răspunse unul din cei doi complici a lui de Castro. Sistemul de alarmă este în ordine. L-am examinat eu însumi acum câteva ore.

   — Pentru un intrus obişnuit ar fi suficient numai sistemul de alarmă, spuse de Castro gânditor, dar trebuie să mă gândesc la haimanaua de George Farrow. Ştiţi sigur că el şi prietenul lui au murit în timpul exploziei?

   — Foarte sigur, Diaz!

   — Generalul însuşi a spus-o, îi întări spusele celălalt. Gonzalo era foarte supărat. N-ar fi avut nici un motiv să ascundă adevărul, căci şi el aşteaptă ajutor de la Farrow, altfel n-ar fi îndrăznit să vorbească pe tonul pe care a vorbit. Trebuie să ne ocupăm şi de el şi de Almargo înainte de a dispare de aici.

   — Bineînţeles! spuse de Castro.

   El stătea acum dus pe gânduri cu privirea aţintită asupra plăcii de stejar a biroului. Apoi spuse cu o voce hotărâtă:

   — În afară de mine n-a mai fost nimeni în casă. Deci tot a trebuit să vină cineva din afară şi să-mi ia cuţitul. Trebuie să controlăm toate camerele casei. Nu-mi voi găsi liniştea până nu voi ştii sigur că nu este nici un străin în casă.

   De Castro aruncă legătura de chei pe masă şi se întoarse. Ca atras de un magnet se îndreptă spre suportul de flori după care erau ascunşi cei doi. Apoi strigă tare:

   — Aici este cineva! Prindeţi-l! Trebuie să ne spună ce caută aici!

   Mai înaintă un pas având de partea lui şi pe cei doi complici. Fiecare ţinea în mână un cuţit. Probabil că-şi imaginaseră că au de-a face cu un intrus uşor de intimidat.

   Atunci Petre se ridică rapid şi împinse greul suport de flori spre cei trei răufăcători.

   Cei trei fură atât de uimiţi încât rămaseră ca paralizaţi pe moment. Unul din complici căzu scâncind la pământ; marginea suportului de flori îi lovise cumplit piciorul drept.

   Această secundă de perplexitate a lui de Castro şi a complicilor lui o folosi însă Petre din plin. El sări şi lovi mai întâi pe de Castro, apoi şi pe celălalt complice, cu statuia de bronz în piept, aşa că cei doi căzură de asemenea la pământ.

   Acum n-a mai fost decât o joacă de copil pentru cei doi să-i lege fedeleş. De Castro nu-şi pierdu cunoştinţa în ciuda loviturii puternice ce-o primise şi înainte ca Petre să apuce să-i lege mâinile, reuşi să-şi bage o mână în buzunar şi să scoată ceva de acolo şi apoi să ducă la gură. Imediat după aceea de Castro începu să ofteze din răsputeri. Luase otravă.

   Petre se opri din „munca lui" şi arătă spre de Castro care deja horcăia.

   Ce se întâmplă, întrebă George, care între timp se ocupa de celălalt.

   — Moare în mâinile noastre! Otravă! răspunse încet Petre.

   George îl privi un moment pe de Castro, apoi spuse:

   — S-a făcut dreptate!

   — De fapt nu! spuse Petre. Pentru ce a făcut a terminat-o prea uşor.

   — Dacă cineva ajunge până acolo, remarcă George, nu mai avem noi dreptul să-l judecăm. Va ajunge în curând în faţa unui judecător mult mai mare decât suntem noi. Înainte ca de Castro să închidă ochii pentru totdeauna îl recunoscu pentru o clipă pe George Farrow.

   — Farrow junior! şopti el. Altul n-ar fi reuşit să-mi vină de hac! Şi cu un oftat puternic îşi dădu sufletul. Petre îi desfăcu legăturile de la mâini şi de la picioare. Ceilalţi doi complici rămaseră pe jos legaţi ca la carte. Amândoi tăceau.

   George luă cheile de pe birou şi încercă să deschidă seiful. Cu toate că aveau cheia nu le fu tocmai atât de uşor pentru că seiful avea şi o parolă numerică. Spre norocul lor însă o găsiră repede.

   În seif se aflau o grămadă de hârtii care dovedeau fără îndoială vinovăţia lui de Castro. Petre şi George nu mai avură timp să analizeze în amănunt tot ce se găsea în vilă şi apoi nu era în fond treaba lor.

   — Ce facem cu cei doi de aici? întrebă George şi arătă spre cei legaţi.

   — Telefonăm la şeful poliţiei. Să sperăm că telefonul mai funcţionează aici!

   George făcu ceea ce propusese celălalt. Însă şeful poliţiei nu se afla acolo, dar din centrală putu să i se facă legătura cu locuinţa privată a acestuia.

   Şeful poliţiei nu putu la început să creadă că de Castro îşi luase singur viaţa. Apoi promise că va sosi el însuşi cu câţiva angajaţi ai poliţiei la locul faptei.

   Cam peste douăzeci de minute apărură, la vilă, două maşini.

   Într-una era şeful poliţiei iar în cealaltă agenţi ai poliţiei care-i luară pe cei doi legaţi şi-i transportară la secţia de cercetări. Apăru şi o altă maşină în care fu depus corpul fără viaţă a lui de Castro.

   Şeful poliţiei luă din seif actele şi hârtiile iar proprietatea lui de Castro fu sigilată.

   Domnul Almargo mulţumi personal apoi în numele oraşului şi chiar a statului, domnilor George şi Petre pentru fapta lor curajoasă.

   Puţin mai târziu apăru în vilă şi generalul Gonzalo.

   George se bucură că generalul înţelesese corect situaţia şi după explozia de la închisoarea militară a avut inspiraţia să declare că cei doi prizonieri sunt morţi. Asta le-a uşurat foarte mult activitatea. George mai spuse că pentru aceasta şi generalul merită o „mică laudă".

   Tot oraşul Lima răsuflă uşurat a doua zi când în ziare apăru toată tărăşenia începând de la arestarea lui George Farrow şi a prietenului său până la moartea voluntară a lui de Castro. „Stăpânul Urnei" nu mai sălăşuia printre cei vii şi nu mai prezenta nici o ameninţare pentru nimeni.

   Tribunalul luă mai apoi studierea poliţelor care s-au găsit la de Castro şi după cercetarea lor hotărî că o mare parte din bani erau obţinuţi prin fraudă deci datornicii nu mai trebuiau să plătească.

   Căpitanul Farrow numai dădu uşor din cap, atunci când intră în port a doua zi şi auzi de explozia de la închisoarea militară. El şi echipajul lui fură, de cum intrară în port, întâmpinaţi cu ovaţii de mulţimea eliberată.

   Farrow n-a ştiut de la început cărui fapt îi datorează această călduroasă primire, dar apoi se gândi că, sigur era vorba de o aventură sau o faptă eroică a fiului său.

   Când mai târziu George îi povesti de-a fir-a-păr tatălui său ce i se întâmplase în Lima, Farrow senior a spus numai atât:

   — Oh, băiete, băiete!

   Dar în sinea lui se gândea: „Este în sfârşit timpul să ne întoarcem la Insula Odihnei".

   Acest plan dori căpitanul Farrow să-l pună în aplicare, dar George îl rugă să viziteze cum îşi propuseseră la început un vechi oraş incaş.

   — Mi-ai promis doar tată! se rugă George.

   — Asta aşa este! mormăi căpitanul.

   — Şi ceea ce ai promis... zâmbi şmechereşte George.

   — Trebuie să te ţii de cuvânt, termină propoziţia Farrow.

   Întotdeauna n-a putut să-i refuze ceva fiului său, cu toate că

ştia precis că vizitarea unui oraş sau a ruinelor unui oraş incaş nu putea să aibă loc fără „una-două" aventuri deosebite.

   Şi bănuiala se va adeveri. Înainte ca Farrow să pornească din nou pe mări, le cumpără sărmanilor pescari bărci de pescuit noi ca astfel să-şi reia vechea meserie.

   Dar ciudate şi misterioase întâmplări îi vor aştepta pe oamenii de pe submarin.

SFÂRŞIT

Volumul 185

VÂNĂTOARE ASUPRA SUBMARINULUI

   O LUPTĂ CU BALENE.

   SUBMARINUL „DOX" al căpitanului Farrow naviga liniştit de-a lungul coastei de est a continentului African. Coasta continentului negru era încă atât de departe, încât abia se distingea la orizont ca o linie nelămurită. Submarinul însuşi nu putea fi detectat în apele astea, nici cu cel mai perfecţionat ochean acum când răsăritul strălucitor al soarelui împrumuta mării calitatea unei imense oglinzi reflectorizante. Nimeni n-ar fi distins lămurit un obiect în această vastă baie de lumină sângerie.

   La această oră timpurie a zilei, George se afla în turnul vasului alături de tatăl său şi de doctorul Bertram, privind vrăjit imensitatea apelor. Răsuflă adânc şi spuse cu glas abia şoptit:

   — E minunat! O dimineaţă la Tropice, ascunde în ea, ceva atât de măreţ şi de înălţător, cum rar ţi-e dat să trăieşti a doua oară, în altă regiune a globului. Şi cât de uşor mi s-ar fi putut întâmpla, ca azi să nu-mi mai fie dat să trăiesc astfel de clipe şi să mai savurez astfel de frumuseţi, dacă s-ar fi sfârşit prost povestea cu hipopotamul de ieri (vezi vol. „Cea mai rea aventură a lui George").

   — Da, dragă George, îl susţinu doctorul. Aia a fost o aventură cu adevărat periculoasă. Rar mi-a fost dat să fiu atât de speriat ca-n clipa în care te-am văzut călărind pe spinarea monstrului, înconjurat de crocodilii ăia furioşi.

   — Ptiu, drace, cred că n-a fost plăcut deloc, dar important rămâne faptul că azi te avem din nou voios şi sănătos lângă noi. Regret din suflet numai faptul că negrii au lăsat să pătrundă apa prin stăvilare în oraşul subpământean de argilă, unde cu siguranţă că erau adăpostite obiecte de artă memorabile şi cine ştie am fi avut poate şansa să descoperim vestigiile unei culturi străvechi. Da, poate că nu e rău c-aţi lansat englezilor o radiogramă, domnule căpitan, poate că aceştia vor dispune până la urmă evacuarea apei de mare şi închiderea ecluzei din cetatea

scufundată.

   — M-am gândit ulterior şi acum îmi pare rău c-am făcut-o, se poate întâmpla ca mesajul meu să fie interceptat de către francezi. Şi n-aş vrea deloc, crede-mă ca aceştia să afle, prea curând, de prezenţa noastră în aceste ape. Acolo în depărtare spre est, e Madagascarul, unde cu siguranţă au staţionate mai multe vase de război şi n-ar fi deloc exclus ca aceştia, să ne fi dat în urmărire. Ar fi un triumf colosal pentru dânşii, dacă după atâţia ani de vânătoare zadarnică şi-ar atinge printr-un noroc scopul.

   — E drept că la asta nu m-am prea gândit, mărturisi doctorul vizibil marcat, de această perspectivă, fireşte că nu-i deloc exclus să se întâmple tocmai aşa. Tot ce ne mai rămâne de făcut e s-o întindem cât mai degrabă din aceste ape.

   — La asta m-am gândit şi eu, îi răspunse căpitanul, dar n-aş vrea să merg cu toată viteza. Valurile stârnite ne-ar putea trăda. Şi oricum, cu fiecare secundă ne îndepărtăm tot mai mult de pericolele care ne pasc aici.

   — Ei, dar ce naiba se vede acolo în faţa noastră? Strigă George agitat, în acelaşi moment. Aşa cum văd eu lucrurile se pare că mai avem un submarin în faţa noastră.

   Cu atenţia sporită priviră acum căpitanul şi doctorul înainte, după direcţia indicată de mâna întinsă a lui George.

   Doctorul interveni şi el foarte emoţionat.

   — Ah, dar acolo înoată o balenă de dimensiuni colosale, un adevărat uriaş ai apelor. Păcat că nu suntem echipaţi cu baleniere, ar fi o pradă grozavă, pentru oricine.

   — Cum de se află însă aşa de aproape de ţărm? Foarte adesea acestea mamifere înoată, în aşa numitele „şcoli" de 15-20 de exemplare. Trebuie să fim foarte atenţi, nu navigaţi prea aproape de aceşti monştri, domnule căpitan, uneori pot deveni extrem de primejdioşi, chiar unui vas solid ca al nostru. Există mărturii dincolo de orice urmă de îndoială, că vase de mai mic gabarit au fost chiar răsturnate şi scufundate de balene uriaşe ca aceasta. Da chiar sunt renumite unele balene după apetitul lor distructiv şi marinarii încercaţi evită de obicei zonele unde îşi fac acestea veacul.

   — De asta am auzit şi eu, mărturisi căpitanul şi chiar de aceea urmând vocea înţelepciunii voi face o mică manevră de ocolire, pentru a nu-i da nici o satisfacţie mătăhalei de acolo, care pare să vină acum direct spre noi.

   Căpitanul făcu într-adevăr un mic ocol spre est, pentru a ajunge în spatele mamiferului, care înota acum liniştit înspre coastă. „Dox"-ul se afla cam la o sută de metri de animal, care la

rândul lui să tot fi avut vreo treizeci de metri lungime.

   Se părea că nu dă nici o atenţie submarinului, ci-şi urmează neabătut direcţia iniţială, ca şi cum ar fi avut de atins o anume ţintă, numai de el ştiută.

   — Doamne Dumnezeule, dar e o adevărată forţă a naturii, exclamă uimit George. Văzând de aproape mamiferul, acum îmi pot face lesne o idee cum de a fost posibil ca o asemenea balenă să sfarme o biată ambarcaţiune din lemn, cum e baleniera. E adevărat domnule doctor, că din trupul balenei provine preţiosul material denumit „ambră"?

   — Foarte adevărat, domnule George, această „ambră" se găseşte câteodată în apele mării şi câteodată în corpul unei balene ucise. Se spune că ajută în cazul anumitor boli. Se prea poate ca „individul" de colo, să poarte cu sine o avere ascunsă în trupul său. Dar n-o să-l omoram pentru asta, deşi nu ne-ar fi prea greu s-o facem cu unul din tunurile de ia proră. Ei, da ce se întâmplă acolo?

   Balena făcu deodată o întoarcere surprinzătoare şi se năpusti cu toată viteza asupra „Dox"-ului. Din nou făcu căpitanul, manevra spre est, cu o mai mare amplitudine de data asta şi iarăşi balena îşi corectă direcţia, vizând fără nici un dubiu submarinul.

   Îşi încetini numai puţin viteza, de parcă ar fi fost în pragul deliberării din care direcţie să atace mai cu folos corpul cenuşiu al submarinului.

   — Hm, devine cam neplăcut, spuse doctorul Bertram, cred că n-ar fi rău să ordonaţi chemarea lui Jean Brike pe punte. O ghiulea a acestuia, poate i-ar băga minţile în cap musafirului nostru.

   Căpitanul dădu imediat comanda potrivită, pentru ca îndemânaticul tunar să apară pe punte. Făcu apoi o nouă manevră, spre vest, de data asta, menită a abate cât mai mult vasul de la un atac furios şi nesăbuit al mamiferului.

   Şi într-adevăr balenei păru să-i fi venit minţite în cap, întrucât îşi urmă de data asta drumul său neabătut înainte.

   Din nou, cârmi Farrow, vasul său spre Sud, pentru a trece cu babordul şi a depăşi balena din această direcţie. Distanţa dintre balenă şi submarin era cam de opt zeci de metri, aceasta în direcţia est şi neîncetând să se minuneze priviră încă o dată de aproape cei trei bărbaţi din turn, colosul de came care înota acum încet şi calm prin valurile cu reflexe scânteietoare.

   Jean Brike tocmai urca în grabă scăriţa pe punte. Căpitanul îi ordonă scurt:

   — Pregăteşte-ţi ghiuleaua, Jean, individului de colo s-ar putea

să-i dea prin gând să ne atace!

   Jean Brike aruncă doar o privire asupra balenei că se şi repezi la tunul său de la proră. Cu mişcări febrile îşi desfăcu obuzele din foliile protectoare, făcu semn ajutorului său, un tânăr matroz, pe care-l iniţiase în tainele meseriei să înşface câteva proiectile de 7,5 cm. Îşi încărcă acuma mai liniştit şi cu minuţiozitate tunul şi-l roti într-atât încât să-l centreze asupra balenei.

   Nu mai reuşi să-şi ducă manevra la bun sfârşit, că monstrul marin se şi întoarse, apa se înspumă într-o clipită sub loviturile năprasnice ale cozii sale şi se repezi acum, asemeni unei torpile, direct asupra submarinului.

   Farrow încercă zadarnic o manevră de ultima clipă a vasului, pentru a trece pe lângă balenă, dar atacul acesteia fu atât de impetuos şi se produse într-un mod atât de neaşteptat încât nu reuşi cu nici un chip să evite impactul.

   Doar câteva secunde dură până ce submarinul primi o lovitură atât de zdravănă, că-l scutură literalmente.

   Nu era de fapt nici un pericol ca trupul zvelt de oţel al „Dox"- ului să se sfărâme, dar exista foarte serios pericolul ca armătura exterioară a acestuia să se îndoaie pe alocuri.

   În urma loviturii puternice balena era cumva ameţită, căci dispăru numaidecât scufundându-se.

   Acum, privind întâmplător spre tribord, George îngheţă de spaimă, căci văzu din nou cum animalul ţâşni în sus, de data asta dinspre partea opusă a navei. Acest monstru viclean se rostogolise în apă doar şi scufundarea lui nu fusese decât o manevră de mascare a altui atac, dat dinspre parte opusă.

   La strigătul de avertisment al lui George se întoarseră cu toţi spre tribord, dar era însă prea târziu pentru a mai putea întreprinde ceva. Din nou urmă o izbitură groaznică, de parcă „Dox"-ul s-ar fi ciocnit frontal cu alt submarin şi din nou vicleana balenă dispăru în adâncuri.

   — Jean fii atent la babord de data asta! Cu siguranţă va apare de acolo balena, îi strigă Farrow tunarului său. Bătrânul tunar de la bordul submarinului dădu doar din cap, înainte de a întoarce iarăşi ţeava în direcţia cerută, privind încordat ia suprafaţa mării. Din nou apăru trupul uriaş al balenei, de data asta la o distanţă de aproximativ cincizeci de metri de vas. Cele două ciocniri zdravene pe care le recepţionase ea însăşi în confruntarea cu submarinul părea să nu-i dăuneze de loc. Parcă era posedată de un spirit rău al distrugerii, uitând de toate, chiar şi de durere pentru a-şi atinge scopul. Din nou luă poziţie împotriva submarinului, intenţionând să-l atace frontal, dar acum bubui tunul lui Brike.

   Nu fără motiv se bucura acesta de faima de cel mai bun ţintaş din marina germană, în timpul războiului. În ciuda vitezei cu care se năpustise animalul, reuşii performanţa de a-i trimite obuzul în spatele căpăţânei solzoase, obuz care se sparse în trupul imens al balenei.

   Urmă o a doua bubuitură şi un alt obuz plesni înfundat explodând din nou în masa de carne aleasă drept ţintă şi balena prinse câteva secunde o mişcare circulară înnebunită, după care se scufundă încet în valuri.

   — De fapt, îmi pare rău c-am fost nevoiţi să ucidem balena. Ce- o fi apucat-o să ne atace cu atâta ferocitate? zise nedumerit George. De asemenea, păcat că nu-i putem valorifica trupul. Dar ce-ar fi tată, dac-ai anunţa prin radio, coasta şi a-i indica precis locul unde s-a produs incidentul? Un vas trimis de acolo ar putea valorifica animalul, mai târziu, când trupul acestuia se va fi ridicat la suprafaţă.

   — În caz că se mai ridică trupul balenei la suprafaţă. Nu trebuie invitaţi rechinii care vor şti ei să-l hăcuiască, iar în caz că s-a scufundat mai la adâncime, există peşti carnivori de mare adâncime care sunt chiar mai feroci şi mai rapaci decât rechinii. Sunt în stare să-l sfâşie în bucăţi, preciză la rândul său doctorul.

   — Pe de altă parte, întregi căpitanul, mă voi păzi de a ne trăda direcţia şi poziţia noastră prin acest mesaj radio. Mă tem chiar că şi salvele noastre de tun, ne vor atrage mari neplăceri mai târziu. Nu ne rămâne decât să ne continuăm cursul, aşa că te rog Brike adu din nou tunul în ordine, înveleşte-l în husă, pentru că s-ar putea să dau în tot momentul comanda de scufundare. Am impresia că ne aşteaptă mari neplăceri.

   — Ei drace! exclamă doctorul prost dispus. De unde aceste presimţiri domnule căpitan? Poate fi de vină numai apropierea noastră de Madagascar şi faptul de-a fi expediat acel mesaj, posibil interceptat de către francezi. Cred că le vedeţi prea în negru. Cum ne-ar putea descoperi aici? Şi chiar dacă ar face-o ar fi suficient să ne scufundăm şi să dispărem sub apă. Am fost noi în situaţii şi mai şi în care păream cu desăvârşire pierduţi şi-am găsit totuşi o portiţă de salvare. Eu sunt, dimpotrivă, foarte încrezător!

   — Să sperăm că aveţi dreptate, spuse căpitanul. Voi fi foarte bucuros dacă se va dovedi că toate presupunerile mele funeste au fost lipsite de temei.

   Chipul căpitanului însă îşi păstra gravitatea iniţială şi de multe ori privea înapoi, spre nord-est unde se găsea Madagascarul. O nelinişte crescută îi cuprinse treptat pe George şi pe doctor şi chiar pe Jean Brike care se grăbi acum şi mai mult cu învelirea tunurilor în huse. De-abia dispăru el cu ajutorul său în turn, că Farrow şi dădu prin portavoce, ordinul de a da turaţia maximă la motoare.

   Timp de cinci minute, vasul merse cu viteză maximă spre sud. În faţă, căpitanul distinse câteva puncte pe apă, în continuă mişcare. De-ndată îşi duse ocheanul la ochi, examină pentru puţin timp marea şi zise foarte supărat:

   — Fireşte, nu se putea altfel, iată chiar în faţa noastră o întreagă flotilă de ambarcaţiuni de pescuit. Şi-au format un întreg lanţ care se întinde până departe spre est. Nu ne mai rămâne altceva mai bun de făcut decât să navigăm mai aproape de coastă acum, de scufundat nu ne putem scufunda c-am nimeri direct în plasele lor. Iată deci o întârziere foarte neplăcută. Mai există şi şansa de a fi descoperiţi. Şi uite-aşa simţămintele mele de negre presimţiri, tind să se adeverească.

   — Pescarii nu ne pot face nici aşa nimic, aşa că ne putem scufunda aproape de ţărm, după care am depăşit orice pericol, fu de părere doctorul.

   — Nu îndrăznesc s-o fac, întrucât nu cunosc deloc adâncimea apelor de aici. Dacă ne împotmolim pe undeva, atunci suntem cu siguranţă pierduţi. Prima ambarcaţiune este din fericire destul de departe de ţărm, aşa că putem spera să nu ne observe.

   Căpitanul îşi micşoră considerabil viteza vasului său şi coti puternic spre vest, către ţărm. Din ce în ce mai clar apăru în faţa ochilor celor de pe „Dox", coasta Madagascarului, dar din fericire era un ţărm, puternic împădurit, ne fiind în apropiere nici o aşezare omenească din care vasul să poată fi văzut.

   De aceea Farrow îndrăzni să se apropie şi mai mult de coastă, pentru a nu risca să fie descoperit de unul din vasele de pescuit. De abia după ce parcurse o bună bucată de drum, cot spre sud. Vasul de pescuit care se găsea cel mai aproape de ţărm, se găsea acum la o depărtare de două sute de metri. Chiar dacă indigenii ar fi descoperit submarinul, ar fi durat un timp până să poată anunţa autorităţile. În caz că ar fi avut această intenţie. Nici în acest caz pericolul n-ar fi fost prea mare; până să se poată organiza o urmărire în toată legea, Farrow ar fi fost departe cu vasul său.

   Acum însă căpitanul era obligat să-şi încetinească mersul, întrucât mereu mai multe ambarcaţiuni apărură, care i-ar fi putut întretăia drumul din întâmplare. Trebuia să manevreze cu foarte mare îndemânare printre ele şi să-şi ţină privirea aţintită mereu înainte.

   Dintr-o dată George îl apucă pe tatăl său de braţ zicându-i foarte agitat:

   — Opreşte tată, repede la ţărm. Nişte negri tocmai au răpit o femeie albă!

   Farrow privi spre ţărm fiind martorul unei scene incredibile. Patru negri voinici apucară strâns o femeie albă, care aparent s-a îndreptat în fugă spre o mică barcă legată la mai. Acum indivizii o târau cu forţa spre desişul care se găsea la o depărtare de circa treizeci de metri de mal.

   Când George îi surprinse, ei se aflau doar la câţiva paşi de desişul ocrotitor. Tânărul nu stătu pe gânduri ci-şi smulse pistolul de la brâu trăgând repede un glonte. Bineînţeles că nu trase asupra grupului, conştient fiind c-ar fi putut-o foarte uşor răni pe europeană.

   Spera însă că glontele care vâjâi peste capetele răpitorilor, să-i determine pe aceştia să-i dea drumul prăzii lor. Ce-i drept aceştia se opriră înspăimântaţi şi priviră înapoi. Fără să-şi îngăduie un răgaz, George trase pentru a doua oară, de data asta, putând ochii mai bine şi ciudata podoabă capilară a unui negru începu să se destrame, tânărul nimerind în acest inedit acoperământ de cap, pe care-l purta băştinaşul şi care semăna cu o cască din care ieşeau un fel de coarne. Negrul ţâşni în sus ca o minge, cuprins de groază şi după aceea cu mişcări fulgerătoare dispăru în desiş.

   — Tată, trebuie neapărat să-i urmărim, altfel sărmana creatură... strigă George impetuos.

   Vorbele sale nici nu se terminară, că „Dox"-ul suferi o ciocnire violentă pe cere o resimţi în toate încheieturile sale. Un zgomot şi o bubuitură răsună încă o dată, iarăşi o zguduitură, care-i aduse pe camarazi în pragul colapsului şi după ce aceştia e ridicară şi priviră împrejur, constatară spre spaima lor că dăduseră peste o stâncă submarină.

   — La dracu, asta ne-a mai lipsit acuma, exclamă căpitanul înciudat, Repede adă o barcă de aluminiu pe punte, George. Kard, Petre, Lhose şi Klein, voi veniţi cu mine! Rindow trebuie să încerci să aduci submarinul din nou în stare de plutire, până ce noi ne luăm după sălbaticii ăştia. Dacă te eliberezi din stâncile astea, lasă-te la fund şi nu ieşi decât dacă ne vezi venind. Evident trebuie să supraveghezi uscatul şi marea cu periscopul. Haideţi camarazi!

   Emoţia se răspândi printre oameni. Atât de repede şi de febril cum rar au mai lucrat vreodată, camarazii solicitaţi de căpitan să-l însoţească pe uscat Se înarmară cu pistoale şi cuţite şi fiecare-şi luă ca o măsură de precauţie două din minunatele grenade cu

gaze ce la aveau în dotare.

   Poate că vor avea de-a face cu un trib întreg şi atunci armele acestea îşi vor găsi întrebuinţarea.

   Cu toţii erau conştienţi că nu-şi puteau permite o întârziere prea multă prin apele acestea. Radiograme pe care o dăduse căpitanul şi îngrijorarea care-l cuprinse ulterior, molipsise şi restul echipajului care simţea oarecum că francezii care-şi aveau baza pe insula Madagascar le-ar putea dăuna în viitor. Şi nu aveau nici un chef ca frumoasa lor viaţă liberă să li se sfârşească într-o carceră franţuzească.

   În timp ce o parte din marinarii săriră-n apă pentru a stabili în ce măsură se împotmolise „Dox"-ul în reciful de corali şi după caz, să încerce despotmolirea prin manevre mecanice sau cu explozibil, o altă parte aduseseră o barcă uşoară de aluminiu pe punte, pentru a pregăti descinderea pe ţărm.

   George şi stătea pregătit cu camarazii care fuseseră deja numiţi de către căpitan, rezemat în aşteptare de balustradă. De asemenea doctorul Bertram li se alătură şi îi ceru căpitanului care tocmai apăru lângă ei, pe un rugător:

   — Domnule căpitan, vă rog luaţi-mă şi pe mine. Aş vrea neapărat sa văd cu ce fel de trib avem aici de-a face, fiindcă coiful negrului în care a tras George, avem o alcătuire, pe care ştiu s-o aibe numai anumite triburi din Africa Centrală. Aş vrea să ştiu cum se face c-au ajuns aici.

   — Din partea mea, puteţi veni. Barca va fi uşor supraîncărcată dar vom avea măcar avantajul de-a avea un luptător în plus. Dar numai, repede camarazi, să nu pierdem prea mult timpul.

   Barca a fost lansată la apă, marinarii îl urmară pe căpitan, care sări primul în barcă. Petre şi Kard, trecură ta vâsle şi sub loviturile puternice ale celor doi uriaşi barca se apropie în viteză de ţărm.

   Căpitanul puse mâna pe cârmă şi-şi conduse barca cu multă îndemânare, printre numeroasele stânci şi stânculiţe care se iveau din mare. Depărtarea de mal era de vreo optzeci de metri, distanţă care a fost parcursă de ei într-un timp record. De-abia se ciocni bordul bărcii de limba de pământ că şi săriră din barcă. La porunca căpitanului, matrozul Klein adăposti mica barcă undeva în josul plajei, la adăpost de privirile indigenilor, sau ale altor intruşi veniţi de pe apă, în timp ce toţi ceilalţi, cu George în frunte, se năpustiră în desiş cu pistoalele gata de tragere.

   — Cu precauţie înainte, camarazi! Îi avertiză căpitanul. Poate că „gazdele" noastre ne aşteaptă pregătite în tufiş şi ne întâmpină cu niscaiva săgeţi otrăvite, sau alte lucruri asemănătoare. Nu fi atât de nesăbuit, George!

   — Nu cred tată. S-au speriat atât de tare, încât nu-i văd în stare de a organiza o astfel de rezistenţă. Şi-apoi nu-i putem lăsa să câştige timp şi să se retragă undeva în adâncul tufişurilor, cu victima lor cu tot.

   Spunând acestea, merse înainte, strecurându-se prin spărtura din desiş provocată tocmai de cei patru băştinaşi care-şi duceau prada.

   Ceilalţi se trudiră cum putură să nu rămână prea mult în urma sa îndeosebi Petre, care nu vroia să-şi lase stăpânul expus unui atac venit prin surprindere.

   Poteca făcută de răpitori, în fuga lor înainte, ducea vreo douăzeci de metrii în adâncimea desişului încâlcit de pe malul insulei. Cu inima strânsă, George văzu bucăţi rupte din vestmântul alb al femeii, atârnate de spinii vegetaţiei luxuriante, dovadă că acesta fusese dusă mereu înainte, într-o goană fără menajamente şi împinsă sau trasă cu multă brutalitate şi sălbătăcie.

   Dorea cu tot dinadinsul să-i aibe pe aceşti nemernici cât mai repede sub focul necruţător al pistoalelor sale.

   Va avea el grijă atunci să ochească mult mai bine şi ticăloşii să- şi primească pe loc răsplata faptei lor.

   Dar nici el nu putea răzbate înainte atât de repede pe cât ar fi vrut şi el era reţinut, tot timpul, de nenumărate liane şi ramuri cu spini ale feluritelor tufişuri, împiedicat în mers, zgâriat, în aşa fel încât chiar din frumoasa sa vestă rămaseră vestigii presărate permanent în cale.

   Deşi uneori spinii îi pătrundeau adânc în piele, stânjenindu-l şi făcându-l să geamă de durere, piedecile nu au fost în stare să-i înfrângă dorinţa năvalnică, de-a elibera o victimă nevinovată şi de a-i face pe ticăloşii răpitori, să plătească după fapta lor.

   II.

   O CRUNTĂ DEZAMĂGIRE.

   GEORGE DEPĂŞI ÎN SFÂRŞIT BRÂUL DE TUFIŞURI, în faţa lui se deschidea un luminiş larg de vreo cincizeci de metri. Şi-n partea opusă a acestuia se aflau cei patru negri cu victima lor. Aceştia se dispuseseră de o manieră atât de dibace, încât George nu putea trage fără riscul de a nimeri femeia.

   Strigă de-ndată, pe un ton imperativ: „Sus mâinile, băieţi!"

   Se folosi de limba engleză pe care indigenii de prin partea locului cu siguranţă c-o stăpâneau. Şi cu toate că, nici unul din negri nu se putea socoti direct ameninţat, ridicară toţi mâinile în

sus.

   — Nu trageţi, nu trageţi, strigă şi femeia europeană în limba franceză. După care alergă direct către George, care-i ieşi repede în întâmpinare. Tânărul nu-şi putea deloc explica comportamentul femeii, întrucât ar fi fost de-nţeles şi logic să nu se opună pedepsirii vinovaţilor.

   Când se apropie destul de mult, constată că fata era extrem de drăguţă, dar era şi foarte strident vopsită, sau machiată şi nu-şi putu da seama, ce fel de femeie era asta, care-şi făcea de lucru aici în sălbătăcia africană, într-o astfel de ţinută.

   — Ah! Salvatorul meu, strigă ea pe un ton teatral, de parcă s-ar fi găsit pe o scenă, ah, tânărul meu erou!

   Şi înainte ca George să prindă de veste, îşi încolăci braţele în jurul gâtului lui şi-l sărută cu foc. Pe când acesta încerca să se elibereze, ea îi şopti:

   — Rămâi aşa, totul se potriveşte de minune. Eşti un tip pe cinste micuţule!

   George rămase atât de surprins de remarca fetei, că renunţă să mai facă, sau să zică ceva. Ambele braţe în care ţinea pistoalele îi căzură în jos şi nici nu era sigur dacă nu cumva visa.

   Acum se auzi deodată un râs bărbătesc sonor, care părea să fi venit din desiş:

   — Bravo Jeannette, excelent lucrat, Acum lasă pe bietul băiat în pace, altfel se sufocă! Şi apoi îl faci gelos pe Aristide.

   Un omuleţ, fandosit şi foarte caraghios îmbrăcat într-un costum modem de culoare kaki, ieşi acum la iveală din tufişuri, tocmai pe când şi ceilalţi camarazi îşi făcură apariţia la marginea luminişului.

   — Domnilor, permiteţi-mi să vă mulţumesc încă o dată. Ne-aţi făcut un mare serviciu. Permiteţi să mă prezint: Numele meu este Devrient, Lupe Devrient. Poate c-aţi auzit de mine, sunt directorul marii societăţi de film UNIVERSITAS. Tocmai am turnat o scenă de film, în care eroina noastră principală, domnişoara Jeannette Laurent este răpită de sălbatici.

   Scena cu salvarea fetei a fost de un dramatism atât de autentic, cum nu i-ar fi reuşit unui artist profesionist s-o joace. Numai săracul Pierre cel de colo arătă spre un negru terifiat cu un coif impunător din pene de struţ spart, a suferit un şoc, încât îi trebuie un timp să-şi revină, căci glontele care i-a ţiuit pe lângă ureche i-a stricat bunătate de podoabă capilară.

   Camarazii rămaseră înlemniţi de comicul situaţiei şi de stânjeneală. La orice s-ar fi putut aştepta, dar la asta nu.

   Doctorul Bertram, rupse tăcerea care urmă după aceste explicaţii simple, izbucnind într-un râs zgomotos.

   — Ei, de aici provine coiful ăsta ciudat, pe care-l poartă doar negrii din unele triburi centrafricane, exclamă el. Aşadar domnule căpitan, toată goana noastră pentru nimic, iată o rezolvare miraculoasă a problemei la care zău, că nu m-aş fi gândit.

   — Da, da, domnilor, se amestecă din nou nostimul personaj de adineaori în vorbă, îmi pot imagina cât sunteţi de dezamăgiţi. Aţi sperat să puteţi salva o viaţă omenească şi acum iată-vă amestecaţi într-o scenă de film. Bineînţeles sunt gata să vă achit o taxă de participare. Pe de altă parte, sunt gata cu oamenii mei să vă ajut, să vă despotmoliţi vasul. Cu cine am onoarea?

   — Farrow, se prezentă scurt căpitanul. Ar fi preferat mai degrabă să-l ia pe omuleţul acesta caraghios şi să-l strângă de gât, pentru că abia acum îşi dădu seama că şi-a primejduit siguranţa „Dox"-ului său drag şi a echipajului, din cauza acestui măscărici cu societatea lor de filmare cu tot. Nu-şi putu însă exterioriza sentimentele pentru că, exact în clipa aceea, din tufişuri ieşiră mai mulţi europeni înarmaţi cu camere de filmare şi microfoane.

   Un tânăr zvelt, cu o figură drăguţă, dar cam feminină pe care nici monoclul mare pe care-l purta nu-i conferea un aer mai bărbătesc, dădu buzna acum, spre tânăra actriţă care continua să-şi ţină încă ambele mâini pe umerii lui George.

   George era în continuare atât de uluit şi dezamăgit totodată încât nu izbuti să scoată nici-o vorbă şi nici măcar nu făcu încercarea de a se descotorosi de manifestările de tandreţe pe care i le adresa „victima" recunoscătoare; doar pistoalele reuşi să şi le atârnă de brâu.

   Încetul cu încetul îl cuprinse mânia, mai puţin asupra actriţei cât mai ales asupra directorului de regie.

   Pentru acesta nu era decât prilej de a face o afacere pe când camarazii îşi primejduiră din graba lor de-a veni în ajutorul fiinţei omeneşti în pericol şi siguranţa preţiosului submarin care se căznea acum să se despotmolească. Abia acum simţi rănile dureroase pricinuite de spinii şi de scaieţii cu care se luptase pentru a-şi croi drum cât mai repede printre ei.

   Tânărul actoraş odată ajuns lângă George, o trase cu brutalitate pe partenera lui, Jeannette, care dădu un strigăt uşor de surpriză la grosolănia gestului. Acesta-i desprinse braţele petrecute încă în jurul gâtului lui George. Apoi se adresă furios chiar acestuia:

   — Ascultă tinere, nu permit, domnişoara Jeannette este logodnica mea. Să nu-ţi faci cumva iluzii deşerte pentru c-ai salvat-o de nişte răpitori imaginari. Aş fi vrut să văd ce-ai fi făcut

dacă erau autentici. Ei ce e... ţi-a pierit graiul?

   Spunând asta îi dădu lui George care stătea încă nemişcat o îmbrâncitură zdravănă. În secunda următoare se căi însă pentru fapta sa, căci acesta-şi găsi ţapul ispăşitor pentru frustrările sale.

   Se dădu o jumătate de pas înapoi şi-apoi îi administră acestuia cu o maximă precizie două lovituri una după alta, acolo unde-l durea mai tare. O stângă îl izbi fulgerător pe actoraş în stomac şi când acesta se îndoi de durere şi surpriză îi mai dădu o directă în bărbie, că-l dădu pe spate şi-l lăsă lat acolo. Numai monoclul îi mai dădu semne de viaţă, rostogolindu-se pe jos după ce făcu o jumătate de arc de cerc prin aer. Prea iubit nu părea să fie actoraşul ăsta nici de colegii lui de breaslă sau de cameramani, pentru că urmă un cor cu „Bravo" şi tonul îl dădu chiar grăsunul Devrient care execută cu acest prilej şi câţiva paşi de dans de satisfăcut ce era. Chiar şi Jeannette, râse din toată inima când constată cu dispreţ:

   — Săracul Aristide, sper că lecţia asta să nu-i dăuneze farmecului lui natural. Şi oameni buni, pentru nimic în lume nu lăsaţi să-şi piardă monoclul. Altfel îşi va pierde chiar tot farmecul.

   După care se îndreptă spre George mimând c-ar vrea din nou să-l îmbrăţişeze.

   — Bravo tinere, îi strigă ea aproape duios, Ai fost minunat. Atât de tânăr şi deja un erou „sans peur et reproche". Haide băiatule, pentru asta mai meriţi încă o sărutare!

   — Terminaţi cu prostiile astea. Nu sunt chiar atât de tânăr ca să mă mângâiaţi astfel, de fapt îmi pare rău că m-am lăsat indus în eroare.

   Se întoarse repede pe călcâie şi-o luă încet spre partea înverzită a ţărmului care despărţea desişul de plajă. Actriţa pufni numai dispreţuitor şi-şi schimbă de îndată sentimentele. Orientându-se acum spre logodnicul ei Aristide care mai zăcea năucit la pământ.

   — Aristide ai auzit! Acest tânăr s-a purtat necuviincios faţă de mine. Trebuie să-l pedepseşti, eşti doar logodnicul meu.

   Dar Aristide nu mai păru deloc încântat să mai facă încă o dată cunoştinţă cu pumnii tânărului. Mai întâi îşi potrivi monoclul pe care-l smulse din mâinile unui negru care-l ridicase din tufiş, apoi se pară că-şi regăsi echilibrul, căci se întoarse spre căpitan care privise zâmbind întreaga scenă petrecută adineaori.

   — Vă rog să mă scuzaţi domnule, numele meu este Aristide de Volpais. Sunt sigur c-aţi auzit de mine. Tânărul de adineaori este fiul dumneavoastră presupun. Vă rog să-i cereţi socoteală! Dar vă rog, foarte energic!

   — Numele dumneavoastră îmi e total necunoscut, răspunse calm căpitanul. Şi chiar dacă n-ar fi, nu văd nici un motiv săi cer socoteală fiului meu, după cum pretindeţi, întrucât s-a apărat la intervenţia dumneavoastră. Vă rog să vă reglaţi conturile împreună. Aşteptaţi să-l chem!

   — Nu, nu, nu e necesar, se împotrivi repede actorul, cu tânărul ăsta nu vreau să mai am nimic de-a face. Dar scuzaţi, n-aţi spus înainte că vă cheamă Farrow?

   — E adevărat, dar nu văd ce are a face numele meu, în această situaţie, răspunse rece căpitanul.

   — Ba, nu, are şi încă o foarte mare importanţă, replică actorul batjocoritor acum. O să vedeţi câtă importanţă are domnule căpitan!

   Făcu stânga-n prejur şi merse către un omuleţ cu părul negru, cu-o faţă mică, vicleană, ca de viezure.

   Începu o convorbire agitată cu acesta şi pe căpitan îl cuprinse un sentiment neplăcut, că se uneltea împotriva lui. Ce-ar fi putut coace acest Aristide de Volpais? N-avea timp însă timp acum să-şi mai bată capul cu asta, trebuia să se îngrijească de vasul său. Spera că între timp Rindow să fi reuşit să elibereze submarinul. Îl salută rece pe director şi dădu să plece.

   Dar Devrient nu se dădu aşa de uşor bătut.

   — Domnule căpitan strigă el zelos, am văzut ce s-a întâmplat vasului dumneavoastră, am aici cu mine douăzeci de negri vânjoşi care-i pun cu plăcere ia dispoziţie. Bineînţeles că fără nici-o recompensă, doar v-aţi primejduit vasul din pricina noastră. Pot s- o folosesc şi numele dumneavoastră pe genericul filmului meu? Farrow ziceţi că vă cheamă, nu-i aşa?

   Deodată o expresie de uimire îi trecu peste faţă şi parcă uluit şi surprins încă zise bâlbâindu-se:

   — Mii de draci, Farrow, căpitanul Farrow? Nu cumva sunteţi..

   — Ba chiar sunt, răspunse căpitanul rece. Ajutorul negrilor dumneavoastră nu este necesar, vasul meu va fi despotmolit de către oamenii mei. Dacă vreţi să folosiţi numele meu pe genericul filmul dumneavoastră mi-e perfect egal. Regret că nu mi-am dat seama că e vorba aici doar de o scenă de filmare. Bună ziua domnul meu.

   Devrient nu făcu nici o încercare de a-l reţine, privea numai descumpănit în urma lui, însă Aristide nu se putu reţine de a-i striga batjocoritor.

   — La revedere, domnule căpitan. Cred că o astfel de revedere se va face foarte curând, eu cel puţin o doresc din toată inima. Şi atunci ne vom afla într-o cu totul altă situaţie, de asta pot să vă

asigur.

   Farrow parcurse porţiunea de drum rămasă până la ţărm foarte îngândurat. Acest actor era un tip înzestrat pe lângă laşitate cu o doză sănătoasă de viclenie şi maliţiozitate. Şi remarcile sale, făcute omului cu figura de viezure, erau menite fără îndoială să-i căşuneze mult rău submarinului şi oamenilor săi. Grăbi pasul mai mult. Când păşi pe plajă, deja îi aşteptau cu destulă nerăbdare George şi camarazii care erau adunaţi lângă barca de aluminiu. O privire aruncată spre stâncile în care eşuase „Dox"-ul îl făcu să se îngălbenească, întrucât acesta zăcea încă împotmolit pe vechiul loc. Ba se părea că va mai zace încă mult timp acolo.

   De-abia se urcă în barca de aluminiu că şi văzu motivul. Venise refluxul şi el ştia bine că aici la mal adâncimea apei nu depăşea un metru şi jumătate.

   Până acum nivelul apei scăzuse deja cu o jumătate de metru şi trebuia să ţină seama de faptul că „Dox"-ul se va mai ridica încă deasupra apei cu un metru, un metru şi ceva în următoarea oră. Apoi va avea de aşteptat ore îndelungate până ce în sfârşit va veni refluxul.

   — Repede sus, strigă ei cu o voce răguşită. Trebuie neapărat să încercăm să aruncăm în aer cu exploziv stânca. Nu putem în nici un caz aştepta aici ore în şir, trebuie să încercăm să ne eliberăm numaidecât. Actorul acela, Aristide, vrea să ne facă o festă cât se poate de urâtă.

   — Da tată, strigă George deodată. Cred că ştiu acum despre ce-i vorba. Echipa de filmare e echipată fără îndoială cu o staţie radio şi acest Volpais va trimite neîntârziat o telegramă la Madagascar.

   — De parcă n-aş fi avut aceeaşi bănuială, bombăni Farrow furios. De-aş avea mijloace să distrug blestemata aia de staţie! Acum nu ne mai rămâne decât să vedem cum reuşim s-o tulim de pe aici, altfel ne trezim curând cu câteva distrugătoare franceze pe cap. Să sperăm numai că „Dox"-ul n-a avut de suferit şi alte avarii cu acest prilej.

   În câteva minute ajunseră la navă şi-acum se căţărară cu destulă dificultate pe submarinul care ieşea din apă cu o bună jumătate de metru mai mult ca la plecare. Primul ofiţer Rindow le ieşi în întâmpinare şi le raportă descumpănit:

   — Am făcut tot ce-a fost cu putinţă, domnule căpitan, dar situaţia s-a înrăutăţit din cauza refluxului, inginerul Hagen se pregăteşte tocmai să găsească nişte mine explozive pentru a detona recifele de corali. E o treabă destul de periculoasă, căci prin asta putem periclita „Dox"-ul nostru, aşa că Hagen va trebui să fie foarte exact în tot ce face. Să sperăm că-şi va duce treaba la bun sfârşit, căci refluxul ăsta face vasul să se ridice tot mai mult.

   — Nu există altă cale şi nu-mi rămâne decât să sper că Hagen va reuşi în cele din urmă, îi linişti căpitanul. Numai de nu ne-ar vizita francezii prea curând dragă Rindow.

   Îi relată în puţine cuvinte aventura trăită cu actorii, care de fapt nici nu era aventură şi-i veni inima la loc, auzindu-l pe primul ofiţer cât de copios înjură.

   — Cam aşa am înjurat şi eu în gândul meu, dragă Rindow vezi numai că nu ajută la nimic, acum poate vom plăti scump dorinţa noastră de a veni în ajutor. Asta nu ne va împiedeca însă nici pe viitor să sărim în ajutorul cuiva, dacă împrejurările ne vor cere. Dar ia să vedem ce mai face Hagen.

   De îndată ce ajunse la proră, constată că partea din faţă a submarinului stătea deja la o înălţime de vreo patru metri deasupra recifului de corali. Mai jos Hagen, împreună cu trei marinari, căutau locurile potrivite pentru implantarea minelor la o distanţă apreciabilă de vas, pentru a nu-i dăuna.

   — Ei ce spui Hagen, crezi că vei reuşi, îi strigă Farrow. N-avem de ales, trebuie să încercăm tot posibilul s-o tulim de pe-aici, francezii din Madagascar, au fost precis înştiinţaţi cu o radiogramă de prezenţa noastră în această zonă.

   — Încă-o jumătate de oră mai avem de lucru aici, apoi cred c-o să ne eliberăm în urma exploziei. Din păcate nu pot garanta cu certitudine că „Dox"-ul va scăpa complet nevătămat M-am străduit să fac găurile pentru mine destul de departe de vas, dar în ce direcţie vor sări bucăţile de stâncă n-am cum să prevăd. Îmi declin răspunderea pentru consecinţe şi dacă-ar fi după mine, aş aştepta mai degrabă, întoarcerea refluxului.

   — Din păcate varianta asta cade, decise căpitanul. Trebuie neapărat să plecăm şi încă repede. Nu cred c-o să fie cine ştie ce pericole, în afară de-un bombardament în cuirasa vasului şi cam jumătate de timp câştigat.

   — O jumătate de oră, tot va dura, dar o să mă străduiesc să fie şi mai puţin. Din fericire masivul stâncos nu este prea dur.

   La comanda sa, oamenii începură să lucreze mai cu sârg, să sfredelească şi să lovească cu topoarele. Căpitanul îi privi o vreme în tăcere cum lucrează, apoi păşi spre pupă. Aici stătea George care privea prin ochean întinderea mării.

   — Vezi ceva ce-ar da de bănuit, dragă George?

   — Nu tată! Nimic, în afară de faptul că ceaţa asta deasă s-a întins până pe ţărm. De-abia văd până la cinci sute de metri

Căpitanul duse el însuşi ocheanul la ochi şi trebui să-i dea dreptate fiului său. Într-o privinţă fenomenul era neplăcut, pe de altă parte avea şi avantajele sale, francezii il vor găsi mai greu pe ceaţă, dacă într-adevăr temerile i se adevereau şi aceştia fuseseră înştiinţaţi prin radio despre prezenţa lui în aceste ape. Ce-i drept nici el însuşi nu-i putea descoperi la timp, ceaţa ar putea masca vasele francez, încât să fie detectate într-un moment când nu va mai putea scăpa aşa uşor.

   — Continuă-ţi supravegherea George şi dă-mi de ştire imediat ce vezi că ceva nu-i în regulă. Vom face tot posibilul să scăpăm, oricât ar părea situaţia noastră de disperată. Şi chiar de-ar fi să ne părăsim vasul şi să ne facem pierduţi pe insulă, n-aş şovăi, decât să ne riscăm libertatea şi să fim întemniţaţi pe aici.

   — Mai degrabă m-aş închide în submarin şi aş sări cu el în aer şi cred tată, c-ai face şi tu la fel decât să ajungi prizonier.

   — Fireşte c-aş face, dragă George, zise Farrow acum cu oarecare mândrie în glas, am vrut numai să văd cam cum gândeşti şi tu. Dar să nu fim necugetaţi. Chiar dacă ar fi să fim luaţi acum pe nepregătite prizonieri, nici atunci, n-ar trebui să abandonăm speranţa de a deveni din nou liberi, atâta vreme cât suntem în viaţă. Bine înţeles că aş încerca să fug, salvându-mi şi vasul, de asta poţi fi sigur.

   — Aşa că mai pot aştepta şi cu „săritul în aer" râse şi George acum, întrucât francezilor nici nu le-am putea face o mai mare plăcere. Să sperăm însă că nu vom ajunge deloc într-o situaţie atât de deznădăjduită.

   Căpitanul o porni acum din nou către proră, privind cu interes munca lui Hagen şi-a oamenilor săi. Aceştia tăiau cu dălţile de oţel, găuri adânci de vreo doi metri în stânca moale a recifului coralier, unde aşezau cu grijă explozibilul ce urma să fie detonat electric de la distanţă. Din timp în timp privea spre punte. Acolo stătea George la postul său ţinând atent sub observaţie direcţia nord-est, cu ocheanul său, întrucât numai de acolo, din direcţia Madagascarului, putea veni pericolul. Englezii şi portughezii care dominau această zonă n-aveau nici un interes în capturarea „Dox"-ului şi a oamenilor săi. În sfârşit, munca asiduă a oamenilor lui Hagen, luă sfârşit. Ultimele explozibile fură acoperite cu maximă prudenţă cu pământ Sârmele care conduceau al mine le ţinea însuşi inginerul Hagen în mână, care se urcă apoi pe punte ajutat de unul din oamenii săi, în timp ce un altul, îi aduse o baterie. După ce se asigură că toţi oamenii care îl ajutaseră erau la bord, îi trimise de la proră, întrucât se temea ca nu cumva prin dislocarea unor bucăţi de stâncă câteva minute ajunseră la navă în câteva minute ajunseră la navă vreunul să fie rănit, în caz c-ar ajunge pe punte. Căpitanul rămase însă lângă el. În clipa în care Hagen apropie sârmele de baterie, răsună strigătul lui George de avertisment.

   — Atenţie spre nord-est se distinge o perdea groasă de fum. Face impresia unui vas de război.

   Imediat se întoarse căpitanul şi privi înapoi. Vremea se mai îmbunătăţise, cerul se mai luminase şi vizibilitatea crescuse destul de mult. Acum se putea distinge orice mişcare cale de câţiva kilometri şi de aceea văzură cu toţi norul gros de fum care apăruse la orizont dinspre direcţia nord-est.

   — George are dreptate, dragă Hagen, constată laconic Farrow, într-adevăr din direcţia nord est vine în mare viteză un distrugător, încoace. Daţi-i drumul, aruncaţi reciful în aer, altfel suntem pierduţi fără speranţe.

   În momentul următor detunară mai multe explozii înăbuşite. „Dox"-ul se zgudui din încheieturi, urmă o izbitură mai tare ca toate celelalte, care-l făcu pe Hagen să pălească. Ca un veritabil cal de rasă se cabră submarinul înainte, apoi se prăbuşi în adâncime, valurile înspumate plescăind la câţiva metri deasupra, prora se inundă complet şi... calea era liberă. Roca se sfărmase...

   Căpitanul dădu năvală în turn, urmat de inginerul Hagen. Dădu imediat comandă în sala maşinilor să se ambaleze motoarele. Ştia foarte bine că folosind la maximum puterea compresoarelor, putea prinde o viteză aşa de mare, încât n-ar mai avea a se teme de cel mai rapid distrugător.

   Hagen, nu se opri însă, ci începu să coboare în grabă, c-o mină îngrijorată, scăriţa turnului, ceea ce nu-i scăpă căpitanului, care-i strigă:

   — Ei, Hagen, ce s-a întâmplat, e ceva ce nu-i în regulă?

   — Domnule căpitan, mă tem că cuirasa „Dox"-ului nostru n-a rezistat impactului, mă duc repede să mă conving, îi ţâşniră de pe buze cuvintele alarmante, destoinicului inginer specialist.

   — Dumnezeule mare, asta ne mai lipsea acum! strigă îngrozit Farrow. Atunci nici vorbă să putem fugi. Convinge-te repede dacă aşa stau lucrurile dragă Hagen şi dă-mi de ştire imediat prin megafon.

   Dar submarinul şi prinsese deja o viteză suficient de mare. Evident, Farrow îşi mână vasul său în larg, depărtându-se cât mai mult de ţărm şi de vecinătatea primejdioasă a stâncilor şi recifelor submarine. Când vru să evite un astfel de recif, ceva mai mare, băgă de seamă, spre uimirea sa, că vasul părea mult mai greu de manevrat. Totodată avu impresia de parcă s-ar fi scufundat spre

înainte, ca şi cum ar fi stat mult mai adânc sub valuri.

   O bănuială rău prevestitoare începu să-i macine. Să fi avut oare inginerul dreptate când afirmase deteriorarea cuirasei submarinului? În acest caz apa nu ar întârzia să inunde spaţiul gol dintre cei doi pereţi. Şi chiar dacă etanşeitatea acestui ultim perete ar asigura împotriva intrării apei în vas, viteza şi manevrabilitatea acestuia ar avea mult de suferit. În acest din urmă caz, nu ar mai avea nici o şansă să scape de urmărirea unui vas de război modern cum e distrugătorul, care făcea uşor cele treizeci şi cinci de noduri pe oră.

   În acelaşi timp când pe căpitan îl munceau aceste gânduri negre, răsună avertismentul şuierat prin telefon. Farrow luă repede telefonul în mână. Vocea lui Hagen sună foarte agitat când zise:

   — Domnule căpitan, explozia a dăunat şi a deteriorat cuirasa „Dox"-ului nostru în două locuri. Trebuie să tragem undeva la fund, prora este mereu sub apă. Voi încerca cu ajutorul scafandrilor să repar stricăciunile.

   — S-a făcut, Hagen, mai merg puţin spre larg, apa aici este puţin adâncă, iar distrugătorul care ne urmăreşte ne-ar putea descoperi uşor. În câteva minute voi da ordinul de scufundare şi vom sta liniştiţi la fund.

   III.

   O REPARAŢIE DIFICILĂ.

   FARROW PRIVI DIN NOU PRIN OCHEAN către nord-est şi văzu că într-adevăr era vorba de un distrugător care se apropia rapid, judecând după norul gros de fum care se îngroşa cu repeziciune. Probabil că era unul dintre vasele de linie cele mai moderne, luând în considerare cele patru coşuri şi viteza considerabilă pe care o dezvolta. Pentru a scăpa din ghearele unui astfel de vânător de vânător, în situaţia în care se găsea submarinul acuma era absolut imposibil.

   Nu putea rămâne nici multă vreme la suprafaţă, francezii dispunând fără îndoială de ocheane excelente, putându-l descoperi în orice clipă.

   Îşi dădu seama privind culoarea apei, că aici adâncimea era suficient de mare pentru a permite scufundarea. Prea mult însă nu-şi permitea să se scufunde, întrucât scafandrilor le-ar fi fost foarte greu să lucreze la o asemenea presiune.

   Îi strigă lui George care mai stătea pe punte să coboare în interiorul vasului. După ce acesta coborî pe scăriţă, Farrow îşi

urmă imediat fiul şi închise capacul după el.

   Descoperise cam la o sută de metri depărtare de submarin şi vreo cinci zeci de metri în direcţia de mers, către dreapta, spre mal un puternic masiv de corali, care stătea ridicat ca o imensă farfurie deasupra apei. Hotărâse să le joace francezilor un renghi îndrăzneţ.

   Dacă menţinea cursul neschimbat în direcţia stâncii de corali, intra direct în scobitura recifului cu „Dox"-ul său, unde putea rămâne ascuns mult şi bine.

   Ar putea apoi distrugătorul să-l tot caute, ei şi-ar vedea în liniştite de reparaţie şi în toiul nopţii s-ar putea face nevăzut.

   Pentru asta trebuia să meargă la proră unde erau cele două ferestre create de genialul inginer Hagen, care le construise încorporându-le în peretele submarinului. Aici la proră se găsea telefonul prin care putea acoperi cu comenzile necesare sala maşinilor şi zona tribordului, aici se afla, s-ar putea spune postul său de comandă.

   Îi convocă pe destoinicul Plundow, timonierul încercat, la sala de comandă unde-i dădu în primire cârma, dădu dispoziţiile necesare ca apa să umple tancurile de balast şi se grăbi spre proră, urmat de George.

   Se putea distinge cu claritate cum apa da năvală în tancurile de balast cu un zgomot care aici întrecea în putere pe acela făcut de pompele de absorbţie.

   Din ce în ce prora vasului se scufunda tot mai mult şi căpitanu-i îi dădu în cele din urmă lui Plundow comanda de contracararea necesară la cârmă. Lăsă să cadă apoi obloanele din oţel special, de pe ferestre şi puse în funcţiune reflectoarele pe care Hagen le construise în aşa fel încât să străpungă obscuritatea până la mari depărtări - evident, cât se putea realiza în asemenea condiţii.

   Acum se găsea la aceeaşi înălţime cu masivul coralier. Puse în funcţiune electromotoarele, concomitent cu operaţia de scufundare, care o execută foarte lin. Îi mai dădu apoi lui Plundow ordinul să întoarcă submarinul încet spre tribord. Doar cinci zeci de metri mai rămânea de mers apoi „Dox"-ul va atinge reciful propriu-zis. Bineînţeles mai rămânea pericolul ca în recif să fie încorporate stânci submarine, pe care nu le putea descoperi de la suprafaţă. Acestui pericol trebuia neapărat să-i facă faţă şi nu putea s-o facă altfel, decât să manevreze „Dox"-ul cu multă prudenţă, încet şi cu atenţie.

   Farrow a fost foarte bucuros că la cârmă se găsea Plundow pe care-l considera un marinar şi un ofiţer foarte valoros, care se pricepea de minune în meseria lui. Ştia ei prea bine că orice comandă i-ar fi dat lui Plundow acesta ar fi fost în stare s-o execute cu maximă precizie şi îndemânare. Şi se putea baza pe faptul că Plundow va evita ciocnirea cu o astfel de stâncă submarină, prin o mişcare energică şi promptă cum îi stătea în fire.

   Concentraţi, tatăl şi fiul priveau înainte. Cu fiecare secundă care trecea pericolul creştea. Oricând se putea ivi o stâncă submarină şi atunci totul depindea de viteza de reacţie cestui brav timonier care era Plundow.

   Cercul de lumină a reflectorului se poziţionă acum drept în faţă pe pereţii de stâncă ai recifului împrumutându-le o lucire albicioasă. Farrow zâmbi mulţumit fiindcă până acum previziunile sale se adeveriseră. Un curent submarin destui de puternic, erodase complet stâncile de coral. Ca o ciupercă uriaşă ori ca o umbrelă, mai bine zis, se desena conturul acestora până la suprafaţa apei şi, ceea ce se găsea ascuns dedesubt nu putea fi lesne bănuit de ia suprafaţă.

   Fundul mării era însă perfect neted şi foarte tare, aşa încât nu exista pericolul ca „Dox"-ul să se afunde în nămol.

   Farrow lăsă vasul său să se apropie cât se putea de mult de recif, apoi Plundow execută prompt la comanda sa o piruetă de întoarcere, elicea porni să lucreze pentru o scurtă bucată de timp în sens invers, din ce în ce mai mult şi în cele din urmă atinse lin fundul mării, până ce vasului nu-i mai rămase de făcut decât să pompeze mai multă apă în tancurile de balast, pentru a se scufunda. Căpitanul stinse reflectoarele de îndată fiindcă lumina putea fi zărită de sus la o examinare mai atentă. Se întoarse însoţit de George în turnul central, la postul să de comandă. Aici îl întâlni şi pe Hagen care se bucură nespus când află că-i reuşise manevra de adăpostire, mai bine decât s-ar fi aşteptat.

   — Ne găsim aici la o adâncime de treizeci de metri ceea ce va permite scafandrilor noştri să lucreze fără nici un fel de pericol. Am de gând să-i însoţesc, fireşte, pentru a stabili la faţa locului cât de adânci şi pe ce arie sunt răspândite spărturile. Mă gândesc c-am putea fixa pe deasupra plăci groase de oţel. Apa o vom scoate cu ajutorul pompelor din interior, după ce vom găuri platoşa interioară a cuirasei. Bine c-a rezistat cel puţin aceasta!

   — Tată se oferi George, vreau să îmbrac şi eu unul din costumele de scafandru. De mult n-am mai participat la o expediţie submarină şi chiar dacă nu mă pricep să ajut eu însumi la munca de reparare mă voi putea face într-un fel util. Poate că se găsesc pe acolo rechini obraznici pe care aş putea să-i răpun, asigurând totodată siguranţa oamenilor noştri.

   — În acest caz eşti binevenit, zise Farrow. Dar iată mi se pare că aud vâjâind elicea distrugătorului deasupra noastră. Pot acuma domnii ăia să ne caute mult şi bine, nu vor bănui ei niciodată că ne aflăm chiar sub ei, ascunşi de stâncile astea.

   Acum zgomotul elicei străine crescu în intensitate. Aproape de tot trecu distrugătorul francez luând cursul spre sud, unde credea că se află submarinul, nebănuind nici un moment că s-ar afla pe aproape. Bineînţeles că se va reîntoarce de îndată ce va observa că se înşelase, căci va bănui el în cele din urmă, că „Dox"-ul se scufundase undeva, prin apele acelea. Şi goana va continua, cursa de-a şoarecele şi pisica se va derula în continuare, căci nu va ceda el ispitei de a captura odată acest blestemat de submarin atât de căutat de aliaţi, de atâta amar de vreme.

   De aceea Farrow se hotărî să rămână până la venirea serii aici în ascunzătoare, apoi să parcurgă o bună bucată de drum spre est înainte de a coti definitiv către sud; procedând astfel erau puţine şanse ca urmăritorii să-i dea de urmă.

   Inginerul Hagen, Petre, George şi trei marinari care aveau calităţi de buni mecanici îşi îmbrăcară acum, costumele de scafandri, se echipară cu burghiele de oţel şi de filetat necesare, întrucât trebuiau să facă găuri de jur-împrejurul cuirasei exterioare avariate, pentru a fixa pe aceasta noile table aduse şi care vor fi fixate cu şuruburi.

   Apa era la această adâncime, încă străvezie, permiţând o bună vizibilitate, astfel încât nu era nevoie să se pună în funcţiune reflectoarele speciale, construite de inginerul Hagen, care le permiteau să vadă în adâncimile submarine până la mare depărtare.

   Asta era bine şi pentru că luminile reflectoarelor ar fi putut fi observate de la suprafaţă ceea ce ar fi dus la neplăceri mai târziu.

   George păşi primul în partea din dreapta a camerei de scufundare, din cele două pe care Hagen le construise în ambele părţi ale tancurilor de balast. Pentru cei şase oameni spaţiul deveni uşor neîncăpător, dar aceştia se strânseră cât mai mult laolaltă. Uşa interioară a fost închisă şi se deschise ventilul care permitea apei să inunde camera de scufundare. Când aceasta a fost inundată complet, se putu deschide uşiţa care din cauza presiunii apei din exterior nu putea fi nici măcar mişcată şi George păşi afară agăţându-se de una din stâncile care se afla la vreun metru depărtare de deschizătura uşii. Aşteptă până ce toţi camarazii părăsiră interiorul submarinului, după care o porni spre proră. Curând descoperi prima spărtură făcută în blindaj de explozia stâncii. O bucată mare de stâncă izbise cu atâta furie blindajul „Dox"-ului, încât spărtura avea cel puţin un metru lungime şi 20 de centimetri lăţime. George privi gânditor imensa stricăciune, socotind că pe mecanici îi aştepta o muncă grea şi anevoioasă.

   Se mai linişti când îl văzu pe Hagen, care-i făcu semne, că totul se poate aranja şi că nu se produsese, din fericire nimic ireparabil. Acum camarazii examinau în grabă partea din faţă a submarinului, în căutarea de alte posibile dezastre. Şi nu întârziară să mai găsească o gaură cel puţin tot atât de mare ca şi prima, dar pe partea stângă a prorei „Dox"-ului.

   Hagen atinse braţul unuia din mecanici şi-i indică spărtura! Desemnă locurile unde să se facă orificiile în jurul spărturii şi mecanicii începură să găurească locurile unde urmau să intre şuruburile de fixare ale plăcilor aduse. Din fericire se putea lucra comod de pe fundul mării şi de aceea, marinarii la semnul făcut de Hagen se şi apucară de treabă. În timp ce Hagen se îndreptă spre tribord însoţit de restul echipei sale.

   Petre şi George îşi preluară acuma misiunea de a asigura securitatea lucrătorilor subacvatici, de atacul rechinilor sau a unor alţi monştri primejdioşi ai adâncurilor.

   Erau dotaţi cu pistoale de mare calibru, pe care de asemenea Hagen le înzestrase cu un dispozitiv ce le permitea o mare putere de pătrundere chiar sub apă.

   Explozibilul mai ales era foarte puternic, protejat de acţiunea apei de mare printr-un înveliş protejat cu un lac impermeabil la apă, dar totuşi subţire. Chiar dacă ar fi stat foarte multă vreme în apă ar fi funcţionat.

   Calibrul acestora ar fi asigurat neutralizarea chiar a unui rechin mai mare, ca să nu mai vorbim de faptul că aveau asupra lor cuţitele lor lungi de spintecat rechini. Mai ales Petre care dispunea de puteri uriaşe s-ar fi putut descurca de minune cu cuţitul.

   Ambii camarazi stăteau acum în faţa prorei vasului, privind cu interes şi atenţie în jur. De fapt, silueta gigantică a masivului coralier din preajmă le inocula un sentiment nelămurit de teamă, prin primejdiile potenţiale care le ascundea. Cât de uşor ar putea să se prăvale aura „Dox"-ului această uriaşă îngrămădire de stânci, strivindu-l literalmente. Pe de altă parte oferea o protecţie întrucât aici nu puteau fi descoperiţi. Ei, n-ai ce să faci, trebuia să se asume şi un anume risc, pentru a evita o primejdie mult mai mare şi apropiată. Oricum nu-i era pe plac această vecinătate, întrucât de câte ori privea prin apă, unduirea maselor de apă, făcea impresia că acuş-acuş stânca se va prăbuşi într-adevăr peste ei şi-i va strivi într-o clipită.

   Se convinse însă repede că nu-i decât o impresie înşelătoare provocată de distorsionarea imaginii sub apă, aşa că-şi îndreptă toată atenţia acum, împrejurimilor.

   Nimic deosebit nu a fost semnalat nici din partea aceasta. Aşa că acum, privirea i se îndreptă la munca grea pe care-o aveau de executat mecanicii. Hagen mai adusese între timp doi mecanici care începură să găurească şi să fixeze plăcile din oţel. Deşi burghiele de oţel special erau de cea mai bună calitate, munca era tare grea şi cerea o mare putere şi răbdare, întrucât găurile care trebuiau făcute erau foarte adânci. Din nou ieşi Hagen la iveală, măsurând cu compasul, locurile deja însemnate pentru găurire. George ştia prea bine că acum în interiorul submarinului tocmai se pregăteau plăcile de oţel ce se aplicau pe blindajul submarinului, pentru închiderea spărturilor.

   Aceste plăci de oţel trebuiau de asemenea prevăzute cu lăcaşuri potrivite, pentru o îmbinare cât mai etanşă de cuirasa exterioară a submersibilului. Da, era o treabă a naibii de grea, pentru inginerul nostru, gândi George. Hagen însă îi va veni fără doar şi poate de hac. Tânărul se găsea acum la babordul vasului, deci spre largul mării. Acum alunecă cu grijă de cealaltă parte. Scobiturile ascuţite ale stâncilor se găseau la vreo douăzeci de metri depărtare de submarin. Aici stătea însă Petre de pază care se întoarse de îndată ce George îi atinse braţul. Chiar sub apă învăţaseră camarazii să vorbească şi-şi îşi transmiteau semnale Morse, bătând „tactul" pe braţul interlocutorului. Aşa că George telegrafie uriaşului:

   — Aici pare să fie linişte şi pace. Nu cred să se aţină rechini pe aici.

   — Şi e bine că-i aşa, constată Petre. Altfel mecanicii noştri n-ar mai fi gata cu lucrul până la lăsarea serii, dacă ar fi tot timpul deranjaţi sau ar lucra sub presiune.

   — Aşa-i, la asta nu m-am gândit. Dar hai să vizităm şi peretele celălalt, dacă aici tot e linişte.

   — Nu, nu! Iată acolo sus, ne pândeşte ceva, dintr-o ascunzătoare, zise Petre arătând în sus. Cam la zece metri deasupra fundului mării, într-o scobitură adâncă în stâncă se ivea ceva lung şi albicios, ceva ca un şarpe uriaş, care şovăitor testă împrejurimile ascunzătorii sale şi apoi dispăru şovăitor înăuntru.

   George tresări speriat căci ştiu imediat ce înseamnă acest ceva, ca un şarpe. Era braţul unei caracatiţe uriaşe care-şi găsise lăcaş în una din scobiturile stâncii. Trebuia să fie o caracatiţă de proporţii imense judecând după grosimea şi lungimea unui singur braţ, ceea ce o făcea un adversar extrem de primejdios.

   — Petre, trebuie numaidecât să ucidem dihania, altfel camarazii care lucrează nu sunt deloc în siguranţă, telegrafie el uriaşului său prieten.

   — O ţin sub observaţie deja de-o bună bucată de vreme, pare sătulă şi cred că n-are de gând să ne atace. Mai bine s-o lăsăm în pace pentru a nu ne atrage alte pericole în plus pe cap.

   — Vecinătatea asta nu mi-e prea plăcută, transmise George la rându-i prin Morse. Dar fii atent! În acelaşi moment, când termină de bătut mesajul, îl apucă lui Petre braţul şi-l strânse cu putere, fiindcă o umbră uriaşă alunecă pe fundul mării, drept pe lângă ei, Deasupra, foarte aproape de suprafaţa apei, un rechin cât toate zilele părea să înoate spre camarazi şi numai razele puternice ale soarelui care cădeau pieziş îi putuseră proiecta umbra până la adâncimea aceasta. De-ndată alergă George cât putu de repede, din nou, la babordul „Dox"-ului. Cei doi camarazi care lucrau în partea asta, se găseau în pericol de moarte, dacă rechinul i-ar fi zărit. În caz că era flămând, ceea ce s-ar putea spune că era starea obişnuită a acestui prădător ai mărilor, i-ar fi atacat pe mecanici de sus ca o torpilă, înşfăcându-l pe unul din ei.

   Acum George se afla aproape de ei şi când privi în sus văzu că dihania se retrăgea încet. Trebuia să fi zărit ceva mai ademenitor mai jos, căci acum plonja cu totul spre adânc. Tânărul îşi şi ridicase pistolul şi era pregătit să-şi sloboade gloanţele bine ţintite de îndată ce hrăpăreţul rechin s-ar fi apropiat îndeajuns. Din nou dispăru rechinul spre stânga, fără a face nici o încercare de atac. Se comporta de parcă ar fi ştiut că acolo jos, cu siguranţă şi-ar fi găsit prada râvnită şi acum cumpănea numai momentul când s-o atace.

   Pentru George, toată această manevră a rechinului era extrem de interesantă. Îl urmări cu privirea cum lunecă deasupra trupului de oţel al „Dox"-ului, până-l pierdu complet din vedere. Dar acum acesta trebuia să apară oricum de cealaltă parte a vasului. Din nou alergă George din răsputeri de cealaltă a vasului, pentru a-l înştiinţa pe Petre. Acesta stătea însă nemişcat în vechiul loc. George văzu rechinul apropiindu-se, apoi cum acesta se întoarse din nou şi dispăru încet înapoi.

   Şi Petre îşi pregătise pistolul. Poate că monstrul marin îşi şi văzuse prada aici între stânci şi submarin şi nu va întârzia să se repeadă. Cu o încetineală ce avu menirea să-l înfurie la culme pe George, rechinul se apropie din nou. Acum însă nu înota pieziş către fundul mării, cum a făcut până acum, ci se menţinea cam la zece metri deasupra acestuia. Se comporta de parcă ar fi cumpănit liniştit pe care din prăzi s-o înşface mai întâi. Lui George i-ar fi plăcut tocmai acum să-i trimită o lovitură nemernicului, dar se abţinu totuşi, gândindu-se că glonţul în caz că nu şi-ar nimeri din plin ţinta n-ar face decât să-l înfurie şi mai mult pe rechin. Dacă ar fi putut sa se apropie mai mult ca să fie sigur că glontele lui va nimeri un organ vital a rechinului ar fi făcut-o, dar acum era prea riscant.

   De asemenea şi Petre şovăi să tragă şi, după cum a mărturisit mai târziu, din aceleaşi motive ca şi George. Dacă rechinul s-ar fi repezit în jos ar fi tras numaidecât. Aşa însă nu le mai rămânea decât să urmărească cu nelinişte mişcările acestuia.

   Din fericire camarazii care munceau cu înfrigurare la repararea vasului, nu observară încă nimic.

   Cu atât mai mult le revenea lui George şi Petre să-i protejeze pe aceşti oameni care lucrau pentru binele comun.

   Acum rechinul lunecă din nou chiar pe lângă scobitura stâncii unde se afla al doilea combatant, poate chiar mai puternic. Şi în următorul moment cei doi camarazi avură privilegiul unui spectacol cum doar rar se mai poate vedea.

   Pe când rechinul fără să bănuiască nimic, se lăsă să lunece pe lângă scobitura din stâncă cu pricina, două braţe lungi îl şi cuprinseră, ca doi şerpi uriaşi, în îmbrăţişarea lor.

   Cu o smucitură năpraznică căută bestia prădătoare să se smulgă din îmbrăţişarea fatală, dar caracatiţa îşi ţinu prada cu străşnicie. Zvârcolirile neputincioase ale rechinului erau atât de puternice, încât determinară caracatiţa să iasă complet din ascunzătoare.

   Plini de uimire văzură cei doi camarazi, mărimea duşmanului lor de odinioară. Era vorba de un polip de dimensiuni absolut neobişnuite. Lungimea braţelor sale să fi fost de vreo cincisprezece metri, care, la origine, aproape de corp aveau grosimea trunchiului unui om adult. Şi de vreo opt metri lungime era însuşi corpul de formă cilindrică. O privelişte de neuitat!

   Repede ca fulgerul se încolăciseră şi celelalte şase braţe în jurul corpului rechinului, care în ciuda mărimii şi puterii sale, era neputincios şi fără apărare, ca o muscă prinsă în plasa unui păianjen uriaş.

   Nu renunţă însă la luptă, căută cu o sforţare disperată să scape, dar nu reuşi să-şi desfacă tentaculele fiorosului său potrivnic, care se strângeau din ce în ce zdrobindu-i coastele, ci de-abia dacă-l urni puţin din locul său. Şi pe când îşi pierdea orice simţ de orientare înotând în cerc de jur împrejur, mai trecu odată pe deasupra capetelor celor doi camarazi care priveau cu ochii holbaţi un tablou cum nu mai văzuseră. Era foarte clar pentru ei ce s-ar fi întâmplat dacă în locul acestui rechin ar fi nimerit un om în îmbrăţişarea polipului, dacă şi rechinul care dispunea de o putere grozavă era absolut neputincios în faţa unui asemenea adversar. Nu-şi desfăcu strânsoarea absolut deloc şi mişcările prăzii sale, care încerca într-o sforţare deznădăjduită să se elibereze, devenire din ce în ce mai slabe.

   — Petre, telegrafie din nou, George. E îngrozitor! Dacă după ce va sfârşi cu rechinul ne va lua pe noi în primire? N-ar fi mai bine să-i avertizăm pe camarazi că atâta timp cât polipul nu se retrage în văgăuna lui, ar face mai bine să înceteze lucrul şi să se întoarcă în submarin?

   — Poate c-ar fi mai bine, deşi e păcat de timpul pierdut. Dar să ne mişcăm încet să nu ne observe, îi dădu Petre răspunsul.

   George porni cu mare băgare de seamă înainte, cu privirea mereu îndreptată în sus spre prora vasului.

   Atinse uşor pe umeri pe cei doi mecanici care lucrau acolo şi le arătă în sus. Apoi le făcu semn cu mişcări care indicau submarinul, că e necesar să-şi părăsească pentru moment munca.

   Dar cei doi mecanici după ce priviră o bucată de vreme în sus şi observară la rându-le spectacolul oferit de lupta celor doi monştri marini dădură de înţeles prin mişcări de respingere cu mâinile, că nu sunt dispuşi deloc să-şi înceteze munca. Se simţeau în acelaşi timp muncitori şi soldaţi care cu preţul vieţii doreau să-şi salveze mai întâi de toate vasul!

   Cel mai tânăr dintre ei arătă spre pistolul lui George, înainte de a înşfăca din nou bormaşina pentru a se apuca de găurit. Prin aceasta voi să sublinieze, prin gestul pe care-l făcuse mai mult decât prin vorbe că se baza în exclusivitatea pe protecţia lui George.

   Se înţelege că gestul acesta de încredere îl bucură mult pe George, dar sarcina sa nu era prin aceasta mai uşoară, ba dimpotrivă, acum trebuia în primul rând să dovedească că acesta încredere este justificată.

   Asta nu era însă un lucru prea uşor, mai ales că polipul se înfuria tot mai mult, după cum arăta schimbarea deasă a culorii sale. Aşa că se putea năpusti cu toată furia, în orice moment asupra camarazilor ce lucrau de zor.

   După ce rechinul va fi cu desăvârşire învins, se punea întrebarea dacă o să-i atace sau nu, dacă se va hotărî pentru atac, cu greu vor putea încerca o apărare fără ca vreunul din ei să nu fie rănit mortal.

   Din nou dispăru rechinul, a cărui mişcări deveneau tot mai lente în zona babordului şi George urmă de îndată direcţia asta, spunându-şi că fie el fie Petre vor trebui să fie gata să întreprindă ceva asupra acestui polip dacă va fi cazul. Mai degrabă împreună, pentru că de unul singur reuşita ar fi fost foarte îndoielnică.

   Aşa cum stătea lângă Petre, un nou tablou i se înfăţişă înaintea ochilor. Polipul după ce capturase prada cu braţele lui puternice se retrăgea în vizuina lui, iar acuma când ajunse aproape de stânci, el se ancoră de acestea cu două din viguroasele lui braţe. Era la o înălţime de vreo opt metri deasupra „Dox"-ului, restul corpului la o adâncime mai mare iar cu celelalte braţe ţinându-şi strâns prada, rechinul care avea cel puţin şase metri lungime. Zadarnice erau mişcările de eliberare ale acestuia. Polipul părea că vrea să pună capăt luptei, căci George văzu clar cum tentaculele nemiloase ale monstrului se încleştară şi mai strâns în jurul prăzii sale. Rechinul îşi deschise gura înfricoşătoare în care se zăreau renumiţii dinţi triunghiulari dar zadarnic, nu mai putea respira, din cauza strângerii la care îi erau supuse coastele de către braţele polipului uriaş.

   Încă vreo zece minute mai durară sforţările deznădăjduite pe care le făcea rechinul în lupta cu moartea, apoi se linişti. Complet nemişcat zăcea corpul uriaş al rechinului în braţele polipului. Acesta-şi schimba mereu culorile de la cenuşiu la roşu ţipător.

   Ochii lui mari şi negri, luceau ficşi şi rău prevestitori, încărcaţi de ură asupra rechinului, dar lui George îi părea că-i priveşte şi pe el şi pe tovarăşii săi. Repede îi telegrafie lui Petre:

   — Petre, ce facem dacă ne atacă?

   — Tragem şi atacăm cu cuţitele, răspunse Petre laconic, îndărăt.

   IV.

   O LUPTĂ PE VIAŢĂ ŞI PE MOARTE.

   GEORGE ÎŞI SCASE PISTOLUL DE LA BRÂU, după ce-şi termină convorbirea prin Morse, deoarece acum polipul îşi desfăcea unul câte unul tentaculele de pe rechinul mort. Deocamdată se sprijini cu ele de stâncă, în timp ce ultimul braţ dădu drumul corpului inert al rechinului, care se scufundă lent. Acum liber, acest braţ acţiona ca un şarpe uriaş pipăind locul de jur împrejur.

   George îşi schimbă cu repeziciune armele. În stânga îşi luă pistolul, în timp ce în dreapta apucă de mâner cuţitul lung şi bine ascuţit de spintecat rechini. Se depărtă un pas de Petre pentru a nu se stânjeni reciproc în mişcări dacă o fi să fie.

   Aceste mişcări ale tânărului păru să-i fi deşteptat monstrului curiozitatea. Ca fulgerul se repezi în jos braţul uriaş al polipului şi se încolăci în jurul trupului tânărului care nu mai fu în stare să facă uz de armă. În momentul următor a fost ridicat ca un fulg în sus, dar George reuşi totuşi să ridice cuţitul şi să izbească cu toată forţa de care era în stare.

   Se înţelege că în apă lovitura lui nu putea avea aceeaşi forţă ca pe uscat, totuşi lama ascuţită îşi făcu datoria. Tentaculul a fost retezat de trup şi el căzu din nou la fund. În jurul trupului său mai era încolăcit restul braţului scârbos lung de vreun metru şi jumătate.

   Un şuvoi de sânge coloră de îndată apa, apoi braţul rănit dispăru în sus. Câteva minute monstru se păstră nemişcat, deasupra stâncilor, ca şi cum ar fi chibzuit, dacă merită să se mai măsoare încă o dată cu acest adversar periculos.

   Membrul rănit şi-l ridică tot mai sus şi-l mişca acum cu regularitate încoace şi încolo. George, de îndată ce se simţi din nou teren solid sub picioarele sale se repezi spre Petre şi acesta îi desprinse mădularul încolăcit în jurul trupului, după ce-l ciopârţi mai înainte în mai multe bucăţi, pe care le azvârli cât colo cu piciorul.

   Atenţia lor se concentră, acum, asupra polipului. Acesta avea o coloraţie pală şi cu excepţia braţului ciuntit se păstra complet nemişcat. Poate că se învăţase minte şi nu va mai îndrăzni să atace. Din nou i se schimbă însă culoarea. Corpul său deveni mai întâi întunecat, apoi apărură pete mai deschise, tot mai deschise la culoare, pentru ca în cele din urmă să devină în întregime roşu incandescent.

   Aceasta era fără îndoială un semn că devenea tot mai furios şi George îşi strânse cu multă putere cuţitul în mână. Acum era pregătit să lovească de-ndată ce polipul şi-ar fi întins vreun braţ să-l apuce. Monstrul însă era mai viclean decât se aştepta tânărul. Dintr-odată ţâşniră în jos trei tentacule deodată, cu două îl cuprinse pe George şi cu al treilea pe Petre. Concomitent îi trase pe amândoi în sus, desprinzându-i de sol. Acum nu mai puteau face uz de arme, în special de cuţite, întrucât s-ar fi putut răni reciproc, deoarece erau în permanenţă purtaţi de colo până colo şi adesea se ciocneau în mişcarea provocată de braţele polipului. Cu lovituri repetate şi mişcări încete le reuşi totuşi celor doi camarazi să ciuntească pe alocuri braţele dihaniei, dar acesteia părea să nu-i pase de ele. Din ce în ce mai sus fură traşi cei doi.

   George văzu ochii negri şi hipnotici ai polipului aţintiţi asupra sa şi, într-o sforţare de voinţă trase cu pistolul înspre chipul din faţa lui. Glontele puternic păru să-l fi nimerit bine ţinta, căci acum polipul făcu subit câteva mişcări dezordonate, pentru cei doi luptători mişcările acestea erau foarte neplăcute, căci fură şi ei prinşi în vârtejul acesta ameţitor, aşa că nu mai ştiau care e cu capul în sus sau care de cu picioarele în sus. În acelaşi timp fură ciocniţi cu atâta furie unul de celălalt, încât exista pericolul de a li se sparge coifurile de protecţie de pe costumele de scafandri, ceea ce le-ar fi fost fatal în aceste împrejurări. Nici nu se punea problema de a face acum uz de cuţite, fiindcă exista o mare posibilitate de a se răni reciproc în felul acesta.

   În cele din urmă mişcările furioase ale polipului se mai potoliră puţin şi mai putură să-şi tragă puţin sufletul. Petre reuşi să-şi desprindă pieptul din îmbrăţişarea scârboasă cu o lovitură dibace de cuţit care despărţi dintr-o lovitură tentaculul polipului. Se îndreptă spre George spre a-i veni în ajutor, dar şi acesta lovise din toate puterile în braţele încolăcite ale monstrului în mişcările dezordonate pe care le făcuse monstrul furios ajunseră acum să călărească pe trupul inert al rechinului ucis mai adineaori, dar pe această suprafaţă lunecoasă Petre nu-şi mai putu găsi echilibrul şi lunecă în jos.

   Polipul îşi reveni deşi de data aceasta cu mai multă furie, fără a ţine seama de rana provocată de împuşcătura lui George, din nou a fost ridicat tânărul cu furie în sus şi, spre groaza lui, polipul se desprinse de stâncă şi porni în largul mării. George a fost târât de către acesta şi se socoti cu totul pierdut căci se îndepărta cu fiecare secundă tot mai mult de stâncă, de submarin şi de camarazii lui. Iar strânsoarea continuă la care îi supuneau tentaculele polipului nu o va putea suporta multă vreme. Cum va reuşi să ajungă la submarin, dacă, bineînţeles se va elibera mai întâi din strânsoarea polipului? Spre bucuria lui însă constată că monstrul se răzgândise după câteva mişcări dezordonate în zigzag şi se întoarse la stâncă. Acest scurt periplu în marea deschisă îl întreprinse probabil doar din cauza surprizei şi a durerii ce o suporta.

   George era aproape ameţit, dar inspiră adânc de îndată ce strânsoarea braţelor polipului slăbi, când acesta se lipi din nou de stâncă. Acest moment de respiro îl folosi lovind cu putere cu cuţitul şi izbutind să mai taie un braţ al polipului din cele care-i strângeau mijlocul! Dar aceasta avu darul de a înfuria şi mai mult polipul, care-l smulse cu furie în sus, în vreme ce alte două braţe i se încolăciră ca nişte şerpi lungi în jur. Gura ca un cioc de papagal a monstrului se deschise şi din nou tânărul nu mai dădu nici o para chioară pe viaţa lui. Din nefericire un braţ al polipului îi lipi strâns de corp ambele braţe astfel încât acum nu mai putea face

în nici un caz uz de armele sale. Încercă totuşi. Îşi îndoi mâna stângă liberă de la cot într-un unghi drept şi trase din nou cu pistolul.

   Spre marea lui satisfacţie văzu cum glontele pătrunse în ochiul stâng al monstrului. În acelaşi moment îşi pierdu din nou noţiunea de sus şi jos, cu atâta frenezie băteau apa braţele polipului rănit. Tânărul băgă însă de seamă că mişcările deveniră tot mai încete, probabil că proiectilul nimerise în chiar creierul polipului şi mişcărilor sale au fost cântecul de lebădă, ca să zicem aşa a monstrului în luptă cu moartea. Într-adevăr tentaculele sale se lăsară în jos, tot mai adânc şi acum când mişcările sale deveniseră mai domoale. George îl recunoscu la câţiva metri mai jos de el, pe credinciosul său Petre, care-şi ridicase pistolul şi se străduia să ochească. Împuşcătura porni şi glontele trecu pe lângă corpul lui George în sus.

   Braţele polipului căzură definitiv în jos. Două din acestea se desfăcură şi-l eliberară pe George, care odată ajuns în posesia deplinei libertăţi de mişcare, a făcut din nou uz de cuţitul său, ferfeniţând literalmente ultimul tentacul care-l mai ţinea strâns de polip. Căzu tot mai jos, dar a fost prins de Petre. Ambii priviră spre polipul ce stătea nemişcat pe stâncă. Tentaculele sale atârnau ca otgoanele groase, dar numai mişcau deloc. Respirând uşurat George atinse din nou braţul lui Petre transmiţându-i prin Morse:

   — Se pare c-am reuşit, Petre! Drace, dar ştiu că n-a fost plăcut. Am crezut că s-a zis cu mine, când a luat-o spre largul mării!

   — Aşa am crezut şi eu. A fost ceva înfricoşător! Dar oare am scăpat într-adevăr; să fie oare mort polipul? îi dădu răspuns la rându-i Petre.

   — Sper să fie. Ultimul meu glonte l-a nimerit în ochi şi cred că tu ai tras şi mai bine, telegrafie George mai departe.

   Cu toate astea, cu inima îndoită priviră amândoi, camarazii, în sus spre corpul nemişcat al dihaniei marine.

   Inginerul Hagen care tocmai ieşi din submarin se opri lângă aceştia şi privi minute în şir corpul fără viaţă al uriaşului polip precum şi cel al rechinului de sub ei.

   Apoi se îndepărtă, scuturând din cap, pentru a urmări din nou munca oamenilor săi.

   Foarte repede se întoarse el de la babordul submarinului şi-i apucă cu febrilitate pe cei doi camarazi. Făcu apoi câteva mişcări spre mare şi din nou ştiură cei doi camarazi că un mare pericol îi paşte din altă parte însă. Alergară cât putură de repede, de-a lungul prorei submarinului şi-acum recunoscură pericolul care se apropia din largul mării.

   Era un nou rechin, de data aceasta din fericire, nu atât de mare cum fusese cel răpus de curând de puternicul polip. Era periculos totuşi şi avea şi acesta ca la vreo cinci metri lungime. Era un rechin albastru, sau un mâncător de oameni, sau cum i se mai spune, rechinul canibal, ca şi tovarăşul să de calibru mai mare şi acesta dorea mai întâi să se asigure de ce se petrece jos, pentru că plutea încolo şi-ncoace, la vreo opt metri deasupra capetelor camarazilor. Prin aceste mişcări se apropia însă din ce în ce mai mult de submarin.

   Părea să fie foarte precaut, dar şi foarte flămând căci mişcările sale erau repezi şi bruşte. Dacă s-ar fi înfruptat nu de mult dintr-o pradă oarecare cu siguranţă c-ar fi fost mai lent în mişcări şi înotul său ar fi părut mai greoi.

   George şi Petre îşi înfăşoară din nou pistoalele, pe care le ţinură mai departe în mâna stângă, de vreme ce în dreapta ţineau cuţitul cu lama lungă, pentru a ataca un astfel de duşman.

   Era problematic dacă ar fi reuşit cu pistoalele să nimerească atât de bine, încât să scoată din luptă rechinul, sau măcar să-l pună pe fugă. Ar fi trebuit să se apropie foarte mult de ei pentru ca să-i poată nimeri ochii. Dar prin mişcările sale bruşte şi repezi nu prea era de crezut la va reuşi acest lucru.

   Pe de altă parte o asemenea vecinătate ar fi cât se poate de primejdioasă şi chiar în acest caz pe cuţitele lor se puteau bizui mai mult, deoarece mai atacaseră şi altă dată cu succes astfel de monştri şi deci aveau o oarecare experienţă în lupta cu rechinii.

   De data asta situaţia era niţel mai complicată şi în mod corespunzător mai grea. Costumele grele de scafandru nu le permitea să evite cu atâta dibăcie atacurile rechinului ca atunci când ar fi înotat pur şi simplu. Petre păşi doi paşi mari în faţă iar George îi urmă exemplul întrucât era nevoie de spaţiu pentru a lupta cu un potrivnic atât de primejdios. Uriaşul mai făcu câţiva paşi spre stânga, acum erau siguri că nu se vor stânjeni reciproc şi vor avea suficientă libertate în mişcare.

   Rechinul urmărise cu atenţie toate aceste manevre. Acum se afundă mai adânc cu câţiva metri astfel că se găsea la cel mult un metru distanţă deasupra capetelor celor doi camarazi, apoi după ce urmări un timp o distanţă paralel cu puntea „Dox"-ului ancorat printre stânci, se aruncă dintr-o zvâcnitură asupra lui Petre.

   Uriaşul aşteptă liniştit atacul dihaniei şi în clipa când aceasta se rostogoli pe spate, căscându-şi gura înţesată cu dinţii specifici ca fierăstraiele, se dădu repede înapoi. Aproape să-l atingă trecu rechinul pe lângă el şi în aceeaşi fracţiune de secundă cuţitul lui Petre se împlântă în pântecul de culoare deschisă al acestuia.

   Dacă acum ar fi ţinut cuţitul strâns în mână, pântecele peştelui ar fi fost despuiat până la rădăcina cozii. Din păcate poziţia în care stătea nu-i era tocmai favorabilă, cuţitul se împiedică în scheletul cartilaginos şi, din cauza şocului izbiturii, îi scăpă din mână.

   Deşi cuţitul se împlântase adânc în trupul peştelui rana nu putea fi mortală, ba mai mult, nu putea decât să provoace creşterea furiei animalului rănit.

   Şi acest lucru avea să-l simtă mai ales George pe pielea lui, după ce rechinul se îndreptă direct spre el. Dar viteazul tânăr nu se nelinişti deloc din cauza asta. Aşteptă încordat ca rechinul să se rostogolească din nou pe spate şi botul căscat cu trei şiruri de dinţi ca fierăstrăul trecu la câţiva centimetri depărtare de el. Abia acum se trase, întocmai ca Petre înapoi, pentru a repezi cu toată forţa de care era capabil cuţitul în pântecele rechinului.

   Avu mai mult succes decât Petre, pentru că putu păstra cuţitul, fără a-l scăpa din mână. Dar rechinul se întoarse atât de repede încât cuţitul îi ieşi din pântec. Totuşi rana provocată de cuţitul lui George era de peste o jumătate de metru şi întrucât cuţitul fusese împlântat până la plasele în pântecele moale al dihaniei se putea spera că fuseseră atinse şi câteva organe vitale ale acestuia. Dar rechinului părea să nici nu-i pese de rănile primite. Repede ca fulgerul se întoarse împrejur şi execută un nou atac asupra lui George, de data asta, direct din faţă. Atât de repezi îi fuseseră mişcările încât George nici măcar nu se mai putu da într-o parte, pentru a lăsa trupul uriaş să se „scurgă" pe lângă el şi pentru a-i aplica în tăcere o altă lovitură.

   De-abia putu, în ultima clipă, să se aplece, dar totuşi primi din partea trupului mătăhălos al rechinului o lovitură atât de puternică încât îl prăvăli pe spate. Prezenţa de spirit nu-l părăsi nici de data asta, îşi aduse aproape de corpul rechinului pistolul în poziţia de tragere şi apăsă pe trăgaci. Rechinul primi în plin, de aproape lovitura glontelui care-i pătrunse adânc în trup şi-i provocă un spasm de durere ce l-a făcut să bată apa furios cu coada. Ţâşni ca o rachetă în sus şi se lovi de submarin puţin deasupra locului de lucru al celor doi mecanici care-şi încetaseră munca şi priveau înmărmuriţi şi îngroziţi spectacolul luptei din apropiere. În dorinţa lor de-al proteja pe George, pe care-l admirau şi-l iubeau cu toţii, apelară la singurele lor arme pe care le aveau la îndemână, la caraghioasele şi comicele lor unelte de lucru.

   Aruncară cu bormaşinile în sus şi acestea se înfipseră adânc în corpul rechinului. Deşi nu-i putură provoca acestuia răni prea serioase, avură totuşi darul de a speria serios rechinul. Acesta ţâşni repede în stânga „Dox"-ului şi-o luă la sănătoasa.

   Prada uşoară care i se părea a fi cei doi camarazi Peter şi George n-o putea însă părăsi fiind înnebunit de foame; se întoarse din nou şi se năpusti asupra lui George. De data asta tânărul, care între timp se ridicase repede de jos, se propti solid pe picioare, pentru a putea evita atacul din orice parte ar fi venit el.

   Era hotărât să pună capăt luptei deoarece oricât ar fi fost de tenace şi rapid rechinul, fiind rănit, devenea un potrivnic ce putea fi mai uşor de învins. Desigur că, costumul de scafandru era un handicap pentru el, lipsindu-l de supleţea şi îndemânarea cerute unei asemenea lupte, totuşi spera s-o scoată la capăt.

   Rechinul veni pe partea stângă, se rostogoli brusc şi-şi deschise din nou gura pentru o muşcătură fatală dar îşi rată şi de data asta prada. Acum îi reuşi lui George o izbitură şi mai puternică, apoi se dădu la o parte din direcţia pe care o luase acesta. Ţinu cuţitul cu toată forţa de care era în stare. De data aceasta tăietura a fost de-a lungul întregului corp al rechinului. După aceasta mai trase şi cu pistolul, de foarte aproape de trupul acestuia, era sigur că şi glontele îşi atinsese din plin ţinta. Rechinul părea înnebunit de furie, repezindu-se ca un bolid la Petre.

   Acesta-l aştepta liniştit, ştiind bine că rechinul nu se mai gândea la pradă. Voia însă înapoi cuţitul său, care rămăsese înfipt în trupul rechinului şi nu căzuse în apă cum crezuse la început. Acesta era înfipt chiar lângă rana lungă, ultima, pe care i-o provocase George cu cuţitul lui. Uriaşul Petre se dădu puţin la o parte, dorind ca trupul rechinului să treacă razant pe lângă el. În clipa următoare îşi înşfăcă cuţitul şi din nou îi provocă acestuia o rană lungă ce-i străbătea trupul până la coadă, aidoma celei provocate, ultima dată, de către George. Acum se zise definitiv cu el. Răsucindu-se pe o parte şi pe alta, se pierdu în obscuritatea fundului mării aproape de trupul de oţel al „Dox"-ului.

   Petre se apropie calm de George şi-i făcu un semn.

   Apoi o luă din nou din loc, făcând înconjurul submarinului. George îl urmă, căci voia să vadă de aproape, ce se întâmplase cu polipul. Spre uimirea lui, puternicul corp al polipului, care atârna de stâncă, căzuse acuma jos. Căzuse peste rechin şi acuma tentaculele nevătămate se legănau încolo şi încoace.

   Bestia părea să aibe o viaţă neobişnuit de lungă şi o tenacitate ieşită din comun. Cei doi marinari care lucrau pe partea asta a vasului îşi recuperaseră bormaşinile şi îşi reluară munca, la o distanţă respectabilă de monstru căzut. Acum că George şi Petre se apropiaseră, îşi vedeau mai departe de munca lor, fără să-i mai intereseze nici pe-atâta împrejurimile.

   George era bineînţeles bucuros de încrederea cu care-l învestiseră camarazii săi şi se înţelege că dorea din tot sufletul să justifice această încredere. Încet, încet, se apropie de monstru. Nu putea desigur să-şi dea seama de aici, printre atâtea făpturi acvatice, dacă mişcările de tentacule ale polipului se datorau ultimelor zvâcniri ale acestuia, ori acesta mai avea rezerve.

   Se hotărî însă, să folosească imediat aparenta imobilitate a bestiei. Cu o mişcare puternică de cuţit, despărţi o treime din braţul polipului. Acum pierduse jumătate din braţele sale, aşa că acum nu mai era aşa de redutabil.

   Însă când George se ridică pentru o nouă lovitură, unul din braţele polipului zvâcni brusc şi-i încolăci mijlocul. Atât de surprinzător fusese atacul animalului muribund, încât tânărul nu se apără şi nici măcar nu se gândi să se apere. Şi din nou, ambele-i braţe fură lipite de corp aşa că nu se mai putea mişca absolut deloc. Din fericire Petre era aproape aşa încât cu o lovitură precisă de cuţit îl eliberă pe George şi pentru a preîntâmpina ca lui însuşi să i se întâmple aşa ceva, reteză dintr-o lovitură braţul care voia să să-l sufoce. De-abia a fost eliberat că George îşi desprinse pistolul din brâu şi trase trei gloanţe la rând în corpul polipului.

   Gloanţele părură c-au atins centrul vital al bestiei căci ambele-i braţe i se coborâră brusc, chiar şi acela prin care se ţinea de stâncă sau cu care schiţase un gest de apărare.

   Liniştit de acuma, George păşi îndărăt. Acum chiar că nu mai avea de ce să se teamă. Monstrul marin era definitiv răpus. Petre însă, nu era convins nici acuma, aşa că păşi înainte şi despică cu cuţitul lui, ultimele două braţe rămase neretezate ale polipului.

   Inginerul Hagen care observase întreaga scenă a luptei petrecute anterior le scutură energic acum mâinile celor doi bravi tovarăşi. Dispăru în submarin, de unde se întoarse peste puţin timp însoţit de doi matrozi care purtau plăcile mari de oţel. Munca progresase binişor de vreme ce una din spărturi şi fusese rezolvată. Bineînţeles că mai urmă o întreagă tevatură cu fixarea plăcilor la locul cuvenit, ce nu era atât de uşor de potrivit mai ales în apă. George rămase deosebit de mirat cât de exact prevăzuse inginerul găurile, care trebuiau făcute pentru a se îmbina exact şi a acoperi la milimetru orice spărtură. Acum urma să fie rezolvată şi a doua spărtură în cuirasa „Dox"-ului. După aproximativ o oră şi aceasta a fost rezolvată cum trebuie. Bineînţeles că noile plăci fuseseră prevăzute pe la margini prin depunere catodică, cu zinc metalic, pentru a rezista cât mai mult la acţiunea corozivă a apei de mare.

   George a fost foarte bucuros când în sfârşit se putură urca în submarin; petrecuse doar mai multe ore în apă, împovărat cu costumul greu, de scafandru, ca să nu mai vorbim de oboseala fizică şi nervoasă care îi măcinase puterile şi-i stârnise o foame de lup.

   Ar fi luat cu dragă inimă părţi din polipul ucis spre ale conserva, în amintirea acestei lupte titanice, submarine, dar nu ştia cum ar putea acestea să fie preparate. De-abia ieşi din costumul de scafandru că doctorul Bertram îi şi ieşi foarte agitat în faţă şi-l întrebă:

   — George dragă, tocmai ne-a relatat Petre de lupta pe care a-i dus-o împotriva unui polip uriaş. Te rog povesteşte!

   Se apropie şi căpitanul pentru a auzi ce spunea George. Care se mărgini în a relata faptele esenţiale din care nu rezulta însă că aventura lor ar fi fost cine ştie ce periculoasă. De-abia când unul din marinarii care urmărise lupta, întregi tabloul oferind detalii pe care George le trecuse sub tăcere, că Farrow şi doctorul păliră şi ultimul exclamă:

   — Dar George, ai avut un noroc cum nu se mai vede! Gândeşte-te ce s-ar fi întâmplat dacă monstrul te-ar fi dus în larg, nu te-am mai fi putut găsi niciodată.

   — Bine că nu i-a reuşit intenţia, căci a avut-o, se apără George. Acum e mort şi totul s-a terminat cu bine. Prea plăcut n-a fost ce-i drept şi mă bucur că s-a terminat aşa. Acum aş vrea să privesc cum domnul inginer Hagen scoate apa dintre cele două învelişuri ale submarinului cel exterior şi cel interior. Păşi înainte şi-i găsi pe mecanici în plină acţiune. Ceea ce te mai rămânea de făcut se dovedi mai uşor decât îşi imaginase el. Se practică pur şi simplu, cu bormaşina, câte o gaură apoi făcură filetul. A fost montat un furtun legat la o pompă puternică care absorbi apa în tancurile de balast şi din aici afară şi-n câteva minute apa era extrasă. Hagen se îngriji să fie totul etanş, verifică încă o dată întreaga execuţie şi se declară mulţumit.

   — Totul s-a aranjat domnule căpitan. Puteţi da, oricând, ordinul de plecare.

   — Da a mers mai repede decât m-am aşteptat, a fost de părere Farrow. Aş rămâne aici până la căderea serii, când sub protecţia întunericului putem pleca. Pe de altă parte nu prea cred că distrugătorul se va aţine în apele acestea; se va fi gândit că n-am rămas aşa mult pe fundul apei. Mai întâi să luăm masa de prânz, apoi vom vedea cum vom proceda.

   V.

   VÂNĂTOAREA.

   DURĂ CEVA TIMP până ce George îşi astâmpără foamea şi căpitanul remarcă, la urmă, râzând:

   — Dacă e ca cineva să-şi piardă pofta de mâncare, atunci s-ar putea recomanda o luptă sub apă cu un polip uriaş. Ei, ce propuneţi în continuare, s-o luăm la drum, ori mai aşteptăm aici încă o bucată de vreme?

   — Propun să ridicăm ancora, zise George de îndată. Până acum nu s-a auzit nimica despre distrugătorul francez. E foarte posibil că a mai navigat o bucată de drum de-a lungul coastei şi apoi a luat-o spre est, spre marea deschisă, unde ne caută şi acum. Nu cred c-ar mai fi în apropiere la ora asta. Pe de altă parte îl putem identifica tot atât de bine, cât şi el pe noi, chiar dacă ne continuăm drumul la suprafaţă.

   — Fireşte, aşa m-am gândit şi eu. La urma urmei navigarea pe întuneric, la adâncime, îşi are pericolele şi dezavantajele sale. Nu cunoaştem prea bine apele, aici la mal lesne ni s-ar putea întâmpla să ne împotmolim din nou, dând peste vreun recif. Aşadar, să încercăm să ieşim la suprafaţă!

   — Şi eu sunt pentru ieşirea la suprafaţă, se exprimă la rândul său doctorul. Tânjesc după a gură de aer proaspăt.

   — Aşadar înainte, hotărî căpitanul. Să nu mai zăbovim nici un minut. Haide George să ne urcăm în turn. Doar tu vei fi primul care să deschidă chepengul. Ţi-ai câştigat doar dreptul ăsta prin luptele cu rechinul şi polipul.

   Minute în şir domni multă animaţie la bord, de îndată ce sunetul prelung al sirenei vesti că toată lumea să fie la posturi, gata pentru plecare. Fiecare om, de la ofiţer la simplul marinar, îşi reluă locul la postul său obişnuit, apoi electromotoarele începură să zumzăie încet şi „Dox"-ul se desprinse din mantia protectoare a stâncilor recifului după o scurtă piruetă, luând curs în plină mare.

   Farrow merse încă pe sub apă cam vreo sută de metri, după care dădu comanda de golire a apei din tancurile de balast. Simultan cu aceasta, scoase periscopul la nivelul apei. Plin de emoţie îl înconjurară cu toţii George, doctorul Bertram, Rindow şi excelentul timonier Plundow. Fireşte că nici Petre nu putea lipsi. Aparatul care arăta adâncimea la care se afla submarinul, indica tocmai opt metri, când căpitanul dădu prin porta voce comanda „Stop", pentru a opri pomparea apei din tancurile de balast.

   Periscopul se înălţase deja deasupra apei şi acum privea prin el împrejurimile pentru a determina prezenţa vreunui duşman prin apropiere. Oricât se uită în dreapta şi în stânga, căpitanul nu putu descoperi nimic, care să-i dea de bănuit. Întrucât se afla prea aproape de coasta Madagascarului, preferă să mai meargă câţiva kilometri prin apă pentru a intra în plină mare.

   De-abia a fost pompată apa din tancurile de balast şi corpul de oţel al navei se ridică deasupra valurilor.

   George alergă bineînţeles ca de obicei primul la scăriţă de fier, care ducea sus în turn şi deschise chepengul.

   Inspiră adânc, de îndată ce pătrunse aerul proaspăt înăuntru şi sări repede în lături pentru a face loc şi celorlalţi camarazi. Nu dură mult până ce se adunară cu toţii în turn. Cu febrilitate scrutară cu ocheanele lor puternice, dar nu descoperiră nimic ce să le dea de bănuit, de aceea Farrow dădu imediat comanda de conectare a motoarelor Diesel. Viteza „Dox"-ului crescu încet, până ce cu toată viteza o luă în cele din urmă spre sud. Farrow voia să dispară cât mai repede din apele astea, întrucât apariţia vasului de război francez, era o dovadă că francezii fuseseră înştiinţaţi de prezenţa lui în această zonă. Ori îl depistaseră în urma radiogramei pe care avusese imprudenţa cu câteva zile în urmă s-o emită englezilor, ori că era urmarea gestului de răzbunare a acelui actoraş, de pe insulă.

   De aceea George se adresă bucuros tatălui său:

   — Cred că nu mai avem de ce ne teme. Se pare că distrugătorul a renunţat să ne mai caute. Poate că s-a găsit numai întâmplător aici şi noi ne-am imaginat că se ţine prin apele acelea din cauza noastră.

   — Nu, nu, dragă George, asta n-o cred, în ruptul capului, îl contrazise căpitanul. Aş putea jura pe orice că pe noi ne-a urmărit. Nu trebuie să ne slăbim vigilenţa în nici un caz, făcând astfel de presupuneri. Ei, Petre, ce se întâmplă acolo?

   Uriaşului îi scăpă o exclamaţie de surpriză. El arătă acum spre sud-vest, înainte spre coasta care e distingea acuma clar cu ajutorul ocheanului ca o linie subţire şi strigă emoţionat:

   — Domnule căpitan, acolo înaintea noastră se vede un punct întunecat. Nu pot afirma cu precizie, dar îmi face impresia unei bărci răsturnate şi se pare că se găseşte şi un om pe barca aia.

   Toţi ştiau că tocmai Petre avea ochii foarte ageri şi că se putea baza pe de-a întregul pe afirmaţia sa. Îndreptându-şi ocheanele în direcţia arătată de Petre, recunoscură şi acum adevărul spuselor sale. Da, se distingea un punct întunecat pe suprafaţa mării. Erau prea departe de ei pentru a şti cu exactitate ce era acolo.

   Căpitanul stabili noul curs al navei spre obiectivul acela şi după

ce parcurseră un kilometru, Petre strigă:

   — Acum văd clar ce este. E o barcă pe care se găseşte ghemuit un indigen.

   —  Ei atunci trebuie să-l ajutăm. Har Domnului, că nu-i nimic care să dea de bănuit prin preajmă. Nu ştiu de ce dar parcă am totuşi o presimţire că lucrurile nu vor merge aşa cum vrem noi şi că se va întâmpla ceva neplăcut.

   — Dar bine tată, ce-mi spui reprezintă o noutate pentru mine. De când asemenea presimţiri? Eu dimpotrivă sunt pe deplin convins că nimic rău nu ni se poate întâmpla. Dacă zărim din nou distrugătorul, n-avem decât să ne scufundăm imediat şi să dispărem. Nimic mai simplu!

   — Da, aşa s-ar părea. Vezi numai că, uneori se iveşte ceva neprevăzut şi gata cu simplitatea cazului! Dar te rog fii atent la tot ce este în jur. Nu-mi place de loc barca ceea răsturnată, ba aş presupune chiar că este o cursă.

   Prin aceste ultime cuvinte căpitanul provocă rumoare în jur; doar nu se întâmplase niciodată să aibă astfel de presimţiri funeste. Da, poate că plutea un pericol în aer, pe care ei nu fuseseră în stare să-l sesizeze până acum. Nu întrebară deci nimic, ci numai îşi încordară simţurile sporind atenţia. Din ce în ce se apropiau tot mai mult de ambarcaţiunea răsturnată. Acum sesizară că omul din ea era un negru, îmbrăcat cu un vestmânt scurt alb, un fel de pantalon şi care stătea ghemuit deasupra bărcii răsturnate. Aparent era vorba de un pescar indigen, care dintr-un motiv sau altul se răsturnase cu barca sa de pescuit.

   — Ţineţi sub observaţie strictă mai ales plaja şi întreaga coastă îi sfătui acum căpitanul. Dacă băgaţi de seamă ceva ce nu pare în regulă, atenţionaţi-mă imediat. Nu mi se pare curat cum s-a răsturnat barca negrului ăstuia. Nu-mi vine să cred că a bântuit o furtună aşa de puternică între timp ce noi executam reparaţiile la adăpostul recifului de corali, că altfel am fi simţit şi noi ceva, chiar la adâncimea aceea.

   — Bănuiţi deci o cursă, domnule căpitan, zise cu îndoială în glas doctorul Bertram. Mie nu-mi prea vine să cred. Ce-ar putea să ne facă nouă un singur om?

   — El singur, bineînţeles că nimic, deşi s-ar putea găsi şi alţi duşmani ascunşi undeva în desiş, remarcă Farrow grav. Nu ştiu de ce dar mi se accentuează simţământul că de data asta nu vom scăpa atât de uşor. De aceea, atenţie sporită!

   „Dox"-ul se găsea deja la un kilometru de barca răsturnată. Acum acesta le făcea semne, cuprins de febrilitate, atât de agitat devenise că aproape îşi pierduse echilibrul şi era cât pe aici să

cadă în mare. Se ţinu în ultima clipă, dar continua să facă semne.

   — Dar este caraghios de-a dreptul! Dacă nu este vreun rechin prin preajmă ar fi putut foarte bine să înoate până la mal, doar nu- i o depărtare prea mare. Pe de altă parte mi se pare că indigenul asta nu s-a speriat tocmai de „Dox"-ul nostru, care s-a ivit atât de brusc în preajmă. Doar nu se găsesc submarine la tot pasul pe- aici. Şi nu ne-ar fi mirat foarte tare dacă la început s-ar fi speriat de noi. În schimb uite, ne face semne tot mai zelos, invitându-ne să ne apropiem. Situaţia lui nu-i atât de deznădăjduită pe cât vrea să ne facă s-o credem.

   — Aveţi perfectă dreptate, în această privinţă, negrii de pretutindeni, au cam aceeaşi fire şi chiar dacă ar fi în cel mai mare pericol, la vederea unui lucru nou, chiar dacă e spre binele lor, încearcă mai întâi un simţământ de teamă, constată acum la rece doctorul. Este destul de ciudat ce-i drept. Nu văd nicăieri vreun rechin care ar justifica comportarea indigenului. Da, cred că trebuie să fim foarte precauţi, urmă el.

   — George şi Petre, se adresă acum căpitanul celor doi, ţineţi şi voi sub observaţie atentă tufişurile de pe mal, poate că tocmai acolo este ascunsă vreo trupă de soldaţi care ne vor ameninţa când ne vom apropia de barcă. Totul îmi miroase a capcană, aşa cum am mai spus-o.

   Farrow încetini viteza submarinului. Trimise pe unul din matrozii cu vederea cea mai ageră la proră, pentru a vedea din timp dacă nu se ivesc stânci submarine sau recifuri neprevăzute care i-ar putea primejdui vasul. S-ar fi putut întâmpla ca acest negru cu barca lui scufundată să fie postat tocmai într-o astfel de zonă primejdioasă. Mai era de parcurs vreo cinci sute de metri când George avertiză deodată:

   — Tată, uite acolo un palmier cu coroana ruptă. Chiar la dreapta acestuia am văzut ceva lucind în soare, ceva alb şi subţire, la o înălţime de şase metri de la sol. Pe moment nu mai văd nimic!

   Imediat toate ocheanele de la bord se îndreptară în direcţia indicată de George şi imediat inginerul Hagen care urcase şi el în turn, exclamă foarte agitat:

   — George are dreptate, de aici se vede foarte bine. Este un fir de antenă care serveşte în mod cert la semnalizarea distrugătorului, în caz că ne apropiem. Poate că mai e ascuns în tufişuri şi un pluton de soldaţi înzestraţi cu arme ascunse, pentru a ne primi cum se cuvine.

   — Pregătiţi pentru scufundare, comandă imediat căpitanul. Marinarul de la proră, veni în fugă şi coborî şi ei scăriţa turnului, alături de ceilalţi camarazi, cu excepţia căpitanului, care rămase cel din urmă. Farrow schimbă puţin cursul „Dox"-ului spre stânga, spre larg, coborî la rândul lui scăriţa şi închise chepengul.

   — Scufundarea, apă în tancurile de balast comandă el. Plundow luă în primire profundorul şi în câteva clipe, „Dox"-ul a fost sub apă, aidoma unei raţe care se cufundă dintr-o dată într-un eleşteu, dispăru corpul de oţel al submarinului sub valuri. Pompele îşi începură lucrul cu toată puterea de care erau în stare, motoarele Diesel amuţiră, făcând loc zgomotului surd produs de electromotoarele care intraseră în funcţie în locul lor.

   Acu distinseră cu toţii zgomotul unei bubuituri care se auzi dinspre mal. Căpitanul care se afla lângă vizorul periscopului strigă foarte agitat:

   — Într-adevăr s-a tras din desişul de la mal. Atâta viclenie nu mi-am imaginat să aibe francezii ăştia! Norocul nostru c-am fost pe fază. Ne-ar fi cerut să ne predăm şi nu văd cum am fi putut face altceva, devreme ce cu o grenadă aruncată din tufişuri ne-ar fi scos repede din luptă.

   De-abia ajuns sub apă, submarinul se întoarse complet şi-şi urmă cursul normal spre nord-est. Din nou răsună o bubuitură, de data asta căpitanul spuse râzând:

   — Trag bineînţeles direct înspre est, închipuindu-şi c-am luat imediat direcţia asta. Ei da, acum, a sărit şi negrul nostru sprinten în apă şi înoată ca un peşte înspre mal. Ticălosul!

   Acum tancurile de balast au fost definitiv umplute, iar submarinul era la opt metri adâncime.

   Periscopul se înălţa numai puţin deasupra apei şi întrucât căpitanul ordonase un curs destul de lent, nu se provocau valuri mari care ar fi putut fi lesne observate. Farrow continua să observe cu mare atenţie apele din jur şi deodată exclamă încordat:

   — Ei, la o asemenea perfidie nu m-aş fi aşteptat! Acum vin nu unul, ci două distrugătoare încoace dinspre sud. Şi-am mai putut vedea că trag o mare plasă de oţel între ele. Nu-i greu de imaginat ce peşte vor să prindă în ea. Dar o să le jucăm dumnealor un renghi, căci aşa de repede nu pot înainta cu plasa după ei. N-o să ne mărim viteza, cel mult dacă vor observa în ultima clipă periscopul. Mai trecură 10 minute pline de încordare, după care căpitanul constată bucuros:

   — Acum cred că am scăpat de pericol. După cum văd o ţin tot în direcţia veche. Îşi imaginează pe semne c-am pornit-o direct spre sud. Dac-am fi procedat aşa am fi nimerit direct în ghearele lor. Ei dar ce este asta?

   Viteza submarinului scăzu vizibil fără o cauză aparentă. Părea să fie o cauză exterioară căci electromotoarele mergeau încă la turaţia maximă. Căpitanul exclamă brusc, îngrozit:

   — Dumnezeule, dar am nimerit într-adevăr într-o plasă de pescuit. În jurul nostru mişună de pescari! Repede, opriţi motoarele altfel ne observă cele două vase de război. Şi dinspre nord se apropie din nou, un alt distrugător. Ei, dar văd că se încinge horă mare!

   „Dox"-ul se opri cu totul. Căpitanul relata acum mişcând periscopul încoace şi încolo:

   — Afurisită treabă, să nimerim tocmai în mijlocul plaselor de pescuit, deşi poate asta să însemne şi salvarea noastră, căci la aşa ceva nu se vor gândi francezii. Şi chiar periscopul nostru l-ar putea lesne confunda cu un dop de la plasele pescarilor, care sunt atâtea pe aici. Cele două distrugătoare care veneau dinspre sud, se pare să şi-au deviat puţin cursul spre coastă. Dinspre partea celuilalt îmi fac cele mai multe griji, întrucât are intenţia de a veni direct spre noi. Dar nu cred că vrea să dea şi ei direct în plasă. Nu, coteşte şi el spre est, poate că tocmai acum au descoperit şi ei plasa pescarilor. S-a potrivit bine. Primele două vase de război cu plasa lor s-au depărtat de-a binelea, iar celălalt a luat-o acum mult spre nord. De îndată ce au dispărut cu totul ne ridicăm şi să- o tăiem de-a dreptul peste plase. Mai dură încă o bună jumătate de oră fără să se întâmple ceva. În cele din urmă căpitanul comandă:

   — Ridicarea la suprafaţă! Poate că ne vor zări totuşi de pe mal, dar nu vom rămâne prea mult la suprafaţa apei decât până ce vom tăia plasa. Deci pompaţi apa din tancurile de balast. „Dox"-ul se ridică repede la suprafaţa apei şi în vreme ce submarinul se ridica încet, periscopul a fost şi el redus, dar căpitanul pufni deodată furios.

   — Păcat de manevra asta. Uite că vârful „Dox"-ului s-a prins în plasă, pe care-o trage acum în sus. Trebuie s-o tăiem neapărat. Ei, George, ştiu că te pricepi la asta. Pregăteşte-te de treabă, tu şi Petre, dar vezi să meargă repede! George îşi pregăti pumnalul lui tăios, în vreme ce Petre îşi luă cuţitul lui mare de spintecat rechini. Acum turnul se ridica deasupra apei şi George deschise repede chepengul. Mai aşteptă câteva minute până puntea s-a aflat deplin deasupra apei, apoi sări sprinten afară şi alergă înainte.

   Vârful prorei submarinului, ridicase o mare parte a plasei pescarilor, la suprafaţa mării. George îşi începu imediat munca de tăiere a ochiurilor plasei, foarte deasă şi făcută din cânepă tare.

La câteva secunde sosi şi Petre şi-i dădu o mână de ajutor. Făcură o tăietură largă în plasă, prin care „Dox"-ul să se poată strecura.

   Odată treaba terminată, alergară repede îndărăt. Căpitanul care se suise şi el în turn, începu să pună încet în funcţiune elicea şi submarinul se strecură afară din ochiurile plasei. Respirând uşurat vru să coboare imediat scăriţa când se ivi din nou o piedică. Elicea începu să funcţioneze tot mai încet şi motorul începu să aibe rateuri, când se auzi vestea proastă dată de inginerul Hagen:

   — Elicea s-a prins în plasă!

   — George şi Petre, din nou afară, vedeţi ce s-a întâmplat cu elicea, strigă căpitanul repede. Grăbiţi-vă însă că nu-i a bună!

   George şi Petre se lăsară imediat în apă şi se scufundară pentru a ajunge la elicea vasului. Aici se dovedi că de ce se temeau n-au scăpat; o parte din plasa tăiată adineaori se încurcase între paletele şi tamburul elicei, atât de strâns încât nu-i mai permiteau acesteia să se învârtă.

   Începură în mare grabă şi cu hotărâre să îndepărteze plasa de pe elice. Materialul din care fusese făcută plasa dăuna mai mult elicei, decât dacă ar fi fost făcută din sârmă, dar din fericire era mult mai uşor de tăiat. Din minut în minut trebuiau însă să iasă la suprafaţa apei pentru o gură de aer. În apă fiind, auziră o bubuitură înfundată, care se dovedi a fi un obuz care se sparse aproape de submarin, ţâşnind o coloană de stropi şi valuri pe măsură.

   Nu le rămânea altceva de făcut decât să se grăbească şi mai mult şi să-şi dubleze eforturile. În sfârşit pe când răsuna a treia bubuitură, munca obositoare era executată, elicea eliberată.

   — Gata tată, strigă George! Daţi-i drumul, venim şi noi repede sus. Se prinse de balustradă chiar în clipa când elicea se puse în mişcare şi „Dox"-ul ţâşni înainte. Se lăsase între timp o ceaţă deasă mai ales spre nord. Sigur că de acolo pândea o furtună. Petre şi George se aflau deja pe punte, când din această regiune apăru brusc o coloană groasă de fum. Apăruse unul din cele două distrugătoare. Probabil că detunăturile venite de pe mal îl făcuseră să se întoarcă, pe furiş, până acum. Mersese pe cu totul alt curs, mult mai îndepărtat de submarin.

   — Repede băieţi, intraţi înăuntru, trebuie să ne scufundăm imediat, le strigă celor doi, acum căpitanul, văzându-se în faţa acestui nou pericol.

   Dădu comanda de scufundare imediat după care se năpusti pe scăriţă în jos, urmat de George şi Petre care urcaseră în turn ca o vijelie. George urcă primul, se strecură ca un viezure înăuntru înainte de a cobora scăriţa. „Dox"-ul stătea încă aplecat pe o parte şi Farrow se temu o clipă că Peter nu va ajunge la timp să închidă chepengul. Dar uriaşul era în ciuda masivităţii sale foarte ager şi îndemânatic. Ca un fulger a fost în turn, trânti cu zgomot chepengul şi-l închise pe dinăuntru. Submarinul se scufundă; pompele lucrau din plin aspirând apa în tancurile de balast. Era exact ultima clipă când o mai putea face, căci „Dox"-ul se găsea abia pe la unsprezece metri adâncime, când deasupra lui duduiră elicele puternice ale distrugătorului.

   Repede îşi luă Farrow acum cursul spre nord, fiindcă bănuia că pe direcţia sud, pe care credeau că o apucase, vasul francez lansase deja bombe în apă. Şi nu atinse submarinul încă douăzeci de metri adâncime, când din nou se auziră la sud elicele distrugătorului duduind în plină forţă. „Dox"-ul se scufundă din ce în ce mai mult apoi îşi schimbă direcţia luând-o direct spre coastă. Trebuia să încerce să-şi deruteze adversarul care-l căuta acum cu multă febrilitate. Şi într-adevăr după câteva minute, zgomotul unei noi elice venind dinspre nord se adăugă celei vechi. Veneau în ajutor celelalte două distrugătoare care purtau plasa de oţel cu intenţia vădită de a-l prinde în ea.

   Din nou schimbă Farrow direcţia spre nord şi spre marea sa mulţumire, distrugătorul cel mai apropiat o coti lateral stânga, pe lângă ei înainte. Ţinu încă un sfert e oră direcţia nord şi când nici un zgomot nu se mai trădă apropierea unui vas răsuflă uşurat:

   — Ne-am salvat din nou, în ultimul moment, dar nici acum nu putem garanta pe deplin c-am scăpat. Trebuie să fim mai vicleni ca ei, dacă vrem să reuşim. Cred că e timpul să ţinem direcţia nord-est spre marea deschisă. Într-acolo n-au să ne găsească, încă un sfert de oră şi urmă „Dox"-ul cursul, navigând „a l'aveugle", adică orb, fără periscop. Apoi după ce-l ridică, în fine, constată mulţumit:

   — Nu se vede nimic! Se pare c-am reuşit!

   Nu putea bănui încă ce-l aşteaptă, altfel nu s-ar fi pronunţat atât de hotărât...

SFÂRŞIT

Volumul 186

BUFONUL BROAŞTEI ŢESTOASE

   LA VÂNĂTOARE DE BROAŞTE ŢESTOASE.

   — ÎN FAŢA NOASTRĂ SE AFLĂ Insulele Galapagos, îi spuse doctorul Bertram lui George, arătându-i conturul unei insule ce apărea la orizont.

   — Mai întâi trebuie să verificăm, dacă cercetătorul german care s-a mutat aici cu ani în urmă se mai află şi acum pe una din insule.

   George încântat, a fost de acord şi doctorul Bertram care era în acelaşi timp şi doctor şi savant pe submarinul căpitanului Farrow îi spuse în timp ce stătea lângă el în turn:

   — Poveştile cu cercetătorul german au ridicat mai demult câteva întrebări, dar cred că el s-a întors deja în patria lui.

   — Totuşi am putea să ne oprim puţin aici, fu de părere George. Am auzit că mai sunt broaşte ţestoase uriaşe pe Insulele Galapagos. Ce a-ţi spune de o supă proaspătă de broască ţestoasă domnule doctor?

   — N-ar fi o idee rea; o să vorbesc imediat cu tatăl tău.

   Căpitanul Farrow tocmai urca scăriţa îngustă de metal ce ducea

la turn. Doctorului îi povesti despre propunerea lui George şi adăugă, că tot echipajul o va saluta cu bucurie schimbarea în meniul zilnic: ar fi chiar ceva indicat.

   — Chiar că mi-ai făcut şi mie poftă, râse căpitanul şi fu de acord cu propunerea fiului său.

   — Însă cu condiţia să nu rămânem mult aici. Aş vrea în sfârşit să ne întoarcem odată pe Insula Odihnei. Sunt cam îngrijorat, cu toate ca de acolo primesc zilnic mesaje. Este mult de când nu i- am văzut pe tovarăşii noştri rămaşi acolo. Chiar şi submarinul are nevoie de puţină odihnă; şi-a meritat-o din plin, ca şi noi de altfel.

   — Dacă vom merge fără oprire după ce vizităm Insulele Galapagos, vom ajunge acolo în câteva zile, explică doctorul. O vânătoare de broaşte ţestoase nu ne va ţine mult în loc, două exemplare vor ajunge ca tot echipajul să se sature. Broaştele ţestoase s-au împuţinat mult, de aceea propun să nu vânăm mai

multe decât avem nevoie.

   — Dacă broaştele sunt mature, una numai cântăreşte mai multe chintale, dădu din cap căpitanul. George, tu vii bineînţeles cu noi, ca de altfel şi prietenul tău Petre.

   Era vorba de Petre, uriaşul cârmaci al submarinului care ţinea foarte mult la fiul căpitanului şi care-l însoţea întotdeauna în expediţiile sale pe uscat.

   — Îmi dai voie sa merg înaintea voastră cu o barcă? îl întrebă George pe tatăl său. Nu dorim să măcelărim broaştele pur şi simplu ci să le vânăm după toate regulile vânătoreşti. Le vom omorî cu două împuşcături în cap bine ţintite. Apoi ele pot fi aduse mai târziu de camarazi pe submarin.

   Căpitanul încuviinţă şi îi făcu semn lui Petre, care meşterea ceva puţin mai încolo să vină ia el.

   — Aveţi grijă, mai ales când trageţi cu puşca, se auziră explicaţiile sale, să îi nimeriţi ceafa şi cu aceasta să-i paralizaţi întreg sistemul nervos. Acesta este cel mai uman sistem de vânătoare. Am citit odată că o broască ţestoasă cu toate că a fost decapitată de un vânător şi nu a fost întoarsă pe spate, a fugit aşa fără cap o bună bucată de drum pentru a se salva în mare. Cel ce a scris asta, un cercetător serios şi cunoscut, a spus că a fost o privelişte cumplită. Animalele au o viaţă tenace. Deci împuşcăturile voastre trebuie să le omoare pe loc nu numai să le paralizeze, împuşcaţi fiecare broască cu două gloanţe unul în ceafă şi unul în cap.

   George asculta foarte curios şi promise tatălui său că va face aşa cum i s-a explicat.

   Între timp Petre se căţăra în turn. Căpitanul i se adresă:

   — Tu vei merge cu George înaintea noastră pe Insulele Galapagos, în vreme ce noi vom sta cu submarinul în apropiere George vrea să vâneze două broaşte ţestoase. Să luaţi micuţa barcă de aluminiu! Şi cel mai bine ar fi să înconjuraţi odată insula pe care o alegeţi şi numai după aceea să debarcaţi. Sigur, cu această ocazie o să vedeţi locurile de pe ţărm, pe unde broaştele ţestoase obişnuiesc să se caţere când ies din mare. Dacă sunt bine informat, broaştele ţestoase îşi bagă capul în carapace încă de la prima împuşcătură auzită. Deci cred că a doua broască ţestoasă va trebui s-o vânaţi în cu totul în alt mod decât prima. După ce aţi vânat două daţi-ne un semnal. Marinarii de pe submarin vor veni cu două bărci uşoare de aluminiu să încarce prada şi s-o aducă aici. Aşa că, Petre, spune să se aducă trei bărci pe punte.

   Petre dispăru pe scara ce ducea în interiorul submarinului în vreme ce George coborî pentru a lua puştile grele. Numai ele erau bune în cazul acesta pentru că gloanţele lor aveau efectul distrugător care este atât de important la vânătoarea de elefanţi. Mulţi vânători atacaţi de un elefant rănit şi-au putut salva viaţa numai cu un astfel de cartuş.

   George era convins, că dacă împuşcai broaştele ţestoase cu astfel de cartuşe, din prima lovitură erau terminate. Când George apăru din nou pe punte, tatăl său schimbă puţin cursul submarinului. El nu dorea să treacă pe lângă una din insulele mari pentru că exista posibilitatea ca acolo George şi Petre să întâlnească oameni care participau la vreo expediţie de cercetare.

   Farrow nu dorea să se facă cunoscută intenţia sa de a naviga iarăşi în marea Sudului. În drumul său către Insula Odihnei, petecul de pământ ascuns de atoli mari de corali, submarinul trebuia să treacă pe lângă nişte insule ce se aflau sub dominaţie franceză, iar francezii îi mai căutau încă pentru că după terminarea războiului nu predase submarinul aliaţilor. Farrow dorea în orice caz să evite ca întoarcerea sa să fie în vreun fel deranjată.

   Submarinul naviga o jumătate de oră de-a lungul grupului de insule, în sud, rămânând destui de departe de ţărm încât să nu fie imediat recunoscut dacă s-ar fi aflat oameni pe ţărm.

   Când căpitanul descoperi o insulă plină de palmieri, îşi îndreptă submarinul într-acolo.

   Nava se afla la un kilometru de insulă când Farrow văzu prin binoclul său o plajă redusă pe coasta de sud ce era plină de broaşte ţestoase. Ele păreau să fi făcut cunoştinţă cu navele căci deja începuseră să se mişte neliniştite încoace şi încolo.

   Rar am văzut o asemenea nelinişte printre broaşte ţestoase spuse doctorul când submarinul se apropie şi mai mult. Ce pot să aibe animalele acestea aşa de încete în general? Opriţi vă rog nava domnule căpitan pentru o nu nelinişti şi mai mult animalele.

   — Insula pare să nu fie prea mare, adăugă căpitanul. Voi, George şi Petre să vă căutaţi un alt loc de pe plajă unde să se afle exemplare mai mari.

   Submarinul se opri la indicaţia căpitanului. Una din bărcile uşoare de metal a fost deja lansată pe apă, George şi Petre se urcară în ea şi uriaşul începu să vâslească în direcţia insulei, care se afla acum destul de aproape.

   În timp ce se îndreptau spre insulă George se întreba în zadar ce motive puteau să determine broaştele ţestoase să fie aşa de neliniştite.

   El citise că vânătorul trebuia să se apropie încetişor de ele, să le întoarcă pe spate şi astfel ele n-ar mai fi încercat nimic pentru a scăpa.

   Animalele de pe insulă însă, după cum constatase, îşi băgară capul în carapace şi păreau că se îndreaptă spre un desiş ca şi cum ar fi presimţit ceva.

   Când micuţa ambarcaţiune ajunse la o sută de metri de insulă, animalele se întoarseră brusc şi o porniră repede pe cât puteau şi ele, spre mare. Câteva minute mai târziu plaja era goală.

   Petre se întoarse, lăsă vâslele şi se uita uimit la ce se petrecea. Apoi scuturând din cap strigă:

   — Aşa ceva n-am mai văzut! Cine oare a putut să avertizeze broaştele?

   — Probabil au fost vânate cam des în ultimul timp, spuse George.

   — S-ar putea. Asta ar fi explicaţia faptului că nu se găsesc aici şi exemplare mai mari. Probabil toate au fost măcelărite, murmură Petre.

   — Dacă n-o să găsim mai mari, va trebui să vânam patru sau cinci mai mici.

   — Astea au gust mai bun, domnule George.

   — Se pune întrebarea dacă vom ajunge să împuşcăm vreuna, conchise George. Trebuie să ne ţinem strâns lângă ţărm să fim atenţi la golfuleţele insulei pentru ca să putem ţinti imediat, dacă vom mai găsi vreun loc unde stau broaşte ţestoase.

   — Exemplarele mici, cred că vânătorii le-au lăsat intenţionat să trăiască. Din carapacea lor nu se putea scoate mare lucru, în afară de carne.

   — Din carapace se fac piepteni, nu-i aşa Petre?

   — Da.

   O vreme nici unui nu mai spuse nimic. În sfârşit Petre începu din nou.

   — Ce să ne batem capul atâta pentru neliniştea unor broaşte ţestoase! Problema e ca ne trebuie câteva exemplare pentru nevoia noastră de carne.

   — După urmele multe pe care pot să le văd precis, îmi imaginez că aici îşi au broaştele tabăra lor. Dar nu zăresc nici o urmă care să indice că aici ar fi fost şi vânători. Şi ei trebuiau să lase urme, mai ales că de atunci n-a trecut mult timp. Asta explică şi de ce acum, broaştele ţestoase rămase au rămas atât de fricoase.

   Petre dădu numai din cap şi mormăi pentru sine, Hmm!

   — Ciudat. Dacă am fi pe una din insulele Sunda, Petre, aş spune că aici ar fi fost câini sălbatici care au hăituit broaştele. Ei fac asta cu plăcere mai ales că le place mult carnea lor şi atunci îmi imaginez că broaştele dispar repede în mare când aud venind o asemenea haită.

   — Da, domnule George, dar aici pe insulele Galapagos nu cunosc nici un fel de animal sălbatic care le-ar putea pune viaţa în primejdie.

   — Mergi te rog mai departe Petre! Probabil ca viaţa broaştelor ţestoase a fost nu demult timp deranjată de oameni. Şi ele încă nu au uitat vizita celor pe două picioare...

   George se duse în faţa, la prora micuţei ambarcaţiuni, pentru a fi pregătit să tragă de îndată ce ar zări un alt loc de pe ţărm unde alte broaşte ţestoase s-ar lăsa surprinse. El se ghemui şi pregăti puşca, aşa încât să o poată pune la umăr dacă din întâmplare ar apărea o pradă potrivită. Petre vâslea încet, foarte aproape de ţărm. Ţărmul insulei era crestat şi plin de golfuleţe, de aceea fiul căpitanului se putea aştepta în fiecare secundă la o surpriza.

   Cârmaciul submarinului înconjura acum o limbă de uscat care se întindea adânc în mare. În momentul în care George avu din nou vederea liberă spre un golf ce se afla în faţa sa, ridică puşca la umăr şi imediat după aceea izbucniră două împuşcături.

   George avusese în fata ochilor o privelişte ciudată. Plaja albă a golfului era plină cu broaşte ţestoase, cu exemplare din cele mai mari din specia lor.

   Toate erau pe punctul să se refugieze în grabă în mare. Era ca şi cum ar fi presimţit apropierea bărcii cu oameni care nu le aducea altceva decât moartea.

   Uimirea lui George însă nu dură mult. Alesese un exemplar deosebit de mare, care însă se afla destul de departe de mare. Câteva broaşte ajunseseră în valurile mării, când George ridică puşca, ţinti scurt, apăsă pe trăgaci şi ochise cu măiestrie.

   Corpul uriaş al broaştei ţestoase rămase pe loc, nici măcar picioarele groase nu se mai mişcau, atât de paralizante fuseseră împuşcăturile, una nimerise corpul şi a doua ceafa. Nici o broască ţestoasă nu se mai afla pe plaja când George îşi puse puşca la ochi pentru a doua oară.

   — Cine oare avertizează broaştele ţestoase de pe insula aceasta? spuse George acum repetând întrebarea de mai înainte. Este exact ca şi cum aceste animale ar fi fost dresate şi ar asculta de comanda dresorului lor. Acum, după două împuşcături sigur nu vom mai găsi nici o broasca pe tot întinsul insulei.

   — Este într-adevăr ciudat, recunoscu şi Petre, dar totuşi eu o pun pe seama coincidenţei. Grupurile singuratice care se prăjesc la soare intră toate deodată la aceeaşi oră în mare. Probabil am nimerit exact la ora respectivă. În mare îşi ele găsesc hrana. E bine măcar că aţi reuşit să doborâţi un exemplar uriaş. Cealaltă broască pare mult mai mică! Hrana ne va ajunge cu siguranţă la toţi.

   — Petre, eşti de părere că putem merge liniştiţi mai departe? Tare mă tem că nu vom vedea nici urmă de broască ţestoasă. Dar de încercat putem încerca. Atunci, hai mai departe!

   Barca aluneca fără zgomot mai departe, curând parcurseră, partea de est a insulei. George văzu în două locuri, cam în depărtare, cum dispăreau în mare broaştele ţestoase fără ca el să fi tras un singur foc.

   — Se pare că ai dreptate, Petre, strigă fiul căpitanului râzând. Broaştele ţestoase îşi iau masa de prânz. Vâsleşte mai repede, poate o să dăm peste un grup care a întârziat.

   Petre vâsli mai repede şi într-adevăr George văzu în faţă, după ce trecuseră din nou pe lângă o limbă de uscat, pe nisipul fierbinte, un grup mare de broaşte ţestoase, care stăteau nemişcate. Dar, deodată, colonia se animă şi ca sculate de un ceas deşteptător, broaştele se ridicară şi pe picioarele lor butucănoase se îndreptară cum putură mai iute spre mare.

   George, liniştit, căută din ochi o broască mai mare. Apoi se auziră două împuşcături şi o broască ţestoasă căzu ca lovită de trăsnet. Celelalte se târâră mai repede şi curând toate dispărură în valurile mării.

   — Acum într-adevăr vreau să ştiu, reluă George aceeaşi temă. Cum şi ce le determină pe broaşte să se scoale din somn şi să se grăbească să se salveze în valurile mării. Sigur au fost adesea atacate de oameni, în ultimul timp. Este singura explicaţie pe care o găsi George acestui fenomen. Instinctul de apărare le-a fost alertat aşa încât numai simpla apariţie a unei bărci le determină să se salveze în mare.

   — Şi acum vâsleşte, te rog Petre, în direcţia submarinului ca să luăm nişte oameni de acolo. Noi doi n-o să putem duce singuri broaştele pe care tocmai le-am împuşcat. Sunt prea grele.

   Abia termină George de spus, când dintr-un desiş din apropiere se auzi un strigăt care se asemăna cu un strigăt înăbuşit de mânie. Cei doi tovarăşi din barcă nu-şi putură explica în nici un fel provenienţa lui.

   — Trebuie neapărat să văd ce se petrece aici, zise George stârnit de acest strigăt ciudat. Petre, du-te singur înapoi şi adu nişte marinari de pe submarin. Eu cobor aici şi mă ascund în tufişurile din stânga, de unde pot să văd şi broasca pe care tocmai am împuşcat-o.

   Petre nu prea a fost de acord cu propunerea, căci asta însemna să-l lase singur o vreme pe „ucenicul" de care răspundea.

   George însă, ca da obicei insistă, îl puse pe prietenul său să întoarcă barca puţin şi apoi sări pe uscat chiar înainte ca aceasta să arunce ancora în nisip.

   — Adu-i repede pe ceilalţi! îi spuse încetişor lui Petre. Într-o jumătate de oră puteţi fi înapoi. Şi nu mai fă aşa o mutră! Într-un timp aşa de scurt nu se poate întâmpla nimic, o să am grijă numai ca broasca omorâtă să nu dispară cumva în mare.

   II.

   BROASCA ŢESTOASĂ UCIGAŞA.

   PETRE VÂSLI ÎNAPOI cu o strângere de inimă. Strigătul ce-l auzise din tufiş, nu şi-l putea explica. Putea fi nepericulos cum ar fi de exemplu strigătul unei păsări ce-i era necunoscută, dar putea fi şi ceva periculos.

   George îşi privi prietenul câteva secunde şi îi zâmbi. Ştia prea bine ce simte Petre şi îi era recunoscător pentru asta, dar se şi bucura ca poate trăi singur, fără ajutor, o aventură interesantă.

   Fiul căpitanului se îndreptă spre tufişul ales ce îi sta în faţă. Crengile nu se împleteau unele cu altele atât de des cum era el obişnuit cu cele din junglă. Nu avea nevoie de cuţit ca să-şi facă loc. Căută cu grijă numai locurile luminoase şi evită pe cât era posibil să facă zgomot. Trosnetul frunzelor era normal şi era acoperit de zgomotul valurilor ce se spărgeau de mal.

   George nu merse pe cei mai scurt drum spre golf ci luă o direcţie oblică în interiorul insulei. Asta nu-i dăuna de vreme ce rămânea mereu în apropierea desişurilor de lângă ţărm de unde auzise strigătul. După zece minute de marş ajunse într-un loc de unde putea vedea tufişurile de pe ţărm.

   Broasca ţestoasa doborâtă de ei stătea nemişcată la locul ei.

   De aici se uită spre tufişurile ce se întindeau de-a lungul ţărmului. Deodată crezu că observă o mişcare uşoară. Îşi închipui că zărise o figură, o faţă cu doi ochi care scânteiau ciudat.

   Puteau fi pe insulă animale mai mari, de care el nu avea cunoştinţă? Era aproape imposibil! Animalul putea fi un cimpanzeu care putea merge pe picioare? Altfel nu se puteau explica ochii, pe care-i văzuse la un metru şi jumătate înălţime.

   Sau ceea ce vede nu erau chiar deloc ochii unui animal? Posibil să fi fost două flori pe care le luase drept ochi, sau două lumini în tufiş. George începu să devină nesigur pe el. S-a lăsat el înşelat?

   Fiul căpitanului îşi frecă ochii şi se uită mai concentrat într- acolo. Acum nu mai vedea faţa şi ochii care-l speriaseră într-atâta. Îi veni să râdă de el. Purtarea atât de ciudată a broaştelor ţestoase îl făcuse aşa nervos încât vedea fantome la lumina zilei. Dar foarte liniştit totuşi nu era. În urechi încă îi mai stăruia strigătul pe care-l auzise şi acest lucru nu era deloc o simplă închipuire.

   Astfel se hotărî să caute această fiinţă, pentru ca nu cumva aceasta să primejduiască viaţa marinarilor pe care-l aştepta sa vină să ridice prada.

   Tânărul se întoarse şi intră în desişul cu pricina. În afara foşnetului frunzelor şi vuietul mării nu i se păru nimic suspect. Îl cuprinse încet îndoiala. Dacă alerga într-adevăr după o fantomă, un produs al nervilor săi prea încordaţi? În curând o să vină tovarăşii săi după broaştele împuşcate...

   Petre ajunsese prost dispus la submarin şi acum se grăbea la întoarcere pentru a nu-l lăsa atâta timp singur pe prietenul său.

   Aşa mai trecu încă un sfert de oră. George ajunsese în partea tufişului în care i se păruse că zărise ochii. Se întoarse spre dreapta pentru recunoaşte exact locul şi se strecură prin tufiş cu atenţia mereu la pândă. Deodată se auzi chiar lângă el un trosnet de crengi uscate. Se întoarse rapid - dar din păcate prea târziu. În spatele lui stătea o siluetă întunecată. Căută să apuce pistolul. Silueta avea o un corp bine făcut dar tot atât de urâtă îi era faţa. Era închisă la culoare, bărboasă toată şi avea nişte ochi cu o privire arzătoare ce părea că vrea să-l paralizeze.

   Silueta misterioasă făcu o mişcare rapidă înspre George care nu simţi decât o lovitură puternică în tâmplă şi căzu la pământ. Totul s-a petrecut atât de rapid încât tânărul nici nu apucă să strige pentru a-şi preveni tovarăşii ce se aflau cu siguranţă în apropiere. Îşi pierdu cunoştinţa.

   Nu trecu mult timp până ce George deschise din nou ochii, îl durea capul îngrozitor. În regiunea tâmplei simţea o durere ascuţită. Cu toate ca era încă ameţit, încercă să se ridice şi să privească în jurul lui. Vru să-şi ducă mâinile la cap şi atunci abia remarcă faptul că era bine legat. Zăcea într-un luminiş, la capătul căruia se vedea o colibă făcută din crengi. Peste tot nu se vedea nimeni. Să strige pentru a-şi alerta camarazi; iarăşi nu putea pentru ca i se pusese un căluş în gură. George se tot gândea în ce parte a insulei putea să se găsească. Desigur nu unde putea fi uşor găsit, pentru ca cel ce-l doborâse ştia deja că tovarăşii lui veniseră după el. Acum îşi lăsă din nou capul jos după ce reuşise să se ridica în poziţie şezândă pentru a privi împrejurimile. Nu era atât de îngrijorat pentru că se mai aflase destul de des în situaţii asemănătoare. Dacă ce-l care îl legase avea de gând să-i omoare, atunci putuse s-o facă de la început, nu să-l lege cu atâta artă şi să-i bage un căluş în gură.

   După ce George se mai odihni un pic, încercă să-şi slăbească cumva legăturile de ia mâini, dar cu cât încerca mai mult cu atât funia îi intra mai adânc în carne. Îşi dădu seama ca încercarea lui nu are nici un rost, oare nu se găsea pe undeva primprejur vreo piatră ascuţită care s-o folosească în loc de cuţit? Apoi când se întoarse pe o parte constata că picioarele nu-i erau atât de strâns legate, dar totuşi nu reuşi să desfacă frânghia cu care erau legate. Încercă în continuare să caute piatră. Dar în zadar. Luminişul în care se găsea era acoperit numai de iarbă moale şi înaltă.

   George se îngrozi când, deodată, văzu în faţa lui figura celui care-l lovise şi legase. Acum o vedea cât se poate de clar. Ochii nu aveau numai o privire înţepătoare, ci ardeau şi străluceau ca cei ai unui nebun. În vreme ce se apropia ghemuit de George îşi arăta dinţii ca şi cum ar fi un animal de pradă, mâinile îi erau complet neîngrijite şi aveau nişte unghii lungi şi curbate. Ar fi fost îngrozitor să fii sugrumat de astfel de mâini.

   Ciudatul locuitor al insulei îngenunche foarte aproape de George. Îl privea cu o ură nedisimulată. Apoi, spuse cu greu, ca şi cum nu mai vorbise de multă vreme, într-o engleză inteligibilă:

   — Tu mi-ai ucis două broaşte ţestoase, două dintre animalele mele sfinte, pentru că ele mi-au luat cu ele soţia. Pentru asta trebuie să ispăşeşti, trebuie să mori! Voi a-ţi fost mai iuţi ca mine. Eu n-am putut fugi prin desiş aşa repede ca să le pot avertiza pe toate de prezenţa voastră. Oamenii tăi te caută dar n-o să te găsească niciodată. Nimeni dintr-aceia care au ridicat mâna împotriva animalelor mele sfinte, nu pot găsi locul unde locuiesc. O să-i las să te caute până vor obosi şi apoi după o căutare zadarnică, se vor strânge din nou la ţărm. Atunci, în cealaltă parte a insulei, te voi omori. Nu te voi ierta chiar dacă ai remuşcări, de fapta pe care ai făcut-o. Dacă v-ar fi fost foame, trebuia să veniţi la mine. Sunt aici multe păsări, care au carnea foarte bună, foarte gustoasă, sunt şi peşti mulţi în mare, peşti pentru o masă foarte îmbietoare. Dar voi nu, aţi ucis animalele mele sfinte ca să aveţi o îmbucătură mai deosebită. Acest lucru trebuie neapărat pedepsit. O să încerc să prind şi pe celălalt bărbat în a cărui barcă te aflai. Şi el trebuie să ispăşească pentru ce a făcut. Acum tu trebuie să mai aştepţi. Vreau să mă duc de aici să-i mai observ puţin pe oamenii tăi. Voi încerca să-i duc în eroare. Îi voi atrage într-un loc de unde nu mai au scăpare. Pe animalele mele nu le omoară nimeni care să rămână nepedepsit!

   Apoi cu mişcări puternice şi mlădioase dispăru din nou în desiş. George rămase un timp fără să se mişte. Se zbârlise părul pe cap de frică. De unde putea să aibe omul acesta ideea asta fixă?

   Broaştele ţestoase i-au luat soţia cu ele? Asta indica probabil o catastrofă, probabil o scufundare a unui vapor, în care soţia omului murise.

   Acum îşi închipuia, pentru că înnebunise de durere, ca broaştele ţestoase de pe insula o luaseră cu ele în mare. În nebunia lui îl considera pe George un răufăcător fără pereche şi cu siguranţă îşi va îndeplini ameninţarea. Bineînţeles era de necrezut ca Petre şi tovarăşii săi să nu găsească acest luminiş pe micuţa insulă, totuşi George începu din nou să încerce să se elibereze. Se rostogoli până la marginea luminişului şi spera ca acolo să găsească o creangă cu care să încerce să-şi desfacă legăturile. Dar crengile la care ajungea erau prea subţiri pentru a servi scopului său.

   În sfârşit ajunse cu degetele la o creangă mai potrivită dar nici cu aceasta nu reuşi să facă nimic. Frânghia cu care era legat.

   Cu toate că era veche, îşi păstra totuşi tăria. Atunci îi veni ideea că probabil în coliba nebunului s-ar fi aflat vreun obiect cu care să-şi taie legăturile. Se rostogoli de-a lungul luminişului cu toată durerea pe care o simţea la fiecare mişcare.

   În sfârşit, ajunse la coliba micuţă şi se târî, cu capul în faţă. Prin deschizătura îngustă. Când ochii i se obişnuiră cu semiîntunericul care domnea acolo, văzu într-un colţ o ladă care îi atrase imediat atenţia. Se rostogoli până acolo şi încercă să-i vadă capacul; lada era închisă.

   George era convins că în ladă se aflau obiecte care l-ar fi ajutat să-şi taie frânghiile şi să se elibereze căci lada era confecţionată din metal, ca şi cele folosite de ofiţerii de pe nave.

   Încercările lui de a ajunge la capac şi de a-l deschide rămaseră fără efect. Acum voia să încerce să-şi desfacă legăturile frecându- le de marginea lăzii.

   Dar şi la încercările acestea renunţă în curând, fiind conştient că în afară de dureri inutile, nu ar fi reuşit nimic. Marginile lăzii erau prea tocite ca să fie folosite pe post de cuţit.

   Când George îşi luă o pauză pentru a răsufla auzi, la intrarea în colibă, un zgomot uşor şi văzu când se uită într-acolo pe omul acela înspăimântător, care intra ghemuit în interior. Acesta, văzându-l pe George scoase un strigăt ce putea fi atât unul de ameninţare cât şi un râs ironic:

   — Aha, prizonierului îi este frică. El a vrut să se sustragă pedepsei binemeritate. Nu, aşa nu merge. Pe tovarăşii tăi i-am păcălit, dar şi ei sunt şireţi. Nimeni n-a venit în locul în care am vrut să-i ademenesc. Dar luminişul cu coliba mea nu l-au găsit oricât de aproape ar fi fost de el. Şi mie la început, mi-a luat mult timp, până ce am descoperit tunelul ce duce la acest luminiş. Numai o întâmplare fericită mi l-a arătat. Acum însă, vei fi pedepsit. Animalele sfinte aşteaptă asta, pe cealaltă parte a insulei se află un golf pe ţărmul căreia stau cele mai mari broaşte ţestoase. Ele ascultă de chemarea mea. Pe una din ele o s-o las să te execute.

   George era speriat. Ce va face nebunul? La un asemenea mod de a muri, nu s-a gândit, cu siguranţă, niciodată, George se hotărî în orice caz să se apere. Dar cum?

   Putea să-l lovească cu picioarele când s-ar fi apropiat să-l care precum a zis în cealaltă parte a insulei. Încet îşi ridică genunchii şi-l observă mai bine pe omul sălbătăcit. Dar cu neîncrederea şi viclenia ce le sunt caracteristice nebunilor, omul păru că-i ghiceşte intenţiile.

   El păşi lângă capul tânărului, îl apucă de umeri şi-l întoarse aşa încât acesta să ajungă pe burtă. Apoi râse spunându-i:

   — Nu-ţi ajută cu nimic! Bob Thomson nu se lasă dus de nas! Aşa-i foarte bine!

   Apoi îl apucă de braţe şi-l trase afară din colibă. Acolo îl lăsă şi se întoarse singur înapoi în colibă, de unde se auziră în curând zgomote curioase. Se părea că omul a deschis lada de metal şi cotrobăia prin ea.

   Se întoarse înapoi cu câteva frânghii groase, apoi le petrecu pe sub braţele lui George, le legă strâns aşa fel încât deveneau un fel de ham pentru fiul căpitanului.

   Nebunul se înhămă şi-l trase pe George de-a lungul luminişului. George fu fericit că pământul de acolo era acoperit cu iarbă moale mlădioasă.

   Curând ajunseră şi în desiş. Ramurile, pe care omul le lăsa în urmă, ca să-şi facă loc să treacă, îi biciuiau faţa lui George iar pământul moale se termină lăsând în loc un teren pietros. Ah, da, omul vorbise de un tunel pe care-l descoperise din întâmplare. Probabil se aflau pe insulă dealuri de pietriş, în mijlocul cărora se afla luminişul la care aveai acces printr-un tunel mascat. Abia îşi termină George gândul ca totul se întunecă în jurul lui. El ţinea capul cât putea de sus pentru ca solul devenise complet neregulat.

   După socotelile lui George tunelul nu putea fi mai lung de treizeci până la cincizeci de metri. După o curbă îngustă constată o semiobscuritate care devenea tot mai luminoasă şi în sfârşit trecu de tunelul care-i crease aşa o senzaţie neplăcută. Însă din priveliştea de după tunel nu văzu prea mult.

   Din nou trecură prin desişul al cărui ramuri îl loveau din nou peste faţă. Închise ochii, dar drumul prin lăstăriş nu dură mult, ajunseră la câmp liber.

   Nebunul îl trăgea mai departe, iar acum George putu să-şi deschidă ochii. Se linişti iar acum putea gândi din nou clar.

   „Oare ce intenţiona acest om cu el? O broască ţestoasă - spusese el - va fi călăul tău. Adică cum o broască? Nu putea să-şi imagineze!"

   În curând zări aproape lângă el piciorul une uriaşe broaşte ţestoase, un exemplar deosebit al speciei ei. Apoi mai văzu una. Omul se opri şi lăsă jos frânghiile cu care-l legase pe George. Apoi păşi în spatele lui aproape de o a treia broască ţestoasă.

   „Oare ce făcea acolo?" George nu putu să vadă dar simţi că i se pregătea ceva foarte rău. Curând, omul se întoarse la George - având grijă ca acesta să nu-l poată să-l atingă cu picioarele şi să-i dea o lovitură - şi-i spuse:

   — Călătoria s-a apropiat de sfârşit, tinere. Trebuie s-o urmezi pe soţia mea şi trebuie s-o serveşti dacă o întâlneşti! Salut-o din partea mea. O să va urmez şi eu, când îmi va veni timpul.

   Omul îi luă căluşul de la gură şi continuă:

   — Acum poţi să strigi cât doreşti. Oamenii tăi nu pot oricum să te audă. Ei stau acum în cealaltă parte a insulei. Şi chiar dacă te- ar auzi, nu te vor putea ajuta. Ar veni prea târziu. Omul se aplecă, scoase din buzunarul pantalonilor săi jerpeliţi un briceag şi tăie legătura cu care fixase căluşul în gura lui George.

   Când luă cârpele de la gura lui George, acesta începu să strige:

   — Bob Thomson, de ce doriţi să mă omorâţi? Amândouă broaştele ţestoase au făcut ceva nedrept. Şi era normal că trebuiau să moară.

   El spera ca să-l provoace la o convorbire mai lungă, ca astfel să câştige timp, căci era sigur că tovarăşii săi îl căutau cu febrilitate în continuare. Insula nu era aşa de mare, încât, mai devreme sau mai târziu, trebuiau să ajungă la golful, unde se afla acum cu nebunul şi broaştele ţestoase uriaşe.

   Spre dezamăgirea lui George, omul nu se lăsă înşelat. Scoase un hohot oribil şi strigă!

   — Nu poţi să mă înşeli, încerci să câştigi timp. Dar ora ta, a sosit acum. Fii atent, îmi trimit animalele mele sfinte în mare. Ele o s-o caute pe soţia mea şi-o să i te ducă.

   Omul fluieră ascuţit, imediat cele două broaşte ţestoase uriaşe ce se aflau una în dreapta cealaltă în stânga lui George. Porniră repede spre mare. Fiul căpitanului era uimit, chiar uluit de o asemenea dresură.

   Atunci simţi o scurtă smucitură şi constată ca este tras în faţă, încet dar necontenit. Îşi ridică cât putu în aceste condiţii capul şi văzu că era legat printr-o frânghie de broasca ţestoasă uriaşă care îl trăgea după ea.

   Nebunul voia să-l lase târât de broască în mare.

   George nu se aflase decât foarte rar într-o asemenea situaţie îngrozitoare. În zadar se chinuia să scape de hamul ce-l lega de broască, era imposibil. Aşa trecură câteva minute şi încetul cu încetul, auzii zgomotul mării.

   Atunci îşi aminti sfatul nebunului să strige oricât ar fi dorit pentru că oricum tovarăşii lui nu l-ar fi auzit. Poate că totuşi nu erau aşa departe încât să nu-l audă. Şi atunci începu să strige cât îl ţineau plămânii.

   — Petre, Petre, hai aici Petre! Adă şi puşca cu tine.

   Nebunul râse tare când îl auzi pe George strigând, dar lui George nu-i păsa şi striga daca putea şi mai tare.

   III.

   ÎN APROPIEREA MORŢII.

   PE BROAŞCA ŢESTOASĂ ÎNSĂ n-o deranja nici strigătele lui George nici râsul nebunului, ea trăgea povara mai departe şi se apropia foarte repede de mare, mai repede decât crezu George.

   Frica era un stimulent pe care fiul căpitanului nu-l prea cunoştea. Dacă ar fi putut să se apere nu i-ar fi fost teamă. Dar acum, îl copleşea frica chinuitoare că tovarăşii săi nu vor ajunge înainte ca broasca să ajungă la mare. Sau poate asta să-i fi fost soarta.

   Broasca care-l târa pe George era puţin împiedecată în libertatea ei de mişcare, dar nu prea mult. În fond ce reprezenta pentru ea o greutate ca cea a lui George? Sigur, înainta puţin mai încet ca celelalte exemplare care aproape ajunseseră la mare. Câteodată făcea o mică pauză ca şi când şi-ar trage sufletul, apoi îl trage cu o îndârjire dublă în urma tovarăşelor ei. Dar ce-i folosea asta lui George? Situaţia nu putea fi mai duşmănoasă.

   Nebunul se retrase treptat până la marginea desişului. Deodată George văzu că bărbatul îşi ridică capul şi asculta. Imediat îi reveni speranţa şi începu să strige cu şi mai multă putere. Dintr- odată nebunul dispăru rapid în tufiş. Strigă încă o dată cât putu de tare. Apoi răsuflă uşurat când văzu într-o altă parte a desişului silueta uriaşului care se grăbea spre mare. Câteva secunde, Petre rămase perplex în faţa cumplitului tablou ce i se desfăşura în faţa ochilor. Apoi îşi luă puşca de pe umăr. Dar din poziţia în care se afla nu putea nimeri capul broaştei aşa că ţinti unul din uriaşele picioarele din spate, împuşcătura răsuna împiedecând astfel marşul spre mare al broaştei.

   George scoase un strigăt de victorie. Acum era salvat. Dar ce mai era şi asta? În spatele lui Petre apăru statura nebunului. S-a bucurat oare George prea devreme? Şi, înainte ca George să fi putut să strige pentru a-l avertiza. Petre se pomeni cu nebunul în spate.

   Pe Petre îl surprinse atât de mult atacul, încât căzu la prima lovitură. Totuşi după cum putu să aprecieze George din depărtare, lovitura nu putea fi foarte puternică. Într-adevăr uriaşul nu-şi pierdu cunoştinţa se ridică pe jumătate şi-l atacă la rândul său pe nebun.

   Se porni între cei doi o luptă sălbatică, pe care George o urmări cu ochii plini de groază. Poziţia lui Petre nu era deloc de invidiat. Nebunul părea să dispună de puteri aproape la fel de mari ca şi cârmaciul. Dar Petre era un luptător antrenat. Reuşi să scape de adversar, dar când se ridică, alunecă şi căzu din nou, în momentul în care nebunul se aruncă din nou asupra lui Petre, George simţi că broasca se puse din nou în mişcare şi îl trăgea mai departe spre mare. Glonţul lui Petre n-o rănise prea rău.

   Din nou George se puse pe strigat. Tovarăşii săi nu puteau să fie prea departe de Petre aşa că trebuiau să audă strigătele ce le scotea George. Între timp lupta dintre cei doi era în plină desfăşurare. Cârmaciul făcea eforturi supraomeneşti să preia conducerea dar nebunul îl prinse cu amândouă mâinile aşa că Petre, numai cu mare greutate putu să se desfacă puţin din încleştarea acestuia. Asta însă nu-i ajuta nimic lui George. Broasca fermecată îl trăgea între timp, încet dar sigur, spre mare.

   De câte ori făcea câte o pauză, George se bucura de fiecare dată. Teama însă venea din nou, mai puternică, când uriaşa îl trăgea neîncetat spre mare. Dacă broasca ajungea în mare, aceasta însemna sfârşitul pentru George, pentru că odată în elementul ei ar fi înotat repede spre larg. George putea să-şi ţină respiraţia pentru câteva secunde, dar la ce i-ar fi folosit? Fiul căpitanului auzea deja foarte aproape vuietul mării. Îşi ridică din nou capul şi văzu ca animalul care-i trăgea nu mai avea decât câţiva metri până la mare ceea ce însemna pentru el moartea. George se uită disperat la Petre şi scoase un ţipăt sfâşietor. Aproape în acelaşi moment auzii răspunsuri din diferite părţi ale desişului. Doi membrii ai echipajului săriră din tufiş aproape de cei doi care se luptau. Dintr-o privire îşi dădură seama de situaţie. Unul se îndreptă rapid spre George. Celălalt se grăbi să-l ajute pe Petre. Atunci nebunul se trase din braţele uriaşului, se ridică repede, mult mai repede decât ar fi dorit Petre şi se grăbi înspre desiş în care şi dispăru. Un al treilea camarad se grăbi pe plajă spre George, pe care primul marinar aproape că-l ajunse. Era şi timpul, căci broasca ajunsese deja la apă. Ea sări înăuntru şi imediat primul val trecu peste trupul lui George. Atunci simţi o smucitura în spate. Primul marinar ajunsese deja acolo şi George simţi cum era tras înapoi. Alt marinar sări, din fugă, în apă şi cu cuţitul tăie frânghia ce-l lega pe George de broasca ţestoasă. George fu tras pe plajă, în ultima secundă scăpase de o moarte îngrozitoare.

   Petre a încercat să-l urmărească pe nebun dar nu reuşi să descopere în desiş locul prin care acesta dăduse bir cu fugiţii.

   Acum era mai important să-l îngrijească pe „ucenicul" lui şi de aceea îl lăsă în pace pe nebun şi se grăbi spre ţărm ca să-i fie de ajutor lui George pe care tovarăşii săi îl eliberaseră deja din strânsoarea frânghiilor.

   Fiul căpitanului se împleticea puţin, dar se ridică, începea să-şi revină şi strânse mâinile camarazilor în semn de mulţumire. Prea multe cuvinte nu-şi aveau rostul. Petre reuşi primul să mai destindă atmosfera spunând:

   — Păcat, spuse el. Că n-am putut nimeri mai bine broasca care vă trăgea. Laba ei ai fi putut-o păstra ca amintire.

   — Nu poţi să ai tot ce-ţi doreşti, Petre.

   — Asta aşa-i, replică uriaşul.

   — Ce părere ai de omul cu care ai luptat?

   — Omul are o forţă de nedescris, domnule George.

   — Este nebun, Petre. Probabil a înnebunit în urma unui naufragiu în care soţia sa şi-a pierdut viaţa. El povestea cam despre asta.

   — Se poate.

   — Trebuie să vedem şi să încercăm să-l prindem şi să-l ducem într-un sanatoriu, unde-i este locul.

   — Şi credeţi că asta îl va ajuta, domnule George?

   — Aşa mă gândesc. Îl cheamă Bob Thomson.

   — Un altul în locul dumneavoastră, n-ar fi atât de îngrijorat de un om care a vrut să vă omoare într-un mod atât de înspăimântător. Dar aveţi dreptate să ajutaţi un om atât de amărât. Se pare că a trecut prin ceva înspăimântător.

   În câteva cuvinte George le povesti, lui Petre şi marinarilor ceea ce păţise. Toţi fura de acord că omul era nebun şi avea nevoie de ajutor. Poate chiar doctorul Bertram ar fi putut face ceva pentru el.

   Datorită gălăgiei şi împuşcăturii pe care Petre şi George le făcuseră, ceilalţi marinari care veniseră cu trei bărci uşoare de aluminiu să încarce cele două broaşte împuşcate, veniră şi ei în locul de unde se auziseră strigătele.

   Petre propuse ca împreună, să încerce să dea de urma nebunului. Prea departe nu avea unde să se fi retras, căci insula nu era prea mare şi în afară de luminişul în care se afla coliba lui nu erau ascunzători mai deosebite.

   Din păcate, atunci când marinarii năvăliseră la locul cu pricina, au lăsat atâtea urme încât urma nefericitului nu se mai putea distinge.

   — El m-a tras de-a lungul desişului, spuse George.

   Trebuie să ne îndreptăm deci spre est şi cu siguranţă vom ajunge la tunelul în spatele căruia se află luminişul şi coliba. Acolo - presupun eu - s-a retras Thomson. Poate în vreme ce mă căutaţi aţi observat un deluşor.

   — Da, chiar la dreapta, domnule George, răspunse unul dintre marinari. Iar în mijlocul insulei se ridică un mic grup de formaţiuni stâncoase.

   — Trebuie să căutăm cu răbdare intrarea în tunel, spuse Petre. Chiar atât de ascunsă încât să n-o găsim căutând toţi împreună, nu poate fi.

   În curând ajunseră la stânci. Pe ele se căţărau tufişuri dese cam până la zece metri înălţime. Pereţii de stânca păreau foarte drepţi. George îşi dădu seama că nimeni nu şi-ar fi închipuit că în interiorul masivului printr-un tunel, s-ar ajunge într-un luminiş.

   Marinarii dădeau la o parte fiecare tufiş în speranţa găsirii intrării în tunel. Dar oricât de zeloşi căutau, totuşi nu o putură descoperi.

   În sfârşit Petre zise:

   — Sunteţi foarte sigur, domnule George, că nebunul v-a tras după el într-o direcţie paralelă cu marea? Dacă da, atunci intrarea în tunel nu se poate afla decât aici.

   — Aşa presupun, replică George, care devenise de acum cam nesigur. Poate m-a tras pe altundeva, fără ca eu să-mi dau seama. Trebuie să căutăm peste tot în jurul pereţilor de stâncă.

   — Poate ar fi mai bine să ne împărţim, propuse Petre.

   — Da, aprobă George, patru dintre noi o iau spre stânga, iar patru spre dreapta. Ne întâlnim din nou împreună în partea de est a zidului stâncos, dacă, precum presupun, nu găseşte nimeni intrarea în tunel.

   — Ţineţi-vă vă rog în apropierea mea, îi spuse Petre lui George Nu prea am încredere în acest nebun. Nu numai ca dispune de o forţă neobişnuită, dar este şi foarte viclean, rafinat chiar, aş spune. Dacă o să vă aibe a doua oară în mână, cu siguranţă nu va ezita să vă pedepsească sau să se răzbune pe dumneavoastră, în orice caz, îşi doreşte cu ardoare să se răzbune.

   — Acum o să fiu foarte atent, Petre. Şi prima dată am căzut în mâinile lui fiindcă nu mă aşteptam la un atac. Totul s-a întâmplat din cauza surprizei.

   Cele două grupuri s-au despărţit mergând fiecare în direcţii diferite. George se afla în spatele lui Petre, ca ultimul om din grupa care se îndrepta spre dreapta.

   Ei cercetară cu atenţie pereţii stâncoşi, care erau atât de netezi ca şi cum i-ar fi lustruit o mână omenească.

   Dar desigur, acest lucru îl făcuse cu sute de ani în urmă marea, care pe atunci, probabil, se întinde până acolo.

   George căuta atât de amănunţit, încât în curând rămase o bună bucată în spatele tovarăşilor lui, mai mult în orice caz, decât avusese de gând. Uriaşul Petre se asigura din timp în timp, ca cel de care avea grijă era în apropiere.

   Fiul căpitanului îşi scoase chiar cuţitul, cu care scormonea între bucăţile de stâncă, pentru că se putea ca intrarea în tunel să fie mascată de un bloc de piatră care se putea da cu uşurinţă la o parte.

   Deodată crezu, când scormoni din nou cu cuţitul, că simte o uşoară mişcare a unui bloc de piatră, se uită din nou atent şi în curând avu certitudinea ca se afla în faţa intrării din tunel. Ca să vadă mai bine George trebuise să stea aplecat iar acum se ridicase pentru a-l chema pe Petre. Dar în acel moment simţii cum o mână grea îi astupă bine gura pentru a-l împiedeca să strige. Abia încercă să-şi revină din surpriză când simţi o lovitură puternică în tâmplă încât văzu stele verzi. Apoi totul se întunecă.

   Ca prin vis simţi cum cade jos. Imediat după aceea îşi pierdu cunoştinţa, din nou se trezi cu capul vâjâind de durere. Ştia că se afla pentru a doua oară în puterea nebunului Thomson.

   Bine înţeles că din nou era bine legat şi când constată acest lucru îl cuprinse groaza.

   Ce va mai avea de gând să-i facă acum Thomson?

   Îl va mai lega din nou de o broască ţestoasă?

   Tovarăşii lui care desigur ca vor începe să-l caute imediat îl vor găsi în curând? Vor începe de sigur să cerceteze peretele centimetru cu centimetru, ca să descopere intrarea în tunel. Cu acest gând în minte, îşi ridică capul şi se uită în jur. Să strige după

ajutor nu putea, pentru că avea din nou un căluş în gură.

   Zăcea singur, în coliba omului misterios, pentru că acesta din urmă dispăruse din nou. Probabil că se ascundea în spatele intrării în tunel ca să-i pocnească şi pe ceilalţi, dacă ar fi îndrăznit să pătrundă în tunel, după ce ar fi găsit intrarea.

   Ochii tânărului se obişnuiră repede cu întunericul ce domnea în colibă. Spre fericirea lui remarcă că lada metalică stătea deschisă lângă el. Poate va găsi acolo un obiect cu care să se elibereze rapid din frânghiile care-l legau. Se rostogoli într-acolo şi se uită peste marginile lăzii înăuntru. Acolo văzu numai haine albastru închis şi cu nasturi aurii şi cu epoleţi, deci o uniformă de marinar şi câteva cărţi şi manuscrise. Se ridică cu greu şi scotoci cu mâinile legate prin conţinutul ei, apoi răsuflă tare uşurat: degetele sale apucară un briceag care se afla tocmai pe fundul lăzii.

   Când George voi să scoată cuţitul din ladă, auzi un zgomot uşor în spatele său. Înainte să poată să se întoarcă îl apucară două mâini puternice care îl traseră înapoi.

   Thomson stătea jumătate aplecat asupra lui şi scrâşnea furios din dinţi.

   — Tu vrei să fugi? Dar aşa ceva nu se poate. Tu trebuie să ispăşeşti dublu ce-ai făcut! Acum întâi te voi ucide şi abia apoi o să te leg de broaştele mele sfinte care să te ducă în mare. Ce-i sigur e sigur. Oamenii tăi o să asiste fără a putea să te ajute. Asta o să fie pedeapsa lor, pentru că te-au salvat o dată.

   Thomson îi târî afară din colibă şi porni cu el de-a lungul luminişului până în desiş, fără să-i mai pese sau să ia o măsură ca să împiedece ca rămurişul să-l lovească ca un bici, în faţă. Părea că furia lui ajunsese la punctul culminant. Faţa lui George era lovită toată însă acum îi era indiferent; plutea într-un pericol mai mare decât prima dată. Fiul căpitanului ştia prea bine că de data asta nebunul n-o să-şi piardă timpul şi-şi va pune în aplicare planul.

   Dar ce vroia să însemne faptul că tovarăşii lui îl vor vedea însă nu-l vor putea ajuta? Dacă Petre l-ar putea vedea, sigur l-ar ajuta, chiar dacă el ar fi legat şi ţinut undeva. Ar fi găsit uriaşul vreo posibilitate.

   Thomson ajunse la peretele de stâncă care înconjura ascunzătoarea. De acolo nişte scări duceau sus pe marginea zidului. Deci, demult, cândva, aici locuiseră oameni care construiseră aceste scări. Nebunul îşi luă prizonierul în braţe şi îl urcă pe scări în sus. George putea să-i vadă acum ochii. Un foc ciudat ardea parcă în ei.

   — Dincolo de zid sunt prietenii tăi. O să-i strig acum aici, ca să te vadă, fără a putea să mişte un deget pentru tine. Mai târziu când vor părăsi insula, una din broaştele mele sfinte te va lua cu ea în mare. Pentru că trebuie să-mi slujeşti soţia. Acum îţi iau căluşul de la gură pentru a putea să-ţi strigi prietenii care nu vor putea să te ajute şi care vor părăsi insula după ce vei fi mort.

   Thomson tăie sfoara câte-i ţinea căluşul şi scoase cârpele din gura lui, apoi îl ţinu la marginea zidului. George se uită în jos şi-i văzu pe Petre şi pe cei trei tovarăşi care bâjbâiau încă de-a lungul peretelui stâncos pentru a găsi intrarea în tunel.

   George îi strigă. Cei patru se uitară uluiţi în sus. Apoi săriră repede şi veniră chiar sub porţiunea zidului unde ce afla George.

   — Thomson vrea să mă omoare, le strigă fiul căpitanului. Voi trebuie să participaţi la aceasta şi după ce voi fi mort, să părăsiţi insula, ca eu să fiu dus în linişte de broasca ţestoasă în mare. Voi nu puteţi, din păcate, să mă ajutaţi. Aceste cuvinte le spuse George tare în engleză, ca apoi să adauge mai încet în germană:

   — Fiţi atenţi, mă voi arunca de pe zid!

   Zidul era destul de înalt, dar o cădere în prăpastie era mai bună decât să se lase spânzurat de nebun. El ar fi încercat să sară chiar dacă tovarăşii lui n-ar fi fost acolo. Tufişurile dese cu ramuri elastice i-ar fi atenuat mult căderea. Thomson îl ţinuse până acum bine de picioare şi acum părea mulţumit de ceea ce le spusese tovarăşilor lui. Acum el se ridică şi spuse.

   — Se pare că te-ai obişnuit cu soarta. Asta e bine! Acum îţi voi lega frânghia de gât ca să pot să te sugrum.

   Thomson se îndepărtă cu doi paşi de George. Fiul căpitanului îşi ridică capul şi văzu că era ocupat cu o sfoară groasă.

   Atunci se relaxa şi-i strigă de sus lui Petre:

   — Atenţie! Îmi dau drumul!

   Cu o zvâcnitură se întoarse pe o parte, aruncându-se în gol.

   Nebunul strigă îngrozit, sări şi se aplecă peste marginea zidului să-l poată prinde. Dar era prea târziu...

   George, care îşi luase un elan puternic ateriza uşor în braţele uriaşului şi a celor trei marinari, care acum se grăbeau să-i taie legăturile. Puţin mai târziu stătea liber lângă tovarăşii lui.

   Deîndată ce George ateriza nevătămat pe pământ, uriaşul îşi luă puşca de pe umăr şi se uita atent în sus, pe zid. Dar George îşi puse mâna liniştit pe braţul prietenului său şi-i spuse:

   — Nu cumva să tragi Petre! Bietul om este nebun. Să încercăm cumva să-l prindem şi să-l ducem pe submarin. Poate se poate vindeca. lată-l! Nu trage! O să vorbesc cu el. Cu toate ca sunt sigur că arde de nerăbdare să ma prindă a treia oară, poate se va lăsa în vreun fel convins.

   Thomson veni chiar pe marginea zidului, aşa încât marinarilor le fu teamă ca nu cumva să cadă de acolo în momentul următor. Ochii săi îl căutau pe George, Tânărul veni cu un pas mai aproape şi îi strigă:

   — Hai jos Bob Thomson! N-o să-ţi facem nici un rău. Noi vrem numai să te conducem la soţia ta, pentru că ştim unde au dus-o animalele sfinte.

   IV.

   DIN NOU ÎN MÂINILE LUI THOMSON.

   ACEASTĂ IDEE ÎI VENISE lui George pe neaşteptate. Poate aşa Thomson se va simţi mişcat şi va veni de bună voie dacă îi vorbeai pe înţelesul lui de nebun. Şi într-adevăr expresia lui plină de ură dispăru, luându-i locul o mirare prietenoasă. El se bâlbâi:

   — Chiar vrei să mă conduci la soţia mea? Ştii cumva unde stă acum Daisy? Atunci de ce ai omorât animalele sfinte? Doar ele au grijă de ea.

   — Broaştele ţestoase pe care le-am omorât au făcut ceva foarte urât, îl asigură George, de aceea au trebuit să moară.

   — Haideţi jos! Noi vă vom conduce la soţia dumneavoastră. Nebunul încă ezita. Se uita la arma pe care Petre încă o mai ţinea în mână.

   Ezitarea lui Thomson care provenea din neîncrederea lui, o folosi George pentru a încerca, încă o dată, să-l convingă.

   — Nu-ţi vrem răul! Altfel de mult am fi putut să te împuşcăm. Dorim numai să te ducem la soţia ta.

   Acum părea că George îl convinsese. Thomson dădu numai încet din cap şi spuse liniştit:

   — Vin, pentru că voi vorbiţi serios. Trebuie să-mi revăd soţia. O să vină şi animalele mele sfinte cu mine?

   — Bineînţeles ele o să ne însoţească, îi promise George numai să-l momească să coboare de pe zid.

   — Veniţi repede, trebuie sa ne grăbim să ajungem la timp. Vreţi doar să ne întâlnim cu soţia dumneavoastră.

   Thomson dădu din cap şi se întoarse de pe marginea zidului. George le şopti tovarăşilor săi.

   — Am reuşit! Trebuie să-l adimenim până pe plajă. Acolo îl putem avea la mână mai uşor. Aici în spatele tufişurilor libertatea lui de mişcare este prea mare. Veniţi! Vă arăt acum piatra care este de fapt intrarea în tunel.

   În curând George ajunse în faţa ei. Tovarăşii lui nu putură decât cu greu să o mişte din afară. Ba chiar acest lucru nu se dovedi

posibil, încât Petre spuse.

   — Sigur intrarea este asigurată cumva pe dinăuntru, în aşa fel încât un nepoftit să nu poată intra. Poate îl vom putea prinde când va da blocul de piatră la o parte ca să iasă din tunel. Înainte ca să- şi dea seama trebuie să-l legăm bine. Toate astea Petre le şoptise, pentru că era aşa de linişte încât cel mai mic zgomot se putea auzi. De aceea toţi tresăriră când, chiar lângă ei, se auzi vocea lui Thomson:

   — Sunt aici, veniţi acum să mă conduceţi la soţia mea!

   El i se adresase lui George care mai întâi trebui să-şi revină din surpriză pentru a-i putea răspunde:

   — Da să mergem! Nu mai avem timp de pierdut!

   Dar dacă Thomson auzise cuvintele lui Petre?

   Nu, nu era cazul, dacă ar fi auzit ceva, nu s-ar mai fi arătat şi nu ar fi avut o figură atât de nevinovată. Nu-l interesa decât să ajungă să-şi vadă cât mai curând soţia.

   Totuşi apariţia lui bruscă acolo avea ceva misterios. Vechea cetate naturală de stânci ascundea deci secrete pe care nebunul în timpul şederii lui acolo, le descoperise şi pe care George şi tovarăşii săi nu le cunoşteau. Sigur era vorba de mai multe tunele care se întâlneau în faţa unei anumite stânci. Aceasta era dovada că, aici, în urmă cu mult timp, fusese o bază de apărare.

   George le aruncă tovarăşilor săi o privire care-i avertiza, apoi porni prin desiş. Intenţia lui era să-i momească pe Thomson până pe plajă, acolo unde el trăise cumplita întâmplare cu broasca ţestoasă. Tovarăşii săi trebuiau să-i imobilizeze iar apoi să-l duca pe submarin unde doctorul Bertram urma să încerce să-i ajute cumva pe acest nefericit.

   George era foarte sigur ca planul lui avea să reuşească. Din când în când întorcea capul şi îl vedea pe nebun chiar în spatele lui, grăbindu-se cu ochii aţintiţi în faţă, ca şi cum ar fi aşteptat ca soţia lui să apară din clipă în clipă. Îi era milă de el. Ce grea pierdere îl putuse lovi aşa încât să-şi piardă întreaga raţiune.

   Poate că era mai bine aşa, altfel pierderea ar fi fost şi mai dureroasă. Firul gândurilor îi fu întrerupt de un strigăt a lui Thomson care se oprise dintr-odată şi arătă spre stânga.

   — Daisy, iubito, te văd! Am ştiut că o să mă aştepţi! Vin chiar acum Daisy!

   Bucuria revederii se pare că-i provocase o halucinaţie.

   Mai înainte ca George, Petre sau alt marinar să poată să-l împiedece, se întoarse şi dispăru în nişte tufişuri din care se vedea o cărare ce ducea spre un tufiş singuratic ce în mod misterios semăna cu silueta unui om. Un capriciu ai naturii îi juca

o festă sărmanului nebun.

   — Aici, aici, strigă George. Poate putem să-l legăm acum cât se află în tufiş.

   George începu să fugă după nebun, fără să fie atent dacă şi tovarăşii săi puteau să-l urmeze tot atât de repede. Nu-l vedea decât pe Thomson care fugea grăbit în faţă.

   Petre rămăsese câţiva metri buni în spate, dar deodată se împiedecă de o rădăcină ivită pe neaşteptate din pământ şi căzu cât era de lung. Doi marinari care îl urmau îndeaproape nu se putură opri aşa repede şi căzură şi ei peste el.

   Astfel se pierdură secunde preţioase. În sfârşit se ridicară toţi trei şi continuară urmărirea.

   George ajunse foarte aproape de Thomson care acum era chiar la copacul care avea înfăţişarea unei femei îmbrăcată în alb. Nebunul se opri şi se holba la crengi. Crezând că îl are pe Petre în spatele său George spuse:

   — Bob Thomson acesta este...

   Mai mult nu putu spune că nebunul se şi întoarse fulgerător. Îi văzu numai faţa desfigurată de furie şi-i simţi pumnul lovindu-l puternic în bărbie. George avu exact senzaţia boxerului care printr-o lovitură fulgerătoare este făcut KO.

   Când se trezi de data aceasta, nu-şi mai simţi capul vâjâind, dar îşi dădu seama că se afla pentru a treia oară în mâinile nebunului. Oare acesta jucase teatru atunci când păruse convins de spusele sale? Oare de la început intenţia lui fusese aceea de al captura cu orice preţ? În el, nebunul vedea numai pe ucigaşul nepreţuitelor lui animale? Dacă aşa se întâmplase, nebunul se dovedise foarte şiret în modul cum reuşise să-l îndepărteze de tovarăşii săi şi să-i ademenească la el. Lui George i se păru aproape de necrezut că nebunul reuşise din nou să pună mâna pe el şi să-l răpească chiar de lângă tovarăşii săi.

   Or fi mai multe secrete pe insulă de care tovarăşii săi habar nu aveau? Se găseau oare mai multe locuri prin care să dispari în pământ, pentru ca apoi, prin anumite tunele să ajungi în micul luminiş în care Thomson îşi ridicase coliba din crengi?

   În curând el va descoperi misterul insulei. Dar nu se găsea aşa cum crezuse în luminiş ci la capătul unei plaje înguste unde o mulţime de broaşte ţestoase uriaşe se prăjeau la soare.

   Dorea oare Thomson acum să-şi pună aici în aplicare planul iniţial? Precis că tovarăşii săi căutau intrarea în cetatea de stâncă şi anume în forţă, căci credeau că intrarea ar fi acolo unde de fapt nu era. Dacă nu vor deschide tunelul poate se vor strădui să escaladeze zidul. Suindu-se unul peste altul escaladarea ar fi

putut fi posibilă.

   În timpul străduinţelor lor, nebunul ar avea timpul să-i pedepsească pe George.

   Un chicotit de râs, lângă George, îl făcu pe acesta să tresară speriat. Puţin mai încolo stătea Thomson pe o stâncă joasă şi se uita la el. Privirea dementului era mulţumită, ca şi vocea lui, când spuse:

   — Îţi dai acum seama că eu nu pot fi păcălit? Te-am prins pentru a treia oară! Sunt foarte atent. Te-am ademenit intenţionat la tufa mea cu aspect de femeie, o cunosc bine şi ziua şi la lumina lunei. Când am văzut-o prima oară am crezut că văd pe nevasta mea. Disperat de iluzie m-am aruncat la pământ şi am început să-l zgârii cu degetele. Aşa am găsit un inel de metal, am tras de el şi am deschis o clapă, acoperită cu pământ şi iarbă. Sub clapă începea un gang care duce până aici lângă golf. Clapa se închide atât de bine că prin căutare nimeni n-o poate găsi. Doar din întâmplare, oamenii tăi, care prin căderea lunganului au fost reţinuţi, te vor căuta degeaba, mai întâi te voi ucide cele mai mari dintre animalele mele sfinte, apoi am să te arunc în mare, ca să-i serveşti nevestei mele. Ştii ca ele cântăresc mai multe sute de kilograme. Am să te pun comod înaintea lor şi te voi mâna peste tine. Aşa se vor răzbuna pentru suratele lor şi tu vei ajunge înaintea mea, ca să-i spui că vin şi eu când mi-am terminat misiunea aici.

   George se cutremură. Nebunul voia deci să-l strivească Chiar dacă nu ar muri, greutatea animalelor ar fi de-ajuns să-l rănească grav.

   Dacă nu ar fi avut căluş, ar fi putut striga şt să-i alerteze pe tovarăşii săi. Prea departe nu puteau fi, iar gangul prin care Thomson i-a transportat, era şi el scurt. Thomson însă luase şi asta în calcul. Părea ca a ghicit gândurile lui George.

   — Nu vei striga! Oamenii tăi sunt mai rapizi şi mai periculoşi decât am gândit eu. Dacă nu te pot pedepsi acum, probabil nu o mai vedea niciodată pe Daisy a mea. Asta n-are voie să se întâmple. Curând se va termina. Încă în seara asta vei fi la nevasta mea.

   George se zbătea şi se împotrivea zadarnic. Thomson îl înşfăcă şi după ce îl ridică, îl duse o bucată de drum afară pe plajă. Acolo îl puse în faţa unei ţestoase mari, păşi în direcţia ei şi strigă:

   — Acum se va întâmpla! Acum se vor răzbuna sfintele animale pe tine!

   Se auzi sâsâitul tipic al lui Thomson. Coloşii lenţi ridicară capetele şi se puseră încet în mişcare, venind spre cei doi oameni.

George se gândea, cum a putut Thomson să le dreseze aşa de desăvârşit. Poate ca le-a speriat cu sâsâitul, că animalele fugeau către mare.

   Următoarea ţestoasă ajunsese deja aproape, mai avea puţin drum de parcurs.

   Cu braţele, cât îi permiteau legăturile, George se zbătea disperat. Cu picioarele la fel, în ciuda căluşului scoase sunete nearticulate. Spre satisfacţia lui, mişcările şi sunetele sale avură un anumit succes. Ţestoasa îşi trase piciorul anterior, pe care îl ridicase deja şi pe care urma să-l pună pe George. Stătu nemişcata şi nehotărâtă câteva secunde, apoi coti într-o parte şi o luă pe lângă George.

   La fel se petrecu şi cu următoarea ţestoasă, când îşi înteţi eforturile.

   Pe când George triumfa tacit, Thomson strigă furios, când văzu ce se întâmpla. El se repezi la George, spre care deja se apropia a treia ţestoasă.

   — Stai liniştit! Nu te poţi împotrivi destinului tău!

   George nu avea deloc chef să fie victima dementului şi ideilor sale bizare. Văzu acuma cum şi a treia ţestoasă coti, preferând drumul neted şi nu trecerea peste un trup omenesc ce se mai şi zbătea disperat. Celelalte ţestoase îi urmară exemplu.

   Thomson bătu din picior şi murmură:

   — Să nu moară el în acest fel? Să-l duc în coliba mea şi să mă gândesc cum să-l pedepsesc?

   George respiră uşurat. Câştigase iarăşi timp. Thomson va avea greutăţi prin ducerea lui în cetatea de stânci şi probabil ca tovarăşii săi vor fi forţat deja intrarea.

   El se purtă liniştit când Thomson îl luă în braţe şi îl duse spre desiş, în linişte şi cu prudenţă înainta nebunul printre tufe, se opri într-un mic luminiş şi-l lăsa pe George jos.

   Thomson îşi băgă mâinile în iarba înaltă, începu să smucească şi să tragă, ridicând apoi o clapă relativ mare, a cărei suprafaţă era acoperită cu iarbă. Prietenii lui George n-ar fi găsit-o nici cum. Aici a ajutat natura la ascunderea şi camuflarea intrării.

   Gangul subteran nu era înalt. După ce-l trase pe George înăuntru, Thomson trebui să umble aplecat. El îl trăgea pe prizonierul său de frânghiile cu care-l legase, fără să-i pese de durerile pe care i le cauza.

   George intui că gangul ducea până în cetatea de stânci, aşa că Thomson îl putea târî la ascunzătoarea lui, fără ca prietenii săi să-l observe, dacă s-ar mai afla în afara zidurilor.

   Drumul dură destul de mult. Prin întunericul total, George nu văzu nimic. Thomson părea să fi folosit gangul adesea, căci se orienta bine. În fine, dementul se opri, parând că vrea să asculte ceva, apoi îşi spuse lui însuşi:

   — N-au reuşit încă să intre în cetatea mea. Nici nu vor reuşi. Nici un om nu-mi va tulbura misiunea.

   O rază de lumină, din ce în ce mai intensă, intră în gang. George observă că pereţii şi tavanul gangului erau formaţi în parte din placi de piatră, sau îmbrăcaţi cu acestea, o dovadă în plus că mai demult, aici au trăit oameni şi meseriaşi iscusiţi.

   Thomson îşi trase prizonierul în sus. Gangul se termina în spatele colibei nebunului. Aici Thomson închise gangul cu o placă de piatră acoperită pe o parte cu pământ şi iarbă. Un clichet şi gangul se închise.

   — Vechii locuitori ai cetăţii mele s-au îngrijit de toate. Thomson chicoti. Acum nimeni nu poate deschide clapa, chiar dacă descoperă întâmplător gangul. Aici suntem în siguranţă şi eu voi chibzui, cum să te pedepsesc.

   Thomson îl târî pe George în locuinţa sa primitivă. Îl puse lângă pat pe jos şi părăsi încăperea. George observă plin de speranţă cutia de tablă. Ea era încă la locul ei, dar spre dezamăgirea lui, capacul era închis. Timpul cât era singur trebuia să-l folosească neapărat pentru eliberarea sa. Centura cu arma sa nu mai exista. Nu putea spune dacă a pierdut-o undeva, sau dacă Thomson i-a luat-o. El ţinea mult la acea centură, trebuia s-o recupereze; de ea era prins pumnalul pe care Sanja, prinţesa indiană, i l-a dăruit şi la care nu putea renunţa.

   De această dată Thomson părea să-şi fi legat doar superficial victima. George nici nu simţi dureri când îşi mişca articulaţiile mâinii din colo încoace. Pentru a-şi slăbi legăturile, începu să-şi mişte articulaţiile. La fel procedă şi cu picioarele, observând după un timp că sfoara gudronată a slăbit ceva, dar nu se putea rupe, elasticitatea ei fiind redusă.

   Se va putea el elibera fără ajutor? George începu să se îndoiască. Vor putea oare prietenii lui să intre în cetate? Precis că au încercat dar până în prezent fără succes.

   Aceasta nu s-ar fi întâmplat dacă n-ar fi împuşcat nici o ţestoasă. George îşi jură să nu le mai vâneze niciodată. Zâmbi, în parte disperat. Se găsea fără apărare în puterea unui nebun care- şi propusese să-l ucidă şi el se gândea la viitor.

   Privirea lui George căzu iarăşi pe lada. Oare va reuşi s-o deschidă? Gândul la briceag nu-i da linişte. Se rostogoli rapid spre ladă. Se ridică în şezut când ajunse la ea, ceea ce nu era uşor şi încercă să ridice capacul. Nu reuşi. Încercă apoi să mişte zăvorul.

O dată şi încă o dată reuşi. Thomson nu l-a închis cu suficientă grijă. George ridică capacul. Cu mâinile legate pipăi briceagul în timp ce asculta daca Thomson îl auzea. Desfăcu cu degetele cuţitul din ladă.

   Ţinu briceagul în mâna dreaptă. De abia ajunse în poziţia iniţială, când intrarea în colibă se întunecă deodată. Se întorcea Thomson.

   Se aplecă înspre George şi spuse încet.

   — Nu ştiu cum să te pedepsesc. Animalele sfinte mă avertizează mereu să le las lor răzbunarea. Eu ştiu însă, că afară mă pândeşte pericolul. Oamenii tăi vor încerca să escaladeze zidurile. Nu te vor găsi viu dacă reuşesc să pătrundă aici. Am vrut să te pedepsesc acum, dar sfintele animale m-au oprit.

   Tăcu. George avu acum impresia recunoscătoare că ţestoasele erau de fapt nişte animale drăguţe.

   Cu cât cugeta Thomson mai mult. Cu atât îi era lui George mai bine. Acum că era convins că prietenii săi deja încercau să escaladeze zidul. Cu priceperea lor vor reuşi precis, chiar dacă părea atât de greu.

   V.

   LUPTA DIN CETATEA DE STÂNCĂ.

   DINTR-O DATĂ THOMPSON SPUSE ENERGIC:

   — Oamenii tăi vor urca poate zidurile. Nu am timp să-i alung. Ei au arme de foc, eu nu. Ei mă pot ucide, înainte de a-mi termina misiunea. Daisy n-a venit încă din valuri, ca să mă cheme. Am făcut precis multe păcate în viaţă, încât trebuie să aştept atâta. Făcu o pauză. George se gândi involuntar la ultima întâmplare din Peru. Şi acolo, un psihopat a jucat un rol important, fiind în final vindecat (vezi vol. 178, „În oraşul mort"), Probabil şi aici se va încheia totul cu bine.

   Thomson ridică capul, ascultând şi spuse repede:

   — Par să fie deja pe ziduri. Trebuie să te duc de aici. Bine că ai căluş. Tunelul secret nu-l vor găsi. Pot căuta cât vor vrea, dacă nu- i ajută întâmplarea cum m-a ajutat pe mine, te duc la sfintele animale şi te leg să nu poţi scăpa.

   Îl trase pe George afară din colibă. Acesta ştiu că salvarea este aproape. Daca însă dementul i-ar lăsa în tunelul ascuns, ceea ce iar putea trece prin minte, prietenii l-ar căuta în zadar. Mai târziu Thomson i-ar putea târî la golf şi să pună o ţestoasă mare să-l târască în ocean. George trebuia cumva să reuşească să-i lase prietenului său, Petre, un semn după care acesta să ştie unde a fost târât protejatul său.

   Thomson înşfăca legăturile de la picioarele lui George şi-l târî înspre intrarea secretă în tunel. George se întoarse pe jumătate într-o parte şi înfipse cuţitul ce-l ţinea ascuns în pumnul drept, în pământ. Astfel apăru o brazdă, ce nu-i putea scăpa lui Petre.

   Thomson îi dădu drumul şi se îndreptă spre clapa de la intrarea gangului. O deschise. George folosi timpul rămas pentru a marca energic pământul cu cuţitul. Se gândi câteva secunde, dacă n-ar putea să se apere din răsputeri când Thomson va încerca să-l duca în tunel. Ochii arzători ai dementului îl avertizară însă să nu încerce.

   Fiul căpitanului auzi deja rostogolindu-se câteva pietre mici. Tovarăşii săi coborau deci treptele de la zid. Atunci îl înşfacă Thomson şi-l trase în intrarea tunelului. Aici îl lăsă jos, George văzu cum el închise clapa şi-l auzi cum împingea un zăvor.

   Cu o voce răguşită nebunul spuse:

   — Acum te pot căuta! Nu ne vor găsi niciodată. Vei aştepta puţin până te voi preda sfintelor animale. Trebuie să văd dacă toţi oamenii tăi sunt în cetate.

   În timp ce Thomson asculta concentrat, George cu dinţii deschise lama cea mai mare din cele două ale briceagului scos din ladă. Apoi îl dispuse între genunchi şi începu cu grijă să taie sforile. Cu toată prudenţa cu care lucra se născu un zgomot uşor. Vocea lui Thomson se auzi în întuneric:

   — Ce faci acolo?

   George se linişti pe dată şi simţi în clipa următoare mâna lui Thomson care îl pipăia de-a lungul corpului. În nici un caz nu trebuia să descopere cuţitul. De aceea George deschise genunchii lăsă cuţitul să alunece între ei pe jos. Pentru a masca zgomotul acestuia pe piatră, scoase prin căluş un cârâit surd.

   — Ce ai? întrebă Thomson din nou. Poţi să mi-o spui afară, când îţi voi lua căluşul din gura după ce a-i tăi sunt în cetate. Acum linişte! Trebuie să ascult.

   După câteva secunde, George pipăi din nou prudent după cuţit. Se puse iarăşi încet pe şezut şi se strădui să lucreze cât mai fără zgomot.

   Deodată auzi vocea lui Petre, care aici jos avea un sunet surd.

   — Veniţi aici! Aici trebuie să fie o intrare ascunsă! Uite pământul! E zgâriat! Repede şi ne grăbim, pentru ca tipul să nu câştige avans şi să-l târască pe George iarăşi în golf. Lorenz şi Dietrich. Plecaţi afară peste zid! Nu vă temeţi să săriţi în tufe. Nu vă veţi răni. Căutaţi golfurile cu ţestoase, să nu se întâmple o catastrofă cu George.

   — Oamenii tăi sunt şmecheri, şopti Thomson. Deci au găsit intrarea. Poate m-am grăbit şi am lăsat urme. Dar nu te bucura, nu vei scăpa de soarta ta. E hotărât să mori. Nu mă tem de oamenii tăi. Aud că au găsit mânerul, dar tot nu vor deschide clapa, zăvorul din interior e prea puternic.

   In timpul monologului lui Thomson în beznă, George găsi din nou cuţitul pe care iarăşi îl fixă între genunchi. Situaţia impunea ca să se elibereze urgent. În timpul monologului său dementul nu auzea zgomotul fin al lamei care străbătea sforile gudronate.

   Respirând uşurat, George simţi cum cad sforile tăiate. Acum trebuiau tăiate rapid sforile de la picioare şi să scape de căluşul din gură, pentru a-şi putea avertiza prietenii. De căluş scăpă rapid, apoi se aplecă, pentru a tăia legăturile de la picioare.

   În acelaşi moment, Thomson şopti apăsat:

   — Haide, e vremea să te duc la mare. Poate că vor reuşi să deschidă clapa, sunt puternici şi au mare grijă de tine. Ei nu ştiu că mergi spre o viaţă mult mai frumoasă ca cea pământească. Daisy e o stăpână buna. Asta ştiu toţi cei ce au cunoscut-o pe pământ!

   Thomson pipăi şi constată că prizonierul său stă ghemuit. George se hotărî atunci să dea drumul acţiunii. Cu briceagul împunse uşor mâna lui Thomson. Dementul tresării urlând sălbatic. George profită pentru a se elibera de tot de legăturile de la picioare. Strigă tare:

   — Petre, Petre, sunt aici; m-am eliberat. Grăbeşte-te. Numai un zăvor mai ţine aici înăuntru clapa.

   George se aruncă într-o parte, ca să evite atacul, inevitabil al nebunului Dar nu contase pe îngustimea tunelului, aşa ca se lovi tare cu capul de perete. Atunci îl prinse Thomson căruia excitarea îi dase forţe supraomeneşti. Lovitura în cap il ameţi pe George, aşa ca a doua împunsătură cu cuţitul în mâna lui Thomson, fu aşa de slabă, ca acesta nici n-a simţit-o, în următoarea clipa cuţitul îi fu smuls din mână. Thomson îl înşfăca pe George de un picior şi-i târî de-a lungul gangului.

   George se lovi de mai multe ori cu capul de plăcile de piatră, dar îşi putu menţine stăpânirea de sine, reuşind să aplice cu piciorul liber o lovitură zdravănă dementului. Cu tot întunericul, a avut noroc. Cu un strigăt răsunător, Thomson dădu drumul piciorului lui George.

   Acesta se retrase, cât putu de repede. Dar capul îl durea încă atât de tare, ca nu îndrăznea să înainteze ghemuit, cu toată viteza, cum ar fi făcut, dacă nu şi-ar fi lovit capul. În mod normal, el i-ar fi scăpat lui Thomson şi ar fi ajuns mai repede la zăvor decât adversarul său. Aşa însă, Thomson îl ajunse după câţiva metri. Priza dementului era ca de fier. De aici constată George furia ce-l cuprinsese, George nu se predă fără lupta. El izbi în întuneric şi intuind că Thomson se aplecase, dădu o lovitură joasă, care avu efect. Priza de fier, ce-l strângea pe George slăbi, Acesta se târî cu toată viteza spre clapa cu zăvor. Nu îndrăznea să se ridice, neştiind daca tunelul are înălţime uniformă. Şi nu voia să rişte, să leşine după o lovire de un fragment de stâncă. Ar fi însemnat să ajungă iarăşi în puterea lui Thomson, cu toate acestea se lovi de un obstacol cu capul. Concomitent auzi deasupra sa vocea lui Petre, care aici se auzea surd şi înfundat.

   — Zăvorul e prea tare, domnule George. Nu putem ridica clapa. Kern şi Hahven, ieşiţi afară. Nebunul îl va duce pe George spre mare.

   — Nu, sunt aici! Strigă George. Nu trageţi de clapă, Petre, voi putea mişca de aici imediat zăvorul.

   Thomson îl ajunse însă iarăşi şi îl înşfacă. George avea mânerul zăvorului în mâna şi prin mişcarea de smulgere pe care o exercita asupra prizonierului său, nebunul ajută involuntar, la deschiderea zăvorului.

   Clapa zbură în sus. Thomson îi dădu lui George un pumn, încât acesta, timp de secunde, văzu stele verzi.

   Nebunul îl târî pe George prin galerie. Îl ţinea pe fiul căpitanului de ambele picioare, târând trunchiul şi capul. George nu văzu altă soluţie decât să strige din răsputeri:

   — Petre, Petre, repede, aici!

   — Vin! răspunse de la mică distanţă şeful cârmaci. Tunelul e tare jos, trebuie să am grijă. Au, iarăşi m-am lovit. Rezistaţi domnule George, sunt îndată acolo!

   O lumină orbitoare ţâşni deasupra lui George şi îl prinse pe Thomson care de groază se oprise şi-şi trase capul în spate.

   Petre sări înainte, ajunse lângă George care era cu corpul la pământ şi doar capul şi-l ţinea cât putea mai sus. Cârmaciul îi trăsni psihopatului un pumn în bărbie, încât acesta fără o vorba căzu, aterizând lângă George.

   George fu urgent ridicat de sub corpul dementului inconştient. Petre îl întrebă îngrijorat:

   — Sunteţi rănit, domnule George? Tipul v-a târât ca pe-o legătură de paie pe podeaua de piatră!

   — Nici un bai, Petre! N-a fost aşa de rău. Am avut grijă să nu mă rănesc!

   Uriaşul răsuflă uşurat, apoi întrebă:

   — Thomson e mort?

   — Da de unde!

   — Numai ameţit?

   — Da.

   — Trebuie să-l legăm.

   Petre se şi apucase de treabă, sfori avea mereu asupra lui. George continuă:

   — Îl vom duce apoi la submarin şi îl predăm doctorului Bertram.

   — De fapt nu merită, fu părerea lui Petre.

   — E bolnav psihic, Petre.

   — Ei, da!

   Petre nu era cu totul de acord, dar se supuse dorinţei lui George. Un matroz intrase în gang. Petre se îndreptă spre el şi spuse:

   — Aici totul e în ordine, Kurt! Du-te afară şi cheamă oamenii!

   Thomson începu să ofteze. George avu iarăşi destulă putere săi ajute lui Petre să-i ducă pe dement afară.

   În timp ce Petre rămase cu psihopatul, George căută cu camarazii săi o ieşire din cetatea de stânci.

   El ştia aproximativ, unde se găsea tunelul prin care îl târâse Thomson când l-a dus prima dată la ţestoase.

   Matrozii descoperiră curând şi blocul de piatră care pe această parte a zidului închidea tunelul. A fost relativ uşor să fie dat la o parte, Mulţumit George îşi dădu cu părerea:

   — Mai bine ca peste zid. Am destule cucuie, nu-mi lipsesc altele noi!

   George şi matrozii se întoarseră la Petre. Îl cărară pe Thomson cu schimbul, la început, până ieşiră prin tunel afară.

   Înainte de a ajunge la plajă, Petre îi adună pe ceilalţi matrozi care mai căutau pe insulă.

   Camarazii transportaseră deja cele două ţestoase vânate, cu toată greutatea lor, cu două bărci metalice uşoare. A treia barcă îi purtă pe George, pe Petre, pe Kern şi pe Thomson.

   — Oare îi poate ajuta cu ceva doctorul Bertram? întrebă încet George?

   — Să sperăm! îşi dădu Petre cu părerea. Altfel ar fi fost mai bine să-l fi lăsat aici.

   Drumul spre submarin cu bărcile de aluminiu adânc scufundate ce cărau ţestoasele şi oamenii, nu era uşor. La o mare mai agitată, ar fi fost periculos să se supraîncarce aşa bărcile.

   Căpitanul Farrow era deja neliniştit. Expediţia de vânătoare durase prea mult.

   Plin de uimire se uita le cei veniţi, mai puţin, la ţestoase cât la Thomson.

   George dispuse ca nefericitul, pe care nu se putea supăra, să fie dus în infirmeria vasului. Abia atunci îi dădu tatălui său care-l urma cu doctorul Bertram raportul amănunţit. Căpitanul scutură de câteva ori din cap când a aflat de întâmplarea lui George şi la urma spuse:

   — Mulţumesc lui Dumnezeu, ca te-ai întors sănătos. Cele câteva cucuie trec. Să înveţi însă că fiecărui om i se pot întâmpla greutăţi, chiar şi la acţiunile cele mai simple, fără ca ei să aibe vreo răspundere. Apoi se îndrepta către doctorul Bertram care deja se ocupa cu Thomson şi-l întreba cu compasiune.

   — Îl veţi putea ajuta pe domnul Thomson?

   Doctorul Bertram ridica scurt din umeri şi răspunse:

   — Să aşteptăm!

   George a adus şi lada de tablă din coliba de crengi a lui Thomson. Aceasta fu adusa în cabina infirmeriei.

   — Aparţine lui Thomson? întrebă căpitanul arătând spre lada?

   — Da, tată. Era în coliba lui.

   — Îi vom verifica conţinutul. Poate ca îl va ajuta pe doctor să-l vindece.

   Se dovedi că Bob Thomson era posesorul unui mic cuter. Ultima înregistrare în jurnalul de bord ce se afla, între cărţi şi hârtii, în ladă, menţiona vreme foarte proastă, furtunoasă. Cuterul s-a izbit mai târziu de stânci cu siguranţă şi doamna Thomson s-a înecat sub ochii soţului ei.

   — Trist, trist, murmură Farrow, să sperăm că dacă se va vindeca, Thomson nu va mai fi mai nefericit ca înainte. Pe mica insulă ei a trăit ca nebunul ţestoaselor ca să zic aşa, într-o stare de reverie.

   — Dacă îşi redobândeşte facultăţile mintale normale, va avea puterea să biruie suferinţa. Timpul vindecă toate rănile, chiar dacă va rămâne ceva, ce nu poate fi biruit în întregime. Dar asta îl face pe om mai matur şi mai puternic îşi dădu cu părerea doctorul Bertram.

   George era foarte tăcut.

   — Nu mai spui nimic? îl întrebă tatăl sau.

   — Mă gândeam la viaţă, în general, răspunse George.

   — Viaţa e totdeauna frumoasă! spuse căpitanul nu fără o anumită mândrie, plină de conştiinţa de sine.

   — Şi periculoasă! zâmbi doctorul Bertram.

   Submarinul rămase două zile aproape de ţărmurile insulelor Galapagos. Căpitanul nu se putea hotărî să plece mai departe, voind mai întâi să ştie de la doctorul Bertram dacă va fi necesară internarea pacientului într-o clinică de boli nervoase.

   În dimineaţa celei dea treia zile, doctorul Bertram intră fluierând vesel în cabina ofiţerilor, ia micul dejun.

   — Ce e? întrebă deîndată Farrow senior.

   — Pacientul nostru e din nou limpede. Zguduielile sufleteşti din ultimele zile şi noul mediu i-au redat spiritului său claritatea. A fost un... Şi doctorul Bertram spuse un nume latin, ce denumea felul bolii lui Thomson. La naufragiului cuterului său s-a lovit cu capul de cârmă. Aşa i-a apărut tulburarea.

   — Îşi aminteşte de viaţa sa pe insulă, întrebă George?

   — Destul de exact, răspunse doctorul. Dar ce a fost în ultimele zile, când aţi fost cu Petre pe insulă, îi scapă. Şi e bine aşa!

   Două ore mai târziu Thomson şi căpitanul Farrow, secondat de fiul său şi de Petre, avură în cabina ofiţerilor, unde Thomson dejunase ceva mai târziu ca ceilalţi, o lungă convorbire.

   Proprietarul cuterului mulţumi din inimă lui George şi lui Petre, cei care au determinat salvarea sa.

   — Acum ştiu cine sunteţi, spuse el în încheierea unei lungi discuţii. Prin moartea soţiei mele am suferit o pierdere grea. Dar eu trebuie să mă întorc în Anglia să mă îngrijesc de fiica mea cea mică. Când am fost aruncat pe insulă, în urmă cu circa doi ani, m- am văzut înconjurat de o mulţime de ţestoase uriaşe. Ele erau tovarăşele mele de viaţă, credeam că trebuie să ma îngrijesc de ele, să le apăr de orice atac. Mi-am autosugerat, că ele au dus-o pe soţia mea cu ele în mare. Aşa a fost!

   — Ne bucurăm cu toţi că sunteţi iarăşi ca mai demult, spuse George. Apoi aminti ce se întâmplase pe insulă de la apariţia sa şi a lui Petre pe insulă. Zâmbi când adăugă că, după internarea lui Thomson în infirmerie, supa de ţestoasă servită cu o zi după aceea, nu i-a plăcut deloc.

   Încă în acea zi submarinul părăsi locul unde staţionase mai multe zile.

   Într-o dimineaţă în apropierea unui port, puţin înainte de a răsări soarele, Thomson a fost debarcat, după o despărţire impresionanta.

   Primise de la căpitan îmbrăcăminte, lenjerie şi bani suficienţi până în Anglia. La început el nu vru sa accepte banii fără sa încerce să îi restituie mai târziu, dar Farrow îl respinse zâmbind.

   — Pe Insula noastră, a Odihnii, spre care vrem sa pornim nu avem încă posta şi nici nu ne gândim sa construim una. Submarinul pleca mai departe, spre Insula Odihnii.

SFÂRŞIT

Volumul 187

CĂPETENIA TULOPI

   GEORGE CĂUTA NUCI DE COCOS

   — NE APROPIEM DE INSULA TUAMAOTU, remarcă doctorul Bertram, care se afla în turnul „Dox"-ului, adresându-se lui George, fiul căpitanului Farrow, care se afla de asemenea în turn, admirând priveliştea mării.

   — Nu erau cunoscute odinioară insulele sub denumirea de insulele Paumaotu? se interesă George.

   — Aşa e şi aparţin posesiunilor coloniale franceze.

   — Da, da şi am face mai bine, dacă le-am evita, zise acum şi căpitanul, care apăruse pe punte în apropierea turnului şi care se deplasa acum alene spre proră.

   — Ar fi trebuit atunci să trecem prin faţa insulelor Marquese replică iarăşi doctorul, al cărui spirit de explorator şi cercetător îl determina să participe la toate aventurile şi periplurile submarinului de-a lungul şi de-a latul globului terestru.

   — Mă mir că tatăl meu a ales să ţină cursul spre sud, observă George. Poate va mai merge încă şi mai spre sud, aşa încât să ocolească tropicul Capricornului. Trebuie să-l întreb.

   Tânărul coborî scăriţa care ducea din turn pe punte, urmat de doctorul Bertram. Merserăm alături, până la proră unde veghea căpitanul.

   — Pot să va întreb căpitane de ce aţi ales acest curs spre sud, întrebă doctorul plin de interes.

   — Fiindcă am primit de câteva zile o cablogramă pe care am reuşit s-o descifrez îl lămuri căpitanul. Flota franceză face tocmai acum manevre, în porţiunea nordică a acestor ape. N-aş fi vrut să risc, de dragul unui drum direct, printre aceste insule către Insula Odihnei, să cad chiar în ghearele francezilor. Prefer să fac deci un ocol spre sud depăşind insulele Australe, evitând să dau bot în bot cu navete franţuzeşti participante la manevre.

   — Şi de ce nu ne-aţi împărtăşit şi nouă temerile d-vs domnule

căpitan, îi zise cu o notă de reproş în glas doctorul Bertram.

   Căpitanul rămase serios:

   — Situaţia devine într-adevăr serioasă pentru noi, întrucât e foarte posibil ca unităţi ale flotei coloniale să se găsească în apropierea insulei noastre, în mările Sudului. N-am vrut să vă alarmez prematur. Sper ca schimbarea asta de curs să ne absolve de toate grijile.

   — Mi-ar fi plăcut mai degrabă ca „Dox"-ul nostru să treacă chiar prin mijlocul flotei astea franceze care ne caută cu atâta înverşunare, tată. Ne putem doar scufunda de-ndată ce se iveşte un vas de al lor. Dacă depăşim insula Tuamaotu scurtăm doar calea considerabil.

   — Aşa o fi, tinere! Dar decât să-mi asum riscul de a cădea prizonier, mai degrabă navighez două zile în plus. E vorba de o mare manevră pe care o pregătesc aici francezii. Şi-au adunat toate navele de război, de jur împrejur. Marea mişună de vase mari de război franceze, adunate în zona insulelor Tuamaotu şi Tuba, până la cele din insulele Loyalty. Va trebui s-o luăm atât de mult spre sud încât poate vom ajunge să ocolim şi Noua Zeelandă.

   O insuliţă apăru acum în vederea marinarilor de pe „Dox". George îşi duse ocheanul la ochi pentru a-i recunoaşte mai repede toate particularităţile.

   — Va trebui s-o cotim puţin spre est, altfel trecem prea aproape de insulă, fu de părere căpitanul.

   — Tată insula e foarte mică, face parte din grupul insulelor de est, partea cea mai estică de pe această rută. Precis nu e locuită de nici un european, în schimb pare să aibe cocotieri minunaţi pe plajă. Ce-ar fi să debarcăm doar atât cât să facem o provizie serioasă de nuci de cocos?

   Doctorul sări în sprijinul propunerii tânărului:

   — Nucile de cocos ar fi un aliment excelent de variaţie a meniului nostru obişnuit, care se bazează mai mult pe conserve, chiar dacă ocazional îl mai schimbăm cu peşte sau vânat mai mare. Sunt foarte hrănitoare!

   — Trebuie să-i iei partea totdeauna lui George, nu-i aşa doctore! râse căpitanul. Dar fie! Din partea mea n-aveţi decât. Dacă n-o să observăm ceva ce să dea de bănuit, pe plaja insulei, după ce vom fi cercetat-o cum se cuvine, fireşte cu ajutorul ocheanelor putem să debarcăm să-i facem doar o scurtă vizită de curtoazie. Poţi să mergi într-acolo numai cu Petre, George. Ar fi de preferat. Dacă vezi că merită, poţi să ne faci semn şi mai trimitem câteva bărci uşoare cu marinari care să vă ajute să strângeţi o

recoltă cât mai mare de nuci.

   George era de-ndată plin de înflăcărare pentru apropiata debarcare. Va avea el grijă să pună pe toţi marinarii vasului ca să adune o cantitate cât mai mare de nuci de cocos.

   — O să dau imediat de ştire lui Petre, ca să aducă pe punte părţile detaşate ale unei bărci de aluminiu, pe care s-o montăm acolo.

   — Nu vreţi să ne însoţiţi domnule doctor? Poate că vom întâlni indigeni, cu care dumneavoastră veţi şti să vă înţelegeţi mai bine, decât am face-o noi! Nu prea am avansat în descifrarea limbilor polineziene, remarcă George.

   — Vin cu plăcere! se bucură doctorul! Palmierii din care vom culege nucile par să fie aşezaţi ordonat la distanţe egale. E de presupus ca n-au crescut aşa din întâmplare, poate trăiesc totuşi europeni pe insulă.

   — În acest caz mai c-aş renunţa la proiectata vizită. Nu ţin deloc să ştie europenii că suntem prin locurile astea.

   — Poate că trăieşte vreun colonist german pe insulă. O muncă atât de meticuloasă şi ordonată mai c-ar presupune mâna unui german.

   — Totuşi ar fi mai bine dac-am alege o cu totul altă insulă, îşi mărturisi temerile-n continuare căpitanul.

   — Dar un colonist german care trăieşte în recluziune de atâta amar de vreme se va bucura negreşit de vizita noastră, îşi apără George interesele.

   Căpitanul râse numai.

   — Păi nici nu ştim dacă trăieşte vreun colonist european pe aceste meleaguri şi discutăm numai aşa ca să ne aflăm în treabă. Vreţi să ştiţi ceva? Dacă un neamţ a iniţiat plantaţia şi un francez a luat-o în stăpânire, ce ne facem atunci? Vom nimeri-o cum e mai bine, nu-i aşa?

   — Atâta pagubă! Ce ar putea să ne facă el, afirmă George cu voioşie.

   — Prevederea este mama înţelepciunii, a fost de părere căpitanul. Vom suprima pur şi simplu din programul nostru partea cu vizitarea insulei.

   George nu era de loc mulţumit cu decizia tatălui său. Tocmai acum era mai interesat ca oricând, să afle cine lucrează şi cui îi aparţine plantaţia aceasta atât de bine întreţinută.

   — „Dox"-ul poate să ne aştepte în apele astea, tată propuse el. Vom vâsli până acolo numai eu şi Petre. Marea este calmă. Dacă trăiesc într-adevăr francezi pe insulă vom afla de la indigeni. Astfel vom putea să ne întoarcem la vreme, fără ca ei să aibe timpul necesar de a ne remarca. Cred că nu vom avea nici o neplăcere din partea asta.

   — Uiţi tinere că indigenii au kanu-uri şi unele foarte rapide.

   — Petre îi va întrece în orice caz, de aste poţi fi sigur tată, nimeni nu se pricepe la vâslit mai bine decât el.

   — Te înşeli domnule George, interveni şi doctorul Bertram. Gândeşte numai ce viteză poate dezvolta un kanu, la care vâslesc de zor şaisprezece oameni.

   — Şi cu ajutorul ocheanelor europenii pot descoperi submarinul înainte de a ajunge voi la el, mai adăugă ca un ultim argument căpitanul. De aceea ar fi recomandabil dacă aţi vâsli mai mult pe lângă ţărm. În caz că va fi nevoie veţi putea ajunge mai repede pe „Dox" şi acesta se va putea scufunda înainte de a ajunge indigenii la mal.

   — Aşadar ne dai totuşi voie să întreprindem mica noastră expediţie, tată?

   — Numai fiindcă sunt foarte curios eu însumi dacă pe insulă trăiesc germani.

   În caz că există totuşi o plantaţie foarte bine întreţinută, ne-am putea aproviziona cu nuci de cocos încât să ne ajungă până sosim pe „Insula Odihnei"

   — Aduceţi o barcă de aluminiu pe punte, George şi dă-i de ştire şi lui Petre!

   Repede ca fulgerul George ajunse în turn şi a început să coboare în mare grabă scăriţa de fier ce ducea în interiorul vasului, pentru a-i duce lui Petre vestea cea bună, că tatăl său consimţise să-i lase să adune nuci de cocos de pe insula ce se profila în zare. Menţionă şi posibilitatea de a întâlni un compatriot pe acea insulă.

   Întrucât nu era de crezut că vor da cu această ocazie de cine ştie ce fiare de pradă mari, îşi lăsară carabinele grele la bord.

   De băştinaşi nu aveau a se teme. De obicei aceştia nu luau vreo atitudine duşmănoasă faţă de europeni, cu excepţia celor care locuiau în insulele Solomon.

   Aceştia mai păstrau vechiul obicei de a vâna ca trofee capete de oameni şi deşi triburile care locuiesc înspre coastă, venind în contact mai des cu lumea civilizată, îşi tăinuiesc mai degrabă aceste preferinţe, o fac nu atât din convingere, cât mai ales impresionaţi fiind de puterea de foc a oamenilor albi.

   În timp ce câţiva matrozi voinici se îndeletniceau cu montarea micii bărci de aluminiu, pe punte, căpitanul dăduse ordinele cuvenite pentru oprirea submarinului.

   Insula nu era departe, se putea distinge plaja, până şi cu ochii liberi. încă şi mai clar se vedea ordinea, curăţenia frumoasei plantaţii de cocotieri, dovadă clară că în spate se găsea o mână pricepută de gospodar.

   Băştinaşi nu se vedeau pe mal. După ce-şi privi ceasul de mână, căpitanul hotărî:

   — Acum e tocmai timpul micului dejun. Obiceiul de a dejuna copios dimineaţa şi l-au păstrat nemţii chiar în ţari străine şi n-au renunţat la el nici la tropice, unde se obişnuieşte numai două mese pe zi. Dacă întâlniţi un fermier de obârşie germană, într- adevăr aici, atunci mă voi apropia cu „Dox"-ul de mal, pentru a-l saluta şi eu.

   între timp, barca uşoară de aluminiu fusese montată şi lăsată la apă. Următoarea se pregătea pentru lansare. Doctorul Bertram, George şi Petre, luară loc în prima, uriaşul luă în primire vâslele şi mica ambarcaţiune se urni cu viteză spre mal.

   Cu mare atenţie George urmări arborii plantaţiei de cocotieri, care ofereau o privelişte unică şi completă în acelaşi timp. Pe măsură ce se apropiau de insulă deveneau vizibile cele mai mici particularităţi, dar încă nu zăriseră picior de om.

   — Poate că muncitorii de pe plantaţie sunt deja ocupaţi în alta parte a insulei şi de aceea nu se zăreşte nimeni, îşi împărtăşi George părerea, doctorului care stătea alături.

   — Pe plantaţiile de cocotieri nu se munceşte zilnic cum se obişnuieşte în grădinile din Germania sau Olanda, zâmbii doctorul. E de ajuns doar să culegi fructele pe măsură ce se coc. Se culeg doar cu puţin timp înainte de a sosi un vas comercial care să le încarce. Nu e necesar să fie păstrate în depozit, devreme ce stau foarte bine în palmieri.

   De îndată ce mica ambarcaţiune metalică atinse scrâşnind nisipul plajei, George sări primul pe mal, cu ochii îndreptaţi spre palmieri. Cum ar putea ei ajunge la nucile de cocos, dacă nu căţărându-se în palmieri? Pe jos nu erau fructe căzute şi pe de altă parte, plantatorul nu avea la dispoziţie nuci pe care să le vândă pe bani.

   De îndată ce Petre i se alătură, George îşi împărtăşi temerile.

   — Nu va fi o treabă prea uşoară de a culege nucile astea, dacă nu se arată nici un băştinaş trebuie să ne urcăm chiar noi, pentru a da jos fructele astea. Cred că voi începe eu primul, să mă caţăr. Am văzut cum procedează băştinaşii în astfel de cazuri. Am nevoie de două crengi încovoiate în care să mă susţin.

   — Ca să procedezi ca băştinaşii trebuie să dispui de oarecare experienţă, dragă George. Aşa de simplu cum spui nu cred că o să meargă, fu de părere doctorul la rândul lui.

   — Păi am putea pur şi simplu să facem să cadă ramurile care susţin fructele, trăgând câteva gloanţe la noduri. Pe fiecare ramură se găsesc între 15 până la 20 de nuci.

   Doctorul Bertram îl privi cu îndoială. Culegerea în maniera asta a fructelor i se părea şi mai nepotrivită decât căţăratul, pur şi simplu în copaci. Nu-şi exprimă însă, cu glas tare, rezervele ci spuse numai:

   — Nucile sunt pe jumătate coapte, adică pentru noi, ideale pentru recoltare. Din nucile prea coapte se poate folosi cel mult uleiul de nuci de cocos.

   George care privise între timp în stânga şi în dreapta, exclamă deodată bucuros:

   — Ia uite acolo, două beţe cu cârlige de fier pentru căţărat în copaci. Sunt sigur ca le-au uitat muncitorii băştinaşi, când au lucrat ultima dată aici. Să vedem dacă le pot folosi cum se cuvine pe căţărat pe trunchiul palmierului ăstuia.

   — Mai bine lasă-mă pe mine, domnule George. Nu uita că trunchiurile unor astfel de palmieri, ating înălţimi de 20 până la 25 de metri.

   — Păi nu aşa ne-a fost înţelegerea, Petre, râse George. Ori eşti de părere că eu n-aş fi în stare şi singur să foc treaba? Mai zic dacă ar fi vânt şi trunchiurile palmierilor s-ar legăna, dar acum? Cu cârligele astea adaptate anume pentru urcat nu mi se pare deloc primejdioasă operaţiunea în sine.

   George examină între timp uneltele, care dădeau o bună impresie de soliditate şi rezistenţă. Erau atât de practice şi de stabile, încât doctorul se pronunţă:

   — Uneltele astea sunt fără-ndoială de provenienţă europeană, sau cel puţin au fost confecţionate sub supravegherea unor europeni, încearcă-ţi norocul domnule George!

   Acesta nu se lăsă rugat de mai mult şi-şi alese trunchiul unui copac ce părea încărcat până la refuz cu fructe. Îşi prinse cârligele, se dădu puţin înapoi şi începu căţărarea.

   Puterea şi îndemânarea erau necesare şi aici, dar George nu ducea lipsă de aceste două atribute, călite în scurta dar aventuroasa lui existenţă. Tinereţea şi entuziasmul suplineau lipsa de experienţă şi încet, încet, lua „altitudine". Era deja la jumătatea drumului când trebui să-şi încleşteze dinţii de durere, căci muşchii mâinilor şi picioarelor, începură să-l supere. Acest fel de exerciţiu îi era neobişnuit şi de aceea pentru a le putea face faţă trebuia să depună sforţări duble.

   Strânse aşadar din dinţi cu stoicism şi-şi continuă urcuşul. În curând ajunse la primele fructe.

   În zona crengilor încărcate cu nuci se putea sprijini uşor de acestea, astfel că pentru moment nu-i mai erau necesari pintenii.

   Cu lama ascuţită a pumnalului pe care i-l dăruise Sanja, fiica prinţului indian Ghasna, desprinse prima ramură încărcată cu fructe, acestea căzură jos, cu un bubuit înăbuşit, deîndată ce atinseră pământul.

   Cu mult zel George lucra în continuare, se bucura de pe acum de „carnea" zemoasă a fructelor pe jumătate coapte. Curând desprinse vreo cincisprezece ramuri încărcate cu fructe.

   Mai multe nici nu se găseau în palmierul acela.

   Dacă socotea că în fiecare ramură erau în medie douăzeci de nuci de cocos, atunci trebuie să fi adunat deja vreo trei sute de nuci. Încă doi arbori o să mai recolteze şi erau suficiente fructe pentru fiecare camarad pentru o lungă perioadă de timp.

   George coborî, încet jos. Se dovedi însă că la coborât era mai greu chiar decât la urcat. Cu chiu cu vai ajunse jos îngăduindu-şi puţin răgaz, întinzându-şi cu voluptate mai întâi mâinile şi picioarele.

   Petre dădu între timp semnale submarinului. Camarazii de pe „Dox" lăsaseră deja la apă alte trei bărci de aluminiu, pentru a transporta nucile recoltate.

   George după o pauză îşi făcu deja preparativele pentru a se căţăra în al doilea palmier. Şi ăsta era încărcat cu fructe. Când fu deja jos pe pământ se adresă doctorului şi lui Petre, care se ţinuseră puţin mai deoparte în timp ce ploaia de nuci cădea de sus:

   — Ce ziceţi? Am adunat destule? Trebuie să fie peste cinci sute culese deja. Mă gândesc să mai urc într-un palmier. Aşa sper că vor fi suficiente, pentru o lungă perioadă de timp.

   Doctorul căutase deja cel de al treilea palmier care era încărcat peste măsură de roade.

   — Copacul acesta nici nu e aşa de înalt şi uite câte poame are! Dacă-l recoltăm şi pe acesta vor fi destule până ajungem acasă pe „Insula Odihnei". Acolo avem şi noi palmierii noştri proprii.

   George se urcă în al treilea copac şi începu să arunce ramurile încărcate cu fructe. După ce fu din nou jos, răsuflă uşurat.

   — La urcat şi la coborât trebuie să câştigi oarecare experienţă. Altfel sincer să fiu, te epuizezi. Pe de altă parte nu-i invidiez deloc pe băştinaşii care se îndeletnicesc cu astfel de treburi şi asta zi de zi.

   — La urcatul celui de-al treilea palmier, mi-a fost puţin teamă domnule George. Mişcările îţi erau cam nesigure, zise doctorul Bertram:

   Marinarii debarcaseră între timp şi culesese toate nucile în cele trei bărci uşoare de aluminiu.

   — Proprietarul plantaţiei va rămâne uimit când va constata că toate fructele de pe trei palmieri au fost culese în totalitate.

   — E într-adevăr cam neplăcut să recoltăm pur şi simplu aşa fără să semănăm, adică fără plată, îşi mărturisi George dezgustul. Dacă am lăsa bani la rădăcina unui palmier? Dacă nu vine pe aici timp de câteva zile, vântul va sufla nisipul peste bancnote. Ce sfat ne puteţi da în această privinţă domnule doctor?

   Dar doctorului nu-i veni nimic în minte în această privinţă. Petre însă îi atenţionă:

   — Uite acolo vine un băştinaş, lui îl putem să-i înmânăm banii! Dar ce mutră are omul! Nu l-aş dori ca inamic!

   II.

   UN COMPATRIOT LA STRÂMTOARE.

   BĂŞTINAŞUL AVEA O FIGURĂ, cum rar se poate vedea în Insulele mărilor de Sud: înalt, lat în spate dar îngust în şolduri. Mişcările sale aparent neglijente, trădau puterea unei feline, încordată pentru săritură. Ţinuta nu-i era lipsită de prestanţă. Se opri în faţa doctorului Bertram şi a lui George adresându-li-se într- o franceză aproape fluentă.

   — Nucile de cocos îmi aparţin mie. Cine v-a dat permisiunea să recoltaţi.

   — Mi-am luat singur această permisiune, răspunse George mai sec decât ar fi voit-o. Dar sunt gata să plătesc pentru aceasta. Eşti dumneata proprietarul plantaţiei? Ai învăţat de la un fermier german să îngrijeşti aşa de bine plantaţia? Sau ai cumpărat plantaţia de la un neamţ?

   Băştinaşului nu-i plăcură evident întrebările lui George, astfel încât răspunse scurt:

   — Da am cumpărat plantaţia de la un alb. Este încă pe insulă dar nu-i în toate minţite. Daţi-mi o monedă de aur pentru nuci.

   Preţul nu era mare şi George îi dădu indigenului o moneda de aur englezeasca, pe care acesta o examina cu un certificat de autenticitate, constând în introducerea ei în gură şi presând-o între dinţi. Apoi o lăsa să alunece în buzunarul vestei sate.

   Doctorul Bertram care devenise neîncrezător la auzul celor exprimate de băştinaş întrebă:

   — Albul de la care ai cumpărat proprietatea şi-a pierdut minţite? N-aş putea să-l văd? Printre oamenii albi, trec eu însumi drept unul care ajută la vindecarea acestora, poate îi pot fi de

folos.

   Indigenul examină încă o dată siluetele vânjoase ale marinarilor care se îndeletniceau cu încărcarea nucilor de cocos, privi apoi în largul mării, unde stătea submarinul, încruntă puţin sprâncenele, după care spuse:

   — Vă aparţine cumva vasul de colo? Este un kanu de război al albilor. Aţi venit aici din cauza bolnavului? Nu este din tribul vostru, vorbeşte o altă limbă.

   Camarazii se priviră cu înţeles. Să fi fost oare o aluzie la faptul că fermierul era german? Engleza o stăpânea întrucâtva şi indigenul deoarece venise în contact cu foarte mulţi marinari, care vorbeau mai ales englezeşte, iar franceza o stăpânea mai bine pentru ci o învăţase probabil la o şcoală de misionari.

   De aceea George întrebă, tocmai pentru a da de rostul problemei în engleză:

   — Vorbeşte cumva albul această limbă?

   — Nu, el altcumva vorbeşte, veni prompt răspunsul într-o englezească pidgin (amestec de engleză, olandeză şi dialecte locale).

   — Atunci nu poate fi decât un german îi răspunse de data aceasta George în limba maternă, dar adresându-se de fapt camarazilor săi. Trebuie să-l ajutăm neapărat pe omul ăsta.

   — Aşa vorbeşte el. E din tribul vostru!

   — Unde ai învăţat să vorbeşti aşa de bine franţuzeşte? îl întrebă mirat, la rându-i doctorul.

   — Am fost soldat răspunse acesta cu emfază. Sunt căpetenia Tulopi. Am luat parte cu mulţi camarazi la marele război.

   — Ptiu drace! Tocmai de aici şi-au recrutat francezii soldaţii pentru trupele lor?!

   Doctorii Bertram vorbise franţuzeşte. Căpetenia scutură numai din cap.

   — Nu domnule, am fost în Franţa, la o mare paradă. Am rămas mai mult acolo; aşa ne-a surprins războiul. Eu sunt sergent în armata franceză! În coliba mea mai păstrez uniforma şi însemnele militare precum şi distincţiile pe care le-am primit.

   Camarazii puteau prea bine să-şi imagineze că omul acesta puternic şi înzestrat fusese fără îndoială un bun soldat. George care purta o oarecare ranchiună francezilor şi era de înţeles de vreme ce aceştia urmăreau cu atâta înverşunare submarinul „Dox" al tatălui său care nu fusese predat la sfârşitul războiului îl întrebă mai departe:

   — Atunci probabil că guvernul francez ţi-a cumpărat dumitale ferma neamţului, care trebuie să-şi fi pierdut minţile. Şi doar e

uşor de înţeles nu-i aşa? Du-ne imediat la el!

   Căpetenia Tulopi şovăi. În spatele lui apăru un al doilea indigen tot atât de înalt şi de puternic construit ca şi acesta.

   Numai că de-a lungul întregii feţe a noului venit se lăţea o cicatrice urâtă. Poate că noul venit era el însuşi unul din camarazii de arme a căpeteniei şi sergent în armata franceză şi cicatricea era o amintire, a unei răni căpătată în război.

   Căpetenia îi şoptii acestuia ceva în ureche. Al doilea indian dispăru imediat Tulopi se întoarse apoi înspre camarazi zicându-le:

   — Urmaţi-mă. Albul se simte bine aici. El ne-a dat îndrumări şi sfaturi cum trebuie îngrijită ferma. Şi vedeţi prea bine că i-am urmat sfaturile. Războinicii mei sunt de asemenea şi foarte buni muncitori.

   În timp ce camarazii îi urmau încet doctorul şopti:

   — Tulopi este un indigen deosebit de inteligent Dacă nu-l facem să rămână paşnic el şi oamenii săi ne pot fi duşmani foarte periculoşi. Poate că ar fi mai bine ca doi din oamenii noştri sa rămână în urmă şi să dea de ştire camarazilor de pe „Dox", în caz că ni s-ar întâmpla ceva.

   George dădu de ştire marinarilor, care tocmai îşi încheiaseră munca de încărcare a nucilor de cocos în bărci, să-i urmeze la oarecare distanţă şi să fie cu ochii în patru, pentru a da de ştire celorlalţi în caz de pericol. Spera ca satul lui Tulopi să nu fie departe şi ca lanţul acesta puternic dispersat de cei nouă marinari să fie suficient.

   După un marş scurt, camarazii se treziră în faţa primelor colibe ale indigenilor, care făcea de asemenea impresie de ordine şi curăţenie.

   Impresia generală de ordine şi curăţenie era cu atât mai remarcabila deoarece tocmai acest element era în mare suferinţă aici în insulele Polineziene.

   Ajunseseră deja în mijlocul satului, în care trona la loc de cinste un palmier uriaş. Degeaba se străduiră să dea de urma compatriotului care îşi pusese atât de mult amprenta pe gradul de civilizaţie imprimat acestor locuitori. Tulopi strigă câteva cuvinte din piaţa satului. Nu dură mult şi apărură câteva fete îmbrăcate în veştminte albe, care aduseseră câteva butoiaşe cu vin de palmier George era în continuare neîncrezător şi-i privi întrebător pe doctor, care-l linişti.

   — Nici o grijă domnule George. Vinul de palmier este bun, căpetenia bea şi el şi din acelaşi vas din care ne este servit nouă. Dar atenţie cum vorbeşti. S-ar putea să înţeleagă germana foarte bine. Dacă te pofteşte la băut, nu poate fi decât semn bun.

   După ce butoaiele de vin se goliră, doctorul lăudă vinul care era excelent.

   George remarcă primul, pe albul care se apropiase între timp.

   — Iată vine şi omul nostru, şopti el doctorului şi lui Petre.

   Noul sosit arăta foarte obosit, nu părea să ducă aici o viaţă prea plăcută. Lângă războinicul cu cicatricea de adineaori, păşea acum un om încovoiat de vârstă, cu o barbă căruntă care-i ajungea la piept şi cu un chip ascuţit şi slăbit. Părul fi era de asemenea zburlit, fără cărare. Hainele le avea confecţionate din material indigen de pe insulă, pe care după toate probabilităţile le cosese singur. Albul îşi ridică numai capul, când fu foarte aproape de camarazi, George tresări când văzu privirea omului încărcată de suferinţă. Străinul părea în vârstă de vreo cincizeci de ani. Boala şi clima însă îl îmbătrâniseră.

   — Sunteţi german domnule de obârşie, deci un compatriot deal nostru? îl întrebă îndată doctorul.

   Albul încuviinţă.

   — Putem face ceva pentru dumneavoastră?

   O licărire de bucurie sclipi în ochii bătrânului european. Ar fi vrut să spună ceva şi apoi când fu pe punctul de a răspunde îşi lăsă numai privirea în jos şi-şi clătină capul obosit.

   — Vedeţi, este din cauza bolii, fu de părere căpetenia. El nu vorbeşte niciodată, spiritul său nu mai este în el, doar un om vorbeşte ceea ce-i dictează spiritul său. Ce vrea să facem, de-abia scoatem de la el. Nici nu cred ca vă înţelege întrebările.

   Europeanul stătea însă nemişcat, îşi ridică însă preţ de o secundă capul şi-i privi pe marinari de parcă ar fi vrut să le adreseze o rugăminte mută.

   — După părerea mea are o frică grozavă de băştinaşi îi spuse în şoaptă George, doctorului Bertram. Sunt convins ca înţelege şi poate vorbi. Vedeţi c-a dat uşor din cap. Trebuie să-l luăm la bordul submarinului. Spuneţi-i căpeteniei Tulopi că în calitate de medic, vreţi să-l examinaţi foarte amănunţit, dar nu aveţi aici aparatura necesară şi-o o veţi face doar la bordul submarinului. Dacă Tulopi n-are gânduri rele, sau nu i-a cauzat vreo nedreptate, nu văd de ce s-ar opune.

   — O să încerc dar nu ştiu dacă va folosi la ceva, şopti doctorul. Dacă vrem să-l ajutăm trebuie să uzăm de viclenie. Se întoarse spre căpetenie şi zise pur şi simplu:

   — O să-ncerc, să-l ajut pe omul care provine din tribul nostru. Trebuie să vină cu noi pentru a-l examina cu atenţie. Altfel nu pot să-l vindec. Ştii foarte bine din timpii stagiului militar ca un doctor uzează de instrumente specifice dacă vrea să vindece vreo boală rară, sau să facă un control medical amănunţit. Toate aceste instrumente le am la bordul vasului nostru.

   Tulopi făcu un gest de apărare şi le explică cam în grabă:

   — Nu se rezolvă aşa! El nu va merge. E prea bolnav pentru aceasta. Am vrut să-l ducem odată pe un vas şi n-am reuşit. S-a enervat foarte tare. Nu cred că poate fi vindecat.

   George care-l privea pe căpetenie văzu că acesta-i arunca priviri foarte ameninţătoare. Germanul ridică din nou capul. Se vedea că luptă cu sine pentru a spune ceva, dar închise din nou ochii după ce surprinse ameninţarea din gesturile şi spusele căpeteniei.

   George era convins că numai din teamă faţă de căpetenie şi războinicii săi, acesta nu voia să vorbească.

   Albul se întoarse şi se-ndepărtă, condus de războinicul cu cicatrice. Acesta avea ţinuta unui paznic de închisoare, care tocmai îşi condusese prizonierul.

   — Atunci ne vom întoarce pe vasul nostru, replică George în franceză şi făcu o mişcare de lehamite la adresa celui care tocmai se îndepărtase. E inutil să ne batem capul cu el. Nucile le-am plătit aşadar. Dacă mai venim prin regiune vom mai cumpăra cu plăcere şi altele de la dumneata, căpetenie Tulopi.

   Dădu din cap cu prietenie şi se întoarse dând să plece. Doctorul îl înghionti mirat şi-i şopti nemţeşte:

   — Vrei cu adevărat să-l abandonezi pe omul nostru domnule George?

   George ridică numai din umeri şi grăbi pasul, se gândea cum să facă mai bine să-i fie de folos bătrânului plantator, pentru că era de-acum pe deplin convins că avea datoria de a-l ajuta, mai ales că-şi dăduse seama că totul nu era decât opera acestui fost combatant al armatei franceze, sergentul sau căpetenia cum se numea acum, Tulopi.

   Tulopi îi însoţi cu o parte din camarazii săi până pe plajă. Băştinaşii se opriră, până ce cele patru bărci uşoare de aluminiu ajunseră la submarin, stând acolo nemişcaţi pe plajă. De-abia două din cele patru bărci de aluminiu fură trase înăuntru şi submarinul se îndepărtă încet, că dispărură şi aceştia sub palmieri. George între timp îi prezentă tatălui său un raport amănunţit. Doctorul Bertram care li se alătură, adeveri şi el.

   — Sunt absolut convins că, compatriotul nostru numai de teamă faţă de indigeni n-a deschis gura.

   — Din chiar spusele căpeteniei rezultă că plantaţia a aparţinui odinioară acestui fermier. Acesta a dat şi dă în continuare indicaţii cum să fie îngrijită plantaţia.

   — N-am putea pur şi simplu să aducem omul nostru pe submarin? întrebă căpitanul.

   — Nu prea cred că ar fi de acord băştinaşii cu luarea acestuia, replică doctorul.

   — Aşadar nu ne mai rămâne decât să-l eliberăm folosindu-ne de diplomaţie sau viclenie cum s-o fi numind, fu de părere George.

   — Ne vom apropia din nou de insulă, de îndată ce se va lăsa întunericul! Până atunci să ne gândim cum am putea izbândi mai bine în acţiune fără vărsare de sânge.

   — Căpetenia Tulopi este foarte bine instruit din punct de vedere militar, va continua să fie în gardă, opinie mai departe doctorul. Prea simplu nu ne va fi, să ne apropiem şi să-i facem scăpat pe bietul om.

   — Am putea debarca în număr mare şi asta imediat, aşa încât căpetenia să nu fie în stare să se opună propuse căpitanul. Vom încerca să negociem cu el şi războinicii săi.

   — Am putea la nevoie face uz de grenadele noastre cu gaze adormitoare sprijini de îndată propunerea George.

   — Nu prea cred în astfel de negocieri, îi tăie elanul doctorul Bertram. Da, de acord, căpetenia este cu o clasă mai inteligent decât oricare dintre conaţionalii săi dar ar putea rămâne şi foarte încăpăţânat în hotărârea lui. Mai bine ar fi să debarcăm noaptea şi să încercăm să-i eliberăm pe european pe întuneric, înainte de a alarma tot satul.

   — Am putea debarca în cu totul alt loc, decât de unde ar fi previzibil să sosim, propuse George.

   — În teorie pare simplu, dar o să vedem că pe măsură ce lucrurile se precipită se vor ridica greutăţi peste greutăţi, pe care acum nici nu ne le putem prevedea, rosti gânditor căpitanul, insula nu e prea mare astfel încât Tulopi poate pune pază în orice parte a insulei ar vrea. Va trebui să navigăm până nu vom mai putea fi văzuţi de pe mal. Poate că între timp ne va trece prin cap o idee mai bună.

   — Ce-ar fi tată să ne apropiem noaptea folosind amortizoarele, pentru a nu fi auziţi. Petre şi cu mine am putea vâsli într-o barcă până pe insulă. N-o să întreprindem nimic ci vom sta ascunşi toată ziua următoare. „Dox"-ul va trebui să se îndepărteze fireşte pentru a nu putea fi văzuţi de pe insulă. Ziua o vom folosi pentru a ne aclimatiza cu împrejurările şi a elabora un plan de luptă la faţa locului. Dacă Tulopi în ziua următoare, nu ne va vedea şi nu va auzi de noi, va retrage o parte din oamenii săi de pază, dacă nu pe toţi. În aceste condiţii va fi uşor să-l eliberăm pe german în

noaptea următoare.

   — Unde vreţi să vă ascundeţi pe timpul nopţii? Pe de altă parte va trebui să vă deplasaţi pentru a face cercetări. În teorie sună frumos, dar în practică e mai greu. Planul are numeroase fisuri.

   — Oricum trebuie să facem ceva, asta e mai presus de orice discuţie, intervenii doctorul.

   — Da poate c-ar trebui sa dispărem din zonă câteva zile sau o săptămână întreagă, făuri George la repezeală alt plan. Ne întoarcem în toiul nopţii, cu o duzină de marinari, care o să le aducă în dar un număr de grenade de gaze. Care o să-i transpună într-un somn binefăcător, în timpul ăsta noi îl eliberăm pe european şi ştergem putina.

   — O săptămână întreagă e un timp mult prea lung, se plânse doctorul Bertram. Tulopi a devenit foarte neîncrezător, mă gândesc să nu-i facă ceva omului nostru în acest răstimp.

   — Ei, mai lăsaţi-mă să mai chibzuiesc şi eu niţel, interveni la urmă căpitanul.

   Cei trei camarazi păstrară un timp tăcerea. În sfârşit căpitanul lua cuvântul:

   — Dacă examinez toate variantele, găsesc că propunerea iniţială a lui George ar fi cea mai nimerită. Să vedem dacă n-o putem îmbunătăţi.

   În curând insula dispăru din câmpul vizual a marinarilor de pe submarin. La început Farrow menţinu o oră întreagă cursul constant spre sud, apoi constatând că nu se vede-n lung şi-n lat nici un vas, nici o primejdie deci, dădu ordinul de oprire a motoarelor.

   „Dox"-ul se legăna încet pe suprafaţa scânteietoare a valurilor ce reflectau razele puternice ale soarelui. Echipajul primise liber, cu excepţia marinarilor de serviciu. Domnea o vie animaţie la bord. Unii pescuiau pe puntea vasului, alţii îşi spălau lenjeria, în vreme ce alţii făceau baie, având însă grijă să nu se îndepărteze prea mult de submarin, în caz că santinelele de pe punte ar fi semnalat prezenţa vreunui rechin prin preajmă.

   George făcu şi el o baie, renunţă curând însă, înapoindu-se în cabina lui, preocupat încă cu făurirea celui mai bun plan de a-l scoate pe plantatorul neamţ din mâinile oamenilor lui Tulopi Căpetenia nu era un om pe care să-l subapreciezi. Tatăl lui avea perfectă dreptate, ar fi fost foarte greu să stea ascuns pe insulă o zi întreagă fără a fi descoperiţi. În desişul îngrijit aparţinând plantaţiei de pe mal nu va găsi o bună ascunzătoare şi cum se va putea apropia fără a fi simţit de sat?

   În sfârşit îi veni o idee, pe care o consideră bună. Alergă în sala maşinilor unde îşi făcuse mai cu seamă prieteni, care-i puteau confecţiona ceea ce dorea. Rugă pe doi mecanici să-i confecţioneze o pereche solidă de cârlige din acelea pe care le folosise la culesul nucilor. Le descrise exact ceea ce dorea. Marinarii înţeleseră repede şi se puseră de-ndată pe treabă. După câteva ore dorinţa îi era îndeplinită. Perechea de cârlige era impecabil realizată şi făcea cinste celor ce le fabricaseră. George le mai ceru încă o pereche de cârlige dar acestea de fier, de data asta pentru Petre.

   Când fu gata alergă la Petre care stătea în sala echipajului la o ceaşcă de cafea.

   — Petre, m-am gândit că ar fi foarte greu să rămânem pe insulă nedescoperiţi o zi întreagă. Mai întâi nu sunt locuri bune pentru a ne ascunde şi în al doilea rând, chiar de-ar fi, ce folos când nu putem întreprinde nimic de acolo. Trebuie doar să stabilim unde sunt posturile santinelelor de pază şi la ce ore se schimbă. De aceea m-am gândit să ne furişăm în puterea nopţii aproape de sat şi să ne urcăm în doi palmieri de unde putem observa totul, fără a fi observaţi. Între ramurile palmierilor putem rămâne şi în timpul zilei, să vedem ce şi cum. Acolo sus nu va bănui Tulopi că suntem.

   — Bună idee, îl lăudă Petre. O să stabilim poate şi locul de detenţie al prizonierului.

   — Pe timpul nopţii Tulopi va organiza o pază straşnică mai ales în pădurea de palmieri, dacă nu cumva mă înşel. Marea majoritate a războinicilor săi se mai tem - cel puţin sper eu - de demonii întunericului. La nevoie putem juca şi cartea spiritelor pentru a face santinelele să dispară.

   — Plantaţia asta atât de bine întreţinută ne va uşura furişarea pe timp de noapte, domnule George!

   III.

   PRIZONIERI.

   GEORGE ÎMPĂRTĂŞI IMEDIAT noul său plan şi tatălui său care-l găsi bun. Îl avertiză asupra santinelelor pe care căpetenia le va pune cu siguranţă.

   Tatăl şi fiul se puseră de acord, la ce oră să se apropie din nou de insulă şi în ce loc anume din partea de sud a insulei să acosteze pentru a le reuşi cel mai bine ce-şi propuseseră, în noaptea următoare, submarinul trebuia să sosească într-un anume loc. Sa o anumită oră, pentru a-l prelua pe George, Petre şi plantatorul neamţ, în caz că vor reuşi să-l elibereze. În caz că eliberarea nu le va reuşi, era prevăzută o debarcare a câtorva marinari vânjoşi care să atace satul cu grenade cu gaze adormitoare. Căpitanul voia să conducă el însuşi în varianta aceasta, desantul prevăzut.

   George era foarte mulţumit că tatăl său îi rezervase partea cea mai dificilă a planului său. Se duse la culcare pentru a aduna forţe proaspete pentru nopţile următoare.

   Se trezi puţin înainte de miezul nopţii. Mâncă bine şi se înarmă pentru expediţia prevăzută. În nici un caz nu voia să uite plosca de campanie cu cafea tare, pe căldura aceea din timpul zilei, îi va fi foarte sete era prea conştient de asta. Luă şi de-ale gurii bineînţeles. Brâul cu cele două pistoale şi pumnalul Sanjei erau arsenalul lui principal Luă şi muniţie de rezervă, gumă de mestecat, lampa de buzunar, la care îi înlocui bateria veche şi perechea lui de cârlige pentru căţărat.

   „Dox"-ul se apropie agale de insulă. Amortizoarele de zgomot fură puse în funcţiune. O barcă de aluminiu fusese deja pregătită pe punte. George şi Petre se aflau deja pe punte.

   — Ei, o să vedem de-ndată Petre, dacă Tulopi ăsta a pus şi kanu-uri de pază împrejurul insulei. Noaptea, din fericire, este fără lună, care stă sub norii ăia deşi. Să sperăm că nu va veni o furtună să ne strice tot planul. N-aş vrea să stăm în coroana unui palmier, când acesta va fi încovoiat de vânt şi bătut de ploaie.

   — Ei, asta chiar că ar fi neplăcut, mârâi Petre, zburlindu-se la cerul acoperit cu nori deşi. E chiar posibil să avem furtună.

   — În cazul ăsta va trebui să ne dăm jos din palmier şi să ne căutăm pur şi simplu un adăpost.

   — Dacă va ploua foarte tare, va tuna şi va fulgera, indigenii se vor retrage curând în colibele lor, domnule George.

   Căpitanul îşi apropiase vasul simţitor de insulă. O barcă fu lăsată la apă. George îi făcu semn tatălui său care se afla în turn iar Petre salută milităreşte. Cei doi prieteni luară loc în barcă. Petre vâsli încetişor apropiindu-se de insulă.

   Când mai erau numai câţiva metri până la insulă. Petre încetă vâslitul. El şi George spionară desişul şi peste el, doar, doar, vor putea distinge prezenţa unei santinele postată acolo. Dar, în afară de zgomotul făcut de insecte sau de ţipătul vreunei păsări de noapte nu era nimic de perceput. Dac-ar fi fost ceva, experienţa celor doi obişnuiţi cu viaţa în jungle şi la tropice, le-ar fi venit în ajutor. În afară de foşnetul frunzelor şi unduirea crengilor şi a copacilor încărcaţi de roade nu era nimic de auzit.

   Petre vâsli mai departe până atinse ţărmul. Desişul aici ajunsese până în apropierea apei care scălda plaja. De fapt nu era vorba de nici o plajă, ceea ce convenea de minune celor doi. George se ghemui la prova micii bărcii de aluminiu. Cu prudenţă împinse înapoi rămurişul unui tufiş mai des şi trase barca, acolo, ascunzând-o cum putu mai bine, acoperind-o cu verdeaţă.

   Barca stătea aici bine ascunsă. Fiecare tufiş în parte, nu-i puteau cerceta războinicii Tulopi chiar de ar fi vrut-o. Doar printr-o întâmplare putea fi descoperită şi ca o astfel de întâmplare să se petreacă, era puţin probabil. Petre mai priponi barca cum putu mai bine, ca nu cumva să se urnească de la sine, datorită vântului sau furtunii dacă se va produce. Rafale de vânt puternic, încovoiau deja coroanele palmierilor înalţi. Petre îi şopti lui George:

   — Cred că este mai bine, dacă aşteptăm aici. E de-ajuns de- abia mâine dacă ne căţărăm în palmieri. De ce să nu petrecem cât mai puţin în poziţia aceea neplăcută pe care o vom avea-o acolo sus, în palmieri.

   — Crezi că va veni curând, furtuna?

   — Da, domnule George.

   — Poate vom reuşi în timpul acesteia să ne strecurăm cât mai aproape de sat, Petre.

   Tunetul va acoperi toate zgomotele pe care le vom face şi furtuna va mâna toate santinelele înapoi în sat. Pe de altă parte ne vom putea strecura foarte bine la lumina fulgerelor.

   — La fel de bine vom putea fi şi văzuţi!

   — Trebuie să ne asumăm acest risc, Petre.

   Prima răbufnire a furtunii se făcu deja simţită asupra insulei.

   — Bine c-am reuşit să atingem malul şi c-am priponit bine barca.

   — N-aş fi vrut deloc să mă surprindă furtuna în coaja aia de nucă.

   Din ce în ce, rafalele de furtună se înteţiră. Încă nu începuse ploaia. Din depărtare se auzeau primele bubuituri ale furtunii, care se apropia din ce în ce.

   Era o furtună clasică tropicală. Începu să ploaie, aşa de parcă s-ar fi deschis toate baierele cerului, de parcă ar fi explodat toţi norii şi masele de apă şi-ar fi pus în gând să inunde tot pământul. Fulgerele brăzdau ca nişte cicatrici imense, roşii, orizontul, negru ca smoala. Tunetele păreau să nu mai sfârşească şi să nu mai aibe pauză.

   Răscoala naturii, convenea camarazilor, deşi erau uzi până la piele. Nu-şi căutară nici un adăpost, pe care de altfel aici în tufişuri cu greu l-ar fi putut găsi. Nici frunzele late ale palmierilor nu erau un adăpost contra torentelor care cădeau din cer.

   Chiar de-ar fi fost plantate posturi de pază pe coastă, era puţin probabil să nu-şi fi căutat adăpost în colibe.

   Tocmai furtuna, prin elementele ei imprevizibile şi prin furia dezlănţuită ce părea o pedeapsă a celui ce avea asupra oamenilor mai puţin evoluaţi o influenţă covârşitoare şi copleşitoare şi nu-i de mirare că-şi căutau de multe ori refugiul, retrăgându-se în cele mai ascunse locuri şi unghere, până pedeapsa cerească înceta.

   — Haide Petre, s-o luăm spre sat.

   Uriaşul dădu numai din cap. George porni primul prin desiş, urmat îndeaproape de Petre. Umezeala nu avea ce să dăuneze armelor întrucât erau astfel fabricate c-ar fi putut face uz de ele şi sub apă.

   După trei minute ajunseră în regiunea plantaţiei de cocotieri.

   Aici se opriră puţin, îşi traseră sufletul. În timp ce fulgerele scăldau totul în jur, într-o lumină ireală. Nici o urmă de santinele aici. Chiar de-ar fi fost s-ar fi lipit strâns de trunchiurile palmierilor, pentru a stăvili cât de puţin şuvoaiele neîntrerupte de apă care cădeau din cer. George păşi cu grijă înainte, de la palmier la palmier Nu se vedea nici o urmă omenească. Ori că Tulopi nu postase aici nici o santinelă, ori că acestea se refugiaseră în sat din cauza furtunii. În sfârşit, după o bucată bună de marş printre palmieri văzură primele colibe ale satului. În acelaşi moment, ca la comandă, se opri şi furtuna, aşa cum se întâmplă de obicei la tropice Doar tunete mai bubuiau în depărtare. Câteva minute mai târziu, luna apăru dintre nori şi lumină peisajul într-o lumină palidă. Camarazii se opriră sub pavăza protectoare a trunchiurilor unui palmier mai gros.

   — Ce zici Petre, să îndrăznim să ne apropiem mai mult de sat?

   — Mi-e teamă domnule George că Tuiopi...

   — Da, îl aud şi eu acum!.

   Într-adevăr se auzi vocea puternică a căpeteniei care-şi vărsa mânia asupra concetăţenilor săi.

   Camarazii nu puteau înţelege despre ca este vorba, dar George era destul de aproape de adevăr când îi şopti lui Petre:

   — Acum îi ceartă pe războinici c-au fugit în sat de frica furtunii. Cred ca e timpul să ne căutăm doi palmieri în care să ne urcăm.

   — Da, domnule George, va începe imediat să percheziţioneze întreaga plantaţie.

   — Să luăm palmierii ăştia de aici, să ne urcăm repede până nu se dezlănţuie ostilităţile.

   Camarazii îl auziră pe Tulopi dând ordine, în timp ce aceştia îşi începură urcuşul, pe trunchiurile palmierilor aleşi.

   În curând George ajunse aproape de vârf între frunzele groase ale solidului palmier ce şi-l alesese ca reşedinţă temporară. Furtuna rupsese câteva frunze de palmier. Aceasta era în avantajul lui George, care-şi aranjă culcuşul în aşa fel încât să nu poată fi văzut de jos, dar să aibe o bună privire de perspectivă asupra împrejurimilor.

   Băştinaşilor nu le putea da de bănuit deoarece şi-n palmierii învecinaţi situaţia se prezenta la fel.

   Sigur se putea lua în consideraţie eventualitatea ca Tulopi să dea ordin să se adune frunzele rupte, acestea constituind materia primă pentru umplerea butoaielor de vin de palmier; speranţa era că nu vor începe imediat operaţia, ci abia în ziua următoare. Şi chiar dacă un astfel de ordin era dat, doar n-ar avea ei nenorocul ca echipa de lucru a căpeteniei să înceapă munca chiar cu palmierii pe care şi-i aleseseră.

   George văzu că şi Petre îşi amenajase un ascunziş asemănător cu ai lui.

   Îşi lasă privirea să alunece asupra satului, pe care-l putea supraveghea foarte bine de la înălţimea asta. În piaţa centrală a acestuia stăteau vreo douăzeci de băştinaşi înaintea căpeteniei care făcea gesturi energice înspre plantaţia de cocotieri. Cei certaţi nu întârziară să dispară curând pe sub palmieri. Cei doi, George şi Petre au avut noroc că s-au căţărat în copaci exact la timp. Câteva minute căpetenia rămase singur în piaţa satului. Apoi se îndreptă spre o colibă care părea puţin mai mică decât celelalte. Rămase puţin la intrare şi strigă un nume pe care George nu-l putu înţelege. Câteva secunde mai târziu apăru o siluetă în prag, în care camarazii recunoscură de îndată figura firavă a plantatorului neamţ într-o atitudine supusă rămase în faţa căpetenie care îi spunea ceva şi din când în când făcea un gest ameninţător cu mâna. Căuta deci să-l intimideze pe prizonierul său. Era un semn că se aştepta mai degrabă sau mai târziu la o nouă vizită submarinului german. George era bucuros că el şi Petre se ascunseră atât de bine şi anume în palmieri, unde cu siguranţă nu-i va căuta nimeni. Neîncrederea căpeteniei nu dispăruse atât de curând. O debarcare la lumina zilei era deci cu desăvârşire exclusă. În cele din urmă, Tulopi expedie pe bătrân cu un gest poruncitor al mâini în colibă, unde dispăru curând.

   Mai erau două ore până în zori şi lui George îi veni o inspirase subită. Dacă s-ar strecura împreună cu Petre în sat? Paznicii fuseseră trimişi pe plantaţie şi din cauza acestora nu aveau a se mai teme. Căpetenia se va duce şi el la culcare. Nici ceilalţi nu se vor trezi aşa devreme pentru a-i putea surprinde.

   Poate că va reuşi să-l răpească pe plantator acum şi să fugă împreună până la barca de aluminiu. Vor trebui, nu-i vorbă să evite pe cât posibil santinelele din plantaţie, întrucât la lumina lunii vor fi vizibili de la mare distantă.

   George părea din ce în ce mai câştigat de ideea asta. Era în orice caz mai bine, decât să aştepte încovoiaţi aici în palmier ziua întreagă. O astfel de zi ar trece îngrozitor de încet când te gândeşti că n-aveau voie să schimbe poziţia nici să se mişte cât de cât.

   Tânărul mai aşteptă încă un sfert de ora până se convinse ca Tulopi se dusese într-adevăr la culcare.

   Imită de trei ori uşor, ţipătul rândunicii de noapte, la anumite intervale. De îndată Petre privi spre el din palmierii alăturat. George îi făcu de îndată semn să coboare şi începu el însuşi operaţia.

   Fără să facă nici un zgomot se dădu jos din copac. Câştigase ceva experienţă în urcatul şi coborâtul cu cârligele de căţărat. Întrucât nu văzu, în apropiere, nici o santinelă, alergă de îndată spre Petre, care tocmai terminase şi el coborâtul şi care-l întrebă uimit:

   — De ce a trebuit să coborâm, acum când e atât de periculos?

   — Acum cred că-i ocazia potrivită de a-l elibera pe german. Căpetenia s-a dus cu siguranţă la culcare, santinelele sunt pe plantaţia de cocotieri şi ceilalţi băştinaşi am observat că nu s-au trezit nici măcar la muştruluiala zdravănă pe care le-a tras-o paznicilor, căpetenia. Dacă-i luăm acum pe omul nostru, suntem deja la barcă înainte de a se crăpa de ziuă.

   Petre cugetă şi el câteva clipe, după care adăugă:

   — Sunt de acord. Putem încerca acuma, să sperăm că vom avea succes!

   Cu băgare de seamă se strecurară cei doi spre sat.

   George încetini deodată paşii şi-i şopti lui Petre:

   — Dar dacă sunt plasaţi paznici şi aici în sat?

   — O să-i iau pe răbojul meu, îi mărturisi Petre calm.

   — N-o să apucăm de-a dreptul prin piaţa centrală, Petre.

   — Dar pe unde?

   — Să ne târâm mai întâi o bucată, paralel cu aceasta, până ajungem în vecinătatea colibei în care locuieşte omul nostru.

   — Aşa să facem, domnule George!

   Cu multă prudenţă se târâră mai departe. Coliba în care se găsea prizonierul şi-o întipărise George prea bine în minte, trecură de câteva colibe când George îi făcu prietenului său propunerea ca mai întâi să treacă pe la coliba lui Tulopi.

   — În ce scop? întrebă Petre.

   — Pentru a mă convinge că doarme într-adevăr.

   — S-o facem deci!

   Curând erau în faţa colibei căpeteniei, de unde se auzea un sforăit sonor. Probabil că Tulopi se înfruptase copios din vinul său bun de palmier, pentru a-şi îneca amarul înainte de a se duce la culcare. Voia în felul acesta să uite supărarea ce i-o pricinuiseră paznicii pe care-i plasase în plantaţia de cocotieri şi care dăduseră bir cu fugiţii la sosirea furtunii.

   Camarazii ajunseră la colibă. Ascultară şi aici cu atenţie, până ce distinseră şi aici un sforăit sonor.

   Mirat George îşi privi prietenul şi zise:

   — Nu mai înţeleg nimic!

   — Cum adică?

   Prizonierul nostru doarme buştean. După ce a primit de la căpetenie...

   — O săpuneală straşnică, îl completă Petre.

   George dădu numai din cap. Camarazii mai aşteptară puţin.

   — Păi să intrăm înăuntru şi să-l deşteptăm pur şi simplu propuse George.

   — Poate că e pus în timpul zilei la munci atât de grele încât cade noaptea răpus de oboseală, fu Petre de părere.

   — Să sperăm că nu se va speria când se va trezi cu noi alături.

   — Ce-i drept, salvarea care i se oferă, e destul de neaşteptată, domnule George.

   De-abia intraseră în colibă că George şi aprinse lampa lui de buzunar. Pe un pat de frunze stătea prizonierul. Avea ochii deschişi, doar puţin încruntaţi din cauza razei de lumină care-l orbea. Doar cineva sforăise! George lăsă lumina lampei sale să se plimbe în direcţia de unde veneau zgomotele.

   În acelaşi moment sforăitul încetase. Dintr-un al doilea pat se ridică în capul oaselor individul cu cicatricea aceea urâtă care-i brăzda chipul.

   George scoase pistolul din brâu, pentru că băştinaşul agil ca o pisică şi cu multă prezenţă de spirit şi dădu să apuce o măciucă groasă care-i stătea în apropiere.

   Înainte ca George să poată acţiona în vreun fel acesta scoase un strigăt prelung de prevenire, George vru sa tragă, dar Petre i-o luă înainte, recâştigând prezenţa de spirit.

   Pumnul său izbi bărbia mutilatului care se prăbuşi cu un horcăit la pământ, George îl apucă de mâini pe european care se ridicase din patul său.

   — Înainte, să dispărem de aici! spuse el lapidar.

   — Nu pot face decât un pas, Tonga m-a legat zdravăn. Cheia se

găseşte la el.

   Îşi însoţi vorbele cu un gest ce indică un lanţ de chei ce atârna de un par la capătul patului unde dormise Tonga. Prizonierul însuşi purta un lanţ legat de glezna piciorului stâng care ducea la alt par..

   În mare grabă căută el în brâul băştinaşului ameţit dar nu dădu de nici o cheie. Poate că sărise sau se pierduse în secunda de încleştare care urmase între Petre şi Tonga.

   Între timp, afară începu animaţia. Răsunară ţipete şi din toate părţile se apropiară paşi. Se distingea chiar şi vocea sonoră a căpeteniei Tulopi. Petre îl împinse pe George de lângă Tonga.

   — Trebuie să dispărem de aici, domnule George! Dar ne vom întoarce îi strigă el din nou, bătrânului plantator neamţ.

   Înaintea colibei domnea un vacarm de nedescris. Se aştepta sosirea căpeteniei înainte de a se forţa intrarea în coliba de unde se auzise strigătul de avertisment.

   — Prin spatele colibei, repede! strigă din nou Petre.

   Îşi trase de îndată cuţitul şi începu să taie beţele elastice de bambus din care erau împletiţi pereţii colibei. George - şi dădu seama că nu va mai reuşi să găsească la timp cheia de la lanţul prizonierului şi alergă spre Petre pentru a-l ajuta. În acelaşi timp îl asigură, strigând peste umăr prizonierului, în timp ce-şi scotea pumnalul dăruit de Sanja:

   — Vom veni cu siguranţă să vă salvăm, fiţi liniştit!

   Spărtura provocată în peretele colibei era atât de largă încât amândoi se putură strecura afară. O fracţiune de secundă mai târziu Tulopi îşi făcu intrarea în colibă.

   În timp ce Petre şi George o zbughiră printre colibele indigenilor, folosind haosul şi neorânduiala care domnea pe uliţele satului, auziră curând în spatele lor ţipetele căpeteniei. Tulopi nu întârziase să descopere pe unde reuşiseră să evadeze cei doi şi acum gonea după ei.

   Acum era vorba să fugă, să se salveze, însă luptau pentru viaţa lor!

   George luă direcţia în care se găsea plantaţia de cocotieri. Aceasta o consideră Petre prea periculoasă.

   — Gândeşte-te la santinele! îi strigă el tânărului sau prieten. George îşi păstră direcţia aleasă. În curând ajunseră la plantaţie. Pentru a-şi mai trage puţin sufletul se rezemară de trunchiul gros al unui palmier. Apoi îşi continuară fuga, oprindu-se în răstimpuri pentru a mai trage cu urechea. George schimbă din nou direcţia, luând-o spre tufişurile unde-şi pitiseră uşoara şt micuţa barcă de aluminiu. Deodată pe lângă ei trecură în goană doi băştinaşi.

Petre şi George de-abia avură timp să se ascundă îndărătul unor palmieri groşi ce-i aveau prin preajmă.

   — Să sperăm c-a fost ultima sperietură! gândi George.

   — Încă câteva minute şi ne vom putea considera scăpaţi, şopti şi Petre.

   Tufişurile erau aproape şi acestea ofereau mult mai multă protecţie. În sfârşit ajunseră. George tocmai voia să intre în tufişuri, când în faţa lui apăru o mogâldeaţă ghemuită. Ceva strălucitor luci la lumina lunei şi care nu putea fi decât lama unui cuţit, George apăsă într-o parte braţul băştinaşului cu care acesta ţinea arma şi-l lovi cu toată forţa de care dispunea ameţindu-l.

   Sări spre un tufiş, mai precis spre acela pe care în toiul luptei îl răscolise niţel. Cei doi camarazi se ascunseră cât putură de bine în spatele tufişului, continuându-şi drumul spre locul unde îşi lăsaseră barca. Drumul era mai scurt decât crezuseră, iată barca stătea la locul ei. Sări înăuntru.

   Petre o trase din tufiş şi-o aduse la apă, după care apucă vâslele.

   Din câteva opinteli serioase barca luă direcţia spre sud. Deodată se lumină de ziuă. Brusc, cum se întâmplă la tropice. Camarazii erau la vreo sută de metri de mal, când se desprinse un kanu la care trăgeau la vâsle nebuneşte mai mulţi indigeni.

   Kanu-ul se apropia din ce în ce. George voia tocmai să tragă câteva focuri de avertisment în aer cu pistolul când ambarcaţiunea care se apropiase şi mai mult îi ciocni puternic din lateral.

   Uşoara barcă a camarazilor se răsturnă, cei doi căzând în apă. Când George apăru la suprafaţa apei primi o lovitură zdravănă în cap şi, când începu să se scufunde, simţi cum cineva îl apucă de ceafă.

   Prizonieri! Îi trecu prin minte, apoi i se făcu întuneric înaintea ochilor. Îşi pierduse cunoştinţa.

   Deşteptarea nu fu tocmai plăcută. În capul lui George bâzâiau şi duduiau toate zgomotele lumii acesteia. De un lucru era conştient. Îl durea capul îngrozitor. Înaintea ochilor îi dansau luminiţe pestriţe. Cu mare greutate îşi putu ridica pleoapele pentru a privi în jur. Stătea în piaţa centrală a satului, în timp ce în jurul lui se adunaseră sătenii. Lângă el stătea Petre într-o poziţie ghemuită, el îşi deschisese deja ochii şi privea cumva dezorientat în jur.

   Aproape de cei doi camarazi stătea căpetenia Tulopi şi-i privea pe cei doi cu un aer victorios.

   — Am picat în cursă, îi şopti George lui Petre şi se strădui să-i zâmbească dar fu mai mult o grimasă.

   — Prea adevărat, din păcate, mormăi uriaşul.

   — Ce-or face acum cu noi?

   Petre nu răspunse, vorbiseră în germană.

   Spre mirarea celor doi camarazi lua acum cuvântul căpetenia vorbindu-le într-o... germană deloc rea!

   — Vă păstrez aici, ca pe compatriotul vostru. Va trebui să munciţi ca şi acesta.

   — Ei, văd că vorbeşti nemţeşte. Unde ai învăţat-o?

   — Am fost prizonier în Germania. Acum am şi eu prizonieri germani. Scularea, căci veţi începe lucru! Imediat!

   IV.

   O FUGĂ ÎNDRĂZNEAŢĂ.

   CU MARE GREUTATE SE RIDICARĂ cei doi camarazi de jos. Resimţeau loviturile grele pe care le primiseră şi care-i marcase atât, încât să le pricinuiască dureri fizice intense.

   Şi Petre primise o lovitură grozavă de măciucă în cap când apăruse la suprafaţa apei.

   — Haide, mormăi Petre, să le arătăm indivizilor!

   Amândoi se ridicară, deşi resimţeau dureri atroce, George încercă să zâmbească, se întoarse spre căpetenie, folosindu-se de limba franceză, pe care Tulopi o stăpânea mai bine decât germana.

   — Şi ce avem de făcut?

   — O să ajutaţi la culesul nucilor de cocos! Puteţi doar foarte bine să vă suiţi în palmier, după cum am văzut, nu-i aşa? mai adăugă căpetenia râzând. Vaporul care trebuie să preia nucile va sosi peste două săptămâni. Până atunci toţi palmierii trebuie recoltaţi. Văd că v-aţi adus instrumentele necesare, ceea ce e foarte bine. Aici aveţi câte un cuţit. Feriţi-vă să vătămaţi palmierii. Nu încercaţi să opuneţi rezistenţă. Arătă spre şase războinici bine făcuţi care aveau misiunea de a păzi pe prizonieri.

   — Frumos, n-am ce zice, fu de părere George?

   — Orice, numai frumos nu, îl contrazise Petre.

   — Daţi-i drumul, porunci căpetenia.

   —  Nu ajută la nimic Petre, zâmbii fiul căpitanului Farrow, prietenului său. Va trebui să ne căţărăm din nou în palmieri, de data asta ca sclavi a unei căpetenii din mările Sudului, trebuie să spun ca asta e ceva deosebit pentru noi.

   Zâmbetul îi pieri cu totul lui George când acesta fu nevoit să se urce pe primul palmier. Ameţi curând şi trebui să-şi adune toate forţele, pentru a ajunge în vârf. Aici îşi trase sufletul niţel şi nu se sinchisi de vociferările ameninţătoare ale paznicilor.

   Petre procedă la fel, până ce în sfârşit apăru Tulopi care le strigă înfuriat, de ce nu se apuca de lucru imediat.

   Cu calm, George îl lămuri, că încă nu sunt în stare din cauza loviturilor primite şi pe care încă le mai resimt.

   Şi când îl întreabă dacă i-ar face plăcere ca prizonierii să-i pice din înălţimea palmierilor şi să moară pe loc, căpetenia se dădu bătut. Aşa că obţinuseră răgazul de-a dormi câteva ore căţăraţi în vârful palmierilor.

   Fură treziţi de Tulopi care le strigă, că pot coborî, fiindcă au sosit camarazii lor.

   Amândoi lunecară degrabă jos şi George îl întrebă pe căpetenie, fără să ţină cont că şi-ar putea trăda emoţia, cum de-a fost posibil acest lucru. Tulopi îl lămuri cu un rânjet viclean:

   — Am bănuit că vasul vostru se aţine pe undeva prin apropiere şi că după lăsarea întunericului, camarazii voştri vor încerca o debarcare. Le-am luat-o înainte şi am mers cu barca mea până am zărit vasul, l-am împărtăşit căpitanului că sunteţi în puterea mea. Este la mal, veniţi cu mine. Trebuie să-i spuneţi voi înşivă că viaţa vă va fi ameninţată dacă se va încerca o eliberare forţată sau o debarcare.

   Într-adevăr, doctorul se găsea într-o barcă de război al băştinaşilor, la câţiva metri depărtare de plaja în care era golful. George alergă până la marginea plajei şi strigă:

   — Am avut ghinion, domnule doctor! Acum suntem prizonieri şi trebuie să culegem nuci de cocos. Să sperăm că masa e bună, întrucât mi-e tare foame. Salută-l pe tatăl meu şi transmite-i ca o eliberare forţată nu-i posibilă. În acest caz căpetenia ne va ucide şi cred că o va face şi n-a spus-o numai de florile mărului. Spune-i sa meargă mai departe noi trebuie să ne împăcăm cu soarta noastră!

   Bineînţeles ca George ştia prea bine că tatăl său nu-l va lăsa niciodată pe el şi pe Petre de izbelişte. Dar mai ştia că tocmai acum supravegherea era foarte atentă. În timp ce vorbea, îi făcu semn doctorului, ceea ce voia să însemne ca ei şi Petre vor încerca oricum să evadeze:

   Doctorul îi ghici planul lui George şi-i spuse cu regret:

   — V-am avertizat din răsputeri! De ce aţi întreprins aşa ceva? Nu era necesar. Poate căpitanul Farrow va reuşi să negocieze cu Tulopi şi acesta să consimtă să vă elibereze, pentru o sumă pe care o va fixa-o el însuşi.

   — Deocamdată îi păstrez pe prizonieri, spuse Tulopi. După ce recolta va fi strânsă vom mai putea vorbi de suma de răscumpărare.

   — Ei, atunci situaţia nu-i chiar aşa de disperată domnule George, zise doctorul, recolta va putea fi strânsă în aproximativ două săptămâni. În acest răstimp va trebui să vă acomodaţi pe insulă. Sunteţi chiar voi răspunzători c-aţi ajuns într-o astfel de situaţie.

   Se adresă apoi căpeteniei Tulopi:

   — Vom reveni peste câteva săptămâni, pentru a putea negocia cu căpitanul o sumă de răscumpărare. Bineînţeles că până atunci prizonierilor nu trebuie să li se administreze vătămări corporale. Asta e o condiţie absolut necesară.

   — Vor lucra doar pentru mine, îl lămuri calm căpetenia. Asta nu le va dăuna în nici un fel. În patru săptămâni toată recolta va fi adunată şi atunci poate că o să-i cedez, dacă preţul va fi bun.

   Strigă câteva cuvinte războinicilor săi din barcă care lăsară vâslele în apă şi lunga ambarcaţiune, a cărei construcţie durase ani, se întoarse pentru a ieşi din golf. George îi făcu semn doctorului, până ce barca acestuia dispăru în spatele limbii de pământ din dreapta golfului.

   — Acum veţi primi de mâncare, spuse căpetenia. Apoi până diseară va trebui fiecare să recoltaţi câte şase palmieri.

   Mâncarea, pe care o tânără băştinaşă le-o aduse dintr-o colibă învecinată celei a căpeteniei, se dovedi gustoasă şi bine pregătită.

   La carnea de porc care era meniul principal, se alăturau legume şi specialităţi de palmier. George spuse mulţumit:

   — Nu arată prea rău! Un pic de somn în orele de muncă şi dacă hrana va fi tot aşa, nu m-aş da în lături să mai rămân o vreme pe aici!

   Îşi coborî vocea şi şopti mai departe:

   — Problema e când s-o tulim de pe aici. Bănuiesc că noaptea vom fi încarceraţi asemenea bătrânului plantator şi ni se va pune câte un paznic în colibe. Cu ei trebuie să te socoteşti tu Petre, armele noastre se găsesc cu siguranţă în coliba căpeteniei. De acolo trebuie să le luăm!

   — În noaptea asta e prea devreme pentru a încerca o evadare, răspunse Petre şovăielnic. Căpetenia a devenit prea neîncrezător şi ne va supraveghea cu atenţie.

   — Tocmai de aceea trebuie sa facem cât mai repede fuga noastră să devină posibilă Petre. Că vom încerca atât de curând, nu va crede nici el.

   — Dacă suntem prinşi iarăşi, ne va merge foarte rău.

   — Sunt gata pentru orice, declară convins Petre. Să mergem acum la lucru. Prea uşor nu ne va fi să dăm gata cei şase palmieri. Ne va lua ceva timp.

   Camarazii părăsiră coliba şi fură imediat luaţi în primire cei şase paznici care-i aşteptau deja. Acum începură cu adevărat să muncească, dar nu se grăbiră foarte tare, ci se arătară mai slabi şi mai bolnavi decât erau în realitate.

   Puţin înainte de apusul soarelui terminară cu recoltarea.

   De pe ultimul palmier se coborâseră foarte încet. George poză chiar de parcă n-ar mai avea nici o putere şi-ar fi chiar pe cale sa se prăbuşească. Paznicii săriră să-l prindă şi poate ar fi făcut-o daca George s-ar fi lăsat să cadă cu adevărat la pământ. Cei doi păreau complet sleiţi de puteri de-ndată ce ajunseră la destinaţie. Se lăsară sprijiniţi de paznici pe drumul ce ducea spre colibe, după ce aceştia bineînţeles le luară cuţitele cu care lucraseră. George gemea des şi se prindea de cap. Avea acolo, ca şi Petre de altfel, un cucui straşnic, dar de durut nu-i mai durea nimic în realitate.

   În sat, George îl lămuri pe căpetenie că aveau dureri de cap îngrozitoare şi refuzară cina deşi aveau acum după munca depusă o poftă grozavă. O făcură totuşi pentru a dovedi că suferă cu adevărat.

   Aşa cum se aşteptaseră fură priponiţi pe timpul nopţii cu un lanţ de fier de unul din parii colibei. Cătuşa care fusese trecută peste gambă era prevăzută cu un lanţ puternic. Un paznic, luă în păstrare cheia, se ghemui între cete două paturi şi aţâţa din timp în timp focul pe care îl întreţineau pe timpul nopţi în colibă. Nu dura mai mult de o oră şi paznicul fu înlocuit. Cel ce-i luă locul era tot atât de puternic şi de înalt. Tulopi nu se încredea în nimic altfel ar fi lăsat paznicul să doarmă în colibă.

   Camarazii aşteptară cu calm să vină timpul acţiunii. De-abia după înlocuirea celui de al patrulea paznic aceştia se liniştiră cu totul, toţi ducându-se la culcare, George îi făcu semn uriaşului său tova răş.

   Până acum amândoi stătuseră liniştiţi cu ochii închişi şi din când în când privind spre paznici când aceştia nu priveau direct spre ei. Acum uriaşul începu să geamă din ce în ce mai tare. Se aruncă încoace şi în colo pe pat, ca şi cum ar fi avut dureri foarte mari, se prinse de cap şi scoase sunete şi cuvinte fără noimă.

   — Febră mare, îi spuse George paznicului deşi nu-şi putuse da seama dacă acesta îl înţelege sau nu.

   Minute înşir îl privi paznicul pe Petre, apoi luă butoiaşul cu apă şi se apropie de aşternutul celui care gemea.

   Privi neîncrezător spre George dar acesta stătea liniştit la locul lui. Liniştit acum dinspre partea asta, se aplecă cu butoiaşul în mână asupra lui Petre, în aceiaşi moment braţele uriaşe ale lui Petre zvâcniră în sus. Stânga lui lovi cu precizie bărbia adversarului care căzu de îndată în faţă.

   Cu dreapta îl împinse de la piept între gât şi umăr, pentru a reuşi să-l mai lovească încăodată cu stânga în bărbie.

   Cei lovit căzu peste Petre. Uriaşul îl depuse cu băgarea de seamă jos, apoi căută cheia ce-o avea ascunsa în şorţ. Râzând încetişor, Petre scoase cheia la iveală. Doar câteva secunde dură până ce camarazii fură liberi.

   Petre se aplecă din nou asupra prizonierului îl legă fedeleş şi-i băgă un căluş în gură - sfoară avea el totdeauna în buzunarul lui. Ascultă cu atenţie şi-apoi fi făcu semn lui George s-o ia spre uşă.

   Afară era linişte completă. Auzii deodată un răsuflat adânc şi regulat chiar lângă intrarea în colibă. Acolo era deci postat un al doilea, care adormise şi el din cauza oboselii. Petre se apropie de ei. Nu era nevoie să-i ameţească şi pe acesta. Uriaşul îi vârî un căluş în gură. Cu ocazia asta, paznicul se trezi evident, dar n-avu timp să-şi dea seama în ce situaţie se găsea că Petre îl şi legase fedeleş şi pe cei de al doilea paznic de mâini şi de picioare, împreună îl traseră pe cei de al doilea paznic în colibă.

   Când se aflară din nou în piaţa satului, se îndreptară spre coliba căpeteniei. Se adăpostiră în spatele colibei şi pândiră câteva clipe intrare în colibă. După ce auziră o respiraţie adâncă şi regulată ştiură că Tulopi dormea buştean. Întrară deci înăuntru.

   Întrucât nu dispuneau de vreo lampă de buzunar, trebuiră să se mişte cu multa precauţie. Mai întâi se opriră un timp, până se convinseră ca cel care dormea se afla la dreapta lor. Petre se lasă în patru labe şi se târî până aproape de căpetenie. Secundele care urmară îi părură o veşnicie lui George. Se temea să nu fie pe podea butoiaşe cu apă sau cu vin de care Petre să se împiedece. În acest caz Tulopi s-ar fi putut trezi, deoarece ca băştinaş avea fără îndoială un auz ascuţit.

   Cel puţin un minut totul rămase liniştit. George abia îndrăznea să respire pentru a nu se trăda. Inima sa bătea atât de năvalnic încât avea impresia că bătăile sale l-ar putea deştepta pe Tulopi.

   Răsună o lovitură uşoară, înăbuşită, un geamăt scurt fu perceput, un fâşâit urmat de un scârţâit şi iarăşi... linişte.

   — S-a făcut, şopti Petre prietenului său.

   — Mai întâi sa căutăm lămpile noastre de buzunar Petre.

   Pipăiră peste tot în colibă. Puteau să-şi mai permită ceva timp

întrucât paznicul care fusese înlăturat de prima dată, de abia îl

înlocuise pe predecesorul său. Mai erau încă vreo trei sferturi de ori până la o nouă înlocuire. Într-un colţ îşi găsi în sfârşit George brâul şi lampa de buzunar. O aprinse de-ndată având grijă ca numai o dâră fină să străbată între arătător şi degetul mijlociu.

   Fâşia de lumină căzu asupra căpeteniei care stătea ghemuit fără cunoştinţă pe patul său. Abia acum găsi timp Petre să-l lege bine şi pe căpetenie, după ce folosi drept căluş o bucată din sorţul său.

   — Hai să mergem să-i eliberăm pe european, propuse George. Cred că acum e momentul cel mai favorabil, zise şi Petre.

   — Dar cum o să plecăm de pe insulă?

   — Va trebui să luăm una din bărcile strămoşilor, domnule George.

   — La kanu-uri va fi plasat de asemenea vreun paznic!

   — Şi ce dacă!

   — Ai dreptate. Să-i dăm drumul spre coliba europeanului.

   Camarazii voiau tocmai să părăsească coliba căpeteniei, când

de afară răsună un strigăt disperat de alarmă.

   — Mii de draci! înjură printre dinţi Petre.

   — O altă santinelă trebuie c-a observat ceva în neregulă.

   — Repede în plantaţia de cocotieri!

   Camarazii nu mai pierdură vremea, se strecurară repede din colibă, o cotiră pe după aceasta şi dispărură în plantaţia care se învecina cu coliba căpeteniei.

   Alarmaţi fiind de strigătele santinelei mereu alţi şi alţi locuitori ai insulei se trezeau şi alergau spre piaţa centrală.

   Credeau că albii au declanşat atacul asupra insulei, pentru a-i elibera pe prizonieri.

   La o oarecare depărtare de sat, cei doi fugari se opriră, pentru a-şi mai trage sufletul. George zise acum abătut:

   — Am fost atât de aproape de ţel şi iată ce s-a întâmplat!

   — Neplăcut e, ce-i drept, consimţi Petre.

   — Nu ştim dacă o să-l mai putem elibera pe compatriotul nostru în aceste condiţii, Petre.

   — Nu cred c-o să fie de acord căpetenia. L-a făcut omului mult prea mult rău şi se teme că va fi pedepsit pentru tot ce a comis, dacă se va afla vreodată..

   V.

   ELIBERAREA.

   GEORGE ŞI PETRE SE SFĂTUIRĂ îndelung cam ce-ar fi potrivii să întreprindă. Le trecură prin cap cele mai îndrăzneţe dar

şi cele mai imposibile scenarii.

   Aveau de altfel întotdeauna idei bune şi îndrăzneţe dar situaţia de acum părea aşa de încurcată încât nu le venea nimic în minte, care să fi avut şanse de reuşită.

   — Va trebui fără plantator să parcurgem un drum lung într-un kanu al băştinaşilor, domnule George.

   — Ai dreptate Petre. N-o să ne îndepărtăm prea mult, păcat ca nu ne-am luat şi cârligele cu noi. Am fi putut petrece încă o zi în copaci.

   — Fără mine, domnule George. Acolo sus nu prea mă simt în largul meu, prea e incomod. Îmi înţepenesc toate oasele.

   — Şi ce propui acum, Petre?

   — Păi se ne ascundem pentru început în desiş. Aici ne vor găsi greu oamenii lui Tulopi.

   Tânărul încuviinţă numai şi dete să se îndrepte înspre sud. Petre propuse s-o ia mai degrabă spre nord, întrucât Tulopi va căuta de prima dată, tocmai pe direcţia sudică.

   Într-un cerc larg, ocoliră acum cei doi fugari satul în care părea să domnească o mare agitaţie. George râse pe înfundate auzind larma şi zise:

   — Aş vrea să-i văd acum pe Tulopi! Cred că turbează de furie cam reuşit să-i scăpăm iarăşi. Dar paznicul pe care l-ai doborât prima oară, nu cred c-o să râdă prea mult. Dar iată, îmi vine o idee! Ştii tu, unde Tulopi ne va bănui cel mai puţin?

   — Unde?

   — Păi, chiar în satul lui!

   Petre ramase uimit. Se gândi puţin la propunerea asta temerară.

   — Păi, nici nu sună prea urât, fu el de părere. Întregul sat se dă de ceasul morţii să ne găsească. Dacă ne vom întoarce vom găsi numai femeile şi copii.

   — Şi în plus vom putea să-l eliberăm pe compatriotul nostru în toată liniştea, mai adăugă George.

   — Dacă nu ne reuşeşte acum a nu vom reuşi niciodată, Tulopi o să-l păzească atât de bine încât nu vom putea ajunge niciodată în preajma lui.

   — Da, în sat domneşte mare tărăboi acum. Asta aşa e! Asta e în avantajul nostru, trebuie s-o recunosc. Dar i-auzi, lumea din sat parcă se repartizează pe grupe. O trupă pare să vină spre noi. Numai de nu ne-ar vedea!

   O grupă de oameni se apropia de cei doi camarazi. Asta se auzea foarte clar; acum totul depindea de cum o să-i păcălească. Nu se ascunseră din calea lor, ci, dimpotrivă, merseră spre ei sperând ca nu se desfăşuraseră încă într-un lanţ prea larg şi, în ultimul moment i-ar putea oarecum evita, trecând pe lângă ei.

   Ceva îi făcu totuşi pe aceştia să se răspândească pe o distanţă mai mare, deoarece din timp în timp îşi adresau chemări. Asta era o greşeală din partea lor, întrucât acum, fugarii puteau să-şi dea seama unde erau oamenii izolaţi.

   La stânga lui Petre şi lui George răsună o voce ascuţita, probabil că aparţinea unui războinic tânăr care-şi începea cariera tocmai acum.

   Lui îi lipsea de bună seama experienţa pe care Tulopi şi oamenii săi o dobândiseră în vremuri de restrişte şi de lupte pe câmpurile de bătălie al marelui război mondial.

   Fără a se mai înţelege prin semne sau vorbe, ambii camarazi se îndreptară tocmai în direcţia din care venea vocea recrutului. George o luă înainte, oprindu-se din loc în loc, în umbra palmierilor. Acum se opriră amândoi în dosul aceluiaşi palmier, spionând cu băgare de seamă în jur.

   Ultimul strigăt al războinicului răsunase foarte aproape. Nu dură mult şi-l văzură, doar la câţiva metri depărtare. Mergea destul de netulburat printre doi palmieri. Camarazii se opriră, neîndrăznind să mai facă o mişcare.

   Tânărul războinic va trece foarte aproape de palmierul în dosul căruia se ascunseseră cei doi tovarăşi, dar aceştia nu mai puteau să-şi aleagă alt adăpost, pentru că s-ar fi trădat numaidecât.

   Trebuiau să se bizuie doar pe faptul că neexperimentatul războinic va trece pe lângă ei, fără să-i vadă!

   Acesta se apropia tot mai mult. Se vedea însă că nu are experienţa necesară, întrucât zăbovea cam mult în locurile luminate de lună.

   Camarazii pe măsură ce se apropia războinicul se roteau în jurul palmierului păstrând un unghi favorabil pentru a nu fi văzuţi. Nu după mult timp acesta depăşise palmierul cu pricina. Mai aşteptară câteva minute, până ce alte strigăte răsunară pentru a reface lanţul care-i depăşise în impetuozitatea elanului pe care şi-l luaseră războinicii. Acum se puteau apropia fără pericol de sat. Urma partea cea mai grea a planului lor.

   Trebuia multă prudenţă, viclenie şi îndemânare pentru a reuşi.

   E adevărat că Tulopi îşi trimisese toţi războinicii în urmărirea lor, dar în sat mai rămăseseră totuşi locuitori. E drept bătrâni şi copii dar într-o mare forfotă şi agitaţie.

   Pe de altă parte, paznicii care-l păzeau pe german rămăseseră în sat. Poate şi Tulopi însuşi rămăsese în sat. Se considera un mare strateg şi marii strategi nu iau parte la bătălie, ei rămân la

Cartierul General pentru a conduce de acolo ostilităţile.

   După ce se apropiară de primele colibe se opriră. Harababura dezlănţuită în sat era încă mare, dar nu se mai distingeau decât vocile femeilor amestecate cu scâncetele copiilor.

   Copiii cei mai mari erau mai periculoşi, întrucât maturitatea minţii lor nu le permiteau să gândească obiectiv şi nimereau uneori mai bine, sau mai cu folos decât cu judecata adulţilor, ce gândeau superior.

   Acum erau chiar la marginea satului, de unde însă nu se auzea nici un zgomot. Locuitorii de aici erau deja în piaţa centrală, sau în plantaţia de cocotieri.

   Străduindu-se să nu facă cel mai mic zgomot, ajunseră în cele din urmă în spatele colibei unde era ţinut prizonierul neamţ.

   Tensionaţi ascultară mai întâi, dar nici un zgomot nu se auzi din interiorul colibei cu pricina. Descoperiră că în colibă ardea însă lumina. O puteau vedea prin spărturile din spatele colibei. Locul pe unde evadaseră prima dată, fusese reparat dar nu aşa de bine încât să nu rămână locuri prin care puteau privi în interior. Prizonierul stătea pe un pat de frunze. Lângă el stătea un băştinaş, ce ţinea un cuţit în mână. Paznicul privea mereu spre uşa colibei. De bună seama Tulopi se temea de o nouă încercare de eliberare a prizonierului. Petre pipăi în jurul colibei, după care îi şopti lui George:

   — Trebuie să încercăm să găsim spărtura pe care am făcut-o ieri.

   — E aici, Petre!

   — Da, dar e reparată.

   — Nu prea bine, doar provizoriu.

   — Păi atunci s-o facem la loc.

   — O să încerc să tai beţele de palmier cu care s-a întregit în mare parte peretele.

   — Să sperăm că nu va observa paznicul nostru.

   — Are privirea mereu aţintită asupra uşii.

   — Să-i dăm drumul deci, domnule George.

   — O să încerc să ademenesc paznicul, făcând puţin zgomot.

   — Să sperăm că nu se va năpusti înainte cu cuţitul.

   — Va vrea să se convingă mai întâi despre ce este vorba.

   — Dacă vei fi descoperit, ratăm totul domnule George!

   — O să mă păzesc cât se va putea.

   Fără să facă cel mai mic zgomot George înconjură coliba. Luna bătea astfel încât umbra colibei ajungea până în mijlocul pieţii.

   Tocmai de aceea tânărului nu-i era teamă c-ar putea fi descoperit imediat, deşi siluete întunecate alergau la o oarecare

distanţă spre piaţa centrală a satului.

   Erau femei şi copii care se aţineau la o distanţă apreciabilă de coliba prizonierului.

   George se lăsă la pământ şi se târî încet spre intrarea colibei.

   În mâna stângă ţinea câteva pietricele culese în drum. Cu câţiva metri înainte de uşa colibei se opri. Dacă paznicul se va opri în uşă va putea să se pitească bine încă. Sau să se ascundă după colţ.

   Acum aruncă prima pietricică care căzu în faţa colibei.

   Distinse un zgomot în colibă, semn că paznicul era pe punctul de a ieşi afară din colibă şi a spiona ce şi cum.

   Aruncă o a doua pietricică, auzi paşii santinelei apropiindu-se de uşă şi se trase repede înapoi. Se opri astfel încât sa poată zări o parte din uşa de la intrare. Paznicul ieşii în pragul uşii şi se uită în jur la femeile şi copiii adunaţi în piaţa centrală. Ridica pumnul ameninţător către aceştia şi le strigă câteva cuvinte.

   Îndată, aruncă următoarea piatră, de data asta una mai mare care produse un zgomot deosebit. Cu o înjurătură, paznicul fu din nou în pragul uşii, privind în toate părţile. Lua desigur în consideraţie posibilitatea ca copiii din împrejurimi să arunce cu pietre vrând să-i joace neapărat vreo festă.

   George se bucură la ideea ca Petre avea mai mult timp la dispoziţie pentru a lărgi spărtura. Curând se dovedi că tocmai asta făcuse. Vorbele de ameninţare pe care le rostea paznicul asupra copiilor inexistenţi din piaţa oraşului îi pieră acestuia pe buze şi locul acestora fu luat de un horcăit.

   Silueta acestuia dispăru curând din prag. George auzi un bufnet înfundat şi ştiu imediat ce s-a întâmplat. Petre intrase prin spărtura făcută în colibă, îl înlăturase pe paznic şi-l trase în interiorul acesteia. Acolo îl ameţi cu o lovitură de box aşa cum ştia el mai bine. Repede se târî tânărul înainte şi spionă mai întâi prin uşa. Aproape de perete îl văzu pe Petre, care tocmai era pe punctul de a-l lega pe paznic şi a-i pune un căluş în gură.

   George căută mai întâi cheia de la cătuşe în şorţul paznicului, amorţit de Petre. O găsi şi-l eliberă pe plantatorul neamţ care se ridică în picioare. Acesta-l privea încă mirat neştiind ce s-a întâmplat şi mai ales ce se va întâmpla de-acum înainte.

   — Aţi venit într-adevăr să ma eliberaţi, murmură proaspătul eliberat din lanţuri, neîncrezător.

   — De data asta ne-a reuşit, zise George.

   — Da parcă aţi fost înşivă luaţi prizonieri şi siliţi să munciţi pe plantaţie.

   — Păi de unde ştiţi toate astea? se interesă George Căpetenia

mi-a relatat totul.

   Am fost luaţi de multe ori prizonieri de către băştinaşii insulelor tropicale, în peregrinările noastre, dar am scos-o până acum mereu la capăt, ceea ce sperăm să-o facem şi de data asta. Am câştigat oarecare experienţă în materie îl linişti zâmbind.

   Germanul asculta mirat, George însă continuă:

   — Puteţi să alergaţi? Trebuie să ajungem neapărat la plajă să luăm unul din kanu-urile căpeteniei, pentru a putea părăsi insula.

   — Să alerg aş putea eu într-o oarecare măsură. Dar despre evadarea pe care-o plănuiţi va fi ceva mai greu de pus în practică, răspunse plantatorul.

   — Cunoaşteţi golful în care am intrat?

   — Da.

   — Se găsesc prin apropiere bărci de ale indigenilor?

   — Tribul lui Tulopi posedă zece kanu-uri mari şi şase mici, veni răspunsul.

   — Excelent.

   — Tulopi are cele mai multe kanu-uri de război dintre toţi şefii insulelor din sud. De aceea se consideră acum, un mare războinic Este pretutindeni temut.

   — Acest sentiment ne vom strădui să-l temperăm. Dar să pornim, nu vrem să pierdem timpul pe aici.

   Germanul şovăia însă.

   — Mai aveţi ceva deosebit pe aici? îl întrebă George.

   — Da. Când Tulopi s-a întors de la război, am îngropat banii pe care-i aveam într-o casetă de fier. N-am putea s-o luăm? Trebuie să-mi creez doar o nouă existenţă! Tulopi mi-a luat plantaţia nu doar fiindcă a venit el, ci fiindcă autorităţile au fost de acord.

   — Dacă caseta nu este prea grea, o s-o luăm bineînţeles cu noi. Trebuie să facem un ocol mare pentru a o lua?

   — Am îngropat-o la capătul golfului, acolo unde sunt păstrate kanu-urile.

   — Atunci vom reuşi s-o dezgropăm!

   — Încă o întrebare, interveni Petre.

   — Vă rog!

   — Ştiţi câţi paznici sunt în golful acela unde sunt păstrate kanu-urile?

   — Am auzit când Tulopi a trimis doi oameni acolo.

   — Şi când sunt schimbate posturile?

   — Trebuie să stea acolo, până operaţia de căutare a dumneavoastră va lua sfârşit.

   — Cum va reacţiona Tulopi, când va afla c-am reuşit să evadăm?

   — Va turba de mânie şi cred că vă va ucide dacă-i veţi cădea din nou în mână.

   — Nici o grijă! Nu-i va merge deloc bine, dacă se va ciocni din nou cu noi, acum când suntem în posesia armelor noastre.

   Petre făcu semn că-i timpul de plecare. Cei trei se strecurară cu băgare de seamă afară. În şoapte, albul eliberat de curând, dădu indicaţiile necesare pentru a o lua direct spre golful unde erau plasate kanu-urile războinicilor. George prelua comanda micului grup, oprindu-se de multe ori şi trăgând cu urechea. Petre veghea asupra neamţului, să nu i se întâmple nimic rău.

   După vreun sfert de oră auziră în faţă zgomote uşoare. Războinicii trimişi în căutare se întorceau în sat după expediţia lor zadarnică. Albii aleseră un trunchi gros, în dosul căruia se ascunseră de privirile războinicilor care treceau spre sat.

   În curând se întoarseră şi ceilalţi locuitori. Din convorbirile pe care le purtau, puteau înţelege modul cum îşi dispuseseră forţele. Atât de aproape ca mai înainte, nu trecu nici un băştinaş pe lângă ei. Totuşi nu renunţară la prudenţă. După un timp, neamţul obosit îi rugă să-i acorde un scurt răgaz de odihnă care le căzu bine şi camarazilor.

   — După ce mai merseră un timp, plantatorul îngenunche la rădăcina unui palmier gros şi începu cu mâinile să zgârie şi să sape pământul moale.

   Petre îl ajută îndată cu ajutorul cuţitului său. Nu dură mult până ce dădu de caseta de fier. Aceasta nu era prea grea şi Petre şi-o puse cu uşurinţă pe umeri, apoi mersul continuă.

   În sfârşit, bătrânul plantator se opri încă odată şi spuse:

   — Îndărătul acelor tufişuri dese se găseşte golful cu kanu-urile. Santinelele sunt postate undeva lateral unde se găsesc palmierii aceea înalţi care le oferă un bun adăpost şi loc de mascare. De acolo pot ţine sub observaţie întregul golf.

   — Petre, acum trebuie să ne despărţim, propuse George. Eu voi merge spre stânga tu o vei lua spre dreapta.

   — Vreţi să luaţi santinele de pe partea aia în primire, domnule George?

   — Se înţelege doar!

   — Prima lovitură de pumn trebuie să fie nimicitoare. Un strigăt de alarmă acum ne-ar fi fatal.

   Proaspătul salvat, îi lămuri, că plaja are o lungime de vreo sută de metri. George merse vreo cincizeci de metri paralel cu tufişurile, rămânându-i să se târască între două tufişuri pentru a avea în supraveghere întreaga plajă, unde, la marginea acesteia, sub cei doi palmieri înalţi stăteau adversarii lor care nu bănuiau

nimic.

   Fără a face cel mai mic zgomot, fiul căpitanului Farrow se trase înapoi. Trebuia să ocolească puţin pentru a le cădea în spate, dar aceasta n-o putea realiza decât târându-se cu grijă înainte. Perseveră pe calea sa, până ce găsi locul potrivit de unde îşi putea declanşa atacul. La mică depărtare de el şi zări spatele santinelei. Acum totul depindea de cum va putea să străbată de repede mica distanţă care-i separa şi apoi de tăria şi precizia loviturii.

   Tocmai când se gândea cum să ajungă mai bine la omul său, văzu cum dincolo, de cealaltă parte a plajei, a doua santinelă căzu fără să scoată un geamăt la pământ. Petre îşi terminase lucrul său în mod cât se poate de mulţumitor.

   Înainte ca santinela de pe partea lui George, care-şi văzu tovarăşul prăbuşindu-se să se poată ridica pentru a-i veni în ajutor, George şi sări ca împins de un resort elastic, înainte. Cu stânga cuprinse beregata santinelei surprinsă de acest atac neaşteptat şi cu dreapta îl pocni în partea cea mai sensibilă a feţei ceea ce îl făcu să ameţească imediat. Petre o şi luase peste plajă, alergând. El îşi legase deja „omul" său şi-i înfundase un căluş în gură şi acum se asigură să-i meargă potrivnicului lui George tot aşa. Un strigăt uşor îi scăpă bătrânului german care-şi purta acum singur caseta şi care ieşise din tufişuri. Petre îi luă caseta acum şi- l conduse la un mic kanu pregătit pentru lansare la apă. Nu intrară însă în barcă ci se asigurară că toate celelalte kanu-uri sunt scoase din funcţiune, dar numai momentan, astfel încât să poată fi reparate şi pentru ca indigenii să nu sufere o pierdere nemeritat de mare.

   După ce-şi terminară munca se urcară în kanu-ul unde îi aştepta temător, ghemuit într-un colţ, proaspătul salvat.

   Petre îşi mână mica ambarcaţiune cu câteva lovituri puternice de vâslă spre larg. Camarazii parcurseseră doar o mică bucată de drum când auziră pe plajă ţipete şi o hărmălaie nemaipomenită.

   Doi băştinaşi alergau ca apucaţi de colo până colo, ţipând cât îi ţineau plămânii. Nu puteau fi decât cei doi războinici care erau meniţi să înlocuiască santinelele postate acolo. Strigătele lor avură succes, mai multe siluete întunecate, li se alătură şi pesemne nu le rămânea altceva mai bun de făcut decât să se alăture corului celor doi apucaţi.

   În cele din urmă apăru şi Tulopi, a cărui voce puternică acoperi pe toate celelalte.

   În mare grabă, au fost puse la apă kanu-urile cele mari. Strigăte puternice de disperare, se auziră din nou când îşi dădură seama că pe moment nu puteau fi folosite, întrucât apa intra în ele. Găurile nu erau prea mari, dar totuşi destul de mari ca pe moment să nu poată fi repede reparate.

   Ţipete de furie groaznice, răsunară în spatele fugarilor, care se îndepărtaseră între timp destul de mult.

   George apucase ei însuşi o vâslă şi trăgea din răsputeri alături de Petre. Cei salvat reuşi abia acum să-şi exprime întreaga mulţumire.

   El se numea Hans Salden şi era originar din Hamburg. Se stabilise înainte de război pe insulă. După ce Tulopi se întorsese, începuseră zile grele pentru el. Căpetenia rupsese înţelegerea avută, cu permisiunea autorităţilor bineînţeles. Il sili pe Salden să rămână pe insulă şi să-i dea sfaturi cum să întreţină plantaţia.

   Îi mai rămăsese speranţa c-ar putea fi salvat într-o zi.

   Două ore mai târziu, camarazii dădură de submarin. Pe punte era jumătate de echipaj, înarmat cu grenade cu gaze. Jean Brike stătea la tunul său pregătit pentru orice. Căpitanul contramanda toate ordinele, după ce ascultă un scurt raport a lui George.

   Bineînţeles că cei doi prieteni fură întâmpinaţi cu urale de către toţi membrii echipajului şi Salden fu invitat în cabina căpitanului.

   Cu banii salvaţi voia acum, ca în patrie, să-şi înjghebeze o nouă existenţă. La dorinţa sa, îl debarcară, într-o noapte, într-unul din marile porturi ale unei insule pe lângă care erau în trecere.

   Cuvintele calde de mulţumire izvorâte din inimă fură bine meritata răsplată pentru camarazii şi compatrioţi care-l salvaseră, un ultim rămas bun, un gest de adio şi „Dox"-ul se puse în mişcare având drept ţel „Insula Odihnei". Până va ajunge acolo mai aveau de întâmpinat multe aventuri.

SFÂRŞIT

Volumul 188

MESAGERUL MORŢII

   ARESTAREA.

   NU MULT DUPĂ CE NE-AM ÎNTORS din călătoria noastră din Politania, Marian primi o scrisoare. Felul în care ne-a fost înmânată a fost tot atât de misterios şi ciudat ca şi cuprinsul acesteia.

   Intenţionam să plecăm a doua zi, pe calea apei, luând un vapor înspre Bombay. După ce am ajuns acasă şi Marian îşi scoase haina, dorind să se întindă puţin, deodată el se întoarse spre mine, privindu-mă mirat. Din buzunarul jachetei sale scoase un plic pe care-l privea şi pe-o parte şi pe alta.

   M-am apropiat de el, bănuind ceva neobişnuit.

   — De unde ai scrisoarea asta Mariane? Cum ai primit-o? Îl întrebai cu nerăbdare şi curiozitate totodată.

   — Dacă ţi-aş ştii răspunde, Robert! Scrisoarea mi-a fost strecurată pur şi simplu în buzunar.

   — Ia te uită ce conţine. Sigur că-i o drăcovenie aici! Prin ajutorul pe care l-am dat în numeroase ocazii autorităţilor, mai mult ca sigur că ne-am făcut o groază de duşmani în rândurile naţionaliştilor.

   Marian nu-mi răspunse, în schimb examină încă o dată plicul pe toate părţile, îl mirosi chiar şi când constată că acesta era cam murdar, îl deschise şi luă cu grijă scrisoarea.

   Am privit peste umărul prietenului meu, citind concomitent cu el scrisoarea care suna astfel:

   „Prea stimate domnule Farrow,

   Dacă vreţi să trăiţi o aventură foarte interesantă, folosiţi-vă da vaporul spre Bombay aşa cum aţi intenţionat. Însă deghizaţi în indieni. Eu, cel ce v-am trimis epistola asta, nu voi întârzia să mă prezint la momentul potrivit. Întrucât este vorba de un caz foarte periculos, trebuie să fiu foarte precaut, pentru a nu atrage atenţia

duşmanilor mei asupra dumneavoastră. Călătoriţi numai ca simpli indieni spre Bombay. Ce va urma mai departe, veţi afla mai târziu. Din anumite motive nu pot semna scrisoarea cu numele meu adevărat, altfel v-aş fi căutat personal.

   Vă rog ajutaţi unui tată deznădăjduit..."

   Îl privii întrebător pe prietenul meu. Să fie scrisoarea asta o cursă?

   — Ne vom deghiza în indieni cum ni s-a cerut, hotărî acesta brusc, dar ce facem cu Pongo şi cu Maha?

   Făcui o mutră dezamăgită, replicându-l:

   — Păi crezi că misiva e autentică?

   — Dacă călătorim în veşminte indiene sau în veşminte tropicale e acelaşi lucru; pe vapor nu cred că vor fi atentate. Trebuie să dispărem de aici astfel încât nimeni să nu prindă de veste. Cred că expeditorul scrisorii ştie ce vorbeşte. Sunt curios numai când o să creadă de cuviinţă să apară.

   — Ei vezi, Mariane eu nu pot scăpa pur şi simplu de sentimentul că plonjăm legaţi la ochi într-o capcană periculoasă. Dar dacă crezi că îmbrăcămintea indiană ne va ajuta într-o oarecare măsură ar trebui să-i dăm indicaţii încă de azi lui Pongo să facă rost de haine. El poate călători de asemenea ca indian, iar pe Maha îl poate lua într-o cuşcă.

   — Ideea e cât se poate de bună. O să-i dau de ştire imediat lui Pongo. După ce intrăm în posesia veşmintelor dispărem de aici în timpul nopţii, pur şi simplu şi nimeni nu va şti pe unde am rămas.

   Fără să facă zgomot, Marian dispăru din cameră urmând ca eu să-i aştept cu nerăbdare apariţia. Între timp mă gândeam la modul ciudat în care ne-a parvenit această scrisoare, cât şi la mesajul acesteia. După câteva minute, Marian se reîntoarse. Prudent închise ferestrele şi trase perdelele. Stinse lumina, se aşeză în vecinătatea ferestrei şi-mi făcu semn să procedez la fel. Apoi începurăm să vorbim în şoaptă.

   — Dacă Pongo îşi pune ceva în gând, atunci putem fi siguri de reuşită. Să sperăm că va face rost de o cuşcă pentru Maha al nostru.

   — Cuşca o are deja Robert! Nu trebuie decât s-o scoată din pivniţa casei. E vorba de o ladă mare, în care ne-am putea ascunde şi bagajul şi armele noastre.

   — Pistoalele le păstrăm însă cu noi, am fost eu de părere.

   — Se înţelege de la sine, mă aprobă Marian.

   — Şi când o să dispărem de aici? mă interesai eu.

   — Îndată după miezul nopţii. Ne apropiem fără să fim văzuţi de coastă şi prezentăm biletele cu o oră înainte de plecarea vaporului, dar bineînţeles separate. Trebuie să lăsăm impresia că fiecare din noi călătoreşte singur.

   — Sunt curios cine ar putea fi expeditorul scrisorii. Crezi c-ar putea fi cu adevărat un strigăt de ajutor?

   — Da Robert, duşmanii nu cred să ne întindă curse de genul ăsta. Ne-ar fi ademenit mai degrabă în munţi decât pe un vapor aglomerat.

   În aşteptarea lui Pongo, timpul trecu repede. Să i se fi întâmplat ceva, pentru că de mult trebuia să fie îndărăt. Eram pe punctul de a-mi exprima temerile cu glas tare, când uşa se deschise şi silueta binecunoscută apăru în pragul uşii.

   — Massers rămâne liniştiţi, Pongo aici, ne şopti repede pentru a preveni orice întrebare de prisos.

   Pongo purta o legătură de haine în braţe. Nu făcurăm deloc lumină, ci ne schimbarăm hainele pe întuneric. Costumele noastre tropicale au fost luate de către Pongo. El însuşi nu se schimbase pentru că voia s-o facă în pivniţă, de unde voia să-şi ia lada. După ce Maha şi avutul nostru fură în ladă, eram deja pregătiţi şi puteam părăsi locuinţa. Unul câte unul ne căţărarăm afară pe fereastră şi dispărurăm în întunericul nopţii. Uriaşul nostru camarad purta lada, care se înţelege era destul de grea. Curând lăsarăm oraşul în urma noastră şi eram acum în căutarea unui tufiş la adăpostul căruia să ne putem desăvârşi mascarea şi pentru a vopsi şi a ne bronza feţele noastre de europeni.

   La ora şase precis, era vorba că vaporul ridică ancora spre Bombay. Luarăm bilete de turişti şi nimeni nu ne băgă în seamă când păşirăm pe puntea vasului. Marian se rezemase deja de balustradă şi urmărea mişcarea şi agitaţia de sub noi.

   Eu făceam cam acelaşi lucru la câţiva metri mai departe. Oricât aş fi fost de atent, nu am putut deosebi pe nimeni care s-ar fi interesat într-un fel de pasagerii cu destinaţia Bombay.

   Sirena răsună în fine iar vasul se puse în mişcare. După părerea mea plecarea noastră nu fusese observată de nimeni. Drumul până la Bombay ţinea vreo zece ore şi poate c-ar fi fost mai bine dac-am fi luat o cabină unde ne-am fi simţit mai confortabil, dar ce vreţi, eram simpli indieni şi locul nostru era pe punte.

   Nici măcar nu puteam conversa că doar călătoream „singuri". Marian îngenunche lângă balustradă aşa cum stătea în obiceiul indian. În păturile simple ale populaţiei indiene, noţiunea de scaun nu prea era cunoscută. Făcui şi eu la fel. Ce-mi rămânea de făcut?

Admiram panorama pe care o oferea acest golf al Campus-ului. Nu uitam însă să descopăr cu o secundă mai devreme dacă s-ar arăta cumva expeditorul misterioasei scrisori. Cu siguranţă se afla la bord. Se scurse aşa oră după oră şi nimic deosebit nu s-a petrecut. Am devenit din ce în ce mai nervos şi priveam nedumerit spre Marian. Prietenul meu continua să stea nemişcat şi privea atât de concentrat în depărtare de parcă şi-ar fi văzut întregul viitor în faţa lui.

   Când după un timp îmi ridicai de jos privirea, băgai de seamă că privea ţintă spre un punct de pe suprafaţa mării, care se apropia din ce în ce de vasul nostru.

   Să fi fost oare întâmplarea pe care o aşteptam? Punctul se mări din ce în ce, întrucât se apropia cu mare viteză. Recunoscui curând o barcă cu motor, o barcă de curse. Să fi avut expeditorul scrisorii ceva în comun cu barca asta? Din nou aruncai o privire spre Marian şi-l văzui ridicând prevenitor mâna. Aşadar era de aceeaşi părere cu mine. Ne dezvoltasem de-a lungul timpului un excelent mijloc de comunicare prin semne, care funcţionase până acuma de minune de câte ori nu puteam comunica dintr-un motiv oarecare prin viu grai.

   Barca cu motor ajunse în apropierea noastră şi-i ceru căpitanului de pe micul nostru vaporaş prin semnale să oprească. Imediat după aceasta elicea acestuia se învârti în sens invers, pe când barca de curse venea dinspre lateral. Abia acum observai că barca cu motor. Aparţinea poliţiei, era înţesată cu poliţişti şi era condusă de un comisar de poliţie care urcă pe punte şi examină pe puţinii pasageri care erau prezenţi acolo.

   Comisarul urcase deja pe puntea de comandă şi se părea că întreabă ceva pe căpitanul nostru. Căpitanul arătă cu mâna întinsă spre mine şi spre Marian să apoi spre interiorul vasului. Privi din nou spre Marian care îmi zâmbea dând din cap, semn că bănuise că aşa ceva se va petrece. Nu-mi rămase prea mult timp de gândire, pentru că comisarul dădu oamenilor săi un ordin. Am fost apucat de ambele braţe şi condus, ca şi Marian de altfel spre babord unde se afla barca poliţiei. Întrucât el nu dădea nici un semn de împotrivire mă lăsai şi eu în voia sorţii. Nu după mult timp fu trimis la noi şi Pongo, care purta cu el lada cea grea. Abia acum păşi comisarul în faţa noastră, se uită supărat la noi şi zise înjurând.

   — V-am prins în sfârşit bandiţilor! De data asta n-o să ne scăpaţi aşa uşor. De mult vă urmăresc eu, puneţi-le cătuşele băieţi!

   Vrui să protestez când, spre mirarea mea văzui cum Marian îşi pleacă cu resemnare capul şi fără să spună o vorbă îşi întinse mâinile spre a fi încătuşate funcţionarului de poliţie.

   Făcea impresia unui sărman păcătos resemnat.

   Nu înţelegeam comportamentul camaradului meu, dar bănui că trebuie să aibe un sens. Şi de aceea nu-mi rămânea altceva de făcut decât să procedez ca ei. De asemenea Pongo se lăsă încătuşat. Doi poliţişti îi luară lada şi-o aşezară cu grijă în barcă. Ceea ce lui Pongo îi reuşise fără să clipească îi făcu pe doi poliţişti zdraveni să gâfâie serios.

   — Poate că-n lada asta se afla tot ce-au furat indivizii ăştia, fu de părere un poliţist.

   Mă bucuram în sinea mea la mutra care o vor face poliţiştii când vor cerceta „corpul delict" şi vor deschide lada, iar Maha va sări afară. După o oră ne apropiarăm de un oraş şi ancorarăm la chei. La chei stătea un automobil pregătit care ne transportă imediat de acolo şi ne duse în închisoare.

   Treptat mă cuprinse mânia, o mânie serioasă, mai ales la gândul că Marian permisese ca totul să se petreacă aşa fără a spune un singur cuvânt. Nu aveam decât să ne arătăm paşapoartele şi am fi fost pe loc eliberaţi cu scuzele de rigoare.

   Ce se petrecea acum cu noi nu reuşeam să pricep deloc. Din fericire primisem o celulă comună, pentru trei persoane şi puteam să vorbim împreună. De-abia se închise uşa că mă şi repezii cu gura asupra lui Marian:

   — Nici o vorbă deocamdată, Robert, îmi şoptii el şi merse să pândească la uşa celulei. După ce se întoarse râse ca pentru sine, zicând:

   — E o comedie plină de haz, nu găseşti şi tu Robert?

   — Nu prea pricep cum vrea să vină asta, răspunsei furios.

   — Fireşte că e o comedie de care nu ştie în afară de noi şi de expeditorul scrisorii nimeni din cei implicaţi în ea. Funcţionarii de poliţie chiar cred că situaţia este foarte gravă. Ei n-au băgat de seamă că nu suntem indieni. Cred că ştiu acuma cine a expediat scrisoarea. Dacă nu mă înşel cumva vom avea în curând o vizită la nivel foarte înalt.

   — Şi atunci de ce am fost arestaţi, Mariane?

   — Forte simplu. Robert. Aici în Statul ăsta - bănuiesc că este vorba de Statul Surat - s-a întâmplat ceva deosebit. Faima noastră ne-a luat-o mult înainte, de aceea trebuie să se fi ştiut că suntem undeva în apropiere. Dacă am fi fost oficial invitaţi aici, am fi avut parte de o primire cu surle şi trâmbiţe în port. Cel târziu în după amiaza aceleiaşi zile ar fi fost scris în toate ziarele locale. Până la ultimul ar fi ştiut în mai puţin de 24 de ore că suntem în oraş şi în acest caz potrivnicilor noştri le va fi fost foarte uşor să-şi ia toate măsurile de precauţie.

   La auzul acestor explicaţii făcui o mutră neîncrezătoare, pe când Marian continuă:

   — Expeditorul misterios al misivei a prevăzut toate acestea de aceea ne-a sugerat metoda aceasta de a veni totuşi aici, incognito. N-o să stăm prea mult aici, poate până diseară. N-o să se stârnească nici o furtună dacă atunci va face să fim duşi de aici. Ei te-ai dumirit acuma, Robert?

   Îl privii cu admiraţie pe prietenul meu. Aşa trebuia să fie. De aceea jucase şi Marian teatrul ăsta, pentru ca scenariul să fie complet.

   — Dar Mariane, dacă le dă în gând poliţiştilor să deschidă lada tocmai acum, am încurcat-o, pentru că conţinutul ne va trăda imediat.

   — Fii sigur că lada nu se deschide fără ordin de sus. Omul care a imaginat totul atât de inteligent, nu va permite ca planul său să fie zădărnicit.

   Afară pe coridor se auziră paşi.

   Imediat după aceea uşa celulei noastre a fost deschisă. Un paznic ne aduse de mâncare. Ne luă şi cătuşele de la mâini. Nu spuse nici o vorbă şi ne părăsi curând.

   — Iată, Robert, răspunsul la nedumeririle tale, zise Marian despăturind o hârtie.

   — De unde ai hârtia asta? îl întrebai eu mirat, dar îmi dădui seama că-mi puteam răspunde şi singur la întrebare de vreme ce numai paznicul ne vizitase. Marian nu mai răspunse la întrebare şi continuă cititul.

   — „Astă seară, vă voi elibera. Domnule Farrow şi Bertram. Vă rog să nu-mi luaţi în nume de rău comedia ce vi s-a înscenat, dar trebuia să ajunge-ţi aici fără multă vâlvă. Nimeni nu ştie că sunteţi deja în oraş. Comisarul care v-a luat prizonier sunt eu". În afară de acest eu nu era nici o semnătură, dar totul arăta foarte clar că presupunerile lui Marian fuseseră cât se poate de corecte.

   Nu ne mai făceam acum nici o grijă şi devreme ce noaptea care trecuse nu am prea dormit nici o oră, recuperarăm acum. Aici nu ne mai tulbura nimeni.

   Trebuie să fi dormit multă vreme, până ce am fost deşteptat de un zgomot. Sări degrabă în picioare, de pe rogojina pe care mă întinsesem şi-l văzui pe gardianul care ne adusese mâncarea, stând în pragul uşii şi făcându-ne un semn să-l urmăm cu mare băgare de seamă. Marian şi Pongo săriseră în picioare concomitent cu mine şi ne strecurarăm cu băgare de seamă după

cel care ne făcuse să-l urmăm.

   Nu întâlnirăm pe nimeni în drumul nostru. Am ajuns la o mică portiţă laterală a temniţei, care ducea spre libertate. Gardianul deschise uşa şi păşi cu noi afară. Ne găseam într-o stradă laterală, întunecoasă. Înainte ca ochii mei să se obişnuiască cu întunericul, remarcai un automobil închis care aştepta în apropiere. Grijuliu, paznicul închise poarta închisorii, pe când noi ne urcarăm în automobilul care avea perdelele trase.

   Paznicul se urcă la volan.

   Marian nu puse nici o întrebare. Faţa lui era calmă şi liniştită, privirea aţintită înainte. Nu puteam să nu mă gândesc dacă totuşi nu am picat cumva într-o capcană şi eram pe punctul de a-i face un semn lui Marian, când maşina se opri brusc şi paznicul sări imediat afară a ne ţine portiera. Ne găseam într-o grădină mare, luminată de câteva lampioane. Spre stânga se zărea un bungalow cochet. Prin ferestre cădea suficientă lumină pentru a ne călăuzi printre rondelurile de flori, spre uşa îngustă, din faţa noastră. La un semn al paznicului intrarăm într-un salon elegant, mobilat în stil european.

   — Rog pe domnii să aştepte câteva minute. Aceste fură primele cuvinte pe care le scoase gardianul şi totodată şoferul nostru. Arătă înspre fotolii unde ne şi instalarăm comod. Nu am aşteptat prea mult. O uşă laterală se deschise şi un domn în uniformă apăru în pragul ei. Ne salută pe mine şi pe Marian ca pe nişte prieteni vechi iar lui Pongo îi dădu mâna.

   — Domnilor, vă mulţumesc întâi foarte mult, ca în urma scrisorii mele, aţi jucat atât de desăvârşit întreaga comedie. Nu puteam proceda altfel. Trebuia să vă întâlnesc fără ca cineva să bage de seamă. Cred c-am reuşit. Dar mai întâi să mă prezint. Sunt colonelul Longfield, comandantul poliţiei din Surat. Înainte de a vă expune motivele care mi-au impus o atare procedură, v-aş ruga să fiţi oaspeţii mei şi să gustaţi ceva. De la prânz doar n-aţi mâncat nimic. Trebuia să vă tratez ca pe nişte prizonieri adevăraţi, ca nici oamenii mei să nu bănuiască pe cine băgau în temniţă. Lada am ordonat să fie adusă aici. Vă rog să vă consideraţi musafirii mei, două încăperi vă stau la dispoziţie. Între timp se dovedi că gardianul închisorii era chiar în serviciul colonelului şi se bucura de încrederea deplină a acestuia. El ne aduse gustările. Colonelul Longfield ne îndemnă să mâncăm şi să bem, ceea ce şi făcurăm fără multe fasoane. În timpul mesei, colonelul ne povesti o istorioară care se petrecuse chiar aici în apropiere de Surat. Stăteam numai noi la masă, fiindcă Pongo, se retrăsese în camera lui. Chelnerul şi gardianul nostru avea

II.

ÎNTÂMPLĂRI MISTERIOASE.

   — ÎNAINTE DE A DA CURS istorisirii dumneavoastră mi-ar face mare plăcere să aflu, cum aţi reuşit să-mi pasaţi neobservat misiva, domnule colonel, se interesă zâmbind prietenul meu.

   — A fost o joacă de copii, domnule Farrow. Servitorul meu, Hasting, pe care-l cunoaşteţi deja, vă observa de mai mult timp. Pe când vă interesaţi de mărfurile expuse în stradă, el s-a strecurat lângă dumneavoastră şi v-a plasat scrisoarea în buzunar.

   Colonelul râse amuzat, că-i reuşise farsa asta, dar după puţin timp, deveni din nou grav şi serios şi, după ce se convinse încă o dată că omul său este la post, se aplecă spre noi şi începu să ne povestească aproape şoptind:

   — De aproximativ şase luni, au început să se petreacă la nord de Surat evenimente, pe care noi, în ciuda tuturor sforţărilor nu le-am putut lămuri. Acolo unde fluviul Topti se varsă în golful Camby, se afla un ţinut muntos, mic, dar foarte accidentat. Chiar în apropierea locului de vărsare se afla de asemenea un defileu adânc, ce conduce spre o cărare între stânci pe care odinioară negustorii îşi aduceau mărfurile. Acum cărarea a căzut în asemenea paragină că nimeni nu mai îndrăzneşte s-o folosească. După cum spuneam întreaga poveste a început acum vreo şase luni. Am găsit atunci un negustor bogat asasinat pe stradă. Cercetările noastre se dovediră infructuoase şi incidentul ar fi putut fi închis, dacă patru săptămâni mai târziu nu s-ar fi găsit încă un negustor asasinat în aceleaşi împrejurări. De asemenea noile cercetări efectuate se soldară cu insucces şi tagma negustorilor din Surat mi-au făcut reproşuri amare că n-am ştiut să reacţionez suficient de energic. După încă patru săptămâni se petrecu al treilea asasinat. În acest din urmă caz însă victima nu fusese ucisă pe loc, omul era însă grav rănit şi fusese găsit fără cunoştinţă. Trei ore mai târziu, muri din cauza rănilor primite, dar nu înainte de a ne mărturisi că fusese atacat de o făptură înaltă, îmbrăcată într-un costum arhaic, similar cu al cavalerilor prădători afgani din vechime. Fusese atacat de acesta şi înjunghiat. Se dovedi într-adevăr că rănile celei de-a treia victime se datorau împunsăturilor de pumnal, sau ca de pumnal, pentru că nu ne puturăm dumiri cu ce armă au fost făcute. Întrucât cea de a treia victimă ne vorbise de un echipament ce-l avea în dotare asasinul, o spadă scurtă de mână, rămaserăm la ideea că aceasta fusese arma crimei. N-am lăsat să-mi scape nimic din ce-ar putea deduce la prinderea făptaşului. Am răscolit tot ţinutul muntos, fără nici un rezultat însă. Mi-a venit ideea de a supraveghea cărarea, singura cale de acces în acel ţinut şi-am făcut-o timp de patru săptămâni. Dacă n-aş fi avut această idee nefericită ar fi fost mai bine, pentru că doi din cei mai destoinici oameni ai mei şi-au pierdut viaţa cu aceasta ocazie. Au fost găsiţi şi ei asasinaţi după ce luară postul în primire, conduşi de unul din inspectorii noştri, 48 de ore mai târziu. De atunci vechea cărare este evitată de către toţi. Am întreprins numeroase cercetări cu promptitudine şi energie şi tot ce-am putut obţine a fost că tot la patru săptămâni pe cărare apare un războinic de modă veche, ce pare că stă nemişcat şi supraveghează cărarea. În curând i s-a răspândit porecla de „Mesagerul sau ambasadorul morţii". Între timp nu s-a mai petrecut nimic de teamă. În secret, încă mai cercetez aceste morţi enigmatice. Fiul meu, care îndeplineşte aici în Surat, funcţia de inspector de poliţie, a vrut neapărat acum patru săptămâni să soluţioneze cazurile. De atunci a dispărut pur şi simplu fără urmă şi n-am reuşit până acum să-i dau de urmă. Întrucât mai sper să-l găsesc încă în viaţă n-am îndrăznit să întreprind până acum nici o expediţie de pedepsire împotriva acestui adevărat „Ambasador al Morţii". Teamă mi-e să nu fi fost cumva ucis şi el, deşi undeva în adâncul inimii mai păstrez vie speranţa de a-l revedea în viaţă. De multă vreme urmăresc din ziare, relatările despre realizările dumneavoastră. Acum, că eraţi oarecum în vecinătate am îndrăznit să vă abordez la modul ştiut prin credinciosul meu Harding. Ca funcţionar public şi ca tată vă rog domnilor, ajutaţi- mă să lămuresc misterul întâmplărilor de care vorbeam şi să-mi salvez totodată poate şi fiul.

   Marian cugetă în linişte câteva clipe, zicând apoi:

   — Fireşte domnule colonel că vă vom ajuta cât ne va sta în putinţă. Mai întâi vom avea nevoie de o hartă cât mai exactă a regiunii în cauză şi apoi să ne indicaţi cât mai precis în ce loc anume obişnuieşte să apară acest „Mesager al Morţii" la intervalul ştiut de patru săptămâni.

   — Mâine dimineaţă se împlinesc cele patru săptămâni, mă gândesc că veţi pierde ocazia de a obţine un „rendez-vous" cu acesta în locurile ştiute.

   — Victimele au fost găsite în acelaşi loc, domnule colonel?

   — Da şi ciudăţenia constă în aceea că locul exact se găseşte la vreo sută de metri de vârful muntos de care vorbeam. Masive de stânci înalte sunt presărate de jur împrejur, iar drumul e destul de abrupt. Pe de altă parte tocmai acolo, cărarea face o cotitură, astfel încât nu se poate vedea dacă cineva stă ascuns undeva în apropiere. Locul parcă a fost creat de natură pentru un atac mişelesc prin spate. Sunt convins că făptuitorul şi-a pândit victimele acolo.

   — Atacurile se petreceau pe timp de noapte sau şi la lumina zilei, domnule colonel?

   — Majoritatea în zori de zi. Dar „Mesagerul Morţii" a fost văzut şi în timpul nopţii, stând de veghe la postul său. Echipamentul său ciudat scânteia în bătaia razelor de lună. Nu-i de mirare că populaţia băştinaşă crede că-i vorba de o fiinţă nepământeană, trimisă să pedepsească răutăţile oamenilor.

   — Nu v-aţi făcut până acum nici o idee, domnule colonel, despre scopurile pa care le-ar urmări aceste apariţii? Bănuiţi că atacurile par să fi avut drept scop jaful, un jaf ordinar, care însă nu se justifică prin faptul că are loc în anumite perioade de timp, deşi cu o anumită succesiune în timp şi cu un anumit ritual. Poate că vrea ca acest loc anume, populaţia să-l considere bântuit şi blestemat să nu-l mai folosească pentru a uza de această cale în scopuri criminale.

   — Mi-au trecut prin cap, cam aceleaşi gânduri. Am crezut chiar în defileu şi-a stabilit sălaşul o bandă de contrabandişti care, pentru scopurile lor, vor să dea un nume rău ţinutului pentru a-şi vedea apoi nestingheriţi de treburi. Tocmai de aceea am pus să fie păzit drumul din cealaltă parte a locului de vărsare a fluviului în golf, adică dinspre mare. Dar până acum nu s-a văzut nimic care să dea de bănuit.

   Marian privi îngândurat câteva clipe undeva în depărtare, după care se reculese şi spuse:

   — Domnule colonel, vrem ca încă în noaptea asta să cercetăm regiunea.

   — Vreţi să mergeţi numai singur acolo cu prietenul dumneavoastră? N-aş putea îngădui asta, pentru că ar fi ca şi cum v-aş trimite la moarte sigură!

   — Ne-aţi chemat doar pentru a lămuri lucrurile! Dacă voi merge acolo însoţit numai de camarazii mei nu vom atrage atenţia şi poate ne va fi mai uşor să vedem ce şi cum. Fiul dumneavoastră a luat cu siguranţă mai mulţi oameni cu sine şi prin asta a atras atenţia. Nouă ne place să ne strecurăm cât mai neobservaţi. Deci permiteţi-ne să plecăm. Dacă însă până poimâine dimineaţa nu vom fi înapoi, ordonaţi să se cerceteze bine ţinutul de către militari şi poliţişti.

   Colonelul aduse din nou obiecţii, dar Marian rămase la părerea sa. În sfârşit ne conduse în camerele noastre unde-l găsirăm pe Maha care ne întâmpină bucuros. Pe colonel însă, îl cam privi cam neîncrezător. După ce îi şopti Pongo câteva cuvinte, animalul se duse şi-şi frecă capul de picioarele colonelului.

   — Trebuie să-l luaţi pe Maha în custodia dumneavoastră, domnule colonel. Vă va asculta fără crâcnire, chiar dacă noi nu suntem aici. Dacă nu ne vom întoarce, puneţi ghepardul pe urmele noastre. Ne va găsi mai uşor decât un întreg regiment de soldaţi.

   Colonelul îşi dădu încuviinţarea şi deoarece doream să ne schimbăm - purtam haine indiene - îl luă pe Maha în camera sa. În timp ce ne schimbam îmbrăcămintea, Marian îl puse în temă pe Pongo cu situaţia, rămânând stabilit că el să rămână puţin în urma noastră pentru a ne asigura spatele.

   În curând furăm gata de plecare. La semnalul de clopoţel pe care-l dădu Marian, apăru de îndată Hasting care ne conduse la colonelul Longfield.

   Întrucât nu exista o hartă a regiunii respective, şeful poliţiei ne făcu el o schiţă amănunţită, pe care ne-o lămuri cât mai temeinic cu putinţă.

   Ne descurcam acum cu amănuntele ţinutului ăstuia de parcă am fi fost de-o duzină de ani pe acolo. Hasting trebuia să ne conducă prin oraş pentru a nu ne rătăci în vălmăşagul de străzi şi străduleţe ale acestuia.

   Pe când eram tocmai pe cale de a ne lua rămas bun, sună telefonul în locuinţa colonelului.

   Comandantul poliţiei din Surat luă receptorul, ascultă amuzat, apoi începu un rechizitoriu aspru în microfon, ca şi cum s-ar fi aflat în pragul unei crize de nervi, zicând că nu credea că aşa ceva se poate întâmpla în sectorul de sub jurisdicţia sa. În cele din urmă lăsă receptorul să cadă în furcă şi ne zise zâmbind.

   — Tocmai mi s-a relatat evadarea din închisoare a trei indivizi periculoşi - a dumneavoastră domnilor - jumătate din efectivele poliţiei sunt pe urmele voastre. Să sperăm că nu veţi suporta

consecinţe neplăcute domnii mei!

   — Oficialităţile caută doar nişte indieni! Noi suntem doar europenii Farrow şi Bertram. Ne putem recomanda ca atare, deci nu vor fi consecinţe nici neplăceri dacă rămân lucrurile aici. Să sperăm că nu vom avea greutăţi din partea patrulelor de poliţie ca să putem ajunge la timp unde ne-am propus.

   Ne despărţirăm acum de colonelul Longfield care ne promise din nou să se ţină de recomandările lui Marian în caz că nu ne vom întoarce până poimâine dimineaţa.

   Bătrânul servitor ne conduse prin grădină până ieşirăm din perimetrul bungalowului şi a împrejurimilor sale.

   Noaptea era destul de întunecoasă şi iluminatul în cartierele locuite de indigeni era destul de sărăcăcios, dacă nu lipsea cu desăvârşire, aşa că reuşirăm să ajungă neobservaţi afară din oraş. Hasting ne mai conduse câteva sute de metri, apoi Marian îi dădu poruncă să plece, pentru că nu mai era pericol să rătăcim drumul.

   După un marş de vreo oră am ajuns în ţinutul unde se găsea defileul cu poteca în cauză.

   Acum trebuia să fiîn cu adevărat cu ochii în patru. Pe Pongo nul zărirăm deloc, dar ştiam că se găseşte undeva în urma noastră. Asta ne conferea un sentiment binefăcător de siguranţă. Ajunserăm la fluviul Topti şi continuarăm spre stânga unde trebuia să se afle defileul. Marian păşea înainte, iar eu îl urmam la o depărtare de doi metri. Aşa procedam întotdeauna când întreprindeam o astfel de expediţie, pentru a ne putea da unul altuia ajutor în caz de nevoie.

   Pentru a căpăta totuşi o privire de ansamblu asupra peisajului trebuia să ne deschidem bine ochii, întrucât nu aveam voie, în nici un caz, să aprindem lămpile noastre de buzunar.

   Marian se opri brusc şi-mi şopti, după ce mă apropiai:

   — Cred că am văzut ceva acolo sus mişcându-se, Robert. Să aşteptăm aici, până când luna depăşeşte marginea norilor acelora. Deocamdată nu putem vedea nimic.

   — Eşti de părere că războinicul acela a şi sosit, pentru a ne putea ataca în zori?

   — Nu, nu era el, Robert. I-aş fi văzut în caz contrar costumaţia. S-ar putea să fie o fiară de pradă. Dar să-l aşteptăm pe Pongo.

   Ne lipirăm de peretele de piatră şi ascultarăm cu atenţie. Nu era nimic de auzit. Dintr-o dată am înlemnit de groază! O siluetă întunecată apăruse în apropiere! Zâmbii de prostia mea căci era Pongo, care se apropiase fără zgomot cum îi era felul şi acum privea şi el cu atenţie. Imediat după aceea se lăsă la pământ şi începu să se târască, ca un şarpe, în întunericul din faţă. Curând dispăru! Aşteptarăm încordaţi. După un timp, apăru ca din pământ, din nou în faţa noastră.

   — Massers, înainte oameni unul câte unul dispărut în defileu. Pongo bagă bine de seamă!

   După aceea, dispăru din nou tot aşa de brusc, fără a face nici un zgomot, cum apăruse. Am fost nevoiţi să aşteptăm destul de mult reîntoarcerea lui, aproape o oră. Apoi apăru din nou, la fel de surprinzător. Numai un om ca Pongo care-şi petrecuse întreaga viaţă în junglă putea să reuşească această performanţă de a apărea şi dispărea fără a produce cel mai mic zgomot, un om ale cărui simţuri natura i le ascuţise în mod deosebit.

   — Massers, poate veni. Nici un om nu se vede acum! După care, fără a mai adaugă nici un cuvânt dispăru din nou înaintea noastră, în defileu.

   Trebuia de fapt să rămână în urma noastră pentru a ne asigura spatele în caz de nevoie, dar credinciosul nostru însoţitor ştia întotdeauna cum e mai bine. Ştia că din spate nu ne mai ameninţa nici un pericol şi dacă acesta exista, atunci putea veni numai din faţa noastră.

   Pe ambele părţi, în stânga şi în dreapta noastră se ridicau pereţi înalţi de stâncă. Mergeam, cum spuneam, cu doi metri în urma lui Marian şi nu observasem că intrasem în defileu.

   — Aici începe cu adevărat defileul, Robert! îmi şopti el.

   Pongo s-a târât în faţa noastră ca să vadă dacă drumul e liber. După ce pornim, mai uită-te din când în când în jur. Ar fi posibil să avem de-a face cu o bandă întreagă a cărei membrii să fie ascunşi peste tot.

   Pongo apăru din întuneric şi făcu semn lui Marian să-l urmeze. Eu am rămas puţin în urmă pentru a le asigura spatele. Drumul urca din ce în ce mai sus. Trebuia uneori de-a dreptul să ne căţărăm. Să fi fost aceasta cărarea cu bucluc? Parcursei mintal schiţa făcută de colonelul Longfield. Da, asta trebuia să fie poteca blestemată unde negustorii au fost asasinaţi. Locul propriu-zis al faptei trebuia să se găsească ceva mai sus, la cotitură.

   Luna depăşi stratul de nori şi acum ne lumina din plin calea. Regiunea era de o frumuseţe romantică în sălbăticia ei; blocuri grele de stâncă înconjurau cărarea, în dosul cărora un om şi-ar fi găsit lesne o ascunzătoare.

   Dar Pongo era înaintea noastră. În el puteam avea deplina încredere. Cu siguranţă va fi în stare să adulmece o capcană, dacă va fi cazul.

   De aceea eram mai neliniştiţi de ce se întâmplă în urma mea şi de aceea aruncam mai des privirea înapoi. Când din nou mi-am aruncat privirea în urmă, am încremenit de spaima. O umbră dispăru rapid în urma unui bloc de stâncă.

   — Marian, opreşte-te! Ceva dă de bănuit aici, şopti eu spre înainte.

   — Despre ce-i vorba? veni de sus răspunsul.

   Arătai spre un bloc de stâncă în urma noastră. Voiam s-o luăm înapoi, când apăru Pongo. Ne dădu în lături şi se deplasă el, cu îndemânare şi prudenţă totodată, spre masivul stâncos cu pricina. Pentru a-l sprijini, în caz că va ajunge la o luptă, ne luarăm noi după el.

   Am fost mirat când Pongo, după ce se târî împrejurul stâncii, veni scuturând din cap. Să mă fi înşelat?

   Pongo descoperise urme, pe care ni le arătă cu mâna şi la lumina lunei se vedeau destul de clar dar nu se putea şti dacă erau vechi sau noi.

   Câteva clipe mai târziu Pongo îmi arătă ceva întunecat pe care mi-l prezentă râzând:

   — Massers Bertram văzut pangolin (urs spălător) voia tocmai să meargă în peştera, care săpat sub stâncă.

   Deci era vorba de-un urs spălător, înalt de doi metri cu coada stufoasă, scurtă, care dispăruse sub pământ. N-aveam acum vreme să ne ocupăm de lucruri laterale, fie şi un pangolin, aşa că ne continuarăm urcuşul. După aprecierile colonelului care ne făcuse schiţa, trebuia să fim acum la înălţimea de vreo opt sute de metri. Acum poteca începe să urce aşa de abrupt, că trebuia să ne sprijinim unul de celălalt pentru a putea reuşi să înaintăm pe drumul nostru. Aici poteca făcea o cotitură bruscă. Ajunserăm la locul un de se petrecuseră omorurile.

   Ne aştepta oare „Mesagerul Morţii", cu spada ridicată după blocul uriaş de stâncă? Sau nu vom descoperi nimic? Ne oprirăm şi studiarăm cu atenţie împrejurimile.

   — O să caut alt drum pe unde să ocolim locul cu pricina, îmi şopti Marian.

   Uşor de zis, greu de făcut, pentru că nu se vedea nici în lung nici în lat un astfel de drum. Numai pe această cale puteam urca în continuare. În cele din urmă Pongo ne spuse la rândul lui:

   — Masser Pongo merge înainte!

   Traserăm pistoalele de la brâu şi le ţinurăm pregătite în mână.

   Ca un păianjen uriaş, sprinten şi negru se vedea Pongo înaintea noastră, când se căţăra în patru labe spre vârf. Mai lipseau câţiva metri şi va ajunge să dea colţul cărării. Speram să nu dea peste ceva neaşteptat când... Ca un fulger el se dădu înapoi. Un obiect strălucitor căzu cu zgomot pe terenul stâncos, după ce se

scânteie prin aer. O spadă grea şi scurtă din care săreau scântei.

   Pongo, din fericire, descoperise la timp pericolul. Repede, cât am putu de repede, ne adăpostirăm în dosul masivelor blocuri de stâncă bănuind că acum va apărea războinicul în armură, acel Mesager al Morţii. Dar nu se întâmplă nimic, nu se mai auzi nimic din care să tragem concluzia că se apropia cineva de noi. Numai spada scurtă era o mărturie că se înfăptuise un atac viclean asupra credinciosului nostru camarad. Aproape o jumătate de oră am rămas la adăpostul stâncilor.

   Războinicul nu se arătă. Începusem să-mi pierd răbdarea şi-i făcui un semn lui Marian că-i timpul să ne continuăm marşul. El rămase însă nemişcat, cu mâna dreaptă ţinându-şi strâns pistolul. Fără să-şi piardă cumpătul privea încă spre marginea blocului de stâncă. Privi într-acolo, dar nu mă aşteptam deloc să apară vreun duşman aici. Din nou se scurseră câteva minute. Apoi mâna lui Marian zvâcni în sus, două, trei împuşcături sparseră liniştea nopţii. Lăsându-mi privirea să alunece împrejur, observai abia acum că o siluetă masivă apăruse sus la marginea stâncii, o siluetă ce ar fi putut inspira groază şi teamă oricărui om.

   Arătarea din faţa noastră purta într-adevăr un costum de cavaler din vechime. Pe cap avea un coif, care se termina cu un vârf ascuţit. Deasupra corpului purta un fel de cămaşă de zale, pe care-o catalogai ca o vestă antiglonţ. Picioarele erau de asemenea acoperite cu zale de fier. În jurul gâtului purta un fel de şal alb de mătase. Puncte albe strălucitoare, se vedeau de sub cămaşa de zale care-i ajungea până la genunchi.

   Iată deci şi pe omul nostru, „Mesagerul Morţii" îmi trecu fulgerător prin minte. Silueta făcu câţiva paşi înainte, îşi ridică spada sa scurtă de jos şi nu părăsi cu privirea blocurile de stâncă îndărătul cărora ne ascunsesem. Din nou detunară împuşcăturile lui Marian. Silueta masivă a cavalerului păru să se strângă! Gloanţele camaradului meu vor fi nimerit în zale sau poate şi în locuri nu prea bine protejate. Îmi ridicai la rândul meu pistolul ţintind scurt înspre încheietura mâinii. Trăsei de trei ori, una după alta. Arătarea se prinse de mâna dreaptă şi dispăru c-o săritură îndărătul stâncilor, ceea ce, luând în considerare greutatea armurii fu o adevărată performanţă.

   Nu mai şovăirăm deloc, ci-l urmărirăm pe potecă în sus. Marian îmi şopti:

   — Împuşcăturile tale se pare că au nimerit. Omul nostru trebuie să se panseze. Şi eu am tras la încheieturi dar nu la încheietura mâinii ci a braţului unde se pare că armura a fost mai groasă.

   — Ştim cel puţin că arătarea asta e vulnerabilă, zâmbii eu şi-l urmai pe Marian care coti imediat după stâncă.

   Pongo dispăruse. Poate că găsise o urmă, pe care voia s-o cerceteze el singur?

   Unde să fi dispărut misteriosul cavaler? Din locul unde ne aflam puteam îmbrăţişa o generoasă panoramă a regiunii. Începui să devin neliniştit din cauza lui Pongo, când acesta apăru brusc lângă noi.

   — Massers, aici în dreapta se găseşte peşteră în stâncă. Auzi voci. Veniţi repede! Sări în spatele stâncii şi ne arătă să facem la fel.

   O peşteră undeva în stâncile astea n-aş fi putut descoperi chiar dacă aş fi vrut-o. Dar urmai repede sfatul lui Pongo şi mă ascunsei asemenea lui Marian în spatele stâncilor. Parcă trecu o veşnicie. Auzi apoi paşi uşori şi văzui doi oameni cum se târau pe blocul stâncos.

   Aceştia spionară în toate părţile în jur şi trecură apoi de cotitura, de după care apăruse înainte silueta cavalerului îmbrăcat în armură. De acolo priviră cu grijă poteca care se afla dedesubt. Rănitul trebuie să le fi spus că noi stăteam undeva în dosul brâului de stânci. Mă gândeam: ce-i de făcut, pentru că eu eram cel mai aproape de cei doi, mie-mi revenea oarecum sarcina de a întreprinde ceva. Dar Pongo mi-o luă înainte. El se strecura acum târându-se în urma celor doi. Fără ca să pot auzi un sunet, amândoi vrăjmaşii zăceau fără cunoştinţă la pământ.

   Asta nu putea s-o reuşească decât Pongo, cu puterea sa supraomenească şi îndemânarea sa asemănătoare unei feline.

   Ne aplecarăm, Marian şi cu mine să-i cercetăm pe cei doi fără cunoştinţă; în timpul acesta Pongo supraveghea intrarea în peşteră.

   — Aşa ceva am bănuit eu, chiar de la început, murmură prietenul meu, în timp ce cerceta buzunarele celor doi.

   Ţinea acum în mână o bucată de hârtie pe care, după o examinare rapidă şi-o vârî în buzunar. Ceva mai târziu, ca şi cum s-ar fi răzgândit şi-o scoase din nou din buzunar, se uită în toate părţile, merse înspre un bloc de piatră, îl dădu la o parte, puse hârtie pe pământ şi trase blocul de piatră de mărime mijlocie peste ea. Mă uitai întrebător la el, cum execută toate aceste operaţii. Zâmbind mă lămuri:

   — Hârtiile sunt pentru colonel şi pentru noi toţi foarte importante. Le-am ascuns mai bine aici. Dacă va fi printr-o întâmplare nefericită să cădem în mâinile adversarilor noştri, ar fi în pericol să se piardă. Dacă le-am mai putea recupera ulterior e îndoielnic. Duşmanii noştri au fost scoşi din luptă aşa de repede de acţiunea lui Pongo, încât nu cred că vom mai avea ocazia să punem mâna a doua oară pe astfel de dovezi. Nu întreba acuma despre ce este vorba. Pot să-ţi spun doar atâta, că am convingerea c-am dibuit despre ce e vorba. De contrabandişti n- am dat nici o urmă.

   Îi legăm pe cei doi potrivnici leşinaţi cât mai bine puturăm cu sfoara ce-o adusesem cu noi. Pentru a face căluşuri rupsesem o bucată de stofă din cămăşile lor, le îndesarăm căluşurile în gură şi le întărirăm cu legături care duceau la ceafă.

   Trebuia să procedăm cu multă prudenţă întrucât nu puteam avea încredere, necunoscând pe nici un membru al bandei. Pongo ăi târî undeva la adăpostul stâncilor, dar îi plasă atât de departe unul de altul, încât să nu se poată elibera. Locul unde stăteau cei doi nu putea fi uşor descoperit, chiar dacă vreun călător trecea întâmplător prin apropiere. Dar prin căutări persistente ar putea fi descoperiţi.

   Când am fost gata intrarăm din nou în crăpătura din stâncă. Se făcu din ce în ce mai întuneric în jur.

   În cele din urmă nu ne mai puteam bizui mai departe decât pe simţul pipăitului şi pe Pongo care preluase conducerea.

III.

MÂNGÂIEREA MORŢII.

   PAS CU PAS RĂZBIRĂM ÎNAINTE. Drumul părea nesfârşit de lung. Deodată auzi, nelămurit voci. Înaintea noastră păreau să fie oameni. Să fi dat oare de lagărul bandei? Pongo se opri.

   După ce ne-am târât lângă el, văzurăm în faţa noastră o dâră mată de lumină. Trecătoarea săpată în stâncă era atât de îngustă încât cu multă greutate puteau sta doi oameni unul lângă celălalt.

   — Massers - adunare acolo, şopti Pongo aproape imperceptibil. Soldat este de asemenea.

   Când spunea soldat se referea la cavalerul echipat în armură. Marian se mai strecură puţin înainte, după care se întoarse din nou la vechiul loc.

   — Trebuie să încercăm să ascultăm ce se vorbeşte, şopti el, Robert, te rog, du-te înapoi şi stai de pază. Altfel s-ar putea să cădem într-o capcană în văgăuna asta şi atunci totul s-a sfârşit. Pongo va trebui să mai meargă puţin în faţă şi să cerceteze mai bine culoarul. Cred că ni s-au întins tot felul de capcane în care putem cădea oricând dacă nu deschidem bine ochii. Pentru a nu păţi aşa ceva, trebuie să ne asigurăm spatele. Aceasta-i misiunea ta Robert. Pe de altă parte va trebui să ne ajuţi în caz că ni se întâmplă ceva.

   Aş fi preferat mai degrabă să fiu pe aproape când Marian dorea să-i pândească şi să-i surprindă pe membrii bandei. Pe de altă parte vedeam şi partea bună a planului lui Marian. De aceea mă întoarsei înapoi pentru a-mi lua postul în primire.

   După ce ajunsei din nou în spaţiul liber, mă uitai mai întâi după prizonierii noştri care între timp îşi recăpătaseră cunoştinţa şi mă priveau cu feţe întunecate.

   Mă aplecai pentru a le verifica legăturile, în clipa în care două braţe puternice mă apucară din spate şi mă ţinură strâns de abia puteam să mă mişc. În acelaşi timp cei doi prizonieri săriră în picioare, întrucât, lucru de mirare, nu erau legaţi deloc. Unul mă lovi în moalele capului cu un obiect greu, încât mă prăbuşi la pământ.

   După ce îmi recăpătai cunoştinţa îmi recăpătai şi memoria. Spre marea mea spaimă constatai că eram legat fedeleş. Întunericul mă înconjură din toate părţile, de nicăieri nu provenea nici un zgomot. Cuprins de disperare mă rostogoli într-o parte, dând peste alt corp întins la pământ, cu această ocazie. Să fi fost Marian prizonier şi el? Dacă aşa stăteau lucrurile, atunci Pongo mai putea să ne salveze, în caz că nu i se întâmplase şi lui ceva semănător. Întrucât în gură aveam căluş, nu puteam scoate nici un strigăt de ajutor. De aceea mă rostogoli din nou într-o parte, până am dat de corpul însufleţit de lângă mine şi pipăi cu mâinile legate la spate costumul celui de-al doilea prizonier. Recunoscui curând că era într-adevăr vorba de Marian care îşi recăpătase între timp cunoştinţa şi-mi dădu şi el semne de recunoaştere. Ne rostogolirăm să ajungem spate-n spate şi începurăm o discuţie în alfabetul Morse cu vârful degetelor noastre rămase libere. Aşa ne puturăm înţelege şi ne împărtăşirăm reciproc cum am căzut în mâinile duşmanilor noştri. Despre Pongo nu ştia nimic nici Marian. Dacă izbutise să se salveze, ştiam că în curând vor veni ajutoare să ne salveze, poliţişti pe care-i va înştiinţa Pongo. Din nefericire mai ştiau şi potrivnicii noştri de asta. Încercam fireşte din răsputeri să ne eliberăm reciproc, dar în curând am fost nevoiţi să admitem că legăturile erau mult prea puternice şi eram în plus legaţi şi cu sârmă trasă printre firele de sfoară. Nici măcar de cătuşe nu puteam scăpa.

   În ce timp al zilei ne aflam? Cu siguranţă se făcuse deja dimineaţa târziu, pentru că simţeam o foame şi o sete cumplită. Lui Marian nu-i mergea deloc mai bine. Mă obosea mai ales nesiguranţa pentru că se scurgea oră după oră şi nici un om nu apărea, duşman sau prieten. Comunicarea noastră prin Morse o părăsisem demult şi acum zăceam apatici acolo. Tresării dintr- odată, întrucât o geană de lumină se ivi în depărtare şi se apropia din ce în ce. Silueta cavalerului apăru din nou. În mână stângă purta o lanternă a cărei lumină o plimbă pe sol. Scoase apoi de lângă intrare un mic coş, pe care-l aşeză mai aproape. Un fior de groază îmi trecu prin şira spinării, la vederea acestui coş, pe care-l cunoşteam prea bine, pentru că îl văzusem de nenumărate ori în posesia fachirilor indieni care-şi transportau şerpii cu care făceau demonstraţii.

   Chipul războinicului nu-l puteam vedea, fiind pe jumătate acoperit de vizieră. Acesta îşi aşeză coşul la pământ şi ne privi multă vreme. În sfârşit vorbi cu un ton zeflemitor:

   — O să plătiţi cu moartea pentru c-aţi venit să vă amestecaţi în secretele noastre, domnilor. Ştim cine sunteţi şi v-am observat demult. E de neînţeles cum aţi putut ajunge neobservaţi în Surat. Vom face proces scurt cu voi! Deoarece mi-aţi provocat o rană dureroasă, mi-am impus aici voinţa mea. Veţi avea societate. Mă voi întoarce în curând şi vă voi mai aduce un prieten.

   Cu aceste cuvinte dispăru. Imediat îi transmisei lui Marian părerea mea. Cu siguranţă îl va aduce pe Pongo pentru a muri împreună. Felul morţii nu era greu de ghicit, dată fiind prezenţa coşului cu şerpi din apropierea noastră. Sărutul morţii trebuia să fie dat de muşcătura şerpilor veninoşi de alături.

   În privinţa lui Pongo, părerea lui Marian era alta. Tocmai voiam să-i răspund tovarăşului meu, când individul se înapoie şi aruncă alături de noi un corp omenesc.

   Răsuflai uşurat, pentru că nu era Pongo, ci trupul unui alb îmbrăcat în uniformă, care nu putea fi altul, în împrejurările actuale, decât fiul colonelului Longfield.

   Omul aruncat se rostogoli imediat în vecinătatea noastră. Indianul ridică acum coşul în timp ce fluiera încet o melodie stranie. Din coş se ridicară trei cobre care începură încet să se târască spre noi. Indianul continua să fluiere. Şerpii erau astfel dresaţi încât se urcară pe piepturile noastre şi se încolăciră acolo. Apoi indianul se aplecă asupra legăturilor noastre şi le slăbi, astfel încât, în curând nu mai eram legaţi. Nu îndrăzneam însă să ne mişcăm. Ci stăteam cât se poate de liniştiţi pentru a nu întărâta şerpii. Indianul dispăruse între timp din temniţa noastră.

   Din fericire, indianul lăsase lanterna, altfel situaţia noastră ar fi fost şi mai îngrozitoare. Şerpii se adunară curând încolăcindu-se pe pieptul fiecăruia dintre noi părând să adoarmă. Pe semne căldura corpului nostru le pria. De aceea nici nu se târâră de pe noi.

   Cât de mult am zăcut astfel în situaţia aceea oribilă nu-mi pot da seama. Deodată Marian făcu o mişcare imperceptibilă. De îndată cobra de pe pieptul lui îşi ridică capul şi sâsâi furioasă. Mă temeam chiar că va muşca. După un timp se linişti şi se încolăci din nou în cuibu-i cald.

   Ore întregi pline de chinuri trecură aşa. Nu vedeam nici o posibilitate de scăpare din situaţia deznădăjduită în care ne aflam. Mă gândeam dacă n-ar fi mai bine să fac o încercare disperată de eliberare, când din nou apăru cavalerul în armură. Ţinea o spadă scurtă în mână şi păru să se sperie când ne văzu. Să fi socotit oare că ar fi trebuit de mult să fi fost muşcaţi de şerpi?

   Şerpii se ridicară numaidecât şi începură să sâsâie înspre el. Şi acum întreprinse acest om ceva cu totul neaşteptat. Braţul său se ridică în sus, iute ca fulgerul se coborî spada asupra capetelor noastre şi le tăie deodată capetele celor trei cobre deodată, la toate trei.

   Am sărit repede în picioare pentru a mă năpusti asupra războinicului. Marian şi inspectorul fură şi ei în picioare. Şi spre nespusa noastră uşurare, auzirăm şoptite cuvintele liniştitoare ale lui Pongo:

   — Massers fie liniştiţi. Pongo ca soldat aici!

   Eram mut de uimire. În sfârşit recunoscui în ciuda coifului şi a vizierei trase pe jumătate, trăsăturile credinciosului nostru cunoscut negru. I-aş fi sărit mai degrabă de gât pentru a-l săruta.

   Marian îi strânse amândouă mâinile în semn de mulţumire mută, apoi vorbi încetişor cu inspectorul Longfield.

   La semnul lui Pongo, părăsirăm încăperea aceasta dintre stânci şi-l urmarăm pe uriaşul negru în întuneric. Marian şi cu mine nu ştiam deloc unde ne aflam şi de aceea ne bazam în exclusivitate pe Pongo. Deodată se opri, ne trase într-un fel de peşteră care se găsea undeva lateral de drumul nostru şi aprinse lanterna. Ne găseam aici într-un fel de debara, unde felurite haine şi mantale se aflau claie peste grămadă. Părţi de armuri străvechi se găseau de asemenea aici. Acum de-abia începu Pongo să vorbească:

   — Massers poate vorbi aici liniştiţi. Duşmani departe de aici. Când Masser Farrow căzut jos Pongo sărit de-o parte. Indian nu văzut. Pongo târăşte prin gang, găsit aici încăpere. Aici găsit costume de soldat vechi, îmbrăcat ca soldat, poate umbla liber. Duşmanii crede că Pongo este soldat, nu spune nimic. Alt soldat se târăşte înainte Pongo, urmăreşte. Când soldat se-ntoarce, Pongo vede ce face Massers şi eliberează.

   Acesta era adevăratul Pongo. Cu cele mai simple cuvinte din lume şi-a descris aventura sa periculoasă şi tot ce-a întreprins pentru a ne salva pe noi, ca şi când a fost ceva la mintea cocoşului.

   După ce-şi termină expunerea Pongo, Marian îşi exprimă la rându-i părerea dacă n-ar fi mai bine să ne întoarcem la Surat pentru a aduce o companie de soldaţi. Pongo dispăru pentru a constata dacă intrarea în peşteră este liberă. Între timp Marian îl întrebă pe inspector despre ce a pătimit el aici.

   — Nu prea e mult de povestit domnule Farrow. Am sosit aici cu patru oameni pentru a cerceta ţinutul şi poteca. Când am ajuns la locul cu pricina, am luat-o înainte şi de atunci nu mai ştiu absolut nimic. M-am trezit într-o încăpere săpată în stânci unde din când în când mă vizita câte un războinic cavaler în armură pentru a-mi aduce de mâncare. Am cerut să fiu eliberat la care primeam un râs sardonic şi mi se indica ziua morţii mele.

   — Aţi descoperit, domnule inspector, despre ce este vorba aici? întrebă Marian.

   — Sincer să fiu, nu! Nu cred că avem de-a face cu o bandă de contrabandişti. Mai degrabă e vorba de chestiuni politice.

   — Cam aşa m-am gândit şi eu. Contrabandiştii nu s-ar fi împovărat cu crime numai de dragul de a face să pară locul ăsta bântuit. Eu am observat câte ceva şi cred că ştiu despre ce este vorba. Dar iată că se reîntoarce Pongo. Cred că trebuie să plecăm de aici.

   — Massers vine, drum liber, zise el numai, îndată ce intră. Apoi se aplecă şi luă de sub un morman de haine trei săbii scurte pe care ni le puse în mâini:

   — Mult pericol aici, este, mai bine cu arme.

   Trebuia să fi cercetat întreaga debara foarte amănunţit altfel nu ar fi ştiut atât de precis de unde să ia armele. Stinse lumina lămpii sale de buzunar şi ne conduse în spaţiul liber.

   După poziţia soarelui trebuia să fi fost orele 14. Ceasurile noastre de buzunar ni le luaseră duşmanii, după ce ne surprinseseră şi ne-au luat prizonieri.

   Pongo nu vru să ne însoţească, ci preferă să mai colinde printre ganguri stâncoase, pentru a se informa mai bine şi a permite mai târziu, o mai bună reuşită a acţiunilor noastre.

   Mi se făcuse tot mai foame. Îmi rugai însoţitorii să meargă mai repede, astfel că, în curând ajunserăm la primele aşezări omeneşti. Marian râse de nevoile mele trupeşti, totuşi îşi grăbi mersul pentru a reuşi încă în aceeaşi zi să ne reîntoarcem. Urcarăm dincolo de cealaltă parte a muntelui şi-acum ne lăsarăm deplin pe mâna inspectorului în ceea ce priveşte conducerea grupului nostru. Urcarăm aşadar un drum mai lung înspre Surat aşa că ajunseserăm pe la ora 16.

   Nu pot descrie bucuria colonelului Longfield, la vederea fiului său. De bucurie ar fi împărtăşit evenimentul tuturor prietenilor şi cunoştinţelor săi, dar Marian îl sfătui să n-o facă.

   — E nevoie să ne reîntoarcem din nou acolo, domnule colonel pentru a prinde întreaga bandă. Dacă vor şti toţi că fiul dumneavoastră a scăpat, membrii bandei vor deduce că şi noi am scăpat odată cu dânsul şi vom găsi cuibul gol.

   Cu aceasta fu de acord şi colonelul şi de aceea după ce ne adunarăm cu toţii în camera de lucru a acestuia şi Marian îi zugrăvi repede tot ce pătimisem, îl întrebă, în încheiere, dacă poate să-şi facă vreo idee despre scopurile bandei.

   — Ce am dedus din relatările dumneavoastră par să fie motive politice aici la mijloc. Ştiţi doar că peste tot în India mocnesc răzmeriţe. Poate că aici, în munţii din Surat, se întâlnesc capii complotului din mai multe regiuni. Să sperăm că ne va cădea suficient material în mână pentru a-i pedepsi suficient de drastic pe cei vinovaţi.

   — Am găsit câteva documente pe care le-am ascuns bine, domnule colonel. N-am vrut să le păstrez asupra mea deoarece nu încheiasem treaba în momentul acela şi nu ne găseam pe drumul de întoarcere. Dacă am procedat bine, sau nu, puteţi deduce din ce ni s-a întâmplat. După aceea.

   — Cred că cel mai bun lucru pe care-l am de făcut ar fi să-mi chem oamenii şi să-i sfătuiesc să părăsească oraşul pe nesimţite, pentru a nu bate la ochi, cel mai bine câte doi sau unul. Credeţi car fi mai bine să chemăm în ajutor şi armata?

   — Depinde de câţi oameni aveţi dumneavoastră sub comandă disponibili. Cred că n-avem de-a face cu mai mult de 30 de oameni.

   — Atât de mulţi oameni nu pot aduna pe moment, de aceea cred c-ar fi mai bine să iau legătura cu comandantul garnizoanei Surat. O să vorbesc la telefon cu el, pentru a ne pune de acord. O să merg eu la el, sau o să vină el la mine.

   Colonelul Longfield a avut noroc, deoarece l-a găsit imediat pe comandant, care-i promise să vină imediat.

   Nici nu avurăm mult de aşteptat, căci comandantul sosi în curând. Colonelul Longfield ne prezentă şi comandantul garnizoanei ne salută cu efuziune. Era un om de patruzeci de ani

de statură medie şi cu o înfăţişare extrem de jovială.

   — Mă bucur să vă fac în sfârşit cunoştinţă, domnilor. Am citit totdeauna cu interes şi emoţie despre aventurile întâmpinate de dumneavoastră. A fost întotdeauna dorinţa mea de a vă întâlni. Bineînţeles că cu ocazii fericite, mai adăugă el zâmbind.

   Am răspuns salutului la fel de călduros. Şi acum când colonelul Longfield îl puse în cunoştinţă de cauză cu misiunea noastră fu dintr-o dată trup şi suflet pentru o colaborare cu noi.

   — Voi înconjura muntele cu o companie de 120 de oameni. Nu ne va scăpa nici o muscă. În garnizoană voi face exerciţii de marş. Ala că nu va şti nimeni unde mergem cu adevărat.

   — Şi când vom putea pleca domnule Maior?

   — Într-o oră! Dacă e nevoie patruzeci de minute. Permiteţi-mi să folosesc telefonul dumneavoastră domnule colonel, că la sosirea noastră în cazarmă să fie totul pregătit.

   După convorbirea telefonică se despărţi curând de noi după ce puse la punct cu Marian unele amănunte ale planului.

   De la întoarcerea noastră în casa colonelului, dacă trecuse ceva mai bine de o oră. Colonelul dăduse deja dispoziţii oamenilor săi să părăsească oraşul dispersat, câte unul sau doi, indicându-le un punct de adunare. Era vorba de o mică expediţie de război, care avea drept scop de a evita vărsări mai mari de sânge pentru viitor.

IV.

VICLENIA LUI PONGO.

   LA 18 H 30' eram deja la locul cuvenit. Colonelul Longfield ni se alăturase. Am ţinut acum un mic sfat de război. Lui Marian şi mie ne reveni sarcina de a folosi drumul pe care merseserăm noaptea trecută.

   Colonelul Longfield voia să ne urmeze la o distanţă de 80 de metri cu 10 poliţişti. Fiul său urma să ia calea pe care ne întorsesem în Surat, urmând să cadă în spatele vrăjmaşilor noştri.

Şi el era însoţit de 10 poliţişti. Maiorul voia să încercuiască muntele şi mai păstra o rezervă de 10 oameni.

   Nu mai şovăirăm mult. Marian şi cu mine o luarăm prin defileu, pe poteca cu renume de-acum. Colonelul ne înzestrase din plin cu arme dar noi le luaserăm în bandulieră, întrucât ne bazam mai mult pe calităţile lui Pongo al nostru, dacă nu-l vor fi descoperit înainte inamicii noştri. Ne apropiarăm cu precauţiune de locul obişnuit de pândă al cavalerului în armură. Ne întrebam dacă va fi postul său sau dacă locul fusese deja luat de Pongo.

   Când ne apropiarăm suficient am constat că nu era nimic în preajmă. Nu ştiam dacă să mai înaintăm sau ba, ori să aşteptăm mai întâi un semn de la uriaşul nostru camarad negru.

   În orice caz trebuia să ne grăbim deoarece se apropia lăsarea întunericului, ceea ce ar fi îngreunat considerabil misiunea noastră de recunoaştere. Dar cum se ştie noaptea la tropice se instalează foarte repede. Nici vorbă de amurgul atât de cunoscut zonelor temperate care durează atât de mult.

   Marian îşi începu din nou prudent mersul pe potecă, care ducea tot mai sus. Îl urmam ceva mai în spate, pentru a nu-l împiedeca, dacă trebuia să facă pe neaşteptate un pas înapoi. Aproape că ajunsesem la cotitura rău famată, când cavalerul în armură îşi făcu din nou apariţia şi făcu o mişcare înspre Marian. Acesta sări îndemânatic înapoi. Acum indianul mă atacă pe mine, scrâşnind un blestem. Luarăm poziţie de apărare în dosul stâncilor mascându-ne oarecum, iar când acesta se văzu că are intenţia clară de a ne urmări, traserăm pistoalele.

   — Trage asupra încheieturii mâinii, îmi şopti Marian după care ambele noastre arme detunară. Indianul dădu un ţipăt de durere şi dispăru după stânci.

   — Acum e puţin probabil să facă uz de spadă. Ce zici, să-i atacăm noi acum?

   Înainte de a oferi un răspuns colonelul Longfield ne şi ajunse cu oamenii lui. El auzise împuşcăturile şi ne credea în pericol. Când ne văzu vii şi nevătămaţi exclamă mirat:

   — Ei, dar ce s-a petrecut aici, domnilor?

   — Am rănit gardianul principal al cetăţii, dacă se poate spune aşa şi ne gândeam dacă nu-i momentul să declanşăm atacul. Marian nu mai avu timp să recomande precauţie maximă că Longfield şi comandase:

   — Înainte băieţi! Poliţiştii se năpustiră pe cărare înainte, dar se dădură înspăimântaţi înapoi, când în faţa lor apăru cavalerul în armură.

   Poate că totul s-ar fi soldat cu câteva victime dacă Marian n-ar fi prevăzut situaţia şi n-ar fi avut deja pistolul în poziţie de tragere.

   Traserăm aproape concomitent, eu asupra încheieturii mâinii, iar Marian asupra spadei scurte a războinicului. Avu noroc şi-i nimeri arma care făcu un cerc larg zburându-i din mână pe pietriş.

   Din nou dispăru războinicul îndărătul stâncilor.

   Acum năvălirăm şi noi pe cărare în sus. Poliţiştii stăteau încă nedumeriţi lângă pereţii stâncii.

   Pe războinicul Indian parcă îl înghiţise pământul. Dar noi ştiam totuşi de-acum unde-l puteam găsi şi-l aşteptarăm numai pe colonelul Longfield care grăbea spre noi. Oamenii săi aprinseră făcliile pe care le luaseră cu ei, Marian merse spre blocul de stâncă unde ascunsese documentele îl dădu deoparte şi-şi puse hârtiile preţioase în buzunar.

   Colonelul observase acţiunea lui Marian şi-a vrut să ştie despre ce era vorba. Prietenul meu Marian îi făcu semn însă că acum nu era timpul potrivit pentru aşa ceva. Nu puteam să îngăduim potrivnicilor nici un minut de răgaz. Unul după altul dispărea acum pe coridorul îngust dintre stânci, pe care poliţiştii de-abia îl descoperiră. Trei dintre ei rămaseră de strajă jos şi primiră recomandarea de a trage imediat ce s-ar apropia de ei o persoană necunoscută cu gânduri necunoscute.

   Marian preluase conducerea grupei care se strecura pe culoarul dintre stânci. Acesta continua dar avea foarte multe meandre şi cotituri. Nu se mai petrecu nimic deosebit şi ne continuarăm drumul. Să se fi retras duşmanii noştri? Nu era cazul, altfel Pongo ne-ar fi dat el de ştire. Şi apoi mai era o ieşire pe care pornise cu oamenii săi, fiul colonelului Longfield, inspectorul de poliţie.

   Deodată, înaintea noastră detunară câteva împuşcături. Gloanţele ne trecură pe lângă urechi. Stăteam în plină lumină şi deci ofeream o ţintă bună. Ne grăbirăm spre următoarea cotitură a potecii unde, odată ajunşi, Marian le spuse poliţiştilor să stingă făcliile.

   — Ce se petrece acolo în faţă? întrebă colonelul Longfield care rămăsese puţin în urmă cu oamenii săi.

   — Duşmanii noştri ne-au dat primul lor „salut" călduros, glumi Marian. Rămâneţi vă rog în spate, voi încerca să mă apropii târâş împreună cu prietenul meu. După ce vă chem, vă rog să veniţi cât se poate de repede.

   Marian şi dispăru după colţ, ne mai aşteptând răspuns. Îl urmai imediat încercând să fac cât mai puţin zgomot, ascultând cu atenţie. Întuneric deplin ne înconjura. Nici înainte nici înapoi nu puteam recunoaşte nimic. Unde se găsea în acest moment

Pongo? Să fi căzut prizonier sub puterea copleşitoare a inamicilor? Altfel nu şi-ar fi anunţat el până acum prezenţa? Mai parcurserăm o bucată înainte şi apoi ne oprirăm să ascultăm din nou. Nimeni nu putuse trece pe acolo înaintea noastră. Ocupam toată porţiunea cărării aşa cum stam acuma, unul lângă celălalt.

   Deodată am încremenit. O mână o atinse pe a mea!

   Voiam tocmai să ating trăgaciul pistolului meu, când auzii cuvintele şoptite de Pongo:

   — Massers fie liniştiţi. Pongo este aici!

   Marian auzi şi el şoaptele camaradului nostru, apoi Pongo adăugă:

   — înapoi!

   Cum am venit aşa ne-am retras acum, până am ajuns să dăm de oamenii lui Longfield. După ce am ajuns în siguranţă după cotul potecii, Marian aprinse o faclă. Poliţiştii se dădură înapoi înspăimântaţi de apariţia lui Pongo. Credeau că îl au în faţă pe „Mesagerul Morţii" aşa cum era el echipat. Cu greu izbuti colonelul să explice lucrurile. Pongo explică acum că indianul cel voinic era rănit şi rolul lui şi-l luase el, după ce îl dusese într-o încăpere laterală şi-l ascunsese acolo. Pentru ca înşelătoria să fie şi mai credibilă înfăşurase şi un bandaj alb în jurul încheieturii mâinii, pasămite rănite. Cu prilejul atacului nostru neaşteptat Pongo fu trimis înainte pentru a ne ataca. Plecase deci în întâmpinarea noastră, spunându-i-se că şi cealaltă ieşire era ocupată de vrăjmaşi. Un atac din partea aceea ar duce la pierderi serioase din partea noastră. Pongo era de părere c-ar fi mai bine să uzăm mai departe de viclenie.

   Pongo numărase 35 de indieni, care se pregăteau de apărare. Provizii de tot felul erau suficiente pentru două săptămâni. Dacă se punea problema înfometării asediaţilor ar fi de aşteptat cel puţin două săptămâni.

   Marian îl întrebă pe colonel după ce Pongo îşi termină raportul său:

   — Aveţi în dotare, bombe cu gaze lacrimogene, domnule colonel?

   — Bineînţeles domnule Farrow. Păcat că nu ne-am gândit de la început la aşa ceva. Să trimit repede doi oameni în oraş să aducă materialele?

   — Poate c-ar fi bine să faceţi asta domnule colonel, răspunse acesta.

   — într-o oră şi jumătate bombele vor fi aici, fu de părere colonelul. Brown şi Kirsten, ştiu că sunteţi printre cei mai buni la alergări. Luaţi bombele şi întoarceţi-vă aici cât mai repede!

   Cei doi oameni se retraseră în grabă.

   — Pongo trebuie merge îndărăt. În două ore va fi nou aici, spuse credinciosul nostru prieten Pongo.

   După un timp Marian îşi dădu nervos una peste cap.

   — Am uitat în graba asta să fi zis să aducă şi măştile de gaze, domnule colonel. Noi....

   — M-am gândit eu la asta domnule Farrow, îl întrerupse colonelul. Trebuia să dau un ordin pentru ridicarea gazelor lacrimogene şi-n notiţă am precizat să se aducă şi 8 măşti de gaze.

   — Atunci ne va reuşi să-i afumăm cum trebuie. Să sperăm că fiul dumneavoastră nu a înaintat prea mult.

   — O să trimit un om să le spună să se retragă întrucâtva. Pe de altă parte trebuie că ştie că punem ceva la cale altfel ar fi întreprins ei ceva pe cont propriu.

   Solul dispăru. Acesta mai avea misiunea să-l înştiinţeze şi pe Maior cu privire la cele ce aveam de gând.

   Aşteptarea ne păru foarte lungă. Colonelul trimisese vorbă că atacul va avea loc la ora 22 dacă nu vor interveni schimbări bruşte de situaţie.

   Kirsten şi Brown se întoarseră la 21h 40' din oraş, aducând cu ei bombele şi măştile de gaze.

   Puţin după aceea apăru şi Pongo. Marian îl întrebă acum din curiozitate ce va face dacă careva dintre indieni îl va întreba ceva.

   — Pongo nu va răspunde nimic, ci va arăta numai la gât. făcând cr, cr!

   Izbucnirăm în râs. Pongo mai era pe deasupra şi bun actor. Marian împărţi bombele şi măştile de gaze. Pongo trebuia să-şi pună în secret masca de gaze şi să arunce repede trei bombe cu gaze lacrimogene. Mai departe nu trebuia să intervină. Cât de curând auzea semnalul care era o împuşcătură de pistol, trebuia să acţioneze. Pongo dispăru la final. Colonelul aşteptă cu ceasul în mână. Timpul se scurse încet. În sfârşit sosi momentul. Ne puserăm măştile de gaze pe când Marian păşi pe culoar şi slobozi un glonte. Imediat după aceea auzirăm explozia celor trei bombe cu gaz lacrimogen. Mai aşteptarăm puţin timp pentru a fi siguri că gazele s-au răspândit, apoi Marian aprinse toate făcliile disponibile şi-o luarăm înainte. Nu furăm întâmpinaţi cu nici o împuşcătură.

   Când am ajuns la capătul gangului am văzut o peşteră destul de mare, unde zăceau peste tot indieni la pământ.

   Până aici ne însoţiră numai oamenii care erau prevăzuţi cu măşti de gaze. Patru poliţişti care aveau deja masca pe figură îi legară repede pe toţi indienii de jos şi-i transportară la camarazii lor, unde între timp ajunseseră şi Maiorul cu zece soldaţi. Militarii preluară transportul celor ameţiţi de gaze, deveniţi prizonierii noştri acum. În decurs de o jumătate de oră fură transportaţi, de aici, toţi indienii. Căutarăm zadarnic vreo urmă a lui Pongo. De când explodaseră bombele nu-i mai dădurăm de urmă. Să fi mers să-l ia în primire pe „Mesagerul Morţii"? Nu ştiam din păcate unde se găsea încăperea laterală pe care o găsise atunci Pongo. Poate că-l va aduce el însuşi pe cavalerul în armură. A durat destul de mult până camaradul nostru a apărut în fine, aducând însă o veste dezamăgitoare Indianul cel mare, şeful reuşise să scape. Acum se punea problema de a-l recaptura. Toţi cei interesaţi, cu mască se alăturară lui Pongo şi începurăm numaidecât căutarea. Trecură oră după oră, fără ca să dăm de individul îmbrăcat în armura afgană. Soldaţii erau siguri că n-ar fi putut trece de lanţul lor. Către dimineaţă nu ne mai rămase decât să recunoaşte evidenţa. Indianul ne scăpase!

   Când colonelul Longfield dădu dispoziţia ca prizonierii să fie transportaţi de acolo văzu multe fizionomii familiare. Aparţineau castelor superioare. Colonelul îl rugă pe Maior să transporte prizonierii sub escortă armată puternică, la sediul poliţiei, întrucât oriunde altundeva n-ar fi fost în Surat în siguranţă.

   În dimineaţa următoare nopţii atacului, colonelul îi puse lui Marian la micul dejun întrebarea care-l muncea cel mai tare:

   — Cine credeţi că este instigatorul rebeliunii împotriva guvernului britanic, domnule Farrow?

   — Nu vreau să formulez nici un răspuns, până nu vom putea aduce dovezi certe, zise acesta.

   Dacă ne îngăduiţi mai rămânem o săptămână aici. Înainte de a pleca o să vă arăt cine e capul conspiraţiei şi cine e „Mesagerul Morţii" Pot afirma cu certitudine de pe acuma că sunt una şi aceeaşi persoană.

   Colonelul îl privi câteva clipe uimit pe Marian, după care îi veni ceva în minte.

   — Nu mi-aţi arătat hârtiile pe care le-aţi ascuns sub blocul de piatră, domnule Farrow.

   — Vi le-aş arăta numaidecât domnule colonel dacă nu m-aş teme că veţi întreprinde ceva ce ne-ar periclita foarte mult soluţionarea întregii probleme. În interesul cauzei, vă rog să mai aşteptaţi pentru a suplimenta cercetările. Sper că în curând să vă pot livra pe „Mesagerul Morţii".

   — Sunt cu dragă inimă de acord cu ceea ce propuneţi, domnule Farrow. Fără ajutorul dumneavoastră cu greu mi-aş mai fi putut vedea fiul, dac-ar fi trăit evident. O să vă acord tot sprijinul de care dispun. Dacă mai aveţi vreo dorinţă, vă rog s-o exprimaţi.

   Marian chibzui câteva clipe, adâncit în gânduri, după care întrebă:

   — Aveţi aici în Surat duşmani personali, domnule colonel?

   — E greu să dau un răspuns concret. După asasinatele comise am acţionat diferit tocmai pentru că mi se reproşa că n-am fost destul de energic.

   — Din partea cui s-au ridicat obiecţiile?

   — Din partea celor mai bine văzuţi oameni din oraş, ai acelora care aveau tot interesul ca trecătoarea şi poteca în sine să fie practicabile pentru comerţul propriu-zis. Un pic să mă gândesc! Cele mai multe reproşuri le-am primit de la negustorul Indian Tronsgha. S-a exprimat destul de grosolan la adresa incapacităţii poliţiei.

   — Tronsgha? Numele mi-e cunoscut. Un indian în vârstă de statură mică?

   Colonelul râse din toată inima.

   — Ba dimpotrivă, domnule Farrow, Tronsgha este un om în puterea vârstei de 38 de ani şi are o statură de atlet. N-aş vrea deloc să-l am de duşman personal, sau ceva de împărţit cu dânsul.

   — Atunci nu poate fi omul la care m-am gândit, se dădu bătut Marian.

   Îl cunoşteam pe camaradul meu destul de bine de acum ca să- mi dau seama că voia intenţionat să-l inducă în eroare pe colonel. Avea cu siguranţă motivele lui de a o face. Chipul prietenului meu se lumină şi-mi dădui seama că era mulţumit de concluziile la care ajunsese.

   — O dorinţă aş avea totuşi domnule colonel. Puteţi să convocaţi mâine pe toţi negustorii de vază din Surat în biroul dumneavoastră de lucru, pentru a le împărtăşi veştile despre siguranţa călătoriilor în scop de negoţ de aici în colo? Voi fi şi eu acolo şi poate că-n cursul zilei de mâine voi putea să vă arăt pe „Mesagerul Morţii".

   — Voi da dispoziţiile necesare chiar acum la telefon, deşi, sincer să fiu, încă nu sunt pe deplin încredinţat că de-acum înainte drumul va fi lipsit de primejdii. „Mesagerul Morţii" încă nu stă, din păcate, în dosul gratiilor.

   — N-are să mai dureze mult. Acum însă să ne odihnim câteva ore! Permiteţi-mi să mă retrag, împreună cu camaradul meu.

   Când am rămas singur cu Marian în cameră l-am întrebat ce intenţiona cu această întrunire la vârf a negustorilor din oraş.

   — Păi vreau să le dezvălui pe „Mesagerul Morţii".

   — Ştii deja cine este?

   — Cred că da. Oricum, mâine trebuie să facem rost de câteva dovezi care ne lipsesc. Pongo, păzeşte încă, cu poliţiştii poteca din munţi. Nu cred că va avea succes. Va trebui ca tot noi, către seară să mai întreprindem o expediţie până acolo.

   Întrucât eram obosiţi şi nu ne aşteptam la nici un eveniment deosebit, dormirăm nestingheriţi până după amiaza târziu. Ne primenirăm cu o baie şi ne întărirăm trupurile cu o cină copioasă.

   Colonelul Longfield ne aştepta deja. Răspândise deja în întreg Surat-ul că noi am descoperit o bandă periculoasă în munţi şi am făcut-o nevătămătoare. Nimeni nu ştia însă amănunte. Între timp, mai dăduse şi alte telefoane şi era foarte curios să ştie ce vom întreprinde în continuare. Când auzi că noi voiam să facem o călătorie în munţi ţinu neapărat să ne însoţească. Dar Marian voia să meargă numai cu mine.

   Aşa că pornirăm amândoi şi ajunserăm din nou, la potecă, deşi conspiratorii fuseseră făcuţi prizonieri, trebuia să fim totuşi foarte atenţi, întrucât „Mesagerul morţii" mai era încă în libertate.

   Am ajuns în cele din urmă şi la locul cu pricina. Mă aşteptam din clipă-n clipă cavalerul în armură, dar nu se întâmplă nimic.

   Urcarăm din greu vechea potecă, în sus spre vârf. Apoi deodată, cuprins de groază prinsei mâna lui Marian: da, uite-l că apare din nou!

   Marian râse numai şi... merse în întâmpinarea monstrului în armură. Era bineînţeles Pongo, îmbrăcat în costumul specific, cu armură şi tot echipamentul.

   Îl salutarăm bucuroşi, în felul lui specific ne povesti, că descoperise ceva nou, în căutarea „Mesagerului Morţii" şi avea de gând să ne arate chiar acum despre ce era vorba, îl urmarăm deci, sus, printre stânci.

   Pongo îşi aprinse lampa de buzunar şi ne conduse, pe culoarele de-acum bine cunoscute, până la peştera unde făcusem prizonieri pe conspiratori.

   — Pongo descoperit aici gang nou. Şi el ne arătă spre un perete de stâncă unde, cu toată bunăvoinţa, n-am putut descoperit nimic asemănătoare.

   De-abia după ce Marian cercetă mai bine găsirăm rezolvarea enigmei. Un bloc de piatră era mobil şi se lăsa deplasat întocmai ca o uşă.

   Oare aventura noastră aicea era menită să nu mai aibe sfârşit? Oare am făcut prizonieri chiar pe toţi membrii bandei? Poate că jumătate din efectivul acestora mai era încă localizat aici şi noi

nici n-o bănuiam.

   Pongo păşea în faţă. Cu simţămintele amestecate, cuprins de o nelinişte interioară, îl urmarăm. Gangul ducea pieziş în jos şi se sfârşea de asemenea într-o peşteră. Aici descoperirăm felurite maşini. La început am crezut c-am dat peste o imprimerie de bani falşi. Dar nu era aşa. Erau tiparniţe ce-i drept, dar care aveau menirea unei tipografii secrete. Peste tot zăceau manifeste care aveau un puternic conţinut antiguvernamental şi antibritanic. Ajunsesem deci la sediul unei organizaţii politice al unui partid ce- şi propunea fără îndoială ţeluri potrivnice guvernării britanice.

   Într-o nişă laterală am găsit echipamentul complet al armurii afgane ce servise ca deghizare „Mesagerului".

   Acest echipament se asemăna foarte bine cu acele pe care-l purta acum Pongo. De indian nici o urmă, însă. Mai căutarăm febrili alte încăperi sau alte coridoare secrete, care ar fi putut porni din această încăpere, dar nu mai găsirăm nimic deosebit.

   Deoarece nu mai era nici o altă ieşire din peşteră nu ne puteam dumiri cum reuşise să dispară indian. Marian fu de părere că la dezlănţuirea atacului nostru se refugiase aici, dovadă fiind chiar părăsirea armurii. După ce ne retrăsesem reuşise probabil să se strecoare neobservat nici de către Pongo, nici de către vreunul din poliţişti.

   Pongo îşi lepădă acum echipamentul şi făcu un colet din ambele armuri, intenţionând să le ia cu el.

   Noi ne îndesăm buzunarele cu manifestele tipărite, cel puţin cu o parte din ele.

   Lăsând poliţiştii de pază şi aici ne înapoiarăm în oraş.

   Se vedea pe faţa lui că Marian era deosebit de mulţumit cu această ultimă excursie pe care o făcusem.

   Pongo ar fi rămas mai degrabă să pândească sosirea „Mesagerului".

   — O să ai prilejul să-l revezi foarte curând, Pongo. Pun pariu că e de-acuma în Surat. Mâine dimineaţa o să faceţi oficial cunoştinţă.

   Pongo rânji mulţumit acum.

   Se făcuse deja întuneric când am ajuns în Surat. Colonelul Longfield înjură una bună când îi fu dat să vadă manifestele aduse şi când îi povestirăm de tipografia clandestină. Iată că aşa ceva trebuia să se întâmple tocmai aici, în sectorul lui!

   Se făcuse aproape de miezul nopţii când ne retraserăm în sfârşit în camerele noastre. Nu aveam însă de gând să dormim. Aşteptarăm până când se făcu linişte deplină în casă. Ieşirăm pe fereastră afară, ajungând pe crengile unui copac înalt de lângă reşedinţă şi, de acolo ne dădurăm drumul încetişor la pământ. Pongo avea misiunea de a sta de veghe în camerele noastre. Nu ştiam încă ce avea de gând Marian, până ce acesta nu-mi şopti:

   — O să-i facem o vizită onorabilului negustor Tronsgha. Nu avurăm vreme de parlamentări că el o şi luase înainte, fără a se opri deloc din drumul său, pentru a cerceta împrejurimile. Se părea că ştie prea bine unde locuieşte acesta şi nu dură mult şi ajunserăm la ţintă!

   Străzile sărăcăcios mobilate erau deşerte. Ca nişte umbre întunecate se iţeau casele din fundurile grădinilor pe lângă care treceam. Doar din când în când ne mai lătra un câte un câine, de din dosul gardurilor împrejmuitoare grădinilor.

   — Şi dacă şi casa lui Tronsgha e păzită de câini, Mariane?

   — Va trebui să-i neutralizăm, asta-i tot.

   Perspectiva nu era chiar încurajatoare, dar n-aveam ce face şi- mi urmai drumul, mai ales că Marian părea foarte încrezător.

   — Iată aici se află proprietatea lui Tronsgha, mă lămuri el.

   Într-adevăr doi buldogi zdraveni alergau pe lângă gardul

grădinii acestuia. Marian îşi introduse mâna în buzunar scoţând două „obiecte" pe care le aruncă peste gard, apoi păşi liniştit mai departe. La următorul colţ de stradă se opri.

   — Ce-ai aruncat acolo, Mariane, carne otrăvită?

   — Cam aşa ceva, dar nu otravă, ci impregnată cu un somnifer foarte puternic. N-aş vrea să omor câinii care de fapt sunt animale credincioase de mare valoare.

   După un sfert de oră ne putem căţăra peste gard. Nu încetai să mă minunez, cum de reuşise prietenul meu să le afle pe toate, dar acuma n-aveam timp de pus întrebări. Aşteptarăm timpul cuvenit, după care ne căţărarăm peste gard, din strada alăturată. Încă nu ajunsesem pe proprietatea negustorului mai trebuia să trecem un gard.

   În casa negustorului nu ardea nici-o lumină. Camaradul meu se apropie din spate de locuinţa acestuia şi acuma examina cu atenţie ferestrele. Aşteptă câteva minute, după care dispăru în întuneric. În camera pe a cărei ferestre dispăruse Marian, zării de câteva ori lumina lămpii sale de buzunar. Nu-mi putui da seama ce căuta.

   După câteva minute, Marian apăru precum intrase; pe nesimţite mă trezii cu el alături.

   — Haide Robert, să dispărem de aici! Am avut noroc de data asta, îmi şopti el.

   Părăsirăm grădina pe aceeaşi cale pe care intraserăm şi ajungând pe stradă ne încetinirăm ritmul. Acum am găsit, în fine,

răgazul să-l întreb, dacă a găsit ce-a căutat la Tronsgha.

   — Da, dovada că el este „Mesagerul Morţii".

   Îmi pieri piuitul.

   — Păi cum ai ghicit asta Mariane?

   — Combinând toate variantele posibile. Hârtiile pe care le-am găsit şi le-am ascuns în munţi m-au pus pe urma cea bună. Mi-a lipsit numai ultima dovadă pe care am găsit-o astăzi.

   — Vrei să pui să-l aresteze pe negustor de-ndată?

   — Nu şi-aşa nu poate scăpa din laţul pe care i l-am întins. Va veni singur la biroul poliţiei.

   În fine, o luminiţă scăpără în mintea mea. De aceea l-a rugat Marian pe colonel să-i convoace pe toţi negustorii din oraş în biroul său. Devenii deodată aşa de vioi c-aş fi stat toată noaptea la taclale cu Marian despre problemele noastre. El voia să se culce, însă, aşa că de îndată ce ajunserăm la bungalow-ul colonelului puserăm capul jos....

V.

„MESAGERUL MORŢII" ESTE DEMASCAT.

   LA MICUL DEJUN, colonelul ne şi întrebă, dacă eram lămuriţi în fine cine era „Mesagerul Morţii".

   — Sunt sigur de asta, domnule colonel, de altfel vă va căuta azi înainte de masă, zâmbii Marian.

   Colonelul se uită la prietenul meu cu o privire de parcă ar fi vrut să întrebe dacă era în toate minţile.

   — Criminalul mă va căuta pe mine, personal?

   — Aşa cum aţi auzit.

   — Vorbiţi serios, domnule Farrow? Sau vreţi să glumiţi cu mine?

   — Nu prea am chef de glume, nu aşa de dimineaţă, replică prietenul meu. Când va fi aici puteţi să puneţi să-l aresteze.

   Colonelul rămase perplex.

   — Susţineţi deci că ucigaşul va veni să se predea şi va cere să fie arestat?

   — N-am spus asta domnule colonel. Am zis numai că va veni aici în dimineaţa asta, va depinde de dumneavoastră să-l recunoaşteţi cine este. El se va păzi evident s-o facă.

   — Acum înţeleg. Bănuiţi că făptaşul e unul din negustorii convocaţi astăzi la mine în birou. Credeţi cu adevărat că este unul din negustorii din Surat?

   — Nu am doar bănuieli. Ştiu cu certitudine cine este criminalul.

   — Şi de ce nu-mi spuneţi numele lui chiar acum pentru a da dispoziţiile necesare ca să fie arestat?

   — Aş vrea mai întâi ca respectivul să se trădeze el însuşi. Pentru varianta asta mi-am luat toate precauţiile necesare.

   — Ei, atunci aştept şi eu cu nerăbdare întâlnirea de azi. Dar dacă nu apare? Nu pot sili pe nimeni să vină la mine. Poate se răzgândeşte şi-o ia la sănătoasa. S-ar putea să pierdem totul în ultima clipă.

   — Va veni cu siguranţă domnule colonel, pentru că nu bănuieşte că i-am dat de urmă! Aţi convocat întâlnirea pentru ora 10. O jumătate de oră mai târziu va fi arestat.

   Colonelul Longfield răsuflă din adâncul plămânilor.

   Dacă Marian Farrow afirma ceva cu atâta certitudine atunci asta însemna altceva. Pentru a fi absolut sigur mai întrebă dacă nu e cazul să ia măsuri speciale.

   — După ce toţi oamenii convocaţi vor fi în sala de consiliu daţi ordine funcţionarilor să păzească toate intrările şi ieşirile, inclusiv ferestrele. Mai mult nu aveţi ce face, demascarea criminalului îi va reveni lui Pongo.

   Era de-abia 8h 30' ne despărţirăm de colonel şi nu intenţionam să revenim decât după ora 10, pentru a nu-l speria pe „Mesager". Trebuia ca să se simtă cu totul în siguranţă. Până la ora fixată mai era încă timp destul pe care Marian intenţiona să-l folosească vorbind cu Pongo între patru ochi.

   La 10 fix sosi automobilul trimis de colonel pentru ca să îi ia. Fiul colonelului, inspectorul de poliţie veni personal să ne aducă pentru că toţi cei invitaţi îşi făcuseră deja apariţia.

   El însuşi îi examinase cu scrupulozitate dar nu-şi putuse da seama cine ar putea fi făptaşul.

   — Şi gândiţi-vă continuă inspectorul Longfield, astă noapte s-a comis o spargere la negustorul Tronsgha, aşa cum ne-a mărturisit- o chiar dânsul. N-a putut stabili cu precizie ce s-a furat dar a descoperit că o fereastră pe care o închisese seara fusese deschisă şi a descoperit chiar urme de efracţie.

   Trebui să-mi reţin un zâmbet. Dacă Tronsgha ar fi ştiut cine a fost vizitatorul nocturn, cu greu s-ar fi hotărât să vină la întrunirea de la biroul poliţiei.

   Automobilul se opri, Pongo, care venise cu noi coborî, având un pachet uriaş, bine legat sub braţ. La recomandarea lui Marian, Pongo se retrase într-o cameră alăturată după care inspectorul Longfield ne conduse la tatăl său.

   Împreună intrarăm în sala de consiliu.

   Şaisprezece negustori din Surat se adunaseră deja acolo şi-l salutară pe colonel cu destulă reverenţă. Printre aceştia îl recunoscui după silueta sa masivă, pe negustorul Tronsgha, deşi pân-acuma nu l-am mai văzut, cu atât mai puţin în civil.

   Când Tronsgha ne văzu în sală, ceva scânteie în ochii săi, dar îşi recăpătă cumpătul imediat, iar salutul său fu atât de politicos ca şi a celorlalţi oameni de afaceri adunaţi acolo.

   Colonelul Longfield îi rugă pe domnii adunaţi acolo să ia loc. Îşi începu mica cuvântare, trecând în revistă agresiunile soldate cu victime petrecute în Surat în ultima vreme, mărturisindu-şi bucuria că le poate împărtăşi vestea bună că ieri s-a reuşit neutralizarea unei bande întregi care opera în această regiune. Îşi mai mărturisi totodată regretul că, creierul bandei, mai numit şi „Mesagerul Morţii" a reuşit să scape, dar îşi exprimă speranţa că poate se va reuşi în câteva ore capturarea lui, poliţiştii fiind la posturi.

   Printre negustori se produse o oarecare agitaţie. Se puseră întrebări colonelului. Acesta se uita din când în când dezorientat la Marian şi la ceasul brăţară. Se vedea clar cum starea de nelinişte a şefului poliţiei creştea din ce în ce.

   Marian era liniştea întruchipată.

   Deodată negustorul Tronsgha se ridică de la locul său şi strigă:

   — Domnul colonel, nu prea se simte siguranţa şi ordinea pe care ziceţi c-o instalaţi aici în Surat. Astă noapte chiar casa mea a fost ţinta unei tâlhării.

   — Am aflat de curând lucrul ăsta domnule Tronsgha şi vă asigur c-am dat toate dispoziţiile necesare pentru a se face toate investigaţiile. Ce s-a furat de la dumneavoastră?

   — N-am putut stabili cu precizie domnule colonel, azi dimineaţă mă grăbeam foarte tare...

   — Poate c-aţi fost vizitat chiar de „Mesagerul Morţii" interveni acum Marian.

   Negustorul, a cărui ochi scăpărau fulgere spre Marian, se stăpâni şi răspunse foarte calm:

   — Cred că glumiţi, domnule? Nu vă cunosc, am auzit abia azi de numele dumneavoastră. „Mesagerul Morţii" pare să se bucure de încrederea dumneavoastră, devreme ce la arestarea bandei i- aţi permis să scape.

   Asta era o aluzie pe faţă şi mă mirai de nepăsarea şi calmul prietenului meu.

   — Aveţi dreptate, domnule Tronsgha, e adevărat că „Mesagerul Morţii" se bucură de încrederea mea, altfel nu i-aş fi dat colonelului Longfield cuvântul meu, că acesta ne va vizita şi ar putea fi arestat până la ora 11.

   Tronsgha izbucni într-un râs strident.

   — Şi cu astfel de poveşti l-aţi putut îmbrobodi pe colonel? Credeţi cu adevărat că „Mesagerul Morţii" va veni aici şi vă va ruga să-l arestaţi?

   — Cam aşa ceva, domnule Tronsgha. Până la ora unsprezece mai sunt zece minute.

   „Mesagerul" nostru trebuie să apară deci foarte curând.

   Ceilalţi neguţători începură să se agite şi să murmure la auzul ultimelor cuvinte ale lui Marian.

   Căpătaseră de curând impresia că prietenul meu îi ţinea de proşti. Acum luă cuvântul colonelul însuşi pentru a întregi reprezentaţia.

   — Domnilor, dumneavoastră ca oameni umblaţi prin lume nu se poate să nu fi auzit adesea de cei doi musafiri ai mei, domnii Farrow şi Bertram. Însoţitorul lor credincios Pongo vă este cunoscut aşijderea, după nume cel puţin. Domnii au sosit aici numai cu scopul adevărat de a lămuri crimele ce s-au petrecut în vecinătatea oraşului nostru. Vedeţi că n-a trecut decât foarte puţin timp şi-o bandă întreagă de răufăcători a fost lichidată. Numai conducătorul acestora aşa numitul „Mesagerul Morţii" a izbutit să scape. Domnul Farrow mi-a dat însă toate asigurările că în dimineaţa asta va fi arestat şi acesta. Cunoaşte identitatea acestuia şi afirmă că până la ora 11 şi vom şti dacă-l avem sau nu pe vinovat.

   Pe când colonelul îşi încheia cuvântarea, uşa se deschise foarte uşor şi în spatele negustorilor înfierbântaţi apăru „Mesagerul Morţii" îmbrăcat în vechea-i armură afgană. Ştiam că nu era altul decât Pongo, totuşi apariţia lui bruscă ne dădu şi nouă fiori. Negustorii încă nu-i descoperiseră prezenţa, pentru că apăruse în spatele acestora, absolut pe nesimţite.

   — Ei, domnule Farrow, răsună batjocoritor glasul de bas al lui Tronsgha, este aproape ora 11. Unde vă e omul?

   — E în spatele dumneavoastră, domnilor, zise Marian cu voce ridicată, sculându-se brusc în picioare.

   Urmă un strigăt general de groază şi un vacarm de nedescris în sală.

   Toţi negustorii, oameni de vază ai oraşului îşi întoarseră capul, zgâindu-se la Pongo, ca la o vedenie apocaliptică. Tronsgha păli însă. Văzui clar cum tremura din tot corpul lui atletic construit.

   Din nou se auzi vocea lui Marian:

   — Am avut dreptate, domnilor? S-a prezentat la timp „Mesagerul Morţii"? Nimeni nu răspunse. Atunci Pongo păşi agale spre Tronsgha, ridică spada sa scurtă şi grea în sus şi zise cu vocea sa adâncă şi pătrunzătoare:

   — Luaţi prizonier omul acesta. El este „Mesagerul Morţii".

   Tronsgha rămase perplex câteva secunde, fără a reuşi să

îngaime o vorbă, apoi se repezi spre fereastră deschizând-o. Înainte de a putea să dispară afară, fu apucat de Pongo şi azvârlit din nou în sală. În acelaşi timp, uşa se deschise şi în cadrul acestei apăru inspectorul Longfield, fiul colonelului, însoţit de câţiva funcţionari. Marian le arătă omul trântit la pământ şi zise numai:

   — Puneţi-i cătuşele!

   Tronsgha se apăra acum cu mâinile şi cu picioarele. În cele din urmă fu biruit şi acum se afla încătuşat legat de scaun.

   Colonelul se apropie de el.

   — Ce v-a apucat, domnule colonel, să-mi aplicaţi un asemenea tratament? îi strigă negustorul colonelului. Credeţi cu adevărat că am ceva de-a face cu „Mesagerul Morţii"?

   Colonelul nu răspunse nimic la aceste reproşuri. El continua să privească întrebător la Marian.

   Negustorii încă se mai uitau cuprinşi de groază la costumaţia lui Pongo. De-abia după ce acesta îşi îndepărtă coiful cu vizieră şi capul lui negru ieşi la iveală, teama le dispăru treptat. Toţi cerură explicaţii.

   — Domnilor, luă Marian cuvântul. Vă datorez bineînţeles explicaţii pentru învinuirea pe care o aduc acestui om, care a trăit atât de mulţi ani printre dumneavoastră, bucurându-se de stimă şi consideraţie. Acum l-am învinuit c-ar fi capul unei bande care opera în acest ţinut, având multe crime pe conştiinţă. Anumite probleme le voi trece sub tăcere, fiind chestiuni politice căzând sub incidenţa autorităţilor britanice.

   Tronsgha opera în munţi şi-şi avea ascunzătoarea în apropiere de Topli. Întrucât banda de conspiratori dorea să se întâlnească în siguranţă, au dat prin faptele lor criminale un rău renume locului, trecătoarea fiind evitată de către toţi în ultima vreme. Ieri l-am rănit la încheietura mâinii pe acest „Mesager". Uitaţi-vă la bandajul pe care-l poartă acum la mână negustorul. În afară de asta, mai trebuie să aibă vânătăi pe braţ şi răni, unde a fost atins razant de gloanţele noastre. Anume l-am ferit de răni mai grave.

   În timp ce vorbea, Marian dezveli braţul prizonierului.

   Într-adevăr în regiunea cotului şi a încheieturii mâinii avea răni uşoare.

   — Nu vă lăsaţi induşi în eroare de asemenea poveşti, domnilor. Alaltăieri am avut un mic accident şi m-am rănit, imploră Tronsgha. N-am nimic de-a face cu „Mesagerul Morţii".

   Atunci Marian scoase din buzunarul jachetei sale un document şi i-l ţinu înaintea ochilor.

   — Atunci lămuriţi-ne, domnule Tronsgha, de ce numele dumneavoastră stă scris aici şi semnătura de asemenea.

   De-abia aruncă acesta o privire spre compromiţătoarea hârtie că şi făcu o nouă încercare deznădăjduită de eliberare.

   — Trădare, strigă el, dar recunoscu în ultimul moment că se trădase singur. Vocea sa era de-acuma calmă când răspunse:

   — Nu ştiu nimic despre acest document!

   — Deci nu e scrisul dumneavoastră? întrebă Marian. Aţi afirmat că azi noapte s-a comis o spargere la dumneavoastră acasă. Spargerea am comis-o eu şi prietenul meu şi avea scopul de avă demasca. În biroul domnului Tronsgha am găsit mai multe documente, pe care acum, iată, le înmânez oficial domnului colonel Longfield. Pe de altă parte, acolo ne-am descoperit şi armele noastre, ce ne-au fost luate când am fost atacaţi în munţi. Cu asta v-aţi dat definitiv de gol, domnule Tronsgha.

   Urmă o linişte de mormânt în sală. Atunci negustorul se propti cu băţoşenie şi-l strigă cuprins de ură prietenului meu:

   — Da, eu sunt „Mesagerul Morţii" şi vă prorocesc moartea! Puteţi să mă executaţi liniştit domnule colonel. Mă va urma un răzbunător căruia nu-l veţi scăpa. Eu la rându-mi vă condamn la moarte!

   Marian se întoarse repede spre masa negustorilor, eu făcând la fel, în speranţa de a descoperi vreo figură trădătoare printre cei prezenţi, pentru că bănuiam prezenţa răzbunătorului aici. Nu ne fu dat să descoperim nimic ce-ar fi dat de bănuit. Despre adevărul spuselor lui Tronsgha am avut prilejul să ne convingem mai târziu.

   Colonelul dizolvă adunarea, după ce-l asigură pe participanţi că trecătoarea şi poteca erau din nou în siguranţă şi accesibile. Am mai rămas câteva zile în Surat, vizitând oraşul şi împrejurimile. Întrucât colonelul era văduv, ne petrecurăm seara în clubul său, unde prezenţa noastră provoca de fiecare dată vâlvă. Întrucât colonelul nu vorbise de implicaţiile politice pentru a nu aţâţa spiritele, întrebările asupra aventurii noastre încetară încurând.

   Când după un călduros rămas bun de la colonel şi fiul său am părăsit în fine oraşul, nu bănuiam ce vom întâmpina foarte curând. Dar asta voi relata altădată.

SFÂRŞIT

Volumul 189

LUMINĂ TREMURĂTOARE

   O POVESTE CIUDATĂ.

   ÎN PORTUL WOKAM DIN INSULA ARU ne despărţirăm de profesorul Tramm, cu care am avut o interesantă aventură pe această insulă.

   Datorită alimentării cu carburanţi ne puteam continua călătoria de- abia după amiază, aşa că Marian şi cu mine mai făcurăm o mică plimbare prin oraş, promiţând ca la ora mesei să fim din nou pe iaht. Ne găseam în drum spre India, care ne atrăgea cu sectele sale, iar mai târziu voiam să facem o escală în Africa ca să vedem patria lui Pongo.

   Cum oraşul Wokam nu prea avea multe lucruri deosebite de văzut şi cum era încă devreme, ne-am hotărât să dejunăm la unul din multele localuri.

   Acestea nu erau prea ispititoare, aşa că merserăm nehotărâţi mai departe, uitându-ne la firmele localurilor şi la reclama acestora.

   Făcuserăm un mic arc de cerc prin oraş şi ne apropiam din nou de port. Ne cam pierise cheful de aceste căutări, când, ne sări în ochi o reclamă originală pe care scria în limba germană cuvintele:

   „LA BALENA NEAGRA". Sub aceste cuvinte, un artist nu prea talentat încercase să redea cât mai realist acea balenă neagră, dar fără informaţia de mai sus, Marian şi cu mine am fi considerat că este mai de grabă o ciupercă strivită.

   Important era că aveam un local german în faţa noastră şi că putem spera că vom petrece o oră plăcută de discuţii, despre iubita noastră patrie, mai ales dacă patronul era la fel de binevoitor cu clientela să ca şi necunoscutul artist în efortul de a reda cât mai exact balena pe care a pictat-o. Marian mă trase zâmbind în localul acesta care la această oră era aproape gol.

   În spatele tejghelei stătea un om gras care era probabil patronul localului. Îl măsurai cu privirea şi-l salutai în germană. El însă nu păru să-mi înţeleagă cuvintele, dar probabil că le dedusese sensul deoarece îmi răspunse foarte politicos în engleză. Abdomenul lui voluminos abia îi permitea să se încline.

   Luarăm loc în apropierea unui client singuratec, lângă fereastră şi Marian comandă un mic dejun frugal. Sub impresia firmei de la intrare, a făcut-o tot în germană, dar hangiul nu părea să ne înţeleagă limba,

motiv pentru care Marian repetă comanda în engleză.

   Faţa i se lumină pe dată şi după zadarnica încercare de plecăciune datorită dimensiunilor sale se grăbi cât îi permitea corpolenţa să dea comanda la bucătărie.

   Clientul singuratic ne aruncă o privire scurtă. Răspunse scurt la salutul nostru, apoi se cufundă în lectura ziarului său. După câteva minute, hangiul ne aduse băuturile comandate. Marian îl întreabă mirat:

   — Nu sunteţi german, domnule patron?

   — No, sir n-am fost niciodată, de ce aş fi tocmai neamţ? Răspunse el mirat.

   — Dar aveţi o firmă în germană şi am crezut că vom întâlni aici un compatriot. De unde aveţi acea firmă?

   — Ah, de aceea îmi vorbiţi într-o limbă străină, domnii mei zâmbi hangiul. Ştiţi, tabla de firmă aceasta mi-a plăcut atât de mult că am cumpărat-o la o licitaţie. Insula pictată pe ea îmi aminteşte de ţara mea, Anglia.

   Confunda deci balena, nereuşită cu o insulă. Nu părea să ştie ce era scris deasupra, motiv pentru care Marian îl întreabă.

   — Dar ce-i scris deasupra insulei dumneavoastră? N-am putut descifra cuvintele.

   — Asta-i pe indiană, domnii mei, explică hangiul cu mândrie.

   — Când am luat tabla mi s-a tradus ce-i scris acolo. Se cheamă „LA INSULA FERICITĂ".

   Marian şi cu mine ne zâmbirăm în linişte. Normal că nu l-am lămurit pe grăsan, ca să nu-i răpim motivul mândriei sale. De acea Marian îi spuse plin de seriozitate:

   — Am crezut la început că este scris în germană, dar acum ne este clar. Aveţi o tablă de firmă foarte interesantă.

   — Aveţi dreptate domnii mei, spuse hangiul din nou plin de mândrie, dar acum scuzaţi-mă, mâncarea dumneavoastră este gata şi-o aduc îndată. Cu aceste cuvinte dispăru de la masa noastră.

   Marian a dat amuzant din cap. Şi vecinul singuratec de la masa vecină. Care auzise discuţia se uită la noi şi ni se adresă încet:

   — Aveţi dreptate domnilor, că nu l-aţi privat pe grăsan de mândria lui se bucură de firma asta ca un băiat de un timbru rar. Lăsaţi-l să creadă, că balena este o insulă iar cuvintele sunt în indiană. Orice om trebuie să creadă într-un talisman. Aveţi dreptate domnul meu, de aceea nu-l lămuriţi pe hangiu.

   — Ne este indiferent, dar am crezut că vom întâlni un compatriot, altfel am fi mers mai departe.

   — Ah, domnii sunt germani? întrebă omul mirat, măsurându-ne atent.

   Apoi se ridică, se înclină politicos şi se prezintă:

   — Îmi permiteţi, numele meu este Cook, fost căpitan englez de vas.

   Ne înclinarăm şi noi, Marian făcu prezentările. Când omul ne auzi

numele noastre zâmbi bucuros şi răspunse:

   — Chiar asta am vrut să ştiu, domni mei. Crezusem că v-am văzut undeva, probabil într-un ziar. Cum am auzit că sunteţi germani, m-am dumirit. N-am vrut să vă întreb direct de nume, de aceea m-am prezentat. Aşa arată deci cunoscuţii aventurieri Marian Farrow şi Robert Bertram. Permiteţi să iau loc la masa dumneavoastră? Aş discuta ceva cu dumneavoastră ce nu-mi dă pace de două luni.

   Marian îl invită la masa noastră şi ne salutarăm din nou, prin strângere de mână. Tocmai apăru şi hangiul, care se bucură, văzându-şi clienţii împreună. Aşa era el scutit de a face conversaţie şi se retrase după tejghea.

   Mâncarăm repede, după care Marian i se adresă englezului în germană.

   — Ca om umblat prin lume, trebuie să cunoaşteţi limba noastră. Precis aveţi să ne spuneţi ceva deosebit, deci este mai bine ca să nu ne audă cei neavizaţi.

   — Vă înţeleg domnule Farrow. Evident că vorbesc germana foarte bine, de când eram căpitanul unui vas englez de pasageri. Ştiţi, eu vreau să lămuresc o enigmă, numai acest gând îl am în cap şi sunt cu totul tulburat. Mereu trebuie să mă gândesc la această enigmatică lumină dansatoare.

   — O lumină dansatoare, Mr. Cook? De fapt asta nu-i de loc ceva enigmatic. Povestiţi-ne vă rog, prin ce aţi trecut. Noi suntem liberi şi dacă povestea este interesantă pentru noi, mai putem sta câteva zile pe insulă.

   — Treaba-i foarte interesantă, domnii mei, dar şi plină de taine. Întâmplarea n-am avut-o aici, pe insula Alu, ci pe Seran (Ceran). Dacă vă interesează într-adevăr acest lucru, pun condiţia să mă luaţi cu dumneavoastră. Şi eu sunt acum propriul meu stăpân, acum după ce am primit din America o moştenire drăguţă şi văd lumea pe propria mea cheltuială.

   — Ne-am bucura, dacă ne-aţi însoţi Mr. Cook, răspunse Marian, dar acum povestiţi-ne, sunt sigur că va fi ceva pentru noi, dacă dumneavoastră, om instruit şi experimentat vă străduiţi de două luni să găsiţi o explicaţie, trebuie să fie ceva aici.

   — Aşa-i domnii mei. Ascultaţi-mă vă rog, vă voi povesti totul cum a fost fără înflorituri marinăreşti. După cum v-am spus cu două luni în urmă, făcând o călătorie în Marea Sudului, m-am oprit pe insula Seran. Aveam atunci un mic cuter, care după aceea întâmplare a dispărut fără urmă. Atunci am oprit în portul Tobo. Am întâlnit acolo doi domni care mi-au povestit lucruri curioase despre ce se petrece în interiorul insulei. Mi-a venit dorul să vizitez triburile sălbatice de acolo. Am fost avertizat că nu toate triburile sunt prietenoase cu albii, pe care îi privesc ca pe nişte intruşi, dar, sincer spus domnii mei, ca şi pe dumneavoastră m-a apucat dorul de a căuta o aventură. Cei doi domni mi-au întărit intenţia, descriindu-mi interiorul insulei ca fiind aşa de interesant încât m-am hotărât şi am început pregătirile pentru o mică expediţie. Unul din cei doi domni, Mr. Falk dorea să mă însoţească, dar am refuzat la început, apoi am acceptat. Mi-a propus să cutreier cu el pădurile insulei şi m-a convins că o trupă mai mare poate implica pericole mai multe. Doi călători singurateci sau doi vânători ar fi mai puţin bătători la ochi pentru sălbateci şi ar fi mai degrabă acceptaţi în satele lor, decât o expediţie mare. La început voiam să iau cu mine doi din matrozii mei pe care mă puteam baza, dar Mr. Falk m-a sfătuit să nu o fac, aşa că într-o zi am pornit doar cu el spre interiorul insulei. Mr. Falk părea să cunoască exact drumul. La început a mers totul bine. Vânam pe drum şi treaba îmi făcea mare plăcere. Triburi sălbatice nu întâlniserăm încă, ci doar aşezări de albi, care ne primeau mereu cu amabilitate. Dar mai târziu pădurea deveni din ce în ce mai deasă, după care se transformă într-o superbă junglă. Înaintarea nu mai era aşa de uşoară, ci trebuia să ne croim drum cu cuţitele noastre mari. Treaba începea să nu-mi mai placă şi-i propusei lui Mr. Falk adesea să ne întoarcem, dar el voia neapărat să mergem mai departe, spunând că o întoarcere acum ar fi caraghioasă şi, oricum, în curând vom da de aşezările sălbatecilor. M-am lăsat convins de el. După câteva zile am ajuns din nou la un mic luminiş, unde ne făcurăm tabără de noapte, veghind cu schimbul. Când mi-a venit rândul la a doua veghe, el nu mai m-a trezit aşa că am dormit până la ziuă. Când m-am trezit. Mr. Falk dispăruse, dar în apropiere dădui de o baltă de sânge şi nişte resturi din îmbrăcămintea sa. Am crezut că noaptea, pe când era de veghe, a fost atacat de un animal sălbatec şi ucis, altă explicaţie nu aveam. L-am căutat crezând că pot să-i dau o mână de ajutor, dar zadarnic. Eram singur în junglă, ne ştiind în ce direcţie să o iau. Înaintaserăm în direcţia nord vest şi dacă voiam să mă întorc, trebuia să merg în direcţia sud est. Mi-am căutat în rucsac busola dar spre stupoarea mea, constatai că nu o mai am, poate am uitat-o în Tobo sau am pierdut-o pe drum. A început să-mi fie frică singur în junglă şi să nu ştii încotro să mergi, este foarte neplăcut. În final, ca marinar experimentat, m-am hotărât să mă orientez după soare. Aşa şi făcui convins că am direcţia bună. Căutându-l pe Mr. Falk, am părăsit luminişul şi nu l-am mai găsit, la întoarcere. De acolo aş fi avut un drum bun de reîntoarcere, căci ne făcusem drum prin desiş. Aşa însă m-am văzut silit să-mi croiesc un alt drum şi înaintam foarte anevoios. Spre seara primei zile ajunsei iarăşi la un luminiş destul de mare. Mi-am făcut bivuacul la treizeci de metri de marginea pădurii socotind că aşa voi fi mai în siguranţă decât în pădure, pentru că nu puteam veghea toată noaptea. De oboseală adormi îndată după cină. Putusem să dorm vreo trei ore când m-a trezit o lovitură. Sării în sus îngrozit şi mă uitai în jur, crezând că vreun animal sau vreun om este în apropiere. Dar mă înşelasem. Nu era nimic de văzut. Luna lumina intens iar în iarba înaltă a luminişului nu era nici un ascunziş. Mi-am scos pistolul dar după un timp l-am pus la loc, convins că m-am înşelat. Precis am visat. Dar eram atât de agitat, că nu mai puteam adormi şi observam în linişte luminişul. Deodată tresării. Am auzit din depărtare un sunet neobişnuit. Era ca şi aerul comprimat printr-un tub, cu un ton cântător. Nu ştiam de unde venea sunetul, doar direcţia o puteam stabili şi mă uitai deci atent în direcţia de unde venea sunetul. Luminişul avea cam două sute de metri diametru. Deodată, la marginea opusă a pădurii, apăru o flacără care se mişca dansând de ici colo. M- am gândit la o lumină tremurătoare, solul pădurii fiind în multe locuri mlăştinos. Dar asta, flacăra era mult prea mare, putea să aibe de doi metri înălţime. M-am uitat fascinat la această apariţie. Se mişca direct de-a lungul marginii pădurii, dar se întorcea mereu înapoi la un loc anume. În final m-am enervat şi am vrut să văd ce-i cu acea apariţie fantomatică. Hotărâsem să mă îndrept încet spre ea. Am vrut să-mi iau arma care a fost lângă mine, locul ei însă era gol. Uitându-mă mai atent am observat că şi rucsacul mi-a dispărut. Am sărit în sus şi scoasei iar pistolul din toc. Precis aş fi observat vreun om, dar oricât m-am forţat, n-am descoperit nimic. Cotrobăind iarba înaltă, am descoperit urme de târâre, ca şi cum cineva ar fi tras rucsacul meu, dar după vreo cinci metri, urmele dispărură. Alergai spre pădure, sperând să dau acolo peste cineva. Mă gândeam la sălbatecii care poate mă văzuseră aici şi voiseră să mă jefuiască. Dar şi la marginea pădurii era totul liniştit şi nu mai îndrăznii să intru mai adânc noaptea. M-am întors şi-mi căutai lucrurile lipsă. Degeaba. Ce-mi rămânea de făcut în sălbăticia fără rucsac şi armă? Mai aveam un pistol ce-i drept de calibru mare. Dar puteam să vânez cu el? Mai aveam chibrituri în buzunar şi puteam face foc, dar unde puteam găsi aici în pădure un izvor sau un pârău? În rucsac am avut ceai rece pentru două zile. Acum perspectivele mele erau foarte triste. Trebuia să aştept dimineaţa şi să caut iarăşi urme. Flacăra ciudată dansa mai departe la marginea pădurii. Furios alergai într-acolo. Când ajunsei la mijlocul luminişului, flacăra dispăru. M-am oprit şi mă uitai ca hipnotizat într-acolo. Flacăra nu mai apărea şi nu avea rost să merg mai departe, la marginea pădurii şi să verifie locul. Vroiam să mă întorc, nelămurit cum eram, când speriat mă opri. Pe latura opusă, înapoia bivuacului meu, dansa din nou flacăra. Cum a ajuns acolo? Existau fantome în luminişul acesta? În final mă adunai şi mă dusei înapoi, fără să scap flacăra din priviri. Mă apropiai încet dar deodată dispăru. Dacă a fugit în pădure sau s-a stins n-aş putea spune. Era un mister pentru mine ce nu-l puteam înţelege. La somn nu mă puteam gândi. Cum rucsacul îmi dispăruse şi odată cu el şi binoclul, observarea mai departe trebuia să o fac numai bizuindu-mă pe ochii mei. Flacăra a mai apărut de două ori în noapte, acolo unde am văzut-o prima oară. Înainte de a se face dimineaţă dispăru. După ce s-a luminat am cercetat luminişul în amănunţime fără să găsesc vreo explicaţie pentru straniile întâmplări. Nu putui decât să pornesc la drum ca să pot ajunge la litoral. Mi-au trebuit cinci zile ca să ajung ia prima aşezare de albi. Oamenii de acolo nu mi-au crezut istorisirea, spunând că precis avusesem vedenii. Prin ce am trecut străbătând jungla nu mă întrebaţi că nu vă pot descrie. Vă puteţi închipui doar domnii mei. De două ori am înnoptat în copaci, jos îmi era prea frică. Auzisem atunci de fiecare data noaptea sub mine, furişări, precis de animale sălbatice. Ziua reuşeam cu greu să vânez ceva dar apa se găsea foarte rar încât mă temeam să nu mor de sete. M-am bucurat doar când m-am întors la Tobo. Acolo mă aştepta o altă surpriză. Cuterul meu plecase fără ca primul meu cârmaci să-mi fi lăsat vorbă. Am aflat doar că s-ar fi îndreptat spre insula Alu şi am venit încoace. A fost într-adevăr aici, dar, spre stupoarea mea am aflat că şi stăpânul cuterului era la bord. Doar eu sunt acela! Înţelegeţi domnilor? De două luni stau aici şi aştept întoarcerea vasului meu pentru că nu ştiu încotro a luat-o. Mai aveam câteva sute de lire bani gheaţă, altfel n-aş fi rezistat. Actele mele, cecurile şi scrisoarea de credit erau din păcate în rucsac, căci nu voiam să las acte atât de importante pe vas. De două luni îmi sparg creierii cu această lumină tremurătoare, citesc fiecare ziar la care pot ajunge, sperând să găsesc ceva. Prin serviciul portuar am dat dispoziţie ca vasul meu să fie oprit oriunde va fi văzut, dar până acum nu l-a mai observat nimeni. Ce ziceţi de aceasta domnilor?

   Căpitanul Cook se uită întrebător la noi. Marian nu-l întrerupse până la terminarea povestirii, dar acum răspunse zâmbind:

   — Şi azi mai credeţi că Mr. Falk este mort, domnule Cook?

   — De ce n-aş crede domnule? I-am văzut doar hainele rupte şi însângerate pe care le purtase noaptea.

   — Şi bagajele sale unde au rămas, fiara sălbatecă nu le-a mâncat şi pe acestea domnule Cook?

   Căpitanul îl fixă cu privirea pe Marian. Apoi exclamă mirai:

   — La naiba domnule Farrow, vă gândiţi la toate! În agitaţia mea nu am observat că şi rucsacul lui Mr. Falk lipseşte. Dar poate că a fost furat aşa ca să al meu.

   — Atunci şi rucsacul dumneavoastră ar fi fost furat pe când dormeaţi, nu ar fi fost nevoie să fiţi treziţi cu o lovitură, Mr. Cook. Nu, după părerea mea aici este e treabă foarte murdară. Cel mai bine ar fi ca încă astăzi să plecăm la Tobo şi să ne interesăm de Mr. Falk.

   Puteţi trimite o telegramă ca să blocaţi contul dumneavoastră bancar.

   — Ah, credeţi cumva că Mr. Falk...?

   — Mai mult ca sigur. Mr. Falk nu este mort şi a aranjat toată comedia ca să vă păcălească. Poate a contat pe faptul că sălbatecii nu va vor mai da drumul. Deoarece eraţi mereu vigilent atât ziua cât şi noaptea, iar noaptea vă urcaţi în copaci, nu aţi fost descoperit şi aţi scăpat de sălbateci.

   Numai flacăra aceea misterioasă îmi este de neînţeles şi am mare dorinţă să merg cu dumneavoastră acolo, să mă conving personal. Neapărat să dispuneţi telegrafie blocarea contului dumneavoastră. Poate că acum este prea târziu dar oricum încerca. Ca adresă indicaţi Tobo, acolo vom şti dacă presupunerile mele sunt sau nu întemeiate.

   Când sunteţi gata de drum Mr. Cook? Acum este ora prânzului. Vă pot aştepta două ore pe iahtul meu? Vom putea pleca imediat şi pe drum vom putea discuta iarăşi totul.

   — Voi fi punctual, domnii mei, pregătirile mele de drum nu durează nici măcar atâta. Înainte de toate mii de mulţumiri că vă ocupaţi de cazul meu. Vedeţi doar, că în multe probleme îmi lipseşte experienţa.

   — În ordine Mr. Cook, veniţi punctual ca să nu pierdem nici o secundă. În primul rând nu uitaţi telegrama.

   Mr. Cook plăti şi părăsi localul^ Şi noi plătirăm consumaţia şi părăsirăm localul „LA INSULA FERICITĂ".

II.

O DEZAMĂGIRE MARE ŞI O BUCURIE MICA.

   MR. COOK A FOST PUNCTUAL. Am ridicat ancora şi-am pornit spre Seran.

   Discutaserăm cu Marian despre păţania lui Mr. Cook. El era de părere că acest Mr. Falk juca un rol foarte dubios în toată povestea asta, necrezând de loc că este mort. Curios era şi faptul cum dispăruse fără urmă cuterul căpitanului. Singura explicaţie era că Mr. Falk s-a dat drept căpitanul Cook, având în rucsac toate hârtiile lui. Mai rămânea de clarificat, cum a procedat cu echipajul, care a refuzat să pornească cu el la drum.

   Oricum problema merita a fi cercetată de noi. Ne interesa mai ales acea flacără misterioasă de doi metri înălţime.

   La Tobo voiam să pătrundem în interiorul insulei şi să găsim flacăra. Atunci precis am reuşit să dezlegăm misterul.

   Mr. Cook ne spuse că trimisese depeşele şi că aşteaptă informaţii la Tobo. Aveam de parcurs aproximativ trei sute cinzeci de kilometric şi speram să ajungem dimineaţa următoare la destinaţie.

   Rediscutarăm problema cu Mr. Cook, nu mai aflarăm nimic interesant.

   Curios era doar că vasul său nu mai fusese văzut, cu toate că porturile fuseseră înştiinţate în acest sens.

   Dimineaţa următoare am ajuns la Tobo. Mr. Cook se duse cu noi la serviciul portuar, după informaţii. Tocmai sosise o telegramă pentru el. După ce o citi în grabă, deveni palid şi o întinse fără cuvinte lui Marian. O citii şi eu cu el împreună. Telegrama era din Londra şi-l înştiinţa pe Mr. Cook că banii săi fuseseră ridicaţi de la şi că banca Angliei, în consecinţă, nu-i mai poate elibera altă scrisoare de credit.

   Marian dădu din cap, nearătându-se surprins. Îl consolă pe Mr. Cook, spunând că totuşi ar putea fi prinşi escrocii şi s-ar putea recupera o parte din sumă. Apoi l-a rugat să-i ducă la localul unde-l cunoscuse pe Mr. Falk.

   — Cum se numea celălalt domn care era cu Mr. Falk? îl întrebă Marian pe drum.

   — Numele l-am uitat în curând, domnule Farrow, recunoscu el, cred însă că suna ca şi Worth sau aşa ceva. Nici n-am avut de-a face cu el, Mr. Falk m-a acaparat de tot.

   — Uitaţi-vă atent în local, dacă-l vedeţi, s-ar putea să mai fie în oraş. El ar putea eventual să ne dea relaţii despre cunoştinţa lui.

   — Chiar la asta mă gândeam, domnule Farrow, răspunse Mr. Cook, acum şi eu am sentimentul că sunt victima unei escrocherii mari. Nu ar fi mai bine să las toată treaba pe seama poliţiei?

   — Asta o puteţi face şi mai târziu, Mr. Cook. Dar nu veţi obţine nimic, deoarece vă lipsesc dovezile. Pe simple presupuneri poliţia nu dă nimic.

   Ajunserăm la local şi Marian se şi prezentă la patron. Acesta era un domn energic şi bine făcut care ne primi în biroul său şi ne întrebă despre scopul vizitei.

   — Cunoaşteţi un domn numit Falk, care a locuit la dumneavoastră în urmă cu două luni? Întrebă Marian.

   — Mr. Falk? Da, domnule, îmi amintesc. Nu este domnul care a pierit în junglă. Ah, aici este doar şi căpitanul Cook, care l-a însoţit în junglă, el ar putea să vă dea informaţii mai exacte despre acel domn.

   — Din păcate nu, de aceea am venit la dumneavoastră, răspunse Marian. Ne aţi putea spune ceva despre reputaţia şi afacerile lui Mr. Falk?

   Patronul ridică din umeri cu părere de rău.

   — Îmi pare sincer rău dar eu nu vorbesc niciodată despre clienţii mei, chiar dacă sunt morţi, e un principiu de a-l meu.

   — Este lăudabil, domnule, dar în cazul acesta puteţi face o excepţie. Este vorba de o crimă şi dacă ne adresăm poliţiei va trebui să declaraţi tot ce ştiţi. De aceea, vă rog confidenţial să ne daţi câteva lămuriri.

   — Cu poliţia nu vreau să am de lucru, domnule, răspunse patronul, de aceea vreau să fac o excepţie, dacă-mi descrieţi cazul. Mr. Falk n- avea o reputaţie buna, eu îl consideram escroc, dar nu puteam dovedi nimic, căci plătea punctual. Nici nu i-am interzis localul meu. A mai fost implicat se pare în anumite afaceri necurate. Ar trebui văzut ce făcea în Tobo de exemplu, când a dispărut fiica de opt ani a comisarului Watton. O femeia a declarat, de mai multe ori, la poliţie, că a văzut după amiază copilul în parc, unde se juca cu alţi copii în compania unui ins. După descriere putea fi numai Mr. Falk, dar el avea un alibi solid, că ar fi fost tocmai atunci cu prietenul său Weliworth.

   — Weliworth ah, e bine că amintiţi de acest nume, ce reputaţie are individul ăsta?

   Patronul râse cu înţeles, apoi răspunse:

   — Weliworth îi seamănă lui Falk întru totul. Sincer să fiu eu nu cred în moartea lui şi m-am mirat. Mr. Cook, că a-ţi decis să mergeţi cu el în interiorul insulei. M-am mirat doar că la două ore după plecarea dumneavoastră şi Weliworth a părăsit hotelul, zicând că pe durată lungă. Încă nu s-a întors.

   — La asta m-am şi gândit spuse Marian, ca pentru sine, întrebă apoi mai departe.

   — De atunci nu i-aţi mai văzut nici pe Mr. Falk nici pe Mr. Weliworth?

   — Să fiu sincer cred că cu două luni în urmă l-am văzut pe Mr. Weliworth în port, pot însă să mă şi înşel. Era însă figura şi mersul său. S-a urcat pe un cuter ancorat.

   — Ei, ajunge, vă mulţumesc domnule pentru informaţii. Dacă mai apare, nesperat, vreunul din domni, vă rugăm anunţaţi-ne. Iahtul nostru se află ancorat în port.

   Patronul ne-a promis că aşa va face, dacă-i va vedea. Dezamăgit şi blestemându-se, Mr. Cook părăsi înaintea noastră localul. Îmi părea rău de el. Îşi pierduse dintr-un foc toată averea şi trebuia să înceapă probabil totul de la început.

   L-am urmat încet, vorbind între noi. Tresărirăm, când văzurăm un matroz alergând spre Mr. Cook şi salutându-l entuziasmat. Şi căpitanul părea vizibil mirat şi bucuros.

   — Johnson, de un de vii, unde este cuterul meu? întrebă el mirat.

   — Mr. Cook noi toţi am crezut că sunteţi mort. Vestea ne-a adus-o un domn, cu care aţi plecat în interiorul insulei. Ne-a arătat o hârtie scrisă de dumneavoastră. Vă cunosc doar semnătura şi am crezut totul. Sunteţi OK, domnule căpitan?

   — La dracu, n-am fost de loc bolnav şi nici n-am murit ce-i cu prostia asta? Vreau să ştiu unde-i cuterul. Mr. Cook era aşa de afectat, încât Marian interveni şi-i trase pe amândoi de-o parte.

   — Veniţi cu noi pe iaht vom discuta totul, aici suntem prea vizibili. Sar putea să ne spioneze cineva. Pe iaht, cârmaciul dumneavoastră vă va da raportul în linişte.

   Mr. Cook se linişti repede. Îşi da seama că Marian avea dreptate. Şi el era curios să afle cum reuşiseră escrocii să pună mâna pe vasul lui.

   În câteva minute eram deja pe punte. Pongo care ne urmărea pe neobservate de când părăsisem vasul, ne trase de o parte şi ne spuse că a văzut un om, ce părea foarte curios de noi şi ne urmărise. Individul ne aşteptase în faţa biroului portuar, ne urmărise până la local şi dispăruse doar când îl întâlnirăm pe cârmaciul lui Cook.

   — Urmăreşte cu atenţie portul, Pongo! spuse Marian. Poate că-l mai descoperi odată. Atunci cheamă-ne. Cred că avem de a face cu un spion pus să-l observe pe Mr. Cook.

   — Ştie urmăreşte singur port, Masser. Pongo ştie aici spion. Pongo aproape prins la el.

   Spunând acestea se duse la balustradă şi se rezemă ca unul care se plictiseşte, uitându-se dezinteresat în jur. Ştiam însă că nu-i scapă nimic şi merserăm la cabinele noastre din spate, unde se dusese Mr. Cook să-l interogheze pe angajatul său.

   — Auziţi domnilor ce obrăznicie, că nu am cuvinte. Johnson mai spune odată totul!

   — Ei, treaba a fost aşa domnii mei: cunoscutul însoţitor a lui Mr. Cook a venit la noi spunând că căpitanul era pe moarte şi probabil deja mort. Adusese o scrisoare cu iscălitura căpitanului meu. Era scris că eram concediaţi şi trebuia să înmânăm cuterul domnului Weliworth, care ne putea păstra, dacă noi eram de acord. Toată treaba nu-mi plăcea de loc, atunci am demisionat şi mi-am cerut banii. Ceilalţi au rămas căci aici nu prea găseşti de lucru. I-am avertizat însă ca pe drum să fie foarte atenţi. Înaintea plecării vasului i-am văzut pe Mr. Weliworth, care îmi spuse că Mr. Cook e mort şi îngropat în junglă, ca şi amicul său Mr. Falk. L-am întrebat de unde ştie şi mi-a spus că de la un fermier, care i-ar fi găsit morţi şi iar fi îngropat.

   Cum nu mă pricep la treburi de moştenire, nu puteam întreprinde nimic contra lui Weliworth, mai ales că peste două ore vasul pleca din port. De camarazii mei şi de vas nu mai ştiu nimic.

   — Ce aţi făcut în cele două luni petrecute la Tobo? întrebă Marian.

   — Am trăit din banii mei şi din munci de ocazie. Aş fi putut să mă angajez pe alt vas, dar ceva mă reţinea, nu ştiu nici eu ce. Credeam că cuterul se va întoarce, de ce-l aşteptam nu ştiu nici eu.

   — În tot cazul, suntem cu un pas înainte, spuse Marian, după o vreme. Ştim că aţi fost înşelat Mr. Cook şi vom încerca să-i prindem pe cei doi escroci. Nu ştim unde sunt, dar au ceva de gând cu vasul. Banii dumneavoastră i-au ridicat prin semnături false, având la ei toate actele dumneavoastră. Mă mir doar că nu avem nici o veste despre vas, probabil că este ascuns undeva.

   — Am o idee, Marian - spusei eu - poate că cei doi sunt în legătură cu un trib sălbatic şi stau acolo, până ce treaba va fi uitată. Precis că vasul stă acum în vreun golf, de unde escrocii pot uşor ajunge la tribul sălbatic. Cel mai bine ar fi să intrăm în junglă şi să căutăm tribul. Mă gândesc şi la fiica dispărută a comisarului Watton. Precis că şi aici ea este mâna lui Falk, pentru care amicul său Weliworth a susţinut la poliţie un alibi mincinos.

   Marian nu-mi răspunse imediat. După ce o vreme meditase în linişte, ridică privirea şi spuse:

   — Da, Robert, poţi avea dreptate. Cei doi escroci au aflat de la sălbateci că Mr. Cook a scăpat şi bănuiesc că se va întoarce aici. De asta şi-au lăsat un spion în urmă, ca să-l observe dacă apare. Probabil că l-a filat pe cârmaciul Johnson.

   — Atunci să plecăm imediat şi să-i căutăm pe indivizi, exclamă Mr. Cook. Dacă se află la sălbateci, atunci nu vor fi cheltuit prea mult din banii mei. Cred că ideea domnului Bertram este corectă.

   — Şi eu cred, Mr. Cook, răspunse Marian, dar trebuie chibzuit ce-i de făcut. În orice caz trebuie să rămână cineva aici în Tobo, care să fie informat la timp, de tot ce se va întâmpla. Acesta va fi bunul nostru căpitan Hoffman, care dacă nu ne vom întoarce la timpul stabilit va preda o scrisoare comisarului de poliţie Watton. Acesta va echipa rapid o expediţie, dacă îi explicăm că este vorba de fiica lui. Să pornim deci, dumneavoastră Mr. Cook, tu Robert, Pongo şi cu mine să căutăm tribul acesta. Ne veţi putea conduce, nu?

   — Precis Mr. Farrow, dacă am o busolă. Mi-am memorat atunci foarte bine direcţia. Mi-am mai făcut şi nişte notaţii şi slavă domnului, mai am carneţelul.

   — Ei, atunci vom putea pleca deci mâine dimineaţă devreme, declară Marian.

   Între timp voi redacta scrisoarea către comisarul Watton. Pregătirile noastre nu vor dura, avem tot ce ne trebuie la bord şi Pongo se pricepe să ne aranjeze rucsacurile cum se cuvine.

   — N-am putea porni la noapte, întrebai eu. Mă gândesc la spionul văzut de Pongo. Ăsta nu va sta noaptea de veghe.

   — Corect, Robert. Bun, vom pleca pe la miezul nopţii, Hoffman ne va duce de-a lungul coastei şi ne va debarca la un loc izolat unde nu ne va vedea nimeni.

   Am fost cu toţii de acord. Hoffman se putea întoarce la Tobo şi să ne aştepte acolo. Ne-am gândit la o expediţie de vreo patrusprezece zile.

   Urma ca, abia dacă aceste zile ar trece, căpitanul Hoffman să predea comisarului Hoffman scrisoarea.

   Când micul nostru Goliath auzi că iarăşi urma să intrăm în interiorul ţării insistă atâta, încât Marian încuviinţă în final să-i permită să vină cu noi.

   Pe insula Alu avusese o comportare foarte bună, aşa că nu aveam de ce ne teme. Şi în plus, faptele lui bune se răsplătesc. Şi Pongo care era rezemat de balustradă urmărind oamenii din port se bucură la vestea că Goliath va participa la expediţie.

   Cei doi avură pe dată o discuţie nostimă:

   — Goliath vine prinde sălbatec rău spuse el. Pongo nu trebuie frică, Goliath mereu aproape şi omoară sălbatec când vrea să mănânce la Pongo.

   — Asta foarte bun, Pongo bucuros că Goliath apără la ei. Pongo frică să nu mănânce la el.

   — Puh, Goliath nu teme la animal mare. Goliath omoară elefant cu puşca mare.

   — Goliath atenţie să nu omorât greşeală la Pongo, prieteni buni la Goliath, Goliath asta ştii.

   — Da Goliath ştii şi nu puşcat mort pe Pongo bun. Pongo numai aproape stăm la Goliath.

   Discuţia a mai durat o vreme. De admirat răbdarea lui Pongo. Goliath care-i ajungea lui Pongo până la piept era un lăudăros, dar ne dovedise că ştia să fie neînfricat, dacă situaţia o impunea. Nu ştiam că tocmai pe Pongo avea să îl elibereze, în cele din urmă.

   Spionul nu mai apăru, dar eram convinşi că continua să ne observe. Nu mai părăsirăm vasul, ca şi cum nu ne mai interesa nimic în Tobo. Individul ştia însă că Mr. Cook era la bord şi urma să se mire văzând că la miezul nopţii părăsim portul.

   De oarece pe drum urma să vânăm, ne luarăm armele cu noi. Doar Pongo şi Goliath renunţară la ele.

   Când se întunecă Pongo care observase portul, coborî pe ţărm. Se întoarse peste două ore şi spuse zâmbind că omul nostru stătea la geamul unui local marinăresc şi nu ne slăbea din ochi. Dacă am pleca brusc, n-ar şti să ne urmărească aşa de repede şi am dispare mai înainte ca el să poată lua o decizie.

   Înainte de miezul nopţii, căpitanul Hoffman ordonă să se ridice prudent ancora şi să se pornească motoarele. Ca o umbră, iahtul părăsi portul. Noi stăteam la pupă şi urmăream prin binocluri localul din care ne observa spionul. Când acesta a văzut că noi pornim a ieşit în fugă afară şi s-a repezit pe chei. De acolo ne urmări o vreme cu un binoclu de noapte. Apoi dispăru din câmpul nostru de vedere.

   — De ăsta am scăpat spuse Marian, lăsând jos binoclul, de urmărit nu ne mai poate urmări, căci Hoffman va porni imediat compresoarele.

III.

PRIN PĂDURILE DIN SERAN.

   DEOARECE COASTELE SRANULUI sunt foarte stâncoase, căpitanul Hoffman a trebuit să fie atent, când, după un drum de zece kilometri spre vest ne-am apropiat de coastă. Mai erau cinci sute de metri până la ţărm când el opri prudent motoarele şi lăsă barca mică de salvare la apă, cu care Johnson urma să ne ducă pe uscat. Cârmaciul lui Mr. Cook rămăsese la bordul iahtului.

   Totul decurse bine. La despărţirea de căpitanul Hoffman şi de echipaj, Marian îi reaminti primului să acţioneze conform înţelegerii. La scurt timp după aceea eram la ţărm şi-l priveam pe Johnson care se îndepărta cu barca şi care foarte bucuros ar fi luat parte la expediţie.

   Ţărmul era împădurit, totuşi nu era o junglă de nepătruns. La circa un kilometru de ţărm începea un lanţ muntos, nu prea înalt. El era despădurit, aşa că nu trebuia să facem ascensiuni grele. Până dimineaţa voiam să parcurgem un drum bun aşa că înaintam repede. Aici ne ajută mult munca lui Pongo care, cu cuţitul său tăios tăia crengile din faţă şi a lui Goliath care le arunca deoparte. Din motive de prudenţă mergeam în linişte.

   Dimineaţa ajunseserăm la un luminiş, unde, hotărârăm să poposim câteva ore.

   Deoarece eram încă foarte departe de zona triburilor sălbatice ne aprinserăm liniştiţi un foc. Nici un pericol nu ne pândea, mai ales că era ziuă. Totuşi în timpul odihnei de după postarăm cu schimbul câte un paznic.

   Goliath era foarte mândru, când îi veni rândul şi-i spuse lui Pongo, pe care tocmai îl schimbă din post:

   — Pongo poate doarme nu cu frică. Goliath paza ca şi mama la Pongo! Eram pe jumătate adormit când auzi aceste vorbe şi zâmbii. Nu mai putui adormi căci mă trezi un foc violent de pistol. Se treziră şi camarazii.

   Goliath scruta încordat spre desişul pădurii. Tocmai trăsese căci pretindea el, în desiş văzuse o mişcare suspectă. Pongo nu stătu mult pe gânduri. Prudent şi mlădios ca o panteră se apropie de tufiş şi-l controlă. Aveam deja pistoalele pregătite. Goliath putuse observa fie un animal sălbatec fie vreun indigen.

   Dură o vreme până Pongo se întoarse. El afirmă că în tufă fusese culcat un om asupra căruia a tras Goliath, după cum dovedea sângele găsit acolo. Ne arătă un obiect, pe care credea el, numai un alb îl pierduse şi anume un cuţit de tăiat tufe, o macheta, cum o purtau aventurierii în Australia.

   Scuturând din cap, Marian observă cuţitul. Apoi spuse:

   — Cred că cu toată prudenţa am fost observaţi, nu înţeleg doar cum a putut individul să ne urmărească aşa de repede. Probabil că se furişa spre noi şi numai vigilenţa lui Goliath l-a oprit să-şi pună intenţiile, precis duşmănoase, în practică.

   — Credeţi că este spionul din Tobo? întrebă Mr. Cook.

   — Trebuie luat şi asta în calcul Mr. Cook, altminteri nu cunoaştem pe nimeni, care să ne fie duşman.

   — Poate nu a fost un duşman, domnule Farrow, o fi fost vreun străin, care a vrut doar să vadă ce facem şi poate nu ştia, cum să se apropie de noi.

   — Poate şi aşa, Mr. Cook, dar nu cred. Precis că este individul din Tobo.

   Pongo plecă să vadă dacă individul dispăruse într-adevăr. Poate dacă e grav rănit, nu ajungea departe. Deciserăm de aceea să pornim din loc şi să mergem mai departe, ştiind că Pongo ne va urma repede. Pe drum Marian îmi spuse încet:

   — Nu înţeleg cum a putut individul ăsta să s-apară aici. L-am văzut doar în port când am plecat.

   — Am dispărut brusc, Mariane, răspunsei eu. O fi avut o barcă rapidă cu motor cu care ne putea ajunge uşor. Probabil că vrea să-şi avertizeze complicii care sunt la sălbateci.

   — Aşa o fi, Robert. Mare atenţie, dacă este numai uşor rănit, va încerca să ne lichideze pe drum. Dacă reuşeşte toată banda se poate întoarce în linişte fără ca autorităţile să le poată dovedi vinovăţia.

   — În primul rând trebuie protejat Mr. Cook, pe el îl vor ăştia. Vom sta în apropierea lui şi nu-l lăsăm să facă nimic de unul singur. Ah, Pongo se întoarce, pare să fi descoperit ceva important.

   — Masser Pongo găsit drum bun, asta rău, zise el când ne ajunse. Pongo după omul rănit merge puţin. Acolo găsit poteca prin pădure. Poteca mult folosit merge la sălbatec, sigur, unde alţi albi aşteaptă.

   — Atunci, înapoi, propune Marian. Vom fi debarcat acolo unde şi cei doi escroci ancorează de obicei. Pongo are dreptate, când apune că poteca duce la sălbateci.

   Ne cam îndepărtaserăm de bivuac, aşa că Pongo scruta drumul, pătrunzând lateral în desiş. Trebuia să ajungă iarăşi la potecă.

   Acum drumul era tot un deal şi o vale împădurită. Abia peste o oră şi jumătate dădurăm de potecă. Pe jos se vedea din când în când sânge, semn că fugarul nu avea timp să se bandajeze şi era tot în faţa noastră. Dar mai târziu constatarăm cât de viclean este şi că ne păcălise.

   Şi de data asta Pongo şi Goliath erau în faţă pentru a ne asigura drumul.

   Nu mai era cazul de a mai tăia crengi şi ramuri, căci cu toate că poteca era îngustă şi şerpuitoare nu erau obstacole serioase. Omul urmărit fugea, se vedea clar, foarte repede.

   Merserăm cam două ore şi petele de sânge, cu toate că erau mai rare, mai erau prezente. Deodată Marian se opri şi-l chemă pe Pongo înapoi, să cerceteze petele de sânge. Pongo o făcu dar nu constată nimic deosebit şi se uită întrebător la Marian.

   — Nu înţeleg ca după două ore mai găsim sânge pe drum, omul trebuia să-şi fi pierdut aproape tot sângele, dacă nu-şi lega rana. Îşi dădu cu părerea Marian.

   — Cum petele de sânge apăreau cam din zece în zece metri, nu credeţi că omul se pansase doar superficial şi că prin pansamentul îmbibat picura sângele. Marian nu era de aceeaşi părere.

   — E ca şi cum individul ar lăsa intenţionat urma asta. Poate că nu este nici măcar rănit şi ce avem aici nu este sânge, declară el.

   — Omul rănit şi asta sânge, spuse Pongo cu certitudine, el repede fuge şi departe de noi.

   — Nu cred, dragă Pongo, poate să se fi întors şi să se fi ascuns aici undeva în desiş. Pe când noi îl urmărim, el ne-o fi aşteptând ca să ne împuşte.

   — Asta am înţeles-o cu toţii şi Pongo. Acesta se uită în jur şi spuse:

   — Masser Farrow poate adevărat. Pongo mai atent acum.

   — Atunci atenţie mai departe şi nu aşa repede spuse Marian. Dacă noi toţi... poc... poc... poc!

   Răsunară succesiv trei împuşcături. Noi ne aruncarăm repede la pământ şi ne scoaserăm pistoalele. Când dintr-un tufiş răsună un foc de armă şi Mr. Cook păru să fie lovit la cap, Marian şi cu mine traserăm fără a ochi mult într-acolo. Un strigăt de durere se auzi ceea ce ne dovedi că nimeriserăm pe vrăjmaşi.

   Pongo, se avântă cu cuţitul pregătit în tufiş. Când ajunserăm şi noi acolo, el se întoarse spre noi şi spuse:

   — Masser bine nimerit. Om nu mai trage, om cu două gloanţe în cap.

   Îl văzurăm şi noi. Era mort. Nu asta a fost intenţia noastră dar

fusesem în legitimă apărare. Pongo îl recunoscu imediat pe cel ce ne spionase în Tobo. I-am cercetat repede buzunarele. În afara armelor sale mai găsirăm un portofel uzat cu ceva bani şi schiţa unei hârtii.

Acum trebuie mai întâi să-l îngropăm. Marian luă portofelul la el.

   Cu cuţitele săparăm o groapă şi-l puserăm înăuntru. Marian mai spuse o rugăciune scurtă, apoi astuparăm groapa. Mă miram că Marian era tot timpul îngândurat; când îl întrebai de ce, îmi răspunse:

   — Mă gândesc la cele patru împuşcături, Robert, îmi pare că au fost două pistoale. Mă uitai mirat la el. Acum parcă aveam şi eu impresia aceasta.

   — Să ne uităm dar la pistolul şi vom vedea câte a tras el, spusei eu.

   — Corect Robert, Pongo ce cauţi în spatele tufei? Dă-mi puţin pistolul individului mort, spuse Marian.

   — Aşa este aici a mai fost un om. Acum o să fie poate mai atent, după ce a văzut cum ştim să tragem - îmi spuse Marian uşor enervat - dar acum trebuie pansat Mr. Cook. Are doar o zgârietură. În câteva ore nici nu o mai simte. În timp ce Pongo se îndepărtă mai mult de noi, noi l-am pansat pe Mr. Cook. După ce am dezinfectat rana cu tinctură de iod, ne spuse că nu-l mai doare de loc.

   — Vedeţi, Mr. Cook că doar dumneavoastră sunteţi ţinta numărul unu a escrocilor. Rămâneţi aşadar în apropierea noastră. Credeţi că vom întâlni pe drumul acesta nişte ferme?

   — Nu cred, Mr. Farrow, acum mergem mai spre vest. S-ar putea să mai fie, dar nu ştiu nimic de ele.

   — Ei şi dacă nu vom găsi nu va fi prea rău. Dar să nu mergem mai departe şi să-l aşteptăm pe Pongo. Poate că nu întârzie prea mult. L-am aşteptat cam o oră.

   Când în sfârşit apăru, nu venea în întâmpinare pe drumul pe care voiam să mergem mai departe. El luase urma celui de al doilea individ. Râzând ne spuse că n-avem de ce ne teme, fuga să dovedea doar frica ce-l cuprinse. Individul ajunse la potecă făcând un ocol şi ajunse aşa înaintea noastră.

   Până la prânz merserăm voiniceşte mai departe. După masă din cauza arşiţei ne odihnirăm câteva ore. Nu se întâmplă nimic. Apoi ne continuarăm drumul până seara, când de o dată într-o vale văzurăm o fermă mică. Am fost primiţi foarte amabil. Era pentru toţi foarte plăcut să petrecem noaptea sub un acoperiş.

   Fermierului nu-i spusesem nimic despre întâmplarea noastră, s-ar fi putut să-i cunoască pe escroci şi să ne îndrume greşit. Marian întrebă doar prudent dacă mai avusese vizitatori, în ultimul timp. Răspunsul fu negativ. Escrocii au evitat fermele, ca să nu se trădeze cumva. I-am spus că făceam o expediţie ştiinţifică în interiorul ţării. Ne avertiză mai ales vis-a-vis de triburile sălbatece ale Alsurilor, popor sălbatec şi crud dar care n-au ajuns la litoral. Mai spuse fermierul că triburile ar fi canibale, lucru totuşi incert.

   A doua zi, refăcuţi o luarăm din loc. Fermierul ne conduse puţin. Poteca pe care venisem nu ducea la fermă ci o ocolea. Acum după ce fermierul plecase, ne întoarserăm spre potecă din nou. Merserăm aşa patru zile. Pe drum nu se întâmplă nimic, în afara unor fiare sălbatece care ne-au atacat şi pe care le-am împuşcat. După Mr. Cook trebuia să ajungem curând la jungla deasă, unde fusese părăsit de Mr. Falk. Poate vom reuşi să dăm de luminişul în care a văzut acel misterios foc tremurător. Aşa speram să dezvăluim în fine secretul acestuia.

   Dar abia seara dădurăm de junglă. Poteca ducea însă mai departe. La apusul soarelui ajunserăm la un mic luminiş potrivit pentru un bivuac.

   Şi această noapte trecu fără incidente, dacă facem abstracţie de zgomotele nocturne caracteristice ale pădurii, ce proveneau de la animale. Nici un sălbatec nu-şi făcu simţită prezenţa. Aşa a fost şi a doua zi. La prânz ajunserăm la un luminiş la a cărui vedere Mr. Cook exclamă bucuros că era luminişul unde se trezise singur şi văzuse lumina dansatoare.

   Evident că deciserăm să înnoptăm aici, în mijlocul luminişului, unde Pongo şi Goliath aduseră suficiente uscături pentru foc inclusiv pe timpul nopţii. Nu trebuia să ne ascundem de sălbateci, căci stau departe de noi. Nici nu trebuia să ne temem de sălbatici, căci în afară de cei trei albi, ei n-aveau arme de foc.

   Totuşi gândul că Marian voia un foc noaptea, era ceva neobişnuit. Îmi explică zâmbind:

   — Tocmai focul îi va păcăli, Robert, acum avem mare nevoie de ei. Cu rucsacurile şi cu hainele cele mai groase vom face nişte siluete în jurul focului. Noi însă ne vom retrage în întuneric, departe de tabără. Sălbatecii vor crede că dormim şi vor lăsa toată prudenţa de o parte. Aşa îi vom putea observa pe ei şi probabil neutraliza pe albi.

   — Asta-i o idee grozavă, Mr. Farrow, spuse Mr. Cook. Văd că vă pricepeţi cu inducerea în eroare a duşmanului. Ce mutre vor face când ne vor ataca şi vor găsi lângă foc doar nişte păpuşi.

   — Trebuie în primul rând să vedem unde-i putem găsi pe albi. După ce-i vom fi prins, nu mă mai tem de nici de sălbateci. Ăştia nu au arme de foc, numai albii.

   Pongo care asculta discuţia, îşi spuse liniştit părerea:

   — Masser şi Pongo plan are bun. Pongo încearcă prinde la şef trib sălbateci nu poate face nimic.

   — Dacă-ţi reuşeşte asta Pongo, chiar că n-avem de ce să ne temem. Dar nu ştiu dacă îţi va reuşi. Marian părea să aibe rezerve.

   — Pongo faci asta, Mr. Farrow, Pongo noapte dispare şi vine cu şef înapoi. Era foarte convins când spunea asta. După ce Pongo se îndepărtă, Mr. Cook ne întrebă încet:

   — Credeţi că va reuşi, domnilor? Când îi auzi ai crede că-i cel mai simplu lucru din lume.

   — Pongo al nostru a făcut deja şi alte lucruri, Mr. Cook. - răspunse Marian. Dacă va reuşi este foarte discutabil. În tot cazul avem încredere nelimitată în el.

   Am făcut focul în mijlocul luminişului şi ne pregăteam mâncarea. După masă, Marian scoase schiţa de hartă a individului ucis. După ce o vreme o studie, mi-o înmână şi ne spuse încet:

   — Suntem pe drumul cel bun. De-am mai fi prins două ore de mers, am fi dat de aşezarea sălbatecilor. Harta este foarte importantă pentru noi. Luminişul acesta este marcat cu o cruce ceea ce precis că este important.

   Studiai cu curiozitate schiţa. Era făcută de un alb, un sălbatec neputând desena aşa ceva. Marian avea dreptate. Luminişul pe care ne găseam era marcat.

   De aici ducea o linie punctată prin junglă, probabil spre satul sălbatecilor. În apropierea aşezării era marcat un mic cerc prevăzut cu două cruci. Aveau însemnătate, o însemnătate în mod sigur.

   Când l-am întrebat pe Marian, acesta îşi dădu cu părerea.

   — Cred că albii se află acolo, unde sunt cele două cruci închise în cerc. Poate că o vom găsi şi pe fiica comisarului Watton.

   — Precis albii sunt acolo, răspunsei eu, altminteri ce au căutat cei doi spioni aici?

   — Aşa gândesc şi eu, Robert, dar nu ştiu dacă, combinaţia noastră este bună, până nu-i vedem pe ei. În tot cazul noaptea va fi interesantă. Aşa mă miram doar că Marian nu-i spunea încă lui Pongo că erau suficiente lemne. Dar el nu interveni.

   Pongo ştia cu siguranţă care-i motivul.

   Marian mi-a surprins privirea şi mi se adresă râzând:

   — Pongo are dreptate să aducă cât mai multe lemne, când vom aprinde focul va fi lumină ca ziua în tot luminişul. E spre avantajul nostru, dacă sălbatecii se vor furişa spre noi. Dar cred că acum ajunge şi mai degrabă să ne culcăm puţin acum, căci la noaptea nu vom mai putea dormi.

   Îi făcu lui Pongo un semn şi acesta dădu aprobator din cap venind la noi. El a făcut primul de veghe până la lăsarea nopţii. Mai aveam cam două ore de somn până atunci. Mă trezii Pongo. Cu puţin înainte se lăsase noaptea şi începurăm o activitate febrilă. Focul se micşorase, aruncând o lumină mată în jur.

   Ne retraserăm de lângă foc şi din rucsacuri ne scoaserăm hainele mai groase şi făcurăm trei păpuşi foarte asemănătoare cu noi. Le dispuserăm lângă foc pe care Pongo îl înteţi. Noi ne-am retras la marginea luminişului. Doar micul Goliath rămăsese lângă foc, ca să-l întreţină.

   Ne aflam foarte aproape de locul unde după spusele lui Mr. Cook apăruse misterioasa flacără. Din spatele unei tufe dese puteam supraveghea exact luminişul. Arăta ca şi cum toţi ne-am fi aflat la foc, iar mişcările lui Goliath întăreau impresia.

   După un timp, Pongo se îndepărtă tăcut de noi. Ştiam ce avea de gând şi speram să-i reuşească; să-l prindă pe şeful sălbatecilor.

   Eram deja de trei ore acolo, când auzirăm în spatele nostru un zgomot slab. Imediat ne întoarserăm. Era Pongo care se târa aproape pe neauzite spre noi.

   — Masser, vine sălbatecii şi mai albi au cu ei, curând aici. Pongo iar dispare. Masser nu atenţi la Pongo, Pongo ştie ce face.

   Fără să aştepte răspuns, dispăru iar noi rămaserăm tensionaţi. Oare aici vor veni sălbatecii cu flacăra misterioasă? Mr. Cook povestise că aici a văzut-o de trei ori şi numai odată pe partea opusă.

   Goliath îşi juca rolul la foc foarte bine. Îl admiram pe micuţ. Era precis un simţământ neplăcut să ştie că sălbatecii se furişează spre el. El se baza pe noi, care-l vegheam şi nu-l lăsam să intre în pericol prea mare.

IV.

LUMINA TREMURĂTOARE.

   A MAI TRECUT O JUMATATE DE ORA fără să-i auzim pe sălbateci. Deodată, pe latura opusă nouă apăru flacăra pe care am aşteptat-o. Mr. Cook nu-şi putu reţine un strigăt de surprindere dar imediat a tăcut după ce primise nişte ghionţi.

   Flacăra dansatoare de la marginea pădurii era înaltă cam de doi metri. Ne-am îndreptat binoclurile spre apariţia nocturnă. Dar cu toate eforturile noastre nu puturăm vedea mai mult decât o flacără ce părea să iasă din pământ şi care se mişca ţopăind. Era când mai înaltă, când mai scundă, ca şi cum acolo ar arde un tufiş. Răspândea o lumină cu o nuanţă ciudată.

   Marian şi cu mine stăteam în faţa unui mister şi regretam că flacăra apăruse exact pe latura opusă.

   Scena a durat cam un sfert de oră. Flacăra se mişca cam la zece metri stânga şi zece metri dreapta revenind apoi la locul de unde plecase. Eram atât de concentrat încât m-am speriat când Marian, după un ghiont mi-a şoptit.

   — Atenţie vin spre noi!

   Îndreptai binoclul într-acolo dar nu putui recunoaşte nimic. Cercetând zona văzui cum se mişca în iarba înaltă şi parcă se târa încet spre noi. Îmi făceam griji pentru Goliath şi pusei mâna pe armă. Dar acesta era mai viclean decât crezusem.

   Avea ochi foarte buni încât recunoscuse deja umbrele din noapte. Văzui prin binoclu cum scoase revolverul său şi-l ţinea de tragere pe genunchi. Observai că şi Marian şi Mr. Cook aveau armele gata de tragere. Mai trecură câteva minute. Lumina misterioasă mai dansa la marginea pădurii, dar Goliath nu o observa, uitându-se aparent apatic înainte, dar eram convinşi că nu-i scăpa nimic.

   Deodată întoarse capul, acolo unde am fi stat noi la foc. Mai târziu spuse că auzise o izbitură surdă ca şi cum un obiect ar fi fost azvârlit într-un corp. Mai târziu am aflat că sălbatecii au aruncat o piatră ca să-i trezească pe cei urmăriţi din somn şi să-i facă să vadă flacăra. Cum nu erau rucsacuri în jur, nu putură fura nimic.

   Şi Mr. Cook fusese atunci trezit printr-o lovitură uşoară, dar în agitaţia să nu găsise piatra.

   Goliath îşi luă imediat poziţia să iniţială şi păru că nu-l interesează nimic. Apoi aruncă deodată câteva crengi foarte subţiri pe foc. Flacăra vie izbucni şi lumină totul împrejur.

   Acum recunoscuseră clar mai mulţi sălbateci prin binoclu în iarba înaltă, cum încercau să se apropie de tabără. Cu toată apatia să Goliath era mereu atent şi pe fază. Îşi ridică brusc arma şi trase două focuri. Nimerise bine. Un urlet de durere strident şi sălbatecii o luară la fugă. Goliath mai trase două focuri din care unul îşi nimeri ţinta. Văzurăm un sălbatec căzând, pe care ceilalţi îl prinseră şi-l târâră cu ei. În clipa următoare i-a înghiţit pădurea.

   Nu-mi putui reţine un elogiu pentru micul Goliath, dar Marian îmi făcu semn să tac.

   — Acum vor veni şi aici şi vor face o nouă încercare. Precis se miră cum nu s-au trezit cei ce dormeau lângă foc din cauza împuşcăturilor. Să stăm în linişte. Poate că vor lămuri misterul acestei flăcări ciudate.

   Aşteptarăm, dar degeaba. Sălbatecii păreau atât de speriaţi de împuşcături, că nu mai făcură o altă încercară. Goliath şedea tot lângă foc şi părea să se amuze pe seama fugii sălbatecii, îl vedeam prin binoclu râzând.

   A mai trecut un sfert de oră. Când din partea opusă răsună deodată două împuşcături, ce puteau fi numai de carabină. Îl văzurăm pe Goliath căzând pe o parte şi dispărând într-un tufiş. Mă cuprinse groaza. Fusese rănit? Nu putui mult gândi că mai răsunară două împuşcături. Recunoscui dar, cum păpuşile se mişcară. Era ca şi cum cei ce dormeau ar fi fost loviţi şi ar fi vrut să sară în sus. Dar ei se rostogoliră pe o parte şi rămaseră nemişcaţi. Încă trei gloanţe loviră păpuşile, care se mişcară, fără însă să sară în sus, ceea ce le-ar fi fost imposibil.

   Trecură câteva minute. Focul ne mai fiind întreţinut de Goliath deveni mai mic.

   Totuşi observarăm cum de pe partea opusă nouă a luminişului se apropiau două siluete aplecate de tabără noastră. Erau doi albi care voiau să se convingă de rezultatul atentatului lor. Luai iar poziţia de tragere, strângând carabina în umăr. Cei doi se apropiau încet şi prudent, dar înainte de a ajunge la tabără, răsună lângă noi un foc de armă. Unul din albi scoase în strigăt. Aruncă mâinile în sus şi se prăbuşi cu faţa la pământ. Mr. Cook trăsese nemaiputându-şi stăpâni furia.

   Celălalt se opri uluit şi vru să fugă în desişul protector. Asta nu o mai puteam permite. L-am ochit în coapsă ca să nu mai poată să fugă, dar mai înainte ca să pot să trag se mai auzi un foc de armă, de astădată din faţa noastră, era Goliath, dar nu-l nimeri pe alb, care continua să

fugă.

   Marian şi cu mine traserăm concomitent. Omul mai făcu o săritură se împiedecă şi căzu, scoţând un strigăt de durere.

   Trebuia să fim atenţi, căci al treilea alb, cel ce fugise de noi, putea fi în vreun tufiş şi să ne lichideze. Dar rănitul cu două gloanţe în coapsă, putea să moară prin pierdere de sânge. Vedeam cum făcea încercări zadarnice să ajungă la marginea pădurii, nevrând să cadă în mâinile noastre.

   Tocmai se ridicase pe jumătate când de partea cealaltă răsună un foc de armă. Dar nu destinat nouă ci rănitului care se prăbuşi rămânând nemişcat.

   — Tocmai şi-a împuşcat camaradul ca să nu-l poată trăda exclamă Marian. Ce, aşteaptă flăcăule, dacă punem mâna pe tine voi avea grijă să atârni sus şi la vedere.

   — Dumneavoastră l-aţi ucis pe primul alb, l-am întrebat eu pe Mr. Cook.

   — Da, Mr. Bertram a primit un glonţ în cap. Eram prea agitat când l- am recunoscut pe Mr. Weliworth. Şi-a primit pedeapsa, canaliile astea sunt nişte ucigaşi.

   — Dar poate ne-ar fi prins bine ca martor - a fost de părere Marian - dacă celălalt alb este Mr. Falk, va fi dificil să vă recuperaţi averea.

   — Nu a fost Falk, domnule Farrow a fost fugarul nostru, altfel i-aş fi trimis un glonte la sigur.

   — Da, dacă-l putem prinde pe cel de al treilea alb, stăpâniţi-vă Mr. Cook şi eventual răniţi-l numai. Este în interesul dumneavoastră să-l prindem viu, altfel aţi pierdut totul.

   — N-o să-l ucid, Mr. Farrow spuse căpitanul englez cum v-am spus a fost mânia. Dar cei acolo? Cred că sălbatecii se reîntorc.

   Auzirăm un strigăt în pădure care se curmă brusc. I-o fi reuşit lui Pongo să-l captureze pe şeful sălbatecilor?

   Eram convinşi că flacăra nu va mai apare şi am fi putut să ne întoarcem la tabăra noastră, fără a ne mai teme de sălbateci. Ştiam asta fiindcă le era frică de armele noastre de foc. Dar mai ştiam că acolo mai este un alb care se pricepea să umble cu o carabină. De el trebuia să scăpăm, altfel nu eram în siguranţă în luminiş.

   — Cel mai bine ar fi să ne furişăm şi să încercăm a-l prinde, zise Marian, mare păcat că Pongo nu este aici, lui i-ar fi reuşit cu uşurinţă.

   — Mă mir că doar că încă nu-i aici, răspunsei eu. Dacă i-ar fi reuşit să-l prindă pe şeful sălbatecilor ar fi venit direct la noi, mai ales că a auzit împuşcăturile.

   — Mai aşteptăm o jumătate de oră. Dacă până atunci nu vine înseamnă că nu i-a reuşit acţiunea şi că trebuie noi să acţionăm. Dar ce-i asta? Flacăra apare din nou, dar acum este mult mai mică.

   M-am uitat repede spre marginea pădurii. Marian văzuse bine, dar îmi părea că face alte mişcări. Acest lucru nu-i scăpă nici lui Mr. Cook

care ne spuse:

   — Asta nu-i aceeaşi flacără este mult mai mică iar mişcările sunt altele.

   — Hm, făcu Marian, apoi îmi şopti la ureche:

   — Goliath este prea imprudent, acum se furişează fără nici o teamă spre flacără. Îmi îndreptai binoclu de noapte într-acolo şi văzu clar o siluetă mică, ce se apropia de flacăra dansatoare. Nu putea fi decât Goliath care acum, după succesul său se baza total pe arma lui. Speram să nu facă greşeala şi să tragă în flacără, deoarece eram sigur că numai un sălbatec putea însemna aceea apariţie. Goliath înaintase până la douăzeci de metri de flacără, când acesta dispăruse. Era prea târziu, când trase un foc de revolver în urma ei, nu o mai putea nimeri. Îl văzurăm fugind spre marginea pădurii. Credeam că vom mai auzi o împuşcătură şi-l vom vedea pe Goliath prăbuşindu-se dar totul rămase liniştit.

   Sărirăm de asemenea în sus şi traversarăm luminişul alergând. Văzându-ne, Goliath ne fugi în întâmpinare şi aproape fără suflare ne raportă:

   — Signor Farrow, Goliath văzut că foc om întunecat este. Goliath vrut omoare la el de fugit în pădure.

   — Aşa, ai văzut clar că un om era în flacără, spuse Marian mirat.

   — Da, signor Farrow, Goliath ochii bun are şi văzut la foc. Goliath nu frică ca Pongo, care nu venit ajutor! Poate vine liniştit, flacăra numai de văzut aici.

   Cercetarăm tufele de pe marginea pădurii. Se vedea că albul ce fusese aici, plecase. Precis a crezut că ne-a împuşcat în luminiş şi văzându-l pe micul Goliath, crezuse că este singurul supravieţuitor şi nu i-a acordat nici o importanţă. Nu păru să fi observat că noi am fost cei care au tras de la cealaltă margine a pădurii.

   — Înapoi la foc, ne reluarăm hainele şi dispărem, comandă Marian. Poate că sălbatecii se întorc, dacă-i convinge albul. Singur nu va avea curajul.

   Ideea era bună. Focul era deja pe stinse şi nu mai eram ţinte bune. Când ne îmbrăcarăm, constatarăm că în fiecare haină era o gaură de glonţ, provenit din armele albilor care traseră asupra noastră.

   La plecare a trebuit să car şi rucsacul lui Pongo. La marginea pădurii lateral de locul unde apăruse misterioasa flacără făcurăm un popas. Aşteptam să se facă ziuă, ca să putem înainta spre aşezarea sălbatecilor.

   Mă miram că Pongo nu mai dădea nici un semn de viaţă. Marian era de aceeaşi părere şi propuse să pornim încă în cursul nopţii spre aşezarea sălbatecilor.

   — Ne vom lăsa rucsac aici în desiş şi ne strecurăm mai departe. Întârzierea lui Pongo şi urletul brusc al sălbatecilor îmi dădea de gândit. Poate că este în pericol.

   Ochii lui Goliath luciră când auzi aceasta. Ne spuse încet:

   — Dacă Pongo la pericol, Goliath repede fugim şi alungă pe sălbatec toţi. Goliath are armă mare, sălbateci frică mare la ei.

   — Pornim cu toţi să-l căutăm pe Pongo, spuse Marian.

   După ascunderea rapidă a rucsacurilor, la lumina lunii, Marian mai cercetă odată harta schiţată şi ne indică apoi direcţia de mers. Furişându-ne la marginea pădurii, descoperirăm o potecă îngustă. Eram convinşi că eram pe drumul cel bun. Se impunea totuşi o mare prudenţă, fiind posibil ca sălbatecii să fi lăsat în urmă observatori.

   Înaintam cu pistoalele pregătite gata de tragere. Din cauza luminii nu se vedea nici la patru paşi. Din cauza luminii nu se vedea nici la patru paşi. De aceea, Marian cu tot riscul, aprindea lanterna din când în când ca să se orienteze mai bine.

   Mai merserăm o jumătate de oră când din faţă, la o oarecare distanţă, văzurăm o lumină care de îndrepta încet spre noi. Ne oprirăm şi văzând că vine spre noi, intrarăm cu oarecare greutate în tufişurile laterale. Abia de acolo ne dădurăm seama că lumina provine de la un sălbatec, ce se afla cam la cincisprezece metri de noi.

   Trebuia să ajungă îndată în dreptul nostru. Îl observarăm atenţi. Lumina izvora din toată silueta, când mai mult când mai puţin intensă. Scuturai mirat din cap fără să găsesc o explicaţie. Abia când a fost aproape de noi îmi dădui seama de ce era vorba.

   Sălbatecul purta o pelerină largă, a cărei faţă interioară era vopsită în culori deschise şi tratată cu fosfor. Când o dădea înapoi şi-şi ridica braţele, de la distanţă arăta ca o flacără. Dacă-şi închidea pelerina, flacăra dispărea.

   După plecarea sălbatecului mai aşteptarăm câteva minute apoi discutarăm despre această descoperire.

   — Eu unul nu mi-aşi fi dat seama - spuse Mr. Cook. La fosfor nu m- am gândit. Aş vrea doar să ştiu cum a ajuns această pelerină aici.

   — Îi uitaţi pe albi, Mr. Cook, răspunse Marian. Sunt sigur că ei au înscenat toată mascarada asta, să-i ţină pe sălbateci în frică. E sigur că sălbatecii au observat totul şi vor acum pelerina pentru ei.

   — Precis că albul care a purtat-o până acum a fost ucis, zisei eu. Aş vrea doar să ştiu unde este Mr. Falk. Sper că nu a dispărut undeva.

   — Ar fi fatal şi ar trebui să reîncepem căutările. Dar acum hai să mergem mai departe. Nu cred că vom mai da de sălbateci pe potecă, ei nu cred în luminiş, precis de aceea s-a dus sălbatecul cu flacăra, ca să ne sperie, încă o dată.

SALVAREA LUI PONGO.

   MAI MERSERĂM CAM DOUĂ ORE, când Marian se opri brusc. Din faţă se auzeau tot felul de zgomote ce puteau veni doar din satul sălbatecilor.

   — Intrăm în desiş ca să nu ne descopere cineva din întâmplare, şopti Marian. Nu ştim încă, dacă Pongo este aici ca prizonier sau dacă pândeşte şi el de undeva. Poate că-l descoperim şi pe celălalt alb.

   Nu era uşor să ne strecurăm prin tufişurile dese. Trebuind să evităm orice zgomot, înaintarea era înceată. În sfârşit ajunserăm.

   În sat era mare zarvă, aşa că nu trebuia să fim prea atenţi. Ne mai despărţea doar un tufiş şi dând prudent crengile de o parte puteam vedea totul bine.

   În faţa noastră era un mic luminiş cu vreo douăzeci de colibe primite. Sălbateci se agitau părând a se bucura de ceva. Strigau ceva încurajator, dar nu-i înţelegeam. Erau numai indivizi înalţi, solizi, purtând ca arme nişte măciuci cu capuri speciale.

   Marian mă înghionti încet şi-mi arătă ceva cu privirea, lateral de noi. A fost cât pe ce să exclam, când l-am văzut pe Pongo legat de un copac. Nu făcea eforturi să se elibereze şi râdea cu bonomie către sălbatecii ce-l înconjurau. Nu puteam nici cum explica, cum ajunsese el în mâna acestor sălbateci. El era legat la marginea luminişului. Ne-ar fi fost uşor să-l eliberăm pe furiş şi tocmai voiam să mă înţeleg cu Marian despre acest lucru, când Goliath ne făcu un semn, cum că vrea el să-l elibereze pe Pongo. Goliath era aşa de mic, încât se putea strecura printre crengi.

   Nu avea altceva de făcut decât să-i taie lui Pongo pe la spate legăturile, cât mai repede posibil. Cu intervenţia noastră încă şi sălbatecii ar fi rupt-o la fugă speriaţi.

   Marian a dat încurajator din cap, după care Goliath dispăru. Zgomotul din sat era prea mare ca să-l poată auzi şi pe Goliath, cum se mişca.

   Tocmai când a ajuns la copacul unde era legat Pongo, se făcu brusc ziua, acţiunea devenea mult mai riscantă, căci ar fi putut cu uşurinţă văzut.

   De cum se lumină în sat, indigenii începură să strige. Dansau, apropiindu-se tot mai mult de copacul unde era legat Pongo. Formară în faţa lui un cerc şi-şi agitau măciucile.

   Deodată cercul se deschise şi şeful tribului urmat de trei inşi, garda lui de corp, se opri în faţa lui Pongo. Ceru o măciucă pe care o agita în faţa lui Pongo, alături de ceilalţi. Mă cutremurai la gândul că şeful de trib ar fi putut izbi în orice moment pe Pongo în cap. Mi-am ridicat pistolul, dar Marian scutură liniştitor din cap. Arătă cu mâna spre copacul cu pricina, făcând mişcarea de tragere cu arma. L-am înţeles imediat, căci acum l-am recunoscut şi eu pe Goliath, care şi el îşi ţinea pistolul gata de tragere. N-ar fi lăsat el ca bunul lui prieten să fie ucis.

   Căpetenia ţinu o mică cuvântare, pe care însă nu am înţeles-o. Apoi arătă spre cer, la care aproape toţi ceilalţi se retraseră pe dată. Numai şeful a rămas în faţa lui Pongo, părând să deguste situaţia. De mai multe ori îşi agită măciuca în faţa lui Pongo dar acesta nu avu nici un semn de frică, râse ceea ce-l înfurie pe şeful sălbatecilor şi mai mult.

   Atunci îl văzui pe Goliath târându-se încet către copac. Şeful era atât de ocupat cu Pongo, încât nu-l zări pe Goliath cum retează legăturile de la picioarele lui Pongo în momentul când şeful era foarte aproape de Pongo şi dădea semne că vrea să-i crape capul. În acel moment, piciorul lui Pongo zvâcni în sus şi-n următorul moment sălbatecul zbură departe de copac şi rămase întins jos, fără simţire.

   Ceilalţi sălbateci de la o distanţă oarecare începură să urle voind să se arunce asupra lui Pongo. Dar Goliath îi tăiase acestuia deja legăturile de la mâini, iar Pongo acţionă fulgerător. Se năpusti asupra primului sălbatec, i-a smuls măciuca şi-l zvârli la pământ. Cu un răcnet fioros se îndreptă spre ceilalţi sălbateci care încremeniră, neştiind ce să facă. Dar Pongo nu ezită, voia să le dea o lecţie. Ajuns la primii, care stăteau ca înţepeniţi şi-i culcă la pământ cu măciuca, ceilalţi o luară la fugă strigând şi spre mirarea noastră şi-au aruncat măciucile. I-au urmat femeile şi copiii care au stat până atunci în colibe. În câteva minute nu au mai rămas decât şeful şi doi sălbateci ca martori ai scurtei lupte care a avut loc.

   Înainte ca să ieşim din ascunzătoare, Pongo veni spre noi şi strigă:

   — Masser, Pongo văzut cum Masser vin. Pongo ştiut curând liber.

   Ieşirăm din desiş şi-l salutarăm. Ne povesti cum pe drumul către sat s-a împiedicat de ceva şi a fost doborât de mai mulţi indigeni. Asta era când noi în luminiş am auzit acele strigăte şi am crezut că lui Pongo i-a reuşit să-l prindă pe şeful tribului.

   Trebuia să ne ocupăm acum de albul care a precis a auzit urletele indigenilor, pile de spaime. Ştiam că-şi avea coliba în apropiere şi voiam să o căutăm.

   Pongo îl cercetă pe şeful tribului ameţit de lovitura primită. Acesta nefiind rănit prea tare se trezi când pongo îl scutură. Vru să sară în sus speriat, dar se îndoi din nou de durere şi a rămas lungit la pământ.

   I-am dat de înţeles să nu se teamă de noi şi că noi căutăm un alb. În sfârşit înţelese. Se sculă cu greu, sprijinit de Pongo, de care încă se temea.

   Ne înţelegeam prin semne. Era dispus să ne ducă la albul pe care noi îl căutam, dacă noi ne obligam să nu-i facem lui şi alor lui nici un rău.

   Arată spre armele noastre şi se ţinea de urechi, scuturând violent din cap. Asta însemna să nu mai tragem.

   Marian îi dădu de înţeles că nu vom mai trage, iar şeful vizibil întremat scoase un strigăt răsunător.

   Imediat apărură câţiva sălbateci prudenţi, urmaţi de alţi. Şeful le vorbi, după care, în strigăte de bucurie, fără arme începură să danseze.

   Situaţia se schimba în favoarea noastră. Înainte de a ne conduce la alb, trebui să-l însoţesc pe şef la coliba lui, care era cea mai mare din luminiş. Aici aproape am fost siliţi să bem dintr-o băutură pe care ne-a întins-o. Era un fel de bine aţi venit.

   Ne prefăcurăm prudenţi că o bem.

   Tocmai când voiam să părăsim coliba, se auziră strigăte scoase de un sălbatec.

   Văzurăm prin intrare, cum un indigen purtând pelerina cu fosforescenţă şi alergând îngrozit era urmărit de un alb, care îi striga ceva pe limba lui.

   Am văzut cum şeful se întunecă şi-şi luă măciuca. Ieşi afară şi-l opri pe alb, căruia îi apunea ceva pe un ton violent.

   Pe acesta Mr. Cook la recunoscut imediat pe Falk, el nu părea să fie de acord cu şeful, arătând mereu spre manta. O voia probabil înapoi.

   Deodată îşi scoase pistolul de la brâu şi-l îndreptă asupra şefului. Dar în următorul moment răsună un foc de armă, iar arma lui zbură din mâna lui Falk.

   Acesta îşi prinse strigând încheietura mâinii, căutând pe cel ce trăsese. Doar un moment îl scăpă din ochi pe şef, care fulgerător ridică măciuca şi-l izbi în cap. Fără un strigăt Falk se prăbuşi la pământ.

   Ca să-l salvăm pentru noi, ieşirăm alergând din colibă şi-l oprirăm pe şef, care mai voia să-l lovească odată. Marian îl cercetă pe cel doborât şi care nu era mort şi probabil, curând îşi va reveni.

   Marian îi explică şefului de trib că albul le aparţine lor, iar pelerina poate rămâne la ei ca schimb. Un urlet de bucurie urmat de un dans a fost răspunsul. Acum înţeleseră că nu avem nimic rău de gând cu ei şi la cererea lui Marian trei sălbateci l-au pus pe Falk în coliba sa.

   I-am spus şefului că ne vom întoarce curând şi-i vom da nişte cadouri.

   Peste zece minute am ajuns la o colibă mare, singuratecă într-un desiş adânc. După ce-l depuseră pe Falk tot leşinat în faţa colibei, la cererea noastră sălbateci se retraseră. Am intrat în colibă care nu era închisă.

   Era împărţită în două încăperi. Prima servise drept dormitor şi cameră de zi. Când însă deschiseră mica uşă de legătură spre cealaltă cameră, văzurăm ceva ciudat. La mica fereastră stăteau ghemuită o tânără femeie ce ţinea înfricoşată în braţe, o fetiţă mică. Când a văzut că suntem albi, ochii îi luciră şi ne întrebă în engleză, dacă dorim să vorbim cu Mr. Falk.

   — S-a întâmplat deja, răspunse Marian. Putem însă afla, ce faceţi dumneavoastră aici în sălbăticie şi cum aţi ajuns aici.

   — Domnii sunt de la poliţie? întrebă ea speriată. Da, sunteţi de la poliţie şi Mr. Falk este pierdut. Izbucni în plâns. Am rămas la uşă aşteptând să se liniştească.

   Deodată se îndreptă mi se uită ţintă în faţă şi declară:

   — Eu nu am nici o vină pentru faptele lui Mr. Falk. L-am urmat pentru că l-am iubit. N-aş mai fi suportat mult viaţa asta şi deja adesea m-am gândit la sinucidere, căci ştiam ce criminal este el. Dacă m-aş fi descurcat în junglă de mult aş fi plecat.

   — Vă credem, răspunse Marian. Dar noi nu suntem de la poliţie, însă Mr. Falk şi-a terminat rolul şi trebuie să-şi ispăşească păcatele pentru crimele sale.

   Ne-aţi putea spune dacă fetiţa asta este fiica comisarului Watton din Tobo?

   — Nu ştiu asta, Falk mi-a spus că trebuie să ţină copilul ascuns o vreme. Eu am luat fetiţa în grijă.

   —  Este clar. Acum vrem doar să cercetăm încăperile cât mai minuţios, căci Mr. Falk i-a furat acestui domn toată averea sa. Ştiţi unde îşi are ascunzătoarea?

   Tânăra femeie ne-o arată fără împotrivire. Nu am întrebat-o cine este, dar ne-a spus să o ducem în siguranţă cu fetiţa la Tobo.

   În ascunzătoare găsirăm aproape întreaga avere furată a lui Mr. Cook, inclusiv rucsacul care mai conţinea încă tot ce purta la el. Mai găsirăm şi alte notiţe din care reieşea clar, câte făcuse Mr. Falk. Pentru noi importantă era o hartă a coastei pe care era trecut un golf singuratec şi ascuns. Acolo era cu siguranţă schoonerul lui Mr. Cook.

   În acel moment ne strigă Goliath care făcuse afară de pază lângă Falk. Acesta îşi revenise şi se uita îngrozit la noi.

   Deodată faţa i se schimbă, deveni ca creta, abia putu să-şi îndrepte mâna spre Mr. Cook. Şopti de abia perceptibil:

   — Mr. Cook iertaţi-mă, s-a terminat, am ispăşit.

   Capul îi căzu pe spate, membrele i se destinseră încă o dată şi muri. Lovitura de măciucă i-a zdrobit craniul.

   Mai târziu trimiserăm câţiva sălbateci la luminiş să-i aducă pe ceilalţi doi morţi şi pe care i-am îngropat împreună.

   I-am pansat pe sălbatecii răniţi de Goliath, din fericire nu grav. Prin asta ne câştigarăm recunoştinţa sălbatecilor, care voiau neapărat să sărbătorească cu noi.

   Urmarăm invitaţia, ca să nu-i jignim, dar noi numai ne prefăcurăm că bem din aşa numitul vin.

   Pongo şi Goliath ne aduseră între timp rucsacurile şi noi puturăm face cadouri şefului.

   Cea mai mare încântare i-o făcu oglinda mea de bărbierit în care se uita neîncetat fericit. Şi-o atârnă de cureaua din jurul trupului, mândru ca un rege de coroana sa.

   Dimineaţa următoare pornirăm la drum. Sălbatecii ne însoţiră o bună bucată de drum şi ne purtau bagajele.

   Pentru tânăra femeie şi pentru fetiţă au confecţionat un fel de targă cu care puteau fi purtate prin junglă.

   Sălbatecii ne conduseră până la ieşirea din pădure. De aici purtarăm noi targa, cu schimbul, pentru ca tânăra femeie să nu se epuizeze.

   După ce în sfârşit am ajuns la o fermă, am putut împrumuta nişte cai. Fiul fermierului care avea ceva treabă la ţărm ne conduse putând să aducă caii înapoi. După cinci zile de mers am ajuns la ţărm. De aici spre vest şi ajunserăm la golful ascuns unde spre bucuria lui Mr. Cook era schoonerul său furat. Revederea dintre Căpitan şi echipajul său a fost emoţionantă. Aflarăm că toţi crezuseră în moartea căpitanului lor şi că veniseră aici doar să-l caute.

   Weliworth le spusese să-i aştepte în acest golf.

   Cu vasul plecarăm înapoi la Tobo, unde sosirea noastră a făcut o mare bucurie echipajului nostru. Cele patrusprezece zile erau pe terminate şi căpitanul Hoffman ar fi predat scrisoarea lui Marian comisarului de poliţie.

   Astfel puturăm să-i redăm tatălui fericit fiica. El făcu un proces verbal al întâmplărilor noastre, regretând doar că Mr. Falk nu a putut fi spânzurat.

   Cum Mr. Cook făcea avansuri intense tinerei femei am mai trăit o a doua aventură, pe care o voi prezenta în volumul următor. Atunci voi spune şi cine era tânără femeie pe care am găsit-o în junglă.

SFÂRŞIT

Volumul 190

RUINA MISTERIOASĂ

   O POVESTE CIUDATĂ

   — DA: NU SUNTEŢI LEGAT DE TIMP, Mr. Farrow. Ar fi ceva, dacă n-aţi pleca de aici direct la Singapore, ci mai întâi prin strâmtoarea Molucelor la Manado în Celebes?

   În timp ce-l întreba pe Marian. Mr. Cook se uita la mine, căutând aprobare şi încurajându-mă.

   — Aveţi un motiv deosebit pentru aceasta, întreabă Marian.

   Căpitanul Cook nu răspunse imediat şi după un „hm", scurt

continuă:

   — Aşa am mai putea rămâne o vreme împreună. Schoonerul meu l-am trimis la Singapore. Mă aşteaptă acolo.

   Pe căpitanul Cook l-am cunoscut în Wokam, pe insula Aru, unde a avut loc o întâmplare aventuroasă. Acolo l-am salvat de la pierderi grele (vezi voi. 189 Lumina Tremurătoare). Prin noi şi-a recuperat Schoonerul cu care făcea înconjurul pământului.

   Trimisese deci vasul său la Singapore şi voia să facă cu noi o escală la Manado.

   Deoarece el vorbise de alte aventuri, Marian îl întrebă zâmbind:

   — Ce este aşa de interesant în Celebes, încât doriţi să vizitaţi insula?

   — Exact nu ştiu, recunoscu jenat Cook, am tot auzit lucruri ciudate de la prietenul meu, căpitanul Pillar. Din Manado a făcut o excursie în interior. Acolo i sa întâmplat ceva şi pare îngrozit, o ruină veche a unui templu, care se pare că este bântuită de spirite.

   — Şi credeţi că şi noi ar trebui să vedem ruina aceea, Mr. Cook?

   — De, cred că merită. Pillar este un observator obiectiv, nu un lăudăros. Când mi-a făcut această relatare nu am bănuit nimic. Deci trebuie să fie ceva.

   — Ce v-a povestit amicul dumneavoastră? întreabă Marian încă sceptic.

   — Ca să fiu sincer, mare lucru nu am înţeles. Am înţeles doar că Pillar voia să înnopteze în ruina ce o descoperise. Noaptea târziu, el şi cei doi matrozi ce-l însoţeau, au fost treziţi de un monstru, care cu ochi ciudaţi îi fixa dintr-un colţ. Atunci ei s-au speriat şi au fugit. Când peste două ore au îndrăznit să se întoarcă, ochii aceia au dispărut. În locul lor prietenul meu a văzut o siluetă albă cum dispărea în fundalul sălii templului şi nu a mai apărut. Dimineaţa următoare au cercetat tot templul dar nu au putut găsi nimic. De odată unul din matrozi strigă şi se uită îngrozit la un soclu gol pe care cândva stătuse stafia şi se prăbuşi fără cunoştinţă. După ce Pillar şi celălalt matroz l-au dus afară constatară că era mort, de groază cum susţinea prietenul meu. L- au îngropat repede şi au părăsit repede luminişul unde era ruina. Fără să facă pauză, în trei zile au ajuns la Manado. Acolo mi-a făcut această povestire pe care matrozul său o confirmă.

   Marian scruta îngândurat apa. Deodată îi făcu semn căpitanului Hoffmann să vină la noi. Acesta care era cu Jenn pe punte, veni puţin mai târziu.

   — Vreau să facem o escală, spuse Marian. Aţi fost vreodată în Manado, căpitane Hoffmann?

   — De trei ori, domnule Farrow. Vreţi acum să mergeţi acolo?

   — Da, comunicaţi lui John cursul şi veniţi iar la noi, vreau să vă întreb ceva. Poate ne puteţi da o informaţie valoroasă.

   Hoffmann zâmbi şi ieşi pe punte. Schimbă cursul vasului, luând-o prin strâmtoarea Ceram şi Suru. După ce se întoarse, Marian îl întreabă:

   — Când aţi fost în Manado precis aţi mers şi în interiorul insulei, nu? Aţi avut ceva întâmplări ciudate pe drum sau aţi observat ceva neobişnuit?

   — Ah, domnilor e tare de mult n-aş mai putea spune, răspunse căpitanul nostru, am văzut deja atâtea că trebuie să mă gândesc. Manado? Aha, asta este, acolo am ancorat odată trei săptămâni şi am intrat de câteva ori în interiorul ţării, destul de adânc, în afară de câteva incidente cu indigenii ostili străinilor n-a fost nimic. Pe Celebes mai sunt vânători de capete, asemănători daiacilor din Borneo. Unul din oameni mei era s-o păţească.

   — Povestiţi-ne vă rog, n-am auzit că pe Celebes ar fi vânători de capete.

   — Ba da, răspunse Hoffmann cu siguranţă. Trăiesc însă foarte retraşi şi nu vin niciodată la ţărm. Stau în păduri dese. Eu nu ştiam de ei, când hoinăream cu trei oameni de ai mei prin pădure. Trebuia să trecem un munte. Deoarece ne-am plictisit am luat-o mai mult spre nord vest şi ajunserăm într-o pădure deasă, unde puteam vâna după voie. Într-o noapte m-a trezit un zgomot ciudat. Mi-am luat puşca crezând că sunt fiare sălbatice. Cu tot focul de tabără, pe care l-am făcut, n-am putut vedea nimic. Se trezi şi unul din oameni mei şi constatarăm că Martin primul meu cârmaci lipsea. L-am strigat, l-am căutat, dar degeaba nu era de găsit. Abia dimineaţa la soare am putut cerceta zona. Am găsit a urmă din care ne-am dat seama că noaptea am fost spionaţi de sălbateci. Mi-a fost clar că numai ei au putut să-l răpească. Am pornit repede ca să-l eliberăm. Ne fiind vânători exersaţi nu mergeam prea repede. Am avut noroc. Am dat brusc de o aşezare de indigeni, spre care ne furişarăm prudenţi. Acolo mi-am văzut matrozul culcat la pământ. Era legat şi încerca disperat să se elibereze.

   Sălbatecii erau în jurul lui şi agitau curioasele topoare, în care am recunoscut temuta armă a vânătorilor de capete.

   Bănuiam că ar fi fost pierdut dacă eu şi oamenii mei i-am fi atacat, dar ce puteam face? Speram că armele noastre de foc îi vor speria şi alunga. Voiam să vorbesc cu oamenii mei, când auzirăm în sat strigăte puternice. I-am văzut pe indigeni fugind în pădure. Omul meu a rămas singur, legat, în aşezare.

   Într-o clipă am fost la el, i-am tăiat legăturile şi i-am scos lucrurile dintr-o colibă şi am părăsit aşezarea prin pădure, fără întârziere.

   Noaptea ne urcam în copaci ca să nu fim iarăşi surprinşi de sălbateci.

   După trei zile am ajuns la Manado, unde însă nimeni nu ne-a crezut că pe insula de nord din Celebes ar trăi vânători de capete.

   — Cum s-a întâmplat că doar cârmaciul a dispărut şi cum de a căzut în mâinile sălbatecilor întreabă Marian.

   — Martin a avut paza de noapte şi după cum mi-a spus mai târziu s-a dus la marginea pădurii unde a auzit zgomote suspecte. Acolo a fost doborât. Ei voiau să se furişeze la noi, dar cum m-am trezit ei au fugit.

   — Şi de ce şi-au părăsit indigenii aşezarea în fugă? Aţi găsit pentru asta o explicaţie, căpitane Hoffmann? întreabă Mr. Cook.

   — Din păcate, nu. Unul din matrozi mei afirmase că sălbatecii s-ar fi uitat într-o anume direcţie. Când se uită şi el într-acolo i s-a părut că vede o creatură ciudată, ce şezuse pe o coliba a dispărut repede în junglă. N-a putut spune ce era, i-au rămas în minte doar nişte ochi mari fantomatici.

   — Iarăşi ochii, observai eu. Prietenul dumneavoastră a văzut aşa ceva în ruine, domnule Cook, aşa este?

   — Da, vorbea numai de asta. Dacă şi indigenii au fugit de aceşti ochi, trebuie să fie ceva aici, domnilor. Cred că merită să

vizităm această ruină.

   — Este deja stabilit Mr. Cook, răspunse Marian. Sper că ne veţi însoţi.

   — Evident domnilor, strigă bucuros Cook. Şi eu sunt curios ce poate fi cu ruina aceea.

   — N-am auzit ca indigenii să-şi construiască temple, Mariane, spusei eu. Crezi că poate fi vorba de un templu indian?

   — De ce nu, Robert? Este posibil ca indieni să fi venit cândva pe această insulă şi să dedice în linişte idolului lor. Ei sunt de mult dispăruţi şi templul lor este ruinat. Poate că vom găsi drumul bun.

   Vi s-a adus cumva la cunoştinţă căpitane?

   — Da şi eu am avut intenţia să caut această ruină dar am renunţat. Acum însă mă bucur de două ori, că pot merge cu dumneavoastră acolo.

   Seara am ajuns cu bine în portul Manado. Vase ancorate erau puţine. Mr. Cook era cu noi la balustradă, când deodată strigă, arătând spre un Schooner ancorat pe partea de apus.

   — Avem noroc domnilor. Acesta-i vasul amicului meu, Pillar. E iar aici şi venim la timp pentru a-i pune întrebările necesare.

   — Prin asta câştigăm mult timp căpitane. Mergeţi acum la ei şi chemaţi-l la noi. Nu va refuza să bea un grog sănătos cu noi.

   — Cu asta atenţie, domnule Farrow, când bea amicul meu spune poveşti marinăreşti. Mai întâi să-şi spună povestea şi pe urmă să-l răsplătim cu un grog.

   — Aşa vom face, râse Marian. Vă aştept peste două ore la bord. Dacă el nu poate veni, ne invitaţi pe noi acolo.

   — Se face, domnilor. Am plecat.

   Ancorarăm. Cook merse pe ţărm, ocoli portul ca să ajungă la vasul prietenului său.

   Eu şi Marian am părăsit de asemenea vasul ca să vedem oraşul.

   Cu toate că ştiam că n-avem mare lucru de văzut, simţeam nevoia să ne mişcăm pe uscat.

   Manado număra atunci la finele anilor douăzeci aproximativ 23.000 de locuitori. Iar produsele de bază al ţări sunt: zahăr, cauciuc, tutun, kopra, ceai, zinc, cafea şi piper. Cum mărfurile se încărcau cel mai adesea în capitala Makassar, aici veneau nave puţine. Totuşi domnea o activitate febrilă. Auzeam vorbe în toate limbile pământului, aproape, aşa că nu ne mirarăm când în apropierea noastră am auzit în germană cuvintele:

   — Dacă căpitanul nostru nu apare curând, probabil nu mai apare. Karl simt miros de necaz.

   Ne-am întors aproape fără voie şi am recunoscut un veritabil matroz hamburghez. înainte ca amicul său Karl să răspundă, Marian păşi spre ei şi spuse în germană:

   — Mă bucur domnii mei să găsesc aici compatrioţi.

   — Sunt din Hamburg, răspunse celălalt. Prietenul meu e din Bremen.

   Le-am dat mâna şi-i invitarăm la un grog în cel mai apropiat local. Mai aveam timp, cele două ore până la întoarcerea lui Cook nu trecuseră. Ne urmară bucuroşi, dovedind o neobişnuită cunoaştere a locurilor. Ne-au condus într-un local al cărui patron de asemenea, vorbea germana. Era un olandez gras şi simpatic.

   — Na domnilor, povestiţi-ne ce-i cu căpitanul vostru, spuse Marian. Aud că-i dispărut.

   — Căpitanul nostru Pillar, povestea pe drum mereu istorii groaznice despre o ruină veche, pe care dorea acum să o caute. La luat cu el pe cârmaciul nostru, pe Jim, care l-a mai condus acolo. Sunt duşi acolo de opt zile şi nu s-au mai întors.

   Tresării. Căpitanul Pillar dispărut? Acesta era doar amicul lui Cook, pe care tocmai voia să-l caute. Marian îi chestionă pe matrozi.

   Am aflat că Pillar s-a întors foarte tulburat şi mult timp nu mai vorbea decât despre întâmplarea din Celebes. După ce au ancorat, se hotărî, ca împreună cu cârmaciul Jim să caute ruina, care nu-i lăsa linişte.

   De abia-şi termină matrozul povestirea, când uşa se deschise şi căpitanul Cook năvălii înăuntru. Aflase de la Pongo care urmărea portul unde ne aflam.

   — Domnule Farrow gândiţi-vă, prietenul meu Pillar a dispărut, strigă el agitat. A plecat iar la ruină şi trebuia să se întoarcă de mult. Vasul său este pregătit de plecare şi-l aşteaptă doar pe el.

   — Ştim deja totul, Mr. Cook, răspunse Marian. Domnii de aici - îi arată el - ne-au spus totul, ei sunt compatrioţii noştrii.

   Cook nu le dădu atenţie prea mare şi ni se adresă:

   — Atunci trebuie să pornim imediat, domnilor. Prietenul meu este cu siguranţă în pericol, altfel s-ar fi întors de mult. Când putem porni?

   — Mâine dimineaţă Mr. Cook, nu ne putem grăbi, important este să găsim drumul. Din păcate îl aveţi foarte slab în memorie întipărit.

   — Ajunge dacă ştim direcţia domnilor. La ce pierdem noaptea şi să plecam abia dimineaţă? între timp, la ruină se pot întâmpla multe.

   — Aici aveţi dreptate. Dar eu cred că-i mai bine să aşteptăm până dimineaţă. Ar fi bine dacă am putea cerceta cabina prietenului dumneavoastră, poate am găsi ceva notiţe legate de drumul său. Astfel vom înainta mai repede şi-am recupera şi noaptea asta.

   — Atunci să vorbim cu primul ofiţer domnilor, răspunse Mr. Cook. Poate ne va permite să cercetăm cabina căpitanului său.

   — Cine a luat comanda pe vasul dumneavoastră? îi întrebă Marian pe cei doi matrozi.

   — Karl, prietenul meu răspunse hamburghezul, bucuros de interesul nostru. Karl este al doilea cârmaci.

   — Da. Atunci ne va da voie precis ca în prezenţa lui să ne uităm în cabina căpitanului său, nu-i aşa? întrebă zâmbind Marian.

   — Veniţi cu mine chiar acum, domnilor, să vă arăt cabina.

   Marian plăti grăbit consumul chelnerului. I-am urmat pe cei doi

matrozi care au fost surprinşi la auzul numelor noastre. Pe drum, hamburghezul mă întrebă:

   — Spuneţi-mi sunteţi cumva domnii Marian Farrow şi Bertram Robert? După ce zâmbind dădui din cap continuă: Atunci căpitanul nostru va fi salvat. Acum sunt liniştit. După câteva minute am ajuns pe vas şi am fost conduşi la cabina căpitanului. Marian se uită puţin în jur şi se duse la o masă de scris, pe care o cercetă cu atenţie. Cărţile navale nu-l interesau. Din sertarul din mijloc scoase un caiet pe care-l cercetă cu atenţie apoi îl băgă în buzunar, spunându-le matrozilor curioşi din jur:

   — Aici şi-a notat căpitanul dumneavoastră întâmplarea. Îl iau cu mine ca să-l răsfoiesc atent. Poate vom găsi notat aici drumul spre ruină.

   După ce am părăsit schoonerul, Marian zise:

   — Căpitanul Pillar a făcut chiar şi o schiţă cu aşezarea ruinei. Aceasta ne va fi de folos. Pornim cu două ore înainte de răsăritul soarelui, până atunci ne odihnim.

   — Şi cine vine cu noi Marian? Am întrebat eu, vrei să-l luăm pe Maha cu noi, ghepardul nostru?

   — Nu Robert, nu ştim peste ce vom da acolo. Mai bine rămâne pe iaht în schimb îl luăm pe Goliath cu noi, băiatul ne-a fost folositor de multe ori.

   Goliath, micul nostru mus, pe care-l aduseserăm din Australia s-a bucurat foarte mult când a aflat că ne va însoţi.

PROFESORUL THIK

   ÎNAINTE DE CULCARE, bagajele fiind făcute în timpul cât am navigat am studiat împreună cu Marian în cabina sa harta schiţată de Pillar. Deodată, el spuse:

   — Este o prostie, Robert, să facem acest drum lung prin munţi. Vezi harta! Ruina trebuie să fie foarte aproape de ţărm, într-o zonă izolată. Putem pleca cu iahtul de-a lungul ţărmului de sud al peninsulei, până la înălţimea corectă şi vom ajunge mai repede în mod sigur acolo decât pe jos. Ce crezi?

   A trebuit să-i dau dreptate. Marian îl chemă pe căpitanul Hoffmann, care a venit imediat. Marian îi arată harta şi-i ceru părerea.

   — Domnule Farrow, aveţi dreptate. Chiar acum pornesc şi la o sută cincizeci de kilometri de partea sudică, replică el. O iau în sus, în zori vom fi ajuns. Sper să nu fie prea multe stânci şi recife, ca să încurce debarcarea.

   — Va trebui să aşteptaţi cu debarcarea până se luminează. Noaptea vom parcurge cei o sută cincizeci de kilometri şi aşteptăm până se face ziuă. Apoi debarcăm şi intrăm în munţi. Poate dăm de o trecătoare ca să ne uşureze traversarea munţilor.

   — Aştept aici sau mă întorc la Manado? întreabă Hoffmann.

   — Rămâneţi aici în faţa litoralului şi aşteptaţi-ne până ne întoarcem. Dacă în opt zile nu apărem, să echipaţi o expediţie şi urmaţi-ne. Voi copia harta şi vi-o las ca să puteţi găsi drumul. Am mai discutat aşa ceva. Cea mai importantă este prudenţa. Hoffmann ne salută şi ieşi din cabină. Ne-am culcat. Când m-am trezit, Marian mi-a dat un ghiont amical în coaste.

   — Sus Robert, am ajuns. Acum se luminează de ziuă şi Hoffmann va încerca să ne debarce. Dacă nu reuşeşte vom încerca cu barca.

   Cum am dormit toată noaptea eram mai odihnit. M-am îmbrăcat repede şi m-am pregătit de acţiunea noastră. Când peste un sfert de oră am păşit pe punte, soarele tocmai răsărea.

   Ţărmul era la o sută de metri de noi. Se vedeau nişte stânci şi recife, dar Hoffmann spuse că nu este problemă cu debarcarea. Am găsit un golf mic şi ascuns care este înconjurat de pereţi înalţi de stâncă unde ne putea aştepta în linişte.

   Pe când dejunam, iahtul s-a apropiat de golf. John era la proră şi sonda apa. Cu braţul ridicat dădea din când în când semne,

după care Hoffmann manevra cârma. În sfârşit am ajuns în golf şi am aruncat ancora. Pongo aduse bagajele noastre pe punte. Apoi ne-am despărţit.

   După scurte căutări, Marian descoperi o trecătoare îngustă, ce părea că o ia prin munţi, fără a fi necesar să urcăm munţii prea înalţi.

   În curând am ieşit din câmpul vizual al echipajului. Cum aici nu ne temeam de indigeni sau de alţi duşmani, am înaintat repede. Drumul nostru urca mereu şi peste vreo două ore am ajuns cam la o mie de metri altitudine. Probabil că va trebui să traversăm vârful muntelui. Aceasta ar însemna o pierdere de timp preţios. Treceam pe lângă multe văgăuni şi prăpăstii, vedeam cursuri de apă mai mari sau mai mici dispărând în adânc, descopeream văi fertile şi ne miram că nu apare nici o fiinţă vie, nici măcar o pasăre. Munţii erau morţi. Pe la prânz am ajuns la vreo o mie cinci sute de metri altitudine; poteca a început să coboare. Mergeam mai repede cu toate că coborâtul era mai anevoios decât urcatul. Ne-am hotărât să facem un popas de două ore şi să-l însărcinăm pe Pongo să ne caute un loc potrivit.

   Am luat cu noi suficient ceai rece şi nu depindeam de izvoare, putând poposi oriunde. Pongo găsi un platou înconjurat pe jumătate de stânci. Într-o parte puteam privi într-o prăpastie adâncă. Aici am poposit.

   După drumul anevoios masa ne-a plăcut mult. Cum nimeni nu se gândea la pericole vorbeam şi râdeam tare, ne distra mai ales micul Goliath, care se certa iarăşi cu Pongo.

   Mi-am scos binoclul şi am privit stâncile din faţă. Pereţii de stâncă ai prăpastiei erau la cel puţin cinci sute de metri de noi aşa că cu ochiul liber nu puteam vedea prea bine.

   La o exclamaţie a mea, ceilalţi au tăcut şi văzându-mă pe mine cum mă uitam cu binoclul, repede îşi luară binoclurile şi ei. Dincolo am văzut clar un om care şi el părea că ne observă tot cu un binoclu. Am văzut scânteierea lentilelor în soare iar câteva secunde mai târziu am văzut şi omul. Era un alb.

   — Ce-i cu omul acela de acolo, întreabă Cook mirat când l-a zărit pe necunoscut. Deci aici mai sunt oameni.

   Marian nu a răspuns imediat. El îl observă mai departe pe străinul care după o stâncă înaltă nu ne slăbea din ochi. Precis îşi dădea seama că-l observăm ş noi, dar nu a făcut nimic pentru a se înţelege cu noi. Deodată a dispărut după o stâncă şi nu a mai apărut.

   — Ciudat, zise Marian. Era singur şi ne observa de mult. Fie că este în spatele stâncii fie că încearcă să iasă din bătaia

binoclurilor noastre. Păcat că nu putem ajunge acolo.

   — Mr. Cook, l-aţi văzut clar? l-am întrebat eu. Poate este prietenul dumneavoastră.

   — Nu, nu, domnule Bertram şi eu m-am gândit la asta, m-a întrerupt el. Ăsta avea barbişon pe când Pillar era ras. Aş avea mare poftă să merg acolo şi să-l întreb ce face aici.

   — Ar fi un ocol de mai multe ore, obiectă Marian. N-are rost să-l mai observăm. Dacă vrea să dispară, dispare, de vrea să ni se arate îl vom revedea.

   Discuţia noastră amuţi. Ne simţeam aşa de siguri aici în munţi iar acum...

   Marian a fost primul care după o lungă pauză sparse tăcerea.

   — De acum în colo, mare prudenţă. Ca şi până acum, Pongo şi Goliath merg înainte şi cercetează poteca. Precis vom trece munţii până se întunecă.

   — Nu cred, observai eu. Cred că trebuie să înnoptam în munţi. Poate vom găsi vreo grotă sau aşa ceva, unde ne putem odihni. Este mai sigur ca în pădure.

   — Sunt de aceiaşi părere, spuse Cook. Trebuia să ne fi procurat la Manado o hartă precisă.

   — Am verificat deja totul pe iaht. Avem doar hărţi bune. Vom reuşi în mod sigur până se înnoptează. Apariţia acelui individ îmi dă de gândit.

   Pongo părăsi tăcut tabăra. Noi mai voiam să ne odihnim o oră. Ştiam că Pongo va cerceta zona taberei noastre. Goliath dispăru de asemenea. L-a urmat pe Pongo, probabil pentru a nu se ruşina mai târziu în faţa lui.

   Vorbeam, dar peretele de stâncă era mereu sub observaţia noastră. Albul nu s-a mai ivit. Avea oare o altă ascunzătoare de unde ne observa?

   După o oră, Pongo se întoarse. Nu a găsit nimic şi ne asigură că aici nu avem de ce ne teme.

   Controlase poteca până departe.

   — Unde-i Goliath? întreabă Marian mirat văzând că Pongo nu-l aminteşte.

   — Goliath? făcu el mirat. Pongo nu văzut pe Goliath. Unde merge Goliath?

   — A mers după tine, răspunse Marian. Credeam că te-a ajuns.

   Pongo scutură capul a negare.

   — Pongo nu văzut Goliath. Sperăm Goliath nu căzut. Pongo caută pe el.

   Ne-am speriat. Era foarte plauzibil ca micul nostru însoţitor să nu-l fi găsit pe Pongo şi să fi căzut în prăpastia din stânga potecii.

Am sărit cu toţi în sus să-l ajutăm pe Pongo la căutat. Uriaşul a luat-o înainte. Când l-am ajuns era aplecat peste prăpastie şi scutura din cap. Goliath nu căzuse în prăpastie. Căutam încă mai departe. Îi strigam tare numele dar numai ecoul ne răspunse. Goliath nu era de găsit. La trei sute de metri de tabăra noastră am descoperit un loc pe care Pongo îl scruta atent. O stâncă mare se proptea de munte, părea că ar fi căzut de sus, în jur mai erau bucăţi de pietre mai mici.

   Deodată Pongo se propti de blocul de stâncă şi spre mirarea noastră îl împinse încet la o parte, fără să se forţeze. În faţa noastră a apărut o mică peşteră, în care ne îndreptarăm luminile lanternelor noastre. Pongo trebuia să ţină blocul, că altfel ar fi revenit la loc. Am văzut că peştera era un gang îngust care pătrundea adânc în munte. L-o fi descoperit Goliath din întâmplare?

   Văzând pe Marian verificând cât de grea era deplasarea blocului, Pongo a înţeles pe dată şi spuse:

   — Goliath uşor putut mişca piatra, el sigur văzut aici ceva şi găsit gang. Massers să urmeze repede la Goliath.

   — Pongo are dreptate Robert, blocul se mişcă foarte uşor. Pongo ne va lăsa pe toţi să intrăm, apoi va lăsa blocul înapoi la locul lui.

   Am intrat cu toţi repede în peşteră şi aşteptarăm pe Pongo să repună blocul la intrare. Am pornit încet mai departe. Era un adevărat coridor stâncos, care şerpuia prin munte. Paşii noştri răsunau înăbuşit, iar când vorbeam, chiar şi foarte încet vocile noastre se auzeau goale şi bubuitoare. Am mers aşa cam o jumătate de oră, când, ca la o comandă stinserăm lanternele. Departe am văzut o rază de lumină, la început am crezut că este lumina zilei. Acum însă vedeam că este vorba tot de o lanternă.

   Ne-am oprit ca să nu facem zgomot. Deodată, Pongo râzând ne şopti:

   — Masser, lumină vine de la lanterna lui Goliath. Pongo văzut clar Goliath.

   — Şi eu am avut impresia că în faţa noastră se mişca o umbră. Ne putem baza pe ochii lui Pongo. Lumina din faţa noastră devenea tot mai clară şi în sfârşit l-am recunoscut pe micul nostru mus. Şi el auzise paşii noştri căci lumina din faţa noastră se stinse. Ştiind că este Goliath ne-am aprins imediat lanternele. Era de râs. Goliath se uita la noi de parcă am fi fost stafii, apoi căută o ascunzătoare, dar nu a putut găsi nici una aşa de repede. Abia după ce Marian îl strigă, se eliberă de groaza care-l cuprinse. Înainte de a veni la noi îşi reaprinse şi el lanterna.

   — Signore Farrow, Goliath văzut animal mic, care sare şi găsit aici gang unde animal dispărut. Goliath încearcă mişte piatră mare, Goliath puternic, el împinge piatra şi Goliath găseşte gang. Apoi piatra mare căzut înapoi. Acum signore Farrow vine şi Goliath crezi că duşman mare furişează.

   Încă mai tremura de frică, pe când îi povestea lui Marian întâmplarea. Noi însă eram bucuroşi că-l avem sănătos şi întreg cu noi din nou.

   Marian l-a liniştit şi-l întrebă dacă a ajuns la capătul gangului.

   — Acolo piatra mare multă. Goliath încerca împinge dar nu mişca piatra.

   — Ei, să vedem atunci dacă noi o putem îndepărta, râse Marin. Tu eşti foarte tare, dar forţele reunite pot mai mult. Poate vei reuşi cu Pongo să îndepărteze piatra.

   — Şi Goliath gândeşte cu Pongo face, răspunse el. Signore vine repede altfel animal dispărut şi Goliath nu poţi prinde la el.

   Merserăm mai departe şi nu peste mult timp am dat de o a doua stâncă, ce închidea gangul. Am recunoscut imediat că numai o mână omenească a putut aduce aici blocul. Era doar atât de mare încât să poată închide gangul Goliath ne arată o gaură mică între piatră şi peretele gangului.

   — Signore Farrow, aici strecurai animal mic. Pongo repede prinzi piatra cu Goliath.

   — Cum arăta animalul Goliath? întrebai eu.

   — Goliath nu văzut la el clar. Avut ochi mari ca şi ochelari la om.

   M-am uitat mirat la Marian. Era oare aceiaşi fiinţă ca cea de la ruină şi cea din aşezarea sălbatecilor? Din păcate Goliath nu a putut spune decât că animalul sărise cu sărituri mari şi ţopăia.

   Pongo se ocupa între timp de piatră. Goliath se grăbi să nu-l lase singur ca să nu-şi poată aroga dreptul de a fi deplasat singur piatra din loc. Pongo descoperi cum trebuie imobilizată piatra. Trebuia trasă în sus de partea noastră, lucru care celor doi le reuşi. În spatele pietrei gangul continua dar la oarecare distanţă am văzut lumina zilei. Ne-am stins lanternele şi am mers mai departe.

   Cu cât înaintam mai mult, ne era clar că era lumina zilei. Oare aici era o potecă de munte? Am trecut doar de un tunel? Dar de ce a dispus cineva în gang blocul greu de stâncă, folosit ca o uşă?

   Şi celălalt trebuia să aibă un scop precis. Omul în mod normal n-are nevoie să facă un simplu pasaj de nerecunoscut. Marian păru să-mi ghicească gândurile.

   — Vom avea acum probabil o mică surpriză, Robert. După calculul meu ajungem într-o vale la care nu se poate ajunge decât prin tunel.

   — Şi acolo vor fi locuind precis oameni, răspunsei eu. De asta ne-a observat albul.

   — Mi-e clar de ce s-a ascuns de cealaltă parte a prăpastiei. O putea face la fel de bine şi de pe partea noastră, dacă ar fi stat sus, deasupra noastră. Acum trebuie să facă un drum destul de lung, cu siguranţă, mai multe ore.

   Am ajuns la ieşirea din tunel. Stupefiaţi am văzut în faţa noastră o vale roditoare. În mijlocul ei era o aşezare construită exemplar. Construcţii pe stâlpi din lemn sau coajă de copac, dispuse faţă în faţă, pe două linii drepte. Părea ca şi cum ar fi fost făcute în serie. Construcţiile erau toate identice, în jurul aşezării erau câmpii roditoare, exemplar lucrate. Totul era cultivat. În planul îndepărtat am văzut vite şi oi la păscut. Valea era închisă de stânci înalte şi neregulate. Din vale nu se vedea nici o ieşire.

   Între ogoare lucrau indigenii. În aşezare femeile erau ocupate cu lucrările de gospodărie şi cântau melodii ciudate. Toată valea lăsa o impresie aşa de panică încât am crezut că nu există nici un fel de pericol şi aş fi coborât de-ndată în aşezare.

   Dar Marian era mai prudent. Încă nu am ieşit din gang şi nu puteam fi văzuţi. Cu binoclul scrutarăm valea în căutarea a ceva care să ne dea informaţii despre indigeni. În aşezare am observat o construcţie mai mare şi mai înaltă decât celelalte. Trebuia să aibă un scop anume. L-am atenţionat pe Marian, care mi-a spus încet.

   — Poate că este templul indigenilor. Vezi că nici o femeie nu este în apropiere. Cel mai bine este dacă la început mergem noi doi în sat. Avem spatele bine protejat şi la nevoie ne putem retrage la ieşirea tunelului, pe care-l putem apăra uşor.

   — Crezi că aici îl vom găsi pe căpitanul Pillar?

   — Nu cred, Robert. Valea este departe de ruine. Hai să mergem!

   După ce le-am spus însoţitorilor noştri cum să se comporte, am coborât spre sat.

   Am mers cam o sută de metri, fără ca cineva să ne observe. Apoi ne-a văzut o femeie care a scos un strigăt ascuţit. Bărbaţii ocupaţi cu lucrul pământului şi-au întrerupt munca şi se uitau spre sat. De cum ne-a văzut au venit repede spre noi, dar fără nici un strigăt. Uneltele le-au lăsat pe câmp şi nu erau înarmaţi.

   Numai când au fost aproape de noi am observat că în jurul braţului stâng aveau nişte legături în care sunt puse nişte pumnale ciudate. Cum nu şi-au scos armele noi am înaintat încet spre ei. Dar ei erau mai vicleni de cât am crezut. Au ajuns în sat aproape simultan cu noi şi cum veneau din toate părţile alergând, am fost înconjuraţi.

   Dar nici acum nu păreau să aibă intenţii duşmănoase cu noi. Am putut merge mai departe încet, acum indigenii erau în părţile laterale şi în spatele nostru, după ce cercul lor se deschise. Nu era

0 senzaţie prea plăcută, dar ne bazam pe camarazi noştri care nu-

1 slăbeau din ochi nici o clipă pe indigeni.

   Marian a mers prin sat direct spre coliba cea mai mare. Când am ajuns cam la douăzeci de metri, bărbaţii au început să strige şi au vrut să ne împiedice să mai înaintăm.

   Am înţeles că le era interzis să se apropie de colibă şi de aceea am făcut câţiva paşi mai mari ca să ne despărţim de cei care ne- au înconjurat. Aceştia s-au oprit şi gesticulau cu braţele. Acum aveau în mâini pumnalele lor ciudate, pe care le agitau ameninţător spre noi. Strigau tare şi se părea că vor să cheme pe cineva.

   Ne-am retras până la marea colibă şi-i urmăream pe indigeni neîntrerupt. De aceea nu am observat cum în spatele nostru sau mai exact deasupra noastră s-a deschis uşa şi-o siluetă înaltă ieşi afară.

   Numai când indigenii amuţiră ca la comandă şi se uitau ca hipnotizaţi la colibă, ne-am uitat şi noi în jur.

   Eram gata să ne apărăm şi voiam să ne scoatem armele. Renunţarăm însă când privirea noastră a căzut pe silueta aflată oblic deasupra noastră.

   Era un bărbat înalt, costumat se putea zice, fantastic. Avea o barbă deasă, părul dezordonat şi lung. Ridicase braţul drept, impunând tăcere. Le strigă într-o limbă necunoscută câteva cuvinte, cu un efect neaşteptat.

   Oamenii strigară bucuroşi, dansau degajaţi, ferindu-se a se apropia de casa de pe stâlpi.

   L-am observat atent. Culoarea feţei sale era ca a celorlalţi, dar ceva mă deranja. Ne-a zâmbit cu şiretenie şi mi se adresează într- o engleză corectă:

   — Veniţi liniştiţi aici, domnilor. Pe când veţi urca pe scară eu voi face tot felul de mişcări ciudate, dar nu le daţi nici o importanţă. În coliba mea sunteţi în siguranţă. Eram uluiţi. Omul a început să le vorbească celor de jos.

   Între timp ne-a strigat să venim repede pentru ca indigenii să nu cadă la bănuieli.

   Marian urcă hotărât scara îngustă. Am văzut pe omul de deasupra cum făcea nişte mişcări haotice şi eram atent ca să nu-l

atace pe Marian. Nu s-a întâmplat nimic.

   — Veniţi odată, îmi strigă el nerăbdător.

   Am urcat repede, dar bărbatul continua să facă nişte mişcări ciudate, dar îmi şopti:

   — Nu aşa repede domnule, aici totul se petrece încet, altfel nare sens. Amicul dumneavoastră vă aşteaptă deja în camera mea.

   Fără să le dau vreo atenţie indigenilor am urcat în colibă. Aranjarea camerei m-a mirat foarte mult. Marian şedea într-un fotoliu de producţie proprie. Era un şezlong comod. Masa, băncile şi chiar un dulap păreau a fi făcute de proprietar.

   Cel mai mult m-a mirat că Marian s-a instalat comod şi fuma bine dispus o ţigară. Arătă spre o masă şi spuse râzând:

   — Vino mai aproape, Robert şi serveşte-te. Este tutun de producţie proprie, sigur este de clasa întâia.

   Am intrat şi m-am aşezat pe o bancă.

   Înainte de a-i putea pune lui Marian o întrebare, de afara au răsunat strigăte bucuroase.

   Imediat după aceea gazda noastră intră în colibă şi, după ce a făcut o plecăciune perfect protocolară ne spuse:

   — Permiteţi-mi domnilor să mă prezint. Numele meu este James Thik, Profesor Thik din Singapore.

   Marian şi cu mine am rămas cu gura căscată.

   Profesorul se aşezase şi mi-a întins cutia cu ţigări, îndemnându-mă să mă servesc.

   Marian se scoală şi a făcut prezentările. Ne-am strâns bucuros mâinile.

   — Asta este o surpriză, domnule profesor. Am sesizat ceva pe faţa dumneavoastră când eram jos, dar că sunteţi un alb la asta nu m-am gândit.

   Abia însă când ne-aţi vorbit şi ne-aţi invitat am ştiut că nu avem de ce ne teme, spuse prietenul meu.

   — Da, domnilor, nu sunt indigen. Sunt alb şi din motive ştiinţifice joc această comedie, ce nu afectează pe indigeni.

   Sunt de cinci ani aici. Sub supravegherea mea a fost amenajată valea, după planurile mele, schiţe şi date, s-a construit satul.

   Nici un indigen nu-şi închipuie că sunt alb. Le-am studiat limba

vă

PROFESORUL THINK REGE ŞI PREOT LA INDIGENILOR

   L-AM RUGAT PE PROFESOR să ne spună povestea sa, dar i- am mai spus că nu suntem singuri şi că întâmplător am descoperit intrarea în gang iar camarazii noştri ne aşteaptă colo, la intrarea în vale.

   — Nu le-am putea da cumva de ştire că nu suntem în pericol ca să nu se neliniştească? Întrebă Marian.

   — Se poate rezolva. Eu sunt rege şi preot, un „Walian" al indigenilor. Mă scuzaţi puţin, mă întorc în curând cu tovarăşii dumneavoastră. Coliba mea este destul de mare pentru a vă adăposti pe toţi. Daţi-mi câteva rânduri pentru ei atunci mă vor crede şi nu-mi voi pierde vremea cu lungi explicaţii.

   Marian a smuls o foaie din notes şi scrise câteva rânduri către Mr. Cook. Profesorul îşi puse pe cap un ornament comic pentru noi şi ieşi. Înainte de a părăsi coliba ne-a spus că în absenţa lui să nu ne arătăm indigenilor.

   Printr-o ferestruică noi îl observam fără să fim văzuţi. Indigenii şi-au reluat lucrul şi nimeni nu se interesa de profesor care păşea demn prin sat. Doar câteva femei care stăteau în faţa caselor lor şi pregăteau Saghuwer, o băutură din sucul palmierului Areng, se înclină în faţa stăpânului.

   Profesorul a părăsit aşezarea şi se îndreaptă spre ieşirea din gang. Înainte de a ajunge acolo, cu braţele ridicate a făcut un semn că venea cu intenţii paşnice. Indigenii de pe ogoare nu-l urmăreau pe profesor, probabil datorită unei timidităţi, care putea deveni frică sau veneraţie. Nu-l mai văzurăm pe profesor, dar credeam că vorbea deja cu camarazii noştri.

   După câteva minute s-a întors însoţit de Cook. Pongo şi micul Goliath. Nici acum nu-l urmăreau oamenii săi cu toate că venea cu trei străini.

   Femeile s-au înclinat din nou şi în curând am putut să-i salutăm le camarazii noştri.

   Lângă încăperea în care ne aflam era bucătăria profesorului, amenajată de el însuşi. Vatra era chiar modernă. Aici se găseau vase, tigăi şi căni. Cum indigenii cultivau pentru regele lor cafea, am putut să servim şi noi o cafea Mocca care era delicioasă, dar din paharele noastre, căci profesorul nu dispunea de serviciul de cafea pentru şase persoane. În plus mai era vin de Saguver pe care profesorul îl transformase într-un lichior excelent.

   — Aşa, domnilor, acum vă pot spune în linişte povestea mea. După care îmi veţi spune şi dumneavoastră ce v-a adus încoace. Cu şase ani în urmă am decis să studiez vechile popoare din această insulă. Aveam intenţia să scriu o lucrare. Am ales această insulă. Cum trebuia să stăpânesc limba oamenilor de aici, am cătat un om din triburi cu care să trăiesc o vreme. Am avut noroc, Pe drum am întâlnit un indigen bătrân, care era rănit de un animal. I-am salvat viaţa şi cum nu voia să se întoarcă rănit la tribul său, ne-am clădit în pădure o colibă provizorie. La început ne-am înţeles prin semne. Cum am talent lingvistic, am învăţat limba relativ repede şi am ajuns să ne înţelegem bine. Rănile sale, care la început se amelioraseră s-au agravat şi nu au vrut să se vindece. După şase luni nu mai ştiam ce să fac. Vedeam că se prăpădeşte. Şi el ştia asta. Văzând că-l îngrijesc şi fac totul pentru el mi-a explicat că el este un Walian, un preot al sălbaticilor, un mijlocitor între oameni şi zei. Mi-a povestit de această vale în care după cum credea, se putea ajunge numai prin tunel. Aici voia să întemeieze el un trib care să trăiască numai pentru idolul său. Am aflat cum îşi imaginau indigenii idolii. Erau politeişti. Toate zeităţile lor proveneau de la o pereche de zei. Ca zeitate supremă îl au pe Muntu-Muntu, care stă în Kasandukkan, cerul de aer. Zeul lor inferior este Limumunut. Indigenii cred că şi oamenii se trag din zei. Mi-am notat totul ca să pot folosi aceste date pentru lucrarea mea. După moartea bătrânului mi-a venit ideea de a-i desăvârşi opera şi mai întâi să caut valea. L-am îngropat pe bătrân şi am păstrat costumaţia sa fantastică ce o purta într-o legătură. După multe căutări, am găsit valea. Intenţia mea era clară. M-am întors acasă şi mi-am adus tot ce-mi trebuia pentru o şedere mai lungă în vale. Spre est este o peşteră adâncă unde-mi ţin slujbele. Nici un indigen nu are voie să intre acolo. Tot acolo mi-am depus bagajele, m-am costumat şi mi-am colorat pielea ca oriunde să fiu luat drept indigen. Cea mai bună legitimaţie a mea era îmbrăcămintea mortului. Am străbătut aşa îmbrăcat pădurile până când într-o zi am dat de un sat de indigeni. Cunoscând limba, mi-a fost uşor să mă înţeleg cu ei. Vedeau în mine un sfânt Walian, un preot. Ca să-mi crească respectul, mi-am adus din

Singapore o cutie de scamator. Indienilor care mă luau drept preotul unui alt trib, le-am făcut o reprezentaţie. Succesul a fost enorm. M-au proclamat stăpânul lor şi mare vrăjitor. Am condus tribul în această vale. I-am învăţat agricultura. Mai întâi la indicaţiile mele au clădit satul. Totul mergea bine, oamenii erau foarte mulţumiţi. Dacă spun ceva se face fără crâcnire. Când dumneavoastră aţi ajuns aici le-am povestit că şi dumneavoastră sunteţi mari vrăjitori, veniţi de la un alt trib, ca să mă angajaţi. Indigenii ştiu că albii le sunt duşmani, dar în prezenţa mea l-ar şi pe cel mai mare duşman al lor, dacă eu aş vrea. Am rolul de preot dar stăpânesc ca un rege absolut şi sunt chiar venerat. În cei cinci ani, am lucrat la cartea mea, marea mea operă, care este încheiată. În curând mă întorc la Singapore. Trebuie să mă îngrijesc de un succesor, dar sincer să fiu, îmi pare rău să mă despart de ei. Aşa domnilor, povestiţi-mi acum ce vă aduce în aceste locuri.

   — Căutăm un prieten al căpitanului Cook, răspunse Marian. A intrat în adâncul insulei ca să caute o veche ruină de templu, aşa zis bântuită de spirite.

   — Cum, la vechea ruină vreţi să mergeţi, strigă profesorul Thick. O ştiu, este făcută de indieni care s-au aşezat acolo şi şi-au construit un mic templu. Ei i-au alungat pe băştinaşi, care drept răzbunare într-o zi i-au atacat. Au trecut de atunci peste treizeci de ani. Indigenii evită locul, fiind superstiţioşi.

   — Căpitanul Pillar, care a mai fost acolo, susţine c-ar fi văzut nişte ochi mari, de foc interveni Marian.

   — Aşa este şi eu am auzit de asta, domnilor. Oamenii spun că acolo ar locui spiritele indienilor ucişi. Şi acum un prieten al căpitanului Cook aplecat din nou acolo şi nu s-a mai întors?

   — Da, trebuia să fie demult la Manado, unde-l aşteaptă vasul gata de plecare, a spus Mr. Cook.

   — Atunci precis i s-a întâmplat ceva domnilor, declară Thick serios. Nu cred în poveşti cu stafii dar în indieni nu am încredere. Ei pot decenii de-a lungul să locuiască ascunşi fără ca cineva să le bănuiască prezenţa. Dacă ceva nu este curat la ruină atunci ei sunt răspunzători şi nu băştinaşii care sunt foarte superstiţioşi.

   — Ne-aţi putea conduce acolo, domnule profesor, întrebai eu.

   — Cu plăcere, dar mâine are loc o sărbătoare mare a zeului Muntu-Muntu şi nu pot lipsi. V-aş fi invitat să luaţi parte, dar văd că sunteţi grăbiţi să-l salvaţi pe prietenul dumneavoastră.

   — La întoarcere am vrea să vă vizităm din nou, dacă ne permiteţi, zise Marian.

   — Evident domnilor. M-aş bucura mult dacă aţi putea fi oaspeţii

mei câteva zile.

   — Am uitat să vă mai spunem ceva, domnule profesor. Pe drum încoace, de cealaltă parte am fost observaţi prin binoclu de un alb. Am crezut la început că este vorba de una din iscoadele dumneavoastră, explică Marian.

   — Spuneţi un alb domnule Farrow, întrebă mirat profesorul. Aici n-am întâlnit niciodată albi şi sunt pe drumuri. Am descoperit o a doua ieşire din vale, care duce prin grota sfântă. Acolo n-are voie să intre nici un indigen care să nu profaneze sanctuarul şi să insulte pe zei. Numai la ritualele sfinte au voie să intre.

   — Poate că-l vom mai revedea, spuse Marian. Precis că ne observa de mult. La început credeam că este în legătură cu ruina.

   — Domnilor, acest lucru mă interesează mult, răspunse profesorul Thick, Dacă în trei zile nu vă întoarceţi voi începe cercetările proprii. Căci acest alb mi se pare suspect mai ales că, după cum spuneţi, se ascunde. Când doriţi să plecaţi de aici?

   — Mai avem un drum lung de parcurs şi am pleca încă acum ca până seara să fim în pădure.

   — N-aveţi nevoie să plecaţi acum, domnilor. Vă conduce eu cu două ore înainte de a răsări soarele şi la început de ziuă sunteţi în pădure. Al doilea tunel găsit de mine străbate mult muntele şi scurtează drumul. De aici în două ore sunteţi în pădure, iar de acolo mai aveţi de mers o zi până la ruină, unde veţi ajunge seara. Rămâneţi deci astăzi oaspeţii mei şi la noapte am să vă conduc la grota sfântă, care este al doilea tunel de ieşire. Aşa nici un indigen nu va observa unde aţi rămas.

   — Bine domnule profesor. Ia stai, Goliath a văzut la intrarea în tunel un animal cam de douăzeci de centimetri cu ochi mari şi rotunzi care a dispărut, aici, în vale. Pe loc ne-am gândit la ochii de care am auzit în legătură cu ruina.

   — Putea să fi fost o bufniţă, spuse profesorul, o Bakeker.

   — O Bakeker, domnule profesor? Nu am auzit de aşa ceva, spuse Marian mirat.

   — O Bakeker este o bufniţă sfântă la indigeni. Superstiţioşi, când au ceva important de făcut, aşteaptă strigătul de încurajare al bufniţei Bakeker. Musul dumneavoastră spune clar că nu a recunoscut animalul.

   — Credeţi că şi la ruină este o bufniţă Bakeker, domnule profesor?

   — Nu cred, indigenii cunosc strigătul ei şi l-ar fi recunoscut. Poate reuşiţi dumneavoastră să dezlegaţi misterul.

   — Vrem acest lucru în orice caz, domnule profesor. Mai sper ca în timp de trei zile să vă pot informa despre albul din munţii

dumneavoastră, răspunse Marian.

   — Vă doresc toate cele bune, domnilor. Acum a face cu dumneavoastră o plimbare prin imperiul meu. Indigenii nu vor întreprinde nimic contra dumneavoastră căci sunteţi sub protecţia mea. Dacă doriţi puteţi să vă uitaţi la toate acestea cât mai bine!

   Cam două ore ne conduse profesorul Thik prin imperiul său. Era de recunoscut cu câtă dragoste a ordonat el acest loc. Peste tot o ordine desăvârşită. Oamenii păreau că nu ne văd. Rareori arunca vreunul câte o privire fugară asupra noastră, apoi repede îşi apleca ochii. Evident că profesorul Thik şi-a pus iar fantastica podoabă pe cap. Goliath păşea din când în când lângă el ca un favorit deosebit al regelui.

   Am intrat în grota sfântă. Acolo profesorul ne-a arătat tunelul secret, cunoscut doar de el. Tunelul, a apărut printr-o erupţie, foarte de mult şi trecea prin munte.

   Seara am stat iar împreună în coliba profesorului care ne povesti multe din viaţa lui. A fost în multe părţi ale lumii, dar ca şi pe noi India l-a atras mereu, ajungând să se stabilească la Singapore.

   — Când aveţi să vă terminaţi treaba, domnilor, aş veni o vreme cu dumneavoastră. V-aş ruga să mergeţi cu mine în Borneo unde, în urma cu ani, am avut o întâmplare ciudată. Mi-aş lua aici concediu, lucru foarte simplu. Le spun doar că sunt invitat de zei şi voi lipsi o vreme.

   Şi noi ne-am bucura să călătorim cu dumneavoastră, răspunse Marian. Aţi putea să ne spuneţi ce aţi trăit la Borneo? Şi noi am fost de câteva ori pe insulă.

   V-aş spune, domnilor, când vom pleca de aici, altfel capul vă va sta numai la asta.

   O treabă ciudată. Am numit casa unde am fost adăpostiţi casa „groazei". Mai târziu îmi veţi da dreptate, întoarceţi-vă dar cu bine şi plecăm spre Borneo.

   După ce luarăm o cină simplă, ne-am culcat devreme în cameră am încăput cu toţi.

   Dimineaţa, cu trei ore înainte de răsăritul soarelui, eu am fost trezit primul, apoi i-am trezit şi pe ceilalţi. Am dejunat cu el şi peste o oră am plecat la drum.

   Fără a fi văzuţi de indigeni care dormeau liniştiţi în colibele lor ajunserăm la grota sfântă. El ne-a însoţit o vreme, după un timp ne-a părăsit pentru a fi la crăpatul zilei iarăşi în sat. Noi am mers mai departe. Marian spuse încet.

   — Robert, eu cred că profesorul nu numai că a studiat credinţa indigenilor ci încet fără ca ei să-şi dea seama. Îi converteşte la creştinism. El este aici nu numai rege şi preot ci şi un fel de misionar. Dacă mai stă aici câteva luni va fonda o comunitate creştină.

   — Cred că profesorul este un on excelent. M-aş bucura dacă am călători cu el un timp.

   — Pongo ne face un semn, probabil, că suntem la capătul tunelului.

   Pongo şi Goliath erau cam cu zece metri în faţa noastră. Acum s-au oprit. Ne-am grăbit iar când i-am ajuns, Pongo ne-a spus secretos:

   — Pongo văzut iarăşi ochi mare în întuneric, ochi lumina mare. Acum iar dispărut.

   — Hai repede, poate îi mai vedeam, strigă Marian. Precis este bufniţa, aşa cum spunea profesorul Thick.

   — Ochii sărit. Pongo văzut clar, răspunse camaradul nostru.

   Era sceptic, cu toate că noi îl dezvăţaserăm de superstiţii. Când

noi am mers mai departe el ne-a urmat. Dar, n-am mai văzut nimic. Puţin după această întâmplare eram la capătul tunelului şi la marginea unei păduri dese. Imediat, lateral, era o potecă tăiată probabil de profesorul Thick. S-a făcut ziuă. Se ştie că la tropice

vers. Brusc se face

RUINA BÂNTUITĂ DE SPIRITE

   POTECA PE CARE MERGEAM ERA ÎNGUSTĂ şi era atât de invadată de vegetaţie că Pongo trebuia să ne deschidă drumul. Eram atenţi la orice zgomot, dar de animale nu ne temeam, căci acestea vânau doar noaptea. Spre prânz traversarăm un râu nu prea lat. Înainte însă prânzirăm iar Pongo căută un vad, apa fiind destul de adâncă. Am găsit locul potrivit pentru traversare la cincizeci de metri de locul taberei noastre, în amonte. Pongo traversă încet râul, fiind observat de Goliath. Acesta strigă dintr-o dată li noi sărirăm repede în picioare, crezând că vreun animal îl atacă.

   Dar el se uită spre râu. Îşi scoase pistolul şi ţintea ceva care înota în râu.

   Pongo se oprise în mijlocul apei. Recunoscuserăm motivul. Goliath voia să-l avertizeze pe Pongo: în apă apăruseră trei crocodili care-i barau drumul spre celălalt mal. Dar nici înapoi nu putea veni, căci din spate apăruse un al patrulea crocodil care se îndrepta spre Pongo. Pongo nu avea la el decât cuţitul său mare şi bumerangul adus din Australia. Pe când mi-am ridicat carabina, l- am văzut luând bumerangul şi aruncându-l. Înainte de a putea trage, bumerangul vâjâi prin aer, lovi capul unui crocodil şi se întoarse înapoi la Pongo. În clipa următoare l-a aruncat a doua oară, având acelaşi efect. Toate acestea s-au petrecut atât de repede încât noi nu am putut interveni.

   Crocodilul lovit de Pongo a dispărut sub apă unde a început să se zbată. Între timp crocodilul din spate s-a apropiat încet şi-l putea atinge în orice moment. Dar drumul spre malul opus nu era liber, dar nici ceilalţi crocodili nu păreau a voi să-l atace. Noi de pe mal nu puteam răni mortal crocodilul cel mai apropiat de Pongo, căci ne întorcea spatele. De acea am tras asupra celor doi din faţă, câteva focuri bine ţintite. Prin asta situaţia lui Pongo deveni periculoasă, căci crocodilii loviţi se zbăteau sub apă putându-l lovi cu cozile lor lungi oricând. El însă nu le-a dat nici o importanţă şi a făcut doi paşi spre crocodilul care se furişa spre el din spate. Crocodilul cu partea superioară a corpului pe jumătate afară din apă nu se putea mişca repede, ceea ce era în avantajul lui Pongo. Acesta se oprise şi observă crocodilul care se apropia încet. Tocmai când îşi deschise botul şi se năpusti în faţă bumerangul izbi cu putere vârful botului crocodilului. Acesta se aruncă într-o parte şi începu să se zvârcolească în apă. Acum Pongo merse

repede prin apă, căci apa era puţin adâncă aici şi ajunse în câteva secunde la malul nostru.

   Crocodilii ucişi de noi se scufundară încet în apă. Numai cel lovit de Pongo se mai zvârcolea. Lovitura nu a fost mortală, dar era foarte dureroasă. Aşteptam cu carabinele pregătite ca să-i dăm lovitura de graţie, când va ridica capul sus din apă.

   Goliath i-a strâns bucuros mâna lui Pongo. Vedeam cât era de bucuros că Pongo scăpase de pericol.

   Atunci apăru capul crocodilului. Ne mai văzându-l pe Pongo acesta s-a întors spre noi. Am tras pe loc şi am nimerit bine. Crocodilul s-a scufundat iarăşi, dar după câteva minute de zbatere se linişti şi rămase nemişcat.

   — Acum drumul liber, Masser, spuse Pongo, nu alţi crocodili, aici numai patru fost.

   — Poate că mai sunt şi alţi şi ne pândesc de sub apă, am spus eu. Primul tău crocodil nu este mort, Pongo!

   — Nu crocodil aici, răspunse el. Primul crocodil înoată repede când Pongo lovit la el. Alţii plecat Masser. Dacă şi alţii, aceştia sfâşie la crocodil morţi.

   Aici Pongo avea dreptate. Crocodilii morţi s-au scufundat şi nu au fost sfâşiaţi de ceilalţi. Ca să ne dovedească, Pongo intră iarăşi în vad şi a trecut repede pe malul opus de unde s-a întors imediat.

   — Masser, acum repede, altfel poate vine alţi crocodili, zise Pongo. Peste un sfert de oră trecuserăm de vad şi intrarăm în pădure.

   De câteva ori am impresia că auzim zgomote ciudate dar nici odată nu descoperirăm nimic. Aveam totuşi impresia că eram urmăriţi. Mă gândeam la omul care ne observase de pe stânca de vis a vis de locul nostru de popas. I-am mărturisit lui Marian temerile mele. Acesta se gândi puţin şi apoi râse.

   — Asta o vom afla curând, Robert. Mă ascund în tufiş când voi veţi trece mai departe. Eventualul urmăritor trebuie să treacă de mine.

   — Nu-l laşi mai departe pe Pongo? l-am întrebat eu îngrijorat. Lui precis nu i-ar scăpa.

   — Nu-ţi face griji de mine, Robert, zâmbi el. Mergeţi liniştiţi mai departe şi nu vă uitaţi prea des în spate. Acum dispar aici în tufiş.

   — Tocmai am trecut de o curbă, iar Marian intră fără vorbă în tufiş. Noi ne-am continuat drumul. Totuşi am propus că la următoarea curbă să-l aşteptăm, pentru a-l putea veni în ajutor la nevoie lui Marian. Şi Pongo se opuse. I-am făcut semn să-şi continue drumul, deoarece observase şi el absenţa lui Marian de aceea mergea mai încet. După câteva minute am ajuns la curba următoare, aici ne-am oprit şi ne-am ascuns. Pongo nu spuse nici o vorbă, bănuia că suntem urmăriţi. Trecură minute de aşteptare tensionată.

   Credeam deja că mă înşelasem şi că zgomotele din spate erau făcute de animale, când auzii vocea lui Marian:

   — Stai sau trag!

   În clipa următoare, fugirăm înapoi, cu Pongo în frunte. În mijlocul potecii, în faţa lui Marian sta un alb care tocmai ridica mâinile sus. Era cu spatele la noi şi se sperie rău când a fost înşfăcat de Pongo care-i trase braţele la spate.

   Era îmbrăcat în haine de matroz, care erau într-o stare jalnică. Marian voi să-l întrebe ceva, când Mr. Cook exclamă mirat:

   — Dar acesta este Hennricks subofiţerul şef al lui Pillar. De unde veniţi, am auzit că sunteţi mort şi îngropat?

   Eram şi noi miraţi. La un semn a lui Marian, Pongo i-a dat drumul omului, care respiră uşurat când l-a recunoscut pe căpitanul Cook.

   — Dumnezeu fie lăudat, domnule căpitan, că vă în întâlnesc aici. Rătăcesc de luni de zile în pădure şi nu ştiu încotro s-o apuc. Am dat peste tot de indigeni şi a trebuit să schimb direcţia din care veneam. La urmă am ajuns în munţi şi mă ascund aici.

   — Deci dumneavoastră ne-aţi observat cu binoclul, întrebă Mr. Cook. De ce n-aţi venit la noi?

   — Pentru că nu ştiam dacă sunteţi prieteni sau duşmani. La ruină trebuie că trăieşte un alb, de aceea credeam că sunt urmărit.

   — Ia povesteşte-ne în linişte totul, ceru Marian. Sunteţi al doilea matroz cu care căpitanul Pillar a venit atunci aici. Am auzit că Pillar vă credea mort.

   — Aşa a fost domnilor. Îmi amintesc cum am fost cu Căpitanul Pillar şi cu Jim la temple. De odată am simţit o înţepătură fină în braţ şi am încremenit. Probabil o săgeată otrăvită. Nu mă mai puteam mişca, dar auzeam totul. M-a apucat groaza, când căpitanul meu crezând că-s mort a vrut să mă îngroape. A şi făcut-o. Dar de frică n-a mai săpat groapa prea adâncă, ci m-a acoperit numai cu nisip şi muşchi. Respiram greu, dar nu m-am sufocat. După două ore m-am întremat ceva şi m-am eliberat încet din mormântul meu. Era în spatele unui desiş. Când m-am ridicat, am văzut printre crengi, la uşa ruinei un alb şi am crezut la început că este şeful meu. Apoi spre groaza mea am văzut câteva siluete întunecate, care se avântară în desişul cel mai apropiat, probabil să mă caute. Am şters-o repede. Din fericire mai aveam arma mea la mine şi binoclul. Credeam că în fiecare moment voi fi prins şi am alergat până seara. Deodată aproape de mine apărură indigeni. Nu-mi rămase decât să mă urc în copac. Pentru mine singura salvare era să merg pe direcţia pe care am venit încoace. Noaptea mi-am petrecut-o în copac. De abia dimineaţa am coborât din copac şi am luat direcţia spre Manado. Dar curând am fost iar descoperit de indigeni şi hăituit prin pădurea deasă. La urmă m-au prins şi m-au dus în satul lor. Acolo am stat patru luni. Nu eram legat şi mă puteam mişca în voie prin sat. Dar nu puteam pleca. Nu ştiu ce aveau cu mine de gând, aşteptau o zi în care să fiu omorât. Eram mereu însoţit de doi indigeni şi trebuia să fac mereu ce mi se spunea. Cu timpul am descoperit unde îmi ţineau lucrurile. Mereu m-am gândit la fugă, dar trebuia să-mi iau armele. Într-o noapte mi-a reuşit. Indigenii plecaseră la vânătoare şi când se întunecă şi ei încă nu se întorseseră, reuşi să-mi păcălesc paznicii şi m-am strecurat nevăzut în colibă unde-mi erau lucrurile, le-am luat şi am dispărut în pădure. Evadarea mea a fost repede descoperită. Din nou m-au hăituit dar nu m-au mai prins. Am ajuns în munţi şi m-am ascuns într-o grotă. Acolo am trăit un timp. Plecam în pădure doar ca să vânez. Ieri am văzut câţiva albi, dar nu ştiam ce este cu ei. De aceea v-am urmărit, dar pe Mr. Cook nu l-am recunoscut, altfel al fi venit demult la dumneavoastră.

   — Acum trebuie să ne conduceţi la ruină, spuse căpitanul Cook şi căpitanul dumneavoastră şi Jim au dispărut. S-au dus iarăşi la ruină.

   Matrozul era îngrozit. Nici el nu cunoştea drumul şi fiind vorba de căpitanul lui s-a întors bucuros la ruină.

   Noi ne-am bucurat că am mai găsit un ajutor, sperând să reuşim să-i salvăm pe cei doi dispăruţi.

   — Am impresia că un alb este implicat în acest lucru, cu bântuitul de spirite, spuse Mr. Cook pe când ne reluarăm drumul. Siluetele întunecate văzute de Hennricks sunt precis hinduşi.

   — Şi eu mă gândesc e caută un alb în pustietatea asta, răspunse Marian.

   — Indienii nu se supun unui alb dacă vor aici să-şi venereze vreo zeitate.

   — Poate că şi el era prizonier, interveni eu. Hennricks n-a mai putut să-l observe.

   — Atunci precis n-ar fi apărut în uşa templului, Robert. Nu, aici este ceva neclar. Apropiindu-ne tot mai mult de luminişul cu ruina am întrerupt discuţiile. În pădure puteau fi oriunde iscoade.

   Ajunserăm acolo înaintea nopţii. Stăturăm la început ascunşi în desiş ca să vedem dacă aici erau oameni.

   În luminiş se ridica vechea ruină. Era un temple. O uşă lipsea. În semiîntunericul din interiorul templului se putea vedea un soclu, pe care cândva tronase idolul. La început Marian nu voi să intre în ruină. Credea că noaptea va vedea aşa zisă fantomă pe care voia s-o urmărească. Aşa rămaserăm în ascunziş şi aşteptarăm noaptea. După o jumătate de oră s-a făcut întuneric. Cum luna nu răsărise încă, vedeam neclar. N-avea rost să ne furişăm mai aproape căci acum oricum nu ne puteam folosi de lanternele noastre.

   Răbdarea ne-a fost pusă la grea încercare. În fine răsări luna care-şi risipea în jur lumina. Era atâta lumină încât vedeam în interiorul templului. Nai trecură câteva minute. De odată Mr. Cook mă prinse de braţ. Ştiam ce voia să spună şi-l linişti cu o mişcare de mână.

   În interiorul templului văzusem şi eu clar doi ochi mari care apăruseră din spatele soclului. Mi se părea că ne observau.

   Marian ne-a făcut semn să ne furişăm spre temple. Căpitanului Cook îi şopti să rămână pe loc, după tufe cu Goliath. Pongo ne însoţi. Ne-am târât ca şerpii şi ne ridicarăm doar în luminiş.

   Deodată văzurăm plutind în interiorul templului o siluetă albă. Era neclară şi, cum a dispărut iar în fundalul templului, ne-am grăbit să ajungem la templu. Fugind ne aprinserăm lanternele şi luminarăm tot templul. Era gol. Nimic nu mai dovedea că aici tocmai apăruseră cei doi ochi mari şi o siluetă albă care a plutit prin templu. Rămaserăm la uşă şi luminarăm fiecare colţ al templului. Căpitanul Cook şi Hennricks îşi pierduseră răbdarea. Veniseră după noi şi stăteau acum aici crezându-ne în mare pericol.

   Cum în temple nu găsirăm nimic suspect, intrarăm. Cunoşteam destul de bine amenajarea interioară a acestor temple indiene şi ştiam unde obişnuiau preoţii să-şi dispună capcanele. Soclul trebuia în primul rând cercetat. Acolo era ascuns probabil secretul templului. Pe când Marian lumina soclul eu îmi îndreptai lumina de mai multe ori prin toată încăperea. Nu-mi puteam închipui că aici mai practicau ritualuri divine. Totul fiind vizibil abandonat şi neîntreţinut. Şi eu voiam să cercetez soclul şi-mi îndreptai lumina lanternei spre piatră. În clipa următoare scăpai lanterna din mână şi simţi în obraz o înţepătură fină. În câteva secunde, înţepenisem. Fulgerător mi-am amintit de povestea lui Hennricks. Ochii îmi erau larg deschişi şi putui să mai văd că tovarăşii mei avuseră aceeaşi soartă. Ne prăbuşirăm concomitent la pământ. Credeam că şi ei, ca şi mine văd totul în jur. Lanternele noastre, nu se stinseră la cădere, continuând să lumineze neîntrerupt.

O ZEIŢĂ FIOROASĂ

   TRECUSERĂ CĂTEVA MINUTE, apoi văzui cum soclul de piatră se ridică încet. Siluete întunecate ieşiră şi ne prinseră. Erau precis indieni. Furăm târâţi spre deschiderea de sub soclu şi lăsaţi să alunecăm în adânc pe un plan înclinat. În întunericul deplin nu se putea vedea nimic. Curând fui înşfăcat de mâini viguroase care mă opriră şi mă duseră de acolo.

   În faţa mea apăru o lumină. Eu am fost dus într-o încăpere şi culcat la pământ. La pereţi erau fixate două făclii care luminau încăperea. Deoparte în fund am văzut o statuie de idol, oribilă. Era zeiţa Kali, zeiţa morţii. Cu toată interdicţia din partea guvernului colonial, ea mai avea şi azi numeroşi adoratori secreţi. Ştiurăm imediat ce soartă ne aşteaptă. Mă trecură fiorii la gândul căpitanului Pillar şi la matrozul Jim. Urmam şi noi să fim jertfiţi acestei groaznice zeiţe. Efectul otrăvii trebuia după spusele lui Hennricks să înceteze curând.

   Camarazii mei fură şi ei târâţi în aceeaşi încăpere cu mine. Cu toată înţepenirea mea puteam vedea totul clar.

   Patru indieni aprindeau mai multe făclii, aşa că luminozitatea era bună. Curând în fundul templului se deschise o uşă secretă şi un alb veni încet spre noi. Când a fost aproape, observai că poartă o mască albă pe faţă. Mâinile sale aveau culoarea închisă ca ale indienilor. Părea a fi preotul şef. Ne-a cercetat o vreme şi spuse în engleză:

   — Ştiu că auziţi tot ce vă spun. Aţi descoperit sanctuarul nostru şi vreţi să-l trădaţi. Preoţii mei sunt însă pe fază. Peste două zile va fi sărbătoarea unei zeiţe, atunci veţi fi sacrificaţi.

   Preotul se îndepărtă încet. Încercai să calculez timpul scurs de la neutralizarea noastră. Hennricks ne spuse că la el ţinuse cam două ore. Doar de nu ne-ar lega. Încă nu am fost legaţi, nici armele nu ni le luaseră. După cum apreciasem trecuseră cam o oră şi jumătate. Mai trecu un sfert de oră şi simţeam cum mă întremez. Atunci au apărut doi indieni. Într-o clipă furăm legaţi şi dezarmaţi. De furie am vrut să urlu. Acum eram fără putere. Furia mi se înteţea pe măsură în care simţeam că îmi recapăt forţele şi că-mi pot mişca membrele. Indienii plecaseră lăsând să ardă o singură făclie. Lumina ei ajungea ca să putem fi observaţi, aşa că nu puteam face nimic pentru salvarea noastră.

   — Asta da ghinion, Mariane, zisei eu încet. Nu ne-am gândit la

ce-a zis Hennricks şi am păţit-o la fel.

   — Mi-e neclar Robert. De unde s-au tras blestematele astea de săgeţi pe când eram în faţa soclului.

   Trebuie să fie un orificiu prin care ne pândeau. Am fost atinşi foarte repede unul după altul. Indianul a fost precis tu ai căzut primul, apoi am simţit şi eu înţepătura.

   — Ai văzut, Mariane că albul este indian, poartă probabil o mască albă de gumă pe faţă? El a dat din cap şi schimbă discuţia arătând spre camaradul Pongo. Pongo fixa neîncetat statuia zeiţei Kali. Cu toate că era legat, se ridicase pe jumătate. O făcurăm şi noi şi-i urmarăm privirea. Atunci văzurăm pe capul zeiţei doi ochi mari albicioşi. La început m-am speriat rău, dar apoi cu toată situaţia rea în care ne aflam, am început să râd, când am văzut capul micuţ căruia îi aparţineau ochii. Mă miram chiar că nu găsisem de la început rezolvarea, era un Maki-spectru. Mai văzusem acest animal în Sumatra. E ca să zicem aşa o reluare a broscoiului în clasa mamiferelor. Figura lui era de brotac, Mâinile şi picioarele sunt cala amfibieni, capul mult prea mare, ar fi sferic dacă botul, ca un con larg nu ar răsări din faţă. Gura foarte largă îi dă aspectul de broască ea întinzându-se până sub ochi, precum şi buzele groase. Expresia e întărită de ochii mari care amintesc de cei ai bufniţei. Sunt cei mai mari ochi la un mamifer. Aceştia sunt apropiaţi, ocupă cea mai mare parte din faţă cu un diametru minim de un centimetru şi jumătate. Maki-ul spectru poate ajunge la patruzeci de centimetri din care douăzeci şi trei, douăzeci şi patru de centimetri sunt daţi de coadă. La mulţi indigeni superstiţioşi are o faimă rea.

   Acum mi-am explicat de ce indigenii din povestea căpitanului Hoffmann au rupt-o la fugă, pe când căpitanul încerca să-şi salveze matrozul. Văzuseră un maki-spectru. Acest animal răspândit în pădurile din insulele Celebes şedea acum pe capul zeiţei Kali şi se uita la noi. Se mişca liber în templu.

   — Trebuie să ne eliberăm, îmi şopti Marian. Poate că Pillar şi matrozul lui mai trăiesc, dacă urmează să fie sacrificaţi împreună cu noi.

   — Să văd dacă pot desface legăturile de la mâinile lui Cook, răspunsei încet. Pongo poate între timp să se ocupe de ale tale.

   — Pst, vine cineva, mi-a şoptit Marian.

   Nu avui timp să-mi dau seama ce se întâmplă şi mă speriai când cei patru indieni ne înşfăcară.

   Ne-au dus într-o încăpere întunecoasă, care avea o uşă solidă.

   De cum au plecat hinduşii, Marian îmi ceru să nu pierdem timpul. Cum legăturile nu erau prea strânse, reuşii să dezleg legăturile căpitanului Cook şi Marian era deja liber şi se puse să-l elibereze pe Pongo.

   Peste un sfert de oră eram cu toţi liberi şi încercam să deschidem uşa. Degeaba, nici măcar Pongo cu forţa sa uriaşă nu putu face nimic.

   — Degeaba, trebuie să aşteptăm până vine cineva, zise Marian. Ne culcăm din nou ca şi cum am mai fi legaţi. Dacă vine cineva, pe el! Să nu scoată nici un sunet.

   — Masser Pongo face asta! Noi ştiam că se va descurca bine.

   De odată mi-am amintit de Goliath. Rămăsese în spatele

desişului şi îi fusese frică probabil să vină la templu. Şi Marian îşi făcea grijă pentru micuţul mus care era neputincios în faţa hinduşilor.

   — Masser Goliath viclean, el nu lasă prinde la el, ne linişti Pongo. Poate Goliath curând aici vine şi ne eliberează.

   Nu prea credeam asta, crezând mai degrabă că mus-ul va rămâne în spatele desişului să ne aştepte.

   Dar mă înşelasem. După ce ne culcarăm iarăşi, ascultând la orice zgomot de afară, crezui că am auzit deodată un zgomot de închizător. I-am dat lui Pongo un ghiont să fie atent.

   De la uşă se aprinse o lumină. Paşi repezi se apropiau de noi şi tocmai când Pongo a vrut să sară răsună vocea lui Goliath:

   — Signori, Goliath vine eliberăm Signori. Indieni repede aici. Signori grabă. Se opri mirat când ne-a văzut sculându-ne fără legături. Marian îi luă lanterna şi o stinse. Acum nu era timp să-l întrebe cum putuse intra în templu. Ne trebuiau armele noastre. Erau puse într-o încăpere unde era şi statuia zeiţei Kali. Am văzut clar cum un hindus le-a pus acolo jos. Le-am spus însoţitorilor noştri să rămână jos şi să ne aştepte în încăpere, căci ne puteam trăda uşor, dacă am fi mers împreună. După ce vom fi recuperate armele, nu aveam de ce să ne mai temem de hinduşi.

   Plecarăm pe furiş, Marian şi cu mine. Curând am fot înapoi şi spre bucuria noastră, văzurăm armele noastre pe piatra de sacrificiu.

   De acum le aveam în mână, când deodată, în spatele nostru, răsună un strigăt strident. Auzirăm picioarele goale alergând pe pardoseala de piatră. Marian stinse lanterna. Drumul înapoi la camarazi l-am făcut pe întuneric, ca să nu ne trădăm. Când am ajuns la capătul gangului, se aprinse o lumină puternică.

   Trecurăm prin dreptul unei uşi, pe care Marian o deschise. El îşi aprinse lanterna şi văzurăm în mica încăpere doi oameni legaţi la pământ. După îmbrăcăminte ne dădurăm seama că nu puteau fi decât căpitanul Pillar şi matrozul său.

   — Taie-i legăturile îmi şopti Marian, încet, eu păzesc gangul.

   După ce le tăiarăm legăturile, cei doi abia se puteau ţine pe picioare şi mişca, fuseseră prea mult timp legaţi. Când însă pistolul lui Marian detună de două ori în gang se îndreptară şi stăteau nesiguri pe picioare. Marian îmi spuse că trebuise să tragă două focuri de avertizare, deoarece apăruseră hinduşi în gang.

   Camarazii noştri ne veniră în întâmpinare la auzul împuşcăturilor. Căpitanul Cook şi Pillar se salutară scurt dar foarte prietenos.

   În acest moment sub noi pământul se cutremură, zidurile templului se clătinau. Răsună o detunătură înăbuşită. Pereţii se mişcau. Gangul din spatele nostru era intact, aşa că fugirăm de-a lungul lui, aprinzând lanternele.

   După o sută de metri ajunserăm la o uşă închisă cu un zăvor. Marian o deschise. În faţa noastră era o pădure deasă, de nepătruns. Ieşirăm afară şi am respirat cu plăcere aerul curat şi proaspăt.

   Deodată răsună o a doua explozie. În spatele nostru se prăbuşeau cu mult zgomot pereţii. Am intrat în desiş când ne-am simţit în siguranţă.

   Marian a putut împărţi armele şi obiectele posesorilor lor.

   Am mai rămas o noapte în pădure. Goliath ne povesti că s-a furişat în temple, pe când hinduşii ne duceau jos. Cum gaura nu sa mai închis după un timp s-a strecurat prin ea şi spre groaza lui a alunecat în jos. Mai târziu ne-a văzut în templu fără ca el să fie văzut de indieni.

   Căpitanul Pillar şi matrozul său o păţiseră cum am păţit-o şi noi. Pillar se bucură mult când l-a văzut pe Hennricks cel crezut mort.

   Apoi ne-am dus iarăşi la templu. N-am găsit decât o grămadă de pietre. Hinduşii au dorit cu orice preţ să ne împiedice evacuarea, pentru asta au sacrificat templul ruinat. Nu ştiam dacă pieriseră în explozie şi nu aveam uneltele necesare degajării pereţilor dislocaţi şi a molozului.

   Încă în acea zi pornirăm înapoi şi rămăseserăm două zile la profesorul Thick. Acesta veni cu noi în locul lui numise un indigen mai vârstnic în care se putea încrede.

   Am plecat înapoi la Manado. Căpitanul Pillar trebui să părăsească portul imediat şi el ne strânse mâna la plecare.

   În dimineaţa următoare iahtul nostru ieşi în larg. Voiam să ajungem cât mai repede la insula Borneo unde profesorul Thick voia să ne arate „casa groazei". Iar acolo ne aşteptau noi şi palpitante aventuri.

SFÂRŞIT

Volumul 191

NEPOTUL LUI MISTER TOMKINS

   FURTUL MISTERIOS

   MARIAN, MR. FLEET ŞI CU MINE şedeam pe terasa unui hotel luxos din Bombay, al cărui nume nu-l divulge din anumite motive. În seara precedentă, Fleet a întâlnit o cunoştinţă din New York, o persoană încă tânără, care a avut o viaţă foarte tumultoasă. Fleet îl credea în stare de orice rău şi era convins că unchiul său, Mr. Tomkins din New York l-a trimis aici, doar ca să dispară un timp din SUA:

   Fleet voia să părăsească încă azi Bombay-ul, dar apariţia cunoştinţei din New York, s-a trezit în el din nou spiritual de reporter şi voia să afle ce-i cu prezenţa lui aici, căci peste tot unde apărea producea o mică senzaţie.

   Am rămas şi noi dar fără să ne gândim la o altă aventură. Voiam să ne odihnim şi noi ca lumea după eforturile pe care le-am făcut în ultimele zile.

   Ne-am dat întâlnire pe această terasă. Fleet aştepta sosirea nepotului său, cum îl numea el. Numele lui era Tom Floran, dar încă nu l-am auzit pe Fleet pronunţându-l.

   Nepotul era cazat în acest hotel, dar Fleet nu voia să se vadă cu el pe terasă, ci doar să-l observe pe ascuns, cam ce învârtea şi să facă odată pe detectivul.

   Vorbeam de ultima noastră întâmplare, când am salvat comoara fachirului din insula cu şerpi, pentru fiica sa, Bimala. Bimala se afla deja pe iahtul lui Mr. Fleet, care voia s-o ducă în Europa.

   Tocmai vorbeam cu Fleet, când am observat că Marian, se uită în jur după care se ridică de la masă şi pleacă.

   — Unde se duce Mr. Farrow? mă întrebă încet Fleet.

   — Habar n-am Mr. Fleet, răspunsei eu, poate a observat ceva. Dar iată. Tocmai vine cunoştinţa dumneavoastră, nepotul lui Mr. Tomkins. Vreţi să-l chemaţi la masa noastră?

   — Nu, nu, Mr. Bertram, sunt bucuros să n-am de-a face cu el.

   — Şi totuşi manifestaţi un interes pentru el Mr. Fleet? Pentru el vă sacrificaţi o zi întreagă şi voiaţi să plecaţi încă azi.

   — Rămân doar din curiozitate, Mr. Bertram, v-am spus doar că vreau să fac pe detectivul. Spiritul de reporter mai este în mine, iar eu adulmec ceva senzaţional.

   Înainte de a putea răspunde, nepotul veni la masa noastră. Ne descoperise imediat şi păru sincer să se bucure, văzându-ne aici. Mă amuza amabilitatea cu care îl salută Mr. Fleet pe nepotul lui Tomkins, ştiind bine ce gândea despre el. A făcut totuşi o mină prietenoasă, pentru că nepotul i-a restituit în seara precedentă tabachera sa din aur care i-a fost furată de la masa noastră, un caz care ne era tuturor neclar, nepotul refuzând să dea vreo informaţie despre hoţ.

   Cu toate că se numea Tom Floran şi aşa figura şi în registrul hotelului, el îşi adăuga numele şi calitatea de nepot al lui Mr. Tomkins din New-York. Acest unchi era foarte bogat şi arhicunoscut. Aşa obţinea Mr. Floran mereu încredere.

   —  Credeam că plecaţi astăzi Mr. Fleet, spuse pe un ton întrebător, nepotul mirat. V-aţi reconsiderat cumva intenţia?

   — Da, altfel n-aş fi aici, răspunse, mai aştept ceva aici, în Bombay.

   — De aş fi ştiut mai repede, mi-aş fi luat liber, dar am din păcate câteva discuţii pe care nu le pot anula. Mă veţi scuza, dacă azi nu vă pot ţine companie.

   Credeam că Fleet va exclama: „Slavă Domnului!" Dar se ţinea sub control şi rămase amabil, cu toate că în sinea sa fierbea. Câteva minute mai târziu, nepotul ne-a părăsit după ce-i transmise salutări lui Mr. Farrow. L-am văzut urcând într-o maşină şi plecând.

   Fleet respiră uşurat.

   — Scârbos individ murmură el, asta mi-ar fi lipsit să stau o zi întreagă cu el. Nu ştiu unde s-a dus dar ceva se va întâmpla în Bombay, o senzaţie şi asta cât de curând.

   — Deja s-a întâmplat Mr. Fleet. Auzirăm în spatele nostru vocea lui Marian, auzise ultimele cuvinte şi se aşeză zâmbind la masa noastră.

   — Unde ai fost? l-am întrebat.

   — La direcţia hotelului. Îl cunoşti şi tu pe Mr. Blackton. În urmă cu doi ani am petrecut cu el o seară aici în Bombay. M-a recunoscut imediat şi mi-a făcut semn că vrea să-mi spună ceva. S-a întâmplat ceva neobişnuit în hotel.

   — Aici precis nepotul este la mijloc, Mr. Farrow, reclamă Fleet.

   — Linişte Mr. Fleet, aşa nu facem tapaj, dacă vrei să ne

ocupăm de această treabă. Este vorba de un furt.

   — Ah şi vrei să faci pe detectivul, râsei eu.

   — Exact, dragă Robert, este vorba de un lucru neclar care mă interesează şi pe mine.

   Nu mă interesează hotelul ci doar modul cum s-a făcut furtul.

   — V-am spus eu, aici este mâna nepotului meu Mr. Farrow, spuse Fleet din nou. I-a povestiţi-ne cum s-a făcut furtul.

   — Dintr-o cameră de la etajul unu s-au furat noaptea nişte giuvaere scumpe. Hoţul nu putea să fi folosit uşa sau fereastra pentru intrare. Sau stăpânul le-a făcut pierdute, sau hoţul îşi cunoaşte meseria perfect, spuse Marian. Mr. Blackton m-a rugat să vă invit să ne uităm în linişte prin cameră.

   — Foarte interesant, reflectă Fleet. Ăsta nu a fost nepoţelul, el nu este chiar atât de versat. Mergeţi înainte Mr. Farrow cu prietenul dumneavoastră, am să vă urmez neobservat.

   Marian se ridică, vrând parcă să ne părăsească. Noi am mai aşteptat câteva minute apoi plecarăm. Fleet şi cu mine ne scularăm. Da în loc să părăsim hotelul păşirăm în salonul mare, de unde un domn ne conduse spre direcţiune.

   Blackton ne salută bucuros. I-am prezentat pe Mr. Fleet, dar spre mirarea noastră, Blackton spuse că-l cunoaşte deja pe reporter, ceea ce acesta nu ştia. Explicaţia consta în poza din revista ilustrată pe care i-a arătat-o.

   Blackton ne-a povestit ce se întâmplase. Camera din care dispăruseră giuvaerurile a fost noaptea închisă pe dinăuntru. A doua zi de dimineaţă cheia mai era în broască, aşa că hoţul nu putuse folosi uşa.

   Şi fereastra a fost închisă noaptea, iar o a treia intrare mu mai exista. Un bijutier tocmai îşi luase această cameră fără baie, ca să doarmă în siguranţă. Acum omul cerea de la direcţiune despăgubiri. Acesta nu putea să refuze pentru că era în joc renumele hotelului.

   — Veniţi sus să vedeţi, spuse Blackton, poliţia a cercetat-o deja minuţios dar totul este aşa cum a lăsat-o bijutierul. Poate veţi descoperi dumneavoastră vreo urmă, căci aveţi ochi mai pătrunzători decât noi şi poliţiştii.

   — Azi avem ceva timp şi ne vom uita prin încăpere Mr. Blackton, răspunse Marian.

   Dar vă spun că noi nu suntem detectivi şi nici nu-l vom urmări pe hoţ. Bucuros Blackton ne conduse prin scara din spate la etajul întâi. Voia să evite orice vâlvă, pentru a nu se auzi în hotel de furt.

   Când am intrat în cameră, Blackton spuse:

   — Vedeţi domnilor, aşa arăta camera când s-a produs jaful. Uşa de aici era închisă pe dinăuntru iar cheia era băgată în broască. Bijutierul susţine că şi-a controlat bijuteriile înainte de culcare.

   Mai mult din politeţe cercetarăm camera. Nu am găsit nimic şi eram convinşi că era vorba de o mare escrocherie a bijutierului, căci nici un om n-ar fi putut pătrunde în camera lui fără să lase urme vizibile. Şi fereastra era bine închisă, dar sus era deschisă o aerisitoare. Aceasta era aşa de mică că nici un om nu s-ar fi putut strecura prin ea.

   Şi totuşi cum a avut loc furtul?

   După un timp şi Marian declară că nu poate găsi nici o urmă. Singura posibilitate ar fi ca hoţul să se fi căţărat de-a lungul faţadei exterioare şi cu un băţ lung, prin aerisitoare, să fi ajuns la bijuterii.

   — Mr. Farrow, ideea asta încă nu a avut-o nimeni, strigă Blackton uimit, iau acum legătura cu poliţia şi le-o comunic. Agitat, Blackton vru să meargă în biroul său. L-am urmat încet. Pe drum Marian mi-a şoptit încet pentru ca Fleet şi Blackton să nu audă:

   — Chestia cu băţul este o tâmpenie dragă Robert, dar am descoperit ceva interesant despre care îţi voi spune mai târziu.

   Cu greu mi-am mascat mirarea. Ce putea fi oare? Doar aveam şi eu ochi şi n-am văzut nimic deosebit. De asemeni nici poliţia nu a găsit nimic, ea care este obişnuită cu aşa ceva.

   În biroul direcţiunii ne-am despărţit repede deoarece Mr. Blackton se grăbea să telefoneze poliţiei cât mai urgent. De abia am părăsit biroul că Fleet i se adresă lui Marian fără înconjur.

   — Mr. Farrow aţi fost serios la aluzia cu băţul de agăţat?

   — De ce. Pare să fie singura metodă de a fura bijuteriile, fără a intra în cameră, răspunse Marian.

   Mr. Farrow, scuzaţi-mă dar aceasta este o prostie. Cum poate cineva pescui bijuterii cu un băţ chiar de pescuit.

   Marian râse vesel şi-i explică:

   — Şi eu i-am spus lui Robert pe scară acelaşi lucru, dragă Fleet, ea este o prostie, dar... voiam cel puţin să-i spun ceva lui Blackton.

   — Pe mine nu mă păcăliţi Mr. Farrow, aţi găsit o urmă şi aţi vrut să abateţi atenţia lui Blackton. Ei, ce aţi găsit în cameră?

   — Acelaşi lucru ca şi dumneavoastră Mr. Fleet, răspunse Marian. Credeţi că n-am găsit nimic şi că nu am simţul observaţiei? Prin aerisitor a pătruns cineva, căci câteva fire roşii atârnau la un canat.

   — Asta am vrut să ştiu, Mr. Farrow! Chiar m-a enervat ideea dumneavoastră cu undiţa. Acum cel puţin ştiu că aţi vrut să

atenţionaţi poliţia asupra clapei de aerisire.

   — Chiar aşa Mr. Fleet, dar unde mergeţi, vreţi să vă petreceţi restul timpului dinainte de prânz pe iaht?

   — Nici o vorbă, luăm o maşină şi mergem prin Bombay şi prin împrejurimi. Şi nepotul vine numai la prânz înapoi la hotel aşa că, să prânzim toţi împreună.

   Am fost de acord. Curând cutreieram minunatele împrejurimi ale Bombay-ului într-o maşină închiriată. Această capitală este situată pe insula cu acelaşi nume separată printr-un canal îngust de continent. Portul este aşezat într-un splendid golf şi este unul dintre cele mai sigure din India de est.

   Portughezii l-au numit cândva Bom Bahia (golful cel bun), de unde provine numele de Bombay.

   Un dig şi un pod de piatră leagă Bombayul de insula Salsette, un alt dig face legătura cu insula Koloba şi cu Oldwomens Island (insula femeilor bătrâne). Cum ultimele insule au stânci înalte ele protejează portul Bombay foarte bine de furtuni. Ceea ce face, cum am mai amintit cel mai sigur port al Indiei Orientale.

   Mergeam de-a lungul ţărmului şi admiram încântaţi splendida panoramă. Marele peisaj care ni se arăta, în stânga clădirile guvernamentale, vârfurile bisericilor şi ale pagodelor şi fortul, iar în dreapta insuliţe mici cu căsuţe de ţară şi plantaţii verzi. Mai departe, ţărmul brun şi neregulat, cu pescăriile şi bărcile şi mai departe, pădurea de catarge şi farul. Fundalul îl dau munţii Ghaţi cu contururile lor superbe.

   Oraşul vechi Blacktown (oraşul negru) e la un kilometru şi jumătate NV de fort şi locul indienilor şi al comercianţilor asiatici. Îşi mai păstrează vechiul aspect, acoperişuri plate, ferestre cu gratii, balcoane de lemn, uşi înguste şi joase, verande mult ieşite în afară.

   Am mai văzut în urmă cu doi ani aceste frumuseţi, dar tot mai aveam multe de văzut. Fleet un bun cunoscător al insulei ne-a fost şi un bun ghid.

   Deodată, pe când mergeam de-a lungul coastei, arată cu mâna întinsă spre o mică insulă, apropiată şi spuse agitat.

   — Vedeţi domnilor, nepoţelul tocmai se lasă dus înapoi, îl recunosc pe lungan.

   — Chiar credeţi că este el Mr. Fleet? îl întrebă Marian uimit, eu nu am aşa de buni ochi ca să-l recunosc fără binoclu. Dar mă voi convinge îndată.

   — El este, fiţi siguri, Mr. Farrow, răspunse Fleet. O să-mi daţi imediat dreptate.

   Marian îşi scoase binoclul şi-l îndreptă pre barca ce se apropia

rapid. Curând a trebuit să-i dau dreptate lui Mr. Fleet.

   — Adevărat, el este, Mr. Fleet, admir ochii dumneavoastră ageri. Nepotul a fost pe insula aceea, ştiţi cumva cine locuieşte acolo?

   — N-aş putea spune dar probabil ştie şoferul nostru. Fleet îl întrebă pe indigen. Acesta aruncă o privire scurtă spre insulă apoi răspunse liniştit:

   — Acolo locuieşte Mr. Rhula, un indian bogat, care face negoţ cu pietre preţioase şi cu fildeş. Un mare comerciant. Sahibii vor acolo?

   Fleet făcu semn că nu şi-i spuse să conducă mai repede. Nu voia să se întâlnească cu nepotul. După o bucată de drum ordonă şoferului să oprească şi se uită înapoi. Nepotul tocmai a ajuns pe ţărmul Bombayului. Fără să se mai intereseze de barcagiu, opri o maşină şi urcă, luând direcţia spre oraş. Fleet ordonă şoferului să plece înapoi şi să păstreze o anumită distanţă faţă de cealaltă maşină.

   Şoferul băiat deştept a înţeles imediat despre ce este vorba. Goni cu viteză maximă iar când a ajuns cam la treizeci de metri de maşina urmărită a încetinit viteza foarte mult.

   Acum am putut să-l vedem bine pe nepot. Sta liniştit în maşină şi părea total dezinteresat. Ceva părea că-l preocupă totuşi. Opri în faţa unui magazin şi coborî. După câteva minute se întoarse şi plecă mai departe. Când am trecut şi noi prin faţa magazinului, spre uimirea noastră am văzut o prăvălie de animale mici.

   Ce putea să cumpere nepotul de acolo?

   Fleet ordonă şoferului să oprească şi alergă în prăvălie. Când sa întors faţa lui exprima uimire. A făcut semn şoferului să pornească şi apoi ne spuse:

   — Ştiţi ce a cumpărat nepotul? Nuci de cocos! La ce i-or fi trebuind?

   — I-a venit pofta să mănânce nuci de cocos, Mr. Fleet, râsei eu.

   — Doar nu credeţi asta Mr. Bertram, răspunse Fleet nervos. Nepotul plănuieşte ceva. Să ţinem numai minte cumpărătura făcută, poate ne duce la o urmă corectă.

   Marian râdea liniştit. Când Fleet îl întrebă de ce râde el i-a răspuns:

   — M-am gândit doar la ceea ce ştiu deja, Fleet. Mai întâi v-a dispărut tabachera şi v-a fost restituită de Mr. Floran. Un lucru nelămurit. Apoi în hotel are loc un furt şi el pare inexplicabil. După aceea îl vedem pe nepot care, după vizita făcută la un negustor de nestemate îşi cumpără nuci de cocos. Dacă însumăm toate aceste date la un loc şi suntem buni detectivi ne vine ideea

corectă.

   — Ah, Mr. Farrow, acum vă râdeţi de mine. Credeţi că am o idee fixă de a urmări pe cineva care ar comite ceva aici în Bombay. Să mai aşteptăm azi cel mult mâine când se va produce marea senzaţie, de care v-am vorbit.

   Marian l-a liniştit pe Fleet. Îi explică cum că nu are intenţia de a ironiza pe cineva, ci din contra, i-a venit o idee, dar ar vrea ca şi noi să ne mai gândim. Lucru este foarte simplu, ca dovadă sunt nucile de cocos cumpărate.

   Acum eram de-a dreptul uimiţi. Nici eu nu-mi puteam explica de ce-i trebuiau nepotului nucile de cocos. La întrebarea lui Fleet, Marian zise:

   — Nu spun nimic, încă dragă Fleet, gândiţi-vă la geamul de aerisire.

MAREA SENZAŢIE

   NEPOTUL A MERS DIRECT LA HOTEL. Nu bănuia că noi l-am văzut şi când am ajuns la hotel el era pe terasă cu un domn cu care avea o discuţie aprinsă.

   Încă nu ne-a văzut, iar noi am făcut în aşa fel ca să ne ocupăm o masă pe terasă în partea opusă.

   Fleet gazda noastră în Bombay comandă un prânz copios, excelent. Tot timpul îl observam pe nepot, care era absorbit de discuţia purtată.

   La urmă se ridică, îi strânse mâna necunoscutului în semn de încheiere a discuţiei şi a unei afaceri după care dispăru în hotel.

   Marian l-a privit întrebător pe Fleet. Acesta nu spuse nici un cuvânt se ridică brusc de la masă intră în hotel.

   După zece minute mai târziu se întoarse zâmbind.

   — Tocmai am reţinut la Mr. Blackton două camere, chiar sub camerele nepotului. Va trebui să-l observăm noaptea asta. Cât îi auzim paşii deasupra noastră, va fi în hotel. Dacă pleacă îl urmărim pas cu pas.

   — Aveţi ceva de detectiv, Mr. Fleet îi spuse Marian. Ce ar fi ca pentru a vă omorî timpul, v-aţi ocupa cu o astfel de treabă? Orice om are nevoie de o variaţie în activitate.

   — Nu, merci, dragă Farrow, renunţ cu plăcere la urmărirea necunoscuţilor. Ca reporter la New York a trebuit s-o fac uneori, profesia mă obliga. Că îl urmăresc pe nepot este mai mult o curiozitate, cum v-am spus.

   — Ştiu Mr. Fleet şi noi ne implicăm din curiozitate. Dar propun să mergem în camerele noastre. Căldura nu mai este suportabilă. Nici nepotul nu va pleca prea curând.

   Propunerea a fost acceptată. Deasupra noastră se auzeau paşii nepotului care umbla de colo până colo. Fleet arătă în sus şi spuse zâmbind:

   — Ascultaţi Mr. Farrow am luat intenţionat camerele acestea pentru a şti dacă nepotul părăseşte hotelul. Ne va trebui ceva răbdare, dar cred că spre seară va părăsi hotelul.

   — Chiar credeţi că vom trăi o aventură senzaţională Mr. Fleet? întrebai eu neîncrezător. Toată această obsesie o priveam ca pe un spleen a lui Fleet. Dar aş fi fost de altă părere dacă aş fi ştiut tot cea observat Marian în tăcere.

   — Senzaţie, aventură va fi, Mr. Bertram, fiţi sigur. Astă seară sau mâine dimineaţă.

   — Şi eu sunt curios, Mr. Fleet, răspunsei eu neîncrezător.

   Fiind puţin obosit, m-am lungit în pat, fără intenţia de a adormi. Căldura apăsătoare însă mi-a dejucat planul. M-am trezit de abia când Mr. Fleet mă scutura. Mă uitai mirat în jur şi am văzut că era spre seară. Nu-mi plăcu că am dormit aşa de mult dar m-am liniştit când aflai că şi camarazii mei au făcut la fel. Chiar şi Fleet adormise cu toate că voise să vegheze.

   — Acum chiar nu ştim dacă nepotul este sus sau nu recunoscu el supărat. Am vrut să mă destind puţin şi am adormit imediat.

   Deasupra nu se mai auzea nimic. Dar poate că şi nepotul s-a culcat. Mie îmi era indiferent acest fapt. Aşteptam doar marea senzaţie, aventură, prevestită de Fleet.

   — Să mergem jos pe terasă, propuse Marian, poate că-l vom vedea pe nepot.

   — Da, veniţi, vreau să ştiu dacă a părăsit hotelul, insistă Fleet. Blackton ne va putea probabil informa.

   — Dar să nu-i atrageţi bănuiala asupra nepotului Mr. Fleet, îl avertizează Marian.

   — Voi fi atent, Mr. Farrow. Mă enervează că am adormit.

   — Da, unui adevărat detectiv asta nu i se întâmplă spuse Marian. Dar n-are rost să vă faceţi reproşuri, sincer, eu nu cred că peste zi se va întâmpla ceva. Dacă se va întâmpla ceva atunci va fi numai noaptea.

   Coborârăm încet. În hol, am dat peste Blackton, cu care Fleet a început să discute. Marian şi cu mine ieşirăm pe terasă şi căutarăm o masă mai dosnică, unde nu puteam fi observaţi imediat, dacă ar fi apărut nepotul.

   După câteva minute apăru Fleet. Vedeam pe faţa lui că era furios. De abia se aşeză la masă şi ne-a povestit.

   — Nepotul a părăsit între timp hotelul. Blackton l-a văzut plecând. Până acum nu s-a întors. Ce prostie că am adormit!

   —  Acum nu se mai poate schimba nimic, încercă să-l liniştească Marian. Poate aflăm unde s-a dus.

   — Să aflăm Mr. Farrow? strigă Fleet din ce în ce mai nervos.

   — Atunci când va veni senzaţia, aventura de care tot povesteşti râse Marian. Dar nu lăsaţi ceaiul să se răcească, ar fi păcat de minunata băutură.

   Fleet mă amuza. Mie îmi era indiferent unde se afla nepotul. Dacă însă aş fi ştiut în ce situaţie vom ajunge datorită lui şi prin ce urmam să trecem, n-aş mai fi fost atât de calm.

   Marian reuşi cu greu să-l tempereze pe Fleet. Exista speranţa că nepotul să reapară. Au trecut două ore până să apară nepotul. Era de mult întuneric. Nepotul cu o valijoară mică în mână, a dat să intre în hotel, când privirea i-a alunecat spre masa noastră. Nea recunoscut şi... veni încet spre noi.

   Ne salută foarte prietenos şi ne spuse:

   — Mă întorc de-ndată domnilor, vreau să scap de valijoara asta mică şi să mă spăl. Mă bucur că mai sunteţi în Bombay. Azi mai putem discuta o oră. Dar la zece am o întâlnire şi trebuie să fiu neapărat prezent.

   Mă amuza în continuare expresia feţei lui Fleet. Dar şi el a fost politicos exprimându-şi bucuria de a putea pălăvrăgi o oră. În realitate îl blestema din suflet că ne-a văzut stând aici.

   Nepotul a dispărut în hotel. Pe faţa lui Marian era un zâmbet, care mă intriga şi pe care şi Fleet l-a observat.

   — Ce aveţi Mr. Farrow, de ce râdeţi? Vă bucuraţi cumva că accept compania acestui nepot?

   — Mă amuză prostia acestui nepot, Mr. Fleet - răspunse Marian. N-aţi observat nimic?

   — Ce să fi observat Mr. Farrow? Dumneavoastră aţi sesizat ceva la nepotul ăsta?

   — Evident, dragă Fleet, dar eu nu fac acum pe detectivul, ci dumneavoastră. Un bun detectiv este atent la toate.

   — Eu nu am observat nimic, Mr. Farrow. Avea doar valijoara la el şi s-a dus sus. Aici nu este nimic deosebit.

   — Încă este bine că aţi sesizat valijoara, Mr. Fleet, de ea vorbeam. Dar nu mai spun nimic, altminteri vă veţi trăda în faţa nepotului. Atenţie, vine, pare să se grăbească să stea cât mai mult cu noi.

   Ultimele cuvinte au fost puţin ironice. Mr. Fleet nemaiputându-i răspunde îi aruncă o privire furioasă, când nepotul lui Mr. Tomkins ne ceru permisiunea de a se aşeza la masa noastră.

   — După câte văd staţi mai mult la Bombay, Mr. Fleet, nu aţi primit ceea ce aşteptaţi?

   — Trebuie să sosească curând, aştept până mâine, răspunse cel întrebat, dar dumneavoastră ce faceţi de fapt aici, aveţi cumva afaceri în Bombay?

   — Şi asta Mr. Fleet, dar mai ales am venit să mă odihnesc, New York-ul mi-a cam devenit plictisitor.

   Cunoşteam gândurile lui Fleet şi mă miram cum se putea stăpâni. Aduce vorba la pietre scumpe şi-i povesti nepotului care era numai urechi, cum că a cumpărat o întreagă comoară, ce aparţinuse unui fachir.

   — Nu este imprudent să ţineţi aşa ceva pe iaht, Mr. Fleet - întrebă nepotul mirat, eu n-aş avea linişte. Doar ştiţi din vechea dumneavoastră profesie că sunt oameni care ar face orice pentru

a pune mâna pe aşa o comoară.

   — La mine pe iaht este mai în siguranţă ca la o bancă oarecare, răspunse Fleet, nu recomand nimănui să încerce să fure ceva de acolo.

   — Asta au mai spus-o şi alţii, Mr. Fleet şi totuşi hoţii şi escrocii au reuşit să fure şi cele mai bine păzite nestemate.

   — De la John Fleet nu poate fura nimeni, domnul meu, spuse acesta cu un ton ce nu tolera împotrivire. Nepotul a dat sceptic din umeri.

   Marian a început să povestească de micile insule locuite pe care le-am văzut.

   Urmăream expresia feţei nepotului, dar acesta nu se trădă prin nimic.

   De odată însă îl întrebă pe Fleet:

   — N-aţi vrea să vindeţi comoara dumneavoastră? Ştiu pe cineva care ar plăti foarte bine. Marian i-a făcut un semn discret lui Fleet să accepte propunerea. Acesta a înţeles.

   — Aveţi un cumpărător capabil de plată? Este destul de scump, sunt piese foarte valoroase.

   — Cunosc un negustor care poate plăti orice preţ. Dacă vă convine, am să mă uit mâine dimineaţă la comoara dumneavoastră ca să-l pot informa. Şi el locuieşte pe una din insulele de care a vorbit Mr. Farrow.

   Marian repetă semnul către Fleet să accepte. Acesta acceptă şi-i spuse nepotului să vină a doua zi la ora unsprezece pe iahtul său.

   În acest moment în faţa hotelului s-a iscat o agitaţie mare. Trebuia să se fi întâmplat ceva, căci mai multe grupuri de indieni discutau cu aprindere. S-au auzit strigăte care s-au răspândit repede în tot oraşul.

   Fleet ne privea întrebător. Nepotul s-a ridicat de la masă şi pleacă promiţându-ne că va fi punctual. Urcă într-o maşină şi a dispărut curând din privirile noastre.

   — Merg după el, spuse Fleet nervos. Nu vedeţi nimic domnilor? Cred că senzaţionalul, aventura a avut loc. Ne-a părăsit grăbit şi se urcă într-una din maşinile ce aşteptau în faţa hotelului şi a dispărut.

   A apărut şi poliţia engleză, încercând să restabilească liniştea. Dar peste tot a întâmpinat rezistenţă, oamenii nu voiau să plece şi-i blestemau în gura mare pe străini.

   Poliţia recurse la forţă. Indienii s-au liniştit cu timpul, dar tot mei persista o nervozitate vizibilă între ei.

   Deodată a venit la masa noastră Mr. Blackton şi se aşează fără

invitaţie.

   — Ştiţi ce s-a întâmplat domnilor? întreabă el. Din pagoda lui Shiwa s-a furat nestematul mare pe care zeul îl purta pe frunte. Hoţul trebuie să fi fost un maestru, căci statuia este păzită zi şi noapte de preoţi, care n-o scapă din ochi. Indienii sunt convinşi că străinii au făcut-o, de aici agitaţia.

   — Când s-a întâmplat? întrebă Marian interesat.

   — Cam cu două ore în urmă, Mr. Farrow, dar abia acum s-a auzit în oraş, că piatra sfântă a fost furată. Pentru poliţie este o dilemă, pentru că nici un străin n-are voie să intre în pagodă. Preoţii vor ca ei să caute piatra şi ar renunţa la sprijinul poliţiei engleze.

   După ce Blackton pleacă, Marian se uită la mine zâmbind şi-mi spuse încet.

   — Fleet a avut dreptate, senzaţionalul este aici, Robert, acum devine interesant. Dacă aş vrea aş putea spune preoţilor cum a avut loc furtul şi cine anume are acum piatra.

   — Dar de ce n-o faci, am întrebat eu mirat, crezi că este vorba de nepot.

   — El este hoţul şi nimeni altul. Când a venit aici în urmă cu o oră ştiam deja că vine de la muncă, valijoara lui conţinea unealta lui. Dacă-l denunţ acum, nu vom mai găsi piatra niciodată. Fie că a dat-o mai departe, fie că a ascuns-o foarte bine.

   — Vrei atunci să te ocupi de problemă, mă întrebai eu interesat.

   — Nu prea sunt dornic de aşa ceva, Robert. Să-l demaşti pe nepot nu-i uşor şi mă tem că vor fi turbulenţe în oraş; indienii, vezi, nu prea vor să se calmeze.

   — Îl aşteptăm pe Fleet sau vrei să întreprinzi ceva anume.

   — Nu trebuie să aşteptăm, Robert, îl rugăm pe Blackton să-l anunţe pe Fleet. Nepotul s-a dus sigur la negustorul de pe insulă ca să-i dea piatra sfântă.

   — Vrei să mergi cumva la el, Mariane?

   — Da, poate reuşim să salvăm piatra sfântă înainte ca ea să ajungă în străinătate. Aşteaptă-mă, până îi spun lui Blackton ce trebuie.

   Pe când Marian, era plecat l-am văzut întâmplător în faţa hotelului pe Pongo, care împreună cu Goliath au făcut o plimbare prin oraş. M-am ridicat repede şi m-am dus să-i spun lui Pongo ce aveam de gând să facem. Era necesar ca să ştie şi ei, că în caz că ni se întâmpla ceva sau vom cădea într-o capcană să ştie ce să facă pentru a ne salva.

   Pongo ne-a promis că ne va aştepta până dimineaţa următoare şi că, dacă nu vom fi revenit până atunci, ne va căuta pe insulă. M-am întors liniştit pe terasă, tocmai când a venit şi Marian.

   I-am spus că l-am întâlnit pe Pongo şi că l-am informat cu toate noutăţile pe care le avem. Pongo s-a îndepărtat iar eu aveam senzaţia liniştitoare că el ne va ţine mereu sub observaţie, neputând şti ce ne va aştepta pe insulă.

RHULA NEGUSTORUL DE NESTEMATE

   FIIND SEARĂ, am luat o maşină din faţa hotelului şi am plecat în oraş, cu toată ora înaintată care era. Peste tot domnea o agitaţie explicabilă. Cum ziua a fost foarte cald, abia acum ieşeau oamenii să se răcorească la briza de seară.

   Merserăm de-a lungul coastei până când am ajuns în dreptul insulei cu pricina. Aici oprirăm şi Marian l-a plătit pe şofer. Mai târziu vom avea ocazii de întoarcere. Ne făceam că ne plimbăm şi ţineam sub observaţie insula. În casa clădită pe o mică înălţime, ardea lumina, dar cu toate că ne foloseam binoclurile, nu puteam vedea nimic. Nici urmă de Fleet, care trebuia să fie şi el pe undeva pe aici.

   Jos la ţărm erau multe bărci ce puteau fi închiriate. Cu voce tare Marian mi-a propus să ieşim afară în larg, unde precis ar fi mai răcoare. Eram de acord, căci urma să acostăm pe insula negustorului de nestemate. Mai merserăm puţin în lungul ţărmului ca să nu luăm o barcă din dreptul insulei negustorului de nestemate.

   Indianul care ne-a dat barca, ne întreabă dacă am dori un vâslaş. Spre mirarea lui, Marian îl refuză. Până acum nu i s-a mai întâmplat ca străinii care căutau destindere pe mare să vâslească ei înşişi. Nouă însă, nu ne păsa ce gândea indianul. Am luat vâslele în mâini şi am propulsat mica ambarcaţiune în mare. Nu am mers spre insulă, ci în altă direcţie, ca să ieşim din lumina promenadei. Când ajunserăm în întuneric, schimbarăm cursul. Voiam să acostăm în spatele insuliţei, de aceea am descris un arc mare de cerc. Eram siguri că insula era bine păzită şi că nici un străin nu poate pătrunde neobservat.

   — Poate că este păzită şi partea cealaltă, Mariane, spusei eu. Înainte de aceasta trebuie să cercetăm bine şi minuţios malul.

   — Chiar asta am de gând să fac, dragă Robert, cred chiar că sunt capcane periculoase. Un negustor de bijuterii, care stă aşa de izolat pe o insulă, trebuie să se aştepte că va fi atacat noaptea.

   — Crezi că vom putea ajunge neobservaţi la casă? am întrebat eu.

   — Sper, altfel nu m-aş fi hazardat la excursia asta. Sunt convins că nepotul este acum pe insulă.

   Mai aveam cam cinci metri până la ţărmul întunecat, când barca lovi ceva, care cedă uşor. Am vâslit repede înapoi iar Marian se apleacă să vadă obstacolul.

   — Aici este întinsă o funie, mi-a şoptit el, cred că ne-am trădat deja, prin această atingere. Vâslirăm înapoi, ca să nu putem fi văzuţi de pe ţărm. Apoi vom încerca, dacă nu apare nimeni în altă parte.

   — Dacă şi acolo este întinsă o funie, vei încerca să o tai? îl întrebai eu încet.

   — Evident altfel nu putem. Poţi înceta din vâslit, suntem destul de departe de ţărm. Şi linişte, ştii că în apă sunetul se propagă departe. Poate reuşim să vedem ceva. Ne-am luat binoclurile şi ne-am uitat spre insulă, încercând să vedem dacă se face vreo mişcare. La început nu am văzut nimic. Dar peste câteva minute am văzut nişte umbre cum se mişcau pe mal şi agitându-se din când în când ca şi cum ar scruta marea.

   — Acum ne caută pe noi, mi-a şoptit încet Marian, nu vor părăsi postul de observaţie prea curând, lovirea funiei o fi declanşat un semnal. De aceea vom încerca mai târziu pe partea dreaptă a insulei.

   Mai urmărirăm o jumătate de oră siluetele întunecate pe ţărm. Barca noastră nu putea fi uşor văzută, luna încă nu apăruse iar la ora asta se plimbau multe bărci în zonă.

   Deodată siluetele au dispărut. Marian mi-a spus încet să ne reîntoarcem la insulă, descriind o curbă largă ca să ajungem în partea ei dreaptă. Vâsleam prudent să nu ne trădăm prezenţa. Probabil că marea era în continuare observată. Curând am ajuns în partea dreaptă a insulei. Când am fost destul de aproape, Marian se aplecă peste marginea din faţă a bărcii şi se uită atent în apă ca să observe la timp funia din mare. Am vâslit încet, ca să pot opri dintr-odată barca şi-l urmăream pe Marian.

   Deodată ridică mâna. Oprii pe loc şi-l urmării, cum aplecat peste marginea bărcii, manevra un cuţit tăios sub apă. Au trecut cinci minute, apoi se ridică şi-mi făcu semn să vâslesc mai departe. Cum mai erau doar cinci metri până la ţărm, vâslii la fel de încet. Ca mai înainte, în timp ce Marian cerceta apa. O altă funie nu mai exista. Curând fundul bărcii noastre atinse ţărmul.

   Aici erau tufe dese, care ajungeau până la suprafaţa apei. Prin asta coborârea noastră ne era îngreunată, mai ales că trebuia să ne aşteptăm şi aici la dispozitive de alarmă instalate.

   Dar nu puteam aprinde nici lanternele, crezând că eventuali paznici ne-ar descoperi.

   La început am legat barca de o cracă tare, apoi urcarăm prudenţi pe ţărm. Cu toată atenţia noastră nu am văzut nici un dispozitiv de alarmă şi aşa ne-am adâncit în desiş.

   Dar înainte de a depăşi bariera de vegetaţie, Marian s-a oprit şi mi-a făcut semn că a descoperit ceva. În aceea clipă răsări şi luna. Am putut recunoaşte acum uşor un fir subţire întins printre tufe. De nu am fi fost atenţi precis l-am fi rupt. Ca să trecem peste el a fost deajuns să ne aplecăm, căci sub el nu mai exista alt fir. Curând am depăşit periculosul obstacol şi când Marian a dat ultimele tufe din faţa noastră, văzurăm o grădină cu aspect de parc scăldată în lumina lunii.

   Marian s-a oprit şi arată în faţă. Când am ajuns la el am văzut doi indieni voinici strecurându-se prin parc, veniţi probabil de pe latura din spate a insulei. Probabil erau paznicii trimişi de stăpânul insulei să cerceteze cauza alarmei declanşate prin atingerea funiei.

   Poate că acum credeau că vreun peşte mare s-ar fi lovit de funie.

   Nu i-am urmat imediat, căci era posibil să vină şi alţii dinspre apă. Abia după un sfert de oră, după ce ne-am convins că nu mai vine nimeni, ne-am furişat mai departe, folosind fiecare tufiş sau copac drept acoperire. Înaintarea noastră prudentă era foarte înceată. De fiecare dată, când auzeam ceva, ne opream în spatele unui copac sau tufă, aşteptând şi ascultând. De aceea ne trebui o jumătate de oră ca să ajungem la casă, un bungalow solid construit. De la două ferestre izvora o lumină intensă, care ajungea la verandă.

   Aici am văzut două persoane care discutau cu voce tare, un european şi un indian. Am putut înţelege aproape fiecare cuvânt.

   — Când totul e OK, Mr. Floran vă plătesc suma cerută, spuse indianul, trebuie însă să fiu sigur că treaba nu este cunoscută. Dacă se ştie că dumneavoastră sunteţi acela, adăugă indianul, atunci se află că eu sunt cumpărătorul. Mă înţelegeţi?

   Ne-am aşteptat să-l găsim aici pe nepot, dar mă mira văzându- l atât de degajat aici pe verandă. Imediat mi-am amintit de dispozitivele de alarmă. Mr. Floran se simţea aici foarte sigur şi nici nu se credea observat.

   — Puteţi fi sigur că totul este OK, Mr. Rhula - răspunse el - îmi cunosc treaba şi nimeni nu se va gândi vreodată că eu sunt intermediarul dumneavoastră. Dar sunt de acord cu condiţiile puse de dumneavoastră. După cum v-am mai spus mai am o sursă bună, poate cădem de acord. Este vorba de reporterul de care v-am vorbit deja. Individul este foarte bogat. Mâine merg la el să-mi arate o mulţime de pietre scumpe. Dacă este ceva pentru dumneavoastră putem încheia afacerea pe loc, aici nu trebuie să fac pe intermediarul.

   — Poate că totuşi o s-o faceţi, Mr. Floran, doar vă cunosc. Dacă reuşiţi să procuraţi pietrele ieftin, atunci o veţi face. Dar ce-i cu acest reporter în Bombay?

   — Voia încă de ieri să plece. Acum aşteaptă ceva, în următoarele ore. Atunci eu trebuie să mă grăbesc cu afacerea mea, înainte ca el să dispară.

   În acel moment în casă răsună un clinchet slab. Rhula se ridică mirat şi strigă ceva în cameră.

   Curând veni un servitor care-i spuse, că de pe continent vine cineva.

   — Aşa târziu nu vin clienţi la mine - contrazise negustorul - du- te repede cu Singh la ţărm şi fii atent. Ştii ce ai de făcut, dacă vreun străin vine pe insulă. Nu cred nici eu în povestea cu peştele care s-a lovit de funie. Servitorul îşi strigă colegul şi cei doi de îndepărtată repede în direcţia opusă.

   Rhula şi nepotul rămaseră tăcuţi în aşteptare. Trecu un sfert de oră, fără ca ceva să se întâmple. Cei doi tăceau în continuare. După vreo zece minute răsună deodată, un fluierat strident.. Imediat ceva se mişcă în tufele din faţa noastră, răsună o împuşcătură şi un strigăt de durere. Apoi urmă o linişte totală.

   Rhula şi Floran săriră în picioare şi scrutau marginea tufelor. După un timp apare un servitor care strigă spre bungalow:

   — Sahib am prins un străin care a intrat pe ascuns pe insulă. Singh este rănit la braţ. A trebuit să-l doborâm, altfel ne-ar fi ucis.

   — Aduceţi-l aici - ordonă Rhula - precis că este un informator al poliţiei care vă urmăreşte, se adresă el serios către Mr. Floran. Dacă pic din cauza dumneavoastră în bănuiala lor o veţi încurca rău.

   Cei doi indieni se apropiară. Duceau cu ei un om pe care-l depuseră pe verandă. Rhula scoase o lanternă, coborî cu Floran treptele verandei şi lumină faţa celui legat şi lungit la podea.

   — Dar acesta-i Mr. Fleet reporterul, strigă mirat Floran, ce caută el aici?

   — Poate că v-a urmărit, Mr. Floran, răspunse Rhula sever, aţi discutat ceva cu el?

   — Nu. Nu vă cunoaşte de loc Mr. Rhula, spuse Floran, am vorbit cu el despre comoară lui. N-am spus nici un nume, am amintit că cunosc un negustor de nestemate care locuieşte pe o insulă de aici.

   — Şi acesta-i rezultatul Mr. Floran. În tot Bombayul nu există alt negustor de nestemate care să locuiască pe o insulă afară de mine. Deci m-aţi trădat. Abia acum văd ce bine a fost că nu v-am dat banii imediat. Reveniţi cu obiectul, atunci vom discuta şi vom vedea ce putem face. Pe reporterul acesta îl ţin pe insula mea ca să nu mai încurce. În timpul acesta vă puteţi ocupa de comoara lui, poate că în lipsa lui o obţineţi mai ieftin.

   Floran simţea ironia dar tăcea. Abia la întrebarea dacă Fleet mai are cunoştinţe în Bombay, nepotul tresări şi pomeni de un domn Farrow şi un domn Bertram, care au fost des văzuţi în compania lui Fleet.

   — Şi asta mi-o spuneţi abia acum, Mr. Floran - strigă Rhula furios - cei doi sunt probabil tot pe insulă. Acum îmi este clar, indivizii voiau să mă spioneze poate chiar să mă fure.

   Strigă ceva servitorilor şi le ordonă să dea drumul la câini.

   Aceasta a fost pentru noi semnalul de retragere. Contra câinilor nu puteam face nimic, decât să-i împuşcăm. Ne-ar fi ajuns, înainte ca noi să fim la barcă.

   Marian şi-a dat seama de asta şi uitându-se repede în jur, arătă spre un copac înalt, şoptindu-mi:

   — La ţărm nu mai ajungem, trebuie să ne ascundem acolo sus, dar n-avem altă ieşire.

   Ajunserăm repede în frunzişul des al copacului unde ne ascunserăm, putând observă tot ce se întâmplă şi petrece sub noi. După un scurt timp am auzit lătratul urât al câinilor indieni de urmărire. Ei veneau în goană cu boturile în pământ şi cu blana zburlită. Le era vizibilă furia, aşteptaseră mult, până să poată iar alerga liberi. La distanţă îi urmăreau cei doi indieni solizi. În dreapta aveau pistoalele, iar în stânga funii şi câte un mic obiect. Mai târziu aflai că era vorba de saci cu nisip cu care se pricepeau de minune să lucreze.

   Câinii ne descoperiră pe dată urma. Dar spre norocul nostru, o urmăreau invers, fugind spre ţărm, unde s-au năpustit lătrând la mica noastră barcă. Evident că indienii au ştiut imediat că noi ne mai aflăm pe insulă şi s-au întors. Marian nu voia să fie văzut în copac şi mi-a şoptit repede:

   — Jos, Robert, înainte ca ei să se întoarcă. Javrele ne vor descoperi aici sus şi nu ne vom putea apăra de loc. Ne ducem direct la bungalow şi ne prezentăm lui Rhula, aşa ca şi cum am fi vrut să-l vizităm.

   — Şi dacă nu ne crede? Dacă află unde am acostat atunci ştie totul.

   — Am venit cu Fleet împreună şi spunem că-l căutăm. Dacă mai este pe verandă, poate putem face ceva pentru el.

   Nu am putut răspunde, pentru că Marian cobora deja. L-am urmat de aproape şi când am ajuns jos şi auzirăm departe lătrăturile câinilor, am alergat hotărâţi spre bungalow, unde pe verandă mai stăteau Rhula şi nepotul. Fleet nu mai era acolo, cei

doi trebuiau să-l fi dus undeva.

   Cei doi stăteau la balustradă şi ascultau în noapte. Am păşit încet înainte şi-i salutarăm cu voce tare. Când l-am văzut pe Floran am făcut pe miraţii.

   Rhula tresări când ne văzu brusc în faţa lui. Şi nepotul părea destul de surprins şi jenat. Nu le lăsarăm timp să întreprindă ceva, urcarăm repede treptele verandei şi-i salutarăm politicos pe negustorul de nestemate. Nepotului, Marian îi spuse:

   — Şi dumneavoastră aici, Mr. Floran? Nu l-aţi văzut pe Mr. Fleet cumva, a venit aici cu o barcă şi s-a dus înainte să ne anunţe o vizită.

   — Mr. Fleet nu a fost încă aici, răspunse nepotul şi eu am ajuns nu de mult aici. M-a ademenit vremea splendidă şi am folosit ocazia să-l vizitez pe Mr. Rhula ca să vorbesc cu el despre comoara lui Mr. Fleet.

   — Şi noi voiam acelaşi lucru, Mr. Florian. Am făcut şi noi o tură de vâslit şi lui Mr. Fleet i-a venit ideea să vină aici pe insulă. Dumneavoastră ne-aţi spus doar că aici stă domnul care probabil s-ar interesa de comoară. Aş dori neapărat să ştiu unde este Mr. Fleet acum.

   Rhula stătea cu faţa întunecată, neştiind ce atitudine să ia faţă de noi. Noi eram înarmaţi şi ne-am fi apărat, dacă am fi fost atacaţi pe la spate.

   În acest moment s-au întors şi servitorii cu câinii. Aceştia au vrut să sară urlând la noi. Dacă Rhula nu le-ar fi făcut semn, ne-ar fi doborât desigur. Ca la comandă ne-am scos pistoalele şi le-am îndreptat spre câini.

   — Reţineţi câinii Mr. Rhula, văd că sunt periculoşi şi trebuie să fac uz de armă dacă se apropie prea mult, strigă Marian.

   Rhula reflectă rapid. Nu voia să-şi pericliteze câinii. La strigătul său, câinii se opriră, continuând să se uite cu ură la noi. Între timp ajunseră şi servitorii, care-i luară în lesă şi rămaseră aşteptând. Rhula le făcu semn să dispară.

   — Bine vă ştiţi păzi insula Mr. Rhula, spuse Marian. Dacă am fi ştiut mai dinainte nu ne-am fi oprit atât de liniştiţi. Cu astfel de paznici nu trebuie să vă temeţi că veţi fi surprinşi aici de străini nepoftiţi.

   Rhula nu răspunse. Ne făcu un semn cu mâna să luăm loc. Aranjă aşa ca noi să stăm cu spatele la grădină şi lumina lămpii din cameră să ne vină în faţă. El şi Floran stăteau în întuneric în faţa noastră.

   — Pe drum lui Mr. Fleet i-a venit ideea să vă caute acum ca să vorbească cu dumneavoastră despre colecţia lui, repetă Marian.

Voiam doar să-l rugăm pe Mr. Rhula să vină mâine la noi, să perfectăm mai repede afacerea. Mr. Fleet vrea să părăsească Bombayul. Pentru mijlocirea dumneavoastră v-ar plăti un comision.

   — Atunci n-am de ce să mai stau aici, domnii pot să discute direct, răspunse Floran, ridicându-se şi spuse: deoarece mai am treabă în oraş eu plec. Voi fi punctual mâine la ora unsprezece pe iahtul lui Mr. Fleet. Fără a-i mai lăsa lui Rhula timp de gândire, salută şi se îndreptă în grabă. Ştiam că nu voia să fie martor la ceea ce aici ar fi putut să se întâmple.

   Eram convins că nu părăseşte insula.

   Rhula strigă unui servitor şi ordonă să aducă vin. Nu puteam refuza, dar trebuia să fim prudenţi, pentru că ştiam că gazda noastră joacă fals. Putea să-şi dea seama că am fost martori la atacul asupra lui Fleet.

   — Aş vrea să ştiu unde este Mr. Fleet, zise Marian într-un târziu, insula nu este mare şi de la ţărm se văd luminile casei dumneavoastră. Unde ar putea fi?

   — Voi trimite servitorii să-l caute. Poate s-a rătăcit pe partea cealaltă a insulei. Făcu un semn oamenilor săi, pe care noi nu l-am înţeles. Aceştia s-au îndepărtat şi o luară prin micul parc din faţa verandei spre desiş, dispărând curând din vederea noastră.

   Rhula umplu trei pahare cu vin şi ne invită să bem. Aşteptarăm să-şi pună paharul la gură iar noi ne făcurăm că bem.

   — Deci este vorba de o comoară veche domnilor - făcu Rhula introducerea - Mr. Floran mi-a spus că ar fi şi piese foarte valoroase.

   — Clar, Mr. Rhula, dar înainte de orice înţelegere, o să-l aşteptăm pe Mr. Fleet. Mă tem să nu i se fi întâmplat ceva. Câinii dumneavoastră....

   — Nu l-au găsit - îl întrerupse Rhula - altminteri aş fi aflat.

   — Atunci nu pricep unde stă şi mai bine îl caut eu însumi.

   — Oamenii mei îl caută deja, domnilor şi în afară de asta, este periculos ca cineva să se aventureze în mod nepermis pe insula mea. Poate că Mr. Fleet a căzut în vreo capcană de-a mea, pusă contra hoţilor. Vom afla curând.

   Ne făcu iarăşi semn să bem. Pe când puneam paharul iarăşi pe masă, crezui că aud paşi în spate. Cu Marian deodată sării în picioare. În aceiaşi clipă căpătarăm nişte lovituri zdravene în cap şi ne-am prăbuşit fără să a scoate un cuvânt.

   Au trecut câteva ore până m-am trezit. Întunericul era deplin şi se simţea un miros greu de pământ. Îmi dădui imediat seama că mă aflam sub pământ. Capul mă durea rău de tot şi spre groaza mea am observat că sunt legat.

   Am strigat încet numele lui Marian. Răspunsul a venit de îndată.

   — Da, Robert şi eu sunt aici. Dar Fleet este altundeva. Probabil că suntem în pivniţa bungalow-ului. Pereţii sunt zidiţi solid, aici nu-şi păstrează el nestematele.

   — Am fost foarte neglijenţi, Mariane, zisei eu, nu trebuia să stăm cu spatele la grădină. La început n-ar fi mers, dar după plecarea nepotului ar fi trebuit să-i iei locul şi atunci nu s-ar fi întâmplat să fim prinşi.

   — Am vrut s-o fac, Robert, dar atacul a venit prea repede. Din păcate nu vom reuşi să ne eliberăm, pentru că suntem legaţi la perete. Rhula pare a fi un om tare versat.

   — Crezi că Pongo ne va găsi? Din fericire ştie unde am plecat, dar el vrea să aştepte întoarcerea noastră până dimineaţă.

   — Poate va veni mai repede, am impresia că ne-a urmărit pe ascuns, ca să fie mereu în preajma noastră. O fi văzut când am luat barca şi poate a făcut şi el la fel. Îmi amintesc că pe când aşteptam să vedem ce vor face paznicii pe ţărm, am observat de câteva ori, la o oarecare distanţă o altă barcă, care părea că aşteaptă ceva. Atunci nu m-am gândit la Pongo, acum însă sunt sigur că el a fost.

   — El şi poate Goliath.

   — Nu Pongo l-ar fi pus de veghe la ţărm. El nu vrea să-l pună în pericol pe puşti şi de aceea face mai degrabă totul singur. Dar să tăcem acum, cred că în curând vom avea o vizită. Rhula şi-o fi făcut socoteala aproximativă cam cât timp am dormit.

   Am vorbit în germană încet, ca să nu fim înţeleşi de eventualele urechi neavenite. Situaţia noastră nu părea critică ştiindu-l pe Pongo aproape. Dar ce putea face el contra câinilor? Cel mult să-i doboare. Dar erau doi şi cu amândoi deodată nu putea lupta.

   Am mai aşteptat o jumătate de oră după care am auzit un zgomot. Imediat lumina stridentă a unei lanterne s-a îndreptat spre noi. A fost orbiţi şi am închis ochii, iar vocea lui Rhula se auzi spunând:

   — Vedeţi domnilor, că ştiu să mă apăr contra spionilor. Aţi crezut cumva că o să vă cred povestea pe care mi-aţi spus-o? Rhula se ştie apăra iar voi vă veţi primi pedeapsa. Aş fi putut de mult să vă scufund în mare încă de când eraţi ameţiţi şi să vă răstorn barca. Oricine ar fi crezut că aţi avut un accident. Dar Rhula trebuie să fie prudent, pentru că nu ştie dacă nu v-a urmărit cineva. Aici puteţi striga degeaba după ajutor căci nu vă aud decât pereţii.

   Cum nu am răspuns, după un timp negustorul continuă:

   — Renunţaţi la orice speranţă, domnilor. Sunteţi pierduţi odată pentru totdeauna. Nu voi renunţa eu la afacerea mea, aici, pe insulă, din cauza voastră. Totuşi ar fi o posibilitate de a vă salva, dar trebuie să ajung mai întâi la un acord cu Mr. Fleet care refuză cu încăpăţânare să-mi asculte sfatul.

   — Cred şi eu, Rhula, răspunse Marian, Fleet n-o să vă dea comoara pe care o cereţi drept răscumpărare, niciodată, căci este clar că noi şi aşa vom dispare.

   — Parcă v-aţi fi înţeles domnilor. Ei bine, mă voi întoarce peste două ore să văd cum v-aţi gândit. Dacă nu ajungem la un rezultat, în noaptea următoare am să vă dau pradă rechinilor.

   Fără să mai aştepte un răspuns de la noi a plecat.

FUGA DE PE INSULĂ

   — ACUM AVEM CEL PUŢIN TIMP, Robert, îmi spuse Marian. Avem o zi întreagă în faţa noastră şi cu puţină viclenie sunt sigur că ne vom elibera. Am încercat să-mi desfac legăturile dar nu merge.

   — Am observat şi eu. Această insulă îmi pare ca o grotă de ucigaşi. Precis că aici au dispărut mulţi oameni care au vrut să facă afaceri cu Rhula.

   — M-am gândit la asta, când ne-a ameninţat cu moartea. Păcat că nu putem vorbi cu Fleet altfel aş folosi o şmecherie ca să-l păcălesc pe Rhula.

   — Dacă vine, spusei că trebuie să vorbim cu Fleet, căci singuri noi nu putem dispune de comoara lui.

   — O voi face, Robert. Nepotul s-a făcut nevăzut, pentru ca mai târziu, în caz că ne eliberează să facă pe imparţialul. A fost aici tocmai să perfecteze vânzarea pietrei furate din pagodă.

   — Rhula l-ar fi putut face să dispară şi el, Mariane, ca să o obţină mai uşor nestemata.

   — Cred că Floran şi-a luat măsurile de siguranţă. În caz că ar dispare îi ajunge să lase o scrisoare în care să dezvăluie toate faptele lui Rhula. Acest lucru îl ştie şi negustorul.

   — Atunci putem folosi şi noi acest truc. Îi spunem lui Thula că noi l-am demascat pe Floran şi ştim că Rhula este complicele lui. Am venit aici să ne convingem de corectitudinea presupunerii noastre. Pe iahtul nostru, am lăsat o scrisoare cu toate lămuririle pentru cazul că nu ne vom întoarce.

   — Nu prea cred că Rhula se va lăsa păcălit aşa de uşor cu acest truc, ne trebuie altceva mai bun. De afară se auzi un zgomot de paşi iar Marian îmi spuse: Cred că vom primi o vizită.

   — Vi-l aduc acum pe Fleet, însoţitorul vostru, domnilor, la cererea lui. Vrea să vorbească cu dumneavoastră despre comoara pe care trebuie să o plătească ca răscumpărare. Fiţi rezonabili şi convingeţi-l să o predea şi veţi fi liberi imediat.

   — Mai bine să pierzi o comoară decât viaţa, răspunse Marian, dar cine ne garantează că după ce am predat comoara vom fi eliberaţi, Mr. Rhula?

   — Cuvântul meu domnilor. Cum am nestematele sunteţi liberi. În orice caz va trebui să-mi garantaţi că nu veţi face nimic contra mea şi să părăsiţi Bombay-ul.

   — Nu ştiu dacă vom putea accepta condiţiile puse de

dumneavoastră - Marian păru gânditor - ne-aţi atras într-o capcană şi precis nu vă veţi ţine de cuvânt. Dacă sacrificăm comoara vrem să fim siguri că vă veţi ţine promisiunea.

   — Puteţi fi siguri că vă eliberez, ne asigură Rhula din nou. Discutaţi acum cu Mr. Fleet şi peste două ore voi veni după răspuns. Dacă nu ajungem la nici un rezultat în noaptea următoare veţi fi daţi rechinilor.

   Servitorii săi l-au adus pe Mr. Fleet şi-l aşezară între noi. Spre bucuria mea el nu a mai fost legat la perete, aşa ca noi. Astfel el se putea uşor rostogoli până la noi şi să ne dezlege. După ce ne-a dat un nou avertisment Rhula s-a retras. Eram siguri că se va întoarce pe furiş ca să asculte ce vorbim.

   — Ăsta da ghinion, Mr. Farrow - zise Fleet, după ce ne salutarăm - din cauza canaliei de nepot am ajuns în această situaţie. Mai credeţi că vom scăpa de aici vreodată?

   — Numai dacă vă sacrificaţi comoara Mr. Fleet, ar fi posibil, răspunse prietenul meu.

   — Nici vorbă, Rhula nu-şi va ţine cuvântul niciodată, cu atât mai mult dacă-i dăm comoara. Aveţi cumva idee cum să ieşim de aici?

   — Vorbiţi germana Mr. Fleet, întrebă Marian.

   — Evident am învăţat-o silit, pe când eram reporter, răspunse Fleet în limba maternă. Credeţi că suntem ascultaţi?

   — Clar. Aveţi dreptate, Mr. Fleet, chiar dacă sacrificăm comoara nu am putea fi liberi. Pentru eliberarea noastră trebuie să folosim un vicleşug. Pongo al nostru este precis pe drum să ne caute, cu toate că nu este dimineaţă.

   — Aţi vorbit cu Pongo, Mr. Farrow?

   — Da, Robert l-a întâlnit în faţa hotelului. Trebuie să ne caute dacă până dimineaţă nu ne întoarcem, dar sunt convins, că ne-a urmărit pe ascuns. Ştia că venim la Rhula ca să-l observăm pe nepot.

   — Na, Pongo al dumneavoastră se va descurca cu cei doi indieni de aici, cu toate că sunt puternici.

   — Dar mai sunt cei doi câini indieni, Mr. Fleet. Noi a trebuit să fugim de ei.

   — Atunci treaba este mai complicată decât credeam, zise Fleet, chiar dacă noi ne-am elibera. Cu Rhula şi cu cei doi indieni ne-am descurca, dar cu bestiile acelea... Cum aţi căzut în mâinile lui, doar v-am lăsat pe terasa hotelului?

   Marian i-a povestit întâmplările noastre. Ne-a spus şi el că l-a urmărit îndeaproape pe Floran, care cu o barcă trecuse pe insulă. Văzând că după o oră nu apare, a închiriat şi Fleet una şi a plecat

pe insulă unde, după cum noi am văzut, a fost doborât.

   — Şi atunci ce facem cu ticălosul ăsta de Rhula, Mr. Farrow? întrebă el după ce-şi termină povestirea. Comoara nu i-o dau în nici un caz.

   — Nici noi nu vrem aceasta, Mr. Fleet, trebuie să-l păcălim pe indian, poate stă acum în faţa uşii şi ne ascultă, dar precis nu ne înţelege limba. Vom face aşa ca şi cum am vrea să-i dăm comoara ca să câştigăm timp. Căpitanul dumneavoastră nu lasă pe nimeni la bord, cât timp lipsiţi, deci furtul este exclus. Îi vom da lui Rhula o scrisoare către căpitanul dumneavoastră ca să predea comoara, dar să transmitem concomitent un mesaj, că în realitate să nu o predea. Cum am putea face acest lucru?

   — Am mai fost în astfel de situaţii ţi-a trebuit să-i transmit ceva căpitanului Thomson. Am convenit cu el, dacă la primul i, la scrisorii, îi uit punctul, să ia de adevărat scrisoarea. Dar ce aveţi de gând cu asta Mr. Farrow?

   — Să câştig timp şi să-l pun pe căpitanul Thompson pe urmele nepotului dumneavoastră şi ale lui Rhula. Va şti că sunteţi în pericol, nu?

   — Evident, iar prietenii mei Hasting şi jack îl vor urmări urgent pe mesager.

   — Ei, atunci mai avem şansa de a scăpa de aici. Acum rostogoliţi-vă spre noi ca să ne desfaceţi legăturile. Poate reuşim încă aici în beci să-l prindem pe Rhula şi atunci jocul este câştigător dintr-o dată.

   — Se face Mr. Farrow. Pe mine m-au legat, că de abia îmi pot mişca degetele, dar voi încerca să fac ce pot, pentru a vă dezlega. Discuţia noastră amuţi acum. Ne uitam cu atenţie spre uşă şi ascultam cu atenţie să vedem dacă Rhula nu ne ascultă.

   Nu trebuie să observe că Fleet se ocupă de legăturile noastre. De aceea am spus în engleză tare, ca să mă înţeleagă Rhula.

   — Dar dacă treaba cu comoara reuşeşte şi Rhula poate îşi va ţine cuvântul, Mariane?

   — Posibil Robert, dar cine crede în indienii aceştia? Trebuie să ne promită ceva mai sigur, pe vorbele lui goale nu dau nimic.

   Marian m-a înţeles. Pe când Fleet lucra de zor, noi vorbeam cu o voce destul de tare. Dar legăturile noastre erau greu de desfăcut şi de câteva ori Fleet s-a oprit disperat. Cele două ore au trecut repede, fără ca el să fi avut un succes vizibil. Când am auzit din nou paşii lui Rhula, Fleet se lasă de lucru imediat şi a trecut la locul lui. De abia a ajuns la loc că uşa s-a şi deschis iar şi o lumină puternică ne-a orbit.

   — Ei domnilor aţi luat vreo hotărâre, întreabă Rhula.

   — Desigur Mr. Rhula. Vă dăm comoara şi promisiunea că de cum vom fi liberi vom părăsi Bombay-ul, dar trebuie să avem şi noi de la dumneavoastră o garanţie că vă veţi ţine de cuvânt.

   — M-am gândit la asta, Mr. Farrow, răspunse negustorul de nestemate. Dumneavoastră aţi crede într-un jurământ sfânt, un jurământ pe care nu-l calcă nici un indian?

   — Desigur. Dacă juraţi aşa Mr. Fleet va redacta o scrisoare către căpitanul său, ca acesta să vă predea comoara dumneavoastră care veţi duce mesajul. Aduceţi lui Mr. Fleet hârtie, un toc şi cerneală pentru a redacta mesajul. Noi nu mai dorim să stăm aici mult ca prizonieri, vrem să fim liberi cât mai repede.

   Nu puteam vedea faţa lui Rhula dar din vocea lui am înţeles că se şi vedea cu comoara în braţe. El a adus cele necesare scrisului şi-i cheamă pe cei doi servitori, să-l păzească pe Fleet şi să-i desfacă legăturile de la mâini. Înainte de asta, Rhula a trebuit să jure că ne va elibera, de cum va fi în posesia comorii.

   Fleet a redactat scrisoarea. După ce a fost legat din nou iar scrisoarea a ajuns în mâinile lui Rhula acesta ne strigă batjocoritor:

   — Aşa domnilor, chiar mă credeţi atât de naiv să vă dau drumul? Puteam jura de o sută de ori, că eu nu cred în zeul acesta. Aşa dar pregătiţi-vă în linişte de moarte. În noaptea următoare am să dau hrană rechinilor. Rhula este mai viclean decât toţi albii la un loc.

   Le-a făcut un semn servitorilor şi au dispărut repede împreună cu el. De acum s-a închis uşa, începurăm ca la o comandă să-l înjurăm, doar pentru a-l păcăli. Când am considerat că nu ne mai ascultă nimeni, Marian spuse încet:

   — Acum trebuie să încercăm a ne elibera repede, dacă căpitanul dumneavoastră va refuza să predea comoara lui Rhula, acesta va dori să se răzbune.

   — Sau să vină cu alte pretenţii, interveni eu.

   — Nu mai poate, Mr. Bertram, răspunse Fleet. Ne-a arătat că nu are de gând să ne elibereze şi ştie că o a doua pretenţie n-ar avea succes. Şi eu sunt de părere să ne eliberăm cât mai repede. Fleet s-a rostogolit din nou spre Marian şi-şi reluă activitatea. Cum nu mai trebuia să ne temem de urechi indiscrete, tăceam şi ascultam zgomotele de afară.

   Fleet se străduia, dar trebuia mereu să ia pauză, legăturile noastre erau prea strânse şi nu voiau să cedeze. În sfârşit după două ore a reuşit totuşi. Legăturile de la mâinile lui Marian slăbiseră aşa încât le-a putut da jos singur. Curând îşi desfăcu şi legăturile de la picioare apoi ne dezlegă pe mine şi pe Fleet. Nu aveam arme dar sentimentul dea nu mai fi legat ne dădea convingerea că în curând vom fi în totală siguranţă.

   Eram siguri că Rhula s-a dus personal în oraş ca să ia în primire comoara. Era atât de lacom, încât nu putea s-o încredinţeze altcuiva. Deci cei doi servitori erau singuri pe insulă. Cu ei ne-am fi descurcat uşor, dacă n-ar fi fost căinii.

   În timp ce cercetam uşa, noi discutam încet, cum să-i neutralizăm pe cei doi paznici şi pe câini. Când Marian spuse:

   — Mă voi furişa singur sus, să văd dacă pot găsi armele noastre. Poate Rhula le ţine în camera lui. Dacă le recuperăm, nu mă mai tem de nici un câine.

   — Nu cred că le vei găsi în cameră, am spus eu, va fi ştiind că poate va fi vreodată o percheziţie şi armele l-ar putea trăda, mai ales că prietenii noştri le pot recunoaşte uşor.

   — Ai dreptate, Robert, dar atunci unde să le caut? În tot cazul trebuie să încerc. Dacă dau peste indieni, voi îmi puteţi veni în ajutor.

   Uşa era închisă pe dinafară doar cu un zăvor. Fleet mai avea un briceag cu lama destul de lungă. Pe când încerca să se elibereze nu-l putea ajunge. Cu el încercarăm să găurim lemnul uşii, ca să putem împinge zăvorul. Am reuşit. După un sfert de oră am deschis uşa fără zgomot. Ieşirăm. În faţa noastră era întuneric, aşa că înaintam pe pipăite. Ajunserăm la o scară. Marian urcă încet şi ajunse la o trapă, care din fericire nu era închisă şi se putea uşor deschide. De sus venea o lumină puternică. Marian a cercetat cu atenţie împrejurimile. Nevăzând pe nimeni, ridică uşor trapa mai sus, pentru ca noi să putem ieşi la nevoie.

   Cei doi servitori erau afară, iar în bungalow domnea o linişte nefirească. Urcai şi eu până la trapă, în urma lui Fleet. Am văzut un mic coridor şi pe Marian care tocmai deschidea o uşă în stânga şi se uita prudent prin ea. El o închise şi a mers la cealaltă. După ce a deschis-o ne-a făcut semn şi dispăru în cameră. Noi am rămas pe loc ascultând.

   Peste câteva minute s-a întors cu armele noastre în mâini. Ni le-a dat, şoptind:

   — Cei doi servitori sunt în grădina din faţa verandei şi veghează. Câinii sunt cu ei. I-am putea uşor împuşca, dar aş evita aceasta. Şi apoi Rhula se poate întoarce în orice clipă. Deocamdată ne ascundem în casă, poate pe aici să fie un pod. Acolo nici câinii nici oamenii nu ne pot face nimic, mai ales că avem armele.

   O scară îngustă, dispusă lateral ducea în sus. Bungalow-ul n- avea etaj, aşa că am ajuns la un pod destul de scund. O uşă mică închidea intrarea la pod, sus putându-ne baricada uşor. Între acoperiş şi pereţi la îmbinări erau deschideri mari pentru aerisire. De aici noi puteam observa totul în voie. Dacă stam culcaţi puteam să-i văd şi pe cei doi indieni din faţa verandei.

   Neliniştea câinilor i-a făcut atenţi pe cei doi paznici, care s-au ridicat şi au strigat ceva animalelor. Acestea s-au năpustit în casă alergând la scara din beci. Dar indienii râseră încet şi-şi chemară cânii înapoi, crezând probabil că ne simt mirosul acolo jos. Ei nu-şi puteau imagina că noi am evadat şi probabil le era interzis să vină la noi. Totuşi, unul din ei deschise trapa şi coborî. După un scurt timp se întoarse liniştit şi închise din nou accesul spre pivniţă. Cei doi ieşiră din nou afară aşezându-se pe iarbă. Aşteptau tăcuţi. A mai trecut o oră până când în sfârşit a venit Rhula. Îl însoţea nepotul lui Mr. Tomkins. Rhula era foarte agitat, ceea ce ne-a făcut să zâmbim. Se vedea că Thomson îl refuzase.

   La un semn şi la un ordin al lui Rhula, servitorii au sărit în sus şi au dispărut în desiş. Probabil aveau sarcina să observe ţărmul. Negustorul şi Floran se aşezară pe verandă. Din păcate nu-i puteam vedea dar în schimb auzeam tot ce vorbeau:

   — Aşa Mr. Floran, vreau să vă spun ceva, strigă Rhula brusc, enervat, ştiţi ce am în mână? Un mic pistol, nu-i aşa? Da, dragul meu, intenţionat v-am atras aici, pentru că vreau să discut serios cu dumneavoastră. Unde este comoara pe care aţi furat-o azi noapte de pe iahtul lui Fleet?

   Nepotul a făcut pe miratul.

   — Dar Mr. Rhula, chiar credeţi că aş fi putut-o fura aşa repede? Doar nu sunt magician.

   — Nu vorbi prostii, Mr. Foran. Ştiu că aveţi comoara. Chiar acum vin de pe iaht şi mi s-a spus că comoara a fost furată în cursul nopţii. Mr. Fleet mi-a dat o scrisoare, pe baza căreia căpitanul trebuia să-mi înmâneze comoara. Ori acesta mi-a spus, că comoara a fost furată. Asta-i mâna dumneavoastră. Comoara îmi aparţine mie mă înţelegi? Vreau să o am şi dacă nu mi-o daţi vă împuşc pe loc.

   — Mr. Rhula vă înşelaţi, eu nu am comoara, răspunse Floran liniştit, de ce nu mi-aţi spus acest lucru la hotel? V-aţi fi putut convinge acolo că nu-i la mine, comoara.

   — Aşa voi face, dar în timpul acesta sunteţi prizonierul meu, aici pe insulă. Când voi cerceta camera dumneavoastră, voi găsi scrisoarea pe care aţi lăsat-o, în caz că vi se întâmplă ceva pe insula mea. Da, Rhula este mai viclean ca dumneavoastră. Acum rămâneţi aici şi nu vă împotriviţi altfel vei avea necazuri.

   Rhula fluieră ascuţit. Imediat a venit un servitor, căruia Rhula îi ordonă să-l închidă şi să-l lege pe nepot. După aceasta, Floran a fost dus într-un alt beci. Am auzit cum s-a închis uşa.

   Fără a se mai interesa de noi, Rhula părăsi din nou insula, vrând să percheziţioneze camera de la hotel a nepotului. Nu ne era clar, cum voia să facă aceasta.

   Mai aşteptarăm o jumătate de oră, până când puteam crede că Rhula a ajuns la Bombay, după care am coborât pe furiş din pod. Voiam mai întâi să-i prindem e cei doi indieni, după care dacă puteam să-i închidă şi pe cei doi câini undeva.

   Am avut mare noroc. Când Marian ajunse primul la capătul scări şi se întoarse tocmai venea indianul care-l legase pe Floran. La vederea lui Marian încremeni, dar mai înainte ca să poată face vreo mişcare o directă la culcat la pământ. Omul era KO. Într-o clipă l-am legat cu propriile lui frânghii, ce le purta asupra sa. După ce l-am legat l-am dus în beciul în care am fost noi închişi.

   — De javrele astea, nu ne-ar păsa spuse Marian, poate reuşim să-l atragem aici, fără sa că-şi aducă câinii.

   — Voi încerca să fluier şi eu ca Rhula, zise încet Fleet, poate vin aşa. Dacă vin câinii va trebui să-i împuşcăm, nu putem face altceva. Poate că bestiile acestea au omorât deja prea mulţi oameni de afaceri, domnilor.

   Această idee o aveam şi eu şi personal n-aş fi ezitat să nimicesc aceşti câini. Dar Marian voia să-i prindă.

   Fleet scoase un fluierat ascuţit. După câteva secunde apăru celălalt servitor care se uită în toate părţile.

   Era într-adevăr însoţit de câini.

   — Nu ajută la nimic, Robert, trebuie să tragem, mi-a şoptit Marian încet. De altfel tocmai l-am văzut pe Pongo, acolo în desiş.

   Se pare că şi câinii l-au mirosit căci...na, tocmai fug acum spre desiş. M-am speriat grozav. Pe Pongo l-am crezut pierdut. Nu-i putea învinge deodată pe cei doi câini. Dar Marian şi Fleet văzând pericolul în care se afla Pongo ocheau pe cei doi câini, când răsunară focurile de pistol. Am văzut cum un câine în plină goană s-a prăbuşit. Gloanţele l-au lovit în ceafă. Se mai zvârcoli puţin apoi încremeni, era mort.

   Între timp, al doilea câine ajunse şi el la Pongo. Pongo nu era înarmat. Îl prinse pe câine de beregată cu mâinile sale puternice, ţinându-l departe de propriul corp, o dovadă a forţei de care dispunea uriaşul Pongo.

   Indianul se opri încremenit. Nu ştia împotriva cui să pornească. Când s-a hotărât şi a vrut să sară la noi, era prea târziu. Marian l-a făcut KO. Imediat a fost legat şi dus în beci.

   Între timp Pongo sugrumase câinele. Acum l-a aruncat departe de el şi a venit spre noi ca să ne salute.

   Pongo ne-a spus că nu ne-a scăpat din ochi toată ziua precedentă, aşteptând ocazia favorabilă pentru a ne salva. Doar din cauza câinilor nu a putut veni mai repede ca să ne salveze, altfel ar fi încercat să ne elibereze la prima plecare a lui Rhula, de pe insulă.

   L-am eliberat şi pe nepot, care a fost foarte mirat să ne vadă liberi pe insulă.

   — Fugiţi repede la hotel şi împiedecaţi-l pe canalia asta de Rhula să vă scotocească prin cameră i-a spus Marian. Ne întâlnim mâine seară pe terasa hotelului, noi urmăm să plecăm de abia mâine dimineaţă devreme.

   — Este adevărat că vi s-a furat comoara, Mr. Fleet? întrebă Floran. El credea că noi nu ştiam de el şi m-am mirat că Marian îl lăsa aşa uşor să fugă.

   — Nu s-a furat, răspunse Fleet, v-am spus deja că la mine pe iaht este mai în siguranţă decât la o bancă.

   — Atunci o mai aveţi?

   — Evident, nu ne lăsăm escrocaţi de orice hoţ, domnul meu.

TRUCUL LUI MR. FLORAN

   DUPĂ CE NEPOTUL A PĂRĂSIT INSULA, Fleet spuse:

   — Nu vă pot înţelege, cum de-l lăsaţi să fugă?

   — Pentru a avea la noapte dovada cum îşi efectuează Mr. Floran furturile. El este sigur că noi nu ştim nimic de furturile lui şi se va demasca. Astă-seară vă duceţi comoara în camera de la hotel, nu toată, ci câteva pietre preţioase. I le veţi arăta lui Floran, care precis îşi va pune complicele să le fure.

   — Aş vrea să ştiu cum arată acest ajutor a lui Mr. Floran, Mr. Farrow, răspunse Fleet, credeţi că vă va reuşi vicleşugul?

   — Sunt sigur, Mr. Fleet, iar cum arată ajutorul său, vă puteţi imagina. Nu v-aţi gândit la nucile de cocos?

   — Ştiţi sunt cam tulbure de cap, Mr. Farrow, s-au cam precipitat lucrurile. Nu am putut să mă gândesc că voi trece prin astfel de necazuri din pricina nepotului meu. Ce mai face-ţi pe insulă?

   — Să-l arestez pe Rhula, când se întoarce. Apoi anunţăm poliţia, care va face aici o percheziţie mare. Sunt convins că Rhula e un multi-asasin care-şi lichidează totdeauna la timp partenerii de afaceri.

   — Da, sunt de aceeaşi părere, Mr. Farrow. Rhula va fi în curând aici. Noi nu voiam să percheziţionăm casa, noi ne-am convins doar că servitorii nu se puteau elibera singuri.

   Marian scrise o scrisoare către poliţie. Nu ne-am dat numele, ca să nu fi reţinuţi cu lungi interogatorii. Aici pe insulă vor găsi suficiente probe pentru a-l aresta pe Rhula.

   Peste o oră l-am văzut venind, în sfârşit. De pe ţărm, Fleet îl observa. Noi ne-am retras în cameră ca să-l aşteptăm şi să vină pe verandă. Pe faţa lui se citea o enervare mare. Nepotul trebuia să promită că nu va spune nimic de prezenţa noastră aici, pe insulă, dacă nu ar fi avut mari neplăceri.

   De cum a luat loc Rhula pe verandă am apărut şi noi. Nu putea face nimic, a fost repede legat şi băgat în beciul care ne fusese închisoare. Acolo el şi servitorul său au fost legaţi în aşa fel ca să nu se poată dezlega reciproc. Pe cel de al doilea indian l-am dus în al doilea beci.

   Am părăsit insula şi am vâslit spre Bombay. După o jumătate de oră eram în hotel şi-l întâlnirăm pe nepot, care ne-a spus că vrea să plece urgent.

   A reuşit să-l convingem pe nepot să nu plece şi să-l aştepte pe Mr. Fleet până dimineaţa următoare când vine să-i arate nişte

pietre preţioase pe care vrea să le vândă la Bombay. Floran acceptă şi am stabilit să ne întâlnim seara pe terasa hotelului. Nu am aşteptat prea mult, până când nepotul a apărut. Marian nu trimisese scrisoarea la poliţie, voia să facă aceasta după ce vom fi terminat cu nepotul.

   În camera noastră, Fleet îi arată pietrele scumpe. Expresia feţei lui Floran se schimbă deodată şi deveni nervos. Era orbit de măreţia pietrelor şi promise să ne aducă dimineaţă un cumpărător care urma să ne caute la hotel.

   În faţa lui Floran, Mr. Fleet închise bijuteriile în dulapul de haine. Apoi am mers cu el jos, la cină. Nepotul nu ştia că Goliath era în cameră şi că a plecat cu bijuteriile spre iahtul lui Fleet. Îl credea foarte naiv pe Fleet.

   După cină se scuză şi ne părăsi.

   — Repede sus, în camera dumneavoastră, Mr. Fleet, strigă Marian, acum va încerca să fure pietrele pe care le-a văzut. L-aţi văzut ce privire avea?

   — Da. Şi ce aveţi de gând, Mr. Farrow, îl daţi şi pe el pe mâna poliţiei?

   — Eu nu sunt detectiv sau vânător de oameni, Mr. Fleet. Dacă va da înapoi toate pietrele furate aici în Bombay, nu mă mai interesează. Aceasta este condiţia pentru el.

   — Şi cum îi aduceţi asta la cunoştinţă, Mr. Farrow?

   — La prânz am fost la redacţia unui ziar şi am dat la publicare un articol lung pentru mâine. Nu va apare nici un nume, dar se anunţă demascarea negustorului de bijuterii. Dimineaţa devreme îi trimit nepotului o scrisoare şi-l atenţionez asupra articolului din ziar. Dacă nu restituie nestematele furate va fi arestat. În primul rând pretind restituirea pietrei preţioase furate din templul lui Shiwa.

   Între timp am ajuns la camera lui Fleet, la etajul întâi. Trapa de aerisire era deschisă, fereastra însă era închisă. Nu am făcut lumină şi am aşteptat pe întuneric, să vedem ce se va petrece. Eram şi eu curios la ce fel de ajutor se referea Marian. Eu m-am gândit la un pitic foarte mic, care adora nucile de cocos.

   Nu aşteptarăm mult şi la trapa de aerisire văzurăm deodată o umbră mică. Pătrunse repede în cameră şi ţopăi spre dulap. În acel moment, Marian aprinse lanterna. Spre marea mea uimire am văzut o maimuţă mică şi delicată ce se oprise zăpăcită uitându-se speriată la noi. Marian scoase din buzunar o bucată de nucă de cocos şi i-o întinse. Lacomă, maimuţa o înhăţă sări repede la fereastră, se strecură prin trapa de aerisire şi dispăru într-o clipă. Am deschis geamul. Marian şi cu mine ne-am aplecat afară şi la lumina lanternei lui Marian, am văzut maimuţica. Ea se căţărase pe burlan şi a dispărut imediat în camera de deasupra noastră.

   — Genială idee cu maimuţica asta, acum chiar că l-aş respecta pe nepot, dacă nu ar fi comis furturile astea. Ei, vorbesc eu cu el, să vină numai jos.

   — Mai bine aşteptăm dimineaţa, Mr. Fleet. El nu mai vine jos, nuca de cocos I-a dezvăluit totul. Încă în noaptea asta va încerca să fugă, explică Marian.

   — Dar atunci dispar şi bijuteriile, răspunse Fleet cu teamă, trebuie să facem ceva.

   — Nu este cazul, Pongo veghează toată noaptea. Are aprobare de la Blackton să stea pe coridorul de sus. Ne putem culca liniştiţi, mâine devreme începe finalul.

   Ne culcarăm. Dimineaţa următoare, un chelner a bătut la uşa noastră şi ne înmână o scrisoare. Marian o deschise. Era de la nepotul lui Mr. Tomkins. Acesta tocmai primise ziarul şi scrisoarea lui Marian şi acceptă condiţiile puse. Doar piatra din pagodă dispăruse, dar el nu mai avea timp să o caute. Poate este în camera în care din fericire Rhula nu a putut intra. Celelalte pietre preţioase le va pune pe masă. Ne mulţumeşte că nu este arestat şi vrea acum să dispară, căci datorită articolului poliţia putea să apară în orice clipă.

   Tot dimineaţa poliţia a primit şi scrisoarea lui Marian cu dezvăluirile referitoare la Rhula. Precis poliţia era în drum să-l aresteze şi se va minuna când va descoperi munca noastră.

   Ne-am îmbrăcat repede şi am alergat la camera lui Floran. Într- adevăr pietrele erau pe masă, dar piatra din pagodă lipsea. Nu ştiam ce să credem. Să căutăm nu mai aveam timp, poliţia putea veni în orice moment şi nu doream să fim surprinşi aici. Din camera noastră l-am sunat pe Blackton şi-i spuserăm doar numărul camerei nepotului. Când directorul a ajuns acolo sosea şi poliţia.

   Mare le-a fost mirarea la găsirea bijuteriilor, dar se renunţă la urmărirea lui Floran, pentru că el era nepotul lui Mr. Tomkins. Nimeni nu ştia că el furase piatra lui Shiwa. Această piatră nu s-a găsit în cameră şi s-a considerat că a luat-o cu el.

   Dar nu era aşa. Trebuia să ne împachetăm lucrurile. Tocmai mi- am legat rucsacul când un strigăt înviorat a lui Marian m-a făcut să mă întorc. În mijlocul mesei stătea maimuţica nepotului şi-şi întindea mânuţa către Marian, cerând încă o bucată de nucă de cocos. Marian mai avea în buzunar o bucată şi I-o întinse, spunându-mi să închid clapa de aerisire.

   Am făcut-o, dar maimuţa părea să nu aibă chef a ne părăsi. Stăpânul ei plecase, fără a de mai interesa de ea. Am mângâiat-o şi am observat că în mâna stângă ţinea ceva strâns. Când am întins mâna mi-a pus în palmă piatra lui Shiwa.

   Am împachetat-o cu grijă şi am trimis-o prin Goliath înapoi preoţilor.

   Pe mica maimuţică am luat-o cu noi pe iaht. O îndrăgisem şi nu voiam s-o lăsăm singură în Bombay. În scurt timp deveni tovarăşa noastră de nedespărţit, aducându-ne multă veselie pe drum. Învăţată de Floran să fure, fura şi pe iaht tot ce sclipea. Marian o dezvăţă curând şi a făcut din ea un animal bine educat.

   Înainte de prânz ne-am despărţit de Mr. Fleet, care voia să călătorească în Europa. Cu el am avut aventuri interesante şi speram ca la Kartum pe Nil să ne vedem sănătoşi.

   Mai târziu am aflat că Rhula a fost o frumoasă captură pentru poliţie. La percheziţia care s-a făcut s-au găsit lucrurile furate şi multe bijuterii, care au aparţinut unor pretinşi înecaţi. Rhula a recunoscut şi cum am aflat noi mai târziu din ziar a fost condamnat la moarte pentru crimă.

   Noi am plecat spre nord, voiam să ajungem la Karachi. Marian a auzit în Bombay, ceva despre un pelerin ciudat, pe care voiam să-l vizităm.

SFÂRŞIT

Volumul 192

BREASLA CERŞETORILOR

   GROTA DIAVOLULUI

   IN MOD NEAŞTEPTAT, plecarea noastră din Calcutta s-a amânat cu câteva zile. Pe când stam în ultima seară împreună cu comisarul Cherlow sărbătorind întrucâtva despărţirea noastră şi luarea de rămas bun, când comisarul Cherlow aminti de grota diavolului.

   Tresărirăm. Comisarul Cherlow îşi continuă povestirea: „... şi de aceea v-aş recomanda să faceţi un popas la Nidnapur. Sunteţi acolo în trei ore cu trenul. Precis vă va interesa, trebuie să vedeţi aceste grote ale diavolului."

   — După părerea indigenilor acolo stă diavolul, domnule comisar?

   — Da. Şi sincer să spun şi eu m-am îngrozit puţin, când am vizitat-o. Acel urlet subteran, care începe brusc se aude ca şi cum ar răcni diavolul. Evident că eu nu cred în aşa ceva, dar nu-mi pot explica sunetele.

   — Totul are o explicaţie, Mr. Cherlow. Dracul nu există. Sunetele pot fi produse de vreun curent de aer, aşa cum se întâmplă şi în alte grote.

   — Am avut şi eu aceiaşi părere, dar mi-am schimbat-o după ce am vizitat mai amănunţit grota. Acum cred că acolo, în spaţiile subterane mai adânci s-ar afla un animal nedescoperit până acum. Nimeni nu îndrăzneşte să coboare mai jos.

   — Ah! Acum înţeleg, zise Marian, grota este spaţioasă şi foarte lungă, aşa este?

   — Da, e un adevărat labirint de coridoare, ganguri şi grote. Vizitatorilor li se arată mai ales locul unde se aude urletul dracului. Este interzis de a intra în celelalte ganguri, paznicii spun că mai mulţi oameni care s-au aventurat să afle cauza sunetelor, nu s-au mai întors.

   — Devine din ce mai interesant, Mr. Cherlow. Spuneţi că au dispărut oameni? Poliţia nu a întreprins nimic?

   — Ba da, Mr. Marian, sau cercetat grotele şi gangurile, dar fără succes.

   — S-a coborât în galeriile situate mai jos?

   — Cum vă gândiţi la aşa ceva? Ele sunt atât de adânci, că nici cea mai lungă funie nu ar ajunge acolo, colegul meu Terman, mort din păcate într-o călătorie de inspecţie, mi-a raportat cu lux de amănunte. El este de părere că dispăruţii s-au aventurat prea mult înainte şi au căzut într-o grotă. Că i-ar fi luat diavolul este bineînţeles o prostie. Asta susţin indigenii dar un european nu poate concepe aşa ceva.

   — Şi dumneavoastră vreţi ca noi să inspectăm grota, Mr. Cherlow?

   — Nu s-o cercetaţi, v-am atenţionat doar asupra ei. Poate veţi găsi o explicaţie pentru sunetele acelea ciudate.

   Marian m-a privit întrebător. Dădui afirmativ din cap. Comisarul reuşise să ne trezească interesul.

   — Bine, deci, facem o escală la Nidnapur Mr. Cherlow. Veniţi cu noi?

   — Nu. Din păcate am aici de lucru. Dar dumneavoastră v-aş ruga să mă vizitaţi după ce vă întoarceţi la Calcutta. Dacă plecaţi dimineaţa seara puteţi fi înapoi.

   — Bine, aşa vom face. Când pleacă trenul spre Nidnapur?

   —  La ora şapte Mr. Marian. În Nidnapur însă este destul de nesigur, iar comisarul Karbes are mult de lucru. Este vorba de breasla cerşetorilor. În anumite zile, sefii lor se adună şi-l aşteaptă acolo pe Brama lor.

   — Să zicem pur şi simplu regele cerşetorilor.

   Marian întrebă..

   — Este permis de guvern?

   — Dar ce putem face, Mr. Marian. Breasla cerşetorilor este aşa de ramificată încât nu poate fi niciodată distrusă de tot. Nici o altă breaslă nu are atâţia membrii şi simpatizanţi S-a ajuns până acolo că şi-au trimis delegaţi la guvernatorii statelor lor şi-şi depuneau pretenţiile lor, care până la urmă trebuiau acceptate.

   — La dracu, dar breasla aceasta are putere, nu Mr. Cherlow?

   — Aşa este.

   — Şi de ce am fi în nesiguranţă la Nidnapur, Mr. Cherlow?

   — Cei mai mulţi cerşetori îi urăsc pe străini, pe europeni, chiar dacă de la ei câştigă cel mai mult. În astfel de zile sunt agitaţi şi conştienţă că europenii le-au răpit libertatea. Pe străzi mişună tot felul de indivizi. Albii nu se prea arată pe cât posibil, există vreun

pericol de a avea altercaţii cu indigenii.

   — Cine-i de fapt acest Brama, acest rege al cerşetorilor, Mr. Cherlow?

   — Nu ştim, cerşetorii îi ţin numele secret. Chiar aş crede că nici ei nu-l cunosc. Ei se adună noaptea într-o văgăună şi Brama le vorbeşte. Nu ştim dacă li se arată mascat sau nu. Ei nu povestesc de aşa ceva, iar străinilor albi nu li se permite să asiste.

   — Şi dacă cineva ar îndrăzni totuşi?

   — Ar fi ucis şi ar dispare fără urmă.

   — Hm. Tocmai acum să mergem noi acolo să vizităm grota?

   — Dar voiaţi să plecaţi Mr. Marian. Dacă aţi mai putea aştepta opt zile, aţi fi mai în siguranţă la Nidnapur.

   — Nu putem aştepta. Sau renunţăm sau ne asumăm riscul. Dacă acum este prea periculos la Nidnapur, mai bine renunţăm Mr. Cherlow.

   — Grota dracului este afară din localitate, domnilor, de fapt nici nu este nevoie să intraţi în oraş. Dacă mergeţi cu trenul, gara de acolo este la marginea localităţii. Cred că ar fi cel mai nimerit ca mai înainte să luaţi legătura cu comisarul Karbes, el ar putea să vă dea mai multe sfaturi. Este mai informat în această problemă ca mine.

   — Poliţia este departe de gară?

   — Nu, doar la trei patru minute de mers pe jos. Dar ajunge ca să daţi peste cerşetori.

   — Atunci telefonaţi-i domnului Karbes ca să ne trimită o maşină la gară. Cred că totuşi, cerşetorii evită poliţia.

   — Este adevărat, poliţiştii nu sunt inoportunaţi nici dacă ar sta în mijlocul a mii de cerşetori.

   — Atunci, dacă Mr. Karbes ne trimite o maşină, nu mai avem probleme.

   — Aveţi dreptate, îl sun mâine. Pa la zece ajungeţi la Nidnapur şi maşina va fi deja acolo.

   Cherlow părea să se bucure de hotărârea noastră. Rămase însă fără grai când Marian îi spuse că vrea să luăm cu noi şi pe ghepardul nostru îmblânzit Maha.

   — De ce vreţi să-i luaţi cu dumneavoastră pe Maha. Mr. Marian întrebă el.

   — Ca să cercetăm grota, Mr. Cherlow, Maha găseşte mai uşor urmele decât noi.

   — Dar va face vâlvă prezenţa lui la Nidnapur, Mr. Marian.

   — Dacă-l conduce Pongo nu se întâmplă nimic. Şi-n plus va fi bine dacă Maha va fi cu noi. Indienii se tem de sălbăticiuni mai mult ca de oameni. Ne-au dovedit-o adesea.

   — Mă gândesc doar să nu-i incite şi mai mult Mr. Marian.

   — De ce, Maha este ca un câine, nu are treaba cu alţi oameni fără ordinul nostru.

   — Ei, dumneavoastră ştiţi. Îl sun deci pe Mr. Karbes. Maşina lui vă va duce la grotă.

   — Ce distanţă este de la Nidnapur la grotă, domnule comisar?

   — Trei sferturi de oră de mers pe jos, cu maşina cam douăzeci de minute.

   — Şi unde se adună cerşetorii?

   — La dracu Mr. Marian la acest lucru nu m-am gândit. Adunarea lor nocturnă are loc foarte aproape de grotă. Asta face foarte discutabil, dacă veţi putea intra în grotă.

   — Vor veni mulţi cerşetori în pelerinaj, la grote, nu-i aşa?

   — Nu, din contră, le este interzis să intre în grotă cât ţine întrunirea la Nidnapur?

   — Hm, deci nu este riscul să dăm acolo peste indieni. Sunt paznici acolo?

   — Nu în grotă. Sunt cam zece minute de drum de la locul paznicilor până la grota dracului. Paznicii nu vă conduc, lor le plătiţi doar taxa de intrare.

   — Ei, atunci va fi foarte bine. Cum vrem să vizităm grota ziua, nu vom da de cerşetori. Nu uitaţi telefonul, nu vrem să umblăm prin Nidnapur cu Maha.

   Marian îl privi întrebător pe Mr. Cherlow.

   — Asta nu o ştiu nici eu, zise el, nu văd ce ar avea împotrivă. Puteţi doar încerca.

   — Îl luăm în orice caz. Îi spun lui Pongo să-l aducă de pe iaht, acum.

   — Mai rămaserăm două ore împreună.

   Rămaşi singuri în camera noastră de hotel l-am întrebat pe Marian dacă vedea atât de interesantă această grotă, încât să merite să facem o călătorie periculoasă acolo.

   — Mi-am amintit câte ceva, Robert. Comisarul pare să urmărească aşa ceva cu propunerea lui. Nu vrea să ne spună, probabil îi este ruşine de gândurile lui. Ai auzit ce a spus să-l sunăm când ne întoarcem de la Nidnapur, în plus a fost şi el de două ori acolo. Odată cred eu că ar fi fost suficient.

   — Ah, înţeleg acum Mariane, de asta vrei să-l luăm pe Maha cu noi aşa este nu?

   — Da, vreau, să cercetăm bine grotele. Pentru aceasta ne trebuie frânghii, baterii de rezervă pentru lanterne şi hrană destulă. S-ar putea să petrecem acolo mai multe zile.

   — L-am anunţat deja pe Pongo să ne aştepte cu bagajele la gară. Nu trebuie să ştie nimeni. Ce avem de gând. Pongo îl va aduce şi pe Maha şi va rezerva un compartiment întreg.

   În dimineaţa următoare, cu un sfert de ceas înaintea plecării trenului eram deja în compartiment. Maha crease deja o oarecare rumoare. Priviri curioase ne urmăreau, pe când mergeam spre tren. Era doar bătător la ochi, cum un european merge pe străzi cu un astfel de animal. Pe drum, la unele staţii, indigenii încercau adesea să intre la noi, dar fură respinşi de conductor. Cum trenul se umplea şi în celelalte compartimente se stătea deja în picioare, indigenii începură să murmure contra noastră. Marian îi permise conductorului să lase la noi în compartiment câţiva pasageri, dar pe cât posibil să fie albi.

   — La staţia următoare s-au urcat doi englezi şi doi indieni. Pe când englezii ne mulţumiră politicoşi că le-am permis să stea cu noi, indienii de abia ne salutară şi rămaseră muţi în colţul lor. Pe Maha, care era culcat la picioarele lui Pongo îl neglijau.

   I-am privit cu atenţie şi m-am gândit la breasla cerşetorilor, de la Nidnapur. Făceau oare şi ei parte din breasla cerşetorilor? După purtarea lor părea că aşa era. Dar nu arătau a fi cerşetori. Purtau veşminte de mătase pură iar cel mai în vârstă dintre ei avea un inel scump pe deget. Era ca un şarpe cu cap de tigru, iar ochii lui erau din pietre preţioase. Voiam să văd inelul mai de aproape dar nu voiam să-l rog pe stăpânul acestuia. L-am făcut atent pe Marian. El dădu din cap. Observase şi el inelul.

   Discutarăm cu englezii. Ei erau preocupaţi de Maha şi voiau să afle de unde l-am luat. Marian le povesti întâmplarea cu pricina.

   Cele trei ore de mers cu trenul au trecut repede. Când am ajuns la destinaţie ne-am bucurat foarte mult.

   Englezii au mers mai departe iar indienii au coborât înaintea noastră. Când am vrut să-l urmăm conductorul ne-a reţinut în compartiment.

   — Mai aşteptaţi câteva minute domnilor. Acum aici la Nidnapur europeni nu sunt bine văzuţi. Mai aşteptăm douăzeci de minute. După ce toată lumea a coborât atunci puteţi coborî şi dumneavoastră şi părăsi gara fără nici un pericol.

   — Ştim, răspunse Marian, clar, mai aşteptăm. Ei sunt supăraţi pe noi, am avut un compartiment gol pe când ei au trebuit să se înghesuie în celelalte compartimente. Ar fi bine să nu ştie că şi noi coborâm aici.

   M-am uitat pe peron. Nenumăraţi indieni bogat sau sărăcăcios îmbrăcaţi se înghesuiau spre ieşirea din gară.

   Nu se vedea nici un european.

   În sfârşit am coborât şi noi din tren. Pe când treceam prin sala gării ne-am dat seama câtă dreptate a avut Cherlow cu avertismentul său. Aici stăteau mulţi indieni grămadă iar la trecerea noastră ne măsurau cu privirile lor întunecate. Unii chiar ne-au strigat ceva dar nu am înţeles nimic. Înainte de a ajunge la ieşire atmosfera a devenit foarte neplăcută. Indienii se înghesuiau spre noi, aşa că lui Maha îi scăpă un mârâit de avertizare. Acest fapt nu-i sperie, din contra nu a lipsit mult până să ajungem al bătaie.

   Deodată, la intrare au apărut trei poliţişti, doi albi şi un indian. Mulţimea de indieni s-a risipit imediat. Poliţiştii ca şi cum n-ar fi observat atitudinea ameninţătoare a indienilor, ne salutară şi ne- au condus la maşină, cu care am plecat repede.

   La postul de poliţie ne-a întâmpinat un comisar tânăr.

   — Ah, domnii Farrow şi Bertram, mă bucur de cunoştinţă ne-a salutat el. Aici îl văd şi pe faimosul dumneavoastră Pongo. Am auzit multe despre dumneavoastră, domnilor. Mă numesc Karbes şi sunt comisarul de serviciu. Mr. Cherlow m-a sunat azi dimineaţă devreme din Calcutta şi mi-a vorbit de planurile dumneavoastră. Vreţi aşadar să-l cătaţi pe Mr. Smith?

   — Cine este Mr. Smith, Mr. Karbes, întrebă mirat Marian, după ce ne ocupaserăm locurile în maşină.

   — Mr. Smith? Credeam că Mr. Cherlow v-a spus povestea lui domnilor şi că din acest motiv aţi venit aici.

   — Nu. Nu ne-a spus nimic, ne-a vorbit doar de grota diavolului şi ne-a recomandat să o vizităm pentru că este foarte interesantă.

   — Nu înţeleg, Mr. Cherlow mi-a spus că poate veţi lămuri cazul lui Mr. Smith.

   — Nu ne-a spus nimic, Mr. Karbes, râse Marian, acum înţeleg, nu trebuia să vizităm numai grota ci să-l căutăm şi pe acest Mr. Smith. Na, la întoarcere voi sta eu cu el de vorbă. Trebuia doar să ajungem aici, pentru că dumneavoastră urmaţi să ne povestiţi mai departe.

   Comisarul se porni pe râs, iar noi deasemenea pentru modul inteligent de a ne fi păcălit.

   — Colegul meu, se pare că a fost cam şiret, spuse el. Eu urmam să fiu ţapul ispăşitor în cazul când v-aţi fi supărat. Dar se pare că nu e cazul, nu-i aşa?

   — Bănuiam deja, că ceva nu este în regulă cu grota dracului, Mr. Karbes. Vă rog spuneţi-ne acum despre ce este vorba.

   — Pot doar să spun atât, că unul din oamenii noştri cei mai buni a dispărut fără urmă. Dar mai înainte au dispărut doi indieni şi un cercetător care s-au aventurat şi nu sau mai întors nici unul. Cu şase luni în urmă a dispărut Mr. Smith, cel mai bun om al

nostru.

   — Vă rog spuneţi-mi de ce s-a dus acolo şi cine l-a văzut ultima oară?

   — Mr. Smith avea ziua sa liberă şi s-a dus cu încă doi poliţişti să viziteze grota. Au intrat şi au auzit urletul diavolului, iar Mr. Smith a vrut neapărat să facă cercetări şi în ciuda avertismentelor date de ceilalţi, Smith s-a târât singur într-un tunel îngust şi.... Nu s-a mai întors. Colegii l-au aşteptat dar degeaba. După trei ore s-au dus să-l caute. Au urmat gangul îngust până ce au ajuns la o prăpastie adâncă. Acolo se pare că s-a prăbuşit Mr. Smith.

   — Nu s-au întreprins cercetări pentru salvarea lui domnule comisar?

   — Ba da, dar fără rezultat. Jos în prăpastie nu s-au putut coborî din cauza adâncimii prea mari, are peste o sută de metri adâncime.

   — Cine au fost însoţitorii lui Smith?

   — Doi poliţişti indieni, numiţi Dumi şi Kalma.

   — Erau de mult în serviciul poliţiei?

   — De un an şi jumătate.

   — Cine a întreprins căutările în acest caz?

   — Atunci încă nu eram în acest post. Colegul meu Terman a condus cercetările. Mai târziu s-a accidentat mortal.

   — După câte am auzit, la o inspecţie nu-i aşa?

   — Da. Sincer să fiu, cred că împrejurările morţii sale au fost foarte misterioase. Maşina lui a căzut într-o prăpastie iar şoferul său s-a salvat sărind afară din maşină. Terman a căzut cu maşină cu tot în prăpastie.

   — Şoferul era indian nu-i aşa?

   — Da.

   — Şi unde-i acum?

   — A fost concediat.

   — Cât timp a trecut de atunci?

   — Patru luni. Atunci s-au făcut cercetări exacte asupra accidentului. Pe întuneric, şoferul a luat-o pe un drum greşit.

   — Deşi accidental s-a produs noaptea.

   — Da.

   — Hm. Deci acest Mr. Terman a condus atunci căutarea lui Mr. Smith. Apoi a avut un accident mortal.

   — Exact cu opt zile mai târziu, Mr. Farrow.

   Marian a dat din cap.

   — Treaba este cam veche Mr. Karbes, mai credeţi că acum Mr. Smith mai poate fi găsit.

   — Nu ne îndoim de moartea lui, vrem doar să clarificăm problema, Mr. Farrow. Vreau să vă spun ceva deschis, dar vă rog să nu spuneţi nimănui de asta.... Pe atunci lucram la Calcutta, cu Cherlow, care îmi este un foarte bun prieten. Prin el am obţinut acest post. După nenorocirea lui Smith şi moartea lui Terman, atât eu cât şi Cherlow eram de părere că nu este un lucru curat. Cherlow a făcut o legătură între cele două cazuri. Terman se grăbea să-şi termine cercetările, la întoarcerea din călătoria de inspecţie, care de fapt nu a fost aşa ceva. Terman primise misiunea să facă cercetările într-un alt caz. Ca să camufleze aceste cercetări, a motivat o călătorie de inspecţie.

   — Vă înţeleg, Mr. Karbes. Aţi făcut şi dumneavoastră cercetări în grota diavolului?

   — Da şi pe propria mea răspundere. Am fost de vreo cincisprezece ori în grotă şi am străbătut-o în toate direcţiile, fiind prudent să-mi marchez drumul de întoarcere. Am făcut chiar şi o schiţă cu grotele şi galeriile găsite de mine. O am aici s-ar putea să vă fie de folos în cercetările dumneavoastră, Mr. Farrow.

   Marian luă schiţa şi-o băgă în buzunar.

   — Aţi observat ceva în grotă Mr. Karbes?

   — Veţi râde de mine, domnilor. Aveam mereu impresia că sunt observat Am văzut de două ori o umbră. Dar acum sunt convins că m-am înşelat. Eram foarte nervos.

   — Aveţi linii roşii pe schiţă, Mr. Karbes ce înseamnă aceasta?

   — Drumul marcat cu roşu trebuie urmat, el duce tot mai adânc. Eu eram singur şi din păcate nu mai am putut înainta. Sper să pot să vă însoţesc.

   — Trebuie să vă refuz Mr. Karbes, e mai bine să nu ştie nimeni de planul nostru.

   — Aveţi dreptate Mr. Farrow şi totuşi ar fi mai bine dacă aş merge şi eu. Cunosc deja o mare parte a galeriilor.

   — Avem schiţa dumneavoastră şi ne putem orienta. Când puteţi să ne duceţi la grotă?

   — Când doriţi.

   — Atunci acum imediat. Dar să nu treceţi aproape de paznici, să nu vadă că folosim maşina poliţiei.

   — Ştiţi doar că acum se întruneşte breasla cerşetorilor. Cu aceştia nu este de glumit, trebuie să fiţi prudenţi. Dar la grotă nu se duc slavă domnului.

   — Ştiu. Mâine seară ne aduceţi înapoi Mr. Karbes. Mai repede nu terminăm cu cercetările.

   — Şi dacă nu vă întoarceţi?

   — Atunci mai aşteptaţi douăzeci şi patru de ore până să începeţi căutarea noastră. Este posibil să fim reţinuţi pe drum şi

să ne întoarcem abia mai târziu.

   Prânzirăm cu tânărul comisar după care ne-am urcat în maşină şi am plecat spre grota diavolului. La poalele stâncilor ne-am despărţit Pe când Karbes se întorcea la poliţie noi am străbătut văgăuna şi am căutat poteca care ducea la grotă. O găsirăm repede şi am început să ne urcăm.

ÎN LABIRINT

   KARBES NE SFĂTUISE BINE. După o jumătate de oră am găsit mica grotă în care stăteau paznicii grotei diavolului. Indienii ne-au măsurat cu privirile întunecate, pe Maha însă cu frică. Mă temeam că ne vor interzice să intrăm cu Maha în grotă. Dar nu spuseră nimic. Am plătit taxa de intrare şi am mers mai departe. Când nu ne mai puteau auzi paznicii i-am spus lui Marian:

   — Aceştia plănuiesc ceva. Ai văzut cum s-au uitat la noi?

   — Clar Robert. Precis ştiau de unde venim. Am fost văzuţi în maşina poliţiei.

   — Aşa de repede nu puteau fi ei informaţi. Şi apoi nu ştie nimeni ce avem noi de gând.

   — Mă tem că în Nidnapur sunt multe iscoade. Indienii ţin unii cu alţi, chiar dacă au devenit poliţişti.

   — Ah. Te gândeşti la Dumi şi la Kaima?

   — Da. Ştii unde se află?

   — De unde? Mr. Karbes a spus doar că ei nu mai sunt în poliţie.

   — Aşa este. Dar unde sunt? Eu cred că ei au o mare vină în dispariţia lui Smith.

   Pongo cu ghepardul în lesă mergea cu doi paşi înaintea noastră. Deodată Maha se opri, ca şi cum ar fi să asculte, apoi merse mai energic înainte încât Pongo de abia îl putea urma. Mergeam şi noi mai repede. Fără al putea ajunge pe Pongo. Acesta tocmai dispăruse după o stâncă. Alergarăm mai repede pe potecă în sus. Conform celor spuse de Karbes trebuia să ajungem curând la grota care se găsea pe un platou stâncos şi larg. Am rămas uimiţi când după curba următoare am văzut platoul în faţa noastră şi pe Pongo stând în faţa intrării într-o grotă, abia stăpânindu-l pe Maha care voia să intre cu orice preţ.

   — Ai văzut ceva Pongo întreabă Marian, după ce am ajuns la el.

   — Pongo crede văzut umbră care dispare după stânca următoare, a fost răspunsul credinciosului nostru camarad.

   — L-ai văzut şi a doua oară?

   — Nu, Masser Farrow, Pongo fugit repede, dar umbra fugit mai repede şi Pongo nu mai văzut.

   — O fi fugit în grotă, iar Maha vrea neapărat să intre. Cu siguranţă vom descoperi acolo înăuntru uşor urma „umbrei".

   — Masser Pongo crede om mult şiret şi şterge urmele. El nu aşteptat ca Masser să vine cu Maha, dar ştie că urma lui uşor de găsit.

   — Atunci hai să ne grăbim, altfel chiar că ne scapă.

   Marian scoţându-şi lanterna s-a grăbit spre intrarea în grotă. L- am urmat. Am ajuns împreună. Pe când Pongo îl reţinea încă pe Maha. Voiam să inspectăm grota singuri. Un tunel larg şi lung conducea în interiorul stâncii. Nu se vedea nici un om şi nu exista nici un indian, sau urme că recent ar fi intrat cineva aici.

   — Acolo în spate se pare că începe grota, îmi şopti Marian.

   Înaintarăm încet mai departe. La lumina lanternelor noastre nu

ne-ar fi scăpat nici un amănunt. Puţin înainte de a ajunge la grotă, Marian se opri brusc şi mă luă de braţ. Tresări şi eu speriat la auzul unui urlet îngrozitor. Se părea că ar fi fost eliberaţi deodată toţi diavolii din iad.

   Maha care ajunse la noi, condus de Pongo, răspunse cu un şuierat mânios. Se smucea în lesă vrând din răsputeri să intre în grotă.

   — Mai departe, comandă Marian când urletul se stinse brusc. Intrarăm în grotă. Repede ca fulgerul luminile lanternelor noastre se plimbau în jur. Aici nu găsirăm nici un om. Existau însă multe ascunzători; da, ar fi fost o prostie ca cineva să încerce să se ascundă de noi, deoarece avându-l pe Maha cu noi acesta l-ar fi descoperit repede ori unde s-ar fi ascuns.

   Eu m-am dus în partea stângă să inspectez, iar Marian în partea dreapta a grotei. Pongo a rămas la intrarea grotei şi ne urmărea cu privirea.

   Eu m-am uitat în fiecare gol sau crăpătură a stâncii cu multă atenţie. Cum grota era destul de mare, a durat ceva timp până când am terminat cu cercetarea părţii mele. Grota avea un contur foarte neregulat. Din grotă se ramificau o mulţime de galerii. Din tavan atârnau formaţiuni asemănătoare cu stalactitele. Unele vârfuri atingeau aproape pământul.

   M-am oprit în faţa unei crăpături foarte adânci şi-l aşteptai pe Marian. Nici el nu a găsit nimic.

   Luă schiţa lui Karbes şi o cercetă.

   — Trebuie să intrăm în această grotă mare, Robert. Karbes a marcat-o în mod special, îmi spuse el şoptit.

   — Masser, Pongo crede, mai bine cercetat mai devreme, îl auzirăm pe credinciosul nostru prieten. Maha vrea intre acolo.

   — Îl lăsăm în grota cea mare să caute. De nu găseşte nimic, îl urmăm spuse Marian.

   Maha nu găsi nimic în grotă, noi în schimb descoperirăm un tunel îngust. Maha voia neapărat să meargă spre stânga. Îl urmarăm. Ne conduse la o crăpătură atât de îngustă încât de abia ne-am putut strecura. Puţin mai târziu, crăpătura se lărgi, dar mai trebuia să mergem în şir. Această crăpătură mergea oarecum în jos. De mai multe ori se îngusta aşa că abia ne puteam strecura.. Făcu câteva coturi având şi porţiuni drepte, care s-au terminat într-un loc asemănător unui cazan rotund. Nici aici nu am găsit nimic. Nici un sunet. Dacă nu ar fi fost Maha cu noi aş fi crezut că nu am mers bine. Maha era tot mai neliniştit, vrând să meargă mai departe.

   Marian i-a făcut un semn lui Pongo. Acesta conduse ghepardul în mijlocul grotei. Maha se opri şi adulmecă în toate direcţiile, după care alergă în cerc. Pentru mine era clar, Maha a pierdut urma. Pongo îl duse cu forţa de-a lungul pereţilor de stâncă, dar Maha părea total dezinteresat. Nu mai când ajunse iar la intrarea în cazan se smuci iarăşi, ajungând în mijlocul grotei, de unde îşi reluă căutarea zadarnică.

   — Masser, omul aici şters urme, el ştia că Maha vine după el, observă Pongo.

   În partea dreaptă a grotei mari descoperirăm un tunel, dar era atât de scund, încât ar fi trebuit să ne târâm prin el. Nu era însă o altă posibilitate de a ne continua drumul. De data aceasta l-am lăsat pe Maha în spate, ne mai putând să ne fie aici de nici un folos. Ne-am târât prin tunel până am ajuns la altul şi aşa am mers tot mai adânc. Pongo a făcut prin toate tunelele, prin care am trecut, marcaje pe pereţi cu creta, pentru a nu pierde drumul de întoarcere.

   După socoteala mea ne târâserăm cam cincizeci de metri în jos, fără a descoperi ceva.

   Tocmai voiam să-i propun lui Marian să ne întoarcem să cercetăm celelalte locuri marcate de Karbes, când Marian deodată se opri; în mijlocul tunelului, se cască o prăpastie adâncă. Dincolo de ea, tunelul continua. Prăpastia avea o lăţime cam de trei metri, aşa că la nevoie am fi putut sări peste ea. O greşeală însă ar fi însemnat o moarte sigură. Mi se părea că aud de jos, de departe, un freamăt îndepărtat. Pongo auzi la fel.

   — Acolo jos trebuie să fie o cascadă.

   La un semn a lui Marian, Pongo despachetă un ghem de sfoară. Marian spuse:

   — Sunt două sute de metri, dragă Robert, cred că va ajunge. Dacă nu, mai legăm un ghem.

   — Crezi că este aşa de adâncă, groapa asta?

   — Se poate crede, cascada este foarte departe. Ştii doar că în astfel de tunele sunetele se propaga la distanţe foarte mari.

   Marian avea dreptate. El leagă lanterna sa de sfoară şi îi dădu drumul în prăpastie. O urmăream înfriguraţi. Pereţii verticali ai prăpastiei erau stâncoşi. Din loc în loc văzurăm limbi orizontale de stâncă ce ieşeau din perete. După vreo douăzeci de metri, lanterna s-a oprit la un cot al prăpastiei. Nu putea merge mai departe.

   — Ţi-ar fi frică să coborî acolo, Robert, întreabă Marian.

   — Eu acolo? Vrei să cercetez continuarea puţului nu-i aşa?

   — Da. Frânghia este suficientă şi te putem trage afară din nou oricând vrei.

   — Bine, sunt de acord. Crezi cumva. Că de la cotul acela puţul merge lateral şi nu vertical?

   — Da, ar fi posibil. Dacă este aşa, cobor şi eu.

   Între timp Pongo pregătise frânghia şi-o înnădise. După ce mă leagă mi-a dat drumul în adânc.

   Aveam lanterna la mine şi luminam mereu în jos. Aveam un simţământ că mă apropiam de un pericol mare. După vreo cinci minute am ajuns la cot. Aveam un sprijin sub picioare. Am văzut că puţul are lateral un tunel pe o scurtă porţiune. În fund se vedea clar peretele de stâncă. M-am dezlegat şi i-am făcut semn lui Marian să coboare şi el, după care, cu lanterna în mână, am intrat în aceste tunel lateral. După vreo zece doisprezece metri am văzut o nouă fisură în stâncă, dar nu mai lată de un metru. Am sărit peste ea şi am urmat tunelul mai departe. După ce am parcurs cam treizeci de metri am ajuns la peretele de stâncă, aici se termina tunelul. Trebuia deci să mă întorc. Între timp a coborât şi Marian. I-am arătat fisura şi ne-am sfătuit ce să facem mai departe.

   — Vom lăsa şi aici în jos o lanternă apoi vom vedea. Cred că umbra văzută de Pongo s-a refugiat aici; cred că a sărit peste prăpastie şi s-a salvat. Cercetările le putem continua aici şi mai tâ rziu.

   — Ai dreptate, Mariane, voiam să-ţi fac aceiaşi propunere. Cred că-i mai bine dacă...

   M-am întrerupt. A răsunat iarăşi acel urlet groaznic. Toate galeriile au fost umplute de ecoul urletului, aşa că nu l-am putut localiza. Era terifiant. Dintr-odată a încetat în aceeaşi clipă auzirăm vocea lui Pongo:

   — Masser Farrow, aici sus.. repede, Pongo, frânghie.

   Sfârşitul strigătului amuţi. O plesnitură ne-a făcut să ne grăbim

înapoi la puţ.

   Când am ajuns la intrare, frânghia noastră zăcea azvârlită la pământ la picioarele noastre.

   — Hello, Pongo, ce s-a întâmplat? strigă Marian.

   Nici un răspuns. Din depărtare mi s-a părut că aud şuieratul

sălbatec a lui Maha.

   — Ce, ce s-a întâmplat întrebai eu?

   — Dacă aş şti, dragă Robert! Sper să nu fi păţit Pongo ceva. Voia să ne avertizeze, spunea ceva de frânghie şi uite-o căzută aici jos.

   — Trebuie să aşteptăm aici, Pongo poate a fost silit să fugă, Mariane.

   — Să sperăm că aşa este. Din fericire mai are un ghem de sfoară la el.

   Tăceam şi ascultam. În puţ şi în tunel nu era nici o mişcare. Ca să economisim bateriile, am stins lanternele şi am rămas în întuneric.

   Minutele treceau încet. Aşteptam deja de două ore, când urletul cel groaznic s-a auzit din nou. Aşteptarăm răbdători să înceteze, am aprins lanternele şi am privit în sus. Am văzut la marginea prăpastiei un cap întunecat, care a dispărut repede când a fost prins de razele lanternelor noastre.

   — N-are rost să aşteptăm aici, trebuie să acţionăm, Robert, îmi spuse Marian. Hai să încercăm la al doilea puţ. Poate vom găsi ieşirea.

   Asta n-o prea credeam, dar puteam face o încercare. Prudenţi, ca şi cum şi aici am fi fost spionaţi ne-am furişat acolo. Am luat frânghia cu noi.

III

ÎN IAD

   CERCETAREA PUŢULUI a durat doar câteva minute. Nici nu trebuia să lăsăm în jos lanterna.

   După vreo zece metri a apărut un cot. Fără multă vorbă m-am lăsat pe frânghia ţinută de Marian în jos. Cum lăţimea era doar de un metru puteam să-l ajut pe prietenul meu proptindu-mi spatele de pereţi. Am ajuns jos şi m-am uitat în tunelul transversal care se deschidea în faţa mea. Avea cam patru metri lungime. La capăt avea o deschidere în pământ de vreo trei sferturi de metri pătrat. Mi-am îndreptat lanterna într-acolo. Fără a se lărgi, puţul cobora oblic în adâncime. Puteam deci să-l folosim la nevoie, fără frânghie.

   Mă gândeam cum o să ajungă şi Marian aici. De frânghie aveam nevoia chiar dacă avea doar douăzeci de metri lungime.

   Dar Marian găsise între timp soluţia. După ce aruncase frânghia în puţ a început să coboare prin puţ ca hornarii. Tot aşa vom putea mai târziu să ne întoarcem. După ce Marian a ajuns la mine a vrut să coboare el primul în celălalt tunel. Coborârea a fost uşoară, pentru că ne puteam propti bine de pereţi. Oblicitatea tunelului ne permitea să ne şi odihnim, când puterile păreau că ne lasă. Ajunserăm tot mai adânc. După ce am parcurs cam douăzeci de metri, Marian mi-a făcut deodată un semn ce însemna linişte totală. Sub mine auzeam tot mai tare un vuiet de apă.

   Aşteptai cu răbdare. Uneori aveam impresia că auzeam şi alte sunete, dar nu mă puteam consulta cu Marian, căci ei îmi făcea mai departe semn să tac.

   Ne-am stins lanternele. Aveam impresia că simt miros de ars. Da, nu m-am înşelat, undeva ardea an foc de lemne. De ce s-a oprit Marian din coborâre?

   În sfârşit, mi-a făcut semn să cobor cu prudenţă. După ce am parcurs cam trei metri, tunelul se termina în faţa mea într-o fisura de circa doi metri înălţime. L-am găsit pe Marian. Mai în faţă am văzut o lumină roşiatică şi am auzit un murmur înfundat de voci. Marian îmi şopti la ureche:

   — Suntem pe drumul cel bun. Robert, acolo este iadul dracului. Probabil vom avea ceva surprize.

   Înainte de a putea răspunde, Marian a mers mai departe L-am urmat la fel de prudent. Ne-am apropiat tot mai mult de deschiderea din stâncă şi tot mai clar vedeam lumina focului. Fumul îmi irita deja nervii olfactivi şi mă temeam să nu strănut.

Mă abţineam cu toată puterea să nu strănut. Puţini paşi ne mai despărţeau de deschiderea din stâncă. M-am oprit fără să vreau.

   Marian merse mai departe. A ajuns la deschidere, se uită atent în jur, după care mi-a făcut un semn.

   Când am ajuns la el, deschiderea din stâncă avea cam trei metri înălţime. În faţa noastră era e grotă mare, în al cărei mijloc ardea un foc de lemne.

   În jurul lui şedeau cam douăzeci de indieni zdrenţăroşi. La o parte pe un loc mai înalt, şedea un indian singur ce purta o rasă ca de călugăr. Deasupra focului atârna un ceaun mare, din care din timp în timp zdrenţăroşii se serveau cu mâncare, folosindu-se doar de mâini.

   „Breasla cerşetoriilor" îmi trecu prin minte.

   Îi observarăm cam o jumătate de oră. Părură sătui în sfârşit. Ceaunul a fost îndepărtat iar indianul solitar se ridică şi le ţinu o cuvântare, scurtă.

   Nu puteam înţelege totul, dar din vorbele sale scoteam esenţa. Vorbea de însemnătate zilei şi prorocea ascultătorilor săi, că într-o zi vor fi din nou liberi. Atunci va trebui să fie breasla unită şi fidelă lui Brama al ei, care va aduce iar libertatea tuturor indienilor. La urmă mai spuse că la Nidnapur au sosit străini cu scopul de a tulbura sărbătoarea cerşetorilor şi că au intrat în grota diavolului ca s-o cerceteze. Ultimele sale cuvinte au fost:

   — Grota diavolului este a noastră şi nu vrem pe nimeni să ne-o ia. Cel ce trebuie pedepsit de noi va fi atras şi va dispărea. Străinii îi caută pe cei dispăruţi, dar nu îi vor găsi, ci vor dispare şi ei la rândul lor.

   După care a pus întrebări clare celor prezenţi. Din ele reieşea că ei erau însărcinaţii, că anual trebuiau să apară în faţa lui Brama. Şedinţa se încheie cu dispoziţia că la noapte să fie prezenţi la râpa dracului, unde Brama urma să li se arate.

   Indienii se ridicară şi părăsiră încet grota. Numai unul a rămas cu Brama şi discuta ca el. La urmă amândoi au dispărut într-o fisură a stâncii, de cealaltă parte a grotei.

   — Asta da vizuină de vulpi, Robert, zise Marian. Aici pare să fie iadul. Acum îmi explic eu de unde vine urletul acela îngrozitor. Apa străbate stânca şi este din când în când deviată într-un puţ şi astfel se produc acele zgomote ciudate. Am mai văzut ceva asemănător în Australia. Îţi mai aminteşti?

   — Da. Mariane şi prin galeriile din stânci sunetul se amplifică foarte mult, în plus intervin ecourile. Toate acestea la un loc dau efectul acesta groaznic.

   — Exact. Am mai aşteptat cam un sfert de ceas, după care l- am urmat pe acest Brama. L-ai înţeles?

   — Te referi la ce a spus despre cei care au dispărut aici?

   — Da. După părerea mea ei mai trăiesc. Nu cred că avem de a face cu ucigaşi.

   — Atunci poate se termină totul cu bine. Crezi că-i vom găsi aici jos, undeva?

   — Sper. Mai aşteptăm câteva minute, apoi...

   Marian tresări puternic şi eu la fel. În spatele nostru se auzi un şuierat puternic. M-am gândit pe loc la Maha, dar cum ar fi putut ajunge aici? Voiam să scot lanterna.

   — Massers, Pongo este. Masser nu trebuie avut frică.

   — Pongo cum ai ajuns aici, doar n-ai avut frânghie şi ce s-a întâmplat acolo sus?

   Marian şi Pongo vorbiseră atât de încet încât de-abia se auzea la trei paşi. Pongo spuse că pe când aştepta la puţ, Maha a început să mârâie încet. În clipa următoare smucitura a fost aşa de violentă de frânghie încât îi scapă lui Pongo. Acesta de abia mai avuse timp să calce, ca să evite o cădere în gol. În spatele lui zărise doi indieni care la vederea lui Maha o luară la fugă. Atunci ne strigase el avertismentul, fiind apoi smuls din loc de Maha, care nu mai putea fi stăpânit. El s-a luat după indieni care brusc au dispărut fără urmă.

   Pongo îl caută îndelung, până când Maha a descoperit un alt puţ care cobora oblic în adânc. Pongo coborî prudent având ghepardul adesea pe umeri. Aşa a ajuns el în acest tunel pe care noi l-am străbătut pe întuneric, ne putând vedea fisura îngustă din stâncă, prin care Pongo şi Maha veniseră.

   Eram bucuros să-l avem pe credinciosul nostru prieten iarăşi cu noi. Am început să-i căutăm pe cei doi indieni împreună. Ştiam că ieşirea din acest labirint de grote nu era departe aşa că nu mai ne făceam griji.

   Am coborât prudent în grotă. Acolo unde dispăruse Brama împreună cu însoţitorul său: aici am găsit o altă crăpătură în stâncă, în care intrarăm aprinzându-ne lanternele, căci nu mai credeam că indienii mai puteau fi acolo în galerie. Şi această galerie mergea oblic în jos. Făcea mai multe coturi, la cale noi ne opream şi aşteptam. Dar nu s-a întâmplat nimic.

   Zgomotul apei se apropia mereu. Deodată ne-am găsit în faţa unui pod de lemn lung cam de vreo şase metri, ce trecea peste o prăpastie. La zece metri sub el curgea un râu vijelios.

   Nu am îndrăznit să călcăm pe pod până ce nu-l cercetarăm. Pongo a păşit primul pe el, dar nici acum nu se întâmplă nimic.

   El se întoarse şi ne-a spus că podul este solid şi nu crede în vreo capcană. Am trecut şi noi încet peste pod, când se întâmplă nenorocirea. Pongo şi Maha erau cu doi paşi înaintea noastră, când podul se apleacă sub noi şi noi lunecarăm, în gol. Încercarăm disperaţi să ne prindem de ceva, dar nu am putut, apoi căzurăm în gol. În clipa următoare, apa se închise deasupra mea şi am fost smuls de râul acela sălbatec.

   Cu greu ajunsei iar la suprafaţă. În cădere pierdusem lanterna, aşa că eram în beznă. Strigai după însoţitorii mei, dar nu am primit nici un răspuns. Apa mă purta mai departe. Nu-i simţisem încă..

   Ridicai braţele şi mă îngrozii. Tavanul de stâncă era doar la jumătate de metru deasupra apei. Am fost azvârlit într-un tunel. Dacă apa se adună, eram pierdut, înecul era sigur. Observasem cu groază, că tavanul se apropia tot mai mult de suprafaţa apei. Încă vreo douăzeci de centimetri şi mă izbeam cu capul de el. Am întins braţul stâng, în faţă, să amortizez o eventuală ciocnire violentă.

   Momentul temut sosi. Mă scufundai rapid, deasupra mea nu mai era aer. Se terminase, voi rezista doar cât îmi voi ţine respiraţia. Urechile îmi vuiau iar plămânii voiau să explodeze. Deodată se făcu lumină. Ajunsei la suprafaţă şi respirai cu nesaţ un aer curat şi minunat de răcoros de munte. Apa gonea printr-o mică vale roditoare, închisă de jur împrejur de stânci.

   Pe mal alergau doi indieni cu beţe de bambus lungi în mâini. Mă prinsei de ele şi am fost tras pe ţărm, unde m-am prăbuşit epuizat. Cred că am leşinat câteva secunde; când am putut din nou gândi clar, eram legat de mâini. Lângă mine zăcea Marian în iarbă, iar Pongo era tocmai scos din apă. Unul din indieni ţinea un revolver îndreptat spre el, căci nu era aşa de slăbit ca noi. Trebui să accepte şi el să fie legat.

   Mă ridicai şi m-am uitat după Maha. Soarta lui nu-mi era de loc indiferentă. Aş fi regretat enorm dacă credinciosul animal s-ar fi înecat.

   Maha nu era de văzut. Eram speriat, ştiind că era în faţa lui Pongo, când podul se înclinase, trebuia deci să fi căzut şi el în adânc.

   — Marian, Maha a dispărut, îi spusei eu prietenului meu.

   Aceste vorbe îl treziră şi se ridică cu iuţeală.

   — Dacă Maha s-a înecat, canaliile acestea o vor plăti scump, strigă el. În agitaţia ce-l cuprinse, vorbise nemţeşte, limbă cunoscută puţin şi de Pongo. Acesta zâmbi ca şi cum n-ar fi fost nimic şi spuse tot în germană:

   — Masser nu are frică pentru Maha. Maha s-a salvat cu

săritură, Pongo văzut, cum el ajuns în gang.

   Respirai uşurat. Dacă soarta lui era nesigură, puteam totuşi spera că mai trăia. La fel gândea şi Marian. Dar nu am mai putut continua discuţia, pentru că la un semn al însoţitorilor noştri a trebuit să ne ridicăm şi să-i urmăm. Însoţitorii noştri nu erau alţii decât acei care ne-au salvat, dezarmat şi legat. În faţa noastră se vedeau câteva bungalow-uri, spre care ne îndreptam, cu cei doi indieni. Spre mirarea noastră, pe veranda unui bungalow am văzut doi albi, care ne priveau şi ei miraţi. Nu spuseră nici o vorbă, aşteptând pe semne să vadă ce va urma. Nu erau legaţi dar n-aveau arme asupra lor.

   Am fost conduşi pe veranda unui bungalow mai mare. Unul dintre indieni a intrat în casă, dar s-a întors imediat şi s-a aşezat lângă noi. Peste vreo două minute, s-a ivit indianul pe care-l văzuserăm în grotă, ţinând discursul către trimişii breslei şi anume Brama. Şi acum purta rasa de călugăr.

   Ne-a privit îndelung apoi s-a aşezat într-un fotoliu. Ne-a făcut semn cu mâna să ne aşezăm şi noi. I-am acceptat invitaţia doar Pongo rămase în picioare, aşteptând.

   La un semn al indianului mâinile ne-au fost dezlegate. Apoi acesta ne explică:

   — Nu încercaţi să vă eliberaţi, pentru că sunteţi atent supravegheaţi şi aţi fi împuşcaţi pe loc. Aici vă găsiţi în iad.

   Vorbise în engleză. Marian îi răspunse zâmbind:

   — Dacă iadul aşa arată, n-avem de ce ne teme.

   — Cine a intrat odată în iad nu-l mai poate părăsi, spuse apăsat indianul.

   — Aşa şi de ce suntem noi reţinuţi aici?

   — Aceasta nu trebuie să o ştiţi. V-aţi băgat în nişte treburi care pentru voi sunt periculoase. Dincolo mai sunt doi blestemaţi, nici ei nu au vrut să se căiască, unul a dispărut, celălalt a avut intenţia să ne trădeze şi nici el nu s-a mai întors.

   — Şi ce avem noi de făcut aici în iad, întreabă Marian.

   — Nimic. Vă puteţi petrece timpul cum vreţi, dar orice încercare de eliberare se pedepseşte cu moartea. Aceşti doi paznici nu sunt singuri, jos în vale sunt mai mulţi, să încercaţi numai să fugiţi. Eu nu vreau moartea nimănui, dar dacă nu ascultaţi nu am ce face. Primiţi mâncare bună în rest puteţi face ce doriţi.

   Valea este închisă de pereţi de stâncă abrupţi, care nu pot fi escaladaţi. Există o singură cale pe care însă n-o veţi găsi niciodată. Vă puteţi alege un bungalow şi locui acolo. Când vă cer să mă vizitaţi, atunci trebuie să veniţi.

   Trebuie să recunosc indianul mi-a plăcut. In ochii lui nu era ura pe care o vedeam adesea la indieni, expresia lui vădea bunătate. Am crezut că este vorba de un preot.

   — Mergeţi acum şi alegeţi-vă locuinţa, am să vă chem mai târziu aici.

   — Putem vorbi cu ceilalţi albi, întreabă Marian?

   — Da şi ei sunt prizonieri ai iadului. Am spus că puteţi face ce doriţi.

   Acum a fost rândul lui Pongo să fie dezlegat. A înţeles ce s-a vorbit, faţa-i era satisfăcută. Adversarii noştri nu ştiau ce forţă zăcea în el, altfel ar fi fost mai prudenţi.

   Ne-am ridicat şi am părăsit veranda. La început am mers la cei doi albi.

   — Bine aţi venit în iad, domnilor. Ne bucură, să avem în fine, oameni noi în societatea noastră.

   Marian a luat gluma cu mult umor. Îi salută amabil pe cei doi.

   — Presupun că sunteţi Mr. Smith?

   — Aşa este, m-aţi căutat cumva pe mine?

   — Da şi după cum vedeţi v-am găsit.

   — Văd, râse Smith. Pot să vi-l prezint pe prof. Tolgas, tovarăşul meu de suferinţă. El este de şapte luni aici, în iadul acesta, domnilor.

   Marian a făcut prezentările. Am luat loc pe verandă şi ne-am povestit întâmplările prin cam am trecut Apoi cei doi au făcut la fel. Profesorul a fost ademenit într-un tunel lateral şi imobilizat, cu el indienii au avut o treabă uşoară. Cu Smith treaba a fost alta, el credea de mult că în spatele grotei diavolului se ascundea ceva şi- i bănuia pe cerşetori.

   Dumi şi Kalma, cei doi colegi indieni, ştiau de aceasta Smith nu ştia că cei doi erau trădători şi că intraseră în poliţie doar ca să facă spionaj. Ei au aflat de bănuielile lui Smith şi l-au convins să exploreze împreună grota.

   Când au intrat în grotă cei doi indieni l-au doborât.

   — Cei doi indieni care v-au capturat au fost, domnilor Dumi şi Kalma. Mda, am controlat toată valea dar până acum nu am găsit nici un drum de salvare. Am văzut că aici locuiesc zece indieni în afară de acest Brama şi cei doi paznici, ce păzesc valea.

   — Şi credeţi că ne va fi imposibil să părăsim valea?

   — Până acum nu am văzut nici o ieşire.

   — Dar acum suntem cinci oameni zdraveni, deci doi indieni pentru unul, cu aceştia ne putem descurca.

   — Da, m-am gândit la asta, dar mă tem că Brama va întări paza.

   — Trebuie să ne plănuim eliberarea, zise Marian. Mă bucur că dumneavoastră şi profesorul sunteţi vii, mă temeam deja de răzbunare sângeroasă a indienilor.

   — Brama nu este aşa de răzbunător, din contra este un om foarte bun. Ne-a dat şi un joc de şah pentru a ne petrece timpul liber. De multe ori am jucat şah cu el şi am fost ospătaţi regeşte. Cu toate că joc excelent nu pot să mă laud că am câştigat vreo partidă.

   — Aveţi impresia de a trăi aici în paradis, râse Marian.

   — Da, eu văd ca o călătorie de concediu şi cred că voi reuşi curând să mă eliberez.

   — Asta nu va dura mult Mr. Smith. Ştiu sigur că în curând aveţi să vă reluaţi serviciul.

   — Şi eu cred asta, Domnilor, veţi fi flămânzi, voi face pe gazda căci nu ştiţi încă rosturile casei. Peste zece minute veţi avea o mâncare bună în faţă.

   Bătu din palme. Apăru imediat un indian care-l întreabă ce vrea. Smith îi spuse să aducă haine uscate şi o mâncare bună.

   Peste douăzeci de minute eram în haine uscate şi aşezaţi la o masă îmbelşugată, căreia, flămânzi cum eram, i-am făcut toate onorurile.

IV

EVADAREA.

   AM DISCUTAT FĂRĂ SĂ FIM DERANJAŢI. Aici noi nu ne simţeam ca prizonieri. Aveam impresia că eram musafirii regelui cerşetorilor, Brama.

   — Spuneţi-ne ce scop are această breaslă a cerşetorilor, Mr. Smith, întrebă Marian.

   Această grotă are o însemnătate pentru ei, nu?

   — Eu bănuiesc că în spatele ei se ascunde o mişcare politică, răspunse Smith încet.

   — De aceea îi tot observ. După cum v-am spus Dumi şi Kalma au observat la rândul lor aceasta şi m-au neutralizat.

   — Vă temeţi de o revoltă?

   — Mai puţin. Momentul nu este prielnic de a provoca o răscoală. Gândiţi-vă la Ghandi, cum s-a păcălit cu încercarea sa. Indienii se gândesc la libertate, dar nu îndrăznesc să se ridice, cel puţin acum, încă nu. Dar trebuie să fim foarte atenţi şi să distrugem ori ce încercare de conspiraţie din faşe.

   — Breasla cerşetorilor este atât de puternică încât poate fi periculoasă?

   — Până acum nu, dar poate fi cândva foarte puternică. De aceea facem tot posibilul ca să împiedecăm întâlnirile cerşetorilor. Dar nu cu brutalitate, până ce nu avem dovezi clare..

   — Şi încă nu aveţi aceste dovezi?

   — Nu, bănuim doar că întâlnirile acestei bresle au un caracter politic.

   — Dar atunci nu aveţi ce face contra lor. Dar puteţi face ceva pentru prizonieratul dumneavoastră, Mr. Smith, pentru privare de libertate, la fel domnul profesor şi noi.

   — Acum voi face ceva contra lui Brama, când mă va libera. De abia aştept.

   — Noaptea asta vom cerceta valea şi dumneavoastră ne veţi fi ghid, domnule Smith. Cred că vom găsi o ieşire din vale. N-aţi văzut în care direcţie merg indieni când părăsesc valea?

   — Dincolo, în perete este o grotă. Am văzut adesea cum ei intrau acolo şi rămâneau dispăruţi cu orele. Brama la fel.

   Bănuiesc deci că acolo este ieşirea ascunsă. Mai ştiu că grota este zi şi noapte păzită.

   — Paza poate fi păcălită. Din câţi oameni se compune?

   — Din doi indieni.

   Marian se uită la Pongo şi zâmbi. A elimina doi paznici pentru

Pongo al nostru era ceva foarte simplu.

   — Vom încerca încă din noaptea aceasta să părăsim valea, spuse Marian. Cu cât vom pleca mai repede cu atât mai bine va fi. Cred că într-o bună zi Brama va dispare fără urmă.

   — Şi eu cred asta, interveni profesorul Tolgas. Am văzut că el lipseşte cu lunile şi apoi apare iarăşi, dintr-o data.

   — Vedeţi că am dreptate cu presupunerea mea, în noaptea asta va fi marea adunare a breslei cerşetorilor şi mâine Brama poate dispare.

   — Atunci trebuie să acţionăm, Mr. Farrow răspunse Smith. Aş vrea să fie deja întuneric şi eu sper că ne va reuşi fuga. Dar mai înainte alegeţi-vă un bungalow. Brama trebuie să creadă că v-aţi împăcat cu soarta.

   — Dar să fugim fără arme, Marian întrebai eu.

   — Vreţi cumva să le luaţi de la Brama, întrebă Smith zâmbind.

   — Clar că fără arme nu vom plece, zise Marian. Brama le va fi având undeva în bungalow-ul său, nu-i aşa?

   — Ba da, ale mele cel puţin sunt acolo răspunse Smith. Dar este prea periculos, tot planul nostru de fugă se poate compromite.

   — Din contra Mr. Smith, dacă avem armele ieşim mult mai uşor din vale. Fără arme nu ne putem nici măcar apăra.

   — Mda, aveţi dreptate. Voi face tot ce-mi veţi cere, Mr. Farrow. La început vă conduc să vă alegeţi un bungalow.

   Părăsirăm veranda. Profesorul Tolgas a rămas singur el ne având dorinţa de a mai face o plimbare. Acest lucru nouă ne convenea căci se crea impresia că Smith vrea doar să ne arate bungalow-urile. După o jumătate de oră ne-am ales o cabană mică. Primirăm de la indieni pături şi ne-am amenajat locuinţa. Nimeni nu bănuia că noi în această noapte voiam să evadăm.

   Smith rămase la noi până s-a făcut întuneric. L-am sfătuit ca până la miezul nopţii să stea pe verandă ca să fie văzut. Urma ca apoi noi să ne furişăm la el!

   După ce Smith ne părăsi îl întrebai mirat pe Marian:

   — Nu este prea târziu dacă pornim la miezul nopţii? Trebuie doar să regăsim armele.

   — Le luăm mai înainte, Robert - răspunse Marian - nu am vrut să-i spun lui Smith. El nu este aşa de prudent ca noi şi ne-ar putea trăda. Mai întâi luăm armele şi apoi mergem la el. Între timp Pongo îi va supraveghea pe paznici şi la nevoie îi va neutraliza.

   Propunerea lui Marian era foarte bună. Am mai stat o oră pe verandă după lăsarea întunericului apoi ne-am pregătit să ne culcăm. Doar o jumătate de oră am stat pe paturi. După care neam ridicat şi am părăsit prudenţi bungalow-ul printr-o fereastră mică din spatele acesteia.

   În vale era beznă totală. Nouă ne convenea, căci era un aliat bun, de minune.

   Memoraserăm amplasamentul locuinţei lui Brama şi speram să o găsim uşor. Pongo urma să ne conducă acolo, noi urmând să ne luăm armele pe când Pongo îi observa pe paznici.

   Ne-am furişat de-a lungul peretelui de stâncă. Din când în când auzeam paşii paznicilor care patrulau prin vale. Ne opream când vreunul se apropia, odată trebui chiar să ne aplecăm, pentru a nu fi văzuţi. În sfârşit, am ajuns la bungalow-ul lui Brama. În ciuda întunericului l-am recunoscut pe verandă. Discuta ceva încet cu un alt indian.

   După câteva minute de observare atentă, Marian mi-a şoptit:

   — Mergem prin spatele bungalow-ului şi intrăm pe acolo. Unul din noi să acopere retragerea.

   Dacă suntem văzuţi, ajută doar fuga, Atunci va trebuie să ajungem cât mai repede la bungalow-ul nostru şi să ne prefacem că dormim.

   — Dar Pongo nu va mai ajunge la bungalow, dacă Brama dă alarma.

   — El va şti ce-i de făcut, să fim deci fără grijă. Hai să ne grăbim.

   Ne-am furişat în spatele bungalow-ului. Una din micile ferestre era deschisă. Brama părea că se simte în siguranţă, necrezând că vreun prizonier de al lui se va furişa aici ca să-şi ia armele.

   — Robert, tu rămâi afară, eu încerc să aduc armele. Sper ca să nu fie nimeni înăuntru, căci altfel este de rău.

   Marian aşteaptă câteva minute, ascultând la fereastră. Vocile înfundate de pe verandă răzbăteau până la noi. Nu înţelegeam şi nici nu voiam să-i ascultăm.

   Prudent Marian se strecură în încăpere. Văzui aprinzându-şi lanterna sa, pe care din fericire nu o pierduse. Raza de lumină dispăru peste câteva secunde. Cum nu a mai apărut, am înţeles că Marian a intrat în altă cameră. Eu m-am uitat în jur să recunosc împrejurimile.

   Tresării. Cam la douăzeci de metri a apărut o umbră ce venea spre mine. Trebuia să fie unul din paznici care patrula prin vale. El păşi de-a lungul peretelui din spatele bungalow-ului. Umbra se apropia tot mai mult. Nu aveam unde să mă ascund. Indianul venea spre mine şi mă vedea oricum.

   Repede m-am hotărât şi m-am strecurat în camera. Am rămas aici până ce a trecut paznicul de fereastră şi s-a pierdut în bezna

nopţi.

   — Ce este Robert, întreabă Marian, încet.

   — A trecut un paznic şi a trebuit să mă ascund. Ai găsit armele?

   — Încă nu. Am auzit în spate ceva şi ţi-am recunoscut umbra. Armele par să fie în cealaltă cameră. Am rămas la fereastră, pe când Marian dispăru în cealaltă cameră. Nu auzii nimic de acolo.

   Cum în faţa camerei era veranda el nu şi putea folosi lanterna, ci s-a orientat pe pipăite în cameră.

   Cei doi indieni de pe verandă mai discutau. Minutele treceau greu, mi se păreau o veşnicie iar Marian nu mai venea. Atent, observai că se apropia cineva şi am auzit vocea înceată a lui Marian:

   — Ia de la mine câteva din arme, le-am găsit şi pe ale lui Smith şi pe ale profesorului.

   Am avut noroc, armele erau puse pe o ladă.

   Am luat revolverele mele şi pe cele ale profesorului. Ne-am strecurat afară prin fereastră şi am plecat. Am plecat direct să-l luăm pe Smith. Poate că şi lui îi reuşise ceva.

   Nu am ajuns la bungalow-ul tovarăşilor noştri de suferinţă că Marian mă prinse de braţ, oprindu-se:

   — Aproape că am uitat, Robert, la noapte părăseşte şi Brama valea, ca să se arate cerşetorilor. Va trebui să aşteptăm până ce va pleca. Poate ia şi câţiva paznici cu el.

   — Ar fi bine, am fi stăpânii văii şi l-am putea prinde când s-ar întoarce.

   Ce ar fi să punem mâna pe acest Brama?

   — Mi-a venit şi mie această idee. Sper că Pongo încă nu i-a neutralizat pe paznici, altfel la plecare Brama şi-ar da seama..

   — Să merg până acolo şi să-l previn pe Pongo?

   — Da, eu voi veni ulterior cu Smith şi cu profesorul. Ne întâlnim la stânga grotei.

   Am plecat în grabă. Pe întuneric putem merge fără teamă de a fi văzut. Când m-am apropiat de peretele opus am devenit mai atent.

   M-am oprit şi am încercat să-l văd undeva pe Pongo. Dar nu credeam că voi reuşi căci el era mult prea prudent, pentru al descoperi era un lucru aproape imposibil. Dar speram că mă va vedea el, ceea ce s-a şi întâmplat, brusc a apărut lângă mine, fără să-l pot vedea.

   — Masser Bertram aici? Unde Masser Farrow şi tovarăşi? întreabă el.

   — Vin şi ei. Ai făcut ceva?

   — Nu încă, Pongo vrea atrage afară pe indieni din grotă.

   — Încă nu-i putem face KO. Brama va părăsi noaptea asta valea. Dacă nu vede pe paznici, intră la bănuieli.

   Pongo a înţeles. Am mers spre stânga să aşteptăm venirea camarazilor noştri. Ajunseseră de vreo cinci minute. Smith ardea de dorinţa de a părăsi valea, cât mai repede, pentru a. Aduce poliţişti şi să-i ridice pe cerşetorii afiaţi la adunare. Marian îi recomandă prudenţă.

   — Eu am alt plan Mr. Smith. Brama n-are voie să apară azi în faţa cerşetorilor, ei îl vor aştepta în zadar. Am intenţia să-l capturez pe acest rege al cerşetorilor.

   — Ar fi splendid, dar cum vreţi să faceţi aceasta, Mr. Farrow?

   — Va fi uşor. Ajunge să pătrundem neobservaţi în grotă.

   — Dar acolo sunt paznici pe care dumneavoastră nu vreţi să-i neutralizaţi.

   — Îi păcălim noi, Mr. Smith. Îi atragem afară. Pe când ei inspectează împrejurimile grotei noi ne strecurăm rapid înăuntru şi ne ascundem în tuneluri.

   — Ah, acum înţeleg Mr. Farrow. Sper să vă reuşească.

   — Trebuie să reuşească. Pongo îl va atrage afară la o oarecare distanţă de paznici.

   — Pongo face asta, declară încrezător şi pleacă încet.

   Noi ne-am furişat pe lângă perete cât mai aproape de grotă. După câţiva paşi, Marian ne-a făcut semn să ne oprim. Aşteptam nerăbdători. Deodată am auzit un zgomot de piatră lovită. Venea din dreapta grotei. La patru metri de noi apăru un paznic, care se opri la intrarea grotei şi se uită în jur. Pe noi nu ne putea vedea. Acum se auzi un nou zgomot. Paznicul strigă ceva şi o luă la dreapta, imediat a venit cel de al doilea paznic care-l urmă. Grăbiţi noi ne-am strecurat în grotă, înainte am mai auzit un zgomot de piatră lovită şi mai departe spre dreapta.

   De abia am ajuns înăuntru că şi apăru silueta înaltă a lui Pongo, care se aflase în dreapta intrări în peştera.

   În fundul grotei se aprinse o luminiţă mică. Era lanterna lui Marian, care tocmai găsi tunelul care ducea în stâncă. Dispăru acolo fără să spună o vorbă cuiva. L-am urmat imediat. Am mers o bucată de drum prin tunel, apoi deodată Marian se opri ascultând. Auzeam în spate, departe, voci. Paznicii sau întors şi discutau între ei. Credeau că s-a desprins o piatră de pe peretele de stâncă şi a căzut în adânc.

   — Trebuie să ajungem cât mai repede la pod, zise Marian încet, numai după ce-l trecem suntem în siguranţă.

   Pe Brama îl prindem în grota unde l-am văzut stand cu

cerşetorii lui.

   Cum şi Pongo avea lanternă drumul a fost bine luminat, ca ziua. Ne simţeam în siguranţă.

   După un sfert de oră, de mers, am ajuns la pod. Cunoşteam deja capcana, ştiam în ce parte se va bascula podul. Marian caută şi găsi mecanismul, pe care-l asigură şi păşi primul pe pod. Ajunse cu bine dincolo. Noi l-am urmat unul câte unul. După ce toţi am trecut podul, Pongo a ţinut podul strâns, ca să nu poată bascule, iar Marian aleargă înapoi şi-i scoase din nou siguranţa de la mecanism. Brama nu trebuia să ştie că noi am trecut podul.

   Am mers mai departe, după ce Marian se întoarse. Nu am făcut o sută de metri că Marian şi Pongo stinseră brusc lanternele oprindu-se. Am auzit un sunet cunoscut, urmat de un scheunat vesel. Am aprins din nou lanternele şi l-am văzut pe credinciosul nostru Maha. Ne-a sărit în braţe plin de bucurie. S-a rătăcit prin tunele, fără să găsească vreo ieşire. Probabil că ne-a căutat urmele.

   Avându-l pe Maha cu noi ne simţeam şi noi mai în siguranţă. Câteva minute mai târziu am ajuns la grota unde l-am văzut pe Brama, aici voim noi să-l aşteptăm.

BRAMA REGELE CERŞETORILOR

   AM CERCETAT GROTA CU MARE ATENŢIE. Aici nu se vedea nimic, acest lucru se vedea şi din comportarea lui Maha, care era foarte liniştit.

   — Înainte de miezul nopţii Brama nu va veni aici, spuse Marian, aşteptăm până atunci. Cum nu ştim câţi oameni îl vor însoţi, ne putem aştepta la minimum opt. De aceea, Pongo îl va prelua pe Brama, ca să nu scape. Iar noi vom păzi toate ieşirile din grotă şi să închidem intrarea, după ce au intrat. Pentru lumină ne ajung lanternele.

   — Cred că aici vor face un scurt popas Mr. Farrow, spuse Smith, vedeţi mai sunt destule lemne de foc. Dacă ei aşteaptă aici până vine Brama să-şi joace rolul, este în avantajul nostru.

   — Aici aveţi dreptate, dar nu ştiu dacă vor rămâne aici, deci trebuie să ne pregătim. Este posibil să luptăm cu indienii care sunt nişte fanatici şi sunt în stare de orice sacrificiu pentru Brama. Eu însă aş vrea să evit vărsarea de sânge.

   — Masser trebuie linişte, Pongo crede că indian vine. Şi Maha e neliniştit, şopti Pongo. Maha cu părul pe spate zburlit stătea în faţa intrării. Se apropiau deci duşmani.

   — Repede, ocupaţi ieşirile, comandă Marian.

   Ne-am dus repede la locurile noastre. Am stins lanternele. În grotă domnea o beznă totală.

   Am auzit paşi apropiindu-se şi voci încete. După paşi erau patru indieni. Cu aceştia terminăm repede. La început a apărut o lumină, apoi indieni care ţineau o făclie în mână, ei păreau că se simt în deplină siguranţă. Brama păşi în centrul grotei şi dădu un ordin indienilor care-l însoţeau, aceştia au adus imediat lemne şi au făcut focul. Brama voia deci să aştepte în grotă. Nu se mai aşează pe stânca mai înaltă şi se aşează cu ai săi la foc. Aceştia tăceau, se uitau la flăcări şi păreau că aşteaptă un cuvânt de la Brama. Dar el nu scoase nici o vorbă. Tăcea.

   L-am văzut pe Marian înaintând încet şi făcându-ne semn să-l urmăm. Ţineam armele îndreptate spre indieni care nu se aşteptau la nimic rău. I-a speriat comanda lui Marian:

   — Stai, cine mişcă va fi împuşcat!

   Indienii se uitau la noi ca şi cum am fi fost stafii. Doar Brama rămase liniştit şi părea că ne zâmbeşte, cel puţin mie aşa mi s-a părut.

   Marian se apropie de Brama şi-i declară:

   — Brama eşti prizonierul meu şi te acuz de privare de libertate.

   — Străinii s-au eliberat. Brama nu poate schimba nimic. Brama a fost bun cu străinii şi i-am tratat ca pe oaspeţii mei.

   — Asta nu-i o scuză, izbucni Smith. Eşti prizonierul meu Brama, eu ştiu ce ai făcut tu, aici în munţi. Aţi vrut să vă revoltaţi contra străinilor.

   Brama dădu din cap şi zâmbi din nou. Se uită în foc şi părea să cugete.

   Pongo între timp i-a legat pe cei trei însoţitori ai lui Brama şi aştepta un semn, să procedeze şi cu acesta la fel. Acesta ridică deodată capul şi zise:

   — Brama vrea să vorbească singur cu străinii.

   Smith voi să izbucnească din nou, dar Marian îl linişti. La un semn al lui cei trei paznici au fost duşi de acolo, aşa că nu ne puteau auzi discuţia cu Brama. Brama mai tăcu un timp după care ne spuse cu o voce înceată:

   — Omul alb de la poliţie numit Smith gândeşte că Brama şi-a adunat oamenii ca să-i aţâţe contra străinilor. Acest lucru nu este adevărat. Brama voia contrariul şi-a liniştit pe oamenii care au venit aici.

   — Vrei doar să te justifici, Brama, strigă Smith. Poţi spune multe. De ce am fost atacaţi în grota diavolului? Aceşti oameni te- au auzit vorbind de o răscoală.

   — Brama nu a vorbit de o răscoală ci doar a profeţit libertatea membrilor breslei şi acum să nu se întreprindă nimic.

   — Ne-ai ameninţat cu moartea dacă am fi părăsit valea.

   — Această ameninţare nu s-ar fi pus în practică.

   — Asta o spui acum, Brama doar ca să te aperi. Eu nu te cred.

   — Dacă Brama va fi luat prizonier, toţi indieni se vor ridica, atunci va fi răscoală şi Brama o poate împiedeca.

   — Aici poate avea dreptate. Dar puteam îndrăzni să-l eliberăm? Pe noi nu ne interesa activitatea lui, voiam doar să explorăm grota şi să-l găsim pe Mr. Smith. Ne-a reuşit ambele. Ce avea de gând Mr. Smith să facă cu el pe noi nu ne interesa. Smith observă că avertismentul lui Brama era serios şi vorbi pe alt ton.

   — Ce ai face dacă ţi-am da drumul Brama?

   — Brama şi-ar linişti adepţii şi i-ar trimite de aici. Brama ştie că va fi greu. Un indian, aţâţă breasla cerşetorilor şi luptă contra lui Brama. El vrea luptă.

   — Cine-i acesta Brama întreabă Smith.

   — Sun Goldi în Nidnapur.

   — Sun Goldi negustorul?

   — Da, el îi este duşman lui Brama, el vrea să nimicească pe

toţi albii. Brama nu vrea lupta, dar Sun Goldi o vrea. El vrea puterea.

   — Hm şi cum să-i dovedesc că are asemenea intenţii?

   — Sun Goldi este un contrabandist, veţi găsi dovezile în casa lui. Arestează-l, străinule şi va fi linişte în ţară.

   — Şi ce va fi în noaptea asta la adunare?

   — Brama va vorbi fraţilor săi şi alibi vor putea să-l asculte. Brama le va dovedi că el vrea pace. Marian şi cu mine ascultam în tăcere ne vrând să ne amestecăm. Smith ni se adresă şi ne-a cerut părerea. Marian ridică din umeri.

   — Nu vă putem da nici un sfat, Mr. Smith, nu avem voie să intervenim. Eu şi prietenul meu renunţăm la acuzaţia de privare de libertate.

   — Dar de ce am fost reţinuţi şi trebuia să dispărem? întreabă Mr. Smith din nou.

   — Grota diavolului nu trebuia trădată, de aceea a dispărut primul alb, pe care-l numiţi profesor.

   — Şi eu?

   —  Pentru că străinul care a vrut să întreprindă ceva contra breslei cerşetorilor. Sun Goldi i-a tocmit pe Dumi şi Kalma ei au lucrat la ordinul său. Brama nu a vrut aceasta.

   — Chiar nu ştiu ce să fac, spuse Smith, eu... Se opri speriat. Brama sări în sus şi mai înainte ca să poată fi oprit a dispărut în cea mai apropiată galerie. Maha se repezi după el dar Brama trebuie că a găsit o ascunzătoare bună, căci dispăruse fără urmă. Maha i-a găsit ascunzătoarea, dar Brama nu mai era acolo. Să-l urmărim acum nu avea nici un sens.

   Ne-am ocupat de cei trei indieni şi am avut o mare surpriză. Unul din ei înfricoşat rău de tot, voia să spună adevărul dacă-i promiteam libertatea. Bertram i-a dat promisiunea.

   Se dovedi că nu există o breaslă a cerşetorilor. Cei care se adunau aici erau contrabandişti din toate colţurile Indiei. Brama era şeful. El se arăta mereu ca un preot blând şi bun. Cum breasla a căzut în bănuială că ar exista un complot, Brama se temea că breasla de contrabandişti va fi demascată. De aceea l-a răpit pe Smith, scăpând de un adversar periculos. Nu a ucis însă pe nimeni, ca la rândul său să nu aibă aceeaşi soartă. Cum galeriile de jos ale grotei diavolului serveau la întrunirile secrete, vizitatorii prea îndrăzneţi trebuiau să dispară.

   Smith înjură cu năduf auzind adevărul. Acum voia să ajungă urgent la Nidnapur, să-i raporteze şefului său. Pentru desfiinţarea breslei era nevoie de armată.

   — Nu cred că-i necesar zise Marian. Zâmbind. Brama a avertizat deja banda şi am ajunge prea târziu. Mâine în Nidnapur nu va fi nici un cerşetor şi nici un contrabandist.

   — Atunci să ne grăbim. Luăm prizonierii şi ne întoarcem la Nidnapur.

   — De acord, spuse Marian. Dar nu are rost să-i luăm pe prizonieri cu noi. Îi lăsăm aici şi-i luăm mai târziu.

   — Bine, prizonieri numai ne-ar încurca. Vom merge pe drumul pe care a venit Pongo al dumneavoastră.

   Am mers fără oprire şi am ajuns iar în grota dracului. Smith mergea înainte. Voia să-i prindă pe cei doi paznici ai grotei. Dar aceştia dispăruseră, o dovadă că şi ei fuseseră avertizaţi.

   — Pe acest Sun Goldi trebuie să-l arestăm imediat, zise Smith după ce am ajuns la drumul spre Nidnapur, a fost bine că Brama ni l-a trădat.

   Marian râse.

   — Credeţi în asta, Mr. Smith? Sun Goldi este la fel de nevinovat ca dumneavoastră, iar povestea cu conspiraţia este o prostie, e clar.

   — Smith trebui să accepte că a fost păcălit de Brama.

   Era ora două noaptea când am ajuns la Nidnapur.

   Smith îl trezi pe şeful său şi-i dădu acestuia un raport amănunţit. Şeful său sună la Calcutta şi ceru întăriri, care îi fură aprobate. Dar până la sosirea acestora trebuiau să treacă ore. Până atunci, Brama şi acoliţii lui vor fi dispărut de mult peste munţi şi văi. Neavând ca face noi am mers la un local. Mă temeam că Brama îşi va aţâţa nenumăraţii adepţi şi se va ajunge la lupte cu poliţia. Marian însa râse, spunând că Brama poate fi bucuros că a dispărut cu acoliţii lui.

   A doua zi dimineaţa străzile oraşului erau aproape pustii. Nici un cerşetor.

   — Crezi că-l vom mai vedea vreodată pe Brama, Mariane? îl întrebai, văzând cum îmi zâmbeşte.

   — Poate. Mi-a venit o idee bună şi vreau să i-o spun lui Smith. A suferit destul şi el trebuie să fie cel ce va găsi ascunzătoarea lui Brama.

   — Crezi că Brama se mai afla în vale?

   — Nu, asta ar fi cea mai mare prostie. Ascunzătoarea lui Brama o vom afla probabil de la Sun Goldi.

   — Negustorul pe care-l tot acuza Brama?

   — Exact, Robert. Cred că cei doi sunt duşmani, poate foşti concurenţi altfel Brama nu l-ar fi acuzat. Dacă-i spun lui Sun Goldi ce a afirmat Brama despre el, ne va da poate nişte indicaţii, pentru ca noi, vreau să zic poliţia, să pună mâna pe tip.

   — Asta da idee bună, cred că va merge. Când vrei să vorbeşti cu Smith?

   — Acum. Probabil că câţiva poliţişti sunt pe cale să se informeze despre breasla cerşetorilor. La poliţie am aflat că şi Smith era plecat. Voia să-i aducă pe indienii prinşi în grotă. Marian zâmbii. Mai târziu îmi spuse că, după părerea lui, Smith nu va mai găsi pe nimeni. Aşa a şi fost.

   Îl căutarăm pe negustorul Sun Goldi. Acesta a fost foarte mirat când noi i-am spus în faţă, că el l-ar cunoaşte pa Brama contrabandistul. A vrut la început să nege, dar după ce Marian îl asigură că nu-l va trăda, recunoscu că-l cunoaşte pe Brama şi că şi el fusese contrabandist. De ani de zile însă. Lucra cinstit. Fu foarte furios, când a auzit ce învinuiri îi adusese Brama.

   — Tipul trebuie desfiinţat, domnilor! strigă el. Dacă mă asiguraţi că numele meu nu va fi pomenit, pot să vă dau un sfat bun. Dacă Brama va fi arestat, se dizolvă şi breasla contrabandiştilor.

   Marian îi făcu pe plac. Apoi aflarăm următoarele:

   În afara localităţii un indian bogat avea posesiuni. Acesta era Brama. Cum numai cei iniţiaţi îl cunoşteau putea liniştit juca rolul de om cinstit. Îi mulţumirăm lui Sun Goldi şi-i promiserăm să nu-i pomenim numele.

   Apoi pornirăm la drum să-l căutăm pe Brama.

   Acesta purta acolo numele de Tobota.

   Îl lăsarăm Maha în local dar am regretat mai târziu, căci el ar fi putut urgent da de urma lui Brama, dacă tipul ar fi încercat să scape. Dar Pongo ar fi putut aduce ascuns oricând.

   Am ajuns la posesiunile indianului. Ne-au întâmpinat doi culi, care ne spuseră că Tobota, stăpânul lor, nu era acasă.

   — Tobota plecat, Sahib, zise un culi.

   — Trebuie să vorbim neapărat cu el, îi explică Marian, e vorba de... marfă.

   Marian nu se dădu bătut. Îl dădu la o parte şi intră în proprietate. Merse spre bungalow-ul mare. Unul din indieni îl urmă. Văzui cum celălalt se îndepărta pe furiş şi dispăru după casă. Îl făcui atent pe prietenul meu. Ne furişarăm după casă şi văzurăm cum culi a dispărut într-un hambar mare. Fără să ne ocupăm de primul culi, ne repezirăm la uşa hambarului, dar am găsit-o închisă. Orice încercare de a o deschide a fost zadarnică. Culi a vrut să ne împiedice dar Marian deveni brutal şi-i arătă arma. Speriat omul se retrase.

   Păşirăm prudent spre fereastra deschisă. Dar înainte de a ajunge acolo se întâmplă ceva ce ne miră mult. Deodată apăru

Maha, care cu o săritură elegantă dispăru prin fereastră în hambar. În clipa următoare am auzit un strigăt apoi fu iar linişte.

   Uşa hambarului se deschise dinăuntru şi culi fugi afară fără să se uite în jur, înspre casă. De acolo năvăliră mai mulţi indieni, urlând, spre noi. Am fost obligaţi să scoatem armele.

   Cum nu se lăsară impresionaţi, Marian trase câteva focuri de avertizare. Tipii preferară să dispară rapid.

   Intrarăm în hambar. Pe pământ era lungit un indian, deasupra lui stătea Maha. Marian îi lumină faţa. Era Brama.

   Îl legarăm. Când am terminat apărură câţiva poliţişti alertaţi de împuşcături. Fură speriaţi când îl văzură legat la pământ pe bogatul Tobota. Acesta ceru pe un ton energic să fie eliberat şi ne acuză că l-am atacat. Poliţiştii care ne văzuseră cu o zi înainte la sediul lor nu ştiau ce să facă. Voiau să fie de partea lui Tobota, dar Marian le explică că omul e prizonierul său şi-l va împuşca pe oricine va încerca să-l elibereze. Acest drept, Marian nu-l avea şi nici n-ar fi făcut-o, dar vorbele sale avură efect.

   Agenţii se sfătuiră şi conveniră să trimită un mesager la sediu ca să vină un comisar, Marian îşi dădu consimţământul.

   Peste o jumătate de oră veni maşina poliţiei. Comisarul Karbes fu foarte mirat, auzind că Tobota e Brama. Cum de faţă era şi Smith, revenit între timp la sediul poliţiei şi acesta adeveri că e vorba de Brama, care-l ţinuse prizonier atâta timp, indianul fu dus la sediu. Noi plecarăm cu maşina, pe când comisarul percheziţiona casa lui Brama. Captura fu bogată. Tobota era într- adevăr regele contrabandiştilor şi trăia în Nidnapur ca om cinstit, chipurile. Servitorii săi erau toţi contrabandişti. La urmă Tobota recunoscu totul.

   Aşa a fost rezolvat misterul grotei diavolului şi ne puturăm întoarce la Calcutta mulţumiţi. O făcurăm în aceeaşi zi, căci voiam să părăsim oraşul.

   Dimineaţa următoare o pornirăm. Mergeam de-a lungul coastei de est a Indiei. Marian voia înainte de a ne întoarce în patrie să vizităm încă o dată Ceylonul şi mai târziu Bombay.

SFÂRŞIT

Volumul 193

VÂNĂTORII DE OAMENI

   VÂNĂTORII DE OAMENI.

   — ROBERT, ATENŢIE!

   Strigătul lui Marian mă smulse din gândurile mele cu care privisem fantasticul peisaj de la picioarele mele. Aproape simultan am auzit deasupra mea un puternic zgomot şi am simţit cum muntele se mişca din temelie şi îngrozit m-am lipit de peretele neted al stâncii. Dar în subconştientul meu am înţeles că atât catârul meu cât şi oameni şi animalele care au trecut înaintea mea pe potecă s-au lipit de stânca din dreapta potecii ce urca ameţitor de abrupt spre înălţimi în timp ce în stânga potecii se deschidea o prăpastie ameţitoare.

   Imediat se dezlănţui iadul. Zgomotul se transformă într-un puternic vuiet şi ca un nor negru ucigaş, acoperind soarele, avalanşa de piatră trecu pe deasupra noastră în adânc. Totul fusese brusc. Blocuri mari de piatră cât o casă, praf şi grohotiş alcătuiau un covor al groazei, care la câţiva metri de noi, vuia spre adâncuri. Stânca tremura ca un om în gheara morţii, praful mi-a lipit ochii şi pătrunse adânc în plămâni îngreunându-mi respiraţia, iar sorbul produs de avalanşe ameninţa să mă smulgă în acel haos de materie moartă. Semiconştient văzui un catâr în faţă, care lovit de o piatră, se cabra şi a fost smuls în adânc împreună cu hamalul indigen care-şi înfăşurase frâul de mână. Văzui cum, în zbor, o piatră îi crăpă capul. Om şi animal dispărură în prăpastie şi fură zdrobiţi de uriaşa masă de grohotiş ce se prăbuşea.

   Brusc, avalanşa încetă. Prin praful gros străluci din nou soarele. Masele de piatră mai vuiau în adâncuri, iar fragmente de stâncă mai vâjiiau prin aer din când în când ca nişte meteori, ca apoi să se lase o linişte de moarte.

   — Am avut noroc iarăşi, spuse Marian.

   Abia l-am recunoscut. Faţa-i era acoperită cu un strat gros de praf cenuşiu, la fel şi părul său blond. Dintr-o tăietură adâncă în obrazul stâng curgea sânge, probabil de la vreo piatră ce a ricoşat. Abia acum văzui că şi eu am încasat ceva. Eram încă şocat şi nu simţeam durerea dar tăietura din mâna mea era adâncă şi sângera puternic.

   Nu apucai să-mi leg batista în jurul rănii că şi apăru Pongo. Faţa sa neagră, era albă de frică.

   — Un catâr şi un negru morţi, anunţă el, noi mergem repede Massers, Nilongo spune, asta valea spiritelor rele, trebuie fugim repede. Nilongo, un hotentot diform cu o faţă urâtă ca de

maimuţă era şeful coloanei de hamali pe care am închiriat-o la Bokapo şi care trebuia să ne conducă la Banzyille.

   — Nu există spirite, Pongo - râse Marian - nu putem pune tot ce se întâmplă pe seama spiritelor rele. Avalanşa s-a produs pentru că prin eroziune o stâncă nu a mai avut stabilitate şi a căzut. Să mergem deci pentru Dumnezeu, mai departe, nici pe mine nu mă amuză treaba asta. Coloana de negri şi catâri se puse din nou în mişcare. O ultimă privire în prăpastia fără fund, după care lovii catârul peste crupă şi mersei mai departe. Este greu de descris panorama care mi se desfăşura în faţa ochilor. Era ca şi cum am fi fost prinşi într-un cazan gigantic. În faţă, în spate şi în jos se întindea o văgăună lungă. La dreapta şi la stânga prăpastiei peste care ducea poteca se ridicau stânci negre de granit până în cer, încât vârfurile abia se zăreau în aerul care tremura de arşiţa soarelui.

   Urmăm o curbă după care priveliştea se schimbă devenind mai prietenoasă. Jos începea lacul Sian, care ne va însoţi mai mulţi kilometri. Lacul nu avea maluri, deoarece stâncile coborau aproape vertical în apă scufundându-se în întunericul negru-verzui al adâncurilor sale.

   Catârii strigau, simţeau probabil mirosul apei în nări. Dar după cum se vedea nu aveau cum să-şi stingă setea, deoarece lacul era cam la două sute de metri sub noi şi neexistând nici un drum care să ducă la oglinda atrăgătoare a apei.

   Pe poteca de aproximativ o jumătate de metru lăţime. Pongo veni prudent spre noi iar faţa sa neagră şi amabilă strălucea de bucurie.

   — Nilongo spune, peste o jumătate de oră vine loc bun de popas, anunţă el, arătându-şi dinţii albi.

   — Bravo!

   — Marian care păşea în urma mea mă lovi peste umăr.

   — Eşti şi tu obosit bătrâne, nu? râse el. Uite în două ore este noapte, o noapte răcoroasă şi reconfortantă.

   De abia aşteptam asta. Somn, odihnă, mâncare, băutură. Membrele-mi erau ca zdrobite de marşul istovitor ce începuse dimineaţa devreme. Eram scăldat de sudoare, hainele mi se lipeau de piele, faţa şi genunchii goi îmi erau arse de un soare nemilos.

   — Şi încă cât mă bucur de tabăra de noapte - spusei eu din inimă - în Sahara nu poate fi mai fierbinte, Mariane.

   — Nici măcar nu suntem aşa departe de ea, răspunse el. Dincolo de acest masiv muntos uriaş începe deşertul. Nisip mort şi fierbinte, dune migratoare, fata morgana şi oaze binecuvântate.

Oh, eu iubesc deşertul.

   — Eu pot să-mi închipui ceva mai frumos - comentai eu - şi temându-mă să nu-i vină în minte să schimbe ruta şi să mergem spre Sahara, în loc de a merge la Congo, adăugai şi de altfel, nu suntem deloc echipaţi pentru deşert.

   —  Fără frică - mâna sa mă plesni iarăşi pe umăr, care ars de soare mă durea oricum. Deşertul urmează altă dată. De la Banzyille o luăm spre vest.

   Nu-şi termină fraza, când deasupra noastră a început din nou să trosnească şi să pârâie. Scoaserăm simultan un strigăt de avertizare, după care se produse din nou o avalanşă, tot atât de nimicitoare ca prima. Caravana înainta mai repede. Negrii biciuiau animalele iar noi ajunserăm să alergăm.

   Faţa lui Marian se întunecă, după cum l-am văzut uitându-mă peste umăr.

   — Nu e ciudat, Robert - zise el - două avalanşe în aşa scurt timp, nu este de-a dreptul misterios?

   — Nu te înţeleg - spusei eu tresărind.

   — Ei, nu se poate ca la o jumătate de oră să pornească o a doua avalanşă. În câţiva ani munţii ar fi trebuit să fie mult mai mici iar valea ar fi trebuit să fie de mult umplută cu grohotiş.

   — Da - căutai eu o motivaţie - poate că zgomotele produse de noi şi undele sonore au declanşat avalanşele ca şi în cazul avalanşelor de zăpadă de la munte.

   — Ai putea avea dreptate, spuse Marian, dar n-am ce face simt ceva al dracului de scârbos în stomac.

   — Vrei să spui, că după părerea ta nişte oameni...

   — Aproape că aşa arată, cu toate că ar fi inexplicabil cum ar putea oameni să ajungă acolo sus spuse el şi se uita întunecat la stâncile abrupte, cu vârfurile în nori.

   În faţă, hamalii strigau voioşi iar catârii urlau. Ajunseserăm la popas.

   Poteca pe care am mers ultimii kilometri, din îngustă ce era se făcea tot mai lată şi în cele din urmă deveni o platformă care înainta în lac. Era dreaptă şi netedă şi, minune, pe ea creştea iarbă, o iarbă gălbuie destui de uscată. De la ea coborau pante line spre lac. Malul era doar aici accesibil, iar la câţiva zeci de metri mai departe din lac se înălţau stânci uriaşe din lac.

   Ajunşi pe platformă, râzând şi strigând, negrii descărcară bagajele de pe catâri. Unii alergau deja cu saci de apă la lac, ca să-i umple cu mult râvnitul lichid. Următoarea jumătate de oră a fost plină de o activitate febrilă. Supraveghearăm cu multă atenţie depunerea bagajelor. Am dispus unde să ni se facă cortul nostru şi-i dăduserăm lui Pongo care făcea pe bucătarul, raţiile pentru cină. Mergând spre cort Marian se uită mulţumit în sus.

   — Aici cel puţin, avalanşele n-au ce ne face, zise el.

   Într-adevăr, deasupra noastră se ridica o stâncă ce părea un

obstacol de netrecut, în faţa unei căderi de piatră.

   — Unde este Maha? întrebai speriat, căci nu-l văzusem de câteva ore pe leopardul nostru îmblânzit. Marian arată spre lac.

   Acolo era lungit Maha, alene, pe o stâncă, după ce băuse pe săturate apă, apa ce-i lipsise atât de mult timp.

   Marian îşi întinse braţele mulţumit.

   — Gata pentru azi, spuse el, aceasta sunând ca o rugăciune de mulţumire.

   II.

   LACUL MORŢII.

   LA TROPICE NOAPTE SE LASĂ MAIESTOASĂ, plină de frumuseţe întunecată. Nu există un amurg, ca la noi, în Europa. Nu, aici lăsarea nopţii este un eveniment deosebit de puternic, ca şi aurora boreală de la polul nord. Soarele apunând, aprinde atmosfera, iar norii au un colorit căruia nu-i poate concura paleta nici unui pictor genial. Soarele stătea ca o minge de foc la orizont, învăluit de ceţurile planetare, ca apoi să dispară complet.

   Focul său mai dăinuie şi după ce el a depăşit orizontul, ca un incendiu pe cer, apoi se stinge încet, iar culoarea rubinului, devine roşu închis şi trece în albastru violet, până ce negura nopţii îl acoperă cu totul.

   Stăteam întinşi în faţa cortului nostru. Încă nu era întuneric. Conturile stâncilor şi vârfurile lor se apropiaseră de noi. Apa lacului scânteia jos în adânc.

   Între mine şi Marian stătea inevitabila cutie cu ţigări Camel, ţigări atât de iubite de Marian şi pe care le fumam şi eu.

   Hamalii adunaseră pe mal lemnul adus de apele lacului. În centrul platoului fumega şi trosnea focul unui rug. Adunaţi în jurul focului, rotindu-şi înfricoşaţi ochii, negrii ascultau poveşti cu stafii, pe care le spunea Nilongo în fioroasa limbă a cafrilor, care suna asemănător cu clinchetul cozii şerpilor cu clopoţei. Cârduri de lilieci uriaşi, veniţi din grotele munţilor zburau fără zgomot în jurul focului, arătându-şi uneori ochii negri scânteietori.

   — Câini zburători - zise Marian, arătând spre ei cu ţigara - în total inofensivi şi totuşi sunt consideraţi vampiri. Boşimanii din Africa de Sud îi mănâncă ca delicatese. Cu toată relaxarea trupului meu obosit, nu puteam scăpa de o nelinişte care-mi apăsa sufletul. Nu ştiam nici de unde venea aceea nelinişte. Să fi fost moartea hamalului în avalanşa de pietre? Caraghios, în sălbăticie, moartea nu e ceva groaznic. I te uiţi în faţă zilnic, se moare uşor la tropice. Aici domneşte legea celui mai tare. Cel mai tare îl ucide pe cel mai slab. La aceasta se mai adaugă concepţia fatalistă a indigenilor, credinţa lor în destin, care-i face indiferenţi faţă de moarte.

   Bun, dar eu nu eram indigen şi totuşi mă lăsam adesea cuprins de gânduri ne-europene. De ce nu mă bucuram aşadar de frumoasa seară? Marian explică cu voce tremurândă:

   — Simţi Robert, cum toată atmosfera acestei văi e plina de un mister al distrugerii?

   Mai ştii cum am vegheat o noapte întreagă între mormintele faraonilor, pentru că era ceva în jurul nostru, care nu ne lăsa în pace?

   — Îmi citeşti gândurile, Mariane, răspunsei eu, credeam că doar eu simt starea aceasta de nelinişte sufletească. Mă linişteşte faptul că şi tu simţi ameninţarea din jurul nostru.

   Marian îşi aprinse nervos o altă ţigară.

   — Este ceva în superstiţiile negrilor - vorbi mai departe Marian - toată viaţa m-am petrecut-o călătorind de la Pol la Pol. Aproape peste tot în Asia şi Europa, în Africa şi în Australia, am dat de locuri blestemate. Valea aceasta e un astfel de loc.

   Dădui din cap şi-l mângâiai pe cap pe Maha, care era lungit între picioarele noastre.

   Ochii săi galbeni, a căror pupilă se mărea cu cât se făcea mai întuneric, scurtau locul neîncetat. De câteva ori se ridicase şi mârâise furios.

   — Şi el simte ceva, zise Marian încet.

   Pongo împărţi mâncarea hamalilor, care înfometaţi se năpustiră la ea. Apoi unul din ei, luă doi saci de apă şi coborî fluierând peste platforma abruptă la lac, ca să aducă apă de băut. Am putut să-l urmărim cu privirea, până a dispărut între blocurile de granit de pe mal.

   Deodată Maha se ridică complet. Blana i se zburlise pe spate şi scuipă furios. În acelaşi moment răsună un urlet groaznic, al unui om aflat în spaimele morţii. Ecoul multiplică efectul terifiant. Am sărit în sus îngrozit şi-mi aţinui urechile. Marian aduse rapid armele din cort, iar negrii erau în picioare grupându-se în jurul nostru.

   — Strigătul de groază a fost al celui care a plecat după apă.

   — Să mergem! Trebuie să-l ajutăm. Alergarăm jos la lac, la ultima licărire de lumină a zilei, urmaţi de negri. Jos la lac era deja

întuneric. Găsirăm sacii, fără apă. Dar omul dispăruse fără urmă.

   Eram consternaţi. Unde era omul? Îi rămăseseră doar două posibilităţi, platforma pe care o puteam observa în totalitate şi lacul. Cum nu era pe platformă, putea să-şi fi găsit moartea doar în fac. Ce se întâmplase? O fi ieşit vreo fiinţă misterioasă din lac şi l-a tras pe negru în apă? Era singura posibilitate, căci din proprie voinţă omul nu şi-a căutat moartea în apă şi apoi acel urlet de groază?

   Simţeam sudoarea fricii şi Marian era palid. Negrii din spate clănţăneau din dinţi.

   — Uite-l pe Maha - şopti Marian.

   Leopardul stătea acolo unde începea stânca ce intra vertical în apă şi părea să ajungă până la cer.

   Blana-i era zburlită şi scuipa spre stâncă. Tot comportamentul său era de neînţeles, stânca nu avea nimic neobişnuit.

   Stăturăm până când întunericul a fost deplin. În zadar ne sforţam privirile, oglinda apei era netedă şi limpede, iar adâncimile erau negre. Nimic nu se mişca. Nici un peşte nu sărea deasupra apei nu era nici o boare de vânt. Era ca şi cum moartea şi-ar fi întins mâna pe lac şi pe sufletele noastre înfrigurate.

   III.

   BURNS SE PREZINTĂ.

   FLĂCĂRILE FOCULUI DE TABĂRĂ urcau vertical spre cerul întunecat al nopţii. Hamalii stăteau ghemuiţi în jurul sau. Nimeni nu dormea în această noapte. Dispariţia sacagiului care literalmente a dispărut în neant, apăsa ca un coşmar sufletele acestor primitivi, care tot ce nu înţeleg, pun pe seama duhurilor necurate şi a demonilor.

   Ne puserăm păturile de lână pe umeri, ne învelirăm dârdâind de frig şi fumam în linişte.

   Nu mi-e ruşine să recunosc că în noaptea aceea, cu toate că de nenumărate ori fuseserăm confruntaţi cu moartea - ne temeam. Nu ne era teamă de pericol ci mai degrabă groaza unui copil care se trezeşte noaptea şi se sperie de o umbră vrăjită de lumina lunii pe perete.

   Ce situaţie: un om dispare fără urmă. Nu putea fugi nici la stânga şi nici la dreapta din cauza stâncilor, iar în faţă era lacul adânc. Negrii nu se sinucid. Rămânea doar alternativa că ceva misterios l-a tras la fundul apei.

   Oare acest ceva a cauzat şi avalanşele, ce erau să ne nimicească?

   Omul cu judecată logică se sperie, când logica se termină şi apare ilogicul. Moartea negrului era nelogica, ne deranja şi ne răpea somnul. Nici liniştea nopţii nu ne stimula somnul.

   În văgăună era o linişte de moarte. Nici o boare, nici un val pe lac pană şi liliecii se retrăseseră în vizuinele lor. O lună palidă lucea în spatele munţilor. Cel mai slab sunet făcut de noi trezea imediat ecouri nenumărate şi parcă batjocoritoare.

   Noi doi tăceam. Gândurile mele erau la Miss Gloria Pitt misionara blondă, pe care noi am salvat-o din ghearele lui El Fasil, regele contrabandiştilor şi care acum se găsea la Bokago. Dacă totul mergea bine, am putea să ne ţinem promisiunea şi s-o vizităm la misiune peste două trei luni.

   Marian păru să-mi ghicească gândurile.

   — Ne lipseşte lordul Bubi, zise el, luându-şi o nouă ţigară, umorul lui ne-ar prinde bine acum.

   Avea dreptate. Lordul Stoke şi valetul său poznaş ne-ar fi ajutat, poate să ne regăsim buna dispoziţie. Dacă ar Fi apărut stafia ce ne-a răpit hamalul, sunt sigur, că James, valetul iar fi spus:

   „Cartea dumneavoastră de vizită vă rog, trebuie să vă anunţ lordului înainte de a începe dumneavoastră să intraţi".

   La acest gând răsei încet. Marian mă bătu de îndată pe umeri.

   — Bravo Robert, la naiba cu gândurile sumbre. Uite se face ziuă.

   Într-adevăr noaptea ce părea nesfârşită se încheiase. Cerul deveni la început galben pal, apoi oranj, roşcat şi la urmă roşu rubiniu. Se lumină pe dată şi în văgăună şi am putut vedea totul clar.

   Pongo se apucă să pregătească dejunul. Negrii măcăiau cu voce tare, iar odată cu întunericul dispăruse şi frica lor.

   Dădui indicaţii cum să fie încărcaţi catârii, câţiva aveau spatele rănit şi trebuiau cruţaţi.

   — Unde este Maha? îl întrebai eu pe Marian, care venea spre noi. Acesta arată spre lac. Maha era tot acolo unde mârâise ieri după dispariţia negrului. Nemişcat, leopardul scruta stânca, acolo unde se unea cu apa.

   Ce vedea oare leopardul nostru acolo? Era ceva acolo, simţit doar de instinctul lui?

   — Haide!

   Marian merse înainte, coborând panta spre lac. Îl urmai. Lacul se schimbase peste noapte. Malul avea altă formă. Ştiui ce se întâmplase.

   — Apa a crescut cu mai mulţi metri, strigai surprins.

   Marian dădu afirmativ din cap.

   — Lacul este supus fluxului, ca şi marele lac Albert sau ca şi mările. Aici în apropiere de ecuator, fazele sunt foarte evidente, ieri, când a dispărut negrul, a fost reflux, acum este flux.

   Ne uitarăm tăcuţi în apă. Era clară ca şi cristalul şi de un verde smarald, provenind probabil de la un mineral.

   Văzurăm adevărate păduri de plante de apă, mulţi peşti necunoscuţi dar şi păstrăvi de lac şi ştiuci comune. În schimb nu se vedea nici un monstru, căruia să-i fi putut cădea victimă hamalul. Oftând mă întoarsei spre Marian:

   — N-o să ştim niciodată cum s-a sfârşit, spusei eu descurajat. Îl fluierarăm pe Maha. Cu vădită neplăcere plecă leopardul de pe locul unde stătuse la pândă ca o pisică în aşteptarea şoarecelui. Mai scuipă odată spre stâncă, apoi ne urmă.

   Dejunarăm în grabă. Catârii erau deja încărcaţi. Pornirăm la drum.

   Drumul era la fel de greu ca în zilele precedente. Când urcuş când coborâş pe poteca de stâncă. Doar o călcătură greşită şi cădeam în adâncime de mai multe sute de metri în lac.

   Soarele ardea nemilos. Nimeni nu vorbea. Limbile ni le simţeam uscate. Pongo se strecură printre catâri la noi.

   — Vine un sat, Masser, anunţă el. Multe colibe şi multă pădure.

   Furăm destul de surprinşi de această veste, neştiind până

acum de existenta aşezărilor omeneşti în această vale. Eram primii europeni care le vedeau.

   Expediţia precedentă, condusă de ofiţerul Snyders a avut un sfârşit groaznic şi nu s-a întors niciodată. Predarăm catârii lui Pongo şi merserăm în fruntea coloanei.

   Ceea ce am văzut ne-a surprins mai mult decât locul de popas de ieri. Peretele de stâncă pe lângă care merserăm luă o direcţie semicirculară înapoi iar sub el limitat într-o parte de lac şi de cealaltă de stânci se găsea o vale cu un diametru de aproximativ trei kilometri. Înspre munte era împădurită iar într-un luminiş pe malul neted, erau mai multe colibe indigene. Văzurăm copii jucându-se şi femei măcinând grâne în mojaruri mari de lemn.

   — Înainte, comandă Marian bine dispus, peste o jumătate de oră ne odihnim sub copacii verzi.

   Într-adevăr, era o plăcere, după zile întregi de stâncărie, să vezi verdeaţă adevărată.

   Am început coborârea anevoioasă în vale. Era foarte abruptă şi trebuia să fim foarte atenţi, să nu pierdem nici un animal prin prăbuşirea lui în prăpastie.

   Femeile şi copiii ne văzură abia când un catâr nechează şi fugiră, cuprinşi de panică.

   Când am ajuns în vale, nu mai era nimeni. Colibele stăteau goale şi părăsite, doar focul din vetre trăda existenţa vieţii umane.

   Marian le comandă hamalilor să aştepte cu catârii în timp ce el cu mine mergeam spre colibe.

   El voia mai întâi să se înţeleagă cu localnicii aparent foarte timizi.

   Când am ajuns la colibe am rămas încremeniţi. Într-una din colibe, răsună asemenea unei trompete un cântec violent.

   "Ca mic copil la piept cu a-a-mea,

   Juheissia, pe ploaie şi pe vânt

   Deja era pileala plăcerea mea,

   Căci ploua, ploua în fiecare zi-hi-i"

   Nimic nu ne-ar fi putut surprinde mai mult, ca această voce oribilă de bas, care se încurca în limbă.

   O râgâială sonoră şi un oftat întrerupse cântecul, ca apoi sa zbiere cu o voce răguşită:

   — Mai aduceţi o sticlă de gin din pârâu, bandă de blestemaţi!

   Marian a început să râdă. Era atât de grotesc să dai de o voce

care se potrivea doar în Witechapel şi în cârciumile din docurile de pe Tamisa, aici, în inima Africii, într-o zonă zisă neexplorată încât nu puteam decât să râdem. Amuţirăm doar când prin uşa deschisă, o sticla inconfundabilă de gin zbură la picioarele noastre, făcându-se ţăndări.

   — Râdeţi de mine, bandă neagră? răgi vocea de bas, na, vă arăt eu vouă.

   Coliba se cutremură din temelii şi în prag apăru un colos.

   Marian şi cu mine izbucnirăm iar în râs, de ne-au dat lacrimile.

   În uşă, echipat doar în izmene mari şi lungi, jegoase stătea o fiinţa umană, semănând cu un balaur, atât de gras era tipul. Osânza îi atârna peste piept şi burta iar burta îi era enorm de mare. Obrajii erau plini de grăsime, presăraţi de o barbă roşcată. Mustaţa uriaşă, roşie, cu capetele răsucite îi împodobea faţa şi buza superioară. Nasul borcănat îi lucea în roşu închis iar cei doi ochişori porcini ne priveau atât de speriaţi, ca şi cum am fi fost nişte făpturi din altă lume. Trase cu greu aer, apoi deschise gura ca un crap când se hrăneşte şi începu să vorbească:

   — Numele meu, hâc, este Isaak Burns şi în numele dracului - hâc - dumneavoastră cine sunteţi?

   IV.

   SATUL CELOR MORŢI.

   NE LINIŞTIRĂM CU GREU şi Isaak Burns ne strânse mâinile, după ce se convinse că suntem într-adevăr oameni.

   — De când văd peste tot şoareci albi - hâc - nu mai am încredere în ochii mei recunoscu el. Apoi punându-şi mâinile la gură strigă:

   — Hei, măi, mormoloci negri, aduceţi gin din pârâu - hâc - avem musafiri!

   Câteva siluete apărură, ezitând, printre copaci. Burns arată înspre o colibă:

   — Intraţi în wigwamul meu gentlemeni, acu vine - hâc - şi răcoritoarea!

   Intrarăm în colibă. Aici duhnea oribil a alcool stătut. Mobilierul era simplu, o masa stricată care abia se mai ţinea pe picioare cu scaune cioplite grosolan aşezate în mijloc iar într-un colţ se odihnea un pat improvizat din fân uscat. Peste tot sticle goale, foi de staniol şi dopuri...

   — Luaţi loc, gentlemeni - este doar o coliba jegoasă - hâc - dar my home is my castle - hâc, cât timp am gin, mă simt bine aici.

   Apărură doi sălbateci timizi, purtând o duzină de sticle de gin învelite în staniol.

   Burns destupă trei sticle şi ne oferi mie şi lui Marian câte una.

   — N-am pahare - râgâi el - dar un tip bine pileşte din sticlă. Noroc!

   Îşi puse sticla la gură şi, gâlgâind, conţinutul i se varsă pe dată în gât.

   Tot luând câte o gură, Burns ne povesti istoria sa.

   Fusese marinar. Mergea odată cu un vas cu aburi de-a lungul coastei, Guineei de Sud. În portul Banana, la gura fluviului Congo, după o beţie zdravănă, pierdu nava. De aceea se gândi să ducă viaţa unui şobolan de uscat. Îşi luă un vas, cu tot felul da mărfuri de kitsh şi călători pe Congo în sus, ca şi comerciant. În Wadda i se furase barca şi a fost nevoit să o ia pe jos până la Banzyille. Acolo îşi cumpără un număr de catâri, îi încarcă cu gin şi se deplasă, crezându-se foarte isteţ, cu această caravană în valea Sian. Ajunse doar până aici, apoi hamalii îi fugiră cu catâri cu tot, lăsându-i doar două mii de sticle de gin.

   — Cum să fi mers mai departe, gentlemeni? Burns izbi cu pumnul în masă, aici nu-s catâri - hâc - să las la banda asta neagră ginul? Nu, niciodată! Rămân până ce beau toate sticlele. Cu jumate din ele sunt gata - hâc - până ce le termin pe celelalte, din şoarecii albi, ce-i văd s-or face - hâc - elefanţi albi. Daaa, hai noroc.

   — Aveţi o sarcină frumoasă, îl ironizează Marian, bine dispus. Le termin eu, ha, ha! Asta înseamnă - zile zise el, aplecându-se în faţă - dacă supravieţuiesc.

   Ultimele cuvinte le spuse, părând treaz complet.

   — Vreţi să spuneţi, dacă nu muriţi mai înainte, de intoxicaţie - am spus eu.

   — Nu, la naiba, şopti Isaak agitat, dacă nu mă duce dracul mai înainte din valea Sian.

   — Nu vă înţeleg. Faţa lui Marian fu deodată atentă. Şi eu bănuiam că omul acesta voia sa ne spună ceva important.

   — Sigur. Nu puteţi şti asta. Deci fiţi atenţi. Burns se uită la uşă. Aici ceva nu-i curat. Ceva bântuie, un animal fioros, sau aşa ceva, negri cred că-s spirite. Aproape săptămânal dispare câte unul fără urmă şi nu numai de azi, de ieri. Sălbatecii zic că aşa a fost şi pe timpul părinţilor şi bunicilor lor, că la anumite intervale de timp oamenii dispăreau fără urmă. S-au resemnat cu asta. Ei cred că-i o jertfă ce trebuie s-o aducă spiritelor rele. Fiecare se aşteaptă săi vină rândul. Sunt de trei săptămâni aici şi deja au dispărut fără urmă patru negri. Na, ce ziceţi de asta?

   — E interesant, răspunse Marian cu ochii strălucind, rămânem aici.

   Între colibe, la umbra copacilor, ne aşezarăm cortul. Hamalii fură încartiruiţi în colibele negrilor. Catârii îl lăsarăm liberi, neputând fugi din vale.

   După ce-l lăsasem pe Burns să se trezească din beţie, Pongo veni agitat la noi.

   — Loc de tabără rău, Masser. Aici spirite rele mănâncă pe negrii săraci cu piele şi cu păr cu tot, îi spuse el lui Marian.

   Cu un zâmbet furios, acesta îl bătu pe umăr.

   — O să le prindem noi pe spirite, Pongo şi le vom dezvăţa noi să mai mănânce oameni, crede-mă.

   — Oh! Pongo îşi roti speriat ochii şi aleargă să le comunice hamalilor, că domni albi vor să meargă la vânătoare de spirite.

   Noi plecarăm în recunoaştere la lac. Ginul mi se urcase la cap, căci eu evitam alcoolul. Eram cât se poate de dezgustat. Consideram tot ce auzisem de domeniul fabulaţiei superstiţioase. În Africa dispar zilnic oamenii şi nici naiba nu se interesează de ei Spirite rele, mâncătoare de oamenii? Prostii. Pentru toate există o explicaţie logică, la ce bun să recurgem la a patra dimensiune. La lucruri necunoscute nouă, care afirmativ ar exista între cer şi pământ.

   — Prostii, gândesc eu cu voce tare şi-l privii pe Marian provocator în faţă, ca şi cum i-aş fi spus, contrazice-mă dacă poţi.

   — Sper că nu vei începe să cânţi şi să dansezi, spuse Marian ironic, de acum încolo rămâi pe Coca Cola. Ginul nu-i pentru copii.

   — Vrei să afirmi că aş fi pilit? strigai eu indignat. Sunt treaz ca şi un predicator metodist dragul meu.

   — N-am afirmat că vezi şoareci albi, ca Isaak râse el, luându- mă de braţ, nu-i aşa, este încântător, ca o bucăţica din paradis? Şi totuşi, la această privelişte, trebuie să mă gândesc la orhideea aceea roşie ca sângele din Amazonas, care prin aspectul minunat şi mirosul ei îmbătător atrăgea insectele şi la urmă, le mânca. Şi frumuseţea acestei naturi vrea să acopere groaza acelor nenumăraţi oameni, care şi-au găsit aici o moarte misterioasă.

   Dintr-o dată am fost treaz şi am simţit frisoane.

   — Tu crezi, atunci, că bâlbâi eu.

   — După câte am auzit eu, aici din timpuri străvechi dispar oameni. Ei nu sunt ucişi, sau prinşi tot timpul, ci numai când sunt la pescuit şi chiar atunci îşi găsesc moartea.

   — Dar cine?

   — Vom afla. Marian a dat din cap, de nu vom cădea şi noi victime acestui pericol necunoscut. Sau pe fundul lacului trăiesc animale deosebite de periculoase sau...

   — Sau ce întrebai eu?

   — Nu ştiu - vocea-i părea descurajată - dar în curând vom şti.

   Ne stabilirăm în satul numit lapati şi locuit de negri congolezi.

   Marian ardea de dorinţa de a dezvălui misterul văii şi apoi,

puţina odihnă nu ne va strica de fel.

   Lumea este săracă în aventuri, Robert, râse Marian, nu-mi răpi credinţa în ultima aventură, o simt cu toţi nervii, că aventura este aici. Deci rămânem.

   În mod curios, nu existau ţânţari, care noaptea ne-ar fi făcut viaţa un chin.

   Isaak Burns era încântat de venirea noastră. După ce se trezi din beţie, îl auzirăm zbierând la negrii care îi erau totalmente supuşi. Curând apărură câţiva negrii timizi şi ne înmânară dania lui Burns pentru dimineaţa: o baterie de gin. Se făcuse deja seară. Burns apăru pe jumătate treaz, purtând în onoarea noastră o cămaşă cadrilată, roşie, de cowboy.

   Îşi băgă faţa de lună plină, cu nasul roşu în cortul nostru.

   — La masă gentlemeni - strigă el vesel - în cinstea sosirii voastre, negrii fac un chef. O să vedeţi, ce bine dispuşi sunt frăţiorii.

   Într-adevăr, pe locul viran din centrul satului ardea un foc mare. Trupurile negre, date cu ulei străluceau la lumina flăcărilor. Unii purtau măşti groteşti de lemn vopsite, alţii îşi agitau suliţele şi dansau în ritmul tobei Lokolli.

   Eram adunaţi cu toţii. Apreciai că sunt cam o sută de locuitori.

   Luarăm loc pe nisip şi trebui să mâncăm din peştii fripţi de căpetenie, traşi pe o suliţă, deasupra focului. Dansatorii se fortificau mereu cu vin de palmier, iar dansul lor devenea tot mai sălbatec.

   — Sunt oameni simpatici, nevinovaţi ca iepuraşii şi sunt mâncaţi ca şi iepuraşii - spuse Isaak aruncând o privire temătoare spre lacul cufundat în beznă.

   V.

   O ZI DE GROAZĂ.

   DIMINEAŢA A VENIT CU CÂNTEC de păsări şi un cer în

flăcări. Ne dezvelirăm de pături, am coborât din hamacuri şi neam dus la corturi, unde Pongo fierbea deja cafeaua. Maha, care dormise în cort, ne întâmpină torcând. Mâncarăm afară. Satul era deja în picioare şi-o ceată de tineri purtând pe umeri bărci de două persoane plecară la lac. Femeile le duceau plasele şi harpoanele care erau lungi.

   Satul se hrănea numai cu peşte şi cu recolta de pe micile ogoare. Carnea nu o cunoşteau, ba chiar le era interzisă.

   În sat nu existau oi sau capre. Până şi găinile lipseau.

   După ce privirăm la pescarii care se îndepărtau în bărcile lor agile, folosirăm dimineaţa ca să recunoaştem zona. Cum deja văzuserăm valea şi cum ştiam că aceasta formează un semicerc, nu ne-am mai deplasat să o vedem ci ne-am mulţumit să o privim de la distanţă. Stâncile înalte şi netede formau pereţii pe care nu te puteai urca şi măsurau sute de metri înălţime. Valea se putea părăsi doar pe poteca îngustă pe care veniserăm sau pe lac. Pe la prânz ne-am întors şi am găsit satul în fierbere. Grupuri de negrii înfricoşaţi stăteau pe mal, Isaak Burns, care agita o sticla de gin ne spuse:

   — Doi pescari nu s-au mai întors, spuse el fără suflare, venind spre noi când ne-a văzut. Au dispărut fără urme, iar barca lor plutea nevătămată, dar ei sau volatilizat, au fost mâncaţi sau dracul mai ştie ce s-a întâmplat.

   În Marian se trezi febra vânătorii. Recunoscui acest lucru după ochi săi lucitori. Fugirăm la mal, cu Pongo ca translator şi i-am întrebat pe pescarii speriaţi ce s-a întâmplat. Un lucru era clar. Cei doi plecaseră de-a lungul malului abrupt din sud, deci în direcţia de unde veniserăm noi. După ce lipsa lor a fost observată, tovarăşii lor merseră să-i caute, dar nu au găsit decât barca lor goală. Acolo unde găsiră barca dispăruse şi hamalul nostru cu o seară mai înainte.

   Am cerut să ni se aducă două din bărcile noastre pneumatice împreună cu armele şi muniţiile necesare. Ne-am urcat apoi în bărci şi am mers să inspectăm locul unde s-a produs tragedia. Observarăm acum că nivelul apei era mai ridicat decât de dimineaţă.

   — A fost un reflux când au plecat pescarii? întrebă Marian.

   — Da, Burns îl privea fără să înţeleagă - aici este reflux de două ori pe zi, dimineaţa devreme şi seara.

   — De ce întrebi? mă adresai eu lui Marian.

   — Şi când a dispărut hamalul nostru a fost tot reflux - răspunse el privind gânditor în depărtare.

   În jur nu era nimic suspect de văzut. Stâncile, până la oglinda apei erau acoperite cu plante ca şi algele, urcau abrupt în sus, iar apa era liniştită. Nimic nu trăda prezenţa unui monstru antropofag. Zadarnic ne uitarăm în jur cu binoclurile noastre Zeiss că nu zărirăm nimic. Nimic nu putea arăta mai paşnic, decât bărcile noastre pe lac.

   În sat, la întoarcere se ţinu o sărbătorire a morţilor. Băştinaşii îşi unseră feţele şi corpurile cu lut roşu şi-şi agitau lăncile şi scuturile prevăzute cu blănuri scumpe în timp ce vrăjitorul, un biet epileptic ce-şi dobândise funcţia tocmai prin boala lui se zvârcolea cuprins de crampe, pe sol.

   Marian se întunecă la faţă când noi cu Burns împreună, beat mort în cinstea situaţiei, ne îndepărtarăm spre cortul nostru.

   — N-aţi descoperit nimic? întrebă Burns - aţi văzut ceva - hâc - monstru mâncător de oameni?

   Marian se îndepărtase de Isaak, căci la fiecare vorbă, din gura lui ieşea o putoare teribilă de alcool.

   N-am găsit nimic - răspunse Marian nervos. Seara, la reflux, vom încerca din nou.

   După câte am constat oamenii dispar la reflux. Să încercăm deci atunci.

   — Vin şi eu! spuse Burns care fierbea de dorinţa de activitate. Sunt un marinar hotărât de şi sunt bătrân. Mister Marian luaţi-mă şi pe mine. Împreună vom găsi şarpele de mare. Ahoi!

   Bărcile noastre porniră încet. De data aceasta neînsoţite de pescari. Eu stam cu Marian într-o barcă. Burns cu volumul său, o ocupa singur pe cealaltă, care avea un pescaj adânc, mai ales că îşi luase cu el un mare număr de sticle învelite în staniol drept provizie de hrană. În timpul drumului spre locul cu pricina, cânta de ţi se rupea inima „La Paloma".

   — La cântatul ăstuia şi pe un şarpe de mare îl apucă durerile de cap, mârâi Marian. Lasă că îl fac eu imediat să tacă.

   Se uită atent prin binoclu şi după ce-mi făcu cu ochiul, striga puternic şi groaznicul cântec imediat a încetat.

   — Ce e?

   Şi Isaak vâsli repede spre noi. Până şi nasul său roşu devenise palid.

   — Acolo, în faţă, făcu Marian pe speriatul, acolo s-a mişcat ceva.

   — Dumnezeule mare! Burns era deja lângă noi şi am putut vedea cum îi tremură osânza. N-ar fi mai bine să ne întoarcem?

   — Dar Mr. Burns, un marinar adevărat are curaj, gândiţi-vă la Nelson, la bătălia de la Trafalgar. Aşa un şerpişor nu vă poate speria, spuse Marian, abia stăpânindu-şi râsul.

   — Vă este uşor - hâc? Voi vedeţi şarpele simplu, eu - hâc - dublu.

   Mergeam deja de-a lungul malului, spre locul unde au dispărut cei trei oameni. Acum la reflux, stâncile păreau mai sinistre. Apa scăzuse cu cel puţin doi metri iar stâncile care în mod obişnuit erau acoperite cu apă, acum erau îmbrăcate cu alge negre şi gelatinoase. Văzurăm colonii de scoici mari cât pumnul, printre ei crabi şi nişte fiinţe asemănătoare cu şopârla, cu nouă ochi fixate de scoici. Aveau un miros pătrunzător de peşte putrezit.

   Marian spuse că zona nu-i de loc simpatica. Fără să vreau şoptisem ca şi cum nu am fi vrut să trezim un pericol. Soarele dispărea după vârfurile munţilor şi un amurg albăstrui cuprindea acum lacul. În mijlocul său se aduna încet o ceaţă groasă. Încă o oră şi era o noapte deplină. Deodată Marian îşi duse binoclul la ochi şi şuieră printre dinţi.

   — Pregătiţi-vă armele! ordonă el încet.

   Speriat scoasei carabinele din toc şi-i întinsei una, dezasigurată. Burns fu din nou aproape de noi, cu ochii ca de copil căruia bunica îi spunea povestea lui Han care a plecat să cunoască Grecia.

   Acum văzurăm ce-l tulburase pe Marian. În stâncă sub linia fluxului, se deschidea o gaură neagră. Aici era o grotă, vizibilă doar la reflux şi în care ar fi putut sta un monstru. Ne apropiarăm prudenţi.

   Trebuie sa recunosc, că nu doar Isaak era pe jumătate mort de frică, nici eu nu eram în apele mele.

   Oare ce monstru putea trăi în acea văgăună? Vreo caracatiţă uriaşă, de dinaintea potopului. Nu vor ieşi acum braţele şerpuitoare, prevăzute cu ventuze şi să ne prindă acum?

   Marian opri barca şi ascultarăm. In afară de clănţănitul dinţilor lui Burns, care avea un acces de malarie, nu se auzea nimic.

   Intrarea în stâncă nu era aşa de mică, ea continua şi sub apă. Împletituri de alge negre atârnau ca o perdea macabră pe intrarea de la grotă. Dincolo de ele era un întuneric de nepătruns.

   Aplecat în faţă, Marian scruta interiorul grotei. Îşi umezi degetul şi-şi ţinu mâna întinsă, apoi dădu din cap mulţumit.

   — Există un curent de aer - spuse el de abia auzit. Ştii ce-i asta? Asta nu-i o grotă ci un tunel, care are undeva o deschidere. Uite colo! Arată spre stânca ce conducea spre deschidere. La câţiva centimetri deasupra apei, un pervaz îngust ducea în interior. Era clar că a fost făcut de mâna omului cu lovituri de daltă şi nu de natură.

   Ne îndepărtarăm în direcţia din care venisem. Isaak părea încântat şi vâslea din răsputeri. Se vedea că în curând aproape va cânta iar „La Paloma".

   — Nu facem nimic? Întrebai eu dezaprobator, cu toată frica îndurată.

   — Azi nu Robert, zise Marian - mâine când luăm cu noi echipamentele necesare.

   Cred, prietene, că ne aşteaptă cea mai tensionată aventură din viaţa noastră.

   VI.

   ÎN VĂGĂUNA IADULUI.

   ERA ÎNCĂ NOAPTE. Pe lac plutea o ceaţă uşoară, iar vârfurile stâncilor deveneau rozalii.

   Liliecii dispăreau în linişte în scobiturile din stânci sau în micile grote, ca să-şi înceapă somnul de peste zi. Una lângă altele stăteau cele trei bărci lângă stâncă. Urmării cu inima bătând înfricoşată cum urma apei pe perete creştea. Vremea refluxului. Cu vocea înceată, Marian Ie dădu lui Burns şi lui Pongo ultimele instrucţiuni.

   — Când refluxul este maxim, intrăm în galerie şi vom merge pe poteca care se vede şi nu cu barca, pentru că ne-ar putea stânjeni.

   — Şi noi? întreabă Isaak cu vocea tremurândă de frică că va trebui să meargă cu noi.

   — Voi aşteptaţi aici. Dacă nu ne întoarcem până la al doilea reflux deci până seara atunci.

   — Atunci, ni s-a întâmplat ceva, răspunse Marian sec. Toţi murim odată.

   — Şi noi ce facem în acest caz? întreabă Burns, cu o figură de înmormântare, ca şi cum ne-ar fi văzut deja sicriele.

   Marian zâmbi ironic:

   — Asta va fi treaba voastră, a conştiinţei şi a curajului vostru.

   Între timp se luminase. Refluxul ajunse la nivelul cel mai

scăzut. Aventura noastră putea începe.

   — Perdeaua de alge de la intrare picura de umezeală şi era plină de iarbă. Păşirăm pe drumul îngust ce era cioplit în stâncă, aprinserăm lanternele care erau fixate la piept şi preluarăm de la Pongo ploştile cu apă şi raniţele cu mâncare. Cu armele curat şi proaspăt. Marian care mergea în faţă, se opri şi se îndreaptă. Aici tunelul deveni mai înalt încât nu-i puteai atinge cu mâna tavanul.

   Marion lumină în jur. Surpriza mi-a fost aşa de mare, că exclamai, ceea ce produse un - ecou care s-a multiplicat la nesfârşit.

   Tunelul se termina aici, iar noi ne găseam într-un uriaş dom subteran. Nu-i puteam aprecia înălţimea. Coloane bizare de piatră din bazalt cenuşiu purtau cupola, de care atârnau stalactite până la zece metri, care la lumina lanternelor noastre scânteiau în toate culorile curcubeului. De jos unde se mărise mult suprafaţa, creşteau stalactite către plafon. Era ca şi cum un arhitect genial ar fi construit catedrala, care era însă doar un produs al naturii, o operă grandioasă a creaţiei.

   Pe pereţi erau desene, făcute de mâini omeneşti.

   Aproape că uitasem, privind, de pericolul necunoscut, de care ne apropiam cu fiecare pas.

   În curând am ajuns aproape de gura tunelului.

   A fost rândul lui Marian să provoace ecoul, cu un strigăt de surpriză.

   — Dumnezeule mare, ce-mi văd ochii, ogoare cultivate, lucrate de mâna omenească, un lac!

   Acum observai că pe lac pluteau bărci ciudate. Valea era deci locuită de oameni, poate urmaşii celor ce au făcut desenele din galerie. Mai am văzut o mică aşezare. Nu-mi credeam ochilor, ce văd. Acestea nu erau colibe de negri africani. În lumina soarelui luceau pereţi de piatră tencuiţi în alb. Vrui să mă îndrept spre Marian, cu un strigăt de uimire, dar nu apucai. Căci deodată am simţit o lovitură puternică în cap, totul mi-a dispărut din faţa ochilor şi căzând am văzut nişte siluete, apoi mă scufundai în bezna leşinului.

   VII.

   LA VÂNĂTORII DE OAMENI.

   LEŞINUL MEU A DURAT MULT. Când m-am deşteptat am simţit dureri foarte violente la cap. Încercai să-mi deschid ochii, dar lumina prea puternică m-a făcut să-i închid din nou. Am încercat mintal să fac reconstituirea faptelor petrecute. Ce a fost? Da, primisem o lovitură în cap pe când priveam valea pe care o descoperisem şi-apoi venise lovitura. Redeschisei iarăşi ochii, da, acum mergea mai bine şi mă puteam orienta. Abia acum îmi dădui seama că eram legat de mâini şi de picioare. Mă găseam într-o încăpere tencuită în alb, cu pereţii ciudat decoraţi. Printr-o uşă deschisă, am văzut lumina puternică a soarelui. Cu membrele pline de răni şi de durere încercai să mă rostogolesc într-o parte şi descoperi pe Marian care şi el era legat ca un pachet. Era conştient şi-mi zâmbi crispat. Cruste negre de sânge îi acopereau jumătate din faţă.

   — Unde suntem? Întrebai eu, la care le zâmbi ironic.

   — Am alergat după aventură, acum ne-a ajuns aventura pe noi. Suntem în puterea celor care răpesc oamenii ce trăiesc dincolo de munte, în valea Sian.

   — Deci spui că nu este nici un monstru... începui eu speriat.

   — Şi aceşti oameni par a fi nişte monştri. Marian se întrerupse şi ascultă. Linişte, vin, şopti el grăbit.

   Imediat intrarea se întunecă şi doi oameni intrară în încăpere.

   — Nu erau egipteni, aşa cum crezuserăm la început, ci negrii, dar dintr-o rasa pe care noi nu o cunoşteam, ceva ce semăna cu etiopienii.

   Feţele erau înguste, bine formate. Buzele cărnoase îi trădau ca negri, dar părul le era uşor ondulat şi nu creţ ca la africani, purtând o coamă trasă pe spate. Profilurile erau tipice egiptene. Mă cutremurai, când mă uitai în ochii lor. Puteau să aibe cam treizeci de ani şi ne privea nemişcaţi.

   În ochi lor, reci, cenuşii, nu se vedea nici o urmă de milă sau de mirare, cu toate că prezenţa a doi albi - aici trebuia să le dea de gândit - pentru ei trebuia să fie o adevărată senzaţie. În privirile lor era atâta cruzime rece, încât simţii cum curge sudoarea pe frunte şi pe şira spinării.

   Cei doi se aplecară şi ne cercetară legăturile. Credeam că vor să ne dezlege. Dar, din contra, plini de brutalităţi ne strânseră nişte legături slăbite, după care ne-au întors pe burtă, să controleze legăturile şi de la spate.

   Am fost foarte furios.

   — Ce vreţi de la noi - strigai eu - lăsaţi-ne liberi.

   Nu reacţionară la vorbele mele, iar Marian, pe care-l luară

acum în lucru, zâmbi ironic:

   — Cum poţi gândi că flăcăii ăştia bruni înţeleg engleza? Întreabă el.

   Cei doi plecară şi ne lăsară singuri, uşa rămase însă deschisă. Mă rostogoli cu ultimele puteri spre Marian şi-l întrebai agitat:

   — Ce vom face? Nu putem sta cu mâinile în sân şi...

   — Cum mâinile ne sunt legate şi de astea avem nevoie, după cum vezi nu putem face nimic, zâmbi el, devenind imediat serios. Momentan nu putem face nimic, nu ne putem dezlega, iar ajutor de afară, pentru moment, nu pare să existe. Nu ne rămâne decât să aşteptăm o ocazie bună de evadare. Dacă n-aş fi aşa de strâns legat, m-aş simţi mai bine.

   Aşteptarăm tăcuţi cele ce aveau să urmeze. Foamea şi setea se făceau simţite, limba se lipea de cerul gurii iar stomacul chiorăia.

   Mereu treceau oameni, bărbaţi, femei şi copii prin faţa uşii noastre, care era deschisă, dar nimeni nu ne dădu nici o atenţie. Eu, nu-mi puteam explica aceasta dar Marian a avut şi aici o inspiraţie.

   — Îţi aminteşti de ofiţerul Snyder care ne-a povestit de o expediţie, care voia să exploreze pentru prima dată Valea Sian şi care a dispărut fără urmă? Dacă la dispariţia acestora mai pui interesul redus pentru noi, ai răspunsul la întrebarea ta. Nu suntem primii europeni, albi, pe care-i văd, mai mult ca sigur că ei au fost ce-i care i-au prins pe expediţionar. Simplu nu?

   Cu tot umorul lui Marian am fost cuprins de groază. Dacă el avea dreptate, atunci ne aştepta şi pe noi aceiaşi soartă, de a fi ucişi.

   După lumina cum scădea afară, ne-am dat seama că se însera. Afară agitaţia creştea tot mai mult. Prin dreptul uşii noastre treceau tot mai mulţi oameni. Bărbaţii purtau doar şorţuri de in în faţă, simplu colorate, iar femeile nişte togi trecute peste corp. Acum spre seară, văzurăm că femeile erau mai împodobit îmbrăcate, în stofe roşii şi albastre. Se părea că se pregătesc de o serbare, altfel nu se explica schimbarea costumelor.

   În curând urma să avem explicaţia. Când se întunecă, cei doi paznici apărură iarăşi, ne tăiară legăturile de la picioare şi trăgându-ne de braţe, ne ridicară. La început, nu am putut sta în picioare, deoarece ele erau ca moarte. Dar cei doi nu ne-au dat nici o importanţă, ci ne-au îmbrâncit brutal afară.

   Cu tot întunericul de afară, văzurăm bine mica aşezare. Erau cam cincizeci de case apropiate una de alta. Nu erau din piatră aşa cum am crezut, ci din lut şi tencuite. Strada pe care am fost conduşi, era îngrijită, în dreapta şi în stânga erau chiar şi rondouri de flori. Oamenii pe care-i întâlneam nu se uitau la noi, ba chiar se uitau într-o parte când treceam. Curând ajunserăm la destinaţie.

   Era un loc rotund, drept. De jur împrejur erau figuri din lut şi piatră, reprezentând cu siguranţă idoli, în mijloc se înălţa statura gigantică a unui idol cu un cap grotesc de pasăre. De gât atârna un scarabeu de o frânghie tot de aur.

   — Acesta este zeul egiptean Thout, şopti Marian agitat. În antichitate a fost prezentat ca Ibis. Uite scarabeul de aur pe pieptul său. Cu toate că Marian vorbise încet cei doi paznici îl auziseră şi schimbară priviri pline de înţeles între ei, atunci când Marian a pronunţat numele Thout.

   Am fost duşi şi legaţi de doi stâlpi, la marginea platoului, în faţa statuii lui Ibis, după care cei doi paznici ne lăsară singuri.

   Marian stătea la stâlp, cu dinţii încleştaţi şi palid se uita la idol.

   — Ce au de gând să facă cu noi? întrebai eu cu frică.

   — El se uită la mine.

   — Ai văzut blocul de piatră din faţa statui? întrebă el mânios.

   — Da, sus este un fel de farfurie, un taler de piatră aşa mi se pare.

   — Corect. Ăsta este altarul de sacrificiu. Am fost duşi, aşa dar în biserica acestei bande. Cum nu pot crede că vor să ne convertească la vechea lor religie egipteană, prezenţa noastră aici va fi având un alt scop. Tu ce crezi?

   M-am uitat mirat la el dar ochii săi priveau fix mai departe idolii. Când mă uitai şi eu la vederea farfuriei, îmi veni un gând groaznic, ce mi-a făcut părul măciucă.

   — Doar nu crezi cumva că... m-am bâlbâit eu.

   — Ai altă explicaţie? întreabă întunecat Marian, după ce mă privise cu milă. Nu, pentru Dumnezeu nu vreau să mor. Dar vasul de sacrificiu era prea evident şi-mi spunea multe. De asta erau răpiţi mereu negrii din valea Sian, zeul Thout cerea jertfe din timpuri străvechi, iar aceste jertfe erau membrii bietului trib de negrii, care acceptau dispariţiile repetate ca pe o fatală dorinţă a zeilor. Şi acum era rândul nostru. Alt motiv nu exista de a ne fi adus aici.

   Încercai să fiu liniştit ca Marian, cu toate că-mi vene să urlu de disperare. De ce am venit, eu, idiotul de mine în Africa? Ce frumos poate fi acum la Londra sau în alt oraş civilizat! Acum poate că m- aş schimba, ca să merg la un supeu într-o societate mai plăcută sau poate că plecam la teatru sau la operă, într-un cuvânt aş fi printre oameni civilizaţi. Şi acum, în loc de toate aceste lucruri stau legat la un stâlp de tortură, aşteptând să fiu măcelărit.

   S-a făcut noapte. De după munţi apăru luna, care arunca o lumină palidă asupra noastră. Sculpturile căpătară un aspect înfricoşător, arătau ca nişte stafii. În jurul nostru se aprinseră făclii mari, fixate în inele de metal, prinse de statuile idolilor. Curând, piaţa a fost luminată de lumina făcliilor şi a lunii.

   Curând apăru şi poporul în grupuri dispersate, cam de o sută de bărbaţi şi femei, aparent toată populaţia văii. Nimeni nu vorbea cu glas tare. Până şi murmurele încetară, când a apărut o siluetă înaltă şi slabă. Autoritatea mare pe care o degaja, arăta să fie căpetenia sau un mare preot. Trebuia să fie foarte bătrân. Părul alb îi ajungea la umeri. Purta o togă roşie ca sângele, care-i acoperea tot capul. Păşi maiestuos spre statuia lui Ibis şi ridică apoi braţele slabe în sus.

   Ca la un semn, cei prezenţi căzură la pământ şi îşi atinseră cu fruntea şi palmele pământul.

   În spate răsunară o mulţime de tobe, la care se asociară nişte fluiere stridente. Sunetele erau ritmice, iar în tactul lor credincioşi loveau pământul cu capul. Apoi preotul se întoarse şi vorbi mulţimii. Era o limbă melodioasă, dar nu înţelegeam nimic, pe când Marian dădu surprins din cap.

   — E un amestec de egipteană veche şi dialecte ale negrilor, zise el, aproape mulţumit. Curând, Preotul a făcut un semn. Lumea se puse în mişcare şi am crezut că ne-a sunat ceasul cel din urmă, când auzirăm strigăte îngrozite, iar cei doi preoţi care aprinseră făcliile, traseră după ei doi negri cu mâinile legate la spate.

   Aceştia sunt cei doi oameni care au dispărut alaltăieri în valea Sian, spuse Marian surprins. Fură duşi până la piatra de jertfă. Unul a fost ridicat de preoţi, până ce capul îl veni deasupra talerului, iar unui din preoţi îl prinse pe negru, care urla de groază, de părul său lânos şi îi trase brutal capul pe spate.

   Căruntul se apleacă şi ţinu un cuţit lucitor sus, deasupra capului. Îngrozit închisei ochii să nu văd crima aceasta oribilă. Auzi totuşi strigătul şi horcăitul victimei.

   Apoi strigătul celui de al doilea negru. Şi strigatul lui deveni o horcăială nearticulată iar sângele său ţâşni în vasul de sacrificiu. Abia când se făcu linişte, deschisei ochii. Cele două cadavre nu le vedeam, erau culcate la pământ iar preoţii erau aplecaţi deasupra lor. Din tavă, aburea sângele cald.

   Preotul şef se ridică ţinând în mână, deasupra capului, două obiecte ca doi bulgări însângeraţi. Gloata urla încântată şi abia acum ghicii ce ţinea preotul în mână: erau cele două inimi ale bieţilor negrii ucişi.

   VIII.

   IDEEA LUI ISAAK.

   ATÂRNAM ÎN LEGĂTURI mai mult mort decât viu. Piaţa se golise, doar cele două cadavre erau lungite şi părăsite încă în faţa locului de sacrificiu. Făcliile aprinse mai pâlpâiau şi părea că ochi de demoni luminează în întuneric. Nici moralul lui Marian nu era mai bun. Şi pe el îl susţineau doar legăturile, după cum vedeam.

   Trebui să-mi dreg vocea de câteva ori, până când am putut scoate o vorbă de la el:

   — Mai există vreo şansă de salvare, Mariane? întrebai eu cu frică.

   El îşi întoarse încet faţa spre mine.

   — Până ce pacientul nu-i mort de tot, medicii „îi tot promit sănătate". Cel mai bine este să ne ţinem de regula asta. Mai trăim încă!

   — Dar, prieteni noştri Burns şi Pongo, ei ştiu că noi suntem în pericol de moarte, vezi că nu au venit ieri. Spusesem ieri căci era trecut de mult de miezul nopţii.

   El a dat din cap.

   — Ca să ne ajute Pongo este prea puţin inteligent, iar Burns prea laş. Sau ţi-ai putea închipui că Isaak nimicitorul de gin va apare aici ca un arhanghel şi ne va elibera?

   Lăsai capul în jos. Şansele de a scăpa viu de aici erau aşa de mici, încât era bine să ne pregătim din timp de moarte.

   Noaptea trecu nesfârşit de greu şi de încet. Luna dispăruse după munţi şi-mi păru o veşnicie până ce au apărut zorile.

   Era o nouă zi. Era ultima noastră zi pe această lume? Aşa ca şi cum ar fi vrut să ne mai arate o dată totala ei frumuseţe, atât de minunat a fost răsăritul soarelui. Toată splendoarea culorilor curcubeului străluci, până când prima rază de soare atinse pământul văii. Abia acum am văzut unde ne aflam. În imediata apropiere a locului de sacrificiu, era un orificiu în stâncă prin care venisem şi prin care se scurgea un braţ de apă spre lacul acum aproape gol, căci lacul Sian era acum la reflux. La intrarea în grotă stăteau doi paznici, muşchiuloşi şi goi, cu măciuci în mâni şi supravegheau neîncetat văgăuna întunecoasă. Intrarea şi ieşirea erau deci păzite. Aşa dar aceşti doi paznici ne-au doborât pe noi. Satul fiind în spatele nostru, nu-l puteam vedea. Dar ce chinuitoare era imaginea intrării în grotă când ştiam că dincolo de ea este libertatea care era atât de aproape de noi şi totuşi atât de departe.

   Foamea deveni aşa de chinuitoare încât stomacul îmi ardea ca focul.

   Nici lui Marian nu-i era mai bine. Avu odată o criză de furie şi zgâlţâi ca un dement legăturile, cu singurul succes că-i curgea sângele din încheieturi. Apoi atârnă apatic de frânghii, iar nu mai puteam gândi dar şi toate gândurile mele erau la mâncare şi la băut. Vedeam cele mai renumite delicatese în faţa ochilor mei şi pahare de cristal scânteietoare, cu apă limpede.

   Nici unul din semiegipteni nu a venit la noi. Odată când se schimbară paznicii la intrarea în grotă strigarăm amândoi, dar ei nu ne luaseră de loc în seamă. Marian spuse cu amărăciune:

   Se pare că tăierea noastră va avea foc în curând, căci dacă am pieri de foame, nu mai putem fi înjunghiaţi.

   Ştiam că are dreptate, dar eram atât de slăbit, încât gândul la moartea groaznică nu mă mai speria. Fie ce o fi dar chinul acesta să se termine odată.

   Spre prânz se întâmplă ceva, ce ne mai învioră spiritele pe jumătate stinse. Observasem cum venea fluxul. Pârâul îngust din grotă se umfla vizibil şi năvăli în jos spre lac, care se umplea încet.

   Deodată cei doi paznici strigară. Crezurăm că suntem victimele unei halucinaţii, când, din deschidere, ieşiră pe valurile fluxului tot mai intens, două canoe indigene. Erau fără vâslaşi şi când paznicii le traseră la mal văzurăm şi-a părut incredibil, ca erau pline cu sticle de gin învelite în hârtie de staniol.

   Marian şi cu mine ne-am uitat cu gura căscată. Ce însemna asta? Sticlele nu putea proveni decât de la Isaak Burns, dar pentru ce? Marian pricepu primul intenţia beţivanului şi a început să zâmbească. La început am crezut că s-a scrântit deoarece, în situaţia noastră, un zâmbet era ceva deplasat. Apoi Marian spuse:

   — Mai ştii ce am spus ieri? Pongo e prea puţin inteligent, iar Burns prea laş. Ei, inteligenţa lui Burns a găsit o cale să ne ajute, fără sa fie nevoie de curaj. Asta, dacă planul acesta va reuşi.

   Eu nu am înţeles imediat. Inteligenta mea se vedea a nu fi aşa dezvoltată ca cea a lui Isaak. Dar în curând am început să-mi dau seama de ce a trimis Isaak ginul.

   Tot mai mulţi oameni se adunau în jurul bărcilor şi scoteau sticlele una câte una din barcă. Curând pe mal era o baterie de sticle, ce-ar fi făcut cinste oricărei crâşme.

   Oamenii nu ştiau ce să facă cu ele până ce unul din ei sparse gâtul unei sticle şi-i gustă conţinutul. Alţii îi urmară exemplul. Se părea că le place ginul, pentru că tot beau din sticle, până când le fură smulse din mâini de către ceilalţi. Apoi bărcile cu conţinutul

lor au fost duse în sat.

   În câteva ore tot satul a fost beat. Marian râse răguşit şi dintr- odată îmi dădui seama de intenţia lui Burns. Îi urmăream atenţi pe paznicii de la intrarea în grotă. Îşi însuşiseră aproape o jumătate de duzină de sticle, căci doar ei găsiseră bărcile.

   Atenţia le era stinsă. Băuseră cu atât entuziasm sticlă după sticlă, încât ar fi putut să-i servească lui Burns drept exemplu. După nici o oră erau căzuţi beţi turtă în nisip şi sforăiau.

   Şi în sat era agitaţie mare. În spatele nostru auzeam strigăte puternice, râsete vesele precum şi clinchete de sticle. Sălbaticii care nu cunoşteau alcoolul, se îmbătau repede. Unii dansau la sunetul muzicanţilor care au asigurat fondul sonor al groaznicului măcel din ziua precedentă.

   Amiaza trecuse de mult dar orgia mai ţinea. Soarele ne ardea fără milă, iar roiuri de muşte colorate atrase de crustele noastre de sânge de pe capete ne torturau înfiorător.

   Pierdusem orice simţ al realităţi. Adesea îmi era, ca şi cum as fi fost mort. Nu-mi mai simţeam membrele, durerea şi foamea se stinseră, gândurile, eliberate de legături personale, zburau prin spaţiu. Eram în gând acasă cu nedespărţitul meu prieten, Marian, în toate situaţiile vieţi noastre. Din când în când vedeam prezentul oribil şi mă bucuram că pot să mă refugiez iar în ţara viselor.

   Abandonasem speranţa de salvare. Cine ştie cum au ajuns aici sticlele marinarului beţiv. Poate că dispariţia noastră l-a speriat aşa că a vrut să fugă cu restul rezervei de alcool iar indigeni l-au prins şi l-au ucis. Nu avea sens să-mi mai fac astfel de gânduri, situaţia noastră era pecetluită.

   Îmi putui da totuşi seama că larma din sat se stinse. Cei beţi adormiseră, fiind scoşi din luptă pentru mai multă vreme. Soarele stătea să apună şi-mi lucea cu neruşinare drept în faţă. Deodată am simţit că în spatele meu se mişcă ceva. Credeam deja că vom fi duşi la execuţie, când de jos, răsună o voce:

   — Eu aici, Massa, Pongo venit să duce pe Massers.

   Eram deja atât de apatic încât nici nu m-am bucurat la auzul acestor cuvinte şi a vocii cunoscute a negrului nostru credincios. Lama unui cuţit ascuţit mi-a eliberat încheieturile de legăturile ce- mi ţinea capul sus şi eu am căzut ca un lemn la pământ. Cu mare greutate m-am ridicat şi m-am uitat în jurul meu.

   Satul era mut ca un mormânt. Numai copiii mici se mai jucau pe uliţe iar câinii semi sălbateci lătrau. Vocea lui Marian mă dezmetici.

   — Iarăşi a mers bine, Robert, spuse el răguşit cu un zâmbet

superior pe buzele-i arse de soare, aşa şi acum să dispărem.

   Sprijiniţi de braţele lui Pongo, ne îndreptarăm clătinându-ne spre grotă după ce aruncarăm o ultimă privire în jur. Mie şi lui Marian fiecare pas ne provoca dureri atroce, datorită circulaţiei proaste a sângelui, pricinuită de modul groaznic cum am fost legaţi. După ce am mers puţin sângele a început să se pună în mişcare încet, încet. Drumul spre grotă era mai lung decât crezuserăm noi. Ne-a trebuit cam o jumătate de oră de mers anevoios, printr-o depresiune şi apoi pe o pantă, în sus, până să ajungem acolo. Sosise deja şi Isaak Burns, să ajute la eliberarea noastră. Stătea la intrarea tunelului subteran, la dreapta şi la stânga lui paznici morţi de beţi. De fiecare dată când ne uitam la el, părea mai agitat tar mişcările mâinilor erau mai largi şi mai violente.

   — Se pare că suntem în pericol - spuse Marian - haide, Robert, mai repede, trebuie să alergăm pentru a scăpa. Când am fost doar la o sută de metri, Isaak îşi lasă braţele în jos. Îndată am văzut motivul. Din tunelul subteran izbucnea gâlgâind apa, crescând într-una, curgând spre micul lac.

   — A început fluxul, zise Marian disperat. Am întârziat o jumătate de oră.

   IX.

   O LUPTĂ PE VIAŢĂ ŞI PE MOARTE.

   ISAAK ERA TOTAL DISPERAT. Aşezat pe un bloc de piatră îşi ştergea fruntea transpirată cu o batistă, care de mulţi ani nu mai fusese spălată.

   — De ce nu v-aţi grăbit - se văită el - acum este prea târziu, fluxul este aici şi suntem pierduţi.

   — Şi noi suntem în aceiaşi situaţie ca şi dumneata - îi spuse Marian, lăsându-se să cadă pe iarbă.

   — Aceasta nu este o consolare, se vaită mai departe Isaak. Mi- este egal dacă voi fi măcelărit solo sau în societate.

   Ne gândeam doborâţi de griji, la situaţia noastră, în timp ce Pongo veghea.

   — Mor de foame, spusei eu disperat, dau un regat pentru ceva comestibil.

   — Merg să aduc ceva de mâncare zise uriaşul Pongo.

   — Du-te, dar nu-i trezi pe porcii ăştia beţi, spuse Marian.

   Pongo dispăru cu paşi întinşi, printre case.

   — A ce bine am aranjat totul, explică Burns, am încărcat bărcile cu gin şi le-am lăsat duse de flux prin tunel. Când eram siguri că sunt beţi cu toţi, am pornit la reflux, cu Pongo încoace. Sălbatecii nu dormeau încă, spuse el uitându-se cu o privire supărată spre cei doi paznici, care sforăiau puternic întinşi pe nisip.

   — Poate că aceştia dorm până vine refluxul, îl linişti Marian.

   Deodată tresărirăm. Din sat se auziră strigăte de copii, lătrat

de câini şi urlete răguşite de bărbaţi.

   În acel moment apăru după colţ Pongo, alergând spre noi, urmărit de câţiva bărbaţi nesiguri pe picioarele lor, care strigau şi- şi agitau lăncile.

   Pongo căra un sac greu, care-i stânjenea vizibil la fugă.

   — Oh, de ce n-am rămas acasă, se jelui Isaak. Şi bunica mea îmi tot spunea: rămâi în ţară şi hrăneşte-te în mod cinstit.

   În ce priveşte hrănitul, i-aţi urmat sfatul, spuse Marian ironic, privind la obezul matroz care tremura din tot corpul.

   Deodată strigai. Unul din paznici se ridicase pe neobservate şi se apleacă după măciucă. Isaak reacţiona fulgerător. Scoase o sticlă de gin din buzunarul hainei şi i-o izbi negrului în cap. Acesta se prăbuşi pe loc. Acelaşi tratament îl aplică Burns şi celui de al doilea paznic.

   — Ce-i sigur e sigur, oftă Burns, iar respectul nostru crescu mult faţă de puterea lui de decizie.

   Situaţia se arăta ameninţătoare, tot mai mulţi negri fugeau după Pongo.

   — Trebuie să ne baricadăm undeva, strigă Marian.

   Singurul drum care ne rămăsese liber era stânca din spate. Trebuia să o escaladăm şi să ne găsim o ascunzătoare, de unde cu pietre azvârlite să-i ţinem pe atacatori la distanţă.

   Zis şi făcut. Între timp noi ne-am mai întremat puţin şi puturăm escalada, cu Burns, care tremura de frică, panta abruptă a stâncii. Urcând, observarăm că din această parte, muntele care despărţea cele două văii, putea fi escaladat până la vârf. Acest lucru nu ne folosea, căci cobora pe cealaltă parte în valea Sian, era imposibilă. Aproape de vârf, găsirăm o platformă, pe care, gâfâind ne oprim după ce depăşirăm stânci, grohotiş, iar mersul nostru declanşase mici avalanşe de piatră. Eram atât de istovit încât iarăşi am căzut în apatia pe care am avut-o la stâlpul de tortură, cu câteva ore mai înainte.

   Totul îmi juca în faţa ochilor. Burns se topea văzând cu ochii lăsând o pată umedă pe tot ce atingea. Cu toată situaţia grea în care ne aflam, trebui să zâmbesc, la gândul că semăna cu o lumânare lăsată la soare.

   Pongo ne va ajunge curând din urma. Era urmărit cam de douăzeci de sălbateci, care erau locuitori ai ciudatei văi. Se vedea că nu scăpaseră de tot de influenţa alcoolului, zbierând ca nebunii şi clătinându-se pe picioare şi adesea căzând la pământ. În fine Pongo ajunse la noi. Râzând aruncă sacul jos, iar eu cu mâinile tremurânde, îl deşertai. Ce de delicatese! Ceva ca două pâini mari, carne fripta şi fructe delicioase. Ca un animal flămând, m- am năpustit asupra lor.

   — Pongo, bă negru ticălos adu-mi pietre - ordonă Burns - puteţi mânca liniştit Mr. Marian, îi ţin eu pe spurcaţii ăştia la distanţă. Marian îmi urmă exemplul. În timpul acesta Burns arunca cu pietre împreună cu Pongo în capetele atacatorilor lipsiţi de apărare.

   — Aici, bă, fiu de căţea! urla el din răsputeri.

   — Aici, bă negru beat. Te pui tu cu Isaak Burns care a străbătut toate cele şapte mări? Ha, ha! Fix pe craniu! Aşa băiatule, de copil eram deja un ţintaş prima! Gagica ta n-o să te recunoască, bă semiegiptean jegos. Cam aşa ţinu un timp lupta şi fiecare piatră îşi atinse ţinta. Atacatorii văzură că n-au ce face şi se retraseră.

   A început să se întunece. Mâncaserăm pe saturate, după care Marian s-a dus să inspecteze terenul.

   — S-ar putea ca la noapte, spurcaţii aceştia să se strecoare la noi şi să ne atace. Nu ne rămâne decât să ne urcăm pe vârf şi să aşteptăm, îşi dădu el cu părerea.

   Era logic. Din fericire, după apusul soarelui răsări luna şi la lumina ei am putut străbate ultima parte a anevoiosului drum. În fine, ajunserăm la vârf. Nu era atât de ascuţit, cum se vedea de jos şi găsirăm curând un loc bun de popas.

   Ne uitarăm cutremuraţi în valea în care scânteia apa lacului Sian. Acolo undeva era poteca îngustă, pe care am venit şi unde puţin a lipsit să cădem victime avalanşelor.

   Peste noapte n-avem de ce ne teme. Speram ca semiegiptenii să se fi întors în satul lor, iar noi dimineaţă vom încerca o evadare forţată şi să ajungem la intrarea în tunel. Dacă nu vom reuşi, vom avea slabe şanse să părăsim vii această vale blestemată.

   Pongo şi Burns făcură primii de veghe. Cei doi aruncau mereu cu pietre în vale, ca să-i ţină în şah pe eventualii atacatori.

   Avui un somn adânc, fără vise, până când Marian mă trezi, fiind timpul să preluăm veghea. Eram atât de obosit de parcă mai înainte m-aş fi culcat. Ne postarăm tăcuţi la marginea platoului şi ascultam atenţi. Nu se mişca nimic. Fie că inamicii se retrăseseră în sat, fie că se odihneau ca şi noi, aşteptând dimineaţa pentru a ataca.

   Când apărură primele semne ale zorilor, Marian se duse să inspecteze zona. Se întoarse după câteva minute şi-l văzui agitat

şi cu ochii aprinşi.

   Se aruncă la pământ, lângă mine.

   — Îţi aminteşti de avalanşa de pietre, care era cât pe ce să ne strivească, întreabă el pe nerăsuflate? Am dovada că ele au fost declanşate artificial de aceşti sălbateci. L-am urmat şi eu şi mi-a arătat resturi de frânghie groasă fixate de stâncă.

   Ele ţineau pietrele şi au fost tăiate când noi acolo jos tocmai treceam. Dar aste nu este totul. Uită-te acolo!

   Arată în direcţia opusă, în valea în care tocmai ne găseam. Nu am putut descoperi nimic. Grămada de grohotiş, care se deschidea jos în vale, unde îşi făcuseră ieri tabăra duşmanii noştri, forma un fel de baraj.

   — Uită-te mai atent, aici!

   Îi urmai privirea triumfătoare şi apoi îmi dădui seama că avea dreptate. Frânghii groase cât braţul se vedeau de sub pietre. Erau ancorate cu noduri enorme de stâncile muntelui... Erau foarte multe.

   — Ele ţin ca o reţea toată panta - râse Marian - avem aici o avalanşă de pietre creată artificial ca în timpul lui Andreas Hofer din Tirol, când lupta contra francezilor.

   Din anumite motive, locuitorii văii s-au temut de o eventuală ameninţare din interior. Uite frânghiile, sunt aproape pietrificate prin secreţiile calcaroase din stânci. Putem admite, că această avalanşă s-a construit cu mai multe veacuri în urmă. Cei din vale, arată el în jos, unde mai era întuneric, poate că nici nu ştiu de acest lucrare.

   Dacă indigenii nu s-au retras la lăsarea serii, atunci vom utiliza propria lor invenţie contra lor. Această avalanşă ne va elibera cu siguranţă drumul. Hai să-i trezim şi pe ceilalţi.

   X.

   AVALANŞA MORŢII.

   DEJUNARĂM RAPID şi observarăm naşterea zilei, ai cărei mesageri erau culorile splendide de pe cer. În vale domnea o ceată care ne bara vederea, dar ea se risipi la primele raze de soare.

   Cu respiraţia tăiată ne uitarăm în vale. La început nu văzurăm nici o urmă de duşman, dar apoi, a început ceva să mişte. De după fiecare stâncă, din fiecare scobitură apăreau şi se puseră să escaladeze muntele, scoţând strigăte de luptă.

   Erau cam cincizeci de războinici înarmaţi cu lănci şi securi mici de aruncat. Erau prea mulţi pentru noi şi ne-ar fi copleşit.

   — Mr. Burns şi tu Pongo, daţi cu pietre în ei şi ţineţi-i în şah. Hai, Robert!

   Ne îndepărtarăm, neobservaţi, Isaak îşi începu zbierând canonada cu pietre.

   Ne târârăm până la platforma de pietre. Când ajunserăm la primele frânghii, care ţineau flancul stâng al peretelui de piatră. Marian îmi spuse să mă opresc.

   — Eu merg pe cealaltă parte. Când îţi spun, taie frânghiile, tu să le tai.

   Cu inima zvâcnind, cu cuţitul lui Pongo, de tăiat tufişuri, în mână, aşteptam. Atacatorii ajunseră deja la jumătatea pantei şi nu se prea fereau de pietrele lui Burns. Dacă nu se declanşa avalanşa, dacă s-a stabilizat cu trecerea timpului, eram pierduţi.

   — Acum! răsună comanda lui Marian din spatele unei stânci.

   Sării în sus, prinsei maceta cu ambele mâini şi izbi din răsputeri

prima frânghie. Dar după câteva lovituri, de abia reuşisem să tai câteva fire, dar a fost de ajuns. Cu un zgomot puternic, frânghia începu să se rupă. Procedai la fel cu cea de a doua frânghie. Păru să fie destul. Se rupseră ambele şi ţâşniră ca şi coarda unui arc, în adânc. Pământul, a început să tremure dintr-odată. Părea că panta se cutremură din temelii. Apoi se mişcară masele de piatră, fisuri adânci apărură în grohotiş, roca striga, ofta, scrâşnea şi de-o dată falanga se transformă în bucăţi de stânci şi grohotişul începu să alunece. Un tunet grozav şi cu un nor de praf, masa de rocă se prăvăli în adânc.

   Mă agăţasem de o stâncă cu toată groază şi nu-mi putui lua privirea de la masa pietre, de la avalanşa morţii, care se năpustea în valea atât de paşnică. Atacatorii se opriră brusc. Câteva secunde râmaseră ca împietriţi, apoi înţeleseră că iadul vine spre ei, se întoarseră şi o luară la fugă în jos, spre vale. Dar avalanşa îi ajunse. Bucăţi mari de stâncă striveau trupurile negricioase, zdrobeau capete, braţe şi picioare. Aidoma unui pumn uriaş, avalanşa mătură panta şi aleargă urlând spre vale.

   Lipit de stâncă urmării înfrigurat acest infern al nimicirii.

   După ce norul de praf se lasă, din cei cincizeci de atacatori nu se mai vedea nici unul, giulgiul de stânci şi roci îi acoperise pentru vecie.

   — Înainte!

   Marian mă zgâlţâi şi mă smulse din letargie. Să ne folosim de panica creată şi să fugim. Pe când fugirăm la camarazii noştri, văzurăm cum oamenii disperaţi, care erau în drum spre munte, alergau îngroziţi înapoi în sat.

   — A fost groaznic, dar necesar, Burns era palid şi-i tremura

bărbia dublă. Banda aceasta şi-a meritat pedeapsa.

   Ne-am grăbit să coboram panta. Văzui îngrozit, păşind pe grohotişul avalanşei, bucăţi mari de membre ca şi crescute din piatră. O mână spasmodica încremenise, arătând în sus, lângă un picior însângerat.

   Ajunserăm în fine în fundul văii şi ne apropiarăm de gura tunelului subteran. Nici un paznic. Refluxul era maxim şi nestingheriţi intrarăm în deschidere întunecată. Din fericire Burns avea o lanternă, ale noastre ne fuseseră luate.

   La această lumină palidă, am parcurs drumul înapoi. Un curent de aer proaspăt ne vestea ieşirea şi după o jumătate de oră văzurăm lumina zilei, la gura tunelului. Nimeni nu poate descrie sentimentele ce mă cuprinseră. Libertate. În urmă era moartea sigură, erau miile de spaime suportate ca prizonier ai acestor indivizi ciudaţi şi cruzi, în faţă era viaţa.

   Ajunserăm în fine la ieşire. Albastru şi paşnic lac Sian se întindea în faţa noastră. La o oarecare distanţă - respectabilă - un număr de bărci ne întâmpinau, din care ne salutau gesticulând şi strigând, hamalii noştri. Într-una, în faţă, stătea, nebun de bucurie Maha. Urcarăm în una din bărci, pregătita pentru noi şi flancaţi de celelalte bărci, cu hamalii noştri veseli în ele, am mers la locul nostru de tabără.

   XI.

   POARTA ÎNCHISĂ.

   ÎN PIAŢA SATULUI ARDEA UN FOC MARE. Muţi, într-un cerc stăteau sătenii pe care Marian îi convocase. Noi stăteam pe un fel de estradă construită în cinstea noastră. În cinstea salvării sale, Burns se făcuse criţă şi doar cu greu îl putui opri să nu ţină o cuvântare. În faţa noastră împodobiţi cu însemnele rangului lor şedeau căpetenia şi vrăjitorul.

   Marian se ridică şi ţinu o cuvântare scurtă, pe care Pongo o traduse în graiul tribului.

   — Oameni buni, din timpuri străvechi au tot dispărut din satul vostru oameni. Ei nu se mai întorceau de la pescuit, iar voi credeaţi că au căzut pradă spiritelor rele. Dar nu a fost aşa. Într-o vale izolata de lume, trăieşte un alt popor, care aducea idolilor săi cruzi jertfe omeneşti. Ei veneau printr-un tunel subteran, care numai la reflux apare din lac, aici capturau pe bieţii pescari şi-i sacrificau pe altarul idolilor lor. De mâine sunteţi eliberaţi de acest pericol. Nici când nu va mai dispare vreun prieten de-al vostru, veţi pescui mai departe şi veţi muri, dar de bătrâneţe. Ca să mă credeţi, mâine, la reflux sa fie tot satul de faţă în bărci, să vadă cum îi elimin printr-o vrajă pentru totdeauna, pe duşmani.

   După ce Marian încheiase şi Pongo tradusese cuvântarea, oamenii măcăiră însufleţiţi. Apoi se ridică şeful tribului şi se închină până la pământ.

   — Asta a fost o veste bună, om alb - spuse el, încă nu putem crede că am scăpat de spiritele rele care încă de pe vremea lui taică-meu şi al bunicului meu - căpetenii înţelepte au răpit oameni şi i-au mâncat. Dacă mâine reuşeşti să închizi gura iadului, noi, copiii şi nepoţii noştri te vom venera ca mare zeu atotputernic. Vorba s-a terminat.

   — Acum aţi fost avansat ca zeu păgân - zbieră Isaak entuziasmat. Pe chestia asta, hai, să pilim!

   Am zâmbit pe ascuns şi mă gândeam la Gloria Pitt pe care urma s-o revedem în curând. Ce ar zice ea, misionara, de noua demnitate divină a lui Marian?

   A doua zi o flotilă mare de bărci părăsi satul şi ieşi pe lac unde tocmai se ridica ceaţa. Toţi voiau să vadă cum marele vrăjitor alb îi va izgoni pentru vecie pe demonii cei răi din vale.

   După o jumătate de oră ne apropiarăm de tunelul subteran. De departe se zărea gaura neagră care ducea în valea în care am trăit clipe de coşmar. Pongo, instruit de noi, ordonă sătenilor să facă cu bărcile un semicerc mare şi să nu se apropie de stânci prea mult.

   Marian şi cu mine vâslirăm spre tunel. Scrutarăm prudenţi întunericul şi traserăm câteva focuri, ca să-i alungăm pe eventualii inşi ascunşi acolo. Apoi Marian coborî, luând cu el o legătură de patroane de dinamită şi o rolă de fitil, după care dispăru în tunel. Nervos, îl aşteptai. Apăru în sfârşit, trăgând şnurul alb după el. La ieşire îl puse jos şi-l aprinse cu bricheta. Fitilul începu să ardă, sfârâind.

   — Valea de aici! Marian sări la mine în barcă, apoi vâslirăm din răsputeri spre ceilalţi.

   Aşteptarăm nerăbdători. Nu se mişca nimic, gaura neagră ne privea ameninţătoare.

   Deodată, din ea ţâşni o limbă de foc. Tot masivul muntelui păru să se cutremure, apoi auzirăm trosnetul surd al exploziei. Stânca se schimbă în aceeaşi clipă. Crăpături largi se deschiseră în pereţii netezi apoi, cu un sunet puternic, peretele de stâncă se prăbuşi. Trombe de apă, înalte cât o casă ţâşniră spre cer. Valurile ne zgâlţâiră bărcile, apoi totul se terminase. Acolo unde a fost gura grotei, se vedea doar o haldă abruptă de rocă. Drumul spre poporul vânătorilor de oameni era închis pentru vecie.

   Marian îşi agită vâsla.

   — Oameni buni, sunteţi liberi! strigă el entuziasmat.

   Burns, bine pilit se înălţă, clătinându-se, în barcă şi ridică o sticlă de gin pe jumătate goală.

   — Three Cheers for Mr. Marian! De trei ori, uraa! zbieră el, apoi, pierzându-şi echilibrul, căzu în apă cu capul înainte...

   Lupta contra piraţilor este dură şi grea, dar nu imposibilă. Eroii noştri având un elan deosebit de mare şi dorinţa de a depăşi obstacolele, reuşesc prin ingeniozitatea lor să învingă duşmanul.

SFÂRŞIT

Volumul 194

PIRAŢII CONGOLEZI

   DONNA INES Y CASTELLO.

   ASEMENEA UNUI ROI DE ALBINE înfuriate, mai multe duzini de bărci primitive, cu negri strigând la bord, se foiau în jurul vasului.

   Erau umplute până la refuz cu fructe colorate, ulcioare de lut pestriţ vopsite, găini şi papagali în cuşti împletite din bambus, mărfuri pe care indigeni afacerişti voiau să le vândă pasagerilor.

   În portul din Jambiera, dacă primitivul loc de ancorare merită această denumire, la prânz era o arşiţă apăsătoare. Aici fluviul formase un golf natural, pe care l-a smuls din malul lutos de-a lungul veacurilor.

   Vasul societăţi olandeze de navigaţie pe Congo avea un pescaj prea mare ca să poată ancora în port, aşa că opriră la cincizeci de metri de acesta, pasageri şi lucrurile de la bord urmând să fie transbordaţi în bărci.

   Portul nu arăta prea bine. Pe ţărm erau nişte barăci dărăpănate, cu acoperişuri de tablă. Mai în spate, separate de colibele indigenilor erau construite factoriile câtorva agenturi comerciale. Acolo se îmbătau până la moarte câţiva salariaţi englezi fi olandezi, whisky-ul fiind singurul mijloc de a combate oarecum plictiseala dezolantă a locului.

   Apa golfului era la fel de murdară ca şi negrii care-şi ofereau, din bărci, mărfurile. Aici pluteau toate gunoaiele din Jambinga, fructe putrede, cutii vechi de tablă şi hoituri umflate de pisici şi de şobolani. Mirosul era pe măsură şi numai când o adiere de vânt punea în mişcare aerul plin de miasme, despre junglă venea un miros de frunziş.

   Marian şi cu mine ne rezemam tăcuţi de balustradă. Preferam să stăm afară decât în cabine, unde mirosul de transpiraţie era şi mai greu de suportat decât soarele fierbinte pe căştile coloniale.

   Ne uitarăm plictisiţi la agitaţia din port, neafectată de căldură, aceşti oameni fiind doar creaturi ale tropicelor.

   Mie, cu toate micile neplăceri, îmi convenea perspectiva de a lenevi o bună vreme pe un vas.

   Ajunseserăm aici abia ieri, după un drum deosebit de anevoios, de aproape două săptămâni. Voiam să coborâm pe Congo până la Bangala şi de acolo să urcăm pe Mongala până la Bokapo.

   Când auzeam de Bokapo, mă bucuram la gândul că acolo era Miss Gloria Pitt căreia i-am promis că o vom vizita. Acest drum însemna o săptămână de linişte, relaxare, care-mi lipseau cumplit.

La bord se puse ceva în mişcare. Căpitanii - numit Van Lieven - semănând cu o bilă de grăsime strigă ceva de pe punte. Dădu comenzi într-un amestec de olandeză, engleză şi diferite dialecte indigene, după care sirena începu să urle asurzitor.

   Intenţia de pornire o observaseră şi negri din bărci, care-şi înteţiră strigătele.

   Ne aflam pe un vas cu aburi vechi, cu zbaturi. Avea o punte de clasa întâia, pe care ne aflam şi o punte mijlocie, pentru indigeni. Pe puntea de clasa întâia erau dispuse direct, cabinele, de care era lipită o mică sală de mese şi un salon ceva între fumoar, crâşmă şi speluncă de jocuri de noroc. Clasa întâia era calculată pentru cel mult douăzeci de pasageri dar, după cum văzusem, erau ocupate cel mult cincisprezece cabine. Eram de abia de o oră la bord, supravegheasem încărcarea bagajelor şi stăturăm doar puţin în micile cabine jegoase, de loc ispititoare. Un miros pătrunzător ne trăda şi prezenţa ploşniţelor.

   Isaak, matrozul ratat şi negustor falit de gin, pe care-l găsisem în valea demonilor, sforăia de la sosirea noastră în cabina lui. Urma să ne despărţim în Bangala de unde Isaak Burns voia să plece pe ţărmul oceanului, sperând să se poată angaja pe un vas.

   Agitaţia pe vas deveni tot mai mare, negrii de pe puntea de mijloc se despărţeau strigându-şi neamurile de pe ţărm, apoi, scrâşnind şi scârţâind, a fost ridicată ancora. Sirena urlă din nou, apoi vechiul vas se puse în mişcare tremurând din toate încheieturile căci se porniseră motoarele. Uriaşele roţi se puseră icnind la lucru, învârtindu-se şi biciuind apa. Căpitanul Van Lieven în persoană stătea la cârmă manevrând nava din port.

   Deodată se auziră strigăte, sirena urlă din nou, rotile se învârtesc înapoi şi vasul se opri în timp ce căpitanul înjurând fioros ieşi pe punte.

   De pe mal se desprinse o barcă cu şase vâslaşi voinici şi se apropia rapid.

   Fără să vrem ne concentrarăm atenţia asupra pasagerului întârziat, care trebuia să fie cineva, altminteri Van Lieven n-ar fi oprit. Când barca ajunse, văzurăm că era vorba de o femeie, ce voia să urce la bord.

   — La naiba! spuse apăsat Marian.

   Exclamaţia lui Marian era justificată. Era una din cele mai frumoase femei pe care le-am văzut vreodată. Purta un costum de călătorie mulat pe corp, din mătase, care-i scotea în evidenţă formele corpului proporţionat. De sub casca colonială albă de plută se vedea părul negru, cârlionţat, care-i încadra faţa îngustă şi delicată.

   Căpitanul o aşteaptă la scară. Se oprise din înjurat. Se apleacă cu servilitate şi-i sărută mâna. Câţiva negri cărau valize din bambus, apoi, însoţită de căpitan, veni şi străina.

   Acum îi putui vedea bine faţa. Era de o frumuseţe strălucitoare. Ochii mari şi migdalaţi erau umbriţi de gene lungi şi negre ca noaptea. Buzele de un roşu aprins contrastau cu tenul puternic bronzat. La gât sclipea un şirag triplu de perle iar la urechi scânteiau diamante, care dacă erau veritabile, valorau o avere.

   Trecând pe lângă noi ne examină scurt, lăsând în urmă un parfum delicat, după care dispăru repede.

   — Dumnezeule - o frumuseţe! - exclamai eu cu evlavie.

   — O frumuseţe periculoasă - completă sec Marian.

   În acel moment reapăru căpitanul, care-şi condusese pasagera la cabină.

   — Cine a fost doamna? întreabă Marian.

   Faţa fui Van Lieven se topea ca untul la soare.

   — Donna Ines y Castello, zise el rotindu-şi ochii asemenea unui canar care bea apă, o femele bogată! Mynherr, stăpâna unor plantaţii uriaşe.

   Apoi aplecându-se mai aproape, spuse cu un ton complice:

   — Ines nebuna - toată Africa vorbeşte de ea. N-aţi auzit de ea niciodată?

   Marian scutură din cap amuzant.

   — O veţi cunoaşte atunci mai îndeaproape, zâmbi căpitanul şi se înapoie pe punte.

   El nu ştia cât adevăr era în spusele sale.

   II.

   O CĂLĂTORIE PE CONGO.

   FĂRĂ O VITEZĂ PREA MARE, vasul nostru cobora în jos pe Congo.

   Se înserase deja iar luminile fantastice al amurgului, scăldau peisajul în nuanţe de la roşu purpuriu la violet.

   Role mari se scufundau ritmic în apa murdară, risipind cascade de stropi. Câţiva mateloţi negri se pregăteau să aprindă luminile de poziţie pentru noaptea care se apropia.

   Pe cursul inferior, Congo nu este o apă prea paşnică. Este plin de bancuri de nisip şi de noroi. Are nenumărate braţe laterale şi este aidoma unui labirint de apă care-şi taie drumul prin junglă şi stepă spre Oceanul Atlantic.

   Hărţile fluviale aflate la dispoziţia navigatorilor nu sunt nici pe departe precise, în timpul inundaţiilor din sezonul ploios, albia se schimbă anual, făcând ca fiecare călătorie să fie o aventură îndrăzneaţă.

   Şedeam în continuare în fotoliile noastre pliante, la balustradă şi priveam la peisajul de junglă. Congo putea avea aici o lăţime de o milă şi jumătate. Din apă se iţeau numeroase insule plutitoare, un stol de păsări mari ne urmăreau de aproape. Treceam adesea pe lângă grupuri de crocodil care cu priviri lacome urmăreau vasul.

   — Vizităm vasul înainte de a se întuneca?

   Marian se sculă şi îşi întinse braţele căscând. Am fost de acord, peisajul monoton începea să mă plictisească.

   Puntea de clasa întâia era goală, pasagerii preferaseră pe timpul arşiţei să stea în paturi. Situaţia era alta pe puntea mijlocie. Vânzoleala era în toi. Cel puţin o sută de negri cu femei şi copii, cu capre şi găini, cu boccele mari, în care-şi păstrau avutul, arătau ca pasagerii unei arce de-a lui Noe. Câini urâţi lătrau, maimuţe îmblânzite făceau gimnastică pe barele balustradei, copii goi şi plini de murdărie strigau. Aici nu erau cabine, lumea se aşezase comod pe pardosea, părând să se simtă foarte bine. Unele mame îşi adaptau copii, câţiva bărbaţi jucau cărţi, o parte din civilizaţia de import a albilor şi nimeni nu se interesa de noi.

   Pongo ne salută radios. Nu ni se permisese să-l luăm cu noi pe negrul nostru credincios la clasa întâia. Ea era destinată numai pentru albi şi nici un negru, în afară de cei din echipaj, nu avea voie să o „pângărească".

   — Am dus-o pe Maha în cabina boţmanului. Negrii proşti au frică de Maha şi a trebuit închis pe el - spuse el.

   Râsei. Era lesne de imaginat ce agitaţie provocase sosirea leopardului nostru îmblânzit printre negri.

   Pongo se simţea în largul său. Ne conduse şi ne arată coborârea în sala cazanelor şi spre cală, unde ne ţineam bagajele mari. Echipajul erau compus aproape exclusiv din negri şi metişi.

   Doar căpitanul şi primul ofiţer, un englez numit Mc. Algius erau albi.

   — Toţi aici negri răi, fură ca maimuţele, falşi ca şarpele şi leneşi ca un hipopotam. Nu bun, foarte răi negri, ne şopti Pongo.

   Luarăm vorbele sale la cunoştinţă. Ei avea un instinct sigur, care adesea ne-a fost de folos.

   Se întunecase între timp şi ne-am întors la cabinele noastre. Era timpul să ne schimbăm pentru cină. De obicei nu făceam asta dar acum fiind câteva doamne la bord, printre ele fermecătoarea Donna Ines ne străduiam să nu ne facem de râs pe old England.

   Prin peretele subţire de despărţire, auzeam din cabina noastră sforăiturile lui Isaak din cabina alăturată. Era ca şi cum un gater ar fi fost pus în funcţiune.

   — Hallo old fellow, sus, este timpul de haleală! Bătui din răsputeri în peretele despărţitor.

   Sforăitul amuţi cu un horcăit speriat, patul trosni şi apoi răsună vocea somnoroasă a fui Burns.

   — Este dimineaţă sau seară Gentlemans?

   — E seară, adormitule! Sus, acuşi vom cina cu nişte tipe bine.

   Perspectiva cinei îl trezi pe Burns şi-l auzirăm sărind din pat.

   — N-am nimic de îmbrăcat, nu pot să apar în izmene şi cămaşă în sala de mese, se văicărea el.

   — Căutaţi-vă ceva în valizele mele, care sunt în cabina dumneavoastră, spuse Marian. Ceva o să vi se potrivească!

   — Ay, ay, grohăi Isaak, apoi îl auzirăm deschizând o valiză.

   Când răsună gongul de chemare la cină, eram gata.

   Părăsirăm cabina şi ieşirăm pe punte. Aproape că am exclamat

speriat, când îl văzui pe Isaak, care rezemat de balustradă, ne aştepta.

   Nefericitul se înghesuia într-un smoching tropical, alb ca neaua, care îi era întins pe trup ca pieliţa pe cârnaţ. Acolo unde burdihanul i se ţuguia maiestos, nu se putea încheia nici la vestă, nici la smoching. Pantalonii erau de asemenea descheiaţi la curea şi ajungeau de abia la glezne. Cum gulerul cămăşii nu se putea închide, Isaak îşi înfăşurase o batistă cadrilată, roşie în jurul gâtului.

   — Cum vă plac domnii mei, îmi stă bine nu? Burns jucă cochet şoldurile sale dolofane.

   Marian dădu serios din cap.

   — Am văzut cândva la un circ un cimpanzeu bătrân. Şi ăla purta un smoching şi mânca cu furculiţa şi cuţitul.

   — Vreţi să afirmaţi că eu arăt ca un cimpanzeu? strigă Burns indignat.

   Marian dădu din cap zâmbind, a negaţie.

   — Doamne fereşte, cimpanzeul arăta elegant şi mai omeneşte.

   Isaak îşi deschise gura, de indignare negăsind cuvinte.

   Abia acum văzui că faţa-i era plină de pete roşii, mari.

   — Ce bube aveţi pe figură? întrebai eu.

   — Ploşniţe, aproape ca la mammy acasă - cabina este plină de ploşniţe, zâmbi el fericit.

   — Va trebui să dormim pe punte - constată Marian amărât la masă, domnilor, Isaak, veţi face furouri ca şi Douglas Fairbanks! Inimile tuturor damelor se vor frânge la vederea dumitale!

   — Am avut mereu noroc la dame! În flecare port la Atlantic am câte o mireasă, ce-şi plânge ochii din cap după mine, spuse Isaak rânjind şi netezindu-şi cărarea bogat pomădată de pe scăfârlia cu pâr roşu, după care ne îndreptarăm spre sala de mese.

   Cina nu începuse încă. Van Lieven trona în capul mesei. Şi ceilalţi oaspeţi erau deja acolo şi ne priveau curioşi. Era lumea obişnuită din zona tropicală africană: un misionar, cu o nevastă nesemnificativa, câţiva comercianţi englezi şi un funcţionar guvernamental, în călătorie de inspecţie. Donna Ines încă nu apăruse.

   Făcurăm prezentările, apoi luarăm loc. Un negru în ţinută albă de steward începu a ne servi supa rece.

   Eram cuprinşi în discuţii cu vecinii noştri, despre lucruri indiferente, aşteptând înfriguraţi sosirea frumoasei spaniole. Isaak şedea lângă nevasta misionarului şi spunea nişte glume marinăreşti deocheate, la care dânsa, roşie ca focul, se uita căutând ajutor spre soţul său, care îşi sorbea zgomotos supa.

   Deodată uşa se deschise şi Dona Ines intră. Discuţia amuţi, toţi uitându-se la frumoasa îmbrăcată într-o rochie de seară roşie ca focul. Braţele goale şi gâtul zvelt erau pline de podoabe, în urechi scânteiau diamante cât aluna. Până şi la pantofii cu tocurile înalte purta agrafe cu pietre preţioase!

   Căpitanul sări în întâmpinarea el. După atitudinea sa servilă se vedea că dama era un pasager special.

   La braţul acestuia, Donna Ines se duse spre locul ei. Pe cei prezenţi i-a măsurat cu o privirea rece, aproape dispreţuitoare.

   Se aşează în faţa mea şi a lui Marian. Pe când stewardul o servea, îi puteam admira frumuseţea deosebită. Ea ar fi făcut senzaţie în orice salon european. Aici, în plină sălbăticie, era ca o apariţie ireală. Cum de rezistase tenul rozaliu arşiţei? De unde aceste toalete elegante, descinse parcă dintr-un atelier parizian de modă aici în inima Africii?

   Căpitanul a început cu ea o discuţie şi noi puturăm să-i admirăm timbrul plăcut al vocii. Marian o privi atent. Observai, căi fixează cu privirea mâinile, care se jucau cu o batistă subţire de mătase. Şi ea îi surprinse privirea, păli, ne privi o clipă mânioasă şi-şi duse mâinile sub masă.

   Reacţia veni însă mai târziu. Amândoi văzuserăm că unghiile-i lăcuite în roşu aveau lunule albăstri.

   Donna Ines era o „Haffcast", o metisă. În vinele ei curgea sânge de negru.

   Zilele se scurgeau plictisitor. Eu şi cu Marian ne petreceam adesea timpul, trăgând în crocodili, care înotau în grupuri mari.

   Pe Donna Ines şi pe ceilalţi pasageri îi vedeam doar la masă. Spaniola se lăsa însă adesea servită în cabină. Faptul că ghicisem că Donna Ines provenea dintr-un tată spaniol şi o mamă negresă sau cel puţin creolă o făcu deosebit de rezervată. Ne evita vizibil şi ne ignora, când ne întâlneam ocazional.

   Se ştie că legile rasiale sunt în Africa cele mai stricte. Cine are doar un strop de sânge negru în vine este un paria, un lepros, evitat de albi precum ciuma. Este, desigur nedrept. Nu culoarea pielii, naţionalitatea şi rasa sunt decisive, ci caracterul oamenilor. Pe de altă parte, uriaşa ţară colonială Africa este stăpânită de o mână de europeni. Dacă aceştia s-ar amesteca cu negrii şi ar renunţa la izolarea tor, de creaturi divine, atunci stăpânirea lor în Africa ar lua sfârşit, mai ales că peste tot în uriaşa ţară, începe să se manifeste naţionalismul negrilor, indigenii realizează treptat că Africa este ţara lor; că forţa lor unită îi poate zdrobi pe europeni şi să-i alunge pentru totdeauna.

   De aceea, legile rasiale, pe care naţiunile europene le repudiază şi le consideră criminale - în Europa - în colonii sunt conservate cu o intoleranţă acerbă.

   Donna Ines era o „Halfcast" şi un cuvânt de al nostru ar fi ajuns, ca ea să fie exilată pe puntea mijlocie, să fie gonită din societatea albilor. Evident, nici nu ne gândeam la aşa ceva.

   Noi aveam alte concepţii despre problema rasială. Şi totuşi, faptul că noi ştiam „taina", ne despărţea net.

   Nici măcar nu ne puteam supăra. Doar Isaak se străduia să-i intre în graţii. De abia apărea pe punte, că el se şi înfiinţa şi-i potrivea parasolarul, aducea scaunul pliant şi băuturi reci.

   Revenind de la aceste mici drăgălăşenii era ca ţicnit, aruncând cu vorbe ca gagică a întâia, bestie faină ş.a. Neplăcut era doar că el făcea pe Dandy-ul, purtând garderoba mea şi pe a lui Marian, alternativ. Cum aceste haine nu erau pe măsura corpolenţei sale, totdeauna plesneau la cusături sau sărea câte un nasture.

   În a cincea zi a plictisitoarei călători, cu două zile înainte de a ajunge la destinaţie, la cină se aduse vorba asupra piraţilor care de o vreme făceau fluviul Congo nesigur.

   Vasul meu a fost atacat de cinci ori. A fost al naibii, pasagerii au fost dezbrăcaţii până la cămaşă, povesti van Lieven.

   — Şi o spuneţi aşa de liniştit? Bărbia dublă a nevesti de misionar tremura indignată.

   — Eu nu am păţit nimic niciodată, Căpitanul ne privi amuzant.

   — Jefuiţi au fost doar pasagerii. Vedeţi piraţii îmi datorează recunoştinţă. Dacă n-aş trece eu pe aici, nu mi-ar putea ataca vasul. De mi-ar strica vasul sau dacă m-ar scufunda ar fi pierderea

lor. Aşa, afacerile noastre se cam completează.

   — Plăcut ins sunteţi dumneavoastră! Nevasta pastorului îl fulgeră prin Iorgnon. Sunteţi rece, fără inimă! Austin, azi ne vom ruga pentru siguranţa pasagerilor - se adresează ea soţului său.

   — Eşti un înger! Un adevărat înger creştin. Reverendul o sărută mişcat pe obraz.

   Neobservată, datorită discuţiei agitate, Donna Ines îşi făcu apariţia.

   — Despre ce este vorba aici? întreabă ea cu o voce melodioasă.

   — Despre piraţii de pe Congo! răspunse Van Lieven, sărind servil în întâmpinarea ei şi sărutându-i zgomotos mâna.

   — Oh! Ce interesant! Ador romantismul tâlharilor îl am în sânge.

   Se uită ironic şi provocator la Marian şi la mine.

   — Nu vă lăsaţi deranjaţi, domnilor, sunt o ascultătoare atentă.

   — Povesteam că vasul a fost atacat adesea, spuse căpitanul. Au fost tot felul de scene nebuneşti la bord.

   — A curs sânge? Au fost morţi? Au fost mulţi pasageri ucişi?

   Ochii frumoasei sclipeau de excitaţie.

   — Persoană neruşinată! sâsâi nevasta de pastor aşa că Donna Ines trebuia s-o audă. Femeie perfidă!

   Ines o privi dispreţuitor în faţă.

   — De ce vă ambalaţi aşa? Pentru dumneavoastră treaba nu este rea. De vă bagă cineva un cuţit în piept, soţul dumneavoastră vă poate acorda ultimul mir. Şi în cer este precis mai răcoare ca aici. Preoteasă sări în sus. Era desfigurată de furie şi tremura din tot corpul.

   — Persoană infamă! Tâlhăriţă! Hai Austin, eu nu pot respira acelaşi aer cu această... damă! strigă ea înfuriată.

   În acest moment motoarele se opriră. Liniştea bruscă deveni de speriat. De pe punte se auzeau strigăte şi urlete de jale provenind de la negrese. Van Lieven se ridică cu o faţă serioasă. Cred că am vorbit prea mult de piraţi şi aşa am pictat pe dracul pe pereţi. Aşa arată, că ar fi deja aici!

   Preoteasa ţipă strident şi leşină. Noi sărirăm toţi în sus.

   Doar Donna Ines râmase liniştită şi zâmbea batjocoritor.

   III.

   PIRAŢII DE PE CONGO.

   ÎNCĂ MAI SUNĂ ÎN NOAPTE cântecul monoton al negrilor. Ceaţa înconjurase vasul într-o manta de vată şi părea că vrea să înghită orice sunet de pe punte, făcând însă să se audă dar valurile ce se loveau de vasul care înainta încet şi prudent.

   Negru superstiţioşi erau vizibil impresionaţi de ceaţa care lăsa impresia ca vasul pluteşte În cosmosul infinit.

   Ei se strângeau în grupuri şi în cântecele lor era pomenit adesea „marele Lord" cum îl numesc negrii creştini pe Dumnezeu.

   Pongo stătea singur la scara care ducea spre puntea de sus. Era curios că la mijlocul alor săi, el se simţea singur.

   Contactul cu albii, pe care-i slujea ridicase un zid între el şi negri. Civilizaţia albior este ca o otravă. Cine vine cu ea în contact, o gustă. Naturaleţea negrului sălbatec dispare. El face cunoştinţă cu paleativele civilizaţiei, ştie să umble cu armele de foc, cunoaşte aparatul de fotografiat, aparatul de bărbierit, săpunul, radioul. Ştie deservi un motor. Dar el se înstrăinează de neamul lui, se simte superior acestuia. Aşa se produce despărţirea lentă...

   Aici se ştia că el este Boy-ul şi ghidul albior de la clasa întâia. Şi aici se ţineau la distanţă respectuoasă de ei; şi el se simţea singur.

   Cu câtă plăcere ar fi pălăvrăgit cu tânăra, care-şi ridicase pârul sclipind de grăsime şi care-i aruncase priviri timide. Bătrâna urâtă de lângă ea, precis era maică-sa şi din faptul că nimeni nu se interesa de fată, el îşi dădu seama că fata este necăsătorită.

   Deodată, Pongo tresări. Urechile-i sensibile auziră ceva neobişnuit. Ceva se freca de bordajul vasului, valurile se auzeau mai intens şi parcă se auzea şi zăngănit de arme.

   Aproape concomitent Pongo zări capete creţe de negri apărând la balustradă. Siluete despuiate, mlădioase răsăriră pe punte. În mâini aveau - lui Pongo nu-i venea să creadă - pistoale automate.

   Şi ceilalţi negri îi descoperiră acum pe piraţii, care tot mai numeroşi se urcau pe vas, începu un haos grotesc. Pasagerii, strigând agitaţi fură adunaţi sub ameninţarea armelor automate la pupa. Pongo mai zări un număr de piraţi care dispăru în sala maşinilor. El se refugiase în umbra scării, fiind ajutat de culoarea sa închisă. Urmări încordat cele ce se petreceau, gata în orice moment să fugă la stăpânii săi.

   Fochiştii leoarcă de sudoare, care neîntrerupt alimentaseră cu lemne cazanele încinse, se ridicară, miraţi. Soneria telegraf a motoarelor sună strident, după care îşi încetară brusc activitatea. Cel ce părea că-i conduce pe piraţi se adresă fochiştilor speriaţi în limba zulufă.

   — Stingeţi focul! Repede!

   Negrii îngroziţi se conformară, orbeşte.

   Mc. Algius, care era pe punte, îşi ridică mâinile sus, când văzu aţintite mai multe arme automate asupra sa.

   — Fără teatru, bă maimuţoilor! mârâi el, fără a-şi scoate pipa din gură - nu-i prima oară că ne sabordaţi!

   Negri rânjeau prietenos şi totuşi îl legară de cârmă. Pongo după ce pândi momentul prielnic, sări şi se avântă în sus spre puntea superioară. A fost totuşi lovit de o salvă de automat. Gloanţele loviseră peretele de lemn aproape de capul său.

   Ca la comandă, Marian şi cu mine străbăturăm grupa agitată a pasagerilor de clasa întâia şi ieşiră pe punte. Doar Donna Ines îşi păstra calmul, fumându-şi relaxată ţigara.

   Tocmai când ieşeam afară pe uşă, răsună o salvă. Pongo escaladă în salturi lungi scara.

   — Piraţi Massers! spuse el cu faţa radiind, ca şi când ar fi adus o veste de bucurie.

   — Dumnezeule mare! horcăi Isaak Burns, doar nu va fi luptă, eu sunt pacifist, n-am poftă să fiu lichidat!

   — Sunteţi laş, Mr. Burns? întreabă Marian ironic. Aici nu putem rămâne, nu avem acoperire. Haide-ţi în cabina mea.

   Eu şi cu Burns, care încă mai icnea jalnic, urmaţi de Pongo, intrarăm în cabina îngustă, la timp, căci piraţii se avântară de pe scară. Îmi dădui imediat seama că Marian avusese dreptate. Uşa grea de stejar era placată cu cupru. Marian smulse în grabă salteaua de pe pat şi o rezemă de uşă făcând-o de nepătruns pentru gloanţe.

   — Mica fereastră de la uşă este în loc minunat de tragere, râse el - de aici ţinem toată puntea sub control fără nici o grijă.

   — Dar eu sunt o ţintă aşa de bună! - se văicări Burns - sunt aşa de voluminos că ocup toată cabina, precis că mă vor nimeri!

   — Pune-te la orizontală, îl sfătui Marian prietenos - nu trebuie ca omenirea să piardă un aşa exemplar valoros. Robert, Pongo, veniţi, luaţi-vă armele, începe dansul.

   Haosul era deocamdată în sala de mese. Auzeam istericalele femeilor, înjurăturile căpitanului şi strigătele guturale ale piraţilor, probabil că tocmai îi jefuiau pe pasageri.

   — N-ar trebui să-i ajutăm cumva? întrebai eu timid. Îmi era milă de victimele jafului.

   Marian îşi aprinse liniştit o ţigară.

   — De nu mă înşel am numărat douăzeci de negrotei înarmaţi a- ntâia care acum îi buzunăresc pe colegii noştri pasageri. Jos vor mai fi încă douăzeci, aşa că şansele noastre sunt minime. Şi-apoi, dacă intervenim, precis vor fi multe victime. Aşa măcar scapă ceilalţi cu viaţă. Rămânem deci în defensivă şi ne limităm doar ca

şi ne apărăm.

   — Vine negri răi! sâsâi Pongo care se uita prin ferestruica. Câţiva bandiţi negri se îndreptau drept spre cabina noastră. Cineva le va fi trădat unde eram cazaţi.

   — Începe balul! şopti Marian, aşezând ţeava armei pe ferestruică după care trase rapid câteva focuri. Gloanţele loviră puntea în faţa picioarelor piraţilor care strigară îngroziţi. Concomitent, o salvă de automat lovi uşa iar mişcările saltelei arătau că ea reţinuse proiectilele.

   — Dacă cel puţin pastorul ar fi cu noi! se văicărea înăbuşit Burns, nu vreau să ajung în fericirea veşnică fără consolare religioasă.

   — În iad, prietene, Marian îl îmbrânci supărat pe Isaak, care asemenea unul peşte mare zăcea pe podea. Dacă ar trebui să-ţi mărturiseşti toate păcatele ţi-ar trebui toată noaptea, bă traficant de şnaps.

   — Am acasă o mamă în vârstă, scâncii Burns şi o nevastă în Liverpool. Ce mă vor plânge...

   În acest moment o aftă salvă lovi uşa şi grăsanul amuţi.

   Cum ferestruica îi permitea unui singur om să tragă prin ea şi locul era ocupat de Marian, noi ne ghemuisem la podea, cu armele pregătite, la caz de nevoie gata să-i luăm locul.

   Marian trăgea degajat, fără să-şi scoată ţigara din gură. Situaţia era clar în favoarea noastră. Pe punte, în raza de bătaie a armelor noastre nu se putea arăta nimeni, apoi bandiţii nu puteau prelungi asediul prea mult timp.

   Isaak îşi dădu seama că situaţia nu era aşa de periculoasă. Se ridică icnind în genunchi, luă o armă de pe podea şi-o încarcă.

   — Să nu credeţi că-s laş! - icni el cu voce astmatică şi mă privi cu ochi indignaţi, holbaţi - tocmai zâmbeam amuzant. La mine curajul este moştenit. Taică meu era cel mai mare bătăuş, tot comitatul se temea de el. Şi maică-mea, he, he - asta femeie, ea şi pe bătrân îl făcea KO, când venea beat acasă.

   — De moştenit se vede că ai moştenit doar beţia, spuse Marian.

   Apoi se îndreptă cu o înjurătură furioasă:

   — Ia te uită, Robert, cred că spurcaţii ăştia ne-au copt-o!

   Mă uitai prin ferestruică şi încremeni. Marian avea dreptate - eram pierduţi. Bandiţi văzând că fortăreaţa noastră nu se lasă cucerită, îi folosiră pe pasagerii perplecşi din sala de mese drept scuturi umane, trăgând din spatele acestora în uşa noastră, spre care înaintau încet.

   — Nu pot trage fără să-i lovesc pe pasageri, spuse Marian răguşit, lăsând arma în jos, s-a terminat Robert, trebuie să ne predăm.

   Dintr-o dată se întâmplă ceva neaşteptat. Vasul se înalţă uşor la bord, ca şi când ar fi fost smuls de o mână uriaşe. Grinzi se rupseră, metalul scrâşnea pe piatră iar sirena urla îngrozitor.

   Furăm azvârliţi în aer ca nişte mingi şi căzurăm grămadă într- un colţ al cabinei.

   Se auzi o împuşcătură asurzitoare şi Isaak strigă ca un porc la tăiere, îşi trăsese singur în picior... iată ce se întâmplase.

   Mc. Algius, ale cărui mâini fuseseră legate de bara cârma, se uita întunecat la cei tei negri care-l păzeau cu automatele gata de tragere.

   — Delegaţi-mă, bă maimuţe negre. Nu ştiţi ce-i datoraţi unui domn alb, câinilor de iad ce sunteţi.

   Şeful celor trei îi arată rânjind dinţi albi.

   — Noi ştim că tu mare, puternic om alb, Massa, gâlgâi ei batjocoritor. Dacă eu face ţac-ţac, atunci tu om alb mort.

   Mc. Algius scrâşni din dinţi furios. Soarele african şi whiskyul, îi măcinaseră sănătatea şi moralul de alb, dar deosebirea de rasă, superioritatea rasei albe era singura care-i ridica deasupra aceste bande negre.

   Dacă-şi pierdea acest sentiment şi Mc. Algius o ştia, se terminase cu el.

   Deodată şi-a abandonat gândurile sumbre. Urechile-i sesizară o posibilitate de a pune o dată capăt situaţiei umilitoare.

   Cum motoarele erau oprite, vasul plutea în linişte, purtat de curent pe Congo în jos, pe puntea mijlocie călătorii negri a căror bagaje erau scotocite după lucruri de valoare strigau în continuare. Urletul negrilor provoacă un ecou ciudat. Din ceaţa de nepătruns de la babord se auzi încet dar sigur trăncăneli maimuţelor trezite de larma de la bord. Pentru Mc. Algius era momentul. Vasul trecea aproape de una din numeroasele insule de pe Congo. Râse batjocoritor.

   Dacă-i locul de a le-o coace piraţilor, chiar dacă vasul se ducea la dracu, că tot nu-i aparţinea şi era asigurat, atunci să fie!

   Prudent, fără ca paznicii să vadă ceva, el răsuci cârma, cu braţele-i legate.

   Ţipetele maimuţelor se auzeau tot mai aproape şi apoi. Vasul se saltă în sus, cei trei negri fură măturaţi ca de un uragan peste balustradă.

   Totul se dispuse oblic. Vasul eşuase.

   ÎMI SCOASEI CAPUL DINTRE PICIOARELE lui Isaak şi-mi pipăit cucuiul care îmi creştea pe cap şi observai că eram cu genunchiul drept pe gura lui Isaak, care era deja albastru la faţă. De cum trăsei piciorul, începu să se vaite din răsputeri.

   Marian şi Pongo se ridicaseră deasemenea cu greutate. Podeau cabinei era oblică, uşa părând să atârne sus, deasupra noastră.

   — Mor! zise Burns disperat, sângerez. Ajutaţi-mă, pentru numele Domnului.

   Mă convinsei rapid că Isaak căpătase o nouă rană, ce-i perforase dintr-o parte în alta pulpa stângă. Rana, cum se întâmplă la împuşcăturile de aproape, de abia sângera.

   Marian, care se ridicase ţinându-se de picioarele patului, împinse uşa în afară şi se uită pe punte.

   — Veniţi şi adunaţi armele! strigă el. Banda o şterge! Pongo şi cu mine ne luarăm după el. Mă uitai afară. Piraţii dispăruseră şi ţăcănitul unui motor care ne trăda faptul că piraţi se îmbarcau, fără a face un secret, din faptul că posedau bărci cu motor.

   Nu ne mai păsa de ceilalţi pasageri, ci ne târârăm pe podeau oblică spre balustradă. Mai aveam un cont de încheiat cu piraţii.

   Tocmai când ajungeam la balustradă, motoarele porniră păcănind. Ceaţa nu ne permitea să vedem. Deschiserăm totuşi focul la întâmplare şi câteva urlete de durere ne dovediră că nimeriserăm. Răspunsul constă în câteva salve de automat, din bărci, care trecură mult peste capetele noastre, apoi zgomotul motoarelor se stinse în noapte.

   — E gata! Păcat că nu i-am putut goni puţin. Hai să vedem ce-a făcut banda asta, spuse Marian, lăsându-şi arma în jos.

   Ne deplasarăm prudenţi, ca să nu lunecăm, pe puntea înclinată, spre sala de mese, unde se refugiaseră pasageri îngroziţi şi se auzeau văicăreli şi vociferări.

   Priveliştea de acolo era de groază. Pe mijlocul mesei, între mâncăruri vărsate, zăcea leşinată nevasta pastorului, în timp ce acesta îi masa tulburat tâmplele, cu vin roşu. Hainele femeilor erau sfâşiate, bărbaţii erau fără sacouri. Probabil că au fost siliţi să le dezbrace, când bandiţi le-au scotocit prin buzunare.

   Singură degajată, şezând într-un fotoliu fumând o ţigară şi uitându-se ironic la deranjata adunare, era Donna Ines. Nu ne crezusem ochilor. La gâtul ei spânzura în continuare şiragul de perle, la degete îi scânteiau ca mai înainte inelele iar diamantele din urechi scânteiau batjocoritor. Părea că urmăreşte o piesă kitsch de operetă dintr-o loje.

   Căpitanul, ca şi primul său ofiţer, fusese legat şi sta culcat într- un colţ urlând ca un leu. Marian se grăbi să-l dezlege. Ceilalţi pasageri erau prea tulburaţi şi dezorientaţi, ca să fie în stare să dea o mână de ajutor.

   — În portofel am avut peste o mie de lire sterline - gemu funcţionarul guvernamental. Banii majestăţii sale! Cum voi putea răspunde eu?

   — Perlele mele, strigă soţia cea grasă a negustorului olandez. Bijuteriile mele! Adrian, toate au dispărut, valorau un sfert de milion.

   — Toată averea mea era la mine! bâlbâi un gentleman englez, cu două săptămâni în urmă mi-am vândut factoriile, voiam să mă întorc în Europa, să am în fine linişte, acum pot începe liniştit totul de la capăt!

   Nevasta misionarului îşi revenise şi urla ca o hienă flămândă. Apoi privirea îi căzu asupra Donnei Ines. Sări de pe masă, căzu jos şi în patru labe se târî spre spaniolă.

   — Cum se face de dumneata n-ai fost jefuită - ţipă ea. Cum de tocmai dumneata ai fost cruţată, dumneata?

   Donna Ines zâmbi şi suflă degajată inele de fum.

   — Vorbiţi! - misionara dădea să se arunce asupra adversarei sale - cum de au fost toate femeile jefuite şi numai dumneata nu?

   Donna Ines îşi luă relaxată ţigara din gură.

   — Chiar şi piraţi de pe Congo ştiu face deosebirea între o doamnă şi o muiere - surâse ea ironic.

   — Gura! zbiară căpitanul, punând capăt scenei - purtaţi-vă ca oamenii nu ca maimuţele. Hai să vedem în cabine ce s-a furat! Vă puteţi smulge părul şi altădată.

   Misionara ţipă brusc, din nou, arătând spre uşă. Toţi se întoarseră.

   În uşă stătea rânjind Pongo, care ţinea cu mâna, un negru de guler. Era unul din piraţi, după cum constatarăm pe loc.

   — El fură în cabine - zise Pongo - nu aude cum colegii fuge. Eu găsesc şi acum aici piratul! Căpitanul sări ca un tigru, la tâlharul ce tremura ca varga şi începu să-i care la pumni.

   — Îmi vei plăti pentru ceilalţi, mă câine de iad - scrâşni el - până acum m-aţi tratat la jafurile voastre ca pe un gentleman alb. Dacă m-aţi legat, nu v-o iert.

   Pumni îi explodau ritmic în figura prizonierului ce se tumefia încet şi care se văicărea de moarte. Nasul îi sângera.

   — Cine-i şeful vostru? Vorbeşte sau îţi crăp capul. Spune-i numele, sau, pentru Dumnezeu fac tocătură de carne din tine!

   Ochii negrului se îndreptară undeva în spatele căpitanului şi îşi întinse mâna. Înainte însă de a apuca să zică ceva, o detunătură, rupse liniştea. Din gura piratului răzbătea un horcăit, apoi se prăbuşi cu o gaură însângerată între ochi.

   Donna Ines veni spre noi cu un revolver în mână, fumegând. În mâna stângă îşi mai ţinea ţigara aprinsă.

   — Ce atâta tevatură cu individul? spuse ea liniştită. Nu valora

nici gloanţele pe care-i l-am tras în cap.

   Ne uitam uimiţi la frumoasa care cu sânge rece şi în mod conştient ucise un om. Chiar şi căpitanul, care, până acum fusese penibil de servil fată de ea, o privi cu ochii injectaţi de furie.

   — Cum îndrăzniţi? întreabă el, abia stăpânindu-şi furia.

   Ea l-a privit zâmbind amuzată, ca o profesoară ce se distrează pe seama unui elev bleg.

   — Nu ştiţi unde ne aflăm? Arătă cu mâinile spre ambele maluri învăluite în ceată. A început deja imperiul meu. Deja de ore vasul străbate domeniile mele.

   — Dar va aflaţi pe un vas olandez, Signora - strigă căpitanul - şi aici doar eu...

   —  Vas? zâmbetul ei deveni mai provocator. Aţi zis, vas? Deocamdată e clar o epavă amărâtă, capito? - dădu apoi dispreţuitoare din cap - adios senor, acum, mă voi odihni până ce pot debarca. Se întoarse şi dispăru.

   Marian o urmări îngândurat cu privirea. Ştiam ce însemna asta. Perspectivă de aventuri eterne.

   Cum după atac şi avarierea vasului numai asta nu-mi lipsea, îl privi pe Marian plin de dezaprobare.

   — Bună femeie! Robert, zise el încet, plin de reţinere, şarm şi curaj, ce crezi? Ar merita s-o cunoaştem mai îndeaproape, ce crezi?

   — Cum? - eram total uluit - doar nu vrei să.

   Îmi veni gândul Marian s-ar fi amorezat de această fiinţă.

   — Crezi cumva că o iubesc? El îmi ghicise gândul şi râse. Ia-o cum vrei şi cum crezi, dar trebuie să creadă chestia asta! Haide!

   Ne duserăm în sala de mese, unde stewardul tocmai servea pasagerilor cafeaua fierbinte şi asta ne mai lipsea şi nouă.

   În uşă Marian mă reţinu şi trebui să ne stăpânim amândoi, ca să nu izbucnim în râs.

   — A fost teribil, Lady and Gentleman - striga Isaak, cu piciorul bandajat, înconjurat de pasageri, având o sticlă de rachiu în fată. Când a început dansul, le-am zis alor mei să se adăpostească. Eu curajos cum sunt, m-am pus la uşă, expunându-mă gloanţelor bandiţilor care trăgeau. Sunt trăgător de elită, cu fiecare foc am

nimerit. La Clubul meu nimeream mereu toate nouă.

   — Dar asta este la popice - obiectă misionăreasa.

   Isaak dădu neglijent din mână.

   — Bile de popice sau de plumb - este acelaşi! Dar vă rog, nu mă mai întrerupeţi. Trăgeam, deci stând drept, cu pieptul de bărbat curajos spre duşmani, gata să mor, ca să-mi salvez amicii. Sângele eroic al strămoşului meu - a fost cavaler, tâlhar, să ştiţi asta şi a fost spânzurat - s-a trezit în mine. Ţeava armei mele ardea, fumul îmi tăia respiraţia, vedeam roşu ca un taur care ia pe matador în coarne.

   — Dar, noi am fost folosiţi drept scuturi de către bandiţi, apoi nu s-a mai tras. La geam l-am văzut doar pe Mr. Marian, obiectă nevasta negustorului olandez.

   — Eram deja grav rănit şi mă luptam cu moartea, răspunse Isaak vexat. Ştiţi ce este să ai la picior o gaură cât un şiling dublu? Văd că m-am sacrificat degeaba, nerecunoştinţa este în floare şi prudenţa este cea mai nimerită. Mai bine m-aş fi refugiat undeva, decât să mă ologesc pentru voi.

   Puse sticla de tărie la gât şi înghiţi gâlgâind restul rămas. Când puse jos sticla şi ne văzu în uşă, de jenă se coloră în roz.

   Marian îl bătu prietenos pe umăr.

   — Na, ne-am revenit din marea spaima? Cine te-a pansat?

   — Eu singur - grohăi Burns - voi m-aţi fi lăsat să sângerez. Ajută-te singur că şi Dumnezeu te ajută, sau de nu, altcineva. Deci m-am pansat.

   — Cu ce? interveni eu, căci pansamentele de la piciorul lui Isaak îmi păreau cunoscute.

   Acesta se uită nevinovat ca un nou născut la doica sa.

   — Aţi avut trei cămăşi în valiză, Sir - bâlbâi el - rupte sunt pansamente a-ntâia. Trebuie încă să vă mulţumesc.

   Eram distrus. Cele trei cămăşi noi toată averea mea şi cine ştia când voi putea să-mi procur altele.

   — Din păcate erau din mătase - spuse Burns critic - inul este mai bun pentru bandaje, dar la nevoie...

   Nu apucă să continue. Van Lieven intră şi ne ceru atenţie.

   — Am cercetat vasul cu oamenii mei. Din păcate, reparaţia spărturii din peretele vasului va dura cel puţin două săptămâni. Pentru dumneavoastră, domnilor sunt trei posibilităţi. Sau rămâneţi în acest timp la bord sau plecaţi cu bărcile noastre de salvare până la Bangala. În plus Donna Ines vă comunică că puteţi sta la ea până se termină reparaţiile. E doar câteva mile în aval, ascultaţi, tocmai acum semnalizează acasă.

   Într-adevăr, de pe puntea de mijloc se auzea sunetul înfundat al unei tobe Lokol, telegraful junglei. Sunetelor sacadate le răspunse o altă tobă de pe malul învăluit de ceaţă, apoi se auziră din mai multe părţi.

   Vestea căpitanului stârni rumoare, pro şi contra. Mai ales bărbaţii căsătoriţi ar fi acceptat oferta Donnei Ines pe când nevestele lor protestau furioase. Curând a fost clar, că nimeni nu accepta oferta Donnei. O parte mare a pasagerilor decise să aştepte la bord. Funcţionarul guvernamental şi câţiva negustori grăbiţi hotărâră să-şi continue drumul cu bărcile.

   Marian şi cu mine ne plimbam pe punte. Se făcea dimineaţă, ceaţa se risipea şi la orizont apărură coroanele unor uriaşi arbori de pâine.

   — Vom accepta invitaţia, spuse Marian, ar fi nepoliticos să o refuzăm şi apoi...

   Nu mai continuă. Bănuiam şi cauza. S-o fi îndrăgostit de frumoasa spaniolă.

   Începu o zi însorită. La bordul vasului avariat, cu toată arşiţa, munca era febrilă.

   Agăţaţi de funii, membrii echipajului îndreptau din ciocane marginile spărturii. Bărcile cu lumea grăbită plecaseră. Ele aveau misiunea de a cere direcţiei portului din Bangala un barcaz, cu ajutorul căruia vasul avariat ar fi redevenit din nou navigabil.

   Noi ne-am dus bagajele pe punte, aşteptând ce va urma. Nu dură mult şi în depărtare apărură trei bărci mici cu motor, care trăgeau după ele altele.

   — Vine flotila mea, spuse o voce plăcută în spatele nostru.

   Ne întoarserăm şi o remarcarăm pe Donna Ines care se apropiase pe neauzite de noi.

   — Căpitanul mi-a spus că aţi acceptat invitaţia mea senores. Mă bucur că până la terminarea reparaţiilor să vă am musafiri în Buen retriro-ul meu. Uneori este cam monoton pe plantaţia mea. Îmi doresc puţină variaţie.

   Sărutarăm galanţi mâna frumoasei. „Flotila" sosise între timp, bărcile simple fură decuplate de cele cu motor şi fură pe loc asaltate de negrii veseli de pe puntea mijlocie.

   — Să ştiţi că mai toţi pasagerii de pe puntea de mijloc sunt muncitori recrutaţi de mine la Jambinga pentru plantaţie.

   În ultimele luni am avut o epidemie de malarie. Negrii cădeau ca muştele. Din nou, mă sperie răceala cu care vorbea de moartea muncitorilor ei. Dar nu avui timp să mă gândesc mult la aceasta. Trebuia să supraveghez transbordarea bagajelor. Apoi apăru, la despărţire, Van Lieven.

   — Vă iau peste cel târziu două săptămâni, promise el. Vă veţi

simţi bine, ca oaspeţi ai Donnei. Vă invidiez.

   — Două săptămâni de repaus, fără să faci nimic, frumoasă perspectivă - spusei eu...

   — Cred că eşti într-o mare eroare - interveni Marian - vei vedea tu.

   — Ce ne poate aştepta? îl privi mirat.

   Marian se apleacă în faţă şi-mi şopti misterios:

   — Marea aventură!

   O coloană lungă de bărci cobora jos pe Congo. În faţa erau bărcile cu motor, urmate de celelalte, în care negrii vâsleau râzând şi cântând. Vasul râmase tot mai mult În urmă, până ce după o curbă, furăm înconjuraţi de virgina junglă.

   Donna Ines era în barca din faţă. Marian, eu şi Pongo în a doua. O luaserăm cu noi şi pe Maha. Acum dormea întinsă pe jos, în barca. Nu prea vorbeam. Eram asaltaţi de gânduri. Mă frământau vorbele lui Marian despre marea aventură ce ne aştepta. Eu mai degrabă credeam, într-o aventura galanta între gazdă şi el. Eram aproape gelos şi asta era explicabil.

   Noi doi eram prieteni nedespărţiţi de ani de zile. Camaraderia ne era cimentată de necazuri şi pericole trăite împreună. Gândul unei despărţiri era groaznic. Între noi nu a stat nici odată vreo femeie, eram mereu de părerea că pentru Marian sexul slab nu există. De mine nu puteam afirma acelaşi lucru, mai ales dacă mă gândeam la Miss Gloria Pitt, pe care o veneram ca un puşti de şcoală, pe care speram să o revăd curând. Dar Marian - nu, acest gând nu-mi venise încă şi deci mă durea de două ori mai tare.

   Nu eram cunoscător de femei, dar atât lucru ştiam, că frumoasa spaniolă cu urma de sânge negru nu se mulţumea cu jumătăţi.

   Dacă ea şi Marian s-ar uni, el i-ar fi sclav şi asta ar fi fost despărţirea. Ca un ins nedorit aş fi deranjat cu siguranţă idila.

   Aruncai priviri sumbre spre malul stâng. Arbori uriaşi la marginea sa stăteau în apa murdară. Giganticele lor rădăcini aeriene se înfigeau asemenea unor degete fantomatice în fluviu. Părea să fie o zonă de inundaţie, cu toate că acum apa nu era mare.

   — Mlaştini! comentă Marian laconic.

   Avea dreptate. Mlaştina se întindea la nesfârşit de-a lungul malului. Jungla o însoţea permanent. Până şi lianele copacilor care ieşeau din apa rău mirositoare din care proveneau se stingeau toate formele de viaţă ale mlaştinei... Ştiam, aici era patria şerpilor arboricoli, care se aruncau dintre crăci asupra intruşilor ucigându-i.

   Aici roiau periculoşii ţânţari anofeli, ai malariei tropicale. Aici trăiau păianjeni mari cât pumnul, a căror muşcătură declanşa crampe epileptice şi apoi o moarte chinuitoare. Toi aici era imperiul crocodililor care-şi depuneau ouăle în nămolul cald al mlaştinii, aici trăiau uriaşi lilieci vampiri, nepericuloşi pentru om, dar al căror zbor nocturn îi tulbura şi pe cei cu nervi tari. Tot aici existau nenumărate lipitori uriaşe, care odată fixate de trupurile oamenilor sau animalelor, greu se lăsau îndepărtate.

   Am călătorit aproape o oră de-a lungul malului mlăştinos. Barca conducătoare îşi reduse viteza şi se opri lângă noi. Donna Ines ne făcu veselă un semn.

   — Aici începe imperiul meu! strigă ea, arătând spre mal. Într- adevăr nu numai mlaştină şi jungla încetaseră. Văzurăm plantaţii bogate unde negrese cu năframe viu colorate lucrau şi ne făcură semne.

   — Acolo este casa mea, strigă Donna Ines şi de mirare rămăsei cu gura căscată. La marginea unui golf îngrijit, cu un debarcader curat, se înălţa o clădire mare, de vis în stil maur, strălucitoare de albă în soare, care mai bine s-ar fi potrivit pe o alee din Madrid.

   V.

   CHEMAREA AVENTURII.

   ŞEDEAM PE VERANDA VILEI, bându-ne cafeaua servită de doi negri bine, drăguţi şi educaţi. Aveam în faţă golful cu micul debarcader. Uneori vedeam patrulând negri bine înarmaţi pe chei. De pe plantaţie se auzea un cântec tărăgănat, în cor.

   —  Aici eu simt regină, stăpână pe viaţa şi moartea supuşilor mei. Nici o stăpână din Europa nu are atâta putere asupra supuşilor ca şi mine. Nu sunt de invidiat? spuse cu mândrie Donna Ines, fumându-şi inevitabila ţigară.

   Marian aprobă politicos.

   — Desigur, dar scuzaţi-mi întrebarea, viaţa dumneavoastră aici

nu este cumva monotonă?

   — Credeţi? Ochii ei mari, focoşi îl fulgerară amuzanţi - tocmai dumneavoastră Mr. Farrow ar trebui să ştiţi că aventura este peste tot. Trebuie doar să o chemi şi ea e aici. Monotonă? Doamne, vânez, pescuiesc îi judec pe cei leneşi şi hoţi. E o variaţie drăguţă, să condamni un ticălos de negru la o sută de ciomege şi să mă uit cum se execută sentinţa.

   Eram mirat. Marian, duşmanul oricărei cruzimi, nu se enerva la vorbele brutale ale acestei femei. Ce impresie îi făcea?

   El zâmbi din nou, aprobator, îi luă mâna şi i-o sărută.

   — Vă admir, Donna Ines, sunteţi o femeie născută pentru Africa. Aici se pot impune doar naturile dominante, cei slabi dispar. Sunteţi, se pare, severă cu oamenii dumneavoastră. Nu fug de la dumneavoastră?

   Donna Ines râse cu poftă.

   — De ar putea, ar fugi, dar nu pot. Vedeţi, plantaţiile mele fac un semicerc care dă în malurile fluviului. În jurul plantaţiei e o mlaştină mortală, de nepătruns pentru oameni. Malul este păzit de garda mea înarmată cu consemnul de a ucide pe oricine părăseşte acest mal fără voia mea. De aici se fuge mai greu ca de pe Insula dracului, Sing-Sing sau Dartmoont.

   — Genial, replică Marian. Iarăşi trebuie să vă spun cât vă admir.

   Fierbeam. Era de-a dreptul neruşinat, cum îi făcea Marian curte acestei sadice. Unde-i era spiritul de dreptate? Cum putea el aproba aceste practici sclavagiste? Mă sculai şi îmi luai pălăria tropicală.

   — Vă rog să mă scuzaţi, sunt obosit, aş vrea să mă culc. Tremuram de furie.

   — Somn uşor, dragul meu - mă salută ea prietenoasă - să nu vă deranjeze lătratul câinilor mei. De seara până dimineaţa circulă liberi, în aceste ore nici unul din oamenii mei n-are voie să-şi părăsească coliba.

   Nu putui adormi mult timp. Gândurile, evenimentele nu-mi dădeau pace. Schimbarea petrecută cu Marian mă rodea şi astfel se făcu miezul nopţii, când închisei ochi. Patul lui Marian era încă liber. Nu ştiu cât era ceasul, când am tresărit, cu senzaţia că se află cineva în cameră şi se petrece ceva periculos, neobişnuit. În cameră era întuneric. Prin fereastră răzbătea lumina palidă a lunii, care lumina fantomatic plasele albe de ţânţari. În faţa geamului, stătea Marian, întunecat, uitându-se prin binoclu. Sări din pat.

   — Ce faci aici? şopti eu fără să vreau.

   El ma fixat cu privirea. Mi-am dat seama că era dus pe gânduri.

   — A, te-ai trezit? întreabă el. Apoi îşi lasă binoclul . Au dispărut deja, spuse el cu regret.

   — Ce anume? întrebai eu mirat.

   — Marea aventură, răspunse el amuzat.

   Era prea mult. Pe când el se dezbrăca, căscând, îi ţinui o adevărată predică.

   — Este ruşinos cum te porţi. Te-ai schimbat de tot de când ai cunoscut-o pe blestemata asta de spaniolă. Îi lingi mâinile ca un gigolo, ai alură de dansator de mahala, mai lipseşte să-i scrii versuri lirice. Mă îndoiesc că mai eşti raţional.

   El era deja în pijama, mă privi şi-mi zâmbi ironic.

   — Eşti deci convins că-s îndrăgostit total de ea? întreabă el.

   — Evident! - strigai furios - asta o vede oricine.

   Zâmbetul i se intensifică.

   — Idiotule! spuse el apoi simplu, sări în pat şi trase plasa de protecţie împotriva ţânţarilor. Imediat după aceea sforăi puternic.

   A doua zi a sejurului nostru pe plantaţie, ne plimbam pe câmpurile de bumbac. Mă simţeam destul de singur, de abia îl văzusem în acest timp pe Marian. Mai că regretam că nu-l luaserăm cu noi pe Burns, aşa rănit la picior cum era.

   Farrow era tot timpul cu spaniola împreună. Când aceasta se retrăgea în camerele ei, el se sfădea cu slujnicele negre. Uneori credeam că e bolnav, altfel nu-mi puteam explica schimbarea petrecută cu el.

   De abia schimbam câte o vorbă cu el, în timp ce străbăteam câmpiile, purtând arme uşoare de vânătoare.

   Marian a fost cel care a rupt tăcerea.

   — Cum îţi place aici, bătrâne?

   — De loc - răspunsei eu oţărât - aş vrea ca mâine să vină vaporul.

   — Ar fi prea devreme - zâmbi el - ţi-aminteşti doar, ne aşteaptă marea aventură.

   — Tu o trăieşti deja - zisei eu înţepător, gândindu-mă la gazdă.

   — Chiar aşa. A început deja. Dar până acum a fost doar preludiul.

   — Da... vrei să te complici şi mai mult cu ea! Asta te-a vrăjit, văd eu, la urmă voi pleca singur cu vasul iar tu vei rămâne cu bestia asta. Marian m-a privit cu gura căscată.

   — Despre ce vorbeşti? mă întreabă el.

   — De Donna Ines, despre ce.

   El a început să râdă cu poftă.

   — Dacă nu ai fi prietenul meu ţi-aş cârpi o palmă.

   Îşi aprinse râzând o ţigară şi continuă:

   — Tu chiar crezi că eu m-am legat de mulatra asta?

   — Evident - bâlbâi eu confuz - n-am altă explicaţie pentru purtarea ta.

   Râzând în continuare, mă luă de braţ şi mă trase spre o colină mică umbrită de un palmier. Ne aşezarăm şi Marian îmi întinse ta bachera.

   — Hai, ia, aprinde-ţi o ţigară, să-ţi calmezi nervii. Aşa, ai observat deci, că eu îi fac curte gazdei şi că mă ocup de ea?

   — Clar, crezi cumva că-s orb?

   — Frumos - Marian zâmbi - ai dreptate. Dar nu te-ai gândit că aş putea urmări un anumit scop? Vezi tu, cu viclenie reuşeşti adesea mai mult decât cu alte mijloace, ca vânător ar trebui să ştii. Exact asta fac eu cu ea, ca vânătorul care se furişează la vânat.

   — Dar... ce ai de gând cu ea? întrebai eu mirat.

   — Ascultă-mă cu atenţie: cu două zile în urmă am fost atacaţi de piraţi, care deja de multă vreme îşi fac mendrele pe Congo. Asta n-ar fi neobişnuit. Ai văzut şi tu: toţi pasagerii au fost jefuiţi, doar Donna Ines nu, cu toate că avea bijuterii scumpe. Apoi l-a împuşcat pe piratul capturat, atunci când el ar fi spus poate, cine-i şeful bandei. Mai departe: bandiţii au plecat pe Congo în jos în direcţia plantaţiei astea. Toate astea mi-au ajuns ca să-i accept invitaţia. Când am ajuns aici am văzut pe chei un paznic înarmat, în care am recunoscut pe unul din piraţi. Doar ştii ce memorie vizuală am. De asta sunt sigur, Donna Ines are legături cu piraţii. L-am făcut deci curte şi-am aflat multe. Am aflat că plantaţia este singura ei proprietate. O plantaţie ca asta nu aduce nici pe departe atâta venit, care ar putea justifica standardul de viaţă al stăpânei. Deci, trebuie să dispună de alte surse băneşti, mai bogate, am vorbit cu unii muncitori, mai ales cu personalul feminin. Le este interzis să părăsească noaptea casa. Cel mai sever este păzit accesul spre centura de mlaştină. De aici mie îmi este clar: Donna Ines are de-a face cu piraţi, chiar dacă numai ca tăinuitoare. Cred că banda este aici, undeva într-un cot al mlaştinii, considerată de nepătruns. Îţi aduci aminte cum am stat prima noapte la geam şi m-am uitat afară?

   Dădui din cap fără să răspund.

   — Am văzut o grupă de indivizi, încărcaţi cu valize care veneau din direcţia mlaştinei şi au venit în casă. Câinii de pază nu le-au făcut nimic. Eu am recunoscut pe piraţii care ne-au atacat vasul.

   — E fantastic.

   De mirare, de abia puteam respira. Era de necrezut. În acelaşi timp mă bucuram că el nu se îndrăgostise de spaniolă şi prietenia noastră a rămas aceiaşi.

   — Şi ce vrei să faci? am întrebat eu înfrigurat.

   — Deocamdată observ mai departe. Apoi le sparg gaşca. Va fi cafteală, bătrâne!

   — Din partea mea - strigai eu mulţumit - de-acum merg cu tine şi în iad!

   — Cred că întocmai aşa ceva ne aşteaptă - zise Marian sec.

   Coborârăm colina. Nu departe începea mlaştina. Am mers spre

ea. Iarba ne ajungea până la piept, dar ne convenea, căci nu voiam să fim văzuţi. După puţin timp, solul deveni umed. Apa plescăia, uneori ne înfundam până la gleznă.

   Acum am înţeles de ce Marian spuse înainte de plecare să ne scoatem cizmele. Deodată iarba se termină, în faţa noastră, cu sticliri verzui, se întindea mlaştina. În apă erau copaci uriaşi de junglă. Cât vedeai cu ochi, peisajul era acelaşi.

   — Aceia cu valizele veneau din direcţia asta - spuse Marian gânditor. Pare ciudat, dar trebuie să fie un drum prin mlaştina asta - nu-i altă cale - sau ipoteza mea este greşită.

   Am stat cam o oră la marginea mlaştinii, fără să găsim vreun drum. Dar urmele de picioare omeneşti dovedeau presupunerile lui Marian. Deodată el se opri şi ascultă încordat.

   — Repede, la adăpost! strigă el. Ne-am ascuns în spatele unor tufe de iarbă de elefant.

   Acum auzi şi eu zgomotul unor picioare desculţe, care se apropiau. Iarba s-a desfăcut şi din ea apăru un negru aproape gol. El icnea sub greutatea unui sac. Deduserăm din conturul conţinutului, că erau conserve. Ne uitarăm încordaţi, cum negrul păşea prin apa mlaştini. Ce făcea? Noi ne convinserăm nu odată, că mlaştina era practic fără fund. Negrul a făcut câţiva paşi spre dreapta, uitându-se în jur, apoi păşi direct în băltoacele verzui. Nu se întâmplă nimic. Nu se scufundă, apa-i ajungea cel mult la genunchi.

   — Un vad! - îmi şopti Marian - uită-te! Negru străbătu mocirla faţă în faţă cu arborii într-un zigzag neobişnuit. Vadul era amenajat în mod rafinat. Doar un iniţiat l-ar fi putut găsi. Oricine altul s-ar fi scufundat în apa înşelătoare.

   Negrul ajunse la copaci, mai aruncă o privare în jur şi dispăru în pădurea mlăştinoasă.

   — Am găsit poteca! se bucură Marian. Acum piraţii nu ne mai pot scăpa!

   — Mergem acum?

   Simţeam la inimă acele bătăi, ca înaintea unor acţiuni

periculoase.

   — Nu, azi este prea târziu şi nu suntem echipaţi cum trebuie. Pornim mâine în zorii. Îmi cuprinse braţul vesel, înfrigurat. Marea aventură începe mâine! râse el.

   VI.

   ÎN CUIBUL PIRAŢILOR.

   ÎN CAMERA NOASTRĂ ne-am adunat eu, Pongo şi Marian. Ne sfătuiam în şoaptă, ca să nu poată auzi nimeni.

   Cina decurse foarte tensionată Marian flirtase cu gazda, spunând într-o doară, că a doua zi devreme voiam să mergem să vânăm. Donna Ines, nebănuind nimic, a fost de acord şi a organizat totul pentru picnic, ca să nu ducem lipsă de nimic. Ei, de ar fi ştiut, ne-ar fi pus sigur otravă de şobolani în vin, în loc să ne aprovizioneze.

   Pongo mult mai experimentat ca noi în căutatul urmelor, urma să ne însoţească. Am luat cu noi şi armele automate cu douăsprezece gloanţe şi foarte multă muniţie. Pongo mai reuşi să subtilizeze o sfoară de rufe nesfârşit de lungă. Când totul a fost gata, ne-am dus la culcare. Pentru simplitate, Pongo dormi pe duşumea.

   Pornirăm în zori. Aveam tot felul de gânduri. Era caraghios, doar de atâtea ori sfidaserăm moartea. Câinii de pază au fost retraşi. Puturăm trece netulburaţi prin sat, în colibe începuse deja mişcarea. Asemenea unei cupe imense de un verde deschis, cerul de dimineaţă se boltea deasupra noastră. Peste câteva minute, urma să vină peste noi, fără tranziţie ziua tropicală şi cu ea împreună arşiţa.

   Pe plantaţie şi în jungla întunecată, la orizont, armata maimuţelor ţipa. Era un concert grotesc. Înaintam voiniceşte prin iarba udă de rouă, salutaţi cu umilinţă de negri care ieşeau din colibele lor. La foculeţe mici femeile pregăteau supa de dimineaţă.

După ce lăsarăm aşezarea în urmă, intrarăm în câmpurile de bumbac. Eram îngânduraţi şi tăcuţi. Marian trecu lângă mine, fumându-şi îngândurat ţigara de dimineaţă.

   — Ar mai fi ceva de clarificat, Robert - zise el. Să zicem că găsim ascunzătoarea bandei ce putem face?

   — Îi nimicim - răspunsei eu prompt.

   Marian scutură din cap.

   — Asta nu-mi convine. Nu suntem poliţişti şi nici nu-i treaba noastră să apărăm dreptatea.

   Ascultăm de legea din sălbăticie şi nimicim ceea ce ne ameninţă în direct. În fond, piraţii nu ne-au făcut nimic nouă.

   — Şi focurile trase pe vas - obiectai eu - rănirea lui Isaak?

   — Lupta noi am început-o - aminti el - iar lui Burns grăsanul mica rănire nu i-a stricat. Dar să nu mai vorbim de asta. Lăsăm totul pe seama sorţii. Şi-apoi nu vindem pielea ursului din pădure până... aşa e?

   Ne-am apropiat de mlaştină, a cărei apă o vedeam sticlind printre ierburi.

   — Am ajuns! aplecat în faţă Marian cercetează urmele pe solul umed şi a găsit repede locul unde negrul intrase în apă. El a marcat locul pentru siguranţă cu o cutie goală de chibrituri.

   — Aşa Pongo, cercetaşi bătrân, acum începe munca ta! De aici începe un drum în zigzag, un vad prin mlaştină. Îl vei găsi? Marian îl bătu pe umăr.

   — Massa poate fie sigur pe Pongo spuse ei, Pongo găseşte drumul.

   El observă cu atenţie apa, intrând apoi cu piciorul drept în mlaştină. Pipăi câteva clipe. Găsise o bază solidă. Pas cu pas, anevoie, găsi drumul. L-am urmat atenţi. Un pas greşit ar fi însemnat moartea noastră. La sfatul lui Marian mi-am păstrat cizmele în picioare ca să mă apăr de lipitori.

   Pielea lor udă era mai grea şi făcea păşitul mai greu.

   Am ajuns cam la mijlocul mlaştinii când Marian ne cerea să ne oprim.

   — Nu observi nimic, Robert? întreabă el.

   — Nimic, dădui din cap a negaţie, decât că picioarele-mi sunt ude.

   — Nici nu-ţi miroase nimic? întreabă el cu încăpăţânare.

   Acum mi-am dat seama, ce vrea el să spună.

   — Ba da - strigai eu - miroase puternic a petrol.

   Marian încuviinţă şi arată la suprafaţa apei. Jocul de culori de la suprafaţa apei nu era de putreziciune, cum bănuisem noi, toată apa era acoperită de un strat subţire de petrol.

   — Crezi că aici există petrol - întrebai eu - vreun puţ în mijlocul junglei?

   — Nu! Marian zâmbi, scuturând din cap - ce crezi tu? Nu te-ai gândit că ar fi imposibil de a trăi mai mult timp aici, asemenea piraţilor? Oricine ar pieri de malarie, febra apei negre, boli transmise de miliardele de ţânţari. Gândeşte-te apoi la şerpi veninoşi, la painjeni, la lipitori. Ai simţit vreun ţânţar aici în mlaştină.

   — Nu.

   Nu-mi dădeam seama ce voia să spună.

   — Tocmai. Aici nu există nici un ţânţar, nici lipitori ş.a. Piraţii au probabil numeroase butoaie furate pline cu petrol aici în mlaştină. Toată suprafaţa apei este acoperită cu petrol şi prin asta apa este închisă ermetic şi nu mai poate primi oxigen. Tot ce este sub suprafaţa apei piere.

   Aşa pier ouăle de muscă ţeţe şi toate celelalte insecte. Mor broaştele şi şerpii veninoşi care se hrănesc cu ele mor şi păianjenii, ne mai existând ţânţari şi muşte. Pe scurt în acest mod inteligent, mlaştina s-a eliberat de aceste creaturi. Nu trebuie să ne temem de ele.

   — Fabuloasă treabă - exclamai eu entuziasmat. Sincer îmi era mult mai frică de aceste pericole ale junglei, decât de vreo luptă cu bandiţii.

   Peste puţin timp am ajuns la nişte copacii mari, ce stăteau în apă. Pongo găsi şi aici uşor drumul.

   Ne deplasasem prin acea pădure fantastică. Majoritatea arborilor erau morţi. Câte un trunchi se clătina chiar la atingerea, sau la rezemare. Şi maimuţele erau puţine în această, pădure. Doar arareori vedeam faţa zbârcită a vreunui mandril în desiş.

   După o oră de mers, Pongo se întoarse spre noi, spunând că simte fum, după care merse cu prudenţă mărită. Şi nervii noştri erau întinşi la maximum. Fumul însemna apropierea oamenilor şi- n acest caz cuibul piraţilor era aproape.

   Într-adevăr, după zece minute am ajuns la destinaţie.

   Urmând exemplul lui Pongo ne lipirăm de trunchiurile copacilor şi urmăream peisajul neobişnuit de romantic, care ni se oferea. Aici, în mijlocul junglei se întindea un lac cu un diametru de câteva sute de metri. În mijlocul său era o insulă mică, de pământ, acoperită cu iarbă verde, pe care creşteau palmieri graţioşi. Între aceştia stăteau câteva colibe primitive, acoperite cu tablă, făcute din scânduri. În centru ardea un foc, în jurul căruia stăteau nişte oameni mâncând din cutii de conservă.

   Nu mai era nici un dubiu. Descoperisem ascunzătoarea piraţilor de pe Congo. Pe latura dinspre noi erau trei bărci cu motor - flota de război a piraţilor. Pe lângă ele mai era un număr de bărci simple de pescari fără motor. Lângă debarcader văzurăm numeroase butoaie, probabil cu benzină pentru bărci şi petrol, pentru combaterea insectelor.

   Pongo arată în sus şi noi înţeleserăm pe dată. Crăcile şi coroanele copacului sub care stăteam erau pentru noi o ascunzătoare ideală. Curând ne făcuserăm de-a dreptul comozi printre crăci, aici puteam rezista multa vreme. La început cercetarăm din priviri aşezarea. Negri aproape goi ieşeau din colibe sau veneau la foc să mănânce. După o jumătate de oră ştiam că sunt cam o duzină de oameni pe insulă. Am recunoscut pe câţiva din piraţii care ne atacaseră vasul.

   — La început mâncăm - spuse Marian - piraţii mi-au făcut poftă. Pongo, coşul! Pongo se grăbi să execute ordinul. Şi lui îi chiorăiau maţele de foame. Aşa am ajuns noi să şedem la dejun faţă-n faţă cu o periculoasă banda de tâlhari. După ce am mâncat, ne-am, permis să fumăm cu prudenţă, ca să nu fim văzuţi.

   — Aşa acum ţinem consiliu de război - zise Marian - situaţia este următoarea: o luptă deschisă nu ne putem permite, sunt prea mulţi. Am putea să-i lichidăm din ascunzătoare, dar cu asta nu sunt de acord. Eu aş vrea să-i prind vii şi să-i predau căpitanului vasului. La bordul vasului său, el are şi putere judecătorească, să facă cu ei ce vrea. Deci cum îi prindem vii? M- am uitat la banda sinistră. Şi ei terminaseră de mâncat. Sticle pântecoase de rom treceau din mână în mână. Unii jucau zaruri. Miza era se vede rezultatul ultimului jaf.

   — Nu văd nici nu mod de a-i captura fără luptă, zisei eu resemnat.

   Marian tăcea. După cutele sale de pe frunte se vedea că cugeta după un pian.

   — De am putea distruge bărcile - spuse el - ar fi prizonieri pe insulă. Sunt sigur, că există o singură cale de ieşire din mlaştină, cea pe care am venit şi pe care o putem ţine sub control. Vezi, Robert, asta ar funcţiona. Bărcile trebuie să dispară. Una o păstrăm pentru noi, unul din noi rămâne să păzească accesul, ceilalţi doi urcă pe Congo în sus, să-l anunţe pe căpitan. Dacă vine Van Lieven cu oamenii săi, ăştia se predau, cu siguranţă.

   — Prima - mă entuziasmai eu - dar cum ajungem la bărci.

   — Eu înot ca peştele şi liniştit ca şarpele de apă. Eu mergi şi strici bărcile, propuse Pongo.

   — Crezi că poţi? întreabă Marian sceptic. La nevoie te-am acoperi.

   După ce se uită o clipă la faţa rânjită a negrului îi întinse acestuia mâna.

   — Bun! Tu înoţi noi te acoperim. Găureşte bărcile cu cuţitul sau, dacă se poate, desfă valvele de evacuare!

   Pongo a luat mândru mâna stăpânului său şi se pregăti. Şi-a înfăşurat sfoara în jurul şoldurilor ca să albă cu ce fixa barca destinată nouă, luă pumnalul solid între dinţi şi coborî agil din copac. Apoi înoată prin lac, într-adevăr ca un şarpe de apă. Cea mai mare parte a drumului o făcuse sub apă. Ieşea doar să respire, neprovocând de fel valuri. Pongo ajunse ne stingherit la bărci.

   VII.

   FUGA DIN IAD.

   URMĂREAM TOTUL PRIN BINOCLU. Cu pumnalul Pongo a făcut găuri în bărci, rupse câteva scânduri şi, în plus a pus toate cârmele în barca de care legase sfoara adusă. Pe când terminase cu lucru acesta, celelalte erau pe jumătate deja pline cu apă, urmând să se scufunde în curând. Cu sfoara în mână şi trăgând barca după el Pongo înoată înapoi, la baza noastră.

   Trasării brusc. Unul dintre piraţi s-a îndreptat fluierând spre mal. Nu putea să dureze mult până să-l vadă pe Pongo sau cel puţin barca pe care o trăgea. Aşa s-a şi întâmplat. Cu gura căscată, banditul se uită la bărcile scufundate, întorcând capul l-a văzut pe înotător şi scoase un strigăt puternic. Imediat a început un vacarm nebunesc. Toţi cei din jurul focului au sărit în sus şi cu pistoale sau puşti în mâini au alergat la mal.

   Mi-am pus arma la ochi, dar înainte de a trage s-a auzit o împuşcătură asurzitoare chiar lângă mine. Piratul a făcut un pas, lasă arma şi se prăbuşi.

   Era vorba de una din loviturile de maestru ale lui Marian. Totul a mers foarte repede. Piraţii s-au adăpostit repede după copaci sau, s-au aruncat la pământ, trăgând asupra noastră. Lucru nu era prea plăcut, deoarece adăpostul nostru fiind cam precar, gloanţele treceau ameninţător de aproape de noi. Pongo ajunse între timp la noi şi se urcă în copac. Trăgeam şi eu. Acum se întâmplă un lucru neplăcut. Trăgând fără să ochesc bine, am nimerit un butoi cu benzină de pe o colină mică, lângă care se aflau şi alte butoaie. Jetul de benzină a început să curgă cu putere, dar nu spre apă, ci spre uscat, ceea ce eu din poziţia mea nu puteam vedea. Am văzut doar cum focul de tabără se făcea mai luminos, apoi un şarpe de foc se îndreaptă repede spre un

butoi care a explodat imediat.

   Benzina aprinsă a fost aruncată departe, a inundat şi celelalte butoaie, care unul după altul au explodat ca nişte bombe. Petrolul şi benzina s-au revărsat ca un fluid aprins peste insulă. Piraţii alergau strigând spre interiorul insulei. Marian izbucni în râs:

   — Şi un ţintaş prost mai nimereşte câteodată!

   Într-adevăr, situaţia nu se putea schimba mai bine. Flăcările au ajuns deja la colibe, care au început să se aprindă şi să ardă ca iasca. Şi copacii ardeau ca făcliile. Negri sau îngrămădit pe un loc mic, ce era liber în mijlocul insulei. Arşiţa focului le-a dat cu siguranţă de furcă. Marian râse amuzant.

   — Că vom prinde piraţi, ştiam, dar că vor fi, piraţi prăjiţi, nu mi- aş fi imaginat.

   — Bărcile scufundate toate! Pongo arată spre debarcader. Da, toate bărcile au dispărut. Bandiţii nu numai că-şi pierduseră colibele şi proviziile, dar şi orice posibilitate de a fugi.

   — O victorie ieftină, spuse Marian, aproape cu regret.

   Nu avea dreptate. Ce avea să urmeze va dovedi contrariul afirmaţiei. Deodată s-a pornit un vânt. Flăcările au fost purtate spre copacii din pădurea mlăştinoasă, ducând crengi aprinse şi cenuşa cu jar. Deodată Pongo strigă arătând cu mâna:

   — Acolo, arde copacii!

   Aşa era. Unul din copacii uscaţi luase foc şi ardea. Curând focul s-a întins şi la alţi arbori. Nu peste mult timp ardea toată pădurea.

   — Situaţia a devenit fierbinte! constată Marian. Avea dreptate. Focul se întindea vertiginos şi era fără îndoială, că toată pădurea îi va cădea victimă.

   — N-ar trebui să ne întoarcem repede, pe drumul pe care am venit? - am întrebat eu - acestora nu le mai putem ajuta nimic.

   Marian scutură din cap a negaţie.

   — Ne-a trebuit cel puţin două ore ca să ajungem aici şi tot atât ne trebuie ca să ne întoarcem. Focul ne-ar prinde din urmă şi am arde de vii.

   — Şi atunci? am întrebat eu îngrozit.

   — Va trebui să ne grăbim!

   Ne-am urcat în barcă. Pongo a pornit motorul şi o luarăm din loc. Piraţii de pe malul insulei strigau ca nebunii dar nu mai trăgeau în noi. In plecarea noastră ei vedeau singura lor şansa de a-şi salva viaţa, luând-o pe drumul ce până atunci l-am blocat. Într-adevăr ei au sărit în apă şi-au înotat spre copacul în care am stat noi până atunci.

   — Prăpădiţi aceştia nu mai au nici o scăpare - spuse Marian cu milă focul este mal rapid de cât ei. Ar fi meritat să fie spânzuraţi,

dar moartea prin foc este prea crudă pedeapsă şi noi trebuie să ne grăbim, pentru că focul se apropie vertiginos. Pădurea incendiată era ca un iad. Copacii uriaşi ai junglei în cădere trosneau. Maimuţele încercau ţipând să se salveze prin fugă.

   Am ajuns repede, pe canalul care ducea spre Congo. Se vedea clar că această cale a fost folosită.

   Căldura era atât de mare, încât pe alocuri ne-a ars pielea.

   — Mai repede, Pongo, strigă Marian. Dacă nu ne grăbim, o păţim ca şi piraţii. Pongo al nostru se străduia să scoată totul din micul motor. Am reuşit să ne distanţăm de focul nimicitor. Penumbra junglei făcuse loc unei luminozităţi sângerii, cu atât mai ameninţătoare, cu cât fumul incendiului întuneca soarele. Marian spuse întunecat la faţă:

   — Acum pier milioane de forme de viaţă. Toată fauna, mai puţin păsările, este sortită morţii. Pe o sută de kilometri pădurea va fi cenuşă, până când vreun braţ de apa sau vreo ploaie va opri incendiu.

   — Şi eu sunt de vină! dacă n-aş fi nimerit butoiul...

   Marian îmi puse mâna pe umăr şi-mi răspunse consolator:

   — Nu-ţi face probleme, bătrâne. Ai fost doar o unealtă

ascultătoare a legii din sălbăticie. Moartea, nimicirea, viaţa şi creaţia, nicăieri aceşti antipozi nu sunt mai apropiaţi între ei decât în Africa. Numai morala noastră bolnăvicioasă, occidentală, vede în moarte ceva tragic. Pe când, aici moare o pădure, cu toate

vietăţile ei, se nasc şi cresc mii de alte forme de viaţă

nefolositoare, cresc alte jungle din pământul fertil. Viaţa şi

moartea sunt capricii ale forţei creatoare. Noi, prin totul suntem doar marionete, prin tot ce facem. Tăcurăm. Funcţionarea motorului deveni deodată neregulată, Pongo umblă puţin la bujii apoi barca se deplasă puţin mai departe.

   — Nu mai este benzină! spuse Pongo.

   Ca la comandă ne-am uitat în spate, de unde se apropia tot mai repede.

   — Repede la vâsle! strigă Marian. Din fericire, vâslele luate de Pongo din celelalte bărci erau în barcă. Am început să vâslim ca istericii, ştiind toţi trei că viaţa noastră atârnă de aceasta.

   — Repede, Robert, lasă vâsla şi demontează motorul. Motorul este prea greu, strigă Marian.

   Nu era uşor ca fără unelte şi în grabă mare să-l demontez. M- am lovit bine la degete până când am reuşit să arunc motorul în apă. Din fericire, vântul, vinovat de toată nenorocirea aceasta, a început să sufle din altă direcţie, aşa că incendiul se apropia doar încet iar şansele noastre de salvare creşteau simţitor, vâsleam de aceea cu râvnă îndoită. Aşa nu auzirăm zgomotul unui motor de barcă care se apropia. De după o curbă a apărut deodată o barcă cu motor; care venea cu viteza maximă spre noi şi se apropia de incendiu. La cârma bărcii era Donna Ines. Părul negru flutura în vânt, faţa-i era crispată şi ciudat luminată de incendiul îndepărtat. Părea că nu ne-a observat când a trecut pe lângă noi. Dar nici nu eram capabili de vreo reacţie, totul a fost aşa de neaşteptat. A trebuit să luptăm din greu ca barca să nu se răstoarne din cauza valurilor produse de barca cu motor a Donnei Ines. După ce mi-am revenit am întrebat.

   — A înnebunit? Unde vrea Donna să meargă?

   — Spre moarte, răspunse Marian ridicând din umeri. Ştie că a pierdut jocul şi acum suportă consecinţele. Tot respectul, pentru ea, are mai mult caracter de cât am crezut. Pentru vorbele-i reci, aş fi putut să-l sugrum. Donna Ines nu mi-a fost simpatică ci din potrivă. Am blestemat-o, când credeam că s-a pus între Marian şi mine. Dar un astfel de sfârşit, nu, aşa ceva nu-i doream.

   Dorinţa mea părea a fi fost auzită, pentru că din nou am auzit zgomotul de motor al Donnei. În spatele nostru s-a ivit din nou barca cu Donna Ines în plină viteză, a văzut probabil că cuibul bandiţilor a fost nimicit şi că nu se mai putea intra acolo.

   De aceea preferase să fugă.

   — Trebuie să-i tăiem calea, strigă Marian. Cine ştie ce nenorocire va mai provoca dacă o lăsăm să scape. Hai, vâsliţi spre mijlocul apei! Marian s-a ridicat din barcă şi începu să gesticuleze.

   — Predaţi-vă, rezistenta este inutilă! Predaţi-vă!

   Ea ne-a aruncat o privire crispată de după parbrizul bărcii, fără nici o expresie. Deodată îşi ridică mâna dreaptă şi mai multe gloanţe au trecut pe lângă noi. Ne-am lăsat intuitiv în jos pe fundul bărcii. Motorul Donnei Ines urla iar barca cu ea a trecut ca o nălucă pe lângă noi.

   VIII.

   MUSAFIRII LUI ISAAK.

   DIN NOU, de abia am reuşit să evităm răsturnarea bărcii, atât de înalte au fost valurile provocate de barca Donnei. Pongo a îngenunchiat şi a luat-o la ochi pe fugară, vrând să-i trimită focuri bine ţintite, dar Marian l-a oprit.

   — Lasă Pongo! Ar fi o laşitate s-o lovim pe la spate. La urmă tot nu ne scapă! Spaniola observase manevra noastră şi şi-a încetinit viteza. Cu acest intermezzo, am pierdut ceva timp iar arşiţa incendiului s-a apropiat mult de noi. Cu grabă mare, am vâslit mai

departe, preocupaţi doar de propria noastră salvare.

   — Congo! Pongo s-a ridicat, indicând cu mâna întinsă. Într- adevăr, la câteva sute de metri se vedea apa cenuşie a fluviului în care se vărsa canalul nostru.

   M-am lăsat la podea. Eram epuizat. Apa adunată în barcă mă răcorea plăcut. Marian radia de bucurie. Îşi aprinse o ţigară, de altfel era prima de la începutul fugii noastre de la cuibul piraţilor. Mi-a introdus şi mie o ţigară în gură.

   — Na, bătrâne - spuse el şi-mi dădu un foc, iar am avut un noroc nesperat de mare. Nu a lipsit mult şi vântul ne risipea cenuşa. Dar slava Domnului, acum suntem în siguranţa! În acest timp Pongo dirijase barca în Congo, a cărei lăţime se vedea la orizont. M-am ridicat cu greutate din barcă. Toţi muşchii mă dureau şi lăcrimam de durere.

   — Şi acum ce facem? Vâslim până la plantaţia spaniolei?

   — Ar fi fără sens. Marian scutură din cap. Uiţi ce gardă înarmată are Donna Ines? Ne-ar lichida urgent.

   — Şi atunci ce facem?

   — Chiar dacă ne este foarte greu, nu ne rămâne decât să vâslim în amonte, la vaporul nostru. Acolo, ne luăm întăriri şi dimineaţă pornim atacul. Este singura noastră şansă care ne poate duce la prinderea piraţilor. Am fost de acord. Ne-am oprit din vâslit şi am început să mâncăm restul proviziilor. Vântul îşi schimbase direcţia şi odată cu el şi incendiul părea că se deplasează în direcţia opusă. Aici nu se mai simţea nimic. Peste o oră de odihnă, am luat-o din nou din loc. Călătoria în amonte era extrem de grea. Pe mine mă însufleţea doar dorinţa de a dormi din nou într-un pat pe vas. S-a înserat. Imediat ajungem, ne comunică Marian. Acolo, după curbă este vasul nostru. Cu o energie îndoită am vâslit până când ani depăşit curba. Cu toată

luna plină; care lumina întreaga zonă, nu era nici urmă de vapor.

   Noaptea ne-am petrecut-o pe insula pe care eşuase vasul, acum dispărut fără urmă. În zori ne-am sculat tremurând de frig din tabăra noastră improvizată. Pongo se grăbea să ne facă un foc bun. Pe când eu şi cu Marian mă încălzeam la foc, Pongo s-a dus să pescuiască. Stătea în apă până la brâu, încercând să prindă peşte de sub pietre şi rădăcinile arbuştilor ce creşteau în apă.

   — Pentru mine este o enigmă cum de a putut pleca vaporul - începu Marian - Van Lieven a apreciat cam două săptămâni timpul necesar reparaţiilor. N-a trecut nici o săptămână şi vasul a dispărut. Situaţia se complică tot mai mult.

   — Trebuie să mergem la factoria Donnei Ines am spus eu.

Perspectiva nu era atrăgătoare dar ce ne rămânea de făcut?

   —  Evident că trebuie, aprobă Marian. Sunt mai multe posibilităţi. Eu nu pot cred că Van Lieven ne-a părăsit, pur şi simplu. Sunt convins că ne va aştepta o mare surpriză în golful Donnei Ines. Ce s-a întâmplat între timp, dacă banda aceasta cu trupa ei a capturat vasul pentru propria ei siguranţă - nu se ştie. Oricum vrem nu vrem, trebuie să intrăm în bârlogul lupului. Pongo ne-a întrerupt discuţia. Aducea de la pescuit o grămadă mare de peşti mari şi graşi. I-am curăţit şi prăjit la foc deschis. Mie-mi era groază să mănânc peştele fără sare, dar foamea mea era prea mare. După ce ne verificarăm armele, ne-am urcat în bărci, am vâslit până la mijlocul apei, după care ne-am lăsat purtaţi de curentul apei. Pongo era la cârmă. Nu vorbeam, doar fumam, eram adânci în gânduri sumbre. Peste câteva ore am ajuns la destinaţie. Am văzut vasul de la distanţă ancorat la marginea golfului.

   — Slavă Domnului, vasul este aici! exclamă Marian mulţumit, apoi am vâslit cu armele gata de tragere aşezate pe genunchi spre golf.

   În primul moment nu am descoperit paznici, mereu prezenţi pe malul apei, Pongo ne arată rânjind o gheretă mică pe vas deschisă, apoi auzirăm cântece urlate. Paznicii şedeau în mijlocul unei baterii de sticle goale de rachiu. Unii zăceau la podea, sfârâind, morţi de beţi. Ne-am privit miraţi şi am pornit nestingheriţi spre chei. La coborâre a fost şi mai şi vasul era părăsit de oameni, nici un marinar nu se vedea. Din vila Donnei Ines răzbăteau râsete şi strigăte precum şi ţipătul unui gramofon. Prudenţi cu arma în mână, pregătită de tragere am mers spre vilă. Pe drum am văzut câţiva oameni din echipaj dormind în iarbă beţi tun. Am intrat în casă. Totul era gol, doar din marea sufragerie răzbătea urletul pe care-l auzisem încă de pe mal. Hotărât Marian deschise uşa şi noi ne uitarăm tulburaţi la tabloul nebunesc ce se afla în faţa noastră.

   Echipajul vasului şedea în sufragerie la o masă lungă. În mijloc, trona cu faţa roşie ca focul amicul nostru Isaak Burns. Toată lumea era beată. Câţiva pasageri erau deja sub masă sau şedeau cu ochii sticloşi şi alte semne de intoxicare alcoolică în diferite colturi ale corpului.

   Ne-am privit fără să scoatem o vorbă. Într-un târziu am fost observaţi. Prima care ne-a văzut a fost nevasta misionarului. Cu un strigăt subţire, se bălăbăni spre noi, m-a luat de după gât şi lălăi ceva ca şi „iubiţelule". Răcnind intră şi Van Lieven pe scenă împiedicându-se la fiecare pas.

   — În sfârşit sunteţi aici! Hâc! Gentlemen. Noi - hâc - noi am aşteptat barcazele care au venit, ne-au făcut flotabil - hâc - iar gaura - hâc - am astupat-o cu pânza de catarg. Apoi se urcă pe un fotoliu şt răcni: Pornim! Ultimii pasageri sunt aici! De abia acum ne descoperi şi Isaak şi cu demnitatea unui Cezar beat veni spre noi.

   — Bun venit în casa mea, nobilii mei prieteni! răcni el, eu, stăpânul acestei plantaţii vă salută.

   — Marian l-a prins brutal de piept.

   — Unde-i Donna Ines? Repede! Vorbeşte!

   — S-a dus! răgi Isaak. Volatilizată. I-a fost dor de Spania, a plecat cu barcazul şi m-a numit aici moştenitor. Aici! Işi bagă mâna În buzunar şi scoase o scrisoare mototolită, pe care i-o întinse lui Marian. Acesta o deschise grăbit şi eu am putut-o citi peste umărul lui.

   Senor Farrow!

   Aţi câştigat jocul. Sunt mult prea africană, ca să nu respect legea sălbăticiei, adică legea celui mai tare. Părăsesc terenul. Senor Burns, e singurul dintre voi, care mi-a făcut curte cinstit. El este moştenitorul meu. Poate mai ne vom întâlni pe lumea asta şi atunci voi cere revanşa.

   — Este cea mai bună rezolvare, spuse Marian sec. Este o adevărată drăcoaică această Donna Ines. Dacă o vom întâlni vreodată, vom avea toate motivele să fim prudenţi.

   După un an, a trebuit să mă gândesc la vorbele lui Marian, care au fost profetice.

SFÂRŞIT

Volumul 195

STEAUA DE MARE

   ŢARA PLICTISELII.

   — NU EXISTĂ O ŢARA mai plictisitoare ca Australia, domnule Farrow: deja forma geografică e lipsită de orice farmec.

   Profesorul Loogwell a dat din cap, cu seriozitate, spre George.

   — Trebuie să vă contrazic domnul profesor, zise George ce am văzut până acum a fost foarte interesant. Eu sunt foarte mulţumit de călătoria noastră în Australia.

   — Aţi venit din Sidney, domnule Farrow, aţi vizitat la început zonele fertile ale litoralului de est. Ştiaţi ce veţi găsi acolo, oraşe mari şi o regiune bogată. Dar să zicem că aţi fi debarcat, în nord. Atunci v-aţi fi întors speriat. Nordul este tropical, nu are nici locuitori, nici vegetaţie. Doar coastele de sud şi de sud-est au favorizat apariţia marilor oraşe. Dar, le găsiţi interesante? Străzile sunt rigide, trasate ca şi cu liniarul zgârie nori albi, bisericile construite în stil sec, neogotic Afaceriştii aleargă congestionaţi, semănând în costumele lor cenuşii colegilor lor din Londra, Johannesburg, Chicago sau San Francisco. Peste tot, aceleaşi maşini, aceleaşi cinematografe, aceleaşi uniforme. La fel discuţie, la fel sun cursele de cai, pariurile şi fotbalul. Doar cursul lânei şi a cerealelor aduc puţină viaţă în această plictiseală. Repet, Australia este ţara plictiselii, aici nu aveţi ce obiecta. Am dreptate, domnule Farrow?

   — Într-un anumit fel, da, domnule profesor, răspunse George. Am impresia că peste o sută de ani, Australia, ca şi alte zone coloniale din lume, va arăta cu totul altfel. Orice loc de pe pământ îşi are particularităţile sale, la fel şi Australia.

   — Tare o mai apăraţi! În ce constă particularităţile sale, după părerea dumneavoastră domnule Farrow?

   — Să ne gândim la faună, domnule profesor. Prin emu şi prin cangur Australia este ultra originală.

   — De acord, dar cam asta ar fi totul. Fiecare parte a lumii are o faună specială. Deci credeţi că peste o sută de ani Australia va arată altfel vă înşelaţi. Vedeţi căile ferate. Călătorul care o

străbate de la un capăt la altul, are aici surprize deosebite. Distantele dintre sine sunt peste tot altfel. În statul Victoria este de cinci picioare şi trei ţoli, dar în Queensland şi în Tasmania este alta. O călătorie de la un capăt la altul al continentului înseamnă cel puţin şase schimburi, la graniţele statelor respective. După părerea experţilor, o uniformizare a ecartamentelor ar costa peste un miliard de mărci.

   — Sunteţi de mult timp în Australia, domnule profesor?

   Vreau să editez nişte cugetări şi să fac guvernului englez propuneri pentru o colonizare corectă. Australia se opune imigraţiei. Nu se ştie, dacă la o creştere a populaţiei, aceasta ar mai putea fi hrănită. Aprovizionarea cu apă în condiţiile date este o problemă aproape imposibilă, aşa arată această ţară. O centură de vegetaţie, bogată în jurul unui centru groaznic de arid. De pe obiectele lăcuite se cojeşte lacul, grafitul creioanelor se fărâmiţează, unghiile se rup ca sticla, părul devine cu timpul slab, ca fibrele vegetale uscate. O ţară groaznică, Australia asta!

   George Farrow şi cu Petre, l-au cunoscut pe profesorul Longwell în Perth, George a fost acostat de el, pe când reţinea două camere la hotel Longwell auzise multe despre călătoriile căpitanului Farrow şi-l întreabă pe George dacă nu-i este rudă. Când află cine este acesta, îl invită pe George şi pe Petre la o oră de conversaţie. Acum şedeau pe terasa aerisită a hotelului lor. George i-a vorbit despre călătoria şi de aventurile sale ca şi de intenţia de a intra în interiorul ţarii, pentru a cunoaşte mai bine renumita bursă australiană.

   Profesorul Longwell l-a sfătuit să renunţe şi-i ţinu o prelegere despre Australia.

   — Şi încă nici nu am vorbit de indigeni, domnule Farrow. Credeţi-mă există triburi sălbatice, care n-au venit în contact cu albi. Cu toate că trăim în epoca tehnicii şi că pentru noi numai există distanţe pe pământ, acest continent nu este încă explorat în totalitate. Expediţiile în interior sunt aşa de obositoare şi de periculoase, încât fiecare explorator se sperie şi renunţă. Cu avioanele se poate survola continentul, da, se poate şi ateriza, dar nu se poate descoperi nimic. Indigenii de care vorbeam trăiesc în desişuri greu de pătruns. Ştim de existenţa lor, dar nu echipăm nici o expediţie, ca să venim cu ei în contact. La ce folos?

   — Recunosc, domnule profesor, că teritoriul este neglijat, dar rămân la părerea mea, în ceea ce priveşte cu suta de ani. Oamenii de azi pot face multe. Este nevoie de pământuri. De ce să nu se pornească o colonizare a Australiei?

   — Uitaţi apa, domnule Farrow.

   — Tehnica poate orice. Au fost deja rezolvate şi alte probleme.

   — Natura îi pune însă probleme şi limite tehnicii. Şi apoi, măsurile ce le preconizaţi, ar costa enorm. Eu susţin că Australia este şi va rămâne o ţară pustie şi plictisitoare.

   — Vedeţi că tehnica a pătruns şi aici, domnule profesor, auzeam de curând, că Australia posedă cele mai multe avioane particulare din lume, raportat la numărul populaţiei. De la carul cu boi s-a trecut direct la avion, sărind nişte etape de dezvoltare.

   — Aceasta deoarece avionul este de maximă importanţă, domnule Farrow. Dar asta nu spune nimic. Traficul aerian este atât de intens că în curând oricine îşi va putea permite un avion. Eu, de exemplu. ...

   Profesorul Longwell se întrerupse. Pe esplanada din faţa hotelului s-a născut o rumoare. Au răsunat strigăte de durere, se agitară braţe. George şi cu Petre sau ridicat şi se uitau peste grilajul terasei.

   — În mijlocul mulţimii au văzut un chinez cu o statură uriaşă, care agita un bici. Câţiva albi îl prinseră de braţe.

   Chinezul urlă înfuriat:

   — A furat, mi-a spart dulapul. Îl omor pe ticălos!

   Din partea opusă au apărut doi poliţişti, care sau apropiat rapid de mulţimea agitată. În clipa aceea, ceva s-a pus în mişcare în mulţimea adunată. Chinezul uriaş îşi făcea loc înjurând, prin gloata. Înainte ca el să se poată mişca mai liber, un băieţel chinez care de asemenea se strecurase prin mulţime se înalţă şi o luă la fugă.

   A fost urmărit de urletele mulţimi. În faţa tuturor alerga chinezul cel uriaş care nu dădea nici o importanţă poliţiştilor, care s-au luat şi ei după mulţime. După câteva momente au dispărut cu toţi pe o stradă laterală, ce era paralelă cu a noastră.

   Profesorul Longwell urmărise şi el incidentul.

   — Aşa ceva se întâmplă zilnic aici. Puştiul a făcut ceva şi acum urmează să-şi capete porţia. Dar nu cred că-l vor prinde, este prea sprinten.

   George şi Petre erau de aceeaşi părere. Profesorul mai voia să vorbească despre Australia, dar George nu mai dorea să reia subiectul. L-a căzut bine când de la masa vecină un alb echipat fără cusur, cu un costum de tropice se întoarse spre profesor şi-i spuse:

   — Acesta a fost Hay Wong, Sir, căpitanul „STELEI DE MARE"

   — Vă referiţi la chinezul ăsta mare, Sir?

   — Exact. Mă mir doar cum se arată aşa deschis în Perth. N-aţi auzit încă nimic despre „STEAUA DE MARE"?

   — Da, este prezentat ca un mare contrabandist, dar din păcate nu i s-a dovedit nimic. Hay Wong este un bandit tare versat, care a dat şi dă multă bătaie de cap autorităţilor australiene, mă mir doar de obrăznicia sa de a intra în portul Perth. Vasul lui, „STEAUA DE MARE" este ancorat, vizibil pentru toţi aici în radă.

   George interveni râzând.

   —  Atunci probabil că nu are la bord nici o marfă de contrabandă, Sir.

   — Nu spuneţi asta! Hay Wong ştie ce face. Sunt convins că va aduce la ţărm marfă nevămuită, chiar sub ochii vameşilor.

   — Îi va fi greu, sau vameşii ar fi cei mai mari cretini din lume.

   — Mulţumesc, Sir şi eu sunt funcţionar vamal. Dar încă nu m- am considerat un cretin. Îmi permiteţi numele meu este Jack Carter.

   —  Dumneavoastră sunteţi Jack Carter? întreabă profesorul mirat. Apoi se ridică se prezintă pe sine şi pe însoţitorii săi, întinzându-i omului mâna - scuze, Mr. Carter, n-am ştiut. Am crezut că sunteţi în Sidney.

   — De acolo am venit cu avionul, ca să prind „STEAUA DE MARE". Dar nu-mi pot explica atitudinea tâlharului. Ştiu că are marfă de contrabandă la bord. Dacă însă-l iau la puricat cu oamenii mei, căutăm degeaba.

   — Motiv pentru care mai bine renunţaţi, nu?

   — Nu, tocmai am un plan. Dar oricum nu-mi place, că Hay Wong şi-a părăsit vasul, ca să pedepsească un pui de chinez.

   — Oamenii dumneavoastră tocmai percheziţionează vasul, Mr. Carter?

   — Da. Eu nu vreau să fiu văzut pentru că Hay Wong mă cunoaşte. Comisarul meu îmi va aduce în curând ştirea că nu a găsit nimic. Abia atunci voi interveni personal.

   — Dacă nu se găseşte nimic, nu puteţi nici dumneavoastră face ceva, Mr. Carter.

   — V-am spus că Hay Wong are marfă de contrabandă pe vasul său, sunt sigur. Este undeva ascunsă într-o ascunzătoare secretă, pe care neapărat trebuie să o găsesc. Hay Wong nu va mai avea dreptul să părăsească portul Perth.

   — Na, vă doresc mult succes Mr. Carter, eu...

   — Chinezul se întoarce - interveni Petre - se pare că vrea să intre aici. Carter, un înalt funcţionar vamal, mai mult un detectiv vamal, cum îi plăcea să se recomande în glumă, se întoarse şi se uită spre chinez.

   — Ce porcărie - zise el - n-ar trebui să mă vadă înainte, păcat nu mai pot dispare! Asta este. Peste câteva secunde, chinezul intră pe terasă şi se uită, în jur. Carter i-a întors spatele, dar Hay Wong l-a recunoscut totuşi. Veni încet mai aproape şi luă loc la o masă vecină. Nu-l slăbea din ochi pe Carter, a cărui înfăţişare nu-i trăda funcţia. Când chelnerul îi aduse, comanda, chinezul exclamă:

   — Ah, Mr. Carter sunteţi şi dumneavoastră în Perth?

   Chinezul vorbea fluent engleza. Se înclină zâmbind ironic spre

Carter, când acesta se întoarse spre el.

   — Da sunt aici, Hay Wong - răspunse Carter - voiam doar să văd, ce aţi încărcat.

   — Asta o vor constata în curând oameni dumneavoastră Mr. Carter. N-am nici o încărcătură, vreau doar să iau lână - adaugă chinezul rânjind.

   — Cât timp staţionaţi în Perth?

   — Câteva zile, Mr. Carter.

   — Asta înseamnă că vreţi să dispăreţi în noaptea următoare. Dar asta nu merge Hay Wang, merg cu dumneavoastră pe vas şi-l voi percheziţiona personal.

   — Sunt de acord, Mr. Carter, să vă primesc pe „STEAUA DE MARE" - răspunse celălalt.

   — Ce era cu puştiul pe care-l loveaţi?

   — Era un hoţ, care m-a tâlhărit. A spart o casetă în cabina mea şi-a luat două sute de lire.

   — Sunteţi sigur că el a fost?

   — Evident a fost doar găsit în cabina mea. A reuşit să fugă la ţărm, dar oamenii mei l-au ajuns. Din păcate, după intervenţia unor albi a reuşit să scape. Dar politia îl va prinde sigur.

   Carter îl privi pe Hay Wong cu asprime.

   — Minţiţi, Hay Wong! Ştiţi sigur că puştiul nu a furat - explică el.

   — De ce aş minţi? Cum puteţi ştii, că Lu Wang nu este un hoţ?

   — Pentru că Hay Wong nu-şi lasă o casetă cu bani în cabină, la discreţia unui ucenic marinar. Şi apoi băiatului îi era sigur interzisă intrarea în cabina dumneatale.

   — Şi totuşi a făcut-o şi a furat banii.

   — Cu ce a fost deschisă caseta?

   — Cu o secure.

   — Caută alt motiv, Hay Wong. Mă voi uita personal la casetă şi- mi voi face propria mea părere. Precis este ceva putred aici.

   — Puteţi vedea caseta dacă veniţi pe vasul meu. Nu mă ating de ea până atunci.

   — Nu-i nevoie să mă aşteptaţi, Hay Wong, vom merge împreună pe vas.

   George observă că chinezului ceva nu-i convenea.

   — Eu aş mai avea ceva de rezolvat, Mr. Carter - răspunse chinezul - într-o jumătate de oră, dacă vă convine...

   — Nimic! Dumneata mă vei conduce pe vas. Rezolvările mai pot aştepta, că oricum vrei, o să rămâi mai multe zile în Perth. Fără însoţirea mea nu părăseşti terasa!

   — Înseamnă că mă arestaţi?

   — Numai dacă-mi refuzi însoţirea. Am un mandat de arestare pe numele dumneatale, Hay Wong, deci, conformează-te!

   Chinezul a tăcut. Carter l-a privit zâmbind. Părea a fi sigur de lucrul său.

   — Bine, mergem împreună pe vasul meu Mr. Carter, n-am nimic împotrivă - declară în sfârşit Hay Wong.

   — Domnii mă vor însoţi, spuse Carter, arătând spre profesorul Longwell, spre George şi spre Petre.

   Profesorul scutură din cap.

   — Regret Mr. Carter, dar am o întâlnire şi trebuie să aştept pe terasă. Dar eu cred că Mr. Farrow vă însoţeşte bucuros.

   George a dat din cap. Pentru el şi Petre era o variaţie, de a participa la percheziţia unui vas suspectat de contrabandă.

   — Mă bucur că veniţi, Mr. Farrow. Vreau să discul ceva cu dumneavoastră, mai târziu. Dacă eu nu mă înşel, sunteţi fiul căpitanului Farrow, pe care mai demult atât l-am vânat?

   — Chiar aşa, eu sunt acela.

   — Eram atunci pe un distrugător - continuă Carter - aveam ordinul de a captura sau distruge submarinul. Asta-i cu ani în urmă şi azi admir cum tatăl dumneavoastră a reuşit să scape de urmărirea noastră. L-am înghesuit aşa de bine, încât noi am spus că nu mai are scăpare şi totuşi a reuşit să scape, peste noapte submarinul a dispărut fără urmă, după cum am constatat noi în dimineaţa zilei următoare.

   — Da, au fost zile tensionale, Mr. Carter, îmi amintesc, atunci era înainte de Singapore, nu-i aşa?

   — Exact. Ei, mă bucur că n-am reuşit. Ce s-a întâmplat însă cu nava?

   — A fost fisurată grav într-o furtună şi era să se scufunde. Acum zace în portul nostru de reşedinţă, pe „Insula Odihnii".

   — Şi ce face tatăl dumneavoastră?

   — Vrea să se odihnească o vreme şi după întoarcerea mea din Australia, are de gând să cumpere o navă, poate una cu pânze, pentru că vrem cu ea să străbatem mările.

   —  Bună idee. Mi-ar place să-l cunosc personal pe tatăl dumneavoastră. Stai, rămâi aici, Hay Wong, nu aşa ne-am

înţeles.

   Un funcţionar vamal intră pe terasă. Îl salută pe Carter şi-l privi uimit pe Hay Wong.

   — Aţi găsit ceva? întreabă Carter.

   — Nimic, Mr. Carter şi eu nici nu cred că...

   — Ce crezi, păstrează pentru tine, Lerg despre asta mai vorbim noi. Ai retras deja oamenii?

   — Da, nimeni nu a mai rămas pe vas.

   — Bine. Rămâneţi la staţie, gata de acţiune.

   Funcţionarul salută şi pleacă. Chinezul rânji, înţelegând ce i s-a raportat lui Carter.

   — Vreţi să-mi percheziţionaţi vasul din nou, Mr. Carter? întreabă el.

   — Da, sigur, să găsesc ce ai ascuns.

   — Nu veţi găsi nimic, Mr. Carter.

   — Deci recunoşti că ai marfă de contrabandă la bord.

   — Vă înşelaţi, Mr. Carter, n-am avut niciodată aşa ceva, de aceea nici nu veţi găsi ceva.

   — Să mergem!

   Carter se ridică şi se despărţi de profesorul Longwell. Apoi i-a spus lui Hay Wong să-l însoţească. George şi Petre îl urmau de- aproape, vrând să împiedice o fugă a chinezului. Dar acesta nu părea să se gândească la fugă, ci-l urmă docil pe funcţionarul vamal. Peste zece minute, erau pe puntea „STELEI DE MARE".

   II.

   VICLENIE CHINEZEASCĂ.

   „STEAUA DE MARE" era un schooner mai mare. Echipajul era format numai din chinezi, care acum stăteau fără ocupaţie pe punte, uitându-se cu neîncredere la noii sosiţi.

   Carter a cerut să vadă cabina lui Hay Wong. George şi Petre voiau să rămână pe punte, dar Carter le făcu un semn, să stea cu el. Au intrat deci, împreună în cabina chinezului.

   — Arată-mi la început caseta, Hay Wong! ceru Carter.

   Chinezul aduse dintr-un dulap de perete o casetă mică, pe care

o puse pe masă.

   George şi Petre îi urmăreau fiecare mişcare. Deodată, au auzit uşa trântită cu zgomot. Din doi paşi, Carter a fost la uşă, era închisă. Petre se uită zadarnic după Hay Wong. Acesta părăsise încet, cabina.

   Carter lovi cu pumnii în uşă.

   — Deschideţi, sau sparg uşa! strigă ei.

   Un râs batjocoritor i-a răspuns, urmat de vocea lui Hay Wong.

   — Fiţi liniştit, Mr. Carter, nu vi se va întâmpla nimic. Veţi face doar gratuit o minunată călătorie pe mare. Strigătul este fără rost, nu vă aude nimeni din port. Geamul nu se poate deschide, am avut eu înainte grijă de asta.

   Carter şi-a scos pistolul şi trase două focuri în uşă. Dar gloanţele nu străpunseră lemnul, ci ricoşară. Uşa era armată cu plăci de oţel.

   Râsul batjocoritor al chinezului se auzi din nou:

   — V-aţi convins că nu puteţi face nimic, Mr. Carter? Într-un sfert de ceas părăsesc portul. Dacă atunci îmi predaţi armele, vă las cu plăcere pe punte.

   Carter înjură şi se uită în cabină. Fereastra era închisă de afară, probabil cu plăci de oţel. Altă ieşire nu există. Carter şi-a dat seama, că zgomotul nu folosea la nimic. Sus pe punte se auzea cum alerga echipajul. Scripeţii scârţiiau iar barele pânzelor trosneau. Vasul a început să se balanseze. Se ridica ancora, Hay Wong voia cu adevărat să părăsească portul şi să-i ducă prizonieri cu el.

   După încercările zadarnice ale celor trei de a forţa uşa, Carter a spus furios:

   — Suntem într-o capcană, domnilor ca şoarecii. Dar mai avem armele. Cred că nu ne va pune la flămânzit, ca să le predăm armele. De aceea trebuie cu orice preţ să ne eliberăm prin forţă.

   — Vasul s-a pus în mişcare, Mr. Carter - spuse Petre - în câteva minute a părăsit portul.

   — Oamenii dumneavoastră ştiu unde vă aflaţi, Mr. Carter? întreabă George.

   — Din păcate nu le-am spus intenţia mea. Acum îmi pare râu.

   — Ne-au văzut echipajele altor vase, când am urcat pe bord. Oamenii dumneavoastră îşi vor da repede seama că lipsiţi şi aţi fost răpit de „STEAUA DE MARE".

   — Poate dura câteva zile, până când oamenii mei îmi vor observa lipsa, Mr. Farrow. Nu ne putem aştepta la ajutor din afară, trebuie să acţionăm singuri.

   — Mai bine nu încercaţi - strigă Hay Wong, care ascultase la uşă - oamenii mei sunt bine înarmaţi. Dacă sunteţi liniştiţi, în patru săptămâni sunteţi liberi. Dacă nu, veţi face cunoştinţă cu mulţimea rechinilor, care ne însoţesc. Tocmai ieşim din port.

   — Lasă-ne urgent afară, Hay Wong, sau o să-mi cunoşti cealaltă latură! Gluma aceasta ţi-o trec cu vederea, dacă te supui imediat.

   — Eu să v-ascut, Mr. Carter? Nu recunoaşteţi situaţia! Acum dumneavoastră va trebui să vă supuneţi, aţi înţeles? Şi acum, gata cu vorbele. Gândiţi-vă să predaţi armele?

   — Aşteaptă numai mult şi bine!

   — Eu aştept până ce vă va sili foamea, domnii mei. Dacă predaţi armele sunteţi oaspeţii mei la bord. Gândiţi-vă bine!

   Hay Wong se îndepărtează. Carter aleargă de colo-colo ca un animal în cuşcă, înjurând şi blestemându-l pe chinez. Pe sine se caracteriza drept un idiot.

   — Profesorul Longwell a avut dreptate când ne-a numit cretini pe noi vameşii şi aşa şi este, eu sunt unul din ei. Nici unuia din colegi mei nu i s-ar fi întâmplat să cadă în capcana lui Hay Wong.

   — Nu cunoaşteţi viclenia chineză, Mr. Carter. Hay Wong s-a prefăcut, când a venit pe terasă. El presupunea că veţi dori să veniţi cu el la bord şi şi-a luat toate măsurile. Dar la noi nu s-a aşteptat.

   — Eu sunt de vină, că vi s-a răpit şi dumneavoastră libertatea, Mr. Farrow.

   — Să nu vorbim de aceasta Mr. Carter. Avem timp şi este mai bine să vă însoţim. Sunt doar curios unde ne duce Hay Wong.

   — Poate pe o insulă nelocuită, folosită drept ascunzătoare. Ce e rău, este că pe moment nu putem face nimic. Canalia ştia că voi veni la Perth, capcana a fost bine pregătită.

   — Poate chiar de aceea a intrat în port, Mr. Carter. El o fi avut informatori care v-au trădat. De când eraţi sosit în Perth?

   — Am ajuns dimineaţa, în seara dinainte, poliţia m-a informat că „STEAUA DE MARE" a intrat în port. Peste o oră şedeam deja în avion.

   Petre inspectase între timp amănunţit cabina; se uita atent la casetă, apoi i-o întinse lui George.

   — Aceasta n-a fost niciodată deschisă cu toporul, domnule George - zise el - Hay Wong a minţit.

   Poate şi scena din faţa localului a fost o comedie, cu scopul să-i atragă atenţia lui Mr. Carter asupra sa. Doar el a intrat pe terasă, ca şi când ar fi ştiut că-l va întâlni acolo pe Mr. Carter.

   — N-a fost comedie - contră Carter - banditul îl lovea pe băiat ca şi când ar fi vrut să-l ucidă. Şi pentru asta ar merita ceva, puştiul. Tare aş vrea să ştiu dacă puştiul a furat sau nu.

   Vechea lampă de petrol dădea să se stângă. George se sculă şi verifică rezervorul.

   — Va ardea cel mult o jumătate de oră. Mai bine o stingem acum, cine ştie dacă mai târziu vom primi lumină din nou.

   — Acolo în dulapul acela mic sunt şase lumânări, domnule George - spuse Petre. Deci deocamdată avem lumină. Totuşi mai

bine stingem acum lampa.

   — Atunci unul din noi va sta la uşă şi va asculta. Nu vreau să fiu surprins de porcul acesta de chinez pe întuneric - zise Carter.

   Petre a făcut primul de gardă. Cum fiecare dintre ei, pe lângă arme mai aveau câte o lanternă, nu trebuiau să şi facă griji pentru lumină. Cu lanterna sa, Carter verifică fereastra. Ea era închisă pe din afară cu table de oţel.

   — Pentru moment nu-i nimic de făcut - i-a spus supărat lui George - dar mai bine flămânzesc decât să-i predau armele.

   —  L-am putea păcăli Mr. Carter. Câte revolvere aveţi la dumneavoastră?

   — Două, am mereu unul de rezervă la mine.

   — Noi de asemenea. Dacă-i predăm lui Hay Wong trei revolvere, ne mai rămân totuşi trei. Asta face douăzeci şi patru de focuri.

   —  Da, este o idee, Mr. Farrow, dar Hay Wong ne va percheziţiona hainele.

   — Ascundem armele, Mr. Carter şi le luăm mai târziu, apoi vom găsi o ocazie de a captura vasul.

   — Trei oameni contra opt până la doisprezece chinezi? Sunteţi curajos Mr. Farrow.

   — Efectul de surpriză este totul. Până chinezii îşi dau seama ce sa întâmplat, i-am terminat. Eu şi cu Petre suntem marinari. Nu ne va fi greu să ducem vasul înapoi în Perth.

   Carter râse:

   — Vă închipuiţi totul ca pe o bagatelă. Echipajul se va apăra.

   — La luptă nu se va ajunge. Vor fi luaţi prin surprindere, după cum am mai spus.

   — Şi dacă nu reuşeşte?

   — Nici atunci nu-i mare lucru.

   —  Bun, s-o facem, dar unde ascundem pistoalele? Vreau de asemenea să păstrez trei încărcătoare cu gloanţe. George şi-a aprins lanterna şi lumină în jur. Arată apoi spre pat.

   — Vom pune pistoalele sub salteaua de paie.

   — Acolo va căuta prima dată Hay Wong, Mr. Farrow.

   — Să caute, nu le va găsi, le vom băga în sacul de paie. Greu ne va fi să le recuperăm.

   — Asta o vom putea face noaptea, o saltea...

   — Aici în cabină, pot dormi cel mult doi dintre noi, dacă ne va lăsa. Mă tem că ne va da altă cabină.

   — Aceasta ar fi fatal pentru noi.

   — Să avem încredere în şansă, Mr. Carter. Până acum, noi.

   Un şuierat uşor la uşă l-a făcut pe Farrow să tresară.

   — Vine cineva, şopti Petre.

   — Un chinez s-a apropiat de uşă, imediat s-a auzit o ciocănitură în uşă.

   — Ce este - întreabă Carter.

   — Ei, domnilor aţi ajuns la o hotărâre? Aveţi poftă de aer curat - era Hay Wong.

   — Numai dacă ne deschizi uşa.

   — Mai întâi însă îmi daţi armele, ca să nu va ispitească la prostii. Sunteţi gata să mi le predaţi.

   — Ce ne rămâne altceva de făcut?

   — Bun, daţi-mi-le prin clapa aceea mică din uşă. Dar cu mânerul către mine!

   — Că prudent mai eşti Hay Wong.

   — Este necesar, când am de a face cu oameni ca voi. Ei, câte pistoale aveţi?

   — Trei.

   — Aşa m-am gândit şi eu.

   — Dacă aţi fi spus unui sau două nu v-aş fi crezut. Deci mi le predaţi unul câte unul.

   — S-a stins lumina, Hay Wong. Nu te mira că suntem în întuneric.

   — În dulapul cel mic sunt lumânări. Aprindeţi una, după care deschid clapeta.

   Petre aprinse lumânarea. Apoi, în uşă se văzu o deschidere. Hay Wong însă nu era de văzut, căci se postase într-o parte. Carter îşi predă revolverul, urmat de Petre şi la urmă de George. Clapeta se închise din nou.

   — Peste zece minute puteţi veni pe punte domnilor. Vă avertizez însă că oameni mei sunt cu toţii înarmaţi şi vor trage dacă faceţi prosti. Aşteptaţi câteva minute, apoi mă întorc.

   — Va veni cu câţiva oameni pentru a ne percheziţiona - spuse George încet - repede pistoalele în sac!

   Petre stinse lumânarea pentru ca George sa nu fie observat. Când totul s-a terminat, din nou se auziră paşi pe coridor. Petre sa grăbit să aprindă lumânarea. Uşa s-a deschis. În faţa noastră stăteau cinci chinezi voinici, cu pistoalele întinse. În spatele uşi sta Hay Wong.

   — Oamenii mei vă vor percheziţiona, domnii mei. Puteţi păstra asupra dumneavoastră tot ce aveţi, mai puţin armele. Apoi vă pot lăsa pe punte - explică el.

   Chinezii au intrat în cabină. Nu a durat mult; câte unul, prizonierii urcau pe punte.

   Acolo alţi chinezi au aşteptat şi i-au îndreptat spre prora

vasului. Veni apoi Hay Wong.

   — N-aţi fi crezut asta, Mr. Carter? - începu el ironic - dar eu v- am aşteptat în Perth. Ce-mi propun, îmi reuşeşte. Dumneavoastră sunteţi singurul om care îmi poate face greutăţi, aşa că pentru un timp trebuie să vă scot din circulaţie. Regret spuse el uitându-se la George şi la Petre - că trebuie să suferiţi şi dumneavoastră, dar de ce l-aţi însoţit pe Mr. Carter?

   — Unde merge vasul? întreabă Carter, cu toate că ştia că nu i se va spune adevărul.

   — Veţi vedea. Fiţi cuminţi pe punte şi veţi avea o călătorie plăcută. Doi dintre oamenii mei vă vor păzi mereu. La noapte veţi avea cabinele dumneavoastră.

   George i-a aruncat o privire fugară lui Carter. Faţa vameşului se întunecă. Se vedea că-şi pierdea speranţa.

   — De ce vrei să ne desparţi Hay Wong. Lasă-ne şi noaptea împreună, spuse Carter.

   — Acum îmi sunteţi oaspeţi - replică chinezul rânjind şi mă voi îngriji să aveţi un confort bun. Şi eu vreau să-mi recuperez cabina.

   Carter nu a răspuns. Se uita numai la ocean. În spate tocmai dispărea coasta Australiei.

   — Deci, din nou, purtaţi-vă bine, domnii mei. Oamenii mei vor trage urgent în voi, dacă faceţi prostii. Eu sunt ocupat, dar vă voi revedea la cină.

   S-a îndepărtat. Cei trei au rămas la balustradă şi se uitau în jur. La oarecare distanţă George descoperi doi chinezi tineri, în aparenţă fără ocupaţie. Şi ei scrutau marea. Lui George i-a fost clar, că aceştia erau paznicii de care vorbise Hay Wong.

   — Deci este foarte neplăcut! - strigă Carter înfundat - de asta mă temeam, acum nu-i nimic de făcut!

   — Dacă i-am păcăli pe aceşti doi - arată Petre spre cei doi chinezi.

   — Să aşteptăm o ocazie mai bună, nu suntem în pericol - spuse George.

   — În joc sunt renumele şi existenţa mea, Mr. Farrow, toţi vor râde de mine - gemu Carter.

   — Jocul încă nu este pierdut, Mr. Carter. Pe moment însă nu putem decât să aşteptăm.

   — Să aştept şi iar să aştept, nu mai suport.

   — Liniştiţi-vă! Se va găsi o ieşire. Să urmărim cursul vasului şi echipajul. Nu ştiţi dacă pe aici sunt insule?

   — Da există câteva insule stâncoase.

   — Când le vom atinge?

   — La viteza vasului, către miezul nopţi.

   — Asta-i bine. Hay Wong va crede că dormim, când va acosta.

   — Ce aveţi de gând Mr. Farrow?

   — Încă nu ştiu, dar noaptea vom fi cu ochii deschişi. Ne eliberăm la prima ocazie. Carter nu mai răspunse. Scruta marea. George şi Pete îi observau pe ascuns pe chinezi. Erau - după cum şi-au dat seama, marinari iscusiţi, George numără unsprezece - marinari inclusiv Hay Wong.

   III.

   INSULA CONTRABANDIŞTILOR.

   PÂNĂ SEARA NU S-A INTÂMPLAT NIMIC. Când soarele cobora la orizont cei trei prizonieri au fost duşi iar sub punte şi închişi într-o cabină mai mare. Li s-a adus cina, care le-a plăcut foarte mult, după care au fost despărţiţi. Fiecare a primit câte un „dormitor" separat.

   George aşteaptă câteva minute, până ce auzi paşi chinezilor îndepărtându-se, apoi cercetă uşa. Era din lemn masiv, cu închizătoare sigure şi în plus, din afară, s-a tras un zăvor.

   George deveni nervos, neavând nimic de făcut. Apoi se ocupă de fereastră. Şi aici a trebuii să renunţe curând, căci fereastra era pe din afară închisă cu o scândură solidă.

   S-a aşezat pe pat cu lanterna la îndemână. Un pistol i-ar fi convenit mai mult.

   Timpul se scurge încet, iar el adormi. Deodată, o uşoară bătaie în uşă l-a trezit. La început a crezut că s-a înşelat, dar ciocănitul se repetă. George se sculă şi merse la uşă. Îşi puse urechea la uşă şi ascultă. Auzi clar o răsuflare înceată. Apoi bătaia se repetă.

   — Cine-i acolo? întreabă George încet.

   — Lu Wang, Sir, eu... eu vrea să ajute la dumneavoastră.

   — Cine eşti?

   — Ucenicul marinar, Sir, nu ştie nimeni, că Lu Wang întors la bord.

   — Cum vrei să ne ajuţi, uşa este închisă.

   — Numai zăvorâtă, Sir, Lu Wang repede deschide uşa.

   — Atunci fă-o repede, până nu vine cineva.

   George auzi scrâşnetul zăvorului, apoi uşa s-a deschis. La lumina lanternei a văzut un băieţel chinez, care sa strecurat repede în cabină, închizând uşa după el.

   — Pe tine te-a bătut Hay Wong azi, în piaţa din Perth? la întrebat Farrow.

   — Da, Sir, dar Lu Wang nu a furat, Lu Wang este fără vină.

   — De ce te-ai întors la bord? Hay Wang te va pedepsi, dacă te

prinde şi încă foarte rău.

   — Lu Wang nu putut rămâne în oraş, poliţia pe el caută. Lu Wang văzut cum oameni albi urcă la „STEAUA DE MARE" şi vasul vrut plece. Atunci, Lu Wang repede furişat la bord. El văzut cum albii luaţi prinşi, Lu Wang vrea liber la albii şi albii atunci nu crede că Lu Wang hoţ. Lu Wang vrea să rămână cu oameni albi.

   George a râs încet.

   — Dar cum vrei tu să ne ajuţi, Lu Wang? Doar nu putem părăsi vasul.

   — Ba da, Lu Wang ştie cum. Barca mică poate repede lăsat în apă. Vasul într-o oră la insulă şi atunci nu mai este posibil.

   — Lu Wang ştie şi el aduce armele, el cunoaşte ascunzătoare de la căpitan.

   Voii să dispară dar George l-a reţinut şi-i spuse că în salteaua de paie a lui Hay Wong au ascuns trei pistoale. Lu Wang nu ştie dacă va reuşi să le aducă, dar promise că va încerca. După ce acesta dispăruse, George a ieşit pe coridor. Prudent, deschise uşa cabinelor camarazilor săi. Carter şi cu Petre erau trezi şi ei au auzit ciocănitul la uşă.

   — Veniţi în cabina mea, să-l aşteptăm pe Lu Wang, băiatul pare sincer. Cabinele voastre le zăvorâm din nou.

   Au stat pe întuneric, în cabina lui George, aşteptând venirea micului chinez, neştiind dacă Lu Wang va găsi armele. Minutele treceau greu în sfârşit, auziră pe coridor paşi înceţi. Lu Wang apăru. Tăcut a pus pe masă cele şase pistoale.

   — Lu Wang găsit pe toate la căpitan în ascunzătoarea.

   — Ai fost şi în cabina lui? s-a interesat George.

   — Da Sir, Lu Wang furişat în cabina. Hay Wong dormit adânc.

   Toţi ne-am recunoscut armele. Petre spuse zâmbind:

   — L-ar fi împuns pe Hay Wong când acesta s-ar fi culcat pe saltea!

   — Cu atât mai bine. Du-ne pe punte, Lu Wang! Sunt paznici sus?

   — Trei oameni sus, dar nu atenţi la punte. Acolo este barcă mică.

   Au ieşit pe coridor. George care era ultimul a zăvorât cabina. Hay Wong va trebui să-şi frământe creierii, cum de i-au scăpat prizonierii. Am ajuns pe punte fără incidente. Carter, care se simţea sigur cu armele sale a vrut să-i neutralizeze imediat pe cei trei paznici de la proră. Poate le-ar fi reuşit să pună mâna pe vas, dar George a fost împotrivă, zicând că este prea periculos, chinezii fiind şi ei înarmaţi. De aceea, ei s-au furişat spre pupa vasului. Aici era o mică barcă de salvare. Lu Wang pregătise totul

pentru fugă. Trebuia doar ca barca să fie lăsată în apă.

   Erau patru în barcă. Apă şi provizii însă nu. La acest lucru nu sa gândit nimeni. Au lăsat prudent barca în jos, după care coborâră în ea.

   Vasul avea o viteză bună. La orizont se vedea neclar o fâşie întunecată. Lu Wang ne-o arată şi prin semne ne-a dat de înţeles, că aceea este insula contrabandiştilor.

   George a desfăcut funia. Vasul se îndepărta rapid, pe când barca rămânea în urmă.

   — Şi acum? întreabă Carter.

   — Nu ne rămâne decât să mergem noi pe insulă, spuse George, nu avem apă, nu avem provizii. O întoarcere la Perth ar dura prea mult, dacă n-am întâlni vreun vas. Dar mă tem că suntem departe de ruta marină.

   Lu Wang adeveri spusele lui George. El cunoştea insula şi propuse acestora să debarce pe partea de nord a insulei, deoarece în partea sudică se aflau depozitele lui Hay Wong, în cea mai mare parte, ascunse în grote, adânci. Existau acolo deasemenea şi câteva colibe.

   Petre şi George s-au pus pe vâslit, Carter era la cârmă iar Lu Wang le dădea direcţia.

   Între timp „STEAUA DE MARE" dispărea tot mai mult la orizont. Fuga captivilor nu a fost descoperită. George era de părere, că Hay Wong s-ar fi întors imediat, ca să-i prindă, pe prizonieri. Aşa însă va avea mult de căutat. insula se apropia tot mai mult. Pe când vasul a mers spre sud, barca a luat drumul spre nord. Peste o oră au ajuns la ţărmul stâncos al insulei.

   La indicaţia lui Lu Wang, barca intră într-un mic golf. Aici au debarcat şi au tras barca la ţărm. Micul chinez le arată o potecă îngustă, care ducea spre sudul insulei. Stâncile din jur se ridicau până la trei sute de metri înălţime. Pădure exista numai în centrul insulei. Cum încă era noapte şi drumul prin munţi era anevoios, hotărârăm să aşteptăm dimineaţa.

   George s-a urcat pe una din stânci ca să cerceteze marea, căci voia să ştie dacă Hay Wong va încerca să-şi caute prizonierii. Lu Wang a luat conducerea. După o oră de urcat pe o potecă abruptă şi plină de pericole, am ajuns sus. Odată ajunşi sus ne-am adăpostit într-o nişă protejată de o stâncă. Sub ei se întindea marea, care era luminată de lună.

   „STEAUA DE MARE" însă nu se vedea. George a început să-l descoase pe Lu Wang. Acesta la început ezită, dar când Farrow îl asigură că nu se va mai întoarce la Hay Wong, a început să vorbească despre viaţă şi munca de pe „STEAUA DE MARE".

   Hay Wong era într-adevăr un contrabandist notoriu. La bordul vasului exista o ascunzătoare secretă, aşa cum bănuise Carter. Era atât de dibaci dispusă, că Hay Wong putea liniştit să intre în orice port.

   Lu Wang nu cunoştea însă locul ascunzătoarei. Era ţinut în secret de Hay Wong.

   — Ei, eu voi găsi sigur, locul ascunzători spuse Carter, mai ales că ştiu de ea. În curând „STEAUA DE MARE" nu va mai face contrabandă.

   — Acum însă trebuie să vedem, cum ne întoarcem la Perth, Mr. Carter. Cu barca asta mică este riscant, chiar de am avea provizii şi apă. Dacă ne surprinde o furtună suntem pierduţi.

   Lu Wang spune, că Hay Wang ar avea o barcă cu motor, bună ascunsă într-un golf.

   Acesta o folosea des, noaptea să preia marfa de contrabandă de pe alte vase. Era limpede că pentru a ajunge în Australia îi era necesară această barcă. Carter abia acum şi-a dat seama ce folositoare îi era compania lui George şi a lui Petre. Dacă ar fi venit singur, doar cu Hay Wong la bordul vasului, ar fi fost acum într-o situaţie dezolantă.

   S-a făcut ora două dimineaţa, când Carter propuse să se doarmă câteva ceasuri, ceea a fost acceptat imediat. Urmau să facă de pază cu schimbul. Lu Wang, care a adormit deja, a fost exclus de la această pază. George a preluat primul schimb, peste o oră urma Pete şi George se mai putea odihni două ore. Apoi se putea merge spre sudul coastei. Tocmai când se culcaseră camarazii, la sudul insulei apărea un vas. Era „STEAUA DE MARE".

   George îşi imagina zâmbind furia lui Hay Wong şi sperietura matrozilor, cărora precis nu le-a fost prea moale. Vasul se îndepărtă tot mai mult, până ce ajunse un punct. George se aştepta ca Hay Wong să se întoarcă până la prânz, la insulă.

   Între timp ei ar fi avut timp să inspecteze tabăra contrabandiştilor şi, dacă totul le mergea bine, să pună mâna pe barca cu motor.

   La ora stabilită au pornit Lu Wang a fost iar un ghid. George şi- a dat seama că în aceea îngrămădire de stânci, ei nu s-ar fi descurcat niciodată, chiar dacă ar fi cunoscut locul taberei lui Hay Wong. Drumul în zigzag prin munţi a durat două ore, când Lu Wang le-a făcut semn că erau aproape de destinaţie. S-a oprit pe un platou de stâncă şi ne arată în jos. Cam la patruzeci de metri sub noi erau câteva colibe construite într-o viroagă. De aici o crăpătură în stâncă ducea la un golf ascuns, care de pe platou era deasemenea bine văzut. Nu se vedea nimeni, iar la colibe nu era

nici o mişcare.

   — Vasul a plecat din nou. Se pare că nu a rămas nimeni aici, spuse încet George.

   — Aici mereu rămâne patru oameni ne spune micul chinez. Ei acum doarme. Când este ziua atunci ei vine afară. În stâncă multe grote pe care le locuieşte Wong.

   — Dar barca nu este păzită? întreabă George.

   — Trebuie pază şi acolo, ordin de la Hay Wong, dar oameni mai bine doarme.

   — Atunci ar fi acum momentul să punem mâna pe barca cu motor - propuse Carter - într-o oră putem fi pe drum spre Perth.

   — Dar uitaţi alimentele şi apa Mr. Carter - spuse George.

   — Apa aduce de la izvor, posibil - interveni micul chinez - Lu Wang ştie unde este butoiaş. Dar alimente este în grota mare. Lu Wang nu poate aduci curând lumină.

   — Arată-ne drumul spre golf şi ocupă-te de apă! În cât timp crezi că o poţi aduce? întreabă Carter.

   — O oră, Sir. Dumneavoastră aduceţi între timp barca cu motor?

   — Da. Unde vrei să aduci butoiaşul?

   Lu Wang arătă alt golf.

   — Barca cu motor poate acolo fie dus. Acolo Lu Wang mai repede poate duce apa.

   — Bun, arată-ne şi nouă golful acela!

   Micul chinez i-a condus mai departe. Curând au văzut marea sub ei. Şi de aici se vedea golful ascuns, unde era ancorată barca cu motor. Lu Wang arată de-a lungul coastei, spre nord şi explică.

   — Acolo golf, ascuns numai intrare îngust. Acolo poate duce barca cu motor.

   — Bine, te aşteptăm acolo. Dar fii atent şi nu te lăsa prins!

   — Lu Wang viclean - rânji micul chinez - pe Lu Wang nu prinde.

   Le-a mai arătat drumul spre golful din faţa taberei, după care a

dispărut pe o altă potecă. Ei au coborât încet. După spusele lui Lu Wang, puteau ajunge la golf, fără să atingă tabăra. George spuse:

   — Să ne grăbim. Într-o oră se face ziuă şi este mai periculos, aceştia se vor trezi.

   — Chiar asta am vrut să spun şi eu, spuse Carter. Să ne grăbim. În golf se pare că numai este nimeni.

   Golful se vedea de sus, totodată se vedea şi barca bine ascunsă într-o nişă din stâncă.

   Lu Wang spusese că este mereu gata de pornire.

S-a făcut ziuă, chiar când am ajuns la golful unde era ascunsă barca. Toţi se grăbeau înfriguraţi spre barcă. Mai erau câţiva paşi

până la barcă. Când, deodată din tabără răzbătu un strigăt de spaimă, urmat de o larmă cumplită.

   — Se pare că l-au descoperit pe Lu Wang - spuse George, haideţi să-l ajutăm.

   — Ba nu, mai întâi capturăm barca. Pa urmă îl putem elibera pe micul chinez şi mai târziu zise Carter, grăbindu-se şi ajunse primul la barcă, pe care o dezleagă. Sări înăuntru urmat de George şi de Petre. Petre porni motorul. Iar George a preluat cârma.

   Au părăsit încet golful. De abia când au ajuns în plină mare, s-a accelerat motorul. Peste o jumătate de oră, barca era bine ascunsă, în celălalt golf.

   Lu Wang nu era de văzut nicăieri. George zise:

   — Trebuie să-l căutăm. Dumneavoastră rămâneţi aici, să păziţi barca, Mr. Carter. Eu cu amicul meu, vom încerca să-l găsim pe Lu Wang.

   Carter a fost de acord. George şi Petre au pornit în căutarea micului chinez, spre tabăra contrabandiştilor. Când au ajuns la locul de unde s-au despărţit de Lu Wang, au mers pe poteca pe care a mers micul chinez. Din depărtare s-au auzit strigăte. Probabil că contrabandiştii au constatat lipsa bărcii cu motor.

   Dacă erau doar patru oameni pe insulă, Petre şi cu George n- aveau de ce să se teamă. Dar Farrow gândea că micul Lu Wang se putea înşela. Se apropiau tot mai mult de tabăra inamică. Erau cam la vreo treizeci de metri de înălţime şi mergeau pe o potecă lată cam de un metru şi jumătate, care ducea de-a lungul prăpastiei. La stânga se înălţau stânci drepte.

   Deodată, George s-a oprit şi-l prinse pe Petre de braţ. Înaintea lor s-a auzit un strigăt disperat. Aşa strigă cineva care este în gheara morţii. George a crezut ca a recunoscut vocea lui Lu Wang. George i-a dat drumul lui Petre şi avântându-se înainte a dispărut după un colţ de stâncă. Petre l-a urmat îndeaproape.

   George s-a oprit o clipă, se uită în jur, după care se adresă lui Petre:

   — Aici trebuie să fi fost. Dar nu-i nimeni, cu toate că poteca este vizibilă pe o bună bucată din ea. Oare Lu Wang...

   Deodată, din prăpastie, s-a auzit un strigăt disperat. S-a aplecat repede peste marginea ei şi se uită. La nici trei metri sub ei, dintr-o nişă a unei stânci creştea un arbust sărăcăcios. De el atârna, ţinându-se disperat, Lu Wang.

   Petre şi-a dat repede de situaţia gravă a micului chinez. Într-o clipă a desfăcut funia scurtă pe care o purta înfăşurată în jurul şoldurilor şi-i iasă lui Lu Wang, un capăt în jos. Puştiul i-a recunoscut şi în ochi i-a lucit speranţa. Prinse cu îndemânare funia

şi se lăsă tras în sus de cei doi prieteni.

   Când Lu Wang a simţit pământul sub picioare, arată spre prăpastie şi spuse:

   — El nu mai poate omoare la Lu Wang, el primit pedeapsă.

   — Ce s-a întâmplat, Lu Wang? întreabă George.

   — Lu Wang găsit butoi de apă şi a umplut. Dar Shan Fu văzut şi el început furişat după Lu Wang şi el vrut aruncă Lu Wang aici în prăpastie. Dar numai butoi cu apă căzut şi Shan Fu. Şi Lu Wang pierdut echilibru şi ar fi căzut în prăpastie dacă nu găseşte tufiş pe care Lu Wang a prins.

   — Cine-i Shan Fu?

   — Shan Fu foarte crud, el deja ucis doi oameni, Shan Fu meritat moarte.

   — Hai repede, trebuie să plecăm. La apă trebuie să renunţăm. Sper că nu murim de sete pe drum.

   Cu toate că Lu Wang se oferi să mai aducă un butoiaş, dar George se grăbea. Când s-au întors şi au putut vedea marea au observat cum din depărtare, „STEAUA DE MARE" se întorcea.

   Lu Wang se sperie şi îşi depăşi în fugă camarazii. Nu voia să mai cadă în mâinile lui Hay Wong, de la care n-avea de aşteptate îndurare.

   IV.

   URMĂRIŢI DE GHINION.

   Când au ajuns în golf, Carter îi aştepta cu nerăbdare. Şi el a observat „STEAUA DE MARE" şi voia să se întoarcă cât mai repede la Perth pentru ca, cu ajutorul poliţiştilor, să captureze banda.

   Când George i-a povestit, că lui Lu Wang nu i-a reuşit să salveze butoiul cu apă, el a dat din mână.

   — Haideţi, n-o să murim de sete sau de foame. Să sperăm că suntem mai rapizi ca „STEAUA DE MARE", în cazul că ne vor urmări.

   — Vă aşteptaţi la aşa ceva? întreabă George.

   — Este clar, că Hay Wong va observa lipsa bărcii cu motor. Atunci îşi va da seama cine i-a furat-o, mai ales că nu ne-a găsit pe mare. Probabil că va porni urgent, din nou, după noi, ca să ne prindă.

   — Vântul s-a înteţit - spuse Petre - vom avea de a face cu mare simpatică.

   Carter nu răspunse. Porni motorul şi preluă cârma. Ardea de dorinţa de a părăsi cât mai repede insula.

   Barca a ieşit din golf în plină viteză.

   Carter a luat direcţia est. Petre şi George au privit în jur. Insula a rămas în urmă iar „STEAUA DE MARE" nu se vedea încă. Petre spuse îngrijorat:

   — Avem vânt dinspre est, iar „STEAUA DE MARE" este destul de rapidă. Carter spuse ceva. Petre nu-i acordă nici o atenţie, se uită doar îngrijorat la George.

   Când erau la aproximativ doi kilometri de insulă, observară „STEAUA DE MARE" care tocmai pornea. Vasul îşi întinse pânzele şi porni în urmărirea lor.

   — Carter blestemă. Barca avea deja viteza maximă. Petre se uită prin binoclu.

   — Vasul ne ajunge, trebuie să schimbăm cursul, să-l silim să meargă în zigzag, Mr. Carter.

   Acesta nu-i dădu nici o atenţie lui Petre. El nu era un marinar şi astfel nu înţelegea situaţia creată.

   — Mr. Carter, vasul ne ajunge din urmă, dacă nu schimbăm mereu cursul - strigă şi George - doar aşa putem încetini înaintarea vasului!

   — Nu ne va ajunge, n-avem timp să schimbăm cursul, răspunse Carter, trebuie să ajung cât mai repede la Perth.

   — Dacă vântul se înteţeşte, nu vom ajunge nici odată - explică Petre, Carter nu răspunse, se uită doar în spate. „STEAUA DE MARE" se apropiase deja cu două sute de metri.

   — Mr. Carter, fiţi rezonabil, vedeţi doar că vasul ne ajunge din urmă, dacă nu utilizăm un şiretlic - avertizează George din nou. Carter se uită din nou îndărăt şi spuse:

   — Luaţi dumneavoastră cârma, Mr. Farrow, dacă ştiţi mai bine, spuse el cu încăpăţânare. Barca porni acum spre nord. Carter se înfurie, când a văzut că vasul a făcut aceeaşi manevră. Se înfurie şi mai mult, când Petre schimbă iar cursul şi goni spre nord vest „STEAUA DE MARE" şi-a încetinit mersul.

   — N-are nici un sens, aşa nu vom ajunge la Perth - spuse Carter neliniştit - vedeţi doar că se apropie tot mai mult.

   George nu-i răspunse. Abia când a văzut că vasul îşi dispuse pânzele, i-a dat lui Petre un ordin scurt:

   — Iarăşi spre est, Petre.

   Acesta schimbă cursul. Acela lucru făcut şi vasul, dar nu atât de repede.

   Barca reuşi să câştige o sută de metri. Mergeau spre est în plină viteză.

   Dar vântul se înteţea şi marea devenea din ce în ce mai neliniştită. Pentru barcă devenea mai periculos, câtă vreme vasul câştiga în viteză.

   — N-avem ce face, decât să ocolim vasul şi să mergem spre est, explică George. Spre est nu merge decât în zigzag.

   — Dar ne îndepărtăm tot mai mult de coasta Australiei, spuse Carter.

   — Urmărirea va putea dura mult timp. Aş vrea să fie noapte, aşa am scăpa cu siguranţă, Petre, mai încercăm să schimbăm cursul?

   Fără discuţie, Petre a luat cursul spre nord-vest. Dar „STEAUA DE MARE" nu-l imita, ci îşi păstra vechiul curs. Petre blestemă înfuriat.

   Hay Wong este mai şiret decât am crezut. A intuit ce voim să facem. El ştie, că vrem să ne întoarcem la Perth şi nu vrea să piardă timp. Totuşi vom menţine cursul spre nord.

   Acum, barca s-a depărtat ceva, dar brusc „STEAUA DE MARE" a cârmit spre nord-est, ca şi cum ar fi vrut să le taie calea.

   — Al dracului marinar - zise Petre - se pricepe „STEAUA DE MARE" este ca un vas de corsar.

   Carter urmărea furios vasul îşi dădea seama, că pe acea vreme, vasul era în avantaj. Barca era aruncată de colo până colo şi ameninţată să se răstoarne. Dar graţie pilotajului lui Petre, nu se întâmplă.

   Acesta a făcut totul, ca să obţină un avans, dar a văzut că nu are rost.

   — Pentru noi, singura salvare este curs spre vest - zise el - dacă ne urmăreşte, trebuie să meargă contra vântului, ceea ce nu-i de loc simplu.

   — Protestez - interveni Carter violent - vreau spre est! Până ce ne ajunge „STEAUA DE MARE" putem probabil ajunge pe coasta Australiei. Putem de asemenea întâlni alte vase şi sa le cerem ajutor.

   Barca goni iar spre est. Dar vasul recuperase între timp din distanţă. Şi înainta uşor purtat de vânt. Distanţa care îi separa era de numai o mie de metri.

   — În trei ore ne-a ajuns - spuse George.

   — Prostii - n-are voie să ne scape, pe noi...

   Carter s-a oprit speriat Petre şi George s-au uitat îngroziţi unul la altul. Motorul sa oprit deodată.

   Petre sa pus să cerceteze motorul. Când se ridică râse cu disperare.

   — Nu mai avem carburant - spuse el.

   Carter îşi scoase pistoalele şi le dezasigură.

   — Va fi o luptă grea, dar viu nu mă vor prinde, spuse el.

   — Renunţaţi la această idee, aceştia ne sunt superiori, Mr.

Carter. Ştiţi doar că Hay Wong nu vrea decât să ne ţină un timp pe insulă. Are ceva de gând. Lăsaţi mai bine armele.

   Vasul se apropia rapid de ei. L-am văzut pe Hay Wong, la balustradă uitându-se şi rânjind la noi. „STEAUA DE MARE" a descris un arc de cerc. Pe punte au răsunat comenzi. Pânzele au început să fluture. În fine, au fost strânse. Petre şi George admirară priceperea marinarilor. Vasul manevră şi se opri la o mică distanţă de barcă.

   — Apropiaţi-vă, strigă Hay Wong - vedeţi că oamenii mei sunt înarmaţi. Orice rezistenţă este inutilă, iar de data aceasta nu mai tolerez nimic.

   Petre manevră barca spre vas. Carter avea privirile fixe. Îşi puse pistoalele la loc şi părea să se fi resemnat. Când barca a ajuns la vas, George se uită lung după Lu Wong. Micul chinez dispăruse. Farrow se sperie. Oare s-a aruncat în apă, fără să fie văzut, de frica lui Hay Wong? Nu a putut să se gândească mult că a trebuit să urce pe puntea vasului, pe scara de frânghie ce a fost lăsată de pa vas. Curând a fost pe puntea vasului alături de prieteni săi. Trei matrozi i-au dezarmat pe dată Hay Wong păşi ironic spre ei.

   — A mers mai repede decât aţi fi crezut nu-i aşa? Dar parcă aţi fi vrăjitori. Cum aţi reuşit să ieşiţi din cabine?

   George şi-a dat seama că Hay Wong nu ştie nimic de Lu Wang şi răspunse:

   — Asta este secretul nostru. Doar nu credeţi că suntem aşa de proşti ca să-l trădăm.

   — O K. Aici pe vas nu-i nevoie să vă închid, dar pe insulă veţi fi păziţi straşnic. Ştiu că unul din oameni mei este un ticălos şi v-a eliberat. Numiţi-mi-l şi vă va merge mai bine.

   — Nu suntem trădători, Hay Wong.

   — Nu-i cazul să-mi spuneţi nimic. Rămâneţi acum pe punte şi gustaţi din plin plăcerile reîntoarcerii.

   Barca cu motor a fost remorcată. S-au întins pânzele şi vasul a ponit. Carter a tras o înjurătură. În depărtare se arată un vas cu cinci catarge, pe care cu carburant suficient l-ar fi ajuns într-o oră. Hay Wong arată către acel vas şi spuse:

   — Păcat, nu-i aşa?

   Spre prânz au ajuns la insulă. Prizonierii au fost duşi într-una din numeroasele grote. Aici erau mai multe paturi şi lăzi, care erau întrebuinţate drept scaune. Intrarea era păzită de doi chinezi.

   — S-a terminat - gemu Carter - dacă am fi aşteptat, poate că am fi scăpat.

   — Reproşurile nu-şi au rostul acum, Mr. Carter, oricum n-am fi scăpat, pentru că nu aveam suficient carburant. Sunt îngrijorat doar de soarta micului chinez, Lu Wang spuse George.

   De abia acum şi-au amintit de Lu Wang şi ceilalţi doi. Carter a fost de părere că el s-ar fi aruncat în mare de frica lui Hay Wong, dar Petre scutură capul râzând zicând.

   — Uiţi cabina mică George - răspunse el.

   — Chiar aşa - exclamă Farrow - Lu Wang s-o fi ascuns. Cabina n-a fost cercetată, Hay Wong ştia doar de noi şi de el habar nu avea.

   — Asta ar fi în avantajul nostru, George.

   — Da, dacă Lu Wang ar scăpa din nou.

   — Lu Wang este şmecher, îmi place băieţelul acesta.

   — Şi mie. Să aşteptăm, poate va face iarăşi ceva pentru noi.

   Carter nu asculta discuţia, el se uita la activitatea din tabără. A

văzut cum numeroase lăzi şi pachete a fost aduse la golf. Bănuia că ele urmau să fie încărcate pe „STEAUA DE MARE"

   Se înfurie. Îi venea să se năpustească la Hay Wong şi să-i ceară socoteală. Dar şi-a dat seama ce tâmpenie ar fi fost din partea lui.

   Spre seară, din golf s-au auzit zgomote de ciocane şi de fierăstraie. Carter nu şi le putea explica. În fine Petre se pare că a avut cea mai bună explicaţie.

   — „STEAUA DE MARE" este cunoscută peste tot - spuse el - Hay Wong vrea să facă nişte modificări şi prin asta vasul devine de neidentificat. Aşa am făcut şi noi în timpul războiului, ca să scăpăm de urmăritori.

   — Aşa o fi Petre - George păru convins - este păcat ca nu putem vedea „noul vas", ca să-l recunoaştem drept „STEAUA DE MARE".

   — N-are sens, domnilor - contră - Carter stăm aici şi nu putem face nimic. Profesional sunt terminat. Faptul că am fost capturat de Hay Wong mă va distruge.

   — Bine e când se termină cu bine, Mr. Carter - răspunse Petre. Încă nu-i nimic pierdut. Aţi văzut că ne-am eliberat o dată, de ce nu ne-ar reuşi şi a doua oră?

   — Pentru că acum bandiţii sunt foarte atenţi acum, Mr. Petre. Suntem ţinuţi aici...

   — Să aşteptăm!

   Ziua a trecut greu. A venit noaptea.

   Prizonierii au fost bine hrăniţi. Apoi a apărut Hay Wong însoţit de doi chinezi bine înarmaţi.

   — În noaptea aceasta părăsesc insula, Mr. Carter - spuse ei - peste trei zile, vor pleca şi ultimii mei oameni, apoi sunteţi liberi.

   Alimente sunt suficiente aşa că veţi rezista. Am să vă trimit la timp un vas, ca ajungeţi la Perth. Mai mult nu vă pot spune. Păcat că nu puteţi admira noua „STEA DE MARE", v-aţi mira cu siguranţă.

   Nimeni nu răspuns. Hay Wong i-a privit rânjind apoi continuă:

   — Autorităţile vamale, vă vor ridica o statuie, Mr. Carter, pentru că l-aţi păcălit aşa de bine pe regele contrabasiştilor, Hay Wong. Salutări oamenilor dumneavoastră. Pe mine în aceste ape nu mă veţi mai vedea. S-a îndepărtat şi merse spre golf.

   Prizonierii au constatat că toţi chinezii au dispărut treptat, rămânând doar patru pentru pază.

   — Este clar că va pleca în noaptea aceasta - răbufni Carter.

   — Şi eu sunt aici.

   — Îi putem urmări, Mr. Carter, barca cu motor au lăsat-o aici - spuse George.

   — De unde ştiţi asta?

   — N-aţi auzit că peste trei zile, cei patru inşi rămaşi aici urmează să plece? Pentru aceasta pot folosi numai barca. Suntem trei inşi şi Lu Wong se va arăta la timpul potrivit.

   Carter se uită la George cu un început de speranţă.

   — Mai credeţi că totul se va termina cu bine, Mr. Farrow?

   — Sunt convins de asta, Mr. Carter.

   — Aş vrea să se întâmple aşa, altfel sunt profesional pierdut.

   S-au culcat şi s-au făcut că dorm. În faţa grotei păzeau doi

chinezi. George observă că unui era deja obosit şi aţipea adesea. Celălalt îl trezea însă de fiecare dată l-a zgâlţâit pentru a-l trezi. George a părăsit patul şi se furişă prudent la ieşirea din grotă. Voia să ştie precis unde se găseau ceilalţi doi chinezi. Un zgomot uşor, provocat de el i-a alertat pe cei doi chinezi. Se sculară şi au aprins o făclie. George a reuşit să se furişeze repede în patul său şi s-a prefăcut că doarme.

   Chinezii au intrat în grotă. Unul din chinezi ţinea în mâna stângă o făclie, dar amândoi aveau în mâna dreapta pistoale.

   S-au uitat bănuitori în grotă. Văzând că prizonierii dorm, s-au înapoiat la locul lor, George a vrut să încerce din nou, dar Petre îl strigă încet înapoi.

   — Nu faci decât să-l trezeşti pe paznic. Nu uita că-l aşteptăm pe Lu Wang. El nu poate ajunge la noi dacă aceştia sunt trezi. Stai liniştit şi aşteptă, noaptea este lungă.

   George şi-a dat seama că Petre are dreptate şi s-a culcat din nou la loc. Au trecut mai multe ore, fără ca să se fi întâmplat ceva. Paznicii s-au schimbat la miezul nopţii. George l-ar fi atacat cu plăcere, dar el ştia că Hay Wong ordonase ca prizonieri să fie

lichidaţi la orice încercare de fugă.

   Noaptea a trecut. S-a făcut ziuă. Lu Wang nu s-a arătat George nu mai credea că micul chinez se mai afla pe insulă. Ei au crezut doar că el s-ar fi ascuns în cabină. Poate că de frică sărise peste bord.

   Captivii au fost bine hrăniţi, dar sever păziţi zi şi noapte. Chinezii nu se lăsau păcăliţi, pentru că Hay Wong i-a ameninţat cu pedepse grele, în cazul când prizonierii ar fi fugit.

   Carter a căzut în apatie. Vedea în gând cum „STEAUA DE MARE" intra în portul Perth şi-şi descărca la ţărm marfa de contrabandă, sub ochii vameşilor. Atunci îl apuca o furie neobişnuită.

   Trecu ziua şi s-a făcut din nou noapte. Prizonierii au hotărât să încerce ceva cu orice preţ în cursul nopţii.

   George şi cu Petre voiau să-i dezarmeze pe paznici. Dacă reuşeau, n-aveau de ce să se teamă din partea celorlalţi doi chinezi. Atacul urma să aibă loc imediat după miezul nopţi, la schimbarea paznicilor.

   Carter aştepta nerăbdător. Voia să-i ajute pe ceilalţi doi cu fapta.

   Întâmplarea le-a venit în ajutor mai repede, George observă că unul din chinezi din schimbul întâi de veghe adormise şi colegul său nu-i trezise.

   George l-a făcut lui Petre un semn discret, amândoi s-au strecurat spre ieşire.

   Petre voia să-l înşface pe cel treaz, iar George urmând să-l suprime pe cel adormit. S-au înţeles prin semne. S-au apropiat tot mai mult de ieşire. La urmă au ajuns la doi metri de paznici. Petre se ridică prudent i-a făcut lui George încă un semn şi se aruncă asupra paznicului. Mâinile sale l-au apucat de gât şi l-a tras în grotă. George a făcut la fel cu celălalt, înainte ca cei doi paznici să-şi de-a seama ce li s-a întâmplat erau deja legaţi şi dezarmaţi de Carter. Chinezii care dormeau în colibă nu au observat nimic. Dar la intrarea în grotă apăru o siluetă, George a recunoscut în ea pe micul chinez.

   Acesta ţinea sub observaţie intrarea în grotă, pentru a găsi o ocazie să-i elibereze pe oameni albi. Lui singur i-a fost imposibil să întreprindă ceva.

   — Unde sunt ceilalţi doi? întreabă George grăbit.

   Lu Wang arată coliba.

   — Rămâi aici cu prizonieri! Mai sunt oameni pe insulă?

   Lu Wang răspunse că nu mai era nimeni. Petre şi George au plecat urmaţi la mică distantă de Carter. El ducea sforile cu care următorii paznici trebuiau legaţi. George intră încet în colibă şi-şi aprinse lanterna. În clipa următoare le strigă chinezilor un puternic „mâinile sus"!

    Aceştia au sărit în sus speriaţi şi s-au uitat la ţevile celor două pistoale îndreptate spre ei. Ştiau ce înseamnă un asemenea ordin şi ridicară repede mâinile sus.

    Nu le mai trebuiau cătuşe. George le-a scos şi celorlalţi doi căluşele din gură, pentru că oameni să nu mai sufere inutil.

    Erau stăpânii insulei. Au ţinut un mic consiliu. Carter propuse să părăsească imediat insula, ca să fie încă a doua zi la Perth. Cum vântul slăbise, puteau avea o cursă bună peste noapte. Propunerea a fost acceptată.

    Lu Wang povesti că într-adevăr s-a ascuns în cabină şi că nimeni nu a bănuit că este acolo. Văzuse cum „STEAUA DE MARE" a fost camuflată, ea căpătând o altă înfăţişare. Lu Wang a spus că recunoaşte oricând vasul.

    Petre s-a dus să inspecteze barca cu motor. Rezervorul era plin, dar Petre l-a pus pe Wang Lu, care cunoştea bine insula să umple un tanc de rezervă. Au luat cu ei apă şi alimente. Curând totul a fost gata de plecare.

    Carter voia să-i lase pe prizonieri pe insulă. N-aveau cum fugi. El urma oricum să se întoarcă şi să confişte marfa stocată aici de Hay Wong.

    Peste o oră, erau în barcă şi goneau pe mare. Petre era la cârmă. George îl întreabă pe Carter.

    — Ei bine cum vă simţiţi, Mr. Carter? Mai aveţi ceva speranţe?

    — Da, dar... sper să nu ajungem prea târziu.

    V.

    STEAUA DE MARE CAMUFLATĂ.

    Cu ajutorul unei mici busole, Petre a luat direcţia spre portul Perth. Ca marinar nu se putea înşela. După calculele sale cu viteza pe care o avea la prânz trebuiau să ajungă la Perth. Motorul lucra ireproşabil. Marea era destul de liniştită, iar micile valuri nu împiedecau barca să meargă bine.

   George şi Carter s-au culcat puţin în mica cabină, urmând ca mai târziu să-l schimbe pe Petre.

   S-a făcut ziuă. George tocmai preluase cârma şi se bucura de minunata dimineaţă. Ceilalţi doi dormeau, la fel şi Lu Wang care se cuibărise şi se făcuse comod la pupa bărcii. Sub razele încă oblice ale soarelui marea părea drapată cu miliarde de briliante. Pe cerul albastru nu era nici un nor. Era o zi splendidă.

   Departe la orizont a trecut un vapor. După o jumătate de oră a dispărut în zare. Pe tot întinsul mării nu se mai vedea nimic decât apă.

   George respiră adânc aerul marin se gândea la tatăl său şi la frumoasele călătorii făcute cu submarinul. Urma iar să străbată mările cu camarazi săi, dar nu cu un submarin. Pentru început voia să-i propună tatălui său o călătorie spre Ţara de Foc deoarece întotdeauna şi-a dorit aceasta.

   O mână la atins prudent pe umăr. George se trezi din visare şi se întoarse mirat, în spatele lui stătea Lu Wang.

   — Ei, ce se întâmplă? Întreabă George prietenos.

   — Lu Wang vrea să întrebe ceva - bâlbâi micul chinez.

   — Întreabă Lu Wang, ce ai pe suflet?

   — Lu Wang vrea rămâne mereu la oameni albi, Lu Wang vrea Mr. Farrow duce cu el.

   — Unde să te iau cu mine, Lu Wang? întreabă George zâmbind.

   — Lu Wang auzit cum Mr. Farrow mult aventuri şi călătorii face. Lu Wang vrea rămâne la Mr. Farrow şi să apere pe el.

   —  Ah, vrei să fii micul meu spirit protector? Dar nu ştiu ce să facem cu tine. Nu rămânem mult în Australia, mai târziu ne întoarcem pe o insulă izolată. Apoi vom pleca pe mare.

   — Lu Wang este marinar. Lu Wang vrea merge cu Mr. Farrow - se rugă micul chinez.

   — Lu Wang nu va merge - spuse George - după ce dădu din cap zâmbind. Micul chinez lasă capul în jos şi se uită trist în podea, dar nu îndrăzni să-şi repete rugămintea. Lui George i-a fost milă de el.

   — Nu ştii unde să mergi dacă te desparţi de noi Lu Wang?

   — Lu Wang nu mai are părinţi, el singur pe lume. Toţi oamenii răi cu Lu Wang, numai Mr. Farrow bun.

   — Îţi fac o propunere, Lu Wang. Dar mai întâi vreau să aud adevărul. Ai luat bani din caseta lui Hay Wong? Copilul l-a privit în ochi şi răspunse simplu.

   — Nu.

   — Bine. Te cred. Deci cât timp vom rămâne în Australia poţi rămâne cu noi, apoi vom mai vedea. Eşti mulţumit aşa?

   Faţa micului chinez s-a luminat, a mulţumit bâlbâindu-se. Apoi s-a retras cu modestie la pupă.

   Petre şi cu Carter s-au sculat peste trei ore. Petre a pregătit în grabă micul dejun pe urmă a preluat cârma.

   Spre prânz în sfârşit au ajuns pe litoralul Australiei. Petre navigase corect. Acum se îndreptau direct spre portul Perth unde au ajuns peste o oră.

   Lu Wang s-a ascuns într-o cabină de unde se uită pe fereastră. După o scurtă cercetare, îl cheamă pe George şi-i arată un vas ancorat în rada portului.

   — Aceasta este „STEAUA DE MARE" Lu Wang recunoaşte imediat.

   George nu ar fi recunoscut vasul, într-atât era de schimbat. La bord se vedeau câţiva matrozi în costume noi, care lăsau o impresie îngrijită. Toţi matrozi erau chinezi.

   La intrarea în port Carter a părăsit barca cu motor, ca să ia legătura cu autoritatea vamală. Îl întâlni pe comisarul Lerg, care era îngrijorat de dispariţia superiorului său. Lerg ar fi vrut să afle ce se întâmplase, dar Carter n-avea timp de poveşti.

   — În radă este un vas. Cum se numeşte? întreabă el.

   — Vă referiţi la „ARICIUL' care a intrat ieri seară în port?

   — Cui îi aparţine vasul?

   — Unui negustor bogat din Singapore. Se numeşte Fu Shan.

   — Ce are la bord?

   Lerg scoase o listă şi o întinse lui Carter. Acesta o parcurse superficial.

   — S-a vămuit totul? întreabă Carter.

   — Da - râse Lerg - credeţi că are marfă de contrabandă, Mr. Carter? Vedeţi deja peste tot fantome.

   — Pe vasul acesta sunt fantome, dragul meu Lerg. Ştiţi cum se numeşte în realitate vasul acesta? Nu?... STEAUA DE MARE. Iar căpitanul este.

   — Hay Wong?

   — Exact.

   — Asta este - exclus - Mr. Carter. Eu cunosc bine STEAUA DE MARE. Uitaţi-vă numai la vasul din port şi veţi vedea că vă Înşelaţi.

   — Este STEAUA DE MARE, Lerg, poţi fi sigur de asta.

   — Dar eu am vorbit personal cu căpitanul. Nu este Hay Wong.

   Carter a dat dispreţuitor din mână.

   — Hay Wong este la bord, pariez pe orice. Are de gând să facă ceva. Eu tocmai vin de pe insula lui. El şi-a modificat vasul şi acum se numeşte „ARICIUL"'.

   — Nu vă înşelaţi, Mr. Carter?

   — Nu, sunt absolut sigur.

   — Dar vasul nu are marfă de contrabandă la bord.

   — Vasul are o ascunzătoare secretă, cunoscută numai de Hay Wong. Dar o vom descoperi. Am intenţia să confisc vasul şi voi începe imediat întocmirea actelor necesare de confiscare. În primul rând vezi ca vasul să nu mai poată părăsi portul.

   Lerg salută şi a dispărut. Carter sa dus la şeful poliţiei cu care a discutat îndelung. Când a părăsit sediul poliţiei era urmat în mod discret de mai mulţi agenţi de poliţie şi de vamă.

   Cum vasul era ancorat în radă, Carter a putut urca imediat la bord. Chinezii văzându-l s-au speriat. Carter a recunoscut imediat pe câţiva din ei, cu toate că aveau ţinute marinăreşti noi.

   — Unde-i Hay Wong? îl întreabă pe primul matroz întâlnit.

   — Hay Wong? - replică acesta mirat - vă referiţi la căpitanul vasului.

   — Da, evident. Unde-i?

   — Fu Shan a coborât pe ţărm.

   — Cine are acum comanda vasului?

   — Eu, Sir.

   Cârmaciul păşi spre Carter.

   — Vasul este confiscat. Aici este legitimaţia mea. Fără permisiunea mea nu poate părăsi nimeni vasul.

   Chinezii, descumpăniţi şi înfricoşaţi se uitau unul la altul.

   La un semnal dat de Carter cu un mic fluier, poliţiştii şi vameşii au urcat la bord şi au ocupat vasul. La aceasta acţiune s-au asociat George şi cu Petre.

   În acest moment, în radă a apărut un chinez. Tocmai voia să urce la bord dar acum încearcă să dispară. Carter la arestat pe loc. Acesta se dovedi a fi Fu Shan, pretinsul căpitan al vasului.

   — Fu Shan? întreabă George. Dar acesta a căzut pe insulă de pe stâncă şi a pierit acolo. Acesta are un nume fals.

   — Numele n-are importanţă - interveni Carter - ştim că vasul este a lui Hay Wong. Acum îl percheziţionăm. Într-o oră trebuie să găsesc ascunzătoarea.

   La început au intrat în cabina căpitanului. Au recunoscut-o imediat. O cercetară, dar n-au găsit nimic ce ar fi indicat prezenţa lui Hay Wong.

   Petre părăsi ultimul cabina. Tocmai a vrut să închidă uşa, când din spate auzi un sunet S-a întors repede înapoi, închise uşa şi rămase ascultând, în încăpere. Au trecut câteva minute. Petre i-a auzit pe cei de afară cum s-au îndepărtat, apoi a fost linişte. Apoi iarăşi s-a auzit un sunet. S-a auzit ca un zăvor pe care-l trage cineva. Sunetul venea din colţul cabinei. Acesta se repetă, după care o parte din peretele de lemn s-a deplasat, lăsând o crăpătură, în care s-a ivit capul lui Hay Wong. Când l-a văzut pe Petre el s-a retras brusc înapoi şi-a vrut să închidă uşa secretă. Dar dintr-o săritură Petre a fost acolo blocând uşa cu piciorul. Totodată încearcă să intre prin deschidere. A reuşit. Acum stătea faţă în faţă cu Hay Wong, într-un spaţiu lung dar foarte îngust. Chinezul nu-ndrăzni să se mişte. Pistolul lui Petre era îndreptat spre pieptul său.

   — Ieşi afară în cabină, Hay Wong, dar repede! Şi fără prostii! Marş afară!

   Hay Wong ieşi. De abia ajunse în cabină, că uşa se deschise şi apăru George. El îl căuta pe Petre. Se uită la Hay Wong, pe care la recunoscut imediat. L-a strigat repede pe Carter, care a venit imediat urmat de oamenii săi. Hay Wong a fost încătuşat şi scos pe punte.

   Carter a inspectat ascunzătoarea, unde a găsit multă marfa de contrabandă. Descărcarea ei ar fi luat mult timp şi în fond vasul era confiscat şi putea aştepta.

   Carter a început interogarea echipajului. Matrozii văzându-l pe Hay Wong arestat şi încătuşat au mărturisit totul. În fond ei nu erau piraţi ci doar contrabandişti. Pe ei îi aştepta doar o închisoare de câţiva ani. Ei au fost duşi la politie şi de acolo la închisoare. Vasul a fost ocupat de agenţi.

   Spre seară un cuter al poliţiei a pornit, cu misiunea de a cerceta insula contrabandiştilor. Aici au găsit multă marfă dosită de contrabandişti, care urma a fi transportată cu barca cu motor.

   La urmă Hay Wong a recunoscut totul. Când a auzit că cel care l-a ruinat era Lu Wang. L-a apucat o criză de furie sălbatecă. La început Carter a crezut că are de a face cu un nebun.

   După ce s-a liniştit, Hay Wong a recunoscut că înscenase el însuşi furtul, de care-l acuzase pe Lu Wang, ca să nu trebuiască să le plătească matrozilor.

   Seara George şi Petre erau din nou pe terasa localului. Erau mulţumiţi. Pe Lu Wang l-au trimis la cinema, ca să-i facă o bucurie.

   După un timp a venit şi profesorul Longwell. Acesta auzise de cele întâmplate şi de la George află şi alte amănunte.

   — Mai susţineţi că Australia este o ţară plictisitoare? întreabă George zâmbind.

   — Ce au, de a face întâmplările dumneavoastră cu particularităţile ţării? Eu m-am referit doar la ţară şi la localnici, nu la aventură. De altfel, voiam să vă povestesc ceva despre faună. Cu toate că am spus că este o ţară plictisitoare, Australia este o lume ciudată. Ciudaţi sunt locuitorii, ciudată este flora şi fauna. Aici totul este altfel, nu sunt puncte de repere care să permită construirea de punţi de legătură spre lumea veche sau spre cea nouă. Australia s-a desprins prea demult, de restul uscatului. Aici totul s-a dezvoltat de la sine, fără influenţe externe. Urşii, lupii, şobolanii şi şoarecii se nasc cu marsupiul, în care-şi poartă şi-şi hrănesc puii. O idee originală a creaţiei, nu? Şi cangurul aparţine acestui mediu, ca şi „cocoşul care râde". Pasărea se numeşte aşa, pentru că scoate un .soit„d,e râs gâlgâit. Australienii îi numesc „prostănacul râzător". Aş putea să vă povestesc, să vă ţin prelegeri ore în şir despre Australia.

   Petre şi George nu-l mai ascultau fiindcă adormiseră. Cine putea şti, cine purta vina – vorbirea monotonă a profesorului sau plictiseala.

SFÂRŞIT

Volumul 196

AVENTURĂ LA PÂRÂUL PEŞTELUI

   UN CADOU CIUDAT

   — EI, DE-ACUM PUTEM RĂSUFLA USURAŢI, francezii nu ne mai pot ajunge!

   Căpitanul Farrow stând alături de fiul său în turnul submarinului râse satisfăcut şi bucurându-se de briza răcoroasă a mării.

   — Acum ne aflăm în apele teritoriale ale Uniunii Sud Africane.

   George strălucea de mândrie.

   — La ce te gândeşti? îl întrebă tatăl său.

   — La fortul Dauphin, răspunse George.

   Căpitanul dădu din cap şi zise:

   — Da George, sunt într-adevăr mândru de tine. Dacă vreau să fiu sincer cu mine, trebuie să recunosc că atunci când eram prizonieri în portul Dauphin nu credeam că vom scăpa. Ideea ta de a ne elibera a fost de nepreţuit (vezi vol. Nr. 171 Prizonieri în Madagascar).

   — De fapt ideea îţi aparţine tată, căci tu ne-ai şoptit cuvântul „grenade cu gaze".

   — Asta da, dar tu ai făurit planul şi l-ai pus în aplicare mai repede decât se aşteptau francezii, care de altfel nu întrevedeau pe atunci nici un incident cu noi.

   O vreme între cei doi domni tăcerea, apoi George arătă spre ţărm şi spuse:

   — Ia uite-te tată, acolo, pe mal stă un negru ce ne face semn cu mâna.

   — Ciudat, remarcă căpitanul Farrow, de cele mai multe ori negrii fug mâncând pământul la vederea unui submarin, pentru că acest tip de vas nu le este cunoscut. Dar negrul de acolo pare foarte doritor să facem cunoştinţă.

   — Am putea merge până acolo, propuse George.

   — Se pare că este un boşiman, îşi spuse Farrow, dacă ar fi să-l încadrez în principalele triburi africane.

   — Arată ca un disperat, tată! Hai să trimitem acolo o barcă de aluminiu.

   Căpitanul fu de acord şi dădu un ordin prin porta-voce.

   — Imi dai voie să merg şi eu tată?

   — Când nu te-am lăsat eu să mergi dacă a fost vorba de o aventură.

   Pe lângă aceasta fiul căpitanului observase cu precizie tufişul şi văzu că nu se mişca nici măcar o crenguţă.

   — Nu cred că negrul de acolo vrea să ne atragă într-o cursă.

Cred că el se află în pericol şi ne face semen să-l salvăm. Şi dacă nu este el personal, probabil sunt în pericol rudele sau tovarăşii lui de trib.

   Şi pe doctorul Bertram îl preocupa ideea de ce ar fi putut un negru să se mişte aşa şi să facă încontinuu semne cu mâna.

   — Poate negrul este atacat de vreo fiară sălbatecă, un leu sau un leopard care acum stă ascuns la pândă în tufiş iar negrul nu se mai poate întoarce în satul său.

   Barca de aluminiu ajunse acum la ţărm. Negrul se retrăsese câţiva paşi în spate şi se uita ţintă la ei.

   George se ridică în barcă şi strigă în engleză:

   — Salut, ce se întâmplă acolo?

   Negrul înţelese întrebarea şi răspunse imediat:

   — Repede, veniţi, veniţi domnule! Marengo vrea să vă dea bun Gri-Gri ca şi cadou.

   — Gri-Gri, repetă George întrebător şi se uită la doctorul Bertram.

   — Se referă la un talisman, îi explică repede doctorul.

   — De când dăruieşte un negru un talisman? întrebă căpitanul care deveni deodată bănuitor.

   George părăsi barca şi se îndreptă spre negru. Se părea că într- adevăr era un boşiman. Pentru ochii unui european nu prea arăta bine. Pielea-i întunecată era plină de riduri, capul mic şi subţire, nasul turtit şi gura prea mare.

   — Gri-Gri bun împotriva Maharero! începu din nou negrul. Domnule luaţi repede!

   Atunci îi întinse lui George un lucru mic, ciudat, dintr-o piatră negricioasă care avea forma unui peşte.

   George ţinu talismanul în palma deschisă şi-l observa cu atenţie. Doctorul Bertram apăru de îndată lângă el; interesul pentru obiectele de cult îl pasionase încă din tinereţe. Omul de ştiinţă observă imediat că piatra trebuia să fie într-adevăr un talisman, că era probabil foarte veche şi se afla de mai multe generaţii în posesia unei familii. De atâtea atingeri piatra părea ca polizată. Cu atât mai mult i se păru ciudat doctorului că negrul îşi dădea din mână talismanul dar mai şi insistă să fie primit.

   — Bun împotriva Maharero! repetă negrul şi îşi strâmbă figura într-o grimasă pe care camarazii nu puteau s-o înţeleagă. Faţa-i exprima bucurie sau, mai degrabă o bucurie răutăcioasă ca şi când s-ar fi scăpat de ceva.

   Piatra părea, cum se spune, că l-ar arde la degete. El părea foarte bucuros să scape de ea nu aruncând-o ci făcând-o cadou.

   — Cine este Maharero? întrebă George.

   — Numele mi se pare oarecum cunoscut, adăugă doctorul, înainte ca negrul să fi putut răspunde.

   — Maharero, mare căpetenie fost, domnule răspunse boşimanul.

   — Ah, da, îşi aminti doctorul. El a fost chiar căpetenie cunoscută în timpul revoltei din 1904. Aici nu poate fi vorba de el personal, ci de unul din urmaşii lui care probabil acest nume.

   George vru să-i dea şi el negrului ceva pentru talisman fiindcă ştia că pentru locuitorii junglelor şi stepelor acesta este un lucru de mare preţ şi nu se despărţeau aşa fără un motiv de el. De aceea îl întrebă pe doctorul Bertram ce ar putea să-i dăruiască în schimb ca să-l bucure.

   — Daţi-i o porţie bună de tutun, asta sigur o va lua şi se va bucura foarte mult, îi spuse doctorul răspunzându-i în limba germană ca să nu se facă înţeles de negrul boşiman.

   Petre avea din întâmplare la el o porţie bună din tutunul cel mai fin şi pe care o întinse pentru ca George s-o ia şi s-o dăruiască. Astfel, cu câteva cuvinte prietenoase, George îi întinse tutunul boşimanului. Acesta însă scutură din nou puternic capul.

   — Nimic nu luăm pentru Gri-Gri, domnule, spuse el cu hotărâre.

   George rămase uimit de refuz, dar se bucura de bucuria negrului.

   — De ce te bucuri aşa? întrebă doctorul Bertram.

   Marengo deveni deodată serios şi spuse după ce îşi bălăngăni capul întâi la dreapta apoi la stânga.

   — Eu nu ştiu dacă Gri-Gri noroc sau nenoroc aduce. Numai tânărului domn facem bucurie. Maharero departe este.

   În răspunsul scurt se ascundeau multe... Asta simţi imediat şi doctorul Bertram. De aceea nu consideră răspunsul săi încheiat ci continuă să-l cerceteze. Înainte de toate îi dădu de gândit faptul că boşimanul a afirmat că Maharero era foarte departe. Probabil că era chiar pe dos. George gândea aproape la fel. Şi lui îi păru răspunsul negrului cam cu două înţelesuri.

   Deodată George auzi nu departe de capul său un zumzăit ca şi zgomotul făcut de un bondar uriaş.

   Ceea ce zburase fusese un bondar dar cu totul altfel. Era o săgeată cu pene care fiind bine ţintită îl răni pe Marengo. Boşimanul căzu la pământ în timp ce scotea un strigăt de durere.

   George se întoarse imediat în partea de unde venise săgeata. Îşi luă pistolul şi trase câteva focuri în direcţia desişului. Pistolul însă îl ţinea îndreptat în sus ca nu cumva să rănească din întâmplare pe negrii ascunşi acolo. Dorea numai să-i avertizeze.

   Din tufiş se auziră câteva rupturi de crengi. Lui George i se păru că aude chiar vocea unui negru care-i striga încetişor ceva altuia.

   Petre, dăduse din cap atunci când fiul căpitanului îşi dădu cu părerea în privinţa negrului:

   — Deci v-aţi înşelat, domnule George!

   George era foarte speriat din cauza săgeţii trase, care ar fi putut tot aşa de bine să nimerească vreun membru al echipajului. El strigă repede:

   — Urmează-mă Petre!

   — Căpitanul vru să se împotrivească plecării fiului său, cu sau fără Petre, dar George se şi îndepărtase deja.

   El găsi în curând o cărare care îi permitea înaintarea fără însă a-i crea greutăţi. Examină cu multă prudenţă atât tufişurile din stânga cât şi cele din dreapta. Nu putu însă descoperi nimic care să-l ajute în urmărirea celui care trăsese cu arcul.

   — Tufişul este foarte des, spuse Petre şi destul de înalt, iar pe cărare n-a umblat nimeni în ultimele minute, altfel ar trebui să vedem urme sau crengi rupte din tufişuri.

   George fu de aceeaşi părere dar nu dori să renunţe imediat la căutare. Ei înaintau tot mai adânc în vreme ce căpitanul Farrow care rămăsese tot pe ţărm se uita la doctorul Bertram care îngrijea rana lui Marengo. El scosese cu grijă săgeata din rană, în aşa fel încât la scoaterea vârfului ei să înrăutăţească mai mult rana. Luă apoi din micuţa trusă de prim ajutor care o avea în permanenţă la el în timpul excursiilor, alcool pentru a dezinfecta rana şi apoi lipi un plasture deasupra.

   — E numai o zgârietură, îi spuse el rănitului. Se va vindeca repede, îl linişti el pe boşimanul care-l privea cu ochi mari.

   Între timp George şi Petre înaintau în continuare în tufişuri căutându-l pe acela care trăsese, dar nu se apropiaseră nici cu un pas de ţelul lor.

   — Ar fi bine dacă ne-am întoarce, spuse Petre, care de altfel nu prea renunţa la ceea ce-şi punea în cap.

   — Bine, să ne întoarcem la tovarăşii noştrii, spuse şi George.

   Ajunseră din nou la mal. O împuşcătură răsună pe neaşteptate.

Trăsese unul din matrozi. Căpitanul îi trimisese pe matrozi cu micuţa barcă puţin mai departe de mal, într-un loc cu iarba înaltă pentru a o ascunde. Atunci Lhose, unul din matrozi, dădu peste un negru care se ridică repede de pe jos şi acum se holba la omul alb. Lhose şi-a ridicat pistolul şi a tras fără însă să ţintească. Dar imediat după împuşcătură se auzi un ţipăt slab.

   Din iarba înaltă sări clătinându-se puţin un negru care se

îndreptă spre grupul marinarilor ce tocmai părăsiseră desişul.

   Căpitanul Farrow, George, doctorul şi Petre se aplecă repede asupra lui şi constată că glonţul îi trecuse prin umărul stâng. Şi pentru că sângera puternic Bertram trebui din nou să-şi scoată trusa medicală şi să-l bandajeze.

   George se uita între timp la săgeţile care se aflau într-un fel de pungă din piele legată în jurul coapselor negrului.

   — Acesta cred că este bărbatul care l-a rănit pe Marengo, spuse el hotărât. Săgeţile lui sunt identice.

   În timp ce doctorul îl îngrijea pe negru, acesta ţinuse tot timpul ochii închişi. Acum şi-i deschise. Atunci privirea îi căzu pe talismanul pe care George îl ţinea în mâna dreaptă. Ochii negrului deveniră ficşi şi nu-şi putea lua privirea de la el.

   — Cunoşti acest Gri-Gri? îl întrebă George.

   Negrul dădu din cap şi răspunse.

   — Maharero o să vină şi pedepseşte pe domni pentru că îl au pe Gri-Gri.

   — Chiar aşa nu se poate! râse George.

   Însă negrul nu râse cu el ci continuă:

   — Marengo rănit, avut el Gri-Gri şi eu rănit. Mbogo trebuie poate să moară.

   — Dintr-o rană aşa de mică nu se moare, spuse doctorul Bertram, bine dispus.

   — Domnii o să fie răniţi şi ei poate chiar moare, ei are Gri-Gri.

   — Treaba aceasta începe încet, încet să mă amuze, zâmbii George în sinea lui, dar cu voce tare spuse: Mie nu mi-e frică Mbogo nu cred că piatra îmi va aduce ghinion.

   — Domnul o să vadă, se încăpăţână negrul.

   — Dacă trebuie să mor din cauza pietrei nu o să ajung să mai văd nimic, îi replică surâzând fiul căpitanului.

   Doctorul Bertram trebui să se gândească la căpetenia Maharero, pe care îl pomenise Marengo şi-l întrebă pe Mbogo dacă el îl cunoaşte cumva. Când negrul auzi pronunţat acest nume tresări puternic.

   — Maharero, mare căpetenie este, răspunse el repede. Este chiar în apropiere.

   — Unul spune una, altul spune alta, comentă Petre.

   — Maharero puternic tare, trimis Mbogo înaintea lui ca să-l prindă pe Marengo.

   — Are asta ceva de-a face cu Gri-Gri? reluă doctorul Bertram.

   — Gri-Gri este Tschu de la Maharero, confirmă negrul.

   George vru să-l întrebe pe doctorul Bertram ce este aceea

Tschu, dar căpitanul se săturase de toată această poveste care se soldase şi cu doi răniţi, aşa că ordonă:

   — Toată lumea înapoi la submarin!

   Nimeni nu se gândi să se împotrivească. Nici chiar George nu îndrăzni să comenteze. Chiar în acel moment se auzi un ţipăt prelung din pădure, ţipăt pe care numai o fată sau o femeie l-ar fi putut scoate. Fără să vrea toţi se opriră şi se uitară unul la altul.

   Apoi toţi îşi îndreptară privirea spre tufişuri.

   De acolo o tânără negresă ţâşni cu toată viteza şi se îndreptă acum spre sud. Un leopard uriaş o urmărea.

   George fu atât de vrăjit de această scenă cumplită încât uită să-şi ia arma şi să tragă.

   Leopardul se opri în moment, ceea ce-i permise negresei să se distanţeze mai mult dar, din nou, distanţa dintre ei se micşoră când leopardul făcu un salt uriaş şi graţios.

   Acum George îşi scoase pistolul şi strigă:

   — Trebuie să salvăm fata!

   Negresa dispăru chiar în acest moment în tufişuri. Imediat leopardul fu după ea. Acum nu mai putea fi zărit de pe malul mării.

   — Repede! strigă George încă o dată. Haideţi după ea!

   Fără a mai aştepta răspunsul tatălui său, George se repezi spre tufişul unde dispăruse negresa. Tovarăşilor lui nu le mai rămânea altceva de făcut decât să-l urmeze pentru a nu-l lăsa singur în faţa pericolului. Bineînţeles că Petre fu al doilea.

   La marginea tufişului George îşi dădu seama imediat că negresa nu se adâncise în tufele de spini şi mărăcini ci o apucase pe cărarea bine făcută, pe care el o urmă, de asemenea. Începu să fugă acum, dar nici urmă de negresă şi nici de leopard. Însă putea să audă cum felina uriaşă scuipa din nou furioasă.

   Lui George i se părea ca şi cum leopardul ar fi ajuns-o de mult pe negresă şi acum se juca cu ea aşa cum se joacă pisica cu şoarecele. Deodată, după ce luă o cotitură George se trezi cu leopardul în faţă şi rapid scoase pistolul. Dar animalul, ca şi cum iar fi bănuit intenţiile lui se înfundă îndemânatic în tufişurile dese.

CĂPETENIA MAHARERO

   GEORGE SE GRABEA MAI DEPARTE. Spera că încă mai era posibil să salveze tânăra negresă. Fără să fie atent la drum fugea înainte. Atunci ceva fâşâi în stânga şi în dreapta tufişurilor. George nici nu-şi dădu seama când se întâmplă. Deodată fu înconjurat de o mulţime de negrii cere-l loviră puternic peste braţe.

   În acest moment nu putea nici măcar să se apere deoarece ambele mâini îi erau ca paralizate.

   Înainte ca să-şi revină se trezi cu ele ferecate la spate.

   George îl strigă în ajutor pe Petre care nu-l putuse urma aşa de repede şi rămăsese o bucată de drum în spate. Nu primi nici un răspuns de la tovarăşul lui credincios. George auzi însă o înjurătură tare, marinărească. Deci negrii îl capturaseră şi pe el.

   Deodată îl descoperi printre grupul de negri şi pe tovarăşii lui de pe submarine legaţi fedeleş ca şi el.

   Un negru, ce părea a fi conducătorul, îl împinse în faţă şi îl sili să meargă în rând cu ceilalţi. George însă nu părea dispus să se mişte din loc. Atunci fu înşfăcat de două mâini puternice şi luat pe sus. Orice încercare de a se împotrivi pe care o făcu era în zadar. În cele din urmă cedă. Nu avea nici un rost să se împotrivească forţei negrului aici pe cărarea îngustă din junglă. Trebuia să fie răbdător şi să aştepte o ocazie potrivită.

   Dar unde o fi rămas tânăra negresă urmărită de leopard? O sfâşiase deja uriaşa felină? Negrii ştiau cu siguranţă. Bineînţeles că-i veniseră în ajutor.

   Treptat însă lui George îi căzu vălul de pe ochi. Negresa îi atrăsese în cursă. Bine jucat! Leopardul fusese un animal îmblânzit. De aceea nu o sfâşiase de la început şi de aceea i s-a părut lui că fiara se juca cu ea. Tânăra negresă era cu siguranţă stăpâna lui. Gândindu-se la situaţia lui George îşi aminti de Lhose. Matrozul nu putuse cu siguranţă să audă ce s-a întâmplat. Totul sa petrecut mult prea departe de el. Dar timpul trecea şi probabil atâta aşteptare îi va da de gândit. Poate îi va trece prin cap să ia legătura cu Rindow şi cu ceilalţi tovarăşi de pe submarin.

   Pe Rindow se putea baza şi era sigur că acesta va trimite pe cărarea din pădure o echipă de salvare destoinică.

   Marşul dură în jur de jumătate de oră, apoi încetul cu încetul începu să se lumineze şi ajunseră la marginea pădurii. În faţă se întindea pe vreo doi kilometri iarba bogată a unei stepe. În mijlocul stepei George o văzu pe negresă cu leopardul lângă ea.

Deci avusese dreptate. Mânia îl cuprinse la vederea acestei subtile viclenii. Încercă să meargă spre ea căci picioarele nu îi fuseseră legate dar negrii îl ţineau într-o strânsoare de fier.

   Încercarea ar fi fost zadarnică. Nu mai dură mult şi şirul indian al negrilor şi al prizonierilor lor trecu peste câmpie şi ajunseră într- un loc unde George putu vedea nişte colibe.

   Deci un sat de negri! Nu se vedea însă nici un locuitor cu toate că şirul putuse fi văzut de mult.

   Însemna că aveau un conducător foarte autoritar de vreme ce nu-şi făceau apariţia nici măcar femeile atât de curioase de felul lor şi nici copiii ca să vadă ce pradă aduseseră bărbaţii lor. Şirul se mişca acum între primele colibe şi un şir de arbori până ajunseră într-un fel de piaţă unde o mulţime de negrii formau un cerc. George estimă că ar fi fost cam două sute. Femei şi copii nu erau printre ei, deci toţi erau războinici. Aşadar era vorba de un trib războinic şi un conducător puternic. Acolo unde cercul negrilor nu se închidea se afla un jilţ frumos sculptat. Pe el se afla un negru mai bătrân a cărui privire era întunecată.

   Prizonierii fuseseră aduşi în faţa înaltei căpetenii şi abia acum fură legaţi de picioare. Şi George fu legat ca şi ceilalţi dar îşi dădu seama clar că nu avea altă alternativă. După aceasta negrii se retraseră şi se aşezară jos ca şi ceilalţi.

   Atunci răsună vocea întunecatului conducător:

   — Iscoadele mele mi-au spus că tânărul domn are Gri-Gri-ul meu. De aceea trebuie să mori. Şi nu numai tu ci şi ceilalţi domni care l-au atins. Ceilalţi pot rămâne în viaţă însă trebuie să mă servească ca sclavi.

   — Asta da judecată! Scurtă şi la obiect, râse George uitându-se spre stânga la doctorul Bertram. Apoi se întoarse spre căpetenie şi zise:

   — Protestez şi încă cu supărare împotriva acestei judecăţi şi condamnări! Eu nu ţi-am luat şi nici nu ţi-am furat Gri-Gri! Un negru pe nume Marengo mi l-a oferit la mal. Am vrut să-i dau în schimb un pachet de tutun însă a refuzat şi n-a vrut să ia nimic. A spus că-mi v-aduce atât noroc cât şi ghinion. Se pare că mi-a adus numai ghinion.

   — Vorbeşti prea îndrăzneţ, spuse Maharero când George termină ce avea de spus. Cred tot ce mi-ai spus dar cu toate acestea trebuie să mori. Gri-Gri-ul este Gri-Gri-ul meu. Nici un alt om nu are voie să-l atingă şi nici să-l posede.

   — Te faci de râs căpetenie! îi strigă George. Eu nu dau doi bani pe talismanul tău. Uită-te, poţi să-l iei înapoi! Pentru mine nu este decât o piatră lipsită de importanţă.

   — Gri-Gri-ul meu nu este fără valoare! Maharero însă nu poate să-l ia înapoi. A fost atins de alt om şi acuma nu mai are nici o putere.

   — Şi mă rog de ce trebuie să moară domnul din stânga? întrebă George.

   — Domnul cu cele două luni (căpetenia se referea la ochelarii strălucitori ai doctorului) a atins şi el piatra.

   — Dar totul este o nebunie, spuse George, care-şi dădu seama că Maharero nu glumea deloc.

   Căpetenia nu prea a înţeles la ce se referea cuvântul „nebunie" şi de aceea repetă:

   — Totuşi tu trebuie să mori!

   — Nici nu mă gândesc la aşa ceva, se înfurie George. Mă simt complet nevinovat.

   — Nevinovat? spuse Maharero întrebător. După o asemenea nelegiuire? Bine, eu am fost totdeauna drept în judecata mea. Pe domeniul meu nu poate muri nimeni dacă afirmă că este nevinovat. Îşi mai dau o şansă... Va trebui să lupţi pentru viaţa ta şi pentru viaţa domnului de acolo. Acum o să-ţi găsesc un partener.

   Tovarăşii lui George fuseseră duşi într-o colibă şi legaţi de perete. Patru negri rămaseră de pază. La o scăpare sau chiar la încercarea de a se elibera nici nu se puteau gândi.

   Petre îl consola acum pe George căruia îi cam scăzuse buna dispoziţie de la începutul convorbirii cu căpetenia negrilor. Uriaşul regreta amarnic că nu se poate el lupta cu cel pe care-l va alege căpetenia.

   Marinarii de pe submarin aşteptară mult timp în colibă. Orice încercare de a vorbi cu negrii ce ne păzeau fu inutilă. Nu răspundeau la nimic.

   Nici cei de pe submarin nu prea aveau chef de vorbă, vorbiră mai ales de lupta ce urma să aibă loc, dar nici nu ştiau ce să decidă devreme ce nu cunoşteau adversarul ales pentru a se bate cu George.

   Aşteptarea deveni treptat un chin.

   Căpitanul Farrow tot repeta. Încercarea de a le ridica moralul prin aceea că le repeta că sigur vor primi cât de curând ajutor de pe submarin.

   George nu se temea de lupta ce îl aştepta, însă devenea tot mai nerăbdător pe măsură ce trecea vremea.

   Deodată auziră cum cineva se apropia de colibă. George respiră uşurat. Acum se va sfârşi o dată această poveste, bine sau rău. Dar mare le fu dezamăgirea când în loc de solii pe care-i

aşteptau negrii îl aduseră şi pe marinarul Lhose legat fedeleş.

   El raportă imediat căpitanului cum îl atrăseseră şi pe el într-o cursă. Auzise deodată strigăte de ajutor într-un tufiş şi când ajunsese acolo se trezi înconjurat de mai mulţi negri care-l capturară cu uşurinţă.

   — Deci s-a terminat cu speranţa noastră de a primi ajutor de pe submarin, îşi spuse căpitanul Farrow.

   George încercă să-şi încurajeze tatăl.

   —  Cei de pe submarin îşi vor da seama în curând că ceva nu este în regulă; de îndată ce acest lucru îi va fi clar lui Rindow, acesta va trimite o echipă de pe submarin să vadă ce s-a întâmplat.

   Lhose mai raportă că în sat se lucra cu hărnicie. Peste tot se întindeau plase de pescuit.

   Toţi se mirară de aceasta. Oare ce putea să însemne?

   — Probabil vor să camufleze locul în care va avea lupta, bănui George, care nu se afla prea departe de adevăr. De îndată ce fu rostit cuvântul luptă, dispoziţia lui George se îmbunătăţi vizibil. Deci afară nu se trândăvea. Timpul luptei se apropia, iar speranţa lui George era din ce în ce mai mare.

   Prin capul lui se încrucişau idei, ba despre apropiata luptă, ba despre această ciudată amuletă. Apoi spuse:

   — Mă miră că Maharero nu şi-a luat înapoi Gri-Gri-ul. Înainte ca doctorul Bertram să-i poată explica acest lucru, afară se auziră din nou paşi. Cei de pe submarin ascultară cu atenţie şi tăcură deodată.

   Maharero însuşi îşi făcu apariţia, însoţit de sfătuitorii săi, care însă rămaseră la uşa colibei când acesta intră înăuntru.

   — A sosit timpul! spuse el cu faţa întunecată şi le porunci păzitorilor să-l dezlege de la perete şi de asemenea să le elibereze picioarele din frânghiile cu care fuseseră legaţi.

   Totul se petrecu foarte rapid. Înainte ca Maharero să se întoarcă şi să părăsească coliba le strigă păzitorilor:

   — Înainte spre piaţă unde va avea loc lupta! Bătălia poate începe. Conduceţi bărbaţii acolo!

   — Şi aduceţi cu cântece mireasa! îşi bătu joc George.

   În faţa colibei se formă un rând. În faţa se afla Maharero şi bătrânii din consiliul, apoi urmară prizonierii supravegheaţi de paznici, pentru ca la urmă să fie războinici înarmaţi cu arcuri şi săgeţi, care păreau a fi garda de corp a căpeteniei.

   Doctorul Bertram era foarte serios. Şi lui George îi pieri zâmbetul când văzu locul unde va avea loc lupta. Puternice plase de pescuit foarte tari erau înălţate pe piloni de doi metri înălţime formând un intrând care era, bănuiau ei, locul de acces pe terenul unde avea să se desfăşoare competiţia.

   George fu condus pe acolo. Cei care-l păzeau rămăseseră afară! Fiul căpitanului se tot întreba ce puteau oare însemna toate acestea? Cu ce adversar îl va pune oare căpetenia să lupte?

   În jurul construcţiei stăteau negri în rânduri dese. Între ei şi plasele puse pe stâlpi erau câţiva metri buni. Trei părţi erau pline de bărbaţi. Pe partea a patra stăteau femeile şi copii mai mărişori.

   Maharero păşi spre locul care-i era destinat şi se aşeză pe un fel de fotoliu sub formă de tron. După ce se aşeză se întoarse spre locul unde se afla George şi-i zise:

   — Tinere domn, voi trimite acum la tine un băietan care să te dezlege atât la mâini cât şi la picioare şi care să-ţi ia centura şi pistolul. Cuţitul îl poţi păstra.

   Din mulţime ieşi un puştan cam de zece ani care se îndreptă spre el. El ţinea în mână un cuţit. Înainte ca să-i scoată legăturile, băiatul, cu o repeziciune ce-l zăpăci pe George îi luă pistolul, pentru a-l împiedeca să se folosească de el odată ce-i dezlega mâinile.

   În timp ce George îşi freca de zor încheieturile care-i erau amorţite de legăturile strânse care-i intraseră în carne şi în timp ce-şi scotea cuţitul care-l servise de atâtea ori să-i salveze viaţa, Maharero strigă către spectatori:

   — Tinere domn, ai vrut să-mi salvezi fiica pe care ai crezut că o urmărea un leopard. Asta a fost nobil din partea ta. Acum ţi se dă posibilitatea să te lupţi cu un leopard.

   Doctorul Bertram se întoarse spre căpitan şi-i zise:

   — Bănuiam deja că George va trebui să lupte cu un adversar mai neobişnuit.

   Când George pricepu cuvintele ce i se adresase căpetenia, făcu un lucru care-i miră mult pe tovarăşii săi; îşi dădu jos puloverul subţire care-l purta totuşi în ciuda căldurii de afară şi făcu din el un bandaj pe braţul stâng. El citise undeva că un băştinaş sud- american procedase aşa când a fost atacat de un jaguar şi reuşise numai cu un cuţit să-l omoare. Pentru asta băştinaşul se retrăsese spre unul din pereţii peşterii unde se afla, iar când jaguarul îl atacă, îi aruncă acestuia nisip în ochi şi îi întinse braţul stâng acoperit cu o blană de oaie. Jaguarul muşcă braţul apărat de blana de oaie şi restul fusese o chestiune de îndemânare; rapid, cu mâna dreaptă îi dădu lovitura de graţie.

   Puloverul îl apăra pe George, însă nu se putea compara cu o blană de oaie.

   Căpitanul Farrow şi tovarăşii săi înţeleseră curând de ce făcea

George aceste preparative, pe când negrii îl priveau în mod ciudat. Doctorul Bertram îi strigă lui George câteva cuvinte de încurajare. Acesta le zâmbi tovarăşilor şi tatălui său:

   — Va fi sigur mult mai uşor decât pare!

   Căpitanul Farrow era foarte mândru în sinea lui, de curajul dovedit de fiul său în această periculoasă situaţie.

   În acel moment se deschise o cărare printre negrii care acum erau aşezaţi pe jos. Un fel de vehicul ciudat îşi făcu apariţia. El purta o cuşcă primitivă făcută din beţe de bambus. În aşa fel, încât un animal ţinut acolo să nu poată scăpa în nici un fel, nici dacă s-ar izbi cu toată forţa şi nici dacă ar fi muşcat.

   Patru negri duseră cuşca în faţa intrării prin care fusese dus şi George. Atunci Maharero îi strigă încă o dată lui George:

   — Tu ştii că leopardul fetei mele este îmblânzit. Nu aş vrea să-i pui viaţa în pericol mai ales că fiica mea îl iubeşte aşa de mult. Leopardul cu care va trebui să lupţi a fost capturat abia de două zile şi pentru a-i mări sălbăticia de atunci nu a fost hrănit deloc!

   George remarcă imediat că fiara era mult mai puternică decât leopardul îmblânzit. Când cuşca fu deschisă George crezu că leopardul va ţâşni şi va ataca direct pe el să-l sfâşie. Dar nimic din toate acestea nu se întâmplă. Animalul rămase pe loc în cuşcă şi acum îşi mişca capul de la stânga la dreapta ca şi cum ar fi vrut să se obişnuiască cu noua situaţie.

   După câteva minute bune, doi negri luară nişte beţe lungi şi încercară să-l facă să iasă din cuşcă. Şi, cum acesta nu reacţiona, începură să-l împungă cu vârfurile beţelor aşa încât să-l determine să intre în arenă. Imediat ce leopardul ieşi, negrii închiseră cu grijă intrarea cu altă plasă făcută special în acest scop.

   Acum George era singur cu adversarul lui într-un spaţiu aşa de mic. Îl cântărea cu sânge rece, iar acesta părea că nu-şi dă seama de libertatea lui, libertate totuşi limitată.

   Leopardul privi mai întâi oarecum mirat mulţimea de oameni din spatele plaselor, ca apoi să-şi îndrepte atenţia spre George. Acesta stătea cu braţul stâng înfăşurat în pulover puţin depărtat de corp şi aştepta să vadă ce are de gând animalul să facă.

   Deodată corpul fiarei parcă fu străbătut de un curent electric; ochii îi străluciră viu şi-şi ciuli urechile, apoi se ghemui şi făcu câţiva paşi spre George care însă nu dădu înapoi.

   Leopardul era gata să sară.

   Mârâind sălbatic acesta făcu un salt în aer. George însă era pregătit. El frână cu braţul stâng saltul animalului şi cu toate că impactul fu puternic, George rămase drept pe picioarele pe care le ţinea puţin depărtate. Leopardul căzu iar George se aruncă cu toată forţa pe el şi-l ţintui la pământ.

   Leopardul mârâia şi scuipa, încerca să iasă din strânsoare însă nu putu, căci George se urcă rapid pe el şi-i ţinea ceafa între genunchi ca într-o menghină. Acum ar fi fost foarte uşor pentru el să-i înfigă cuţitul între coaste. Dar lui George îi fu milă de acest animal nevinovat şi pe de altă parte dorea să-i arate căpeteniei că putuse să câştige lupta şi fără vărsare de sânge. El îşi întoarse capul spre căpetenie care stătea încurcat pe jilţul său şi strigă:

   — Leopardul este învins. Aş putea să-l omor. Dar ar fio laşitate din partea mea. El îmi aparţine pentru că l-am învins. Dacă tu eşti de acord mare căpetenie, eu îi voi dărui viaţa. Şi tu, trebuie să-i redai libertatea.

   Pentru căpetenie oferta tânărului alb veni atât de neaşteptat încât pentru un moment nu ştiuse ce să spună. Abia peste câteva secunde se întoarse spre sfătuitorii săi şi începu să vorbească în şoaptă cu ei.

   În sfârşit Maharero îi strigă lui George:

   — Noi recunoaştem că tu ai învins leopardul. El îţi aparţine. Fă ce vrei cu el.

   — Atunci îl voi băga din nou în cuşcă, îi răspunse George. Îşi mulţumesc mare căpetenie!

   Maharero dădu din cap că este de acord, mai ales că cel care reuşise să învingă cu mâinile goale leopardul era un tânăr alb şi că acesta îi ceruse permisiunea de a face cu el ce dorea.

   George dădu drumul din strânsoare dar leopardul era periculos şi fu nevoit din nou să-l ţină strâns lipit de pământ.

   Greutatea consta acum în modul care trebuia ales pentru a-l băga din nou în cuşcă şi nu era o treabă prea uşoară. El o rugă pe căpetenie să aducă vehicolul cu cuşca în arenă. Din nou acesta se sfătui cu „consiliul de miniştri" şi spuse că dorinţa lui George va fi îndeplinită. Printre negrii care trebuiau să aducă cuşca începură discuţii. Nici unul nu îndrăznea să intre cu ea în arenă, aşa de aproape de leopard. George deveni nerăbdător şi strigă:

   — N-are nici unul dintre voi curajul să vină cu căruţa aici? Vedeţi doar că acum leopardul este blând ca un căţel şi apoi eu nu-l las să scape din strânsoare!

   În acel moment băiatul de zece ani, care înainte de începerea luptei îi tăiase lui George legăturile şi-l dezarmase, trecu pe lângă negrii mai în vârstă spre locul ce duce la intrarea în arenă. El dădu la o parte o bucată de plasă şi intră cu căruţa pe care era instalată cuşca leopardului.

   George se bucură de curajul tânărului şi-i strigă:

   — Bravo! Vei deveni un războinic curajos! I-ai făcut de ruşine pe fraţii tăi mai mari.

   Negrii şi în special femeile bătură din palme şi-l aplaudară.

   George se gândi între timp la o tactică prin care să bage din nou leopardul în cuşcă. Se agăţă mai puternic de partea din spate a animalului şi reuşi să-şi treacă braţele pe sub labele din faţă a acestuia, apoi îl trase încetişor spre cuşcă.

   Animalul înţelept nu se simţea prea bine în această încleştate şi încercă să se elibereze. Cuşca îi păru drumul cel mai apropiat spre libertate. Când fiul căpitanului îşi ridică încet genunchii leopardul ţâşni şi, dintr-o săritură ajunse în cuşcă.

   George nu pricepu în primul moment ce se întâmplase şi crezu că animalul îi scăpase. Dar cum nu văzu nici o agitaţie în jurul îngrăditurii din plase de pescuit, îşi dădu seama că avusese noroc.

   Dacă leopardul ar fi rămas în arenă, ar fi trebuit să reia lupta de la capăt.

   Totuşi un pic de noroc trebuie să aibă şi omul!

   Tânărul negru închise cu îndemânare uşa cuştii şi o legă bine de carul cu care fusese adusă.

   Mai târziu, George însuşi se va îngriji ca să fie dusă adânc în pădure cuşca cu leopardul, căruia îi dăruise libertatea.

   Între rândurile negrilor în ultimele secunde se aşternuse o tăcere totală.

   Acum începură să-l aplaude pe George şi pe băiatul negru.

   Chiar Maharero se ridică din jilţul său şi le făcu cu mâna celor doi tineri. Expresia chipului său nu mai era aşa de întunecată cum era cu puţin timp în urmă.

MAHARERO, CA PRIETEN

   TOVARĂŞII DE PE SUBMARINE, când George se apropie de ei, I-ar fi strâns mâna pentru a-şi exprima admiraţia faţă de el însă nu puteau fiindcă erau legaţi în continuare.

   Şi pentru că George sângera puţin, doctoral Bertram se adresă căpeteniei rugând-o să-l taie legăturile pentru a-l putea pansa. El îşi dădu cuvântul de onoare că nu va mai folosi armele. Cu această ocazie pomeni şi de faptul că erau germani.

   Imediat Maharero veni la grupul celor de pe submarine şi strigă:

   — Oh, domnii mei este germani? De ce nu aţi spus mai devreme?

   — Albilor le fură tăiate imediat legăturile şi acum îşi mişcau mâinile şi picioarele pentru a-şi dezmorţi muşchii şi a pune sângele în mişcare.

   George se alesese cu două răni la braţul stâng. Ele sângerau puternic; când însă doctorul le examină îi spuse, în timp ce-l pansa, că nu erau decât două mici zgârieturi care se vor vindeca în curând. Totuşi trebuia să fie foarte atent pentru că la Tropice rănile se puteau infecta mai repede decât în zona temperată. Doctorul rupse câteva fâşii din mâneca cămăşii şi pansă rana. La întoarcerea pe submarin le va pansa cu pansament steril din care acum nu mai avea fiindcă îl folosise la pansarea negrului de pe plajă.

   Căpitanul asista în tăcere la toate acestea şi când doctorul termină şi-i dădu drumul lui George, îi spuse acestuia:

   — Dă-i înapoi căpeteniei Gri-Gri-ul, George şi hai să ne întoarcem la submarin.

   — Chiar aşa uşor n-o să fie, îi răspunse fiul său. Eu am luptat numai pentru a-mi salva viaţa mie şi a doctorului Bertram, voi trebuie să fiţi sclavi.

   George nu putu să nu zâmbească când rosti ultima propoziţie. În timp ce negrii îl admirau ca pe un tânăr zeu, George se îndreptă printre ei spre Maharero care se retrăsese din nou mai departe de grupul albilor de pe submarin. În timp ce George înainta, câteva femei îndrăzniră să-l atingă ca să se convingă că într-adevăr era făcut din carne şi oase ca ceilalţi oameni. Chiar dacă negrii erau vestiţi ca fiind curajoşi în lupta cu cuţitul încă nimeni nu încercase să se lupte cu o felină sălbatică şi s-o învingă numai prin îndemânare şi puterea propriului corp şi mai ales să-i

redea la sfârşit libertatea. George ajunse în sfârşit la căpetenie, se înclină în faţa ei şi-i ceru să le redea libertatea tovarăşilor săi. Maharero care le tăiase el însuşi legăturile, acum adăugă mărinimos:

   — Tovarăşii tăi sunt liberi şi pot merge unde vor de-acum înainte. Însă eu m-aş bucura mult dacă aţi participa cu toţii la serbarea pe care o dau în cinstea înfrângerii leopardului, serbare care deja a şi început. Tânărul domn este eroul zilei şi nu poate în nici un caz să lipsească. George îi mulţumi în numele colegilor săi, acceptă petrecerea şi dori să-i dea înapoi Gri-Gri-ul.

   Însă căpetenie refuză:

   — Gri-Gri-ul poate să-l păstreze tânărul domn. Gri-Gri-ul furat de la mine de două ori şi întotdeauna s-a întors la mine chiar dacă acum îl are tânărul domn. Poţi să-l iei şi să-l duci chiar şi peste mări.

   George a luat piatra lustruită care avea o ciudată formă de peşte şi a privit-o gânditor. El îi mai puse câteva întrebări lui Maharero căci dorea să afle mai multe despre piatră. Căpetenia spuse că îi pare rău, dar dacă i-ar spune mai multe piatra şi-ar pierde puterile ei. Numai el îi cunoştea secretele şi atunci când îşi va simţi sfârşitul aproape o v-a da împreună cu secretele ei fiului său care îi va urma la conducere.

   Deodată ramurile boscheţilor trosniră şi se auzi o voce pe care cei de pe submarin o recunoscură imediat ca fiind a lui Rindow:

   — Mâinile sus!

   George şi tatăl său le făcură semn cu mâna tovarăşilor de pe submarin care veniseră să-i salveze:

   — Totul este în cea mai perfectă ordine!

   Doctorul le explică în câteva cuvinte celor veniţi acum ce se întâmplase aici.

   Interesul lui Rindow se opri în special asupra talismanului.

   El îl întrebă pe doctorul Bertram dacă ştia că Maharero transmisese prin sunetul tobelor pe distanţe întinse că acum talismanul este în posesia lui George. Doctorul dădu din umeri.

   — Trebuie să aşteptăm, spuse Farrow care în asemenea situaţii era liniştea însăşi.

   Nu era superficial, dar era de părere că nu trebuia să-şi bată capul înainte ca lucrurile să se fi petrecut. Poate nu se petrece nimic şi astfel evita atâta pierdere de energie şi putere. Aşa proceda şi pe submarin, când arunca tot „balastul" inutil. În sat apărură acum negresele care, în comparaţie cu bărbaţii erau departe de a fi urâte. Ele împărţeau celor din trib cât şi oaspeţilor vin de palmier.

   Apărură şi turtele de mălai copt alături de bucăţi grase din carne de antilopă şi părţi mai slabe din pulpe.

   Toţi mâncară şi apreciară mult friptura, pâine aşi vinul. În curând se instală o atmosferă veselă, dar nici un negru nu exagera cu băutura pe care o beau cu măsură, urmând exemplul căpeteniei lor.

   Maharero stătea acum jos lângă căpitan şi fiul acestuia pe care nu mai contenea să-l laude. Deodată spuse:

   — Voi însoţi pe oaspeţii mei până la mal, atunci când leopardul va fi pus în libertate, pentru că vreau să vă cer să văd submarinul.

   Farrow nu putu să-i refuze rugămintea şi-i spuse că el este de acord. Dar când căpetenia dori să-şi ia cu el toţi războinicii căpitanul trebui să se opună.

   Maharero văzu că nu-i putea lua pe toţi şi se hotărî, cu acceptul lui Farrow, numai la treizeci.

   Petrecerea luă sfârşit în momentul în care un tânăr din trib anunţă că leopardul fusese pus în libertate şi toţi se îndreptară spre mal. Maharero era însoţit de treizeci de războinici printre care se aflau şi tineri şi bătrâni. Când ajunseră la mal negrii scoaseră din tufişurile de acolo nişte bărci care fuseseră bine ascunse şi cu care intenţionau să ajungă la submarin. Totuşi, Maharero lăsă să meargă mai întâi cei de pe submarin în bărcile lor uşoare de aluminiu.

   — Să sperăm că nu ne vor ataca submarinul! spuse Rindow.

   — După băutura de bun venit care ne-au oferit-o. Aşa ceva nu este posibil, le explică doctorul Bertram care se pricepea la mentalitatea şi obiceiurile negrilor.

   Când negrii ajunseră pe submarin Farrow îi împărţi în şase grupe conduse de von Braun, ofiţerul său doi, de Plundow, Petre, Kern şi Lhose. Lui Maharero se hotărî el însuşi să-i arate submarinul. George doctorul şi inginerul Hagen îi însoţeau în timp ce Rindow rămăsese în turn unde preluă comanda.

   Între timp se urcase pe submarin toţi cei care-l însoţiseră pe Rindow în acţiunea de salvare şi care trăseseră şi bărcile odată cu ei.

   Maharero se dovedi instruit şi priceput în cea mai modernă tehnică mai mult decât s-ar fi bănuit.

   El îl asculta pe Hagen care îi dădea explicaţii despre toate instrumentele suflate acolo şi în mare păru că înţelege totul. Din când în când punea întrebări inteligente care demonstrau puterea lui de înţelegere în domeniul tehnicii.

   După ce negrii vizitară totul, se urcară din nou pe punte. Farrow le împărţi ţigări şi perle de sticlă. Pentru căpetenie pregăti

ceva mai deosebit: o fotografie a lui împreună cu fiul său.

   Apoi negrii se urcară în bărcile lor înguste şi vâsliră veseli către ţărm făcându-le cu mâna celor rămaşi pe submarin. Curând Farrow dădu ordinul de plecare mai departe şi încet submarinul se depărtă de mal.

   Între doctorul Bertram, Rindow şi George se iscă o discuţie aprinsă despre fetişuri şi talismane, despre puterile pe care puteau să le deţină aceste obiecte fără viaţă şi despre cum ar fi posibil ca Gri-Gri-ul să se întoarcă din nou unde ar fi „ţinutul său natal" la stăpânul său.

   Deodată doctorul Bertram schimbă subiectul şi, după ce urmări prin binoclu ţărmul spuse:

   — Într-o jumătate de oră ajungem la vărsarea Marelui Fluviu al peştilor.

   Farrow dori ca până atunci să se odihnească puţin aşa că se retrase în cabina lui. El îi predă comanda submarinului lui von Braun pentru că Rindow avea acum zi liberă şi-l lăsă pe Plundow la cârma submarinului.

   Discuţia despre talismane şi Gri-Gri-uri se terminase de pu-ţin timp când Petre care se fala şi el pe punte, îl făcu atent pe George asupra unui rechin care înota încolo şi încoace la cârma submarinului.

   Lui George nu-i trebui binoclu pentru a remarca acest răpitor al mărilor care se afla atât de aproape. Îl observa acum din obişnuinţă şi mai ales pentru că acestui feroce peşte îi jurase pieirea făcându-l răspunzător de cruzimea lui şi de faptul că nu se dădea înapoi nici măcar în faţa oamenilor pe care-i ataca şi-i omora cu plăcere.

   Atunci George simţi o lovitură neaşteptată în spate, tocmai acolo unde îşi ţinea cureaua cu armele.

   Fugi repede spre balustrada turnului. Când se dezmetici abia văzu cum un negru, care până atunci stătuse ascuns undeva în interiorul submarinului, sări peste bord. Imediat, George se uită după armele sale, care din fericire erau la locul lor, atât pistoalele cât şi cuţitul de la Sanja.

   — Piatra a dispărut! îi strigă George tatălui său care se întorsese în turn cu Petre.

   — Un negru a sărit peste bord! strigă aproape în acelaşi timp Petre.

   — Înoată formidabil! spuse George încântat.

   — Dar rechinul! spuse Petre între timp. O să-l ajungă în curând.

   Farrow şi fiul său rămaseră muţi. Încordaţi priveau acum în apă

la spectacolul ce urma să aibă loc. George nu îndrăzni să tragă

pentru că rechinul şi negrul se mişcau atât de repede încât nu putea garanta că dacă trăgea, viaţa negrului n-ar fi fost pusă în primejdie.

   — Acolo! strigă George înspăimântat. Rechinul l-a prins!

   — Rechinul nu l-a prins! urlă Petre care de pe punte îl putea urmări mai bine decât George din turn.

   Într-adevăr negrul apăru după puţin timp şi, în mod curios, dorind să se apropie din nou de submarin.

   — Negrul i-a vârât rechinului în gură un obiect întunecat! spuse Petre emoţionat.

   — Asta nu putea fi decât Gri-Gri-ul! afirmă cu certitudine George.

   — Trebuie să omorâm rechinul! spuse Petre convingător. Atunci vom afla dacă are sau nu piatra în stomac.

   Dintr-o săritură Petre se căţără în turn şi-şi dădu drumul pe scăriţa de metal în sala de comandă.

   — El va aduce cu siguranţă un harpon, îi spuse George tatălui său.

   Aşa se şi întâmplă. Rechinul încă mai înota foarte aproape de cârma submarinului când Petre apăru cu un harpon foarte mare. Totodată adusese şi puşca lui George.

   — Când va fi prins în harpon vă rog să-l împuşcaţi domnule George! strigă Petre tânărului său prieten.

   Farrow se gândea mai mult la această apariţie neaşteptată a negrului. El îi ordonă lui Rindow să ia cu el doi matrozi şi să scotocească bine submarinul în cazul că s-ar mai afla un negru pe el de care ei să nu aibă cunoştinţă.

   Petre îşi termină pregătirile în privinţa aruncării harponului şi acum aştepta un moment prielnic. Acesta se oferi îndată şi harponul pătrunse adânc în spatele acestui răpitor feroce al mărilor. Imediat cel de la cârmă îl făcu semn lui George că putea să tragă.

   El trase rapid trei gloanţe. Rechinul se mai roti încoace şi încolo, bătu apa puternic cu coada. Apoi deveni liniştit, tot mai liniştit şi peste câteva minute plutea mort pe linia harponului fiind tras încet după submarin.

   — Trebuie să spintec rechinul! strigă Petre.

   — Dar asta n-o putem face pe punte, remarcă căpitanul.

   — Voi trage puţin rechinul afară din apă, atât cât să-l spintec şi să văd dacă într-adevăr Gri-Gri-ul se află acolo după cum am bănuit.

   George nu dori să fie martor la despicarea rechinului poate dintr-o anumită timiditate faţă de totetismul negrului aşa că preferă să se retragă în interiorul submarinului. El merse la doctorul Bertram care stătea aplecat asupra cărţilor sale şi îi povesti întâmplarea cu negrul care sărise în mare şi care luase cu el piatra şi pe care-l bănuia deja de mult ajuns la ţărm. Cam peste o oră se auziră ciocănituri la uşa cabinetului. La răspunsul doctorului uşa se deschise şi în ea apăru Petre ţinând în mână talismanul găsit în burta rechinului.

   — Piatra nu mai trebuie să se piardă, spuse el. Acum o s-o duc în siguranţă şi o s-o închid în cabina mea.

   — Vreţi să vedeţi dacă profeţia lui Maharero se va adeveri? întrebă doctorul.

   George îi răspunse afirmativ.

   — Eu aş fi fericit dacă piatra ar dispărea de pe aici! spuse Petre amărât. Am neplăcutul sentiment că ne va aduce multe nenorociri.

   — Vreau numai să verific dacă profeţiile lui Maharero se îndeplinesc cu adevărat, remarcă George şi astfel discuţia se încheie.

LA MARELE FLUVIU AL PEŞTILOR

   GEORGE NU SE SIMŢI UŞURAT de-abia după ce depuse piatra în seiful secret al cabinei sale şi-şi vârî cheia în buzunar.

   Cabina lui nu era atât de mare încât să nu-şi dea seama imediat, dacă l-ar fi pândit cu adevărat vreun om acolo.

   Pe coridor îl întâlni pe tatăl său care-l întrebă imediat dacă a încuiat piatra preţioasă. Chiar Farrow însuşi era de părere că prezenţa unei pietre preţioase la bordul vasului său va fi sursa unor necazuri ce s-ar putea abate asupra-i.

   George îl întrebă la rându-i cum a decurs percheziţia vasului.

   — N-am găsit nici un negru la bord, deşi Kern a fost de părere că a văzut o umbră lunecând pe lângă el.

   — Dacă Kern spune aşa, atunci e foarte posibil să avem un pasager clandestin la bord. Vasul nostru nu-i aşa de mare, încât să nu ne permită să-l descoperim în cele din urmă.

   — O să-l căutăm mai târziu, George, mai întâi chiar în sala maşinilor. Acolo mi se pare locul cel mai nimerit unde s-ar putea ascunde un intrus. Dar hai acum să mâncăm!

   Pe când spunea ultimele cuvinte şovăi o clipă. Îi era atât de familiar duduitul regulat al motorului încât orice disonanţă o sesiza imediat ce s-ar fi produs. Şi o iregularitate în bâzâitul motorului o înregistrase cu siguranţă. Da, se petrecea ceva în sala motoarelor Diesel, ce aducea cu zgomotele caracteristice rateurilor.

   Apoi orice zgomot încetă şi motoarele se opriră cu totul din mersul lor.

   O luară repede la pas, tatăl şi fiul înspre sala maşinilor. Înaintea uşii se ciocniră chiar de inginerul Hagen care le strigă:

   — Trebuie să fie ceva cu „aprinderea". O să stabilesc imediat.

   Marinarii care făceau de serviciu în sala maşinilor se precipitară

şi ei; unul din ei strigă de-ndată ce-l văzu pe căpitan:

   — Curele de transmisie sunt tăiate în mai multe locuri. Aici cu siguranţă că e mâna unui străin. Inginerului Hagen nu-i mai rămase nimic altceva de făcut decât să ateste ceea ce descoperise marinarul.

   Arăta de parcă cineva ar fi făcut-o cu tot dinadinsul.

   — O vreme ne putem folosi de electromotoare şi apoi sper că într-un sfert de oră, maximum douăzeci de minute să putem rezolva totul.

   Submarinul se clătina acum ceva mai mult decât obişnuia în

largul mării, ceea ce era un semn că se apropia de izvorul unui curent foarte puternic.

   — O să navigăm o vreme ceva mai aproape de coastă, fu de părere Farrow. Dacă s-o fi strecurat cu adevărat vreun negru pe bord, nu va fi greu să-l debarcăm undeva neobservaţi pe rută. Grăbeşte lucrul cu oamenii, dragă Hagen ca să nu consumăm prea mult curent şi să nu obosim electromotoarele.

   Căpitanul părăsi acum sala maşinilor. În timp ce Farrow o luă de-a dreptul înspre turn, George zăbovi puţin în pragul uşii şi-l rugă pe un marinar care-i era la îndemână să-i dea de ştire lui Petre ca să-şi ia doi oameni şi să coboare în sala maşinilor pentru a percheziţiona mai temeinic acest spaţiu.

   Unul din maşinişti, care părăsi pentru puţină vreme sala pentru a aduce un cablu nou, auzi cuvintele lui George şi nu-i scapă, fireşte, motivul pentru care acesta voia ca Petre să mai cerceteze încă o dată locul. El i se adresă direct lui George:

   — Dacă a fost cu adevărat cineva aici, atunci cu siguranţă şi-a luat demult tălpăşiţa. De-ndată ce am descoperit cauza ce a provocat oprirea motoarelor n-am avut ochi decât pentru asta. Se prea poate ca omul nostru să se fi strecurat de mult pe uşă, fără să prindem noi de veste.

   — Păi şi noi am luat-o de-a dreptul aici, de îndată ce am sesizat iregularităţi în mersul motoarelor. Aşa că prin partea noastră n-ar fi putut scăpa, altfel l-am fi văzut cu siguranţă. Trebuie să se aţină deci pe undeva în direcţia magaziilor.

   Mecanicul dispăru, repede cu cablul său, dar George se opri mai privind o dată, din pragul uşii, de-a lungul coridorului lung, apoi din nou în sala maşinilor.

   Dacă un răufăcător se ascundea cu adevărat printre ţevi şi cabluri care mascau roţi şi elice, atunci acesta putea din nebăgare de seamă să producă nu numai mari stricăciuni, dar şi să se accidenteze el însuşi. Da îndată ce va sosi Petre cu un alt camarad, George voia să-şi exprime dorinţa ca aceştia să caute cât mai amănunţit, atât în sala maşinilor cât şi în magazia unde e păstrează alimentele, conservele şi băuturile aşezate ordonat în diferite boxe. Petre aduse însă cinci oameni cu care intenţiona să cerceteze toate încăperile cât mai amănunţit.

   Căpitanul Farrow cârmi vasul între timp cât mai aproape de coastă, oprind totodată şi electromotoarele.

   Dox-ul se opri în cele din urmă.

   Aproape o oră întreagă cercetară ei, împreună cu George şi Petre, sala maşinilor, târându-se peste tot, magazia de alimente, mutând sacii cu provizii de colo-colo şi-n cele din urmă şi alte încăperi ale submarinului unde s-ar fi putut piti un călător clandestin. Dar nimic! George renunţă în cele din urmă, după ce mulţumi pentru ajutor camarazilor. După atâta oboseală, simţea o formă grozavă, de aceea merse în sala de mese unde tatăl său tocmai se aşezase jos. George îi mărturisi tatălui său, că el şi camarazii nu găsiseră nimic de şi întorseseră cu fundul în sus tot submarinul.

   — Nu-mi miroase bine deloc chestia asta. Un străin trebuie să se găsească neapărat la bord, pentru că nu-mi închipui cine ar fi putut tăia astfel cablurile. Un om de-ai noştri în nici un caz. În turnul nostru probabil c-a găsit o ascunzătoare minunată dacă a scăpat negăsit de la o căutare atât de minuţioasă. Trebuie să fim foarte vigilenţi. Probabil că s-a ascuns aici pentru a pune mâna pe piatră şi asta numai în toiul nopţii. Închide-ţi în noaptea asta, neapărat cabina pe dinăuntru George! Unui străin i-ar veni greu din punct de vedere tehnic să deschidă o uşă bine zăvorâtă fără a face zgomot, care i-ar fi fatal.

   După masă tatăl şi fiul urcară în turn. Hagen, pe care îl întâlniră în drum, le raportă că musafirul nepoftit le pricinuise pagube mai mari decât se aştepta la prima vedere. Defectase efectiv chiar distribuitorul de energie. Prin urmare repararea daunelor va mai dura ceva.

   Farrow hotărî de aceea să se mai ţină o vreme la gura „Fluviul peştelui" cu vasul său. Acei dintre camarazi care nu erau de serviciu se duseseră cu toţii la pescuit şi trebuie s-o spunem că râul „Fluviul peştelui" îşi merita cu prisosinţă renumele, pentru că într-un timp foarte scurt prinseră o mare cantitate de peşte încât să le ajungă pentru mai multe mese îmbelşugate.

   Felurile de mâncare care se bazau în primul rând pe peşte erau pe placul tuturor la bord. George se uită o vreme la camarazii care pescuiau, apoi îi veni şi lui deodată cheful de pescuit şi se adresă tatălui său:

   — Mă duc să-mi iau şi eu undiţa. Vreau să văd dacă am şi eu tot atât noroc azi ca şi camarazii.

   George coborî, ajunse la cabina sa şi se îndreptă fără să bănuiască nimic înspre dulăpiorul lui blindat în care pe lângă alte unelte îşi ţinea şi ustensilele de pescuit. Niciodată nu i-ar fi trecut prin minte lui George că în spaţiul acestui dulăpior, de altfel înţesat cu tot felul de lucruri s-ar fi putut ascunde şi un om. Dar de îndată ce deschise uşa dulăpiorului, o mogâldeaţă neagră sări cu îndemânarea unei feline de acolo.

   Tânărul fu atât de surprins încât nu putu schiţa nici o mişcare. Într-o clipă negrul îl lovi si-l doborî la pământ.

   Dar George nu-şi pierdu cunoştinţa. Căzuse numai în genunchi; se ridică în picioare şi-l atacă la rândul său pe agresor.

   Acesta din urmă mai reuşi o lovitură pe care George o simţi dureros în regiunea rinichilor săi, apoi expedie el însuşi o directă de dreaptă în bărbia adversarului pe care-l scoase astfel pentru moment din luptă. Negrul se prăbuşi ameţit.

   George se grăbi spre uşă pentru a-l striga pe Petre, întrucât în urma încăierării pe care o avusese se resimţea încă şi n-ar mai fi vrut să aibă nimic de-a face cu negrul în cazul că acesta şi-ar reveni în fire.. Nu dură decât puţin şi Petre şi fu în cadrul uşii. Fără o vorbă îi arătă lui Petre pe cel prăbuşit la pământ, pe care acesta îl legă fedeleş încă pe când negrul era fără cunoştinţă. Prima întrebare pe care i-o puse Petre prietenului său a fost:

   — Te-a rănit serios, domnule George?

   George negă dând din cap.

   — Nu e grav Petre. Sunt puţin ameţit, întrucât am încasat şi eu câteva. Tipul e foarte îndemânatic. Hai să-l scoatem afară. Tata va hotărî el însuşi ce să facă cu el. Cel mai bine ar fi să-l lăsăm să plece în plata Domnului. Prea multe stricăciuni n-a făcut nici aşa. Ce să facem cu el aici? Haide! Să te ajut să-l cari!

   Dar Petre nu avea nevoie de ajutor. Îşi aruncă pe umărul stâng trupul zvelt dar vânjos al tânărului negru şi păşi afară din cabină. Greutatea trupului pe care-l căra nu părea să fie resimţită de Petre aproape de loc.

   Stârni oarecare rumoare apariţia celor doi cu încărcătura lor pe punte. George îi raportă în amănunţime tatălui său, tot ce se petrecuse, propunând în cele din urmă:

   — Cel mai bine ar fi să-i dăm drumul. Ce spui tată? Mai întâi însă aş vrea să-i pun câteva întrebări în legătură cu tainele şi cu vraja aceea Gri-Gri.

   — Nu poţi să-ţi iei gândul deloc de la vechiul talisman al căpeteniei negrilor, râse căpitanul. Aruncă talismanul! Cu asta îndepărtezi şi vraja. Chiar dacă-l arunci în mare va ajunge în posesia vechiului proprietar, cu condiţia ca prezicerea lui Maharero să se îndeplinească şi cum o credea el însuşi. Bine înţeles că-i vom da drumul pasagerului nostru clandestin. Interoghează-l mai întâi, dacă asta vrei! Încearcă, deşi mă îndoiesc că vei afla ceva în legătură cu Gri-Gri.

   Negrul îşi deschise ochii în cele din urmă, dar făcu o mutră foarte plouată de îndată ce-şi dădu seama că a fost legat fedeleş. Imediat ce observă că ochii oamenilor albi erau îndreptaţi spre el, plini de nerăbdare, parcă întrebători, trăsăturile sale se destinseră. Acum individul părea chiar calm şi dezinteresat.

   George se adresă în engleză dar primi numai o ridicare din umeri din partea interlocutorului său, drept răspuns.

   De asemenea doctorul Bertram căută să se înţeleagă cu el în mai multe dialecte pe care le cunoştea. Din nou, singurul răspuns pe care-l primi fu ridicările din umăr, deşi era sigur că cunoştea cel puţin unul din dialectele folosite de doctor. În cele din urmă acesta renunţă să mai încerce.

   — Duceţi-l pe uscat, ordonă căpitanul, pe care începuse să-l plictisească povestea asta. Puneţi-l într-o barcă de aluminiu şi la mal cu el!

   — Păi distanţa până la ţărm nu-i mare deloc. Ar putea s-o străbată şi înot. Nu văd prin preajmă rechini sau crocodili. Petre, taie-i legăturile şi zvârle-l peste bord!

   Negrul deschise ochii cât cepele, de îndată ce Petre se aplecă cu cuţitul înspre el. Dar după ce Petre îi tăie legăturile, o expresie de uimire se zugrăvi pe chipul său. Petre îl conduse până la balustrada punţii şi-i făcu semn să sară în apă. Atunci negrul se întoarse înspre George şi îi zise într-o engleză stricată:

   — Tânărul Masser mai bine aruncă talisman Gri-Gri, decât păstrează. Aduce numai nenoroc.

   Apoi sări de îndată peste bord cu o săritură sprintenă care ar fi făcut cinste şi unei ştiuci.

   Era un înotător deosebit şi-n mai puţin timp decât se crezuse ajunse la ţărm. Acolo după ce se scutură ca un căţel muiat de apă, se mai îndreptă odată spre submarin strigând:

   — Masser aruncă Gri-Gri. Eu bine sfătuieşte! Apoi se îndreptă înspre primele tufişuri în dosul cărora dispăru apoi cu totul.

   George deveni foarte serios. Se întoarse spre tatăl său spunându-i:

   — Poate că-i voi urma sfatul. Sau să n-o fac? Piatra asta preţioasă este foarte valoroasă în primul rând prin vechimea ei. Dac-aş şti pe cineva care i-ar înapoia-o regelui Maharero, poate i- aş încredinţa-o.

   În cele din urmă se primi raportul din sala maşinilor că totul era în regulă, reparaţiile fuseseră făcute şi că submarinul îşi putea continua drumul.

   Căpitanul îşi exprimă mulţumirile sale şi se adresă „pescarilor":

   — împachetarea camarazi. Luaţi-vă instrumentele şi să ne vedem de drum!

   în curând puntea se goli de oameni. în turn, mai rămăseseră alături de căpitan George şi Petre.

   Căpitanul însuşi manevră din turn cârma şi dădu jos în sala maşinilor ordinul ca submarinul să pornească la început cu viteză

scăzută.

   Elicea se învârti propulsând valuri mici până la suprafaţa apei Dox-ul se puse în mişcare. Dar nu făcu câţiva metri că motoarele se opriră din nou. Pe jumătate mirat şi pe jumătate înfuriat Farrow se uită spre George şi Petre Uriaşul.

   George strigă imediat:

   — Aş putea paria că mai avem un alt negru la bord, poate chiar în sala maşinilor. Pot tată, să cobor ca să-l caut?

   Aşteaptă puţin să mă interesez despre ce este vorba. Poate căi urmarea vechii pane provocată de negrul debarcat.

   De pereţii vasului se auzi ceva ca o ciocnitură.

   — Ei, ce-a fost asta? întrebă George.

   Petre privi peste parapet şi zise consternat:

   — O săgeată! Putea să fi venit numai din tufişurile alea de colo! Cuvintele-i fură urmate de o ploaie de săgeţi.

   — Devine neplăcut de-a binelea, constată căpitanul!

   — Ce neruşinare de-a binelea, constată căpitanul.

   — Repede din turn şi trage chepengul Petre. Vom folosi electromotoarele din nou, acum că motoarele Diesel ne fac din nou figura. Continuăm cursul actual spre sud! Cu aceste ultime vorbe căpitanul coborî primul scăriţa de fier care ducea în interiorul submarinului, urmat de George, care ar mai fi rămas cu plăcere acolo pentru a urmări ce se întâmplă. Îşi dădu seama că tatăl său avea dreptate, săgeţile erau prea multe şi cădeau prea aproape ciocnindu-se de pereţii submarinului.

   În tufişuri trebuie să se fi adunat un număr impresionant de negri, altfel de unde atâtea săgeţi deodată?

   Petre la rându-i după ce trase chepengul, coborî scările până în cabina de comandă, unde căpitanul tocmai dădea ordine prin porta-voce.

   — Mare drăcovenie e acolo sus acum! Dar nu ne ajută cu nimic să ne plângem. Vezi numai dragă Hagen să se facă reparaţiile necesare, pentru a ne putea urni din loc cât mai repede. M-aş fi lăsat pe fund dac-aş şti că am adâncimea necesară. Bombardamentul de pe mal e atât de intens acum încât îmi vine s-o fac. Se întoarse apoi înspre George şi Petre continuând:

   — Ţevile de transmisie a combustibilului în camera de injecţie sunt distruse. Hagen e de părere că numai o mână criminală ar fi putut face aşa ceva. Aici pe coastă sunt o grămadă de negri, care ar fi în stare să conducă camioane cu marfă. În concluzie se pricep puţin şi la motoare. În afară de asta mai sunt încă cabluri rupte şi tăiate. Chiar şi cele care ţin de buna funcţionare a electromotoarelor.. Aşa că va trebui să facem încă o percheziţie amănunţită la bord, George. Neapărat trebuie să-l prindem pe individ! Dacă nu, ni se poate întâmpla pe parcurs oricând vreo nouă boacănă.

   George care privea tocmai acum prin periscop zise:

   — Cam vreo cincizeci de negri au apărut din tufişuri. Toţi au sărit în apă şi înoată înspre submarin.

   — Cum să-i facem s-o ia la sănătoasa? întrebă Petre. Nici o grijă râse Farrow. Robinetele noastre special ne permit să aspirăm apa din tancurile de balast fără a folosi pompele. Chiar dacă până la fund nu-i cine ştie cât, o să las brusc Dox-ul să se scufunde. Să-i vezi atunci ce-o să mai înoate înspre ţărm, amicii noştri!

   Căpitanul dădu ordine pentru a se duce la îndeplinire intenţia sa. În secundele următoare apa intra spumegând în tancurile de balast.

   George care stătea din nou urmărind la periscop desfăşurarea evenimentelor strigă râzând la puţin timp după ce submarinul începu să se scufunde.

   — Câţi negri au ajuns pe punte stau rezemându-se de balustradă. Probabil că nu ştiu încă încotro s-o ia. Acum se uită unii la alţii îngroziţi de moarte. Câţiva au sărit în apă. Îi urmează şi alţii. Sar ca broscoii unii după alţii. Puntea e cu desăvârşire goală acum.

   — Se pare că adâncimea aici e tocmai potrivită contată Farrow cu satisfacţie.

   — Ei, şi acum să cercetăm temeinic vasul, propuse George. De data asta promit să nu-mi scape nimic.

O LUPTĂ SCURTĂ

   GEORGE ŞI PETRE PĂRĂSIRĂ SALA DE COMANDĂ. Pe

coridorul lung care străbătea aproape întregul submarin George îi spuse lui Petre:

   — Să-i convocăm pe toţi camarazii care nu sunt de serviciu aici şi să începem cercetarea sistematică a submarinului. La fiecare uşă vom instala o santinelă, ca nu cumva omul nostru să ne scape printre degete. Intru numai pentru a-mi pune uneltele de pescuit în cabina mea şi vin imediat.

   Petre strigă cu glas de stentor după camarazii care nu erau de cart. George la rându-i nu-şi putu reţine un zâmbet. Doar nu era ca în acest răstimp un al doilea negru să se fi ascuns în dulapul său. Dar nimeni nu se mai ascunsese de data asta acolo. George îţi depuse instrumentele de pescuit ţi încuie dulapul. Dintr-o dată se simţi cuprins pe după gât de două braţe zdravene. Îşi dădu seama după strânsoare că avea de-a face, din nou, cu un adversar deosebit de puternic.

   Îşi încordă toate forţele pentru a se împotrivi strânsorii, dar nu-i reuşi. Disperat dădu cu pumnii în spate şi nimeri în braţele adversarului său care însă nu-l slăbiră. Nereuşind să se elibereze îşi duse mâinile la oblânc şi-şi scoase ambele pistoale. Nu reuşi însă să tragă vreun glonte că primi nişte lovituri atât de puternice peste braţe că-i căzură ambele arme din mâini.

   Vru să cheme pe cineva în ajutor, dar parcă de i-ar fi ghicit gândurile, potrivnicul său îi astupă gura cu mâna. Iată că George avea acum de-a face cu un adversar care era pregătit pentru orice eventualitate. Acesta îl mai strânse încă o dată de gât, pentru a-i lua tot aerul, apoi îi eliberă gâtul şi începu să-l prelucreze sistematic cu lovituri de box, până ce-l luă aproape tot piuitul. Lui George nu-i mai rămase altceva de făcut decât să-l lovească peste fluierul piciorului din toate puterile, în mod normal, nu s-ar fi pretat la o astfel de luptă necavalerească. Negrul răspunse reacţiei lui George cu o nouă serie de lovituri bine ţintite, care-l ameţi şi mai mult. Îşi pierdu conştiinţa, lunecă la pământ şi nu mai ştiu nimic de el.

   Mult nu dură această stare de inconştienţă. George se simţi ridicat în sus, auzi voci şi deschise ochii. Văzu vreo doi marinari care se aplecaseră asupra lui. Concomitent privirea lui George căzu pe trupul lui Petre care stătea prăbuşit chiar în uşa cabinei. Priveliştea care i se înfăţişa în faţa ochilor îl aduse repede în

simţiri, starea-i de ameţeală dispăru ca prin farmec.

   — Ce-i cu Petre? întrebă el repede.

   — Nu ştim încă, veni răspunsul unuia din marinari.

   — Am alergat cât am putut aici, auzind zgomotul, spuse acum cel de al doilea marinar.

   Petre a intrat în cabină. În pragul uşii s-a ciocnit cu o matahală neagră. Ca vântul trecu siluetă asta pe lângă noi. Nu ne-am putut da seama deloc despre ce e vorba.

   — Umbra a dispărut în direcţia sălii de comandă, afirmă acum al treilea marinar care se apropia.

   — Intrând v-am văzut pe amândoi lungiţi aici şi-n rest nu mai ştim nimic, îşi întregi raportul primul marinar.

   — Atunci spre sala de comandă! strigă George. Acolo este tatăl meu. Negrul dispune de puteri extraordinare.

   Între timp Petre începu să se mişte. Lucru care-i provocă o mare uşurare lui George. Încă ameţit, uriaşul privi în jurul său cum din toate cabinele dădeau buzna camarazii pentru a se interesa de soarta lui. Printre ei se număra şi George, care încă se mai clătina şi care-i strigă acum prietenul său:

   — Un negru se mai află pe vas, Petre! Revino-ţi repede şi hai în turn spre sala de comandă. În timp ce George se îndrepta în mare grabă într-acolo uriaşul se ridică. Era încă ameţit şi trebui să se sprijine de canaturile uşii pentru a nu se prăbuşi din nou la pământ. Îşi reveni însă, cât de cât şi-o luă acum la goană, grăbit, după George.

   În sala de comandă nu descoperiră nici picior de negru. Unde să se fi ascuns totuşi?

   Căpitanul Farrow care examina tocmai suprafaţa mării prin periscop se întoarse când intrară ca o vijelie marinarii care-l precedară pe George, strigând:

   — Ei drace! Dar ce s-a mai întâmplat?

   George scrâşni răspunsul de agitat ce era.

   — Din nou am fost atacat în cabina mea. Camarazii au apucat să vadă agresorul, care e un negru deosebit de puternic şi periculos, cum a mai apucat să dispară pe aici înspre sala de comandă.

   — Ce-i drept am auzit trântindu-se o uşă, făcu Farrow îngândurat, dar nu i-am dat cuvenita atenţie, ocupat cum eram, de aia nici nu m-am întors. Trebuie s-o fi apucat înspre proră. După cum se vede, aici nu se ascunde nimeni!

   Marinarii se împărţiră din nou pe grupe şi cercetarea reîncepu cu şi Mi multă asiduitate. George rămase lângă tatăl său.

   — O să aştept aici până apare Petre, propuse el, adresându-se tatălui său, individul l-a pus jos şi pe Petre, îmi închipui că dispune de o forţă uriaşă. Dacă le scapă camarazilor care-l caută la proră, negreşit că se întoarce din nou aici.

   Farrow nu putu decât să zâmbească de îngrijorarea citită pe chipul lui George. Se îndepărtă cu un pas doi de periscop şi-i zise:

   — Ia uită-te şi tu! La mal trebuie să se fi adunat un adevărat consiliu de război al negrilor. Cu un submarin n-au mai avut ei dea face până acuma, nu ştiu ce fel de vapor e ăsta de se poate scufunda pe moment în valuri, în timp ce ei stăteau pe punte. Pe George-l pufni râsul de-a binelea când îi văzu pe negri adunaţi la sfat.

   — Prea mult curaj chiar că nu poţi citi pe mutrele lor acum. Bănuiesc că numai curiozitatea îi mai ţine deocamdată la mal. Dacă ne scufundăm dintr-o dată, o s-o ia din nou la fugă. Numai de ar termina odată Hagen reparaţia şi să vezi ce surpriză o să le mai coacem!

   — lată-l şi pe Petre, exclamă bucuros Farrow întorcându-se spre George.

   — E nemaipomenit tipul, ce zici Petre, a reuşit să te culce şi pe tine la pământ, fu de părere copleşit George.

   Petre se simţi puţin ruşinat şi răspunse oarecum ruşinat:

   — Lovitură la stomac! Prin surprindere şi nepermisă. Dar lasă că i-o plătesc eu, cu vârf şi îndesat, numai să-i dau de urmă. Vii cu mine, domnule George?

   —  Aş rămâne mai degrabă aici, în sala de comandă, Petre. Asta în caz că individului îi trece prin minte să se mai întoarcă aici. Oricum tata e singur aici. Petre dădu numai din cap pe când se întorcea să plece:

   — Nu-i chiar atât de înalt, dar e foarte îndemânatic şi vânjos. Am apucat să-l văd înainte de a încasa lovitura în stomac.

   — Să sperăm că-i ultimul negru care se mai ascunde la bord, remarcă căpitanul. Mă miră numai că nu l-au descoperit încă camarazii. Chiar aşa de multe ascunzători nu prea sunt pe Dox-ul nostru. Să nu fi fugit numai!

   Petre se întoarse şi fu la rându-i de părere:

   — Se prea poate domnule căpitan. În partea din spate a vasului nu cred că se poate să se fi ascuns nimeni. Nimeni pe care să nu-l fi găsit până acum. Camarazii noştri care cercetează culoarul principal nu se poate să-l fi scăpat.

   — Dar tata a venit tocmai când s-a trântit o uşă, completă George. Poate că se aţine chiar în apropiere.

   — Un întreg echipaj de submarin ar trebui să-i vină doar de hac negrului ăstuia, cât ar fi el de puternic, mormăi nemulţumit, ca

pentru sine, căpitanul.

   Petre mai făcu un pas în dreapta lui înspre sala care duce în sala ofiţerilor. Se opri însă pe loc, de îndată ce o voce înăbuşită îi răsuflă în urechi:

   — Pe Wombu nu-l puteţi prinde Massers! Wombu duce acum pe Gri-Gri înapoi la Maharero. Gri-Gri a fost furat şi acuma numai prin furt, înapoi poate vine. Altfel pierdut vraja de la el.

   — Ai auzit ce-a spus? se întoarse Farrow spre fiul său. Acum totul îmi apare clar.

   — Dar unde s-a ascuns individul! strigă Petre, care li se alăturase între timp.

   — Vocea se auzea foarte înăbuşit de parcă ar fi venit din unul din burlanele turnului, stabili căpitanul.

   Rezolvarea problemei se produse în câteva secunde, timp în care urmările pentru submarin ar fi putut fi foarte neplăcute.

   Dintr-o dată o cantitate imensă de apă se prăbuşi de-a lungul turnului. Petre răcni înfuriat:

   — Veniţi încoace! Ticălosul a reuşit în ciuda presiunii apei să deschidă chepengul turnului şi acum ne inundă pe toţi.

   Petre se repezi ca o furtună în sus pe scări. Dar presiunea maselor de apă care se revărsau de sus era aşa de puternică încât nici chiar uriaşul nu-i putea face faţă. Trebui, cu toată forţa de care dispunea, să se încleşteze de balustrade scăriţei pentru a nu fi smuls de apă.

   Problema se punea dacă negrul ascuns la bord reuşise de asemenea să învingă presiunea şuvoaielor de apă. Presiunea aceasta devenise atât de mare încât se părea că nu-i va putea rezista nici o fiinţă omenească.

   Se putea întâmpla ca însuţi negrul să fie târât până în sala de comandă unde apa ajunsese deja până la genunchi.

   Căpitanul rămase însă calm ca întotdeauna. El însuşi nu putea întreprinde nimic pentru moment; trebuia să aştepte ca Petre să reuşească să închidă chepengul.

   Farrow mai privi încă o dată prin periscop.

   — Cum naiba vom scăpa mai pe urmă de toată apa asta? întrebă George îngrijorat.

   — Nici o grijă băiete! Pompele o vor face în locul nostru şi încă repede.

   Dar apa urca tot mai mult în sala de comandă. Deja începuse să curgă în şuvoi mărişor şi pe culoarul central. Marinarii încercară imediat să ferece uşile şi să astupe eventualele găuri pe unde apa ar fi putut pătrunde. Ar fi fost grav dacă apa ar fi pătruns şi-n cabine, în sala maşinilor şi în magazine.

   Petre reuşi în cele din urmă să urce scările. Apa încă curgea din belşug în sala de comandă. Lui George îi trecu de genunchi. Apoi fluxul de apă scăzu treptat în intensitate pentru ca să se oprească cu totul, în cele din urmă.

   Petre veni de-a buşilea pe scări în jos.

   — S-a făcut! strigă el mulţumit, scuturându-se de apă şi trecându-şi mâna prin păr.

   — Excelent Petre, ai făcut o treabă minunată aşa cum numai Petre Uriaşul ştia s-o facă, îl lăudă căpitanul, care strânse, cu putere, mâna udă a timonierului său.

   — Acum repede ia-ţi schimburi uscate!

   — Asta dacă dulapul meu de haine n-a intrat încă la apă, glumi râzând Petre. Dar individul nostru a reuşit să scape!

   George privi la rându-i prin periscop.

   — Iată că iese la suprafaţă, chiar acum, le strigă el tatălui său şi lui Petre. Uite-l cum înoată spre mal. Cât de repede şi ce tehnică demonstrează! Dar negrii de pe mal văd că se împrăştie acuma. Nici nu e de mirare după ce li s-a întâmplat.

   Dar uite că se apropie un crocodile de negrul nostru, care e vrednic nevoie mare nu-i vorbă.

   A luat piatra preţioasă în gură şi a prins în mâini cuţitul. Acum înoată direct spre crocodil, face un plonjon. Crocodilul bate din coadă cu furie, iar apa se înroşeşte. Se pare că negrul l-a rănit serios. Acum înoată mai departe, a ajuns deja la mal şi se urcă pe uscat. Trebuie că cunoaşte cum stau lucrurile cu submarinul pentru că acum văd că se întoarce şi ne face semn cu Gri-Gri-ul. Pare să ştie că-l urmărim prin periscop. Iată c-o rupe la fugă; dispare în desiş, de-acum e gata cu piatra talisman, am pierdut-o! George se îndepărtă de periscop.

   — Fii bucuros c-ai scăpat de piatră, remarcă căpitanul.

   — Se pare că acest Gri-Gri mi-ar fi adus numai ghinioane, se autoconsolă George. Din porta-voce se auzi un anunţ pe care-l monitoriză căpitanul Farrow.

   — Totul e în ordine, dădu el răspunsul. Ne ridicăm în curând la suprafaţă. Farrow dădu ordinele cerute şi trecu din nou la periscop.

   — Uite că negrii au ieşit din nou din desiş, remarcă el. Se pare că s-au speriat numai de negrul nostru care a ieşit atât de brusc din apă. Poate că-i atribuie chiar puteri supranaturale. Să vedem ce-or să mai facă acum când submarinul o să se ridice din apă chiar sub nasul lor! Ia uită-te mai departe George. Dar povesteşte- ne ce vezi!

   George se apropie de periscop. Pompele începură să scoată apa, încetul cu încetul din tancurile de balast. Petre stătea deja pregătit pe scăriţa de fier care duce în turn, pentru a deschide chepengul de îndată ce submarinul s-ar fi ivit deasupra apei şi îi observa acum cu maximă atenţie pe negrii adunaţi pe mal.

   Dintr-o dată o nelinişte vizibilă puse stăpânire pe ei, nelinişte care creştea din ce în ce. Începură să dialogheze între ei. Ca la o comandă, brusc, o rupseră la goană şi dispărură în desişul cel mai apropiat, cu salturi care de care mai caraghioase.

   Asta se petrece chiar în momentul în care turnul vasului apăru deasupra valurilor şi Petre deschise chepengul.

   Timonierul aruncă o privire deasupra suprafeţei lucioase a mării şi strigă în jos:

   — Repede scufundarea! Distrugător dinspre nord!

   Din nou chepengul se închise cu zgomot, pompele aspirară din nou apă în tancurile de balast la comanda lui Farrow. Vasul se scufundă într-o clipită. Prin periscop, căpitanul deosebi chiar la gura Fluviului Peştelui apariţia unui distrugător care arbora drapelul francez. Prin radiotelegraf primise după toate aparenţele aprobarea Uniunii Sud-Africane, de a căuta submarinul căpitanului Farrow tocmai în apele astea. Periscopul se ridica numai puţin deasupra suprafeţei lucioase-oglindă a apei, astfel că, fără a-l zări, vasul de război francez trecu duduind din toate motoarele pe alături.

   — Va trebui să rămânem o bucată de timp aici în cazul că vasul francez face cale întoarsă, fu de părere Farrow.

   — Se întunecă îndată, atunci ne va proteja şi întunericul, întări George.

   Apa care a pătruns în vas a fost folosită acum cu folos de marinari cară spălară temeinic pereţii şi-n general părţile metalice şi de oţel al submarinului.

   Farrow cercetase între timp, cu ajutorul periscopului, foarte amănunţit împrejurimile şi stabili că ceva mai departe, în faţa lor, se aflau câteva stânci masive ieşite din apă în vecinătatea cărora n-ar fi trebuit cu nici un chip să ajungă.

   La masa de seară avură peşte pregătit în felurite chipuri, din ceea ce pescuiseră mai înainte. Bucătarul îşi dăduse osteneala să le pregătească ceva special şi chiar aşa fu încât mâncară cu o poftă pe măsură.

   Vasul de război francez nu le mai dădu în continuare bătăi de cap.

   După ce se lăsă întunericul, căpitanul dădu ordinul să se golească apa din tancurile de balast. De-abia se ridicase puntea deasupra valurilor, că George şi Petre şi dădură buzna prin chepeng urcând scăriţa care dădea în turn. Fiul căpitanului plimbă reflectorul în voie pe suprafaţa apei astfel încât vasul se mişca acum ca o balenă uriaşă în întunericul înconjurător. Plasamentul stâncilor periculoase Farrow şi-l întipărise bine în minte, astfel că îi fu uşor să le evite.

   Departe înspre sud o undă de lumină mijea la orizont. În zona aceea ne caută încă francezii, râse George. Să sperăm că nu se vor plictisi între timp.

   Farrow făcu mai întâi un ocol larg înspre est, apoi cârmi şi el înspre sud, atunci când luminile reflectoarelor distrugătorului nu se mai distingeau deloc.

   Căpitanul îşi făcuse socoteala că dacă ar menţine viteza Dox- ului său la un anumit standard, în cursul zilei următoare ar fi ocolit capul Bunei Speranţe. Somnul lui George din noaptea care veni fu destul de agitat şi el mărturisi tatălui său că visase mereu piatra blestemată. Gri-Gri-ul răpit căpeteniei Maharero. Îşi încheie relatarea cu cuvintele:

   — Mă simt foarte uşurat că nu mai posed piatra. Acum sunt sigur că mi-ar fi purtat ghinion.

   Căpitanul şi doctorul dădură numai din cap cu înţelegere.

   Dox-ul îşi urmă cursul stabilit. În curând camarazii fură confruntaţi cu noi întâmplări, din care una a fost descrisă în volumul 176 intitulat „Corabia ocnaşilor"

SFÂRŞIT

Volumul 197

JAAP DIN ANDAMANE

   STRIGĂT RADIOFONIC DE AJUTOR

   FOARTE APROAPE ÎNAINTEA SUBMARINULUI a apărut deodată o insuliţă. Soarele tocmai răsărise de jumătate de oră. George se găsea cu tatăl său în turnul submersibilului şi examina prin puternicul lui binoclu ţărmul ce se întindea în faţă.

   — Cu începere de acum, ne aflăm la faţa locului, a murmurat căpitanul. Dacă cineva ar putea să ne mai şi indice din care insulă a fost transmisă radiograma, atunci aş fi extreme de fericit. În orice caz, nu putem încă părăsi arhipelagul Andaman.

   George a clătinat doar capul. În această privinţă el era hotărât, încă de când porniseră la drum din Calcutta, să-l convingă pe tatăl său s-o apuce înspre insulele Andamane.

   Totul se întâmplase cu o seară înainte. Ca de obicei, radiofonistul, care urmărea ultimele ştiri transmise de cel mai apropiat post de radio englez, a auzit deodată o emisiune cu nişte ciudate semnale morse. Semnalele veneau de la un emiţător obişnuit, nu prea puternic. Nu era uniforme, ci dimpotrivă îşi schimbau des intensitatea, astfel că cu greu se putea înţelege mesajul lor.

   Foarte bine pregătitul radiotelegrafist de pe submarine şi-a notat imediat textul, constatând la sfârşit că acesta era formulat în limba olandeză. Pe parcursul transmisiei şi-a însemnat pe o hârtiuţă următoarele cuvinte:

   „Repede - în fiecare clipă - primejdie - Dawari - ajutor - viaţa mea - Andamane."

   George, care tocmai se găsea în cabina tatălui său, pe când a fost adusă vestea, a mirosit în asta o nouă aventură.

   — Spui că această comunicare s-a transmis în timpul programului de ştiri în engleză? l-a întrebat el pe radiotelegrafist.

   — Da, presupun că aceasta s-a făcut intenţionat. Este vorba de o cerere de ajutor, asta rezultă, fără nici un dubiu.

   — Şi ai putea să ne spui câte ceva şi despre emiţător.

   — Acesta trebuie să fie o mică instalaţie de telegrafie fără fir, alimentată de un dinam manual.

   — Aşadar o staţie portativă ca cele folosite de armată.

   — Se poate deduce de aici că este vorba de un fermier. George a studiat încă o dată comunicarea. Este foarte clar că e din Andamane. Omul care cere ajutor se găseşte pe o insulă din arhipelag. Cuvântul Dawari trebuie să fie un nume.

   — Aşa bănuiesc şi eu, a spus căpitanul Farrow. Pare să fie al unui indian. În orice caz, vom da curs cererii de ajutor şi ne vom îndrepta de îndată într-acolo.

   Căpitanul a poruncit imediat să se pornească pe direcţia vest. Submarinul a navigat în decursul întregii nopţi cu cea mai mare viteză şi a izbutit să ajungă în dimineaţa zilei următoare în preajma Andamanelor.

   Deşi George era adâncit în gânduri, deodată o descoperire l-a adus la realitate. El a scos un strigăt:

   — Tată, porunceşte să se oprească submarinul!

   Căpitanul a dat imediat un ordin scurt să fie stopate maşinile şi cu o uşoară zguduitură submarinul a rămas nemişcat.

   — Ce ai văzut George? a vrut el să ştie.

   — Vezi locul acela unde desişul se lasă chiar până în mare, într- un mic golfuleţ?

   Căpitanul şi-a dus binoclul la ochi.

   — Da acum îl văd şi eu. Câteva ramuri ale unui boschet cu flori roşii sunt rupte.

   — Este un indiciu că cineva a trecut printre ele, a exclamat George precipitat.

   — Ceea ce ţie ţi se pare ceva de bănuit, nu?

   — Da, mai ales că insuliţa lasă impresia că e nelocuită.

   — Urma poate să fi fost lăsată şi de un animal.

   — În acest caz trebuie să fi fost un animal foarte mare. Sper că n-ai să ai nimic împotrivă dacă aş da o raită până acolo, ca să arunc o privire?

   Căpitanul Farrow l-a chemat printr-un gest cu mâna pe Petre, care se afla în afara turnului, pe puntea submarinului.

   — Petre. Lasă pe apă o barcă de aluminiu. Şi întorcându-se spre fiul său, i-a spus: George, socot că nu-i nimic deosebit, dar să fii cu băgare de seamă.

   Ochii lui George au sclipit:

   — Se poate totuşi urmări de pe submarin dacă mă ameninţă vreun pericol. Cred că fiecare dintre noi trebuie să fie cu ochii în patru în cazul acesta, când un om are nevoie de ajutorul nostru.

   — Ştiu că şi cel mai neînsemnat sprijin din partea noastră este important, George.

   — Nu vreau decât să aflu dacă dincolo de locul acela suspect nu se ascunde vreo potecă.

   Căpitanul a confirmat din cap.

   — Să te reîntorci însă repede, chiar dacă s-ar găsi aşa ceva.

   Între timp câţiva marinari au montat barca şi i-au dat drumul

pe apă. George a intrat în ea şi a vâslit pe o distanţă de vreo cincisprezece metri până unde se întindea ţărmul. Mai întâi a ascult atent câteva minute după ce barca a alunecat pe plajă.

   George a examinat cu încordare desişul şi imediat şi-a dat seama că prin acel loc trecuse un om, deoarece crengile erau cu totul strivite, după ce acesta ieşise până la plajă şi se întoarse înapoi prin acelaşi loc.

   Tânărul era convins că îndărătul tufişului exista o potecă.

   Asta nu mai era curios deloc, aşa că s-a hotărât să debarce.

   S-a ridicat şi a sărit pe la prora bărcii pe uscat.

   S-a uitat iute înapoi spre camarazii săi, care nu-l scăpau din vedere de pe submarin. Apoi s-a întors şi şi-a văzut de drum.

   Deodată foarte aproape de el, s-a arătat din tufiş capul imens al unui tigru.

   George a rămas câteva secunde ca împietrit. Pentru moment nu putea întreprinde nimic deoarece fiara se găsea mult prea aproape. Printr-o săritură scurtă George s-a pus în gardă.

   Din nefericire el nu se putea bizui pe un ajutor de pe bord, pentru că acoperea cu trupul său o parte din uriaşul corp al tigrului, aşa încât camarazii săi nu puteau ţinti cu siguranţă şi orice împuşcătură care nu l-ar fi nimerit mortal, ar fi fost cu certitudine o nenorocire pentru George. Asta se vedea limpede de pe submarin, de unde se urmărea întâmplarea de pe insulă cu răsuflarea tăiată.

   George ştia că nu se poate aştepta la vreun ajutor câtă vreme tigrul stătea pe loc şi se uita ţintă la el. Tânărul îşi adunase întreaga energie în privire, ochii săi sfredeleau pur şi simplu fiara, într-o încercare disperată de a preîntâmpina un atac al acesteia.

   Într-adevăr, se părea că privirea lui îl deruta pe tigru. Felina îşi întorcea capul încolo şi încoace, ca să scape de privirea dominatoare a lui George. Totuşi ochii verzui şi sclipitori ai tigrului l-au fixat din nou pe tânăr.

   Dacă ar încerca să rişte, scoţându-şi pistolul?

   De la această distanţă ar putea să ţintească unul din aceşti ochi, fără a greşi. George era sigur de împuşcătura sa şi de efectul pe care l-ar fi avut puternicul proiectil.

   Încet, fără a-l întărâta pe tigru, a apucat cu mâna dreaptă patul pistolului. A pipăit centimetru cu centimetru până ce degetul atins trăgaciul. Dar, înainte ca George să poată trece la acţiune, undeva în desiş a răsunat un semnal ciudat. George a crezut în primul moment că acesta era scos de o pasăre, însă tonul avea ceva omenesc în el.

   Acest strigăt a produs un efect curios asupra tigrului.

   El a tresărit deodată, a devenit mai neliniştit şi a biciuit cu coada încolo şi încoace. Apoi ciudatul semnal a răsunat din nou. În aceeaşi clipă tigrul s-a retras ascultător, cu o mişcare mlădioasă. Asta s-a întâmplat atât de repede, încât George n-a mai apucat să scoată pistolul.

   Tânărul a mai rămas vreo câteva secunde nemişcat pe locul său. Această păţanie era desigur foarte ciudată. Întrucât tigrul reacţionase la cele două chemări, rezultă că pe micuţa insulă trebuia să locuiască un om, care domesticise felina. Poate chiar din această cauză fiara n-a întreprins imediat un atac.

   Fiul căpitanului nu s-a mai gândit să pătrundă în desiş. Tot atât de bine cum acest ins misterios îl chemase la sine pe tigru, la fel putea să-l asmută împotriva unui intrus din ascunzişul său ferit, aşa că nu era cu putinţă o apărare.

   George s-a urcat iute din nou în barcă şi s-a îndepărtat de ţărm cu o lovitură de vâslă. Se simţea cu mult mai uşurat pe când se întorcea cu ambarcaţiunea, apropiindu-se de submarin.

   Când a ajuns pe punte, l-a întâmpinat tatăl său şi l-a apucat de mână.

   — Ce bine e că te afli din nou aici George, am suportat nişte clipe îngrozitoare!

   — Şi eu, tată, a recunoscut la rândul său George. Am fost cu totul luat prin surprindere.

   — Noi n-am putut să te ajutăm pentru că ai acoperit în întregime cu corpul tău pe tigru. Cum s-a făcut că fiara a dispărut aşa de repede?

   — Asta-i o ciudăţenie, a spus George. Tigrul trebuie să fie îmblânzit. El a reacţionat la un sunet venit din desiş.

   — Scos de o voce omenească? a întrebat doctorul Bertram, aflat lângă căpitan.

   — A răsunat ca ţipătul unei păsări, care mi s-a părut nu tocmai natural. Va trebui să examinăm asta mai îndeaproape.

   Căpitanul a confirmat din cap.

   — Ai dreptate, George, toate semnele arată că strigătul de ajutor al olandezului a venit din această insulă.

   — Dacă sunteţi de acord, atunci propun ca deocamdată să nu

mergem pe uscat, a fost de părere doctorul.

   — De ce oare nu, vă temeţi de tigru? a întrebat George.

   — Nu George, pe uscat este ceva mult mai important. Ai uitat de numele Dawari?

   — Am înţeles, faceţi o legătură între tigru şi acest om.

   — Este doar o bănuială. De bună seamă că pentru olandez primejdia va deveni şi mai mare, atunci când Dawari ne va vedea venind.

   Căpitanul Farrow a clătinat din cap.

   — Pentru mine chestiunea este mult mai neclară şi de neînţeles. Dacă presupunem că tigrul este cu adevărat domesticit, atunci trebuie ca acest Dawari să fie un indian, căci doar unui indian îi stă în putere să-l îmblânzească, aşa şi să lase fiara să umble liberă încolo şi încoace prin jungla de pe ţărm.

   George l-a privit uimit pe tatăl său.

   — Înţeleg la ce te referi. Şi eu am avut aceeaşi stranie impresie că tigrul şi stăpânul său se aţin la marginea insulei şi în acest caz e posibil ca olandezul să se găsească în interior, sub această severă supraveghere.

   — S-ar putea ca omul să fi suferit o lovitură din partea lui Dawari.

   Doctorul Bertram l-a privit întrebător pe căpitanul Farrow.

   — Dar dacă cumva suferă de mania persecuţiei?

   — Asta o vei putea stabili totuşi dumneata, doctore.

   — Orişicum ar fi, olandezul putea oare să transmită o radiogramă dacă este atât de strict supravegheat?

   — Cererea de ajutor a pornit înainte de a fi existat vreo supraveghere.

   — Fără îndoială că i-a fost cu neputinţă să părăsească insula şi nici să se mişte în libertate. Altfel nu-mi pot imagina cele ce s-au petrecut.

   — Dragă George, tu ai uitat cu totul de tigru. Mie îmi este imposibil să cred că te poţi plimba pe o insulă unde hoinăreşte o asemenea fiară.

   — Ce credeţi doctore Bertram?

   — Realitatea este că noi nu ştim în ce situaţie se află omul.

   — Totuşi, el trebuie să aibă un ajutor, singur nu şi-ar fi putut pune în funcţiune emiţătorul, a spus George cu convingere.

   — Viitorul ne va arăta ce s-a petrecut aici, a încheiat căpitanul discuţia. Orişice calcul este nefolositor în această clipă.

   Atunci de micul grup s-a apropiat Petre.

   — Domnule căpitan, am zărit în desiş, drept la marginea golfuleţului, chipul unui indian. Indianul a fost imprudent şi a îndoit într-o parte o creangă mai mare. În locul rămas liber i-am putut vedea vreo câteva secunde faţa lui cafenie.

   — Bine Petre, l-a lăudat bucuros căpitanul. Acum ştim ceva mai mult. Toate celelalte vor ieşi la iveală când îl vom găsi pe olandez. Este de sperat că aceasta se va întâmpla curând.

   Căpitanul s-a urcat repede în turn şi a dat un ordin. Submarinul a pornit încet pe direcţia nord, îndepărtându-se astfel de insulă, încât indianul să-l poată vedea dispărând la orizont. Cu siguranţă că observatorul ascuns va voi să se convingă că aceşti străini de pe ciudata navă s-au cărat cu adevărat.

   De îndată ce insula nu s-a mai zărit, timonierul Plundow, la ordinal căpitanului, a luat-o pe direcţia vest. În acelaşi timp a sporit considerabil viteza, aşa încât să sosească cât se poate de repede în alt loc de pe coasta insulei, înainte ca indianul cu tigrul lui să părăsească desişul.

   După zece minute de navigaţie rapidă submarinul şi-a schimbat cursul spre sud. Nu a durat mult şi a ajuns din nou în apropierea insulei. Vasul se ţinea acum pe lângă coasta vestică.

   Căpitanul cerceta ţărmul prin binoclu şi a descoperit un mic intrând care oferea o posibilitate bună de debarcare.

   Ţărmul cădea aproape vertical. Era posibilă o apropiere nemijlocită de uscat. George a examinat atent desişul ce se întindea până lângă mare. Plaja avea o lăţime de numai patru metri. Nici un semn nu arăta că în partea aceea s-ar afla indianul.

POTECA CU SURPRIZE

   GEORGE A AVUT UN SENTIMENT cu totul neplăcut atunci când a sărit pe ţărm şi s-a îndreptat spre desiş. Din fericire ţinea în mâna dreaptă pistolul gata pregătit de tragere, dacă pe neaşteptate tigrul ar fi ţâşnit din frunziş, deşi era foarte îndoielnic că l-ar putea ucide printr-o împuşcătură fulgerătoare.

   Din câţiva paşi s-a aflat lângă zidul multicolor de verdeaţă şi i-a aşteptat pe camarazi. S-au apropiat şi căpitanul Farrow, doctorul Bertram şi cu Petre. Acesta din urmă a păşit imediat spre George şi i-a şoptit uşor:

   — Face impresia că aici atmosfera este în ordine, domnule George. N-am putut descoperi nicăieri ceva care să dea de bănuit. Desigur, n-am adulmecat nici prezenţa tigrului.

   Căpitanul şi doctorul porniră de-acum înainte. Îşi trăseseră şi ei pistoalele şi erau pregătiţi să deschidă focul în orice clipă.

   — Înainte! Vrem să nu pierdem deloc timpul, a fost de părere căpitanul. Dacă dăm de indian, s-ar putea să apese o primejdie asupra olandezului.

   — Petre şi cu mine vom înainta în faţă, a spus George şi vom înlătura eventualele obstacole. Va fi necesar să vă acoperim cu armele noastre. În caz că apare tigrul, nu vom şovăi deloc să-l doborâm.

   Cei doi au pornit hotărâţi să înfrunte necunoscutul. Pe cât a fost cu putinţă, au rupt fără zgomot crengile şi tulpinile ce le stăteau în cale, servindu-se de amândouă mâinile. De aceea situaţia lor devenea şi mai primejdioasă.

   George a pătruns cel dintâi printre boscheţi. Ascuţitul său pumnal înlătura la repezeală şi pe tăcute fiecare obstacol. Petre, care îl urma de aproape avea mai puţin de lucru. Deodată George s-a pomenit în faţa unui mic luminiş. A rămas imediat pe loc şi a cercetat cu băgare de seamă terenul ce se întindea în faţă.

   Luminişul avea un diametru de vreo douăzeci de metri şi o particularitate, care l-a prevenit pe aventurier să fie extreme de prudent. Solul era răscolit şi brazde mari de pământ zăceau ici şi colo.

   Aceasta pentru că trebuie să fi fost executate de foarte puţin timp, deoarece printre grămezile de ţărână încă nu răsărise nici o plantă. În desişul din partea cealaltă, George a descoperit două făgaşe, care demonstrau clar că pe acolo treceau frecvent oameni. Se putea chiar ca spre acest luminiş să vină o potecă,

căci greaua muncă de săpare indica fără tăgadă că fusese depusă de un număr destul de mare de oameni.

   — Ciudat! a exclamat încet doctorul, de ce să fi săpat cineva tocmai în acest loc? E posibil totuşi să nu fie vorba de o plantaţie? Este o treabă în întregime de neînţeles.

   — Pare ca şi cum nişte oameni ar fi cercetat ceva, a spus George. Olandezul ar fi părăsit această insulă sălbatecă dacă n-ar exista o pricină întemeiată. Poate că el caută vreo comoară ascunsă. Asta ar fi foarte bună explicaţie.

   Căpitanul Farrow l-a privit neîncrezător pe fiul său:

   — Explicaţia ta mi se pare cam neverosimilă George. Totuşi, noi vom merge mai departe, ne aflăm pe o urmă bună. Dar să fim prudenţi. Cu cât ne vom apropia de dezlegarea enigmei, cu atât mai mare va fi primejdia pentru noi.

   George a traversat încet luminişul. Nu supraveghea numai solul cu atenţie ci iscodea mereu în faţă spre cele două deschideri din tufişuri. Când s-a aflat la vreo câţiva metri de golul din stânga, a simţit deodată cum îi fuge pământul de sub picioare.

   Tânărul s-a aruncat fulgerător înapoi. Însoţitorii săi au încremenit pe loc. El i-a înştiinţat în şoaptă despre descoperirea sa. În timp ce ai săi nu scăpau din ochi deschiderea din tufiş, el sa lăsat în jos pe pământ şi l-a cercetat cu deamănuntul.

   George a dat la o parte cu precauţie o brazdă şi-a ieşit la iveală o scândură, care părea să fie aşezată aici de vreo zi. Pe tânăr a pus stăpânirea sentimental unei primejdii. Această tăblie putea provoca o cădere. Sau poate era un fel de mină, care se declanşa prin apăsarea în jos a scândurii? În acest caz explozia putea surveni din secundă în secundă.

   George s-a ridicat la iuţeală şi i-a tras puternic după sine pe tovarăşii săi. În acelaşi timp le-a împărtăşit temerile sale. S-au oprit cu toţii în dosul unui trunchi gros de copac. Căpitanul a chibzuit o clipă:

   — De fapt, asta nu-mi dă de gândit, a spus el. O mină cu declanşare la un moment dat nu este ceva atât de simplu. Acest olandez nu are mijloace pentru aşa ceva. Totuşi noi vom mai aştepta din precauţie încă vreo câteva minute şi apoi vom examina cu de-amănuntul scândura. Poate că serveşte pentru cu totul alte scopuri.

   Aventurierii au aşteptat vreo cinci minute în cea mai mare încordare. Nu s-a întâmplat nimic şi George şi-a dat seama că bănuiala sa era în întregime greşită. După ce tatăl său a dat aprobarea din cap la privirea întrebătoare, tânărul a pornit înainte şi a cercetat minuţios scândura suspectă.

   A putut s-o ridice cu uşurinţă. Dedesubtul scândurii era prins un dispozitiv simplu, improvizat. Un arc ţinea scândura la o distanţă mică de trei cabluri, din care unul era înfăşurat într-o bandă izolantă şi intra în pământ. Acesta era apropiat de un contact, care prin apăsarea în jos a scândurii de deasupra se împreuna cu cablul. Celelalte două fire metalice se prelungeau pe deasupra solului înspre est.

   — Trebuie să fie contactul unui dispozitiv de alarmă, a strigat George. Olandezul ştie acum că în acest desiş au pătruns dinspre vest nişte străini. Cu siguranţă că ne aflăm în apropierea bârlogului său.

   — Dacă nu cumva semnalul nu l-a prevenit pe Dawari, a obiectat căpitanul. În orice caz trebuie să pătrundem mai departe, cu prudenţă. Cu atât mai mult cu cât indianul poate să ne hărţuiască cu tigrul său. Aşadar înainte, însă cu băgare de seamă!

   George a examinat cele două intrânduri din tufiş, aflate doar la trei metri unul de altul. Îndărătul lor se putea descoperi vreo potecă, care să ducă înspre est. Dar de ce existau două cărări s-a întrebat George, să aibă oare aceasta vreo cauză cu totul aparte? Desigur că există un drum pentru inducerea în eroare şi probabil prevăzut cu o capcană.

   Tânărul s-a întors la camarazii săi:

   — M-am gândit pe care potecă trebuie s-o apucăm. Cea din dreapta pare să fie folosită, totuşi olandezul este îndeajuns de inteligent ca să se pună la adăpost prin vreo ciudăţenie. M-am oprit la poteca din stânga, tocmai pentru că face impresia că-i mai periculoasă, dar poate că ea ne va călăuzi mai degrabă spre ţinta noastră. Pornesc înainte s-o luăm spre stânga.

   — Asta-i şi opinia mea, a confirmat căpitanul Farrow. Trebuie să fim atenţi la orice cursă. O apucăm deci la stânga.

   Din doi paşi George a pătruns în golul din desiş şi a călcat pe cărăruia îngustă. Înainta foarte încet, oprindu-se încordat la orice i se părea ciudat. Devenea tot mai bănuitor pe măsură ce înainta, fără ca totuşi să se ivească ceva. Lui George i se părea de necrezut că olandezul să nu fi asigurat în mod eficient această potecă.

   De aceea devenea tot mai şovăielnic.

   — Ce s-a întâmplat George? L-a întrebat tatăl său, ai descoperit ceva deosebit?

   — Absolut nimic şi tocmai asta mă miră. Nu pot să-mi explic de ce drumul nostru nu are nici un obstacol.

   — Poate vom afla mai mult despre asta pe măsură ce înaintam.

   — Pentru ce atunci au fost puse cele două contacte la începutul potecii? Asta nu-i deloc o glumă tată.

   — În schimb poate fi o dovadă că olandezul suferă cu adevărat de mania persecuţiei.

   — Cu toate acestea, el şi-a montat pe această cale o instalaţie de asigurare. Totul este aşa de misterios, aşa de confuz, vreau ca...

   George nu şi-a dus până la capăt vorba, deoarece pe neaşteptate a răsunat un şuier puternic pe ambele laturi ale cărării. George şi-a dat imediat seama că acest şuierat ascunde o moarte îngrozitoare.

   — Repede înapoi, a răcnit el cu energie.

   Însoţitorii săi auziră şi ei sunetul sinistru şi au înţeles primejdia. Din două salturi fost îndărăt la un loc mai sigur pe cărare. În aceeaşi clipă din tufiş au alunecat pe potecă nişte corpuri negricioase. George a numărat în mare grabă că erau cel puţin o duzină. Apoi hidoasele corpuri s-au ridicat până la o jumătate de metru şi chiar şi mai sus şi s-au legănat încolo şi încoace.

   Erau cobre, şerpi foarte periculoşi şi înspăimântători. Tânărul a apucat cu dreapta pistolul şi l-a ridicat, dar a lăsat imediat arma în jos. Nu părea să fie cazul de tras deoarece prin aceasta indianul intenţiona doar să-şi dovedească prezenţa. Primejdia trebuia îndepărtată printr-o altă metodă?

   În vreme ce George chibzuia cum putea să procedeze cu cobrele, s-a apropiat de el Petre. Credinciosul uriaş a înţeles imediat cu exactitate situaţia şi a rupt două crengi de grosimea unui deget şi lungi de vreun metru, a îndepărtat crengile mai subţiri şi frunzele, obţinând nişte nuiele elastice, arme bune împotriva şerpilor. Petre i-a oferit un băţ tânărului.

   — la-l, cu astea putem cel mai bine pune pe fugă acest cuibar.

   Apariţia lui Petre părea să fi înfuriat şi mai mult cobrele. În

aceeaşi clipă, una din reptile s-a aruncat înainte. Concomitent George şi cu Petre au început să lovească. Ei au croit cobrele cu putere, zdrobindu-le şira spinării şi făcându-le bucăţi. În câteva secunde au fost ucişi opt şerpi. Cei rămaşi şi-au pierdut repede curajul şi s-au refugiat înapoi în desiş. George s-a îndreptat, răsuflând uşurat.

   — Cred că, într-adevăr, şerpii n-au fost dresaţi de om şi-a dat el cu părerea râzând şi mai cred că olandezul cunoaşte că în acest loc al potecii există foarte multe reptile, acesta este deci cel dintâi caz. Sunt pe deplin mulţumit că în sfârşit s-a petrecut ceva.

   George ştia că şi camarazii săi gândeau la fel.

   Era de aşteptat ca semnalul de alarmă să-l fi determinat, pe olandez sau pe Dawari să treacă la fapte, ce putea stârni de

obicei un dispozitiv de alarmă într-o minte de om?

III

UN NOU ALIAT

   DECI CEI PATRU AVENTURIERI au pornit mai departe. Petre se afla din nou în urmă. Trecuseră minute şi deodată doctorul a auzit în spatele său un horcăit înfundat.

   S-a întors rapid.

   De gâtul lui Petre atârna un laţ din fibră de cocos. Uriaşul era tras cu o forţă înspăimântătoare în spre tufiş. Doctorul Bertram şi- a scos pumnalul, s-a repezit înainte şi a tăiat la iuţeală frânghia chiar pe lângă ceafa lui Petre.

   Uriaşul s-a aruncat înainte şi-a smuls cu mâna stânga funia de la grumaz şi s-a repezit spre desiş. Însă căpitanul l-a oprit printr-o chemare scurtă.

   — N-are nici un rost, Petre, te vâri într-o primejdie nefolositoare. În această învălmăşeală n-o să-l prinzi pe făptuitor. Vei deveni doar victima unui nou atac perfid.

   Petre a scrâşnit din dinţi. L-a ascultat doar de nevoie de astă dată pe căpitan. Acesta s-a întors înspre George:

   — De-acum înainte putem să ne folosim fără ezitare de arme, în caz că se va produce încă o dată un atac. Ştim că s-a aflat de- acum despre noi. George, să fi deosebit de prudent. Chiar şi tu Petre!

   — Trebuie să existe pe aici vreo trei inşi şi-a dat cu părerea Petre cu vocea răguşită şi mi-e teamă că vom fi din nou atacaţi.

   De-abia a rostit Petre aceste cuvinte, că dintr-un tufiş, chiar de lângă el, a trosnit o creangă. S-a ghemuit fulgerător, cu prezenţă de spirit. Aceasta i-a fost salvarea. Chiar pe deasupra lui a zburat o lance, pierzându-se cu zgomot în tufişul din cealaltă parte a potecii. Arma trebuie să fi fost aruncată cu o forţă enormă.

   Acum uriaşul a fost lăsat în voie şi nu l-a mai reţinut nimeni. Dintr-un salt el a ajuns înăuntru tufişului. Imediat după aceea s-a stârnit acolo o forfoteală zgomotoasă. Petre lăsa impresia că se încăierase cu un adversar.

   Rapid a sărit şi George în desiş ca să-l ajute. S-a pomenit între două siluete şi în primul moment a avut senzaţia că era apucat de un taifun. A primit şi el câteva lovituri zdravene, încât a văzut negru în faţa ochilor.

   Apoi s-a lăsat deodată liniştea, a răsunat un geamăt puternic, iar George, prăbuşit la pământ şi-a revenit şi s-a ridicat.

   — Domnule George dar dumneavoastră ce căutaţi aici? a întrebat Petre îngrijorat. Eu terminasem deja cu acest individ chiar dacă dispunea de o forţă imensă. Puteaţi fi pe punctul de a suferi un mare necaz.

   George mai era încă foarte buimăcit.

   — Am primit nişte pumni puternici, Petre. Ajută-mă să ies din tufiş.

   Petre s-a repezit îngrijorat spre fiul căpitanului şi l-a adus la tatăl său. Apoi s-a întors în tufiş şi a târât în potecă un corp mare şi întunecat, la vederea căruia doctorul a exclamat:

   — Dumnezeule, acesta-i un negru adevărat, cum a ajuns totuşi până aici? Acum chiar că pot să-mi explic aruncarea aceea de lance.

   Chiar şi căpitanul a început să facă ochii mari:

   — La naiba, acesta-i un flăcău gigantic. Tot respectul Petre, trebuie să nu-ţi fi fost uşor ca să-l birui. Probabil că eu n-aş fi reuşit.

   — Fără intervenţia domnului George poate că n-aş fi izbutit aşa de repede, a răspuns Petre la lauda ce i-a fost adresată. Domnul George a abătut câteva izbituri ale negrului şi prin asta am avut prilejul să-i aplic lovitura hotărâtoare.

   El s-a aplecat asupra negrului şi i-a legat mâinile.

   — Ce se poate deduce din toate astea? a întrebat George, care îşi revenise oarecum. Un olandez, un indian cu un tigru şi un negru. Treaba e din ce în ce mai încurcată, cine luptă acum şi împotriva cui?

   Colosul negru era prins şi pus la punct. Însă de-acum îşi deschide larg ochii şi îşi încordă puternicii săi muşchi ai braţelor. Chipul lui urât i se schimonosea de mâhnire. Tentativa de a se elibera de legături a făcut ca sfoara subţire ce-l lega să-i cresteze încheietura mâinilor. A încercat din nou să scape, însă, iarăşi în zadar. Atunci a privit furios la oamenii din faţa sa.

   — Pentru ce ne-ai atacat? l-a întrebat căpitanul cu severitate.

   Acesta s-a folosit de un jargon englezesc, pe care probabil că

negrul îl înţelegea şi chiar putea să-i vorbească. A primit răspunsul în frânturi de cuvinte în engleză:

   — Trebuie să apăr maser al meu Masser bun cu Mbenga. Masser teme de oameni răi.

   — Aha, tu ne crezi oameni ticăloşi şi ai vrut să-l aperi de noi pe stăpânul tău, bravo ţie. Dar chiar noi înşine am venit în ajutorul stăpânului tău, el ne-a chemat. De ce a trebuit să întorci lucrurile pe dos?

   Mbenga aşa cum el însuşi se numise, l-a privit uimit pe căpitanul Farrow şi apoi a dat cu râvnă din cap.

   — Stăpânul tău nu se teme cumva de un om oacheş, care are

un Simba îmblânzit şi vărgat?

   Căpitanul Farrow avea în vedere faptul că negrul nu cunoştea cuvântul „tigru" şi a folosit de aceea denumirea de „leu vărgat" Mbenga a dat şi mai energic din cap şi a strigat:

   — Da, maser, de el frică, în cheamă Dawari.

   — În sfârşit ne-am lămurit, a spus George. De ce nu-l păzeşti pe stăpân de acest Dawari.

   — Teamă mie de el, a replicat negrul sperios, el are privirea rea. Şi Masser tot aşa spus.

   Doctorul a clătinat semnificativ din cap şi şi-a exprimat părerea; indianul are o privire hipnotică, care îi inspiră o frică puternică sărmanului negru.

   — Am putea risca să-l eliberăm pe Mbenga de legături? a întrebat George.

   Tatăl său a aprobat din cap.

   — Eu m-am şi gândit deja. Dar vom fi cu ochii pe el. Dacă va încerca încă vreun atac perfid va căpăta pentru asta răsplata cuvenită. Petre dezleagă-i frânghiile. Şi întorcându-se spre Mbenga a spus: Tu te vei ţine pe lângă noi şi ne vei călăuzi la stăpânul tău. Vrem să-l ajutăm împotriva lui Dawari. Dar să nu încerci nici o trădare pentru că te vom împuşca imediat dacă cei face o singură mişcare suspectă.

   Negrul l-a privit cu naivitate şi l-a încredinţat că nu mai vrea să încerce nici un atac perfid. După ce Petre i-a înlăturat sforile, el sa ridicat şi-a frecat încheieturile mâinilor şi a spus deodată.

   — Masser, eu aduce suliţă, fără suliţă eu doar jumătate om.

   Înainte ca cei doi de alături să-l poată împiedeca, corpul său

mlădios şi impresionant a dispărut în desiş.

   — Nu m-am gândit la asta, a exclamat căpitanul necăjit. Am avut încredere în el.

   Căpitanul a vrut să mai continue vorba, dar a rămas pe de-a întregul uimit când l-a văzut pe Mbenga alunecând tăcut din tufişuri, cu uriaşa lui lance în mână. Însă faţa negrului devenise cenuşie. Privirea îi rătăcea îngrijorată în jur.

   — Masser, a murmurat el, Mbenga văzut Dawari cu al lui Simba vărgat. Era în tufiş.

   — Atunci, imediat mai departe, a poruncit încet căpitanul. El se afla în desiş şi nu ne va putea întrece cu nici un pas, ca să ne oprească pe undeva. Mbenga, tu totuşi ne-ai urmărit pe aici şi prin urmare ai trecut în lungul acestei căi. Există cumva pentru noi vreo primejdie dacă vom porni mai departe? Este aşezată vreo cursă?

   — Nu, masser, pe potecă defel capcană. Masser trecut pe lângă şerpii, numai că Mbenga era atunci ascuns. Pe mine trimis încoace când clopot sunat tare.

   — Spre stăpânul tău mai duce şi alt drum? a întrebat căpitanul Farrow grăbit. Atunci e bine, a spus el când Mbenga a confirmat. În acest caz vom folosi cealaltă cale. Şi-apoi ne vom afla la o distanţă mai mare faţă de Dawari şi tigrul său. Repede prin tufişuri, dar foarte încet.

   Oamenii s-au furişat repede în desiş. Mbenga se strecura în faţă. Îl urmau îndeaproape pe George şi tatăl său. Petre, care încheia din nou mica coloană, alunecă şi el în tăcere cu ceilalţi prin hăţiş.

   Desişul era lat doar de vreo trei metri şi după vreo două minute aventurierii s-au aflat pe cealaltă potecă, păşind pe solul solid şi mai lat al acesteia. Şi acum Mbenga preluase conducerea. Îşi ridicase lancea gata de aruncare şi iscodea îngrijorat în jur.

   Negrul bătea recordul de repeziciune. George era preocupat în timpul mersului de ciudatele întâmplări ce aveau loc pe această insulă. Cum să se teamă un olandez de un indian şi de ce a cerut să-i vină în ajutor din altă parte şi nu i-a dat credinciosului său negru însărcinarea de a-l nimici pe Dawari?

   George a fost scos brusc din gândurile sale. Mbenga s-a oprit pe neaşteptate şi şi-a smucit braţul în sus cu greaua lui lance. Dar nu şi-a aruncat arma, ci dimpotrivă, a început să tremure cu violenţă. Tânărul a privit în faţă pe lângă uriaşul negru. Chiar şi el se simţea încremenit, însă mai mult de uimire decât de spaimă.

   La vreo patru metri înainte lui Mbenga era tupilat tigrul şi în spatele animalului se afla un indian înalt şi zvelt cu un antereu alb şi turban. Ochii îi străluceau sinistru, îndreptaţi insistent asupra lui Mbenga. George nu se mai mira că uriaşul dârdâia atât, văzând ochii indianului, care răspândeau o uriaşă energie neobişnuită, în puterea căreia orice fire slabă de înger.

   George şi-a tras încet pistolul de la şold şi cu pumnul stâng l-a izbit pe Mbenga între coaste, şoptindu-i hotărât la ureche:

   — Aruncă-ţi lancea, dacă tigrul va voi să sară.

   Tânărul a ochit calm ochiul stâng al tigrului dar mai înainte de a apuca să descarce arma, a izbucnit un strigăt scurt şi imensa fiară s-a aruncat fulgerător în tufişul de alături.

   George s-a uitat scârbit la indian. Acesta a părut deodată că se mistuie, că-şi dă sufletul. Tânărul biruise cu succes măiestria hipnotică a lui Dawari. Cu toate acestea, a rămas uimit cu pistolul în mână, când şi-a dat seama că indianul dispăruse ca prin farmec.

   — Masser, el este diavolul rău, a murmurat temător Mbenga, el

omoară.

   — Este o prostie, a strigat George mânios, acesta nu-i un demon, ci un scamator oarecare, altceva nimic. Noi l-am şi potolit de-acum şi sigur că vrăjitoria lui nu-i va fi de nici un folos. Să-i dăm drumul Mbenga, n-avem voie să pierdem timpul.

   George i-a dat negrului o lovitură amicală şi acesta s-a pus în mişcare. Cu toate acestea, Mbenga mergea destul de încet. Tânărul îl zorea, dar apoi a preluat el însuşi conducerea. Păşea hotărât mereu mai departe. Totuşi nu era destul de prevăzător, aşa cum era situaţia. Poteca făcea o cotitură cam bruscă, spre care George se îndrepta curajos, deşi aceasta reprezenta o posibilă ameninţare. Deodată tânărul şi-a scos pistolul şi s-a aruncat îndărăt cu toată forţa. L-au trecut fiorii când s-a pomenit cu tigrul dinaintea sa. Aproape în aceeaşi clipă George a slobozit o împuşcătură şi bestia a început să ragă turbată şi să scurme pământul cu puternicele sale gheare.

   George a tras încă o dată, dar a făcut-o în mod mecanic. Se aştepta să vadă sfârşitul inevitabil al tigrului, dar acesta părea să- şi revină şi să se arunce asupra sa. Atunci, aproape de el, a simţit o zguduitură şi a răsunat un răcnet neclar şi înspăimântător, apoi pe lângă capul lui George a zburat ceva scânteietor. Mugetul sălbăticiunii s-a oprit printr-un horcăit şi impunătorul său trup s-a răsturnat pe aproape, după care s-a rostogolit pe cărarea îngustă. Tânărul văzu acum că în gâtlejul fiarei era înfiptă adânc suliţa lui Mbenga.

   Tigrul a încercat convulsiv să se pună iarăşi pe picioare şi era de temut că va rupe coada lăncii. George a înălţat încă o dată pistolul, a ochit scurt şi a tras de două ori. Acum gloanţele au nimerit cum trebuie. Corpul felinei s-a întins pe pământ, labele i sau mişcat şovăielnic şi convulsiv, apoi şi-a dat sfârşitul.

   — Mbenga îţi mulţumesc, tu mi-ai salvat viaţa, a strigat George, fără să se întoarcă înspre el.

   Cu siguranţă că indianul se găsea încă prin apropiere. Totuşi George n-a putut nicidecum să-l descopere. Ce uram să se mai întâmple?

   — Masser repede, l-a zorit Mbenga. Dawari vrea omoare pe masser al meu Abia şi-a rostit negrul avertismentul că George s-a şi grăbit să pornească. Camarazii săi îl urmau din spate, foarte îndeaproape.

PE URMELE LUI JAAP

   — GEORGE, FII PREVĂZĂTOR, i-a strigat din urmă tatăl său, avem de-a face cu un adversar deosebit de periculos.

   — Fără doar şi poate voi ţine seama de asta, tată.

   George a dat năvală înainte pe cărarea ce lua sfârşit. Înaintea tuturor se întindea un luminiş larg. La marginea lui sudică se aflau câteva cabane răsfirate ca nişte solzi. Nu se vedea nimeni, iar la liziera junglei părea să nu fie nici un semn de viaţă. În partea dinspre nord se afla un bungalow curăţel.

   George a examinat insistent luminişul. Liniştea era sinistră. Unde erau lucrătorii care locuiau în aceste sălaşe, unde era olandezul şi unde, înainte de toate, Dawari?

   — Va trebui mai întâi să cercetăm bungalow a spus căpitanul. Este posibil ca Dawari să se găsească în el.

   George n-a pierdut prea mult timp şi a pornit spre bungalow. Din patru, cinci sărituri mari el a ajuns la clădire şi s-a avântat înainte pe scară.

   Tânărul i-a aşteptat şi pe ceilalţi şi au pătruns împreună înăuntru. Au scotocit toate încăperile cu cea mai mare precauţie, dar n-au găsit nici pe olandez şi nici urmă de Dawari. Apoi au revenit pe verandă. George s-a întors înspre negru:

   — Unde era stăpânul tău când a sunat alarma?

   — Masser stat aici la masă şi Mbenga a arătat spre o măsuţă lângă care zăcea un scaun răsturnat.

   — Mă aflu cu adevărat în faţa unei enigme, a spus căpitanul. De ce au părăsit toţi oamenii bungalow, din ce cauză nu se află nici un lucrător prin apropiere?

   — Pot înţelege din ce pricină nu se mai găseşte aici olandezul, a răspuns George. Însă altceva îmi este inexplicabil.

   Aventurierii au ocolit încet bungalowul. În iarba ce acoperea până mai încolo spaţiul din jur trebuia să fie urme, care neapărat ar fi bătut la ochi. Peste puţin, George a găsit o dâră, care l-a făcut să scoată un strigăt. Urma era foarte proaspătă şi se întindea până la desişul dinspre vest, de dinapoia bungalowului. Se vedea desluşit că aceştia erau paşi omeneşti.

   Pe lângă urmele de picior apăreau însă şi prin amprente rotunde şi adânci. Acestea proveneau de la labele unui tigru.

   George i-a făcut un semn cu mâna lui Petre ca să se apropie şi să examineze şi el urmele.

   — Totuşi asta nu-i cu putinţă, a izbucnit el. Omul şi cu tigrul au

venit încoace din desiş concomitent. Cum a fost posibil asta, când tigrul zace mort pe potecă?

   Căpitanul Farrow şi cu doctorul Bertram s-au apropiat şi ei. Au făcut la rândul lor ochii mari. Căpitanul s-a răsucit spre Mbenga.

   — Dawari are doi Simba vărgaţi?

   — Nu cunosc Masser. Dawari locuieşte acolo cu Simba. El a arătat spre o colibă mică pe jumătate ascunsă la marginea luminişului. George s-a îndreptat imediat înspre ea. Aceasta avea doar o mică şi foarte simplă odaie. În peretele din spate George a descoperit o uşă îngustă şi scundă. A deschis-o cu prudenţă şi şi-a înălţat rapid pistolul căci din încăperea întunecoasă din spatele uşii l-a izbit un miros pătrunzător de felină.

   Tânărul a scos cu mâna stângă lampa de buzunar şi a aprins-o. Odaia slujea de adăpost pentru tigru, dar acum era goală. Însă pe nisipul moale de pe jos. George a găsit ceva foarte important. Studiind urma labelor de tigru, a descoperit că aici sălăşluiau de fapt vreo două fiare.

   — Iată unde este rezolvarea enigmei, a strigat George. Dawari posedă doi tigri. Se poate deduce bine după urmele diferite lăsate. Cu unul din ei indianul s-a opus împotriva noastră şi cu celălalt s-a decis să plece ca să-l ucidă pe olandez. Acum este complicat. Să sperăm că vom ajunge cât timp olandezul este încă în viaţă, tăinuit pe undeva.

   Au părăsit cu toţii la iuţeală coliba şi s-au luat după o urmă care i-a condus înspre partea răsăriteană a luminişului. Dawari şi tigrul său trecuseră pe aici. Când George a ajuns în desiş, a devenit imediat foarte atent. El a dat peste o potecuţă îngustă, ce făcea nenumărate cotituri înspre sud-est, în interiorul junglei. George se oprea câteva secunde la fiecare cotitură, de teama unui atac din partea lui Dawari, sau al tigrului acestuia. De aceea, aventurierii înaintau foarte încet şi asta îi făcea destul de nerăbdători. După vreo jumătate de oră în faţa li s-a arătat un nou luminiş. Era pustiu, însă târnăcoapele şi hârleţele care răscoliseră şi pe aici pământul, zăcea pe jos, părăsite nu de mult. Muncitorii trebuie să fi părăsit în mare grabă locul.

   — Totul a depins de Dawari, a reflectat George. Există două posibilităţi, ori le-a fost teamă de hipnotismul lui şi de tigru, ori fac parte dintr-o castă indiană inferioară, pe care ei a ştiut să pună stăpânire.

   — În acest caz mi-a devenit şi mai clară relaţia dintre olandez şi Dawari, a spus doctorul. Nu-i de mirare că au ajuns să devină duşmani pe această insulă.

   — Săparea luminişului dă de presupus că cei doi se străduiesc să găsească vreun lucru oarecare. Şi George şi-a încruntat ochii. Este cu putinţă ca olandezul să profite doar de uneltele indianului. Acum, Dawari e stăpân pe situaţie şi încearcă să-l înlăture din calea sa pe alb. Acesta a băgat de seamă şi a lansat strigătul de ajutor.

   — Această explicaţie este extrem de bună, a fost de părere doctorul. Aş putea chiar să merg ceva mai departe şi să susţin că aici e vorba de ceva religios.

   — Vom afla asta când îl vom găsi pe om. Căpitanul s-a uitat în jur, apoi s-a adresat negrului: Ştii ce caută stăpânul tău?

   Mbenga a dat din cap:

   — Master Jaap mult poruncit şi mult căutat. Mereu vorbit de statuie şi de demon. Dar Mbenga nu vrut să afle.

   — Se pare că aveţi dreptate, doctore Bertram, a sărit George. Va trebui însă să mergem mai departe şi să nu pierdem deloc timpul. Dincolo în partea aceea, pornesc înainte câteva poteci. Unele să fi fost folosite de olandez? Şi atunci ia venit o idee bună: Mbenga, unde se găseşte maşina pe care tu trebuia s-o învârteşti? Să ne conduci repede la ea.

   Negrul a străbătut repede luminişul şi s-a îndreptat către sud, unde porneau cărările. Aventurierii au descoperit în sfârşit urma unei tălpi de cizmă. Însă chiar lângă ea, pe alături, se aţineau urmele lăsate de indian şi de tigru.

   George l-a chemat la el pe negru, cerându-i să păşească mai repede, deoarece acesta cam şovăia. El ştia că indianul era în faţă şi a spus deschis.

   — Mbenga vrea să apere pe masser, Mbenga merge îndărătul lui.

   — Eşti un şmecher, i s-a adresat George râzând, dar e bine, voi merge atunci eu în frunte.

   Mbenga a dat zelos din cap şi imediat şi-a ridicat lancea cu braţul drept. George s-a gândit involuntar la credinciosul Pongo al prietenului lor Marian. Negrul lăsa impresia că era la fel de devotat faţă de olandez, numai că nu poseda curajul de neclintit al lui Pongo.

   Oamenii pătrundeau nestingheriţi tot mai adânc în pădurea tropicală. Se scursese o jumătate de oră şi George devenea din ce în ce mai neliniştit. Mbenga i-a atins uşor umărul:

   — Masser fie atent, acum începe rău. Mulţi crocodili este.

   — Ce vorbeşti? George a clătinat surprins din cap. De unde au putut veni oare crocodilii pe insulă? Chiar că nu-mi pot imagina.

   A apărut iarăşi o cotitură bruscă şi camarazii s-au oprit uimiţi. Negrul îl avertizase la timp. Înaintea lor se întindea până departe o mlaştină, în care mişunau o mulţime de crocodilii. Numai pe alocuri se ridicau nişte petece mici de teren solid, acoperite cu o iarbă abundentă şi plante grase.

   Din pătura înşelătoare de vegetaţie se ridicau pretutindeni capetele enorme şi noduroase ale crocodililor. George nu l-a întrebat pe negru dacă mai era şi un alt drum, deoarece vedea urmele olandezului şi ale celor doi prigonitori ai săi de pe mica insulă, care se prelingeau prin smârc. Locurile mai stabile erau la anumite distanţe şi un om putea să le sară cu siguranţă.

   George n-a stat nici o clipă pe gânduri. Dintr-un salt a ajuns la prima insuliţă de verdeaţă şi s-a avântat imediat mai departe, căci simţea cum solul se lasă uşor cu el.

   De ambele părţi, ici colo, aşteptau ameninţători crocodilii. George s-a întors satisfăcut spre însoţitorii săi, rămaşi cam în urmă. Cel mai neînsemnat pas greşit însemna aici moartea. După vreo două sute de salturi el a ajuns la capătul mlaştinii. În cele din urmă, a simţit din nou pământul tare sub picioare. S-a răsucit imediat şi s-a uitat în urmă. Crocodilii erau postaţi cu toţii foarte aproape de petecul de sol, gata să înhaţe, însă nu erau agresivi, ceea ce lui George i se părea de necrezut. El l-a întrebat pe Mbenga care îl ajunsese din urmă:

   — Nu ţi-e frică de crocodili? I-ai spus stăpânului tău că nu te temi de ei?

   — Mbenga nu avut deloc frică când fost cu masser, a explicat negrul. Masser al meu aruncat lucruri mici care făcut foarte mare trosnet şi crocodili îndată împrăştiat.

   Căpitanul Farrow a auzit ultimele cuvinte:

   — Olandezul se va fi folosit de grenade de mână, a spus el. De aceea crocodilii aşteaptă, ca vreo câţiva dintre ei să fie sfârtecaţi. Dar haide să-i dăm drumul mai departe, ne înghesuie timpul.

   Toţi camarazii au trecut cu bine peste acest obstacol şi au pornit vijelios mai departe sub comanda lui George. Copacii nu mai erau deşi, iar tufişurile şi lianele mai puţin abundente. Fâşia de pădure avea o întindere de vreo două sute de metri, apoi se lăţea din nou cu boscheţi mărunţi ce acopereau un luminiş. În mijlocul lor se ridica un dâmb în formă aproape dreptunghiulară. Înălţimea lui ajungea la aproximativ patruzeci iar lăţimea la vreo douăzeci de metri.

   — Această movilă nu-i defel natural, a spus George, asta-i o operă omenească.

   — Fireşte, a răspuns doctorul, acolo sus este fixată chiar o antenă. Cu siguranţă că în coliba aceea mică se găseşte şi staţia de radio.

   — După părerea mea e chiar o movilă, doctore Bertram. Dar sub pământ şi încurcătura de liane se poate ascunde vreun templu.

   Grupul s-a apropiat cu prudenţă de colibă. După cum se aşteptaseră, aceasta adăpostea o staţie de telegrafie fără fir. Un volant greu era legat de un dinam. Teama tuturor că olandezul sar afla ucis în colibă era din fericire neîntemeiată. Camarazii au părăsit repede mica staţie. Căpitanul l-a întrebat pe negru.

   — Mbenga, nu cunoaşte unde ar fi putut dispare stăpânul tău?

   Uriaşul negru a luat din nou un chip temător, a arătat spre

movila alăturată şi a spus:

   — Masser mergea des pe dealul acesta, Mbenga a rămas aici, Mbenga ştie că înăuntru este duh rău.

   — Aici printre liane, sclipeşte un bloc de piatră, a strigat George în aceeaşi clipă. Sub stratul de pământ este ascunsă. Aşa cum am presupus o construcţie veche. Va trebui să intrăm înăuntru.

TEMPLUL ZEIŢEI KALI

   — IATA CEVA EXTREM DE INTERESANT, a spus doctorul. Cred că în partea aceasta trebuie să fie un temple de felul celui de la Borubudor din Java. Sunt mai mult de o sută de ani de când a fost ascuns sub un strat de pământ. Repede, Mbenga, arată-ne intrarea, chestiunea mă interesează din motive ştiinţifice.

   Cuprins de şovăială, negrul a pornit spre un loc din stânga faţadei acoperite cu pământ a construcţiei. La trei metri de zid el s-a oprit şi a arătat un loc anumit.

   — Aici masser a atins, apoi a intrat în deal.

   George a şi întins mâna chiar lângă o plantă căţărătoare şi a pipăit piatra neacoperită. Pe peretele zgrunţuros şi crăpat nu exista deloc pământ. Pe când dibuia înspre dreapta sa, a simţit ceva metalic. A bâjbâit încolo şi încoace şi a apucat în sfârşit o clanţă. A apăsat-o în jos şi a putut să deschidă înspre el o uşă ascunsă.

   George şi-a scos prompt lanterna, a aprins-o, a dat la o parte lianele şi s-a strecurat înăuntru prin deschizătură. Puternicul con de lumină i-a înfăţişat o încăpere din care pornea un coridor foarte larg. Într-o nişă se aflau două statuiete străvechi, patinate de vreme. Acestea îl reprezentau pe distrugătorul Şiva şi pe înspăimântătoarea zeiţă cu multe braţe Kali.

   George a respirat adânc. L-a trecut un uşor fior. Doctorul Bertram a contemplate atent statuietele şi i-a făcut un semn lui George să se apropie:

   — N-are rost totuşi să-ţi spun pe cine înfăţişează aceste efigii.

   — Pe Şiva şi Kali, doctore Bertram. Sincer să fiu, n-aş dori de fel să fiu victima lor.

   Doctorul a râs uşor:

   — Aderenţii zeiţei, înspăimântătorii tugi, se zice că au fost stârpiţi de mult.

   — În ce mă priveşte, nu sunt totuşi prea speriat de metodele perfide de ucidere a tugilor, cu laţuri de mătase şi jertfe umane prin strangulare. E greu de închipuit că între aceşti pereţi şi-au dat sufletul nenumăraţi oameni pe piatra de sacrificiu.

   — Totuşi, am ajuns la concluzia după o adâncă chibzuială că Dawari este un descendent al tugilor.

   — Într-adevăr, nu exclud că s-ar putea să se mai practice în taină acest cult îngrozitor.

   George a îndreptat lumina lămpii de buzunar înspre pardoseala

acoperit de un praf gros şi a putut să descopere urmele clare ale olandezului şi ale Dawari cu tigrul său. Amprentele duceau direct spre statuia lui Kali, chiar pe locul unde se afla el cu doctorul.

   A cercetat oribila statuetă cu şi mai mare băgare de seamă şi a descoperit repede că patina de pe un braţ, era înlăturată. George a apucat braţul din acel loc şi a încercat să-l mişte. Când l-a împins înapoi, a răsunat un clinchet slab, apoi a învârtit micul piedestal din piatră un clinchet slab, apoi a învârtit micul piedestal din piatră împreună cu statuia şi peretele din spatele nişei s-a dat îndărăt.

   Imediat tânărul a întrerupt lumina lanternei. Tovarăşii săi i-au urmat exemplul. A aşteptat câteva minute în întuneric şi întrucât nu se mişca nimic, George a hotărât să intre în încăperea alăturată. A inspirat aerul, ca să-şi dea seama dacă nu se simte miros de tigru prin apropiere. Numai după ce a înţeles că lipseşte puternica excalaţie de felină, abia atunci a aprins iarăşi lanterna şi a făcut un semn celorlalţi să-l urmeze.

   Strălucitoarea fasciculă de lumină ilumina ca un proiector întreaga încăpere. George a fost dezamăgit. Se aştepta să vadă o statuie mare a sângeroasei zeiţe Kali, dar numai un soclu uriaş de piatră se înălţa în faţa sa, lângă peretele de vizavi. Statuia fusese îndepărtată. Dinaintea soclului se găsea însă un bloc din piatră dreptunghiular. Tânărul a înţeles îndată că aceasta era piatra de sacrificiu.

   Însoţitorii săi luminau cu toţii pereţii. Nu ieşea nicăieri în evidenţă vreun cadru de uşă, deci trebuia să caute iarăşi urmele pe care le lăsaseră după ei olandezul şi cu Dawari.

   În această încăpere, cea mai mare a templului, nu se afla un strat aşa de gros ca în anticameră. Era foarte anevoios să descoperi vreo urmă pe podeaua netedă. Numai când George a lăsat să cadă lumina în jos, ca să cerceteze într-un ungher, a putut să dea la iveală o urmă foarte slabă.

   Dâra ducea de-a dreptul spre soclul din piatră, care avea doi metri buni în înălţime. A putut să desluşească limpede o spărtură şi o zgârietură, care demonstrau că drumul căutat ducea prin soclu. George a spus în şoaptă:

   — Petre, acum trebuie să ne ridicăm. Bănuiesc că acolo deasupra se află un chepeng, care ne va permite să pătrundem în tainele templului. Bagă de seamă ca tigrul să nu se repeadă pe estradă.

   — O să mă urc mai întâi eu şi voi fi gata pregătit, cu pistolul în mână, ca să împiedic vreun atac al indianului, dacă ne aşteaptă cumva acolo sus.

   Petre l-a prins pe George de gleznă şi l-a săltat printr-un avânt uşor, cât a putut mai sus, încât să reuşească să-şi pună genunchii comod pe marginea soclului. George a descoperit imediat conturul unei uşi la mijlocul suprafeţei netede. S-a apropiat precaut de aceasta.

   Ceilalţi camarazi îl urmau îndeaproape şi se aflau deja în preajma tânărului. Acesta lăsase de-acum un genunchi în jos şi apăsă cu ţeava pistolului capacul chepengului. Se temea ca oblonul să nu fie zăvorât, dar nu a fost aşa şi a izbutit să-l deschidă.

   Imediat şi-au stins cu toţii lămpile. George a dat capacul la o parte şi l-a lovit în faţă o duhoare puternică de felină.

   Tânărul a rămas câteva secunde nemişcat. Şovăia să-şi aprindă lanterna. Dacă Dawari şi cu tigrul îl pândeau, indianul ar fi fost acela care trage folosul.

   Miasma de felină devenea tot mai pătrunzătoare. Aşadar fiara se apropiase. George era gata să acţioneze rapid ca să nu cadă jertfă unui atac prin surprindere. Sfidând orice risc, el a aprins totuşi lampa de buzunar.

   Înaintea lui George a apărut o scară abruptă care cobora în jos într-o încăpere subterană. Pe treptele acesteia stătea ghemuit tigrul gata să sară. Într-o fracţiune de secundă George şi-a ridicat pistolul şi a ţintit ochii felinei. Dar, mai înainte de a apăsa pe trăgaci, tigrul s-a aruncat într-o parte. Împuşcătura armei lui George a nimerit totuşi animalul, însă era îndoielnic că avusese vreun efect hotărâtor.

   Căpitanul Farrow s-a grăbit să ajungă la fiul său:

   — Care-i situaţia George?

   — Tigrul, tată, şedea pe scară.

   — L-ai nimerit?

   — Cred că foarte uşor, nu mortal.

   — Şi nu te-a atacat?

   — Nu, a şters-o.

   — Asta-i de necrezut. Fiecare tigru rănit sare la om imediat. Dawari trebuie să fie cel mai periculos om dacă e în stare să stăpânească o asemenea fiară. Se impune să fim cu şi mai mare băgare de seamă.

   — Mai întâi de toate, să ajungem acolo dedesubt, a intervenit doctorul Bertram. Tigrul nu-i cea mai importantă chestiune.

   — Într-adevăr, a fost de acord George, în primul rând trebuie să aflăm dacă olandezul se găseşte pe undeva pe aici.

   — Eu pornesc mai departe, a spus Petre nerăbdător, cu aşteptatul nu obţinem nimic şi a încercat să treacă pe lângă

George.

   Dar tânărul i-a luat-o înainte şi a dat năvală pe scară, sărind câte două, trei trepte dintr-o dată. Acum putea să vadă întreaga încăpere. Aceasta era la fel de mare ca cea de sus, numai că la mijlocul ei se înălţau câţiva stâlpi de sprijin foarte groşi. Cu siguranţă că Dawari se afla după una din aceste coloane. George s-a pus imediat la adăpost după unul din aceşti stâlpi, s-a lăsat în jos şi şi-a plimbat lumina lanternei în jur.

   — Indianul nu se lasă văzut, a strigat tare Petre.

   — Şi nu se vede nici urmă de tigru, i-a răspuns George.

   El a luminat pardoseala. Acolo, într-un loc, lucea ceva umed. Tânărul şi-a încordat privirea urmărind cu fascicula de lumină dâra de sânge pe care o lăsase tigrul. A auzit deodată un zgomot sus şi a încremenit pe loc, dar a înţeles deîndată că nu era vreun motiv de îngrijorare. De acolo coborau căpitanul Farrow şi cu doctorul Bertram, care luminau puternic cu lanternele în jur. Căpitanul s-a îndreptat spre cel mai apropiat stâlp, în timp ce doctorul se găsea încă în urmă pe scară.

   George intenţiona tocmai să-i împărtăşească descoperirea sa, când din dosul unei coloane a văzut apărând o mână care ţinea o ţeavă scurtă. În aceeaşi clipă, el a deschis focul. A răsunat un puternic ţipăt de durere şi într-o fracţiune de secundă a apărut faţa schimonosită de durere şi furie a lui Dawari, după care s-a retras fulgerător.

   — Atenţie! a strigat George, Dawari se află după a doua coloană din stânga. Are o ţeavă de suflat săgeţi.

   George şi-a părăsit locul său de lângă stâlpul de susţinere. Desigur braţul indianului era rănit şi nu-l mai putea folosi.

   Camarazii s-au apropiat mai mult. Şi-au ridicat şi ei lămpile înspre stâlpul unde era Dawari.

   — L-ai nimerit? a întrebat căpitanul.

   — Drept în mână, a răspuns George.

   — Posedă aşadar arma perfidă a tuturor populaţiilor de culoare. Este o ţeavă de suflat săgeţi otrăvite, a susţinut cu tărie doctorul Bertram. Asta ne constrânge să fim de două ori prevăzători. Cum îl vom scoate pe individ de după coloana sa?

   Au susţinut cu toţii pe şoptite o scurtă consfătuire, după care sau stins lămpile şi au sărit dintr-o parte într-o parte. Apoi şi-au îndreptat fasciculele de lumină oblic în dosul stâlpului de susţinere.

   George şi cu Petre ţâşniră cu mult mai repede înainte. Necăjit, tânărul a bătut din picior. Dawari dispăruse!

   — Fireşte că acest vechi temple are o mulţime de secrete şi-a dat cu părerea George. Dawari le cunoaşte pe toate. Cu siguranţă că-i zadarnic să-i căutăm. În afară de aceasta, mă tem că nu-l vom găsi aici pe olandez. Ne aflăm într-o situaţie neplăcută.

   — Şi tigrul continuă să-mi provoace griji, a spus căpitanul. Oare pe unde s-o fi pitulat?

   — Nu poate fi găsit, pentru că a dispărut întocmai ca şi indianul.

   — Am dat însă, tată, de sângele lăsat de el. Totuşi mai întâi va trebui să-l prindem pe Dawari, care-i cel mai ameninţător.

   — Stâlpul este gol pe dinăuntru, a spus Petre, care examina în timpul acesta foarte minuţios coloana. Petre, care examina în timpul acesta foarte minuţios coloana. Iată, aici, poate fi observat conturul unei uşi micuţe.

   George şi-a vârât pistolul în toc şi-a scos pumnalul şi a apăsat cu tăişul într-o crăpătură. A dat repede peste un arc ascuns şi uşa s-a crăpat uşor. Prin deschizătura coloanei s-a năpustit asupra lui George, silueta unui om. Spre norocul lui, tânărul nu s-a prăbuşit la pământ şi a apucat să-şi scoată pistolul.

   — Stai! a strigat el, nici un pas înainte, altfel trag.

   Somaţia lui hotărâtă, pe care din emoţie o rostise în germană, a avut un efect neaşteptat. În plin asalt, omul a rămas pe loc, a clipit uimit din ochi în conul de lumină al lanternei, apoi într-o germană ireproşabilă a exclamat:

   — Dumnezeule, dar cine eşti dumneata? Am crezut că Dawari mi-a dat de urmă. Ai venit cumva la chemarea mea telegrafică?

   — Emisia aceea radiofonică a provenit de la dumneavoastră? Atunci eşti olandezul pe care-l căutăm. Chemarea dumitale de ajutor a fost stăruitoare.

   — Da, am descoperit că Dawari este un tug, care a adus încoace şi pe alţii de-ai lui. Eu mă numesc Jaap van Geldern.

   — Cum, Jaap van Geldern, a strigat doctorul Bertram înflăcărat, cunoscutul profesor în domeniul artei antice? Asta-i o plăcere enormă pentru mine, domnule profesor. Numele meu este Bertram.

   — Bertram? Doctorul Bertram? Şi din vocea profesorului se revărsa aceeaşi bucurie. Trebuie să spun că eu sunt şi mai fericit, iubite doctore. Sunt recunoscut numai în domeniul meu, pe când dumneata te poţi mândri cu un evantai larg de specialităţi ştiinţifice.

   — Scuză-mă iubite profesor, a intervenit căpitanul râzând, eu mă numesc Farrow, aici este fiul meu George, iar dincolo se află credinciosul nostru ajutor de timonier Petre. Totuşi, nu cred că este un moment potrivit ca să ne adresăm laude măgulitoare reciproce. Dawari e încă în libertate. Până nu-l vom găsi ne va pândi primejdia.

   — Sunt de acord cu asta. Am şi spus-o că Dawari e un tug şi cred că chiar ocupă un rang superior.

   — Şi cum ai dat de acest indian?

   — La Calcutta el s-a străduit să-mi povestească despre acest templu. Deasupra soclului trebuie să se fi aflat pe vremuri o statuie a zeiţei Kali, făurită din aur curat. Templul era probabil ascuns în pământ, într-un luminiş de pe această insulă. Fireşte că vestea m-a atras. Am angajat lucrători şi i-am adus aici.

   — Şi de unde ştia Dawari de existenţa templului?

   — Asta-i o chestiune neclară. N-am fost nici odată în stare să aflu. Doar pe temeiul unor afirmaţii...

   Doctorul Bertram l-a întrerupt pe omul de ştiinţă:

   — Am înţeles domnule profesor, însă unde-i opera aceea? Asta- i într-adevăr...

   Doctorul n-a mai putut să-şi continua fraza. De undeva de sus a izbucnit glasul răsunător al lui Mbenga:

   — Masseri, masseri, veniţi aici la mine. Dawari vrea ucide Mbenga.

   Vocea lui puternică avea o rezonanţă mai mare ca un semnal de alarmă. Acest strigăt pătrunzător şi disperat a fost urmat de răcnetele mai multor oameni. A izbucnit un ţipăt de moarte şi apoi, după câteva secunde, s-a aşternut liniştea.

   George s-a repezit ca din puşcă pe trepte în sus. Se aştepta să-l găsească pe negru fără viaţă, întins pe soclul de piatră, dar când a aprins lanterna şi s-a uitat prin uşiţă l-a văzut pe negru ghemuit chiar lângă el. Mbenga se holba drept înainte şi tremura din tot corpul.

   Lancea îi era împlântată în pieptul unui indian, care zăcea la pământ în sala din faţa, la câţiva metri de uşă. Tânărul a văzut cu groază că tot mai multe siluete întunecate se îngrămădeau în sala mare a templului.

   Erau indieni şi toţi purtau pe frunte linii verticale albe, semne ale zeului Şiva. Pătrunzătorul con de lumină al lanternei îi orbea şi într-o clipă au rămas încremeniţi. Apoi deodată s-a auzit vocea lui Dawari şi oamenii s-au aruncat spre soclul de piatră cu ţipete sălbatice.

   George a deschis focul cu pistolul. El l-a doborât pe cel mai turbat din frunte, însă indienii nu s-au arătat înspăimântaţi şi lăsau impresia că nici nu auzeau împuşcăturile. Tânărul şi-a dat seama că, în ciuda gloanţelor sale, nu va putea opri această avalanşă. El i-a dat lui Mbenga un ghiont zdravăn şi a urlat

asurzitor:

   — Sari repede jos pe scară, trebuie să blocăm chepengul. Negru şi-a revenit din apatia lui şi s-a strecurat rapid pe trepte. George l-a urmat şi-a tras repede capacul. După cum se aştepta, a găsit dedesubtul chepengului două zăvoare de fier, pe care le-a împins înainte.

   Apoi l-a ajuns pe negru şi a fost martor la bucuria lui Mbenga când şi-a reîntâlnit stăpânul. George i-a informat pe toţi despre cele ce se petrecuseră sus.

   Olandezul l-a bătut pe umăr pe Mbenga şi a spus:

   — Într-adevăr, el nu e un erou, dar când este cazul poate să fie. Şi mai este şi credincios.

   — Asta am şi observat deja, a spus căpitanul Farrow. Totuşi acum ne găsim într-o mare încurcătură.

   — Nu cred, a vorbit din nou olandezul, că lucrătorii de sus se vor potoli îndată. Deşi i-am tratat întotdeauna bine. Ei au fost covârşiţi într-o clipă de influenţa lui Dawari. Dar când vor vedea că nu obţin nici un avantaj, atunci se vor potoli îndată. George a clătinat din cap:

   — Aici vă înşelaţi, indienii şi-au zugrăvit nişte semne ameninţătoare pe frunte. Sunt şi ei tugi, aduşi de Dawari şi îl ascultă orbeşte. Ofensa primită îl va face pe indian de două ori mai răzbunător.

   Doctorul Bertram a tras atent cu urechea în sus.

   — Ne găsim într-o situaţie îngrijorătoare, dacă nu întreprindem ceva. Nu trebuie să fim prea siguri de viitorul ce ne aşteaptă. Devine cert că nu vom putea ajunge până sus.

   — Dar nici tugii aici jos, a tăiat-o George.

   Între timp însă, au început să răsune lovituri viguroase în chepeng. Nu putea dura multă vreme până când avea să crape piatra în urma acestor puternice izbituri.

   Aventurierii s-au rânduit în picioare pe scară şi-au aprins lămpile de buzunar şi au aşteptat cu pistoalele gata de tragere.

   Tensiunea creştea cu fiecare lovitură asupra capacului din piatră. Mai putea trece doar vreo câteva secunde până când hoarda ar fi destupat puţul. Acum chiar dădeau la o parte cu zgomot blocul de piatră ce oprea coborârea pe scară şi după o bufnitură zguduitoare, s-a prăbuşit în jos o bucată mare de lespede.

   Camarazii au fost nevoiţi să sară repede într-o parte, ca să nu fie loviţi de sfărâmături. Apoi şi-au reaprins lanternele şi şi-au ridicat din nou pistoalele. În raza luminilor au apărut nişte chipuri negricioase şi sălbatice, pe care le-au făcut să dispară.

   Petre a tras cel dintâi. Uriaşul şi-a dat seama pe de-a întregul de pericol. Aici era vorba pur şi simplu de viaţă şi orişice cruţare a agresorilor ar fi fost fără rost. Şi ceilalţi au deschis focul. Nu aveau deloc intenţia să se lase jertfiţi în cinstea zeiţei cu multe braţe. Imediat tugii s-au retras la adăpost. Prin deschizătură se putea observa că cei mai mulţi dintre indieni părăsiseră soclul de piatră. Alţii, mai fanatici însă, au rămas.

   — Ne aflăm exact ca într-o cursă de şoareci, a murmurat căpitanul Farrow. Indienii nu ne vor lăsa să ieşim, astfel că azi nu- şi vor putea permite un sacrificiu.

   — Bine ar fi să găsim vreo ieşire secretă, a chibzuit George. Templul ascunde precis încă multe taine în structura lui.

   — Din păcate eu nu cunosc nici una, a spus profesorul. Îmi pare rău, domnii mei, că aţi intrat în această treabă neplăcută. Ne aflăm într-o situaţie cu totul neobişnuită. Vom găsi o cale de scăpare.

   — Tugii au aprins un foc în templu, a strigat Petre.

   — Acum este desigur târziu ca să încercăm să găsim o retragere printr-o a doua ieşire, a fost de părere George dezamăgit.

   Căpitanul Farrow l-a privit pe fiul său:

   — Cu toate acestea, va trebui să mai încercăm odată George. Poate reuşim să-i păcălim pe indieni.

   George s-a îndreptat repede înspre coloana prin care se putea ajunge sus. Tânărul s-a urcat împreună cu tatăl său. Cu pistolul gata de tragere în mâna dreaptă, el a crăpat cu cea mai mare precauţie uşa şi s-a pitulat jos. Prin deschizătura îngustă a putut observa neliniştit vâlvătăile luminoase ale unui foc. Tugii îl aţâţaseră chiar lângă ieşirea tăinuită.

   George a împins încet înainte uşa de piatră. Se pregătea într- adevăr un atac prin surprindere şi au tresărit amândoi când deodată în faţa deschizăturii a apărut un indian cu un cuţit în mână, pregătit să dea buzna înăuntru.

   George a tras fără şovăire. Indianul s-a lăsat grămadă, în tăcere. Cu ţipete stridente, de uşă s-au apropiat şi alţi tugi. George a slobozit încă două focuri asupra asaltatorilor, apoi a tras repede uşa spre el. După ce arcul ascuns s-a destins, cu un clinchet metalic, a respirat uşurat.

   — Aşadar, nimic. Va trebui să mai rămânem aici dedesubt, a spus căpitanul cu calm. Ultime noastră nădejde stă acum în ajutorul camarazilor de pe submarin.

   Când tatăl şi cu fiul lui s-au înapoiat în subsol, le-a împărtăşit celorlalţi că scăparea prin sala mare a templului era cu neputinţă.

Căpitanul a cerut să fie cercetate încă o dată şi cu mare migală coloanele. Petre trebuia, până una, alta, să stea în picioare sus pe scară, ca să împiedice vreun atac neaşteptat.

   — Se impune să ne încordăm toată atenţia şi-a dat George cu părerea. Dawari cunoaşte secretele acestui templu. Este cu putinţă să-şi conducă oamenii prin vreun spaţiu subteran. Aşadar, trebuie să fim cu cea mai mare băgare de seamă.

   De-abia a rostit aceste cuvinte că Petre a strigat:

   — Atenţie se pare că reîncep!

   — S-au repezit cu toţii pe trepte în sus. Dinspre soclu se auzea lămurit o râcâială uşoară. Sus se pregătea un nou atac.

   În aceeaşi clipă a zburat în jos o sferă aprinsă. Era un fel de ghiulea îmbibată cu o răşină, care ardea strălucitor. În acelaşi timp, răspândea o miasmă dezgustătoare şi ameţitoare.

   — Mişeii! Vor să ne afume, a strigat căpitanul. Va trebui să stingem acest boţ de foc. Să ne scoatem hainele, grăbiţi-vă!

   Petre se şi apucase energic de treabă. Uriaşul îşi dădea totuşi seama că nu vor putea fi înăbuşite cu îmbrăcămintea acele vâlvătăi rău mirositoare.

   — Fiţi prevăzători, i-a prevenit căpitanul, ştim cu toţi cât de viclean este Dawari!

   Apoi el s-a repezit spre una din curioasele şi grelele mingi de foc care căzuseră de sus prin chepeng şi s-a aruncat peste ea.

   Bulgărele moale s-a turtit imediat, iar flacăra s-a stins, fără să mai scoată fum după aceea.

   Sus a izbucnit un răcnet de furie, când tugii au observat că încercarea lor n-a izbutit. În mânia lor, au cutezat să înainteze mai departe şi s-au oprit la deschizătura chepengului. Cei de jos şi-au înălţat imediat pistoalele. Totuşi indienii erau preveniţi că puteau fi împuşcaţi şi capetele au dispărut ca prin farmec.

   — Să ne ferim şi altfel de foc, i-a îndemnat căpitanul Farrow pe tovarăşii săi, Să ne lipim cu toţii cât mai strâns de pereţi!

VI

SALVATORII

   — S-AU DESPĂRŢIT şi fiecare şi-a căutat un adăpost cât mai sigur.

   Toate gândurile lui George se îndreptau înspre urmele de sânge lăsate de tigru. El a ajuns până la locul unde, dintr-odată acestea nu s-au mai văzut.

   Pământul din încăperea subterană era acoperit cu plăci mari şi pătrate din piatră. El s-a oprit doar la o posibilitate care explica dispariţia fiarei. Pe sus nu putea scăpa şi nici să meargă mai departe, altfel n-ar fi dispărut brusc dârele de sânge, aşadar trebuia să fi ieşit pe sub încăperea de la subsol. Asta înseamnă că placa pătrată era mobilă.

   Ceilalţi camarazi cercetaseră şi ei dala, însă n-au izbutit să descopere vreun mecanism, care s-o facă să se mişte. Ceva totuşi nu era în regulă. Urmele de sânge se terminau dintr-o dată aici, prin urmare, tigrul nu putea să iasă decât prin acest loc, asta era absolute sigur, după cum tot atât de sigur era că exista posibilitatea ca lespedea să fie mişcată în vreun fel de la locul ei.

   George s-a aplecat jos şi a examinat pardoseala cu atenţie. Şi-a dat seama îndată că bănuiala lui era întemeiată. O descoperire ciudată îi întărea în întregime presupunerea. Tigrul trebuia să fi stat ceva mai mult într-un loc de pe dală, deoarece acolo se scursese o cantitate mai mare de sânge. Pata roşiatică era un pic cam ştearsă, ceea ce însemna că animalul o fi alunecat peste dâră.

   Deci concluzia rezulta de la sine. Lespedea putea, dacă avea fixat un mecanism, să fie dată la o parte!

   A făcut un pas înainte şi s-a oprit pe dala de piatră. Şi atunci deodată aceasta s-a dat la o parte.

   George a mai apucat să scoată un strigăt, ca să-i facă atenţi pe camarazii săi. A văzut cum îl privea Petre, apoi s-a prăbuşit în golul de dedesubt. I-au trebuit trei metri ca să ajungă la fund. George s căzut pe un pământ argilos, foarte bătătorit. A început să bâjbâie prin întuneric cu mâinile în faţă. Mai înainte de a întreprinde ceva, placa de piatră de deasupra s-a închis din nou.

   Tânărul s-a uitat năucit în sus. La lumina lămpii de buzunar a observat mecanismul care pusese în mişcare capacul. Lespedea era apăsată în sus de un arc puternic, în timp ce îl blocau două zăvoare laterale. De jos, unde se găsea, nu putea în nici un chip să ajungă până acolo.

   Apoi tânărul a examinat cu de-amănuntul spaţiul în care se afla. Era un puţ strâmt şi rezistent, având acel chepeng deasupra. Din el pornea un gang îngust şi scund. Nu-i rămânea decât să se aplece şi să se pună în mişcare.

   Ceea ce i-a bătut îndeosebi la ochi a fost un slab miros de felină. Aşadar, tigrul trebuia să se afle prin apropiere. Desigur, George nu greşea, acesta era drumul pe care îl folosise tigrul.

   Tânărul a chibzuit o clipă. Trebuia să aştepte până când tovarăşii săi aveau să descopere şi ei mecanismul, ori să-şi înceapă cercetările? Cu siguranţă că coridorul ajungea undeva la un loc deschis şi chiar dacă nu exista această posibilitate, el l-ar fi condus oricum la beciul subteran unde probabil că preoţii templului îşi închideau cândva prizonierii.

   Dacă această cale nu-i aducea vreo speranţă de libertate, situaţia lui devenea şi mai primejdioasă prin prezenţa, într-un spaţiu subteran necunoscut a tigrului lui Dawari.

   George n-a întârziat să ia o hotărâre şi îndoindu-şi spinarea a pornit prin interiorul tunelului. Lumina lanternei sale electrice ajungea departe. Tânărul a simţit că gangul se îngustează, ceea ce-i dădea de înţeles că se apropia de încăperea secretă de detenţie a templului. Cu toate acestea, George şi-a continuat hotărât drumul şi cu fiecare pas duhoarea de felină devenea tot mai de nesuportat.

   Cu pistolul în mână gata de tragere, tânărul a pândit după un colţ. La o oarecare distanţă a putut observa o licărire slabă de lumină, să existe acolo vreo ieşire? George a pornit mai departe. Lumina devenea tot mai puternică, însă nu era vorba de lumina zilei, precum crezuse mai devreme, ci una tulbure şi pâlpâitoare.

   Curând George a găsit dezlegarea ciudăţeniei. Coridorul dădea într-o încăpere circulară, cu un diametru de douăzeci de metri, din care jumătate era despărţită de un grilaj. Pe pereţi ardeau câteva făclii, care răspândeau acea licărire luminoasă.

   De după gratii a izbucnit un pufăit. Când George şi-a îndreptat lumina asupra locului cu pricina l-a străbătut un fior. În spatele îngrădirii despărţitoare se găsea tigrul rănit. Acesta s-a repezit asupra masivului grilaj, dar nu putea ajunge până la George, deoarece cuşca nu era deschisă.

   Fiecare simţ al tânărului era peste măsură de încordat. Dacă tigrul nu putea să iasă afară, asta însemna că cineva îl închisese acolo. Exista deci o cale de acces în această încăpere, pe care Dawari o cunoştea.

   George şi-a îndreptat lumina în sus. La o înălţime de vreo zece metri se afla tavanul, dar nu se observa nici o deschizătură.

   Fără a şovăi, tânărul s-a mai apropiat. Tigrul era ghemuit după gratii şi pândea fiecare mişcare a lui George cu priviri lacome de pradă. Ochii îi sclipeau ca ai unui strigoi la lumina tremurătoare a torţelor, care răspândeau în încăpere ceva ca o ameninţare foarte apropiată.

   George s-a aplecat uşor înainte şi a ascultat atent în liniştea ce domnea înăuntru. Deodată îndărătul său a auzit un zgomot. A vrut să se întoarcă, dar de-acum era prea târziu.

   Pieptul i-a fost prins de un laţ, care i-a strâns braţele şi a fost răsturnat la pământ printr-o smucitură foarte puternică.

   A auzit nişte paşi apropiindu-se, apoi în faţa lui a apărut Dawari. Indianul a examinat triumfător victima sa fără apărare. Na rostit nici un cuvânt, deşi privirea lui plină de ură spunea destul.

   Dawari l-a fixat minute întregi pe George cu ochi dogorâtori. Acesta zăcea nemişcat la pământ şi nu-şi consuma energia pentru că nu voia ca indianul să-l lovească. În sfârşit, Dawari s-a aplecat şi i-a luat lui George arma. L-a sfredelit încă o dată pe tânăr cu privirea, după care a slobozit un strigăt şi s-a îndepărtat de acesta.

   Printr-o smucitură bruscă George s-a eliberat de frânghie şi s-a ridicat. Apoi s-a întors rapid şi a mai văzut cum Dawari s-a îndepărtat. În urma lui s-a lăsat zdrăngănind un grilaj în dreptul unei deschizături.

   Indianul s-a oprit în spatele gratiilor şi s-a uitat vreme îndelungată la tânărul din faţa sa. Apoi Dawari a vorbit.

   — Tu va trebui să mori.

   A pronunţat doar această mică frază, totuşi în cuvintele lui se afla o fermitate care nu lăsa nici o îndoială că George era pierdut.

   Din nou indianul a strigat. Tigrul a reînceput imediat să sară agitate la culme, de colo, colo, pe după gratii, izbindu-se de grilaj. Animalul era iritat din cale afară. George a văzut cu spaimă cum deodată se întindea o frânghie, pe care nu o descoperise mai înainte. Grilajul se ridica tot mai sus, lăsând liberă o deschizătură îngustă.

   Tânărul a intenţionat să sară într-acolo, dar acum era prea târziu. Felina se târa mlădioasă, lipită de pământ, înspre deschizătura ce se lărgea mereu.

   Cu degetele încleştate de o vergea a chepengului, Dawari a slobozit un şuierat nearticulat şi sonor adresat animalului său, fără a-l învrednici pe George cu privirea.

   Acesta s-a retras înapoi până la perete. Era foarte liniştit şi îşi calcula şansa cu fiori reci. Prin deschizătura devenită şi mai mare, tigrul a ieşit tiptil, ghemuindu-se jos la pământ, la o depărtare de vreo patru metri de fiul căpitanului.

   George ştia că acum nu putea să-l ajute deloc privirea sa.

   Fiara era foarte înfuriată pentru că el o rănise şi devenea tot mai întărâtată de îndemnurile indianului.

   Cu o hotărâre rapidă, George a smuls o făclie de mâner şi i-a aruncat-o în cap. Animalul s-a dat încet la o parte, îndepărtându- se de torţă. Deocamdată George scăpase, dar trebuia să încerce s-o facă pe fiară să ajungă în cuşcă şi să închidă uşa după ea.

   Stânjenit cu totul de lumina focului, tigrul privea într-o parte. Ca toate animalele sălbatice el se temea de foc. Totuşi, situaţia lui

George nu se îmbunătăţise în nici un caz. Dacă reuşise deocamdată să oprească felina exista pe de altă parte aici indianul, iar acesta avea să acţioneze cu hotărâre. În această încăpere nu era nici un adăpost împotriva săgeţilor otrăvite pe care le-ar fi putut slobozi Dawari prin ţeava de suflat.

   O chemare a stăpânului său l-a scos din încurcătură pe tigru. Acesta a-nceput iarăşi să se apropie de George pândind acum de la numai trei metri mişcările tânărului. George stătea nemişcat, ţinând sus în mâini alte două făclii. Privirea îi era îndreptată asupra tigrului, în vreme ce indianul îl urmărea de afară cu coada ochiului.

   Bestia s-a ghemuit, mârâind uşor din gâtlej. George ştia că putea să sară în fiece secundă şi era gata pregătit pentru asta. Agitând furios făcliile tânărul a păşit încet spre fiară. A socotit că astfel o va face să se retragă înfricoşată în cuşcă.

   Totuşi alta i-a fost reacţia. Tigrul fiind obişnuit cu oamenii, s-a mărginit doar să se ridice şi să scoată un mârâit mânios. Atunci i-a aruncat o făclie exact între ochi.

   Lovit, puternicul animal a bătut în retragere cu un pas. Cu toate acestea el n-a fugit, dar nici n-a îndrăznit să atace. George s-a întors timp de câteva secunde spre Dawari şi a aruncat o privire indianului de dincolo de grilaj. Asta a fost salvarea sa. Tânărul l-a văzut îndreptându-şi ţeava de suflat şi a putut în ultima clipă să se arunce jos, într-o parte. Săgeata otrăvită a zburat pe lângă capul său cu un vâjâit slab.

   Văzându-l acum pe adversarul său întins la pământ tigrul a făcut un salt îndrăzneţ înainte. George a izbutit totuşi să-şi întindă braţul şi să apuce făclia pe care a agitat-o iarăşi în aer.

   Ochii tânărului căutau cu disperare în jur; dacă nu primea imediat un ajutor era pierdut. Scrâşnind din dinţi a văzut cum Dawari ridică din nou tubul de suflat printre zăbrele.

   George a sărit în sus cu îndrăzneala disperării şi a azvârlit torţa aprinsă asupra lui Dawari. Această s-a izbit de zăbrelele de fier, împroşcându-l cu scântei pe indian, care a scos un ţipăt de durere.

   Totuşi George n-a mai avut vreme să observe efectul acţiunii sale. Dintr-un salt impresionant a ajuns la făclia cea mai apropiată, a tras-o în jos şi s-a rostogolit într-o parte.

   Nu era nici o secundă de pierdut, căci tigrul, ca slobozit dintr- un arc a ajuns aproape de tânăr. Cu un ultim salt a aterizat spre locul unde se afla încă George întins. Acesta s-a ridicat într-un genunchi şi s-a pregătit să-l înfrunte.

   Trei metri mai separau felina de George. Tânărul simţea răsuflarea fierbinte a fiarei şi a întins torţa pâlpâitoare spre acesta. Totuşi tigrul stătea nemişcat, doar vârful cozii i se clătina încolo şi încoace.

   George nu risca să se uite spre Dawari, pentru că nu putea să-l scape din ochi pe tigru. Aproape că simţea fizic cum indianul îşi introducea iarăşi printre gratiile chepengului ţeava lui de suflat. Aştepta în fiecare secundă săgeata aducătoare de moarte.

   Atunci au izbucnit pe neaşteptate două împuşcături şi în încăpere a pătruns un ţipăt prelung. Era răcnetul de moarte al unui om.

   George şi-a dat seama în aceeaşi clipă despre ce era vorba. El a recunoscut trosnetul împuşcăturii. Neaşteptatul ajutor i-a dat un nou curaj.

   Cu un strigăt răsunător el a sărit asupra tigrului şi l-a izbit în cap din toate puterile cu făclia.

   Animalul deja cu totul speriat de împuşcătură se dădea repede şi supus înapoi. Coastele îi tremurau, iar cu coada biciuia agitat pământul. Şi-a întors încetişor marele său cap spre George, spre uşă şi apoi spre George.

   — Stai aşa, domnule George, a izbucnit vocea lui Petre, sosesc acum...

   George, sprijinindu-se ameţit de peretele din spatele său, a văzut cum tigrul a sărit din nou în mijlocul încăperii. A surprins şi chipul lui Petre apărând după grilaj, dar cu toate acestea, aici înăuntru, nu vedea nici o salvare. Cele întâmplate se desfăşuraseră ca un film şi parcă acum, dintr-o dată, nu-l mai interesa nimic.

   Ţeava pistolului lui Petre a apărut printre gratiile grilajului. Tigrul mai era încă pe locul său. Cu siguranţă că aştepta o poruncă de la stăpânul său. Dar acesta nu mai putea să vorbească. Dawari era mort.

   Apoi Petre a tras de două ori.

   Tigrul s-a aruncat în sus ca izbit de un pumn uriaş, a stat câteva secunde ca încremenit şi s-a prăbuşit pe loc grămadă. Prin uriaşul său corp a trecut un tremur uşor, labele i s-au mişcat convulsiv prin aer, apoi şi-a întins relaxat mădularele. Fiara pierise.

   Treptat gândirea lui George devenea tot mai limpede. A păşit nesigur spre tigrul ucis din afara coridorului. Petre deschisese deja grilajul şi dădea buzna înăuntru. În marea lui bucurie l-a îmbrăţişat pe George cu uriaşa sa forţă.

   — Să-i mulţumim lui Dumnezeu că n-aţi păţit nimic, a strigat el şi i-a dat drumul tânărului.

   Acesta i-a strâns mâna cu putere:

   — Îţi mulţumesc Petre, totul s-a întâmplat în ultima clipă. Nu mai aveam de-acum nici o speranţă de salvare.

   — Noi n-am descoperit prea repede mecanismul, altfel aş fi ajuns aici mai devreme. De ce totuşi nu ne-aţi aşteptat?

   — N-am putut să ştiu că se va întâmpla aşa.

   — Trebuie să fiţi mai prevăzător, domnule George, de vreme ce de fiecare dată ajutorul vine mai târziu. Din cuvintele uriaşului se degaja marea lui îngrijorare.

   George s-a văzut nevoit să-i dea dreptate.

   — Cum s-au desfăşurat lucrurile acolo sus, ce fac ceilalţi? a întrebat el.

   — Totul a rămas neschimbat. Nu putem să ieşim afară. Tatăl dumneavoastră se bizuie că ne vor elibera curând camarazii de pe submarin.

   — Prin asta el a vrut doar să vă insufle curaj. Eu nu cred în aşa ceva. În orice caz, înainte de a se însera tugii nu vor întreprinde nimic, iar în timpul nopţii nu vor da de urmele noastre.

   — Trebuie să existe totuşi încă un coridor care dă în această încăpere, a chibzuit Petre. Dawari se afla afară şi apoi deodată a ajuns aici jos. Oare pe unde a venit?

   — El m-a surprins din afara gangului. Sunt de părere că undeva în tunel se află o intrare secretă. Va trebui să examinăm cu de- amănuntul pe întregul drum de întoarcere.

   George s-a apropiat de cadavrul lui Dawari şi şi-a luat din nou pistolul şi lanterna. Apoi cei doi prieteni au cercetat mai întâi încăperea cea rotundă, dar n-au putut să descopere nimic. Nu sau lăsat însă descurajaţi, ci dimpotrivă, au continuat cu verificarea gangului. Au luminat cu băgare de seamă pereţii şi duşumeaua. Dar în zadar. N-au găsit locul prin care Dawari să fi putut ajunge în coridor.

   În cele din urmă s-au oprit iarăşi sub deschizătura chepengului.

   — Se poate totuşi ca indianul să nu venit prin pereţi, a fost de părere Petre necăjit. Voi cerceta încă o dată.

   George l-a chemat însă înapoi printr-un semn cu mâna.

   — Noi am verificat de-acum foarte bine, Petre. Cu siguranţă că nu mai are nici un rost. Va trebui mai curând să ne imaginăm vreun plan care să-i poată potoli pe tugi. După moartea şefului lor, vor renunţa cu siguranţă îndată la agitaţia care i-a cuprins.

   Petre a slobozit un strigăt. La deschizătura de sus apăruse faţa căpitanului. Farrow a lăsat repede de sus o frânghie, ca să se caţere pe ea cei doi prieteni.

   Căpitanul şi-a îmbrăţişat fiul. Când apoi a aflat câte a pătimit

George în timpul acesta şi că Petre a putut interveni în ultima clipă, i-a strâns călduros mâna uriaşului. N-a rostit nici un cuvânt, totuşi Petre îşi imagina sentimentele adânci ce-l încercau pe căpitan.

   Şi ceilalţi se bucurau că George se află iarăşi în mijlocul lor, imediat apoi s-au gândit ce să întreprindă în continuare.

   — Voi merge sus şi mă voi înfăţişa în faţa oamenilor, a spus Jaap van Geldern.

   Însă căpitanul a obiectat printr-un gest:

   — Ce rost mai are asta?

   — Au vrut tot timpul să mă alunge. Acum însă am posibilitatea să le dau de ştire tugilor că Dawari a murit. Poate chiar prin asta voi izbuti să-i fac să-şi recapete raţiunea.

   — Vă rog să renunţaţi de la bun început la acest plan. Mai degrabă cred că va avea rezultatul de a-i aduce într-o stare de nebunie.

   — Indienii se vor consola cu greu, chiar şi cu o ofrandă, a intervenit doctorul. În primul rând, religia le cere ca fiecare dintre ei să prindă un om pentru sacrificare şi în al doilea rând, pentru propria lor siguranţă nu ne vor lăsa să scăpăm. Dacă englezii ar afla şi ar interveni în ajutorul nostru, ei ar fi pierduţi.

   — Atunci cunosc eu o cale mai bună, a sărit George. Vom asalta cu toţii dintr-o dată în sus şi vom isprăvi cu căpetenia lor de-acum. De fapt, ei au rămas fără conducere, voinţa diabolică a lui Dawari nu se mai află în spatele lor şi vom putea astfel să ne bizuim pe succesul acestui asalt.

   Căpitanul Farrow a dat din cap cu îndoială.

   — Planul are un neajuns George. Este de admis că dacă unul dintre ei va încerca să scape cu fuga îl vor urma şi ceilalţi. Dar dacă n-au s-o şteargă şi vor opune rezistenţă?

   — În acest caz ne vom retrage liniştiţi înapoi. Indienii nu au arme primejdioase şi în această privinţă noi le suntem superiori.

   George a pornit pe scară şi a ascultat atent în sus.

   — Va trebui totuşi să încercăm, a şoptit el.

   Petre a confirmat din cap, avea şi el părerea că era mai bine să se întreprindă ceva, decât să se aştepte atât de mult.

   Însă înainte ca planul lui George să poată fi pus în aplicare sus au început să trosnească pe neaşteptate împuşcături. Apoi s-a auzit o comandă hotărâtă.

   Camarazii s-au privit uimiţi. Ce însemna asta? Ordinul fusese rostit în engleză.

   George s-a grăbit pe trepte în sus. Interiorul templului era luminat puternic. Un detaşament de soldaţi englezi de marină puseseră stăpânire pe sala mare. Erau orânduiţi în semicerc în faţa indienilor şi îşi ţineau lămpile de buzunar îndreptate spre ei.

   Tugii stăteau încremeniţi şi surprinşi pe de-a întregul. Erau îngrămădiţi în mijlocul încăperii cu mâinile ridicate în sus. Nu mai rămăsese nimic din ura lor sălbatecă. N-au încercat nici o împotrivire atunci când au fost încătuşaţi unul câte unul.

   Camarazii au coborât bucuroşi de pe soclu. În întâmpinarea lor a păşit un ofiţer zvelt.

   — Căpitanul Morris, s-a prezentat el. După cum văd, noi am putut să jucăm un oarecare rol.

   Căpitanul Farrow i-a scuturat mâna.

   — Sunt de acord cu asta, căpitane. De unde aţi venit aşa deodată?

   — Am recepţionat ieri o cerere de ajutor transmisă de pe această insulă şi am înaintat cu toată viteza spre ţărmul estic. Sunt bucuros că am putut să vă ajut.

   Căpitanul, ca şi însoţitorii săi, au ţinut să-şi exprime încă o dată recunoştinţa faţă de englezi. Apoi van Geldern şi-a povestit păţaniile prin care trecuse.

   — Vă vom ajuta să găsiţi statuia, a spus Morris. Este şi în interesul nostru. Acest templu ascuns mai adăposteşte încă mereu cruzimi sângeroase. Vom putea stăvili cultul diabolic dacă vom defrişa desişul.

   Olandezul i-a călăuzit pe ofiţer şi pe aventurieri din nou la subsol. În peretele dinspre vest era dăltuit profilul unei statui. Se spunea că opera de acolo a fost îngropată de mult într-un loc prin împrejurimi şi acum gigantica statuie a zeiţei Kali zăcea pe undeva, sub copacii viguroşi, îmbătrâniţi de vreme. Jaap a explicat:

   — Locul acela trebuie să se întindă înspre vest şi de aceea i s-a cizelat aici imaginea. Aşa că eu am pus să se sape pe direcţia aceea în toate luminişurile. Dar n-am obţinut nici un rezultat. Doar un singur luminiş n-a fost încă scotocit. Acum presupun că statuia se află acolo.

   — Din această pricină a vrut Dawari să vă înlăture tot timpul? a întrebat doctorul.

   — Da, aceasta a fost cauza. El s-a întors înspre ofiţer: cu ajutorul soldaţilor dumitale, căpitane, am putea ca în câteva ore să aflăm care-i realitatea.

   George a izbucnit în râs:

   — Mi-ar plăcea să pariez cu dumneavoastră că nici în acel luminiş nu veţi găsi chipul zeităţii.

   Profesorul l-a privit mirat:

   — Îmi spuneţi cu multă convingere că este îndoielnic să reuşesc. Dar atunci aţi putea eventual să-mi indicaţi unde trebuie s-o caut.

   George a făcut cu braţul o mişcare vagă:

   — Uitaţi-vă totuşi mai minuţios încoace, coloanele din această încăpere au aproape aceeaşi înfăţişare ca şi trunchiul unui copac. Aşadar zeiţa trebuie să fie ascunsă pe aici. El şi-a îndreptat lumina lanternei în jos. De ce să nu ne imaginăm că nu-i tăinuită pe undeva în acest loc?

   Doctorul Bertram a scos un fluierat:

   — Într-adevăr, de ce lespezile de piatră pe care stăm sunt mult mai mari decât dalele cu care este pavat pământul de dinafară?

   — Fiindcă aici a fost îngropată statuia, a strigat Jaap van Geldern, care a înţeles imediat. La naiba, domnule Farrow, asta este într-adevăr o sugestie extraordinară!

   Căpitanul Morris a oprit câţiva soldaţi, care au pus mâna pe uneltele indianului şi s-au apucat imediat de treabă. Au izbutit ca într-un timp foarte scurt să îndepărteze dalele de piatră şi să dezgroape într-adevăr statuia din aur a zeiţei Kali. Fireşte că nu era masivă, ci goală prin interior. Cu toate acestea, cântărea peste un chintal şi a cerut multă osteneală pentru a fi scoasă afară din templu pe poarta principală.

   George a arătat cu capul spre profesor:

   — Am presimţit mai demult că statuia este goală pe dinăuntru. Preoţii o urcau prin puţ şi îi duceau oleacă de nas pe credincioşi.

   Au fost puse de asemeni în siguranţă şi micile statuiete din antreu. Jaap van Geldern intenţiona să le adauge la colecţia sa.

   Apoi englezii au aruncat în aer templul. Bătrâna clădire s-a prăbuşit grămadă cu o explozie zguduitoare.

   Olandezul s-a despărţit cordial de camarazi. El a plecat cu distrugătorul englez spre Calcutta, unde se afla chiar locuinţa sa.

   Camarazii s-au reîntors pe submarin, după care şi-au continuat călătoria întreruptă.

SFÂRŞIT

Volumul 198

0 VINĂ VECHE

   UN PARTENER DE CĂLĂTORIE

   O CĂLĂTORIE ÎN EXPRESUL TRANSCONTINENTAL de la

Koolgardie prin platoul Nullarbor este probabil ceam mai plictisitoare din câte se poate imagina. Pentru observatorul atent însă, poate fi deosebit de interesantă, fiind aproape unică în felul ei. Rău famatul platou Nullarbor este neted ca oglinda şi se întinde la nesfârşit într-un loc lipsit de viaţă. Nici un copac, nici o verdeaţă nu înviorează deşertul dezolant, nici o aşezare omenească nu aduce vreo schimbare în monotonul apăsător al acestui peisaj părăsit de Dumnezeu. Trenul merge în linie dreaptă peste cincisute de kilometri - fără o singură curbă.

   — Aici se văd în fine diferenţele între Australia şi celelalte continente, spuse George Farrow prietenului său Petre pe când stăteau într-un compartiment al trenului ce gonea spre răsărit.

   — O distanţă atât de lungă şi de dreaptă n-am mai parcurs de când sunt şi doar am văzut destule în lume.

   — Ai dreptate George, răspunse Petre, oricum nu aş face drumul acesta prea des, deşertul acesta dezolant mă face de-a dreptul melancolic. Sahara pe lângă ăsta este un adevărat paradis, acolo mai vezi şi alte forme de relief.

   — Şi totuşi zona aceasta este cu totul altceva decât un deşert.

   — Ia scuză-mă, doar dacă acesta nu-i cel mai deşert dintre deşerte, atunci eu habar n-am de geografie, domnule George.

   — Singur ţi-ai dat calificativul Petre, răspunse George râzând, în deşertul acesta sunt păşuni bogate.

   — Faci glume? Atunci fă te rog mai bune.

   — Nu, aşa-i cum eu îţi spun. Nu demult am citit în Perth ocazional ceva despre zona aceasta. Vezi peste tot grămăjoare de vegetaţie care acoperă pământul? Ele sun un furaj minunat ce ar putea hrăni milioane de oi. Cu toate că aici nu plouă de loc, roua nopţii ajunge să ţină plantele în viaţă.

   — Interesant. Dar zona nu este bună de păşune căci lipseşte apa şi cum chiar tu spui că aici aproape niciodată nu plouă.

   — Nu face nimic, dragă Petre. S-au făcut mai multe păşuni şi toate cu succes. Apa nu se află la adâncime mare şi este puţin sărată, dar la animale le place grozav.

   — Dacă acest lucru este adevărat nu înţeleg de ce această suprafaţă atât de mare este lăsată în paragină. Doar sunt destui oameni pe lume care ar putea lucra acest pământ.

   — Aici ai dreptate dar, Australia are o politică demografică deosebită. Peste jumătate din locuitorii ei trăiesc în câteva oraşe

mari iar emigranţilor nu li se permite să intre în interiorul ţării. Dacă ţara noastră ar dispune de astfel de spaţiu nemăsurat, unde acum domneşte deşertul s-ar naşte cultura şi bunăstarea.

   — Aici aveţi dreptate domnilor s-a auzit dintr-odată vocea unei tinere fete care şedea în compartimentul faţă în faţă cu cei doi, dar din păcate germanii sunt un popor fără spaţiu. Cred că dumneavoastră veţi fi având dubii faţă de sensul istoriei lumii, văzând cu proprii dumneavoastră ochi nedreapta împărţire a pământului.

   Cei doi amici tresăriră. Nu numai pentru că tânăra a luat parte dintr-odată la discuţie, dar tânăra vorbise într-o germană destul de curgătoare, având foarte puţin accent străin.

   Nu după mult timp discuţia s-a reluat cu mai multă vioiciune.

   Cei doi au aflat că tânăra venea din Perth, iar tatăl ei era german de origine. Se îndrepta către Tanunda, care era şi destinaţia celor doi.

   — Vreţi precis să vizitaţi rude sau cunoştinţe în Tanunda?

   — Nu.

   — Dar precis cunoaşteţi zona mai bine ca noi.

   — Nu, nici asta, vin pentru prima dată aici.

   Din acest răspuns sec, George observă că tânăra nu prea voia să vorbească despre scopul călătoriei sale. Când şi Petre i-a pus câteva întrebări în acest sens, amabilitatea a dispărut imediat de pe faţa tovarăşei noastre de călătorie.

   Era vizibil că voia să închidă discuţia; ba mai mult se adânci în lectura ziarelor ei.

   Cei doi schimbară repede câteva priviri între ei. Gândul lor era acelaşi, trebuie să fie ceva cu călătoria fetei.

   Ce o putea determina pe o fată de maximum douăzeci şi doi de ani să facă o călătorie lungă şi grea de la ţărmul mării până la acest colţ uitat al Australiei.

   Nu avea rost să se gândească prea mult la asta, deoarece monotonia călătoriei îi îndemna la prea multe supoziţii şi bănuieli neverificabile.

   Afară peisajul s-a schimbat brusc. Pentru prima dată de la plecarea din Koolgardie au apărut pajişti verzi şi câmpuri vălurite. Toată monotonia şi uscăciunea au dispărut, iar locul lor a fost luat de câmpurile cu spice. Acestea le-au apărut ca un salut dintr-o altă lume mai frumoasă, care le amintea de ţara lor. Acest sentiment li s-a înteţit după ce au părăsit trenul în Tanunda şi au văzut grădinile verzi cu viţă de vie de jur împrejur, crezând că sunt într-un sat podgorean german. Şi chiar ajunseră într-un astfel de sat, dar într-unul germano-australian!

   Întregul ţinut era o podgorie mănoasă. Pe scurt, istoria locului era următoarea:

   Un fiu de ţăran silezian pe nume Seppelt a emigrat în a doua jumătate a secolului trecut în Australia de sud. După eforturi lungi şi zadarnice de a planta tutun, i-a venit ideea să încerce cu vinul. Localitatea sa de baştină, Grunberg din Silezia avea renumele nu prea plăcut, încă din vechime, de a livra vinul cel mai acru din Germania. Seppelt se pricepea ceva la podgorii. Şi eu a avut noroc. Viţa s-a prins iar soarele fierbinte al sudului a făcut minuni. Vinul de Tanunde a devenit curând renumit. Curând au sosit tot mai mulţi emigranţi germani la Tanunde. Au apărut mai multe localităţi înfloritoare, o întreagă serie, pe scurt, în brusa sălbatecă australiană a crescut un nucleu de cultură germană, hrănit de munca disciplinată a unor emigranţi germani săraci.

   Farrow şi Petre străbătură, ca în vis micul şi curatul orăşel care în totalitate era compus din emigranţi germani.

   După ce au mers tăcuţi cam un sfert de oră, Petre spuse deodată:

   — Unde o fi rămas însoţitoarea noastră? Şi ea a coborât doar aici.

   — De, ar fi trebuit să ne ocupăm de ea.

   — Dar, în mod sigur ne-ar fi refuzat şi respins din nou.

   — Asta este posibil. Puteam totuşi încerca să-i oferim compania noastră. Este de-a dreptul frapant, cât de retrasă s-a făcut dintr-o dată.

   — Părea că ar fi ceva secret legat de călătoria ei. Poate are o problemă ce nu trebuie să iasă la lumină.

   — Nu cred! Fata mi-a făcut o impresie foarte bună. Cuvintele ei de la început mi-au mers direct la inimă. Tăcerea ei dovedeşte că nu prea are diplomaţie. În nici un caz nu-i o persoană rafinată. Altfel ne-ar fi oferit nişte baliverne neplauzibile despre scopul călătoriei sale dacă ar fi vrut să ascundă ceva.

   — Atunci trebuie să-ţi dau dreptate domnule George. Hai să o lăsăm că nu este treaba noastră.

   Acolo pare să fie localul Schrapel, care ne-a fost recomandat la Koolgardie. După câteva minute, stăteau la masa acoperită cu o faţă de masă albă, ca a unui local tipic german. Vinul era excelent. Orice cunoscător l-ar fi luat drept un vin de Bodensee sau un Kaiserstuheler. Pe etichetă însă stătea scris: Spring-Vale, South Australia, iar deasupra denumirea germană „Quelltader"

   Amabilul patron servea personal mâncarea comandată iar când au auzit că oaspeţii săi sunt conaţionalii săi din vechea patrie, a luat loc imediat la masa lor şi i-a asaltat cu întrebări, încât aceştia

de abia mai puteau mânca.

   — Da, de la războiul cel mare încoace, la noi nu mai este ca şi înainte, povestea Schrapel, după ce oferise ţigări de foi clienţilor săi. Vedeţi, germanii, au suferit şi aici o lovitură prea grea. Copii noştri învaţă în şcoli după modelul anglo-australian, localităţile noastre sunt rebotezate, etc.

   La noi nu mai există, Hahudirf, Lobetal, Siegersdorf sau Neu- Meckleuburg. Există în schimb Ambeleside, gaza, Kitchner. Totuşi şi noi şi chiar mulţi din noii veniţi englezi mai folosim vechile denumire. Aşa cum am spus, este periculos că generaţia tânără se englezeşte, într-un mod imposibil de frânat.

   Cei doi amici l-au ascultat cu interes. Schrapel era încântat să aibă un auditoriu atât de atent.

   Afară s-a întunecat de mult. Schrapel a început deja cea de a treia sticlă. Se vorbea despre colonizări, despre destine şi despre tot ce este nou în patrie. Mai ales acestea din urmă îi umplea de mândrie şi de bucurie pe purtătorii şi pe pionerii culturii germane aflaţi departe de ţara părinţilor lor. Pe când discuţia era în toi şi era înfierbântată, un strigăt strident i-a făcut pe cei trei să tresară speriaţi. Strigătul venea din stradă, din imediata apropiere a localului. La fel au făcut şi ceilalţi consumatori, care erau foarte puţini în local.

   — Ce a fost asta? întreabă Schrapel. Părea să fi fost un strigăt de om.

   — Nu numai părea, chiar era un strigăt disperat şi anume al unei femei, răspunse George şi plecă spre uşă. Precis a fost cineva atacat.

   — Proştii, bombăni Schrapel, la noi încă niciodată n-a fost atacat nimeni. Noi suntem toţi oameni paşnici, chiar dacă trăim în sălbăticie.

   Farrow era deja afară, urmat de Petre.

   — Nu văd nimic, Petre, este prea întuneric. Du-te şi adu o lanternă. Clienţii veniră după ei, după ce au rămas până atunci în local, inactivi.

   George a aprins lanterna şi a luminat strada din faţa casei. Acolo, la vreo zece metri de intrare zăcea un corp întunecat, inert. George s-a repezit spre el, urmat de ceilalţi. Era o femeie. Au ridicat-o şi au dus-o repede în local, unde a fost culcată pe o canapea veche dar comodă, pe care au stat cei doi amici.

   — Ei drăcie, exclamă George, aceasta este chiar fata noastră din tren.

   — Chiar, spuse Petre, cu paltonul acesta şi cu pălăria n-am recunoscut-o imediat.

   — O cunoaşteţi domnilor? întrebă Schrapel mirat.

   — Nu ştim cine este, am călătorit un timp împreună cu trenul.

   George se apropie şi o cercetă, căutând eventuale răni.

   — Pare să fi primit doar o lovitură în faţă, le-a spus el celorlalţi, ba nu! Aici la ceafă sângerează. Este curios.

   — Eu cred - şi-a dat cu părerea Petre - că după lovitura în faţă s-a lovit cu ceafa de pământ. De aici sângele şi leşinul.

   — Ai dreptate, Petre, sunt doar răni uşoare, cauzate de cădere. Schrapel a trimis între timp după singurul medic localnic care era. Acest a sosit peste câteva minute şi constată o comoţie cerebrală serioasă.

   În Tanunda nu exista spital. De aceea Schrapel se oferi să o ducă pe tânăra necunoscută la el acasă. Soţia s-a i-a amenajat o cameră şi promise că se va îngriji personal. Medicul după ce termină consultaţia şi cu recomandările pleacă. Promise că se va întoarce dimineaţa.

   Farrow sta îngândurat şi tăcut în colţul său.

   — Chiar aşa te preocupă cazul acesta încât neglijezi vinul acesta bun, întrebă Petre, după ce tăcerea lui George a început să-l enerveze.

   — Chiar aşa, acest fapt mi se pare foarte misterios.

   — Poate să fie o întâmplare sau o confundare, nu văd cine ar fi doborât-o în plină stradă pe fata aceasta simpatică.

   — Te înşeli, Petre. Precis există un motiv. Ceva este cu fata aceasta, altfel ar fi fost mai comunicativă cu noi. Pe de altă parte să nu uităm că a fost jefuită.

   — Jefuită, dar de unde ştii?

   — Azi nu prea eşti în formă Petre. N-ai văzut că ea nu mai are poşeta la ea. În tren avea o geantă din piele de crocodil chiar frumoasă. Pe când medicul a fost aici, am ieşit afară din nou şi am cercetat toată strada. Dacă şi-ar fi pierdut poşeta, când a fost atacată, în mod sigur o găseam acolo, pentru că de atunci nimeni nu a mai trecut, acest lucru este sigur.

   — Văd acum acest fapt cu alţi ochi, răspunse Petre gânditor. Furtul poşetei este deja altceva. Ai dreptate, aici este ceva necurat. Dar nu ne va fi uşor să lămurim această problemă. Să sperăm că ea se va trezi repede şi vom afla cine anume este ea şi de ce a venit aici. Sper că cel puţin acum, nu va mai fi atât de rezervată faţă de noi, ca în tren.

   — Aceasta este şi părerea mea. Totuşi nu putem aştepta atât de mult. Medicul mi-a spus că este vorba de o comoţie cerebrală serioasă. Poate dura zile sau săptămâni până să-i revină cunoştinţa.

   — Acest lucru este foarte rău. Dar la ce te gândeşti să faci domnule George?

   — Pentru moment nimic. Acum cel mai bun lucru este să ne culcăm, pentru ca călătoria noastră a fost obositoare, iar vinul a fost greu. Mâine lumea va arăta cu totul altfel.

   Petre era şi el foarte obosit aşa că propunerea lui George a fost primită. Cei doi sau dus la etaj unde patronul le-a rezervat o cameră curată şi drăguţă. Nu a trecut mult şi au căzut într-un somn adânc şi sănătos.

SCRISOARE MISTERIOASĂ

   A DOUA ZI DIMINEAŢA DEVREME, Farrow şi Petre au luat o masă îmbelşugată în camera de oaspeţi, în compania domnului Schrapel. Tema principală a discuţiei era evident atacul din noaptea precedentă, fiecare având o opinie proprie.

   În toiul dezbaterii a apărut deodată doamna Schrapel vizibil agitată. Ţinea în mână un plic îngust.

   — Închipuie-ţi Karl, i-a strigat soţului său, plicul acesta l-am găsit în pantoful domnişoarei. Sub el era acest plic. Cui crezi că este adresat?

   A pus plicul îndoit la mijloc pe masă.

   Trei perechi de ochi citiră simultan adresa scrisă oarecum cu stângăcie. Mr. Karl Schrapel, Tanunda (South-Australia), Boardinnhouse.

   Preţ de o clipă s-a lăsat o tăcere mormântală, după care gazda izbucni:

   — La naiba, strigă el, asta-i bună! Ce are tânăra cu mine? Dar adresa este bună, scrisoarea îmi este adresată mie. Avem o grămadă de Schrapel în Tanunda, dar numai eu am un local. Ia să vedem ce este? Şi cu un cuţit deschise plicul. Pe când îi scotea conţinutul faţa-i luă o expresie de nedumerire. Nu era nimic, în schimb apărură cinci bancnote noi de câte o mie de lire sterline.

   — 5000 de lire, exclamă George, mirat, asta face cam 61700 de mărci. Domnule Schrapel felicitări.

   — Felicitări? Pentru ce?

   — Ei, pentru îmbogăţire, evident.

   — Dar ce au banii aceştia aşa de mulţi cu mine, domnule Farrow?

   — După toate aparenţele sunt proprietatea dumneavoastră. Plicul vă este adresat. Banii sunt deci destinaţi, chiar dacă lipseşte explicaţia scrisă.

   — Dar vă rog domnule Farrow, cine pe lumea aceasta mi-ar trimite aşa deodată cinci mii de lire? Nici unui dement nu i-ar veni o aşa idee.

   — Aţi împrumutat cuiva mai de mult bani?

   — Asta da, dar numai sume de maxim cinci lire. Totuşi este o deosebire între cinci lire şi cinci mii de lire.

   — Aceasta este clar, râse Farrow, ar mai fi posibilitatea ca dumneavoastră să păstraţi banii pentru altcineva.

   — Puţin probabil, domnule Farrow. Nu am prieteni sau

cunoscuţi care să lucreze cu astfel de sume.

   Noi trăim destul de modest, iar dacă cineva are economisite câteva sute de lire, trece deja drept un om înstărit.

   Nici Farrow nu a mai avut ce spune. Schrapel se juca neîncetat cu bancnotele.

   Nu era greu să-i ghiceşti gândurile. Banii primiţi îl iritau şi el credea că lui îi erau destinaţi. Pe de altă parte nu-şi putea explica, cine i-a trimis lui aşa o sumă mare. În final spuse:

   — Cel mai curios este că plicul nu conţine nici o scrisoare.

   — Şi eu m-am gândit la aceasta, răspunse George, într-adevăr este foarte ciudat, dar totuşi există explicaţii posibile. Din scrisul stângaci de pe plic se vede că adresantul nu este un maestru al stiloului. Poate că nici nu se prea pricepea să se exprime în scris, ceea ce pe aici este destul de frecvent. În plus, poate că a considerat că tânăra va da explicaţiile necesare.

   — Hm, făcu Schrapel, este posibil. Să sperăm că sărăcuţa îşi va reveni repede.

   După un timp, a sosit medicul, ca să se intereseze de pacientă.

   George şi Petre au plecat la o plimbare de dimineaţă. Au fost surprinşi de activitatea vie ce le apărea la fiecare pas. Cel mai mult s-au interesat de rachiurile Seppelt, cea mai mare din Australia. Vase uriaşe de fermentare se aliniau perfect în şiruri drepte. Fiecare purta inscripţii cu litere enorme, care citite într-un rând redau numele lui Seppelt, al fiului de ţăran sărac care a plecat din Grunberg în Silezia. Pe când s-au întors Petre spuse:

   — Ştii domnule George, tocmai îmi vine în minte că mai fi o posibilitate, de ce expeditorul banilor n-a dat nimic în scris drept explicaţie.

   — Şi anume?

   — De un lucru nu prea curat şi-l poate compromite şi pe Schrapel. Ce ştim noi despre el? Poate ştie foarte bine ce este cu banii şi face doar pe neştiutorul. Văd că nu pari de acord cu ipoteza mea. Gândeşte-te însă cât de des ne-am înşelat cu oamenii. Cel puţin cred că este nimerit să luăm şi asta în considerare. Nu poate strica în nici un caz.

   — Este clar. Dacă însă sunt sceptic la ipoteza ta, este pentru că atunci nu ştiu de ce doamna Schrapel i-a dat soţului său plicul, în prezenţa noastră. Vei spune că nu ştie nimic. Dar acest lucru nu mi se pare credibil. Aici unde relaţiile dintre soţ şi soţie sunt altele decât în ţările civilizate, poţi face deducţii de la un partener asupra celuilalt. Aşa, adică soţul este un ticălos iar soţia nu este mai bună cu nimic. Doamna Schrapel însă este o bună gospodină, asta este în mod sigur. Nu, Petre, dacă cineva este putred aici, acestea nu sunt gazdele noastre, ci persoana care a trimis scrisoarea.

   Petre s-a dat învins şi nu mai răspunse.

   Cei doi s-au îndreptat încet spre localul lor. S-a făcut deja ora mesei. În timp ce mâncau, observară că au venit trei persoane noi, având un aspect sălbatec şi îndrăzneţ, care nu se prea potriveau cu acest loc paşnic. După vorba lor se vedea că proveneau din altă zonă, decât cei din Tanunda şi englezi de origine vorbesc un idiom amestecat cu cuvinte germane. Din experienţă, Farrow şi Petre ştiau că aspectul exterior de multe ori nu este înşelător omului din interior, aşa că de la început ei au avut rezerve mari faţă de indivizii sosiţi. Privirile lor fugare, vorbitul în şoapte şi acel ceva, care-l face pe om pe loc antipatic, i-a pus pe cei doi în gardă.

   După masă medicul şi-a făcut din nou apariţia.

   La întrebarea lui George, dacă starea pacientului s-ar ameliora curând, acesta ridică din umeri şi răspunse:

   — Nu sunt atotştiutor, domnii mei, cred însă că va mai trebui să avem răbdare până când tânăra îşi va recăpăta cunoştinţa. Mai poate să dureze câteva zile. La comoţia cerebrală, ameliorările pot surveni brusc. După cum am spus aici ajută doar aşteptarea.

   Nu suna prea încurajator. George coborî încet treptele, când gazda l-a atins pe umăr şi-l trase repede într-o încăpere alăturată.

   — O vorbă doar domnule Farrow, spuse el grăbit, aici nu ne aude nimeni. I-aţi văzut pe noii veniţi?

   — Şi încă cum! de mult n-am mai văzut trei mutre de spânzurat ca acestea reunite la un loc.

   — Asta-i şi părerea mea. Indivizii şi-au luat camere pentru această noapte la mine.

   — Nu veţi fi prea încântat, domnule Schrapel.

   — De loc. Dar ce să fac? Au plătit în avans. Pretind că sunt păstori şi vor să meargă la Broken Hill. Până acum s-au purtat bine.

   — Poate că aşa este, iar indivizii arată mai rău decât sunt în realitate. Aveţi dreptate, domnule, nu le puteţi refuza găzduirea fără să aveţi neplăceri. Dar aveţi dubii.

   — Da, vedeţi numai că ei s-au purtat foarte ciudat, când au sosit azi dimineaţă. Au vrut să vadă toate camerele înainte de a se hotărî să rămână, cu toate că nu arată a clienţi de hoteluri de clasa întâia. Şi-au băgat nasul în toate camerele, inclusiv în ceea unde este bolnava, înainte ca să apuc să-i împiedic.

   George fluieră încet printre dinţi:

   — Vedeţi deci, continuă Schrapel, despre ce este vorba. Am impresia că voiau să recunoască poziţia camerei, unde stă domnişoara bolnavă. Care o fi motivul acestei recunoaşteri, eu nul cunosc.

   — Cu siguranţă că au de gând să o atace din nou.

   — Exact. Nevastă-mea este de părere că atacul nu se îndreaptă contra persoanei tinerei fete, ci se datoreşte celor cinci mii de lire.

   — Atunci soţia dumneavoastră are perfectă dreptate, domnule Schra pel.

   — Am un plan, vom fi foarte vigilenţi şi sper că dumneavoastră şi domnul Petre ne veţi ajuta.

   — Nici nu trebuie să amintiţi de acest lucru, domnule Schrapel.

   — Bun. Eu cred că dacă indivizii nu vor găsi banii în camera bolnavei, vor bănui cu siguranţă că sunt la mine. Corect?

   — Asta în mod sigur, ca amin în biserică.

   Schrapel râse amuzat.

   — Nu, spuse el zâmbind şi scoase din buzunarul drept plicul cu cinci mii de lire, vedeţi aici sunt banii. Luaţi-i, la dumneavoastră sunt mai în siguranţă.

   — Aveţi aşa mare încredere într-un străin, domnule Schrapel?

   — Prostii! E destul să se uite omul la dumneavoastră. Şi-n plus suntem compatrioţi.

   După o scurtă ezitare, George a pus banii în portofelul său. Trebuia să-i dea dreptate lui Schrapel. Prudenţa nu este nici odată suficientă. Când George şi Schrapel ieşiră din mica încăpere, aproape că s-au ciocnit în uşă cu unul din cei trei oaspeţi noi.

UN ATAC MÂRŞAV

   ÎN DUPĂ AMIAZA ACELEIAŞI ZILEI, cei doi au făcut o ieşire până la orăşelul învecinat Ambleside. Pe drum George i-a povestit lui Petre cele discutate cu Schrapel. Amintind şi de ciudata întâlnire de la uşă.

   — Crezi că banditul a auzit ceva? întrebă Petre.

   — Nu, am vorbit în şoaptă, uşa părea destul de bine izolată fonic, cred în plus, că individul a venit mai târziu să asculte.

   — Ei, atunci totul este în ordine.

   — Nu chiar, indivizii trebuie să deducă de aici că noi ştim totul. Deci nu se vor îndrepta numai contra lui Schrapel. Ci şi împotriva noastră.

   — Ai dreptate, domnule George, este rău de tot. Trebuie să ne aşteptăm la un atac, mai ales dumneavoastră.

   — De ce mai ales eu?

   — Pentru că tu ai banii şi indivizii poate au auzit ceva. Cel puţin aşa vor crede, dacă nu-i vor găsi la Schrapel.

   — Ai dreptate.

   — De aceea, îţi fac o propunere. Cred că este mai bine să-mi dai mie banii. Cum am mai spus, după discuţia ta cu Schrapel, tu eşti mai mult expus. George nu părea prea convins, scutură din cap neîncrezător. Totuşi scoase banii din buzunar şi-i înmână lui Petre.

   — Plicul este prea mare, spuse acesta scoţând bancnotele. Mai bine bag banii în micul spaţiu secret al portofelului meu.

   — Fă cum crezi că este mai bine, răspunse George şi puse plicul gol înapoi în buzunar. Nici unul din ei nu-şi închipuia ce importanţă urma să aibă mai târziu această acţiune.

   Când au ajuns la primele case din Ambleside, Petre spuse gânditor:

   — Poate că nu este bine că am venit încoace. Am o presimţire ciudată, de care nu mă scap. N-ar fi trebuit să părăsim localul. Cine ştie ce se poate întâmpla acolo în lipsa noastră.

   George se uită mirat la Petre şi mişcă capul gânditor:

   — Nu-ţi face griji, Petre. În timpul zilei nu vor întreprinde nimic, oricând pot veni alţi clienţi. Spre seară suntem înapoi. Nu-ţi face griji!

   Din păcate, George şi-a făcut socoteala fără capriciosul cer australian. Ei ajunseră cu bine în Ambleside, dar după ce au vizitat orăşelul lui au gustat un pahar bun de vin, a izbucnit o

furtună puternică, lucru extrem de rar pe acolo şi de o violenţă catastrofală. Părea că cerul şi-a deschis toate porţile. Într-o clipă, apa a ajuns la câţiva centimetri pe străzi şi drumuri, fulgera şi tuna ca şi cum ar fi venit ziua de pe urmă.

   La o întoarcere în Tanunda, în asemenea condiţii nu se putea nici gândi.

   Au trebuit să aştepte aproape trei ore, terminarea furtunii, într- un mic local. Între timp Petre a devenit tot mai neliniştit şi mai nervos. Avea mereu impresia că în Tanunda s-a întâmplat ceva. Aşteptarea nedorită îl chinuia. Neliniştea lui Petre s-a transmis şi asupra lui George. Şi el credea că furtuna este o ocazie foarte bună pentru bandiţi în vederea unui atac asupra familiei Schrapel, deoarece pe această vreme era greu de crezut că ar mai fi venit alţi clienţi.

   Cei doi respirară uşuraţi când în final ploaia a început să mai slăbească şi vântul s-a oprit brusc.

   Cerul era înnourat. Seara s-a lăsat, dar pe cer nu se vedea nici o stea.

   — Plecăm acum, să ajungem cât mai repede spuse George.

   Patronul micului local încercă să-i convingă să mai rămână,

spunând că drumurile, imediat după ploaie sunt noroioase şi greu accesibile, dar că după vreo două ore se vor usca suficient George nu l-a luat în seamă. Voia cu orice preţ să ajungă la hotel, înaintea de miezul nopţii.

   La început au avut spor la mers. Dar mai târziu drumul a devenit mai anevoios iar noaptea neagră făcând orientarea şi mai grea. După două ore de mers obositor au ajuns la strada principală care ducea în linie dreaptă la Tanunda. Acum rătăcirea era exclusă, drumul era bun şi nu mai trebuia să se teamă de gropi, de apă sau noroi.

   După aproximativ o jumătate de oră de mers pe drum, au văzut de-odată în apropiere o motocicletă. Nici nu ajunseră bine acolo, că o voce le strigă:

   — Hello, mesures, vă pricepeţi la motoare? Noi nu-i dăm de capăt!

   — Este o plăcere să vă fim de folos, răspunse George şi el şi Petre aveau în domeniul mecanicii o experienţă bogată.

   Apropiindu-se, au văzut patru inşi în haine de piele şi cu şepci de automobilişti. O a doua motocicletă sta de o parte, la câţiva metri distanţă.

   — Good evening, salută Farrow, îndreptându-se spre motocicleta defectă. În aceeaşi clipă a fost prins pe la spate, un al doilea ins îl atacă din faţă, i-a dat câţiva pumni zdraveni apoi l-a strâns de gât. Totul s-a întâmplat foarte repede, încât o ripostă a fost imposibil de dat.

   Indivizii erau voinici şi superiori numeric.

   George s-a străduit zadarnic să-şi elibereze braţele, dar ele erau fixate ca într-o menghină şi trase la spate. Pe când îşi pierdea cunoştinţa încet, apucă să vadă cum şi Petre cădea copleşit la pământ. Apoi o ceaţă întunecată i-a învăluit simţurile.

UN INCIDENT CIUDAT

   MAI TÂRZIU, nu au putut spune, cât timp au zăcut inconştienţi pe pământul umed al drumului. Dar după aprecierea lor nu au putut sta mai mult de o oră.

   George şi-a revenit primul, urmat la câteva minute de Petre.

   Era încă noapte, dar norii începeau să se risipească, stelele sclipeau pe cer iar lumina lunii le-a fost celor doi suficientă ca să se descurca.

   — Bine lucrat, au fost primele cuvinte ale lui Petre, acum ne este clar, aceştia au fost prea onorabilii clienţi ai lui Schrapel. Sincer să fiu eu nu I-am recunoscut la timp!

   — Pentru că purtau toţi şepci cu cozoroc, a răspuns George resemnat. Şi în plus nu era lună, era prea întuneric. Ca să putem recunoaşte pe cineva. Nu avem ce ne reproşa. Oricine ar fi căzut în această capcană.

   — Ai dreptate, dar este o slabă consolare. Banii s-au dus. Cine ştie, dacă îi vom recupera de la nemernici.

   — Da, viitorul este cam sumbru, ne lipseşte practice orice informaţie. Cu atât mai penibil cu cât banii au aparţinut lui Schrapel, izbucni plin de ură George, după care cu un efort vizibil, înfrângându-şi slăbiciunea s-a ridicat în picioare.

   După ce s-a ridicat a făcut câteva mişcări cu braţele pentru că îi era frig. Nopţile aici erau reci, iar hainele îi erau ude.

   — Ia te uită, ticăloşi mi-ai rupt toată jacheta ca să găsească banii!

   — Bine, la tine cu tot efortul lor tot nu-l puteau găsi, spuse zâmbind Petre.

   George s-a oprit o clipă şi se căută în buzunarul drept de la piept, unde a pus plicul cu pricina. Buzunarul era gol. Petre i-a urmărit mişcările şi se căută şi el în buzunar.

   — Portofelul meu este la mine, zise el, nu mi-aş fi închipuit că sunt aşa de cumsecade ca să ne lase micul nostru avut personal.

   Vizibil marcat, Farrow a păşit spre el.

   — Repede, Petre verifică conţinutul. Este posibil ca....

   Nu a avut curajul să-şi termine fraza. Petre l-a privit o clipă întrebător, după care a înţeles ce voia să ştie George.

   Scoase repede portofelul şi la deschis. Degetele îi tremurau. În clipa următoare a oftat uşurat şi spuse jubilând de bucurie:

   — George, bandiţii au fost de-a dreptul cretini. Uite, aici sunt

bani, cinci bancnote frumoase de o mie de lire, nu lipseşte nici un penny. Este posibil aşa ceva?

   George se uită cu gura căscată la bani. Bănuise deci cu temei că vot fi atacaţi. Respiră uşurat.

   Un timp au tăcut amândoi. Apoi George spuse:

   — Aici iar se verifică proverbul: prea mult zel strică. Aceştia după ce ne-au doborât mi-au rupt haina şi au şters-o, după ce au găsit plicul, fără a se mai uita înăuntru. Dragă Petre, când mi-ai zis să-ţi dau în păstrare banii, ai avut cea mai bună idee din viaţa ta. Te-aş putea îmbrăţişa bătrâne.

   — Bine, bine, spuse Petre râzând, nimic nu-i aşa de grozav ca această păcăleală pe care le-am tras-o bandiţilor. Dar cea mai bună idee ai avut-o tu că ai păstrat plicul care era prea mare pentru portofelul meu.

   — Am făcut-o inconştient, poate cu gândul că pe plic era scrisul adversarului.

   — Bine, oricum este bine. Am avut un mare noroc. Uneori văd, că soarta este bună cu noi.

   Între timp Petre s-a ridicat şi el de jos. El a suferit mai mult decât George, dar bucuria din ultimele minute i-a redat puterile. George era şi el în forma bună.

   — Să nu ne bucurăm prea devreme, spuse el, aceştia pot descoperi în orice moment înşelăciunea. Trebuie să plecăm imediat. Sper că eşti în măsură să mai mergi o oră.

   — Evident, domnule George, îmi simt picioarele cam grele, dar mersul le va ajuta.

   Se înţelege că ultimele parte a drumului impunea o atenţie sporită. Au ocolit cu precauţie drumul şi au luat-o pe un drum lateral, prin tufişuri şi nu le-a fost uşor.

   Ca de obicei, George şi-a dovedit talentele de cercetaş. Nu a pierdut nici odată drumul principal din ochi, pe de o parte pentru a putea ţine direcţia, pe de altă parte ca să se asigure dacă bandiţii nu s-au întors. Cu toată prudenţa, înaintarea lor a fost considerată înceată. Pentru a ajunge la Tanunda le-a trebuit mai mult de două ore. Cu toate că se crăpa de ziuă localnicii mai dormeau. Pe străzile golite, adversarii puteau oricând să le întindă capcane. Cei doi înaintau cu pistoalele neasigurate în mână, dar ajunseră nestingheriţi la localul lui Schrapel. Era clar că bandiţii încă nu au descoperit înşelăciunea.

   Când au ajuns la local, au constatat cu uimire că ferestrele localului erau luminate. De la distanţă nu au putut vedea aceasta fiind deja dimineaţă.

   — Aici ceva nu este în ordine, spuse George. Lumina aceasta le ferestre nu arată a bine. Să sperăm că în lipsa noastră nu s-a întâmplat nimic.

   Uşa de la intrare nu era zăvorâtă. Şi acest lucru te punea pe gânduri. George intră urmat de Petre. În local i-a aştepta o scenă neobişnuită. În jurul mesei mari şi rotunde, din mijlocul încăperii zăceau dormind adânc, Schrapel, nevasta sa li cei doi clienţi. Pe masă erau o mulţime de sticle precum şi paharele pe jumătate golite. Totul pleda pentru un chef grozav, urmat de o beţie generală. În primul moment cei doi, Petre şi George s-au speriat când au văzut scena aceasta, crezând că cei de pe jos sunt morţi. Dar când au văzut că respiră normal iar Schrapel sforăie de zor, sau mai liniştit.

   — Ce zici de asta, domnule George întrebă Petre? ce sau mai distrat...

   — Prostii, l-a întrerupt George, pe Schrapel nu-l îmbată nimeni aşa de uşor. Nu, aici este altceva. Să ne uităm numai.

   George s-a dus la bucătărie. Pe holul întunecat era cât pe ce să se împiedice de un corp culcat pe podea.

   — Şi aici este unul, îi strigă el lui Petre. Dacă nu mă înşel este Williams, servitorul. Împreună cu Petre l-au dus în camera de oaspeţi. Era într-adevăr servitorul Williams. Dormea adânc, când a fost pus pe podea, s-a culcat din nou pe o parte, după ce şi-a închis ochi dezorientat, sforăind mai departe.

   — Dacă-l frecăm cu apă rece, îl trezim mai repede, zise Petre privindu-l pe cel adormit.

   — Şi eu cred la fel. Dar mai este timp. Să ne uităm mai întâi peste tot. George merse la uşă şi o încuie.

   — Nu se ştie dacă bandiţii nu se întorc, explică el, atunci vor găsi cel puţin uşile închise.

   Mergând în bucătărie au dat peste slujnică. Dormea pe pardoseaua rece, de piatră.

   — Ei, n-o fi plăcut să stai culcată pe pardoseala rece, spuse Petre râzând. Pe amărâta aceasta la trezire o vor durea toate oasele.

   George a dat din cap aprobator, deodată privirea lui i s-a oprit asupra unui pahar spart de pe pardosea.

   — Deci aici este aceiaşi treabă, murmură el, indivizii i-au tratat pe toţi din casă cu un vin amestecat cu un somnifer.

   — Mă mir, cum s-a lăsat păcălit Schrapel. Normal era, să-i fi fost suspectă generozitatea indivizilor.

   — Da, asta nu mai înţeleg nici eu, dragă Petre. O mai fi şi altceva. Schrapel nu-i un prost şi de la început n-a avut încredere în ei. Dar, asta o vom afla în curând. Hai să vedem mai departe.

   Pe slujnica adormită au urcat-o la etaj. Acolo-i aştepta un haos de nedescris.

   Bandiţii căutând, au răsturnat totul lăzi şi cutii. Nici un cloţ nu a rămas necercetat. Cel mai rău era în camera fetei, care zăcea mai departe inconştientă în patul ei.

   — Aici au lucrat cu temei, râse George şi degeaba. Acum am înţeles de ce ne-au atacat. După percheziţia aceasta indivizii au ajuns la concluzia că bani nu mai sunt aici, chiar dacă iscoada lor n-a înţeles nimic din discuţia noastră au dedus că Schrapel mi-a dat mie banii spre păstrare, deoarece a văzut ce bine ne înţelegeam.

   Plecară apoi jos, să se ocupe de lumea ameţită de băutură şi de sedative. Schrapel părea imposibil de trezit pentru început. În schimb Williams, servitorul s-a dezmeticit uimitor de repede. Se uită mirat în jurul lui, dar când George i-a explicat situaţia a înţeles totul. Totuşi nu a ştiut să spună decât că, după ce a început furtuna, oaspeţii au golit câteva sticle de vin, cu Schrapel şi cu nevastă-sa. El servise la masă. Unul din clienţi - Williams - nu a putut preciza care, i-a oferit un pahar de vin să-l bea în cinstea lui. Aşa şi făcuse. După care a plecat înapoi, la bucătărie, unde trebui să lupte împotriva unei oboseli instalate brusc. La urmă a vrut să se întoarcă în salon, dar pe drum a căzut grămadă. Asta a fost tot.

   George şi Petre ascultară relatarea în linişte, apoi şi-au reluat încercările de a-i trezi pe ceilalţi.

   Încercară cu comprese reci pe inimă. În plus le-a masat tălpile cu perii, după ce le-a tras jos pantofii şi şosetele. Au avut un rezultat bun. Au început să se trezească unul după altul.

   Williams, a fiert imediat o cafea tare, care i-a dezmeticit şi mai bine pe bieţii oameni.

   După ce cei prezenţi şi-au revenit din prima spaimă şi au înţeles situaţia, Petre nu se putea abţine de a-i face lui Schrapel reproşuri, că s-a lăsat păcălit şi tras pe sfoară de nişte indivizi dubioşi.

   — Trebuia să fiţi neîncrezători, când i-aţi văzut cum vă îmbie pe toţi cu vin. Schrapel îl lasă pe Petre să termine, apoi i-a răspuns:

   — Vă înşelaţi domnule Petre, pe toată linia. Povestea s-a întâmplat altfel. Cu puţin timp înainte de începerea furtunii au venit la mine în local aceşti doi oameni, al un pahar. Ei, au dat vinul, nu bandiţii. La început şedeau la mese diferite. Când a început furtuna, discuţia s-a purtat de la masă la masă, era ceva normal, mai ales că o furtună nu a mai avut loc de nai de zile. Ne aşteptam ca în orice moment să fim aruncaţi în lumea de apoi, de unul din acele groaznice fulgere globulare. Înţelegeţi, că în pericol, creşte solidaritatea umană. Aşa au ajuns cei patru inşi la masa noastră. În locul lor nici eu n-aş fi stat la fereastră, aici din minut în minut şederea era tot mai neplăcută. Când s-a mai lăsat furtuna eram bucuroşi şi mulţumind lui Dumnezeu că am scăpat teferi. Aşa i-am dat şi lui Williams să bea şi i-am trimis şi slujnicei la bucătărie un păhărel. Că vinul a fost cu somnifer nu pot înţelege nici cum, credeţi-mă, tot timpul i-am ţinut sub observaţie, pentru că mă aşteptam să se folosească de furtună şi să ne atace. Nu-mi dau seama cum a putut careva din ei să pună somniferul în vin.

   — Poate că aţi părăsit localul pentru câteva minute, domnule Schrapel? întrebă Farrow.

   — Nici o clipă nu m-am ridicat de la masă.

   După această relatare, George cu o faţă îngândurată povesti întâmplarea prin care au trecut, împreună cu Petre. Părerea generală era că banii erau salvaţi, dar că oricând putea avea loc un alt atac din partea acestor canalii, deci atenţie.

   — N-ar fi mai bine să iau banii iar la mine? întrebă Schrapel. Ăştia prima dată, vor căuta la dumneavoastră domnule Petre.

   — Nu-i aşa sigur, spuse acesta, dar mie îmi este indiferent şi sunt chiar bucuros să scap de bani şi de răspundere. Petre şi-a căutat portofelul, vrând să-i dea banii lui Schrapel dar George a intervenit brusc, spunând:

   — Cred că este mai bine, dacă iau eu banii. Nu cred că vor încerca din nou să mă atace pe mine, după ce prima dată i-am păcălit aşa de rău, cu plicul gol. Dumneavoastră domnule Schrapel sunteţi ocupat ziua cu localul, deci nu puteţi veghea aşa de bine ca mine, care pe moment tot nu am ce face. Deci dacă vă convine....

   — Desigur, domnule George, eu nu sunt obişnuit să umblu cu pistolul neasigurat în buzunar şi să mă aştept în fie are clipă la un atac perfid.

   George a luat banii la el.

   — Atunci pe moment, totul este în ordine. O întrebare, aveţi o cameră liberă pentru astă noapte? N-aş dormi cu aşa mulţi bani în buzunar, într-o cameră cu amicul meu Petre.

   — Desigur, am mai multe camere libere, nevastă-mea se va ocupa aşa de îndată.

   Petre se uită mirat la George. Nu înţelegea ce avantaje ar aduce dormitul în camere separate. Din potrivă, dacă dormim împreună puteau veghea cu schimbul. Nu gândi pre mult, pentru că cineva a abătut la uşă. Era medicul, care voia să-şi viziteze

pacienta.

   În acest timp ceilalţi au luat un dejun bogat şi consistent. Pentru că din seara precedentă nu mai mâncaseră nimic din cauza că au fost trezi toată noaptea şi acum le era o foame de lup.

   Peste un sfert de oră medicul şi-a încheiat consultaţia. A venit să-şi ia rămas bun de la noi şi ne spuse:

   — Domnişoara este pe drumul cel bun. Simptomele periculoase au trecut. Pot garanta că în trei - patru zile se va restabili. Ce a fost mai greu a trecut, acum viaţa ei nu mai este în pericol.

   Noi, ne-am bucurat foarte mult de această ştire. Cu toată părerea de rău justificată, starea de inconştienţă a fetei era obstacolul principal în calea elucidării secretului celor cinci mii de lire.

   Odată cu revenirea ei la normal totul urma să se clarifice.

V

TRĂDĂTORUL

   PESTE O ORĂ, după ce s-au retras în camerele lor să se odihnească puţin, după eforturile depuse în timpul nopţii, Petre îl întrebă pe George de ce voia să-şi ia o cameră separată.

   — Trebuie să fie un motiv, în explicaţia ta, că doar din cauza banilor nu vrei să împarţi camera cu mine motivaţia este prea slabă.

   — Ai dreptate Petre şi mie mi-e jenă că nu am găsit un alt motiv. Nu poţi fi mereu pe fază şi apoi în afară de aceasta, doar tu ai sesizat nuanţa.

   — Asta aşa este. Ei, acum spune, care este scopul acestui exerciţiu?

   — Nu este uşor de spus. Iarăşi este ceva instinctual. Mai întâi iei banii urgent din nou la tine. Petre, spuse cu hotărâre George. Tot jocul cu schimbarea şi păstrarea banilor a fost doar o comedie pentru spectatorii noştrii.

   Petre se scărpină după ureche.

   — Ascultă domnule George, asta-i prea mult pentru mine. Spui comedie pentru spectatorii noştri?

   Atunci vrei să spui că joci teatru faţă de Schrapel şi soţia lui?

   — Azi nu pari să ai ziua ta bună Petre.

   — Aha, n-ai încredere în cei doi amici de pahar ai lui Schrapel şi crezi...

   — Iarăşi greşeşti. Nu, chestia este alta. În timpul relatării lui Schrapel m-am tot gândit la întâmplările de ieri şi-i dau dreptate lui Schrapel, pentru că introducerea somniferului în vin a rămas neclară. Schrapel care era atent ar fi văzut, dacă vreunul din indivizi ar fi pus ceva în vin. Deci somniferul a fost pus în vin, dar nu în salon. Nu pot dovedi aceasta, dar sunt sigur că nu mă înşel.

   Petre a rămas pentru moment fără cuvinte. La aşa ceva nu s-ar fi aşteptat.

   — La naiba, exclamă el, aceasta nu este exclus. Dar cine ar putea fi individul?

   — Aceasta nu este greu de ghicit, cred eu.

   — O clipă, pot fi doar două persoane, slujnica şi Williams, servitorul.

   — Pe slujnică o poţi uita. Crede-mă este Williams şi nimeni altul.

   — Eşti sigur domnule George, dar deocamdată n-ai nici o dovadă. Este adevărat că servitorul nu inspiră simpatie, dar asta nu înseamnă că este un ticălos. Ştii cumva, de când lucrează aici?

   — Da, mai înainte l-am întrebat pe Schrapel. Nu este nici de două luni aici. În plus, este un metis din tată englez şi mamă indigenă. Nu-i pot acuza în bloc pe metişi, dar experienţa a dovedit că ei sunt adesea fără caracter şi uşor de cumpărat.

   — Hm, deci tu crezi că bandiţii l-au racolat doar de puţin timp, poate chiar de ieri şi el în fond n-ar face parte din bandă?

   — Da, aceasta este şi părerea mea de moment. Cred că tot planul a fost făcut nu de mult. Petre s-a gândit puţin apoi scutură din cap energic şi spuse:

   — Nu, nu te pot urmări, cred că te înşeli. Mai întâi nu ai nici o dovadă, doar simple bănuieli care sunt şi ele foarte vagi. Apoi ai lăsat de o parte un contra argument foarte important.

   — Care ar putea fi?

   — Curios, că nu-ţi poţi da singur seama. Ai uitat că şi Williams a fost inconştient când l-am găsit?

   Farrow surâse maliţios.

   — Şi aceasta este pentru tine un contra argument?

   — Dacă nu este cel mai bun posibil, atunci creierul meu nu mai valorează nici un bănuţ.

   — O vai, singur te-ai condamnat. Tocmai inconştienţa lui m-a pus pe gânduri.

   — Azi vorbeşti în şarade, domnule George. Nu ai putea fi mai explicit ca să înţeleg şi eu mai bine?

   — Fie ascultă. Îţi aminteşti bine cum l-am trezit pe Williams. A mers destul de repede nu crezi?

   — Ba da!

   — Bun. Eu cred că a mers puţin prea repede!

   — Aşa, tu crezi că în realitate nici nu a băut din vinul cu somnifer?

   — Ba da, dar n-a luat decât atât cât să adoarmă şi să-şi facă un alibi excelent.

   Petre fluieră printre dinţi.

   — Acum încep să te înţeleg, domnule George. A durat puţin trebuie să recunosc. Dar aşteaptă, acum mă dumiresc. N-ar fi posibil ca el să fi băut puţin, când i s-a cerut să bea în sănătatea lui Schrapel?

   — Bravo Petre. Suntem într-un singur gând. Şi totuşi nu este adevărat. Schrapel mi-a povestit că unul din bandiţi i-a luat-o înaintea amicului Schrapel, i-a turnat în pahar. A insistat, ca servitorul să bea din vinul său, iar vinul lor n-a fost cu siguranţă tratat cu somnifer. Ei comandaseră un sortiment mai bun şi mai scump, aşa că o confundare a sticlelor nu era posibil. Nu, Williams a luat voluntar o mică doză din somnifer cât să-l adoarmă câteva ore.

   — Poate că nici nu aluat, ci doar s-a prefăcut că doarme adânc.

   — Te contrazic din nou. Somnul era adevărat. Am văzut când şi-a deschis ochii. Avea o micşorare a pupilelor, oricum prezentă. Nu în gradul ca la Schrapel şi la ceilalţi.

   — La naiba, domnule George poţi concura un medic experimentat, cu spiritul tău de observaţie.

   — Mai încet, asta-i ceva întâmplător ce am aflat de la Dr. Bertram. Dar se vede că astfel de cunoştinţe pot fi utile uneori. Fără somnifer, Williams nu şi-ar fi putut juca rolul atât de bine, el având doar puţin talent de actor. Aceasta s-a dovedit la trezire. A ştiut imediat totul şi nici nu s-a mirat.

   — Ai dreptate domnule George, mă dau bătut. Încă o întrebare doar: ai luat camere separate doar ca să-l păcăleşti pe Williams?

   — Clar. Bănuiesc că noaptea aceasta va mai fi un atac. Ne trebuie libertate de mişcare. De asemeni trebuie să ne ocupăm de fata care este bolnavă. Aceştia nu vor ezita să o ucidă, acum că pot afla de la Williams în orice moment că se însănătoşeşte repede. Dar, acum să lăsăm planurile mari şi să ne culcăm. Totul se va rezolva de la sine.

   Aşa s-a şi întâmplat, dar altfel de cât şi-au imaginat cei doi prieteni.

   Spre prânz s-au sculat amândoi odihniţi şi au luat masa în salon. Acolo şi-au petrecut şi după amiaza. Williams trebuia să fie observat cu atenţie, căci trebuia să ia într-un fel sau altul legătura cu bandiţii.

   Dar deocamdată, nu s-a mai întâmplat nimic. Williams îşi vedea liniştit şi sârguincios de lucru, când în bucătărie când în salon, era tot timpul ocupat şi căliu.

   Farrow a început să se enerveze. Aşteptarea îl plictisea cumplit, dar nu puteau părăsi localul. Oricând putea interveni ceva.

   Petre se necăjea şi el, că nu a avut intuiţia lui George. Căuta un mod de a se evidenţia.

   Când Schrapel veni câteva minute la masa lor, Petre îl întrebă:

   — Există un post de poliţie în Tanunda, domnule Schrapel?

   — Avem un inspector şi un poliţist. Sunt mai mult decât suficienţi, la noi nu s-a întâmplat nimic, ceva serios.

   Schrapel pleacă iar la tejghea. Petre îi spuse lui George.

   — M-aş pune în legătură cu poliţiştii de aici.

   — Ei dar de ce? întrebă Farrow mirat.

   — Cred că este mai bine. Încă tot nu ştim cine sunt adversarii noştrii. Poate că sunt criminali căutaţi de poliţie. Şi în plus n-ar strica dacă în această noapte s-ar ocupa de local.

   — Da, cred că ai dreptate Petre. Nu poate strica de loc. Poate că ar fi chiar indicat să-i predăm inspectorului cei cinci mii de lire.

   — Excelent, domnule George, aşa voi face, plec chiar acum. Vii cu mine?

   — Aş veni cu plăcere dar este mai bine să rămân aici. Dacă Williams încearcă să părăsească localul vreau să merg pe urmele lui.

   — Bine. Deci mă duc singur. Înainte de a pleca Petre l-a informat şi pe Schrapel de intenţia lor. George după ce şi-a băut cafeaua în linişte, s-a dus în salon şi s-a adâncit în lectura singurului ziar local care exista. În afară de el nu mai era nimeni în salon. Înaintea serii nu prea erau clienţi de aşteptat, peste zi, localnicii din Tanunda erau ocupaţi cu munca.

   Williams lucra în salon. Curăţa pahare şi ştergea bufetul. Lui George aceasta îi convenea de minune. Îl avea sub ochi, ne trebuind să-l tot urmărească, fapt ce ar fi fost sesizat de celălalt. Când se întâmplă ceva cu totul neaşteptat.

   Uşa care ducea spre casa scării s-a deschis şi apăru însoţitoarea lor necunoscută din călătorie.

   Farrow a sărit în sus. A înţeles imediat că fata şi-a recăpătat brusc cunoştinţa. S-a trezit singură într-o cameră necunoscută, iar frica de situaţia de neînţeles a determinat-o să coboare din pat şi să iasă din cameră.

   George a făcut câţiva paşi spre ea. În acelaşi moment a văzut- o şi Williams. De spaimă i-a căzut din mână pahar care s-a făcut ţăndări. Apoi scoase un blestem cumplit şi imediat a dispărut în bucătărie. În prima clipă, George a vrut să-l urmărească, dar s-a răzgândit şi s-a grăbit spre necunoscută care se apropia încet şi cu paşi nesiguri. Când l-a văzut pe George faţa i s-a decolorat.

   — O, doamne - bâlbâi ea, aţi fost cu mine în tren şi m-aţi întrebat despre scopul călătoriei mele - deci dumneavoastră sunteţi cei ce...

   — Nu, strigă George repede, vă înşelaţi. Nu eu v-am atacat, din contră, eu şi cu prietenul meu v-am salvat şi v-am aduc aici în siguranţă.

   Tanăra aruncă priviri neliniştite în jur. Pe semne că nu-şi revenise cu totul, încă mai scânteiau frânturi de amintiri de la atacul căruia i-a căzut victimă, în creier.

   — Cineva m-a doborât. A fost o umbră, s-a topit apoi în beznă.

   S-a întrerupt. Picioarele îi cedau, se clătină uşor şi se uită după

ajutor. Faţa ei îi era de o paloare cadaverică.

   George o prinse de mână şi a dus-o la o canapea. Ea nu s-a împotrivit de loc.

   — Reveniţi-vă puţin, o rugă George. Avem timp. Fiţi liniştită, nu vi se va întâmpla nimic şi banii sunt în siguranţă.

   — Banii? - strigă ea drept răspuns - de unde ştii de ei? Nu mai sunt aici, m-am uitat după ei. Deci, dumneata!

   — Nu, nu, o întrerupse George, lăsaţi-mă să vă explic în linişte.

   Nu a putut continua. În acel moment, din bucătărie s-a auzit o

împuşcătură de pistol. Cineva strigă. Apoi în uşă au apărut doi din bandiţi, cu pistoalele întinse, spre ei, îmbrăcaţi în haine de piele.

   — Mâinile sus! s-a auzit strigând o voce poruncitoare.

   George ezită o clipă. Imediat s-a auzit o împuşcătură. Glontele

a trecut pe lângă braţul său. A opune o rezistenţă, ar fio nebunie. Îşi ridică încet mâinile sus. În acelaşi moment, necunoscuta leşină din cauza împuşcăturii.

   Din cealaltă parte au apărut şi ceilalţi doi bandiţi, însoţiţi de Williams.

   Îl mânau din spate pe Schrapel şi pe nevastă-sa.

   — Legaţii pe toţi! comandă cel ce părea şeful, mai întâi pe neamţ, el este precis cel mai periculos!

   George a fost legat într-o clipă de mâini şi picioare. Nu se putea mişca de loc. Schrapel şi nevastă-sa păţiră la fel.

   — Unde-i celălalt neamţ? întrebă şeful.

   — A plecat boss, cam de vreo jumătate de oră.

   — Postaţi-vă atunci la uşă voi doi şi doborâţi-l, dacă vrea să intre.

   George a crezut că o întoarcere repede a lui Petre ar fi îmbunătăţit situaţia, dar această speranţă s-a spulberat ca o bulă de săpun. Petre n-avea cum să nu le cadă bandiţilor în mâini, nebănuind nimic. Spera doar că l-a găsit pe inspector şi i-a dat banii în păstrare. Aşa cel puţin le-ar fi stricat bandiţilor toate socotelile.

   Şeful a păşit spre George, scuipă dispreţuitor şi-l întrebă plin de batjocură:

   — Nu te miri, old boy, de unde apărem aşa de odată? Cine vrea să se măsoare cu Jim Brothers trebuie să se scoale mai devreme ca voi, ageamii de nemţi. Ieri ne-aţi păcălit, dar acum este altceva. Am stat toată ziua aici, într-o pivniţă de vin, încăpătoare, adăpostiţi de amicul Williams. Şi acum a venit momentul să intervenim, nu crezi? Altfel, Miss Schrapel v-ar fi povestit lucruri pe care voi le puteţi afla numai după ce noi am plecat cu cele cinci mii de lire.

   Făcu o mică pauză, încântat de situaţia apărută.

   Farrow se gândea febril la cele spuse de bandit. Miss Schrapel? Deci este sigur că tânăra este o rudă de-a gazdei noastre.

   Şeful care s-a prezentat drept Jim Brothers îngenunche şi încearcă să descheie jacheta lui George.

   George a început dintr-odată să râdă.

   — Te-ai ţicnit? întrebă Brothers furios.

   — Nu, de loc, dar dumneata, onorate Mr. Brothers o să ai curând o mică criză de nervi, când vei vedea că ai fost din nou păcălit. Banii nu mai sunt aici, nici la mine nici la vreunul din oamenii de aici.

   — Prostii, se amestecă Williams, tipul vrea să vă înşele. Eu am văzut când i-a luat.

   — Well, răspunse Brothers, golind toate buzunarele lui George, evident fără să dea de bancnote. De furie i se îngroşară venele pe frunte.

   — Căutaţi la ceilalţi dar repede. Banii trebuie să fie aici, nu mai putem pierde timpul.

   Rezultatul a fost acelaşi şi după ce Schrapel şi nevastă-sa au fost percheziţionaţi.

   Brothers răcnea, cuprins de o furie nebună.

   — Unde a pus banii? răcni el la George, spune-mi acum pe loc sau te fac ciur.

   Îşi îndreptă pistolul spre fruntea lui George.

   — Crezi că atunci vei găsi banii? întrebă George cu sânge rece.

   — Câine! strigă turbat Brothers, număr până la trei, dacă nu vorbeşti s-a terminat cu tine!

   Criminalul şi-a pierdut controlul. Era capabil de orice. Atunci a intervenit Williams:

   — Staţi o clipă, spuse el, treaba este simplă. Ăsta o fi dat banii amicului său, au făcut mai multe schimburi de acestea, ca să ne păcălească. Toată ziua s-au uitat la mine şi am avut impresia că m-au descoperit.

   — Chiar aşa este, interveni George. Ştiu de azi dimineaţă cu siguranţă că faci parte din bandă.

   — Atunci totul s-a lămurit, zise Williams, îl pândim pe celălalt şi îi luăm banii după care o ştergem cât mai repede.

   — Puteţi să-l pândiţi, dacă vreţi pe amicul meu, râse Farrow, dar nici la el nu veţi găsi cele cinci mii de lire, exact ca la mine.

   În acel moment s-a auzit cum uşa grea a casei a fost deschisă. George şi-a ţinut respiraţia. Acum urma ca Petre să fie doborât de pumnii bandiţilor. Şi dacă nu l-a găsit pe inspector şi banii sunt la el?

   Nu şi-a putut duce gândul până la capăt. Afară se auzi un foc de armă.

   Poate a sesizat Petre pericolul şi se apără? Sau bandiţii au tras?

   George a închis involuntar ochii.

   — Mâinile sus! se auziră dintr-odată mai multe somaţii.

   George se uită în sus. Bandiţii tresăriră speriaţi. În uşă era

Petre cu pistolul ridicat. Alături de el doi poliţişti în uniformă, cu carabinele la ochi. Brothers a vrut să-şi ia pistolul. În acelaşi moment se auzi un foc de armă de la uşă şi pistolul a căzut din mâna însângerată a banditului.

   Abia atunci mâinile s-au ridicat la repezeală. Nici unul nu a îndrăznit să riposteze. După câteva secunde s-au auzit clicul cătuşelor care-i făceau pe bandiţi cu totul inofensivi.

   — Petre, cum ţi-a reuşit? întrebă bucuros George, pe când amicul său îi tăia legăturile de la mâini şi picioare. Pentru că nu aveai de unde ştii că nemernicii tocmai acum...

   — Ba am ştiut domnule George, indivizii nu au fost destul de atenţi. Pe când au intrat în bucătărie, să-l prindă pe Schrapel şi pe soţia lui, slujnica a fugit în curte. Fata nu-i proastă, a venit direct la poliţie, unde tratam cu inspectorul Clifford. Atunci am venit toţi cei trei alergând încoace şi, slavă domnului, am ajuns la timp. Dar ce-i asta? întrebă el mirat.

   — Este Miss Schrapel, tovarăşa noastră de călătorie. Da, totul a pornit odată cu apariţia ei aici.

   — Stop, domnule George, aceasta mi-o vei povesti mai târziu în linişte. Acum să-i ducem de aici pe aceşti domni onorabili, acolo unde le este locul.

   Aşa şi făcură. Criminalii au fost duşi la sediul poliţiei, unde, până la trimiterea lor în judecată, la Adelaide au fost ţinuţi sub pază bună.

   După predarea bandiţilor cei doi amici s-au întors împreună cu inspectorul Clifford la localul lui Schrapel, unde s-a întocmit un proces verbal.

   Miss Schrapel şi-a revenit între timp. A fost şi medicul care în urma consultaţiei a găsit că starea ei este satisfăcătoare.

   Acum întrebările şi discuţiile nu mai încetau. Pe toţi îi interesa să ştie de unde proveneau cele cinci mii de lire. Pe scurt povestea lor a fost următoarea:

   Schrapel a avut un frate vitreg pe care-l chema Eduard care în tinereţe l-a înşelat cu moştenirea tatălui său şi apoi a emigrat în America. Acest om era tatăl tinerei care acum stătea la masă. În America el a făcut avere, devenind un om bogat, dar dorul de Australia îl trăgea înapoi mereu. În final, fiind în vârstă s-a întors însoţit de fiica lui în Perth, oraşul său natal. Cu anii au crescut şi remuşcările datorite faptei sale ruşinoase faţă de fratele său vitreg, deveniră tot mai puternice. Ar fi vrut să repare totul dar nu-i ştia adresa şi dacă mai trăieşte. Abia pe patul de moarte a aflat întâmplător adresa fratelui său. Atunci a rugat-o pe fiica sa să plece imediat după moartea sa la Tanunde şi să-i ducă fratelui său cinci mii de lire sterline ce reprezentau de zece ori valoarea moştenirii de atunci. Ar fi vrut să-i scrie câteva rânduri şi să-i ceară iertare, dar mâna nu-l mai asculta. A reuşit totuşi dar cu mâna tremurândă să scrie stângaci, adresa pe plic. Discuţia dintre muribund şi fiica sa a fost ascultată de Jim Brothers, servitorul lui Eduard Schrapel. În capul acestei canalii s-a născut planul să fure banii, atât doar că nu ştia unde-i ţine ascunşi Miss Schrapel. Complicii săi au încercat încă din Perth un atentat împotriva tinerei fete, dar acesta a eşuat. Fata instinctiv, ştia că banii, erau ţinta atacului, pe care-i purta mereu la ea. De aceea i-a ascuns în pantofi şi era rezervată faţă de toţi tovarăşi de călătorie. Brothers nu descurajă şi pleacă cu complicii săi după ea, sperând că va găsi un loc întunecos unde va putea da atacul asupra fetei. Era convins că fata păstra banii în poşetă. Aşa se explică faptul că în Tanunda atacul a vizat doar poşeta.

   Întâmplarea a făcut că, în localul lui Schrapel l-a întâlnit pe Williams o veche cunoştinţă din Perth, care a participat la numeroase ticăloşi în trecut. Individul era deci un complice ideal.

   Prin apariţia lui Farrow şi a prietenului său Petre în Tanunda planurile criminalilor au fost dejucate.

   Acum când totul s-a terminat cu bine a urmat în Tanunda o sărbătoare mare.

   George şi Petre au trebuit să mai rămână un timp în Tanunda la insistenţele lui Schrapel.

   Acum Schrapel era fericit. Era un om bogat şi unchiul unei nepoate fermecătoare. Cel mai mult însă îl bucura faptul că se putea gândi la fratele său fără supărare şi dispreţ.

   După un timp, cei doi prieteni George şi Petre au părăsit Tanunda şi s-au îndreptat spre noi aventuri.

SFÂRŞIT

Volumul 199

ÎN ŢARA LUI KUBU

   O NOAPTE NEPLĂCUTĂ

   GEORGE FARROW S-A TREZIT din somn. O mână l-a atins uşor.

   — Sst, nu te mişca George, stai liniştit, i-a şoptit Petre. Auzi foşnetul?

   George era încă ameţit, a trebuit să-şi adune mai întâi gândurile. Era culcat, alături de Petre şi de micul chinez Lu Wang într-un cort pe malul râului Bajat în plină junglă. Îşi încordă auzul. Da, auzea şi el zgomotul de fâşâit şi de târâre. Îl cuprinse o spaimă cumplită. Auzise adesea acest zgomot în junglă.

   — Şerpi Petre, murmură el.

   — Da, au intrat în cort, sunt mai mulţi, răspunse Petre. Nu te mişca, adu-ţi aminte de ce ne-a povestit însoţitorul nostru, Bergas. A vorbit ieri de şarpele cu pălărie, cel mai periculos de pe această insulă.

   — Vom face lumină, Petre, lumina alungă şerpii.

   — Dar îi şi întărâtă. Sunt deja aproape de noi. Sper ca Lu Wang să nu se mişte că ar fi pierdut.

   Cei doi au rămas nemişcaţi, ascultând agitaţi înfiorătoarele sunete.

   George cugetă. Ce noroc că nu-şi dăduse jos cizmele la culcare, ca până atunci.

   Pielea cizmelor nu o puteau străpunge dinţii unui şarpe.

   Dar Lu Wang? Va sări speriat din somn, fără să recunoască pericolul. Farrow îl auzea respiraţia liniştită.

   — Nu avem ce face, Petre, trebuie să acţionăm, murmură el. Număr până la trei apoi sărim. Îmi voi aprinde urgent lanterna. Fă şi tu la fel. Trebuie mai ales să-i ţinem la distanţă de Lu Wang.

   — OK, George sunt gata!

   George a început să numere încet. În mâna stângă ţinea

lanterna iar în cea dreaptă pistolul.

   — Unu, doi, trei!

   Cele două lanterne s-au aprins aproape simultan. Cortul a fost luminat ca ziua. Lumina lanternei lui Farrow s-a deplasat spre patul lui Lu Wang. Lângă gâtul acestuia se înălţase un şarpe care a început să şuiere enervat. Micul chinez s-a trezit şi se mişcă. George a tras. A avut doar două secunde timp de ochire, dar era un trăgător bun. Glontele zdrobi capul şarpelui. Lu Wang strigă şi sări în sus. Din fericire, nu a fost atins. Tocmai atunci Petre trase două focuri cu pistoletul. Un alt şarpe se zvârcolea rănit de moarte.

   — Nu te mişca Lu Wang, strigă George, după care luminând în jur mai trase două focuri, lovind de fiecare dată câte o reptilă.

   Petre deasemenea ucise încă doi şerpi. Corpurile şerpilor ucişi zvâcneau în spasmele morţii şi erau groteşti.

   George de abia atunci a înţeles în ce pericol au fost. Dacă Petre nu s-ar fi trezit, cu toţii ar fi fost victimele ale şerpilor cu pălărie. Da, acestea erau bestiile pe care George le-a recunoscut în urma descrierii făcute de însoţitorul lor.

   Dar acesta de ce nu venea? Cortul său era doar în apropiere şi trebuia să fi auzit focurile de pistol. O nouă spaimă l-a cuprins pe George. Ieşi din cort şi merse în micul luminiş de pe malul râului. Se opri uluit. Cortul lui Bergas dispăruse, la fel şi barca cu care călătoriseră câteva zile. Bergas şi cei patru malaiezieni, nu mai erau de văzut.

   — Petre, Lu Wang, veniţi afară, strigă George agitat.

   Cei doi apărură. Petre blestemă, când observă dispariţia ghidului Bergas. Bergas dispăruse într-adevăr şi-i lăsase singuri în mijlocul junglei.

   — De ce a făcut aceasta? întrebă George, scuturând din cap.

   — A luat cu el totul. Darurile pentru indigeni nu l-au interesat, n-aveau valoare pentru el. Puştile noastre sunt în cort iar portofelele sunt la noi. Drace! Petre se caută în buzunare, mi-a dispărut portofelul, exclamă el! După o clipă George se caută şi el în buzunare, dar constată că şi ale lui sunt goale.

   — Banditul! înjură Petre, l-au interesat portofelele noastre. Invitaţia sa la o vânătoare de tigri a fost o păcăleală. A vrut să ne jefuiască, aceasta i-a fost intenţia de la început. N-am avut încredere în el, de la început. De aceasta a trebuit să dormim aici noaptea asta în barcă.

   George nu a răspuns. Îşi dădea seama că Petre avea dreptate. Bergas părea să fie un aventurier, un bandit, care-şi ademeneşte victimele în junglă, ca apoi să le jefuiască.

   Deodată a fugit înapoi la cort. Acolo observă că şi puştile au dispărut. Bergas le lăsase doar pistoalele.

   Din fericire George mai avea două încărcătoare le el. George a mai făcut o descoperire. Într-un colţ al cortului găsi un coş împletit în care au fost şerpii. Lui George îi scăpă o înjurătură, iar pumnii sau strâns spasmodic.

   — Bergas nu este doar un hoţ şi un ticălos ci şi un ucigaş, îi spuse el lui Petre care intrase şi el în cort. Bergas a pus coşul cu şerpi la noi în cort şi după ce ne-a jefuit l-a deschis. Mă mir doar că nu ne-am trezit.

   — Acum îmi dau seama că ceaiul pe care ni l-a făcut, avea un gust ciudat. N-am băut decât puţin din el. Precis a pus un somnifer în el.

   — Ai dreptate Petre şi eu am vărsat o parte din ceai. Că nu mia plăcut. Bergas a vrut să fim ucişi de şerpi. Nimeni n-ar fi putut dovedi nimic. Poate că ar fi vrut să se întoarcă ca să ne îngroape. Cu martori care ar fi adeverit că şerpii ne-au ucis.

   — Nu cred, domnule George, Bergas nu se întoarce. Va face în aşa fel ca să fim descoperiţi de alţi oameni, dar abia mai târziu. Acum ar bate la ochi, că avutul nostru a dispărut. El ar fi întrebat de ce ne-a părăsit, mai târziu s-ar putea spune că indigenii ne-au jefuit.

   — Hm, poate ai dreptate, Petre. Dar ce facem acum? Ne întoarcem pe jos la Batek? E un drum lung şi istovitor, prin junglă. Nu avem decât pistoalele la noi şi pe aici mişună o sumedenie de animale sălbatice.

   — Dacă am avea o barcă indigenă, domnule George?

   — Da, dacă, dar nu avem. Cortul nu ne mai este de nici un folos şi nici nu-l putem lua cu noi.

   — Şi dacă am face o plută domnule George.

   — Cu ce? Au dispărut şi cuţitele noastre iar cu pistoalele nu putem tăia trunchiurile copacilor. Petre ieşi nervos din cort şi coborî pe mal. Luna scălda peisajul într-o lumină difuză. În afară de câţiva crocodile care leneveau pe ţărm, nu se vedea nici o altă vieţuitoare. Din junglă însă răzbătea concertul obişnuit al fiarelor. De departe se auzea un răcnet de panteră, păsările de noapte vociferau prin arbori iar aerul era încărcat de zumzetul nenumăratelor insecte mai mari sau mai mici, care înconjurau copacii înfloriţi. Petre nu a dat nici o atenţie acestora. Ochii lui căutau doar oameni, indigeni. În timpul călătoriei văzuseră mulţi indigeni Kubu, care populau zona. De la aceştia spera Petre să primească ajutor.

   Cei doi prieteni l-au cunoscut în Palembang pe pretinsul vânător Bergas, care le-a povestit despre expediţiile sale în interiorul Sumatrei. Le-a propus să meargă împreună la vânătoare de tigrii. Voia să prospecteze regiunea Djambi, a populaţiei Kubu. George şi Petre au decis în cele din urmă să-l însoţească.

   Plecaseră cu o barcă cu motor în amonte pe Lalang, apoi Batek. Înnoptaseră mereu în barcă, cu toate că atât George cât şi Bergas îşi luaseră câte un cort.

   La lăsarea ultimei nopţi Bergas le propuse să înnopteze pe mal, cu toate că nicăieri nu erau mai în siguranţă ca în barcă.

   În afară de şerpi veninoşi, de scârboşi miriapozi şi de uriaşi scorpioni coloraţi în verde negru, cu muşcătura lor cumplit de dureroasă şi care mişună pretutindeni în junglă, mai pândesc lipitori groaznice care atacă omul, pătrunzând prin încălţăminte şi îmbrăcăminte. Acestea din urmă atacând în grupuri mari, au grosimea aţei dar, până nu sug sânge, ajungând la mărimea unei cireşe, nu-şi părăsesc victima.

   George avusese tocmai de acea rezerve să înnopteze pe mal. Bergas insistase însă, promiţând că va căuta un loc în care să fie în siguranţă. Mai spuse că malaiezii care-l însoţesc au de reparat ceva la barcă, urmând să termine reparaţia până dimineaţa.

   Motivul le deveni celor doi prieteni clar, după ce cât pe ce să fi devenit victimele şerpilor cu pălărie.

   George merse spre Petre, care continua să scurteze râul. Nu se vedea nici o ambarcaţiune.

   — Crezi că noaptea ar putea fi indigeni pe râu, Petre? întrebă George. Peste două ore se face lumină. De dormit nu mai putem. Vom face un foc, ca să putem fi observaţi.

   — Mai bine nu, domnule George, am impresia că Bergas mai este prin apropiere. Ne-ar putea vedea şi să observe că atentatul i-a eşuat.

   George i-a dat dreptate. La lumina lanternelor curăţiră locul de insectele otrăvitoare. Apoi se aşezară pe un trunchi de copac, aşteptând dimineaţa. Orele trecură încet.

   Apoi se lumină brusc. Natura se trezi la viaţă în concertul a mii de voci ale păsărelelor pădurii.

   George se ridică şi privi în jur. Priveliştea era splendidă. Erau înconjuraţi de arbori giganţi de peste optzeci de metri înălţime, legaţi între ei prin reţele aproape de nepătruns de liane. Tufişurile extrem de dese prin care era greu de pătruns în junglă îi înconjurau. Părea imposibil de intrat în aceste desişuri, mai ales datorită numeroşilor spini lungi şi ascuţiţi. Jungla se întindea până la mal, aşa că nu se putea merge de-a lungul apei.

   Petre începu să se descurajeze. Îl tot blestema pe Bergas. Dacă l-ar fi putut prinde, banditului i-ar fi trecut pe vecie pofta de a mai comite astfel de nemernicii.

   — N-are rost acum să te vaiţi, Petre, încercă George să-l încurajeze. Cum pe moment n-avem ce mânca ar fi nimerit să vânăm. Pentru asta trebuie să intrăm mai adânc în pădure.

   — N-am ajunge prea departe. La urmă, ne mai rătăcim şi nu mai găsim drumul înapoi.

   — Mai bine flămânzeşti, Petre?

   — Sper să apară indigenii, domnule George. Ieri am întâlnit mai multe bărci. Dacă plecăm de aici nu-i vedem, în caz că ar trece pe aici.

   — Bine mai aşteptăm două ore, atâta vom rezista. Dar, după asta pornim la vânat. N-avem decât pistoalele, dar să sperăm că vor fi suficiente.

   Petre scrută din nou, cu faţa întunecată, râul în amonte. Farrow se duse până la cort, ca să-l mai cerceteze. Lu Wang şedea tăcut lângă Petre. Nu trăda nici o teamă, cu toate că şi el îşi dădea seama de situaţie. El spera că domnii vor găsi o cale de ieşire.

   Mai trecu o oră. De odată Lu Wang exclamă, surprinzându-i pe George şi Petre.

   Sus la cotitura râului apăru o barcă indigenă. În ea stătea un indigen, care-şi conducea barca de-a lungul malului.

   În barcă avea o suliţă lungă. Cerceta cu atenţie malul.

   Petre sări în sus de bucurie.

   — Barca asta ne trebuie, domnule George. Mă tem că indigenul va fugi dacă-l strigăm. Vreau să-l surprind şi să-i iau barca cu forţa.

   — Dar cum Petre? Înotând nu poţi ajunge la barcă, ea este mai rapidă decât tine şi în plus uiţi de crocodili.

   — Indigenul se apropie mult de noi, când ne mai despart vreo trei-patru metri, atunci voi sări în apă şi în câteva secunde sunt la barcă.

   George a înţeles ce important este să pună mâna pe barcă. Ar fi vrut să-l despăgubească pe indigen. Considera şi George că foarte probabil indigenul s-ar fi speriat şi ar fi fugit, dacă el l-ar fi chemat, mai ales că nici nu se puteau înţelege.

   Barca se apropia încet. Petre îşi scoase haina şi puse jos pistolul. Se ghemui după tufiş. Indigenul nu trebuia să-l vadă, în acest caz ar fi fost totul pierdut.

   George şi Lu Wang se ascunseră de asemenea. Toţi trei se uitau încordaţi printre ramuri. Barca apăru, era la doar trei metri distanţă de mal.

   Acum barca ajunsese în dreptul luminişului. Indigenul văzu cortul şi se opri din vâslit. George a văzut că indigenul este gata de fugă şi chiar atunci Petre s-a năpustit asupra sa. Apa nu era prea adâncă acolo. Îşi luase un avânt puternic şi ajunse urgent la barcă, de a cărei margini se prinse cu ambele mâini.

   Indigenul scoase un strigăt puternic, apoi se aruncă în apă şi se scufundă. Petre se uită în jur, ca să-l vadă unde apare. Cam la zece metri apăru la suprafaţă. Înoată repede la mal, apoi în clipa următoare a dispărut în desiş. Petre aduse barca la mal. Faţa îi radia de bucurie. Acum puteau să o ia la drum pe apă, până la următoarea alezare a tribului Kubu.

   — Ciudat indigen, îi spuse Petre râzând lui George, nici nu aşteaptă să vadă ce vrem şi a şi luat-o la fugă, de parcă aş fi dracul.

   — La fel ai face şi tu, dacă te-ar surprinde cineva în acest fel, răspunse George. Acest lucru nu-mi place. Indigenul este probabil un Kubu care stă prin a apropiere. Dacă îşi alarmează tribul, atunci îi avem pe toţi pe urmele noastre.

   — Până când apar ei, noi suntem departe domnule George. Nici noi nu stăm mult pe aici ci o ştergem şi încă imediat.

   — Şi unde vrei să pleci Petre?

   — Pe râu în jos.

   — Crezi că Bergas într-acolo a luat-o? Da, tu uiţi de portofele noastre. Aveam acolo sume importante de bani şi în afară de asta documentele noastre şi paşapoartele.

   — Hm, m-am gândit că-l vom aştepta la Palembang. Bergas se va întoarce acolo probabil.

   — Pe asta nu mă pot baza. Ce aceea îl voi căuta aici. Ţi-aş propune să mergem în sus pe râu. La următoarea aşezare indigenă putem afla dacă Bergas a fost văzut.

   — Şi cum ne vom înţelege cu ei?

   — Unii indigeni Kubu vorbesc limba albilor. Aici în zonă sunt câteva societăţi petroliere care angajează băştinaşi. Poate că avem noroc. Neplăcut este doar că a fugit stăpânul bărcii. Îi va instiga pe ai lui contra noastră.

   — De aceea ar fi mai bine să o luăm în jos pe râu, domnule George.

   — Nu, eu vreau să-l prind pe Bergas. N-are voie să ne scape. Cine ştie câţi i-or fi căzut victimă.

   — Atunci hai, urcă în barcă să plecăm odată de aici!

   — Luăm cortul cu noi, Petre, poate că ne mai trebuie. Are loc în canoe.

   — Dar să ne grăbim. N-aş vrea să ne găsească indigenii aici, domnule George. Pe râu suntem mai siguri ca aici, unde se pot

ascunde în desişuri. Cei doi se apucară să împacheteze cortul. Totul a durat un sfert de oră. urcat în luntre şi vâsliră pe râu în sus. Încă nu barcă.

PE URMELE BANDITULUI

   CĂLĂTORIA A ÎNCEPUT ÎNCET ŞI PRUDENT, mereu pe mijlocul râului. Aşa nu puteau fi atacaţi de pe maluri. Râul avea o lăţime de aproape patruzeci de metri. Malurile erau pline de vegetaţie, nu se putea distinge nimic prin ea. Nu apăreau decât sporadic fiare din junglă. Se părea că zona era părăsită de oameni.

   George ştia însă că nu era aşa. El ştia că aşezările Kubu se aflau mai cu seamă în apropiere de râu. Se aştepta să apară în curând una.

   După o jumătate de oră, văzură la mal o colibă indigenă, plutitoare, clădită pe o plută. Coliba era deschisă pe partea dinspre râu. Aşa că se putea vedea înăuntru.

   Acoperişul din frunze de palmier Lipai ajungeau în partea din spate până jos. Cei doi se opriră din vâslit şi priviră curioşi spre colibă. Dar în interior nu se vedea nici un om.

   — Hai să cercetăm coliba, propuse George, probabil este a băştinaşului cu barca. Pare să trăiască singur aici.

   — Să fim prudenţi, răspunse Petre, coliba este destul de mare, ca să poată adăposti mai multe familii. Cred că au părăsit-o intenţionat. Poate că ne-au observat şi s-au ascuns.

   — N-au de ce să se teamă de noi, Petre. Mă voi înţelege cu ei. Să vâslim într-acolo. Petre cedă. Se apropiară încet de colibă. Se vedea că era locuită. Când ajunseră destul de aproape, George scoase un strigăt. Nu răspunse nimeni. Nici a doua oară şi nici a treia oară. Atunci se hotărî să intre în colibă. Înainte însă ca barca să ajungă la plută, din pădure apăru un indigen, ţinând în mână o lance, gata de aruncare.

   George bănuia că nu se poate înţelege cu acest indigen, necunoscându-i graiul. El nu ştia decât câteva frânturi de limbă malaieză. Îşi încercă norocul.

   — Locuieşti aici? îl întrebă el pe băştinaş.

   Spre bucuria lui răspunsul veni prompt, în aceiaşi limbă.

   — Da, Tuan Sidin aici locuieşte.

   — Ăsta-i indigenul de la care am luat canoea, îi şopti Petre lui George.

   Acesta a dat din cap şi-l întrebă pe indigen.

   — Această canoe îţi aparţine Sidin?

   — Da, Tuan, răspunse indigenul, fără a renunţa la poziţia sa, gata de luptă.

   George se amuză pe tăcute. Băştinaşul era gata să arunce lancea în străini, dar îi numea pe aceştia Tuan, adică domnule.

   — De ce ai fugit, când am vrut să te oprim? Am vrut doar să-ţi vorbim Sidin.

   — Tuan atacat la Sidin, Sidin fugit de frică.

   — N-ai de ce să e temi de noi, Sidin. Îţi vom da canoea înapoi şi pentru sperietură te despăgubim.

   Faţa indigenului se lumină. Îşi lăsă lancea în jos. George împinse barca încet către coliba plutitoare.

   — Trebuie să ne ajuţi, Sidin, continuă el, barca ne mai trebuie, dar îţi facem o propunere, să ne însoţeşti. Noi aici suntem străini şi ne trebuie o călăuză.

   — Tuan, Sidin gata să însoţească pe Tuan, răspunse indigenul pe loc, Sidin a condus mult deja Tuan albi.

   Oferta îi făcu oarecum griji lui George, căci nu avea nimic cu ce să-l răsplătească pe indigen,

   — Tu eşti un Kubu, Sidin? întrebă el.

   — Da, Tuan, tatăl lui Sidin fost însă malaiez.

   — Mai trăieşte tatăl tău?

   — Nu Tuan.

   — De când eşti pe drumuri?

   — Sidin sculat două ore înainte de soare, Sidin azi vâneze porci sălbatici.

   — Ai văzut o barcă cu motor, mergând în sus pe râu?

   — Nu Tuan.

   — Cât este până la următoarea aşezare Kubu?

   — O oră de mers pe apă Tuan.

   — Mergem acolo. Poţi veni imediat cu noi.

   Indigenul acceptă bucuros. Purta doar un pantalon lung şi uşor iar bustul îi era gol. Fără să-i pese de colibă se urcă în barcă şi luă loc la proră în faţa lui Lu Wang. În faţa sa era cortul. George i-l arătă şi-l întrebă.

   — Ai văzut casa, acolo în luminiş Sidin? Era casa noastră.

   — Da Tuan, Sidin cunoaşte case uşoare de la Tuan albi, se chema cort.

   — Vrei să ai un astfel de cort, Sidin?

   Ochii indigenului sclipiră din nou.

   — Da Tuan, dar cort cost scump.

   — Dacă ne conduci bine, primeşti cortul acesta cadou, Sidin.

   — Tuan, Sidin conduce bine. Sidin tot face ca să ajuţi la Tuan. Sidin ucide toţi duşmani de la Tuan, dacă Tuan poruncă.

   — Bine Sidin, aşa rămâne. Vei primi cortul de la noi dacă vom fi mulţumiţi.

   Tocmai când vroiau să plece, auziră zgomotul unui motor de barcă. Petre şi George se uitară unul la altul. Se întorcea cumva Bergas să-şi viziteze victimele? Petre duse involuntar mâna la pistol, în timp ce zgomotul se apropia. George recunoscu pe dată, că nu era a lui Bergas. În barcă erau doi oameni, un alb şi un indigen. Indigenul pilota pe când albul lenevea, întins la pupa bărcii, cu ochii închişi.

   — Cine-i acesta Sidin? întrebă George.

   — Tuan, Sidin nu cunoaşte pe Tuan alb. Barca venit prima dată aici cu două zile în urmă.

   George dădu din cap. Cu două zile în urmă ei erau împreună cu Bergas pe râul Lalang. Deci omul n-avea cum să aibe de a face cu Bergas. Între timp barca se apropia în viteză. George strigă şi făcu semn cu mâna.

   Motorul a fost oprit imediat. Albul se înălţă în sus, mirat. Lui George i se păru că faţa i se întunecase la vederea lor. Apoi le făcu zâmbind un semn cu mâna, spunându-i ceva pilotului bărcii. Acesta descrise un mic arc de cerc şi ajunse aproape de canoe.

   George salută, prezentându-se pe el şi pe Petre. Omul se prezentă şi el, se numea Tolker. Era angajatul unei societăţi petrolifere.

   George îi povesti păţania prin care trecuseră.

   — Aşa ceva, izbucni omul, este de necrezut, eu am văzut barca. Erau patru indivizi şi un alb în ea. Asta o fi fost!

   — Da, aşa este, exclamă George bucuros, încotro au luat-o?

   — Eu cred că încearcă să ajungă la Djambi. Barca lui cu motor este demontabilă, am văzut asta pe loc. Va găsi destui hamali care să-i care părţile la râul Djambi, acum că are bani destui la el.

   — Atunci n-avem cum să-l mai ajungem, spuse George dezamăgit.

   — Aşteptaţi domnilor, v-aş face o propunere. Eu am timp. Cum îmi plac aventurile, m-aş asocia cu dumneavoastră. Vă invit să veniţi cu barca mea cu motor. Poate că-l ajungem pe ticălosul ăsta de Bergas cel puţin aşa cred.

   George se sfătui cu Petre, care de asemenea a fost de acord. Sidin rămânea, ne mai fiind nevoie de el. George i-a dat cortul cadou. Probabil că nu mai trebuia să înnopteze în junglă. Tolker le promise să-i ducă la o aşezare mai mare, în caz că nu i-ar ajunge pe Bergas.

   Bucuria lui Sidin era de nedescris. Acum i-ar fi condus cu plăcere pe albi, ca să-şi arate recunoştinţa.

   Petre şi George împreună cu Lu Wang se urcară în barca lui Tolker. Acesta ordonă indigenul să întoarcă cu viteză moderată, barca şi porni înapoi. Tolker le povesti mult despre viaţa lui în junglă. Lucra de ani de zile la societatea petrolieră, care mereu elabora planuri noi. Treceau adesea luni până când el se întorcea în civilizaţie, cum spunea el, doar pentru un scurt timp.

   După ce Petre şi George îi mai spuseră odată întâmplarea lor şi după câteva minute de gândire, ridicând din umeri, Tolker spuse:

   — Este posibil ca Bergas să nu vrea să ajungă la râul Djambi. Se poate ascunde şi aştepta, până se poate reîntoarce. Doar aţi spus că a vrut să vă ucidă. Va fi crezând că intenţia de crima i-a reuşit.

   — Dar unde să-l căutăm, domnule Tolker. Nu cunoaştem ţara. Noi l-am urmat să-i vizităm pe Kubu şi să vânăm tigri.

   — Vânătoarea de tigri va fi fost o scuză de a lui Bergas. O fi auzit de pasiunea dumneavoastră pentru vânătoarea de tigri. Bănuiesc că nu a plecat departe. Ne vom informa în primul sat Kubu.

   George a fost de acord. Barca înainta cu viteză sporită. George şi Petre admira splendidele maluri ale râului. Aici era jungla adevărată. Din când în când văzură colibe plutitoare ale indigenilor Kubu, ancorate la mal. Mereu era ceva nou de văzut.

   Petre îl atinse pe George de câteva ori, fără să fie observat. Făcu cu ochii un semn în direcţia lui Tolker. Farrow ridică din umeri, neînţelegând ce voia amicul său să spună. Din păcate, acum, nici nu-l putea întreba.

   În faţa lor s-a ivit satul Kubu. Petre şi George se mirară de mărimea aşezării. Douăsprezece colibe construite pe stâlpi se întindeau pe un loc liber, de-a lungul râului. Aveau acoperişuri în pantă, unele având în faţă verande. Partea din faţă era deschisă şi se putea vedea înăuntru. George observă câţiva papagali viu coloraţi care stăteau pe balustrada verandelor, legaţi cu lănţişoare mici de acestea. A putut fi recunoscut şi marele şi răutăciosul Kereke precum şi micul şi simpaticul Pialing. Mai puteau fi văzuţi mulţi câini şi mai ales găini. Băştinaşii Kubu se aseamănă mult cu malaiezii. Nu pot fi socotiţi mici de statură. Culoarea pielii este brun închis, părul îl poartă întins, uneori puţin ondulat. Ochii le sunt negrii. La bărbaţi se poate vedea adesea barbă. Cei mai mulţi kubu suferă de o boală de piele, cu cruste care îi urâţesc. Bărbaţii stăteau la mal, uitându-se la barca cu motor. Tolker opri la mal şi sări pe ţărm. El le înţelegea limba şi discuta cu un kubu care era un Dipati, adică şef al tribului. La chemarea lui Tolker, George şi Petre părăsiră barca. Acesta le şopti:

   — Şeful tribului ne-a invitat, trebuie să petrecem noaptea aici.

Poate că vă interesează să le cunoaşteţi obiceiurile domnule Farrow.

   George n-avea de loc chef, îi era mai important să-l ajungă pe Bergas. Dacă rămâneau la indigeni, banditul putea câştiga un avans serios. De aceea îl întrebă pe Tolker, care-i este părerea.

   — Vă înşelaţi domnule Farrow. Şi Bergas a fost aici. Şeful pare să ştie încotro a plecat Bergas. Trebuie deci să-i acceptăm invitaţia.

   Lui Petre şi George nu le rămase decât să coboare din barcă. Păşiră prin sat alături de Dipati urmaţi de ceilalţi indigeni. Câinii lătrară furioşi la vederea străinilor. Prin câteva strigăte ei fură liniştiţi. Se opriră la o colibă goală. Şeful i-a spus ceva lui Tolker, după care i se adresă lui George.

   — Aceasta este coliba de oaspeţi de oaspeţi. Să mergem sus. Mai târziu suntem invitaţi la mâncare. Spre colibă duceau două scări uşoare. Tolker urcă primul urmat de George şi de Petre. Indigenii adunaţi în faţa se risipiră. Şeful de asemenea se duse la coliba lui să dea indicaţii legate de prânz.

   — Ce să facem aici? întrebă George supărat. Ce rost are să ştim că Bergas a fost aici? Ne va scăpa.

   — Am aflat câte ceva de la şef, domnule Farrow. Bergas a fost azi dimineaţă, devreme în sat cu indigenii săi. Cu doi din ei a mers în interior. Avea intenţia să viziteze un sat Kubu mai îndepărtat.

   — Şi barca cu motor, domnule Tolker?

   — A plecat mai departe cu ceilalţi doi indigeni. Probabil că-l aşteaptă undeva pe Bergas.

   — Cunoaşte şeful satul unde s-a dus Bergas?

   — Da, este în pădure. Putem ajunge în cinci ore. Bergas le ducea nişte daruri după cum afirmă şeful de trib.

   — De unde ştiţi asta domnule Tolker? întreabă George tresărind.

   — Căpetenia vorbea de un satan, cu asta se putea referi doar la un tigru, cuvântul şeitan (satan) este cunoscut aici.

   George se gândi puţin. De ce plecase cu barca? Voia oare Bergas, dacă intrase aici în junglă, să se întoarcă pe alt drum?

   — Ce aveţi de gând să faceţi domnule Tolker? întreabă George.

   — Propun să mergem şi noi în satul Kubu. Bergas va rămâne un timp acolo.

   — Dar nu cunoaşteţi satul, cum să-l găsim?

   — Voi cere un ghid, domnule Farrow. Şeful are mult de-a face cu albii, este în raporturi bune cu ei. Nu este viclean.

   — Nici nu-i putem lăsa daruri, căci ni s-a luat totul.

   — Lăsaţi asta în seama mea. I-am povestit totul şefului. Vrea

să ne ajute să-l prindem pe bandit.

   — Nu avem puşti, domnule Tolker, doar pistoalele ne-au rămas. Cu astea nu prea putem ucide animale de pradă şi precis că în junglă asta sunt multe.

   — Aşa este. Eu am două carabine bune, una vă pot lăsa şi dumneavoastră. Acum vreau să vorbesc cu căpetenie despre ghid. La masă nu vom avea timp de aşa ceva.

   George se declară de acord. Tolker părăsi coliba. Urcă în coliba şefului, fără să se facă anunţat în prealabil.

   — Ce semn mi-ai făcut în barcă, cu cotul şi din ochi Petre? îl întrebă George pe Petre.

   — Mi-au venit nişte gânduri, domnule George. Tolker ăsta nu-mi place. Are o anumită viclenie în ochi.

   — Vezi peste tot fantome, Petre, zise George, dând din mână. Ăsta este efectul păţaniei noastre. Fiecare om trebuie să fie un original.

   — Nu, domnule George, nu-i aşa. Nici eu nu ştiu de ce nu-mi place Tolker.

   — Ne-a oferit ajutor, Petre, omul este precis cinstit.

   Petre ridică doar din umeri.

   — Vrei deci să mergi în junglă? întrebă el după un timp.

   — Desigur, trebuie să ne recuperăm cu orice preţ avutul. Mai ales documentele, că fără ele nu mai putem face nimic.

   — Şi Lu Wang?

   — Pe el mai bine m-aş lăsa aici. Precis se va întrista. Dar altfel nu merge. Nu suntem echipaţi suficient şi un marş prin junglă este periculos. Şi în plus rămâne şi barca lui Tolker aici. Lu Wang poate rămâne în barcă. Nu vom fi plecaţi multă vreme.

   — Se întoarce Tolker, spuse Petre.

   Acesta părea bine dispus. Le făcu de departe semn celor doi.

   — Vom primi doi ghizi buni, spuse el, după ce urcase în colibă, am vorbit cu şeful.

   — Şi când pornim?

   — Imediat după mâncare. Peste o oră mergem în coliba căpeteniei.

   — Barca rămâne aici nu-i aşa, domnule Tolker? întrebă George.

   — Nu, merge mai departe. Indigenul meu o duce la un loc anume. Acolo poate fi şi barca lui Bergas. La întoarcere venim pe un alt drum, pe care va veni şi Bergas. Este mai bine dacă avem barca la timp, în cazul când nu-l găsim pe Bergas.

   — Trebuie să rămână şi micul meu chinez, domnule Tolker. Aş vrea să-l las în barcă.

   După câteva clipe, Tolker dădu din cap. George avu totuşi

impresia că nu-i prea convenea ca micul chinez să rămână.

   — Bine, să rămână în barcă, zise Tolker. Poate nu se plictiseşte cu barcagiul meu. Cobor să-i spun barcagiului meu. Părăsi coliba.

   — Ai observat că nu-i convine ca LU Wang să rămână? întrebă Petre.

   George trebui să recunoască.

   — Poate avea şi un alt motiv, Petre, decât cel la care te gândeşti. Te rog renunţă la suspiciuni faţă de Tolker, omul vrea într-adevăr să ne ajute.

   — Sper, în interesul nostru domnule George răspunse Petre îngândurat.

LA SĂLBĂTICII KUBU

   TOLKER S-A ÎNTORS după o jumătate de oră. L-a adus şi pe Lu Wang. Micul Chinez avea faţa necăjită, aflase deja că nu poate veni cu noi.

   — Nu mă crede, că nu vine cu noi, explică Tolker, vrea să audă de la dumneavoastră, domnule Farrow.

   — Aşa este Lu Wang, vei rămâne în barca cu motor spuse George, în junglă este prea periculos pentru tine, va trebui să vedem de noi destul. Ne vom întoarce în curând.

   Lu Wang a dat din cap. Rămase nehotărât în faţa lui George.

   — Mai vrei ceva? îl întrebă George.

   Lu Wang răspunse afirmativ.

   — Spune atunci ce ai pe inimă, Lu Wang?

   — Lu Wang vrei vorbeşte la Mr. Farrow singur, se rugă micul chinez.

   — Aşa? Vrei să-mi apui ceva secret? Bine, hai să mergem la barcă.

   George părăsi râzând coliba împreună cu Lu Wang. Pe drumul spre mal, îl întrebă pe micul chinez ce vrea să spună.

   — Mr. Farrow, om nu este bun, om are ochii răi, spuse Lu Wang.

   — De cine este vorba? întrebă George mirat.

   — Om cu marca cu motor, Mr. Tolker.

   — Prostii, Lu Wang, Tolker vrea să ne ajute. Ne conduce la următoarea aşezare Kubu şi acolo îl vom găsi pe Bergas care ne-a luat totul.

   — Mr. Farrow acolo nu găseşte pe Bergas, Mr. Farrow atent trebuie la Mr. Tolker.

   — Lasă prostiile astea Lu Wang, n-ai voie să spui aşa ceva. Rămâi în barcă şi ne aştepţi. Ai înţeles?

   Lu Wang nu răspunse, se uita doar trist la George. Acesta l-a dus la barcă. Cum urcă micul chinez în barcă, indigenul şi porni motorul şi părăsi malul, iar George se uită mirat după ei. După care s-a întors la colibă grăbit.

   Ei sesiză că indigenii nu le acordă nici o atenţie străinilor şi îşi vedeau de treburi.

   — De ce aţi trimis deja barca domnule Tolker? întrebă George, după ce intră în colibă.

   — Omul meu trebuie să ajungă la locul indicat de şef. Acolo trebuie să fie foarte atent, pentru a nu fi văzut de alţi indigeni. Bergas şi-o fi atenţionat şi el oamenii lui. Omului meu i-am spus

să stea ascuns până venim noi.

   George nu a putut face nici o obiecţie. Şeful de trib a trimis un indigen să-i invite pe oaspeţi la masă. Plecară şi au intrat imediat în coliba şefului.

   Masa s-a desfăşurat fără ceremonie. La început li s-a servit peşte, apoi fiertură de banane. Lui Farrow i-a plăcut şi-i era o foame de lup. Pe timpul mesei la care luau parte doar şeful şi vraciul satului, nu se vorbi. Abia la urmă Tolker se interesă de călăuze. George şi Petre nu înţelegeau nimic. La urmă Tolker se ridică şi le spuse:

   — Domnilor urmaţi-mă. Peste o oră pornim, domnule Farrow, spuse el, pe când mergeau spre coliba lor, ne vor însoţi doi indigeni. Nu vor veni însă până la celălalt sat, ei se vor întoarce mai repede. Este vorba să mergem la un trib Kubu sălbatec.

   — Un trib sălbatec, ce înseamnă aceasta?

   — Nu vă fie frică domnule Farrow, kubu nu sunt războinici. Un trib sălbatec este acela care nu a venit în contact cu albi. De aceea nu vin cu noi ghizii până la capăt. Ne vor arăta drumul pentru că ultima porţiune pe care o străbatem, vom fi singuri.

   Petre îi aruncă lui George o privire îngrijorată, acesta se gândi fără să vrea la avertismentul lui LU Wang. Dar el scutură din cap. Nu, era exclus ca Tolker să pregătească un vicleşug. Omul ştia că fuseseră jefuiţi şi nu avea nici un motiv să le refuze sprijinul.

   — Important este să găsim satul, domnule Tolker, spuse George, cum văd v-aţi adus deja puştile. Pe care mi-o împrumutaţi?

   — Luaţi-o pe aceasta. Tolker îi întinse puşca, este de fabricaţie engleză. Vă mai dau douăzeci de cartuşe. Cred că ajunge.

   George mulţumi. Apoi aşteptară cu toţi venirea ghizilor. Aceştia veniră iar băştinaşii s-au strâns, vrând să-i însoţească o bucată de drum.

   Veni şi şeful să-şi ia rămas bun.

   Cei doi kubu mergeau înainte şi intrară în junglă pe o potecă. După plecarea noastră, o vreme se mai auzeau strigătele indigenilor, apoi au rămas singuri. Tolker mergea lângă George, Petre îi urma. Acesta îl urmărea în permanenţă pe Tolker. O voce interioară îl avertiza mereu. Dar nu a putut încă găsi la el intenţii duşmănoase. Mersul era destul de rapid, aceasta la cererea lui Tolker ca să nu permită scârboaselor de lipitori să ajungă prin încălţăminte, la corpurile lor. Sub arbori domnea o căldură umedă şi era semiîntuneric. Călătorii au fost în curând lac de sudoare, iar alergatul îi obosea rău. Era o binefacere când Tolker făcea din când în când un popas, la câte un loc fără lipitori.

   Nu-i o plăcere să alergi cinci ore prin astfel de junglă. Indigenii obişnuiţi cu clima nu sufereau din cauza ei. Nici de insecte sau de scârboşenii nu le păsa. Din loc în loc câte un copac gigant prăbuşit îi silea pe călători să treacă peste el.

   George ar fi vrut să se gândească la cele întâmplate dar Tolker vorbea mereu cu el fără oprire. Erau atenţi doar la drum. După patru ore de mers, indigenii se opriră şi vorbiră cu Tolker, apoi se întoarseră şi fugiră înapoi în pădure.

   — Suntem deja aproape de satul Kubu? întrebă George.

   — Într-o oră suntem acolo, domnule Farrow. Acum facem o mică pauză. Văd că sunteţi obosiţi. Aici nu sunt lipitori şi apoi trebuie să discutăm ce facem dacă Bergas este într-adevăr acolo. Poate că s-a împrietenit cu ei şi-i poate asmuţi asupra noastră.

   — Şi eu m-am gândit la aceasta, dar aceasta nu mă va opri să- mi reglez conturile cu el, domnule Tolker. Vreau înapoi ce-i al meu. De nu cu binele, atunci cu forţa.

   — Bergas este un ticălos faţă de care nu trebuie să ne încurcăm în sentimente, voiam să vă propun să mă lăsaţi să merg eu mai întâi la Kubu. E mai bine. Încă nu-i cunoaşteţi pe indigeni aşa bine ca mine. Eu pot vorbi cu ei şi mă pot informa de Bergas. Sunteţi de acord?

   George a dat afirmativ din cap.

   — Bine, aşa să fie, domnule Tolker. Sper că nu ne veţi lăsa să aşteptăm pre mult în junglă. În curând se face noapte şi atunci este mai bine să fim într-o aşezare omenească.

   — Înţeleg domnule Farrow. Voi discuta cu kubu maximum o jumătate de oră.

   Plecară mai devreme şi acum Tolker îi îndemnă să se grăbească. Acesta deveni însă tăcut, scuzându-se că trebuie să fie atent. După trei sferturi de oră a dat semnalul de oprire. Ajunseră la un luminiş cu câţiva copaci groşi. Aici urma ca George şi cu Petre să-l aştepte. Petre era neliniştit. El şi Farrow se aşezară pe un trunchi de copac şi se uitau atenţi în jur. George a sesizat neliniştea lui Petre şi-l întrebă care-i cauza neliniştii sale.

   — Nu vreau să vorbesc de aceasta, domnule George, dar nu pot altfel a fost răspunsul prea mult te încrezi în Tolker. Individul nu-mi place de loc.

   — Lu Wang are aceeaşi părere ca tine, Petre, spuse George râzând şi el m-a avertizat.

   — Domnule George dumneavoastră ştiţi că Lu Wang are ochi buni.

   — Dar acum v-aţi înşelat amândoi, dragă Petre. Poţi singur să-ţi dai seama că Tolker n-are ce profita de pe urma unei viclenii contra noastră. El este un aventurier, nimic altceva. De aceea ne însoţeşte.

   — Sper să fie aşa domnule George. Cât timp vreţi să aşteptaţi aici?

   — Tolker se poate întoarce într-o oră. Peste două ore este noapte. Dacă nu se întoarce peste o oră jumătate mergem noi în satul Kubu.

   Petre tăcu. A fost cu atât mai mirat, când peste o oră fix, a apărut Tolker, care le-a făcut vesel cu mâna.

   — Totul este în regulă, domnilor, le strigă el. Braku şeful tribului vă aşteaptă.

   — L-aţi văzut pe Bergas? a fost prima întrebare a lui George.

   — De văzut nu, dar a fost în sat. Acum este la vânătoare. Vrea într-adevăr să împuşte un tigru, care de câteva săptămâni umblă prin zonă.

   — Se va întoarce în sat?

   — Evident. Este posibil să-l surprindem în pădure. Acum să ne grăbim, să ajungem în sat înainte de lăsarea nopţii.

   George se uită zâmbind la Petre. Acesta ridică din umeri. Încă nu era convins de onestitatea lui Tolker. Porniră iar la drum. Peste un sfert de oră apăru satul Kubu. Era un luminiş mare, înconjurat de un gard cu spini, ca să-i protejeze de animalele sălbatice. Câţiva indigeni le ieşiră în întâmpinare. George se mira că nu vede femei. Şeful îi salută pe străini cu câteva cuvinte pe care aceştia nu le înţeleseră. Tolker i-a condus într-o colibă care era aşezată pe stâlp, zicându-le că aici urmează să locuiască.

   Şeful şi ai săi se retraseră imediat. George sesiză însă că erau observaţi din toate părţile. El credea că acesta se datora faptului că albii veneau foarte rar pe acolo.

   — Va trebui să ne procurăm singuri hrana, spuse Tolker, după ce luară loc pe platforma colibei, aici sunt alte obiceiuri ca la ceilalţi Kubu, căci doar arareori vin vizitatori. De ospitalitate nu poate fi vorba.

   — Ne convine, răspunse George. Ăştia sunt şi mai desfiguraţi ca cei de la râu. N-aş putea mânca nimic de la ei.

   — Înnoptăm aici, spuse Tolker, mâine devreme plecăm să-l surprindem pe Bergas. Am aflat pe unde se arată tigrul, acolo îl vom găsi sigur.

   George a fost de acord. Nu se miră nici când află că şi Tolker a primit o colibă pentru noapte. Lui Petre şi George le convenea. Îşi aduseră proviziile şi începură să mănânce.

   Se lasă noaptea. În sat nu s-a făcut foc, după cum s-a aşteptat George. Roiurile de ţânţari i-au silit să-şi tragă plasele de protecţie peste cap. La fel au trebuit să-şi apere şi mâinile. Nici fumul pipelor nu era în măsură să alunge ţânţarii.

   — Se pare că aici noaptea se culcă, zise Tolker. Cred că-i mai bine să facem la fel. Plec la coliba mea să mă culc şi eu.

   — Nu credeţi că ar fi bine să aveţi o pază, domnule Tolker? întreabă George.

   Tolker râse.

   — În nici un caz domnule George, n-aveţi de ce să vă temeţi. Kubu sunt oameni paşnici, chiar dacă li se spune sălbateci. Dormiţi numai, nimeni nu vă va tăia beregata, spuse el, îndepărtându-se râzând.

   — De ce nu stă noaptea cu noi? întrebă Petre după o vreme, este doar loc destul aici şi este curat. De aceea cred că aici adesea înnoptează oameni, contrar spuselor lui Tolker, aici suntem în casa de oaspeţi presupun.

   — Este enervantă suspiciunea ta contra lui Tolker, Petre. El va fi ştiind de ce nu rămâne cu noi. În orice caz vom veghea cu schimbul.

   — Aceasta este şi părerea mea. Dacă eşti obosit culcă-te şi fac eu primul schimb.

   — Bine trezeşte-mă peste două ceasuri, zise George, după care se culcă şi curând adormi.

   Petre a rămas pe platformă şi privea spre în jur. La început a fost totul liniştit. Indigenii păreau a se fi culcat de asemenea. Apoi peste o oră siluete întunecate se strecurau prin sat. Puteau fi doar indigeni. Dar ce făceau la aceea oră din noapte? Petre nu-şi putea da seama încotro se duc. Dispărură la fel de repede, precum şi apărură.

   După trecerea celor două ore, îl trezi pe George şi-i comunică cele văzute. George nu a dat nici o importanţă celor auzite. Nu-i păsa ce făceau indigenii pe timpul nopţii. La ei precis nu vin. Şi dacă ar fi venit ar fi avut o primire cu surprize.

   George a fost de asemeni atent dar nu a văzut nimic suspect, doar câţiva indigeni se întoarseră de undeva şi intrară rapid în colibele lor.

   Pe timpul veghei nu se întâmplă nimic. Totul a fost liniştit. L-a trezit din nou pe Petre. Acesta a preluat a treia veghe de noapte. Cam peste o oră apărură din nou siluetele întunecate. Petre observă că veneau din pădure şi anume din direcţia în care urmau ei să meargă. Siluetele dispărură în colibe. La ultimul schimb Petre îi povesti lui George cele văzute. Acesta deveni atent. Îi promise lui Petre că va fi deosebit de atent.

   Dar nu s-a mai întâmplat nimic. S-a făcut dimineaţă, satul s-a trezit şi el. Nimeni nu se interesa de albi. Fiecare îşi vedea de treaba lui.

   În curând a apărut şi Tolker. Cei doi, George şi cu Petre conveniră să nu-i spună nimic acestuia despre veghea pe care au făcut-o şi ce au văzut.

   Tolker îi îndemnă la grabă. După un scurt dejun părăsiră coliba. Jos îi aştepta un indigen. Tolker îl recunoscu ca fiind călăuza lor prin junglă. El urma să-i ducă în zona unde apărea tigrul.

   George se miră că la plecare nu se arată nimeni, nici căpetenia, şi-l întreabă pe Tolker unde sunt locuitorii, Tolker dădu din mâini râzând.

   — Acestea sunt populaţii sălbatice, domnule Farrow, de la ei nu poţi aştepta obiceiuri civilizate. Să fim mulţumiţi că nu se ocupă de noi.

   Intrară repede în junglă pe o potecă îngustă. Tolker imprimă marşului un ritm rapid îndemnându-l la grabă şi pe indigen. El a rămas în spate motivând că zona nu era prea sigură şi că voia să-i păzească de surprize neplăcute.

   După vreo douăzeci de minute aveau un ritm rapid, când deodată indigenul se opri speriat şi sări într-o parte. George şi Petre care alergau în spatele lui au vrut să se oprească şi ei. Petre care era în spatele lui George simţi o lovitură puternică în spate, care-l împinse înainte. Acesta s-a lovit de George pe care aproape că-l aruncă la pământ. Atunci simţiră că ceva se mişcă sub ei. Pământul a cedat. În căderea lor, ei căutară să se prindă de ceva, dar o nouă lovitură îi aruncă într-o groapă adâncă, care era acoperită cu crengi subţiri. În semiîntunericul junglei aceasta nu putea fi observată.

   Căzură cam trei metri şi se izbiră de fundul gropii. În acest moment deasupra lor se auzi un râs batjocoritor. George sări în sus şi smulse pistolul, se uită în sus dar nu se arată nimeni. Auziră doar râsul lui Tolker.

   — Totul este în regulă Bergas, ageamii sunt în capcană. Nu te mai ascunde. Arată-te liniştit.

   George se înfurie. Ar fi vrut ca una dintre canalii să se arate la marginea gropii. Acum se ruşină de Petre, care în mod repetat l-a avertizat de pericolul care-i paşte din partea lui Tolker. S-a purtat ca un adevărat Greenhorn.

   — Las-o baltă, domnule George, spuse încet Petre, orice om se poate înşela. Ai avut în Tolker prea multă încredere. Pe mine ma avertizat o voce interioară.

   — De te-aş fi ascultat n-ajungeam aici. Acum suntem într-o capcană din care numai cu greu vom putea scăpa.

   — Acum ştiu şi eu ce-au făcut aceia pe care i-am văzut azi noapte. Au ieşit să sape groapa aceasta, la ordinal lui Tolker. Mai târziu i-am văzut întorcându-se. Tolker este viclean. El a vrut probabil să vadă dacă ne-au ucis şerpii în pădure şi voia să-i spună, dacă am murit, lui Bergas. Era mai bine, decât dacă Bergas ar fi făcut-o. Pe Bergas l-a înştiinţat la timp. Cred că era în primul sat Kubu, când am ajuns acolo, cei doi au decis să ne atragă aici în capcană.

   George a dat din cap. Trebuia să-i dea dreptate lui Petre. De sus s-a auzit vocea lui Bergas.

   — Da, domnilor, a fost o surpriză drăguţă când aţi văzut şerpi în cort, nu? Ei, acum ştiţi despre ce este vorba. Şi acum aş putea să arunc câţiva şerpi în groapă şi să vă las în voia sorţii. Indigenii nu trebuie decât să arunce pământul peste voi. Dar am decis altfel. Ce am luat de la voi este pre puţin. În portofelele voastre au fost doar bani puţini. Am putea poate face o afacere, dacă ţineţi la viaţă. Ce ar fi să-mi eliberaţi o împuternicire pentru Palembang? Scrisoarea voastră de credit vă permite să ridicaţi de acolo bani.

   — Scoateţi-ne mai întâi afară, apoi vom vorbi despre aceasta, răspunse George.

   Un hohot dublu de râs le-a fost răspunsul.

   — V-ar conveni, nu? Nu, nici vorbă. Vă spun, dacă nu ajungem la o înţelegere nu mai ieşiţi din groapă. Vă scot cu o condiţie. Aruncaţi armele afară şi-mi promiteţi că scrieţi o împuternicire pentru două mii de guldeni.

   — Veţi avea banii, Bergas, cu condiţia să vă ţineţi de cuvânt. În plus ne daţi înapoi ce ne aparţine mai ales portofele cu documentele.

   — Le puteţi primi. Dacă sunteţi de acord, aruncaţi armele afară.

   — Nu-i necesar, noi ne vom ţine de cuvânt şi nu vom face uz de ele.

   — Nu suntem de acord. Dacă preferaţi să muriţi, mă rog. Şi acum ultima propunere. Aşteptăm exact o jumătate de oră. Dacă până atunci nu aruncaţi armele, vă aruncăm noi câţiva şerpi cu pălărie în groapă. Este ultimul meu cuvânt.

   Bergas tăcu. George se uită la Petre.

   — Ce putem face Petre? Le-aş da banii dar sunt sigur că nu se vor ţine de cuvânt. Bergas se teme de noi, nu ne va lăsa în viaţă, iar indigenilor cine ştie ce poveste le-a spus sau poate i-a mituit. De aceea au fost atât de ciudaţi faţă de noi.

   — Singuri nu putem ieşi de aici, domnule George, spuse Petre, uitându-se la pereţii gropii, chiar dacă te urci pe umerii mei, nu poţi face nimic. Aceştia sunt atenţi şi te-ar împuşca de cum te-ai arăta. Pe noi ne interesează doar actele. Acceptă-le cererea! Aici nici armele nu ne mai sunt de folos la nimic.

— Vrei, Petre, să ne predăm?

   — Nu avem altceva de ales domnule George, sau vrei să te lupţi aici cu şerpii?

   George scutură din cap, amintindu-şi de noaptea cumplită şi se înfioră.

   Cugetă îndelung. A trecut un sfert de oră fără ca să se poată hotărî.

IV

TRĂDĂTORII

   — DOMNULE GEORGE TIMPUL NE PRESEAZĂ, ce facem, întrebă Petre după alte câteva minute.

   — Aruncăm armele afară, Petre, n-avem ce face, răspunse trist George, dar vai de ei dacă nu-şi vor ţine cuvântul.

   — Nu chiar, vom avea ocazia să ne răzbunăm, dacă ne trădează.

   — Mai avem cinci minute. Nu vrei să vorbeşti iarăşi cu ei?

   George a dat din cap, apoi strigă. Imediat îi răspunse Bergas.

   — Ce doriţi, unde-s armele? Nu accept nimic. Coşul cu şerpi este pregătit.

   — Predăm armele. Promiteţi că ne veţi lăsa liberi, dacă aveţi banii?

   — Am promis odată. Şi acum daţi pistoalele şi puşca sau îmi pierd răbdarea. Cu inima grea aruncară armele afară, patru pistoale şi puşca lui Tolker. Imediat la marginea gropii a apărut capul lui Bergas.

   — Văd că sunteţi raţionali domnilor. Vă voi lăsa în jos o frânghie, pe care vă veţi căţăra afară, dar numai la comanda mea. Al doilea aşteaptă până când îi voi spune eu.

   Capul a dispărut din nou, apoi de sus se aruncă o frânghie în groapă. Petre o apucă primul.

   — Urc eu mai întâi domnule George, este mai bine, zise Petre şi se căţără sus. Acolo a fost prins şi dispăru de la marginea gropii. George aşteaptă. În sfârşit primi şi el comanda de a veni sus. Ajuns sus la marginea gropii, l-a văzut pe Petre culcat la pământ, legat. Şi el a avut aceeaşi soartă.

   Mulţi indigeni îi urmăriseră pe ascuns şi acum înconjurară groapa privindu-i pe captivi.

   Bergas şi Tolker stăteau deoparte şi vorbeau cu şeful lor. Apoi, li se desfăcură legăturile de la picioare şi au trebuit să alerge înapoi la aşezarea Kubu. Aici au fost băgaţi în coliba în care înnoptaseră.

   În sat era mare agitaţie. George şi Petre s-au aşezat în aşa fel încât puteau să observe o parte a satului.

   Bergas îi legase aşa fel că nu se puteau apropia unul de altul şi nici elibera reciproc.

   La început nu au înţeles motivul agitaţiei indigenilor. Îl văzură pe Dukun (vrăjitorul) intrând în coliba căpeteniei Dipati. Alţi indigeni aşteptau adunaţi în faţa colibei, nerăbdători. În sfârşit apăru Dukun şi vorbi cu ei. Ţinu o cuvântare lungă, plină de gesturi, după care indigenii se risipiră. Peste câteva minute Bergas şi Tolker intrară în coliba captivilor.

   Bergas le-a adus portofelele. El se aşeză lângă ei pe când Tolker, de pe platformă privea satul.

   — Aici aveţi documentele domnilor, explică Bergas. Acum îmi daţi împuternicirea domnule Farrow. Până nu-mi daţi banii nu vă eliberez.

   — Şi cât va dura asta? întrebă George.

   — Depinde dacă împuternicirea este corectă. În zece zile mesagerul meu se poate întoarce.

   — Şi până atunci vom zace aici?

   — Nu, dispărem de aici. Indigenii au mâine o sărbătoare şi nu vor ca noi să fim de faţă. Le este frică să se întâlnească cu albii, pe care noi i-am capturat, cu permisiunea lor. Vă ducem undeva unde vă puteţi mişca liber.

   — Duceţi-ne la râu înapoi. Promitem că nu vom încerca să evadăm.

   — Trebuie să fiu prudent domnule Farrow. Scrieţi împuternicirea pentru 5000 de guldeni şi apoi...

   — A fost vorba de 20O0, interveni George.

   — Ne-am gândit altfel domnule Farrow, 2000 pentru fiecare. În plus trebuie să vă hrănim şi pentru asta mai trebuie 1000 de guldeni.

   — Trădătorule! izbucni George indignat. Nu scriu nici o împuternicire.

   — Cum doriţi, dar vă sfătuiesc să vă gândiţi. Într-o oră părăsim satul.

   — Nu scriu nici o împuternicire, repetă George.

   — Atunci vă voi sili, şuieră Bergas furios. Cu cât vă împotriviţi mai mult, cu atât mai mult voi cere. Deci doriţi să scrieţi, am adus totul?

   George îşi dădu seama că dacă voia să se scutească pe sine şi pe Petre de mari neplăceri, trebuia să scrie. Cedă. Bergas îi dezlegă mâna dreaptă. Peste cinci minute împuternicirea era scrisă.

   — Aveţi din nou valoroasele voastre documente, râse Bergas batjocoritor, vi le pun în buzunarele laterale, vedeţi să nu le pierdeţi.

   Îl legară din nou pe George. Apoi merse la Tolker şi-i arătă hârtia.

   — Păstrez scrisoarea de credit. Să nu vă plictisiţi prea mult, domnilor. De vi se întâmplă ceva, nu răspundem! După care

bandiţii se întoarseră.

   George le intui pe loc planul. Tăcu. Petre însă îi copleşi cu înjurături. Bandiţii însă râseră şi părăsiră rapid coliba, dispărând într-a lor. Cum aceasta avea un apărător de vânt, nu se putea vedea înăuntru.

   — Linişteşte-te Petre, vom scăpa noi, spuse George cu indignare. Vom vorbi noi cu indigenii.

   — Dar cum, aceştia nu înţeleg nici malaieza?

   — Vom încerca să ne eliberăm singuri. Ziua nu merge, ne văd aceştia. Noaptea însă trebuie să reuşim.

   — Dacă până atunci nu murim de foame sau de sete, domnule George. Nu mai pot de sete.

   — Eu la fel. Acum văd că mai bine am fi acceptat lupta cu şerpii decât să ne fi predat acestor trădători.

   — Dacă scăpăm de aici, suntem total fără apărare, domnule George. Avem un drum de cinci ore prin junglă. Gândeşte-te ce se poate întâmpla.

   George se gândise, dar îşi spuse că trebuie îndrăznit. Ei nu ştiau ce aveau de gând indigenii, dar gândul la sărbătoarea acestor sălbateci le crea simţăminte neplăcute.

   Trebuiau să stea imobilizaţi. Nimeni nu se ocupa de ei. Setea devenea tot mai violentă. George era prea mândru pentru a-i chema pe indigeni să-i aducă apă. Oricum nu l-ar fi înţeles. Se uită la coliba bandiţilor. Nu se arătaseră încă, cu toate că ora trecuse.

   Oare ce vor face băştinaşii? Petre îşi dădu cu părerea.

   — Tot ce a spus Bergas este o minciună, domnule George. Poate că aceştia nu au nici o sărbătoare, Bergas voia doar să ne sperie. Bergas voia doar ca tu să scrii cât mai repede împuternicirea.

   — Şi eu sunt uimit că încă nu au plecat. Dar ce-i acolo? Indigenii par că vor ceva de la ei.

   Văzurăm cum vreo zece indigeni se apropiau de coliba lui Bergas. Unul din ei urcă scara. Deodată răsună un strigăt către cei de jos, după care aceştia ca pisicile urcară şi ei. Răsună un concert de strigăte. Kubu veneau din toate părţile. Apăruse şi şeful Dipati. Dar, ei, tot nu pricepeau ce se întâmpla. Atunci un indigen smulse apărătoarea de vânt şi toţi au putut privi înăuntru.

   Coliba era goală. Tumultul s-a înteţit. Nici măcar şeful nu se putea stăpâni. Veniră în goană la coliba lor şi urcară scara. Câteva secunde şeful se uită la captivi, apoi spuse ceva, dar nu-l înţeleseră nici unul. Şeful strigă ceva, apoi apăru un alt Kubu care înţelegea malaieza. El li se adresează prizonierilor.

   — Albii au fugit. Au promis la Dipati cadouri mari, dacă ajută.

Acum au plecat.

   — Nu este vina noastră şi pe noi şi pe voi ne-au înşelat, răspunse George.

   Kubu spuse ceva şefului său, după care cei doi părăsiră coliba. În sat apăru vraciul Dukun, care vorbi câteva minute cu şeful după care se adresă celorlalţi.

   Ţinu un discurs lung. Deodată kubu se puseră pe strigat. Alergară în toate părţile înarmaţi cu suliţe. Şeful dădea câteva ordine după care kubu părăsiră satul.

UN AJUTOR NEAŞTEPTAT

   — DOMNULE GEORGE nu ne vom putea elibera singuri, spuse Petre, după ce peste sat se aşezase iar liniştea. Am încercat să-mi slăbesc legăturile dar nu merge. Nici nu putem să ne apropiem unul de altul.

   — Ai dreptate Petre şi eu am încercat. Dumnezeule, când mă gândesc ce prost am fost!

   — Nu te mai gândi, orice om greşeşte în viaţă. Trebuie să vorbim cu şeful tribului. Poate că vine, dacă-l chemăm.

   — Bine Petre, strigă-l tu.

   Petre strigă de câteva ori după kubu. Cu toate că strigătul său se auzea în tot satul, nu veni nimeni.

   Şeful plecase cu vraciul şi se părea că părăsiseră aşezarea.

   — Se pare că nu a rămas nimeni, au dispărut până şi câinii şi găinile domnule George.

   — Mi-ar plăcea să fie aşa. Am un gând. Dacă nu este nimeni aici, putem încerca să ne forţăm eliberarea. Coliba este fragilă, trebuie să reuşeşti să te rostogoleşti spre mine. Eşti doar mult mai puternic decât mine. Petre încercă. Se aruncă cu toată puterea. Dar el era legat de un trunchi de copac cu rol de suport, trunchiul nu cedă dar în schimb se clătină toată coliba.

   — Nu merge domnule George, singuri nu ne putem elibera, oftă Petre.

   Tăcură. Setea îi chinuia tot mai rău. George de abia se mai putea gândi. Trebuia găsită o cale de salvare, altfel erau pierduţi.

   Trecură ore. Nu se arăta nimeni. Satul era părăsit. S-a făcut amiază, veni seara, soarele dispăru. Noaptea aduse puţină alinare prizonierilor legaţi din colibă, în imobilitatea lor.

   George gemu încet. Setea devenise în chin. Închise ochii. Nu mai spera în salvare.

   Un strigăt de la lui Petre ăl scoase din amorţeală.

   — Ce e... Petre? întrebă el mirat.

   — Se pare că s-a întors un indigen. Acolo în spate. Pare a căuta ceva.

   — Strigă-l nu mai suport chinul ăsta.

   Petre strigă. Silueta întunecată se apropie ascultând. După ce Petre mai strigă odată, indigenul se repezi la colibă.

   — Unde Tuan? întrebă cu voce scăzută.

   — Aici, suntem legaţi, strigă George sforţându-se.

   Indigenul urcă rapid scara şubredă. La lumina lunii George

recunoscu repede pe Sidin. Era Sidin căruia îi dăruise cortul. Indigenul scoase un cuţit şi-i taie legăturile repede.

   — Tuan, Sidin căutat la tine, spuse el. Sidin ascultat oameni, Sidin auzit că Tuanii prizonieri. Sidin venit repede eliberează Tuani.

   George ar fi vrut să-l îmbrăţişeze dar nu putu.

   — Ne poţi procura apă Sidin? întrebă el.

   Sidin coborî repede şi dispăru. Se întoarse peste câteva minute, aducând un vas de lut plin cu apă.

   Apa le-a redat puterile.

   — Tuan trebuie pleacă din sat, Sidin duce la ei înapoi la râu. Tuan numai să urmeze pe Sidin.

   Şi George voia să ajungă cât mai repede la râu. Se miră când Sidin o luă lateral, prin desiş, arătându-le o altă potecă, făcută de mâna omului.

   Sidin o luă grăbit înainte, zorindu-i. Merseră cam douăzeci de minute prin jungla cufundată în noapte, apoi ajunseră la malul unui râu, care acolo avea o lăţime de vreo douăzeci de metri.

   Sidin le arătă o barcă indigenă, gata de plecare.

   — Sidin venit cu asta, explică el, Sidin duce Tuani la râul Bajat.

   Cei doi urcară repede în barcă, care curând se îndepărtă de

aşezarea Kubu.

   Pe drum Sidin le povesti că mersese cu barca lui până la Bajat în sus. El văzuse barca cu motor în care urcaseră ei, camuflată la mal.

   Sidin îl văzuse pe Lu Wang şi se dusese urgent la el.

   Micul chinez se bucură să-l revadă. Se înţeleseră doar prin semne. Aşa află el că Tuanii se duseseră în pădure, să prindă pe un tâlhar. Dar Lu Wang îşi făcea griji pentru el, aşa că el, contrariat de această grijă, merse în căutarea lor, după ce-i promise aceasta lui Lu Wang. Dar nu ştia unde să-i caute. Află însă ce voia în primul sat Kubu.

   Cu canoea a luat-o pe râu în sus. Cunoştea satul indigenilor sălbateci, ştia că se impunea prudenţă. Întâmplarea îi veni în ajutor, atunci când debarcă l-a văzut pe Bergas şi pe Tolker, cu un indigen, furişându-se prin pădure. Pe mal se opriră. Indigenul scoase o barcă din desiş, iar albii se urcară în ea. Atunci Sidin auzi că Tuanii lui erau captivi.

   — Tuan, noi nu putem merge repede, zise el, noaptea trebuie să aşteptăm. Este loc cu apa repede şi mult buşteni. Sidin barca nu poate duce, pădure deasă şi la mal mulţi crocodili îl aşteaptă la Sidin.

   Farrow înţelese ce voia să spună. El ar fi vrut să ajungă cât mai repede la râul Bajat. Îşi propuse ca la vadul descris de Sidin să

încerce totuşi să treacă mai departe.

   Dar mai târziu, se dovedi a fi imposibil, mai ales noaptea. Fură nevoiţi să se ascundă pe mal şi să aştepte ziua. Adormiră epuizaţi.

   Sidin veghea. Dimineaţa îi trezi şi continuară călătoria. Apa devenea tot mai iute. Arbori doborâţi de furtună stinghereau înaintarea. Odată era cât pe ce să fie o catastrofă. Sidin a pierdut controlul asupra bărcii, nici ei nu au putut-o ţine. Barca se lovi de un trunchi de copac, ameninţând să se răstoarne. Concomitent apărură doi crocodili uriaşi, care se îndreptau spre barca pe jumătate răsturnată. Reuşiră în ultimul moment să redreseze barca şi să meargă mai departe, cu mare viteză. Acum, nu mai erau obstacole şi peste două ore ajunseră la râul Bajat.

   Se impunea prudenţă. În apropiere trebuia să fie ancorată barca cu motor a lui Tolker. Merseră prudent, locul era însă gol. Tolker şi Bergas scăpaseră.

   Traseră la mal. Sidin voia să meargă în următorul sat Kubu, după ceva de mâncare.

   De odată, auziră o exclamaţie de bucurie. Tufele se dădură la o parte şi în faţa lor stătea Lu Wang, cu chipul radios de bucurie.

   — Oh, Mr. Farrow şi Mr. Petre iarăşi aici, jubilă el acum, iarăşi totul bine.

   — Cum de eşti aici Lu Wang? întrebă George mirat. În starea sa de a fi, nici nu se gândise la micul însoţitor.

   — Lu Wang avut frică de kubu, care pază la barca cu motor. Kubu avut ochi răi şi mereu uitat la Lu Wang. Lu Wang noaptea fugit din barcă şi ascuns în tufe. Mai bine mort de foame decât cu om rău.

   — Şi unde este barca cu motor, Lu Wang?

   — Plecat Mr. Farrow. Mr. Tolker venit foarte supărat că Lu Wang dispărut. Lu Wang auzit ce vorbit cu Tolker. Tolker spus că vrea merge la Penepe. Acolo vrea întâlnească cu prieten.

   — Ai înţeles bine numele, Lu Wang.

   — Mr. Tolker spus de câteva ori Penepe, Lu Wang ţinut minte, ca să poate spune la Mr. Farrow.

   — Vom găsi locul. Poate ştie Sidin. Sper să aducă ceva de mâncare.

   Sidin apăru după două ore. Într-o legătură aduse alimente multe, pe care le-a primit de la o rudă de a sa din sat.

   El le spuseră că indigenii sunt foarte furioşi că Tolker şi Bergas nu-şi ţinuseră cuvântul de a le da multe cadouri. Acum fugiră pe ascuns.

   — Cunoşti locul numit Penepe, Sidin? l-a întrebat George.

   Sidin la privit speriat, apoi dădu din cap.

   — Unde este locul acesta Sidin?

   — Tuan, tu vrei acolo? întrebă el înfricoşat.

   — Clar, acolo s-au dus tâlharii.

   — Tuan, Penepe loc rău tare, numai trei colibe acolo. Acolo locuieşte Dukun, bătrân, care are legătură cu şeitan (dracul). Tuan mai bine nu merge la Penepe.

   — Trebuie Sidin. Ţi-e frică să vii cu noi?

   După ce-l privi pe Farrow cu frică în ochi, scutură încet din cap.

   — Sidin nu are frică, Sidin merge cu Tuani, declară el.

   — Bine. Cât timp ne trebuie până la Penepe, Sidin?

   — Două zile Tuan, cu barca cu motor mult mai puţin.

   — Cum n-avem, ne vor trebui deci două zile. Dar acum să mâncăm, nu mai pot de foame. Mâncară mai bine de o oră. Era o senzaţie neplăcută, să se bazeze cu totul pe Sidin, să nu aibe arme şi aşa să-i urmărească pe bandiţi. Ce ar fi putut face dacă-i găseau? Numai cu vicleşug şi-ar fi putut atinge scopul.

   Mai aveau noroc că portofele le primiseră înapoi de la bandiţi.

   Plecară pe râu în sus. George se mira că Bergas încă nu trimite un mesager la Palembang ca să aducă banii.

   Petre credea că intenţionat nu o face, ca să treacă câteva zile şi să fie cu atât mai sigur.

   Peste alte trei ore de drum, văzură o barcă cu motor zveltă, care se apropia rapid de ei. Înăuntru era un alb şi doi veritabili malaiezi. Barca cu motor i-a ajuns curând. Omul alb li se prezentă drept comisar de poliţie din Palembang.

   — N-aţi văzut o barcă cu motor, cu un alb şi un indigen? întrebă el.

   George i-a dat informaţiile cu plăcere. Omul putea să-i ajute.

   — Căutaţi probabil un om numit Tolker, Mr. Johns? a spus George. Dar spre dezamăgirea lui, poliţistul scutură din cap.

   — Nu, domnule Farrow, individul pe care-l caut se numeşte Kalwer.

   George i-a povestit prin ce au trecut. Poliţistul îl ascultă în linişte. Dădu din cap de mai multe ori. Când George termine spuse:

   — Acest Tolker, cum vi s-a prezentat dumneavoastră, este omul pe care-l caut. A delapidat o mare sumă de bani de la societatea petrolieră. Se numeşte Kalwer. Îl cunosc şi pe acel Bergas. Momentan nu ştiu să fie acuzat de ceva. Spuneaţi că au plecat la Penepe? Eu nu cunosc locul acela.

   — Sidin, barcagiul nostru îl cunoaşte. Suntem în drum într- acolo. Locul pare să fie temut de indigeni. Se pare că pe acolo este un Dukun, care are legături cu şeitan.

   — Lasă că îl prindem noi pe şeitanul lor, zise poliţistul, urcaţi la mine în barcă, ajungem mai repede.

   George a fost de acord. Veni şi Sidin cu ei. Barca sa a fost remorcată, mai târziu va fi nevoie de ea. Penepe era situat pe un braţ îngust de apă, în care barca cu motor nu putea intra.

   Comisarul a fost de acord. Repede au mers mai departe. Comisarul îi înarmă pe George şi pe Petre. Avea cu el mereu arme de rezervă.

   Aceştia şi-au întărit moralul mai ales că poliţistul le-a spus că nici împuternicirea nu era de speriat. Bergas nu avea curajul să o arate prea repede la Palembang.

   Spre seară se apropiară de Penepe. Sidin era neliniştit. Dar se hotărî să-şi ascundă teama.

   George însă observă. Îi vorbi şi încercă să-l convingă că nu există şeitan. Sidin îl ascultă în linişte, dar nu spuse nimic. Ajunseră apoi la îngustul braţ confluent în care urmau să pătrundă. Comisarul văzu, ce bine a fost să ia barca cu ei. Cea cu motor a fost abandonată lu ascunsă sub crengile aeriene ce atârnau până jos.

   Se făcuse seară, dar comisarul a vrut să meargă mai departe, la locul blestemat.

   — Cu barca cu motor nu putem intra, spuse Farrow deodată, domnule Johns, dar nici bandiţii nu puteau face acest lucru cu barca lor. Aceştia sau ascuns pe aici.

   Comisarul fluieră încet.

   — Aveţi dreptate, domnule Farrow, trebuie să cercetăm malul. La treabă!

   În aceea clipă Sidin dădu un semnal arătând spre braţul de râu. Acolo tocmai a apărut o luntre îngustă. În ea era Bergas, care porni în aval. George l-a recunoscut imediat.

   — Îşi caută barca cu motor, şopti George, să-l urmărim repede, altfel ne scapă! Barca dumneavoastră este mai rapidă domnule Johns, hai s-o pregătim. Cum auzim zgomotul celeilalte bărci pornim şi noi după ea.

   — OK, domnule Farrow, sper doar ca individul să nu ne scape pe întuneric, Johns a dat câteva comenzi, cu voce înceată. Barca a fost scoasă prudent din ascunziş. Mai ascultară încordaţi. Canoea a dispărut repede în întuneric.

   Trecuseră zece minute. Apoi se auzi zgomotul unui motor. În aceea clipă porni şi motorul bărcii comisarului, luând-o repede din loc. După puţin timp văzură cealaltă ambarcaţiune. De abia acum auzi Bergas motorul bărcii lor. Se uită speriat în jur, scoase un pistol şi începu să tragă.

   Cei din barca următoare se lăsară jos. Comisarul îşi luă carabina. Puse ţeava pe marginea bărcii şi ochi cu grijă. Se auzi o detunătură. Bergas ţipă strident, azvârli braţele în sus şi se prăbuşi. Barca nepilotată alerga mai departe.

   Comisarul ordonă viteză maximă. În câteva minute au ajuns barca din urmă. Comisarul sări înăuntru, opri motorul şi-l cercetă pe cel împuşcat.

   — Împuşcat în cap, este mort, nu a meritat altceva, spuse el cu seriozitate.

   George şi Petre au tăcut. Omul era un criminal pe care l-a ajuns destinul din urmă. Ambele bărci au fost trase la mal. Comisarul a cercetat cu atenţie barca capturată, a găsit obiecte provenite din jafuri şi spargeri. Deasemenea întregul avut pe care l-au avut George şi Petre asupra lor. Scrisoarea de credit şi împuternicirea le avea în buzunar.

   Comisarul le-a strâns mâinile celor doi, lui George şi lui Petre spunându-le:

   — Aţi avut noroc domnilor, spuse el. Sper că acum că v-aţi recăpătat lucrurile şi criminalul a fost pedepsit nu mă veţi părăsi. Vreţi să mă ajutaţi să-l prind pe acel Tolker, cum vi s-a prezentat?

   Cei doi au fost de acord pe loc. Încă în acea noapte Bergas a fost îngropat pe malul râului, iar comisarul a fost de acord ca în dimineaţa următoare să plece în căutarea lui Tolker.

   Ce au mai pătimit prietenii noştri la Penepe şi câte necazuri le- a făcut Tolker, am să vă povestesc în volumul următor.

SFÂRŞIT

Volumul 200

REGELE JUNGLEI

   TAINA DIN JUNGLĂ

   JUNGLA! Copaci uriaşi ce cresc în aer, a căror coroană de jos nu se poate recunoaşte, imposibil de delimitat trunchiuri, crăci, crengi, liane şi masa de Frunze. Asemenea unui perete, pădurea se ermetiza peste tot. Apoi ţesătura de tufişuri, tot felul de ierburi, arbori de diferite generaţii, cei mai mari depăşind şi sufocând pe cei mici, toţi însă umbriţi de coloşii de 30-100 metri. Toate aceste forme erau legate prin liane de nepătruns.

   Deasupra râului îngust copacii formau o cupolă de Frunze prin care nu trecea nici o rază de soare. Aerul umed-fierbinte şi un semiîntuneric continuu îi înconjura pe cei ce şedeau în îngusta luntre indigenă pilotată şi vâslită cu prudenţă. Mii de păsări de toate felurile îşi produceau concertul de dimineaţă. Oamenii din luntre erau atenţi doar la malurile apropiate şi nu la simfonia păsărilor. În fiecare clipă putea apare în faţa lor aşezarea formată din cei trei colibe pe stâlpi, cu un renume atât de rău la băştinaşi: Penepe.

   Penepe unde locuia marele Dukun, cel care era în legătură cu şeitan.

   În canoe şedeau comisarul Johns din Palembang, George Farrow, Peter Sidin şi un malaiez. Comisarul Johns era pe urmele unui criminal numit Tolker (aşa se prezentase el lui George şi lui Petre). În realitate însă el se numea Kalwer.

  Acest om îi păgubise pe cei doi, aşa că ei i se asociaseră comisarului şi lui Sidin un Kabu de pe râul Bajat şi care le servea drept ghid spre Penepe.

  La început Sidin se împotrivise în sinea sa, căci şi el se temea

de Dukun (un Dukun e un tămăduitor, vraci sau vrăjitor). Un asemenea Dukun trăia singur în Penepe, având, cum spuneau băştinaşii legături cu satana.

   Mai demult Penepe fusese locuită de mai multe familii de Kubu. Dintr-un anume motiv însă, ele părăsiră mica aşezare şi nu se mai întoarseră. Doar vrăjitorul a rămas. Pe el voiau cei din luntre să-l cunoască. Aflaseră că Tolker se refugiase acolo.

   Canoea luneca în linişte. Nimeni ni scotea nici o vorbă. Toţi se uitau încordaţi înainte. Sidin care era în faţă, printr-o mişcare de braţ, le dădu de înţeles că aşezarea poate apare în orice moment. Un cot al râului le luă însă vizibilitatea. Indigenii se opriră din vâslit şi frână cu toată puterea barca, vâslind înapoi. Malaiezul îl imită, cu toate că nu văzuse nimic.

   Îşi dăduse seama din atitudinea lui Sidin că acesta văzuse ceva îngrozitor.

   Canoea se deplasa câţiva metri înapoi.

   — Ce e? întrebă George încet.

   — Tuan, Penepe e în faţă, răspunse fricos băştinaşul. Sidin văzut Dukun, el stă la apă.

   — Şi tu de ce te-ai speriat aşa? mârâi comisarul supărat. Înainte, să vorbim cu vraciul!

   Sidin se uită înfricat la George şi scutură din cap.

   — Tuan, mai bine Tuan să nu se lase văzuţi de Dukun, ăsta poate vrăji la ei!

   Nu lipsi mult ca comisarul să râdă în hohote. Se stăpâni însă la timp.

   Voi să răspundă ceva în doi peri, dar George i-o luă înainte:

   — Domnule Johns şi eu cred că e mai bine să nu fim văzuţi!

   — Vă temeţi cumva de acest Dukun domnule Farrow?

   — Nu mă tem nici măcar de şeitan, care după cum spun indigenii ar locui aici, domnule Johns. Dar în interesul urmăririi cred că e mai bine să nu fim văzuţi imediat. Cel mai bine e să coborâm pe mal. Văd că se poate pătrunde prin desiş. Gândiţi-vă că vraciul habar n-are de prezenţa noastră. Sau vreţi ca Tolker să vă scape în ultima clipă?

   — Hm, aici aveţi dreptate, domnule Farrow, am crezut la început că vă este într-adevăr frică.

   — Să lăsăm asta, avem altceva de făcut, fu răspunsul. Sidin tea văzut Dukun?

   — Nu Tuan, Dukun uitat în altă parte şi spatele la Sidin.

   — Bine, coborâm pe mal. Tu Sidin rămâi cu Kabuah în barcă ascuns. Crengi ca să camuflaţi barca. Ne aşteptaţi până ne întoarcem.

   Petre descoperi o potecă îngustă în spatele unor tufişuri. Venea de la mica aşezare şi ducea în junglă. Se vedea că fusese folosită adesea.

   Încet şi cu prudenţă se îndreptară spre aşezare. Deja după vreo trei sute de metri o văzură prin crengile desişului. Se opriră fără să vrea şi ascultară. Dar, în afară de larma păsărilor nu se auzea nimic.

   George dădu la o parte câteva crengi. Acum se vedeau bine cele trei colibe.

   Nu erau părăginite cum crezuseră la început, din contra, păreau recondiţionate. Erau colibe Kubu tipice, clădite pe stâlpi.

   În zadar se uită George după Dukun. Sidin spusese că ar fi pe mal. După ce se uită atent la colibe, comisarul îi şopti lui George:

   — Îl vedeţi domnule Farrow? Tipul a dispărut brusc.

   — O fi în una din colibe, domnule Johns. Aşteptăm aici, până apare din nou.

   — Nu ştiu cum să vă spun, domnule Farrow, vă rog să nu râdeţi de mine, dar am avut aşa deodată, un sentiment de pericol. Locul mi se pare sinistru. Mă înţelegeţi?

   — Aveţi dreptate, nici mie nu-mi palce locul. Vom fi foarte prudenţi. În primul rând să nu ne arătăm. Trebuie să vedem ce fel de om este acest Dukun.

   — Nu cred că vom găsi aici pe Tolker, domnule Farrow. Ce să facă aici? Aici este clar că nu-şi poate valorifica prada. Sau poate se ascunde deocamdată!

   — Bergas a fost aici, atunci şi Tolker a trecut pe aici, domnule Johns. Poate că Bergas voia să se întoarcă şi Tolker îl aşteaptă aici.

   — Sau.... Şi pe Tolker l-o fi ajuns destinul, domnule Farrow. Eu îl cred că pe acest Bergas capabil de orice. N-ar fi ezitat să-şi ucidă camaradul.

   Vorbeau în şoaptă, cercetând neîncetat din priviri aşezarea. Dar nu era nimic de văzut încă. Aşteptară cam o oră. Comisarul începea să se enerveze.

   — Hai să mergem! Dacă cercetăm rapid colibele, Tolker nu va putea scăpa. Se pare că vraciul s-a dus să se culce.

   George recunoscu că n-are sens să aştepte apariţia bătrânului. Dădu aprobator din cap, apoi prudent înlătură crengile de-o parte şi păşi în deschizătura creată, urmat imediat de însoţitorii săi. Acolo se opriră şi se uitară în jur. Nu se mişca nimic.

   — Veniţi domnilor, încep imediat eu percheziţionarea colibelor, insistă comisarul. Nu vom aştepta până ne surprinde cineva.

   Păşi hotărât către una din colibe.

   — Aşteptaţi aici jos, le spuse celor doi, eu urc singur. Din

păcate nu ne putem uita în colibă pentru că e închisă şi partea lor din faţă.

   Îşi scoase pistolul, îl dezasigură şi urcă pe scara şubredă. Curând fu pe platforma cu funcţie de verandă şi se uită prin uşă. Apoi intră înăuntru dar după puţine minute reapăru:

   — Nimic, le strigă el însoţitorilor săi, coborând repede scara şi îndreptându-se spre a doua colibă.

   Acelaşi rezultat. Scutură din cap, se duce iar la cei doi.

   Cercetarea celei de a treia colibe fu de asemenea fără rezultat. Nu erau de văzut nici vraciul, nici Tolker.

   Aici însă, Johns găsise nişte obiecte şi un loc de dormit, unde părea să-şi afle vraciul sălaşul. Dar unde era el?

   Sidin doar îl văzuse pe mal. Părea că plecase, urmând să se întoarcă mai târziu. Cum ei nu cunoşteau locurile, preferară să-l aştepte pe bătrân la colibe.

   Petre fu trimis la canoe să aducă alimente. Era mai bine să aştepte în colibă, decât să stea în barca îngustă. Comisarul alese coliba pe care o cercetase prima dată. Era curată.

   Petre se întoarse cu mâncarea şi cu câteva pături. Nu uitase nici puştile. Comisarul dădu aprobator din cap:

   — E bine că v-aţi gândit la arme, domnule Petre. S-ar putea să avem nevoie de ele. Ei, acum ne facem comozi şi ne aşteptăm gazda.

   Unul dintre ei stătea mereu la uşă, ca să poată vedea spaţiul din faţa colibelor.

   Nu voiau să fie luaţi prin surprindere. Nu se gândeau la bătrân, mai periculos era Tolker, care ştia ce-l aşteaptă de cădea în mâinile comisarului.

   Timpul trecu. Se făcu amiază. Dukun-ul tot nu apăruse. Comisarul devenea tot mai neliniştit. Era un om de acţiune, aşteptarea îl enerva. George trebuia să-l liniştească mereu. Târziu, după amiază, reapăru bătrânul indigen. Petre tocmai era de pază. Le strigă încet prietenilor săi:

   — Atenţie este acolo!

   George şi comisarul săriră şi se repezită la ieşire. Ceea ce văzură îi cutremură. Bătrânul indigen, foarte probabil vraciul, păşea încet peste suprafaţa liberă din faţa aşezării, cu ochii îndreptaţi înainte, ca un somnambul. Lângă el, asemenea unui câine credincios, păşea un tigru uriaş. De mirare nu putură scoate un cuvânt. Comisarul se întoarse repede şi-şi aduse puşca.

   George îi puse mâna pe umăr.

   — E un tigru îmblânzit domnule Johns, îi şopti el.

   — Dar pentru noi un adversar cu atât mai periculos, domnule

Farrow, fu răspunsul, asta ar fi trebuit s-o ştiu. Acum fără aprobarea vraciului nu putem părăsi coliba. Dar nu-mi pasă, împuşc fiara fără să clipesc, dacă va fi îndreptată împotriva noastră.

   Bătrânul ajunse în mijlocul locului liber. Tigrul deveni neliniştit. Părea să adulmece prezenţa străină. Indigenul se opri şi-l mângâie pe cap. Apoi întrebă ceva cu voce tare. Oamenii din colibă nu înţeleseră. Aceeaşi întrebare răsună din nou în limba malaieză:

   — E cineva aici?

   Cei trei apărură pe platformă arătându-se. Tigrul începu să mârâie. Dar indigenul se uită tot înainte, ochii săi priveau în gol.

   — E orb, le şopti George însoţitorilor săi.

   — Hello, aici suntem, strigă comisarul în aceeaşi limbă. Tu eşti Dukun-ul pe care-l căutăm?

   — Eu sunt, răspunse indigenul, fără să-şi schimbe atitudinea. Ce vor de la mine oamenii albii?

   — De la tine nimic. Căutăm un om care a fost ieri la tine, trebuie să fie încă pe aici!

   — Nu e aici, a plecat.

   — Unde? întrebă nerăbdător comisarul.

   — El a vizitat taina junglei. Nu ştiu dacă se va întoarce.

   — Cum te numeşti Dukun?

   — Tocan matjang.

   Comisarul le aruncă prietenilor săi o privire mirată. Tocan matjang în traducere înseamnă domnul sau stăpânul tigrilor.

   — Tocan matjang, ce este taina junglei?

   — Toţi albii sunt curioşi. Tocan matjang cunoaşte taina şi este bine cunoaşte. Nimeni nu va lămuri taina, căci nimeni nu se întoarce viu.

   — Vom încerca şi noi s-o lămurim! strigă comisarul. Sau crezi că ne temem de ceva? Noi nu suntem indigeni care cred tot ce spui tu, noi nu ne temem de nimic. Avem arme bune şi cu ele vom rezolva taina junglei.

   Dar bătrânul rămase liniştit. Răspunse doar cu tristeţe:

   — Mulţi albi au vorbit aşa şi s-au dus să rezolve taina junglei. Tocan matjang nu i-a revăzut niciodată.

   — De ce te cheamă Tocan matjang? Eşti stăpânul tigrilor?

   — Tocan matjang e stăpânul tigrilor, regele junglei.

   — Aţi auzit domnule Farrow, regele junglei, râse comisarul - un rege orb peste fiare.

   — Nu vedeţi tigrul, domnule Johns? interveni George.

   — Singur aţi spus că e îmblânzit. Probabil că bătrânul l-a crescut de mic.

   Vraciul stătea în acelaşi loc, aştepta continuarea discuţiei. Comisarul care cunoştea foarte bine limba malaieză, întrebă mai departe:

   — Ne permiţi să înnoptam aici în coliba ta, Tocan matjang?

   — Da. Aduceţi-i şi pe cei doi indigeni care vă însoţesc. Aici în Penepe, omul e mai în siguranţă decât în junglă sau pe apă!

   — De unde ştii cine e cu noi? întrebă Johns mirat.

   — Tocan matjang ştie tot, cu toate că nu poate vedea nimic. Aici au venit trei albi iar doi indigeni aşteaptă în canoe întoarcerea lor. Trimiteţi după ei, le este şi lor permis să păşească în Penepe.

   — Dar e de acord şi tigrul tău să intrăm în aşezare şi s-o părăsim?

   — Anam va face ceea ce îi ordonă Tocan matjang.

   — Bun, te cred, Tocan matjang. Dar îţi spun că o păţeşte dacă ne atacă.

   — Anam nu va face nimic albilor.

   Vraciul păşi încet mai departe. La fel de încet urcă scara la coliba sa, apoi dispăru înăuntru. Tigrul se culcă în faţa colibei, se întinse şi puse capul pe labe.. Ochii lui îl fixau pe străini.

   — Ce să facem domnule Farrow? întrebă Johns. Chiar credeţi că aici suntem în siguranţă?

   George ridică din umeri. Îl studia pe tigru. Ochii acestuia aveau luciri verzui. I se părea că e gata de atac.

   — N-avem de ales, sau acceptăm invitaţia vraciului sau ne retragem.

   — Deci ce facem? întrebă Johns.

   — Rămânem aici, spuse George.

   — Bun şi eu sunt pentru. Dar cine îi aduce pe indigenii noştri?

   — Merg eu domnule Johns sări Petre. Fiţi doar atenţi la tigru. Iau carabina cu mine. Sper să reuşesc să-i conving pe Sidin şi pe celălalt indigen să vină aici.

   Petre părăsi cu prudenţă coliba. Ochii tigrului îl urmăreau. Când Petre dispăru, continuă să-i scruteze pe cei rămaşi.

   — Chiar se poate spune că tipul e vrăjitor, i se adresă comisarul lui George. De unde ştie el, câţi suntem şi câţi indigeni avem cu noi? În plus a venit din partea opusă. Chiar credeţi că e orb domnule Farrow?

   — Aşa cred, altfel ne-ar fi aruncat o privire, domnule Johns.

   — Şi ce credeţi despre povestea cu taina junglei?

   — O vom cerceta, răspunse ridicând din umeri George. Tolker e dus în pădure. Poate că a făcut-o să se ascundă mai bine, să dispară. Dukun ne va spune cum putem să-l găsim.

   — N-am încredere în el, va voi să ne nimicească, el regele

junglei. Auzeam că această denumire e dată doar tigrilor, ei sunt deci regii junglelor.

   — Tocan matjang însă vrea să fie stăpânul tigrilor, deci tot un rege, rege al regilor.

   — Încetaţi domnule Farrow mă zăpăcesc de tot. Pe şleau, de când sunt în poliţie, aşa ceva nu mi s-a întâmplat. Am fost des în junglă şi am vânat animale periculoase. Dar un om atât de misterios ca acest Dukun n-am mai cunoscut!

O INSULĂ PLINĂ DE MISTERE

   PETRE SE ÎNTOARSE AGITAT. Tigrul îl studia din nou, fără să dea semne de sculare.

   — Ce e Petre? îl întrebă George, după ce Petre se urcase pe platformă.

   — Cei doi indigeni au dispărut. Canoea mai este în ascunzătoare dar tipii nicăieri.

   — Or fi şters-o laşii. Făcu comisarul supărat, trebuia de fapt să ne aşteptăm. Se tem de Dukun. Marele vrăjitor. Se pare că tuturor indigenilor le e interzisă zona asta.

   — Sidin nu e laş, obiectă George, mirându-se şi el de cele întâmplate.

   — Ai cercetat locurile, Petre? Nu-i posibil să fi fost atacaţi?

   — Nu, n-am găsit nici o urmă de luptă. M-am gândit şi eu la asta. Tipii au şters-o, asta e sigur.

   — Ei, să ne obişnuim cu asta, domnii mei, declară comisarul, vom vâsli noi înapoi, asta nu-i rău. Or fi fugit înapoi la barca cu motor, acolo îi vom găsi.

   — Dar ce facem noi acum? Trebuie să vorbim din nou cu Dukun. Trebuie să ne spună pe ce drum trebuie s-o luăm ca să-l găsim pe Tolker.

   — Îl voi chema. La nevoie mă duc la coliba lui.

   Comisarul îl strigă pe vraci, care se arătă imediat pe veranda colibei sale.

   — Albii vor să vorbească cu Tocan matjang? întrebă el, cu ochii stinşi orientaţi drept spre înainte.

   — Da. Vii tu aici la noi sau să merg eu la tine?

   — Tocan matjang nu-i poate considera pe albi drept oaspeţi, nu-i poate invita la mâncare, le poate da numai adăpost.

   — Nu vrem invitaţie. Vrem să plecăm dimineaţa devreme de aici. Dar eu trebuie să vorbesc cu tine.

   — Omul alb să vină la Tocan matjang.

   — Bun, vin. Dar fă aşa ca tigrul să nu mă atace.

   — Anum va sta liniştit şi nu va face albilor nimic.

   — Vreţi să mergeţi singur? întrebă Petre.

   — Da, e mai bine. Ţineţi armele îndreptate spre tigru. Dacă vrea să sară împuşcaţi-l!

   George îi dădu cuvântul. Comisarul coborî, apoi se îndreptă încet spre coliba vraciului. Fiara nu se mişca, nici măcar coada nu

i se clintea, ca semn de nelinişte.

   Scara începea cam la un metru lângă tigru. Comisarului îi bătea inima violent când a ajuns şi urcă repede spre platformă. George şi Petre nu-şi putură reţine un zâmbet. Johns dispăru în colibă. Cei doi, gata de tragere, aşteptau pe platforma lor.

   După o jumătate de oră, comisarul reapăru. George şi Petre luară din nou tigrul la ochi. Dar Johns putu veni nestingherit la ei. Respiră uşurat când fu iarăşi sus.

   — Aţi aflat ceva? întrebă George, văzând că acesta întârzie cu explicaţiile.

   — Chiar foarte multe. Vraciul susţine că cel mai bine găsim taina junglei mergând cu canoea. Trebuie doar să urmăm cursul apei. Vom da de un mic lac, pe care este o insulă. Dar vraciul ne sfătuieşte să nu păşim pe ea. Spiritele rele, zice el. Ei, putem cerceta şi asta. Aici doar totul este misterios. Dincolo de lac începe o zonă de junglă - acolo trăieşte taina junglei. Deci e vorba de o fiinţă vie şi nu de un demon sau de aşa ceva. Şi cu fiinţe vii ne vom şti noi descurca, nu-i aşa?

   Cei doi dădură afirmativ din cap.

   — Nu v-a zis vraciul nimic legat de această taină, domnule Johns?

   — Din păcate nu, cu toate că l-am întrebat. Ei, o vom găsi noi. Tolker a plecat ieri, tot cu o luntre îngustă.

   — Bergas n-a vrut să-l însoţească?

   — Da, Dukun a spus asta, fără să-l fi întrebat. El nu-l cunoaşte pe tip. Bătrânul ştie că cei doi au şters-o. Ce ziceţi de asta domnilor?

   George şi Petre se mirară. Vraciul nu-şi părăsise coliba şi n- avea cum să ştie. George credea că el dăduse de cei doi indigeni la râu. Aceştia au fugit ca să nu fie fermecaţi. Dar bătrânul era orb, nu-i putea vedea pe indigeni. Şi atunci?

   — Când o luăm din loc? întrebă George.

   — Mâine dimineaţa, devreme. După socoteala lui Dukun, ne vor trebui cam cinci ore bune. Deci nu ne vom putea întoarce în aceeaşi zi, probabil vom avea multă treabă în junglă. A fost bine că ne-am luat provizii destule, aşa vom rezista mai multe zile în pădure.

   Dukun nu se mai arătă. Tigrul rămânea liniştit în faţa colibei sale, părând în final că adormise. Cum se apropia noaptea cei trei deciseră să se culce imediat după cină. Evident unul din ei va veghea cu schimbul. Noaptea trecu fără incidente. Doar tigrul se ridica din când în când, la auzul răcnetelor altor prădătoare din junglă. Pe când călătorii dejunau dimineaţa, devreme, se arătă vraciul. După mâncare, comisarul îl strigă de mai multe ori, dar Dukun nu se mai arătă. Călătorii deciseră să plece, fără să-şi ia rămas bun.

   — De n-ar fi fost tigrul, aş fi crezut că a plecat înaintea noastră, zise Johns; aş vrea să mă uit dar tigrul nu mi-ar permite. Să sperăm că ne lasă să plecăm.

   — Va trebui să permită, domnule Johns spuse George zâmbind.

   Părăsiră coliba. În tot acest timp, tigrul nu părea să se

sinchisească de ei. Peste zece minute ajunseră la canoe. Cei doi indigeni nu se întorseseră. În rest, totul era neschimbat. Nimeni nu cercetase barca, după cum putu constata Johns. Urcară în canoe şi porniră. La cotitură cârmiră. În faţa lor era Penepe, aşezarea părăsită.

   — Tigrul a dispărut le spuse George însoţitorilor săi. Oare şi Dukun a părăsit aşezarea?

   — M-aş uita puţin prin coliba moşului. Să oprim puţin. Voi găsi şi eu o scuză în caz că mai e pe aici.

   Cum şi cei doi erau de aceeaşi părere traseră la mal. Comisarul sări afară, cu pistolul în mână, în timp ce ceilalţi ţineau armele gata de tragere. Tigrul putea doar apare în orice moment. Repede, dar prudent comisarul se deplasă la coliba bătrânului. Urcă scara şi dispăru înăuntru. Foarte repede se întoarse. Le făcu celorlalţi semn că coliba e goală, după care le cercetă pe celelalte. Nimic. În câteva minute şedea din nou în luntre, îndemnând continuarea drumului. Ceva le spunea că Dukun voia să le-o ia înainte. Braţul de apă şerpuia înainte. George observă că descriseseră un arc mare de cerc, apoi încetă să mai vâslească.

   — Facem un ocol mare, spuse el. Sunt convins că pe uscat se ajunge mai repede la zona de junglă. De aceea ne-o fi spus el să mergem pe apă.

   — La naiba, s-ar putea să aveţi dreptate, domnule Farrow, strigă comisarul, trebuia să ne fi gândit mai repede, acuma e prea târziu. Nu cunoaştem drumul pe uscat.

   — N-are rost să ne întoarcem, obiectă şi Petre, vâslim mai departe. Oricum ajungem prea târziu, atunci să nu ne istovim.

   — Aşa e, confirmă George, apucând din nou vâsla şi la început vom vizita insula. Dukun să ne aştepte în junglă, dar să nu se plictisească.

   Luntrea se deplasa mai departe cu viteză redusă.

   Peste trei ore ajunseră la lac. Văzură insula şi încetiniră. Farrow cercetă insula cu binoclu. Dar prin tufişurile dese nu se putea vedea nimic.

   — Acostăm acolo? întrebă el.

   — Clar, trebuie să vedem ce e acolo. Nu degeaba ne-a avertizat Dukun.

   — Poate tocmai asta a vrut, domnule Johns, să ne atragă într-o capcană. Nu mi-a plăcut nimic din atitudinea tipului.

   — Şi eu mă îndoiesc că e orb, domnule Farrow, răspunse comisarul. Privirea fixă înainte poate fi o prefăcătorie. Ochii lui nu erau ca cei ai unui orb.

   — Nu i-am văzut din păcate de aproape, domnule Johns.

   — Nici eu. Cât am fost la el în colibă, stătea aşa ca să nu-i văd ochii şi era şi semiîntuneric.

   — Ne putem aştepta să fie un mincinos şi să vadă, spuse Petre.

   — Atunci e sigur în legătură cu Tolker, zise George, care era de aceeaşi părere.

   — Să fim prudenţi, avem de-a face cu oameni periculoşi. Nu degeaba se înconjoară Dukun cu acel văl de mister, declară Johns, acum hai la insulă. Studiaţi-o încă cu binoclu domnule Farrow. Eu şi domnul Petre vom vâsli.

   Luntrea se puse în mişcare. George urmărea insula care se apropia mereu. Pe mal şi îndărătul tufişurilor nu era nimic. Când ajunseră destul de aproape George lăsă binoclul. Barca se mişca încet în jurul insulei.

   Câţiva copaci înalţi depăşeau restul vegetaţiei. Tufe dese cu spini ascuţiţi împiedecau orice pătrundere în desiş. Nu se vedea mici un loc bun de acostare. Pe partea de nord malul era ceva mai lat. Acolo voiau să coboare, în sfârşit. Pe când Farrow părăsea luntrea văzu pe solul moale nişte adâncituri. Le arătă prietenilor.

   — Aici a acostat o canoe, fu de părere comisarul, cred că întâmplător am găsit locul de debarcare.

   De pe mal urmăriră desişul. O foşnitură îi făcu să tresară speriaţi. Îşi scoaseră pistoalele gata de tragere. Foşnetul încetă.

   — Probabil vreun mic animal, spuse Johns. Să căutăm o potecă pe care să ajungem în interiorul insulei. Prin desiş e imposibil.

   Petre se apropie de tufe şi le depărtă prudent. Imediat exclamă bucuros. După tufe începea un drum, făcut de mână omenească.

   — Haideţi, avem puţin timp, îi zori comisarul, trebuie să vedem ce-i pe aici.

   Poteca şerpuia, ocolind obstacolele, ca arbori doborâţi şi două stânci uriaşe. Deodată apăru în faţa lor un spaţiu liber. După ce înaintaseră încet, cu Petre în frunte, oamenii se opriră miraţi. Era doar un mic luminiş, înconjurat de tufe dese. În centru era un copac înalt de care aproape se rezema o colibă pe stâlpi.

   — Aha, insulă e deci locuită, spuse încet Johns, sper că

pustnicul e pe acasă.

   — Prudenţă, îl avertiză George, îl uitaţi pe Tolker care aici ar putea avea o ascunzătoare.

   — Hm. Aveţi dreptate, domnule Farrow. Dar dacă Tolker e într- adevăr aici ne-ar fi văzut şi ar fi tras în noi. Cred mai degrabă că Dukun stă des pe aici şi asta-i coliba lui.

   Se apropiară de colibă. Înăuntru nimic. Comisarul urcă hotărât scara.

   — A zburat domnilor, spuse el. După ce aruncă o privire. Aşa o fi fost cum am presupus, coliba e a lui Dukun, aici l-a adăpostit pe Tolker care trebuia să dispară. Acum l-o fi avertizat şi l-a dus în altă parte.

   George scutură din cap. El nu credea că Tolker şi vraciul erau aliaţi, cu toate că la început crezuse că Tolker era pe insulă. Totul era atât de straniu, de misterios.

   — Mai departe, aici nu mai e nimic de văzut, propuse comisarul. Să vedem în desiş de nu mai sunt şi alte locuri unde poate sta un om. Apoi dispărem de aici.

   Desişul era de nepătruns. În final cei trei se întoarseră pe potecă la mal.

   Când ajunseră acolo, rămaseră perplecşi. Luntrea dispăruse. Pe pământ erau puse doar proviziile şi păturile. Comisarul înjură. Alerga de colo-colo pe mal, urmărind lacul. Dar barca nu mai era de văzut.

   — Bine măcar că ne-am luat armele, zise George. Cel care ne-a luat barca nu vrea ca noi să flămânzim până la moarte altminteri nu ne-ar fi lăsat nici proviziile.

   — Dar cum plecăm de aici? răcni comisarul plin de furie. Uitaţi- vă doar la crocodilii de pe mal. Vreţi să înotaţi?

   De aşa ceva George nu avea poftă, dar era de părere că va găsi o rezolvare.

   — Vraciul ne-a atras în capcană, spuse Petre. El ne-a avertizat intenţionat să nu venim pe insulă, ştiind însă sigur că noi cu atât mai mult o vom cerceta.

   — Mi-o va plăti nemernicul, răbufni Johns. De-am şti cum să părăsim insula. Pluta nu ne putem face, pentru aşa ceva sunt prea puţine trunchiuri de copaci.

   — Găsim noi ceva, îl avertiză George, mai întâi să ne liniştim. Suntem aici, dar nu avem de ce ne teme. Avem provizii şi arme. Cum ni s-au lăsat păturile înseamnă că suntem consideraţi prizonieri. Deci să aşteptăm ca tipul să apară. Vom păzi malul neîncetat.

   — Vă admir calmul, domnule Farrow. NU uitaţi unde ne aflăm.

Suntem în plină junglă şi nu putem merge nici înainte nici înapoi. Suntem cu totul la discreţia ticălosului.

   — Vom părăsi noi insula, la timpul potrivit, domnule Johns, sunt sigur. Acum însă ducem lucrurile la colibă şi ne amenajăm. Petre va face primul de pază la mal. Pune-te după tufişuri Petre, să nu fi văzut în nici un caz.

   Bombănind, comisarul luă câteva lucruri şi-l urmă pe George în interiorul insulei. Îl blestema neîncetat pe Dukun, pe Tocan Matjang, pe regele junglei.

DEMONUL INSULEI

   SOARELE ARDEA NEMILOS. George şi comisarul căutară adăpost în colibă. Petre stătea în umbra tufelor înalte aşteptând lângă mal, apariţia hoţului bărcii. Orele treceau una după alta. După trei ore George îl schimbă.

   Îl sfătui pe Petre să se culce, să doarmă, deoarece era probabil să facă de veghe şi noaptea. Comisarul era în toane foarte proaste. Era tot mai furios, pe măsură ce trecea timpul. Făcea tot felul de propuneri de moduri de a părăsi insula. George îi demonstra de fiecare dată că era imposibil. Veni noaptea. Petre preluă prima veghe, pe când ceilalţi doi se culcară. Pe ziuă George inspectase insula căutând copaci, în speranţa de a face o plută. Dar arborii erau prea groşi iar ei nu aveau unelte ca să-i doboare. Erau siliţi să aştepte pe insulă.

   Dar oare ce erau siliţi să aştepte?

   George şi comisarul adormiseră. Curând venea timpul ca Petre să fie schimbat. Mai lipsea o jumătate de oră. Atunci se trezi George. Îl deranjase un zgomot. Se ridică şi lumină în beznă. În cealaltă parte a colibei zăcea culcat comisarul. Respira liniştit şi ritmic, deci mai dormea. George se pregăti să se culce înapoi, când alt zgomot îl făcu să tresară. Era ca şi cum s-ar fi frecat două obiecte unul de celălalt. George se ridică. În acelaşi timp ceva trosni pe acoperiş. Frunzele de Lipai cu care era acoperită coliba, începură să foşnească. Un animal! fu gândul lui George, după care scoase lanterna şi pistolul. Totodată îl trezi pe comisar.

   — Ce e? întrebă acesta toropit de somn.

   — E un animal pe acoperiş, auziţi domnule Johns? întrebă George.

   Johns fu într-o clipă treaz şi-şi scoase de asemenea pistolul.

   — Da, e un animal şi încă unul mare domnule Farrow. Doamne o fi vreun şarpe?

   George se sperie. Îşi aminti de întâmplarea pe râul Bajat, când în toiul nopţii se trezise cu cortul plin de şerpi cu pălărie. Scăpaseră ca prin minune atunci. Îşi aprinse rapid lanterna. NU, în încăpere nu erau şerpi. Dar foşnetul de pe acoperiş se înteţi. Putea proveni numai de la un animal. Deodată comisarul scoase un strigăt. Sus la intrarea pe uşă apăru capul unui şarpe uriaş. Pendula sâsâind, arătându-şi capul şi o parte din corp. Fu orbit de lumina lanternei.

   George ridicase deja pistolul ochi scurt şi trase două focuri.

Capul şarpelui fu zdrobit. Corpul începu să se zbată. Foşnea şi trosnea corpul pe acoperiş, aşa fel că oamenii crezură că acoperişul se va prăbuşi. În încăpere căzură frunze şi crengi.

   Treptat mişcările şarpelui se liniştiră şi se opriră de tot. Era mort.

   — Dumnezeule, ăsta o fi demonul de care vorbea vraciul? murmură comisarul.

   George îşi dădu seama de ce fuseseră ei reţinuţi pe insulă. Probabil că vraciul spera ca ei să fie ucişi de şarpele uriaş. Se apropie prudent de reptila moartă, al cărui cap spânzura în faţa uşii. Era o privelişte cumplită. Farrow îşi luă puşca şi încercă să împingă şarpele jos. Reuşi doar cu ajutorul comisarului. Acum şarpele zăcea în faţa colibei. Era de vreo şapte metri lungime, cu grosimea unei coapse de bărbat adult. Petre apăru în faţa colibei; auzise împuşcăturile şi voia să le vină camarazilor în ajutor. Văzând şarpele se cutremură.

   — Pot fi mai mulţi şerpi de ăştia pe insulă, Petre, avertiză George trebuie să fim foarte atenţi la veghea de noapte.

   — Şi eu am auzit foşnituri în desiş, George. E ca şi cum am fi pe o insulă cu şerpi.

   — Cel mai bine ar fi să nu te mai ascunzi în desiş, ci să stai pe mal. Nici atunci nu poţi fi văzut de pe apă. Propunerea era bună.

   George plecă la veghe după ce-i spuse lui Petre să fie atent. Şarpele staţionase probabil în copacul înalt iar noaptea pornise după pradă. Când ajunse la mal, George respiră uşurat. Drumul prin desiş era plin de pericole. Peste tot puteau fi şerpi. Mulţi urcau în copaci, atârnând pe crăci cu partea anterioară a corpului.

   Farrow cercetă lacul. Luna lumina intens. Nu se vedea, nici o barcă. De pe malurile lacului răzbăteau sunetele fiarelor. De undeva de departe se auzea un tigru răcnind. George rămase pe mal. Se gândea cum s-ar putea părăsi insula. Celălalt mal era doar la treizeci de metri distanţă. Un fleac pentru un înotător bun. Dar ei aveau lucrurile cu ei, puşti, pături şi provizii fără de care nu puteau părăsi insula. Crocodilii vegheau cu străşnicie. Înotau după fiecare obiect care cădea în apă. Şi erau iuţi. George tresări. Foşnise ceva într-un tufiş, undeva în spate. Dar nu era şarpe, nici om. Deci o fiinţă mai mică. Farrow se apropie prudent de tufe. Ţinea lanterna şi pistolul pregătite. Foşnetul se auzi din nou, de undeva din lateral. George se grăbi într-acolo. Foşnetul se îndepărta. George se depărtase cu peste douăzeci de metri de locul unde începea poteca. Foşnetul era acum foarte aproape. George se repezi înainte şi aprinse lanterna. Lumină în desiş şi apucă să vadă ceva dispărând fulgerător în ierburile înalte.

Probabil şobolani de apă. Dar asta nu-l mai interesa. Văzuse ceva şi de bucurie era cât pe ce să strige. Îndărătul tufelor era o canoe, cea cu care veniseră pe insulă!

   Acum era totul clar. Fuseseră observaţi. Probabil că vraciul îi urmărise sau îi aşteptase pe insulă. Când ei au pătruns în interiorul insulei, acesta a ascuns canoea şi-a scos-o pe a sa din ascunzătoare şi a plecat. George vru să-şi înştiinţeze imediat prietenii. Dar apoi se opri, nevrând să lase atât de importanta luntre fără pază. Hotărât trase două focuri de pistol ca să-şi alerteze camarazii. Apoi aşteptă plin de nerăbdare. Nu dură mult şi Petre apăru pe mal. George îl strigă şi-i arătă canoea. Acesta se bucură nespus. Îl ajută pe Farrow să scoată barca din ascunzătoare.

   Imediat după aceea apăru şi comisarul. Şi el jubilă de bucurie la vederea bărcii. Hotărâră să părăsească încă noaptea insula. Pe zi puteau fi uşor observaţi. Mai erau trei ore până la ziuă, pe care le puteau folosi. Cunoşteau calea pe apă. În ciuda pericolelor voiau să ajungă la zona de junglă să vadă ce era cu taina şi să-l caute pe Tolker. George rămase la canoe, pe când comisarul şi Petre aduceau lucrurile. Fu totul încărcat în iuţeală. Apoi urcară şi ei şi plecară. Comisarul râse încetişor:

   — Dukun s-a înşelat domnilor, comentă el, noi trebuia să fim victimele demonului insulei, numai că s-a întâmplat tocmai invers.

   Farrow nu răspunse. Se gândea la furia comisarului când dispăruse barca. Acum era din nou cel vechi, având un ţel de îndeplinit. Dar inactivitatea nu o suporta.

   Lacul fu rapid traversat. Găsiră uşor şi braţul de râu. Luntrea înainta rapid. Dar peste vreo sută de metri fu din nou oprită.

   — N-are rost să mergem mai departe, spuse George, e prea întuneric sub copaci şi ne tot lovim de mal. Aşteptăm ziua. Aici nu putem fi văzuţi nici de pe lac.

   Fură cu toţi de acord. Opriră barca la mal şi se culcară. George îşi continuă restul de timp de veghe. Când veni vremea vru să-l trezească pe comisar. Concertul matinal al păsărilor îl trezise însă. Comisarul prepara deja dejunul. Mâncară în grabă. După spusele vraciului mai aveau de mers două ore până în junglă; Dukun descrisese cu exactitate comisarului locul unde să acosteze. Asta şi voiau să facă.

   Abia acum simţea George călătoria prin minunata pădure din Sumatra ca pe o desfătare. Nu era prea cald, noaptea era reconfortantă. Admira bogăţia vegetaţiei şi manifesta interes pentru numeroasele păsări. Aproape că uitase de scopul călătoriei. Fu trezit din reverie de cuvintele comisarului:

   — Suntem aproape de destinaţie domnule Farrow, cred că pe timpul ultimei ore aţi visat cu ochii deschişi.

   George recunoscu. Dar acum îl interesa iarăşi aventura. Ce-i aştepta oare în junglă?

   Pădurea se făcu tot mai deasă, lucru care-i părea lui George imposibil. Cu atât fu mai mirat, când pădurea începu brusc să se rărească.

   — Aici e, le şopti comisarul însoţitorilor săi. Aici începe jungla. Vedeţi sunt doar puţini copaci, tufele cresc în grupuri. Apa traversează ţinutul. Curând ajungem la locul de debarcare.

   George îşi privi aproape involuntar puşca. Cunoştea aceste zone de junglă şi ştia că aici sunt numeroşi tigrii. Lăsară pădurea în urmă şi fură izbiţi de soarele arzător.

   În dreapta era un luminiş în care erau trei copaci şi câteva tufişuri.

   — Am ajuns, spuse comisarul încet.

   Canoea fu dusă la mal după care cei trei coborâră.

   — Şi acum? întrebă Farrow încet, uitându-se prudent în jur.

   — Aici începe o potecă în junglă, domnule Farrow. Vom da de o zonă mlăştinoasă. Acolo vom aştepta taina pădurii virgine.

   — A pădurii virgine? întrebă George, mai bine s-ar spune a junglei, nu?

   — Vei fi având dreptate, domnule Farrow, Dukun spunea aşa. Lăsăm barca aici?

   George şi Petre scuturară simultan din cap. Căutară din priviri. La marginea luminişului erau nişte tufe dese. Acolo împinseră barca. Peste zece minute, era ascunsă. Îşi luară armele pe umăr şi porniră. Găsiră şi poteca de care vorbise vraciul. Aveau destule provizii în buzunar. Sperau însă să nu staţioneze prea mult acolo. Poteca era plină de cotituri. Liniştea era nefirească întreruptă doar de câte un strigăt de păsări. Se uitau bănuitori la fiecare tufiş pe lângă care treceau. Peste tot puteau fi ascunşi tigri. După vreo oră ajunseră la zona mlăştinoasă. Se opriră uluiţi. Acolo, despărţită de ei printr-un braţ de mlaştină începea din nou pădurea virgină. Copaci de 60-80 de metri se înălţau peste cei scunzi. Dedesubt o vegetaţie care nu permitea nici o privire în aceea sălbăticie.

   Cei trei îşi ţineau armele în mâini gata de tragere. Ochii le umblau peste tot, dar scrutau mai cu seamă jungle de nepătruns.

   Curând constatară că braţul de mlaştină închidea o insulă mare de junglă în mijlocul unei zone mai mari, având un aspect de fortăreaţă.

   — Acolo trebuie să ajungem, spuse Johns încet, Dukun n-a vorbit de jungle aceasta, a spus doar că aici trebuie să aşteptăm.

Dar eu n-am chef să aşteptăm. Mlaştina are doar zece metrii lăţime, trebuie să reuşim să trecem. Trebuie să încercăm să vedem cât e de adâncă.

   — Asta putem face numai la margine. La mijloc nu ajungem. Vedeţi doar crocodilii sunt deja atenţi la noi, se apropie.

   — N-am nici un chef să aştept aici, repetă comisarul. Am putea face un pod cu trunchiuri de copaci.

   — Mai întâi trebuie să le avem, răspunse George, dincolo sunt destui, dar nu aici, pe partea noastră. Nu ne rămâne decât să stăm să aşteptăm.

   Comisarul mârâi ceva de neînţeles. Se apucă din nou să dea ocol insulei de pădure. Cei doi n-aveau chef să-l urmeze. La scurt timp comisarul dispăru.

   Aşteptară cu răbdare. Dacă Johns avea de gând să dea iar ocol insulei, ar fi apărut din nou peste circa o jumătate de oră, din sens opus. Trecură zece minute şi auziră un strigăt şi imediat un foc de armă. Cei doi se puseră urgent în mişcare. Alergară cât putură de repede. Comisarul era în pericol, nu trăsese degeaba. Căldura deveni insuportabilă, dar asta nu-i împiedecă la alergat. Nu-şi puteau abandona camaradul. Curând străbătură distanţa parcursă de comisar în zece minute. Merseră mai departe. Curând ocoliseră pe jumătate insula. George vru să se oprească, dar Petre scutură din cap. Curând deveniră tot mai nervoşi. Ce se întâmplase cu comisarul? Încercase cumva să traverseze mlaştina?

   George se sperie aşa încât se opri. Petre la fel.

   — Până aici n-a putut ajunge Johns, spuse Petre, să ne întoarcem să căutăm din nou.

   — M-am uitat peste tot, Petre. Cred că comisarul a făcut prostia şi a intrat în mlaştină unde probabil şi-a găsit moartea.

   Petre se uită cutremurat la prietenul săi.

   — E doar o bănuială de-a mea, care, să sperăm că nu s-a întâmplat. Hai mai departe, să înconjurăm insula, să căutăm peste tot. Dacă nu-l găsim... George nu-şi încheie fraza, dar Petre îl înţelese.

   Merseră încet de-a lungul mlaştinei, urmărind totul cu privirea. Dar nici urmă de comisar.

   Se întoarseră trişti. Nici unul nu vorbea, dar amândoi ştiau că camaradul lor îşi găsise moarte

   VENI ORA PRÂNZULUI. Nu prea aveau poftă de mâncare, dar le trebuiau puteri pentru cele ce-i aştepta. Se aşezară al umbra unor tufe înalte, desfăşurară nişte provizii şi mâncară. Tot timpul se uitau în jur. Se aşteptau în fiecare clipă la un incident. Pasărea pe care o auziseră la venire începu din nou să cânte. George nu cunoştea pasărea. Ascultă încordat. Deodată ridică capul.

   — Atenţie la strigătul ăsta de pasăre, Petre. Nu sesizezi nimic?

   Petre ridică din umeri.

   — Am impresia că ăsta-i un om, continuă George, cred că sunt semnale.

   Abia acum începu Petre să se neliniştească.

   — E bine că n-am fost văzuţi de pe insulă, George, spuse el, intenţionat am ales locul ăsta. Aveam impresia că suntem observaţi. Aşa însă le-am lăsat impresia că ne-am retras şi după dispariţia lui Johns am renunţat de tot.

   — Corect Petre, asta-i bine. Acum vom inversa rolurile şi vom cerceta noi jungla de pe insulă. Poate descoperim ceva.

   Intrară prudenţi în desiş. Curând putură vedea prin ultimele tufişuri, jungla în faţa lor.

   Erau foarte bine protejaţi, inclusiv de razele fierbinţi ale soarelui.

   Trecu o oră. Petre îl prinse brusc de braţ pe George şi-i şopti:

   — Acolo George, îl vezi pe Dukun?

   George se uită în acea parte. La marginea mlaştinii păşea o siluetă. Se îndepărta aşa că nu-i putură vedea faţa. După îmbrăcăminte şi alură crezură amândoi că era vraciul, cu toate că acum nu-l însoţea nici un tigru.

   George se ridică puţin şi se uită după el.

   — El e, Petre, şopti el. Vraciul s-a grăbit deci încoace. Probabil că ştie deja că am scăpat de pe insula cealaltă. Trebuie să aflăm ce face aici. Să-l urmărim discret. George vru să iasă din tufiş. Dukun ajunsese al cotitura braţului de mlaştină şi se opri, după

care se uită împrejur.

   — Nu e orb, comentă Petre agitat.

   Şi George observase aceasta înainte de a putea răspunde, îl văzu pe indigen intrând în apă. În apropiere, pe mal erau câţiva crocodili, dar aceştia nu se interesau de el. Indigenul merse liniştit mai departe. Apa mlaştinii îi ajungea până pulpe.

   — Un vad, zise George. Acum ştiu cum să ajungem la insula de junglă.

   Vraciul tocmai ajunsese acolo. Se opri pe malul celălalt câteva minute, uitându-se din nou în jur. Apoi dispăru în desiş.

   — Repede după el! Nu va sta după copaci ci va merge mai departe. După el!

   — Dar crocodilii, comentă Petre.

   — Nu s-au interesat de Dukun, nu se vor interesa nici de noi. Nu avem timp de pierdut Petre.

   Părăsiră desişul şi alergară spre mal. Curând ajunseră la locul unde vraciul intrase în apă.

   — E aici, repede, hai dincolo, zori George.

   Vru să intre de asemenea în apă, dar văzu cum crocodilii care nu se interesaseră de Dukun când acesta intrase în apă, dintr- odată înotară spre el. Scoase o înjurătură.

   — Nu înţeleg Petre, de ce vin bestiile alea încoace?

   — Nu uita că el s-a prezentat drept regele junglei. Se pare că domneşte asupra tuturor animalelor.

   — Prostii Petre, în aşa ceva eu nu cred.

   — Ai văzut mai înainte George, pe noi nu ne vor lăsa crocodilii să trecem.

   Fiarele se apropiaseră şi asediau vadul. George era furios. Atunci îi venii o idee bună.

   — Îi vom păcăli Petre. Voi merge pe malul mlaştinii şi voi arunca o creangă în apă. Asta îi va deruta. Între timp, tu vei trece vadul. Dincolo vei face tu la fel şi trec eu.

   Petre fu de acord. George căută o cracă mai groasă şi alergă cu ea la mal. Cam la douăzeci de metri de vad azvârli craca în apă. Crocodilii se întoarseră urgent şi înotară rapid spre locul unde căzuse craca.

   Văzând calea liberă, Petre se repezi înainte. Trebui să meargă încet şi prudent dar avea timp. Bestiile nu erau atente la el, căutând prada căzută mai înainte în apă. Petre ajunse pe malul opus. George se întoarse la vad. Câţiva crocodili îl urmau înotând, dar aceştia fură abătuţi de Petre care aruncă mai multe crăci groase în apă. Aşa putu şi George să treacă cu bine la celălalt mal. Cei doi râseră cu poftă.

   Apoi căutară o potecă care trebuia să fie acolo după părerea lor. O şi găsiră, după care dispărură în pădure. Acum prudenţa se impunea în mod deosebit. În fiecare clipă putea apare un om sau un tigru.. Erau siguri că în pădure se aflau astfel de fiare. Abia acum îşi dădură seama cât de periculoasă era acţiunea lor. Se opriră în mod repetat, ascultând încordaţi. Deodată auziră răcnetul unui tigru. Îşi smulseră armele de pe umăr gata de tragere.

   — Mai departe, îl îndemnă George pe Petre, care se oprise. Acum pentru noi nu mai există drum înapoi!

   Păşiră încet mai departe. După câţiva metri şi se arătă un luminiş în faţă, pe care era un copac mare.

   Mai rămaseră câteva minute ascunşi îndărătul tufelor. Atunci de aproape, se auzi din nou răcnetul tigrului. Fiara le venea în întâmpinare. Putea să ajungă curând la ei.

   — Repede în copac, îi şopti Farrow lui Petre, după care alergă rapid înainte, luând arma la umăr.

   Ajungând la copac se căţără sus. Petre îl urmă. Curând stăteau acoperiţi pe jumătate pe crăcile de jos, gata de tragere.

   Atunci şi apăru, venind din lateral, un tigru mare. Ridică adulmecând capul şi scoase un urlet fioros. Se avântă în salturi mari spre copac şi sări în sus pe trunchi. Îi descoperise pe străini. Amândoi traseră simultan. Tigrul fu azvârlit literalmente înapoi. Mai scoase un răcnet lung, văitat, încercând să se ridice, dar se prăbuşi, zgâriind pământul cu ghearele. Agonia nu fu lungă. Animalul rămase întins, nemişcat la pământ.

   — Numărul unu, spuse George încet.

   Nici nu terminară de vorbit când se auzi un alt răcnet. Erau mai mulţi tigri pe drum. Răcnetul se apropia, apoi, deodată luminişul mişună de tigri. Numărară şapte exemplare splendide. Fiarele adulmecară hoitul tigrului mort, apoi începură să răcnească şi să şuiere. Şi ele îi simţiră pe străinii din copac şi încercară de asemenea să-i ajungă.

   — Păcat de ei, zise George cu regret, luând arma la ochi, nu ne rămâne altceva decât să-i împuşcăm.

   Dar nu apucă să tragă. În stânga la marginea luminişului apăru deodată silueta vraciului. Şi el îi observă pe străinii din copac. Acum se vedea clar că nu era orb.

   În loc însă de a asmuţi mai mult fiarele, el scoase un fluierat strident, după care toţi tigrii se grăbiră spre el. Se culcară pe jos în faţa lui, asemenea unor câini credincioşi. Plin de furie, indigenul îşi scutură braţul către copac, apoi dispăru în desiş, urmat de tigri.

   — Regele junglei, şopti Petre respectuos.

   — Sun tigri îmblânziţi, Petre, zise George dând din cap. Şi cel pe care l-am împuşcat la fel. Dar sunt dresaţi să atace străinii. Insula asta este imperiul lui Dukun. Probabil că el i-a crescut pe tigri de mici şi s-a ocupat permanent de ei. Nu fi aşa de surprins; şi la circ ai văzut oameni cu încă şi mai mulţi tigri dresaţi.

   — Dar ce face tipul cu fiarele aici în junglă. Oare aceasta o fi taina pădurii virgine?

   — Poate că da, Petre. Vraciul nu ştie că şi alţi oameni au dresat fiare sălbatice. Tigrii săi nu vor fi ştiind ceea ce ştiu alţii de la alţi dresori.

   — E de mirare, ce putere are indigenul asupra animalelor. Chiar şi crocodilii l-au ascultat.

   — Asta fost poate întâmplare Petre, eu n-am auzit de crocodili îmblânziţi. Acum e mai important să vedem ce e de făcut. Cred că tipul vrea să se răzbune că i-am ucis un tigru.

   — Cel mai bine e să dispărem de aici George. Am rezolvat doar taina pădurii virgine.

   — Eşti ferm convins că comisarul e mort Petre? întrebă George gânditor.

   — Dar tu nu eşti George?

   — Cât timp moartea nu e confirmată mai sper încă Petre. Nu putem încă părăsi locul, trebuie să ne ocupăm mai departe de vraci. Doar el ştie dacă Johns e mort sau nu.

   — Vrei să vorbeşti cu el George?

   — Sper să mă înţeleg cu el, altfel îi împuşc toţi tigrii.

   — Aha, vrei să-l determini pe tip să te asculte, nu-i aşa?

   — Clar şi fără fasoane, e doar vorba de viaţa comisarului.

   — Atunci să-l chemăm George.

   — Nu, dacă o facem va crede că ne e frică. Să vină el!

   — Dar noi nu putem părăsi copacul din cauza tigrilor. Sunt sigur că ne observă.

   — Să ne observe! În luminişul ăsta nu poate veni nici el nici tigrii. Sunt dispus la tratative, dar dacă ne roagă frumos. Avem provizii şi putem rezista până la două zile. Între timp se va găsi o ieşire.

   George vorbise serios. Petre îşi dădu seama că prietenul său va face totul ca să-l salveze pe camaradul lor, dacă mai trăia.

   Observară luminişul. Nici o mişcare. Sub ei zăcea tigrul mort. Era păcat de blană, dacă nu urma să fie jupuită, curând. Operaţiunea trebuia făcută rapid, înainte de a începe să putrezească.

   — Cobor jos după blană, propuse George, tu stai aici şi fii atent. Cum soarele asfinţea, trebuie să se grăbească. Reuşii să

jupoaie blana. O frecă cu sare şi o întinse la uscat, apoi trase hoitul în desiş.

   Pe când voia să se urce în copac, auzi strigătul prietenului său. Se întoarse grăbit şi-l observă pe vraci, care ridică braţele în semn de pace.

   — Vreau să vorbesc cu omul alb, spuse el.

   — Hai mai aproape, răspunse George în malaieză.

   Indigenul se apropia încet. Înainte de a putea spune ceva George îl repezi.

   — Ne-ai minţit, nu eşti nevăzător!

   — Tocan matjang nu trebuie să se scuze, albii au venit la el, nu el s-a dus la albi, răspunse el mândru.

   — N-are importanţă. Ce vrei de la noi?

   — Albii sunt în imperiul meu, aici domneşte Tocan matjang cu tigrii săi.

   — Am văzut, dar noi nu ne temem nici de Tocan matjang nici de tigrii săi. Uite acolo! Aşa vor păţi toţi tigrii săi dacă încearcă să ne atace.

   Indigenul aruncă o privire ciudată splendidei blăni. Ce se petrecea în cugetul său nu se putea şti.

   — Ce vor albii de la mine? întrebă el.

   — Unde e camaradul nostru?

   — Tocan matjang nu ştie.

   — Iar minţi! de n-ai fi venit cu semnul păcii, acum te-aş împuşca. Te mai întreb o dată, unde e prietenul nostru?

   — Vor părăsi oamenii albi imperiul meu, dacă prietenul lor se întoarce?

   — Mai căutăm pe un om şi tu ne-ai spus că e aici. Îl vrem şi pe el.

   Indigenul medită.

   — Peste o oră le voi da de ştire albilor. Va fi aproape noapte. Vor albii să stea în copac? Tocan matjang le oferă o colibă.

   — Aici suntem mai în siguranţă decât în coliba ta. De ce vrei să ne dai de veste de-abia peste o oră? Îl vreau acum. Şi noaptea îţi putem împuşca tigrii.

   — Camaradul vostru trăieşte, îl voi trimite să se întoarcă la voi răspunse indigenul.

   — Când?

   — Când albii vor părăsi imperiul lui Tocan matjang.

   — Nu, vom pleca atunci când camaradul nostru va fi aici cu noi iar celălalt ne va fi predat. Altfel rămânem aici şi ne ocupăm de tigrii tăi.

   Indigenul se nelinişti.

   — Nu vi-l pot preda pe acela, Tuan, spuse el. Era prima dată că li se adresa albilor cu Tuan, domnule, prin asta George îşi dădu seama că partida era pe jumătate câştigată.

   — Unde e omul? întrebă el.

   — Nu mai e aici, a fugit, când Tocan matjang i-a spus că Tuanii au pătruns aici.

   — George păşi aproape de indigen.

   — Iarăşi minţi, spuse el, scrutându-l tăios cu privirea.

   — Nu Tuan, Tocan matjang spune acum adevărul.

   — Dar ştii unde s-a dus omul, nu-i aşa?

   — Da Tuan.

   — Bun, o să ne spui. Unde e camaradul nostru?

   — Tuan, vă voi duce la el. Nu mai aveţi a vă teme de Tocan matjang, el a văzut că ceilalţi oameni l-au înşelat.

   — Tu vrei doar ca să ne ucidă tigrii tăi.

   — Nu, Tuan, Tocan matjang şi-a închis tigrii, ca să nu-i ucidă Tuan-ii. Puteţi veni liniştiţi. Tocan matjang e cinstit.

   — Şi blana tigrului? întrebă George.

   Indigenul dădu din cap afirmativ.

   — Tuan, poţi s-o păstrezi. Tocan matjang nu mai vrea s-o vadă. A fost tigrul său cel mai drag.

   — Îmi pare rău, spuse George fără să vrea, făcându-i semn lui Petre să coboare din copac.

   Acesta se execută şi-i spuse în germană prietenului său:

   — Încă n-am încredere în el, George ne va atrage într-o nouă cursă.

   — Nu-l slăbi din ochi, Petre. Ia-ţi pistolul în mână să vadă că nu glumim. E doar un criminal şi el care a vrut să ne ucidă.

   Petre îşi scoase pistolul. Indigenul văzu, dar nu spuse nimic. O luă înainte. Intrară pe o potecă îngustă şi după câţiva metri ajunseră într-un luminiş mai mare. Aici erau colibe pe stâlpi.

   O suprafaţă mai mare de pământ era folosită drept ţarc. Acolo patrulau tigrii. George îi numără rapid. Erau şapte.

   Într-una din colibe zăcea comisarul prizonier. George îl eliberă. Omul ar fi vrut să se repeadă la indigen, dar Farrow îşi opri.

   Află că Johns fusese atacat de un tigru şi doborât la pământ. Reuşise să tragă un foc de armă dar nu nimeri. Ca să-şi salveze viaţa trebuise să se predea şi să-l urmeze pe indigen. Totul se petrecu atât de repede, încât camarazii nu-l mai găsiră când merseră să-l caute, dând ocol insulei.

   Treptat, comisarul se linişti. Făcu un târg cu indigenul. Îl lăsa în pace, în schimbul lui Tolker. Acesta se refugiase din nou pe insula pe care ei înnoptaseră. Ca să fie sigur, Johns percheziţionă

colibele. Tolker dispăruse cu adevărat.

   Hotărâră să înnopteze pe insulă din mlaştină. Tot nu aveau încredere în vrăjitor şi vegheară noaptea cu schimbul, dar nu se întâmplă nimic.

   Dimineaţa, Tocan matjang ăi conduse până la vad. La întrebarea lui George, cum de crocodilii nu-l atacau, indigenul zâmbii:

   — Un mic truc, Tuan, nimic altceva.

   — Şi de unde ştiai tu, de însoţitorii noştri?

   — Tocan matjang i-a văzut mai întâi Tuan, ei au fost atât de speriaţi că a fugit.

   Cei trei izbucniră în râs. Traversară vadul. Dukun rămase în urmă.

   — Am aflat de la el mai mult decât voia să spună, povesti comisarul. Pe timpul captivităţii m-am întreţinut adesea cu el. Îl cunoştea pe Bergas, pe care l-am lichidat eu. Acesta şi Tolker l-au vizitat şi i-au tot felul de promisiuni dacă i-ar ascunde o vreme. Dukun acceptase. Bergas însă nu voia să rămână la el ci voia să o şteargă şi să-i sufle lui Tolker partea. Acesta îşi dădu prea târziu seama. Nu-l putea urmări pe Bergas. Ne descoperise pe noi şi o şterse apoi pe insula de junglă, unde îl conduse vraciul. Acum iar a şters-o dar îl prindeam cu siguranţă.

   — Şi dacă nu-l găsim pe insulă domnule Johns? obiectă George.

   — Atunci mă va cunoaşte vraciul şi atunci nu voi ţine seama de nimic. Dar nu cred că ne-a minţit.

   — Tolker ştie că noi am fost pe insulă, va găsi şarpele mort şi va fugi îngrozit de acolo.

   — Şi unde să se ducă?

   — La râul Bajat, unde e ascunsă barca lui cu motor. El poate scăpa cu ea. Şi în plus a fugit pe uscat, ori drumul e mai scurt decât pe apă.

   — La naiba, aveţi dreptate domnule Farrow. Ba nu, tipul va crede că şi malurile sunt supravegheate de oamenii mei.

   — Tolker ştie că nu aveam decât doi indigeni cu noi, domnule Johns.

   — Ei, nu vom face o problemă din asta. Să ne grăbim, mai bine, să ajungem la insula aceea cât mai repede. Puteam fi acolo în două ore.

   Înaintară cu vigoare. Curând ajunseră la râu. Scoaseră rapid barca din ascunzătoare iar peste un sfert de oră pluteau din nou pe apă.

   Călătoria se desfăşură în tăcere. Nici unul nu simţea nevoie să vorbească despre aventură. Până în acel moment nu realizaseră

încă nimic, rezolvarea tainei pădurii virgine nu fusese de fapt intenţia lor.

SENTINŢA DIVINĂ

   Lacul apăru înaintea lor, insula cea mai mică părea uitată şi pă răsită.

   Călătorii acostară. Nu mai trebuiau să se ascundă.

   — E îndoielnic, dacă-l vom găsi pe Tolker pe insulă, zise George, dacă s-a ascuns, nu-l putem căuta peste tot.

   — Îi vom găsi urmele, domnule Farrow. Fără Tolker nu voi părăsi zona.

   Acostară din nou acolo unde poteca ducea spre centrul insulei.

   — Acum însă să fim mai prudenţi decât prima oară, spuse comisarul, n-aş vrea să ni se mai fure o dată canoea.

   — Atunci unul din noi va rămâne aici. Întrebarea este cine, răspunse George.

   — Eu nu pot rămâne, eu trebuie să-l arestez pe tip. Deci poate intra în discuţie doar unul din dumneavoastră.

   Petre zâmbi:

   — Du-te liniştit George, eu rămân, declară el.

   — Putem trage la sorţi Petre, contră George.

   Petre dădu din mână.

   — E bine, George, tu ai găsit atunci canoea şi meriţi o răsplată. Deci eu voi rămâne de pază.

   George şi comisarul se îndreptară spre desişul în spatele căreia începea poteca.

   Îşi pregătiră din nou pistoalele, era vorba acum de cel mai periculos adversar, în caz că acesta s-ar mai afla pe insulă.

   Comisarul era convins de aceasta.

   Păşiră încet înainte. Din când în când, Johns se oprea şi asculta. Pe insulă totul era nemişcat. Nimic nu trăda prezenţa umană. Dar asta nu-l influenţa pe poliţist.

   Ajunseră la luminişul din mijlocul insulei. Urmăriră atenţi coliba.

   Putea fi periculos de a intra neasiguraţi în colibă. Tolker i-ar fi putut lichida uşor cu două gloanţe bine ţintite.

   — Mă voi repezi într-acolo, domnule Farrow, ţineţi doar coliba sub observaţie, se rugă comisarul, trageţi urgent, dacă tipul se arată.

   George dădu din cap. El nu credea că Tolker s-ar afla în colibă. Era posibil ca omul să-i fi văzut şi să se fi ascuns. Ar fi fost o mare prostie din partea lui, dacă ar folosi coliba.

   Din trei salturi comisarul fu la colibă. Asemenea unei pisici urcă scara. Aruncă o privire prin uşă, apoi se întoarse spre George şi

dădu din mână a negare.

   Deci Tolker nu era aici. George cercetă copacul înalt de lângă colibă. Nu, nici acolo nu s-ar fi putut urca, nu erau crăci prea joase pe care să se poată urca cineva.

   Trebuia deci căutat în altă parte.

   Pe când comisarul se întorcea la George, el se aplecă şi ridică un mic obiect, pe care îl cercetă cu atenţie.

   — Tolker e aici, domnule Farrow, declară el cu convingere, sau dumneavoastră aţi pierdut asta?

   Îi arătă lui George obiectul găsit. Era un simplu nasture. Nici George şi nici Petre nu aveau nasturi de acel fel. George îşi aminti că ar fi văzut acel model la Tolker.

   — Nasturele a fost pierdut recent, domnule Farrow, nu s-a înfundat în pământ. Tolker e aici. Nu se poate să fi plecat.

   — De ce nu? întrebă George.

   Comisarul râse cu tâlc.

   — Ştiam deja când am ajuns la insulă că omul e aici. N-aţi văzut urmele de pe mal? Tolker şi-a tras luntrea pe mal şi a târât-o o vreme.

   — Asta am observat pe când discutaţi cu domnul Petre despre paza bărcii. Am dat tufele la o parte şi am văzut canoea lui. Tolker este deci aici.

   — De ce nu ne-aţi spus-o imediat, domnule Johns?

   — Am vrut să vă surprind. Şi acum să căutăm. Pentru el cel mai bine ar fi să se predea singur.

   Comisarul vorbise foarte tare, se vede, să fie auzit de Tolker. Dar totul rămase nemişcat şi mut.

   — A făcut şi altceva decât deturnarea de fonduri la societatea petroliferă? întrebă George.

   Comisarul râse, ridică din umeri apoi se apropie cu gura de urechea lui George:

   — Probabil şi o crimă, îi şopti el, nu e prea sigur. N-am vrut să spun tare, ca să nu-l sperie. Nici nu se gândeşte că noi de aceea l urmărim.

   George se uită în jur. Dacă omul era un ucigaş, atunci ştia ce soartă îl aştepta, dacă pica î mâinile autorităţilor. De aceea se va apăra până la capăt.

   Şi comisarul scrută atent împrejurimile. Părea să gândească la fel ca şi George.

   Se retraseră până la potecă. Aici se opriră.

   — Cum vreţi să cercetaţi desişul? domnule Johns, întrebă Farrow. Vedeţi doar ce periculos este.

   — Am o idee bună. Cred că-l vom prinde pe tip mai sigur

noaptea.

   — Noaptea? întrebă George mirat.

   — Da, Tolker va încerca să scape de aici. Noi vom ascunde barca noastră şi vom aştepta acolo unde este a lui. Va veni după ea şi aşa ne cade în mână.

   — Planul e bun, domnule Johns. Hai să mergem la Petre să-i spunem. Eu...

   George se opri. În desiş trosni ceva şi-l făcu să se întoarcă. Răsună o împuşcătură, un strigăt scurt şi un freamăt în final.

   George şi comisarul îşi ţinură armele îndreptate spre desiş. Nu se mişca nimic, doar freamătul se mai auzea.

   Hotărât Johns depărtă crengile tufei celei mai apropiate. Nu se sinchisea de spinii care-i zgâriau mâinile. Intră în forţă în tufă, urmat de George.

   Ce văzură era un spectacol groaznic.

   Tolker zăcea la pământ. Ţinea arma în mână. Sângera dintr-o rană de la piept.

   În jurul gâtului însă, i se înfăşurase unul din acei oribili şerpi cu pălărie care, la apropierea comisarului vru să fugă. Acesta îl ucise cu un foc bine ţintit, apoi se aplecă spre Tolker şi-l cercetă.

   — Rană gravă, îi spuse el încet lui Farrow, nu scapă. E mai bine pentru el.

   Tolker îl auzise, deschise larg ochii şi-l fixă pe comisar.

   — S-a. terminat. cu mine? întrebă el cu pauze.

   Poliţistul dădu din cap.

   — Atunci. recunosc totul. Eu. Am. delapidat. Banii sunt la mine. Şi crima. eu am comis-o. Eu l-am împuşcat pe Henders, da, eu.

   Comisarul dădu din cap spre George, care înţelesese fiecare cuvânt.

   — Te-ai împuşcat singur? Tolker, întrebă el.

   — Din. greşeală. Şarpele. a căzut pe mine când am. vrut să trag în voi. M-am speriat. am vrut să mă apăr de şarpe. Am tras. şi m-am nimerit pe mine.

   — A fost o sentinţă divină, spuse George încet.

   Rănitul mai deschise odată ochii, încercă să se ridice apoi căzu înapoi. Era mort.

   Johns îi închise ochii. Apoi îi cercetă buzunarele. Luă totul. În portofel găsi suma delapidată.

   Peste o oră îl îngropară şi puseră pe mica movilă o cruce simplă. Comisarul spuse la groapă o rugăciune simplă.

   Curând erau din nou pe apă. Toţi erau mişcaţi de sentinţa divină. Johns fusese în mare pericol. Criminalul îl luase la ochi.

Şarpele cu pălărie îi salvase viaţa.

   — Şi eu am lichidat animalul, spuse comisarul trist, aşa e omul, mereu nerecunoscător.

   Spre seară ajunseră la râu. Aici îi găsiră pe Sidin şi pe malaiez care fugiseră într-adevăr speriaţi la vederea Dukun-ului. Nimic nu i-ar fi putut determina să se întoarcă la Penepe.

   La întoarcerea cu barca cu motor, comisarul le făcu o propunere lui George şi lui Petre pe care ambii o acceptară.

SFÂRŞIT

Volumul 201

CUŞCA DE OŢEL

   SCUFUNDAREA FORTUNEI

   AŞA O NOAPTE NU S-A MAI VĂZUT de mult. Taifunul se revărsa urlând peste punte. Valurile înalte biciuiau suprastructurile vasului, izbeau în scări şi în coş, zgâlţâiau cu o forţă titanică antena dintre cei doi stâlpi ai dispozitivului de încărcare. Cerul era negru. Din când în când, luna răzbătea pe după câte un nor cuprins într-un zbor fantastic. Spectacolul care se arăta era înspăimântător. Bucăţi de lemn mari şi mici dansau pe valurile înalte cât casa, pe cer se arătau nori cu figuri crispate şi nori sfâşiaţi iar pe mare o navă mică care se lupta din toate puterile cu marea înfuriată, scârţâind din toate încheieturile, dansa ca o minge aflată în puterea mării înfuriate şi a elementelor maturii dezlănţuite.

   În cabina mică şi îngustă a radiotelegrafistului se aflau trei oameni înghesuiţi: căpitanul, cârmaciul şi unul din cei trei pasageri care cu „FORTUNA" voiau să ajungă de cealaltă parte a strâmtorii Makassar.

   — Imposibil căpitane strigă cu o voce tare şi totuşi acoperită de vuietul sinistru al oceanului şi de urletul furtunii cârmaciul Jerichis. Cum ar fi posibil când antena noastră este ruptă? O treabă al dracului căpitane!

   Căpitanul Andersen îl dădu la o parte şi se aşeză la aparate. Îşi puse căştile la urechi cu mâinile tremurânde şi a început să învârtească butonul scalei. Faţa lui brăzdată a luat o expresie îngrijorată şi totodată era încordată. Ascultă atent, roti butonul scalei, ascultă din nou atent.

   — Aveţi dreptate! Căpitanul şi-a scos căştile şi le aruncă puternic pe masă, încât acestea s-au rostogolit şi au căzut de pe masă jos. Nimeni nu le-a mai ridicat.

   Cei trei cu căpitanul în frunte, s-au grăbit să iasă din cabină şi au urcat în faţă la cabina cârmaciului, ţinându-se de balustrada de aramă a scării.

   Dar, vai nu mai menţineau cursul!

   La vorbele scoase cu dificultate de către căpitanul Andersen, cârmaciul ridică din umeri, fără să înţeleagă ceva din spusele căpitanului. Acesta arată spre roata cârmei i-a dat drumul şi spuse:

   — Am pierdut cârma! Lanţul s-a blocat. Roata nu se mai mişcă!

   În acea clipă un trăsnet urmat de un val a făcut vasul să se

cutremure şi să se culce pe o parte.

   Un matroz în luptă cu furtuna veni alergând şi-i strigă căpitanului.

   — Căpitane, noi credem că ar trebui să ne urcăm în bărcile de salvare şi să părăsim vasul. Din cauza vuietului puternic al furtunii nu s-a înţeles nimic din cele spuse de matroz. Dar din mimica sa şi din gesticulaţiile mâinilor sale se putea înţelege ce voia să spună. Vuietul furtunii făcea să nu poată fi auzit.

   Căpitanul Andersen se uită înainte cu o privire fixă, la suprastructura punţii, la singurul coş al navei, la mare, la norii grei ce se îngrămădeau deasupra capului său şi la cârma distrusă. Faţa lui tresărea sub ticuri nervoase.

   — Nu! spuse el, după câteva clipe de tăcere.

   Toţi l-au privit uimiţi.

   — Nu ne mai putem menţine nici o oră, căpitane! strigă disperat cârmaciul Jerichis. Şi Mr. Farrow este de părere să lăsăm bărcile la apă!

   — Nu! Căpitanul scutură energic din cap, semn că orice comentariu era inutil.

   Cârmaciul era un irlandez roşcovan, cu o figură hotărâtă, ce părea să fi trecut prin multe.

   — Căpitane, atunci rămâneţi singur! strigă el, lângă urechea lui Andersen, făcând mâinile pâlnie, este sinucidere curată, pricepeţi? Noi coborâm în bărci!

   Înainte ca Andersen să poată reacţiona, matrozul a fugit înapoi la scară pentru a ieşi pe punte şi a se urca în barcă.

   În ultimele patru ore de când dura taifunul George Farrow nu a spus mai mult de trei propoziţii. La început a fost jos în dormitorul comun, unde Petre se căznea să-l doftoricească pe Lu Wang, care era scuturat de friguri, cu comprese cu whisky. Când izbucni furtuna, care era aşteptată încă de dimineaţă. George îşi oferi

serviciile de radio telegrafist.

   Radiotelegrafistul navei stătea în pat suferind de malarie, nefiind în stare să-şi facă munca. Căpitanul nu a ezitat prea mult şi-l acceptase ca radiotelegrafist. George a luat loc în faţa aparatelor şi luase legătura cu câteva nave şi cu două staţii de coastă.

   Un vas încărcat cu lemne ceruse ajutorul, motorul acestuia fiind defect. George a transmis semnalul SOS mai departe. După trei ore se anunţară patru cargouri şi un vas de pasageri care au preluat o parte din echipajul vasului cu lemne şi încercau să-l remorcheze. Curând a izbucnit taifunul.

   George asculta în eter apelurile SOS. Un vas cu pânze a cerut ajutor. I s-a rupt catargul cel mare iar doi oameni au căzut în apă. Un vas cu cărbuni anunţă că are o spărtură şi comunică că va încerca să ajungă în portul Palu din insulele Celebes.

   George trebuia să asculte şi să răspundă neîncetat. Vasul „FORTUNA" fiind o navă lentă şi ne având o bună flotabilitate, în mod evident, nu putea participa direct la salvarea navelor. Dar în timp de furtună, era un lucru important să transmiţi mai departe apelurile primite, pentru ca alte nave mai rapide şi mai bine echipate să le poată da ajutorul necesar celor aflaţi în situaţie disperată.

   Acum şi George a considerat necesar să-i explice căpitanului situaţia reală în care se găseau.

   Andersen se purta mult prea bizar. Trebuia să-şi dea seama în ce pericol se află vasul şi că cu toată experienţa sa marinărească, „FORTUNA" nu mai poate fi salvată. Nava era puternic înclinată. Fiecare val smulgea plăci şi bucăţi mari din suprastructura vasului, continuându-şi opera de distrugere a celor precedente.

   — Căpitanul, n-are nici un rost, spuse George înghiontindu-l pe Andersen, ştiu că sunteţi de şase ani pe FORTUNA şi că vă este foarte greu să vă despărţiţi de vasul dumneavoastră. Dar de ce să vă sacrificaţi inutil viaţa?

   Ochii căpitanului care până atunci nu scosese nici o vorbă, se dilatară. Se uită cu o privire de compasiune şi asprime la Farrow.

   — Veniţi! spuse el, făcându-le semn cu mâna lui George şi cârmaciului. George a crezut că Andersen, după agitaţia prin care a trecut, nu mai raţiona ca lumea. Cârmaciul ridică din umeri. Avea aceeaşi impresie. Privi îngândurat la navă.

   — Încă un sfert de oră, părea să spună privirea pe care i-o aruncase lui George. Încă un sfert de oră şi nava FORTUNA se va scufunda. Înainte de a se înclina prea tare spre babord trebuie să eliberăm bărcile de salvare, căci altfel va fi prea târziu.

   Cu grabă neobişnuită pentru el, Andersen îi trase după el pe George şi pe cârmaci spre cabina sa. Mai târziu George s-a mirat cum de au reuşit să ajungă până la intrarea spre culoar. Valuri succesive se rostogoleau peste vas, stânjenindu-le paşii. Uneori nici nu se puteau vedea între ei. Erau scufundaţi în beznă, în ploaie şi în valuri.

   Coşul navei părea a fio bucată de tablă, având un singur scop: de a distruge totul. El pendula încoace şi în încolo lovind tot ce-i stătea în cale: scripeţi, părţi din suprastructură şi scândurile punţii. Catargul din faţă s-a rupt de la mijloc, vârful său a produs o gaură mare în puntea vasului.

   În mod curios pe George nu-l preocupa atât pericolul care-i ameninţa pe toţi, cât purtarea bizară a căpitanului, altminteri om corect şi raţional. Încă cu două ore înainte de izbucnirea taifunului Andersen a fost foarte liniştit. A dat ordine precise, a determinat poziţia navei şi a ordonat timonierului cursul navei. S-a interesat de starea sănătăţii radiotelegrafistului şi de cea a lui Lu Wang.

   George nu a găsit nici un răspuns la întrebările care şi le-a pus. L-a urmat la pupă pe Andersen, urmat de cârmaciul Jerichis, care nu scotea o vorbă. Jerichis a fost angajat pe FORTUNA de curând şi era prima lui cursă pe acest vas. Era un om tăcut, de-abia scotea câteva cuvinte pe zi. Din actele sale reieşea că condusese în calitate de comandant un vas, care se pierduse într-un taifun. Cum armatorul îi atribuise o parte din vină, nu a mai găsit post de comandant decât pe cel de timonier. Echipajul comenta că el nu sa obişnuit cu noua sa situaţie şi de aceea devenise impasibil, dispreţuind moartea şi pericolele. Poate că era adevărat. Aşa cum se comporta el, era atitudinea unui om care nu se teme nici de moarte şi nici de diavol, ba mai mult, pe ultimul mai cu seamă îl căuta chiar.

   Andersen deschise uşa cabinei sale, le-a spus lui George şi lui Jerichis să intre apoi închise uşa cabinei sale. Aprinse lampa şi se aplecă să scoată de sub pat o ladă mică. Ochii îi scânteiau. Arătă spre ladă şi întrebă:

   — Ştiţi să păstraţi tăcerea?

   La aşa ceva George nu s-a aşteptat. Căpitanul nu părea să aibă în mod normal ceva secrete.

   — Clar, răspunse Jerichis, uitându-se dezinteresat. Acest dezinteres îl observă şi George. Jerichis a venit doar la ordinal căpitanului, aşteptând doar să vadă ce era de făcut. George a dat un răspuns asemănător, privind la lădiţă şi apoi în ochii căpitanului.

   — Daţi-mi mâna!

   Era ceva ceremonios, a găsit George. Andersen a dat mâna mai întâi cu timonierul, după aceea cu George. Acesta a văzut cum căpitanul i s-a uitat cercetător în ochi.

   — Această ladă n-are voie să dispară cu nici un chip, continuă Andersen. Nu ştiu ce conţine. Doar că viaţa a vreo doisprezece oameni depinde de aceasta. Aţi auzit ceva de „SFERA DE OŢEL"'?

   George şi Jerichis au scuturat din cap. Acum erau convinşi că uzul raţiunii căpitanului a fost deranjat. Aşa vorbea doar un fantezist, cineva a cărui minte şi simţuri nu mai funcţionau normal. George a vrut să-i spună lui Jerichis să părăsească cabina cât mai repede, pentru că afară erau cu siguranţă lăsate primele bărci la apă.

   — Am jurat să duc lădiţa la destinaţie şi să nu spun nimănui nici un cuvânt despre aceasta, continuă Andersen. Apoi s-a oprit şi ascultă. Un surâs crispat i-a apărut pe faţa lui palidă.

   —  Acum se lasă la apă bărcile. Apucaţi Jerichis! Farrow deschide uşa! Am cuvântul dumneavoastră că veţi tăcea, indiferent ce se va întâmpla.

   Aşa ceva i se întâmplase doar rareori lui George. Totul era ireal. Privi cum Jerichis şi Andersen ridicară lădiţa. Părea a fi foarte grea. Măsura cam un metru lungime şi jumătate de metru lăţime şi tot jumătate de metru înălţime.

   Timonierul nu părea să fie preocupat de ladă. O ţinea cu putere împreună cu Andersen şi au dus-o spre uşa deschisă de George. Abia la uşă Jerichis a pus o întrebare pe un ton nepăsător:

   — Trebuie cărată cu grijă?

   — Da şi nu, a fost răspunsul, sunt componente de aparate, dar bine împachetate.

   — Şi unde trebuie să ajungă această ladă? întrebă George.

   — La sfera de oţel, a fost răspunsul.

   — Dar ce-i aceasta? a mai dorit George să afle, cuprins de curiozitate.

   Andersen a vrut să răspundă, dar nu a mai putut vorbi. Se clătină pierzându-şi echilibrul, din cauza navei care a fost scuturată atât de puternic încât pereţii în mod normal verticali, pentru o jumătate de minut deveniră orizontali. George a fost lovit de lambriurile de lemn, pe când Jerichis purtând singur lada grea ajunse în genunchi lipindu-şi spatele de perete.

   Abia atunci adat drumul lăzi.

   Doi marinari cu făclii în mâini veneau de-a lungul holului.

   — Căpitane ne scufundăm! Bărcile sunt deja la apă! strigă unul dintre ei, care ţinea o bocceluţă sub braţ cu lucrurile pe care voia să le salveze.

   Celălalt a văzut lada şi crezând că este bagajul căpitanului se aplecă după ea.

   — Hai căpitane! Toţi sunt adunaţi sus pe punte.

   Alergă de-a lungul holului şi în sus pe trepte. Puntea era înclinată şi inundată mereu de apă. Acum s-a văzut că doar trei dei cele patru bărci erau lăsate la apă. A patra s-a zdrobit de corpul vasului.

   — Barca unu! răsună vocea căpitanului în furtună.

   Şapte marinari au coborât pe scara de frânghie şi se aşezară pe bănci şi apucară vâslele. Sau îndepărtat cu toate puterile de vasul condamnat. Preţ de câteva clipe s-a părut că marea dezlănţuită va zdrobi mica ambarcaţiune apoi distanţa dintre barcă şi navă s-a mărit treptat.

   — Cel puţin deocamdată este în siguranţă s-a gândit George.

   Pe urmă şi-a amintit de Petre şi Lu Wang. Îi căută din priviri.

Ceva mai încolo stătea Petre cu umerii săi laţi şi cu spatele lipit de un scripete. În faţa lui era ghemuit şi învelit într-o pătură, udă leoarcă de apă, micul chinez.

   Din câţiva paşi George a fost lângă prietenii săi.

   — Cum se simte Lu Wang.

   Petre a dat din mână.

   — Mai bine dar este foarte slăbit, păru că spune el, în barcă!

   — Îţi ajut, spuse George, dându-şi părul ud din faţă. N-avea rost să vorbească mai tare pentru că vuietul elementelor naturii dezlănţuite îi acoperea vocea.

   Puţin mai târziu l-au dus pe Lu Wang la balustradă. Între timp echipajul celei de a doua bărci coborî în barcă. Au mai rămas pe punte căpitanul, un marinar mai în vârstă, timonierul Jerichis, George, Petre şi Lu Wang. Andersen se ţinea cu ambele mâini de balustradă, pentru a nu fi smuls de furtună de pe vas şi se uita disperat la marea care fierbea. Lângă el se afla lada ce trebuia salvată cu orice preţ. La stânga li, la un pas de el se ţinea de balustradă Jerichis. Amândoi au urmărit cum se îndepărta cea de a doua barcă de vas.

   Marinarii vâsleau din toate puterile ca să se îndepărteze de vasul, care se înclina tot mai mult, iar la lumina făcliilor de la prora şi pupa bărcilor ofereau un aspect sinistru. A venit un val care a ridicat barca până aproape la înălţimea catargului rupt al „FORTUNEI" după care a dispărut în spatele muntelui de apă.

   — Acum! Andersen se apleacă simultan cu Jerichis, ridică lada şi se urcă peste balustradă. Andersen, căruia furtuna i-a smuls chipiu, se ţinea cu mâna stângă de scara de frânghie iar cu cealaltă strângea lada. În spatele lui, cu corpul aplecat înainte, îl

urma Jerichis, ţinând de celălalt capăt al lăzii.

   George şi marinarul au aşteptat ca Petre şi Lu Wang să coboare, după care coborâră şi ei.

   Ajunşi în barcă cu toţii sau apucat să vâslească, mai puţin Lu Wang. Barca s-a mai izbit odată de corpul navei, pe urmă a fost luată de val. O scândură din laterala bărcii s-a rupt, trosnind cu putere. Apa intră în barcă. De barcă se apropiase un val uriaş. Acesta ridică barca ca pe o coajă de nucă pe creasta lui, iar George a văzut silueta „FORTUNEI" cum devenea tot mai mică. În faţa lui George era lada. Era toată udă. La lumina singurei făclii arăta gălbuie ca şi feţele marinarilor care vâsleau pentru a-şi salva viaţa.

   Andersen vâslea lângă Jerichis. Aveau feţele crispate. Toţi aveau un singur gând, salvarea de la moarte. Oare vor putea ei să manevreze barca prin marea agitată? Era de mirare cum reuşeau cu barca să evite izbiturile puternice ale valurilor.

   Barca s-a umplut cu apă, care ajungea deja până la genunchi. Iar lada misterioasă plutea şi ea în apă.

   În timp ce vâslea pe George îl preocupau câteva întrebări.

   Ce era în ladă? Ce este Sfera de oţel? Ar fi vrut să vorbească cu Petre dar era imposibil. Oare s-a scufundat nava? O fi prin apropiere vreun vas care să-i salveze? Unde erau celelalte două bărci? Toate aceste întrebări i se perindau prin capul lui George, în timp ce vâslea şi arunca apă din barcă şi observându-l atent pe Andersen şi Jerichis.

   Peste o oră un val a stins făclia. Încercarea de a o reaprinde era inutilă. Spre dimineaţă furtuna a încetat. Când soarele a luminat cerul nu se mai simţea nimic. Doar o briză puternică sufla în feţele înfierbântate şi obosite ale oamenilor. Marea mai era încă neliniştită, dar valurile nici pe departe nu mai erau aşa de mari ca în cursul nopţii.

   Andersen puse vâsla în barcă şi-a dat părul din faţă pe spate şi îi spuse bucuros lui George:

   — Am reuşit!

   — Am reuşit! răspunse George dând din cap. După care aşează şi el vâsla în barcă ca şi căpitanul. La fel făcură şi ceilalţi. Acum îşi şterseră feţele obosite şi pline de apă şi sudoare după care şi-au privit palmele pline de băşici şi zdrelite.

   — Apă! spune Jerichis şi caută sub banca de la cârmă. Recipientul. L-a găsit dar din nefericire rabla recipientului s-a găurit şi apa s-a scurs toată. Jerichis îşi freacă buzele uscate şi a făcut o mişcare nepăsătoare cu mâna.

   — Oare unde suntem? îl întreabă Petre pe Andersen. Încotro

vâslim?

   Andersen a scos busola din buzunar, a curăţit-o de apă, a potrivit roza vânturilor.

   — Trebuie să o luăm spre vest, răspunse el, într-acolo şi întinse mâna în direcţia respectivă.

   Jerichis scutură din cap.

   — Acolo ajungem în marea Sunda, căpitane, zise el. S-ar putea să treacă şi trei săptămâni până să ne găsească cineva. Andersen zâmbi. Privi spre ladă. Apoi îşi întinse braţele şi trase lada mai aproape de el şi se uită la ea aproape cu afecţiune.

   —  Suntem la mai puţin de trei mile marine de Sfera de oţel. Şi până când nu am predat lada la destinaţie, totul este fără importanţă.

   — Eu şi Jerichis v-am dat cuvântul de onoare că vom tăcea, spuse George pe un ton energic, din partea mea cereţi-l şi de la ceilalţi trei care sunt aici, dar spuneţi-ne în sfârşit despre ce este vorba!

   Andersen a dat afirmativ din cap.

   — Este altfel de cum m-am aşteptat, răspunse el, trebuie evident să ştiţi. În caz de forţă majoră cuvântul de onoare nu mai contează. Important este să ajungă acolo unde este aşteptată.

   Apoi Andersen le-a povestit istoria „SFEREI DE OŢEL"'.

SFERA DE OŢEL

   DACĂ PE HARTĂ s-ar trasa nişte linii mai întâi de la Gilling pe insula Flores la Kota Baru, pe insula Land - ce ţine de Borneo - şi apoi de la Makassar, pe Celebes, la mica localitate de coastă Sabamban, pe Borneo, cele două linii s-ar întretăia cam la mijlocul sudului strâmtorii Makassar. La vest şi la nord de acest punct sunt câteva insule mici, în parte nelocuite. La sud-vest, dar mai departe, este grupul de insule Kejtil, locuit mai ales de olandezi şi de indigeni.

   Nici o linie maritimă nu trece prin acel punct. Nici pescari sau vase de agrement care nu au rute stabilite nu se apropie de el. Doar peşti şi uneori câte o pasăre rătăcită, obosită, aduc ceva animaţie acelui loc neglijat din lume.

   De câteva luni din apă a ieşit ceva ciudat, care de la distanţă semăna cu o geamandură care se legăna în valuri. Aceasta văzută de la distanţă părea a fi ancorată de fundul mării. Uneori se ridicau norişori, vizibili doar de la distanţă mică, pe care vântul permanent prezent îl risipea repede.

   Un observator mai atent ar fi văzut mai multe. De exemplu, faptul că ciudata geamandură, care aici nici nu-şi avea rostul, nu era ancorată cu lanţuri sau cabluri de oţel, ci printr-un tub gros, cam de un metru, care cobora vertical în apă. Nu i se vedea capătul, căci şi când marea era limpede se putea vedea doar la maximum zece metri adâncime.

   Pe când Andersen le povestea tovarăşilor săi istoria sferei de oţel, la marginea de sus a geamandurii s-a deschis o uşă şi în cadrul ei a apărut un cap. O pereche de ochi deschişi la culoare a privit atent de jur împrejur. Omul ţinea la ochi un binoclu cu două mâini şi scruta zarea. Omul a rămas cam zece minute la punctual său de observaţie, după care trase trapa, pe care o închise şi dispăru în interiorul tubului. Ca şi cum n-ar fi fost nimic viu în apropiere, geamandura continua să se legene pe valuri.

   Omul însă coborî între timp în interiorul tubului gros de oţel servindu-se de nişte bare transversale nituite la o anumită distanţă una de alta. Este greu de spus cât timp i-a trebuit să coboare. Omul se mişca cu siguranţă căci se vedea că nu o făcea pentru prima dată. Faţa lui era palidă. La lumina micilor lămpi electrice montate în interiorul tubului se putea recunoaşte oboseala, deznădejdea şi îngrijorarea adânc întipărite pe faţa sa.

Omul era încă tânăr, dar părul de un blond deschis încărunţea la tâmple. Faţa lui era slabă, obrajii căzuţi.

   După un timp ajunse jos, într-un loc la care de jos răzbătea o lumină vie încât micile becuri păreau roşcate. Omul ajunse la o deschizătură şi coborî pe o scară de metal până la podeaua de metal a unei încăperi de mărime medie. Omul s-a oprit puţin şi părea să cugete încordat. Arăta ca un moşneag sleit de puteri. Acest aspect era întărit de lumina intensă din interior.

   Deodată s-a deschis o uşă mică de fier. În cadrul ei s-a ivit un alt om, nu prea înalt, îndesat, având o faţă colţuroasă şi urâtă.

   — Ei? asta a fost totul ce ia ieşit din gură.

   — Nimic! răspunse celălalt cu un vizibil efort. Nu ştiu ce...

   Îndesatul a făcut câţiva paşi rapizi spre el, aşa că-şi întrerupse

fraza.

   — Şi dacă nu vine nimeni? Dacă ne abandonează? Am ştiut de la început că treaba se va termina aşa.

   Blondul cel înalt l-a privit cu dispreţ şi scutură din cap.

   — Nu Jim, dacă tatăl meu spune că vine, atunci vine. A venit totdeauna când l-am chemat. Şi acum el ştie că viaţa noastră este în pericol. Cel numit Jim tuşi uşor, ca omul care nu crede că trebuie să răspundă. Colţurile gurii i s-au lăsat dispreţuitor în jos.

   — Joe spune să părăsim cât mai repede Sfera de oţel, spuse acesta pe un ton aspru. Dacă tu vrei, poţi rămâne. Noi în orice caz.

   — Şi cum vreţi să plecaţi, întreabă blondul. În jurul nostru nu este decât apă şi oţel, nu avem bărci cu care să plecăm, spuse el descriind un cerc cu braţele.

   — Avem butoaiele de benzină, din ele putem face o plută.

   Blondul tresări.

   — Butoaiele sunt pline, spuse el printre dinţii încleştaţi.

   Jim râse furios.

   — Atunci le vom goli.

   — Şi maşinile noastre? Fără benzină nu merg motoarele. Blondul tot nu înţelegea ce voia să spună celălalt.

   — Ah, alea, făcu Jim, ridicând din umeri. Dacă taică-tu nu aduce aparatele, Sfera de oţel se va pierde oricum. Dar nu putem aştepta atâta. Până să ducem butoaiele sus durează câteva ore. Începem mâine cu asta. Priceput?

   Blondul sări ca ars în sus.

   — Nu! strigă el cu o voce care l-a făcut pe celălalt să tresară. Cât timp sunt în stare să comand rămâne totul aşa cum ne-am înţeles. Cum ne-am înţeles nesiliţi de nimeni Jim! Să nu uiţi asta! N-are nimeni voie să dezerteze, doar dacă-l lasă nervii şi aşa i se

pare lui mai nimerit.

   Se întoarse şi plecă cu paşi hotărâţi spre o uşă după care a dispărut.

   Jim se uită după el. Faţa îi tresărea de ticuri nervoase. Părăsi încet încăperea prin uşa prin care intrase.

   — Încăpăţânatul dracului, mârâi el, după ce se întoarse la cei doi camarazi pe care înainte i-a părăsit Nici o logică, cu toate că nu mai sunt şanse ca vasul să vină mâine. Am fi văzut de mult semnalele de fum prin care bătrânul Andersen îşi anunţa sosirea.

   Ceilalţi doi erau ocupaţi cu nişte aparate Când a venit Jim îşi puseră uneltele deoparte.

   — I-ai spus că noi vrem să plecăm? întreabă Joe.

   — Nu vrea, răspunse Jim.

   — Şi ce spune el, că noi avem nevoie de butoaiele de benzină? întreabă Tommy ca şi Joe, acesta arată destul de insignifiant.

   Cei doi erau, ca şi Jim, tineri ingineri, care se asociaseră cu tânărul Andersen, când acesta le-a dezvăluit planurile sale. Era vorba de a folosi în scopuri energetice curenţii maritimi şi diferenţa de temperatură dintre suprafaţa şi fundul mării. După mai multe lucrări preliminare s-au apucat de muncă, în mijlocul strâmtorii Makassar. Un vas chinezesc le-a adus cele necesare construcţiei. După zile grele de muncă încordată, au reuşit să lase la apă Sfera de oţel şi setul de tuburi cu geamandură. Asta a fost cu luni în urmă. După terminarea lucrărilor chinezii s-au întors la Şanhai, iar discreţia lor era sigură.

   Andersen şi prietenii săi s-au apucat de lucru. Satisfacţia lor era justificată prin progresele pe care le-au făcut. Doar rezerva lor de alimente trebuia completată din când în când. Atunci luau legătura prin radio cu nava FORTUNA al cărei căpitan era tatăl lui Anderson şi care a avut o importantă contribuţie la construirea Sferei de oţel. Şi-a învestit toate economiile sale în munca fiului său. Iar el urmărea cu atenţie şi dragoste progresele realizate de fiul lui. Primele rezultate erau minunate, deoarece s-a reuşit utilizarea energiei mării prin întrebuinţarea mai multor aparate şi instrumente şi să se răspundă cu această ocazie la mai multe întrebări ale ştiinţei şi ale cercetătorilor.

   De câteva săptămâni însă, relaţiile dintre Anderson şi prietenii săi s-au schimbat. Alimentele s-au stricat. Ne mai având bani suficienţi la ultima vizită, căpitanul Anderson adusese doar puţine lucruri, Până acum foamea se mai putea suporta. Mai greu era că tânărul Anderson le cerea colaboratorilor săi intensificarea eforturilor pentru terminarea lucrărilor.

   — În şase săptămâni ei trebuiau să fie în măsură să arate lumii ce au făcut, spunea el, în şase săptămâni trebuie să terminăm lucrările.

   — Imposibil, răspunse Jim, nu ajunge nici de două ori atât timp.

   — Trebuie să ajungă! Şase săptămâni aşa rămâne!

   Aşa apăru între ei prima divergenţă serioasă de păreri, iar a doua zi cearta s-a înteţit.

   — Ne trebuie aparate noi de măsură şi piese de schimb pentru motoare spune Jim. Ia legătura cu tatăl tău, dar s-a întors cu o faţă disperată de la radioemiţător.

   — Tata se va ocupa de bani, spuse el. În două săptămâni ar putea fi aici, dar nu a putut promite.

   — Am spus doar! strigă Jim; suferea acum de rău cu nervii. Singurătatea, staţionarea îndelungată sub apă, la mare adâncime, munca obositoare, toate acestea l-au afectat atât pe el cât şi pe ceilalţi.

   — Ce-i asta? întreabă Andersen uitându-se cu hotărâre la colegii săi.

   — Asta înseamnă că totul este o prostie, am avut prea puţine mijloace ca să terminăm această lucrare aşa de mare. Ne-am implicat cu tot ce aveam, dar pentru Sfera de oţel era necesar un consorţiu bancar, oameni cu capital solid, care...

   — .care cumpără totul şi lasă oamenii fără muncă, îi spuse Andersen furios, ştiu cum gândeşti. Dar am eu părerea mea şi anume că munca noastră trebuie să folosească tuturor. Cu staţia noastră energetic şi cu altele având acelaşi principiu, vrem să facem deşerturile roditoare, să se câştige terenuri pentru colonişti. Vrem să producem electricitate şi energie, să le facem oamenilor existenţa mai uşoară. Vrem să ducem în junglă lumină şi energie, să-l exploatăm resursele. Dacă îşi bagă nasul societăţile cu capital, băncile, întreprinzătorii şi profitorii va fi altceva.

   Jim a dat neglijent din mână.

   — Noi suntem tehnicieni, ingineri şi nu ne interesează ce va fi mai târziu cu ceea ce am elaborate şi construit.

   — Din contra! se îndârji Andersen, este de datoria noastră să ne îngrijim ca munca noastră să fie în beneficiul tuturor, nu numai în cel al câtorva acţionari. Aşa m-a învăţat tatăl meu şi el avea dreptate mereu.

   — Tatăl tău nu este în stare să procure banii necesari cumpărării câtorva instrumente, spuse Jim.

   Atunci a explodat bomba. S-ar fi ajuns la violenţă între Andersen şi Jim, dacă acesta din urmă nu s-ar fi reţinut. Din acea zi prietenia lor a fost lezată iremediabil. Cu fiecare ocazie

izbucnea ura progresivă ce o resimţea Jim faţă de Andersen.

   Acum cei trei oameni şuşoteau. Jim încerca să-i convingă să plece.

   — Este un avertisment, nu ne lasă să luăm butoaiele spuse el, dar trebuie să plecăm, altfel se va întâmpla o nenorocire. Manometrele de presiune nu mia funcţionează bine. Ne trebuie altele noi. Dacă nu le primim, nu ştim când Sfera de oţel este înafara pericolului. Ştiţi cum a fost cu o lună înainte. Dacă nu ne- ar fi avertizat monitorul de presiune, s-ar fi rupt blindajul Sferei de oţel de deasupra panourilor de comandă şi ne-am fi înecat.

   Joe şi Tommy au dat din cap aprobator. Da, a fost o noapte grea şi rea, în urmă cu patru săptămâni. Pe fiecare centimetru pătrat al peretelui al Sferei de oţel, care servea oamenilor ca locuinţă şi loc de muncă se exercita presiunea mai multor kilograme de apă. Peretele exterior al Sferei de oţel avea un diametru de aproximativ treizeci de metri şi era dintr-un oţel tras, dar totuşi exista pericolul ca într-un anumit punct oţelul să fie rupt de către presiunea apei. Acest pericol se putea preveni, dacă instrumentele de măsură funcţionau corect, putând avertiza la timp pericolul. Câteva din ele s-au uzat cu timpul şi trebuiau înlocuite, iar căpitanul Andersen urma să le aducă.

   — Astăzi a telegrafiat că vasul „Fortuna" se află în mare pericol. Furtună, zise Tommy.

   — Şi apoi s-a întrerupt legătura, adăugă Joe, cred că s-a scufundat şi nu o s-o mai vedem niciodată.

   — Şi eu cred la fel prieteni, spuse Jim dând din cap şi de aceea şi pentru că Andersen refuză să-şi dea seama, propun să plecăm.

   — Evident, strigă Joe.

   — Clar, adaugă Tommy, întrebarea este cum? Dacă el nu poate să se despartă nici de Sfera de oţel şi nici de benzină.

   — Atunci îl vom sili, strigă Jim, am suportat împreună toate greutăţile. Nu vreau să zic că Andersen şi-a făcut un regim preferenţial. Dar este obsedat de ideea lui, nu-i pasă de viaţă. Eu însă vreau să trăiesc şi încă mult.

   — Şi noi! Joe şi Tommy au dat aprobator din cap.

   Andersen a deschis uşa.

   — Ce se întâmplă? strigă el, văzându-i cum stăteau cei trei inşi inactivi. Doamne, peste două ore pornesc dinamurile iar voi sunteţi ca în concediu.

   Jim ridică din umeri.

   — Şi dacă nu pornesc? spuse el apăsat ridicându-şi sprâncenele. După cum am spus plecăm!

   — Ba rămâneţi! răspunse Andersen tăios, vreţi să distrugeţi munca noastră când este aproape gata? Aţi înnebunit? Tatăl meu...

   — S-a scufundat de mult cu Fortuna azi noapte pe timpul taifunului.

   — Trăieşte, ştiu! Vocea lui Andersen aproape că tremura. Se apropiase mult de cei trei, să nu zici aşa ceva! Trăieşte şi va veni. Trebuie doar să aşteptăm.

   — Până ce Sfera de oţel va fi strivită şi noi vom fi înecaţi, spuse Joe, care era roşu la faţă şi-l privea furios pe Andersen. Ambiţia noastră nu merge până acolo, ca să fim mulţumiţi postmortem, când se va spune: „tineri cercetători îşi riscă şi îşi sacrifică viaţa pentru opera lor". Aşa cum stau lucrurile, treaba este clară. Până la noapte putem spera că vine tatăl tău. Telegraful este mort, precis s-a scufundat. În acest caz aparatele sunt pierdute. Fără ele este imposibil să măsurăm presiunea, aşa că în fiecare clipă se poate întâmpla ceea ce orice copil ar observa, doar tu nu, Andersen. Acest lucru vrem să-l evităm. Jim ţi-a spus cum. Nu te putem sili să vii cu noi şi tu. Pe noi însă n-o să ne împiedici.

   S-a făcut linişte. Doar un zumzet care venea din sala maşinilor se auzea.

   Andersen a pornit generatorul de forţă ca să încarce acumulatoarele, care serveau la iluminat. Pentru pornirea lor era necesară benzină care se folosea drept combustibil. Deoarece încercările privind curenţii marini nu se încheiaseră încă.

   Andersen scutură serios din cap.

   — Nu mă pot dispensa de benzină, spuse el, dacă vreţi să plecaţi, vă rog! Eu nu vă pot opri, cu toate că am promisiunea voastră de a rămâne până la terminarea lucrărilor.

   — Avem nevoie de butoaie! răbufni Jim. Altfel nu putem părăsi Sfera de oţel.

   Poate că cearta pentru butoaie ar mai fi durat, de n-ar fi intervenit ceva neprevăzut. De jos, de la maşini, s-a auzit un trosnet puternic. Bucăţi mari de fier izbiră peretele despărţitor. Oamenii au fugit spre scară. Jim era cel mai în faţă, sări la comutatorul central şi-l smulse afară. Distrugerea făcută era groaznică şi era cauzată de un mic şurub, care slăbise şi intrase în angrenajul unui motor, unde a fost blocat. Cum transmisia prin pinioane era frânată, motorul funcţionând mai departe rupse cu o forţă teribilă carcasa acestora. Roţile dinţate au fost aruncate afară şi au rupt un conductor electric, care a provocat un scurt circuit şi aprinse câteva cârpe de bumbac.

   De la acesta s-a aprins un şnur izolat în cauciuc, cauzând cel de al doilea scurt circuit. Un fum gros invadă mica încăpere. Peste tot erau risipite componente de motor, cioburi de sticlă şi două lămpi mari. S-a scurs acidul sulfuric. Acum acesta a început să corodeze duşumeaua de metal, cu o eliberare de gaz. Peste tot mirosea a cauciuc ars, a cârpe cu ulei aprins şi a vapori de acid.

   — Aceasta însemna că la noapte vom sta fără lumină, zise Jim cu mâinile în şolduri. Acumulatoarele de zi rezistă doar până la ora nouă seara, chiar dacă le mai încărcăm acum.

   Andersen stătea mut şi privea dezastru. Aprecia disperat pagubele. Jim avea dreptate. Chiar dacă reuşeau să repare părţile distruse, noaptea trebuia să o petreacă fără lumină.

   Aceasta însemna douăsprezece ore de muncă pierdute. Atât dura, până ce acumulatoarele erau din nou încărcate. Din diferite motive, curentul produs nu se putea lua direct de la dinam.

   Jim i-a pus mâna pe umeri lui Andersen.

   — Renunţă! spuse el aproape prietenos. Acesta a fost un semn. Nu o dată o muncă lungă şi grea, cu perspective de succes s-a dovedit ca fiind inutilă. Ne-am supraevaluat puterile.

   Andersen i-a dat mâna la o parte. N-ar fi trebuit să o facă, prin acest gest a distrus şi ultimul rest de prietenie.

   — Numai pe voi trei v-am supraevaluat, strigă Andersen nervos, doar pe voi! Am crezut că mă pot baza pe voi. Acum văd că m-am înşelat, dar v-o spun: n-am să las Sfera de oţel să cadă pradă mării din cauza voastră. Veţi rămâne. Voi avea grijă ca butoaiele de benzină să rămână aici şi nimeni să nu iasă decât peste cadavrul meu. Mi-e prea valoroasă munca de până acum, ca să vă permit s-o distrugeţi, doar că numai aveţi nervii să mai aşteptaţi câteva zile.

   Andersen ieşi. Apoi şi-a amintit că a lăsat un aparat care nu putea fi mult timp nesupravegheat. Din uşă le mai strigă:

   — Fiţi raţionali băieţi! Nu vă spun cu răutate! După care a dispărut Cei trei au făcut ordine în sala de acumulatoare. Tăcerea era apăsătoare. Ei l-au înţeles pe Andersen dar nu erau de acord cu el. Nu aveau încredere în sine, în munca lor. Munca grea i-a uzat. Doar un lucru le-ar mai fi menţinut puterea de a mai rezista: speranţa în FORTUNA pe care doar Andersen o mai avea. Dar şi aceasta se mistuise şi lui Andersen nu-i intra în cap acest lucru. Bătrânul Andersen era desigur un marinar încercat. Dar atunci de ce nu a răspuns ieri la apelul radio? Desigur, putea fi şi un deranj al staţiei radio de pe vas. Dar atunci ar fi văzut astăzi nava. Căpitanul Andersen obişnuia să trimită o barcă încărcată cu alimente şi cu lucruri necesare la geamandură, iar drumul ei dura pre, după ce în prealabil FORTUNA îşi anunţase prezenţa prin semnale de fum şi lumină.

   Dar, în mod sigur FORTUNA s-a scufundat, luând cu ea instrumentele şi piesele de schimb atât de necesare pentru a mai putea rămâne.

   — Oare ne va împiedeca să golim butoaiele cu benzină? întrebă Tommy.

   — Să nu crezi, spuse Jim, n-are ce face, el este singur iar noi suntem trei. Şi nici nu este puternic.

   — Acesta este în stare să moară pentru Sfera de oţel, exclamă Tommy nervos, mişcându-şi buza de jos şi a spus că nu va renunţa aşa de uşor la Sfera de oţel!

   Jim a dat din mână.

   — Lăsaţi-mă numai pe mine, spuse el, vă asigur că pe seară va fi totul gata. Până atunci ne prefacem că nu s-a schimbat nimic. La treabă! Nu-i necesar să ne îngreunăm evadarea şi să-l înfuriem în plus pe Andersen.

   Aşa rămâne. Jim era acela dintre cei trei, care în afara capacităţilor ştiinţifice îi depăşea la capitolul sânge rece şi decizie.

   Tommy şi Joe îl şi recunoscuseră în mod tacit ca şef. Tot ce zicea şi făcea el le părea a fi mai nimerit.

   Andersen s-a întors după un timp şi i-a găsit pe cei trei la lucru. Reparaseră cât s-a putut defectele din sala de acumulatori, iar acum se ocupau de măsurile zilnice necesare. Andersen a dat din cap:

   — Scuzaţi-mă pentru vorbele mele de mai înainte, spuse el.

   — Nu-i nevoie, Andersen! Ai fost doar nervos, spuse Jim, dând din mână.

   Când Andersen plecă din nou, el era convins că cei trei s-au liniştit.

   Cu un efort sporit încercă din nou să ia legătura radio cu FORTUNA. Nici nu-i trecea prin cap că vasul ar fi putut fi victima unei furtuni. Era atât de sigur de lucrul său, încât nici nu a luat în seamă avertismentul lui Jim, privitor la pericolul presiunii, nu l-au putut mişca. Dacă FORTUNA nu răspundea. Era de mult pe fundul mării şi locul unde s-a scufundat era acum luminat de un soare. Cerul era albastru cu nori albi, ca şi cum taifunul care a bântuit n- ar fi fost decât un vis urât.

CĂUTAREA PERICULOASĂ

   — ŞI ACUM ŞTIŢI CE ESTE CU SFERA DE OŢEL, îşi încheie căpitanul Andersen povestirea, uitându-se pe rând la însoţitorii săi. Până acum doar un om îmi cunoştea secretul acesta era radiotelegrafistul de pe vasul meu. El lua legătura cu fiul meu şi cu el mergeam eu cu barca până la locul de muncă al acestuia. Ştiu că echipajul meu a făcut tot felul de presupuneri, poate m-a socotit nebun, că vâslesc câteva mile, însoţit de radiotelegrafist în plină mare.

   Marinarul a dat din cap. Pe faţa sa se citea uimirea faţă de cele auzite.

   — Aşa este căpitane, spuse el, noi ne-am gândit la orice. Mulţi credeau că vreţi să faceţi sondaje şi căutaţi epava vreunui vas vechi cu aur. Alţii însă gândeau că aţi pierdut acolo pe cineva drag, vreun fiu, sau aşa ceva. Unii însă credeau în toate acestea doar proştii ziceau... nu, mai bine nu spun.

   Marinarul s-a oprit din vorbărie şi rânji. Căpitanul Andersen adăugă:

   — Că sunt nebun, aşa v-aţi gândit. Nici eu nu v-o iau în nume de rău.

   Toată treaba este mau mult decât neobişnuită, a dat el din cap.

   — Dar eu pot să înţeleg, spuse George, cum s-ar fi putut face altfel? Fiul dumneavoastră avea dreptate când spunea că trebuie să rămână secret, altfel s-ar fi năpustit tot felul de persoane la această descoperire, ca să-şi sporească mai mult averile. Şi cunoaştem prea bine ce ar fi ieşit din aşa ceva. Dar o întrebare căpitane, Ştiu ce important este să fie dusă acolo lada. Mai importantă este întrebarea unde sunt celelalte două bărci ale FORTUNEI. După tot ce ne-aţi povestit este vorba de ore şi de zile. Nu sunt inginer, dar sunt sigur că fiul dumneavoastră nu v-a chemat urgent în mod neîntemeiat, la grabă.

   — Aşa este! răspunse Andersen cu grijă în voce, dacă băiatul îmi telegrafia că este nevoie urgent, atunci înseamnă că era vorba de toată lucrarea şi de viaţa a patru oameni, de sub mare.

   Petre a dat din cap aprobator.

   — Aţi spus mai înainte, căpitane, că suntem doar la câteva mile de ei, interveni el, este posibil să-i găsim? Vreau să spun geamandura este vizibilă de la depărtare?

   — Nu, a fost răspunsul lui Andersen care privea busola. Ne putem orienta doar după poziţia soarelui şi după compas.

   George l-a privit îngândurat.

   — Deci ne va trebui noroc în căutarea pe mare şi încă pe mai multe sectoare.

   — Da, răspunse căpitanul. Altminteri era simplu. Totdeauna înainte de a lăsa barca la apă, calculam poziţia, dar acum n-am putut lua decât compasul (busola). La graba şi teama dinainte părăsirii FORTUNEI nu m-am gândit la hărţi şi la tabelele trigonometrice.

   — Şi noi am fi făcut la fel, a recunoscut Petre, mă mir că mai puteţi raţiona căpitane, ştiind în ce pericol se află fiul dumneavoastră dacă nu primeşte la timp piesele de schimb.

   În tot acest timp cârmaciul Jerichis a tăcut. Acum însă zâmbi şi scoase din buzunar un obiect pe care-l întinse căpitanului.

   — Trigonometrul! strigară cu toţii într-un glas. Lui Andersen şi i se umeziră ochii. Îi întinse mâna şi zise:

   — Vă mulţumesc că v-aţi putut gândi la aşa ceva, domnule Jerichis...

   Acesta a dat din cap vrând să pară să spună. ce mare lucru. Dar se vedea cât era de bucuros.

   George s-a dus la Lu Wang, care devenise mai vioi. Dormise mai toată durata călătoriei pe furtună. Febra i-a scăzut, Se uita atent în jurul său şi asculta încordat Sfera de oţel şi nu o casă?

   — Cu cât apa este mai adâncă cu atât creşte presiunea, explică George; ai văzut scafandri. Costumul şi casca de scufundare au forma sferică cea mai rezistentă la presiunea apei. De aceea tânărul Andersen şi-a construit staţia submarină de cercetare în formă sferică. De la sferă urcă un tub solid de oţel care se opreşte la nivelul apei în altă sferă care se poate deschide. În tub sunt alte tuburi cu scop de aerisire, de evacuare a aerului viciat şi de adus aer proaspăt în încăpere.

   — Ca în poveste! spuse Lu Wang, făcând ochii mari.

   — Poveştile sunt adesea reale, Lu Wang, spuse Farrow; a fost cândva un mare scriitor numit Jules Verne. Multe din cele închipuite de el au devenit realitate.

   Sfera de oţel a lui Andersen nu este nici ea o noutate.

   — Dar dacă ajungem prea târziu? strigă Lu Wang, dacă cei patru oameni trebuie să se înece că nu primesc lada la timp?

   George l-a mângâiat pe obraz pe micul chinez.

   — Nu te mai gândi la aşa ceva Lu Wang. Prin asemenea gânduri doar ne neliniştim şi nu realizăm nimic.

   Între timp Andersen, Jerichis şi Petre au determinat cu aproximaţie coordonatele locului unde ne aflam. Rezultatele nu erau de loc încurajatoare. Distanţa până la Sfera de oţet era de

cel puţin nouă mile marine.

   — Nouă mile! spuse Petre frecându-şi bărbia nerasă, o distanţă al dracului de mare. Dacă noi... şi se întrerupse, arătând cu mâna întinsă şi având privirea fixă spre ceva deschis la culoare ce apăruse din apa întunecată a mării.

   — Un rechin! strigă Jerichis, lăsând în jos hârtia umezită, pe care o ţinuse în mână şi pe care erau rezultatele făcute.

   — Dumnezeule, un rechin strigă matrozul ridicându-se brusc, aşa că barca a început să se clatine, vine spre noi!

   Se vedea clar cum rechinul lung de trei patru metri şi-a schimbat direcţia şi biciuia apa cu coada-i musculoasă se îndrepta spre barcă.

   — Ţineţi cârma pregătită, strigă George. Nu era primul rechin cu care avea de furcă, dar amintirile asemănătoare îi aduseră sângele în cap. Nici un cutter mic de pescuit nu asigura o apărare bună în faţa unui rechin care era mereu flămând şi agresiv. Acum în mica barcă situaţia era şi mai periculoasă. De ar fi avut cel puţin un pistol sau o puşcă!

   Petre stătu cu vâsla ridicată, gata de a lovi. Următoarele secunde le părură ca nişte ore.

   Preţ de câteva minute, rechinul înotă în jurul bărcii. Îi vedeau uneori aripioarele când venea, biciuind apa cu coada li schimbându-şi direcţia.

   Lângă Petre stăteau cârmaciul, matrozul, George şi căpitanul. Chiar lângă ei, Lu Wang nu se pitea să se implice la apărare căci era prea slab şi mai dura până să-şi revină. Privea mişcările rechinului.

   Nimeni nu se clintea, toate privirile erau aţintite la rechinul care se apropiase de barcă. Oare va ataca barca? Odată a vrut să atace. Petre strânse din dinţi şi ridică vâsla mai sus. Dar se pare că rechinul aştepta.

   Nu prea-i dădea ghes să atace prada. Pentru el barca cu cei dinăuntru era cam mare, poate o balenă, deci un adversar de temut.

   Oamenii stăteau nemişcaţi şi nu ştiau ce se petrece în acele secunde în creierul rechinului. Stăteau cu toţi nemişcaţi, aproape pe locurile lor, pe când barca dansa domol pe valuri.

   — Acum George, fii atent! strigă Petre, întorcându-şi capul deoarece nu-şi putea părăsi locul. A văzut cum rechinul s-a repezit la prora bărcii spre George. Acesta izbi apa cu vâsla aproape razant de capul rechinului. Stropi de apă i-au sărit în faţă.

   Rechinul nu a văzut venind lovitura. Simţi doar agitarea apei sub violenţa loviturii. Coada sa mai izbi odată apa, provocând

vârtejuri.

   Apoi rechinul se scufundă şi a dispărut în adânc. Înainte ca George să poată din nou ridica vâsla cea grea cu ambele mâini, o izbitură zgâlţâi barca. Andersen scoase un strigăt, scăpă vâsla din mâini şi se prinse de marginea bărcii. Prea târziu! Şi-a pierdut echilibrul şi a căzut în apă, cu mâna dreaptă ţinându-se de barcă. Jerichis cu Petre s-au repezit la el şi într-o secundă l-au tras afară din mare.

   Dar unde era rechinul? Nimeni nu se gândea că tocmai a avut loc o acţiune de salvare, foarte grea şi periculoasă, atât pentru căpitanul Andersen cât şi pentru cei doi. Aici era vorba doar de secunde.

   Au trecut mai multe secunde de încordare. Dar rechinul era invizibil. Se vedeau doar câteva bule de aer, ce urcau în sus semn că rechinul înota la adâncime şi lateral de barcă.

   Apoi a apărut din nou, cam la cincizeci de metri de barcă.

   — Vine iar, strigă matrozul, la naiba căpitane, n-aş mai fi dat nici un cent pe viaţa dumneavoastră când aţi căzut în mare.

   — Nu vine spuse George, îi e teamă. Poate a mai făcut o experienţă neplăcută cândva cu vreo barcă.

   George a avut dreptate, câteva minute rechinul a mai descris cercuri după care nu a mai fost văzut. Jerichis puse vâsla înapoi în barcă şi căută biletul. Acesta plutea pe apa din barcă, dar Jerichis a pus piciorul pe el şi scrisul a fost şters.

   O muncă grea a devenit inutilă.

   — Nu-i nimic, repetăm calcului spuse Andersen. Era la fel de ud ca şi noaptea precedentă.

   Faţa şi mâinile îi erau zdrelite. Un ochi înroşit. Nu a dat însă nici o atenţie acestui fapt. Cu mâinile tremurătoare şi-a îndreptat instrumentul de măsură spre soare, soarele era deja la orizont. Nimeni nu ştia când va putea fi văzută geamandura. Andersen cu ochii aţintiţi în direcţia de mers, a văzut primul geamandura.

   George se gândea, privindu-l cât se poate schimba un om în astfel de clipe. Căpitanul cărunt, rănit, cu părul vâlvoi devenise un tânăr energic, care numai putea aştepta clipa să ajungă la geamandură.

   Vâslea mult aplecat înainte, cu toată forţa. Lui îi era indiferent că se uda pe el şi pe ceilalţi, aruncând stropi de apă pe ei. Vedea doar geamandura, acolo sub nivelul mării la o adâncime mare trăia fiul său. Faţa lui era luminată de o speranţă. Nu avea nici o îndoială că nu va ajunge prea târziu.

   George şi Petre au schimbat o privire între ei. Aveau acelaşi gând. Întârziaseră doar mai mult de o zi şi o noapte. Şi care au

fost după cum spunea căpitanul, ultimele apeluri radio:

   — Veniţi, repede marea striveşte Sfera de oţel! Veniţi repede, nu mai rezistăm nici douăzeci şi patru de ore!

IV

CATASTROFA

   ÎN INTERIORUL SFEREI DE OŢEL aproape s-a întunecat. Pentru a economisi curentul pentru lucrările importante ale lui Andersen de peste noapte, majoritatea lămpilor au fost stinse.

   — Sfera de oţel a fost cuprinsă de un zumzet încet şi de un tremur uşor. Urmau să fie făcute ultimele teste, care să aducă rezultatele şi dovezile finale, care să dovedească utilitatea construcţiei. Andersen era leoarcă de sudoare. Făcea totul singur, calcule, citiri de rezultate de pe instrumentele de măsură, regla motoarele şi presiunile.

   — Jim, Jim! vocea tânărului cercetător răsună prin sala centrală. Apăsă nişte butoane cu scop de amplificare a sunetelor. Jim însă nu venea.

   — Unde este! La dracu! Andersen scrise un număr, acţionă un heblu şi se uită nervos la uşă. Acum era necesar ca Jim să fie la post, întrucât munca ce urma nu se putea face decât în doi. Ori acesta nu a întârziat nici odată până acum nici un minut. Munca în echipă era singura posibilitate, deoarece fiecare minut trebuia folosit. De luni de zile timpul de dormit şi de mâncat a fost redus la minimul.

   Andersen încerca în mod repetat să-l cheme pe Jim. Oare ce se întâmplase?

   Andersen se sperie. Oare ce s-a întâmplat, s-a defectat un cablu? Dacă este aşa, atunci trebuie reparat şi Jim trebuia adus. Asta ar fi durat cam o jumătate de minut, dar acest jumătate minut era deosebit de important. Nu se puteau lăsa aparatele nesupravegheate nici o jumătate de minut căci atunci se va întâmpla catastrofa. Ar fi de ajuns doar câteva variaţii de presiune pentru ca presiunea exterioară a apei să zdrobească pereţii.

   Andersen renunţă să-l mai strige pe Jim. Se sculă şi alergă repede spre uşa dublă. O deschise şi o închise iarăşi după sine. Acum se afla în aţa numită ecluză de presiune. De obicei rămânea câteva minute acolo, ca să-şi adapteze presiunea sângelui la presiunea mult crescută din încăperea alăturată. Acum Andersen nu se mai gândea la durerile de cap, la sângerările nazale, la plesnirea micilor vase de sânge din ochi. Se gândea doar că Jim trebuia să vină, dacă nu voia să pericliteze rezultatele muncii lor de luni de zile. Peste o clipă Andersen a deschis uşa şi a vrut să intre în mica încăpere de comandă, unde trebuia să fie Jim, pentru a supraveghea motoarele. Inginerul s-a retras speriat.

   Camera era goală. Unul din motoare mai lucra, celălalt era oprit. Lângă el cartea din care Jim citea de obicei. Acum cartea era închisă. Pe ea era pusă o cheie pentru şuruburi. Andersen la început a crezut că visează. S-a întors când s-a simţit brusc înşfăcat de două braţe. Când a întors capul, l-a recunoscut pe Jim. Lângă el erau Joe şi Tommy.

   — Ce vreţi... Nu a putut spune nimic mai departe. I se ţinea ceva moale în faţa nasului şi a gurii. Mai simţea cum îi sunt legate mâinile. Lupta a fost disperată. Andersen se zbătea din răsputeri, dar nu a putut nici măcar să strige, ci doar un geamăt răguşit a ieşit din pieptul său. Adversarii ajunseră încet în camera de ecluză. Iniţial cei trei oameni avuseră altceva de gând, dar Andersen trăgea cu atâta forţă spre locul lui de muncă părăsit, că nu putea fi stopat. Uşa ecluzei a fost deschisă cu o lovitură de picior. În acel moment presiunea a început să se egalizeze. Curentul era atât de puternic încât cei patru au fost aruncaţi înainte. Abia după ce s-a produs egalarea presiunii a încetat vuietul.

   Acum apune soarele s-a gândit în mod curios Andersen. Cu toate că în acea situaţie acest gând era deplasat. A avut presimţirea că nu va mai vedea soarele. Apoi i-a venit alt gând. încă două minute şi catastrofa se va produce. Vom fi nimiciţi cu toţi.

   Precis s-au ţicnit. Nu simţea nici o ură contra lor, a celor care-l legaseră şi-i astupaseră gura, cu toate că nu ştia că ei voiau să-l ia cu ei. Munca a fost grea, ne-am supra evaluat puterile, a fost ultimul lui gând, înainte de aş pierde cunoştinţa.

   — Gata? întrebă Jim, era leoarcă de sudoare.

   — Gata! răspunseră într-un glas Joe şi Tommy. Tu trebuie.. Mai voi să spună Tommy dar Jim l-a întrerupt.

   — Tommy îl cară pe Andersen. Noi doi cărăm sus butoaiele. Repede!

   Aruncă o privire scurtă asupra aparatelor de măsură şi Jim s-a îngrozit.

   — într-un minut intră apa în Sfera de oţel! Acolo, da! Vedeţi fisura? Nici nu termină bine vorba când, cu un vuiet sinistru, apa pătrundea în încăperea de lângă tabloul de comandă. La început puţin dar în câteva secunde, spărtura s-a mărit şi apa a început să inunde implacabil încăperea.

   Pe când încercau să fugă şi-au dat seama că pe Andersen nu-l mai puteau lua cu ei. Fiecare era preocupat de propria persoană. îi stăpânea doar un gând, cum să ajungă mai repede sus la geamandură, unde se puteau o vreme adăposti şi să fie într-o

oarecare siguranţă.

   Între timp barca cu căpitanul Andersen ajunse la geamandură. George, Petre şi cu Lu Wang au coborât în Sfera de oţel prin geamandură pe scările din interiorul tubulaturii.

   Deodată s-a auzit o comandă scurtă şi puternică.

   — Stai! Celor trei li s-a oprit respiraţia când văzură siluetele apărute ca din ceaţă înaintea lor şi auziră somaţia.

   — Ce s-a întâmplat aici? Omul de acolo este în apă!

   George era cel care vorbise. Dintr-o singură privire George observă că omul era legat. Într-o clipă George îl prinse pe Andersen şi-l dezlegă şi sprijinit de Petre l-a tras pe Andersen spre uşă.

   Jim şi Joe se urcaseră sus pe tub ca şi cum ar fi fost goniţi de fantome. Mai târziu nu-şi mai aminteau la ce s-au gândit.

   Nici nu au putut spune că i-ar fi văzut pe George, pe Petre şi pe Lu Wang. Abia când au ajuns în barcă au reuşit să-şi revină.

   — George, apa! strigă Petre. Podeaua sălii era deja inundată. Trebuie să încercăm să astupăm fisura.

   — Imposibil! mai putem încerca doar să-l ducem sus pe omul acesta. Câţi au fugit? Trei. Deci aici jos n-a mai rămas nimeni.

   Lu Wang se aplecă peste Andersen care încă nu-şi revenise.

   — Mr. Farrow, omul mort, spuse el.

   Petre şi George nu-i dădură atenţie. George bagă în buzunar toate hârtiile pe care le vedea.

   — Poate că sunt calcule de neînlocuit, gândi el. Petre îl ajuta, luând şi câteva instrumente pe care le credea el de valoare, care însă erau prezenta în toate institutele mai importante de fizică.

   George se mai uită odată în jur, apoi sări prin apă până la Andersen pe care, cu mari eforturi îl susţinea Lu Wang ca să nu fie cu capul în apă. Petre şi-l ridică pe umăr. Părăsiră şi ei în fugă încăperea şi urcară în sus pe tub. Petre cu Andersen pe umăr era în faţă.

LA UN FIR DE PĂR

   CÂND JIM ŞI TOMMY ajunseră în geamandură, căpitanul Andersen strigă fericit.

   — Fiul meu trăieşte! Slavă domnului, fiul meu trăieşte!

   Jim se uită rătăcit în jurul său şi râse. Un râs groaznic care-l înfiorară până şi pe Jerichis, care de obicei nu se prea lăsa impresionat. A înnebunit, gândi el.

   Jim coborî primul în barcă. Andersen care-l cunoştea îi întinse mâna. Jim şi-o retrase pe a sa şi scutură serios din cap.

   — Butoaiele spuse el sunt încă... jos. Apoi râse răguşit. Dar nu ne mai trebuiesc, iar Andersen.

   Căpitanul îi scutură puternic de umeri.

   — Unde este fiul meu Jim? Ce s-a întâmplat? În numele cerului.

   Jerichis se aplecă spre Andersen.

   — Este nebun, nu vedeţi căpitane?

   — E... cum este? Căpitanul se uită cu asprime la cârmaci.

   — S-a ţicnit căpitane! O fi trăit ceva groaznic.

   Acum intră Joe în barcă şi l-a dat pe Jim la o parte, urmat de Tommy, care era ca şi el tăcut şi închis în sine. Nu râdeau dar nu erau nici serioşi. Feţele lor le erau lipsite de orice expresie.

   Se putea cel mult spune că arătau obosiţi, ochii şi mersul lor îndeosebi însă ţinuta. Cum văzură băncile din barcă se şi aşezară pe ele, închiseră ochii şi păreau că dorm.

   Cu expresia indescriptibilă pe faţă, căpitanul Andersen îl privea pe Jim şi pe ceilalţi doi. Când îi văzuse ultima oară ei erau plini de elan de muncă şi speranţe. Andersen murmură ceva dar nu-l înţelese nimeni.

   Jerichis îi puse o mână pe umăr şi-i spuse:

   — Poate că acolo jos s-a întâmplat ceva, care i-a tulburat aşa de rău pe aceştia trei.

   Jim râdea. De această dată a avut un râs strident, aproape a batjocură. Abia mai târziu au aflat că acel râs era al unui om care nu mai era în toate minţile, el nu mai ştia ce spune şi face. Şi Andersen s-a stăpânit cu greu, când înşfăcându-l pe Jim, îl întrebă:

   — Unde-i fiul meu? Nu râde! Răspunde! Unde este fiul meu? Vă aduc..

   În Jim s-a născut ceva ca şi încăpăţânarea. Nu înţelegea ce-i spune căpitanul dar a început să se apere şi să se smulgă din mâinile ce-l ţineau.

   Barca a început să se clatine. Marinarul care ţinea capătul

funiei prin care barca era fixată de inelul de fier al geamandurii voi să-i vină în ajutor căpitanului său, scăpă funia din mâini, iar barca a fost luată de valuri şi începea să se îndepărteze de geamandură.

   Jerichis şi Andersen încercară să-l tempereze pe Jim, care izbea orbeşte în jur, dar dementul părea să aibă puterea unui urs. După ce a reuşit să-l facă pe Jerichis să cadă se aruncă cu toate puterile asupra lui Andersen. Nu se poate spune care din cei doi strigase, dar amândoi au căzut peste bord în apă.

   Aceasta a fost clipa când Petre a apărut la marginea geamandurii, ţinând pe inginerul leşinat. În urma lui, au apărut capetele lui George şi a lui Lu Wang.

   Fie datorită scuturărilor fie datorită aerului proaspăt de mare, acesta îşi deschise ochii şi se uită în jur, clipind des, având fruntea brăzdată de riduri. Când Petre l-a privit şi a văzut că era treaz l-a lăsat puţin jos şi aşteaptă ca să se prindă şi să se ţină singur de marginea geamandurii.

   Între timp Jerichis s-a ridicat. El l-a văzut în apă pe căpitan şi pe Jim, care încercau să ajungă la barcă. Dar valurile o îndepărtau mereu de geamandură dar aceasta ajunse deja la o distanţă de douăzeci-treizeci de metri.

   Tânărul inginer se ţinea de geamandură cu toate forţele. El îşi muşca buzele, privind la cele ce se întâmplau în barcă şi în apropierea ei. Încet, încet, lui Andersen i-a revenit memoria, îşi aducea aminte că l-a chemat pe Jim dar acesta nu a venit. După aceea şi-a amintit că a fost legat de cei trei şi că apa a început să inunde Sfera de oţel şi că.... dar mai departe nu mai ştia. Aici memoria lui s-a întrerupt, aici a fost momentul când după toate chinurile prin care a trecut şi-a pierdut cunoştinţa. Când Jim împreună cu ceilalţi doi voiau să fugă îşi spuse Andersen, cu privirea fixă, înainte. Rămase astfel multe minute nemişcat, încercând să-şi facă ordine în gânduri. Jim m-a legat pentru că am vrut să-l împiedic să părăsească Sfera de oţel şi să golească butoaiele cu benzină. Barca de acolo este a FORTUNEI. Unul din cei doi din apă este Jim, iar celălalt.?

   Cu un strigăt sălbatic sări în sus. Şi-a recunoscut tatăl îl vedea clar luptându-se cu Jim. Înainte ca Petre să-l poată împiedeca, el se aruncă în apă ca să-l ajute pe tatăl său.

   — Se îneacă, îi strigă Petre lui George agitat. E aşa de slăbit, că nici trei, metri.. Petre s-a oprit din strigăt, văzând cum George îşi scoase haina cămaşa şi pantofii.

   — Dar Mr. Farrow, nu puteţi. Apa tare adâncă şi dumneavoastră transpiraţi şi inima poate să se oprească. Lu Wang încerca să-l

reţină.

   — Vezi mai bine să nu faci tu febră, Lu Wang, răspunse George nu prea prietenos aici este vorba de secunde.

   — Sunt gata! strigă Petre. Şi el s-a dezbrăcat şi aştepta doar ca George să fie gata.

   — Hai! George şi Petre săriră deodată în apă. După câteva secunde ieşiră la suprafaţă şi cu mişcări puternice înotară spre tânărul Andersen, pe care puterile începeau să-l părăsească.

   Înoată tot mai slab. Se părea că înghiţise apă, faţa îi era albă.

   Între timp Jerichis şi matrozul se chinuiau cu eforturi comune să dirijeze barca greoaie şi greu manevrabilă spre locul unde se aflau încă Jim şi Andersen.

   Acum se scufundaseră amândoi. Nu se ştia, dacă intenţionat sau că-l părăsiră puterile. Dar cu toate eforturile depuse de Jerichis şi de matroz, valurile înalte de doi metri deviau barca mereu de la direcţia dorită.

   Matrozului îi scăpă din mâna vâsla. Aplecându-se să ia altă vâslă se lovi de Tommy, care în urma şocului se trezi din letargia sa şi sări în sus. Crezând că matrozul voia să-l agreseze, Tommy îşi ridică braţele şi a început să-l boxeze.

   Jerichis l-a văzut şi s-a grăbit să-i vină în ajutor camaradului său, dar prin aceasta a reuşit să-l atragă în luptă şi pe Joe.

   Acum operaţia paşnică de salvare s-a transformat în luptă. În afară de Lu Wang care şedea singur pe geamandură, toţi ceilalţi erau prinşi în luptă contra diverşilor adversari.

   Atât în barcă cât şi în apă se desfăşurau bătăi aprige, om contra om.

   Jerichis şi matrozul au reuşit să-i neutralizeze repede pe Tommy şi pe Joe.

   Cei doi ingineri, după ultimele săptămâni grele nu erau doar cu nervii la pământ ci şi secătuiţi de puteri, prin hrana insuficientă şi deficitară.

   Acum zăceau gemând în barcă, ţinuţi strâns de Jerichis şi de matroz. Încercările lor de a se ridica au fost fără mult efort înfrânte.

   Petre a reuşit să-l recupereze pe Andersen cel tânăr. Acesta în stare aproape inconştientă şi fără putere, se lăsă susţinut de Petre, care cu mişcări viguroase înota spre barcă.

   George privea în jur, când un val l-a ridicat în sus. Vedea barca, pe Petre cu Andersen şi geamandura cu Lu Wang deasupra. Dar căpitanul şi cu Jim însă au dispărut. George inspiră adânc aer în piept şi se scufundă. Când deschise ochii a putut vedea destul de bine aproximativ douăzeci de metri. A văzut două siluete. Se înşela oare? George s-a repezit spre ele. Întinse mâinile şi-l prinse pe căpitan, i-a văzut faţa. Oare va reuşi să-l ducă la suprafaţă? începea să se facă simţită oboseala după o noapte nedormită şi vâslitul obositor de peste zi.

   „Nu renunţa" îşi impuse el. Cu mâna stângă l-a prins pe căpitan după care cu mişcări viguroase ale picioarelor şi ale mâinii drepte a început să înoate pentru a ieşi afară. Din cauză că a stat prea mult în apă iar aerul din plămâni era pe sfârşit, simţea în urechi un vuiet ca de cazan iar în faţa ochilor nu vedea decât scântei. Cu fiecare secundă puterile îl părăseau.

   — Mai departe! a fost singurul lui gând, poate mai este posibil să fie încă salvat. Peste un minut poate va fi târziu. George nu-şi supraevaluase puterile. O voce internă îi spunea: Trebuie să-l salvezi!

   Sărise în apă fără să se gândească la pericol, la propria lui persoană. Acest pericol era acum real. Calculă cu un calm ciudat cât timp va mai putea rezista sub apă?

   O secundă? Poate două. Şi apoi va ajunge sus, va mai avea de parcurs câţiva metri până la barcă sau la geamandură. începea să se îndoiască că va putea supravieţui.

   Nu s-a gândit niciodată că va sfârşi aşa? Nu, niciodată. A fost de atâtea ori în apropierea morţii, în junglă, în misterioasele morminte indiene şi în faţa unor călugări fanatici.

   Aici însă şansele de scăpare erau mult mai mici, erau nule. Nici o întâmplare nu-i mai putea salva, nu-i mai putea nici pe el nici pe Andersen. Cu toate acestea, nu renunţă să se salveze pe el şi pe căpitan.

   S-a gândit la felul cum ar fi luptat Petre, până la ultima suflare. S-a gândit la tatăl său care era acum departe pe „Insula odihnei". Dintr-o dată a avut impresia că trebuie să învingă. Gândul că dacă va pieri aici, în mare, nu-i va mai revedea pe cei dragi i-a dat noi forţe. în jurul lui a început să se lumineze. La început nu i-a venit să creadă dar după câteva clipe a fost sigur. Era la suprafaţa apei! Reuşise!

   Dansul sălbatec al valurilor l-a purtat în sus şi în jos pe el şi pe căpitanul inert ca şi cum marea nu ar fi vrut să renunţe la cele două jertfe omeneşti.

   George nu-şi credea ochilor. Acolo unde tocmai a fost barca urlau cele trei elice ale unui hidroavion, care era ţinut de două flotoare mari pe apă.

   — Hello, hello! Ceva deschis la culoare plesni apa lângă George. Era un colac de salvare prins cu o funie. George se prinse fără ezitare de el. Colacul i-a scăpat din mână, dar frânghia i-a rămas. Ţinând-o cu putere a tras colacul spre el. Între timp hidroavionul se apropia încet de el. Când George a reuşit să treacă colacul de salvare peste braţele lui Andersen, doar câţiva metri îi mai despărţeau pe el şi pe Andersen de avion.

SFÂRŞITUL SFEREI DE OŢEL

   GEORGE NU A PUTUT SPUNE cum a ajuns la avion. De cum a avut ceva solid sub picioare s-a prăbuşit în braţele lui Petre. Acesta, ajutat de Jerichis l-a dus în cabina hidroavionului. George s-a trezit de abia când Petre l-a bătut pe umăr.

   — Makassar, toată lumea coboară, strigă Petre râzând.

   — Ce e? George a făcut ochi mari. Auzi apoi urletul unei sirene de navă şi a văzut pe geam coşurile unui gigant transoceanic.

   — Hai George, îţi dau eu o mână de ajutor! Încă nu vei putea sta în picioare. Şi apoi ne legănăm al naibii tocmai a trecut un remorcher şi a agitat apa în radă. Ştii doar, valurile sunt cele mai rele.

   — Andersen! spuse George ca în vis.

   — Trăieşte. Îţi povestesc totul mai târziu. Acum vor să vorbească cu tine cei de la autoritatea portuară. Peste câteva minute, George se afla într-o încăpere plăcută. Şedea pe un scaun. În faţa lui, dincolo de o masă mare, un om în uniform albă cu şnururi aurii. Lângă el era aşezată o cască colonială.

   — Nu am fost puţin mirat când am auzit că aţi participat şi dumneavoastră domnule Farrow, a început funcţionarul şi am decis să vă ascult pe dumneavoastră mai întâi. Pe căpitanul Andersen l-am dus la lazaretul portuar. Acolo sunt şi celelalte trei persoane. Ce s-a întâmplat de fapt domnule Farrow?

   — Nu ştiu ce vreţi să ştiţi domnule, ridică George din umeri, eu ştiu că toată viaţa îmi voi aminti de ultimele trei zile. Poate că au fost patru sau cinci. Ştiu atât că stau în faţa dumneavoastră, după ce am văzut flotoarele unui hidroavion.

   — Mă interesează cum s-a scufundat vasul FORTUNA, moartea numitului Jim Fulireston şi că este adevărat din vorbăria despre Sfera de oţel. Eu am aici un raport al pilotului Bernhard şi al radiotelegrafistului liniei aeriene de pe avionul lui Bernhard. Cei doi declară la fel, că zburând spre Makassar, în plină mare, au văzut o barcă şi o geamandură. Au coborât să vadă despre ce e vorba. Au ajuns la timp să vă salveze pe dumneavoastră şi pe căpitanul Andersen, după ce-i preluaseră pe ceilalţi. Pe drum au aflat câte ceva, dar ei recunosc deschis şi cred că au de a face cu nişte demenţi. Numele dumneavoastră îmi este cunoscut, sunteţi un om pe care oricine se poate baza. Vă rog deci să-mi spuneţi ce ştiţi ca să pot înţelege şi eu. Totul este atât de neobişnuit încât de n-aş fi trecut prin atâtea, aş crede în basme.

   George respiră adânc şi povesti. A început cu călătoria pe FORTUNA descrise orele de agitaţie din timpul taifunului şi scufundarea vasului. Mai spuse:

   — Este pentru prima dată că nu-mi ţin cuvântul, a trebuit el să precizeze. Am spus căpitanului Andersen că nu voi spune nimic despre Sfera de oţel. Acum cred că tăcerea nu are rost. În timpul drumului în barcă, căpitanul mi-a povestit următoarele. George a relatat ceea ce a auzit despre Sfera de oţel. A vorbit despre ladă şi despre eforturile celor doi Andersen pentru finalizarea acestei lucrări.

   Ofiţerul de poliţie portuară îl ascultă atent fără să respire, cu faţa roşie. Relatarea lui George era însă atât de precisă încât nu lăsa loc nici unui dubiu.

   — Şi chiar când aţi intrat dumneavoastră a invadat apa? întrebă poliţistul când George a ajuns cu relatarea la acel episod. Acesta a dat din cap aprobator.

   — Chiar atunci evident că n-am putut verifica ce s-a întâmplat. Am văzut un om legat care mai târziu s-a dovedit a fi Andersen cel tânăr, l-am eliberat şi l-am dus sus. Ceilalţi trei oameni...

   — V-am spus că unul din ei s-a înecat nu-i aşa? l-a întrerupt poliţistul.

   — Da, spuse George, era acolo acela care lupta în apă cu căpitanul Andersen.

   — Se pare că, după cele ce le-au aflat aviatorii de la însoţitorii dumneavoastră că acel om a fost atentatorul. Ştiţi mai multe?

   — Eu cred că lucrurile stau altfel, răspunse George, dând din cap, i-am văzut pe ceilalţi doi care au ieşit din Sfera de oţel, mai de aproape. Criminalii nu arată aşa. Aceşti oameni nu prea pot fi făcuţi răspunzători pentru faptele lor. Nu mă pot pronunţa asupra cauzelor exacte care au dus la catastrofă. Dar oameni care luni de zile lucrează împreună, în condiţii atât de grele nu pot fi nişte canalii. Poate că staţionarea îndelungată sub mare, pericolele permanente le-au zdruncinat nervii. Asta va reieşi mai precis din examinarea lor.

   — Aveţi dreptate! spuse funcţionarul dând din cap aprobator, deocamdată cei trei au nevoie de îngrijiri medicale. Acum nu se poate scoate nimic logic de la ei. Încă o întrebare ce s-a întâmplat cu Sfera de oţel?

   George ridică din sprâncene.

   — O fi inundată şi tot acolo unde am văzut-o.

   — Hm. Funcţionarul se ridică, la fel şi George, pe care-l dureau toate oasele.

   — Acum pot să plec? întrebă George.

   — Vă mulţumesc domnule Farrow. Funcţionarul i-a dat mâna. Mi-aţi dovedit că vă apreciez pe drept, mai rămâneţi la Makassar?

   — Evident dacă mai aveţi nevoie de noi.

   — Nu va fi mai fi cazul. Poate doar căpitanul Andersen să aibă nevoie de dumneavoastră.

   — Ce vreţi să spuneţi? întrebă George tresărind.

   Pe faţa funcţionarului de poliţie s-a ivit o expresie de tristeţe şi de milă.

   — Dacă există cineva care l-ar putea consola că în câteva zile şi-a pierdut tot ce a avut, atunci dumneavoastră sunteţi acela.

   — Şi-a putut salva fiul, obiectă George, căruia nu-i plăcea să fie astfel elogiat.

   — Da şi nu, a fost răspunsul, l-am văzut pe Andersen junior. Rămâne în viaţă dar mă îndoiesc că va putea uita prin ce lucruri groaznice a trecut. Aşa cum arată el acum, arată ca un om al cărui creier numai este în stare să lucreze.

   Poliţistul a avut dreptate. Când peste o săptămână George, Petre şi Lu Wang şi-au luat rămas bun de la căpitanul Andersen, urmând să plece din Makassar, cel din faţa lor, era un moşneag, cărunt, care de abia mai semăna cu comandantul vasului FORTUNA.

   — Nu vă voi uita niciodată, spuse Andersen cu lacrimi în ochi, dar vă rog, nu mă uitaţi nici dumneavoastră pe mine şi pe fiul meu. Voi rămâne aici, până ce fiul meu se va însănătoşi sau până va muri.

   George nu a putut răspunde. I-a strâns mâna căpitanului şi s-a întors.

   Întâmplarea cu Sfera de oţel a fost pentru cei trei tovarăşi de călătorie una din cele mai triste. Îşi aminteau adesea cum în portul Makassar, căpitanul Andersen stătea, pe când ei, cu un alt vas plecau spre noi aventuri, noi pericole şi alţi oameni.

SFÂRŞIT

Volumul 202

PRIMEJDIILE AMAZONULUI

   O RUGĂMINTE PRIMEJDIOASĂ

   GEORGE, FIUL CĂPITANULUI FARROW, se afla în turnul submarinului şi privea peste întinderea mării. Lângă el era la timonă uriaşul ajutor de timonier Petre.

   — Petre, vezi punctul acela mic din faţă? l-a întrebat fiul căpitanului pe prietenul său. Se mişca destul de iute. Să fie oare o barcă? Poate ar trebui să-l înştiinţăm pe tata, ca să hotărască dacă rămânem la suprafaţa apei, sau ne scufundăm. Trebuie totuşi să ne păstrăm secretă ruta noastră!

   Petre a îndreptat o privire scrutătoare în direcţia unde arăta George.

   — Acea nu poate fi o barcă, domnule George. Parcă ar fi un om care înoată!

   Cu consimţământul tatălui său, George devenise pentru vreo câteva ore comandantul submarinului. A condus chiar în calitate de timonier, până a apărut Petre. Acum el avea răspunderea de a hotărî dacă să stea sau nu sub apă, dar totuşi şi s-a decis. Aşa că l-a chemat sus prin telefon pe tatăl său aflat în cabina de comandă de sub punte.

   Căpitanul Farrow s-a ivit după câteva minute în turnul submarinului. Punctul îndepărtat pe care-l zărise George se apropiase între timp şi mai mult. Farrow a aruncat o privire scurtă prin binoclul ce-l purta mai tot timpul cu sine şi a spus:

   — Putem rămâne fără grijă la suprafaţa apei. Este vorba de un om care vâsleşte pe un canu. Trebuie să ne îndreptăm spre el! Face impresia că ar fugi de ceva. Dacă aşa stau lucrurile, atunci se impune să-l salvăm.

   Submarinul şi-a schimbat direcţia spre acel punct de pe mare. Peste puţin căpitanul, George şi cu Petre puteau de- acum să observe cu ochiul liber un canu. Pasagerul vâslise până atunci din toate puterile şi deodată omul s-a aplecat puţin înainte şi nu s-a mai mişcat.

   — Face impresia că a leşinat şi-a exprimat părerea căpitanul. Poate că-l extenuat sau suferă de vreo boală, ori e rănit. Vom vedea asta în curând.

   Submarinul mergând cu cea mai mare viteză s-a apropiat de canu după un sfert de oră. La ordinul lui Farrow elicea s-a învârtit în sens invers nava a frânat puternic şi a ajuns lângă canu oprindu-se.

   În ultima clipă a apărut Marian şi doctoral Bertram ca să ia o gură de aer curat. Căpitanul l-a informat pe medic despre omul din canu:

   — S-a prăbuşit pe banca de pe care vâslea! probabil în urma încordării excesive. Dar poate fi şi rănit.

   Petre a prins canu-ul, o ambarcaţiune curioasă pe care desigur o meşterise singur, din nişte materiale neobişnuite. De pildă bordura era făcută din piele de şarpe.

   Uriaşul a tras barca cu o cange lângă submarin şi în timp ce George o ţinea bine. Petre s-a urcat în ea şi a ridicat prudent corpul neputincios pe bordul navei, doctorul Bertram l-a examinat pe loc pe naufragiatul lipsit de cunoştinţă şi a explicat:

   — Omul are o slăbiciune generală şi este leşinat. După cât se pare, în urma unei oboseli foarte mari. În timpul drumului i s-au sfârşit merindele şi a pătimit mult din punct de vedere psihic. Petre, te rog, să-l duci împreună cu Kern în cabina infirmeriei. Acolo voi încerca să-l fac să-şi revină din nou.

   Petre l-a cărat împreună cu marinarul Kern, ajutorul de timonier strecurându-şi cu greu din turn uriaşul său corp pe treptele metalice înguste, până la cabină, unde doctorul i-o luase deja înainte.

   În acest timp, George cu alţi câţiva marinari ridicase pe punte curioasa ambarcaţiune. Era evident că însuşi cel salvat o construise. Cadrul îi era făurit solid, potrivit tuturor regulilor, din lemn cioplit. Scheletul îi fusese acoperit cu piele de anaconda, cel mai mare şarpe de pe pământ.

   — Omul trebuie să fi venit încoace dintr-o zonă foarte îndepărtată a Amazonului, a fost de părere căpitanul, care se apropiase de George. Vino cu mine la infirmerie, George! Poate că doctorul l-a readus de-acum la viaţă.

   George n-a aşteptat să i se spună a doua oară. Ardea de dorinţa să afle ce i se întâmplase omului şi ce avea să povestească acesta.

   De cum tatăl şi fiul său au păşit în cabină, doctorul Bertram i-a informat:

   —  I-am făcut o injecţie stimulatoare. Eu şi cu Petre i-am turnat pe gât un coniac. Trebuie să fi îndurat mult, dacă inima îi este aşa de obosită. Noi ne aflăm la gura de vărsare a Amazonului. Este cu putinţă ca el să fi fugit de cineva din adâncul Braziliei. Probabil că-i un culegător de orhidee şi o fi avut vreo pricină de ceartă cu vreunul din triburile de indieni ce sălăşluiesc în interior. Va trebui să ne povestească toate îndată el însuşi.

   Doctorul îi masa, mereu şi cu precauţie în regiunea inimei pe cel ce zăcea nemişcat. Respiraţia leşinatului a devenit ceva mai profundă. Pe obrazul tras i-a apărut o uşoară roşeaţă. În sfârşit, omul şi-a deschis ochii mari şi tulburi şi sa uitat cam buimac, întrebându-se pe semne cum ajunsese în acea încăpere. Privirea i s-a oprit stăruitoare asupra oamenilor străini din preajmă.

   — Unde mă aflu? a şoptit în cele din urmă în spaniolă.

   — Deocamdată în siguranţă! i-a răspuns doctoral liniştit. Te-am pescuit dintr-un canu în care te găseai sleit de puteri şi leşinat.

   — Da, da, acum îmi aduc aminte. Am vrut să vin încoace ca să caut un ajutor. Am coborât în josul Amazonului timp de trei zile. Ne-au atacat indienii. Fratele meu a căzut în mâinile lor. Seniori, ce ar fi să vă rog ceva: salvaţi-l pe fratele meu. Altfel, îl aşteaptă o soartă cumplită. Am fost şi eu prins, dar am scăpat de primejdie. Am auzit că fratele meu va trebui să fie ucis pe la începutul de lună nouă.

   — Până la luna nouă mai sunt încă cinci zile, a precizat doctorul foarte convins. Putem cumva, domnule căpitan să întreprindem o încercare de salvare? Dacă dânsul a făcut până aici un drum de trei zile pe Amazon, noi vom ajunge cu submarinul, mergând în susul apei, poate într-o zi. Anotimpul ploios încă n-a început, aşadar nu vom înfrunta mase mari de ape, astfel am putea străbate distanţa relative repede.

   — Vreţi să mă ajutaţi să-mi eliberez fratele? a izbucnit înveselit spaniolul. Vă mulţumesc din inimă domnilor! Eu sunt căutător de orhidee ca şi fratele meu. Numele meu este Diaz Arruga, iar fratele meu se numeşte Diego. Puteţi cu vasul dumneavoastră să vă angajaţi în susul curentului. Mă aflu pe o navă mare?

   Spunând ultimele cuvinte el a privit prin cabină. A făcut ochii mari când căpitanul a spus:

   — Te găseşti pe un submarine şi putem călători pe Amazon în sus. Poate că ai auzit deja de pe undeva sau ai citit despre numele meu. Eu sunt căpitanul german Farrow.

   — Cum? Căpitanul Farrow cu fiul său George? a exclamat Arruga şi s-a ridicat cu jumătatea corpului. Dacă am auzit de dumneavoastră? Acum cred cu tărie că veţi izbuti să-l eliberaţi pe fratele meu. Primejdiile ce stau în faţă sunt mari, însă totuşi nu vă este teamă de ele. În pădurea tropicală, pe care o vom străbate domnesc frigurile. Acolo se găsesc şerpi veninoşi şi jaguari. Plaga ţânţarilor este şi ea mare. Cei mai răi sunt însă indienii, care se arată duşmănoşi faţă de străini. De fapt a încheiat spaniolul încet şi gânditor, este îndrăzneţ din partea mea să vă vâr într-o întreprindere atât de periculoasă. Cu junglele Amazonului nu-i de glumit.

   — Pe noi nu ne înspăimântă primejdiile, asta o ştiţi deja de când aţi auzit de noi, i-a răspuns căpitanul. Fiul meu a insistat mult pe lângă mine ca să facem o bucată de drum pe Amazon. I-ar plăcea fără doar şi poate să împuşte un jaguar şi să-şi completeze colecţia de la bord cu un nou trofeu. Dacă ne fixăm un scop, acesta trebuie să fie doar drept. Aici este vorba de salvarea unui om. Asta se poate face fără prea mare şovăială. Deocamdată vei rămâne în îngrijirea medicului nostru doctorul Bertram. Am şi intrat deja pe cursul fluviului. Deseară vei fi destul de restabilit încât să poţi să ne indici unde trebuie să acostăm. Nu, nu, rămâi culcat, a râs căpitanul când Arruga a încercat să se ridice. Acum încă nu eşti în stare să ne ajuţi. Se vede cât colo că îţi vei recăpăta curând puterile. Urmează numai îndrumările doctorului! El a ajutat până acum o mulţime de oameni gata să moară de foame sau de sete şi l-a pus destul de repede pe picioare.

  Căpitanul şi cu George au părăsit infirmeria şi cei doi s-au retras în turn unde Petre se mai găsea la cârmă.

  Adresându-se lui Rindow, aflat lângă Petre, căpitanul a spus:

  — Va trebui să o luăm pe un braţ al Amazonului, prin care să ajungem la fluviul propriu-zis. E vorba aici de salvarea unui om. Fratele bărbatului pe care l-am scos din apă este prizonierul unui trib brazilian şi urmează să fie ucis în noaptea cu lună nouă, probabil un ritual impus de vreun cult religios. După ce vom ieşi cu bine din braţul deltei, vom vedea ce-i de făcut. De acolo înainte nu cred să dăm peste o aşezare omenească, asta-i foarte bine, deoarece nu-i cazul să fim prea mult observaţi.

  Curând submarinul a început să înfrunte puternicul curent al fluviului. Farrow a poruncit să se sondeze adâncimea apei. A reieşit că aceasta era îndeajuns de adâncă, pentru ca submarinul să se poată chiar scufunda în caz de nevoie.

  Când ceva mai târziu, submersibilul a pătruns chiar pe cursul principal al Amazonului, căpitanul a trebuit totuşi să ordone intrarea în imersiune, deoarece pe aici se mişcau destul de multe vase. Tocmai au întâlnit două vapoare dintre care unul venea din interiorul ţării iar celălalt transporta în sene invers diferite mărfuri. Se vedeau chiar şi ambarcaţii pescăreşti.

  Îndată după ce submarinul a dispărut în valuri, căpitanul s-a dus la periscop.

  — Diaz Arruga trebuie să fi fost în întregime lipsit de raţiune dacă totuşi a continuat să meargă mai departe spre mare, a fost de părere căpitanul. Aici ar fi găsit destul

ajutor.

   — Este însă îndoielnic că aici l-ar fi ajutat cineva, a râs George.

   Timp de o oră căpitanul l-a reţinut pe lângă sine pe fiul său, sfătuindu-l încă o dată să fie prevăzător. I-a atras atenţia asupra pericolelor din pădurile ecuatoriale braziliene în care sălăşluiesc indienii din junglă ce-i depăşesc cu mult pe locuitorii pădurilor africane. Arruga a procedat cum trebuie când ne-a atras atenţia tuturor asupra primejdiilor ce ne aşteaptă prin aceste locuri.

   George era încântat de pe acum de posibilitatea de a-şi spori colecţiile în urma unei vizite în pădurea tropicală braziliană. În mod deosebit dorea să dea peste păianjenii ce atacă păsările în cuib. Voia chiar să facă o mulţime de fotografii, cu atât mai mult, cu cât nu luase demult imagini fotografice.

   — Să te păzeşti de muşcătura păianjenului uriaş, a crezut de cuviinţă căpitanul să-l avertizeze încă o dată pe fiul său. O asemenea muşcătură poate să aibă urmări foarte neplăcute.

   Discuţia a continuat o vreme şi despre pirania, marele peşte cu dinţi ascuţiţi şi înspăimântători, care populează cu grămada Amazonul.

   — Trebuie să prind chiar şi un pirania, a spus George. Doctorul mi-a făgăduit că mă va ajuta să-l conserv. Şi el însuşi doreşte un pirania pentru colecţia sa. De altfel, mi-a şi povestit despre lăcomia şi agresivitatea acestui peşte răpitor.

   — Mai supărător este atunci când existenţa bancurilor de peşti mici atrage atenţia rechinilor din largul mării, a spus căpitanul.

   Submarinul a rămas mai multe ore sub apă, până ce a lăsat în urmă firul principal de circulaţie a Amazonului. Apoi căpitanul a dat ordin ca submarinul să iasă la suprafaţă, ca să-şi poată spori viteza.

   Ciudatul canu al lui Arruga se găsea deja fixat pe puntea submarinului. George dorea să-l roage pe spaniol să i-l ofere în dar. Îi trezise un interes deosebit faptul că era acoperit cu piele de anaconda.

  Abia mai târziu după amiază a părut deodată Diaz Arruga însoţit în turn de doctorul Bertram. Arăta mai odihnit şi a declarat cu voce hotărâtă că îşi revenise şi va depune toate strădaniile pentru a putea fi eliberat fratele său.

  George a adus vorba despre canu şi spaniolul a spus:

  — Noi am înfruntat la început puternicul curent al fluviului, pe timp de noapte, cu o altă ambarcaţie, tot micuţă. Membrii tribului indian ce ne-au luat prizonieri a doua zi s-au descotorosit de barcă şi ne-au dus rapid la tovarăşii lor de trib. Aceştia se aflau într-un loc din apropiere, în număr mare şi nu au cutezat la început să se ia de noi. Fratele meu şi cu mine am construit un nou canu. Din fericire am putut doborî un anaconda mare, cu pielea căruia am acoperit scheletul de lemn. Dar când am vrut să ne continuăm drumul a avut loc împotriva noastră un atac cu totul neaşteptat. Ne-au doborât la pământ, înainte de a putea să apucăm armele. Ne-au târât după ei câţiva kilometri mai departe prin pădure până într-un luminiş, unde se ridicau colibele lor, nişte colibe primitive din crengi şi frunziş. Eu cunosc limba vorbită de obicei pe aici şi am înţeles din spusele indienilor că va trebui să fim sacrificaţi zeilor la început de lună nouă. Am reuşit să scap cu fuga printr-un şiretlic şi am pornit pe fluviu cu canu-ul meu ca să capăt ajutor de undeva. Dar, desigur, în timpul mersului am fost doborât de febră şi osteneală şi mi-am revenit abia la dumneavoastră.

  — În fond a fost un noroc pentru dumneavoastră, a spus căpitanul râzând. Căci dacă ai fi cerut ajutor unei ambarcaţii braziliene, este improbabil că l-ai fi obţinut pentru că pericolele pădurilor tropicale braziliene şi cele venite de la triburile indiene sunt doar bine cunoscute de oricine.

  Arruga a fost nevoit să se declare de acord. El a spus:

  — Sunt gata să cred că o voinţă cerească v-a îndemnat să mă găsiţi. Acum nu ştiu încă cum să vă mai mulţumesc. Oricum pot avea speranţa că fratele meu va fi ferit de o soartă îngrozitoare.

  — Fiecare dintre noi va face tot ce-i stă în putere ca să-l salveze, a spus căpitanul cu gravitate. Fireşte că nu pot să-ţi ofer chiar o speranţă sigură, o garanţie oarecare. Este posibil ca după fuga dumitale indienii să se fi îndârjit într-o aşa măsură încât să-ţi fi ucis deja fratele. Sună crud ceea ce-ţi spun, dar e mai bine ca de la început să luăm în considerare orice eventualitate. Altfel s-ar putea ca mai târziu să trăim o dezamăgire cruntă. Însă personal am convingerea deplină că indienii îl vor lăsa să trăiască pe fratele dumitale până în noaptea cu lună nouă, deoarece pentru ei aceasta este o ceremonie religioasă. Şi atunci noi vom face până şi imposibilul, aşa nădăjduiesc, ca să izbutească salvarea fratelui dumitale. Mai este încă mult până la locul unde va trebui să pătrundem în pădure?

   — După socoteala mea, încă vreo cincizeci de kilometri, a apreciat Arruga, după ce a observat cu atenţie malurile. Se impune să ajungem în acel loc înainte de căderea întunericului. Pe acolo va trebui să fim ceva mai prudenţi domnule căpitan, aici la o cotitură a fluviului s-au format numeroase şi periculoase bancuri de nisip. Canalul navigabil trece exact prin mijlocul albiei.

   Căpitanul s-a grăbit să coboare în interiorul submarinului la auzul acestei veşti neplăcute.

   — Să sperăm că ne vom afla în acel loc cam pe înserate, domnule Arruga, a spus el, asta-l chestiunea ce se pune pentru noi. Ar fi o pierdere de vreme dacă am călători pe fluviu o întreagă noapte. Eu aş fi foarte bucuros dacă am putea întreprindere chiar în această noapte. Eu aş fi foarte bucuros dacă am putea întreprinde chiar în această noapte încercarea de salvare, căci pe timp de zi cu greu ar fi posibil să ne apropiem neobservaţi şi nestânjeniţi de aşezarea indiană. Sunt aproape convins că indienii nu hoinăresc prin junglă în timpul nopţii. Ne vor observa aşadar numai când vom fi foarte aproape de ei. Însă atunci nu vor opune o prea mare rezistenţă căci dispunem de arme faţă de care sunt neputincioşi.

   Căpitanul Farrow avea în vedere grenadele de mână cu gaz, ingenioasele realizări ale inginerului Hagen şi ale doctorului Bertram cu un gaz nevătămător pentru organism, dar care odată inhalat, te scufundă într-un somn înviorător pentru douăzeci şi patru de ore şi nu are efecte secundare.

   — Sunt convins că vom ajunge la vreme, l-a încredinţat

Arruga. Acolo se înalţă un palmier foarte mare care nu trece neobservat. Îl voi descoperi chiar şi pe întuneric.

  — Totuşi, să nu ne grăbim prea mult, tată, a fost de părere George, ca să nu ajungem pe lumină la locul cu pricina, ci noaptea. Este de presupus că indienii au instalat posturi de pază pe timpul zilei şi acestea vor fugi spunându- şi că se încearcă eliberarea fratelui dumnealui. În ce mă priveşte, nu cred că există vreo pază noaptea, deoarece indienii aparţin unui trib foarte primitive care se teme de întunericul populat de duhuri şi demoni.

  Arruga a găsit bună propunerea şi a confirmat prin răspunsul său spusele lui George:

  — Niciodată nu vom da peste vreun indian noaptea prin pădurea pe care ei o cutreieră tot anul. Şi când vom debarca nu vom întâlni pe nimeni pentru că nicicând oamenii nu-şi părăsesc focul de tabără pe timpul nopţii.

  — Atunci într-adevăr este foarte bine, a fost de acord şi căpitanul, dacă ajungem la locul stabilit la lăsarea întunericului. Numai că va trebui să găsim drumul cel bun care duce la satul indian. Asta va fi însă ceva cam complicat.

  — Eu cunosc precis că poteca o ia înspre sud, a vorbit din nou Arruga. O vom găsi cu siguranţă, căci este bătătorită atât cât străbate desişul.

  — Acesta-i un indiciu sigur, a spus Farrow, că indienii se duc regulat la fluviu. Sper aşadar că vom izbuti chiar în această noapte să-l eliberăm pe fratele dumitale din situaţia lui disperată.

ÎNTÂMPLĂRI ÎNGRIJORĂTOARE

   PE CÂND SUBMARINUL naviga încă la o distanţă de vreo patruzeci de kilometri de ţintă, s-a lăsat dintr-o dată întunericul. Acum înaintau totuşi mai prevăzători deoarece după afirmaţiile lui Arruga pe aici trebuie să existe câteva bancuri de nisip care se cereau ocolite. Din fericire Arruga le cunoştea foarte bine, pentru că trecuse deseori pe aici în sus şi în jos cu fratele său, ocupându-se cu meseria lor de căutători de orhidee. El îi putea servi cu succes pe Farrow în calitate de pilot.

   Curând a răsărit luna, dar secera îi era atât de scurtă şi îngustă, încât astrul nopţii nu revărsa aproape de fel lumină.

   Submarinul a mai plutit vreo oră, când deodată Arruga a arătat înspre palmierul înalt ce se ridica pe malul stâng.

   — Acesta este locul, domnule căpitan! Acolo eu şi cu fratele meu ne ridicasem tabăra când a avut atacul prin surprindere. Nu ne putem apropia cu submarinul până la mal, căci apa de lângă el este puţin adâncă şi ne vom împotmoli. În această situaţie nava va trebui să se oprească. Aveţi vreo posibilitate de debarcare? Până acum eu nu m-am gândit deloc la asta! Ar putea fi riscant din pricina aligatorilor. Este posibil să întâlnim pe aici chiar pirania.

   Căpitanul a dat ordin de stopare, a îndreptat submarinul, atât cât era necesar cu putinţă, spre mal şi a lăsat ancora, ca nava să nu fie luată de curent. Abia acum a răspuns la întrebarea spaniolului.

   — Dispunem de bărci metalice demontabile, cu care vom ajunge la mal.

   Şi a şi dat indicaţii ca să fie montate cele cinci ambarcaţii de pe punte. Arruga a rămas mirat când a văzut cât de repede au fost asamblate bărcile pe bord bucată cu bucată.

   Spaniolul a comunicat că sălaşul indienilor dispunea cam de vreo optzeci de oameni apţi de luptă. De aceea era deajuns dacă incursiunea ar fi întreprinsă cu douăzeci de marinari. Farrow trebuia ca în afara armelor obişnuite să ia

cu sine două grenade de mână cu gaz.

   Matrozii care urmau să pătrundă în ţinut aveau să fie aleşi prin tragere la sorţi. Ei se aflau sub comanda lui Brun, cel de al doilea ofiţer, pe care de data asta l-a numit însuşi destinul. În prima barcă au luat loc ca de obicei, în afară de căpitan şi George, doctoral Bertram, Petre şi de la sine înţeles, Arruga, care urma să-i conducă la satul indian.

   Distanţa de vreo sută de metri până la mal a fost repede străbătută.

   George a sărit primul din barcă. El se află pe o fâşie descoperită de ţărm lată de vreo câţiva metri, după care începea desişul încâlcit al pădurii tropicale.

   Fiul căpitanului a pornit imediat spre pădure şi a cercetat cu de-amănuntul marginea ei, căci voia să găsească poteca indiană, de care între timp se apropia Arruga ca să i-o arate.

   Dar George se străduia zadarnic. Peste tot el se găsea în faţa unui zid de nepătruns, în care insectele şi alte fiinţe nocturne făceau un zgomot infernal, punându-se în mişcare şi bâzâind pline de viaţă.

   Fiul căpitanului începuse de-acuma să se îngrijoreze. Arruga se înşelase oare asupra locului? Spaniolul ajunsese însă lângă el şi l-a scos din încurcătură:

   — Indienii au ieşirea potecii foarte bine mascată, domnule George. Ea porneşte de aici, din spatele acestui tufiş mare.

   Tânărul a împins tufişul înainte şi a găsit după vreun metru mai încolo o cărare îngustă. Era întuneric beznă. De aceea George a aprins pentru o fracţiune de secundă lampa de buzunar şi s-a convins că se găsea într-adevăr pe un drum folosit foarte des, deoarece era curăţat de toate obstacolele ce le ridica creşterea rapidă a abundentei vegetaţii tropicale.

   După câţiva paşi George a aşteptat să se apropie şi ceilalţi camarazi. Peste puţin i s-a alăturat tatăl său, care s-a oprit şi a spus:

   — Vreau să cred că îl vom putea elibera pe Diego Arruga, fără să facem apel la grenadele de mână cu gaz.

   — Sper şi eu tată, indienii nu se vor mişca de pe lângă colibele lor, chiar dacă îşi vor da seama că ceva nu e în ordine. Să nădăjduim că ne vor lua drept nişte demoni care îi caută în vreme de noapte. În afară de asta, aşa după cum spune şi doctorul, ei au doar nişte arme primitive, adică arcuri cu săgeţi şi măciuci.

   — Nu uita, George că totuşi sunt meşteri în ochire şi că ei cunosc otrăvuri primejdioase!

   — Însă doctorul Bertram are un antidot eficace, a replicat George, lipsit de îngrijorare.

   — Chiar şi aşa, tinere, este mai bine să te fereşti de pericol.

   George a trebuit să fie de acord şi a pornit grăbit înainte, cu grenadele cu gaz, de care era sigur în cazul unui atac.

   Căpitanul avea totuşi convingerea că nu se întrevedea nici o primejdie şi prin urmare, nu le rămânea decât să-l elibereze pe prizonier şi să-l ia cu ei.

   — Dar, a spus el, de îndată ce vom observa că în sat se stârneşte agitaţie, vom folosi grenadele de mână, vom aştepta ca de obicei o jumătate de oră până ce gazul se va risipi şi vom merge apoi să-l scoatem afară pe Diego Arruga. Când se vor trezi după douăzeci şi patru de ore, vor rămâne uimiţi, întrebându-se ce s-a petrecut cu ei.

   Între timp s-au adunat cu toţii pe mal şi au pornit pe potecă. În spatele căpitanului se află Petre, care se străduia mereu să fie cât mai aproape de George, protejatul său. Apoi veneau Diaz Arruga, doctorul Bertram şi cu Brun, acesta anunţând încetişor că barca de aluminiu fusese bine ascunsă la mal.

   — Atunci înainte! a poruncit căpitanul Farrow.

   Coloana în frunte cu George s-a pus în mişcare. Din timp în timp George aprindea pentru o clipită lanterna, ca să nu fie silit să bâjbâie în lungul drumului, căci în dreapta şi în stânga se aflau o mulţime de mărăcini şi spini care puteau să-i jupuiască rău de tot mâinile.

   Potrivit afirmaţiei lui Arruga, poteca avea o lungime de vreo cinci kilometri. Peste o oră, camarazii s-au obişnuit cu această traversare nocturnă a junglei. Apoi Arruga s-a oprit şi a spus:

   — Atenţie, senores! ne aflăm exact la ţintă. După aprecierea mea, până la luminiş pot fi doar o sută de metri.

Anunţul a fost dat şoptit în lungul coloanei din gură în gură. Mâinile câtorva marinari au apucat în mod automat mânerele pistoalelor, alţii şi-au tras grenadele de mână. În următoarele minute se putea produce deznodământul.

   George se furişa înainte ca o felină. Nu mai îndrăznea să aprindă lampa de buzunar pentru că lumina ei ar fi lesne observată de vreun Indian.

   După un minut ce părea fără sfârşit, el a zărit în faţă o lumină strălucitoare. George a mers şi mai departe, până la ultimul copac. Aici s-a oprit şi s-a dat în lături ca să facă loc camarazilor săi. În luminiş se ridicau vreo patruzeci de colibe mici şi simple, construite din crengi şi frunziş, care de-abia se arătau stinghere din tufişuri. Aerul de aici era mai înviorător şi răcoros în comparaţie cu cel apăsător şi foarte umed de sub coroanele de frunziş ale pădurii tropicale.

   Nimic nu se mişca. Indienii nu ţin niciodată vreun câine, credinciosul însoţitor de mii de ani ai omului. Printre câteva colibe mai mărişoare ardea un foc de tabără. Alături stătea un om, care lăsa impresia că aţipise.

   În sfârşit, camarazii au ieşit afară din pădure şi s-au îngrămădit în semicerc, în picioare, la marginea luminişului.

   Căpitanul li se adresă încetişor:

   — Se pare că acum avem noroc. Indienii dorm cu toţii, ba până şi paznicul de lângă foc. Înainte, acum trebuie să cercetăm fiecare colibă. Sper că peste puţin îl vom găsi pe prizonier. Fireşte că va trebui să ne despărţim. Procedaţi în linişte şi cu precauţie şi să aveţi grijă, deoarece e posibil ca indienii să tragă cu săgeţi otrăvite.

   Camarazii sau furişat ca nişte fantome, fiecare în parte, spre dreapta şi spre stânga. Dar numai după câţiva paşi, George s-a oprit în faţa unui obstacol ce zăcea ascuns în iarba înaltă.

   Aplecându-se a simţit o durere în mâna, ca o înţepătură. L-a străbătut un fior de spaimă. Fusese oare lovit de o săgeată otrăvită? Nimerise în vreo cursă întinsă de indieni pe jos?

   Şi-a aprins repede lampa de buzunar, cum putea să-şi dea seama dacă fusese observat sau nu. În fascicolul de lumină a lanternei n-a descoperit însă nici o capcană, ci un corp omenesc căzut. Era pe jumătate gol, un indian de statură mijlocie, a cărui poziţie lăsa de înţeles că era mort.

  În mână ţinea convulsiv un cuţit, din a cărui lamă fiul căpitanului se zgâriase uşor.

  Descoperirea însemna pentru George o uşurare, pentru că acum nu-l mai încerca nici o teamă de otrăvire, mai ales că tăişul lamei era curat şi nu pătat cu ceva, cu vreo otravă.

  Fireşte că George era extrem de uimit. Cum de ajunsese mortul aici? Era un membru al tribului vinovat de vreo crimă, care fusese pedepsit cu moartea?

  — Este o descoperire îngrozitoare, George, a spus încet căpitanul, care păşise lângă fiul său. Dar dacă e un indian străin?

  S-a apropiat şi Diaz Arruga, care şi-a reţinut cu greu o exclamaţie de surprindere când a văzut faţa mortului la lumina lanternei, pe care George o ţinea încă aprinsă.

  — Acesta-i fratele căpeteniei, a spus spaniolul. În scurtul timp cât am fost reţinut pe aici, am remarcat că el juca un mare rol printre membrii tribului. Şi acum zace mort? Straniu!

  — Aici pare să se fi petrecut ceva, a remarcat căpitanul. Ceva de care încă nu ne dăm seama. Să scotocim repede colibele, ca să vedem despre ce este vorba de fapt.

  După cele spuse, el a pornit repede spre cea mai apropiată colibă, luminând cu lanterna interiorul acesteia. A văzut din nou un corp neînsufleţit.

  — Aceasta-i căpetenia! a strigat Arruga. Îl recunosc după cicatricea de pe umărul stâng. Ce s-o fi întâmplat pe aici?

  — Am o temere, a spus căpitanul. Acum mi-a devenit clar că satul a fost atacat pe neaşteptate de un alt trib. Ci siguranţă că vom găsi şi alţi morţi. Chiar şi paznicul de lângă focul de tabără a fost doborât şi el. Dar supravieţuitorii, printre care desigur s-a aflat şi fratele dumitale, domnule Arruga, deoarece într-adevăr n-au participat la luptă, au fost târâţi de aici cu sila.

  Arruga a suspinat din greu:

  — Nefericitul meu frate! Se vede acum într-o situaţie şi mai grea.

   El s-a grăbit spre o colibă învecinată, luminând-o cu lanterna primită din ordinal căpitanului, de la magazia submarinului, împreună cu o armă personal şi echipament, în locul celor ce-i fuseseră însuşite de indieni. Abia şi-a aruncat o privire în colibă şi a strigat:

   — Coliba e goală. S-a întâmplat desigur cum aţi spus, domnule căpitan!

   Camarazii, care se furişaseră înainte, de cealaltă parte a luminişului. Făcuseră aceeaşi constatare. Găsiseră şi ei pe lângă colibe câţiva morţi. Toţi cei ucişi erau bărbaţi. Femeile tribului desigur că nu luaseră parte la apărare. Probabil că scăpaseră cu fuga împreună cu copiii, înainte de a începe lupta. Pe semen că trebuiau să rătăcească pe undeva. N-au dat de nici o urmă de a fratelui lui Arruga, însă într-o colibă din mijlocul satului au găsit un ţăruş solid înfipt adânc în pământ, ceea ce demonstra că prizonierul fusese legat de acesta.

   Căpitanul Farrow şi-a rechemat toţi oamenii şi a spus:

   — Am ajuns prea târziu. Dacă vrem să-l eliberăm pe fratele domnului Arruga, nu ne rămâne nimic altceva decât să urmărim tribul biruitor. Ne vom strădui să o luăm cu băgare de seamă de la marginea luminişului pe urmele lăsate în retragere de indienii atacatori. Dacă ei n-au folosit de fel cărarea existent, trebuie neapărat să-şi fi croit o altă potecă, pe unde au târât şi pe prizonieri.

   În aceeaşi clipă, la marginea luminişului s-a observat ceva ciudat. De peste tot s-au aprins lanternele şi fascicolele de lumină s-au plimbat peste desişul din apropiere. George a străbătut imediat aşezarea şi a început să caute prin partea aceea. Peste puţin s-a auzit un şuierat uşor şi toţi camarazii s-au grăbit spre el.

   Aici se deschidea în desiş un intrând. De ghimpii unor liane atârna un mic petic de stofă, dintr-o îmbrăcăminte kaki! Imediat Arruga a strigat agitat:

   — E o fâşie dintr-o îmbrăcăminte kaki! Pe aici trebuie să fi fost târât fratele meu! Domnule căpitan, poate că totuşi n- am sosit prea târziu. Poate că mai putem încă să-l eliberăm pe fratele meu, presupunând că ei mai străbat încă adâncul pădurii. Chiar şi eu singur pot să-mi încerc norocul. Cu armele pe care atât de binevoitor mi le-aţi încredinţat, voi reuşi cu siguranţă.

   — Cu greu se poate întreprinde ceva împotriva unui trib întreg, a răspuns căpitanul. Totuşi, vezi şi dumneata că tânărul meu fiu a şi luat-o deja cu mult înaintea noastră. Când el se apucă de o treabă, nu-l aşa de lesne să se lase de ea. Şi fireşte că nici noi! Bineînţeles că nu vom abandona acest caz. Poate că satul tribului ostil nu-l prea departe, aşa că vom fi acolo chiar în noaptea aceasta. Domnul doctor Bertram a avut cu mine o scurtă convorbire şi am ajuns la concluzia că un atac prin surprindere va trebui să aibă loc peste vreo şase ore. Fireşte că indienii au un avans destul de mare, dar am luat în calcul şi altceva; dacă atacul lor asupra acestui trib a fost săvârşit cu vreo patru ore înainte de a se întuneca, atunci agresorii ar trebui să se înapoieze în satul lor abia pe lumina zilei. Este însă foarte improbabil ca ei să locuiască atât de departe şi deci să ajungă acasă atât de târziu.

   Rar se întâmpla ca să vorbească aşa de insistent căpitanul Farrow. Dacă totuşi o făcea, asta însemna că într- adevăr acea ceva important de spus. Arruga a rămas impresionat de logica căpitanului şi n-a putut decât să răspundă:

   — Prin argumentele dumneavoastră aţi demonstrat că aveţi întrutotul dreptate.

   Doctorul Bertram, aflat lângă căpitan, a atras atenţia că discuţia să se poarte mai încet. Era cu putinţă totuşi ca tribul advers să fi lăsat în urmă, în apropierea satului, vreun pândar.

   În timpul acesta, George o luase cu mult înainte. Şi acum, ca de atâtea ori, în el stăruia tinerescul impuls de a fi mereu cel dintâi în fiecare acţiune, ca cea de acum. Voia în primul rând să descopere satul în care fusese dus Diego A ruga. El socotea că, dacă indienii nu-şi vor sărbători victoria. Atunci se vor retrage cu toţii în colibe. Doar în faţa colibei în care avea să fie închis spaniolul va exista probabil vreo strajă. Pe acesta puteau să-l descopere destul de lesne.

   George păşea zorit cam la vreo cincizeci de metri înaintea lui Farrow, care îl urma cât mai repede pe tânărul

său fiu.

   Poteca continua cu o mulţime de sinuozităţi. Nu se putea înainta uşor şi repede, căci drumul era mai curând întortocheat decât bun. George era nevoit adesea să străbată prin tufişuri aşa că nu era de mirare că după o oră de mers se scălda în sudoare, cu toate că boarea nopţii îl mai răcorea oarecum. Camarazii sufereau şi ei binişor.

   George însă păşea neobosit tot mai departe. Când era vorba de salvarea vreunui om, pentru el nu exista osteneală.

   Fireşte că, în ciuda grabei cu care înainta, el era foarte prudent. La intervale destul de mari, îşi aprindea scurt lanterna şi examina tufişurile ce însoţeau lungul drumului.

   Printre alte primejdii care pândeau din desişuri erau şi insectele otrăvitoare sau muşcătura şerpilor veninoşi, cărora acum nu le acorda atenţie, căci orice întârziere putea să-i răstoarne cu totul planul.

   Pe neaşteptate, fiul căpitanului s-a oprit, căci înaintea lui se deschidea un luminiş. Pe semne că aici făcuseră ravagii vreo vijelie, deoarece o mulţime de trunchiuri de copac pe jumătate putrezite zăceau anapoda, claie peste grămadă.

   Lui George i-au trebuit doar câteva secunde ca să arunce o ochire în faţă. Pentru asta a fost nevoit să aprindă lanterna de două, trei ori, în sclipiri scurte, întrucât luna nouă de-abia răspândea o lumină palidă. La strălucirea lămpii de buzunar a observat lămurit o potecă îngustă prin care încâlceala vegetaţiei tropicale din preajmă şi tânărul a păşit înăuntrul golului întunecos.

   Întrucât nu era uşor de ştiut dacă poteca aceasta era bună, George şi-a încordat atenţia, căci drumul continua permanent cu zigzaguri printre tulpini uriaşe având o deschidere prin zidul de frunziş cu un diametru de peste un metru.

   Pe când fiul căpitanului ocolea o nouă cotitură, pe după o tulpină înclinată, s-a oprit brusc, a ridicat pistolul, pe care îl ţinea gata de tragere în mâna dreaptă şi a deschis focul.

   Acum nu mai putea fi vorba de şovăială, acum trebuia să acţioneze fulgerător, deoarece din întuneric îl fixau pe George ochii verzui ai unui jaguar.

   Felina era deja gata să sară asupra pradei ce o adulmecase, dar când omul a ieşit la lumină, saltul n-a mai fost executat. Se aştepta desigur la un tapir, care este o pradă uşoară pentru jaguar.

   Tânărul a tras scurt două focuri, unul după altul. Gloanţele au nimerit precis unde trebuie. Jaguarul a alunecat cu un răget de pe tulpina pe care se căţărase şi sa zvârcolit vreo câteva clipe în faţa lui George, răscolind poteca în jur cu labele.

   Fiul căpitanului şi-a aplecat capul asupra felinei care zăcea aşa de aproape încât ghearele unei labe îi zgâriaseră un pic piciorul stâng. Dorinţa lui atât de mare de a ucide un jaguar în jungla braziliană era satisfăcută în chip neaşteptat de repede. Colecţia sa putea să se îmbogăţească cu o blană splendidă.

GEORGE AJUNGE PRIZONIER

   CĂPITANUL FARROW L-A LAUDAT pe fiul său pentru cele două împuşcături atât de reuşite, dar spera că acţiunea de eliberare a spaniolului nu va fi îngreunată din această cauză, căci indienii probabil vor fi auzit bubuiturile şi acum ştiau că albii se află prin apropiere.

   George a ascultat argumentaţia tatălui său şi a spus:

   — Acum nu mai sunt chiar atât de bucuros de blana mea. Ce păcat!

   — Haide s-o luăm aşa cum este, i-a răspuns căpitanul. Însă în momentul de faţă nu se mai pune chestiunea de a răzbi înainte într-un ritm rapid şi va trebui mai întâi să despuiem, fără grijă, animalul de pielea lui. Dacă vom fi reţinuţi aici câtva timp, indienii poate vor socoti că prin partea asta a tras vreun vânător oarecare.

   Petre şi Kard, cei doi uriaşi din micul grup, sau apucat imediat la lumina lămpilor de buzunar să jupuiască jaguarul. Au trecut mai întâi să cureţe cu cuţitele vegetaţia din jur, ca să aibă suficient spaţiu pentru a putea urni din loc cadavrul feline. Cu toate acestea, sub mâinile lor îndemânatice treaba a mers relative repede.

   Kern a strâns pielea într-un sul subţire şi l-a aruncat pe umăr. Pentru el povara nu era prea grea. N-a vrut în nici un caz să lase în urmă pielea, deoarece după cum a explicat el, la reîntoarcere puteau s-o apuce pe un alt drum.

   După această oprire neprevăzută au pornit mai departe. Acum George devenise mai prudent ca mai înainte. Se opera adesea pe loc ca să asculte atent, însă n-a putut niciodată să surprindă vreo mişcare suspect.

   Poteca continua întruna prin pădure şi era atât de întuneric încât tânărul a trebuit să aprindă din nou lanterna. De cele mai multe ori dibuia orbeşte frunzişul, lianele şi mărăcinii din jurul ambelor părţi ale cărării. După aprecierea lui, mai erau vreo zece kilometric până la celălalt sat. Urmau aşadar să ajungă repede la aşezarea tribului victorios, dacă socoteala făcută de tatăl său cear exactă.

   Mergea hotărât înainte, dar se opera tot mai des ca să asculte. Dar nimic nu trăda că în apropiere era vreun sat. Să se deosebească aşa de mult indienii biruitori de alte triburi, încât să fi migrat în alt loc prin junglă chiar în timpul nopţii? Atunci se putea ca satul lor să se găsească şi mai departe. Fireşte că era bine, pentru că atunci s-ar fi putut să nu audă cele două împuşcături.

   Camarazii s-au pomenit iarăşi în faţa unui luminiş, unul mai mic, observând de îndată că era creat de mână omenească.

   Copacii pădurii tropicale fuseseră doborâţi, iar tufişurile înlăturate cu ajutorul focului. Pentru indieni, care dispuneau doar de unelte primitive, munca nu părea să fi fost deloc uşoară.

   George s-a dresat mirat tatălui său, de care s-a apropiat:

   — Oare de ce indienii să fi făcut o lucrare atât de grea? Au doborât cel puţin două duzini de trunchiuri groase de copaci. Vor cumva să întemeieze aici un nou sat?

   — Asta nu-mi pot explica de fel, i-a răspuns căpitanul. Prin apropiere nu există totuşi nici o sursă de apă.

   — Dincolo, în locul acela, continuă poteca, tată, a remarcat George, privind în partea opusă a luminişului. Poate că au urmărit un scop, acela de a atrage atenţia oricărui străin să nu folosească în continuare poteca. Ce-i de făcut?

   — Să trecem mai întâi dincolo! a hotărât căpitanul. Dar să fim atenţi la eventualele posturi de pază!

   Camarazii au străbătut luminişul în linie, unul după altul, cu pistoalele ridicate, ca să poată înfrunta în orice clipă, cu toată energia, un posibil atac. Acum se aflau înaintea desişului şi cercetau cu băgare de seamă intrarea potecii ce li se deschidea în faţă.

   George s-a apropiat de potecă şi s-a oprit o clipă. A scos rapid lanterna şi a aprins-o, căci aici era atât de întuneric, încât nu-şi putea vedea mâna înaintea ochilor. A căutat prin spinii de pe cele două laturi ale cărării vreun petec de stofă sfâşiată din îmbrăcămintea kaki a spaniolului, însă n-a găsit nimic.

   Tocmai era gata să stingă lumina, când deodată a zărit înaintea sa o creangă proaspăt ruptă. Ramura era aruncată pe jos. Devenea evident că aceasta fusese frântă de cineva, cu voie sau fără voie. Fiul căpitanului a vrut, să se convingă mai temeinic de situaţie şi a făcut câţiva paşi mai departe, ocolind o curbă a potecii, unde a aprins iarăşi lanterna de buzunar.

   Deodată a sărit speriat înapoi, în faţa lui au răsărit doi băştinaşi oacheşi. Aceştia au făcut o mişcare rapidă. Şi înainte ca George să poată scoate pistolul, a primit două lovituri atât de puternice în cap, cu nişte măciuci de lemn, încât a căzut grămadă jos, fără să scoată un sunet.

   Ce însemna acea copleşitoare durere din capul său? George a încercat să-şi apuce locul dureros, dar a renunţat în aceeaşi clipă, deoarece n-a putut, căci ambele mâini îi erau strâns legare la spate cu sfoară.

   Fiul căpitanului făcuse această constatare de îndată ce-şi recăpătase cunoştinţa. Situaţia lui era clară: căzuse în mâinile indienilor. Nimerise direct în braţele celor două străji.

   Lui George i-a trecut repede prin minte să se elibereze, dar a trebuit să renunţe. S-a zbătut zadarnic şi gemând din greu s-a întins, atât cât îi permiteau legăturile, după care sa pierdut într-un leşin adânc. Când şi-a revenit mai apoi şi-a desprins precaut pleoapele într-o deschizătură îngustă şi a iscodit în preajmă. Însă n-a putut descoperi nimic la debarcaderul unde fusese adus. Curând a resimţit un balans şi a auzit desluşit clipocitul unei ape curgătoare. Se afla deci într-un canu. Oamenii care îl luaseră fără cunoştinţă vâsleau din toate puterile.

   Ar fi putut oare ca prin strigăte puternice să atragă atenţia tovarăşilor săi, care eventual se aflau încă prin apropiere. Nu, cine ştie câtă vreme zăcuse leşinat. În afară de aceasta, abia acum a observat că avea un căluş în gură. Şi apoi indienii s-ar fi năpustit ca să se răzbune crunt pe prizonier. Deasemenea, locuitorii din satul în care era ţinut prizonier spaniolul, al cărui membrii erau indienii în mâinile cărora căzuse George, s-ar fi alarmat şi ar fi ieşit speriaţi din colibe. Prin urmare, cei veniţi în ajutor ar fi fost iute descoperiţi.

   În sine, George admira dârzenia, energia şi curajul cu care cei doi indieni îl doborâseră, fără să se teamă de împuşcăturile albilor.

   Prin mintea fiului căpitanului treceau tot felul de gânduri. Camarazii îi observaseră imediat dispariţia? Porniseră în urmărire? Sau aşteptaseră încă multă vreme fără nici o bănuială, până când poate că Petre pornise în căutarea protejatului său?

   Deocamdată lui George nu-i rămânea altceva de făcut decât să stea liniştit. Spera să nu dureze prea mult timp călătoria cu canu-ul!

   Tânărului nu-i era deloc teamă. De câte ori nu fusese luat prizonier de băştinaşi! Dar mereu camarazii, ori el însuşi, îi răzbise pe răpitori. Şi întotdeauna îşi recăpătase iar libertatea. În fond, în ciuda faptului că era legat burduf, călătoria cu canu-l i se părea acum o pură distracţie.

   Eventual în satul indienilor, ar putea să-şi facă o părere despre viaţa acestora, lucru care de obicei izbuteşte cu greu un european. Era posibil să-l vadă pe Diego Arruga, ba chiar să fugă împreună cu el.

   După aprecierea lui George trecuseră de-abia zece minute de când pornise. Tocmai atunci canu-l a apucat-o brusc la stânga şi s-a izbit uşor de mal. George a fost ridicat din nesigura ambarcaţie. A putut să desluşească cu greu că era târât de-a lungul unei poteci prin pădure. După un marş de vreun sfert de oră, cei ce-l purtau au ajuns într-un luminiş întins. George admira iuţeala celor ce-l duceau, căci nu era atât de uşor să înaintezi aşa de repede pe o căldură mare şi umedă.

   În luminiş, fiul căpitanului a văzut un număr de colibe din ramuri, orânduite în semicerc, care lăsau impresia că erau mai bine construite decât cele din satul celălalt. Tribul indian de aici părea să se afle pe o treaptă mai înaltă de inteligenţă.

   George a fost cărat într-o colibă şi depus jos pe pământul gol, după care cei doi indieni au ieşit grăbiţi. Pe semne că se duceau să-l înştiinţeze pe şeful tribului despre captura lor.

   Fiul căpitanului asculta atent în întunericul de dinăuntru. După ce a fost abandonat, a suspinat din greu de câteva ori. Era cu neputinţă să fi fost adus în aceeaşi colibă în care indienii îl închiseseră şi pe spaniol.

   La oftatul său, George n-a primit nici un semnal de răspuns: se părea că este singur. A început să se rostogolească încet, ca să-şi poată da seama cât de cât de dimensiunea colibei. Spre bucuria lui, abia acum a observat că indienii nu-i luaseră centura cu armele. Pistolul şi pumnalul rămaseră la locul lor când se tăvălise pe jos şi l-a cuprins într-o clipă un sentiment plăcut de siguranţă.

   Dacă izbutea să-şi elibereze mâinile, era în stare să se opună întregului trib, deoarece într-o parte a centurii îi erau prinse şi cele două grenade de mână cu gaz.

   Prin efectul grenadelor cu gaz avea să poată chiar singur să scufunde tribul în somn şi să ofere camarazilor săi suficient timp ca să-l găsească. Mai ales că, înainte de toate, tatăl său şi cu Petre n-aveau să se lase până nu-i vor da de urmă.

   George s-a rezemat de perete. Mâinile îi erau bine strânse la spate şi oricât s-a străduit să caute de colo până colo vreun obiect cu care să-şi rupă legăturile, n-a găsit totuşi nimic. Coliba fusese desigur făcută anume pentru închiderea prizonierilor şi din această pricină era cu desăvârşire goală.

   Tânărul însă nu s-a lăsat şi s-a sucit până dincolo, spre peretele opus al colibei. Şi aici a dibuit în jur. Dar din nou în zadar.

   Cumva însă trebuie să se elibereze! Era de la sine înţeles că posesia armelor sale îi insufla o forţă de neînvins şi o energie de neînchipuit. Slăbiciunea ce-l stăpânise ca urmare a loviturilor primite când fusese doborât o biruise demult. A încercat să-şi răsucească cu precauţie încheietura mâinilor, ca să-şi slăbească sforile, dar fără rezultat. În ce altfel de mod putea să se elibereze?

   S-a răsucit încă o dată, cu totul în aşa fel încât să ajungă cu faţa la peretele colibei şi a descoperit că ramurile din care era construită aceasta. Nefiind cioplite cu securea, nu se îmbinau precis şi câte un capăt ieşea afară. Acum speranţa lui se bizuia pe această constatare. El şi-a împins corpul chiar lângă o asemenea cracă şi s-a ridicat puţin în picioare. Din poziţia în care se afla, a început să se mişte dezordonat în lungul peretelui. Spera că astfel mânerul pumnalului avea să se agaţe de vreun ciot de creangă. Când va vedea că lama iese din teacă şi cade, atunci se va întoarce spre el şi îşi va reteza frânghiile cu tăişul acesteia.

   Prima încercare n-a izbutit, dar George era perseverent. Cea de-a doua a reuşit şi în sfârşit, pe când îşi pierduse orice speranţă, a avut succes.

   Chiar atunci însă l-a făcut să tresară o zarvă zgomotoasă. Puteau să fie cei doi indieni care îl aduseseră, căci de-acum trecuse destul de mult de când plecaseră. Aşa că s-a întors cât mai repede şi a bâjbâit după pumnal. Tocmai l-a atins cu vârful degetelor, când a auzit vociferare chiar în faţa colibei. Şi-a dat seama imediat.

   Se înapoiaseră cei doi indieni care poate că intenţionau să-l ducă la căpetenie. Atunci pumnalul avea să rămână aici! În aceste împrejurări nu mai îndrăznea să întreprindă nimic!

   Era prea târziu să apuce pumnalul. Indienii se şi zăreau căci veneau cu o făclie sau cu ceva asemănător şi fiul căpitanului întrezărea prin crăpăturile colibei că lumina se apropia tot mai mult.

   George s-a rostogolit de două ori în jurul său şi s-a întins pe locul unde îl depuseseră jos indienii.

   Pe când aceştia intrau, George n-a mai încercat să se prefacă leşinat, deoarece urmărea un scop anumit. Voia să afle exact ce soartă îl aştepta.

   Cei doi au păşit înăuntru, purtând în mâini câte o creangă aprinsă, îmbibată cu un fel de răşină.

   Fără a rosti o vorbă, ei l-au ridicat pe George şi l-au cărat afară din colibă. Tânărului i-a fost teamă că la lumina torţelor s-ar putea vedea pumnalul, dar nu a fost cazul.

   Fiul căpitanului a fost purtat printre colibe. Din cea mai mare colibă a văzut ieşind afară o arătare curioasă. George era oarecum îngrijorat, deoarece acesta a păşit în faţa lui într-o tăcere desăvârşită. Tânărul totuşi s-a înseninat examinând personajul. Apoi şi-a dat seama despre ce era

vorba. Tăcerea lui anunţa în orice caz o nenorocire.

  În faţa acestei colibe foarte mari şi lucrată îngrijit continuau să aştepte cei doi purtători împreună cu tânărul. S-a scurs aşa vreun minut până ce a ieşit afară un alt indian. George a fost pus în picioare. Cei doi paznici îl ţineau strâns ca să nu cadă.

  Indianul care apăruse din colibă i se părea lui George că avea un rang mai mare decât celălalt, pe care fiul căpitanului îl văzuse mai înainte. Pe chipul său era imprimată o expresie destul de sălbatecă, încât George, deprins totuşi cu multe, s-a cam speriat puţin.

  Marele şef indian l-a cercetat cu o privire răutăcioasă şi la întrebat pe alb într-o spaniolă stricată:

  — Ce vrei tu aici?

  George n-a răspuns nimic, doar a clătinat din cap. Cum putea el oare să vorbească cu căluşul în gură? Căpetenia a repetat iar întrebarea. Atunci George a scos câteva sunete nearticulate. Acum şeful a priceput. La un semn al său i s-a scos căluşul. Indianul a reluat întrebarea încă o dată. George a râs scurt şi a spus:

  — Ce caut eu aici? Vreau să plec. Nu-mi place prea mult aici.

  — Taci! l-a repezit căpetenia. Ştiu că vrei să eliberezi prizonierul. Dar tu trebuie să mori cu el când vine luna nouă.

  Aşadar George mai avea încă vreo câteva zile! S-a liniştit cu totul. Până atunci se puteau petrece multe! Aşadar Diego Arruga trăia încă! Atât cât mai trăia, va putea fi eliberat şi-a zis fiul căpitanului.

  George îl examina cu dispreţ pe căpetenie şi tăcea. Nu voia să-l provoace zadarnic. Într-adevăr, de ce?

  Marele şef l-a privit încă mult pe tânăr, după care a dat o poruncă scurtă celor doi indieni, să-l ia pe George. Aceştia l- au ridicat şi l-au purtat înapoi pe acelaşi drum pe care veniseră încoace. Tânărul era luminat de torţe.

  Indienii nu i-au mai astupat gura. Aşa că putea să respire mai uşor şi în caz de nevoie ar fi putut să atragă atenţie asupra sa, dacă veneau camarazii.

  Ajunşi în colibă. Indienii l-au lăsat jos şi s-au îndepărtat repede. George era peste măsură de bucuros de felul cum decursese interogatoriul, deoarece totul se întâmplase după cum dorise.

  Îndată ce nu s-au mai auzit indienii şi nu s-a mai zărit lumina torţelor prin crăpăturile pereţilor, el s-a rostogolit din nou lângă peretele unde trebuia să i se afle pumnalul. În sfârşit a dat de armă şi a procedat în aşa fel, încât, cu mâinile legate, l-a făcut să alunece între două crengi ale peretelui. Apoi a început să frece cu grijă sforile ce-i înfăşurau încheietura mâinilor, de lama tăioasă. Legăturile s-au retezat repede şi George şi-a întins imediat braţele şi sa apucat să-şi maseze mâinile.

  Când a simţit că-i vin din nou puterile în degete, atras pumnalul dintre crăcile peretelui şi şi-a tăiat legăturile de la picioare. Apoi şi-a cercetat buzunarele şi spre marea lui bucurie a constatat că nu-i fusese luată nici lanterna. Avea chiar până şi lampa de buzunar, desigur un indiciu că indienii erau superstiţioşi şi nu cutezau să-şi însuşească lucrurile prizonierilor, pe care ei le socoteau nişte mici „şmecherii" primejdioase. Aşadar îi lăsaseră şi lanterna după ce îl doborâseră în pădure.

  Fireşte că George s-a liniştit într-o clipă şi indiferent de motivul din care au procedat în aşa fel indienii, important era că nu-i dispăruseră lucrurile de care avea atâta nevoie. Tânărul şi-a scos imediat cele două grenade cu gaz, căci era foarte hotărât să nu se lase surprins a doua oară.

  S-a furişat cu paşi uşori spre ieşirea din colibă şi a pândit afară. Totul zăcea în întuneric. Secera lunii dispăruse. George putea cu greu să observe colibele la lumina stelelor. Nu se vedea nici un Indian. Făcea impresia că nu era întreţinut nici măcar un foc de tabără.

  În primul rând dorea să scotocească colibele scufundate în întuneric, ca să-l găsească pe Diego Arruga. Asta nu era atât de uşor. Desigur că spaniolului îi venea foarte greu să- şi anunţe prezenţa pentru că pe semen avea şi el căluş, după cum i se întâmplase lui George. În nici un caz, fiul căpitanului nu îndrăznea să se arate la intrarea colibelor. Prin aceasta s-ar da de gol. Precis că s-ar trezi cineva din somn şi ar alarma întregul trib.

  George a respirat adânc de două ori. Nu părea aşa de simplu cum gândise la început. Totuşi, s-a hotărât să părăsească coliba şi să pornească la treabă.

  Presupunea că Arruga nu fusese dus prea departe, deoarece indienii preferă să-şi „păstreze" prizonierii în apropierea lor. Aşadar dacă avea noroc, îl va găsi pe spaniol chiar de la prima sau a doua încercare.

  Fiul căpitanului se ferea să treacă prin imediata apropiere a intrărilor în colibe. Oricum, era posibil ca în vreo colibă să se afle vreun indian care încă nu adormise. Atunci acesta l- ar observa neapărat.

  El s-a oprit în spatele primei colibe şi a ascultat fel de fel de sforăituri. Aici dormea desigur vreo familie indiană. Nu era cazul s-o tulbure. De aceea, s-a strecurat uşor mai departe. A pândit zadarnic şi la următoarea colibă. În aceasta, ori cei dinăuntru nu dormeau încă, ori nu sforăiau prin somn, ori coliba era goală, ori Arruga nu se afla în interior. Dar dacă ar putea pătrunde prin faţă? Trebuia să rişte, oricât ar fi de primejdios.

  George s-a lăsat jos în coate şi genunchi şi s-a târât foarte aproape de perete. Distanţa până la intrare era doar de câţiva metri şi a străbătut-o numai într-un minut. A ascultat atent, dar n-a putut să audă nimic. Ce-ar fi dacă ar pătrunde în colibă? s-a întrebat el.

  Fiul căpitanului n-a stat prea mult pe gânduri. Pentru el devenise limpede că trebuia să cerceteze fiecare colibă dacă voia să-l găsească pe Arruga. Aşadar nu avea voie să treacă peste asta.

  Şi-a întins înainte lanterna, a aprins-o şi a lăsat fascicolul de lumină să alunece repede prin interior. Aceasta părea a fi goală.

  Tocmai intenţiona să se strecoare în următoarea colibă, dar s-a răzgândit şi s-a reîntors, deoarece a auzit un sforăit aparte. Oare nu cumva era chiar Arruga? Sau poate că alături de acesta se găsea şi vreun paznic care dormea. Într- adevăr, exista eventualitatea ca şeful tribului să fi hotărât, ca urmare a încercării de eliberare ce se întreprinse, să instaleze şi pe timpul nopţii o strajă pe lângă spaniol, pe care îl socotea un neînfricat căutător de orhidee, ce sfida

toate primejdiile şi spaimele pădurii tropicale.

   George mai şovăia încă, neştiind ce trebuie să facă. Tocmai atunci a auzit o uşoară călcătură de picior gol îndărătul său. Prin urmare era un indian. Acesta nu trebuia să-l vadă aici. Tânărul s-a furişat înăuntrul colibei şi s-a pus imediat la adăpost lângă perete. În dreapta ţinea pistolul, iar în stânga lampa electrică. Indianul umbla prin colibă şi lui George nu-i rămânea altceva de făcut decât să-l doboare cu mânerul pistolului, sau printr-o lovitură de box.

   Coliba era locuită, căci continua să se audă sforăitul acela. Acţionând cu mare prudenţă, tânărul a vrut să se convingă, dar tocmai atunci a început iarăşi să păşească indianul nevăzut. Acesta s-a apropiat aşa de mult de George, încât aproape că îl atingea. În aceiaşi clipă, fiul căpitanului a aprins brusc lanterna şi a îndreptat-o înspre acesta. Indianul, care ajunsese chiar lângă George, s-a răsucit fulgerător şi a încercat să se arunce asupra adversarului său.

   Dar tânărul a fost mai rapid. Între timp îşi vârâse pistolul în toc, aşa că avea mâna dreaptă liberă. Fiul căpitanului i-a aplicat indigenului o lovitură zdravănă drept în bărbie, încât acesta s-a prăbuşit grămadă, fără să scoată un sunet.

   Indianul era unul din cei doi oameni care-l doborâse pe George şi-l cărase în sat. Acum îşi primise răsplata!

   Tânărul nu i-a mai acordat nici o atenţie celui leşinat şi a intenţionat să părăsească coliba. Când s-a îndreptat spre ieşire, a apărut ca din pământ un alt indian în faţa lui, înarmat cu o măciucă.

   Dar şi de data asta George s-a mişcat mai repede. Avea deja pistolul în mână, pe care l-a prins de ţeavă şi l-a pocnit prin surprindere pe indian. Acesta pierduse oarecare timp cu manevrarea greoaiei sale ghioage până să-l lovească în cap pe adversar, care l-a nimerit mai repede şi mai drept în faţă, făcându-l să se clatine buimac pe picioare şi să scape măciuca.

   Indianul a scos un strigăt de alarmă, însă răcnetul i s-a întrerupt la jumătate, căci a primit o a doua izbitură, aplicată de George cu mâna dreaptă şi s-a prăbuşit peste peretele colibei.

   Bineînţeles că strigătul a fost totuşi auzit în sat!

   S-a stârnit o zarvă asurzitoare. Răcnetul care izbucnise fusese înţeles de toţi indienii. Buimăciţi şi încă aproape adormiţi au ieşit cu toţii din colibe în piaţa satului.

   Deodată, vuietul confuz a fost dominat de un glas poruncitor. Era desigur cel al căpeteniei!

   Acum pentru George era prea târziu ca să continue ce începuse. Deocamdată nu se putea ocupa de căutarea lui Arruga. În primul rând trebuia el însuşi să se pună în siguranţă şi s-a repezit înapoi spre coliba sa. Ştia că aceasta se afla la marginea satului, situată foarte aproape de pădurea prin care îl căraseră cei doi indieni.

   În această direcţie trebuia deci să se afle fluviul, pe care George îl putea folosi ca să scape. Era de sperat să găsească canu-l prin care băştinaşii aduseseră prizonierul în preajma satului lor.

   Dar înainte de toate era ceva mai important. În primul rând trebuia să dispară în pădure, ca să se pună la adăpost în cazul unui atac. După asta puteau să vină indienii, pentru că el va şti cum să se apere!

AVENTURĂ DE CĂLĂTORIE

   DUPĂ CE GEORGE a ieşit din temniţa sa, asupra lui s-a aruncat o namilă întunecată. După cum părea, era un indian care tocmai se reîntorcea din pădure, atras de strigătul de alarmă şi de agitaţia din sat. Băştinaşul observase umbra care aluneca repede şi fără zgomot. Acesta trebuia să fie un duşman. El şi-a ridicat repede măciuca şi a lăsat-o să cadă vâjâind în jos.

   Însă fiul căpitanului era cu ochi în patru. El a sărit repede într-o parte, astfel că lovitura a dat greş, trecându-i foarte aproape pe lângă cap şi zgâriindu-i uşor partea superioară a braţului. În aceeaşi clipă, George l-a nimerit cu pumnul, după care la aruncat la pământ pe indian prin folosirea unei mişcări de jiu-jitsu. Fiul căpitanului i-a mai aplicat şi o lovitură de box după toate regulile, aşa că şi acest adversar era scos pentru o vreme din luptă.

   George s-a năpustit apoi înspre jungla apropiată. Şi-a scos lampa de buzunar şi a aprins-o pe când mai avea până acolo vreo treizeci de metri, după care a stins-o de îndată, ca să nu-şi trădeze poziţia. Fascicolul de lumină i-a permis lui George să descopere poteca croită prin desiş, o potecă bătătorită, pe care se putea înainta destul de repede.

   Fiul căpitanului şi-a lăsat lanterna aprinsă şi a luat-o la fugă cât îl ţineau picioarele în lungul cărării. Fireşte că se aştepta să fie urmărit de indieni. De bună seama că ei erau alergători mai buni şi mai rezistenţi decât el, care încă nu-şi revenise cu totul după loviturile primite când fusese doborât.

   Deşi înainta cu toată iuţeala, lui George nu-i ajungea timpul ca să părăsească prea curând poteca şi se aştepta să se arate din clipă în clipă urmăritorii.

   Trecuseră însă de-acum cinci minute, fără să observe vreun indian. Aveau cumva urmăritorii o cale mai scurtă, pe care să-i taie pe undeva drumul? Nu părea să fie cazul, căci atunci când George a pornit încetişor mai departe, s-a m-ai întors şi la lumina lanternei a observat dincoace de cotitura

potecii o siluetă care se luase după el.

   Omul s-a oprit brusc şi şi-a înălţat arcul cu o săgeată gata de tras.

   George şi-a dat seama că era chiar însăşi căpetenia. Era cazul să-i lase o amintire în picior printr-un glonţ de pistol?

   Nu! Tânărul a renunţat la acest gând şi s-a avântat în interiorul desişului din partea dreaptă a potecii, ştiind desigur că urmărirea va înceta o vreme şi va câştiga un răgaz faţă de indieni.

   Când, după vreo câteva minute, n-a mai zbârnâit nici o săgeată de-a lungul potecii, George şi-a scos capul ca să iscodească. Căpetenia dispăruse şi tânărul a pornit să alerge mai departe. Acum nu mai avea vreme să se uite în urmă ca să vadă ce se întâmplase cu căpetenia. Poate că începuse să capete respect faţă de alb, care putuse să se elibereze singur de puternicele sale legături. Şi când s-a întors totuşi pentru a treia oară, n-a mai văzut nici un urmăritor.

   În cele din urmă George a ajuns la fluviu. Dar n-a văzut canu-l, deşi a căutat foarte atent în jur şi prin tufişurile din apropiere. Era neplăcut, căci dacă acum ar fi venit indienii în număr mare, puteau să se apere doar cu grenadele de mână. Aproape că nu ştia dacă le-ar ţine piept la toţi cu gazul. Căci vântul era neprielnic şi l-ar fi mânat înapoi spre el, pe potecă.

   Cursul de apă lângă care se găsea George putea să nu fie Amazonul, eventual un braţ mai îngust al acestuia. S-o apuce pe el prin înot? Nu putea risca din pricina peştilor pirania şi a crocodililor. Dar nici pe malul acestui afluent nu putea s-o ia, căci desişul pădurii se întindea până la apă, ba chiar acoperind-o pe alocuri.

   Undeva însă trebuia să fie canu-l, căci George ştia precis că cei doi care-l căraseră îl lăsaseră cam pe acolo. Tribul poseda desigur şi alte multe canu-uri, care prin acest loc avea o importanţă vitală.

   Tânărul cercetase de-acum ambele părţi ale potecii printre tufişuri, ale căror ramuri adesea ajungeau până peste undele curgătoare şi totuşi n-a găsit ambarcaţia.

   Să mă mai gândesc odată! şi-a spus el. Aha! Probabil că indienii aveau un adăpost anume ales pentru canu-urile lor, aflat pe undeva prin apropiere spre care ducea vreo cărare mai retrasă. Canu-l cu care venise George poate că fusese dus în acel loc de către unul din cei doi indieni.

   Sau George o apucase totuşi pe o potecă greşită? Într- adevăr, pătrunsese în pădure, însă pe timp de noapte era posibil să fi confundat poteca cu alta.

   Era oare cazul să se reîntoarcă pentru a găsi poteca adevărată? Indienii l-ar urmări însă din nou. Straşnic! N-au decât să vină. Ar putea să-i facă neputincioşi prin sacrificarea unei grenade de mână cu gaz.

   George s-a oprit doar la câţiva metri de potecă, pentru a mai reflecta. Trebuia să ia o hotărâre! Şi s-a decis să se înapoieze în fugă, ca să caute totuşi cealaltă cale.

   A pornit repede îndărăt pe cărare, însă la fel de iute s-a dat înapoi, când a lăsat lumina lanternei să cadă pe potecă, deoarece pe ea veneau năvală o mulţime de indieni.

   George a acţionat într-o clipă cu o mişcare de automat. A smuls o grenadă de la centură i-a tras siguranţa şi a aruncat-o în mijlocul grupului. În câteva secunde, scoţând strigăte slabe, urmăritorii s-au lăsat tăcuţi la pământ.

   Tânărul s-a retras ceva mai înapoi. Desigur că gazul nu avea să se întindă până la el, însă trebuia să aştepte un ceas bun până să poată întreprinde din nou ceva. În această vreme el s-a ascuns într-un boschet, ca să pândească ce se întâmpla în faţă. Ascultând atent din tufiş, a auzit deodată nişte lovituri de vâslă, ce se apropiau cu iuţeală. Nu putea fi o barcă localnică, căci vâslaşul se străduia să lovească apa cât mai uşor. Prin urmare erau cu siguranţă camarazii săi, căci excludea ca între timp să fi ajuns în ţinut şi alţi albi.

   Prin mintea lui George treceau fel de fel de gânduri, când pe neaşteptate a fost adus la realitate de un strigăt:

   — Domnule George! Unde v-aţi vârât? Sunteţi în primejdie?

   — Mă aflu aici! a răspuns tânărul. Vino repede!

   A lăsat câteva secunde să cadă peste apă raza de lumină a lanternei, apoi a îndreptat-o iarăşi înspre interiorul potecii, ca să vadă ce se mai petrecea cu indienii.

   În regulă! Erau răsturnaţi până la unul la pământ. Efectul ameţitor al gazului se dovedea foarte puternic, căci pe toţi îi cuprinsese un somn adânc.

  — Ridicaţi-vă! a răsunat ceva mai târziu, chiar lângă George, glasul lui Petre. Cât de bucuros sunt că v-am găsit!

  — Dar unde-i tata? Unde sunt ceilalţi? au fost primele întrebări ale tânărului.

  — Noi am descoperit repede dispariţia dumneavoastră, v- am căutat, am găsit acest râu şi am rămas la convingerea că aţi fost târât doar pe acest curs de apă. Ne-am întors grăbiţi înapoi şi ne-am ridicat bărcile la bord. O parte din camarazii au fost reţinuţi de tatăl dumneavoastră pe submarine împreună cu două bărci, ca să fie folosiţi ca o rezervă. Un grup mai mic a rămas pe loc în satul celălalt. Râul acesta este cu câteva braţe. Aşa că a trebuit să ne despărţim, pentru a avea mai multe şanse de a vă găsi cât mai repede. Eu am izbutit să obţin o barcă numai pentru mine. În timp ce toţi ceilalţi au preferat să se desfăşoare pe alte ramificaţii, eu am ales-o pe cea mai îngustă, în mare parte năpădită de o vegetaţie abundentă. Însă după o scurtă vreme s-a lărgit şi m-am îndreptat cu greu încoace. După o vreme de vâslit, am văzut lumina unei lămpi de buzunar strălucind printre copacii din pădure. Da şi acum mă aflu aici şi sunt atât de fericit, domnule George!

  În timp ce-şi povestea şi el propriile păţanii, George s-a urcat în barcă, pe care Petre a desprins-o de ţărm şi a împins-o îndărăt. În afară de asta, fiul căpitanului na. Uitat să-l mulţumească din inimă prietenului său.

  — De fapt, câtă vreme am lipsit eu? a întrebat George. Indienii m-au doborât cu măciucile. Dar nu ştiu cât de mult am zăcut fără cunoştinţă.

  — Ei bine, am avut nevoie oricum de vreo câteva ore până să ne îmbarcăm şi mi-a luat destul de mult timp ca să vin încoace pe cursul de apă. Să fie cel puţin şase ore de când ai dispărut.

  — Te întorci înapoi Petre? Nu facem mai întâi o încercare ca să-l eliberăm pe fratele lui Arruga? O parte din oamenii i- am scos deja din luptă pe poteca ce dă spre râu, cu ajutorul unei grenade cu gaz şi vor fi fără cunoştinţă douăzeci şi patru de ore. Ceilalţi mai sunt încă destul de mulţi, dar cu două grenade de mână am putea să-i ameţim. Căpetenia satului mi-a confirmat de altfel că Diego Arruga este prizonierul său. Ar fi deci bine dacă am putea aduce cu noi şi pe spaniol când ne vom reîntâlni cu camarazii noştri.

   — Toate bune, i-a răspuns Petre, însă vă rog să vă gândiţi, domnule George, că noi toţi şi îndeosebi domnul căpitan, am fost cuprinşi de cea mai mare îngrijorare pentru dumneavoastră. Dacă ne-am reîntoarce acum şi vom pătrunde în întunecimea junglei, s-ar putea să întâlnim şi un al treilea trib, cu care n-am avut încă deloc de-a face. Asta ne-ar încurca cu totul treburile! Doar după ce se va lumina de zi ne vom putea îndrepta spre satul indian cu şansă de izbândă. Este categoric mai bine să aşteptăm să treacă noaptea.

   George a înţeles argumentul prietenului său Petre, de a se amâna totul pentru ziua ce venea.

   Petre a apucat cu putere vâslele şi a pornit cu iuţeală înapoi. Între timp, el i-a povestit lui George că tatăl său poruncise ca toate bărcile să fie lăsate la apă în zorii zilei şi să pornească spre locul unde el fusese transportat cu canu- l. Tânărul a preluat cârma, iar Petre şi-a sporit şi mai mult viteza. Cei doi înaintau în tăcere. Mica şi uşoara ambarcaţie aproape că zbura peste unde. Deasupra celor doi călători din barcă cerul se lumina încetul cu încetul, anunţând apropierea dimineţii.

   Din când în când pe George îl copleşea oboseala în urma celor pătimite şi de câteva ori s-a aplecat într-o parte. Petre a zâmbit uşor spre el, străduindu-se să vâslească pe cât mai liniştit cu putinţă. Era totuşi foarte mulţumit că izbutise să-l găsească pe George, protejatul lui şi să-l readucă tatălui său. Multă vreme tânărul s-a aflat într-o stare de semiinconştienţă şi dacă indienii i-ar fi urmărit, îi era teamă că nu se mai putea face nimic, mai ales că aceştia dispuneau de un număr mare de canuri. Uriaşul şi-a îndreptat barca spre malul apropiat şi când ajuns, a îngheţat de spaimă. În aceeaşi clipă a strigat cât a putut la urechea lui George, trezindu-l din somnul greu în care căzuse. Fiul căpitanului a sărit vioi şi şi-a tras în chip mecanic pistolul din toc. Atunci a văzut şi el primejdia.

   Din apă a ţâşnit partea superioară a corpului unui uriaş şarpe anaconda, care îşi clătina capul încolo şi încoace chiar dinaintea lui George. Trupul unduitor al reptilei apăsa greu marginea bărcii, făcând ca mica ambarcaţie să se aplece sub această povară.

   Evident că anaconda era deosebit de întărât din vreo pricină oarecare deoarece şuiera şi părea gata să se arunce asupra lui George. Însă fiul căpitanului i-a revenit imediat prezenţa de spirit.

   S-a aruncat repede ceva mai la o parte, în aşa fel încât capul şarpelui nu l-a ajuns şi a căzut jos pe bancă. Mica bărcuţă s-a balansat violent, însă Petre a reuşit să-i menţină cu îndemânare echilibrul.

   Între timp, George a făcut o jumătate de întoarcere. Şi-a smucit pistolul de la centură şi în ciuda clătinării bărcii, a ţintit sigur pe sine. Pistolul său a trosnit de două ori.

   Chiar şi Petre a tras, care avea o ţintă bună după ce George s-a dat oleacă la o parte. Ca şi glonţul lui George şi cel al ajutorului de timonier a nimerit drept în capul şarpelui anaconda, care într-adevăr nu poseda glande cu venin, dar era în stare, prin lungimea corpului şi prin dibăcie să devină în apă nu numai cel mai mare animal, ci şi foarte primejdios pentru om.

   În aceeaşi clipă, bărcuţa a fost împroşcată de un şuvoi de spumă. Lovit de moarte, anaconda a lunecat înapoi şi a început să biciuiască disperat apa cu coada lui lungă. Mişcările sale sălbatice deveneau din ce în ce mai slabe. Atunci George a apucat cangea de pe fundul bărcii de aluminiu, ca să tragă şarpele, căci nu voia să lase să se piardă pielea animalului ucis.

   — Totul e în regulă! a murmurat Petre şi a continuat mai tare; n-au lipsit decât vreo câteva secunde ca să fiţi încolăcit de această bestie domnule George!

   — Cât trebuie să mai mergem? a întrebat fiul căpitanului foarte doritor să schimbe vorba pe un alt subiect, pentru a scăpa de laudele insistente pe care era nevoit să le asculte din partea lui Petre.

   — În curând vom ajunge într-un loc mai îngust, i-a răspuns Petre. Cred că de-acolo ai noştri au şi auzit

împuşcăturile.

   El a vâslit voiniceşte mai departe, în vreme ce George continua să tragă înăuntru cu cangea cadavrul anacondei. Desigur că îi era teamă că pirania ar putea ciopârţi corpul, dar apoi şi-a spus că peştii răpitori nu simţiseră că şarpele era mort şi-apoi cu greu ar îndrăzni să atace un anaconda.

   A observat câţiva pirania mari care s-au apropiat lacomi de corpul şarpelui, însă n-au încercat să-şi înfigă puternicii lor dinţi în pielea elastică a uriaşului şarpe.

   Cei doi erau acum aproape de locul cel îngust al râului. Petre a trebuit să tragă cu toată forţa la rame, pentru ca barca să străbată apa plină de buruieni, după care a lăsat-o să înainteze încetişor, în virtutea inerţiei.

   Deodată George a strigat tare şi voios:

   — Tată! Domnule doctor!

   Petre s-a întors în timp ce-şi ridica ramele şi a văzut apropiindu-se trei bărci mici. În prima se aflau căpitanul şi cu doctorul Bertram. După întâlnirea călduroasă ce a avut loc, Arruga, care se găsea în barca a doua cu Brun, condusă de marinarul Kern, s-a interesat emoţionat de fratele său. George l-a informat că el trăieşte şi urma să fie „păstrat" până la apariţia lunei noi, dându-i speranţa că salvarea va fi posibilă.

   După o jumătate de oră au ajuns la locul de adunare pe care îl stabilise căpitanul. Aproape toate bărcile se aflau deja acolo, unele dintre ele grăbindu-se să ajungă mai repede după ce au fost auzite împuşcăturile lui George şi Petre. Toţi marinarii erau bucuroşi că George s-a putut salva. Vestea despre întâmplările lui George au trecut de la unul la altul din gură în gură.

   Anaconda a fost trasă pe mal îndată ce barca a fost părăsită şi Petre s-a apucat să jupoaie pielea şarpelui. Doctorul a dat şi el un ajutor în această împrejurare. El a remarcat totodată că acest exemplar avea un desen extrem de frumos.

   Câţiva marinari preparaseră de-acum micul dejun. În timpul mesei căpitanul a spus:

   — După cât se pare, nu vom rămâne aici întreaga zi. Presimt că indienii vor încerca totul ca să-l prindă pe

George. Înainte de toate, vor întreprinde o recunoaştere ca să afle dacă numai un singur tânăr hoinăreşte prin junglă sau au venit prin ţinut şi alţi albi. Dacă ne vor vedea pe toţi aici, s-ar putea să se termine rău pentru prizonier. De aceea sunt de părere să părăsim pe timpul zilei malul Amazonului şi să ne reîntoarcem la submarin.

   Petre a întors semnificativ capul spre George, după ce tatăl său a terminat de vorbit, fiindcă vedea că fiul acestuia se pregătea să-i dea o replică, George s-a făcut că nu înţelege şi a spus:

   — Tată, în submarin nu voi avea, totuşi nici un pic de linişte. Te rog să ne laşi aici pe mine şi pe Petre. Dacă într- adevăr indienii vor reuşi să ne descopere, nu-i nici o pagubă, căci aflându-se în faţa a doi albi, nu se vor speria uşor.

   — Tinere, asta mi se pare o prea mare cutezanţă, a replicat imediat căpitanul. Ştii bine că indienii vă vor întâmpina cu săgeţi otrăvite.

   George a obiectat însă că nu-i deosebit de primejdios pentru doi oameni să se furişeze prin desişul pădurii tropicale. El şi-a repetat propunerea şi a spus în încheiere:

   — Indienii se vor feri să tragă în noi cu săgeţi otrăvite, căci căpetenia vrea să mă aibă viu, ca să mă poată şi pe mine sacrifice la data cu lună nouă. Tată, mai am încă mirosul dezvoltat. Cu toate acestea căpitanul era departe de a fi convins să satisfacă dorinţa fiului său. Şi atunci a intervenit Arruga în discuţie:

   — Dacă aşa stau lucrurile cum spune fiul dumneavoastră, atunci l-aş putea însoţi şi eu. Trebuie să mă credeţi şi pe mine că aici, n-aş avea nici un pic de odihnă. Şi apoi, nu voi suporta să rămân toată ziua pe submarin în timp ce domnul George şi cu Petre se vor afla pe malurile Amazonului.

   — Copii, copii, a mormăit căpitanul, aveţi încă multe de învăţat, pentru că nu înţelegeţi că trebuie să aşteptaţi până când acţiunea se va desfăşura în linişte, cu şanse maxime de succes.

   George era de acord ca Arruga să li se alăture în raidul lor prin pădure, cu atât mai mult, cu cât acesta înţelegea limba indienilor şi la nevoie ar fi putut să tragă cu urechea

ca să afle intenţiile lor.

  Totuşi. Erau multe de spus despre eventuala plecare a lui Arruga. George avea în vedere chiar că indienii, când îl vor descoperi pe spaniol, vor încerca cu siguranţă să-l captureze. Petre a socotit că era momentul să intre şi el în vorbă şi în felul său de a se exprima deschis, a spus:

  — Va trebui numai să fim cu mare băgare de seamă, domnule George, ca domnul Arruga să nu ne fie răpit iar în cazul că vom ajunge pe uscat, ne vom folosi de el şi ca momeală pentru indieni, care s-ar putea să facă o prostie sau aşa să aibă o lipsă de prevedere când vor încerca să pună mâna pe el. Ei bine, atunci vom întoarce placa!

  — Este important că într-un fel ai ajuns totuşi la cuvântul meu, ca George să rămână aici! a râs căpitanul.

  — În interiorul tău eşti totuşi de acord, tată, a replicat cu şiretenie George. Acum se poate că, într-adevăr, vom pleca!

  — Fie, sunt de acord! a spus în cele din urmă, Farrow, după o controversă atât de lungă. Eu mă bazez, George, tocmai pe faptul că probabil căpetenia indienilor va încerca să te prindă viu. Şi cu siguranţă că te va păstra pentru sacrificiu. Însă la noapte vom sosi şi noi şi vom vedea care e situaţia în sat. S-ar putea să nu fie chiar atât de miraţi că te- au capturat din nou. Ei vor presupune că eşti un alb singuratic, venit de departe şi vor slăbi măsurile de siguranţă în aceste condiţii, noi vom putea mai uşor să luăm satul prin surprindere. Când îi vom face inofensivi printr-un atac cu grenade cu gaz, împiedecând orice vărsare de sânge, vom adormi unul după altul. Dacă ai o altă propunere, spune-o cât mai este timp.

  — Să lăsăm asta tată, pentru că precis că nu vom ajunge niciodată în captivitate, a răspuns George bine dispus şi a continuat cu gravitate, nădăjduiesc însă că în timpul zilei putem culege informaţii foarte importante. Vă vom aştepta şi pe voi spre seară.

  Cu aceasta, discuţia a luat sfârşit. Camarazii care urmau să se reîntoarcă pe submarine s-au îmbarcat.

  Curând şirul lung de bărci de aluminiu a dispărut din vedere după următoarea cotitură a cursului de apă. Pielea anacondei a luat-o doctoral cu el, ca s-o prepare cât mai

repede pe submarine.

O ELIBERARE ÎNDRĂZNEAŢĂ

   DE-ABIA A DISPĂRUT ultima barcă şi George s-a adresat prietenului său Petre, zgomotos şi pus pe fapte mari:

   — N-am vrut să-i spun tatei că este cu neputinţă, dacă judec corect, ca indienii să aibă de gând acum să ne ia prizonieri. Cu siguranţă că le este frică de vreun demon, care prin aruncarea unui obiect i-a lăsat neputincioşi pe atât de mulţi membrii ai tribului. Deci vom încerca totuşi să-l eliberăm pe domnul Arruga chiar pe timpul zilei. Într-adevăr, este acum îndrăzneţ, dar sper ca noi trei să izbutim. Am iarăşi două grenade de mână. Kern mi-a dat una de-a lui! Cu şase asemenea arme este de presupus că întreg satul va fi cuprins de somn. Pentru noi, ele sunt cu totul inofensive. Îmi închipui ce figură vor face camarazii când ne vom reîntoarce deseară împreună cu domnul Diego Arruga!

   — Vorba lungă sărăcia omului, a murmurat Petre, să ne grăbim spre satul indienilor! Acesta mi se pare principalul lucru!

   — Haide la vâsle! Li s-a alăturat imediat şi Arruga, care în sinea lui se temea totuşi de soarta fratelui său, deoarece se gândea că indienii, fiind foarte înfuriaţi din cauza fugii tânărului alb, puteau să-l jertfească mai devreme pe cel rămas.

   — Va trebui să ne oprim lângă malul drept! a recomandat uriaşul. Acolo nu pot să ne ajungă aşa de uşor săgeţile indienilor.

   Cei trei s-au urcat în mica barcă, pe care Petre a împins-o înainte cu lovituri puternice de vâsle. Peste puţin au depăşit locul unde râul se îngusta, după care au continuat să înainteze mai departe, cu iuţeală sporită, spre poteca care ducea la satul indian.

   George era conştient de primejdia în care se vârau. Cuprins de griji, el le-a spus tovarăşilor săi înainte de a ajunge la gura potecii:

   — Nu vom rămâne chiar laolaltă. Dacă vom sta împreună

în faţa unei primejdii toţi trei am fi pierduţi. De aceea, ne vom strecura câte unul. Va trebui să lăsăm o distanţă cât mai mare între noi. În acest mod, am putea să ne ajutăm reciproc mai lesne în cazul unui atac. E clar?

   Ceilalţi doi au dat afirmativ din cap şi George a expus în continuare planul său:

   — Eu voi prelua conducerea, domnule Arruga. Dumneata vei merge la mijloc, iar tu Petre vei face pe încheietorul de coloană. Este reală primejdia din partea unor străji. Există posibilitatea ca indienii să ne pândească din desişul de pe ambele părţi ale potecii, să ne lase să trecem cu toţii, apoi deodată să ne împingă spre sat, tăindu-ne drumul de retragere.

   De-abia a atins mica barcă malul că George a şi sărit afară. A făcut vreo câţiva paşi şi a ascultat cu băgare de seamă. Când s-a convins că barca a fost bine ascunsă în desiş, el a intrat pe cărare şi a pornit cu precauţie în lungul ei.

   Apucase pistolul cu mâna stângă, cu care trăgea tot aşa de bine ca şi cu dreapta. În mâna dreaptă ţinea mânerul grenadei cu gaz.

   Aşa după cum le-a fost înţelegerea cei doi însoţitori ai săi rămăseseră pe undeva în urmă, despărţiţi unul de altul.

   Indienii nu păreau să aibă în vedere că după fuga prizonierului, acesta se va înapoia aşa de repede cu ajutoare. George păşea mereu înainte pe potecă, fără să observe ceva suspect.

   În apropiere începea să se vadă capătul potecii. Ajuns aici, George s-a oprit pe loc şi i-a aşteptat pe Arruga şi Petre.

   Când aceştia s-au apropiat, li s-a adresat pe şoptite:

   — Va trebui în primul rând să găsim coliba în care se află domnul Arruga. Dacă m-aş urca într-un copac de pe aici, aş putea probabil îmbrăţişa cu privirea foarte bine piaţa satului şi colibele.

   Petre a fost de acord cu propunerea, socotind-o binevenită.

   George s-a furişat până la marginea pădurii şi s-a căţărat fără un efort prea mare în vârful unui uriaş al junglei.

Puternicele lui crăci le-a folosit ca pe nişte trepte şi nu i-a trebuit prea multă acrobaţie ca să ajungă sus. După ce s-a văzut în frunzişul des, care îl ocrotea foarte bine, s-a aşezat pe o cracă trainică, de unde să observe întreg satul.

   Îndată ce şi-a aruncat ochii a văzut o privelişte înspăimântătoare. În mijlocul pieţii satului se afla un european legat de un stâlp. Îmbrăcămintea kaki îi era sfâşiată şi-a spus George, convins că-l are în faţă pe Diego Arruga. Înaintea spaniolului şedea căpetenia de un „scaun", meşterit primitiv din trei ramificaţii ale unei crăci.

   În apropiere ardea un foc, în jurul căruia dansa un indian împodobit în chip fantastic, probabil preotul tribului. Este bine că am venit la vreme, s-a gândit George şi i-a chemat la el abia auzit pe camarazii săi. De aici spera să cufunde în somn cu ajutorul grenadelor cu gaz întreaga suflare din acest sălaş.

   Câteva clipe mai târziu, Arruga şi cu Petre s-au aflat sub copacul în care se suise tânărul. Spaniolul s-a folosit de aceleaşi crăci ca şi George şi a ajuns curând lângă el. Petre s-a înălţat cu un „etaj" mai sus şi s-a aşezat confortabil pe o cracă.

   Toţi trei priveau cum căpetenia îşi învârtea sălbatec braţele în aer. Se puteau auzi chiar poruncile pe care le adresa la ai săi din trib. Ce bine că Arruga stăpânea limba indianului!

   George s-a întors spre el şi l-a întrebat:

   — Ce le spune oamenilor săi?

   Chipul brunet al spaniolului se făcea palid văzând cu ochi, El a răspuns încetişor:

   — A poruncit ca după isprava dansului vrăjitoresc, fratele meu să fie supus chinurilor.

   Fiul căpitanului a dat doar din cap şi şi-a tras o grenadă de la centură. După ce i-a scos siguranţa a aruncat-o cât a putut mai departe, până în piaţa satului.

   De cum a văzut ce face George şi-a aruncat şi Petre una din grenadele sale, în aceeaşi direcţie ca şi fiul comandantului. Dar mare minune, grenada sa zburând şi mai încolo a căzut exact înaintea căpeteniei.

   Şeful tribului s-a lăsat numaidecât în jos. Vrăjitorul, care tocmai executa nişte salturi înalte de dans pe lângă foc, s-a prăbuşit greoi la pământ şi n-a mai mişcat defel.

  Şi ceilalţi indieni au picat ca trăsniţi.

  — Încă o grenadă! a strigat George către Petre.

  El însuşi şi-a aruncat cea de a doua grenadă, nu prea departe, dar dinadins, care a explodat cu un pocnet uşor la capătul dinspre el a pieţii satului. Vântul însă s-a oprit chiar atunci, când intenţiona să facă în aşa fel, încât să acopere o parte cât mai întinsă din sat cu gaz adormitor.

  Petre şi-a aruncat cea de a doua grenadă în partea care se aflau cele mai multe dintre colibe.

  Arruga, care era legat de stâlp, n-a putut să se răstoarne la pământ, însă i-a căzut capul pe piept, ceea ce arăta că şi el îşi pierduse cunoştinţa.

  Un număr de femei şi copii au ieşit chiar atunci din colibe, deoarece vreo câţiva bărbaţi de la marginea satului, care încă nu fuseseră surprinşi de gazul căzut ca din senin din cer, îşi pierduseră capul şi strigau cât puteau după ajutor, potrivit celor spuse de Arruga. Apoi s-au lăsat şi ei la pământ.

  În cele din urmă, au mai trecut câteva secunde şi în mica piaţă nu mai mişca nici o fiinţă.

  Fiul căpitanului era încântat şi a spus întorcându-se râzând înspre Arruga:

  — Vom aştepta o bună jumătate de oră până când se va risipi gazul!

  — Mai avem două grenade de rezervă? a întrebat Petre de sus.

  George a răspuns afirmativ:

  — Domnul Arruga le are încă pe amândouă!

  — Ce bine e că ne-am grăbit să fim la timp în satul indian, a reflectat Arruga, după ce tovarăşii săi s-au mai apropiat. La noapte fratele meu n-ar mai fi fost în viaţă.

  După patruzeci de minute, cei trei oameni s-au dat jos din copac şi au pornit prevăzători înspre piaţa satului. Deşi nu era probabil ca vreun locuitor să nu fi fost ameţit de gaz, se impunea totuşi să fie în continuare prudenţi, căci exista o mare posibilitate ca vreun membru izolat al tribului să nu fi fost în acest timp în sat şi acum să se reîntoarcă din pădure.

   Teama s-a dovedit însă neîntemeiată. Cei trei n-au dat peste nimeni când au trecut prin sat. Pretutindeni în jur indienii, cu femeile şi copiii lor zăceau în poziţii ciudate, întocmai aşa cum i-a surprins gazul. Într-un mod miraculos, Arruga dădea primele semne de viaţă, clătinându-şi mereu capul.

   Petre şi cu Diaz Arruga l-au dat jos pe prizonier de pe stâlp, în timp ce George cerceta în continuare toate colibele ca să vadă dacă nu sunt reţinuţi cumva pe aici şi alţi captivi. Însă n-a putut să descopere nici un loc de detenţie.

   Gazul intrase şi în colibe şi îi surprinsese pe femeile şi copii aflaţi înăuntru.

   Petre l-a luat la spinare pe Arruga copleşit de somn. Şi astfel, cei trei au părăsit satul indian şi au pornit iar pe poteca, care i-a condus nestânjeniţi până unde era pitulată barca. Ei l-au întins pe cel salvat pe fundul ambarcaţiei, după care uşoara bărcuţă a fost împinsă din nou pe apă.

   În afară de Petre, a pus şi George mâna pe vâsle, în vreme ce Arruga şi-a luat rolul de cârmaci. Erau hotărâţi să ajungă cât mai repede la camarazii lor. După două ore, în care George a fost scăldat de sudoare, au intrat pe cursul principal al Amazonului. Trebuiau să străbată încă o distanţă considerabilă ca să ajungă până la locul unde, după aprecierea lui George, se afla submarinul tras la mal.

   Au trecut cu ambarcaţia de locul unde pătrunseră mai înainte în pădure, ca să găsească primul sat indian. După aceea n-a mai durat mult până ce au văzut turnul submarinului înălţat deasupra apei.

   Peste puţin, chepengul s-a dat la o parte. Căpitanul a ieşit afară şi-a privit cu faţa copleşită de uimire la mica barcă ce se apropia, din care George, Petre şi cu Arruga gesticulau voioşi cu mâinile. De pe locul unde se afla, căpitanul nu putea încă să observe că fostul prizonier Arruga zăcea pe fundul ambarcaţiei. Era însă încântat şi surprins că fiul său se arăta aşa de vesel!

   — Ce s-a întâmplat? a strigat căpitanul către mica ambarcaţie. V-a apucat bucuria că în sfârşit v-aţi întors?

   — L-am adus pe Diego Arruga! a strigat vesel George în vreme ce Petre se lăsa mânat de curent spre submarin.

   — Am bănuit eu totuşi ceva! a strigat căpitanul şi l-a ameninţat cu degetul. Apoi i-a adresat râzând: bine ai venit acasă!

   După ce George, odată ajuns în turn, a povestit pe scurt întâmplările prin care au trecut pentru salvarea spaniolului, căpitanul l-a bătut pe umăr pe tânărul său fiu şi a spus cu mândrie:

   — Planul tău a fost corect, George! Mă bucur că ai procedat aşa cum te-a îndemnat convingerea. Aşadar, acum putem să plecăm mai departe!

   — Cum aşa, plecăm deja? a întrebat George foarte dezamăgit. Nu mai rămânem un pic în această regiune. Găsesc că aici totul este aşa de frumos şi de romantic, jungla de nestrăbătut, soarele strălucitor, animalele sălbatice, bâzâitul nocturn al insectelor şi desăvârşita virginitate a naturii!

   Căpitanul a zâmbit pe sub mustaţă. Asta-i plăcea la fiul său!

   — Aş putea prinde şi vreo câţiva pirania şi-a susţinut George cu tărie dorinţa sa.

   — Dacă vă interesează orhideele, a intervenit spaniolul, vă voi arăta un loc unde se găsesc exemplare foarte rare şi frumoase. Desigur că pe terenurile mlăştinoase se poate cu greu înainta, dar eu cred că e posibil să se pătrundă cu micile dumneavoastră bărci.

   George era entuziasmat de propunere, pe care chiar şi doctorul Bertram o susţinea cu tărie şi astfel, căpitanul a fost de acord să se întreprindă o expediţie în locurile unde se găseau acele orhidee neobişnuite.

   — Înainte în susul Amazonului! a strigat el spre Plundow, aflat la cârmă.

SFÂRŞIT

Volumul 203

OM PESTE BORD

   PETRE CAMPION DE BOX

   MAIMUŢA ALBASTRĂ, este un local de distracţie din Singapore şi era arhiplin la ora când am intrat. Patronul, grăsanul Tsin Fu s-a gândit să ofere clienţilor săi variaţii de program, în acest frumos oraş-port. Un afiş mare şi multicolor îl prezenta pe mulatrul Jim Conner drept un maestru (campion) de box.

   Cu toate că nimeni nu auzise de numele lui, se spunea că se putea câştiga cincizeci de lire sterline în această seară, iar anunţul a atras o mulţime de amatori, comandanţi, subofiţeri şi matrozi din toate ţările care aveau permisie pe ţărm, englezi, italieni, francezi, levantini, ruşi, chinezi şi negri. Aşa s-a făcut că George, Petre şi Lu Wang au intrat în localul plin de fum, având aproape toate locurile ocupate.

   În sală domnea o babilonie de limbi străine, iar chelnerii care serveau erau malaiezi.

   Cei trei prieteni au fost norocoşi. Căci în apropierea scenei, la o masă era patru locuri libere. Celelalte erau ocupate de matrozi englezi, care comentau vioi meciul de box ce avea să urmeze.

   George a cerut voie politicos de a se aşeza la masă, dându-li-se aprobarea, cei trei amici luară loc la masă. O formaţie de patru persoane, numită „American Boys", care probabil nici nu a văzut America, interpreta la cererea insistentă a mai multor inşi cel mai nou şlagăr de dans.

Atunci a apărut un comandant mai în vârstă, care văzând locul liber a venit şi s-a aşezat. Pe George l-a bătut pe umăr şi-l spuse:

   — Căpitanul Dierk nu poate lipsi azi. Ca matroz am susţinut mai multe runde de box, n-am fost rău, cu toate că atunci nu prea erau reguli. Totuşi şi azi mă interesează încă acest sport nobil.

   — Şi noi suntem curioşi, răspunse George, după cum se anunţă, Jim Conner îşi va provoca adversarii chiar aici, nu-i aşa?

   — Numai să nu se prea încreadă, spuse un matroz englez, pentru că eu cred că pe aici sunt destui flăcăi capabili să se întreacă cu un negrotei, nu-i aşa Pit?

   Cel numit Pit, care era un tânăr englez plin de forţă, a dat aprobator din cap.

   — Pe Jim Conner ăsta îl fac bucăţi şi apoi momeală pentru rechini din el, zise Pit.

   Lu Wang, micul chinez, care şi el de abia aştepta întrecerea îşi suflecă mânecile şi-şi arătă muşchii.

   — Şi Lu Wang poate boxeze, spuse el cu ochi strălucitori.

   Răspunsul a fost un hohot de râs răsunător.

   — Ei, bă Goliath, atunci provoacă-l tu primul pe negrotei, îi strigă tânărul Ben. Pit va aştepta până când tu vei face terci din el.

   — Întâi boxeze Mr. Pit, contra Lu Wang, după ce Jim Conner cu toţi gata, boxeze Lu Wang.

   Această discuţie a fost întreruptă de vocea speaker-ului.

   — Gentlemani, strigă acesta, Jim Conner intră imediat în ring. Vă rog să-l aplaudaţi cum se cuvine. El a luptat pe toate continentele şi nu a fost învins. El este omul în faţa căruia toţi trebuie să se închine.

   Mulatrul s-a urcat în ring, în faţă şi a fost salutat de toţi ceilalţi negri. Individul era ca un taur. Se închină în faţa spectatorilor arătându-şi dinţi albi. Matrozii englezi i-au strigat nişte observaţii nu prea măgulitoare.

   — Azi este gata cu titlul tău de campion, băiete, spuse Pit cu superioritate. Ei, ai umblat cam mult cu gura.

   Speaker-ul însă continuă.

   — Jim Conner va arăta onoratului public de ce este capabil. El le cere acum gentlemenilor să se anunţe la mine. Cine îl învinge primeşte titlul de campion de box şi în plus încă cincizeci de lire sterline. Suma era mare şi trebuia să încurajeze pe orice pretendent.

   — Prefer biştarii şi nu titlul tău my boy, strigă Pit, pune numai lirele deoparte. Vin eu imediat şi îi arăt eu cum boxează un englez.

   Pit şi-a făcut loc printre mese şi în curând a fost pe scenă. Amicii săi l-au salutat furtunos şi au cerut să înceapă imediat lupta.

   — Să explodez de Pit nu ia cele cincizeci de lire sterline, zise unul.

   — Răbdare, nu merge aşa de repede, interveni speakerul. Să fie mai mulţi. Pit a dat din umeri cu superioritate. Pit poate începe. Îl privea pe Jim Conner, care era îmbrăcat cu un chilot scurt negru. S-au mai prezentat încă doi matrozi, boxeri iscusiţi.

   — Gentlemeni, strigă speakerul, peste zece minute poate începe prima repriză, voi veghea ca lupta să se desfăşoare corect şi cinstit. Se va boxa după regulile internaţionale şi vor fi douăsprezece runde.

   — Douăsprezece runde, strigă Pit sigur de victorie, eu cred că ajunge una sau două.

   Jim Conner zâmbea doar.

   Pit şi-a scos jacheta şi cămaşa. Apoi i s-au pus mănuşile după ce le-a verificat pe ale sale şi pe ale adversarului.

   — Doar voiai să te prezinţi şi tu Lu Wang? îl întreabă George pe micul chinez.

   Acesta renunţă. Apariţia mulatrului la descurajat. Şi apoi doar a glumit.

   — Lu Wang încă prea mic Mr. Farrow, nu ajunge la cap de la negru, se scuză el.

   Căpitanul olandez izbucni în râs şi spuse:

   — Dar mai târziu o să-i arăţi tu ce poţi chinezule, nu?

   Lu Wang a dat din cap, cu ochii lucind. În curând totul a fost gata. Doi camarazi de ai lui Pit s-au urcat pe scenă, cu rolul de secundanţi, după spusele lor.

   Gongul răsună pentru prima rundă. Adversarii s-au ridicat, au mers până la mijlocul ringului şi şi-au dat mâinile

înmănuşate, salutând publicul.

   Jim Conner s-a repezit furtunos la adversar. Voia să lanseze o directă de dreapta, dar Pit ştia box. L-a blocat în aceiaşi manieră. Dar nici lui nu i-a reuşit nimic. Mulatrul îl ţinea la distanţă trimitea serii de lovituri în capul şi corpul englezului. Dar acesta era un bun încasator. George îi admira rezistenţa. Gongul anunţă sfârşitul primei runde.

   — Îl rezolv eu pe acesta, mârâi Pit către amicii lui.

   A început repriza a doua. Publicul era încins. Vedea că Pit se pricepea la box. Matrozii englezi îl încurajau prin strigăte. Acestora le ţinea, cât îl ţinea gura, isonul, Lu Wang.

   Jim Conner îşi atacă din nou adversarul. Pit era rezervat. Lansa din când în când câte o lovitură, dar mulatrul era pe fază. Ochii lui Pit erau aproape strânşi, îşi studia concentrat adversarul. Când acesta s-a repezit din nou, dreapta englezului ţâşni şi izbi puternic ochiul negrului, iar acesta sa lăsat pe spate, clătinându-se. Pit l-a urmărit. Urmă un pumn în torace, care i-a luat lui Jim respiraţia. Publicul era în delir. Era ca şi cum s-ar fi deschis iadul. De atâtea strigăte şi urlete nu se mai putea vorbi normal.

   Patronul urmărea din spatele sălii, înfricoşat de demonstraţia de box a lui Pit.

   Mulatrul a început să sângereze la tâmpla dreaptă, când... englezul a căzut la podea. În aceiaşi clipă sună gongul care-l salvă pe englez.

   — Încă nu m-a învins, le spuse el tovarăşilor săi, voi reuşi, îi ştiu deja slăbiciunile.

   Prietenii săi i-au mai dat ceva sfaturi. Repriza a treia a început. Jim atacă din nou, o contră de dreapta de-a lui Pit îl trimite pentru două secunde la podea. Englezii jubilau. Pit a mai reuşit să nimerească vârful bărbiei, dar prin retragere, mulatrul a slăbit forţa loviturii. Faţa lui era crispată de furie. S-a auzit un strigăt. Pit a căzut la podea, chircindu-se. Matrozii au sărit în sus. Din cauza gălăgiei, nu se auzeau vorbele arbitrului. Acesta ridică braţul lui Jim Conner şi-l declară învingător. Începură proteste furtunoase. Un pahar de bere a zburat în ring şi apoi au urmat şi altele şi dacă al doilea matroz, care şi-a anunţat candidatura la titlu n-ar fi cerut, strigând linişte, spectatorii ar fi continuat să arunce

mai departe.

   Apoi a sărit în ring. S-a lăsat o linişte adâncă. Matrozul l-a privit furios pe Conner.

   — Acum este rândul meu, băiete, spuse el, apăsat, cu mine nu-ţi va merge fiţele. Tu ai învins pentru că n-ai luptat cinstit. Loviturile sub centură sunt strict oprite şi tu ştii asta.

   — Nu am făcut aşa ceva, altfel aş fi pierdut runda, protestă mulatrul, arătând spre arbitrul.

   — Totul a fost cinstit, Sir, spuse acesta.

   — Dacă tu numeşti asta cinstit, eşti un măgar, tâmpitule. Clar am văzut cum protejatul tău a lovit puternic. Dar hai, mai arată-ne ce ştii Jim Conner. Era ciudat, dar asistenţi lui Pit nu au văzut nimic. Asta este total discutabil.

   La un semn al patronului muzicanţi au început să cânte. A urmat o pauză de zece minute. În acest timp Pit era condus de prieteni săi la loc. Încă mai avea dureri.

   — Individul va mai avea de a face cu mine, spuse el furios, pfiu, să-ţi baţi joc de box. Aşteaptă numai băieţaş mai stăm noi de vorbă, dar atunci fără arbitrul tău ăsta grozav.

   Prietenii săi îl calmară, spunând că se putea întâmpla ca o lovitură să fie nepermisă, dar ei nu au văzut nimic. Deci să nu-l prea blesteme pe negrotei.

   Lu Wang tăcea mâlc. Îl privea fix pe Pit. Crezuse că matrozul îl va învinge prin KO pe mulatru. Între timp a apărut o echipă de dansatoare chineze. Dar publicul nu prea se arăta interesat de prestaţiile lor.

   În sfârşit preparativele pentru lupta a doua au luat sfârşit.

   Răsună gongul. Jim Conner şi-a privit adversarul cu neîncredere. Prima rundă a început cu atacuri furibunde. Predominau upercuturile de dreapta şi de stânga. Americanul era agresiv. Reuşi să-l lovească pe Jim cu un upercut la cap.

   În runda a doua matrozul s-a dovedit foarte dibaci. A reuşit să evite toate loviturile.

   Publicul devenea tot mai încordat. Jim Conner îşi dublă atacurile furibunde contra adversarului care se apăra cu curaj. Loviturile reciproce curgeau neîncetat. În runda a patra mulatrul a vrut să forţeze nota. Era foarte greu a i se urmări loviturile. S-a auzit un strigăt de durere şi americanul a căzut la podea.

   Dar cu toate protestele, arbitrul numără până la zece.

   Tumultul era de nedescris. Publicul voia să ia cu asalt ringul. În mijlocul acestei învălmăşeli apărură şase poliţişti englezi, un sergent englez şi cinci indieni sikh. Aceştia s-au aşezat în faţa scenei. Patronul chinez a fost precaut. Pe el nu l-a interesat lupta ci doar încasările bune. Afişele sale au avut ecou, deoarece i-au crescut vânzările foarte mult.

   — Gentlemeni, strigă sergentul englez, fiţi liniştiţi. Mă voi îngriji personal, ca lupta să fie cinstită. Dar se părea că nimeni nu-l asculta şi nimeni nu mai avea chef să lupte cu mulatrul. Acesta stătea rânjind într-un colţ al ringului.

   Atunci cineva din mulţime şi-a făcut loc. George exclamă surprins. La început a crezut că nu vede bine. Dar nu s-a înşelat. Acolo sus, în ring, stătea Petre.

   Petre ridică mâna.

   — Camarazi, strigă el răsunător, putând fi auzit în toată sala, eu îl provoc pe Jim Conner la o luptă în paisprezece runde. Acum sub controlul sergentului se va vedea dacă pretinsul campion de box luptă cinstit sau nu.

   Din pronunţia cuvintelor toţi au înţeles că vorbitorul era un german. Mulţi avură feţe rezervate. Ce putea face un german contra negrului în faţa căruia cedaseră un englez şi un american. Nu, germanul nu avea nici o şansă.

   Între timp, Petre s-a dezbrăcat. Jim Conner l-a privit pieziş, el observase ce puţine perspective i s-au acordat neamţului.

   — La rând este mai întâi celălalt american, nu tu, spuse el cu nepăsare.

   — Eu renunţ, strigă acesta, neamţul să lupte, dacă vrea, în locul meu.

   Câţiva matrozi strigară. Americanii şi englezii erau însă rezervaţi. Sigur de victorie, mulatrul se pregăti. Era sigur că- l va învinge şi pe neamţ, cunoştea el destule figuri. Rău era doar că în spate era acum şi poliţia şi un sergent englez cu care nu era de glumit.

   S-a auzit primul gong. Petre sări în sus cu vigoare. Era

foarte bucuros. Ştia ce era în joc.

   Trebuia să arate acestor domni ce putea face un german. El nu s-ar fi implicat, de n-ar fi fost incidente. Ca german, el se simţea obligat să intervină pentru camarazii săi albi. Ştia să boxeze căci exersase de tânăr.

   Jim Conner încearcă un atac prin surprindere. Dar apărarea lui Petre era excelentă şi a blocat atacul mulatrului. Acum a fost rândul lui să atace. Şi atacă cu atâta vigoare că negrul nu a putut riposta. Prima repriză a câştigat-o Petre cu toate protestele arbitrului de ring. Dar sergentul englez avea ochi atenţi, fiind el însuşi un excelent boxer şi cu experienţă în ring, deoarece în Anglia a fost boxer. În repriza a doua, mulatrul lovi din nou imprecis, adesea suspect de aproape de centura lui Petre. Germanul voia să-l macine cu nervii, după ce-l testase pe adversar şi-i cunoscuse stilul de luptă. Acum publicul nu mai era rezervat. Publicul a văzut în Petre că era în formă şi-l încuraja.

   Mulatrul înjură pentru că şi repriza a doua a fost câştigată de Petre. Jim ataca cu capul înainte, intuind pumnii. Petre i-a opus o apărare închisă. Tăria lui era impresionantă. Nici nu s-a clintit din loc când o directă de stângă l-a atins în plin nas şi a început să sângereze.

   Apoi cu un upercut de dreapta la pus pe mulatru în genunchi iar acesta de abia s-a ridicat la opt şi s-a repezit ca un taur la Petre, care primit o lovitură joasă, iar Petre a simţit o durere foarte mare. Spectatorii s-au ridicat în picioare, sergentul a vrut să intervină dar nu a mai apucat. Petre s-a năpustit asupra mulatrului ca un diavol cuprins de o furie oarbă. Conner şi-a adunat toate forţele. Miza pe o singură carte. Petre s-a dat înapoi cu o jumătate de pas. Când s-a auzit o bufnitură înfundată. Dreapta sa nimerise vârful bărbiei negrului iar acesta a căzut la podea ca un sac de făină golit.

   Arbitrul a rămas fără grai, uitând să mai numere. Sergentul în schimb a sărit în ring şi-l numără pe colorat. Numărase până la zece, dar ar fi putut număra şi până la treizeci sau patruzeci, căci Jim Conner s-a dus de mult la culcare, nu mai mişca.

   Agitaţia din sală nu a mai cunoscut margini. Nimeni nu sa aşteptat ca Petre să-l învingă pe mulatrul cel viclean.

   — Un ura pentru Petre, au strigat englezii! strigătul a fost imediat preluat de toţi ceilalţi, cu entuziasm. Mai mulţi matrozi au sărit pe scenă şi până să se dezmeticească, Petre a fost ridicat pe umerii viguroşi ai englezilor şi ai americanilor şi purtat triumfal prin sală.

   Lu Wang era unul dintre cei mai entuziasmaţi, a sărit pe scaun iar de pe scaun pe masă, răsturnând sticle şi pahare. Dar micuţul nu le-a dat nici o atenţie, aplaudând ca un apucat.

   — Mr. Petre campion de box! Ura, ura, ura! striga el din răsputeri şi dansând pe masă, îşi arunca şapca în sus şi o prindea din nou.

   În sfârşit Petre a reuşit să coboare. S-a grăbit înapoi pe scenă şi s-a îmbrăcat. Jim Conner a fost scos afară cu toată discreţia. Speakerul s-a făcut de asemenea nevăzut. Petre îl strigă. După un timp acesta a reapărut.

   — Unde sunt cele cincizeci de lire sterline băiete? întrebă Petre.

   — Pentru asta trebuie să luaţi legătura cu patronul, i-a răspuns speakerul cu teamă.

   — Să vină aici patronul, dar repede, că altfel va fi necaz mare, strigă Petre tare. Cum şi alţi clienţi au început să strige, chinezul cel grăsan, care voise să o şteargă discret, a fost silit să-şi facă apariţia. Nu se aşteptase că va trebui să plătească într-adevăr cele cincizeci de lire, deoarece acestea le considera drept momeală. Dar îşi cunoştea clienţi şi ştia ce-l aşteaptă dacă nu plăteşte. A făcut-o văicărindu- se. Petre a luat banii zâmbind. Apoi de la tribună s-a adresat celor de faţă:

   — Camarazi, eu nu am vrut să lupt cu Jim Conner. Dar când l-am văzut boxând atât de necinstit, m-am decis să-i dau o lecţie. Pe voi camarazi, v-a putut înfrânge dar cu lovituri perfide, sub centură. Cele cincizeci de lire nu-mi sunt deci destinate mie şi voi l-aţi învins mai ales că nu este un adevărat campion de box. Acum zece lire primeşte Pit, zece lire primeşte amicul meu american. Te cheamă Bob nu- i aşa? Şi douăzeci de lire primeşte căminul englez al marinei din Singapore iar cu restul sumei ne vom face aici o seară plăcută.

   Publicul jubila, entuziasmat. Cât pe ce să fie purtat pe braţe din nou prin sală.

   — Hei boys, strigă Pit plin de bucurie, acum bem pentru Germania.

   Malaiezii au alergat de colo până colo să aducă băuturi tuturor celor prezenţi. Mesele şi scaunele sau apropiat ca să se poată sărbători victoria. Muzicanţi au trebuit să cânte un adevărat cântec marinăresc. Petre era acum în centrul atenţiei şi al onorurilor. Prin fapta sa dovedise ce este o adevărată camaraderie.

CĂPITANUL DIERK

   DUPĂ CE ÎN SFÂRŞIT s-a mai făcut linişte, bătrânul căpitan olandez Dierk a luat dreapta lui Petre în labele sale mari şi i-o strânse cu sete.

   — Băiete, asta a fost ceva pentru un marinar, zise el zâmbind. Aşa băieţi doar printre nemţi găseşti. Aş da mult să am la bord doar indivizi ca tine. Petre s-a bucurat foarte mult de cuvintele sincere ce i-au fost adresate de căpitanul Dierk. Intră în discuţie cu căpitanul care-l întrebă:

   — Încotro băieţi?

   Aceştia nu ştiau încă ce să-i răspundă:

   — Hm, făcu Dierk, vă fac o propunere. Veniţi cu mine. Am un mic vas cu abur. „Van Riemdijk" şi tot fac curse de-a lungul coastei. Acum merg de-a lungul coastei de est din Malacca. M-aş bucura dacă aţi accepta. Ah, am doar câţiva pasageri la bord. Nu veţi avea cheltuieli, sunteţi oaspeţi bătrânului Piet Dierk.

   Petre şi George au schimbat între ei nişte priviri. Mereu voiau să călătorească prin peninsula Malacca. Acum aveau ocazia.

   Seara a fost foarte plăcută. Când George şi Petre împreună cu Dierk au părăsit localul „Maimuţa albastră" se făcuse aproape dimineaţă. Plecară la reşedinţa lor după ce-i promiseră bătrânului că vor veni la timp.

   S-au trezit totuşi pe la ora zece. Au plătit şi şi-au făcut bagajele. Valizele mari le-au lăsat în păstrare patronului localului. Au luat cu ei doar strictul necesar pe care-l înghesuiră în rucsacuri.

   Vasul pleca din port la ora douăsprezece. Pe când George şi Petre se pregăteau să plece în port, a apărut un matroz de pe „Van Riemdijk" ca să ducă bagajele, la ordinul căpitanului. George i-a predat rucsacurile şi armele. Matrozul pe numele lui Jupp Karstanje a fost în seara precedentă la „Maimuţa albastră" şi-l admira în continuare pe Petre, care-l făcuse zob pe mulatru. Şi alţi marinari cu care se întâlneau pe stradă, îi salutau ca pe nişte vechi

cunoştinţe. Petre a devenit o mică celebritate constată George zâmbind.

   Căpitanul Dierk şi-a primit oaspeţii încântat. S-a temut că-i vor refuza invitaţia. George şi Petre au primit cea mai bună cabină. Lu Wang urma să doarmă împreună cu musul vasului.

   Masa a fost servită în cabina plăcut menajată a căpitanului Dierk încă înainte de a ieşi din port.

   Meniul era „Nassi goreng" un orez prăjit cu ficat şi piper roşu, aliment de bază în Indiile orientale.

   — Trebuie să merg pe punte şi nu mai am timp pentru mâncare, spuse căpitanul, ieşirea din port o dirijez personal cu timonierul, cu toate că mă pot baza pe el.

   — Şi acum care este ruta? întreabă George după masă.

   — La început Malacca, apoi Dinding. Acolo urmează să primesc alte însărcinări, după cum mi s-a comunicat.

   — Şi acum ce încărcătură aveţi? întrebă Petre.

   — Nu am multe lucruri, veţi vedea şi râde, dar aşa este, răspunse Dierk zâmbind mulţumit.

   — Nu înţeleg, atunci nu se rentează cursa. Orice căpitan vrea să aibă o încărcătură bună.

   — Hm, eu am o încărcătură bună, dar este aşa de mică încât încape în dulapul acela de acolo, de pe perete. Râdeţi? Serios, cursa asta îmi va fi plătită.

   Petre l-a privit mirat pe bătrânul marinar fără să-i înţeleagă spusele.

   — Plec sus, zise Dierk, pornim peste câteva clipe. Rămâneţi aici liniştiţi mă întorc peste o oră şi atunci o să vă arăt ceva interesant.

   — Nu, venim şi noi pe punte. Totdeauna ne interesează ieşirile din port, interveni George.

   — Bine, atunci veniţi sus cu mine.

   Vasul a fost dezlegat de pe chei. S-a pus încet în mişcare. O mulţime de bărci asaltau nava. Chinezi şi malaiezi cerşeau bani, alţii ofereau spre vânzare diverse amintiri şi fructe. Din port se auzeau claxoane, fluierături şi strigăte. Au trecut pe lângă o mulţime de vapoare şi jonci. Apa era înţesată de o mulţime de şampane şi bărci-locuinţe chinezeşti, care concomitent aveau şi diverse mărfuri pe ele. Mirosul greu al arborilor tropicali înfloriţi se amestecau cu cel al apei murdare şi uleioase.

   Ceilalţi călători erau câţiva chinezi cu nevestele lor, apoi femei indiene îmbrăcate potrivit, precum şi patru sau cinci albi, mai ales olandezi, cu totul erau pe vas cam douăzeci de oameni. Era o vreme splendidă, soarele strălucea pe cer, un vânt uşor adia iar temperatura era plăcută şi staţionară pe punte.

   La câţiva paşi de George şi Petre stătea un om rezemat de balustradă. Se vedea că era de mult la tropice, faţa-i era arsă de soare ca cea a indigenilor.

   Când George l-a privit, acesta îl salută. Farrow i-a răspuns. Pe timpul călătoriilor se leagă repede cunoştinţe. Necunoscutul a păşit spre ei, spunând:

   — Interesantă imagine, nu?

   — Da, foarte, răspunse George.

   Cum străinul nu s-a prezentat, nu au văzut nici ei de ce să se prezinte. S-au întreţinut totuşi cu omul. Vorbiră despre Singapore, ca cel mai important stâlp al imperiului britanic în Asia de est, cu sarcina de a contracara orice ar periclita interesele imperiului englez în Orientul îndepărtat sau importanta proprietate din China, portul Hong Kong, Borneo-ul Olandez cu zăcămintele lor de petrol, Noua Guinee, bogată în aur, Noua Zeelandă şi Australia.

   Singapore este nu numai cheia spre India ci şi spre coloniile olandeze cu cele şaizeci de milioane de locuitori.

   Căpitanul Dierk a venit spre ei.

   — Aşa prieteni, asta am făcut-o, spuse el, acum sunt deocamdată liber. Vreţi să veniţi în cabina mea? Vreau să vă arăt câte ceva ce am adunat ca marinar.

   La aceste vorbe le-a zâmbit vesel lui George şi Petre.

   După un salut scurt, străinul s-a retras. Cei trei au coborât scara îngustă care ducea spre cabina căpitanului.

   — Vă rog prieteni, intraţi, spuse bătrânul căpitan, după ce a deschis uşa salonului său. Salonul era o încăpere mică dar plăcut amenajată. Chiar şi două gerării înflorite erau aşezate pe o scândură deasupra mesei, sub fereastră.

   — Hm, florile sunt din patrie, explică Dierk, la privirea întrebătoare a lui Petre. S-au aşezat şi în curând discuţia a

început. De afară răzbăteau cântece marinăreşti olandeze.

   — Cântece vechi populare din patria mamă, Olanda, spuse Dierk. Voiam să vă arăt ceva ce nu vedeţi în fiecare zi. Şi-a luat de pe scândura cu flori o mică cheie cu care a deschis un dulap din perete. De acolo a scos o casetă mică, neagră şi a pus-o pe masă.

   — Şi acum atenţie! Sper să nu vă orbească după ceea ce veţi vedea, spuse căpitanul cu un zâmbet şiret, pentru că are mai mare valoare decât o încărcătură bună de vapor.

   Deschise caseta. În ea pe vată roză, era o colecţie din cele mai splendide perle.

   — Sunt două sute de bucăţi, explică cu mândrie Dierk.

   George şi Petre le-au privit cu ochi de cunoscători.

Valorau într-adevăr o avere.

   — Vă aparţin căpitane? întrebă Petre.

   — Din păcate nu, altminteri aş fi de mult acasă în Olanda şi mi-aş fi luat o căsuţă drăguţă cu o grădină. Trebuie să le predau în Dingding. Prinţii indieni se interesează de aşa ceva, ca să împodobească cu ele capul nevestelor lor.

   — Şi aşa o valoare enormă o păstraţi aici în dulap, căpitane? Nu-i cam imprudent?

   Dierk trase din pipă şi a răspuns degajat:

   — Oamenii mei sunt de încredere, băieţi de treabă. Nimeni nu ştie de perle, de aceia sunt aici în siguranţă.

   — Dar aveţi pasageri, căpitane!

   — Toţi sunt oameni de treabă, bucuroşi că pot călători ieftin. Nu, n-am griji. Vedeţi, afacerea mi se rentează. Aşa câştig mai mult decât dacă aş fi luat o încărcătură mare. Deodată s-a auzit o bătaie în uşă. Înainte ca Dierk să poată spune intră, uşa s-a deschis. Pasagerul necunoscut cu care ei au stat de vorbă pe punte, intră zâmbind.

   — Scuzaţi deranjul, domnule căpitan - spuse el - aştept o telegramă. A sosit cumva?

   Dierk a închis repede caseta pentru ca individul să nu-i vadă conţinutul.

   — Nu a telegraf la bord, Mr. Wanter, răspunse el, la ce bun? Eu navighez mereu aproape de ţărm.

   — Asta-i o prostie, spuse Wanter supărat, aş fi putut aranja câte ceva. Se scuză din nou şi pleacă.

   — Câte pretenţii mai au şi pasagerii! Nu am la bord nici un om calificat ca telegrafist, altfel aş fi avut poate o staţie. Oamenii pot fi mulţumiţi că au linişte la bord şi nu sunt deranjaţi.

   Dar astăzi vor să călătorească cât mai ieftin şi cu tot luxul. Pe vremea mea a fost cu totul altfel, frumoasa navigaţie cu vele a dispărut. A dat a regret din cap. Hm, perlele sunt însă minunate, nu? continuă el.

   — Da sunt exemplare splendide, răspunse George.

   — Acum hai pe punte, este mai răcoare, propuse căpitanul.

   După ce a închis caseta cu grijă, cei trei ieşiră pe punte.

   Wanter era tot acolo, uitându-se la ţărmul apropiat.

   Dierk s-a dus la puntea de comandă. Petre şi George se plimbau pe punte.

   Priveau cu interes la vasele care treceau. Se vedeau şi câteva nave engleze de război precum şi câteva avioane, care se învârteau în aer, la mare altitudine.

   După masă, Petre şi George s-au făcut comozi la proră, în şezlonguri. Dierk a venit la ei şi le-a povestit despre viaţa lui.

   Deja, ca mus a cunoscut coastele peninsulei Malacca. Pe atunci piraţi chinezi şi malaiezi făceau zona nesigură cu joncile lor. Piraţii acum au devenit contrabandişti, având şi astăzi afaceri rentabile.

   Coastele Malaccăi ofereau atâtea ascunzători încât guvernului îi era imposibil să-l prindă pe aceşti criminali.

   — Am avut odată o întâmplare foarte interesantă, spuse bătrânul olandez. Cu un an în urmă am intrat în portul Malacca. Trebuia să fiu foarte prudent, era noapte, să nu eşuez pe ţărm. Deodată am fost oprit de un vas. Un vas guvernamental care m-a confundat cu un contrabandist. Cu tot protestul meu, mi s-au cercetat hârtiile şi încărcătura, abia după aceea mi-am putut continua drumul. Peste un sfert de ceas am auzit focuri din depărtare. Nava guvernului s-a întâlnit totuşi cu adevăraţii contrabandişti. După cum am aflat mai târziu, vasul contrabandiştilor a reuşit din păcate să scape.

   Vameşii au cercetat coasta, dar n-au reuşit să dea de

ascunzătoare. De atunci zona nici astăzi nu este sigură.

   Wanter a păşit pe lângă ei, cu mâinile la spate, părând cufundat în gânduri. Apoi l-a privit pe căpitan şi-l întreabă:

   — Când ajungem la Malacca domnule căpitan? Poate că acolo voi merge la ţărm să aştept o informaţie, chiar că-i o prostie să nu aveţi aici telegraf.

   Dierk a mârâit ceva, apoi i-a răspuns.

   — Mâine devreme suntem la Malacca. Acolo voi rămâne două ore.

   — Două ore? Asta poate va ajunge şi pot fi iarăşi la timp pe vas. Wanter salută neglijent cu mâna la şapcă şi a mers mai departe.

   Căpitanul l-a urmărit cu privirea.

   — Comici indivizi, negustori aceştia, spuse Dierk, mai întâi de abia aşteaptă să vină la bord, apoi ar vrea să ajungă dacă se poate cu aripi pe uscat. Tare greu îi poţi mulţumi.

   George a dat din cap, privind spre insulele mai mari şi mai mici. Erau aproape toate nelocuite. Palmieri erau rari. A apărut musul, care-l chemă pe căpitan.

   — Dierk este un marinar bătrân şi cinstit, spuse Petre, dar îl găsesc puţin uşuratic.

   — La ce te referi? întreabă George curios.

   — Ei, la perlele alea pe care le lasă aşa, fără nici o protecţie.

   — Dar ce crezi că se poate întâmpla, Petre? Doar nu ştie nimeni că sunt perle la bord.

   — Bine, eu n-aş fi aşa de neglijent. Închipuieţi ce ar fi dacă noi n-am fi nişte persoane cinstite.

   — Prostii, bătrânul ştie ce face, doar nu-i un înger.

   Petre nu i-a răspuns lui George. George tăcu deasemenea. Vasul îşi continua drumul.

UN OM PESTE BORD

   SE APROPIA SEARA. Marea sclipea în multe culori, iar cerul strălucea într-un auriu palid. Un vânt uşor clătina vasul. Elicele vasului zumzăiau neobosite. Cerul se colora tot mai bizar. Soarele a dispărut în mare. Pe vas s-au aprins luminile de navigaţie. În curând s-a lăsat întunericul peste vas.

   George şi Petre cinară împreună cu căpitanul în cabina sa, serviţi de Lu Wang. Aceasta era ambiţia lui Lu Wang.

   După cină George joacă o partidă de şah cu căpitanul Dierk sub privirile lui Lu Wang, pe când Petre citea ziarele.

   — Pierdut, căpitane, spuse George după o vreme.

   — Aşa o porcărie! Asta nu am văzut-o, spuse Dierk, dar fără supărare.

   — Încă o partidă? întrebă George.

   — Se face târziu, nu?

   — Da şi mie mi-ar conveni mai mult să merg la culcare.

   — Ei, deci! Atunci pe mâine dimineaţă!

   După care şi-au strâns mâinile. Petre, George şi Lu Wang au plecat la culcare.

   Luna era joasă, dar stelele luminau suficient pentru a se vedea coamele valurilor. O umbră întunecată a traversat puntea nevăzută de nimeni. Umbra a dispărut pe scara ce cobra în jos.

   Căpitanul sforăia de zor. Paharul de vin băut cu tinerii George şi Petre l-au obosit, deoarece el bea foarte rar.

   Uşa cabinei căpitanului a fost deschisă încet, pe nesimţite. Câteva clipe mai târziu silueta a rămas nemişcată. Din pat se auzea sforăitul puternic al căpitanului.

   Silueta a pătruns în cabină. O mână s-a întins spre stativul de flori. Apoi umbra s-a oprit în faţa dulapului din perete pe care l-a deschis cu grijă. Au urmat câteva secunde de aşteptare. Nici o mişcare. Mâna pătrunse în dulap şi scoase ceva de acolo. Din nou ascultare. Dulăpiorul a fost închis. Mâna s-a întins din nou pentru a pune la loc

cheia. S-a auzit un clinchet uşor.

   Pufnind sonor, căpitanul s-a întors pe partea cealaltă. Silueta s-a oprit un moment, hotărâtă să se repeadă la bătrânul olandez. Dar respiraţia sa zgomotoasă arăta că acesta dormea mai departe. Silueta s-a strecurat afară din cabină şi a dispărut în noapte. Nimeni nu a observat nimic din cele ce s-au întâmplat.

   Vasul îşi făcea drumul prin marea liniştită, legănându-se sub mişcarea motorului. George şi cu Petre dormeau liniştiţi, ştiindu-se sub pază bună.

   Paza de punte îşi făcea rondul. Noaptea a trecut fără incidente. S-a luminat de ziuă. Vasul îşi continua înaintarea spre vest. Dintr-odată s-a făcut lumină...

   George s-a trezit şi a respirat uşurat.

   Deodată s-a auzit un strigăt puternic care-l smulse din reverie. Pe punte domnea o agitaţie de nedescris. Petre s-a trezit şi el şi întrebă ce s-a întâmplat. George nu i-a putut răspunde. Se îmbrăcară repede şi părăsiră cabina. Dar înainte ca ei să ajungă pe punte, motoarele au fost oprite. Pe punte, în plină agitaţie a apărut şi căpitanul.

   El întrebă cu voce tare, care este cauza întreruperii mersului.

   — Un om peste bord! îi strigă un matroz.

   — A căzut cineva în apă întreabă mirat Dierk, la dracu, asta înseamnă multă supărare. Ca şi cum individul n-ar fi putut aştepta. A fost cineva dintre ai noştri?

   — Nu, era un pasager şi era total dezorientat, raportă un matroz.

   — S-a scufundat.

   — Da, n-a mai ieşit la suprafaţă, dar am aruncat totuşi un colac de salvare. L-am văzut furişându-se ca şi cum ar avea ceva pe conştiinţă, l-am strigat şi atunci a luat-o la fugă şi a sărit peste bord.

   George a păşit spre căpitan şi l-a privit atent. Îi arată o barcă cu motor care se îndrepta în grabă spre ţărm.

   — Ce barcă a fost asta? întreabă el, a fost aproape de vas?

   — N-aş putea să spun, dar a fost cam la cincizeci de metri distanţă de noi.

   — Şi omul nu a mai apărut?

   — Nu, nu l-am mai văzut. Am fugit să aduc colacul de salvare. În acest timp, bineînţeles n-am mai putut vedea nimic. În acest moment în mintea lui George s-a trezit o bănuială cumplită. Şi-a trecut mâna peste frunte şi respiră adânc. Ezită o clipă, apoi i-a şoptit căpitanului.

   — Mergeţi repede în cabină şi verificaţi dacă mai sunt acolo perlele!

   Dierk şi-a încreţit fruntea şi încercă să râdă. Curând în ochi i-a apărut teama.

   George urmărea prin binoclu barca cu motor care se îndrepta spre ţărm. Nu avea nici un rost să o urmărească, deoarece avea un avans prea mare.

   George a văzut doar un singur om în barcă. O mai fi şi altul sub punte cine putea şti?

   Atunci a apărut căpitanul. Era palid ca moartea şi se clătina. Ochii îi umblau înnebuniţi în jur ca şi cum căuta ajutor.

   — Ce s-a întâmplat, întreabă George pe nerăsuflate, încă neputând realiza catastrofa.

   — Caseta... cu perle a dispărut fără urmă, bâlbâi olandezul.

   — Deci a fost furată! murmură George furios, bătând din picior.

   — Hoţul a luat perlele şi acum s-a înecat, spuse Dierk cu o voce joasă, perlele s-au pierdut pentru vecie. Îşi smulgea părul din cap, strigând continuu, trebuie să vând vasul meu şi tot ce am pentru a plăti perlele, pentru că nu le-am asigurat. O, eu, nefericitul de mine, nebun şi naiv ce sunt!

   George a privit spre ţărm. I-a venit un gând. De ce s-a menţinut barca în vecinătatea vasului? Şi de ce a sărit Wanter, căci el era personajul sinucigaş, chiar aici peste bord? Putea s-o facă noaptea şi atunci nu l-ar fi văzut nimeni. Poate că era o legătură între barca cu motor şi dispariţia lui Wanter.

   — Căpitane, hai la cabina dumneavoastră să discutăm puţin, spuse George hotărât, capul sus poate încă nu-i totul pierdut.

   — Vreţi cumva să căutaţi în fundul mării domnule? îl

repezi aproape furios olandezul.

   — Nu este cazul căpitane, răspunse George liniştit, hoţul este cu probabilitate maximă în barca aceea cu motor, care tocmai a atins ţărmul.

   Dierk şi-a deschis larg gura şi scrută depărtarea. Faţa i-a căpătat o expresie de mirare fără margini. Apoi îi scăpă o înjurătură cumplită.

   — Trebuie să-l urmăresc, strigă el. Voia deja să ordone lăsarea unei bărci la apă, când George l-a oprit.

   — Nu are rost, ajungem prea târziu. Să mergem mai departe; faceţi ca şi cum nu s-ar fi întâmplat nimic, pentru că bandiţii ne ţin cu siguranţă sub observaţie.

   — Dar aşa îmi va scăpa nemernicul!

   — Nu! De data aceasta vom avea noi grijă de el. Ordonaţi să se meargă mai departe, ca să nu observe nimeni nimic.

   George era atât de hotărât, încât căpitanul s-a conformat imediat. Coborând apoi în cabină, Dierk s-a oprit în faţa dulapului, scuturând din cap.

   — Era totul în regulă, cheia era la loc sub flori şi dulapul închis ca de obicei, murmură olandezul.

   — Nu aţi sesizat nimic în timpul nopţii? întreabă George.

   — Nu, am dormit dus, acesta a fost răspunsul dat de căpitan.

   — Individul cred că ne-a ascultat, iar intrarea lui în cabină era ca să se convingă de existenţa perlelor. A lucrat foarte inteligent. Dar acum trebuie să ne ocupăm de urmărirea acestui Wanter.

   — Vreţi... să... bâlbâi Dierk.

   — De sigur, căpitane. Este de datoria noastră. Rămâneţi liniştit la bord, singuri ne va reuşi mai bine. Când ajungem la Malacca?

   — Într-o oră.

   — Ce distanţă este de la port până aici, adică în cât timp vor ajunge indivizii pe uscat?

   — Hm, într-o oră jumătate până la două, răspunse Dierk după ce a verificat distanţa.

   — Atunci viteză! Indivizi vor să ajungă la Malacca, acolo sunt destule ascunzători şi tăinuitori. După câte ştiu, de acolo pleacă o cale ferată spre interior, nu?

   — Exact. Dar pentru dumnezeu, dacă indivizi ne scapă eu sunt terminat, pot să mă împuşc. Nu voi supravieţui ruşinii şi scandalului.

   — Capul sus, căpitane! Vom face tot ce ne va sta în puteri.

   — Să nu anunţ, poliţia?

   — Ba da. Dar să nu spuneţi că noi ne-am dus să-i urmărim pe bandiţi.

   — Bun. Atunci preiau personal comanda vasului. Ah, de abia aştept să pun mâna pe canaliile astea, zise Dierk, apoi transmise prin mus comenzile.

   Vasul s-a pus în mişcare. Când George, Petre şi căpitanul ieşiră afară pe punte, locul unde sărise omul peste bord era deja departe.

   Dierk a preluat cârma. Vasul înainta cu viteză mărită. Pasagerii ieşiţi pe punte nu au observat nimic, deoarece şi matrozii erau obligaţi să tacă.

   Acum ţărmul se vedea cu ochiul liber. Jungla întunecată se întindea peste coastele munţilor. Din când în când apăreau luminişuri, unde se desluşeau orezării şi aşezări omeneşti. După o oră bună a apărut Malacca. De departe se puteau recunoaşte ruinele fortăreţei, clădite pe un deal.

   Malacca a fost cucerită de amiralul portughez Albuquerque, în anul 1511 după o luptă sângeroasă dată cu malaiezii.

   Aceasta a fost prima colonie portugheză în Extremul Orient. Dar în 1606 a căzut în mâna olandezilor. Care, la rândul lor au trebuit să o cedeze englezilor, în a căror posesiune a rămas până astăzi.

   Vasul intră în port. George şi Petre au mai vorbit odată cu căpitanul. El urma să aştepte în Malacca până ce oaspeţii săi vor reveni din misiunea lor de urmărire.

   De ce să plece la Dinding? Era doar timp pentru anunţarea pierderii perlelor.

   Pentru căpitan se redeştepta speranţa, că prietenii săi germani îl vor captura pe tâlhar. În caz de reuşită le promise o recompensă frumoasă.

   Imediat ce vasul s-a oprit, George şi Petre au plecat. Lu Wang a rămas, nefiindu-le util.

   George împreună cu Petre au străbătut vechiul oraş, cu străzi întortocheate, căsuţe cu acoperişuri de ţiglă, ca în Portugalia. Cu toate înnoirile şi schimbările aduse de străini oraşul şi-a păstrat puternic amprenta portugheză. Chiar şi limba localnicilor a rămas portugheză.

   Dar toate aceste schimbări pentru moment nu i-au interesat pe cei doi amici George şi Petre. Ei voiau să ajungă la drumul care ducea spre sud, de-a lungul litoralului.

   Între timp Dierk s-a dus la poliţie şi a anunţat furtul. I s-a promis că se vor lua măsuri şi cu asta Dierk a trebuit să se mulţumească. Speranţa pentru el era în cei doi prieteni, George şi Petre.

   Aceştia au ajuns în sfârşit la drumul care ducea peste munţi iar pe alocuri prin păduri dese.

   Din faţă venea o maşină condusă de un malaiez în care se mai afla un alb.

   George le-a făcut semn să oprească. Maşina s-a oprit cu scrâşnet de frâne. Farrow a mers spre vehicul salută şi s-a prezentat. Cel din maşină era un negustor pe nume Van Hansen care voia să ajungă la Malacca.

   George a improvizat repede o poveste.

   — Vorbiţi de cei doi oameni albi? răspunse Von Hansen. O clipă, cred că I-am văzut. L-a descris pe unul atât de bine încât Farrow exclamă:

   — Da, acesta este Wanter. Unde l-aţi văzut?

   — Cam la patru kilometri de aici în localitatea Kunua. Mai de mult era un sătuc nenorocit de pescari malaiezi. Acum sau aşezat câţiva plantatori acolo şi au defrişat jungle pe suprafeţe mari. Acolo I-am văzut. Erau în faţa casei unui anume Pantring, unul care face negoţ cu de toate. Ştiţi, aici unde alibi sunt rari, îl reţii bine în minte pe orice nou venit.

   Von Hansen era vorbăreţ. El povestea multe lucruri bine de ştiut. Apoi a insistat să plece deoarece trebuia să fie la o oră fixă în Malacca. S-a despărţit de George şi de Petre, urându-le dum bun.

   În curând maşina a dispărut după o curbă. Cei doi îşi continuară drumul.

   — Iar am avut noroc, zise George, acum ştim unde să-l căutăm pe hoţ. Aşezarea nu este mare aşa că Wanter nu ne poate scăpa. Dacă totuşi reuşeşte, îl va aştepta poliţia din Malacca.

   Petre nu era aşa de sigur de reuşită. Se aflau într-un loc necunoscut şi aici te puteai oricând aştepta la surprize.

   Au trecut pe lângă cocotieri şi palmieri Areka. Prin verdele copacilor se vedeau uneori pereţii bruni ai caselor malaieze. La fel se vedeau şi multe saronguri multicolore ale locuitorilor. În mocirla orezăriilor se bălăceau bivoli negri-cenuşii, care se holbau cu ochi mari la călători. Pe marginea drumului şedeau, mestecând betel câţiva malaiezi de culoarea bronzului, pe când femeile, cu fustele suflecate, cu pânze înfăşurate în turban pe cap şi la gât, trebăluiau în apă şi în mocirla până la genunchi, punând răsaduri de orez. Era timpul lucrului.

   De obicei, malaiezii nu au multe de făcut. Orezul şi nucile de cocos le asigură hrana zilnică. Ei nu flămânzesc pentru că pământul lor este atât de fertile că doar cu puţin efort obţineau recoltele cele mai mari. Şi apoi nu este departe nici marea cea inepuizabilă, unde se putea pescui în voie.

   Din faţă veneau câteva camioane. Soarele ardea nemilos aşa că au trebuit să facă un scurt popas.

   S-au oprit pentru popas la umbra unor arbori giganţi şi cu o apă dintr-un pârâu de munte, care curgea murmurând dea lungul drumului. Apoi şi-au continuat drumul. După o oră de mers au ajuns la Kanua. Era o aşezare mică şi săracă, formată din două trei şiruri de case cu etaj după care urmau case construite din bambus, acoperite cu Frunze de palmier. Totul era plin de praf. Cârduri de copii goi puşcă, malaiezi şi chinezi îi înconjurau pe cei doi noi veniţi. S-au oprit în faţa unei prăvălii joase şi întunecate plină cu obiecte necesare pescarilor şi plantatorilor. Au intrat şi l-au întrebat pe bătrânul patron ba de una ba de alta. Acesta l-a îndrumat la americanul Jak Bloom, care avea o plantaţie foarte aproape.

   Acolo trebuiau ei să ajungă şi să-l întâlnească pe cei pe care îi căutau.

   Petre îşi cumpără un pachet de tutun, după care au părăsit prăvălia.

   S-au bucurat foarte mult când au ajuns din nou în pădure, deoarece arşiţa era de nesuportat.

   Trebuiau să meargă tot mai adânc în pădurea întunecată, plină de vegetaţie parazitară şi de formaţiuni de liane colorate unele prin flori roşii, altele albe.

   Petre s-a oprit şi spuse:

   — Domnule George, cred că individul ne-a minţit. Probabil că indivizii sunt la el şi ne-a trimis de acolo, ca să le uşureze fuga sau să ne atragă într-o capcană. Căci altfel numi pot explica....

   George l-a privit surprins. Aşa ceva nu i-a venit în minte.

   — La naiba Petre, exclamă el supărat, dacă ai dreptate suntem în rahat.

   — Mai bine să ne întoarcem, spuse Petre, în sat ni se pot întâmpla mai puţine rele ca aici în pădure. Dacă dispărem, nu mai ştie nimeni de noi.

   George s-a gândit puţin.

   — Bine, să ne întoarcem şi. se întrerupse. S-au auzit paşi. Le-a ieşit în întâmpinare un malaiez cu un fes roşu pe cap şi cu un Baju peste umeri.

   I-a privit cu îndrăzneală pe cei doi tineri.

   — De unde vii? întreabă George.

   — De pe plantaţia lui Tuan Bloom, răspunse malaiezul.

   — Cât mai este până acolo?

   — Nu mult, plantaţia este acolo, spuse indigenul.

   — Lucrezi pe plantaţie?

   — Da Tuan.

   — Tuan-ul tău are vizitatori, nu? l-a iscodit George, oferindu-i malaiezului o monedă. Ochi acestuia au căpătat o expresie vicleană. A luat moneda repede şi spuse:

   — Da Tuan, doi bărbaţi. Şed pe veranda bungalow-ului la Tuan Bloom. Să meargă Acan să anunţe ceva?

   — Nu-i nevoie, răspunse George, trăgându-l la o parte pe Petre şi spunându-i:

   — Suntem deci pe drumul cel bun. Sunt curios să văd ce va urma.

   Plecară liniştiţi mai departe, fără să se întoarcă, căci altfel ar fi văzut cum malaiezul râdea cu viclenie şi a dispărut apoi în desiş.

   Au mers cam zece minute când deodată pădurea s-a luminat. Plantaţii de arbori de cauciuc anunţau apropierea unei reşedinţe. Într-adevăr, curând au văzut un bungalow impresionant. Asta trebuia să fie reşedinţa americanului.

   Pe veranda umbroasă nu era nimeni. Nici un câine nu le-a anunţat sosirea. Cei doi sau oprit fără să vrea. George şi-a mijit ochi. Deodată a avut o senzaţie ciudată. Deschise tocul pistolului. În clipa aceea a apărut un alb pe verandă. George l-a privit atent. Omul s-a aşezat pe un şezlong şi-şi pregăti pipa. Privind spre pădure i-a descoperit pe cei doi amici.

   Se ridică mirat.

   — Hello unde vreţi să ajungeţi? întreabă el mirat. V-aţi rătăcit?

   George şi Petre au păşit spre casă. După prezentări aflară că stăteau în faţa lui Jack Bloom.

   — Dar vă rog, luaţi loc şi povestiţi-mi ce vă aduce în această regiune uitată de dumnezeu.

UN ATAC PRIN SURPRINDERE

   GEORGE ŞI PETRE S-AU AŞEZAT.

   — Mr. Bloom, a început George, nu vreau să ţin discursuri, ci voi trece direct la subiect. Cunoaşteţi pe un Mr. Wanter?

   Americanul l-a privit ca şi cum nu l-ar fi înţeles.

   — Un Mr. Wanter? repetă el întrebarea.

   — Da, se pare că până nu demult a fost văzut aici, Mr. Bloom.

   — Atunci ar trebui să ştiu, aici eu sunt stăpânul. Trebuie să fie o neînţelegere. Şi altfel zis, tonul dumneavoastră este întrucâtva curios, Mr. Farrow, spuse el, băgându-şi mâna în buzunarul hainei.

   George s-a ridicat şi a făcut un pas spre el.

   — Ştim de la oameni de încredere că Wanter cu asociatul său a venit aici la dumneavoastră. Spuneţi-ne deci unde sunt!

   — Goddam, răspunse americanul, dacă vă spun că nu cunosc nici un om numit Wanter şi că nimeni nu este la mine, atunci aşa este, aţi înţeles? Se pare că aţi uitat unde vă aflaţi, vocea lui devenind tunătoare.

   — Nu este adevărat, Mr. Bloom, răspunse apăsat George şi-l privi pătrunzător pe american, dacă nu ne spuneţi unde sunt, vom lua alte măsuri.

   — Vă rog, răspunse Bloom, batjocoritor, vedeţi doar să nu vă loviţi, se uită la dreapta şi continuă la fel de batjocoritor: v-aş sfătui să ridicaţi mâinile sus, altfel vă va fi cam neplăcut.

   George s-a uitat repede în jur.

   În spatele lui stăteau doi inşi, care intraseră neauziţi din casă pe verandă şi ţineau pistoalele îndreptate spre ei. Unul din ei era Wanter. N-avea rost să opună vreo rezistenţă. George şi Petre şi-au ridicat mâinile sus. Li s-au luat armele, Farrow şi-a dat seama prea târziu că erau confruntaţi cu o bandă întreagă.

   — Totul este pregătit? întreabă Bloom.

   — Am pregătit totul pentru o recepţie demnă, spuse Wanter cu un zâmbet pervers, van Hansen a lucrat bine, servitorul său este un băiat care merită o răsplată specială.

   George a înţeles că şi van Hansen face parte din bandă. Au fost precis bănuiţi şi şi-a informat complici, pe ce cale, Farrow încă nu a înţeles. Pentru el era clar că venirea lor a fost anunţată.

   Cuvintele lui Bloom l-au smuls din gânduri:

   — Nu veţi păţi nimic, a început el pe un ton sec, depinde doar de voi, dacă veţi fi cuminţi şi vă resemnaţi cu soarta. Noi suntem oameni care nu renunţă la un plan odată stabilit, cu atât mai puţin din cauza voastră. Deci, o vreme veţi rămâne aici cu noi, după care veţi fi eliberaţi. De aceea v-am fi recunoscători dacă pentru hrană şi adăpost veţi completa nişte cecuri, altminteri nu veţi primi de mâncare şi de băut. Altfel nu se poate.

   George îşi muscă buzele.

   — Câtă răscumpărare pretindeţi Mr. Bloom? întreabă George. Trebuia să fie dibaci şi să adoarmă vigilenţa bandiţilor.

   — Răscumpărare? Am vorbit doar de bani pentru subzistenţa voastră. Dacă vreţi să staţi la un hotel trebuie că plătiţi. Eu nu v-am invitat aici, aţi venit singuri. Deci este normal să vă cer o modestă plată. Să zicem, pentru fiecare, două sute de dolari.

   — Hm, zâmbi George, un hotel ieftin?

   — Aveţi cel puţin umor, Mr. Farrow, acest lucru îl apreciez.

   — Scrieţi deci cecurile şi vom vorbi mai departe.

   — Şi ce se va întâmpla apoi cu noi?

   — Veţi primi o cazare plăcută şi liniştită. Nu vă va lipsi nimic. Bloom nu este un neom, ştie el ce le datorează unor gentlemeni. Aş regreta sincer, pentru că sănătatea dumneavoastră ar avea puţin de suferit. Marea nu este aşa de departe de noi şi acolo trăiesc câteva animale care s-ar bucura foarte mult să poată mânca pe săturate. Petre de abia se abţinea să nu-l pocnească peste mutră. Dar în spatele lor se stăteau cei doi indivizi cu revolverele îndreptate asupra lor.

   — Mă voi gândi, zise George.

   — Aici nu ai la ce te gândi, băiete, răspunse Bloom cu viclenie. De semnat vei semna oricum. Dar cu cât semnezi mai repede cu atât mai bine va fi pentru voi ca şi pentru noi.

   — Bine, vă voi scrie cecul, spuse George.

   El ştia că cecul nu putea fi folosit, deoarece a mai fost în situaţii asemănătoare şi a convenit cu băncile care-i rezolvau problemele financiare un semn pe cec. Dacă lipsea acel semn, cel care prezenta un asemenea cec trebuia arestat. Intenţionat s-a împotrivit ca să nu bată la ochi.

   — Aşezaţi-vă, comandă Bloom, dar nu uitaţi că o mică mişcare de deget a amicului meu vă poate trimite în lumea cealaltă. Între timp îi vom pune amicului dumneavoastră nişte splendide brăţări.

   Petre profită de aceea clipă ca să se repeadă la adversarul său. A fost repede învins şi încătuşat.

   Bloom a adus apoi cerneală şi toc, pe care i le întinse lui George. După completarea cecului i s-au golit buzunarele. Tot ce a fost în buzunarul lui a fost luat de către Bloom. George scrâşnea din dinţi, iar pe bandiţi îi străpungea cu privirea.

   — Acum jos cu ei! comandă Bloom, purtaţi-vă cuminţi băieţi, altminteri primiţi şi botniţe, aţi înţeles? Nu glumesc!

   Wanter şi celălalt l-au înşfăcat pe Petre şi l-au dus în pivniţă, după care a urmat George.

   La lumina unei lanterne mici, cei doi au văzut o mulţime de lăzi şi de baloturi stivuite acolo. Ca să nu se poată elibera unul pe altul ei au fost legaţi în mod special. Bandiţii au luat lanterna şi au plecat. Petre a slobozit o înjurătură.

   — Bine am intrat în rahat, domnule George! Ca doi ageamii tâmpiţi. Indivizii ne-au spus doar pe ce cale să intrăm, iar noi ca măgarii am intrat!

   — Ce s-a făcut s-a făcut, nu se mai poate schimba nimic, Petre. Acum supărarea nu mai ajută la nimic. Trebuie să ne gândim numai cum să scăpăm de aici.

   — Cine ştie, ce au de gând cu noi. Dacă iese rău, Bloom ăsta ne lichidează!

   — Aş vrea să ştiu cu ce ticăloşii se ocupă tâlharii aceştia.

   — Par să fie contrabandişti Petre.

   — Te ei după mărfurile de aici? posibil. O, atunci ştiu la ce să ne aşteptăm. Dierk va aştepta mult reîntoarcerea noastră.

   — Ei, nu mai cobi, Petre. Dierk a anunţat poliţia, care poate sosi din moment în moment. Iar poliţia engleză ştii că lucrează excelent.

   — Şi cum vrei să pleci de aici?

   — Aşteaptă. Să nu ne pierdem curajul. Vom încerca totul, să o ştergem de aici.

   Vorbiră nemţeşte. Ca să nu fie înţeleşi de un eventual ascultător. Dar nu-i urmărea nimeni. Bloom şedea cu complicii lui pe verandă. Wanter le explica râzând, cât de neîncrezători au fost George şi Petre pe vas.

   — Treaba a fost pregătită clasa întâi, Jack, îi spuse el, admirativ lui Bloom. Ne-ai dat o informaţie bună. Iar Mack a fost punctual. Totul a mers brici. Sper numai ca James să nu- şi bage toţi biştarii în buzunar iar nouă să ne arunce ceva ca de pomană.

   — Mai vedem noi! Bloom lovi cu pumnul în masă, acum va trebui să împartă cu noi în mod cinstit, totul a pornit de la mine. În mod normal lui James nu-l revine nimic.

   — James e bosul, Jack. El stă ca negustor cinstit în Malacca şi nimeni nu ştie că este un contrabandist şi are mulţi bani investiţi în asta. Are două vase care sunt pe drum.

   — Dar noi scoatem mereu castanele din foc, strigă Bloom înfuriate. Acum nu mă las prostit cu fărâmituri, crede-mă.

   — Aş vrea să fie aşa. Am fost prost să-i las aşa fără nimic perlele. Acestea valorează o avere. Dacă James dispare....

   — Ah, încetează cu prostia aceasta! l-a întrerupt Bloom. James poate veni aici în orice clipă. Va fi curios, dacă i-am prins pe George şi Petre. Bloom pufni din pipă trimiţând nişte norişori denşi de fum, apoi se uită îngândurat în gol.

   — Vine cineva! strigă al treilea, Mack.

   Cei trei s-au ridicat şi s-au uitat peste balustrade verandei. La marginea pădurii s-a ivit o siluetă. Era van Hansen, pe care cei doi l-au întâlnit pe drum.

   Pe când van Hansen se apropia încet de verandă. Bloom îşi încheie haina, apoi spuse:

   — Vreau acum să clarific totul cu James.

   Acesta i-a salutat pe cei trei inşi, apoi întreabă.

   — Totul este în ordine?

   Bloom a dat din cap afirmativ.

   — I-am închis în beci şi sunt bine păziţi. Nu pot zbura, a dat Wanter raportul.

   Hansen inspiră adânc şi a luat loc, ştergându-şi faţa de transpiraţie.

   — Băieţii au fost sprinteri şi pe faţă, spuse el, i-am întâlnit încă în faţa oraşului. Erau pe drum încoace.

   — Puteau ei, să mă caute mult şi bine, răspunse Wanter.

   — Fii sigur că te-ar fi găsit, zise van Hansen serios, de nu mi-ar fi venit ideea să le ies în cale, alta era acum situaţia. Am avut bafta.. Măgarul de căpitan a anunţat poliţia. Pot veni oricând în Kunua.

   — Nu vor găsi nimic, James, spuse Bloom cu răutate.

   — Te înşeli, Wanter şi Mack au fost văzuţi şi de alţii. Dacă poliţiştii vor fi vicleni - şi de mult sunt pe urmele noastre - vor afla încotro au plecat. Wanter şi Mack trebuie să dispară de aici. Cel mai bine este să se ducă la tine, Jack.

   — Şi cât urmează să stăm acolo? întreabă Wanter neîncrezător.

   — Până ce se întunecă. „Mabe" va patrula pe la ora zece în faţa ţărmului. Veţi merge pe bord şi veţi aştepta alte instrucţiuni.

   — Şi ce facem cu aceştia pe care i-am prins?

   — Vor fi duşi şi pe ei pe vas. Ce va fi mai departe, nu ştiu. Ce au avut asupra lor?

   — Totul este la mine în masa de scris, James, răspunse Bloom, după care scuipă.

   — Bani?

   — Nu mulţi, fără importanţă.

   Van Hansen se ridică vrând să intre în casă. Bloom a rămas aşezat fără să schiţeze un gest, că s-ar scula. Le aruncă complicilor săi priviri încurajatoare. Apoi cu mâinile în buzunar spuse degajat:

   — Un moment domnule James, am să-ţi spun ceva.

   Van Hansen l-a privit mirat. Tonul lui era neobişnuit. L-a cântărit din priviri pe cei trei. Imediat a înţeles că aici s-a

întâmplat ceva.

   — Ce s-a întâmplat? întreabă el, fără să se mai aşeze.

   — Ce va fi cu perlele James? Vei fi tu boss-ul, dar acum aşteptăm împărţeală cinstită. Perlele sunt o avere uriaşă.

   Van Hansen a zâmbit uşor.

   — Aşa deci? spuse el aşezându-se la loc, vă este frică că vă voi păcăli?

   — În treaba aceasta tu nu ai contribuit cu nimic, James, urmă Bloom netulburat, eu am fost informat şi Wanter a făcut restul.

   — Ei şi?

   — Am spus! Vreau ca împărţirea să fie făcută cinstit.

   — OK! Voi o jumătate şi eu pe cealaltă.

   — Nu! Părţi egale pentru toţi, strigă Bloom enervat.

   Sprâncenele lui van Hansen s-au împreunat primejdios.

   — Vreţi să vă răsculaţi? întreabă el, privindu-i tăios.

   — Nu-i vorba de răscoală. Vrem doar ce ni se cuvine.

   Van Hansen a căzut aparent pe gânduri. Apoi a dat

afirmativ din cap.

   — Am colaborat bine până acum, spuse el, bine, va fi aşa cum doriţi, voi face o excepţie acum şi voi împărţi cinstit cu voi. Dar încă nu ştiu cât vor valora perlele.

   — Dă-ne un avans de plată James, a cerut Bloom.

   — Tot nu ai încredere în mine Jack? întreabă van Hansen. Ne socotim mâine. Noaptea asta va trebui ascunsă încărcătura de pe „Mabel" apoi vom vedea.

   Bloom şi-a privit complicii. Nu au îndrăznit să obiecteze. Wanter ridică doar din umeri.

   — Bine, răspunse Bloom, când vii mâine la socoteală?

   — Voi fi aici la amiază. Mack şi Wanter îşi vor primi banii la bordul lui Mabel. Acum Bloom se ridică şi s-a proţăpit în faţa lui van Hansen.

   — James, vreau să-ţi spun ceva, cu toată amiciţia, spuse el cu seriozitate. Am fost până acum prieteni buni. Te-am declarat de bună voie ca şef al nostru şi te-am recunoscut pentru că tu aveai banii şi puteai cumpăra vasele. Ştii că am fost cinstit cu tine. Dar să ştii şi tu, că Jack nu înghite înşelătoria. Dacă până mâine la prânz nu ne primim partea noastră, voi şti ce am de făcut. Cred că ai înţeles?

   Van Hansen l-a privit netulburat.

   — Voi fi mâine aici la amiază, am spus-o. Şi acum arată- mi lucrurile luate de la cei doi prinşi.

   — Le poţi vedea mâine la prânz, nu-i nici o grabă, răspunse Bloom.

   În ochii şefului a trecut un fulger. A vrut să dea un răspuns tăios, dar s-a abţinut, văzând că cei trei doar atât aşteptau. Acum aici, el ar fi fost în pierdere.

   — De acord, spuse el înghiţindu-şi cu greu furia, acum trebuie să plec. Aşteaptă-mă deci la ora stabilită Jack!

   — Şi cu prizonierii ce facem?

   — Ce-o fi cu ei? Wanter şi cu Mack îi duc pe „Mabel" şi-i predau acolo bătrânului. Mai departe nu mai este treaba lor.

   Îţi luă pălăria şi a părăsit veranda cu paşi apăsaţi. Fluieră o melodie, ca să nu-şi trădeze agitaţia interioară, ştiind că ceilalţi îl urmăresc cu privirile.

   Simţea că aceştia au început să-l deteste. Ajunse în desiş şi se uită înapoi. A văzut cum complicii discutau pe şoptite, dar vizibil plini de zel. Un zâmbet dispreţuitor a trecut peste faţa lui. S-a întors şi a plecat mai departe.

   Bloom între timp le-a explicat amicilor săi planul pe care-l elaborase.

   — Ne eliberăm de el. După ce ne plăteşte, mâine James, vom avea împreună destul ca să ne cumpărăm un vas pentru noi. Şi atunci ne aparţine totul, pe legea mea. Ceilalţi doi l-au aprobat. Îl recunoşteau pe Bloom ca pe noul lor boss.

V.

FOC LA BORD

   LUMINA ASFINŢITULUI era tot mai tulbure. S-a făcut noapte. Mack şi Wanter au preferat să nu meargă la bungalowul lor din junglă.

   Bloom avea o mică plantaţie de arbori de cauciuc, dar într-o stare deplorabilă, de se mirau toţi cunoscuţii. Mirarea lor era şi mai mare văzând că Bloom nu era ruinat. Aceasta însemna că el avea bani foarte mulţi. Mărfurile pe care le cumpăra le plătea la timp, nici vorbă de o ruinare. Nimeni însă nu se gândea că el ar face lucruri necurate, ca un contrabandist.

   Prizonierii erau tot în beci.. Nu au reuşit să se dezlege şi habar nu aveau că pe terasă s-a discutat soarta lor.

   Bloom ştia că van Hansen îl înşela şi decise să-l elimine.

   — În seara aceasta pe Mabel, zise el şi-şi sublinie vorbele cu un gest brutal. La bord sunt doar şase oameni. Dacă acţionăm cum trebuie vasul este al nostru.

   S-a făcut ora nouă seara. În sfârşit s-a deschis chepengul. Mack şi cu Wanter au intrat în beci. Fără să spună o vorbă iau scos afară din beci pe rând. Primul a fost Petre.

   — Suntem nevoiţi să vă ducem de aici, explică Bloom, cu faţa întunecată, poliţia vă caută. Veţi merge cu noi. Vă spun de pe acum că vă dobor la prima încercare de fugă sau strigare. Este de fapt mai bine să spun lucrurile pe nume.

   Cu toate că George le-a promis să nu strige, totuşi li s-au pus căluşuri. Apoi au fost dezlegate picioarele, mâinile rămânând legate la spate. Aşa au trebuit să se deplaseze repede. Cei trei criminali i-au dus prin pădure, dar pe un alt drum, care ducea drept la ţărm.

   Aici într-o ascunzătoare bine aleasă era o barcă cu motor.

   George şi Petre şi-au dat seama că nu avea sens să încerce a se elibera.

   Acum ştiau că vor fi duşi pe un vas de contrabandişti. Doar că nu ştiau ce urma să se întâmple cu ei. Închişi în cabina ambarcaţiunii, nu au văzut nimic afară. Motorul a pornit duduind, iar ambarcaţiunea a pornit ca o săgeată în larg. Călătoria lor a durat o jumătate de oră după care s-a oprit. George a auzit voci înfundate. Wanter şi cu Mack au intrat în cabină de unde l-au scos pe Petre. Dar după câteva minute a fost rândul lui George. A fost legat cu o funie în jurul corpului şi tras în sus. Acum stătea pe puntea unui mic vapor care staţiona cu luminile stinse. Li s-au scos căluşurile. Era o noapte întunecoasă şi ploioasă. În această beznă de abia se putea distinge ceva. Siluetele întunecate alergau de colo până colo. În apropierea lor erau Mack şi Wanter însărcinaţi, se vede, cu supravegherea prizonierilor.

   Aceştia au fost duşi în sfârşit sub punte şi acolo închişi într-o cabină. Aici în cabină aerul era groaznic, abia se putea respira. Acum prizonierii zăceau aproape unul lângă altul şi din fericire nu au fost legaţi prea strâns.

   George asculta acum încordat să audă paşii cum se îndepărtau. Wanter şi Mack aveau acum altceva de făcut, iar captivii oricum nu puteau scăpa. De aceea cei doi au plecat la cabina care le-a fost repartizată şi unde l-au întâlnit pe Bloom. Acesta era foarte rău dispus. Când amici săi au intrat el a slobozit un blestem groaznic.

   — Asta da, treabă spurcată răcni el cu o voce înăbuşită, tocmai mi-a spus Bătrânul că peste o oră vine James la bord. Poate a mirosit el ceva. Şi acum vrea să călătorească. Nu se va descărca nimic. Acum ştiţi şi voi. Ochii lui James strălucea drăceşte. Wanter şi Mack îl fixară cu privirile.

   — Spui că James...? întreabă Wanter.

   — Canalia vrea să o şteargă cu vasul, dar nu ştie că şi eu sunt aici la bord. Vrea probabil să vândă la Malacca şi apoi să o şteargă. Pe noi a vrut să ne abandoneze. Bună treabă de boss. Dar se va înşela urât. Căpitanului îi convine că voi doi rămâneţi, el are doar patru oameni în echipaj, deoarece doi s-au îmbolnăvit în Singapore. De voi James nu se teme.

   — Dar Bătrânul îi va spune urgent lui James că tu eşti la bord Jack, zise Wanter.

   Bloom râse.

   — Ha! Ha! Atunci ar trebui să fie vizionar. Ei habar nu are că eu sunt aici. Am pornit motorul bărci ca să plec. Am apucat o frânghie, care atârnă la proră şi m-am căţărat sus pe punte. Nu m-a văzut nimeni. Barca a luat-o singură spre

ţărm. Căpitanul crede că eu eram în ea.

   — Deci vrei să-ţi pui intenţia în practică, Jack întreabă Wanter, cu o voce şovăitoare.

   — Mai ales acum. Noi suntem destui ca să terminăm cu matrozii. Surpriza va fi de partea noastră. Nu mă mai întorc niciodată în Kunua. Am luat cu mine tot ce era de valoare, nu prea mult. Şi bunurile nemţilor. Cecul îl vom schimba în Singapore. Poate mai târziu mai primim unul, după ce punem mâna pe vas.

   Wanter şi Mack au tăcut. Ei se temeau de Hansen căci era un om fără scrupule. Dar furia de a se şti înşelaţi era mai mare. Nu voiau să fi adus perlele pe degeaba.

   Micul vapor s-a pus în mişcare, tot fără lumini.

   Bloom se uită la ceas. Apoi sări în sus şi spuse:

   — A sosit timpul. Începem înainte ca să apară James. Avem cinci inşi contra noastră. Doi sunt jos, la motoare. Mai înainte terminăm cu aceştia trei de pe punte. Haideţi!

   Wanter şi Mack aprobară, dar fără prea multă râvnă. Dar lăcomia de bani îi orbea şi-i făcea să uite orice scrupule. Îşi luară armele. Bloom deschise uşa. S-au auzit nişte paşi grei. Era căpitanul vasului care voia să-i vadă pe captivi. S-a oprit în faţa cabinei lui Wanter şi intră înăuntru. Cel care intră în urma căpitanului era Bloom, care a închis repede uşa şi s-a aşezat în aşa fel încât să nu fie văzut de căpitan. Fără a bănui ceva căpitanul intră în cabină. Uşa s-a închis brusc în urma lui. A vrut să se întoarcă dar a fost izbit atât de tare, încât s-a prăbuşit inconştient.

   — Repede să-l legăm. Nu uitaţi un căluş, ordonă Bloom.

   Cei doi au executat ordinul. În câteva minute căpitanul

era culcat inconştient în pat.

   Bloom s-a furişat până la uşă şi ascultă, pe când o deschidea. Apoi le-a făcut semn complicilor să-l urmeze. Mai întâi s-a strecurat în hol şi de aici au urcat treptele pe punte. Acolo sta un matroz, iar altul păşea încet pe punte.

   — Voi pe acela, eu pe acela de acolo! şopti Bloom şi o luă fără zgomot din loc.

   A fost simplu. Matrozilor li s-au pus pistoalele în piept, spunându-le că vor fi împuşcaţi dacă vor opune rezistenţă. După care au fost duşi sub punte.

   Cu o voce prefăcută Bloom a dat ordin în sala maşinilor să se oprească toate motoarele. După aceasta a părăsit repede puntea şi a plecat împreună cu ajutoarele spre sala maşinilor. Maşiniştii erau atât de surprinşi încât nu au opus nici o rezistenţă. După ce-i prinseră pe mecanici, Bloom a negociat cu ei şi au ajuns la un acord. Plata mai bună cu Bloom ca şef.

   Maşiniştii au fost de acord. Pentru ei era indiferent cine le era şef, importante erau plata şi câştigul mai mare. Şi ceilalţi doi matrozi au trecut de partea lui Bloom.

   Acum, după ce părţile s-au înţeles, Bloom a dat ordin ca vasul să plece. Bloom stând pe puntea vasului, rânjea de fericire. Acum el era şeful. Se gândea cu bucurie când va vedea ce ochi mari va face Hansen când va veni pe vas şi-i va pune pistolul în piept.

   Între timp George şi Petre au reuşit să se elibereze reciproc, iar pentru a ieşi ei trebuiau să forţeze uşa, ceea ce le-a reuşit. Wanter a venit fără să bănuiască ceva. Voia să-i ducă pe captivi sus pe punte pentru corvoadă.

   Când a intrat în cabină o mână puternică l-a prins de gât, aşa că nici nu a mai îndrăznit să mişte, dar nici să strige. Imediat după ce a fost prins, a fost aruncat la podea legat şi i s-a pus un căluş în gură.

   George şi Petre au ieşit tiptil din închisoarea lor, ei neştiind de cele petrecute la bord.

   Deodată au auzit un geamăt înăbuşit dintr-o cabină. Au deschis uşa cabinei şi la lumina slabă ce ardea în cabină, ei l-au văzut pe căpitan legat şi abia acum au văzut ce a făcut Bloom cu prietenii lui. De căpitan, care inconştient, nu s-au ocupat.

   Lor le trebuiau arme, pentru aceasta s-au apucat să caute în cabină. Spre bucuria lor şi-au găsit toate lucrurile inclusiv armele lor care le-au fost luate, iar armele le erau încărcate. Acum cu armele gata de tragere s-au furişat sus pe punte.

   Bloom care sta pe punte a văzut cum din depărtare i se făcea semnale luminoase. I-a făcut semn lui Mack

spunându-i că acesta trebuie să fie Hansen.

   El era. Acesta fără să bănuiască ceva, îşi manevra barca cu motor spre navă.

   De sus i s-a aruncat o scară de frânghie. El se urcă la bord ducând cu el un sac.

   Van Hansen când a văzut pistolul lui Bloom îndreptat spre el s-a îngrozit. Hansen lăsă să-i scape sacul şi, înainte ca Bloom să poată reacţiona, l-a izbit în piept, încât acesta a fost cât pe ce să cadă. Glonţul tras de Bloom nu l-a nimerit, iar Hansen aleargă pe punte căutându-şi un refugiu.

   Acum şi el şi-a scos pistolul şi a început să tragă asupra urmăritorilor săi.

   Unul din bandiţi a fost lovit de glonţul tras de Hansen acesta a căzut şi a rămas nemişcat.

   George şi Petre au auzit focurile de pistol şi s-au ascuns după construcţiile de lemn de la pupă.

   Ei ştiau că aici se va da o luptă pe viaţă şi pe moarte. L- au văzut pe Hansen dispărând în jos urmărit de Bloom, Mack şi de un matroz. Se auziră din nou focuri de pistol. Mack strigă şi s-a prăbuşit în jos pe scară. Turbat de furie Bloom aleargă mai departe.

   El trăgea neîncetat în silueta care alerga. Dar lumina slabă şi furia de care era cuprins îi luau din precizie.

   Van Hansen a fost rănit de mai multe ori, dar nu a dat importanţă acestui fapt. Ştia că are de a face cu un duşman de moarte. I-a venit un gând. Când a ajuns în cală el s-a ascuns. Dar Bloom nu a îndrăznit să intre. Fiecare din ei aştepta o ocazie favorabilă ca să poată trage un foc decisiv.

   Petre şi cu George s-au sfătuit încet.

   Matrozul care a rămas la urmă a tresărit, văzând cum apar doi oameni în spatele lui. Era însă prea târziu. El s-a lăsat legat fără să opună nici cea mai mică rezistenţă.

   Pe punte era linişte. Nimic nu se mai mişca. George s-a strecurat pe trepte în jos. A vrut să-şi aprindă pentru câteva secunde lumina dar s-a oprit. Se auzi o împuşcătură şi imediat a simţit fumul înţepător.

   — Petre, repede, captivii strigă George.

   Trebuiau să se grăbească pentru propria lor siguranţă, bănuind ce s-a întâmplat acolo.

   Alergară repede după căpitanul care era legat şi-l duseră din cabină pe punte apoi l-au dus pe Wanter.

   După puţin timp a apărut pe punte Bloom. Părea nebun şi urla ca şi cum s-ar afla în pericol de moarte. După el veneau cei doi maşinişti. Din interiorul navei ieşea un fum gros. Pupa era puternic luminată. Cala ardea cu flăcări mari, iar Bloom alerga pe punte disperat. Recunoscându-l pe căpitan, Bloom la lovit cu piciorul plin de furie. După care dădu de Wanter şi-l dezleagă.

   — Prizonierii s-au eliberat strigă acesta. Sunt acolo la proră!

   Bloom s-a repezit în direcţia arătată, strigând ca un nebun, orbeşte. George şi Petre s-au ascuns după nişte role de frânghie. Ei ştiau că va fio luptă grea.

   În momentul când le apăru Bloom în faţă, apăru din cealaltă parte van Hansen. Cei doi adversari s-au văzut simultan şi traseră unul asupra celuilalt aproape în acelaşi timp. Amândoi s-au prăbuşit. De data aceasta ambii ochiseră bine şi s-au ucis unul pe celălalt.

   Focul se extindea tot mai mult. George şi Petre căutau o modalitate de a părăsi vasul.

   Deodată Petre strigă:

   — Un vas domnule George, un vas!

   Da, o navă se apropia cu toată viteza de nava incendiată. Curând au recunoscut-o. Era o navă a poliţiei engleze.

   Când George a văzut nava la lumina luni care apăruse a respirat uşurat, ca eliberat de un coşmar.

   Un locotenent i-a arestat pe toţi supravieţuitorii, inclusiv pe George şi pe Petre; deoarece nu cunoşteau realitatea şi trebuia să-şi facă datoria.

   Vasul nu se mai putea salva. Bloom şi van Hansen erau morţi, la fel şi Mack. Doar Wanter, hoţul perlelor a rămas în viaţă din cei patru bandiţi. Sacul lui van Hansen a fost deasemenea dus la nava poliţiei. Acolo s-au aflat după cum s-a dovedit mai târziu perlele furate.

   A doua zi toţi arestaţi au fost debarcaţi la Malacca.

   George şi Petre au fost eliberaţi după ce căpitanul Dierk a apărut ca martor. Vasul contrabandiştilor s-a scufundat, iar celălalt urma să fie vânat în continuare.

   Căpitanul Dierk nu mai ştia cum să le mulţumească. I-a rugat să vină cu el la Dinding, dar pentru aşa o vizită atât George cât şi Petre nu prea aveau poftă.

   Aşa că s-au despărţit de bătrânul căpitan Dierk, care le tot strângea mâna asigurându-i că nu-i va uita niciodată pentru binele pe care i l-au făcut. Au fost nevoiţi să accepte o sumă importantă de bani, pentru a nu-l jigni pe bătrânul marinar.

SFÂRŞIT

Volumul 204

OMUL DIN PADANG

   JUCĂTORUL

   — SUNTEŢI DE ACORD SĂ MĂ AJUTAŢI, domnule Farrow?

   Comisarul Johns îşi privi plin de încredere vizitatorii. Stătea cu George şi Petre pe veranda aerată a bungalowului său, situat în afară de Palembang. Ei s-au întors cu o seară înainte, după ce au neutralizat doi criminali periculoşi.

   Comisarul era foarte interesat să colaboreze cu cei doi prieteni şi le-a făcut propunerea să-l ajute la rezolvarea următorului caz. Era vorba de prinderea unui escroc viclean numit „Omul din Padang" căruia nu i s-a putut până în prezent dovedi nimic.

   — Nu este în intenţia noastră să prindem infractori, dar ne-aţi prezentat cazul atât de interesant că nu i s-a putut până în prezent dovedi nimic.

   — Da, aşa este. N-am dovezi contra lui. Şi totuşi ştiu că este un escroc versat.

   — Dar domnule Johns, o bănuială nu este o dovadă, argumentă George Farrow.

   — Aceasta aşa este altminteri l-aş fi arestat de mult.

   Sună telefonul.

   Comisarul se scuză şi intră în casă. George şi Petre l-au auzit vorbind, dar nu au acordat nici o atenţie faptului. Când Johns s-a întors pe verandă, scutură supărat din cap.

   — Ştiţi ce-am aflat domnilor? În hotelul „Santos" unul din cele mai bune hoteluri de la noi, s-a produs un furt. Unei englezoaice tinere i s-au furat bijuterii în valoare de o mie de lire sterline. Hoţul putea intra doar noaptea în cameră.

   — Şi aţi fost însărcinat cu anchetarea cazului, domnule

Johns? Atunci cealaltă treabă pică, spuse George.

   — Din contra domnule Farrow. Ştiţi cine stă în acelaşi hotel? Omul din Padang.

   George l-a privit întrebător.

   — Deci, domnule Farrow, continuă comisarul, eu trebuie să plec la hotel şi să încep cercetările. Dacă vreţi, puteţi veni cu mine. Dar, aş prefera să rămâneţi retraşi. Hoţul nu trebuie să ştie că vreţi să mă ajutaţi.

   Farrow şi Petre au fost de acord. Preferau să stea pe verandă.

   — În două ore sunt înapoi. Omorâţi-vă timpul cumva. Casa mea vă stă la dispoziţie în întregime, după care comisarul pleacă.

   Comisarul se urcă într-o maşină şi a dispărut. George l-a urmărit gânditor cu privirea.

   — Crezi că va fi interesant să prinzi un escroc, întreabă Petre.

   — Nu-mi place să contribui la prinderea oamenilor, ştii asta Petre. Dar cazul acesta mă incită. Plac de la ideea că tipul nu este escroc şi bănuiala lui Johns este neîntemeiată. Nu este posibil ca cineva observat de poliţie să fure şi să escrocheze, fără să fie prins. De aceea mă interesează omul acela.

   — Bănuielile comisarului nu sunt de neglijat George. După ele şi eu l-aş considera vinovat.

   — Mai bine să aşteptăm dragă Petre. Dar te rog nici un cuvânt faţă de comisar despre părerea mea. Vreau să judec neinfluenţat. Să facem şi noi odată pe detectivii, să vedem ce va ieşi de aici.

   — Petre, detectiv, râse acesta, ce-ar mai râde camarazii mei de mine, dacă ar auzi asta!

   — Nu şi dacă ai succes. Sunt curios de ce a făcut Johns la hotel. Poate reuşeşte să prindă hoţul.

   Pentru a le trece timpul au jucat o partidă de şah, reuşind în scurt timp să uite de toate, inclusiv de Omul din Padang. Şi-au adus aminte numai atunci când maşina comisarului sa oprit în faţa bungalowului.

   — La dracu! spuse comisarul, credeam că am pus mâna pe Mr. Silver, dar acesta nu a fost în aceea noapte la hotel,

a făcut o excursie cu nişte domni.

   — Cine este Mr. Silver? întreabă George.

   — Ah, am uitat să vă spun domnule Farrow că Mr. Silver este Omul din Padang.

   — Şi aţi aflat deja că n-a mai fost toată noapte în oraş, domnule Johns?

   — Da, este absolut clar că Mr. Silver a fost acolo unde a pretins că a fost.

   George i-a zâmbit lui Petre. Johns nu observă pentru că era prea nervos. Izbi cu pumnul în masă şi strigă:

   — Şi eu sunt absolut convins că nimeni altul decât Silver este hoţul. Precis că a colaborat cu cineva, altfel nu este posibil.

   — Poate că totuşi vă înşelaţi domnule Johns, interveni George.

   — Dacă mă înşel, nu mai vreau să fiu comisar, domnule Farrow. Trebuie să mă ajutaţi să-l dovedesc. Ştie precis că-l urmăresc şi râde deja de mine. George scutură din cap.

   — Nu cred. Ştiţi de fapt cine este acest Mr. Silver şi de unde se trage?

   — Evident. Este englez născut la Londra. Acolo încă nu i s-a imputat nimic.

   — Şi acum face aici pe escrocul, domnule Johns?

   — În seara aceasta vizităm cazinoul. Acolo joacă domnilor. Vi-l voi arăta discret pe Mr. Silver ca să-l cunoaşteţi. Apoi încercaţi să faceţi cunoştinţă cu el. Rămânem în legătură, dar nu ne arătăm împreună. Şi astă seară vom merge separat.

   — Atunci va trebui să ne luăm altă locuinţă, spuse George.

   — Evident. Veţi sta în hotelul „Santos" în apropiere de Mr. Silver ca să-l puteţi observa mereu.

   — Atunci ar fi mai bine dacă am pleca acum domnule Johns.

   — Mai întâi mâncăm. La ora două un vas fluvial soseşte la Palembang şi dumneavoastră vă veţi preface că aţi sosit cu el. Deci veţi părăsi abia după amiază casa mea.

   — Spuneţi-ne cum a avut loc furtul, domnule Johns, îl rugă George.

   — Miss Karten s-a dus pe la ora unsprezece noaptea în camera ei. Luase parte la o reuniune de societate. Bijuteriile le-a pus pe o măsuţă. Ferestrele şi uşile erau închise. Miss Karten doarme uşor. Spune că s-ar fi trezit pe loc dacă cineva ar fi intrat. Dimineaţa, bijuteriile au dispărut. Uşile şi ferestrele erau închise. Nici un indiciu nu s-a găsit că uşile sau ferestrele ar fi fost deschise noaptea. Acesta este cazul. Şi eu sunt chemat acum să fac lumină. Spuneţi domnule Farrow, ce aţi face în locul meu?

   — Greu de spus, domnule Johns. Dacă aş fi constatat că n-a avut loc nici o spargere iar noaptea nici uşile şi nici ferestrele n-au fost deschise, m-aş gândi că bijuteriile n-au fost de loc furate.

   Comisarul l-a privit pe George mirat, apoi izbucni într-un râs puternic.

   — Vreţi să spuneţi că Miss Karten şi-a ascuns bijuteriile şi înscenează un furt? Nu, nu-i aşa uşor, domnule Farrow. Cine înscenează un furt, acela fie că lasă o fereastră deschisă, fie simulează o spargere. Ea nu are nici un motiv să ne spună poveşti. Femeia este o blondă bogată.

   — O cunoaşteţi mai bine?

   — Nu, dar are două camere scumpe şi până acum a plătit la timp. Noi de la poliţie ne dăm seama imediat cu cine avem de a face.

   — Tocmai mă gândeam la vorbele dumneavoastră domnule Johns. Spuneţi că Mr. Silver ar trebui să aibă un complice. Acesta n-ar putea fi o femeie? El este englez, iar ea deasemenea e englezoaică.

   Comisarul şi-a trecut nervos mâna prin cap.

   — Dar ce pretindeţi dumneavoastră este exclus. Miss Karten n-are nici un motiv să ne păcălească.

   — Dar atunci unde au dispărut bijuteriile din camera ei domnule Johns?

   — Hoţul poate a avut o dublură a cheii, cea mai simplă explicaţie. Am constat că nu a lucrat cu şperaclu.

   — Bun! Atunci hoţul a avut o dublură a cheii. Atunci cazul este simplu.

   — De sigur. Acum este clar chiar cum a intrat hoţul în cameră. Dar cine este hoţul?

   — Şi aici îl bănuiţi pe Mr. Silver care nici nu a fost în Palembang?

   — Aceasta mă zăpăceşte. Sunt convins că el este hoţul sau că furtul a fost făcut la comanda sa.

   — Vă va fi greu să găsiţi dovezi. Eu în locul dumneavoastră aş căuta hoţul în altă parte.

   — În această seară aveţi să vă schimbaţi părerea domnule Farrow. Atunci rămâne aşa cum am stabilit. La ora două. Trageţi la hotelul „Santos" şi încercaţi să-l cunoaşteţi pe Mr. Silver.

   — De acord domnule Johns.

   George schimbă deodată tema discuţiei. Se mira că a fost de acord să ajute la prinderea hoţului. Acum, tot mai clar, îşi dădea seama că comisarul umbla să vâneze o fantomă.

   La ora unu şi jumătate, după masă, George şi Petre au luat o maşină care i-a dus la debarcaderul fluvial. După sosirea vasului au plecat cu un alt vehicul la hotelul „Santos" iar acolo au luat o cameră mare. Aici, la hotel, nu s-a observat furtul, după cum nimeni nu vorbea de el. Întreaga activitate se desfăşura normal.

   Întreaga după amiază şi-au petrecut-o pe o spaţioasă terasă a hotelului. Acolo au văzut-o pe Miss Karten, Un paj ia adus o scrisoare şi i s-a adresat pe nume.

   Tânăra avea cam douăzeci şi patru de ani, era blondă cu o figură drăguţă, zveltă ca o sportivă.

   George şi Petre o studiau discret. Miss Karten nu vorbea cu nimeni.

   Doar o dată privise cu curiozitate după un ins care străbătea încet veranda, iar când acesta s-a întors, George i-a surprins o privire care i-a dat de gândit.

   După părerea lui, cei doi se cunoşteau. Dar uită repede acest fapt. Pe el îl interesa mai mult agitaţia din piaţa din faţa hotelului.

   Nu au venit ei în Sumatra să prindă delicvenţi ci că cunoască obiceiurile indigenilor.

   Înainte de a merge la cină, cei doi amici au mers în camerele lor unde s-au îmbrăcat în costumele lor de un alb imaculat. Au cinat în sala mare a hotelului.

   La ora opt fix s-au dus la cazino.

   Acolo s-au crezut că sun la Nisa sau la Monte Carlo. Numai lume elegantă şi selectă, albi şi de culoare. Numai la aşa ceva nu se aşteptau să întâlnească aici la Palembang.

   Curiozitatea lor le-a fost curând abătută. Un domn păşi spre ei zâmbind.

   — Aceasta nu aş fi bănuit-o. Vă salut şi pe dumneavoastră domnule Petre.

   George şi Petre nu-l cunoşteau. Erau miraţi. Înainte de a putea răspunde omul le-a şoptit.

   — Numiţi-mă Schmith! Vin din Singapore. Comisarul m-a trimis.

   — Ah, Mr. Schmith, a spus George zâmbind şi înţelegând jocul interlocutorului său. V-aţi plictisit la Singapore?

   Îi scutură mâna cu putere interlocutorului său, care deasemenea era îmbrăcat într-un costum alb impecabil.

   Petre l-a imitat pe George. Străbătură sălile sporovăind. Au intrat în sala de joc.

   — Aici vă puteţi petrece timpul, Mr. Farrow, spuse individul, aici este Monte Carlo-ul nostru.

   Vedeţi-i pe oameni care de abia aşteaptă să scape de bani. Veţi putea întâlni şi multe personalităţi.

   Schmith i-a condus la o masă de ruletă. Aici s-au aşezat la spatele celui care ţinea banca. În faţa lor era o persoană cărei înfăţişare i-a trezit interesul. Putea avea cam treizeci de ani, părul era închis la culoare, având şi o înfăţişare plăcută, îmbrăcat într-un costum alb.

   Zâmbea când pierdea, zâmbea când miza şi zâmbea când câştiga.

   — Cine este domnul de acolo? întreabă încet George.

   — Omul din Padang, i-a şoptit Schmith.

   George a tresărit fără să vrea. Aproape că a uitat pentru ce a venit aici. Acum îl cerceta cu discreţie şi atent. Şi tot atunci i s-a părut că l-a mai văzut undeva. Da, pe veranda hotelului.. Acolo omul schimbase priviri discrete cu Miss Karten.

   Ca să nu atragă atenţia asupra lor, George a mers cu Schmith mai departe. Jocul nu-l interesa.

   Au luat loc într-un colţ şi au comandat ceva de băut.

Nimeni nu se interesa de ei.

   — Va mai transmis comisarul şi alte sarcini, Mr. Schmith?

   — Nu-l numiţi comisar ci mai bine Johns, Mr. Farrow, răspunse omul şi eu ma luat o cameră la hotel. Mă dau drept englez, deoarece stăpânesc foarte bine limba engleză. Eu voi mijloci între dumneavoastră şi Mr. Johns. Pentru moment nu aveţi nimic de făcut decât să faceţi cunoştinţă cu Mr. Silver.

   — Sper să reuşesc aceasta în curând. Sunteţi şi dumneavoastră de părere că „Omul din Padang" este escrocul căutat, Mr. Schmith? Eu nu.

   — Mr. Farrow să nu judecaţi după aparenţă. Şi eu cred că este un escroc versat cum v-a spus Mr. Johns, peste tot unde apare individul, se întâmplă delicte. Dar nici odată dovedite.

   Se pare că-l caută poliţia tuturor statelor. Avem despre el rapoarte din care reiese că numai el poate intra în discuţie în ce priveşte producerea delictelor.

   — Dar furtul din hotel Mr. Schmith? Silver nu a fost în Palembang.

   — Are mereu alibi, Mr. Farrow, de aceea nu poate fi prins. Fiţi doar atenţi, doar observaţi ceva. Silver nu vă va acorda nici o atenţie.

   — Am observat deja ceva, Mr. Schmith, el şi Miss Karten par să se cunoască. George i-a povestit ceea ce văzuse pe verandă.

   — La naiba, asta-i prea mult, Mr. Farrow. Mr. Johns se va bucura să audă primul dumneavoastră raport. Mai vreţi să rămânem aici sau nu vă interesează jocul?

   — Jocul nu mă interesează de loc, dar totuşi voi mai rămâne. Dumneavoastră vreţi să plecaţi?

   — Da, mi-am încheiat misiunea. Mă găseşti în camera hotelului la nr. 97.

   Schmith îi lăsă. George aruncă o privire la masa de joc. Omul din Padang era tot acolo. Zâmbea şi miza. Părea să câştige. În faţa lui se adunaseră bancnotele şi jetoanele. George scutură sceptic din cap.

   — Johns se înşeală, Petre, spuse el, acesta nu arată a escroc.

   — De indivizi ca aceştia nu prea m-am ocupat domnule George, spuse Petre, deci nu mă pot pronunţa. Şi dumneata la fel. Nu ar trebui să ne amestecăm.

   — Acum însă nu mai regret, Petre. Omul din Padang mă interesează foarte mult. Sper să facem în curând cunoştinţă cu el.

GEORGE ESTE SURPRINS

   PE LA MIEZUL NOPŢII s-au întors la hotel.

   Mr. Silver mai era la masa de joc. Câştigase mult.

   George nu dorea să intre în cameră. Îl invită pe Petre la un păhărel pe verandă.

   Pe verandă era lume puţină. Cei doi şi-au căutat un loc retras unde puteau vorbi nederanjaţi.

   Dezbăteau ce aveau să facă după rezolvarea acestui caz. George avea intenţia să viziteze Batavia, pe insula Java. Petre ar fi vrut să plece la Singapore unde avea cunoştinţe vechi.

   — Asta o putem face mai târziu, dragă Petre. Pe mine mă atrage Java. De abia cunoaştem insula asta. Vom mai sta mai mult acolo.

   Vorbiră despre tatăl lui George şi de călătoria cu minunatul lor submarin. Tare ar mai fi vrut să facă o croazieră cu el.

   Erau atât de aprinşi în discuţie că nu-l observară pe omul care se apropia încet de masa lor. Acesta se opri în faţa lor şi se înclină politicos, era Mr. Silver, Omul din Padang.

   George şi Petre l-au privit miraţi pe Silver, iar acesta le-a zâmbit uşor.

   — V-am surprins Mr. Farrow, nu-i aşa?

   — Clar, recunoscu George, fără să se gândească la faptul că nu avea voie să-l cunoască. M-aţi speriat Mr. Silver.

   — Ah, mă cunoaşteţi deci? Atunci nu mai trebuie să mă prezint. Îmi permiteţi să iau loc la masa dumneavoastră? În acest moment George ar fi vrut să se pălmuiască, căci aproape că se trădase. Îi oferi omului loc, apoi căută o explicaţie, pentru a se justifica de unde îi cunoaşte numele.

   — V-am auzit numele în holul hotelului Mr. Silver, eu...

   Omul din Padang a dat zâmbind din mână.

   — Nu este cazul de explicaţii, Mr. Farrow. Ştiu. Îl căutaţi pe hoţul bijuteriilor, nu-i aşa? Sunteţi în legătură cu comisarul Johns şi n-aţi venit aici de la vas, ci direct de la bungalowul acestuia. Mr. Johns mă bănuieşte, iar

dumneavoastră mă supravegheaţi nu-i aşa? Iar dumneavoastră doriţi să faceţi cunoştinţă cu mine? De aceea eu vreau să vă uşurez aceasta şi să mă prezint. Îl cunosc şi pe Mr. Schmith. El, în realitate se numeşte Bung şi este un agent al comisarului. Vedeţi, deci, că sunt perfect informat.

   Silver a dat binevoitor din cap. George era prea surprins ca să poată răspunde imediat. L-a privit pe pretinsul escroc ca pe o stafie.

   — Reveniţi-vă Mr. Farrow! Mă bucur să vă cunosc. Vă cunosc pe dumneavoastră şi pe tatăl dumneavoastră din multele articole ce au apărut în ziare. Tatăl dumneavoastră deţinea faimosul submarin. Ce s-a întâmplat cu el?

   George îi era recunoscător că a schimbat subiectul atât de dibaci. I-a răspuns şi în curând au purtat o discuţie vie cu Mr. Silver. Brusc a apărut pe verandă Mr. Schmith. Faţa lui George se întunecă.

   Tocmai acum a trebuit să apară Mr. Schmith!

   La observat şi pe Silver la masa noastră şi schiţând un zâmbet spuse:

   — Aici este cunoştinţa dumneavoastră Mr. Farrow. Vă caută cumva? Ar fi păcat să ne întrerupem discuţia.

   George gândea la fel, pe de altă parte apariţia lui Schmith la făcut să vadă mai clar cum stau lucrurile.

   Acum stătea în faţa unui pretins escroc, pe care trebuia să-l demaşte şi care l-a demascat pe el. S-a bucurat foarte mult când Schmith a părăsit veranda.

   — Îl caută probabil pe hoţ, spuse Silver, ce se va bucura că aţi făcut cunoştinţă cu mine. Salutaţi-l mai târziu din partea mea şi spuneţi să nu se mai prefacă faţă de mine. Mai spuneţi-i că furtul bijuteriilor este neimportant. Bijuteriile erau.... false.

   — False? de unde ştiţi aceasta, Mr. Silver?

   — Acesta este secretul meu, domnule Farrow, dar de aceea să nu credeţi că eu le-am furat. Aş regreta dacă şi dumneavoastră m-aţi considera drept escroc. Nu mai stau mult în Palembang, poate că mâine părăsesc oraşul.

   — Încotro plecaţi? întrebă George curios.

   — Încă nici eu nu ştiu. Depinde de ce veşti voi primi.

Dacă vă convine, dejunăm mâine împreună. Azi la joc am câştigat o sumă drăguţă şi-mi pot permite un dejun ca lumea. Acum însă sunt foarte obosit. Jocul mă stimulează mereu. Am nevoie de astfel de schimbare. Dar să nu credeţi că sunt un păcătos. Şi acum noapte bună domnilor, vă doresc o odihnă plăcută.

   Omul se înclină politicos şi pleacă. George l-a privit scuturând din cap.

   — Mâine îi spun comisarului că renunţ, Petre, spuse George. Hai să mergem şi noi la culcare. Sper că Mr. Schmith nu ne mai aşteaptă.

   Dar nu a fost aşa, Schmith de abia aştepta ca Silver să plece că şi păşi spre verandă, chiar când cei doi voiau să o părăsească.

   — Aţi avut noroc, Mr. Farrow, aţi făcut cunoştinţă cu Silver, după cum am văzut.

   — Da şi am şi eu ceva de comunicat şefului dumneavoastră, răspunse George supărat.

   — Vă rog Mr. Farrow. Dar nu ne aşezăm? Aşa îmi puteţi spune totul în linişte.

   — Nu este nevoie domnule.... Bung.

   — Ce îmi cunoaşteţi numele, întreabă poliţistul mirat.

   — Da, de la Mr. Silver. El ştia tot, m-a recunoscut şi acum râde de toată istoria asta. Comunicaţi-i de aceea domnului Johns că din acest moment eu nu mai colaborez. Nu sunt detectiv şi nici nu vreau să mă fac de râs. În rest, rămân prietenul său. Asta n-are a face cu lucrul nostru.

   Mr. Bung l-a privit cu groază.

   — Dar Mr. Farrow..

   — Lăsaţi teatrul, domnule Bung. Faceţi mai bine ce vă spun. Suntem obosiţi şi vrem să ne culcăm acum.

   — Dar domnule Farrow, mai încearcă Bung, dumneavoastră aţi..

   — Nimic, domnule Bung. Nu mai vreau să aud nimic. Dar mai spuneţi o noutate domnului Johns. Bijuteriile furate afirmativ de Silver erau false şi nu Silver este hoţul.

   — De unde ştiţi asta domnule Farrow?

   — Asta am să i-o spun domnului Johns personal. Acum vă spun noapte bună. Salutaţi-l din partea mea pe domnul

Johns, domnule Bung.

   George şi Petre plecară. Poliţistul înjură, referindu-se însă la escrocul Silver.

   Era convins că George şi Petre au fost înşelaţi de Silver.

   — Ei o să-i tempereze mâine comisarul, îşi spuse Schmith şi pleacă supărat în camera sa. Lui i-ar fi convenit să-i comunice ştirea acum comisarului, dar se temea de mânia acestuia. Cum nu era nici o grabă amână comunicarea ştirii pentru a doua zi.

   Au trecut două ore după miezul nopţii. Mr. Silver sta în camera lui la fereastră şi fuma liniştit. Stinse lumina şi părea că aşteaptă pe cineva. Se uita mereu la ceas. În sfârşit uşa s-a deschis şi s-a închis, cu tot întunericul care domnea în cameră el a recunoscut silueta întunecată, îmbrăcată într-un tricou negru. Capul şi faţa îi erau acoperite cu o cagulă neagră.

   — În sfârşit Ellen, spuse Silver încet, ai reuşit ceva? Am fost neliniştit. Johns a însărcinat un poliţist şi doi oameni cu supravegherea mea. E bine că pe tine nu te bănuieşte nimeni.

   Silueta era Ellen Karten, căreia i se furaseră bijuteriile, pretins false, după cum îi spuse Silver lui George.

   — O, nu te nelinişti Jack, răspunse ea şi ce dacă mă descoperă? Important eşti tu. Noi trebuie să ne atingem scopul şi... îl vom atinge.

   — Am făcut azi cunoştinţă cu cineva foarte interesant, Ellen. Cunoşti numele. George Farrow?

   — Te referi la fiul căpitanului de submarine Farrow?

   — Da, stă cu amicul său Petre aici la hotel. Cei doi sunt buni amici cu Johns. El i-a pus să mă supravegheze. Am aflat însă totul. Ştii că mă interesează orice persoană care vine la hotel. Aşa am aflat că ei n-au venit de la vapor, aşa cum voiau să lase impresia, ci de la locuinţa comisarului. Acum îmi este totul clar. Am vorbit deschis cu el.

   — Le-ai spus cine eşti? întreabă speriată Ellen.

   Silver zâmbi şi-şi scutură capul a negaţie.

   — De ce aş face-o Ellen? Par deja să ştie tot ceea ce n-ar trebui să ştie. Dar acum, la subiect! Cred că Farrow îi va relata mâine totul comisarului. I-am spus că bijuteriile furate de la tine sunt false.

   — Dar Jack! Ei te vor întreba de unde ştii.

   — N-au decât. Mâine devreme îl aştept pe comisar în hotel. Te va întreba şi pe tine. Tu nu ştii nimic că bijuteriile ar fi fost false, ai înţeles?

   — Treptat nu mai suport această tensiune! Când vom avea linişte? Când ne vom întoarce la Londra?

   — Ştii şi tu de ce depinde asta! Deci nu şti că bijuteriile tale au fost false. Spune că a fost un cadou şi n-ai pus să fie cercetate.

   — Şi mai ce?

   — Pleci mâine înainte de prânz la Singapore şi mă aştepţi acolo. Nu ştiu încă când voi ajunge. Lucrul tău aici la Palembang s-a terminat. Te-ai purtat bine şi poţi să-ţi permiţi câteva zile de pauză.

   — Slavă domnului Jack! Am de făcut ceva la Singapore?

   — Nu. Poţi să faci ce vrei. Evită doar să faci cunoştinţe. Ştii doar, despre ce este vorba. Poliţia engleză este mult mai dură decât cea olandeză.

   — Bine Jack, plec.

   Ellen Karten părăsi camera lui Silver, fără să fie văzută de cineva.

   A doua zi dimineaţa Bung stătea în faţa comisarului, care încruntat îi asculta raportul. La terminarea acestuia, comisarul izbi cu pumnul în masă.

   — Silver acesta mă înnebuneşte. Are spionii lui. Merg chiar acum să vorbesc cu Farrow. Să-i spun să nu se lase intimidat. Trebuie să-l demascăm pe banditul acesta.

   — Şi mai trebuie să vă comunic că Mr. Silver a spus că bijuteriile furate au fost false, domnule comisar, declară Bung. Apoi îşi privi apoi superiorul, în aşteptarea reacţiei.

   — Şi aceasta acum îmi spui? se înfurie Johns, omule prin aceasta s-a trădat Silver. Repede la maşină te rog. Dacă Silver a spus asta el este hoţul. Dumneata vii cu mine.

   Într-un sfert de oră maşina a ajuns în faţa hotelului „Santos". Comisarul sări grăbit afară. Îl întrebă nervos pe portar, unde se află domnul Farrow.

   — Domnul Farrow este în camera lui, răspunse acesta liniştit.

   — Dar domnul Silver?

   — De asemenea domnule comisar, răspunse portarul, după ce sa întors şi a aruncat o privire asupra suportului de chei.

   — Mă cunoaşteţi cumva? întreabă Johns mirat.

   — Dar cine nu vă cunoaşte domnule comisar? Este ceva necaz cu domnii?

   Johns mormăi ceva de neînţeles şi se grăbi mai departe, folosind scările la etajul unu. În faţa uşii lui George s-a oprit câteva secunde şi după ce a respirat adânc bătu la uşă.

   George şi Petre erau deja treji. George i-a deschis comisarului uşa zâmbind şi îi spuse bună dimineaţa.

   — Aud nişte treburi nostime de la omul meu, spuse Johns, lăsându-se să cadă într-un fotoliu, spunând că totul a fost aşa de bine pregătit şi dumneavoastră acum vreţi să mă părăsiţi. De ce domnule Farrow? V-aţi lăsat intimidat cumva de acest Silver?

   — Nu, dar mi-am dat seama că eu şi amicul meu nu suntem buni ca detectivi. Şi în plus eu nu cred că Mr. Silver este hoţul domnule Johns.

   — Detectivi nu sunteţi. Nu, domnule Farrow, asta-i clar, dar nu singur aţi spus că Silva v-ar relata că bijuteriile furate sunt false?

   — Evident aşa mi-a spus. Doar că nu pot spune dacă este adevărat.

   — Omul acesta este suspect, în orice caz, asta trebuie să recunoaşteţi. Aşteptaţi-mă aici în cameră domnule Farrow, mă întorc curând.

   — Ce aveţi de gând domnule Johns?

   — Să vorbesc cu Silver. Probabil că îl voi aresta.

   Înainte ca George să poată răspunde, comisarul părăsi grăbit camera. După câteva clipe a bătut energic la uşa camerei lui Silver.

   Acesta era în faţa oglinzii şi-şi lega cravata. La bătaia puternică din uşă, un zâmbet uşor i-a luminat faţa. Acesta trebuia să fie comisarul Johns medită el cu voce înceată, apoi: intră!

   Comisarul a deschis uşa brutal. S-a oprit în prag, căutându-şi prada din ochi.

   — Am de vorbit urgent cu dumneavoastră, Mr. Silver, începu el.

   — Vă rog, intraţi, domnule comisar sunt imediat gata. Luaţi loc. Acolo pe masă sunt ţigări dacă vreţi să fumaţi.

   Johns îşi pierduse din siguranţa sa. Calmul omului din faţa sa îl zăpăcea. Silver îşi lega cu dexteritate cravata şi îşi mai peria odată părul, apoi îmbrăcă o jachetă uşoară, albă.

   — Aşa domnule comisar, vă stau la dispoziţie. Despre ce este vorba? Vreţi poate să mă întrebaţi de unde ştiu că bijuteriile furate sunt false, nu-i aşa? Desigur este normal ca subalternul dumneavoastră să vă fi dat raportul. Totuşi nu credeam că veniţi aşa devreme. M-aş fi îmbrăcat mai repede.

   Johns l-a privit încruntat.

   — Deci de unde ştiaţi că bijuteriile nu sunt originale Mr. Silver?

   — Le-am văzut de două ori, odată de foarte aproape. Am dansat cu Miss Karten şi i-am privit în voie podoabele. Sunt false, dar splendid imitate. Nici un specialist nu le-ar recunoaşte la prima vedere. De aici ştiu că bijuteriile sunt false.

   — Hm. Comisarul nu spuse nimic mai mult. Privea gânditor în faţă. După o vreme însă l-a privit pătrunzător pe Silver.

   — Nu-mi jucaţi teatru Mr. Silver. Vorbim acum între patru ochi şi în sfârşit vreau să vă spun părerea mea. Dumneavoastră...

   — Nu vă obosiţi domnule comisar ştiu ce gândiţi. Mă credeţi un escroc. La poliţie sunt cunoscut ca Omul din Padang. Căutaţi dovezi contra mea ca să mă arestaţi. Dar aceasta nu vă va reuşi niciodată. În clipa în care mă arestaţi, v-aţi blamat domnule comisar.

   — Domnule cum vă puteţi permite, eu sunt..

   — Sunteţi un funcţionar de poliţie şi acum vorbim între patru ochi. Nu v-am lăsat să vorbiţi, pentru că voiaţi să mă jigniţi. Deci ce vreţi de la mine? Nu v-am făcut nimic, cer deci să fiu lăsat în pace, altfel voi depune o plângere. Puneţi să fiu mereu urmărit şi spuneţi cunoştinţelor şi subalternilor dumneavoastră mereu că sunt un escroc. Până în prezent am tot râs de treaba aceasta, dar dacă este prea mult pot şi eu întoarce foaia.

   Johns încearcă de mai multe ori să-l întrerupă, dar Silver nu-l lăsa.

   Acum că acesta a tăcut, comisarul s-a ridicat.

   — Vom vorbi altădată şi probabil în alt loc despre aceasta. Numai am ce să vă spun Mr. Silver.

   Comisarul a părăsit camera. Degajat cu un zâmbet pe buze Silver şi-a aprins o ţigară.

O INVITAŢIE CIUDATĂ

   COMISARUL NU S-A MAI DUS la George şi Petre. Era furios că Silver a avut scuze atât de bune. Încă tot nu avea nici o dovadă împotriva lui. Pe când trecea pe lângă recepţie, sună telefonul. Portarul ridică receptorul. Johns auzi pronunţându-se numele Karten.

   S-a oprit şi ascultă.

   — De sigur Miss Karten, voi pune să vă fie duse bagajele la vapor, spuse portarul după care a aşezat receptorul în furcă.

   Johns păşi spre el.

   — Miss Karten pleacă? s-a informat el.

   — Da, vrea să ia vaporul spre Singapore.

   — Spuneţi-i vă rog că vreau să vorbesc urgent cu dânsa, spuse Johns după câteva clipe de gândire.

   Recepţionerul s-a conformat. După două minute îi comunică lui Johns că doamna în cauză îl aşteaptă în salon. Johns urcă din nou treptele.

   — Doriţi să plecaţi? întreabă el politicos.

   — Da, voiam încă de ieri să plec, dar speram că poliţia va reuşi să-mi recupereze bijuteriile.

   Johns a înţeles aluzia.

   — Ne-am dat toată silinţa să prindem hoţul, Miss Karten, dar am aflat că bijuteriile nu erau originale. Ce aveţi de spus la această întrebare.

   — Nu sunt originale? Exclus, eu nu port podoabe false, răspunse tânăra.

   — Se pare că este vorba de o imitaţie foarte reuşită, dar de fapt fără valoare.

   — Nu, nu pot crede aşa ceva, este exclus, repetă ea.

   — Dumneavoastră aţi cumpărat bijuteriile Miss Karten?

   — Nu, mi-au fost făcute cadou la Londra.

   — Şi nu le-aţi verificat?

   — Nu. Domnul care mi le-a dăruit a afirmat că valorează o mie de lire sterline.

   — Prin aceasta încă nu este dovedit că sunt originale,

Miss Karten. Îl cunoaşteţi pe Mr. Silver?

Întrebarea era atât de neaşteptată, Miss Karten roşi uşor.

   — Doar superficial, domnule comisar. Am vorbit de câteva ori am şi dansat. Dar de ce întrebaţi?

— Mr. Silver a afirmat că bijuteriile nu sunt originale.

   — A spus el asta? Doamne dacă ar fi adevărat, atunci cel care mi le-a dăruit m-a înşelat.

Comisarul ridică din umeri, după care se scuză.

   — Dacă bijuteriile nu sunt originale, atunci hoţul este cel păcălit, spuse el, după care pleacă.

   Ellen Karten l-a urmărit cu privirea zâmbind. Mai zâmbea şi când uşa s-a închis după Johns.

   George şi cu Petre luau micul dejun pe veranda hotelului. Tocmai au terminat dejunul când a apărut şi Mr. Silver. Acesta a păşit spre ei.

   — Pot să mă aşez câteva minute la masa dumneavoastră domnilor, întreabă el politicos.

George nu avea nimic împotrivă.

   — Am avut deja o vizită agreabilă domnilor, continuă Silver, comisarul Johns a fost la mine. Voia să afle de unde ştiu eu că bijuteriile furate sunt false.

   — Aş putea să ştiu şi eu, Mr. Silver? întreabă George.

   — De sigur, aceasta nu-i nici un secret. Silver repetă ce ia spus comisarului.

   George a râs uşor. Îşi putea închipui supărarea comisarului.

   — Domnule Farrow am o rugăminte la dumneavoastră. Aveţi pe moment lucruri importante de făcut aici, la Palembang? Nu v-aţi putea lua câteva zile libere?

   — Vrem să plecăm cât mai repede de aici, Mr. Silver. Probabil la Batavia.

   — Voiam să vă invit la o partidă de vânătoare domnilor. Am auzit că în zona de junglă la sud-vest de Palembang au fost văzuţi doi tigri. Încă azi voi lua un permis ca să-i pot vâna. V-ar conveni să participaţi, domnule Farrow?

   George şi Petre s-au gândit câteva clipe. George se uită întrebător la Petre, care scutură încet din cap. În final totuşi consimţi.

   — Bine, domnule Farrow, pornim mâine dimineaţă devreme. Voi închiria o barcă cu motor, ca să mergem mai repede în susul râului Moeşi. Aşa intrăm imediat în junglă. Peste patru zile suntem înapoi.

   Acest om cultivat şi cu maniere aristocratice nu poate fi un escroc. Lui George i-a făcut cea mai bună impresie.

   — Azi mai am ceva urgent de rezolvat în oraş, continuă Silver, voiam să vă invit la micul dejun, dar vom amâna invitaţia mea pentru masa de prânz. Atunci am să vă aştept aici pe verandă.

   George a fost de acord. Silver plecă grăbit. În aceea clipă erau transportate bagajele lui Miss Karten din hotel.

   — Eu n-aş fi acceptat invitaţia domnule George, îl avertiză Petre, ai auzit doar ce fel de om poate fi Silver. Şi acum vrei şi să mergi cu el în junglă. Gândeşte-te doar la ultima noastră aventură şi la ce era să păţim.

   — Crezi cumva că Silver vrea cumva să ne jefuiască Petre, râse George, atunci nu ne-ar invita la vânătoare, aici în hotel i-ar fi mult mai comod. Ţi-o spun deschis, Silver îmi place. Nu-l consider de loc un escroc.

   — Sunteţi prea încrezător, domnule George. Şi comisarul te-a avertizat. Şi cred că nu fără motiv.

   — Ţi-o spun eu, nu te lua după comisar.

   George ridică din umeri. S-a mirat nespus de mult că comisarul nu a mai venit la ei în cameră, ci a părăsit hotelul.

   Cei doi au mers la plimbare. Când s-au întors, pe la prânz, Silver îi aştepta deja.

   — O veste neplăcută domnilor, a început el, din vânătoarea nu va fi nimic.

   — Nu aţi primit permisul? întreabă George.

   — Nu, în schimb am primit o telegramă. Sunt chemat urgent la Singapore. La prânz, ce noroc, mai pleacă un vapor pe care-l pot lua. Aş mai fi rămas bucuros cu dumneavoastră.

   — Aveţi afaceri la Singapore, Mr. Silver? întreabă George.

   Silver zâmbi enigmatic. Înţelesese întrebarea.

   — Da, încă urgente, Mr. Farrow. Dar acum mâncăm şi ne petrecem în mod plăcut ultimele ore împreună. Păcat că nu veniţi şi dumneavoastră la Singapore, am fi călătorit împreună.

   George i-a zâmbit amicului său. Era doar dorinţa lui Petre de a mai vizita oraşul.

   — Ei Petre, ai vrut să vizitezi Singapore înainte de Batavia?

   Acesta scutura din cap. Nu părea să dorească a călători cu Silver.

   — Dacă totuşi veniţi la Singapore domnilor, vă rog să mă vizitaţi. Întrebaţi de Mr. Dilling. Orice puşti de acolo îl cunoaşte. Veţi locui la el. M-aş bucura să vă salut acolo.

   Cei doi amici au rămas singuri după plecarea lui Silver, pe verandă, George părea cuprins de regrete.

   — Nu ştiu Petre, dar îmi pare sincer rău că nu am putut să mai stau cu Silver. Dar de ce aşa deodată nu mai vrei să mergi la Singapore? Doar o doreai mult.

   — Pentru că Silver merge acolo. Doamne, n-am nimic contra lui dar o voce interioară îmi spune să nu acceptăm invitaţia. Ah, vine Johns, se pare că ne caută. George şi Petre erau în continuare pe verandă. Comisarul era grăbit şi părea furios.

   Suflând din greu, a luat loc la masa noastră.

   — Este o nebunie domnilor, mârâi el, acum îmi scapă Silver. Au auzit că vrea să plece astăzi.

   — V-au raportat deja oamenii dumneavoastră?

   — Da şi n-am cum să-l reţin. Ultima mea speranţă aţi fost dumneavoastră domnilor. Mi-aţi spus că vă retrageţi, dar vă rog să-mi faceţi un serviciu foarte important, sper să nu mă refuzaţi.

   — Şi în ce constă această importantă favoare, domnule Johns? întreabă curios George.

   — Plecaţi în contul poliţiei noastre la Singapore! Vă dau un act de serviciu. Adresaţi-vă şefului de poliţie de acolo şi spune-ţi ce s-a întâmplat aici. Treaba este urgentă. Trebuie să luaţi şi dumneavoastră vaporul de după amiază.

   George ar fi refuzat, dar perspectiva de a mai fi câteva zile cu Silver îl atrăgea. Voia să-l chestioneze serios. Credea că Silver îi va spune adevărul.

   Spre stupefacţia lui Petre şi a comisarului, acesta a fost de acord pe loc să plece. Johns s-a bucurat, pe când Petre era vizibil supărat.

   — Ştiam că veţi accepta domnule Farrow, peste două ore vă trimit un pachet la hotel, pe care vă rog să-l predaţi şefului de poliţie din Singapore. Mai mult nu vă cer.

   — De ce nu trimiteţi un om de la dumneavoastră, domnule Johns? întreabă Petre.

   — Nu merge. Am şi eu superiori. Dar ce fac eu este o problemă personală. Vreau să-l prind pe escrocul acesta periculos.

   Comisarul pleacă. Peste un sfert de oră George şi Petre şi-au făcut bagajele în grabă, apoi au cerut nota de plată de la recepţie. Mai aveau trei ore până la plecarea vaporului.

   Până atunci însă nu mai voiau să părăsească hotelul, George voia să-i facă lui Mr. Silver o surpriză pe vapor. Între timp nu-l mai văzuseră.

   După două ore un individ i-a predat lui George pachetul destinat şefului poliţiei din Singapore.

   În sfârşit au putut pleca. Un servitor le-a dus bagajele pe vapor şi le-a reţinut trei locuri. George îi spuse lui Lu Wang să aştepte la vapor. El voia să urce pe vas cu Petre în ultima clipă. George şi Petre s-au plimbat în ultima oră în zona portului. Au luat loc la o crâşmă, de unde puteau urmări vasul gata de plecare. Era un vapor mic, care făcea regulat curse între Palembang şi Singapore. Cei doi nu au reuşit să-l vadă pe Silver printre numeroşi pasageri. Acesta se afla probabil în cabina sa.

   Ajunseră pe vas. De pe punte puteau urmări plecarea vasului. După ce vasul a început să se îndepărteze, printre cei rămaşi pe chei George îl observă pe comisarul Johns şi pe Bung.

   Cu binoclu în mână George îi studie pe cei doi. Johns părea prost dispus, se întoarse brusc şi se îndreptă spre oraş.

   George uită repede de urmărirea pe chei a lui Johns şi Bung.

   —  Hai în cabină Petre, spuse George, să vedem dacă totul este în ordine. Poate că Lu Wang l-a văzut deja le Mr. Silver.

   — Am impresia că Silver nu este pe vapor domnule George, spuse Petre, poate a vrut doar să ne deruteze. Precis că mai crede că noi colaborăm cu poliţia să-l urmărim.

   — Probabil, dacă ne va vedea pe vas mai ales că la început n-am vrut să venim. Dar el a auzit că vrem să mergem la Singapore şi ne-a dat adresa lui de acolo.

   — Şi în realitate mergem acolo în interesul comisarului, râse Petre.

   De pe punte coborâră scara îngustă ce ducea la cabine. Dar cu toată atenţia nu au reuşit să-l vadă pe Mr. Silver.

   — Se pare că ai dreptate Petre, Silver se pare că nu este la bord, spuse George, după ce au intrat în cabina lor. Dar nare importanţă. Mă interesează să ştiu dacă este un escroc sau nu, dar eu nu cred.

   După ce George şi Petre au revenit pe punte peste o jumătate de oră vasul parcurse deja o bucată bună de drum.

   L-am căutat pe căpitanul vasului şi l-am întrebat dacă există un Mr. Silver la bord, dar spre surpriza lui George răspunsul a fost negativ. Petre l-a privit triumfător.

   George era afectat. Încrederea lui În Silver a fost zdruncinată. Era omul un escroc care voia să scape de urmărire? De ce-i invitase înainte la vânătoare de tigri? Gândurile îl preocupau într-atât încât mai târziu nu a fost în stare să descrie malurile râului Musi, pe care cobora vasul spre mare. S-a făcut seară când vasul a ajuns la coastă, continuându-şi drumul printre insulele mai mici şi mai mari spre Singapore.

   George s-a culcat devreme. Voia să se scoale de dimineaţă. Vasul urma să ajungă la Singapore pe la prânz.

   George nu a putut dormi mult timp. Se gândea la Silver. Încearcă să scape de această obsesie întrebându-se încotro să plece de la Singapore. Hotărî să străbată peninsula Malakka.

   A adormit după miezul nopţii. S-a trezit de abia pe la ora nouă. Petre era de mult treaz şi ieşise pe punte. George era supărat. I-a reproşat lui Petre că nu l-a trezit.

   —  Ai adormit târziu domnule George, am înţeles ce nelămurit erai, răspunse Petre, nu te mai gândi la Silver. Orice om se poate înşela. Şi eu am crezut la început că este cinstit dar acum vezi şi tu însuţi că ne-a minţit.

   George nu răspunse. Rămase tăcut, abia când a văzut portul Singapore, s-a dus din nou la Petre.

   — Nici nu vom rămâne aici. Plecăm încă mâine mai departe. Petre ridică din umeri. Nu credea într-o plecare prea repede şi urma să aibă dreptate.

   Singapore! În traducere înseamnă Oraşul Leilor, este unul din cele mai importante oraşe comerciale din Orientul Îndepărtat şi cea mai importantă bază militară aero-navală britanică.

   Dintr-un cuib rău famat de piraţi încă din 1818, devenise un centru comercial înfloritor. Oraşul în sine are azi un aspect aproape european, occidental.

   Petre şi George admirară portul. Aici ancorau vase comerciale din toată lumea. În radă domnea o babilonie. Singapore este... Internaţional.

   Cei doi îşi luaseră camere într-un mic hotel. După ce au făcut un duş şi s-au înviorat puţin de pe urma călătoriei, Petre pleacă la Poliţie. George îl aştepta la hotel. Desfăşurase pe masă hărţi ca să stabilească planul de călătorie pentru săptămânile următoare. Absorbit de munca lui a uitat totul şi era atent doar la notiţele şi la planurile lui.

   După două ore s-a întors şi Petre de la Poliţie. Se aruncă oftând într-un fotoliu şi-l privi disperat pe George.

   — Nu va ieşi nimic din mersul nostru mai departe, domnule George, zise el. Şeful poliţiei vrea să-ţi vorbească personal. Johns i-a scris o scrisoare lungă.

   — Şi ce vrea de la mine? întreabă George, ocupat cu harta lui, eu nu mai colaborez cu ei.

   — Şeful poliţiei, un Mr. Werlon este o persoană singuratică. Se pare că se amuză pe seama comisarului din Palembang. M-a rugat să te duc la el. Se pare că te cunoaşte, cel puţin s-a bucurat când i-am spus numele noastre.

   — Werlon? tresări George, cred c-am mai auzit numele acesta atunci când am mers cu tatăl meu la Singapore. Numi pot aminti exact.

   — Te aşteaptă domnule George, du-te liniştit. Eu vreau să merg să-mi văd cunoştinţele, vrei doar să pleci mâine de aici.

   Petre l-a privit atât de ciudat încât George îl întrebă mirat.

   — Dar tu nu crezi Petre? Acesta a dat din cap.

   — Nu, probabil că totuşi îl vom revedea pe acest.... Mr. Silver.

   George ridică din umeri. Se uită la ceas. Era ora trei după amiază.

   — Mă întorc la cinci, zise el, fă în aşa fel încât să putem pleca seara împreună.

   Petre i-a promis că aşa va face.

IV

MISTER DILLING

   DUPĂ CE ÎŞI SPUSE NUMELE, George a fost primit de şeful poliţiei din Singapore. L-a recunoscut imediat.

   — Bine aţi venit la Singapore, exclamă acesta, întinzându-i mâna, precis vă mai amintiţi de mine, domnule Farrow, chiar dacă au trecut câţiva ani. Atunci nu eram şef aici. George se bucură sincer. Trăiseră atunci o aventură interesantă. Werlon îl cunoştea pe tatăl său şi pe Dr. Bertram. Discutară o vreme. Apoi Werlon aduse vorba despre... Omul din Padang.

   — Comisarul Johns îmi scrie o scrisoare lungă, Mr. Farrow, aţi avut împreună câteva aventuri pe care le-aţi trăit şi mi le pot închipui. I-aţi promis că-l ajutaţi în cercetările lui. Aţi filat la început pe un anumit Mr. Silver, dar aţi renunţat ulterior, considerându-l nevinovat. După părerea dumneavoastră, Mr. Silver nu este un escroc, nu-i aşa?

   George ridică din umeri.

   — Nu sunt în clar Mr. Werlon, omul acesta s-a comportat cu totul bizar. A vrut să vină cu vasul nostru la Singapore, dar nu era la bord.

   — După cât mi-a spus însoţitorul dumneavoastră, Mr. Petre, Mr. Silver v-a invitat la Singapore. Cum se numeşte omul la care trebuia să veniţi? Mr. Petre nu-şi poate aminti numele.

   — Mr. Dilling.

   — Dilling? Poliţistul l-a privit pe George, aţi înţeles bine numele Mr. Farrow?

   — Desigur, doar mi l-am notat.

   — Curios. Ştiţi cine este Mr. Dilling? Unul din cei mai buni detectivi de ai noştri. Are un bungalow minunat ca o mică fortăreaţă. Locuieşte afară din oraş. Se pare că Mr. Silver şi- a permis o glumă cu dumneavoastră. Am să-l sun pe Mr. Dilling şi-i voi relata chestiunea. Ieri s-a întors dintr-o călătorie.

   Werlon a format numărul. Apoi vorbi. Descrise pe scurt situaţia. Faţa i se făcu lungă. La urmă scutură din cap. După

ce puse receptorul în furcă i s-a adresat mirat lui George.

   — Mr. Dilling vă aşteaptă Mr. Farrow. Vă cunoaşte după nume. Este de părere că puteţi contribui mult la arestarea omului din Padang. Vreţi să mergeţi la el? Vă pun cu toată plăcerea maşina mea la dispoziţie.

   George ezită câteva clipe. Avea rezerve. La urmă, acceptă. Cu promisiunea de a reveni a doua zi şi plecă.

   Cu maşina rapidă a poliţiei au ajuns în câteva minute la cunoscutul detective. Era curios să-l cunoască.

   La sosire a fost luat în primire de un negru uriaş, care-l conduse în camera de oaspeţi. Acolo la o masă de scris şedea un bărbat mai în vârstă care se ridică şi-i ieşi în întâmpinare, vizibil bucuros.

   — Mă bucur să vă cunosc, Mr. Farrow, spuse el, am folosit faţă de Mr. Werlon un mic truc ca să vă fac pe dumneavoastră curios. Vreau să recunosc de la început că mă ocup de cazul Omului din Padang fără ştirea poliţiei. De aceea îmi este foarte important să vă ascult.

   Ieşiră pe verandă unde au luat loc la o masă. Dilling a cerut negrului să aducă ceva răcoritoare.

   Gazda îl ascultă pe George fără să-l întrerupă, zâmbind doar uneori.

   După ce George a terminat îl întreabă:

   — Deci omul vă este simpatic Mr. Farrow?

   — Aceasta trebuie să o recunosc Mr. Dilling, răspunse George şi aceasta m-a determinat să nu accept să-l spionez.

   — Credeţi că omul a şters-o, că şi-a ascuns destinaţia călătoriei?

   — Da. Mă mir că mi-a dat numele dumneavoastră, Mr. Dilling.

   — Poate mi-a cunoscut numele şi a făcut o mică glumă. Dar cel puţin aşa am făcut cunoştinţă!

   — Mr. Werlon mi-a spus că aş putea contribui la arestarea Omului din Padang. Dar vă spun deschis Mr. Dilling, nu mă mai preocupă acest caz. Încă mâine vreau să plec cu prietenul meu. Este totul pregătit.

   Mr. Dilling dă din cap.

   — Veţi rămâne câteva zile Mr. Farrow. Am să reţin la hotelul Savoy trei camere pentru dumneavoastră. La ora opt soseşte în port vasul „London". Vom spune că aţi venit cu el. Vă veţi da mare bogătaş, cu inele scumpe la degete şi veţi arunca în jurul dumneavoastră bani. Altceva nu aveţi de făcut. Acesta este rolul pe care l-am gândit pentru dumneavoastră.

   George a râs.

   — Un om bogat din Londra şi fără bagaje Mr. Dilling? Şi în plus nici nu pot plăti o factură de hotel atât de scumpă.

   — Totul intră în contul meu, inclusiv bacşişurile. Vă aştept pe la ora şapte aici. Aduceţi-l şi pe prietenul dumneavoastră, are şi el de jucat un rol.

   — Şi ce fac cu micul chinez Lu Wang?

   — Excelent joacă şi el un rol. Cu cât mai mulţi servitori cu atât mai bine. Nu vă mai miraţi, pregătesc eu bine totul.

   După lungi ezitări George a cedat. Dar nu voia să-şi joace rolul mai mult de douăzeci şi patru de ore. Primi ca să se prezinte la ora şapte, din nou la bungalow. După care părăsi bungalowul lui Dilling şi pleacă la hotelul său.

   Petre încă nu s-a întors. George îl aşteaptă nerăbdător. Îşi închipuia ce mutră va face Petre la vestea mutării şi a planului. Probabil se va prăpădi de râs, dar aici George s-a înşelat. Când a apărut Petre, acesta aprobă totul fără nici un comentariu.

   — Cazul devine tot mai încâlcit George. Aş vrea doar să ştiu de ce tocmai dumneata trebuie să ajuţi la prinderea acestui escroc viclean. Dar o vom face, căci este plăcut să faci pe omul bogat cu banii altora, deci trebuie să ajuţi la prinderea lui.

   — Timp în care tu joci rolul servitorului meu Petre, completă George.

   — Nu-i nimic, îmi iau eu partea. Dar să ne grăbim, spuneai că la şapte trebuie să fim la Dilling. Îl chem pe Lu Wang.

   — Păstrăm camera şi lăsăm totul aici Petre. Cred că mâine vom dormi din nou aici. Spune-i acest lucru recepţionerului. Explică-i că este vorba de o invitaţie sau aşa ceva.

   Plecară cu o maşină la domiciliul lui Dilling. Acesta i-a aşteptat. George şi Petre au intrat în cameră, unde Dilling îi îmbracă din nou. Când se uită în oglindă, George a avut într- adevăr impresia că este bogat, pe când Petre lăsa impresia unui servitor de înaltă societate. Lu Wang a fost deasemenea echipat.

   — Aşa Mr. Farrow la ora opt va fi aici maşina care vă va duce la hotelul „Savoy" unde veţi figura ca Mr. Treem. Pe acest nume sunt reţinute camerele dumneavoastră. Sunteţi fiul bogatului şi cunoscutului om de afaceri industriale, Treem. La hotel se ştie deja că sosiţi. Vă mai dau câteva reguli de conduită. Acceptaţi orice vi se oferă! În buzunarul jachetei aveţi un portofel cu suma necesară. Daţi bacşişuri grase aşa ca şi cum banii nu v-ar interesa de loc. La ora nouă mergeţi la restaurant şi luaţi cina. Va veni la dumneavoastră un negustor de bijuterii care vă va oferi un colier scump. Nu negociaţi, cumpăraţi-l şi puneţi-l în buzunar. Cam asta este tot ce trebuie să ştiţi dumneavoastră. La nevoie veţi primi de la mine şi alte explicaţii. Să nu vă intereseze de nimeni căci veţi fi mereu sub paza poliţiei.

   George a râs cu poftă.

   — Mă voi strădui să vă toc banii Mr. Dilling. Dar vă rog fără reproşuri tardive dacă nu vă iese pasienţa. Presupuneţi că şi Mr. Silver va veni la hotel?

   —  Exact Mr. Farrow. Mr. Silver locuieşte deja la hotel spuse Dilling.

   — El... este deja acolo? Dar cum a sosit la Singapore, Mr. Dilling?

   — Aceasta ne-o va explica el, să nu ne mai batem capul cu acest amănunt.

   Era ora opt. Aud deja maşina.

   Acum a intrat „London" în port. Este deci timpul să plecaţi!

   — Fără bagaje?

   — Veniţi, este totul pregătit.

   Dilling i-a condus la stradă. Acolo era o maşină încărcată cu bagaje. George se aşeză în spate, Petre lângă şofer iar Lu Wang trebui să stea pe scara maşinii Primise însărcinarea ca cu puţin înaintea hotelului să coboare şi să se prezinte mai târziu la George.

   Şoferul părea să fi primit instrucţiuni precise. A făcut mai întâi un ocol şi pleacă până în port, iar de acolo înapoi la hotelul Savoy.

   Portarul şi cei doi paji ieşiră în fugă scoţându-şi şepcile. Petre care intrase în rol, îi şopti ceva portarului că stăpânul său era Mr. Treem din Londra.

   Peste câteva minute George intră în camerele reţinute pentru el, pe când Petre şi Lu Wang au primit camere pentru servitori.

   Când au rămas singuri s-au privit râzând. George mişca din cap mereu.

   —  Acum văd câte uşurinţe au escrocii, Petre, spuse George, numele, hainele şi purtarea fac totul. Dacă aceştia la intrare ar fi ştiut că eu sunt doar George Farrow, nu s-ar fi descoperit.

   Discuţia s-a întrerupt aici, căci tocmai i s-au adus bagajele.

   La ora nouă, George păşi în sala de mese. Avea deja masa rezervată. Un chelner servil i-a venit în întâmpinare şi- l conduse la masă.

   George a făcut comanda. Dilling putea fi mulţumit, căci comandase ce este mai scump.

   Farrow îşi plimbă privirea prin sală. Alte priviri curioase îl cântăreau pe el.

   Deodată tresări. Nu departe de el, la o masă şedeau Miss Karten şi Mr. Silver. Silver se înclină abia perceptibil. Nimeni nu a putut observa acest salut discret.

   George şi-a dat brusc seama că rolul pe care-l juca este o prostie, căci Silver îl cunoştea bine. Dacă ar spune ceva la direcţiunea hotelului, lucru ar fi tare neplăcut. Dar el era sub protecţia poliţiei. Acest gând îl liniştea.

   Silver nu-i mai dădea atenţie. Se întreţinea liniştit cu Miss Karten, care-l neglija de tot pe George, care n-avea de loc poftă de mâncare. Ciugulea doar din mâncărurile aduse.

   După cină a venit un chelner la el şi-l anunţă.

   — Mr. Stelp vrea să vă vorbească, Mr. Treem. Mr. Stelp, bogatul negustor de bijuterii, completă el.

   George a dat din cap. Fără să-şi întoarcă privirea îşi aprinse o ţigară.

OMUL DIN PADANG

   LA MASĂ A VENIT UN OM CARE SE PREYENTĂ:

   — Mă numesc John Stelp, Mr. Treem, v-am adus bijuteria în urma telegramei dumneavoastră.

   Omul era ceva mai în vârstă. George l-a poftit să ia loc. Acesta scoase din buzunarul de la piept un obiect, ca o cutie lunguiaţă, neagră şi-l deschise. Apoi l-a întins peste masă lui George.

   — Cred spuse acesta, că este cel mai minunat colier.

   George nu-şi crezu ochilor. În caseta mică şi neagră

scânteia şi sclipea ceva ce valora o avere.

   Privi atent colierul. Apoi s-a interesat de preţ. Domnul i-a spus o sumă enormă, dar adăugă:

   — Decontul se va face prin banca dumneavoastră. Dumneavoastră nu trebuie decât să-mi semnaţi o chitanţă de primire, Mr. Treem.

   George şi-a amintit de vorbele lui Dilling. Se gândea privind colierul.

   — Bine, spuse el, îmi place, Mr. Stelp. Vă semnez chitanţa.

   Bijutierul avea pregătită chitanţa. George a semnat-o cu numele de împrumut, după care domnul se ridică şi s-a retras politicos.

   George l-a observat pe Silver cum îl ţintea cu privirea şi se sperie. Repede bagă caseta cu colierul în buzunarul din interiorul jachetei. Privirea pretinsului escroc îl enerva. Cheamă chelnerul şi achită consumaţia lăsând un bacşiş gras.

   Se ridică de la masă şi părăsi sala. Gândul de a avea asupra sa ceva atât de valoros, îl făcea nesigur. Cel mai bine ar fi să închidă colierul în seiful hotelului, dar nu a primit instrucţiuni în acest sens.

   Petre îl aştepta. Farrow îi arătă colierul. Şi pentru Petre era de neînţeles, că se risca aşa ceva.

   — Cu asta va fi momit escrocul, domnule George, spuse el, de aceea a trebuit să cumperi în restaurant.

   — Şi Silver m-a văzut.

   — Aha! Poate că va încerca să-l fure, se pare că acest lucru urmăresc domnii de la poliţie.

   — Dar unde să-l pun Petre? Doar nu pot să-l port la mine. Vreau să cobor puţin, să-l văd pe Silver. Individul mă interesează din nou.

   — Lasă colierul în masa maşini de scris. Eu rămân aici. Acum nu se va întâmpla nimic deocamdată.

   În aceea clipă intră Lu Wang. George observă că micul chinez vrea să-i spună ceva.

   — Mr. Farrow trebuie pune colierul pe noptieră, dacă doarme, spuse el.

   — De unde scoţi aceasta, Lu Wang?

   — La mine spus om de la Dilling.

   — Ce fel de om era?

   Lu Wang însă nu-l cunoaşte, căci nu-l mai văzuse nici odată.

   — Acum chiar că nu ştiu ce să cred, zise George, o fi într- adevăr un om de-al lui Dilling sau chiar escrocul?

   — Pentru noi este fără importanţă domnule George, de la noi este sigur că nu se va fura colierul, pentru asta garantez eu, strigă Petre.

   George era de acord. Şi el voia să vegheze noaptea. Dar o voce din interior îi spunea că precis în noaptea aceasta se va întâmpla ceva.

   Ieşi din cameră şi coborî scările încet. Dar nu observă că doi ochi îl priveau cu atenţie.

   Când a intrat din nou în restaurant observă că Mr. Silver şi Miss Karten au dispărut.

   George nu mai dori să rămână aşa că s-a întors iar în camera sa. S-a mai întreţinut cam o jumătate de oră cu Petre, după care a mers să se culce. Petre urma să se lungească pe patul din camera alăturată.

   George a adormit repede şi s-a trezit când soarele strălucea la fereastră. Era buimac şi I-au trebuit câteva minute până să-şi adune gândurile.

   Trase repede sertarul noptierei. Dar colierul... dispăruse!

   — Petre, Petre! strigă el agitat.

   Însă nu a venit nimeni. Sări din pat şi se repezi în camera alăturată. Pe divan era Petre care dormea adânc. A trebuit să-l scuture bine până să-l trezească. Şi Petre era buimăcit şi cu greu a înţeles ce s-a întâmplat.

   — Am fost adormiţi şi prădaţi Petre! Trebuie să-l sun urgent pe Dilling. Dumnezeule ce o să spună când va auzi că s-a furat colierul.

   Peste două minute l-a găsit pe Dilling la telefon. George ia povestit cele întâmplate.

   Dilling era într-adevăr agasat, mormăi ceva pentru sine. Dar apoi veni surpriza pentru George.

   — Este bine Mr. Farrow, zise el, vă aştept peste două ore. Vreau să facem o excursie de vânătoare şi vă invite şi pe dumneavoastră.

   George a crezut că nu aude bine.

   — Dar Mr. Dilling, colierul, se bâlbâi el zăpăcit.

   — Nu este aşa de rău, Mr. Farrow. Veniţi deci, pornim peste două ore.

   George a dat din cap. Asta nu o mai pricepea. Îi comunică lui Petre cele auzite la telefon.

   — Vii şi tu Petre, singur nu merg în junglă, nici măcar cu Dilling, spuse George, treaba asta este tot mai încâlcită. Acum nu mai trebuie să anunţ furtul.

   — Toată problema aceasta pe noi nu ne priveşte, zise Petre. Ei au vrut aşa. Să ne îmbrăcăm şi să plecăm la Dilling. Acolo veţi afla despre ce este vorba.

   Peste o jumătate de oră erau pe veranda casei lui Dilling. George voia să aducă mereu în discuţie colierul furat dar Dilling dădu din mână.

   — Treaba nu-i periculoasă cum pare Mr. Farrow acolo vă sunt armele, am pus să fie aduse de la hotelul dumneavoastră. Peste o oră plecăm.

   — Dar de ce nu mergeţi la hotel să căutaţi colierul Mr. Dilling? Mr. Silver....

   — Acum nici o vorbă despre asta Mr. Farrow, răspunse zâmbind Dilling, aţi fost adormiţi cu ceva noaptea şi aveţi nevoie de o relaxare. De aceea mergem la vânătoare.

   Drumul a durat patru ore. Dilling şi-a oprit de câteva ori maşina şi vorbea cu localnicii. Dar George nu putea înţelege nimic din cuvintele şoptite.

   După un timp au ajuns. Dilling lasă maşina şi intră pe jos în pădure cu însoţitorii săi, în junglă. Părea să caute un anume loc. Merseră cam om oră şi ceva, când Dilling s-a oprit brusc, ascultând. Apoi le-a făcut semn să-l urmeze.

   — Am ajuns domnilor, şopti el, rămâneţi vă rog aici. Vreau să văd dacă este totul în ordine. Mă întorc peste zece minute.

   Erau la marginea unui luminiş. Dilling dispăru după un desiş. George a văzut o mică potecă şerpuind prin junglă. Ca să-şi omoare timpul, George şi Petre studiară mai departe marginea luminişului. Nu apucară însă să-l parcurgă în totalitate de jur împrejur, când deodată ceva trosni în tufele din spate. S-au întors fulgerător. Din tufe s-a năpustit un bivol de apă, aşa numitul Kerbau, întâlnit mai ales în Sumatra. Animalul părea nervos. S-a repezit la cei doi ţinând capul în jos. George şi Petre nu au avut timp să-şi ia armele. Astfel că au fost nevoiţi să-şi caute salvarea prin fugă. Săriră înapoi şi au fugit în direcţii diferite. În clipa următoare din desiş ieşi un indigen uriaş, ţinând în mână o lance lungă. O ridică fulgerător şi o aruncă în animalul furios. Nimerise bine. Bivolul se opri brusc şi apoi s-a prăbuşit.

   Zadarnic încearcă să se ridice iar şi după câteva minute era mort. Cei doi s-au întors, dar indigenul a dispărut. L-au strigat dar zadarnic. În aceea clipă a apărut şi Dilling în luminiş. A văzut animalul ucis şi ascultă în linişte relatarea noastră.

   — Acesta a fost Mohono. Îl cunosc. Acum să mergem căci avem altceva de făcut şi-i lăsăm indigenului prada.

   Au mers pe poteca îngustă din desiş. S-au oprit în faţa unei case de lemn, clădită în stil bungalow, George şi Petre s-au oprit miraţi. Dilling le-a zâmbit.

   — Casa este goală, omul a plecat din nou, spuse el, dar am făcut o descoperire valoroasă. Mohono va veni imediat. El este în serviciul meu.

   — Un indigen?

   — Da, este un om liber, dar îmi face adesea servicii importante. El mi-a povestit de casa aceasta din junglă, vizitată uneori de un alb. Uneori trec săptămâni până

revine.

   — Şi cui aparţine Mr. Dilling?

   — Omului din Padang.

   — Lui Mr. Silver?

   — Am spus Omului din Padang, Mr. Farrow. Dar veniţi să vedeţi ce am descoperit în casă. Deschiseră uşa şi au intrat în casă. Pe masă scânteiau şi sclipeau inele, lănţişoare diademe, coliere şi salbe de perle, la grămadă, alături de pietre nestemate, diamante şi altele. George a rămas mut de uimire.

   — Da, vedeţi dumneavoastră, asta este prada Omului din Padang, pe care-l căutăm de luni de zile. El se întoarce mereu aici. Nimeni nu ştia de ce. Acum însă după ce Mohono mi-a povestit de casa aceasta. La care noaptea vine un alb, acum îmi este clar totul. Scopul vânătorii de azi era casa aceasta. Succesul îl vedeţi singuri. Vom lua prada cu noi în siguranţă.

   — Şi.... Omul din Padang?

   — Va fi aresta la noapte.

   — Îl cunoaşteţi?

   — Da, am reuşit în sfârşit să-l dovedim şi asta mulţumită dumneavoastră, Mr. Farrow.

   — Cum? întreabă mirat George, mie?

   — Da. Am putut să-l urmărim când a intrat noaptea la dumneavoastră în cameră. Am fi putut să-l prindem, dar încă nu ştiam unde-şi ţine ascunsă prada. Credeam că este o bandă dar nu. Omul din Padang lucrează singur.

   — Dar colierul acela scump, Mr. Dilling, l-aţi riscat pur şi simplu?

   — Colierul era fals, o imitaţie foarte reuşită. El a fost momeala.

   George s-a gândit fără să vrea la bijuteria lui Miss Karten, care şi ea a fost falsă.

   — Mr. Silver o fi şters-o de mult, spuse George.

   — Îl vei revedea la hotel, Mr. Farrow, fiţi sigur. Acum însă ne întoarcem la Singapore. Aici este şi Mohono, el va păzi casa.

   Indigenul şi-a făcut apariţia. George s-a gândit fără să vrea la însoţitorul prietenilor săi Marian şi Bertram, la

credinciosul Pongo. Indigenul avea aceeaşi statură.

   Dilling a pus lucrurile scumpe într-un sac, anume adus. Apoi închise casa şi porniră din nou la drum înapoi împreună.

   Pe drum George s-a gândit mereu la Mr. Silver. Acum a păţit-o. Mai devreme sau mai târziu orice delicvent face o greşeală şi este prins.

   După amiază au ajuns la locuinţa lui Dilling, din nou. Au luat masa. Dilling le-a trasat alte reguli de conduită lui George şi Petre.

   — Vă prefaceţi că nu aţi descoperit încă furtul, Mr. Farrow. Culcaţi-vă seara devreme, dar vă recomand să nu dormiţi, căci foarte probabil, se va întâmpla ceva.

   Petre şi George s-au întors la hotel. În hol au văzut un ins de care s-au speriat. Acest om a fost şi la Palembang, la acelaşi hotel cu ei. El îi cunoştea precis.

   Era un om mai în vârstă, cărunt, purta nişte ochelari de soare întunecaţi. Dar el nu le-a dat nici o atenţie. George respiră uşurat. Cu toate că ştia că nu aveau de ce se teme. Acţionau din însărcinarea poliţiei.

   În cameră i-a aşteptat Lu Wang.

   — L-ai văzut azi pe Mr. Silver. Lu Wang? îl întreabă George.

   Copilul avea sarcina să nu-l scape din ochi pe pretinsul escroc.

   Acesta a dat din cap, că nu.

   — Mr. Silver a părăsit foarte devreme hotelul, nu venit înapoi. Lu Wang nu avut sarcina să urmărească le el.

   George l-a privit cu tâlc pe Petre.

   — Dacă Mr. Silver se întoarce, mă anunţi urgent, Lu Wang, ai înţeles?

   Micul chinez a dispărut.

   —  O dovadă clară că şi el a fost în junglă, Petre, zise Farrow. Sincer îmi pare rău de el. Îşi era şi-mi mai este simpatic, cu toate că ştiu că este un hoţ şi un escroc.

   — Şi această Miss Karten este deasemenea o hoţomană, domnule George...

   Peste o oră. Lu Wang anunţă sosirea lui Mr. Silver, care se găsea în acel moment în fumoar.

   George s-a dus direct acolo. Silver luase loc într-un colţ. Nu mai era nimeni. Silver se ridică şi-i ieşi zâmbind în întâmpinare.

   — Iată-vă Mr. Farrow, deci tot aţi venit la Singapore? întreabă el, mă aşteptam.

   Fruntea lui George se încreţi.

   — V-aţi bătut joc de mine, dându-mi adresa lui Mr. Dilling. Pot să vă întreb de ce aţi făcut-o?

   — Din singurul motiv că şi el îl caută pe Omul din Padang, Mr. Farrow. Puteţi să-l ajutaţi şi văd că aţi şi făcut-o. Doar că în rolul dumneavoastră s-a strecurat o mare greşeală. De ce aţi cumpărat în public o bijuterie falsă?

   — O bijuterie falsă? repetă George enervat.

   — Mr. Farrow, eu sunt cunoscător şi am văzut repede că era vorba de un fals.

   — De astădată vă înşelaţi, Mr. Silver la dumneavoastră totul pare fals, inclusiv bijuteriile lui Miss Karten.

   — Chiar aşa. Mai târziu îmi veţi da dreptate. Cum v-a plăcut vânătoarea de azi? Cât pe ce să fiţi atacat de un bivol Kerbau, nu?

   — De unde ştiţi asta? întreabă George mirat.

   — Eram foarte aproape de dumneavoastră, Mr. Farrow. Mohono a ucis animalul.

   Ştie tot, s-a gândit George, trebuie să-l sun urgent pe Dilling să-şi ia măsurile de siguranţă. Voia să se despartă de Silver, dar acesta îşi reţinu zâmbind.

   — Dilling nu-i acum acasă. N-are rost să-l sunaţi, Mr. Farrow. Abia la noapte îl revedeţi aici la hotel.

   În clipa aceea George îi ura pe Silver. Ieşi furios din fumoar şi-l sună pe Dilling. Servitorul negru îi comunică că stăpânul său urma să se întoarcă abia la noapte.

   Silver a avut deci dreptate.

   Miezul nopţii! George şi Petre aşteptau plini de nerăbdare în camerele lor.

   Deodată au auzit un strigăt de femeie.

   Imediat s-au repezit în hol. Acolo au văzut o femeie ieşind în fugă din camera ei şi strigând că a fost prădată. Între timp s-au deschis şi alte uşi în care au apărut oameni în

pijamale.

   — Aici! s-a auzit deodată o voce puternică, i-am prins pe nemernici!

   George şi Petre au alergat la capătul holului. Se aşteptau să vadă pe Dilling. În schimb l-au recunoscut pe omul în vârstă pe care l-au văzut la intrarea hotelului şi care în Palembang a stat cu ei la acelaşi hotel.

   În mână ţinea un pistol, îndreptat spre o siluetă neagră, care stătea în cameră cu mâinile sus. Silueta purta un tricou negru şi o glugă tot neagră, prin care i se vedeau ochii sclipind.

   George şi-a dat imediat seama că este o femeie.

   — Aici este şobolanul hotelului le-a strigat el curioşilor care tocmai voiau să intre în camerele lor, am surprins-o pe când fura bijuteriile, uitaţi-vă acolo pe masă sunt bijuteriile furate.

   Camera s-a umplut imediat de lume. Petre şi George erau aproape de omul cu revolverul în mână. Deodată o mână i-a smuls omului arma şi o îndreptă imediat asupra proprietarului.

   Era Silver care a intrat de asemenea în cameră şi-l somă autoritar pe domnul mai în vârstă.

   — Mâinile sus Santer, rolul tău s-a terminat.

   Domnul mai în vârstă a vrut să protesteze vehement. George şi cu Petre au vrut să-i ia apărarea. Dar imediat au sosit doi poliţişti şi i-au pus omului cătuşele la mâini.

   Domnul în vârstă s-a prăbuşit la pământ.

   Silver i-a scos pe curioşi afară din cameră, după care sa întors spre George şi Petre şi le-a întins mâna.

   — Scuzaţi-mă Mr. Farrow că am fost silit să vă joc această comedie, dar acum veţi afla totul. Cel de colo şi arătă spre domnul mai în vârstă este Omul din Padang, un escroc renumit, pe care-l vânez de luni de zile.

   De multe ori am jucat eu însumi rolul escrocului, ca să-l las nestingherit. Acum avem prada găsită şi l-am demascat. Iar furtul de azi noapte este tot opera lui, doar că a surprins-o pe ajutoarea mea pe când voia să intre în cameră.

   Atunci individul a inversat rolurile şi a acuzat-o pe ea.

   Femeia şi-a scos gluga neagră. Miss Karten îl privea zâmbind pe George.

   — Şi... cine sunteţi dumneavoastră, Mr. Silver, întreabă nedumerit George.

   Acesta îşi scoase peruca şi-şi şterse faţa cu un prosop ud.

   — Mr. Dilling! strigă George, uluit, acum înţeleg totul. Dumneavoastră aţi purtat o mască excelentă.

   — La fel şi acest om, care cândva a fost actor.

   Merse spre captiv şi-i smulse peruca de pe cap. S-a dovedit că omul avea doar în jur de treizeci de ani. Poliţiştii l-au scos din cameră afară.

   Miss Karten s-a retras. Dilling însă le-a făcut o vizită celor doi, lui George şi Petre în camerele lor şi le explică restul. Miss Karten lăsase intenţionat să i se fure bijuteriile care erau într-adevăr false. Dar atunci nu au reuşit să-l captureze pe Omul din Padang.

   Pe vapor Mr. Silver a fost deghizat şi nu putea fi recunoscut.

   Între timp s-a făcut dimineaţă, iar George şi Petre au plecat să se culce. George a dormit până aproape de ora prânzului. Iar când s-a trezit era foarte mulţumit de el şi de lume. S-a bucurat foarte mult că a găsit oameni atât de buni ca acest domn Dilling.

   Cu aceasta aventura lor cu omul din Padang s-a terminat, dar nu ştiau că în curând aveau să mai trăiască o aventură cu Mr. Dilling.

SFÂRŞIT

Volumul 205

BLESTEMUL LUI ALI BEN MURFA

   CE POVESTEŞTE JOHN BARRINGTON

   SĂRAC, deosebit de sărac e deşertul. Mort însă nu e, în nici un caz, cel puţin pentru oamenii care-şi trăiesc viaţa acolo şi ştiu să supravieţuiască.

   Cine călătoreşte pur şi simplu prin deşert, fără a acorda multă atenţie în jur, nu vede fireşte altceva decât dune de nisip şi stânci răzleţe, văi sterpe sau munţi golaşi. Poate că trece cu vederea şi firele rare de iarbă care apar câteodată- n câte-o vale, crescând asemeni trestiei, precum şi micile animale, care se mulţumesc cu ce au pentru a-şi duce existenţa.

   Cine vrea însă să privească cu atenţie în jur, vede, cu mult mai mult. Pentru cine nu este interesat de asemenea locuri, deşertul de nisip nu-l altceva decât un imperiu al fricii. Al groazei şi-al dezolării.

   Se lasă moleşiţi până-ntr-atât de căldura toropitoare a zilei, încât nu mai sunt în stare să simtă nici răcoarea nopţii, atunci când ea vine ca un balsam şi-o desfătare.

   Cel ce călătoreşte prin deşert, insensibil la tot ce poate fi viaţă şi frumuseţe chiar şi în acest imperiu al paraginii nu simte decât groază, greutăţi şi oboseala unei astfel ce călătorii.

   Cel care simte însă cu adevărat viaţa prin toţi porii, cucerit până şi de acest pustiu, judecă altfel.

   La început nu mă deosebeam nici eu prea mult, de cei din prima categorie. Conformaţia solului se schimba de mai multe ori, deşi componenţa deşertului nisipos este pretutindeni aceiaşi.

   De zile întregi călăream prin pustiul toropit de razele soarelui, al deşertului arabo-sirian. În faţa ochilor noştrii se- ntindea o nesfârşită mare de nisip, precum şi numeroase turnuleţe, bizare sculptate, în pereţi abrupţi şi defilee joase, cu creste ascuţite şi adâncituri ovale, acoperite permanent de pânza fină a nisipului adus de vânt.

   Lanţurile de munţi ale deşertului nu sunt niciodată acoperite cu păduri verzi şi prietenoase. Le lipseşte foşnetul stejarilor, murmurul vântului prin frunzişul stufos al dumbrăvilor, mlădierea coroanelor din pin şi molid, murmurul îmbietor al pâraielor. Toate astea le cunoşteam prea bine, fiind specifice climei şi reliefului patriei mele. În deşert, omul trebuie să se adapteze, munţii sunt golaşi şi sterpi, e- adevărat, dar nu lipsiţi de viaţă.

   Masele de nisip, duse de vânt, sunt în continuă mişcare, schimbând permanent panorama. Timp de mile întregi, se întindea nisipul fin, auriu, în care om şi animal se cufundau câţiva centimetri. Marea aceasta aurie îşi avea reversul, dar în cerul albastru, fără vreo urmă de nor, panorama cerească cu adevărat neschimbată de perioade mari de timp.

   Urmele pe care le lăsam erau repede acoperite de valurile mişcătoare ale nisipului, care se abăteau din spatele nostru.

   Nu există nici-o direcţie constantă pe care-am fi putut-o urma şi fără un compas bun, nu ne-am fi putut evident orienta.

   Din loc în loc se mai iveau şi petece de pământ, care nu erau acoperite de nisip şi pe-a cărui sol mai creştea uneori dovleci otrăvitori. Deluşoare de nisip alterau cu văi mai mult sau mai puţin adânci, în care îşi mai iţeau capul din când în când resturi de vegetaţie, pârjolită de soare. Din depărtare însă covorul acesta de verdeaţă părea destul de ademenitor.

   John Barrington ne sfătui de mai multe ori să evităm aceste locuri, întrucât piciorul ni se putea înfunda adânc în solul mâlos.

   Ocolisem tocmai un astfel de loc, care arăta într-adevăr pentru început ca o oază fără vegetaţie înaltă, cum ar fi palmierii. Barrington care cunoştea ţinutul foarte bine, ne consola, spunându-ne că până seara, vom da cu siguranţă de-o oază, adevărată. În trei ore, ar trebui să dăm de ea, şi după exerciţiu ăsta de călărie, zău c-am fi meritat aşa ceva, ca să ne refacem forţele.

   Eram deja în apropierea ţelului călătorie noastre Djebel-i- Scharr, mai bine zis, a raidului nostru de călărie pe ziua de azi.

   Pe Barrington l-am cunoscut întâmplător, acum câteva zile. L-am găsit în mijlocul deşertului, într-o situaţie disperată. Beduinii sectei „Adoratorii Stelelor" l-au îngropat în nisip, unde urma să-şi dea duhul.

   Îi urmărea pe beduinii aceştia, pentru a-şi răzbuna fratele. Beduini se temeau de el, poreclindu-l chiar „The fast deuth" adică „moartea subită" renumele şi-l câştigase de oarecare timp , când, cu ajutorul nostru i-a reuşit să răzbune moartea fratelui său, şi să-l pedepsească pe conducătorul acestora (Vezi Caravana Morţi nr. 181).

   Când a aflat că voiam să străbatem deşertul înspre vest, ni se alăturat nouă. Voia să ajungă la Djebel-i-Scharr, unde avea de gând să deconspire un secret. Ne-a rugat, acum, că ne cunoştea, să-l însoţim într-acolo. Am fost imediat de acord, dar până acum n-am aflat natura secretului.

   Barrington voia să ne povestească despre asta, de abia diseară, când ajunşi în lagărul nostru, vom aprinde, focul de tabără.

   Poate că se temea că nu-i vom găsi secretul destul de interesant şi nu-l vom însoţi, dacă ne va povesti mai repede.

   Animalele noastre de călărie pe care le-am târguit şi-n cele din urmă cumpărat de la un negustor arab, s-au comportat pân-acum fără reproş. De fapt trebuia să se familiarizeze mai întâi cu galopul în deşertul de nisip, mai ales că n- au fost deloc obişnuite cu aşa ceva, dar după primele zile de aclimatizare, acestea s-au achitat cu cinste de toate sarcinile pe care le ceream de la ele.

   Nu arătau nici o urmă de oboseală şi-şi continuau neabătut drumul, chiar dacă arşiţa astrului zilei era

ucigătoare.

   Goliath, musul (ucenicul marinar) nostru, se comporta deasemenea ca un bărbat. Nu se plângea deloc şi era mereu în bună dispoziţie. Dacă cumva se plictisea se mai ciondănea cu Pongo, animându-ne şi pe noi. Pongo şi Goliath erau cei mai buni prieteni, dar micul Goliath nu prea gusta să fie „dădăcit" de către uriaşul negru. Atunci devenea sălbatec ca un pui de vulpe şi spunea că Pongo fără ajutorul lui n-ar putea supravieţui.

   Eram bineînţeles foarte curios a ceea ce avea să ne povestească Barrington. Referirile sale erau ele înşele destul de vagi şi misterioase şi ne deşteptară, cum era firesc curiozitatea.

   În timp ce în depărtare se arăta în sfârşit oaza mult aşteptată, m-am bucurat de două ori pentru odihna care ne era rezervată la capătul unei călătorii atât de obositoare şi pentru ceea ce avea de povestit Barrington.

   Oaza era aşezată în apropierea lui Djebel-i-Scharr, acei munţi care aprovizionează cu apă ţinutul. În partea de vest a acestor lanţuri de munţi, începea Marea Roşie. În felul acesta oaza era chiar mai roditoare decât ne aşteptam. Curmalii şi palmierii de cocos creşteau aici deşi în mod normal se găseau numai pe malul mării. Existau stânci şi proeminenţe stâncoase din care izvorau şuvoaie de apă, care, pentru călători erau mai preţioase decât vinul cel mai bun.

   Întrucât era foarte aproape de lăsarea întunericului, ne pregătirăm pentru ridicarea taberei noastre. Barrington luase din „cămara" oazei care-i servea drept loc de refugiu mai îndelungat, o grămadă de conserve care trebuiau să ne ajungă, până ce vom ajunge într-o aşezare mai mare. Şi noi transportam o mare cantitate de provizii cu noi, dar Pongo, care după ce se asigurase că nu ne pândea nici un pericol, trecu la pregătirea cinei.

   În timp ce mâncam se făcu întuneric. Barrington după ce mai aruncă câteva crengi uscate în foc, începu:

   — Sunteţi poate curioşi să aflaţi istoria despre care v-am vorbit deja. Am păstrat anume tăcerea pentru a v-o povesti aici, în apropiere de Djebel-i-Scharr. Aici vom putea să discutăm în linişte despre ce vom avea de întreprins în viitor. Plec de la convingerea că-mi veţi fi alături şi veţi participa împreună cu mine la evenimentele ulterioare.

   Marian râse:

   — Dacă povestea promite a fi captivantă, atunci vom fi parte integrantă şi ne vom face întotdeauna timp pentru aşa ceva.

   — E foarte posibil, continuă Barrington, ca anumite amănunte ale istorisirii sau chiar întreaga poveste s-o consideraţi neverosimilă, dar chiar acest aspect mă determină să-ncerc să dau de firul întregii afaceri. Prin urmare ascultaţi! Ştiţi că din cauza fratelui meu am întreprins această călătorie prin pustiu. Am vizitat cu această ocazie Djebel-i-Scharr şi-am privit craterul stins al vulcanului. Acolo am descoperit ceva, care deşi părea insignifiant la început, ne-a dat mari bătăi de cap mai târziu. Când am început să urcăm mica cărare care ducea înspre crater am zărit la oarecare depărtare de noi un arab care nu se uita înspre noi ci care îşi urma drumul calm şi netulburat. Am crezut că-l vom reîntâlni la crater dar, când am ajuns acolo nu l-am mai văzut. Am presupus fireşte că arabul şi-a continuat drumul, dar s-a dovedit mai târziu prin conformaţia de relief a regiunii că asta nu mai era posibil. Nu mai exista o continuare a drumului, dar de ascuns, nu avea unde să se ascundă. Singura posibilitate ar fi fost să fi căzut accidental în adâncul craterului. L-am căutat evident, după ce am coborât puţin în pâlnia acestuia. Am lăsat una din lămpile noastre de buzunar aprinse în jos, dar din nefericire, funia nu ne mai ajunse pentru a lumina până-n fundul craterului. N-am mai găsit nici o altă urmă a arabului dispărut. După ce-am părăsit zona craterului am căutat fireşte în împrejurimi după arabul nostru şi de fapt în chiar toată zona vulcanului. Şi de data asta ne-am convins că acesta nu se putea ascunde nicăieri. În cele din urmă am ajuns la concluzia că acesta, fie că s-a aruncat intenţionat în puţul craterului fie c-a alunecat din greşeală acolo. Întrucât nu-l mai puteam ajuta pe acest om în nici un fel, ne-am pregătit să ne reîntoarcem. Vă imaginaţi surprinderea noastră când după ce-am parcurs o bună bucată de drum înapoi am auzit un strigăt puternic. Ne-am întors din drum şi-am alergat din nou înspre vârful muntelui, bănuind că arabul a fost cel care a chemat în ajutor. Şi de data asta neam aplecat peste marginile craterului strigând helo, înspre bezna deschizăturii de dedesubt. N-am primit nici un răspuns. Aproape o oră am stat acolo debusolaţi. În jurul nostru domnea pretutindeni tăcerea. Din nou am reparcurs distanţa înapoi cam pe aceeaşi direcţie. Ne-am oprit de câteva ori pentru a asculta, dacă nu se mai aude ceva, când deodată răsună un al doilea strigăt.

   — Era un strigăt deznădăjduit, cuprins de panică? am întrebat eu, curios.

   — Nu, ci mai degrabă provocator, fu răspunsul lui Barrington. Fratele meu îmi propuse să ne mai întoarcem odată la marginea craterului. Am făcut-o iarăşi zadarnic. La chemările noastre nu a mai răspuns nimeni. Acum ne-am îndreptat spre vale cu intenţia fermă de-a nu mai da atenţie nici unei chemări. Încăodată mai răsună vocea în spatele nostru, dar noi ne-am continuat drumul. Nu peste mult timp am dat de-un defileu, pe care, când am încercat să-l depăşim, o siluetă apăru în faţa noastră, barându-ne drumul. Peste măsură de miraţi ne-am uitat unul la altul, fratele meu şi cu mine, întrucât omul care stătea în faţa noastră nu putea fi decât arabul pe care-l credeam dispărut în crater. Ne-am grăbit pasul şi am ajuns lângă om destul de repede. Voiam să-i vorbesc dar m-am îngrozit când am privit spre faţa omului din faţa noastră. O faţă şi un craniu de mort ne rânjea acum, atât de scofâlcită şi de palidă încât ne-a luat piuitul. Ochii îi stăteau ieşiţi înafară în timp ce-n ochii omului luceau luminiţe misterioase. După ce m-am mai liniştit puţin mi-am luat inima în dinţi şi am vrut să-i adresez omului câteva întrebări. Fratele meu mi-o luă înainte, mă trase deoparte şi-mi şopti că în faţa noastră aveam de-a face cu un nebun. N-am vrut s-o cred şi i-am adresat prima întrebare. Puţin mai târziu mi-am dat totuşi seama că fratele meu avusese dreptate. Arabul mă privi atât de... nu-mi găsesc cuvintele ca s-o pot descrie - furios încât parcă ar fi vrut să mă ucidă. Nu-mi răspunse nimic, fireşte şi se-ntoarse pe călcâie reluându-şi drumul. N-am cutezat să-l urmărim de-ndată, şi-am aşteptat puţin, ca să se mărească distanţa dintre noi. Strigătul enigmatic nu s-a mai auzit. Arabul, care ne precede, cam cu vreo sută de metri în faţă se opri de câteva ori şi-şi ridică, pânditor, capul. Deodată ajunse la o cotitură a drumului şi dispăru, aşa cum dispăruse acolo sus la marginea craterului. Am căutat şi-aici în jur, unde s-ar fi putut ascunde, dar n-am găsit nimic. Omul rămânea pentru noi o enigmă. Întrucât nu doream să ne pierdem timpul, ne-am înapoiat la caii noştri, am încălecat şi ne-am văzut de drum. Chiar în apropierea noastră, beduini îşi înălţaseră micul lor oraş de corturi. I-am căutat şi-am început să târguim de la aceştia câteva alimente şi alte lucruri trebuincioase pentru continuarea călătoriei noastre. Şeicul ne invită politicos la masă şi ne ospătă cum se cuvine. Când am adus vorba despre Djebel-i- Scharr am văzut cum se agită. După ce i-am povestit, întâmplarea noastră cu arabul, a poruncit pe loc să se strângă corturile şi să ne continuăm călătoria. Mi-am dat toată silinţa de-al face pe şeic să vorbească. N-am aflat altceva nimic decât că muntele Djebel-i-Scharr, împreună cu craterul său are o faimă proastă întrucât bântuie pe- acolo „spiritual lui Ali Ben Murpha". Ali Ben Murpha a fost un renumit şeic-beduin, tâlhar, a cărui războinici au fost odată, în parte, soldaţi luaţi prizonieri. Ali Ben Murpha a fost prins şi pentru faptele sale aruncat în crater. Războinicii au fost duşi la Medina unde urmau să fie judecaţi şi condamnaţi. Conducătorul soldaţilor care-l învinsese pe şeicul-tâlhar s-a mâniat atât de mult pe el, încât a dat ordinul să fie aruncat imediat în crater. Ali Ben Murpha se împotrivi cât putu, în tot timpul pregătirilor pentru execuţie şi aducerii ei la îndeplinire. Nu-şi mai putu salva însă viaţa. Mai apucă însă să se desprindă din încleştarea a doi soldaţi şi-l înşfăcă pe conducătorul soldaţilor şi se prăbuşise cu acesta împreună în fundul puţului, luptând pentru viaţa sa, până la ultima suflare. Soldaţii înspăimântaţi o rupseră la fugă dar n-au îndrăznit să povestească nimănui ce se petrecuse la gura craterului. Conducătorul soldaţilor n- avusese nici un drept să judece el singur şi să-şi ducă hotărârea de execuţie imediat la îndeplinire. Din cauza asta oameni săi au povestit că a căzut în prăpastie în munţi şi şi- a pierdut viaţa astfel. Din clipa aceea nimic bun nu se mai auzi despre craterul muntelui Djebel-i-Scharr. Spiritul lui Ali Ben Murpha bântuie pe-acolo şi din când în când se auzeau strigăte ca şi cum ar fi vrut să blesteme sau să acuze posteritatea. Fratele meu şi cu mine am râs la început despre istorisirea şeicului dar am văzut apoi cu câtă grabă beduini îşi demontară corturile ca şi cum ar fi vrut să părăsească cât mai repede regiunea şi nu m-am putut apoi să nu mă gândesc la păţania noastră. Cine era acest arab, căruia îi vorbiseră? Cine a strigat totuşi după ce am părăsit muntele? Totul era enigmatic aici! Nu mai aveam nici un chef să mai vizităm craterul. Către amiază când beduini îşi exprimară intenţia de a-şi relua călătoria am părăsit tabăra lor şi-am luat-o spre deşert. În oaza în care ne găsim noi acum ne-am mai gândit încăodată la toate. Fratele meu voia însă să ne reîntoarcem şi să mai cercetăm odată muntele. Mie însă îmi pierise cheful. Cu cât mai mult ne-ndepărtăm de Djebel-i-Scharr cu atât mai misterioasă îmi părea întreaga poveste. În cele din urmă am convenit să ne reîntoarcem, când au dat peste noi evenimentele care s-au petrecut în oază şi-n care, din păcate fratele meu şi-a pierdut viaţa, aşa că natural intenţiile noastre s-au dus pe râpă. Abia acum mi-a apărut din nou pofta de-a rezolva această enigmă împreună cu dumneavoastră domnilor, sper să reuşesc.

   — Ne-aţi povestit totul, atât de captivant Mr. Barrington încât nu ne mai rămâne decât să participăm şi noi la cercetările dumitale, se exprimă zâmbind Marian. Mă întreb dacă vom mai auzi încăodată strigătul acela la gura craterului.

   Barrington se bucură fireşte.

   — Am ştiut c-o să vreţi să participaţi, spuse el. Problema asta ma chinuit de-atunci în continuare. Dacă mă gândesc mai bine ajung la concluzia că arabul, pe care l-am văzut eu şi fratele meu n-a fost altul şi nu putea fi decât Ali Ben Murpha.

   — Atunci ar fi suportat foarte bine plonjonul în puţul craterului, intervenii eu pe fir.

   — N-ar fi chiar imposibil, îmi replică Marian şi-l întrebă pe Barrington cam când vom putea ajunge la Djebel-i-Scharr.

   — Mâine seară.

   — Sunt ceva peşteri unde am putea înnopta?

   — Vreţi să întreprindeţi ascensiunea muntelui chiar în aceeaşi noapte? întreabă Barrington c-o altă întrebare.

   — Şi de ce nu, veni răspunsul prietenului meu.

   — Nu v-aş sfătui!

   — Şi de ce mă rog Mr. Barrington.

   — Noaptea nu putem vedea prea bine împrejurimile.

   — Cine ştie, poate tocmai noaptea am putea descoperi ceva!

   — Sună destul de romantic Mr. Farrow! Dar ca să răspund întrebării dumitale, da, există peşteri acolo, unde am putea înnopta, cam pe la jumătatea drumului.

   — Cât de mult timp durează urcuşul? a vrut să ştie Marian mai departe.

   — Cel puţin patru ore.

   — Şi drumul? Cum e, este obositor?

   — Chiar aşa de obositor nu e, deşi e puţin abrupt. Călare fireşte nu putem urca.

   Între timp m-am uitat la Pongo în timp ce Marian şi Barrington stăteau de vorbă. Uriaşul negru se ridică, ascultă cu atenţie câteva clipe şi-apoi dispăru în noapte. Le-am atras atenţia celorlalţi. Ce-l făcuse pe bunul Pongo să-şi părăsească brusc locul său de lângă foc?

   Noi am rămas însă aşezaţi lângă foc şi-am căutat să percepem orice zgomot venit din bezna nopţii. Curând am auzit zgomote de copite ca şi cum o ceată de călăreţi s-ar fi apropiat de noi. Curând ne-am convins că era vorba de un singur cal, dar n-am schiţat nici o mişcare ştiindu-l pe camaradul nostru de veghe.

   Zgomotul de copite se apropia tot mai mult. În depărtare ni se păru că distingem silueta unui călăreţ care-şi struni calul la vederea focului nostru, sări jos din şea.

   Călărea un superb cal alb, arab, care merse fornăind bucuros spre apă pentru a-şi potoli setea. Călăreţul se opri în faţa noastră, se înclină în timp ce-şi duse salutând mâna la gură, frunte şi inimă.

   Era aşadar un arab, care-şi înfăşurase capul atât de mult în burnus, încât numai ochii de-abia-i puteam vedea, dar din a căror privirea am dedus că era un om foarte pasional.

   — Domnul fie cu voi străinilor, începu acesta.

   — Şi cu tine la fel, am răspuns noi în cor.

   Barrington mai adaugă:

   — Mila Domnului şi binecuvântarea sa, fie cu tine!

   — Caut de mult apă şi-acum dacă am dat de izvorul ăsta, nu-mi respingeţi rugămintea de-a înnopta aici la lagărul vostru de noapte.

   — Simte-te ca acasă şi fă-te comod ca şi când noi n-am fi aici ca să-ţi tulburăm liniştea.

   — Cel ce revarsă toate darurile asupra oamenilor fie binecuvântat! îşi încheie arabul cu politeţea salutului şi-şi stabili locul de popas undeva între izvor şi focul nostru.

   Îşi introduce mâna în buzunarele vestmântului său larg, de unde-şi scoase câteva curmale, pe care le consumă în tăcere, pe noi nemai băgându-te în seamă. Nici noi n-am mai întrebat nimic pentru a nu-l deranja în timpul mesei. Discuţiile pe timpul mesei nu sunt privite de arabi ca un semn al bunei-cuviinţe.

   Faţa arabului n-o puteam deloc recunoaşte şi nici nu puteam măcar să ne dăm seama dacă aveam lângă noi un om în vârstă sau un tânăr.

   După ce-şi termină masa, arabul privi încăodată înspre noi, ca şi când ar fi aşteptat ca noi să reluăm discuţia. Barrington, care se putea înţelege de minune cu beduinii îl întreabă câteva secunde mai târziu.

   — Vii dinspre munte? Mai e mult pân-acolo?

   — Dacă porniţi la răsăritul soarelui până seara ajungeţi acolo, răspunse arabul. Într-acolo vreţi s-ajungeţi?

   — Dac-o vrea Allah ţinta noastră e Djebel-i-Scharr, răspunse deloc inspirat Barrington.

   Cotul de prevenire al lui Marian îl atinse prea târziu pe acesta, gafa fusese comisă. Arabul nu răspunse nimic, dar în ochii săi sclipi o luminiţă ciudată. După o tăcere lungă catadicsi să reia discuţia:

   — Veţi fi mâine seară la picioarele lui Djebel-i-Scharr, dar nu veţi găsi ce vă pofteşte inima pe-acolo. Ţinutul e sterp şi singuratec. Nici un om nu se mai aventurează pe-acolo, decât bântuie spiritul lui Ali Ben Murpha.

   — Spiritul lui Ali Ben Murpha? întreabă Barrington ca şi cum ar fi auzit pentru prima oară pomenindu-se numele acesta. Dar cine e Ali Ben Murpha?

   — Stăpânul muntelui Djebel-i-Scharr străine! El e mort de-acuma dar spiritual lui trăieşte şi nu tolerează prezenţa nici unui străin în preajma sa.

   — Noi nu credem în spirite, puse Barrington lucrurile la punct cu obiectivitatea-i britanică recunoscută şi chiar dacă ar fi un astfel de spirit, nu văd cum ne-ar împiedeca să urcăm pe munte.

   Arabul scutură numai capul neîncrezător, înainte de-a spune:

   — Vă avertizez, Ali Ben Murpha este puternic chiar aşa mort cum este!

   — Chiar şi după moarte?

   — Da! Vocea sa strigă ziua şi noaptea şi tânjeşte după răzbunare. Toţi străinii care păşesc pe Djebel-i-Scharr sunt pierduţi.

   — Atunci eu n-ar mai trebui să trăiesc, făcu Barrington provocator. Eu am mai urcat pe Djebel-i-Scharr şi încă mai trăiesc.

   Ochii arabului sticliră în continuare dar vocea sa suna foarte calmă când zise:

   — Atunci ai avut noroc şi-ai scăpat printr-o întâmplare. Totuşi vă previn să nu urcaţi pe munte.

   Urmă o pauză mare în discuţie. Deodată Barrington îl întreabă pe arab:

   — Mi-e permis să întreb din ce motiv ţi-ai mascat capul aşa?

   — Am făcut o promisiune să-mi ţin acoperit capul atât timp cât...

   Arabul îşi întrerupse propoziţia şi tăcu. De asemenea nu dădu nici un răspuns, pentru cât timp va dura promisiunea sa. Privi fix în flăcările focului şi păru să fi uitat cu totul de tot se petrecea în jur.

   Deodată sări în picioare, scoase un şuierat şi sări repede- n şeaua calului care se apropiase-n trap. Înainte de a-l putea împiedeca, sau de a-l întreba despre intenţiile sale, cu toate că n-aveam nici un drept de-a o face, o porni în noapte pe calul său, dar nu în direcţia în care dispăruse Pongo al nostru.

   De fapt acesta, care urmărise de departe scena asta veni repede spre noi şi spuse încet supărat:

   — Masser, Pongo crezut că om rămâne la foc peste noapte. Pongo vrut să-l urmărească pe ascuns. Omul nu poate fi ajuns, călăreşte cal foarte bun.

   — Veghează împreună cu Goliath dacă se-ntoarce din nou pe ascuns aici, îl rugă Marian pe uriaş şi se adresă lui Barrington:

   — Cred că-i arabul pe care l-ai văzut atunci la Djebel-i- Scharr şi care avea faţa unui mort.

   — Acelaşi simţământ l-am avut şi eu Mr. Farrow.

   — Poate c-ar fi fost mai bine dacă nu i-ai fi spus adevărul, nu, m-am amestecat şi eu în discuţie.

   Marian spuse foarte serios:

   — Va trebui să postăm o santinelă pe timpul nopţii. Dacă omul are ceva de-a face cu Ali Ben Murpha, se va întoarce.

   — Şi de ce mă rog, întreabă Barrington.

   — Pentru a vedea ce avem de gând să întreprindem.

   Răspunsul nu mă mulţumi, dar n-am mai spus nimic.

   — Şi dacă se reîntoarce, ce-o să facem atunci, întreabă Barrington.

   — Vom încerca să-l ţinem aici şi să-ncercăm să-i aflăm secretul.

   Barrington dădu din cap. Stabilirăm santinele pentru veghe. Englezul începu din nou:

   — Aveţi vreo bănuială, domnilor?

   — Cu privire la arabul care-o fost aici?

   — Fireşte!

   — Dacă nu mă înşeală presimţirile, spuse încet Marian şi foarte gânditor, acest arab, nu este altul decât însuşi Ali Ben Murpha.

   — Să legăm caii, propuse Marian după o pauză, pentru ca să nu ne fie furaţi pe timpul nopţii.

   Pongo veni înapoi. Să fi văzut ceva special deja? În felul său calm şi precis ne lămuri:

   — Pongo nu observat nimic în plus. Om fugit departe în deşert. Poate că acolo îşi are tabăra şi va reveni.

   Asta era şi părerea mea. Marian îi împărtăşi lui Pongo că el va prelua a treia veghe, Barrington fiind primul. Se ridică pentru a da un ocol taberei noastre. Ne-am aşezat jos, noi ceilalţi. Eram liniştiţi întrucât ştiam că mă pot baza pe fiecare din camarazii mei.

   Eu aveam cea de-a doua veghe. După exact două ore Barrington mă deşteptă:

   — S-a întâmplat ceva? am întrebat de-ndată.

   — Nimic, scutură Barrington din cap.

   El se lasă numaidecât jos şi mă lăsă pe mine să aţâţ focul. Din cauza asta m-am îndepărtat puţin de lagărul nostru pentru a lua lemne.

   Noaptea era înstelată şi nu prea rece. Nu m-am pierdut în contemplarea naturii deloc, întrucât eram ferm convins că arabul se va întoarce. Pentru ce şi în ce scop? Nu puteam spune. Tabăra noastră era înconjurată de trei pereţi de stâncă, de aceea mi-am concentrat atenţia doar în direcţia de unde începea deşertul.

   Nici un zgomot nu tulbura liniştea nopţii. Dar gândurile mele continua să rămână la arabul care ne vizitase.

ÎN REGIUNEA MUNTELUI DJEBEL-I-SCHARR

   TROPĂITUL DE COPITE A UNUI CAL l-aş fi putut auzi de la mare depărtare venind chiar din nisipul moale. Am rămas mult timp pândind aşa vreun astfel de zgomot, însă m-am aşezat liniştit spunându-mi că-mi pot termina cu bine rondul, întrucât nu se auzea nimic care să dea de bănuit.

   Luna-şi arunca mantia ei asupra pustiului aşa încât puteam vedea până departe. Silueta îmbrăcată în alb a arabului ar fi trebuit s-o bag de seamă. Mai trecu o oră. Starea mea de trezire şi perspicacitatea observaţiei scăzură încetul cu încetul. Din nou am trecut de la un perete la celălalt de stâncă şi-am privit prin deschizătură până departe în deşert. Un zgomot pe care l-am auzit foarte aproape de focul nostru de tabără m-a făcut să- ncremenesc. M-am uitat într-acolo. Tocmai se deşteptase Pongo şi-acum îi trezise pe cei ce dormeau.

   În timp ce alergam înspre ei am văzut cum uriaşul se uită în sus spre o văgăună săpată-n stâncă. Marian îşi scoase pistolul din cingătoare.

   De-abia am apucat să privesc în sus, c-am observat o siluetă în vestmânt alb, care dispăru repede. Arabul - nu putea fi altul - se căţărase acolo şi noi am fost destul de iresponsabili ca tocmai asta s-o lăsăm neobservată. Cum de-a ajuns arabul să se urce nestingherit acolo, n-aveam nici o bănuială, întrucât stâncile deşertului erau destul de abrupte. Pongo părăsi focul nostru de tabără tocmai când eu am ajuns la camarazi, pentru a-i tăia arabului retragerea. Am încercat concomitent să ne urcăm pe pereţii lagărului nostru. Goliath trebuia să fie undeva în apropierea focului şi să observe pereţii de stâncă pentru a ne putea avertiza în caz că un om s-au capul său ar fi apărut de undeva. Dar degeaba ne-am uitat după arab, n-am mai dat de el şi Pongo se-ntoarse cu mâna goală. Nu-l mai zărise pe arab, rămăsese undeva în deşert! Dacă ar fi pornit într-acolo într- adevăr nu i-ar fi scăpat uriaşului nostru o astfel de ocazie,

ochii săi fiind mult mai ageri.

   Pe stâncile de deasupra noastră şi în mica peşteră nu s-ar fi putut ascunde, întrucât la lumina lămpilor noastre de buzunar, am cercetat cu amănunţime totul. Ori c-a luat-o tiptil la pas înspre pustiul de nisip pentru a-şi regăsi calul pe care l-a lăsat la o mare depărtare de-acolo sau se mai găsea în imediata noastră apropiere.

   Din contră era important să fim cu ochii în patru.

   Unul singur nu putea să aibă ochii în toate părţile, de asta am instalat posturi de santinele duble, pentru a supraveghea şi stâncile de pe cealaltă parte. Restul nopţii l- am petrecut în felul ăsta, destul de neliniştiţi şi de-aceea am răsufla uşuraţi de-ndată ce a venit dimineaţa. La lumina soarelui aveam, evident, o mai bună perspectivă asupra împrejurimilor decât pe timpul nopţii.

   Îndată după micul dejun, am pornit-o la drum. Pongo a mai căutat încăodată urmele îndărătul stâncilor şi cu ocazia asta a stabilit că arabul s-a retras într-adevăr pe jos, spre oază şi apoi s-a-ndepărtat din nou în acelaşi mod de aceasta.

   Dacă nu se ridica în picioare, în poziţia aplecată, era foarte greu chiar şi pentru Pongo să-i descopere urma în deşert.

   Călăream acum direct spre munţii Djebel-i-Scharr şi-n 12 ore socoteam să fim acolo. Dacă vom încerca să-i urcăm chiar în seara aceleaşi zile, urma să hotărâm la faţa locului.

   Voiam mai întâi să cercetăm exact regiunea. Dacă Ali Ben Murpha mai era cu-adevărat în viaţă, era de presupus că mai avea adepţi încă în preajmă, care vor încerca din răsputeri să ne-mpiedice să urcăm muntele.

   Pe drum, fireşte eram atenţi dacă nu-l descoperim din întâmplare, pe undeva, pe vizitatorul nostru nocturn. N-a fost însă cazul. Poate a băgat şi el de seamă cât de prevăzători şi temeinici eram în tot ce făceam şi se va fi păzit să ne iasă în cale.

   După câteva ore, solul devenise tare şi mai pietros. Ne apropiam de ţinutul muntos şi deja câteva stânci izolate ni se arătase deja, zăceau răspândite pe câmpie, în timp ce în depărtare apăreau ici şi colo câteva culmi deluroase.

   În timpul orelor de călărit, am avut destul timp să mă gândesc la istorisirea lui Barrington şi-am ajuns la concluzia că Ali Ben Murpha trăia încă. Poate că ascunsese în munţi Djebel-i-Scharr o comoară sau alte avuţii dobândite de pe urma incursiunilor de jaf şi-acum urmărea să dea locului un prost renume pentru a nu mai fi tulburat pe viitor de autorităţi şi asta până când uitarea se va aşterne peste vechea poveste şi va putea apoi să iasă la iveală şi să se bucure de prada sa, fără teama de a fi arestat.

   Marian păstrase tăcerea pe tot parcursul şi deşi Barrington, îi adresase câteva întrebări el răspunse monosilabic şi oarecum distrat. Şi în mintea lui, eram sigur se prelucrau datele problemei.

   Înspre seară, apărură în depărtare, primele ridicături mai serioase de teren. În doua ore vom fi fost la sfârşitul primei părţi a călătoriei noastre.

   Ce ne va aduce noaptea? Până în zorii zilei următoare vom fi rezolvat oare misterul lui Ali Ben Murpha?

   Barrington ne-a sfătuit să adăpostim caii, tot în locul în care el şi cu fratele său şi-i adăpostise, cu prilejul primei vizite făcute în munţi, acolo unde îşi stabiliseră tabăra generală. Acest loc avea un diametru de vreo 20 de metri în cazul văii şi care avea o singură intrare.

   Dacă zăvoram intrarea, animalele nu puteau scăpa. Un străin nu l-ar fi putut găsi, întrucât locul era foarte adăpostit. Stâncile apărură tot mai dese în faţa noastră. Foarte clar ne apăru în faţă, cea mai importantă proeminenţă, care era chiar craterul, pe care-l doream atins, ce avea forma unei uriaşe pâlnii rotunde. Deasupra, în preajma acesteia, nu creştea nici o plantă sau tufiş sau copac. Doar stânci răzleţe, golaşe, ieşite brut şi fără fineţe de sub pana modelatoare a naturii de-a lungul timpului, ne somau severe, prin sălbăticia lor, de la distanţă încă.

   Când mai eram încă la vreo jumătate de oră depărtare, de locul de tabără al lui Barrington, veni spre noi un călăreţ ce părea de la depărtare a fi arab. Mai întâi ne-am gândit fireşte la arabul nostru din noaptea trecută. Foarte curând ne-am convins că nu putea fi el.

   Arabul venea direct spre noi, strunindu-şi calul, când fu, foarte aproape de noi. După obiceiul locului ne salută:

   — Massikum bi-l-hair, lailtak mbarke! (Bună seara. Noaptea care vine fie-vă binecuvântată!)

   — Sa ide, Allah jusallema umrak! (Bună seara! Alah să vă aibă în grijă).

   Barrington care cunoştea într-o oarecare măsură dialectul sirian al limbii arabe, dăduse răspunsul la salut şi-n numele nostru.

   — Luain rajeh, ja hauwage? (Încotro vrei s-o iei domnule) se adresă arabul direct lui Barrington, pe care-l privea probabil ca pe conducătorul nostru.

   — Irga mia matra ma git (Întoarceţi-vă din drum, pe unde aţi venit, strigă arabul avertizându-ne).

   — Nu te înţeleg, strigă Barrington în limba engleză. Nu cumva vorbeşti englezeşte?

   — Ba da, dar nu prea bine.

   — N-are importanţă. Ne vom înţelege noi cumva.

   Barrington schimbase limba de conversaţie intenţionat,

pentru a putea şi noi înţelege de ce voia arabul să ne atenţioneze astfel în salutul lui. Continuă:

   — Acum spune-ne te rog, de ce trebuie să ne reîntoarcem. Ai venit înaintea noastră, anume pentru a ne spune asta?

   — Da, domnule, şeicul tribului meu, v-a observat deasemenea şi m-a trimis pentru a vă avertiza. Faceţi cale întoarsă. Aici în munţii Djebel-i-Scharr nu vă aşteaptă decât cele mai mari primejdii.

   —  De unde pot veni asemenea primejdii, întreabă Barrington, foarte la obiect. Vrem doar să vedem craterul vulcanului. După aceea vrem să ne întoarcem la Medina.

   — Şeicul nostru vă trimite salutul său domnule. Vă vrea binele de aceea vă avertizează. Şi noi vom părăsi mâine regiunea. Aici domneşte spiritul lui Ali Ben Murpha. Ascultaţi-i sfatul şi întoarceţi-vă altfel vă paşte nenorocirea.

   — Unde este tabăra şeicului vostru şi cum de a campat chiar în zona asta, dacă ştia că este un loc atât de nefast, vru să ştie Barrington.

   — Domnule, Ali Saffad care este şeicul tribului meu are treabă aici, în acest moment. Blestemul lui Ali Ben Murpha la chemat încoace. Ne-am făcut tabăra într-o vale din apropiere şi mâine dimineaţă devreme vom urca Djebel-i- Scharr, întrucât şeicul, domnul meu, a făcut un vot în această privinţă.

   — Atunci înseamnă că este extrem de bine păzit şi va încerca acest urcuş sub protecţia oamenilor săi. Este ceva special de văzut acolo, în vârful muntelui? Asta mă face curios. Vorbeşti de un anume Ali Ben Murpha! Cine este ăsta?

   — N-ai auzit niciodată de blestemul lui Ali Ben Murpha domnule? se informă mirat, arabul.

   — Atunci n-o să te mai întreb nimic. Condu-ne te rog la şeicul tău. Vrem să-l salutăm şi să-i mulţumim personal pentru avertismentul său.

   — Mai bine întoarceţi-vă din drum, domnule, e mai bine pentru noi, am spus că spiritul lui Ali Ben Murpha a început din nou să bântui prin munţi.

   — Lasă-l s-o facă! Dac-o să-l întâlnim îi voi răspunde în felul nostru, încheie Barrington pe un ton ce se vru lipsit de griji. Acum condu-ne la şeicul vostru. Vreau să înnoptăm în munţi.

   — Allah ştie că eu v-am avertizat. Aşadar vă voi conduce. Urmaţi-mă vă rog. Cu asta struni calul, se-ntoarse în jur şi o porni într-un galop atât de sănătos încât ne-am dat toată silinţa să-l putem urma. Deşi caii noştri erau destul de obosiţi după un călărit ce durase 12 ore, arabului nu-i reuşi să mărească distanţa între noi şi el.

   Galopul dură 20 de minute, apoi am ajuns în defileul, în care arabul intră imediat, fără a se mai uita în spate să vadă dacă-l urmam sau nu.

   — Omul ăsta aleargă direct spre fostul meu loc de lagăr, ne strigă Barrington. Ce-ar trebui să credem?

   Nu i-am dat nici un răspuns.

   — Credeţi cu adevărat că-ntr-un loc atât de îngust poate să-şi aibă lagărul un trib întreg? iscodi englezul mai departe.

   Marian ridică din umeri. El nu lasă să-i scape nici o clipă arabul din ochi, pentru a fi pe fază dacă avea să facă vreun semn tainic într-o parte sau alta. Nu m-am putut opri să nu mă gândesc la vizita anterioară la Djebel-i-Scharr. Ce s-ar fi putut întâmpla între timp pe munte sau la gura craterului, că vizita noastră devenise atât de nedorită.

   Deodată arabul dispăru din faţa ochilor noştri. Îşi smucise calul lateral, înspre stânga şi păru că dispare într-unul din pereţii stâncoşi de pe partea acea. După ce-am ajuns la faţa locului am observat o spărtură în stâncă atât de mare încât un singur călăreţ ar fi putut pătrunde cu cal cu tot. I-am luat urma mergând unul în spatele celuilalt.

   — Păi o luăm cu adevărat spre ascunzătoarea mea, ne lămuri Barrington. După ce intrândul ăsta de stâncă va face o cotitură, vom ajunge la o mică vale în acest imens cazan. Pentru un trib întreg este prea mic. Câteva corturi însă tot ar putea fi ridicate.

   Marian fu primul care intră în spărtura practicată în zid. Când acesta făcu o cotitură ne făcu semn să-l urmăm foarte aproape.

   Îndată dispăru după cotitură. L-am urmat imediat şi-am privit valea din faţa noastră, în care nu era ridicat nici un cort. Ba da! Unul singur era plasat undeva lateral, foarte aproape de peretele stâncos. Conducătorul nostru se dăduse jos de pe cal şi vorbi cu-n arab, care ne privi la rându-i cu curiozitate. Faţa sa nu trăda deloc mânie, cel mult uimire.

   Se mirase c-am îndrăznit să-l urmăm pe solul său până aici.

   Am descălecat şi noi în faţa celor doi arabi şi l-am salutat pe cel mai în vârstă foarte ceremonios. El stăpânea engleza binişor astfel încât Barrington care preluase şi de data asta iniţiativa, putu duce cu el discuţia în această limbă.

   — Allah să-ţi binecuvânteze ziua şi noaptea. Cel de sus ne-a îndrumat paşii încoace pentru a putea petrece noaptea în tovărăşia ta.

   — Allah să v-o binecuvânteze şi pe-a voastră, străinilor. Ali Saffad se bucură să vă poată saluta şi, vă invită să vă alegeţi locurile de popas în tabăra sa.

   Dintr-un perete de stâncă ala cestui cazan ţâşnea firul vesel al unui mic izvor. Am lăsat să bea mai întâi caii şi apoi ne-am astâmpărat setea şi noi. Pongo şi Goliath se ocupară mai departe de cai, în timp ce noi ne-am îndreptat spre cortul arabilor şi-am luat loc în faţa gazdelor noastre.

   — Kidha, însoţitorul meu, începu şeicul, va observat de pe stânci. L-am trimis să vă avertizeze ca să nu mergeţi în zona muntelui Djebel-i-Scharr. V-am vrut numai binele. Spiritul lui Ali Ben Murpha bântuie acolo - i s-a auzit chemarea.

   — Kidha, ne-a spus totul Ali Saffad, răspunse Barrington. Dar cine este Ali Ben Murpha? Şi ce-i cu spiritul şi chemarea acestuia.

   — Ali Ben Murpha a fost fiul unui prinţ al deşertului beduin de felul lui. A fost prins de poliţişti şi aruncat în puţul craterului. A fost un om puternic şi s-o apărat din răsputeri. Astfel i-o reuşit să-l tragă după el şi pe conducătorul soldaţilor care-l prinseseră. Acum spiritul său stăruie pretutindeni. Când s-aude strigătul lui Ali Ben Murpha se ştie că înseamnă nenorocire.

   — Şi de ce rămâi tu aici, şeic Saffad?

   — Fiindcă am făcut un jurământ, sau un vot, cum se mai spune.

   — Am crezut că eşti aici împreună cu tribul tău.

   — Nu, am venit singur, numai cu Kidha, l-am luat ca însoţitor.

   — Şi jurământul făcut.

   — Voi încerca, străine, să îmblânzesc spiritul lui Ali Ben Murpha şi să-i redau odihna veşnică.

   — Şi de ce trebuie ca noi să ocolim conul? Poate să vă facă şi vouă rău, spiritul lui Ali Ben Murpha.

   — Ali Ben Murpha i-a blestemat pe toţi străinii. Vă va aduce nenorocire şi vă va lua cu el în adâncurile craterului. De-ndată ce auziţi strigătul lui Ali Ben Murpha vă previn ca să mergeţi în vecinătatea craterului.

   — Păi noi vrem ca încă în această noapte s-ajungem la marginea craterului, observă Marian, care până-n acest moment păstrase tăcerea.

   Şeicul Saffad încremeni de groază.

   Şeicul era mai mult decât mirat, dar prietenul meu îi răspunse cu mult calm în voce.

   — Da, chiar în această noapte! Noi nu credem în spirite.

Anumiţi oameni vor să exploateze naivitatea credulilor în propriul lor avantaj, pentru a trage foloase proprii, deşi încă nu ştim de ce natură.

   — Este o greşeală domnule! Ştiu foarte bine că spiritul lui Ali Ben Murpha, bântuie locurile astea, pentru că... pentru că l-am văzut cu ochii mei însăşi.

   — Atunci acesta nu e spirit ci chiar omul care-i sperie pe toţi ca fiind întruchiparea spiritului, şeicule!

   — Îl cunosc pe Ali Ben Murpha tot atât de bine, cum îmi cunosc propriul meu frate. I-am văzut faţa deşi acum aduce cu faţa unui mort. El era, pot s-o jur pe Allah!

   — E-adevărat ce spui! El era, dar nu spiritul lui! Dacă fu.

   Discuţia noastră fu întreruptă printr-un strigăt îngrozitor,

care venea de sus, de pe coama munţilor. Suna aşa de parcă viaţa unui om s-ar afla în pericol. Voii să sar în picioare dar prietenul meu îşi făcu semn să rămână aşezat. Încăodată răsună strigătul, apoi totul rămase aşezat. Nici unul dintre noi nu-ndrăznise să scoată vreun sunet. Muţi de uimire stam cu toţii pândind, dacă strigătul de adineaori se va repeta.

   Şi iată! După o pauză mai lungă, răsună pentru a treia oară. Mi se păru că acel ce strigase între timp se apropiase ceva mai mult de noi, dar într-o vale atât de îngustă, mărginită de vârfuri de munţi, lesne te poţi înşela.

   După câteva minute de tăcere şeicul Saffad spuse:

   — Ali Ben Murpha a strigat de trei ori. Asta înseamnă o nenorocire nouă, mai mare decât oricare alta. Hălăduieşte din nou liber în munţi. Mâine dimineaţă mă voi urca până la marginea craterului şi voi încerca să-l determin pe Allah să-i dea spiritului liniştea pe care-o merită.

   Nimeni nu-i dădu replica şeicului, fiecare-şi păstra impresiile pentru sine. Ne găseam în vecinătatea muntelui Djebel-i-Scharr şi ar fi ajuns la marginea pâlniei craterului în patru ore dacă am fi voit.

   Ce-o să ne aştepte acolo? Marian privea gânditor înainte. Deodată îşi ridică capul ţi-l întrebă pe şeic, de-a dreptul:

   — Spui că l-ai recunoscut pe Ali Ben Murpha, şeic Saffad. Descrie-mi-l te rog şi mie cât mai exact ca să-l recunosc şi eu de-o fi să-l reîntâlnesc acolo, în munţi.

   Şeicul veni în întâmpinarea cererii lui Marian, fără să şovăie nici o clipă. Barrington stătea ca pe cărbuni încinşi. Iar fi plăcut grozav să poată spune că după descrierea şeicului el îl întâlnise deja în persoana arabului care-i ieşise în cale, în munţi, dar Marian îi aruncă o privire care-l făcu să amuţească.

   — Într-o oră vom porni înspre gura craterului, spuse Marian, calm, după o pauză mai lungă.

   — N-o face domnule! L-ai auzit doar cu propriile-ţi urechi pe fiul prinţului, spiritul acestuia, care a chemat şi încă de trei ori.

   — Nu ne temem nici de spirite şi nici de oameni, răspunse prietenul meu. Vrei să ne însoţeşti şeicule Saffad? Poate că-ţi va mai reuşi încă în noaptea asta să-ntâlneşti spiritul lui Ali Ben Murpha.

   — Nu, nu! Rămân aici! Orele nopţii aparţin spiritelor. Ele sunt libere şi pot dăuna oamenilor, după cum doresc. La lumina zilei ele sunt ferecate. Din cauza asta vreau să merg abia mâine dimineaţă ca să mă rog pentru sufletul lui Ali Ben Murpha.

   — Atunci vom pleca singuri, hotărî Marian.

   Şeicul făcu alte câteva zadarnice încercări de-a ne abate de la planul nostru. Să-l fi mânat numai grija pentru noi? Să fi fost şi alte motive? Până acum nu m-am îndoit de sinceritatea lui, fiindcă pe chipul şi în ochii săi puteam citi

sinceritatea şi cinstea, ca într-o carte deschisă şi nimic nu

mi părea fals.

   Kidha, însoţitorul şeicului, îşi făcuse culcuşul în

apropierea lui Pongo şi a lui Goliath, dar nu vorbeau între dânşii. Din când în când Goliath îi punea lui Pongo întrebări, mai cu seamă cu privire la strigătele sau chemările acelea care veneau din munţi.

   După o oră pornirăm la drum. Marian îl rugă pe şeic să aibă grijă de caii noştri şi să ne aştepte-n vale,

reîntoarcerea noastră. Spera ca, foarte puţin înainte de începerea zorilor să fie înapoi. Cu inima grea şeicul ne petrecu la plecare. După ce ne-am depărtat o bucată de valea în care adăsta şeicul cu omul său, Barrington ne şopti:

   — Descrierea şeicului se potriveşte ca o mănuşă omului pe care l-am întâlnit eu şi cu fratele meu. El a fost şi arabul misterios care ne-a vizitat în oază. Al vrea să ştiu de unde a aflat numai că ţelul nostru e Djebel-i-Scharr.

   — În oază cred că a nimerit numai dintr-o întâmplare, răspunse Marian. Dacă i-am fi spus un alt ţel al călătoriei noastre ar fi rămas cu siguranţă să înnopteze cu noi.

   — Şi de ce s-a reîntors domnule Farrow?

   — Voia să ne scoată din luptă, poate. Plec de la ideea că acum se va petrece ceva deosebit în munţi, ceva ce unui străin nu-i îngăduit să afle.

   — Şi crezi dumneata că şeicul Saffad ne-a minţit?

   — De minţit nu, nici vorbă! Ne-a trecut sub tăcere ceva. Avea doar în minte spiritul lui Ali Ben Murpha. De ce-i pasă atât de mult de spiritul lui Ben Murpha, dacă într-adevăr, despre un spirit este vorba?

   — Crezi deci domnule Farrow că şeicul Saffad şi cu Ali Ben Murpha au ceva împreună? Poate vor să ne întindă o cursă?

   — Prea mult spus! Gândeşte-te te rog puţin asupra cuvintelor spuse de şeic, în care ne explică că-l cunoaşte pe Ali Ben Murpha ca pe...

   — ... Fratele său!

   — Just.

   — Deci, tu ce crezi Mariane, că şeicul Saffad şi cu Ali Ben Murpha sunt fraţi, am strigat aproape, eu.

   — Precis! Saffad crede cu-adevărat că fratele său este mort iar spiritul său bântuie încă. Acum vrea să-l răscumpere. Ca rudă apropiată este aproape obligat s-o facă.

   Barrington aprobă doar şi după o pauză în conversaţie în care ne-am continuat fireşte urcuşul, spuse:

   — Problema e dacă Ali Ben Murpha mai e într-adevăr viu. Ştie ceva de prezenţa fratelui său pe muntele Djebel-i- Scharr?

   — Presupun Mr. Barrington. Nu cred c-a vrut să ne împiedice, fără rost, să urcăm pe muntele Djebel-i-Scharr. Mă tem că şeicul Saffad ţine foarte mult la fratele său, deşi acesta nu cred că-i răspunde la fel. Şeicul Saffad nu e deloc sărac. Poate că Ali Ben Murpha va juca şi faţă de fratele său rolul spiritului dezlănţuit şi nici decum nu-i va cere o răscumpărare care numai demn de-o stafie nu e.

   — Prin urmare domnule Farrow, de aceea ai insistat ca încă astă noapte să urcăm înspre crater, pentru a preîntâmpina un atac asupra lui Saffad?

   — Da, dar dacă reuşim sau nu, n-avem de unde să ştim. Nu cunoaştem deloc regiunea şi vom pierde multă vreme până o să putem da de ascunzătoarea spiritului. Numai după ce-l vom fi prins, vom putea dezlega misterul.

   Barrington ne conduse pe micul drumeag pe care-i urmărise şi el, împreună cu fratele lui, când a urcat înspre crater.

   Marian ne-a rugat ca să facem acum cât mai puţin zgomot cu putinţă. Pongo mergea ca de obicei înaintea noastră pentru a sonda terenul. Instinctul său îi spunea mai mult decât nouă, celorlalţi, toate cele cinci simţuri.

   Pongo crezuse şi el la început în stafii. Datorită nouă a ajuns să ştie că nu există stafii şi că toate aceste poveşti cu spirite şi fantome pot fi explicate. Bineînţeles că şi Goliath fusese la început superstiţios. Cu el fusese ceva mai greu de a-l lămuri şi încă şi azi probabil mai rămăsese o fărâmă de superstiţie în el.

   Nu se mai temea însă, mai ales că, mentorul şi învăţătorul său, Pongo, îi era în preajmă.

   Micul mus (ucenic în marină) italian, păşea cam trei-patru metri în spatele lui Pongo şi se uita, cu atenţie, atât la dreapta cât şi la stânga. Ajunsesem iarăşi într-un defileu a cărui pereţi abrupţi şi înalţi păreau să sfideze cerul nopţii.

   O semiobscuritate ne-nconjura acum, întrucât razele lunii nu cădeau perpendicular în defileu. Ne-am luat de-aceea lămpile de buzunar în mâna stângă, pentru a le aprinde imediat în caz că cineva apărea brusc în faţa noastră.

   Am străbătut defileul fără ca să întâlnim ceva neprevăzut. Acum drumeagul nostru se lărgise considerabil. Nu mai întâlneam stânci. Luna lumina iarăşi din plin astfel încât puteam vedea totul clar în faţa noastră. Aici nu se putea ascunde nici un om. Pe care să nu-l observăm, se impunea deci concluzia că ascunzătoarea îi era în cu totul altă parte, de unde avea posibilitatea de a ne surprinde

dacă voia, oricând.

O DESCOPERIRE IMPORTANTĂ

   CREASTA MUNTELUI URCĂ TOT MAI MULT. Ocazional trebuia să depăşim obstacole care erau mărginite de adevărate prăpăstii. Din precauţie am trecut de locurile periculoase mergând unul în spatele celuilalt şi dacă era să fim atacaţi aici, lesne ne-am fi putut prăbuşi în adâncime.

   Eram pe drum de trei ore, când Barrington se opri şi ne spuse:

   — Atenţie, acum drumul nostru duce, timp de-o jumătate de oră foarte aproape de-o prăpastie. Trebuie să mergem unul după celălalt fiindcă nu există nici o altă posibilitate. Spre dreapta se află stânca sau mai bine zis peretele de stâncă abrupt. Întrucât poteca duce în curbe largi către vârf n-o s-o putem urmări decât foarte puţin cu privirea. Dacă va fi să fim împiedecaţi în urcuş de către cineva, atunci partea aceasta a drumului este cea mai potrivită pentru acest lucru.

   — Nu există un alt drum spre vârf domnule Barrington? întreabă Marian.

   — Fratele meu şi cu mine n-am descoperit nici unul pân- acum. Putem numai foarte încet ajunge în vârf întrucât tot timpul trebuie să păstrăm sub ochi înălţimea. Anumite locuri sunt cu deosebire foarte înguste. E-adevărat că eu şi cu fratele meu am străbătut porţiunea asta în condiţii mult mai puţin primejdioase, adică pe timpul zilei.

   — Am mai mers noi pe drumuri periculoase şi mai în sus şi mai în jos şi chiar pe timp de noapte. Am promis şeicului că la revărsatul zorilor să fim deja înapoi. Ne mai rămân deci două ore de stat pe vârful muntelui.

   Pongo păşise deja pe cărarea îngustă, caută să vadă dacă totul este în regulă apoi ne făcu semn să-l urmăm. Neam înţeles că Barrington şi cu mine să-l urmăm îndeaproape, astfel încât noi să putem ţine ochii permanent în sus, observând înălţimile, în timp ce Marian urma să aibă în atenţie locurile cele mai periculoase. Goliath urma să

încheie şirul.

   Urcam numai foarte încet. Peretele din dreapta îl apreciam ca la o sută de metri înălţime. Dacă va fi să fim atacaţi acolo, va trebui să acţionăm foarte energic, întrucât nu vom putea evita atacul. Un singur bloc de stâncă aruncat de sus ne va putea arunca direct în prăpastie.

   Din fericire luna lumina din plin astfel încât peretele de stâncă era luminat foarte clar. Puteam vedea partea de sus a muntelui foarte clar şi-aş fi remarcat imediat dacă era să apară o siluetă.

   Pas cu pas urcam mai departe. Dat fiind conformaţia drumului trebuia să ţinem ochii aplecaţi în jos, tot timpul, în timp ce alţii erau preocupaţi cu supravegherea vârfului muntelui.

   Din nou ne avertiză Marian cu privire la drumul accidentat. Barrington care mergea în faţa mea îşi îndreptă privirea în jos, în timp ce eu m-am oprit şi-am privit în sus. De-ndată ce Barrington ajunse la partea cea mai periculoasă a cărărui mi se păru şi mie că recunosc, sus pe creste, conformaţia unui cap. Mâna cu pistolul îmi ţâşni în sus - dar capul dispăru din nou.

   I-am atenţionat de-ndată pe camarazi. Înainte de-a mai putea adăuga câteva explicaţii lămuritoare, deasupra apăru, proeminenţa unui mare bloc de stâncă, care urma să fie aruncat în secunda următoare asupra noastră.

   Mi-am prevenit camarazii cu voce tare şi-o fracţiune de secundă mai târziu mi-am descărcat pistolul.

   Detunătura repercută de câteva ori ecoul. În secunda următoare blocul de piatră se prăbuşi chiar pe locul unde stăteam noi. Marian şi Barrington săriră câţiva paşi înainte pentru a se adăposti. Eu la rându-mi am dat repede înapoi dând peste Goliath. În acelaşi moment în faţa mea am văzut blocul prăbuşit din care o bucată mare se desprinse imediat, sub forţa impactului şi căzu huruind în prăpastia de alături.

   Am stat locului continuând să privesc fix în sus. Din nou apăru un cap. În acelaşi timp detunară concomitent trei împuşcături.

   Marian, Barrington şi cu mine am tras în acelaşi timp dar dacă am nimerit sau nu, nu puteam şti. Capul dispăruse şi mult timp dup-aceea nu mai apăru.

   De-abia acum am putut să cercetez în linişte cărarea din faţa mea.

   Groapa pe care-o pricinuise căderea blocului de piatră era aşa de mare încât de-abia-mi puteam continua drumul. Numai dacă mă lipeam foarte strâns de peretele de stâncă aş fi avut şansa de a depăşi acest nou obstacol, creat artificial. Întrucât Goliath era mai uşor decât mine l-am rugat să treacă el primul. Marian îi aruncă o bucată scurtă de funie dincoace, pe care sprintenul Goliath o prinse.

   Aşa ne asigurasem acum. Am trecut şi eu, ajutându-mă de funie, de locul periculos. Pongo controlase între timp drumul din faţa noastră şi venind cu vestea liniştitoare că drumul, după vreo sută de metri, se îmbunătăţeşte.

   — În curând ajungem la pâlnia craterului, ne lămuri Barrington. Peste o jumătate de oră vom fi la marginea craterului. Acolo nimeni numai are loc unde să se ascundă.

   Nu mai era acum vreme să mai stăm de vorbă, întrucât trebuia să fim foarte atenţi cum ne urmăm drumul şi la împrejurimi.

   Din cauza asta, nici nu i-am mai răspuns lui Barrington. După vreo sută de metri cărarea se termina şi drumul ducea acum peste un câmp de pietriş, direct spre crater. Aici ne simţeam destul de siguri, adversarul nostru nu se putea apropia în nici un fel de noi fără a fi văzut. Nu mai eram deloc ameninţaţi de sus cu strivirea de către vreun bloc de stâncă aruncat.

   Am păşit vioi acum prin defileul care ducea înspre crater.

   — Ali Ben Murpha nu poate să se afle aici, dacă el a fost cu adevărat cel ce-a aruncat blocul de piatră. Să ne grăbim totuşi, ne sfătui Barrington, să străbatem şi defileul ăsta. Marian încuviinţă şi întreabă cât de lung este.

   — Două sute de metri! Dup-aceea suntem sus la marginea craterului. Cincizeci de metri mai departe începe craterul vulcanului stins.

   — Să mergem câte unul la o distanţă de cincizeci de metri prin defileu, spuse Marian. Nu ne vom opri chiar dacă auzim vreun strigăt sau ceva asemănător. După ce vom fi

parcurs şi porţiunea asta de teren ne oprim.

   — Şi cine începe, întreabă Barrington.

   — Pongo, îl îndemnă Marian pe uriaşul negru. El va recunoaşte mai repede decât noi toţi toate pericolele. Goliath îl va urma. Apoi urmezi dumneata, apoi Robert şi eu fac încheierea. De acord?

   Am încuviinţat. Marian îi făcu un semn lui Pongo, care începu imediat să străbată defileul. După o jumătate de minut l-am trimis pe Goliath după el, Barrington urmându-l la acelaşi interval de timp. În cele din urmă am luat-o după ei.

   Odată ajuns în defileu, m-am uitat de câteva ori în sus şi- am observat că înălţimea pereţilor de stâncă se micşora din ce în ce. La sfârşitul acestuia, nu mai era nici un perete, din locul unde mă aflam puteam supraveghea prea bine şirul de stânci din faţa mea. Măsura mea suplimentară de precauţie se dovedi inutilă, nimeni, în afară de noi, nu era aici sus.

   Defileul continua încă strâmb în sus, aşa că am ajuns cu toţii sus, marcaţi de oboseală, respirând cu greutate. Prietenului meu i-am făcut un semn liniştitor cu mâna şi să nu se grăbească chiar atât de tare, încât nu ne pândea nici un pericol. De-ndată ce acesta mă ajunse se opri examinând cu atenţie împrejurimile.

   — Pongo ar fi trebuit să ne atenţioneze el însuşi ca să nu ne grăbim chiar aşa, fu de părere Marian.

   — Masser Farrow a spus că nimeni nu trebuie dat atenţie la strigăt, rânji uriaşul negru. Altfel Pongo ar fi strigat.

   Am râs şi noi. Ne-am mai uitat încăodată în jur. Între timp Pongo desfăşurase o funie lungă, pe care o luase din cămara de provizii a lui Barrington. În total dispuneam de patru asemenea frânghii pe care voiam să le înnodăm pentru a permite coborârea în puţul craterului.

   Spiritul lui Ali Ben Murpha nu luase asta, desigur, în considerare.

   — Crezi că vom putea afla ceva, dacă o să ne dăm drumul în fundul craterului.

   — Da, cred, răspunse Marian. Nu-mi pot explica altfel dispariţia arabului, decât că acolo avea o posibilitate de salvare, pe care-o foloseşte de prima oară de când fusese

azvârlit acolo.

   În timp ce Pongo înnoda frânghiile, noi ne-am apropiat de marginea craterului. O deschizătură întunecoasă se căsca în faţa noastră. Mi-am imaginat cum pe-aici în timpuri străvechi ieşise lava la suprafaţă. Acum vulcanul era de mult stins. Dar cine putea garanta că nu va erupe din nou?

   Marian voia să lase funia să spânzure astfel încât unul după altul să ne putem coborî pe ea. Voia să se lase primul în jos şi-şi legase unul din capete deja de braţe. Pongo trebuia să rămână de veghe la marginea craterului. Era destul de puternic ca să ne poată trage afară, dacă cumva am fi fost împiedecaţi de ceva să ne mai căţărăm în sus.

   Prietenul meu încălecase deja marginea craterului în timp ce Pongo lăsă funia în jos. Am aşteptat încordaţi ca Marian să ne dea un semnal, după ce-ar fi ajuns la fundul craterului. Şi cel de-al treilea nod făcut de Pongo alunecase prin mâinile lui Pongo, acum venea ultima parte a frânghiei la rând. Dacă nici aceasta nu ajungea, atunci întreprinderea noastră fusese zadarnică.

   În cele din urmă funia se mişcă. Marian ne dădu astfel de-nţeles ca să nu mai lăsăm în jos funia. Slăbi şi încordarea funiei, greutatea corpului lui Marian nu mai atârna de ea.

   Barrington urma şa rând. El trebuia să se lase în jos pe funie. Goliath fu al treilea şi ca ajutor de marinar ce era, o făcu repede. Ca Pongo să nu fie obligat să ţină tot timpul frânghia cu mâinile, i-am fixat capătul superior de-un colţ de stâncă zimţat. În final am început şi eu coborâşul.

   Foarte repede am simţit ceva solid sub picioare, dar nu era decât un capăt de stâncă pe care aterizasem. Deasupra capului meu am văzut bolta acoperită cu stele. Cu mâna stângă m-am ţinut de frânghie şi m-am sprijinit cu dreapta de peretele stâncos.

   După o odihnă cam de-o jumătate de minut am vrut să- mi continui coborâşul.

   Când mi-am luat mâna de pe peretele stâncos vrând să mă apropii mai mult de frânghie, partea proeminentă a marginii de stâncă se desprinse şi aproape aş fi căzut şi eu în prăpastie de nu m-aş fi prins de funie. Cu toate acestea am alunecat atât de mult de-a lungul funiei şi m-am lovit atât de tare cu capul de ieşindul stâncos încât mi se făcu negru înaintea ochilor. Credeam că mi-am pierdut cunoştinţa.

   Probabil că-n panica care mă apucase am strigat, c-am auzit îndată de sus vocea îngrijorată a lui Pongo, întrebându-mă ce se întâmplă.

   Pe moment n-am putut răspunde din cauza unei slăbiciuni spontane, care mă apucase. Am încercat zadarnic să mă agăţ de funie dar degetele nu mă mai ajutau să-mi susţină greutatea corpului şi alunecau atât de repede în adâncime că m-aş fi izbit în cele din urmă de stânci dacă cineva nu m-ar fi prins în ultimul moment.

   Am simţit cum mă ţine cineva şi-apoi mă depune pe ceva solid. Încetul cu încetul puterile îmi reveniră.

   Foarte aproape de mine stătea Pongo care coborâse repede pe funie îndată ce-am scos ţipătul de spaimă şi- acum întreba:

   — Ce s-a-ntâmplat Masser Bertram?

   I-am povestit şi-apoi am tăcut să-mi trag sufletul până când voi fi din nou în stare să-mi reiau coborâşul.

   Pongo avea de gând să se urce ca să-şi reia locul la marginea craterului. Mi-au trebuit cinci minute ca să-mi revin, după care mi-am reluat cu-adevărat coborâşul. De- abia am făcut zece metri când am simţit cum se zguduie funia. Se căţăra Pongo, într-adevăr sus?

   Nu. El stătea încă pe mica proeminenţă stâncoasă, pe care stătusem eu mai înainte. O spaimă de moarte mă cuprinse, cineva voia, acolo sus la marginea craterului să desprindă funia.

   Am început repede să mă întorc înapoi şi i-am strigat în câteva cuvinte de ce mă temeam. În acelaşi moment funia cedă cu adevărat. Credeam că mă voi prăbuşi în adâncime, dar am simţit o zguduitură puternică. Funia ţinu. M-am uitat în sus şi mi-am dat seama că Pongo c-o prezenţă de spirit extraordinară o prinsese şi-i frânase căderea.

   De sus funia se desprinse din locul unde fusese ancorată şi aruncată în adâncime. Cu greu străduindu-mă din toate puterile am căutat s-ajung din nou la Pongo, care se rezemase de stâncă şi ţinea funia cu toată puterea fiinţei lui. Tremura din toate încheieturile în momentul când am ajuns lângă uriaş.

   L-am întrebat pe Pongo ce părere are, dac-am lega aici funia de colţul ieşit de stâncă şi să coborâm amândoi ca să ajungem la camarazii noştri.

   Pongo reflectă. Se-nţelege că se gândea mai mult la o posibilitate cum am putea ajunge cu toţii din nou la buza craterului.

   Ne mai despărţeau vreo douăzeci de metri de marginea craterului.

   — Pongo la ziuă încearcă Masser Bertram urcă sus. Aduce sfoară de la cai, aruncă la Masser Bertram şi-atunci Masser Bertram încearcă înnoadă funie nouă.

   Asta era cu siguranţă singura posibilitate să părăsim gura craterului. Mai întâi voiam să mai coborâm. Am legat capătul funie de colţul de stâncă cât am putut de bine. Înainte de a-mi da drumul în jos am încercat funia încăodată şi... am încremenit, devenise atât de uşoară, ca şi cum ar fi avut doar vreo 2-3 metri lungime. Am tras-o-n sus şi mi-am dat seama că n-avea o lungime mai mare de doi metri şi jumătate mai jos fusese pur şi simplu tăiată.

   Nu ştiam ce să mai spun. Cine să fi tăiat funia?

   — Masser Bertram se apleacă peste colţ de stâncă. Pongo ţine pe el, spuse uriaşul. Masser Bertram cercetează cu lampa de buzunar, poate acolo, tăietură în stâncă, unde este om sau spirit de la el.

   M-am lăsat repede pe lespedea de piatră şi m-am aplecat peste marginea acesteia. Pongo mă ţinea strâns, de aceea m-am simţit în siguranţă, în timp ce-mi plimbam lumina lămpii mele peste peretele de stâncă.

   Aproape că mi-a venit să scot un strigăt de surpriză, când, chiar sub colţul de stâncă, am descoperit o mică deschizătură, probabil un gang de ieşire pentru torentul de lavă, din vremuri imemorabile. Acum îmi era foarte clar, că Ali Ben Murpha nu îşi pierduse viaţa, probabil căzuse pe lespedea de piatră şi ulterior se putuse salva, prin acest gang secret. Mi-am stins din nou, lumina lămpii mele. M-am mirat numai că de jos, nu răzbăteau spre noi nici un strigăt. Poate că tovarăşii noştri au rămas surprinşi când le-a căzut funia peste capete şi nu-şi puteau imagina deloc ce se petrecuse. Poate c-au bănuit că Pongo şi cu mine am fost atacaţi sus şi nu voiau să se trădeze prin strigăte.

   L-am rugat pe Pongo să se uite şi el puţin sub lespedea de piatră. O făcu şi când reveni îmi spuse-n şoaptă:

   — Om nu procedat foarte înţelept. Nu trebuie taie funia aici, aşa arată drum de ieşire.

   — Poate c-a crezut că suntem pe punctul de a coborî, Pongo. Altfel cu siguranţă că n-ar fi tăiat funia. Acum trebuie să...

   Am fost întrerupt printr-o nouă surpriză. De sus începură să cadă bucăţi mari de stâncă, care vâjâiră pe lângă noi, căzând în adâncime. Fără multă cugetare m-am lăsat repede sub colţul de stâncă şi cu ajutorul lui Pongo, am căutat s-ajungem cu picioarele în deschizătura de desupt, pe care tocmai o descoperisem.

   Am reuşit cumva. Dacă Pongo, care mă ţinea, ar fi fost la rându-i lovit de vreo bucată de rocă, atunci ar fi trebuit să- mi dea drumul.

   În acest din urmă caz, m-aş fi prăbuşit în adâncime.

   Aşa că m-am ghemui cum am putut în gangul din stâncă i-am iluminat scurt, pentru a mă convinge, că nici un duşman nu-mi era pe-aproape.

   Veni şi Pongo jos, i-am cuprins picioarele şi le-am direcţionat într-un loc mai sigur. Curând era lângă mine în gang.

   Încă mai cădeau stânci de sus. Îmi veni o idee. Când căzu unul mai mare decât celălalt, strigai cât putui de tare, ca şi cum aş fi fost atins şi rănit. Omul de deasupra putea presupune chiar că m-am prăbuşit în fundul craterului.

   Dedesubt stâncile se zdrobeau cu-n zgomot înfundat şi nu mă puteam opri să nu mă gândesc la ceilalţi camarazi.

   Dacă nu s-au putut adăposti, atunci erau pierduţi.

   După ce am scos strigătul, ca şi cum omul de sus, numai asta ar fi aşteptat, încetă complet bombardament şi strigă ceva spre adâncul craterului. Apoi păru să se îndepărteze.

   — Să cercetăm gangul, îi şopti eu lui Pongo.

   Trebuie neapărat să ducă sus altfel, Ali Ben Murpha nu sar fi putut salva.

   — Pongo târăşte înainte, spuse uriaşul. Masser Bertram dă lampa la el.

   — Dacă se va produce un atac asupra noastră tu-mi vei putea oferi un sprijin mult mai mare decât eu ţie, de asta ar fi bine dacă tu vei veni din spate, am răspuns eu. Mai sper ca gangul să se lărgească treptat, astfel încât să putem merge unul lângă celălalt.

   Am luat-o înainte dar foarte încet. Trebuia să merg foarte aplecat pentru că sălaşul fluxului de lavă de odinioară nu era prea înalt. Pereţii erau atât de netezi de parcă ar fi fost şlefuiţi. Gangul ducea în sus şi se lungea tot mai mult. Întrucât puteam vedea mult înaintea mea am stins lumina şi am continuat să mă târăsc în întuneric, mai departe.

   Din nou gândurile mele s-au dus la camarazii rămaşi jos pe fundul craterului. Dacă ar fi fost atinşi ar fi strigat măcar odată, cel puţin Goliath. Întrucât nu am auzit nimic m-am mai liniştit.

   Probabil că s-au putut adăposti şi-acum aşteptau ca noi să le venim în ajutor. Sau să fi găsit şi ei un vechi gang de expulzare a lavei, pe care-l explorau, aşa cum făceam şi eu acum?

   Am pipăit din nou în întuneric vreun punct de sprijin şi mi-am reaprins lampa. Trei galerii se ramificau de-acum în trei direcţii diferite. Ce galerie trebuia s-aleg? Ieşirea putea fi la capătul oricărei din aceste galerii.

   Pongo se sforţă s-ajungă în acelaşi plan cu mine şi cercetă pământul cu atenţie. Mi-a explicat apoi că toate cele trei galerii au fost folosite, dar cea mai departe din stânga reţinuse mai multe urme de paşi. De-aceea am ales tocmai această galerie şi încurând plafonul acesteia se înălţă atât de mult încât am putut păşi în picioare.

   Am mers unul lângă altul dar ne-am ferit să facem cel mai mic zgomot pentru a nu fi descoperiţi prematur.

   Întrucât înaintam foarte încet mi se părea că trecuse deja o veşnicie de când ne aflam aici. Galeriile astea păreau să nu se mai sfârşească. Dacă ne îndepărtăm prea mult de crater?

   Deodată gangul începu să coboare. Aerul era destul de pur şi mi-am explicat asta prin faptul că galeria dădea afară şi în consecinţă exista în continuu un canal de aer proaspăt, care se vehicula astfel. Pentru a-mi confirma bănuielile am aprins un chibrit şi flacăra se plie de-ndată înspre direcţia din care venisem.

   Galeria făcuse deja numeroase cotituri, aşa încât direcţia din care venisem nu-mi era prea clară. Dar asta nu avea o importanţă prea mare, mult mai important era ca galeria să ducă sus spre libertate.

   Deodată ne-am trezit într-o mică grotă de unde se ramificau din nou patru galerii. Pongo mă lămuri de-ndată, după ce cercetă în amănunţime solul, că numai una fusese mai mult folosită şi anume aceea prin care venisem.

   Ata însemna că trebuia s-o luăm înapoi. Am urmat galeria absolut inutil, dar urmele de picioare conduceau aici. Ce căutase Ali Ben Murpha în grotă?

   Pongo putu numai să-mi spună că de curând un om fusese în grotă.

   Am căutat pretutindeni cu şi mai multă asiduitate sar n- am putut descoperi nimic relevant.

   Întrucât mă obosisem peste măsură simţeam nevoia unui timp de odihnă de vreo jumătate de oră. Pongo şi cu mine ne-am aşezat jos şi ne-am rezemat cu spatele de stâncă.

   Lampa de buzunar am stins-o şi-am adormit în curând fără să vreau.

STAFIA LUI ALI BEN MURPHA

   UN BRÂNCI UŞOR dat de Pongo mă aduce la realitate. Uriaşului i se păruse c-a auzit venind voci din depărtare, pe care nu le-a putut însă identifica. Încordaţi am pândit în întuneric. Mai întâi se înstăpâni tăcerea peste tot în jur şi de-abia apoi am auzit întâi nişte zgomote slabe. Ce se vorbea acolo nu era deloc arabă. Să fi fost camarazii noştri? Am strigat tare: Mariane? N-am avut mult de aşteptat până a venit răspunsul: Robert? Prietenul meu părea să fi fost încă destul de departe. Galeriile transportau sunetul ca şi sârmele de telegraf. Din care galerie venea vocea lui Marian? Am strigat de câteva ori. Pongo ascultă cu multă atenţie şi-apoi spuse la sfârşit:

   — Masser Bertram, vocea lui Masser Farrow a venit din galeria asta. Alegem această galerie şi întâmpinăm Masser Farrow.

   Am ales gangul desemnat de către Pongo şi ne-am grăbit cât am putut de mult căci dacă Marian ne-a putut auzi, cu siguranţă că şi Ali Ben Murpha nu va intarsia să afle că nu ne-am prăpădit. La multe puncte de ramificaţie trebuia să ne orientăm foarte exact, ce gang alegem.

   Mulţumită bunului auz al lui Pongo eram aproape sigur cam ales direcţia cea bună, de unde se auzea vocea lui Marian. Câteodată se auzea foarte aproape, pentru ca în momentul următor să răsune iarăşi foarte departe.

   Intrasem într-un adevărat labirint.

   — Robert am auzit din nou vocea lui Marian, răzbătând până la mine.

   — Aici! Unde eşti Mariane?

   — Opreşte-te unde eşti! Ţi-aud foarte distinct vocea. Pare să fie foarte aproape.

   Marian păru că-şi reia marşul dar vocea sa se-ndepărtă. I- am strigat ceea ce am observat. Din nou vocea răsună foarte aproape. Acum se părea că-i invers.

   Deodată am auzit la peretele din stânga un cicălit la care

am răspuns imediat. Acum ştiam ce este. I-am strigat lui Marian că ne aflăm amândoi în galerii paralele, foarte apropiate. Ne-am pus de acord asupra direcţiei în care urma să mergem. Undeva speram să ne întâlnim.

   — Ne putem pune-n legătură, reciproc, prin ciocănitul în peretele galeriei, îmi propuse prietenul meu ideea lui, cu care am fost numaidecât de acord.

   Am făcut cu Pongo drumul înapoi pe care venisem şi prin ciocănituri repetate ne-am dat de ştire dacă rămâneam mereu la acelaşi nivel. Părea însă că galeriile nu se mai întâlnesc nicăieri. Am ajuns din nou la grotă. M-am întors spre dreapta şi acum apăru Marian, Barrington şi Goliath dintr-o galerie alăturată.

   Întrucât obosisem foarte tare, ne-am întins pe jos în grotă şi ne-am povestit reciproc ce am întâmpinat după despărţire noastră.

   Marian mi-a povestit că de la baza craterului se ramificau două galerii.

   — Una ducea mai departe în adâncime, acolo l-am găsit pe conducătorul soldaţilor pe care-l trase Ali Ben Murpha cu el în prăpastie.

   Un acoperiş natural din lavă pietrificat se ridica pe jumătate în grota din fund, unde camarazii şi-au găsit adăpost, imediat după căderea funiei şi-au putut scăpa teferi din bombardamentul care a urmat. N-au cutezat să strige întrucât ştiau prea bine ce-şi atrăgeau asupra lor daco făceau.

   După Marian, a în povestit eu, ce-am pătimit împreună cu Pongo. Am fost bucuroşi că nu ni s-a-ntâmplat vreo nenorocire nici unuia dintre noi. Acum era vorba de-a găsi o ieşire după care să continuăm cercetările pentru găsirea lui Ali Ben Murpha.

   Barrington propuse, ca din când în când să aprindem câte un chibrit. Curentul provocat de aer îi urma plierea flăcării încât ştiam tot timpul încotro s-o luăm. Deodată Pongo ne făcu semn să încetăm să mai vorbim. Credea că auzise vocile mai multor oameni. Am amuţit. Cu adevărat de undeva din depărtare ni s-a părut şi nouă c-auzim o voce aspră şi puţin mai târziu auzirăm un ţipăt înfiorător.

   De unde veneau oamenii ăştia? Pongo arătă înspre galeria care se afla la cea mai mare distanţă, în grotă. Repede am făcut astfel încât s-ajungem la galeria cu pricina şi ne-am ascuns acolo, la gura acesteia, în întuneric.

   Vocile le auzeam acum ocazional, astfel încât nu se putea pune problema să fi greşit galeria.

   M-am gândit, în tăcere, ce însemna strigătul acela şi-am găsit numai o explicaţie: Ali Ben Murpha şi-a atacat propriul lui frate şi l-a luat prizonier. L-a târât într-una din galeriile create de lavă şi probabil voia să ia o răscumpărare şi cu acest prilej. Bineînţeles că nu avea de gând să se trădeze. Cu totul pe nepregătite am auzit din nou strigătul de teamă - chiar foarte aproape. Din nou răsună vocea aceea aspră. Barrington se opri, apoi ascultă cu multă atenţie ca să vadă dacă înţelege cuvintele care se rostiseră. Dar vocile amuţiseră şi englezul ne şopti:

   — Ali Ben Murpha a apărut fratelui său în chip de spirit şi se pare că l-a speriat atât de tare încât s-a lăsat uşor prins. Acum spiritul îl somează pentru cutezanţa lui Saffad de-a încerca să pătrundă secretul craterului drept pedeapsă o mare sumă de răscumpărare, singura care mai poate îmbuna lucrurile.

   Am păşit încet mai departe, cu Pongo, mereu cu trei patru metri înaintea noastră. N-am mai îndrăznit s-aprindem lămpile de buzunar al o nouă bifurcaţie a galeriilor, am văzut undeva înaintea noastră o geană palidă de lumină, care se filtra dintr-o grotă în care probabil ardea vreo torţă. Fumul fu mânat către noi şi se scurgea deasupra capetelor noastre. Ne-am târât ca şi indienii, aproape cu pământul, înainte, mereu înainte până ce-am reuşit s-aruncăm o privire în grota cu pricina.

   Un tablou ciudat ni se înfăţişă ochilor acum. Rezemat de peretele stâncos sta şeicul Saffad, legat fedeleş. În faţa acestuia pe partea opusă a grotei. De unde începea semicercul unei noi galerii stătea o siluetă îmbrăcată-n alb, care ridica impunător braţul drept, în care recunoscui o adevărată mână schelet.

   Barrington ascultă cu o nedisimulată curiozitate ce avea de spus silueta-stafie. Noi ne gândeam acum ar fi fost mai uşor să punem mâna pe această „stafie". Aşa trecu o bucată de timp. Deodată mâna stafie se-ntinse după făclia care stătea fixată de perete. Cu ocazia asta am remarcat că mâna care ieşise acum la iveală n-avea aparenţa unui schelet ci era făcută din carne şi oase adevărate.

   Silueta se retrase repede înapoi în galerie. Grota zăcea în întuneric.

   „Stafia" i-a dat şeicului o perioadă de răgaz de două ore, ne spuse în şoaptă Barrington. Dacă pân-atunci nu se va hotărî să plătească răscumpărarea stafia îl va sugruma.

   Ne-am sfătuit repede ce-ar trebui să facem, imediat şi am ajuns la concluzia că Pongo ar trebui să urmărească „stafia" în galerie, unde dispăruse. Marian voii să se târască înspre şeicul legat cu atâta brutalitate.

   Să sperăm că nu va ţipa! După ce-l va fi eliberat pe şeic, Marian dorea să-mbrace veşmântul alb ala cestuia să se dea drept şeicul, legat acolo. Noi ceilalţi trebuia să ne răspândim în galeriile care dădeau toate în grotă, astfel încât atunci când „stafia" se va retrage, să poată fi atacat de oricine dintre camarazii noştri.

   Pongo dispăru pentru a prinde „Stafia". Marian se târî înainte în grotă şi-i dădu de ştire şeicului, care fu înspăimântat ce-i drept, dar care nu dădu curs nici unui ţipăt. I s-a spus c-am sosit să-l eliberăm.

   Legăturile şeicului au fost repede tăiate. Întrucât „Stafia" se-ndepărtase o bucată de drum, Marian îndrăzni s-aprindă lampa de buzunar.

   Îl conduse pe şeicul Saffad complet epuizat într-una din galerii. Am trecut pe la cei doi.

   Nu era uşor să-l facă pe Ali Saffad să înţeleagă că nu o stafie l-a atacat şi l-a legat. Ci un om în carne şi oase. Omul în carne şi oase nu putea fi altul decât Ali Ben Murpha fratele lui Saffad, care nu-şi pierduse viaţa în urma prăbuşirii în gura vulcanului şi care acum juca rolul „Stafiei".

   Saffad povesti în şoaptă că el îşi iubea fratele chiar după ultimele întâmplări. El ne rugă să nu-i facem nimic. Ali Ben Murpha era supărat pe fratele său mai vârstnic, tocmai pentru faptul că el era acela care moştenise şefia tribului în

defavoarea sa.

   Aşa că şi-a strâns câţiva beduini în jurul său şi-a început să atace caravanele până ce soarta îl ajunse şi pe el prin soldaţii care îl prinseseră.

   Ali Ben Murpha îl lovi pe fratele său din spate. Ali Ben Saffad se trezi de-abia în grota în care îl găsisem.

   Şeicul îşi dădu până la urmă consimţământul să-i împrumute vestmântul lui Marian pentru ca acesta să-şi joace rolul.

   Încăodată îl conjură pe prietenul meu să nu întreprindă nimic împotriva fratelui său, Marian promisese să-ncerce să-l scoată din cursă pe Ali Ben Murpha fără vărsare de sânge. Doar în legitimă apărare va apela la forţă.

   În timp ce Marian se rezemă în locul şeicului în grotă, pentru a-şi juca rolul, noi ceilalţi ne-am răspândit prin galerii şi-acum aşteptam plini de curiozitate deznodământul acestei poveşti, prin apariţia „Stafiei".

URA DE FRATE - DRAGOSTEA DE FRATE

   NOI ŞTIAM DECI, că-n două ore Ali Ben Murpha va apărea în chip de „Stafie" din nou în faţa şeicului Saffad. Trecuse deja o oră. Noi aşteptam încă liniştiţi.

   Numai Marian se mai văicărea şi mai gemea din când în când, jucându-şi rolul cu multă măiestrie. Pongo revenise mărturisindu-ne că nu-l mai putuse ajunge pe Ali Ben Murpha, dar ne-am consolat că nu ne va fi totuşi prea greu de a-l aduce în puterea noastră când se va întoarce.

   După un timp o dâră de lumină palidă se apropia de grotă. Lumina devenea tot mai puternică. La intrarea în galerie apăru „Stafia" care mai purta o făclie aprinsă în mână, o atârnă într-o crăpătură a stâncii şi se apropie să-i vorbească şeicului legat jos la picioarele sale.

   Marian tăcu şi făcu pe leşinatul pentru a-l determina pe Ali Ben Murpha să se apropie cât mai mult.

   Într-adevăr acesta se apropie de mogâldeaţa întinsă pe jos. Curând pasul i se împotmoli. „Stafia" scoase un ţipăt de spaimă şi înainte de-a putea înţelege pe deplin ce se întâmplă el aruncă un mic obiect în mijlocul grotei.

   De-ndată se făcu un fum gros în juru-i şi-n această perdea bine ascuns, „Stafia" se-ndreptă cu paşi repezi. De- abia mai puteam respira. Fumul îmi bloca respiraţia şi mă forţa să tuşesc. Am făcut câţiva paşi împleticindu-mă înainte şi-apoi am căzut la pământ pierzându-mi cunoştinţa.

   Un întuneric deplin mă înconjura în clipa când m-am deşteptat. Foarte încet îmi reveniră în minte ultimele întâmplări. Fumul care m-a determinat să izbucnesc în tuse păru să se fi retras. Când am vrut să mă ridic am băgat de seamă că eram legat de mâini şi de picioare. După ce mă balansai într-o parte şi alta am dat peste un corp întins alături de mine.

   — Robert tu eşti? se auzi vocea lui Marian.

   Am încuviinţat şi-am ascultat ce-mi povestea că se

întâmplase, prietenul meu, întrucât în starea în care mă aflam - un fel de semiinconştienţă, nu prea puteam pricepe mare lucru.

   Treptat mintea mi se limpezi. Barrington zăcea lângă Marian şi cu mine. Pe Pongo şi pe Goliath nu-i putusem încă descoperi. Sau să fi fost destul de norocoşi şi să fi putut scăpa! Atunci puteam conta pe-o eliberare, dacă nu imediată, atunci cel puţin într-un timp rezonabil. Dar Marian nu voi s-aştepte nici asta, ci-mi spuse să încercăm să ne eliberăm reciproc prin slăbirea legăturilor.

   Prietenul meu se rostogoli spre mine. Cu degetele, care îmi erau încă amorţite am început să moşmonesc la legături. Un huruit înfundat de desuptul nostru, m-a făcut să-ncremenesc. Încordaţi am ridicat capetele acum, simţind cum sub noi pământul a prins să tremure.

   — Vulcanul, a strigat doar Barrington.

   Marian m-a sfătuit să mă grăbesc cât puteam. În timp ce lucram din răsputeri am simţit miros de pucioasă. Le-am atras atenţia lui Marian şi Barrington. În ciuda tuturor sforţărilor mele nu-mi reuşi să slăbesc necum să dezleg legăturile lui Marian. Între timp atmosfera, aerul din jurul nostru începu să se încălzească apreciabil. Barrington începu să-njure pe un ton scăzut, dar acest comportament păru să-l detensioneze oarecum. Din nou am auzit bubuiturile subterane, aerul se mai încălzise, aburi impregnaţi cu sulf, se făcură mai denşi. Un abur sau fum alb, începu să plutească pe deasupra noastră. Dacă Pongo nu apărea curând, atunci eram pierduţi. Acum era rândul lui Marian să încerce să-mi slăbească legăturile, dar avu tot atâta succes - sau insucces cât şi mie.

   Acum bubuiturile deveneau tot mai dese pauzele dintre acestea tot mai scurte. Pământul se cutremura tot mai evident.

   Unde rămăsese Pongo şi cu Goliath? Dar şeicul Saffad?

   Deodată am simţit o zdruncinătură puternică. Credeam că se va deschide pământul şi ne va înghiţi în imensitatea măruntaielor sale. Dar scoarţa suprafeţei solide a pământului făcu faţă şi nu se deschise, doar emanaţia de gaze sulfuroase, deveni mai puternică, mirosul mai pătrunzător. Vapori de pucioasă năvăleau de pretutindeni din mai multe crăpături ale pământului în interiorul grotei.

   Zdruncinăturile pământului se repetară la intervale tot mai scurte.

   De-acum ne consideram pierduţi. Mai auzit strigătul lui Barrington.

   — O voce!

   Acum am auzit eu însumi strigăte. Acesta nu putea fi decât Pongo dar problema se punea dacă va mai ajunge încă la timp, pentru a ne putea salva?

   Şi ajunse! Deodată iată-l în grotă. Într-o fracţiune de secundă ne taie legăturile cu cuţitul lui ascuţit. Ne-am ridicat împleticindu-se.

   Când mi-am dus mâna la cingătoare, am observat că n- aveam armele la mine. Doar lampa de buzunar o mai purtam. Am prins-o.

   — Masser, repede urmează Pongo! strigă uriaşul. Pongo găsit drum care duce afară!

   Pe drum Pongo ne strigă, că a găsit şi ascunzătoarea lui Ali Ben Murpha, împreună cu comorile adunate de acesta. El şi cu Goliath au putut să se salveze, în clipa când acesta a aruncat petarda sau bomba cu fum în mijlocul grotei. L-am urmărit, dar l-am pierdut curând din ochi. Am descoperit „cămara comorilor" lui Ali Ben Murpha dispăruse, dar se reîntoarse pe alt drum în grotă şi ne legase cum e mai bine.

   Când Pongo simţise zguduiturile de pământ, se întoarse pentru a ne elibera dar se rătăcise în labirintele galeriilor subpământene. Goliath rămăsese în „camera tezaurului" pentru a pândi ivirea „Stafiei".

   Unde rămăsese Saffad, Pongo nu ştia. Poate că Ali Ben Murpha îl luase pe fratele său cu sine. După câteva minute ajunserăm la „camera tezaurului" unde într-o ladă ne-am regăsit armele, pe care ni le însuşisem imediat. Marian îşi lepădă imediat vestmântul alb. Înainte de-a putea cerceta numeroasele lăzi adunate acolo, se zgudui din nou pământul. Trebuie să ne grăbim din răsputeri, s-ajungem la aer liber. Goliath aleargă înaintea noastră, Pongo făcea încheierea. El luă funia noastră lungă cu el, pe care o găsise de asemeni în cămara cu provizii a „stafiei". Deodată

lumina zilei ne izbi în faţă.

   După câţiva paşi, eram deja în aer liber şi respiram uşuraţi aerul proaspăt. Eram salvaţi!

   Dar totuşi unde rămăseseră şeicul Saffad şi Ali Ben Murpha?

   Marian arată spre gura craterului şi fugi repede acolo. Voia să ştie dacă vulcanul începuse să erupă. L-am urmat fără şovăire.

   Într-un sfert de oră, am urcat spre vârful. Când am ajuns la marginea craterului i-am văzut pe Ali Ben Murpha şi pe şeicul Saffad, care stăteau chiar unul lângă altul. Şeicul îi vorbea ceva foarte insistent fratelui său.

   Cum ne-a povestit mai târziu Barrington, şeicul Saffad îi făcea fratelui său propunerea de-a se reîntoarce la tribul său. Atunci totul va fi uitat. Ali Ben Murpha însă nici nu voia să ştie de asta. El sări la fratele său şi încearcă să-l arunce în crater. Şeicul Saffad se apără şi-l împinse pe Ali Ben Murpha care i se adresa furios, puţin mai departe de gura craterului.

   Dar nu-i reuşi întru totul. Puterea lui Ali Ben Murpha păru să crească tot mai mult. Cei doi, care se luptau acum corp la corp se apropiară din nou de buza primejdioasă a craterului.

   În această clipă am sărit şi noi spre ei „Stafia" îi dădu fratelui său, un brânci spre prăpastie. Şeicul Saffad se prăbuşi putu însă în ultimul moment să apuce vestmântul fratelui său, de care se agăţă. Amândoi căzură peste marginea craterului şi dispărură de sub privirile ochilor noştri, în adâncime. Am păşit la rându-ne la marginea craterului. Pământul se cutremură din nou. Deodată am auzit în crater o voce slabă. Şeicul se pare că avuse totuşi noroc.

   Se pare că-i reuşise după câţiva metri să se agaţe de ceva. Pongo ne puse unul din capetele funiei în mână şi se lăsă pe gura fumegândă a craterului. Pe şeic îl găsi pe colţul de stâncă pe care ne aflasem cu câteva ore mai-nainte, eu şi cu Pongo.

   I-am tras pe amândoi, pe Pongo şi pe şeicul Saffad afară, în timp ce acesta din urmă ne strânse recunoscător mâinile

de-ndată ce fu lângă noi.

   Mugetul muntelui Djebel-i-Scharr se înteţi şi-acum trebuia să ne grăbim s-ajungem repede în vale. De-ndată ce-am trecut pe lângă „camera comorilor" lui Ali Ben Murpha, neam dat seama că accesul în grotă ne era interzis, galeria ce ducea afară se prăbuşise.

   Imediat ce-am ajuns la cai, ne-am aruncat în şea şi-am plecat în galop să ne căutăm un adăpost mai bun, în caz de pericol. Ne temeam de-o nouă erupţie a vulcanului. Aceasta nu se produse. Ne temeam de-o nouă erupţie a vulcanului. Aceasta nu se produse, totul n-a fost decât o „fierbere" interioară sau un avertisment pentru ceea ce avea să fie odată. Cu toate acestea aproape toate galeriile au fost din nou obturate, lucru stabilit de noi, câteva zile mai târziu, când am îndrăznit să urcăm muntele din nou. Ali Ben Murpha zăcea cu siguranţă undeva pe fundul craterului. Blestemul acestuia îl atinse în primul rând pe el însuşi. Cu siguranţă nu va mai „bântui" regiunea.

   După trei zile ne-am luat rămas bun de la şeicul Saffad şi Barrington. Voia să-l însoţească pe şeic, întrucât nu avea nici un chef de-a mai vizita oraşe mari. Voia izolare şi singurătate. Moartea fratelui său drag îl marcase foarte profund. El ca şi şeicul Saffad îşi pierduse fratele drag.

   De aici noi ne-am îndreptat spre alte zări unde ne aşteptau noi aventuri care vor fi povestite într-un alt volum.

SFÂRŞIT

Volumul 206

MISTERUL DIN NICOBARE

   UN NAUFRAGIAT CIUDAT

   — ÎN CAZ CĂ FURTUNA DEVINE şi mai puternică, va trebui să ne scufundăm, chiar dacă acumulatorii nu sunt în întregime încărcaţi, a spus căpitanul Farrow ştergându-şi apa de pe faţă. Deoarece am stat prea mult sub apă acumulatorii s-au descărcat.

   George care se afla lângă el în turnul submarinului, urmă, cu chipul împroşcat de stropi, talazul care venea rostogolindu-se de-a dreptul spre submarin.

   — Tată, ştiu că-i ameninţător, a strigat el tare prin mugetul furtunii. Totuşi, nu-i încă aşa de grav. Poate vom ajunge îndată la vreo insulă, unde să ne putem adăposti de rafalele vântului.

   — Aşa cred şi eu George, de aceea deocamdată sunt încă liniştit. Voi calcula mai târziu poziţia noastră exactă. Însă deocamdată trebuie să ne menţinem totuşi pe această direcţie.

   Deocamdată s-a văzut peste valurile zbuciumate o dungă de pământ. Vizibilitatea nu era destul de bună, deoarece mai ploua. Dar la orizont se putea totuşi vedea ceva prin obscuritatea perdelei din centrul furtunii. Căpitanul s-a uitat o clipă într-acolo şi s-a hotărât:

   — Trebuie să permit oamenilor noştri un răgaz pentru odihnă. Deşi vijelia s-a mai îndepărtat de noi, cu toate acestea va mai dura vreo oră până când marea se va potoli. Am să vorbesc cu Hagen încă o dată.

   Căpitanul s-a aplecat să ridice chepengul turnului, când

deodată l-a oprit un strigăt al lui George:

   — Tată, aşteaptă o clipă!

   Căpitanul Farrow s-a întors spre el:

   — Ce s-a întâmplat?

   George întinse mâna înainte şi arătă agitat.

   — Acolo am văzut mişcându-se ceva întunecat. El şi-a dus la ochi binoclu de noapte şi zise: Este o barcă. În ea văd un om.

   Căpitanul Farrow a privit şi el prin binoclu.

   — Ai dreptate George, este o luntre mică pescărească, dintre cele folosite de băştinaşii de aici. Trebuie schimbat imediat cursul, altfel, barca, va fi mânată în faţa noastră iar omul în primejdie de a fi scufundat.

   Farrow a dat câteva ordine şi imediat submarinul şi-a schimbat direcţia. Acum nu mai mergea exact pe zona furtunii ci mai mult pe lângă ea. Datorită acestui fapt navigaţia devenea tot mai grea.

   Submarinul era puternic zguduit, iar valurile îi măturau puntea. Cu toate acestea George a coborât pe bord şi a reuşit să se pună la adăpostul turnului. S-a prins apoi cu putere de bara de fier a parapetului şi înainta spre provă, folosindu-şi întreaga sa energie. În sfârşit a izbutit să ajungă până la provă. Când s-a întors la văzut pe Petre venind spre el. Acesta ţinea în mână un colac de parâme subţiri. El, era urmat de câţiva marinari, dintre cei mai îndemânatici şi rezistenţi camarazi de pe submarin, care aveau şi ei încă doi colaci de frânghii.

   Submarinul se găsea acum la o depărtare de vreo şaizeci de metri de şubreda barcă. Acum se putea vedea clar omul care se găsea în ea, disperat şi sleit de puteri, purtat de furtună în coaja lui de nucă. Acesta era un indian.

   Acum şi omul a înţeles că salvarea lui se apropia şi s-a întors spre ei. George i-a făcut un semn cu mâna. Submarinul a făcut un ocol mare pe lângă el. Indianul se uita tot mai des spre submarin, privind cu înfrigurare pregătirile care se făceau pentru salvarea sa. Totuşi, din această cauză nu pierdea controlul asupra ambarcaţiunii sale.

   Pe neaşteptate uşoara lui barcă s-a aşezat de-a curmezişul, după care valurile au ridicat-o în sus şi au dat-o peste cap. George l-a strigat pe Petre, care tocmai ajunsese lângă el îngrijorat, cu ceilalţi camarazi, cu parâma gata pregătită. Tânărul a înnodat un capăt de balustradă. În timp ce Petre l-a înfăşurat celălalt capăt în jurul pieptului, pe sub braţe. Apoi uriaşul a procedat la fel şi cu el. Cea de a treia frânghie a reţinut-o în mână, după ce capătul opus l-a prins de balustradă.

   George urmărea cu privirea ambarcaţiunea de pescuit răsturnată. Aceasta se apropia acum cu fiecare secundă. Indianul se ţinea din toate puterile de chila bărci. El ajunsese la vreo treizeci de metri de submarin. La gestul de încurajare al lui George, indianul părea destul de stăpân pe sine, ţinându-se cât putea, însă cu toate acestea privea stăruitor înainte, deci îşi dădea seama că dacă nu-i venea repede ajutor, nu avea să mai poată rezista în faţa elementelor dezlănţuite.

   Dar era prezent maistrul mecanic Plundow, care manevra submarinul tot mai aproape de naufragiat. Doar zece metri îi mai separau pe unii de alţii şi ajunseră acum aproape alături. Totuşi distanţa era prea mare pentru o încercare de salvare. Şi atunci subofiţerul de marină Plundow s-a hotărât să facă cu submarinul un ocol de vreo şase metri pe lângă ambarcaţia naufragiată.

   George şi cu Petre s-au apucat de balustradă, aşteptând să sară la momentul potrivit.

   Cele două vase a fost ridicate în sus de rostogolirea unui taluz. George i-a aruncat o privire scurtă lui Petre şi după ce acesta a confirmat din cap, a sărit înainte printr-un avânt puternic. Corpul său a plutit vreo patru metri prin aer şi a alunecat în apă lângă mica ambarcaţiune răsturnată.

   Când tânărul a apărut la suprafaţă, s-a pomenit chiar sub barca de pescuit. Situaţia sa a devenit extreme de ameninţătoare, deoarece era copleşit de valuri şi începuse să fie împins în adânc. George nu era în stare să arunce în sus uşoara ambarcaţiune şi trebuia să acţioneze într-un fel cât mai repede. El s-a scufundat şi din câteva mişcări s-a eliberat. Ambarcaţiunea se clătina chiar lângă el. George era obosit pentru că stătuse mult sub apă. Talazurile s-au prăbuşit peste el şi l-au luat de acolo, după care l-au ridicat din nou în sus, răsturnându-l într-un vârtej de spumă. Cu toate acestea George a avut noroc şi a izbutit să ajungă iar până lângă barca răsturnată, prinzându-se de aceasta. El sa ridicat iute chiar deasupra ei şi s-a târât pe partea stângă a Indianului.

  Petre a încolăcit în jurul pieptului naufragiatului cea de a treia frânghie. Pentru el era greu pentru că se putea folosi numai de o mână. Iar cu ceilalţi trebuia să se ţină să nu cadă. George i-a sărit imediat în ajutor.

  Ajutorarea omului nu era uşoară, întrucât salvatorii puteau să se folosească numai ce câte o mână, pentru a-l menţine la suprafaţa apei, în timp ce camarazii de pe submarin ţineau parâma. Fără această măsură de siguranţă, n-ar mai fi fost cu putinţă nici întoarcerea lui George şi Petre. Două minute au durat până când omul şi însoţitorii săi au ajuns la submarin. Braţe puternice l-au tras sus pe submarin şi l-au dus imediat la infirmeria submarinului, pentru că el nu se mai putea duce singur.

  Pe când George şi cu Petre îşi schimbau îmbrăcămintea, doctorul îl examina în cabină pe naufragiat.

  — Omul acesta este cu totul epuizat, spuse doctorul Bertram, adresându-se căpitanului Farrow, prezent şi el la consultaţie. Trebuie că a rătăcit multă vreme pe mare.

  — Poate că a ajuns aici din arhipelagul Nicobare, deoarece şi uraganul venea din aceea direcţie.

  — Se poate ca el... şi doctorul s-a gândit o clipă, da, se poate să nu fi dormit şi mâncat de peste treizeci şi şase de ore. Şi aceasta este un lucru de mirare pentru un om. Treizeci şi şase de ore de luptă continuă pentru supravieţuire, mă surprinde, cu acest corp sleit.

  În clipa aceea intră George:

  — Cum îi merge omului? întreabă el. Mai este fără cunoştinţă?

  — N-are nici o leziune, George, omul este doar foarte sleit de puteri, i-a răspuns tatăl său. Credem că vine dinspre insulele Nicobare.

  — De la Nicobare? a exclamat George neîncrezător.

  — Da, trebuie că a rătăcit pe mare mai mult de o zi.

   Un marinar a adus o supă fierbinte de carne, pe care doctorul i-a servit-o cu prudenţă naufragiatului. Efectul s-a arătat imediat. Indianul şi-a revenit şi a deschis ochi şi-i privi îndelung pe salvatorii săi.

   — Este încă foarte năucit, a spus George.

   Atunci indianul a mişcat din cap.

   — Mă simt acum mai bine, a spus el în germană, iar pe buze i-a alunecat un zâmbet. Vă mulţumesc.

   — Puteţi vorbi germana? a exclamat George bucuros.

   — Sunt doctorul Rutala şi am studiat chiar în Germania şi de aceea v-am înţeles.

   — Cum de aţi ajuns în situaţia aceasta? a intrat în vorbă căpitanul Farrow.

   Indianul şi-a plimbat privirea de la unul la altul apoi răspunse:

   — Eram în drum spre insula cea mai de sus a Nicobarelor când am fost surprins de furtună în apropierea acesteia.

   — Aţi întreprins o asemenea călătorie cu o barcă pescărească aşa de fragilă? întrebă George.

   Privirea doctorului Rutala s-a oprit timp de un minut asupra tânărului. Lăsa impresia că a profitat de această pauză pentru a-i răspunde la o întrebare penibilă.

   — N-a fost de loc o excursie de plăcere, zise în cele din urmă abia auzit indianul. Pentru că pe această insulă se află un diavol.

   Tânărul l-a privit pe indian direct în ochi cu uimire. Indianul să fi avut vreo treizeci şi cinci de ani şi părea a fi instruit. Acest cuvânt nu i se potrivea de fel. George a rupt primul tăcerea care se lăsase:

   — Ah, vreţi să-l căutaţi pe diavol. Tânărul a tras adânc aerul în piept. La drept vorbind ce aţi studiat?

   — Medicina, câteva semestre geologia şi exploatarea minieră.

   — Asta-i foarte mult, doctorul Rutala, dar totuşi eu nu vă înţeleg de loc! Cu alte cuvinte, dumneavoastră nu mă puteţi convinge că un om fără prejudecăţi crede în asemenea lucruri, despre care ne informaţi că se află pe insulă. Iată ce vreau să vă spun. Sunteţi de acord să studiem împreună pe acest diavol?

   — Da, în focul infernului.

   George privi uluit spre tatăl său. Se putea ca mintea indianului să se fi stricat cu totul în urma ceasurilor de încordare prin care trecuse? Căpitanul l-a înţeles din priviri pe fiul său.

   — Ar fi bine dacă aţi dormi acum, i-a spus Farrow lui Rutala. Când vă veţi reface forţele, vom putea să vorbim în linişte despre acest caz. Voi porni imediat spre insulă şi atunci ne vom convinge îndată la faţa locului despre ce este vorba.

   — Vreţi să mă duceţi acolo a întrebat indianul bucuros?

   — Vă mulţumesc, domnule căpitan. Puteţi avea încredere deplină în spusele mele.

   Vocea îi era din ce în ce mai slabă, a mai vrut să spună ceva, dar ochii i s-au închis. Pe doctorul Rutala îl copleşise oboseala.

   Căpitanul Farrow, doctorul Bertram şi George au părăsit încet cabina infirmeriei. Pe culoar l-au întâlnit pe inginerul Hagen.

   — Când ne putem scufunda? l-a întrebat căpitanul.

   Hagen şi-a consultat ceasul de mână.

   — Într-o jumătate de oră cel mult, până atunci dinamul va încărca cu suficient curent bateriile.

   — Bine dragă Hagen, a aprobat căpitanul. Dacă ne vom putea scufunda într-o jumătate de oră şi să mergem pe sub apă cu viteză maximă, vom ajunge la insula nordică a Nicobarelor încă înainte de apusul soarelui.

   — Dar ce căutaţi acolo?

   — Vrem să vedem focul iadului, i-a răspuns George.

   Inginerul Hagen a strâmbat din nas.

   Căpitanul râse:

   — Trebuie să-ţi dau dreptate, domnule Hagen, dar ni se va arăta un infern. Poate îl vom întâlni chiar pe dracul în persoană.

   Doctorul Bertram l-a bătut pe inginer pe umăr.

   — Fireşte că asta nu se potriveşte cu preocupările noastre tehnice, dar într-adevăr vom face o vizită diavolului.

   — Domnilor, a zis Hagen cam supărat, nu vreau totuşi să accept glumele dumneavoastră, ori sunteţi...

   El şi-a încruntat ochii şi nu a mai continuat.

   — Trebuie să fim ţicniţi, l-a completat doctorul Bertram. Asta aţi vrut totuşi să spuneţi.

   Inginerul a clătinat doar uşor din cap.

   — Nici noi nu cunoaştem nimic exact, a explicat în cele din urmă căpitanul Farrow. Această precizare ne-a făcut-o indianul salvat. Noi vom acosta în Nicobare şi ne vom convinge ce este cu enigmaticul diavol de acolo. Căpitanul l-a bătut pe umăr pe fiul său. Vino, George, să mergem în turn şi să vedem dacă putem să ne stabilim poziţia după cel mai apropiat post de radioemisie englez. Apoi să coborâm şi să mergem la culcare.

   Şi aşa s-a şi întâmplat. După douăzeci de minute submarinul s-a scufundat la o adâncime de cincisprezece metri şi a pornit spre Nicobare. Aici, sub mare, era o linişte deplină, nesimţindu-se de fel zbuciumul uraganului de deasupra. A fost repartizată veghea de noapte şi cine nu era de serviciu s-a retras în cabina sa.

FOCUL INFERNULUI

  TIMPUL S-A SCURS FĂRĂ EVENIMENTE. Cu puţin înainte de ora opt seara, potrivit ordinului căpitanului, toţi au fost în picioare. Şi-au făcut toaleta repede şi au luat o cină consistentă. La ordinal lui Farrow submarinul a ieşit la suprafaţă.

  Întinderea mării, lucioasă ca oglinda sub limpezimea cerului înstelat, nu mai amintea nimic de puternica furtună de acum câteva ore mai înainte. Din turnul puternicului submarin, căpitanul şi-a îndreptat pentru o clipă privirea spre constelaţii. Se găsea încă la o depărtare de o sută de kilometri de insula căutată. Se putea ca în două ore această distanţă să fie străbătută, chiar dacă mai rămâneau aproape două ore pentru a descoperi acel infern diavolesc.

  Căpitanul, George şi cu Petre păşeau încet spre prova. Chiar dacă insula era încă departe, fiecare se simţea cuprins de o nelinişte stranie. Parţial se îndoiau, de spusele Indianului, pe de altă parte le credeau puţin adevărate.

  Valul înalt de prova sclipea ca şi cum ar fi fost presărat cu milioane de pietre preţioasă, uneori sărea din apă câte un peşte mare sau apărea vreo cometă cu o coadă strălucitoare. Cei trei camarazi stăteau în picioare la balustradă, impresionaţi de frumuseţea acestei nopţi tropicale.

  Şi în acest fel s-a scurs o oră. George devenea tot mai nerăbdător şi privea înainte fix ca să vadă lucirea unei lumini cât de mici, cu toate că ştia că insula se afla încă la o depărtare cam la patruzeci de kilometri. Cu toate acestea, timpul trecea şi nici o licărire nu apărea la orizont. În sfârşit, s-a gândit că a fost dus în eroare.

  — Mă gândesc că nu avem nici o şansă. În definitiv nu poate fi decât un incendiu în pădurea seculară, care între timp s-a stins sau focul apare ca urmare a refracţiei razelor solare sau doar strălucirea stranie a vreunei roci minerale. Atunci pentru doctorul indian, fenomenul a părut ceva straniu dar este ciudat că acum nu se vede nimic. Într-

adevăr m-am aşteptat la ceva interesant, în realitate este vorba de ceva cu desăvârşire banal.

   — După cum observ, George, eşti foarte nerăbdător, a remarcat tatăl său contrariat. Trebuie să fi mulţumit că ne mai despart doar douăzeci de kilometri de insulă şi să aştepţi cel puţin douăzeci de minute, ca să ne putem face o părere.

   Căpitanul Farrow avea pe drept cuvânt motiv de bucurie, pentru că după trecerea a cinsprezece minute la orizont s-a arătat un mic punct luminos.

   George s-a apropiat de balustradă şi privea încordat drept înainte. Nu, nu se înşela, nu putea fi o stea, pentru că punctual luminos era prea jos, ci era vorba despre un foc, ca şi cum ar pâlpâi direct din mare, sau din vreo insulă.

   În aceiaşi clipă căpitanul a mormăit:

   — Focul infernului a indianului, George, omul nu ne-a spus basme.

   — Foc în faţă! a strigat din spate Petre, din turn ieşi în acelaşi moment primul ofiţer Rindow care a comandat reducerea imediată a vitezei submarinului.

   Raza de lumină se apropia încet şi în sfârşit a putu fi apoi observată desluşit. Era o privelişte ciudată pe care aventurierii noştri încă n-o mai văzuseră vreodată. Din mare se înălţa în văzduh o coloană de foc înaltă de vreo opt metri. În tăcerea nopţii se propaga un vâjâit şi şuierat, din ce în ce mai puternic, simţindu-se şi un curios miros înţepător. Cam ala vreo douăzeci de metri în spatele coloanei de foc, se vedea ţărmul insulei.

   Căpitanul a ordonat oprirea submarinului. Camarazii priveau în linişte curiosul fenomen. Acum le era clar de ce marinarii indieni vorbeau despre un foc infernal.

   Între timp, doctorul Bertram a venit şi el la prova şi a rupt primul tăcerea.

   — Se poate accepta că acolo e vreun fel de gaz aerian de o putere enormă, să spunem aşa, care iese sub forma unei coloane lichide. Câteodată poate avea o forţă înspăimântătoare. În acest caz coloana se autoaprinde. Aşa dar, trebuie să conţină ceva uşor inflamabil. Culoarea albicioasă o pun pe seama naftenului sau a unui alt

compus...

   — Petrol, a completat o voce. V-aţi învârtit pe aproape, a spus doctorul Rutala, care s-a înclinat politicos, mai înainte de a continua: Scuzaţi-mă că v-am ascultat fără a intervine, domnule doctor. M-a interesat perspicacea dumneavoastră analiză. Acest foc pot să-l sting imediat şi să extrag petrolul, a explicat indianul. Sub această insulă zace până departe un uriaş şi preţios zăcământ de hidrocarburi. Aşa precum deja aţi afirmat, domnule doctor, este un petrol foarte pur, care conţine un mare procent de naftan.

   — Fără îndoială e o descoperire care valorează multe milioane, a fost de părere căpitanul Farrow. Totuşi în ce fel veţi reuşi să potoliţi această uriaşă sursă de incendiu? Presupun că sunteţi în stare să o faceţi cu mijloace tehnice.

   — Nu-i greu, dar trebuie să vă mărturisesc că-i mai avantajos cu metode arhaice.

   — Ca să fiu mai precis, am putea într-un fel sau altul să vă ajutăm.

   — Sunt convins că îmi puteţi fi de ajutor. Totuşi vă rog să mă ascultaţi. În Germania am studiat câteva semestre industria minieră, având ca scop chiar exploatarea acestui zăcământ.

   — Aşa dar aţi vorbit despre el mai demult?

   — Aşa-i. Eu ştiu de existenţa petrolului cu câţiva ani mai înainte şi a trebuit fireşte în primul rând să mă orientez pe deplin asupra modului şi posibilităţilor de extracţie. Din păcate, stăteam chiar lângă adversarul meu de studiu.

   — Aha, acum încep să înţeleg ceva, a strigat George inspirat.

   — Desigur am văzut în Ivan Kasanov în primul rând un prieten, s-a răstit puternic doctorul Rutala. A durat multă vreme până când l-am descoperit, dar acesta ştia de-acum de existenţa zăcământului.

   — Aţi primit de la guvernul englez vreo permisie de exploatare? a vrut să ştie doctorul Bertram.

   — Da, posed o autorizaţie, în care sunt fixate nişte condiţii. Cu toate acestea, Kasanov poate să-mi facă mult rău. Deja el s-a interesat de zăcământul de aici şi de posibilitatea stingerii incendiului. Prin urmare, se amestecă- n treburile mele.

  — Trebuie să ne daţi amănunte mai precise despre asta. Prin urmare, acest rus care acţionează în acest fel, va spionat pe ascuns? Cât de neprevăzător aţi putut fi!

  — Kasanov s-a priceput să-mi câştige încrederea, a recunoscut doctorul Rutala. Şansa mea a fost că în timpul studiului am început să învăţ limba rusă. În acest fel am intenţionat să-l surprind. Astfel într-o zi am putut să aud când îi spunea unui compatriot, care părea a fi de la legaţie, că ţara sa ar trebui să cumpere această insulă de la englezi. Atunci am descoperit că el era un spion.

  — Noroc că totuşi aţi băgat de seamă la timp, dar povestiţi mei departe.

  — În acest fel a aflat Kasanov despre secretul meu. Şi atunci m-am temut că-şi va însuşi în vreun fel rezultatul trudei mele. De aceea l-am dus în eroare şi i-am povestit că petrolul putea uşor fi extras de la ţărm şi că cea mai bună cale de acces la el este aceea de a se provoca explozia unei grenade de mână într-o mică gaură de sondă.

  — Asta a fost o idee bună, a aprobat din cap doctorul Bertram, pentru că rezultatul ei se vede acum.

  — Kasanov este în această privinţă foarte mărginit. Într- adevăr el mi-a urmat sfatul, după cum aţi şi observat. Eu mi-am dat seama imediat că avea să izbucnească un foc infernal. Acolo unde se înalţă coloana de foc este apă puţin adâncă. Când avea să explodeze grenada, petrolul urma să ia foc.

  — Prin urmare cunoaşteţi precis situaţia stratului de petrol.

  — Da, domnule doctor, l-am explorat până acum foarte temeinic şi am efectuat cu perforatorul un sondaj. Când voi plănui o nouă străpungere, presiunea va scădea imediat, flacăra va dispărea şi noi vom putea închide gaura de sondă.

  — Ceva mă pune pe gânduri, a spus căpitanul. Credeţi că rusul se află pe insulă?

  — S-ar putea să fie. Dar doriţi cumva să mă ajutaţi? Şi doctorul Rutala a prins precipitat mâna căpitanului.

  — Desigur că vom ajuta. Dacă susţineţi că deţineţi de la englezi dreptul de exploatare pentru zăcămintele petrolier de aici, atunci rusul procedează ilegal. În acest caz, vă puteţi baza pe sprijinul nostru.

   — Vă mulţumesc domnule căpitan. Bănuiesc ca cea mai mare parte din beneficiu să se întoarcă la compatrioţii mei. În India sărăcia este încă mare.

   — Asta-i o intenţie generoasă, doctore Rutala.

   George cuprins deja de nerăbdare ca să treacă la acţiune, s-a adresat indianului:

   — Să pornim, deoarece dacă rusul se află deja pe insulă atunci trebuie să aibă cu el ajutoare, pentru că nu poate să facă singur forarea unui puţ de unul singur.

   — Nu v-am spus, domnule Farrow că am adus aici maşini şi aparataje speciale, destul de perfecţionate pentru forajul de exploatare. Iar dacă acest Kasanov se găseşte totuşi pe insulă, cu siguranţă că nu-i singur şi de aceea va fi necesar din partea mea de un oarecare curaj.

   — Curaj? a râs George, asta nu pot înţelege.

   — Kasanov este o fire neînduplecată şi crudă iar când se va simţi ameninţat, îşi va apăra imediat cu îndârjire pielea.

   — Ce ar trebui să facem ca să înlăturăm primejdia de pe insulă?

   — Este necesar a fi luat repede prin surprindere, domnule Farrow deoarece şederea prea îndelungată pe aici nu este cu totul neprimejdioasă, întrucât prin părţile acestea se află şi tigri.

   George a sărit drept în sus.

   — Cum aţi spus tigri? Aud de aceasta pentru prima dată.

   — Sumatra nu este prea departe de aici. Pe cea mai mare insulă a arhipelagului există şi alte animale de pradă. Am văzut chiar şi bivoli de mlaştină.

   — Atunci vom avea prin urmare perspectiva de a trece printr-o dublă aventură.

   — Mie îmi ajunge una singură. Însă mi-e teamă şi de altceva.

   — Mă faceţi curios, domnule Rutala.

   — Pe ţărmul sudic al insulei s-au stabilit nişte oameni care după cum am auzit, au evadat dintr-un lagăr de deţinuţi aflat în Andamane. Presupun de asemenea că

numitul Kasanov s-a asociat cu aceştia.

   — Categoric că aşa trebuie să fie.

   — Aceasta nu trebuie să ne facă să renunţăm la planul nostru, a spus căpitanul Farrow. Aţi mai spus înainte că aici apa este foarte puţin adâncă.

   —  Prin această parte eu cunosc totuşi un golf unde am putea intra fără dificultate până ţărm. În apropiere se găseşte o cabană pe care mi-am construit-o şi în care mi- am depus maşinile.

   — Atunci vă rog să ne arătaţi drumul.

   Căpitanul Farrow s-a înapoiat în turn, urmat de doctorul Bertram, George şi cu Petre au rămas în urmă.

   — Mă tem că acest Kasanov să nu fi instalat vreo pază la ţărm, a spus Petre şi aceasta ar fi foarte neplăcut pentru noi.

   — Tocmai de aceia trebuie să fim deosebit de atenţi, Petre.

   Căpitanul Farrow a preluat el însuşi comanda submarinului. A dat drumul amortizoarelor şi a mers într-o linişte deplină printr-un viraj spre ţărm. Doctorul Rutala l-a îndrumat exact în golf.

   Din prevedere căpitanul a ordonat ca zece marinari înarmaţi cu carabine să ia poziţie la balustrade babordului. Deşi s-a făcut ora două dimineaţa, a fost totuşi instalat un proiector puternic pe bord. Totul s-a petrecut în cea mai mare linişte.

   — Duce vreo cărare spre cabana dumneavoastră? s-a adresat căpitanul indianului.

   — Am croit o potecă, a spus acesta, dar au trecut şase săptămâni de când am fost pe aici ultima dată, deoarece a trebuit să aştept la Madras decizia guvernatorului, aşa că nu mai pot garanta că aceasta este practicabilă. Dar drumul nu-i lung şi se poate ajunge la colibă în cinci minute, arătând înainte cu mâna întinsă. Puteţi Acosta în faţă acolo unde golful face o cotitură.

   Căpitanul îşi dădu ordinele abia auzite. După ce merse foarte puţin, submarinul a alunecat pe lângă ţărmul golfului şi s-a oprit la o mică distanţă de peretele ţărmului, ridicându-se cu vreo doi metri deasupra acestuia.

UN OSTATEC PREŢIOS

   SE LUMINASE DE ZIUĂ şi în jur se distingeau într-o oarecare măsură, dar neclar, nişte lucruri izolate. Desişul încâlcit se întindea înainte până la o pantă.

   George a scrutat împrejurimile şi s-a gândit că printr-un mic salt înainte s-ar putea ajunge lesne pe mal. S-a ridicat pe balustradă şi s-a căţărat pe sus. Ajuns deasupra, a intenţionat să-l aştepte pe credinciosul său Petre, socotind că acesta îl va urma şi că Petre va veni imediat după el. Petre a fost reţinut câteva secunde de căpitan pentru a-i da nişte sfaturi şi îndrumări.

   De abia s-a ridicat că s-a şi simţit înhăţa deodată de nişte pumni de oţel. O mână îl strângea puternic gâtlejul, aşa că nu putea scoate nici un sunet. În acelaşi timp, mâinile i-au fost împinse brutal la spate.

   George a fost atât de surprins, încât nu s-a mai gândit să se împotrivească. Iar acum era prea târziu. A putut doar să râcâie pământul cu picioarele deşi era îndoielnic că cineva de pe submarin auzit aceste zgomote.

   Prins zdravăn dintr-o parte, o voce i-a şoptit la urechea:

   — Dacă nu te domoleşti vei face cunoştinţă cu cuţitul meu. Preferi să fii liniştit sau...?

   George a confirmat puternic din cap. Degetele adversarului său îi strângeau atât de puternic gâtul, încât nu mai putea respire. În sfârşit, când îngrozitoarele gheare au slăbit strânsoarea şi George şi-a recăpătat răsuflarea, el era de acum cu totul buimăcit. De jos, Petre a strigat cu jumătate de voce:

   — Sosesc domnule George, s-a întâmplat ceva?

   George a crezut că Petre îl urmează imediat, auzind

zgomotele. Dar adversarul lui George l-a imobilizat repede, dând o lovitură puternică şi apoi l-a târât în tufiş. Omul care l-a luat prizonier nu era întâmpinat şi-l ameninţă cu cuţitul.

   — Proiectorul! a strigat Petre deodată. Dintr-un salt Petre a trecut balustrada, ajungând pe mal, dar tânărul George nu se mai vedea. În aceiaşi secundă s-a aprins şi proiectorul,

îndreptându-şi fascicolul de lumină spre hăţişuri. Dar nici o urmă de George, iar mănunchiul de raze nu a putut străbate frunzişul des de apropiere. George acum era dus de-a lungul unei poteci înguste, pe care o observa cu atenţie cu toate că era ţinut zdravăn, el întipărindu-şi în minte drumul pe care l-a croit indianul. La lumina încă slabă, George şi-a văzut adversarul, ce-l ducea, care era un bărbat spătos şi scund. În spatele lui venea un al doilea individ.

   După cinci minute de mers în faţă le-a apărut o colibă, cu golurile ferestrelor luminate. George a fost împins înăuntru. De pe un pat de scânduri de lângă perete, pe care dormeau s-au ridicat vreo şase oameni.

   — Deşteptarea! a strigat bondocul. George a recunoscut vocea, era a acelui care-l capturase. Grăbiţi-vă am prins aici un tânăr şi ne aşteptăm îndată la vizita tovarăşilor săi. Au sosit cu un submarin, pe care l-am văzut lămurit trecând prin faţa blestematului izvor de foc. Trebuie să apărăm coliba.

   Un bărbat tânăr a păşit înaintea. Spusele sale l-au întrerupt pe rus.

   — Ce ai spus? Un submarin? Atunci să plecăm repede de aici. Suntem prea slab să ne putem apăra împotriva unui întreg echipaj. Privirea sa căuta temătoare în jur. Să ne grăbim. Să mergem la capul sudic cu tabăra noastră, pentru că acolo vom fi în siguranţă.

   — Oho, omul s-a speriat. Eu vă spun că aici ne putem apăra bine, a strigat primul vorbitor. În afară de asta îl avem pe tânăr ca ostatec. Individul gesticula sălbatec cu mâinile în jurul său.

   — Într-adevăr el nu bănuia cu cine avea de a face. Acest submarin aparţine unui căpitan german, pe care l-a păstrat după război şi el...

   — La naiba! L-a întrerupt primul vorbitor, acum ştiu despre cine este vorba. Este căpitanul Farrow, iar aceasta-i cu siguranţă fiul său George.

   Toţi ochii s-au îndreptat spre George. Tânărul a luat o înfăţişare sinceră şi zâmbind prieteneşte oamenilor, a spus calm:

   — Desigur eu sunt George Farrow. Noi am văzut coloana de foc şi vrem să ne informăm ce-i cu ea. Nu m-am aşteptat la o asemenea primire brutală. După ce dumneavoastră cei de faţă veţi binevoi să nu mă mai reţineţi aici, fireşte că vom pleca din nou.

   — Cred că cel mai bine este dacă i-am da drumul, a fost de părere rusul, altfel vom avea neplăceri.

   — Nu, trebuie să-l reţinem şi să-l ducem în campamentul nostru a intervenit cel de al doilea om, care-l luase prizonier. Din postul meu de pază am putut vedea bine submarinul. Pe punte se afla un indian. Cu siguranţă că nu este o întâmplare că aceea slugă oacheşă a venit încoace, aducându-l tocmai pe căpitanul Farrow.

   George a înţeles imediat primejdia care-l ameninţa.

   — Totuşi este o întâmplare, a spus el fără să clipească. Noi l-am pescuit din mare. A fost luat cu barca lui de către uragan.

   Dar de-acum era prea târziu. Imediat toţi s-au îngrămădit în jurul rusului.

   — V-am spus care-i treaba, a strigat el către oamenii săi. Fiecare indian este pentru noi un suspect. Duceţi-l cât mai departe pe tânăr deoarece el ne garantează siguranţa noastră. Repede grăbiţi-vă şi aveţi grijă să nu poată fugi.

   George a fost tras afară imediat din colibă. Banditul care- l luase prizonier i-a apăsat vârful cuţitului în coaste.

   — Dacă vei încerca să-i strigi pe camarazii tăi, îl înfig în tine. Poate că-i mai bine să afli că eu îmi ţin făgăduiala.

   Au început din nou blestemele pe cărăruia strâmtă. Deţinutul nu ţinea de fel să se ascundă. George se gândea în acest timp, iar de un lucru era sigur, că captivitatea lui nu va dura mult. Cu siguranţă că tatăl său se afla pe drum, ca să-l elibereze.

   După un timp au ieşit din pădure şi a început deodată un platou de stânci întins şi netede. Însoţitorul lui George nu părea prea grăbit. El s-a aplecat spre tânăr şi l-a spus într-o doară:

   — Iată tinere, aici camarazii tăi nu-ţi vor da de urmă. Spre ascunzătoarea noastră, de unde nimeni n-are cum să fugă, duce doar o cărăruie abia vizibilă.

   — Asta mi-am şi dorit-o, răspunse tânărul liniştit dar la drept vorbind, ce aveţi să faceţi cu mine? De altminteri, trebuie să fi auzit îndeajuns de multe lucruri despre tatăl meu ca să înţelegeţi că această situaţie va începe să nu-i placă.

   Un al doilea deţinut a intervenit pe un ton îngrijorat:

   — Cred că are dreptate, Jack, însă acum să golim o farfurie de supă înainte ca ceilalţi să înceapă ostilităţile. De fapt ce ne-a oferit rusul? Atât de departe a împins lucrurile, încât în cele din urmă va lua măsuri şi guvernatorul englez şi atunci praful se alege de noi.

   Jack a dat drumul unei înjurături:

   — Nu m-am gândit încă la aceasta. Cu siguranţă că individul a luat legătura cu englezii. Dacă el a dispărut aşa deodată, desigur că ne-ai dat în vileag. Şi atunci ce-i de făcut?

   — Înainte de toate îl vom duce pe tânăr chiar în tabără. Dacă situaţia va deveni critică, poate vom primi libertatea în schimbul vieţii sale. În orice caz eu nu mai rămân mult aici. Pentru mine pământul a devenit prea fierbinte.

   — Dar rusul ne-a spus totuşi că....

   — Lasă afacerea cu Kasanov, l-a întrerupt celălalt, nu mă încred în el; ne duce cu vorba. Să ne grăbim înainte de a ne trezi cu Kasanov aici.

   Cel de al doilea deţinut a pornit grăbit înainte. Drumul urca pe o pantă uşoară. Pe neaşteptate, în noapte a răsunat în depărtare explozia unei grenade. George s-a oprit imediat.

   — Ce s-o fi întâmplat? a izbucnit el. Şi-a dat seama imediat că grenada care explodase era a camarazilor săi.

   — Haide! a bombănit Jack, aceştia sunt oamenii rusului care se vor da înapoi de frică.

   Explozia a fost însoţită de focuri de armă. Se distingea lămurit până şi pocnetul de pistol a lui Petre. Tânărul George a pornit hotărât înainte când a înţeles că Petre este pe urmele sale. Nu va dura mult până când George avea să fie din nou liber.

   Platoul l-au străbătut într-un sfert de oră.

   O cărăruie îngustă ducea înainte prin întunecimea pădurii virgine. George alerga împreună cu cei doi puşcăriaşi, grăbindu-se să ajungă cât mai repede la tabără. În sfârşit a apărut o lumină ştearsă şi s-au trezit într-un luminiş întins, la marginea căruia se aflau mai multe colibe. Afară ardeau două focuri, care conturau siluetele unor oameni. Erau cam vreo douăzeci, care au sărit deodată şi i-au împresurat pe cei doi cu prizonierul lor.

  — Oameni buni! a strigat cât a putut Jack acesta este

George, fiul binecunoscutului căpitan de submarin. Tovarăşii lui sunt pe insulă şi vor fi îndată aici. Indianul pe care-l aşteaptă Kasanov este cu ei. De aceea eu o iau la picior

  Aşa dar, Kasanov şi cu oamenii săi se refugiaseră aici în tabăra deţinuţilor. Tocmai ajunsese şi când vorbea se vedea că de-abia îşi trăgea sufletul.

  — Oho, a dat înapoi Jack, cred că am o grămadă de lucruri să vă spun_

  — Iată însă ce-ţi spun eu, să acţionăm aşa cum prevede învoiala noastră. Noi i-am respins pe căpitan şi pe oamenii lui. Într-adevăr, în faţa mitralierelor noastre el nu poate face nimic. Cu toate acestea, trebuie ca tânărul să ne spună dacă indianul se află pe submarin. Băieţi gândiţi-vă că sub voi în pământ zac milioane. Rusia a cumpărat insula de la englezi şi vă aflaţi pe un ţinut rusesc şi nimeni nu poate să vă facă vreun rău, deoarece am să vă apăr dacă se vor arăta.

  Jack a păşit înaintea rusului.

  — Eu nu cred, a spus el hotărât. Englezii ştiu de mult că aici se află petrol, iar voi n-aţi cumpărat insula. Am să părăsesc chiar acum cu tovarăşii mei insula şi ne vom duce chiar la cei de pe submarin.

  — Am să vă reţin pe toţi aici, a spus tăios rusul şi cine vrea să se îmbogăţească, va îndeplini pur şi simplu ce i se cere. În orice caz, va trebui să lucraţi toţi pentru exploatarea proprietăţii mele.

CONFRUNTARE CU FIARELE PĂDURII VIRGINE

   KASANOV SE PRICEPEA cum să-i ia pe deţinuţi. Involuntar pe faţa lui Jack a apărut o rază fugară de speranţă, dar ea s-a şters cu totul. În numeroşi ochi strălucea pofta de a se îmbogăţi. Doar trei oameni i s-au alăturat lui Jack. Rusul a râd batjocoritor:

   — Aşadar voi patru nu mă mai susţineţi? Atunci ieşiţi din afacere, eu nu vă reţin. Partea voastră ne va reveni nouă. Voi ceilalţi, pregătiţi mitralierele, ca să-i facem o primire bună lui Farrow. Şi s-a întors spre George: iar acum flăcăule, spune-mi unde se află indianul?

   Înainte de a-i răspunde George, a intervenit Jack. El s-a proţăpit foarte aproape de rus, făcându-l să dea înapoi.

   — Tânărul Farrow va merge cu noi, a spus el. Eu l-am luat prizonier şi tot eu am să-l păstrez.

   — Oameni buni, a strigat Kasanov, strident, acest tânăr are pentru noi o importanţă extremă, de care atârnă îmbogăţirea noastră, trebuie să-l reţinem cu orice preţ ca ostatec. Eu pe el îl voi...

   S-a oprit speriat. În apropiere au răsunat împuşcături. George a răsuflat uşurat, îşi dădea seama că ai lui erau pe urmele sale.

   — Germanii, a strigat Kasanov, la mitraliere!

   În aceeaşi clipă în luminiş au apărut clătinându-se trei siluete. Noii veniţi erau răniţi.

   — Fraţilor fugiţi, a gâfâit unul, aceştia sunt nişte adevăraţi diavoli, nici chiar grenadele noastre de mână nu ne pot salva. Vor fi imediat aici.

   S-a iscat o dezordine de nedescris. Oamenii alergau de colo-colo, ocnaşii buimăciţi încercând să se salveze cât mai repede prin fugă în desiş. Apoi au răpăit două mitraliere, snopul lor de gloanţe măturând interiorul pădurii virgine.

   Imediat Jack l-a tras pe George la adăpostul unei colibe. El avea ceva în mână. Tânărul a observat cu bucurie că era chiar pistolul ce-i fusese luat când a căzut în captivitate.

   — Iată aici pistolul dumneatale, a spus Jack. Ai grijă să

dispari, deoarece pentru dumneata devine neplăcut aici acum.

   —  Îţi mulţumesc Jack, i-a şoptit George. Îţi dau şi dumitale acelaşi sfat. În caz că vei cădea în mâinile oamenilor noştri, am să pun o vorbă bună pentru a te ajuta.

   — De aceea te şi las să fugi, a spus Jack. Şi acum dispari, mai înainte ca să bage de seamă Kasanov.

   Totuşi de acum era prea târziu, pentru că deodată înaintea lor a apărut rusul.

   — Ce vorbiţi aici? a întrebat el înfuriate.

   N-a mai apucat să afle nimic. Pentru că George l-a lovit puternic cu latul pistolului şi l-a întins grămadă pe burtă. Apoi i-a făcut semn scurt cu capul lui Jack şi celorlalţi trei şi s-a repezit în desiş.

   Deţinuţii au pornit în mare grabă spre marginea pădurii, îndepărtându-se de răpăitul mitralierelor, fără a observa unde a dispărut George. Tânărul o luase în fugă spre răsărit, de îndată ce a reuşit să ajungă la marginea luminişului şi să se strecoare în desiş. Îşi pusese pistolul la locul lui, iar cu pumnalul ridicat lovea puternic toate obstacolele, înaintând cu repeziciune. Nu era nevoie să meargă tiptil deoarece orice zgomot ce-l făcea era acoperit de ţăcănitul celor două mitraliere.

   George a cotit-o către nord, pentru că presupunea că în partea aceea avea să-şi întâlnească tovarăşii săi. Cu siguranţă tatăl lui va încerca să încercuiască luminişul. Dintr-o dată lătratul mitralierei a încetat. Kasanov îşi revenise şi le făcuse cunoscută fuga lui George puşcăriaşilor.

   Aceştia s-au luat cu înverşunare după tânăr de îndată ce s-a apropiat ziua, dar acum el era departe de tabăra ocnaşilor.

   Curând după străbaterea pădurii în faţa lui George a apărut o suprafaţă întinsă de teren, pe care se ondula o iarbă de înălţimea unui om. George a stat în cumpănă dacă mai putea să-şi întâlnească camarazii săi acum în plină zi. Tânărul s-a orientat repede, apoi a zbughit-o înainte din pădure.

   Din timp în timp, George se oprea şi asculta cu luare aminte. Era destul de departe încât să se mai audă cadenţa mitralierelor. Acum s-a oprit să cerceteze terenul din preajmă. În stânga lui, printre ierburile înalte, a observat o mişcare.

  George s-a ghemuit într-o clipită, deoarece la urechi i-a ajuns un mârâit furios. Şi-a pipăit cu mâna arma dar nu a mai apucat să o scoată. Pe neaşteptate de după un tufiş înalt din vecinătatea lui a ţâşnit o fulgerare gălbuie. Mai iute ca gândul George a observat săritura tigrului şi s-a aruncat fulgerător înapoi, dar totuşi nu a reuşit să evite atacul.

  Înţepenit la marginea unei gropi, George şi-a pierdut echilibrul şi a căzut pe spate. Dar tigrul zbura deja spre el. Puternicul lui salt şi-a greşit victima, dar totuşi felina i-a imobilizat picioarele.

  Tânărul a scăpat un strigăt. El era fără nici o apărare în faţa fiarei. S-a auzit cum tigrul scotea un răget furios, dar el nu-şi ţinea capul îndreptat spre George, ca să-i dea muşcătura ucigătoare, ci-l ridicase deasupra ierburilor. Atunci George a auzit ceva mişcându-se. Văzu cum tulpinile erau zdrobite de goana unei alte lighioane.

  Tigrul a tresărit puternic în clipa când s-a ivit un uriaş bou sălbatec, care alerga nebuneşte direct spre locul unde era George şi cu fiara.

  George s-a văzut pierdut, deoarece dacă tigrul era atacat de bivol el n-ar fi reuşit în nici un caz să se ferească de împunsătura taurului înfuriat. Şase metri îl mai despărţeau pe tânăr de puternicul animal. Tigrul a sărit în lături cu o mişcare mlădioasă, din faţa bivolului ştiind din experienţă că era neputincios în faţa coarnelor. George a încercat cu o grabă febrilă să-şi scoată pistolul. Va reuşi el să abată din drum pe turbatul dobitoc? Deodată în spatele lui au răsunat două împuşcături. În acelaşi timp ceva ca un pumn uriaş a lovit bivolul drept în frunte. Apoi acesta a alunecat puţin pe pământ, din cauza greutăţii sale şi de iuţeala cu care gonea. Şi-a înălţat capul cu coarnele lui mari şi s-a holbat nedumerit înaintea sa. În acelaşi moment tigrul a sărit, Dintr-un singur salt mare şi rapid a fost pe spinarea taurului şi şi-a înfipt colţii în ceafa acestuia, i-a strâns puternic şi puternicul bivol a rămas nemişcat.

   George a urmărit întreaga întâmplare cu mirare amestecată de spaimă.

   — Veniţi repede încoace, se auzi un glas din desiş. Grăbiţi-vă domnule George, până când nu se răzgândeşte tigrul.

   Era vocea lui Petre. George a sărit imediat în sus şi a reuşit să ajungă îndărăt la marginea pădurii. Dar el n-a scăpat din ochi tigrul, care era ocupat cu bivolul. Apoi două braţe puternice l-au apucat de umeri şi l-au tras în desiş.

   — Petre, a murmurat George.

   Totuşi acesta n-a renunţat să se îndepărteze şi l-a luat de mână, ducându-l după el în interiorul pădurii. De abia după ce au trecut mai multe minute Petre s-a oprit din drum.

   George l-a prins de mână şi i-a strâns-o cu putere. A vrut să-i mulţumească, dar de pe buze nu s-a desprins nici un cuvânt.

   Petre a făcut un semn cu capul spre el.

   — Tatăl dumitale m-a trimis să recunosc terenul, l-a lămurit el. O să-i aşteptăm aici şi pe ceilalţi.

   Ei s-au aşezat tăcuţi pe pământ. George a trebuit mai întâi să spună cu de-amănuntul evenimentele, dar acestea se întâmplaseră aşa de brusc şi de repede, încât nu a putut să termine de povestit.

   N-a durat mult şi au apărut căpitanul Farrow şi cu doctorul cu opt însoţitori. Ei l-au îmbrăţişat cu căldură pe tânăr. George le-a istorisit în câteva cuvinte cum s-a petrecut răpirea sa.

   — Este totuşi un miracol tată şi-a încheiat el povestirea, referindu-se la salvarea lui de către Petre.

   Căpitanul a aprobat tăcut din cap, apoi şi-a îndreptat statura.

   — De aceea acum noi vom da o lecţie ocnaşilor, pentru răpirea lui George. Dar unde-i doctorul Rutala?

   — S-a întors pe neaşteptate să facă ceva, a raportat un marinar, presupun că în timpul acesta el a şi potolit focul de la sursa de petrol.

   Căpitanul Farrow a chibzuit o clipă.

   — Atunci trebuie să ne întoarcem imediat. Este cu putinţă ca în partea de nord să mai fie nişte acoliţi de-ai rusului,

care pot să-l pună în primejdie.

  — Eu cred că rusul va încerca să ne distrugă submarinul şi-a dat cu părerea George. Kasanov ştie precis că nu-l vom lăsa să scape şi că planul lui va fi zădărnicit cu totul.

  — Da, trebuie să-i avertizăm pe camarazii noştri. Să ne grăbim!

  Acum George păşea în urma tatălui său care conducea grupul. Petre a pornit cu toată hotărârea pe poteca din tufiş preocupat de gândul că acest Kasanov şi cu oamenii săi ar putea profita de lipsa lor.

  În trei sferturi de oră ai ajuns la cabana construită de doctorul Rutala pentru maşinile sale. Sub un acoperiş se afla un motor Diesel, care punea în mişcare un dinam. George a strigat imediat.

  — Doctorul Rutala s-a apucat deja de lucru. De acolo porneşte afară un cablu. Cu siguranţă că el străpunge o nouă gaură ca să stingă flacăra din mare.

  Căpitanul a confirmat din cap, apoi s-a adresat către unul din oamenii lui.

  — Luttke, du-i pe camarazi înapoi la submarin şi comunică-i domnului Rindow să ordone alarmă maximă. Vom veni şi noi cât mai repede.

  Cei patru tovarăşi, căpitanul Farrow, doctorul Bertram, George şi cu Petre s-au luat după cablu. La vreo sută de metri au dat de indian, care fora cu zel stânca cu burghiul electric. Tocmai când cei patru au ajuns, din gaura sondei a ţâşnit o coloană de petrol.

  Pe deasupra desişului se putea vedea cum îndepărtata coloană care ieşea din mare se lăsa din ce în ce mai jos gata să dispară.

  Indianul a arătat cu capul în faţa sa o pană cu o ciudată formă de con cu solzi, pe care a împins-o cu putere în gaura sondei. El a oprit presiunea petrolului care n-a mai ieşit afară. Apoi cu o lovitură puternică, doctorul a împins-o şi mai adânc, aşa încât nici un strop de lichid n-a mai răbufnit.

  — Bine gândit, a spus căpitanul Farrow, asta este invenţia dumitale?

  Indianul a sta din cap în semn de negaţie.

  — Nu. Aceasta se foloseşte de multă vreme, eu doar am adaptat-o pentru cazuri speciale. După cum văd, îl aveţi din nou pe fiul dumneavoastră, domnule căpitan.

   — A putut să se elibereze singur, mie mi-e teamă că rusul va fi curând aici ca să ne atace.

   — Asta îi va pecetlui soarta. Kasanov este din cale afară de răzbunător. Totuşi eu trebuie să închid cât mai repede gaura de sondă din mare, ca să nu se irosească preţiosul combustibil. Şi el a arătat spre coloana albicioasă care se înălţa din mare. Aici la ţărm am ascuns o barcă mică s-a destăinuit el în continuare, pe care o voi aduce în golf, la submarin.

   — Pot să merg şi eu cu dumneata? a întrebat George. Sunt gata să vă ajut ca să nu fiţi surprins de rus.

   Indianul a râs.

   — Dacă tatăl dumitale vă îngăduie, fără doar şi poate că ar fi oportun.

   Faţa căpitanului s-a întunecat.

   — Nu s-a odihnit de loc, a murmurat el. În ce-l priveşte pe George, acesta va trebui totuşi să nu piardă prea multă vreme.

   Pe când doctorul Rutala şi cu George se înapoiau la colibă, ceilalţi camarazi se grăbeau spre submarin.

   Rutala se străduia să pună la locul lor uneltele cu care lucrase. În timpul acesta George a oprit motorul şi a strâns cablul. După aceea s-a dus să se ocupe de barcă.

   George şi Rutala au împins uşor barca din ascunzătoarea sa. Tânărul a apucat o ramă şi a vâslit spre coloana de petrol. Chiar alături vâjâia şuvoiul de ţiţei de grosimea braţului. Indianul a lăsat în jos un drug de fier a scormonit cu el câteva secunde terenul, apoi a lovit cu putere în jos.

   Imediat coloana de petrol s-a întrerupt. Rutala a mai înfipt o pană în gura de sondă, după care a spus satisfăcut:

   — Din fericire explozibilul nu a smuls instalaţia de foraj, aşa că pana a putut fi introdusă. Acum am să-l rog pe tatăl dumitale să transmită englezilor o radiogramă, ca să trimită aici un distrugător, care să instaureze ordinea în insulă. M- am decis să cedez englezilor o cotă parte din beneficiu, iar ce-mi rămâne mie îmi va fi deajuns pentru ca să-mi realizez investiţiile.

  — Ce doriţi să faceţi cu banii? l-a întrebat George în timp ce conducea barca prin golf.

  — Aş vrea să ridic un spital şi chiar să ajut studiul unor compatrioţi de-ai mei peste hotare.

  — Într-adevăr, acesta este un plan generos, a spus George şi este de dorit să se înceapă lucrul cât mai repede aici.

  George a ocolit promontoriul ce mărginea golful în care staţiona submarinul. Cu exclamaţie uşoară de spaimă George şi-a smucit repede pistolul din toc. Un braţ împingea desişul la o parte cu multă prudenţă. Acesta ţinea în mână o legătură de grenade, gata să le arunce asupra submarinului.

  George a tras şi a nimerit încheietura mâinii vicleanului agresor, după care a urmat o explozie puternică.

ATAC ASUPRA SUBMARINULUI

   LEGĂTURA DE GRENADE de mână aruncată a explodat. De la marginea pădurii seculare s-au desprins bucăţi mari de stâncă ce au căzut în mare ajungând până la submarin. Din fericire pe puntea submarinului nu se afla nici un marinar, deoarece fiecare îşi făcea datoria aşa cum se cerea în stare de alarmă. Paza din turn care întâmplător se uita în altă direcţie când s-a produs explozia, a deschis focul imediat asupra desişului.

   Fiecare strigăt a arătat că rusul Kasanov şi-a adus mulţi oameni pentru a ataca submarinul şi pe care i-a ascuns în desiş.

   Căpitanul Farrow a dat ordin imediat să se pornească motoarele, strigându-i lui George să vâslească cât mai repede şi să-l urmeze, după care căpitanul Farrow şi-a îndreptat submarinul spre un loc mai sigur.

   Dintr-o altă parte a desişului un atacator nevăzut a aruncat un mănunchi de grenade de mână, dar acestea au căzut în apă şi au explodat fără să provoace vreo pagubă submarinului. În desiş s-a auzit un răcnet de furie slobozit de cei din tufiş deoarece marinarii lui Farrow îi ţineau pe loc pe fâşia de plajă.

   Acum submarinul şi-a schimbat direcţia şi a părăsit golful. La rândul lui George vâslea din răsputeri pentru a se îndepărta cât mai mult de ţărm. Cât de bună i-a fost această prevedere s-a văzut imediat. Dintr-odată, din desiş au ţâşnit afară cu mare curaj doi deţinuţi mai îndrăzneţi şi au aruncat două grenade de mână asupra lui George şi doctorului Rutala.

   — Aplecaţi-vă, a strigat el doctorului Rutala şi s-a aruncat şi el pe fundul bărcii.

   Dar doctorul Rutala nu a reacţionat destul de repede. Grenadele au căzut în apă, foarte aproape de barcă şi au explodat. Mai multe schiţe au pătruns prin peretele bărcii. A fost o minune că George a scăpat nerănit, dar doctorul Rutala a fost rănit la umăr. Noroc că nu era grav aşa cum s-

a constat mai târziu.

   De pe submarin, Petre i-a împuşcat pe ambii bandiţi, în timp ce aceştia se retrăgeau în desiş. George continua să vâslească, astfel că înainta repede, străbătând calm apa cu barca sa. Căpitanul Farrow vedea prin ce situaţie grea şi primejdioasă trecea fiul său. După ce căpitanul Farrow şi-a întors submarinul, l-a oprit şi l-a aşteptat pe George.

   Din desiş se auzeau focuri izolate de pistoale, dar care nu-şi atingeau ţinta. Puşcaşii se pare că în afară de mitraliere aveau doar arme uşoare. Marinarii răspundeau printr-un foc sistematic care-i silea pe oamenii lui Kasanov să se retragă şi să se pună la adăpost.

   În cele din urmă, George a ajuns la submarin. Petre era gata să-l ajute pe indian, în timp ce George s-a urcat sprinten pe submarin.

   La un ordin al căpitanului toţi marinarii au evaluat puntea. George şi cu Petre l-au dus pe doctorul Rutala până în turn, de unde l-au coborât în interior. George a închis chepengul, deoarece submarinul a început să se scufunde după care a luat direcţia nord.

   George stătea în turn cu tatăl său.

   — Era cât pe ce să se sfârşească prost, a spus el, de ce nu ai instalat un post de pază pe ţărm?

   — Da, a fost o greşeală din partea mea, i-a răspuns căpitanul, am socotit că sentinela din turn era îndeajuns, nu mi-am închipuit că un singur om nu poate supraveghea întreaga întindere a ţărmului.

   — Şi la ce te gândeşti de-acum înainte?

   — Vom avea multe de făcut. Va trebui să debarcăm pe coasta de sud şi să întreprindem o vizită prin surprindere în tabăra ocnaşilor. Cred că este imposibil ca ei să se aştepte la aşa ceva, după ce noi am pornit aşa de repede la drum. Vor interpreta că ne-au pus pe fugă.

   George a fost imediat entuziasmat de plan.

   — Câteva grenade cu gaze şi cazul a fost rezolvat! a exclamat el.

   — Nu te grăbi, George, nu te grăbi, l-a potolit tatăl său, nu va fi chiar atât de uşor. Numai atunci când vom fi adevărat siguri că ocnaşii nu vor prinde de veste, doar

atunci trebuie să înaintăm, dar cu cea mai mare prudenţă.

   — Domnule căpitan, a intervenit doctorul Rutala, aţi făcut atâta pentru mine, încât nu mai pot pretinde mai mult.

   — Haidem să lăsăm asta, a spus căpitanul, făcând un gest cu mâna, dincolo de persoana dumneatale este ceva mai mult. Este un act de dreptate pentru care oricine altul ar fi procedat ca noi.

   Căpitanul a schimbat cursul submarinului. După un sfert de oră a ocolit insula şi submarinul s-a apropiat încet de coasta sudică. Din fericire investigaţiile doctorului Rutala cu privire la coastă se confirmară întrutotul, aşa încât căpitanul a renunţat să mai sondeze adâncimea apei. Adâncimea apei i-a permis să se apropie până la câţiva metri de ţărm. Pompele electrice au evacuat apa din rezervoare şi submarinul încet, încet s-a ridicat la suprafaţă.

   Căpitanul Farrow a privit prin periscop, dar nu a văzut nimic suspect iar George era gata pregătit de acţiune. A sosit în turn de îndată ce acesta a ieşit din apă, a deschis chepengul şi a sărit afară, imediat după el a ieşit şi Petre.

   Au stat în turn cu pistoalele pregătite pentru tragere, deoarece se aşteptau la un atac din partea ocnaşilor, dar se părea că partea aceasta a insulei nu era păzită.

   George a coborât jos din turn şi dintr-un salt a reuşit să ajungă pe uscat. A stat o clipă şi s-a gândit.

   — Îmi face impresia că aici nu este nimeni şi-a dat cu părerea Petre, care părăsise şi el bordul.

   — Adăpostul ocnaşilor trebuie să fie mai departe spre vest. Cu siguranţă că acolo şi-au instalat paza.

   — Până acolo există o potecă care duce spre tabăra lor. Ar fi mai comod pentru noi dacă am putea folosi acest drum.

   — Aşa cred şi eu. De ce ar trebui să ne ostenim prin încâlceala aceasta haotică. În afară de aceasta, trebuie să mergem în cea mai mare linişte.

   — Şi apoi noi ştim destul de bine unde se află ocnaşii. Şi s-ar putea ca vreun deţinut care a reuşit să fugă să ne caute nu peste mult timp.

   — Aşa dar să pornim cu submarinul de-a lungul ţărmului, a hotărât căpitanul, în timp ce cu o parte din echipaj îi vom

surprinde pe uscat.

  — Eu am să merg înainte, a spus George. Trebuie ca neapărat să descoperim cât mai repede posturile lor de pază, altfel tot planul ni se strică.

  Tânărul aventurier a luat-o sprinten în lungul plajei. După mai puţin de un sfert de oră, George a observat la mai puţin de zece metri în faţa lui o dâră ciudată pe nisipul albicios. Era un şănţuleţ adânc ce se prelungea pe lângă mare. El a atras atenţia însoţitorilor săi.

  — Aici cineva a târât o barcă şi-a spus Petre părerea.

  — Trebuie să fie Jack cu cei trei tovarăşi ai săi, i-a spus George. Aşa dar, el a părăsit insula.

  — Dacă ne luăm după urme, vom da de poteca care porneşte din desiş, a spus Petre.

  — Şi de santinele, a completat George. Aşa că trebuie să fim foarte prudenţi.

  George s-a furişat înainte ca o felină printre tufişuri, cu partea superioară a corpului aplecată gata în orice clipă să se năpustească asupra oricărui adversar ce ar fi apărut. Cu pistolul în mâna dreaptă, era conştient că numai în caz de extremă nevoie putea să-l folosească. Fiecare împuşcătură ar fi alarmat tabăra ocnaşilor şi ar fi fost cu neputinţă o apropiere neobservată.

  George avea doar câţiva metri şi intra în desiş, când, deodată, s-a tras înapoi tresărind. Înaintea sa a observat un om care tocmai îşi întorsese capul în altă direcţie. George a apucat pistolul de ţeavă şi a mai înaintat puţin. Paznicul se uita mereu înainte. Fără a sta pe gânduri, tânărul, a făcut o săritură scurtă, dar foşnetul uşor făcut de acesta a fost auzit de ocnaş. El s-a întors dintr-odată dar nu destul de repede. Deja George se afla lângă ocnaş şi-l lovi pe la spate.

  — Bravo, George, ai procedat foarte bine.

  Apoi i-a cerut lui Petre să-l lege pe ocnaş şi i-a spus unui marinar să-l ducă înapoi sub pază.

  Fără să-şi mai piardă timpul, aventurierii noştri au pornit mai departe. Ei au mers acum pe cărarea descoperită şi care şerpuia prin desişurile junglei.

  George s-a grăbit spre o spărtură din desiş când pe neaşteptate s-a ciocnit de un om. Acesta era chiar rusul

Kasanov, care probabil voia să se orienteze asupra situaţiei şi să se salveze.

   Kasanov s-a aruncat fulgerător şi prin surprindere asupra lui George, i-a aplicat tânărului o lovitură atât de violentă în piept, încât acesta s-a clătinat, apoi a făcut un salt într-o parte, după care a dispărut fără urmă în desiş.

   George a privit buimac după rus. Intenţiona să se pună la adăpost, sau să-i găsească pe ceilalţi ca să dea o năvală asupra ocnaşilor. Era greu de aflat ce avea în minte. Kasanov fugise pur şi simplu. Tânărul se gândea că rusul fugise şi se gândea doar la propria lui salvare şi nu să-i mai prevină pe ocnaşi.

   Chiar şi Petre era de aceeaşi părere.

   — Kasanov a întins-o acum cât a putut, a spus el. Credea bunăoară că noi ne aflăm în cu totul altă parte. Cu siguranţă că el are doar o singură dorinţă, aceea de a pune o distanţă cât mai mare între noi şi el....

   —  Aşa cred şi eu, Petre şi în acest caz noi trebuie să-i învingem în primul rând pe ocnaşi şi după aceea să-l căutăm pe Kasanov.

   După aceasta au pornit mai departe. De data aceasta George îşi mărise atenţia, deşi nu mai era stingherit de nimic în faţă. În sfârşit, înaintea lor s-a deschis un luminiş întins. Spre satisfacţia lui George s-a stârnit o adiere slabă ce sufla spre colibele ocnaşilor. În faţa acestora domnea o mişcare însufleţită, oameni se îndeletniceau înfriguraţi şi grăbiţi cu pregătirile de apărare. Pe semne că nu erau totuşi convinşi că submarinul s-a îndepărtat pentru totdeauna.

   Aventurierii s-au desfăşurat repede la marginea luminişului într-un şir de trăgători, păstrând între ei o distanţă de un metru.

   Căpitanul a luat cu el pe cel mai bun marinar aruncător de grenade. Trebuia ca la comanda sa să dea năvală cu toţi şi să alerge în aşa fel încât când ocnaşii le vor observa apropierea, să poată fi aruncate cu efect maxim grenadele cu gaz.

   Căpitanul, aflat în mijlocul rândului, a ridicat încet braţul. Camarazii urmăreau cu privirea încordată când avea să lase mâna în jos, ca să pornească la asalt.

  Totuşi s-a întâmplat ceva, la care nimeni nu s-a gândit. Se părea că destinul îi ocroteşte pe puşcăriaşi. Pe neaşteptate vântul şi-a schimbat direcţia şi a început să sufle dinspre colibe spre marinari.

  Întreg planul atât de bine conceput, s-a prăbuşit. Acum grenadele cu gaz nu mai foloseau la nimic, ci dimpotrivă, erau primejdioase pentru aventurieri. Căpitanul a lăsat mâna încet în jos ordonând:

  — Repede înapoi, dar fără zgomot. Nu trebuie să fim văzuţi de bandiţi. Oamenii au părăsit de îndată locul şi s-au furişat înapoi pe potecă, unde s-au adunat cu toţii.

REVENIRE SURPRINZĂTOARE

  AVENTURIERI AU IZBUTIT să dispară neobservaţi din luminiş în desiş. George a strâmbat din nas.

  — De data aceasta nu ne-am îndeplinit de loc misiunea a spus George fără chef.

  Tatăl său i-a pus mâna pe umăr:

  — În acest caz nu se putea proceda altfel. Nu avem voie să riscăm viaţa marinarilor, într-un loc deschis, deoarece ocnaşii ne-ar fi împuşcat cu mitralierele lor. Nu vreau să sacrific pe nici unul dintre oamenii mei.

  — Dar va fi mai greu să pătrundem în luminiş prin partea opusă. Ai văzut că au ridicat un dig de apărare, în spatele căruia au instalat mitraliere. Ei ne aşteaptă dinspre nord, tocmai din partea de unde suflă vântul. Aceasta ne va îngreuna nemaipomenit de mult acţiunea noastră.

  — Cu toate că ne-a rămas doar o singură posibilitate, tată, va trebui să ne despărţim. Un detaşament va ocoli luminişul ca să atace tabăra din partea de sus, iar altul trebuie să aştepte, dar în aşa fel să nu poată fi ajuns de gaze.

  — De ce este necesar să ne despărţim? Cu cât vom fi mai mulţi, cu atât vom avea o victorie mai sigură.

  — Dacă vom merge cu toţi, ne pândeşte primejdia ca cineva să ne descopere. Ar fi cu mult mai bine dacă ne-am duce să acţionăm doar Petre şi eu şi poate încă patru camarazi. Este îndeajuns să terminăm totul cu bine, dacă fiecare din noi va lua cu ei patru grenade cu gaz.

  Căpitanul Farrow s-a gândit o clipă, apoi a clătinat din cap.

  — Trebuie să-ţi dau dreptate George, dar gândeşte-te că de tine şi de cei care te însoţesc depinde buna reuşită a acţiunii noastre aici. Fă-ţi timp ca mai întâi să încerci a-i scoate din luptă pe servanţi care prezintă cea mai importantă ameninţare pentru voi. Pe cine vrei să iei cu tine?

   — Cei patru vor fi traşi la sorţi, a spus George imediat. Pentru mine este indiferent cine ne va urma. Petre şi cu mine ne-am angajat între timp ca să croim drum prin desiş, care să poată fi urmat de camarazii care ne vor ajunge din urmă.

   Petre scosese deja cuţitul şi s-a strecurat printre cele două tufişuri în junglă. Se folosea de cuţit cu o mare precauţie. Dacă ocnaşii ar fi auzit vreun zgomot mai deosebit, atunci ar prinde de veste şi surpriza ar suferi un eşec.

   Înaintau foarte încet prin desişul de arbuşti şi liane. După un timp, a venit sorocul să pornească şi marinarii. George era nemulţumit că înaintau atât de încet, dar se stăpânea, deoarece îşi dădea seama că descoperirea lor i-ar putea pune în mare pericol. Desişul nu le-ar oferi nici o apărare împotriva rafalelor de mitralieră. Au făcut cam jumătate din drum, când George a văzut venind dinspre lagărul ocnaşilor doi oameni către ei. El i-a făcut atenţi pe însoţitori printr-un strigăt uşor, apoi s-au adăpostit după copaci.

   Petre s-a întins alături de George.

   — Vor nimeri totuşi direct aici, a şoptit el. Dar dacă cumva ne-au observat?

   — Sper că nu, i-a răspuns George încet, atunci cei doi nu s-ar mai mişca atât de degajaţi.

   — Dar ce caută ei aici? Când vor intra în desiş vor descoperi poteca croită de noi.

   — De aceea va trebui mai înainte de toate să luăm nişte măsuri. Sunt de părere că sunt nişte cercetaşi, trimişi de cineva ca să ne caute.

   Deţinuţii au ajuns la marginea pădurii. Au şovăit o clipă, după care au pătruns în desiş şi au luat-o de-a dreptul spre locul unde se aflau George şi Petre.

   George şi-a tras încet afară pistolul din toc. Ocnaşii se apropiau tot mai mult, iar unul din ei a ajuns la doi metri.

   — Cred că-i deajuns, a spus acesta, aici nu ne mai poate vedea nimeni din tabără. Hai să stăm aici.

   Cei doi oameni s-au aşezat pe pământ şi-au răsucit o ţigară.

   — Jack a procedat bine, a spus unul din ei, aş vrea să

merg după el. Ce părere ai Dick?

   — Ai deplină dreptate, Fred, suntem nişte neghiobi că neam luat după rus. Povestea s-a sfârşit şi va trebui să dispărem.

   — După cum mă ajută capul, nici eu nu cred, câtă vreme nu o întinde rusul.

   — Dacă îl prinde pe bădăran, o s-o cam păţească, zise Fred şi atunci nu va mai fi de loc de folos Rusiei sale.

   Cei doi au tăcut câteva minute. George îşi pierdea răbdarea şi această tărăgănare începea să-l supere. Totuşi nu putea să se mişte de loc de pe locul său.

   — Stupidă ideea să ne împingă contra germanilor, a spus Fred în continuare şi pot apare nici unde nici nu ne aşteptăm.

   — Şi dacă într-adevăr nu se întorc? Eu am văzut că s-au scufundat şi i-am urmărit cu privirea până au dispărut.

   Fred a râs cu hohote.

   — Nu te lăsa păcălit. Fac prinsoare cu tine că au ocolit insula şi acum s-au întors îndărăt.

   — Suntem chiar aici a strigat George, în timp ce a ţâşnit fulgerător şi s-a aruncat asupra unuia din bandiţi. Petre l-a imobilizat pe celălalt.

   Atacul a fost atât de surprinzător, încât nici unul din cei doi oameni nu a prins de veste. Până să înţeleagă ce se petrece cu eu, George şi Petre îi şi loviseră deja în tâmplă cu pistoalele lor. Cei doi ocnaşi au căzut imediat în nesimţire.

   Petre i-a legat la iuţeală şi le-a vârât în gură câte un căluş.

   — Trebuie să ne grăbim, a spus încet George. Cineva trebuie să-i aştepte pe cercetaşi. Dacă aceştia nu se mai întorc, acel care i-a trimis va intra la bănuieli.

   Apoi i-au ascuns pe cei doi prizonieri. Deocamdată nu mai era nevoie să se preocupe de ei, iar dacă cineva din tabără ar fi auzit vreun zgomot ar crede că cei doi cercetaşi l-au produs.

   În cele din urmă, s-au aflat în imediata apropiere a colibelor. Printr-o aruncare mai lungă, camarazii erau în stare să ajungă până la digul împrejmuitor de apărare, dar totuşi voiau să fie mai siguri. Ocnaşii puteau fi cu toţii surprinşi şi ameţiţi de gaz, chiar dacă vreo câţiva s-ar fi aflat ceva mai departe de tabără. Totuşi fiecare om care nu rea atins de gaz, ar prezenta o primejdie.

   George se afla cu câţiva metri înainte în faţa însoţitorilor săi. Târându-se încet, el s-a apropiat tot mai mult de marginea luminişului. Trebuia să mai înainteze încă vreo câţiva metri, ca să poată arunca grenada cu gaz, încât să fie destul de sigur că va obţine efectul dorit. Situaţia lui George era deosebit de periculoasă. El a ajuns deja la o depărtare de cel mult doi metri de marginea desişului. Aici se găseau doar patru copaci şi nu foarte groşi, care să ofere o apărare împotriva focului de mitralieră. Stăpâniţi desigur de încordare, ocnaşii puteau trage la întâmplare asupra pădurii, numai ca să-şi facă curaj. În acest caz George n-ar fi scăpat teafăr.

   Într-adevăr, tânărul nu s-a gândit la acest pericol. El s-a târât cu cea mai mare grijă, încetul cu încetul, înainte. Pentru această scurtă distanţă, a avut nevoie de mai mult de un sfert de oră, stăpânindu-se totuşi cu întreaga lui energie deşi nerăbdarea lui nu avea margini.

   Spre norocul lui şi ocnaşii se menţineau liniştiţi. Strigătele şi chemările lor le înţelegea bine. Pentru George era de neconceput să fie nevoit să stea atât de mult inactiv. Făcând această larmă, ocnaşii nu erau în stare să audă apropierea germanilor. George s-a uitat în urma şi l-a văzut pe Petre cu ceilalţi camarazi. El a făcut un semn cu capul dând de înţeles că voia să înceapă atacul. Marinarii s-au mai târât puţin înainte şi lateral, ca să ajungă la aceeaşi înălţime cu George.

   Tânărul şi-a ridicat capul. A privit direct spre ţeava unei mitraliere. Trebuia să arunce în aşa fel încât grenada să explodeze puţin mai într-o parte, pentru a nu fi rănit întâmplător vreun trăgător. El a mai aşteptat trei minute apoi cu un strigăt puternic a sărit afară din desiş. Prima lui grenadă a aruncat-o spre servanţii mitralierei iar pe cealaltă a aruncat-o mai departe în dreapta.

   La rândul lor, Petre şi ceilalţi camarazi au aruncat grenadele lor bine ţintite în tabără. Grenadele au explodat cu o detunătură înăbuşită, gazele făcându-şi efectul aproape fulgerător. Până vreo unul din ocnaşi să se poată gândi la apărare, erau deja toţi căzuţi la pământ fără cunoştinţă. Dintr-odată, peste întreaga întindere s-a lăsat o linişte mormântală.

VII

SFÂRŞITUL UNUI SPION

   OCNAŞII AU FOST LEGAŢI fără prea multă osteneală. Acum trebuia ca cineva să-i ia în primire pe ocnaşii capturaţi. De aceea căpitanul Farrow a trimis un marinar la submarin cu ordinul de a expedia o radiogramă autorităţilor engleze.

   După puţin timp marinarul s-a întors şi a raporta că un distrugător englez care se află în apropiere va primi ordin să meargă imediat până la insulă. În afară de aceasta el a mai informat că în portul unde ocnaşii îşi aveau ambarcaţiunile nu a fost văzută nici o urmă rusului.

   George a privit spre Petre.

   — În ciuda derutei sale, Kasanov procedează foarte chibzuit.

   — La ce vă gândiţi, domnule George, a întrebat Petre.

   — Kasanov şi-a dat seama că locul unde sunt bărcile este nesigur. De aceea el s-a hotărât să alerge în grabă pe partea cealaltă a insulei.

   — În acest caz doctorul Rutala se află în cea mai mare primejdie.

   — Cum aşa. Dar se află totuşi pe submarin?

   — Fără a fi îngrijorat, el mi-a spus că vrea să meargă la coliba lui.

   — Atunci să ne grăbim. George s-a întors spre tatăl său, ca să continue discuţia. Tată, ocnaşii nu-şi vor reveni mai înainte de douăzeci şi patru de ore şi între timp eu şi cu Petre putem să-l căutăm pe rus.

   — N-am nimic împotrivă. Însă va trebui ca noi să mai rămânem aici deocamdată, deoarece nu-i putem duce pe prizonieri.

   Cei doi prieteni au pornit la drum fără întârziere. După un timp, ei au ajuns la coliba indianului. George a făcut un ocol mare în jurul colibei. El a procedat astfel mai mult din obişnuinţă decât de teamă că rusul l-ar putea ameninţa din colibă. Cât de bună a fost această măsură de prevedere şi-a dat seama în curând. Deodată, George a încremenit pe loc. El i-a arătat înfrigurat lui Petre ceva pe jos:

  — Iată, Petre, ce am descoperit. O urmă ciudată.

  Petre s-a aplecat înainte şi a examinat minuţios urma.

  — Pe aici au trecut cel puţin patru oameni, a spus Petre.

  George s-a uitat atent în jur.

  — Aceasta îmi dă de gândit. Urma este încă proaspătă, cel mult de un sfert de oră.

  — După părerea mea, Kasanov s-a întâlnit cu câţiva ocnaşi risipiţi şi i-a luat cu el. Totuşi ce este cu această urmă de târâtură?

  — Se vede ca şi cum ar fi tras pe aici un drug de fier. George a izbucnit nervos. Înţelegi ce înseamnă aceasta?

  N-a mai aşteptat răspunsul şi s-a îndreptat spre colibă. În interiorul ei se observau urmele unei lupte îndârjite. A cercetat grăbit duşumeaua dar nu a descoperi nici o dâră de sânge, deci doctorul Rutala, nu a fost rănit. George a răsuflat uşurat. S-a întors spre Petre, care se oprise în uşă.

  — Este limpede că rusul Kasanov nu intenţionează să lupte ca să se apere, dar l-a luat totuşi pe indian cu el.

  Faţa lui Petre a devenit îngândurată.

  — Doctorul Rutala trebuie să fi opus rezistenţă şi fireşte, a fost copleşit de către atacatori. Acum rusul are un ostatec şi asta este foarte neplăcut pentru noi.

  — Repede, Petre, să nu le lăsăm nici un răgaz. Cu siguranţă că ocnaşii nu se aşteaptă încă să apărem şi vor fi cu atât mai surprinşi când ne vom ivi aşa deodată înaintea lor.

  George a alergat la şopron unde Rutala îşi ţinea maşinile aduse. Aici domnea o mare dezordine. Kasanov a distrus şi a întors totul pe dos.

  — Îţi dai seama ce s-a întâmplat? a întrebat George. Lipseşte instalaţia portativă de foraj.

  — Şi micul dispozitiv de ridicare. Bănuiesc ce plănuieşte rusul, trebuie să-l împiedecăm cât mai repede.

  Cei doi au părăsit locul. Ieşiţi afară, ei s-au luat după urmele clare ce se pierdeau în desiş.

  — Cum poate să fie cineva atât de imprudent, când ştie că este urmărit, zise Petre.

   — Cu siguranţă că acest Kasanov crede că noi ne mai aflăm cu oamenii noştri în tabără, i-a răspuns George.

   Deodată desişul a luat sfârşit şi în faţa celor doi prieteni s-a întins un teren lipsit de vegetaţie care se întindea până la ţărm. Nu departe se afla instalaţia de foraj. George s-a oprit pe loc.

   — Mi-am închipuit asta, şopti el. Vor să ajungă la stratul de petrol şi să-l facă să erupă pentru a-l risipi.

   — Kasanov şi cei patru ocnaşi, a constatat Petre înverşunat. Rutala zace legat la pământ.

   — Doar la vreo sută de metri de aici, a spus George satisfăcut. Ai văzut şi barca cu motor?

   — Este uimitor că s-a hotărât aşa deodată să vină aici.

   — Acum înţeleg pe deplin de ce Kasanov a luat instalaţia de foraj. Scurta lui oprire aici nu-i va împiedeca încercarea de a fugi. Barca cu motor este gata de pornire şi dacă se iveşte o ameninţare, rusul poate să dispară la iuţeală cu oamenii săi.

   — Kasanov este un adevărat diavol, a zis Petre. S-a gândit că dacă nu reuşeşte să obţină petrolul pentru el, atunci să nu poată nici alţii să-l aibă.

   — Ce putem face acum, Petre? Un pistol împotriva altui pistol mai merge, dar cinci împotriva a două, poate să ne aducă un eşec. Pe lângă puţ nu se află nici o tufă, cât de mică, aşa că nu avem posibilitatea să ne apropiem de ei neobservaţi. Ce-i drept sunt destul de ocupaţi cu munca lor şi aş dori s-o facem, dar cu toate acestea, să nu ne lăsăm descoperiţi înainte de vreme.

   — Asta este foarte neplăcut, mai ales pentru Rutala. Să-l lăsăm pur şi simplu pe om zăcând, ars de razele soarelui.

   Şi Petre şi-a încruntat ochii, pe când puşcăriaşii se chinuiau să adâncească gaura de sondă.

   — Trebuie neapărat să facem ceva, Petre, deoarece îndată va ţâşni petrolul şi atunci va fi prea târziu. N-avem voie să permitem ca Rutala să fie şi mai mult păgubit.

   — Asta nu se va întâmpla, a izbucnit Petre. Acest Kasanov i-a produs destule necazuri.

   George îşi avea planul pregătit.

   — Fii atent, eu o iau la dreapta, în josul mării. Acolo desişul ajunge până la marginea ţărmului. Când mă voi găsi în dreptul bărcii cu motor, atunci într-adevăr mă voi putea folosi de pistol.

   — Este bine cum procedaţi, dar atunci ce voi face eu?

   — Tu ai să rămâi aici şi vei aştepta două minute, apoi vei deschide focul asupra ocnaşilor, dar să tragi în aşa fel, încât să nu-i atingi.

   Petre nu era întrutotul dea cord cu asta.

   — La drept vorbind, aceşti indivizi nu merită nici o cruţare. Cred că ne purtăm prea blând cu ei.

   — N-avem voie să uităm că şi ei sunt oameni, a spus George cu gravitate. În ce ne priveşte, noi nu ne vom cruţa viaţa.

   Uriaşul a clătinat din cap surprins. George s-a întors cu faţa spre locul unde intenţiona să ajungă, l-a privit încă o dată şi i-a spus lui Petre:

   — Să ai grijă ca după fiecare împuşcătură să-ţi schimbi locul. Ocnaşii trebuie să creadă că noi suntem mai mulţi şi să-i derutăm, ca să nu-şi poată organiza apărarea.

   — Aceasta se va întâmpla numai după ce veţi ajunge cu bine la ambarcaţiune şi vă veţi afla în siguranţă acolo.

   — Voi izbuti totuşi să ajung teafăr. Să nu te muţi în altă parte când voi fi lângă barcă. Am să deschid mai întâi focul. După câteva împuşcături în motor, vom deveni stăpâni pe situaţie. Când voi trage eu tu să alergi pe cealaltă parte a ţărmului mării.

   George s-a îndepărtat, iar Petre a aşteptat exact cele două minute, apoi a ridicat încet pistolul, a ochit scurt şi a apăsat pe trăgaci.

   Efectul a fost surprinzător. Ca loviţi de un bici, ocnaşi s-au învârtit în jurul lor zăpăciţi, silindu-se să-şi caute un adăpost cât mai bun. Arma lui Petre se auzi din nou, după care el s-a aruncat cu câţiva metri într-o parte şi a continuat să tragă. Gloanţele se înfigeau în pământ înaintea ocnaşilor.

   — La barcă a strigat Kasanov, cu voce stridentă, veniţi repede! s-a putut auzi de la marginea desişului.

   Deţinuţii s-au dus într-o fugă sălbatecă spre ţărm. Pe indian l-au abandonat lăsându-l întins pe jos, ei gândindu-se acum la propria lor salvare.

   George era deja în siguranţă la postul său. Aşteptă cu pistolul în mână, având piedeca trasă, ca fugarii să se repeadă la barca cu motor şi să se urce în ea. Încă nu trăgea, până când ei nu aveau să pornească motorul şi să împingă barca la mal. Numai atunci când ocnaşii s-au aflat în îngustul intrând de mare, arma sa a început să răpăie.

   Primul glonţ a lovit rezervorul de benzină şi l-a străpuns pe la jumătatea lui. În barcă s-a revărsat un jet gros de benzină. Al doilea a distrus sistemul de aprindere şi imediat motorul s-a oprit. Cu a treia împuşcătură George a scos din funcţiune cârma. Ocnaşii priveau în jurul lor derutaţi şi au înţeles că nu puteau face nimic. Şi-au ridicat încet mâinile sus, în afară de Kasanov care şi-a smucit afară pistolul.

   — Trageţi, trageţi nimiciţi-i! a răcnit el. Nervii trebuie să-l fi părăsit cu totul.

   George a ieşit afară din desiş. Barca cu motor se găsea înclinată la vreo şaisprezece metri de el. Sta nemişcată în apă.

   — N-are nici un rost să opuneţi rezistenţă pentru că nu mai puteţi scăpa, le-a strigat George celor din barcă. Predaţi-vă şi aruncaţi-vă pistoalele în apă.

   Deţinuţii îl priveau pe George cu ochi holbaţi ca pe o arătare. Dar nu au dat nici un răspuns.

   — Tovarăşii voştri din tabără au fost capturaţi. Deci nu opuneţi nici o rezistenţă căci ar fi zadarnică.

   — Mai întâi trebuie să mă aveţi pe mine, a strigat Kasanov şi şi-a ridicat pistolul.

   Atunci unul dintre ocnaşi i-a smuls arma din mână şi i-a aruncat-o în mare.

   — Eşti nebun? a gâfâit rusul, nu-ţi dai seama ce o să se întâmple cu noi?

   — Ştiu asta dar ţin mai mult la viaţă. Afacerea noastră s-a năruit, trebuie să-ţi dai seama că totul s-a terminat.

   — Idiotule, a spumegat Kasanov, sări în apă ca să înotăm înapoi la mal. Insula este destul de întinsă, ca să ne ascundem.

   — Intră doar tu în apă, l-a îndemnat ocnaşul batjocoritor, ca să-ţi duci până la capăt nemaipomenitele tale scopuri.

   — Drace, nu putem trage asupra unor oameni dezarmaţi şi-a spus George. Privirea i s-a îndreptat spre celălalt mal, acolo unde tocmai se ivise la marginea apei Petre. El a făcut cu pistolul un gest fără echivoc spre Kasanov. Aruncaţi-vă armele imediat, a strigat din nou.

   I-au dat ascultare tăcuţi. Cu mişcări prudente, au lăsat să le alunece în apă armele din mână. Nu îndrăzneau să facă nici o mişcare.

   — Săriţi câte unul în apă şi înotaţi spre mine! a poruncit uriaşul. N-am nici o reţinere şi voi trage imediat dacă cineva va face vreo mişcare.

   Pe chipul său se vedea atâta înverşunare, încât fiecare cuvânt era crezut fără nici o rezervă de către ocnaşi.

   Primul a sărit în apă şi a înotat spre ţărm. Petre l-a luat în primire şi i-a legat mai înainte mâinile şi picioarele. Au urmat ceilalţi trei. N-au opus nici o împotrivire, acum în barcă se afla doar Kasanov. Privirea îi rătăcea în jur, căutând o posibilitate de a scăpa de captivitate.

   — Ai nevoie de o invitaţie specială, Kasanov? a strigat Petre. Haide grăbeşte-te, pentru că n-am prea mult timp de pierdut.

   — Mai întâi trebuie să mă ai, i-a strigat rusul înapoi. Dar în vorbele sale se simţea frica.

   — Eu pot să te aduc, dat atunci te vei convinge că va fi pentru tine foarte neplăcut.

   Atunci George şi-a dat jos centura şi s-a aruncat în apă. S-a apropiat de barca cu motor înotând energic. Curând a ajuns la doi metri de rus.

   Kasanov l-a privit cu un rânjet diabolic. El s-a aplecat şi a ridicat de jos o cange.

   — Acum te am eu pe tine, a răcnit el năpustindu-se înainte, tu nu poţi să mă înlături pe mine.

   Kasanov era într-o asemenea situaţie, încât nu mai era în stare să-şi dea seama ce se întâmplă cu el. El vedea cu totul deformat realitatea. Într-adevăr, nu înţelegea că George era un foarte bun înotător. Dar el uitase cu totul de Petre.

   Rusul a ridicat cangea şi a făcut-o să vâjâie prin aer. Aceasta a căzut exact pe locul unde se afla capul lui George. Însă tânărul s-a scufundat fulgerător.

   Kasanov s-a holbat alarmat în apă. În aceeaşi clipă trase şi Petre. El l-a nimerit pe rus în partea superioară a braţului drept. Acesta a scos un geamăt şi a căzut pe fundul bărcii.

   Între timp George a ieşit din nou la suprafaţă pe partea cealaltă a bărcii. A înţeles imediat ce s-a întâmplat. Printr-un avânt puternic a ajuns lângă barcă şi s-a săltat sus. L-a apucat cu mâna udă pe Kasanov.

   Asta reprezenta prea mult pentru un om. Kasanov era cuprins de o asemenea spaimă, încât nu mai putea face nici o mişcare. De pe buze i-au ieşit nişte sunete nedesluşite, apoi s-a întins fără cunoştinţă.

   George a căutat ceva prin barcă şi l-a legat pe rus. Apoi ia bandajat rana acestuia. În continuare, el a luat o scândură ce zăcea pe podea şi a început să vâslească cu ea, mânând barca spre Petre.

   În timp ce uriaşul îl supraveghea pe prizonier, George îl elibera pe indian. Doctorul Rutala i-a scuturat cu putere mâna şi i-a mulţumit, radiind de bucurie pentru ajutor.

   Cei trei n-au aşteptat până când rusul şi-a revenit în fire ci au pornit numaidecât în marş spre sudul insulei.

   Ocnaşii au fost obligaţi de la bun început să-l poarte cu schimbul pe Kasanov. Nu mult, după această întâmplare şi- au ajuns camarazii din urmă.

   Chiar în aceeaşi zi a avut loc întâlnirea cu distrugătorul englez. Căpitanul Farrow i-a predat pe prizonieri comandantului, apoi aventurierii noştri şi-au luat rămas bun de la doctorul Rutala.

   Indianul nu-şi găsea cuvinte pentru a-şi exprima recunoştinţa el strângându-le doar fără glas mâinile. A urmărit mult timp plecarea submarinului. Abia când a pierit din vedere la orizont, el şi-a părăsit locul.

   La rândul său şi George a rămas în picioare la prora submarinului, cu părul scuturat de vânt. Ochii săi ageri priveau înainte. Alături de el stătea Petre, credinciosul său prieten şi tovarăş în atât de multe aventuri. Rătăceau astfel împreună pe oceanele lumii, gata întotdeauna să intervină acolo unde descopereau vreo nedreptate.

SFÂRŞIT

Volumul 207

SĂGEATA OTRĂVITĂ

   CURARA ÎN INSULINDA

   PORUMBUL CU TULPINILE ce depăşeau un stat de om şi cu frunzele lătăreţe ca o sabie sarazină, se întinde unduitor precum o mare verde-argintie.

   Departe în interiorul insulei, câmpul de orez oferea şi el o privelişte minunată, o alintare gingaşe de flori verzui peste apa mocirloasă şi gălbuie.

   Poate că această imagine ar fi fost mai frumoasă fără vigurosul porumb de pe nemărginitul domeniu. Aşa că de aici, de pe veranda impunătoarei case, nu se putea vedea incomparabila orezărie.

   Marian trebuie să fi avut acelaşi gând cu al meu, atunci când s-a întors spre gazda noastră şi i-a spus cu amabilitate.

   — Ai întemeiat o plantaţie grandioasă.

   Domnul Harris a clătinat capul.

   — A cerut totuşi un efort considerabil, a spus el.

   A răspuns simplu, dar mândru şi conştient de sine. Din întregul fel de a fi al lui Harris, orgolios şi sigur de sine, îţi dădeai seama de îndată că ai în faţa ta un american. Unul din acei americani care se întâlnesc numai în Vestul şi Vestul Mijlociu al Statelor Unite, unde principala activitate economică o constituie creşterea vitelor şi cultivarea pământului.

   — Mi-au trebuit vreo câţiva ani ca să pregătesc aceste ogoare peste pădurea virgină şi tufişuri, dar acum - şi-a arătat dinţii albi ca zăpada - acum mă bucur de rezultate pe măsură.

   — De fapt de ce te-ai gândit că-i potrivit să te stabileşti aici? l-am întrebat eu.

   Harris şi-a întors spre mine faţa mare şi oacheşă de sub pălăria decolorată cu borul lat:

   — Aici, a spus el, este la fel de bine ca şi în alte părţi, mister Bertram. Dacă un om îşi cultivă ogorul, pe insula Mentavi, în Missouri, sau în altă parte, este tot una. Pretutindeni îşi rupe oasele ca să obţină ceva. Însă într- adevăr, nu aceasta voiţi să aflaţi. Cum am ajuns aici? El a dat din umeri şi a râs nepăsător. Întrebarea poţi s-o pui oricărui american din lume, de la vlădică la opincă. Am venit aici pe vremea războiului şi după terminarea lui am rămas aici. În timpul acela nu mi-am îngăduit să fac prea multe. Cum se spune, după mine toate belelele se ţineau. Şi apoi s-a uitat la mine şi mi-a spus cu o voce neobişnuit de schimbată. În orice caz, aşa îmi vine să cred câte odată.

   L-am ascultat cu atenţie deşi nu isprăvise, nu l-am întrebat pe Harris de ce anume era preocupat.

   Noi debarcasem pe această insulă de vreo câteva zile, pentru că motorul iahtului nostru a avut o pană şi căpitanul Hoffman a vrut să manevreze vasul prin dificilul şenal navigabil din sud-estul Sumatrei, unde să-l repare pe vreo insulă, înainte de a porni mai departe.

   Mel Harris, pe veranda căruia ne aflam, ne-a primit cu cea mai desăvârşită ospitalitate americană pe insula sa. Aproape pe întreaga lui insulă din strâmtoarea Siberut, de la nord de insula Siberut, se întindea plantaţia care-i aparţinea. El a cumpărat-o de la guvernul din Djakarta pe bani peşin, din venitul obţinut doar de pe un biet hectar ce-l avusese la început pe insula cea mare.

   Djakarta era bucuroasă să ia fiinţă încă o fermă care să ofere o producţie bună şi să aibă pe o mică insulă cât mai puţine griji. Şi într-adevăr, afacerea era avantajoasă pentru ambele părţi.

   Desigur Marian a ascultat până când vocea lui Mel Harris a început deodată să devină neliniştită.

   — Ai vreun necaz cu muncitorii? a întrebat el într-o doară.

   Harris a oftat.

   — Oricum există necazuri când te afli într-o ţară ca asta. Înţelegi dumneata, o ţară tânără. De aceea, eşti stăpân pe tine doar când băştinaşii devin maturi şi deşi nu sunt deprinşi să se poarte cu răspundere, treaba nu merge prost. De altfel cineva se află mereu printre ei. Apoi pentru prima oară am pe plantaţie un trib care se ţine de treabă. Pe lângă asta încă de pe vremea războiului, pe când eram tânăr, cunoşteam într-o oarecare măsură cum să mă port cu ei. Nu, nu-i asta! Există cu totul altă chestiune care-mi provoacă grijile despre care m-ai întrebat. Află, a izbucnit el, că sunt obişnuit cu greutăţile. Vin din vestul mijlociu al Statelor Unite şi acolo întotdeauna am avut parte de o grămadă de necazuri, ba lipsea apa, ba erau puţini oameni şi ce mai încolo, cunoşti cum merg treburile! Cred totuşi că-i cu neputinţă, ca aceleaşi lucruri să producă şi pe aici prea mare bătaie de cap.

   Şi-a ridicat mâna şi a arătat către lanul de porumb, ce se întindea încolo spre mare.

   — Vezi insula din partea aceea?

   — Ce este cu insula? am vrut eu să aflu.

   — Am cumpărat-o şi pe asta, a spus americanul, cu trei sau patru luni în urmă, la Djakarta. Aici am terminat, iar exploatarea va suferi o nouă extindere, dacă doreşti să afli. Prin urmare cu ceea ce se află acolo, nu departe, pe insula vecină, pe care o vedem cu ochii liberi, Djakarta a fost de acord şi n-am avut prea multe greutăţi ca s-o obţin la un preţ convenabil.

   El a râs, dar tonul nu-i mai răsuna atât de întristat ca mai înainte.

   — Aici se cumpără insule după cum primeşti în alte părţi terenuri şi case. Deci deosebirea nu este totuşi prea mare. Însă pe insulă există alte chestiuni, care nu pot fi rezolvate tot atât de bine. M-aţi întrebat mai înainte dacă am necazuri cu oamenii mei şi eu nu am fost de părere că de fapt nu am. Într-adevăr sunt de acord cu asta. Sunt de acord, atâta vreme cât nu-şi va băga nimeni nasul acolo. În momentul când oamenii mei mă vor anunţa că o nouă plantaţie din partea cealaltă este pregătită, va exista destulă linişte şi pace pe aici. Eu nu sunt în stare de unul singur să reuşesc ceva fără un om de încredere, care să conducă lucrările din insula aceea. Cred că sunteţi de acord cu asta.

  — De ce nu? Dar ia să vedem ce este în partea aceea. Acolo există o insulă la fel ca oricare alta.

  — Ei, la aceasta m-am gândit şi eu, a spus Harris şi şi-a aprins cu dichis o ţigară. Într-adevăr am chibzuit multă vreme cum poate fi mai bine exploatată şi gospodărită din punct de vedere economic. Pentru mine insula este un obiectiv de primă importanţă. Tocmai de aceea am cumpărat-o şi se cere să pornim imediat lucrările, ca să le ducem până la capăt cât mai repede. Nu-l pot socoti pe ajutorul meu ca pe un simplu muncitor, ci ca pe cineva gata să plece şi să se apuce de treabă pe insula învecinată. Însă şovăie. Vă închipuiţi de ce?

  — Foarte greu şi-a dat cu părerea încet Marian. Şi de ce o face?

  — Ah, dracu ştie ce-i trece prin mintea omului, a blestemat ca de obicei amabila noastră gazdă. Atunci când cineva i se adresează, îşi încruntă privirea, se uită pe furiş undeva în depărtare şi boscorodeşte despre un loc al groazei, de un tabu şi o interdicţie din vechime....

  — Curios, a spus Marian. Cineva să poată accepta existenţa unui tabu, a unei fantome malaeze, pe o insulă pe care, după cum aţi afirmat deja aţi cumpărat-o.

  — Aşa e, a zis americanul dar atunci nu se zvonea despre asta. Despre această blestemată denumire de „loc al Groazei" într-adevăr nu se pomenea nimic..

  — De ce sunteţi îngrijorat? Pentru un nume? l-am dojenit eu.

  — Locul Groazei a spus americanul. Aşa denumesc ei dintr-o dată insula de acolo. Dar pe lângă asta cel mai neplăcut pentru mine este faptul că mă simt în primejdie, a afirmat americanul şi a aruncat necăjit ţigara. Am angajat un om care să mă ajute să descâlcesc iţele astea, pe cineva cunoscut, un olandez.

  — Şi ce ai descoperit? a întrebat Marian.

  — N-am descoperit nimic, a spus Harris cu glas tărăgănat, însă dacă mă întrebi cum ne vom descurca pe

insula aceea, pot afirma cu siguranţă că nu voi ceda nimic!

   — Să nu te prea pripeşti, l-am sfătuit eu. Povesteşte mai întâi ce este totuşi cu acest „LOC AL GROAZEI"?

   — Ei bine, doar denumirea pot s-o explic, domnule Bertram. Când am intrat pentru prima dată în jungle insulei de dincolo, se auzii pe neaşteptate un răcnet, de parcă ar fi fost scos dintr-o dată de o duzină de draci. Ce mai încolo, nu sunt un erou, a râs americanul, însă pe mine de mult nu mă mai sperie un răcnet în pădurea virgină. Van Dooren, însoţitorul meu a reacţionat la fel. În afară de asta, aveam pistoalele la noi, iar eu până şi artileria grea.

   El a arătat cu degetul mare peste umăr, în camera de zi, unde atârna deasupra căminului un vechi Winchester de '78, o armă tipic americană, după cum şi Mel Harris era un american tipic.

   — Obiectul acesta a spus el arătându-şi dinţi albi ca zăpada, nu-i pentru sălbăticiuni mari şi pentru tigri, dar eu n-am văzut încă pe insula de aici un tigru. Pe lângă asta n- am mai auzit un urlet atât de diabolic, ca pe insula cealaltă. Poate fi auzit doar când te afli la cinematograf, la începutul unui atac al indienilor siuşi. Exact aşa a fost.

   — Cum pot să ajungă nişte indieni din tribul siux în insulele Sundra? am întrebat eu.

   — Desigur, a spus Harris, asta mi-am zis-o şi eu mai înainte. A fost totuşi destul de sinistru. Aşa că am părăsit destul de bucuros locul. Pe cealaltă parte a insulei, care este ceva mai mică decât cea principală de aici, se afla barca noastră. Spaima ne trecuse. Am îndreptat barca spre est şi am ajuns aici! Hm, a fost o provocare destul de clară, care să ne facă să plecăm. Ca să numai rămânem acolo. Răcnetul l-am auzit totuşi de trei sau patru ori. Este ciudat că s-a auzit şi un strigăt de ajutor în limba engleză!

   — După părerea mea, a fost o spaimă internaţională, pe locul acela de care ne-ai vorbit. Mai întâi a fost ceva asemănător cu urletul siuxilor, apoi un strigăt de ajutor în engleză.

   Harris a dat din cap aprobator.

   — Da, a confirmat el. După strigătul de ajutor ne-am afundat în pădure. Nu am dat peste englezul care slobozise strigătul de ajutor, însă deodată, aşa ca un blestem, din direcţia opusă a venit o săgeată şi s-a înfipt într-un copac. Iar pe când mă uitam în jur, m-am pomenit că van Dooren s-a prăbuşit peste mine cu o monstruoasă săgeată în dosul mâinii. Aşa dar avea o săgeată în mână şi în general nu există nici un motiv pentru a trage într-un om şi a-l doborî ca pe un arbore. Şi îl ştiu pe van Dooren, ca pe un flăcău destul de rezistent. Atunci l-am apucat, l-am tras spre plajă şi l-am adus încoace în barca cu motor.

   — Şi ce s-a întâmplat cu el? am întrebat eu.

   Harris a scuturat înfiorat din umeri.

   — Nimic deosebit, dacă ţii să şti. Pe lângă casa noastră există secerători cu care avem întotdeauna necazuri din pricina şerpilor. Oricât ar fi muşcaţi de şerpi cu clopoţei, nu sunt totuşi chiar atât de afectaţi. Probabil că această imunitate, obţinută încă din copilărie l-a salvat pe maturul van Dooren. Eu i-am legat braţul şi l-am injectat cu veninul şerpilor cu clopoţei, pe care îl aven pe plantaţie. După vreo câteva ceasuri, a început să-şi revină. N-a putut să-şi folosească braţul două săptămâni, dar acum îi merge tot mai bine.

   — Şi ai mai fost pe insulă de atunci?

   — Da, a spus încet Mel Harris, am fost de trei ori dincolo. De două ori nu s-a întâmplat nimic, însă a treia oară am trecut printr-o întreagă vrăjitorie. Strigăte, bâzâit de săgeţi şi nici un adversar de văzut!

   — Şi ce intenţionezi să faci? am vrut eu să ştiu.

   —  Ce vreau să întreprind? a întrebat el. O a patra deplasare, a cincea, a şasea? Până când cineva mă va nimeri cu o astfel de săgeată ridicolă? Nu. Eu am telegrafiat la guvern.

   — Şi ce ţi-a răspuns? a întrebat Marian.

   — Nimic, a spus Harris resemnat. Dumnezeu ştie ce alte griji are guvernul de la Djakarta, încât să se intereseze de o insuliţă pe care a cumpărat-o de la ei un particular. Acum am rămas cu „locul meu de groază". După această întâmplare, într-adevăr nici un băştinaş de dincolo nu m-a mai deranjat.

   — Şi forţa de muncă albă pentru defrişare şi

însămânţare?

   — Ştiţi la fel de bine ca şi mine că este cu neputinţă şi absolut fără rost măcar să încerci. Oricât m-am străduit, niciodată n-am reuşit să aduc muncitori albi pe plantaţie. Cei din Djakarta nu sunt prea generoşi cu aprobările de şedere pentru străini, nici măcar pentru lucrători. Pe de altă parte, trebuie, desigur ca muncitorul alb să fie rezistent şi nu suferind, ca să poată lucra pe ogoarele unei ferme de pe o insulă împădurită, mai ales atunci când aceasta se află la câteva mile de ecuator şi stăruie o căldură aşa de infernală, încât până şi pe un trândav îl descompune năduşeala. Eu depind de malaezi şi ei mă pot lăsa oricând baltă!

   — Ai discutat cu ei, Harris?

   — Da, de repetate ori, cu unul câte unul, în grup şi cu şeful de echipă.

   — Şi?

   — Întotdeauna acelaşi lucru. Se uită în depărtare, mormăie ceva despre „locul groazei" şi despre tabu şi pentru nimic în lume nu se lasă convinşi ca să lucreze acolo în partea cealaltă. Le-am dublat simbria! Fără rezultat. În ultima săptămână le-am întreit leafa! Acelaşi rezultat, ca şi la celelalte încercări. Sunt la capătul posibilităţilor. Dar mă întrebaţi câţi bani am investit pentru acea insulă, probabil că ar trebui să-mi tocesc degetele scriind.

   Marian a dat din cap gânditor.

   — Ciudată poveste, Harris, a spus el încet. Ai remarcat pe cineva mai deosebit, ceva ciudat. Pe vreun indigen de pe aici care se dă drept stăpân în partea cealaltă şi n-ar vrea să-şi piardă proprietatea?

   — Chiar de la început m-am gândit, domnule Farrow. Dar nu poate fi vorba de asta. Insula aceea a fost nelocuită.

   — Nu cumva este vorba de vreo grupare rebelă? În Indonezia apar totuşi o mulţime dintre acestea!

   — Asta poate fi cu putinţă. Dar de ce chiar cu zbierete şi săgeţi? Grupările rebele indoneziene sunt echipate în general cu destule arme moderne, americane ori ruseşti.

   — Ar mai rămâne doar o sectă secretă, am spus eu.

   Dar Harris a negat-o şi pe aceasta printr-o mişcare a capului.

   — Vremea conspiraţiilor a trecut de mult. De când Indonezia este o republică autohtonă, cu greu ar mai apare secte secrete. Cel mult conspiraţiile ar viza guvernul. Dar aceştia nu sunt de fel secte ci rebeli. Nu, această ciudăţenie nu are absolut nici o explicaţie, singura realitate pentru mine este aceea că nici un lucrător nu merge într-acolo, că acolo în junglă se stârnesc strigătele acelea, precum şi eu însumi am constatat şi că zbârnâie săgeţile.

   — Fiind că a venit vorba de săgeţi otrăvite, l-am auzit pe Marian, medicul a stabilit ce fel de otravă este?

   — Da, a făcut-o, a confirmat Harris şi culmea este că are legătură surprinzătoare cu „locul spaimei". Există o singură certitudine: otrava e curara!

   — Dar totuşi, aceasta nu-i cu putinţă, am sărit eu. Curara este o otravă sud americană! Cum poate să fi ajuns aceasta în Indonezia?

   — Da, întrebarea mi-am pus-o şi eu, mister Bertram. La ea n-am găsit nici un răspuns. Dacă doctorul nu s-a înşelat şi de ce ar putea, atunci este cu siguranţă curare; de pe urma căreia s-a făcut bine Dooren. Acea curare nu a fost prea proaspătă. Altfel el nu ar mai fi supravieţuit în timpul transportului, de la „locul groazei" până la plantaţia mea.

   — Curara în Insulinda, a spus Marian îngândurat şi a clătinat din cap. Chestiunea devine din ce în ce mai ciudată.

   — Aveţi ceva împotrivă mister Harris dacă am prelua noi cazul?

   — Din contră, a exclamat imediat fermierul, sunt cu totul de acord, ba chiar sper că nu vă veţi supăra din aceasta. Deoarece la urma urmelor, am epuizat toate mijloacele iar guvernul n-a întreprins nimic şi de trei săptămâni nu s-a lucrat la defrişare, aşa că contractul cu Djakarta este în primejdie.

   Am fluierat uşor printre dinţi.

   — Şi cine poate avea interesul ca acest contract cu guvernul să fie zădărnicit? a întrebat Marian.

   — Nimeni, a răspuns fermierul, absolut nimeni. Insula

este năpădită de vegetaţie. Se cere o muncă

înspăimântătoare ca s-o desţeleneşti pentru a o face cultivabilă şi deci mie îmi revine dreptul de a vă solicita. Eu nu am nici un concurent cu pretenţii asupra insulei. Cea mai apropiată plantaţie de pe celelalte insule ale grupului Mentavi se află hăt încolo. Nimeni în afară de mine nu poate să tragă vreun folos economic din pământul acela. Nimeni nu se interesează de el.

   — Nimeni, a spus Marian încetişor, nimeni nu se interesează de el şi cu toate acestea zboară săgeţi otrăvite şi nici un băştinaş nu acceptă să lucreze acolo.

   — În urmă cu două luni a venit un grup de patru albi la mine, a spus Harris posomorât şi mi-au solicitat aprobarea să cerceteze insula aceea. Fireşte n-am avut nimic împotrivă. În definitiv, de ce aş fi avut?

   — Din cine era compus grupul? întrebat eu curios.

   — Ingineri, a spus Harris. Voiau să se intereseze dacă în partea aceea nu există un loc potrivit pentru o pistă de aterizare decolare. Ei aparţineau unei societăţi particulare, care intenţiona să înfiinţeze o linie aeriană în înţelegere cu autorităţile superioare indoneziene. Pentru mine poate că asta nu era un dezavantaj. Era vital să am în apropiere un hangar lângă acel aeroport.

   — Şi ce s-a întâmplat cu ei. Au trecut prin aceleaşi întâmplări ciudate, cu urlete diabolice şi săgeţi otrăvite zburătoare?

   — S-au scăpat pe ei, a confirmat Harris, întocmai ca Dooren şi cu mine. Şi refugiindu-se spre coastă unul dintre ei n-a izbutit. Un tânăr inginer cadastral, un englez. Deşi, fireşte au căutat săgeata, dar n-au dat de nici o urmă. De aceea pe mine m-au tulburat aşa strigătele acelea de ajutor în engleză, atunci când am vizitat insula. Mă gândesc că inginerul s-ar putea să mai trăiască încă şi să fie ţinut în captivitate.

   — Şi ce s-a întâmplat cu grupul? a întrebat Marian.

   — Au terminat-o! Cu greu li s-ar putea imputa ceva.

   — Şi trupele guvernului n-au făcut nici o investigaţie ca să afle unde se găseşte dispărutul?

   Harris a dat din umeri.

   — Nici una, domnule Farrow. Djakarta este departe, are trupe puţine şi este foarte ocupată să termine cu periculoşii săi duşmani. Gândeşte-te la rebelii din Celebes şi la răscoala din Borneo. Când cineva, precum noi, trăieşte într- o asemenea ţară tânără, trebuie să se deprindă cu aşa ceva, ca să-şi rezolve cu bine treburile.

   — În orice caz, a spus Marian, se impune să dăm o raită cât se poate de curând dincolo. Mai bine chiar azi. Fireşte că ar fi nimerit dacă ne veţi însoţi, mister Harris.

   Fermierul a aprobat din cap.

   — Desigur că voi merge. În definitiv, aceea este totuşi proprietatea mea, a spus el. Să nu mi-o luaţi în nume de rău, dar îmi trece prin gând că săgeţile otrăvite sunt sud- americane şi au fost aduse în jungle aceasta cu un anumit scop.

   — Cum aşa sud-americane? a întrebat Marian.

   — Da, dar să nu mă întrebaţi prea multe, mister Farrow. Eu cunosc câte ceva, foarte puţin, despre aceasta încă de pe bătrânul nostru continent. S-au folosit chiar în războiul brazilian. Acest blestemat tub de suflat săgeţi otrăvite, care l-au nimerit pe van Dooran, puteţi să-l asemuiţi ca pe un oarecare suvenir din orice prăvălie. Original, din Gran Chaco!

   — Ţevi sud americane de suflat săgeţi otrăvite, am spus eu şi am clătinat din cap. Chestiunea este cu adevărat misterioasă.

   — Aţi păstrat săgeata lui Dooren? a întrebat Marian.

   — Desigur, mister Farrow. O am în camera mea de lucru. Veniţi să o vedeţi, dacă vă interesează.

   Ne-am ridicat, am părăsit veranda şi am mers în camera de lucru a fermierului. Din câţiva paşi, el a fost la masiva lui masă de scris şi a întins mâna spre ea, ca să tragă un sertar lateral. Dar deodată mâna i s-a oprit la jumătatea drumului şi Harris a îngheţat de spaimă.

   — Ce s-a întâmplat? a întrebat Marian.

   — Acolo! a spus Harris şi a arătat pe masa de scris.

   M-am uitat repede unde indica fermierul. În mijlocul

mesei era împlântat un kris malaez! Vârful era astfel împlântat în lemn încât lama şi cu mânerul se înălţau ca o cruce înclinată.

   — Fir-ar să fie, a mormăit Marian, este clar!

   Eu am ştiut la ce se gândea. Noi avusesem de multe ori întâlniri prieteneşti cu malaezii, aşa că am înţeles ce prevestea acest gest, prin înfigerea krişului în masa de scris a fermierului. Era o ameninţare cu moartea şi nimeni nu putea trata cu uşurinţă o asemenea ameninţare a malaezilor, care sunt destul de curajoşi şi sălbateci. Şi nu era nici o îndoială că chiar şi Harris cunoştea precis ce înseamnă acest pumnal înfipt în biroul său, atunci când s-a referit la asta.

   — Este o sentinţă de moarte! Încetul cu încetul, a spus el bătând cu degetele masa, povestea aceasta începe să mă supere!

   Marian a tras pumnalul din tăblia mesei şi l-a contemplat.

   — Neîndoielnic este malaez, a spus el încetişor şi încă unul autentic.

   — Cel puţin nu-i originar din America de Sud!

   El s-a uita la Harris.

   — Eu pot să-mi închipui că este un şoc pentru dumneata. Dar te rog să nu-ţi pierzi firea! Un pumnal malaez înfipt în masa de scris ar putea să te ameninţe cu moartea de mii de ori, dar dumneata încă trăieşti, iar noi suntem încă aici. Poţi totuşi să scoţi de acolo săgeata aceea otrăvită şi să ne-o arăţi?

   Harris a tras sertarul din partea dreaptă a biroului şi am avut impresia că se străduia să-şi înăbuşe supărarea şi-a reţinut înjurătura şi a început să scotocească agitat, cu de- amănuntul prin sertar.

   — Ştiu precis, a murmurat el, că aici am pus săgeata! Unde naiba zace drăcia aceea? A bătut din palme şi imediat a apărut şeful servitorilor, îmbrăcat în alb, al fermierului american. Se numea Ionda şi l-am apreciat după felul atent în care am fost serviţi de el, de când eram găzduiţi la ferma lui Harris.

   — Tuan m-a chemat? a întrebat tânărul.

   — Da, a spus Harris. Care dintre oameni a fost ultima oară aici?

   — În casă nu a fost nimeni, tuan. Numai Sinu, cel de-al doilea băiat de serviciu şi domnişoara de la bucătărie. Doriţi să-i chem încoace? Ştiu cu toţi că nu sunteţi bucuros când servitori intră aici!

   — Da, o ştiu, a spus Harris şi cu toate acestea, trebuie ca cineva să fi intrat înăuntru.

   — Cunoşti acest pumnal? a întrebat Marian şi a ridicat krisul în faţa malaezului.

   Servitorul nu s-a dat înapoi speriat şi nici nu s-a arătat surprins. El a clătinat din cap calm:

   — Nu tuan. Nu-l cunosc. Dar toţi oamenii de pe câmp au astfel de krişuri. S-a uitat drept la fiecare pe rând. Ce-i cu asta?

   — Nimic, a spus Marian, am vrut doar să ştiu dacă îl cunoşti.

   — Dar altceva, am intervenit eu, ai primi să mergi pe cealaltă insulă cu tuanul tău şi să lucrezi acolo? Mă refer la „locul Groazei".

   Omul şi-a ridicat o privire întunecată şi s-a uitat lung la mine.

   — Nu cu dragă inimă, tuan, sigur nu cu plăcere.

   — Însă l-ai însoţi totuşi?

   A mai şovăit puţin, apoi a confirmat din cap.

   — L-aş însoţi, dar nu prea bucuros.

   — Şi de ce?

   — Tuan, noi n-am fost niciodată pe insula aceea, dar de când tuan Harris a cumpărat-o, parcă ar fi vrăjită. Chiar de atunci s-a denumit locul Groazei. Fiecare om spune că nu-i bine să te apropii de locul acela. El a schiţat un surâs timid. În ce mă priveşte, nu cred întotdeauna ce spun oamenii tuan. Nu sunt aşa de mare smintit încât să cred cele verzi şi uscate ce se spun despre junglă. Totuşi de multe ori toţi sunt de acord când vorbim despre existenţa unui loc interzis. Este un lucru ciudat, un vechi tabu. Nu sunt dispus să am de-a face cu aşa ceva. Şi nimeni nu este.

   — Şi cine tot vorbeşte că nu-i bine să te afli pe insula aceea? s-a interesat în continuare Marian.

   — Toţi, tuan, toţi sunt de aceeaşi părere.

   Evident că nu progresasem prea mult.

   — Ei bine, a spus Harris, poţi să mergi ca să pregăteşti masa. Şi transmite-i lui Guran Tong ordinul să fie gata barca cea mare cu motor. După ce servim masa vrem să ne ducem dincolo.

  — Seya, tuan, a confirmat din cap băiatul de serviciu şi sa grăbit să plece.

ÎN PRIMEJDIE DE MOARTE

   MÂNCARE ERA APROAPE GATA, puteam să ne aşezăm imediat la masă. Ne întrebam totuşi de ce mel Harris era atât de agitat şi cam distrat. S-a servit un „nasi gorena" extrem de piperat, cunoscut în întreaga lume ca budincă indoneziană de orez şi cel puţin eu, am mâncat-o făcând pe grozavul. Chiar şi Marian a înfulecat-o cu o vădită poftă.

   Masa se desfăşura în tăcere şi fiecare dintre noi era adâncit în gândurile sale şi oricât de mult se gândeau la ale lor, în final probabil că în mintea tuturor revenea aceeaşi chestiune, acea a insulei ce cu greu se găsea pe hărţile marine şi care devenise aşa deodată pentru Mel Harris atât de nesigură din cauza întâmplărilor de pe „Locul Groazei".

   Într-adevăr, pe această insuliţă se petreceau lucruri curioase. Eu refuzam să cred că în spatele a tot ce se vorbea nu se ascundea chiar nimic real şi că pe această neînsemnată insulă, de pe undeva în grupul Mentavi, îşi făcea de cap pe neaşteptate o stafie. În decursul călătoriilor şi aventurilor pe care le-am trăit, am învăţat că astfel de lucruri aparent ireale au întotdeauna o intenţie reală ascunsă şi mă îndoiam că se această dată nu-i ceva asemănător. Eram deasemenea destul de sigur că Marian privea la fel această chestiune şi ajunsese la aceeaşi concluzie. Probabil că şi ceilalţi gândeau la fel!

   Chiar dacă noi nu am vorbit despre aceasta, eram totuşi de acord că trebuiau lămurite nişte întrebări şi puţinele lucruri pe care le-am putut afla de la Harris nu ne prea ajutau ca să limpezim acest mister de pe insulă. Aşa dar, acolo se stârniseră nişte răcnete sălbatece, când a venit pentru prima oară Harris pe insulă, după ce a cumpărat-o. Era un fapt neîndoielnic că dintr-o dată din încâlceala junglei au pornit săgeţile otrăvite şi însoţitorul său a fost doborât. Săgeata otrăvită de pe urma căreia omul lui Harris încă mai suferea. Şi această săgeată otrăvită provenea din America de sud. Săgeţi otrăvite trase pe o insulă indoneziană!

   Şi în sfârşit, purtarea ciudată a indigenilor, care până atunci au fost nişte muncitori cumsecade şi harnici. Apoi când cineva mai este copleşit de această grosolană ameninţare aşa cum a demonstrat pumnalul înfipt în masa de scris a fermierului, povestea devine şi mai puţin lămurită. Şi mai rău este că chiar şi Harris nu poate pricepe cine ar ridica pretenţii de posesie asupra acestei insule. Şi cu toate acestea, cineva s-a gândit la aşa ceva după atâta vreme.

   Pentru toate acestea rămânea doar o explicaţie logică; ea era singura care făcea posibil răspunsul! Se mai putea ca cineva să facă toate acestea ca să-l împiedice pe Mel Harris să întemeieze pe această fermecătoare insulă o plantaţie rentabilă, ca acea de pe insula principală.

   Dar cine şi de ce?

   La această întrebare nu găseam nici un răspuns şi aş fi fost foarte bucuros ca să-l aflu. Era probabil la fel ca cineva să apeleze la tuburile de suflat săgeţi pentru ai domina pe lucrătorii malaezi superstiţioşi şi pe jumătate civilizaţi din junglă. Era un calcul. Apărea totuşi un calcul oarecum hazardat.

   Harris s-a întors şi a râs spre noi: Acum după masă, evident că-i mai trecuse şocul provocat de krisul din biroul său.

   — Această oră tihnită de după amiază, a spus el râzând, întotdeauna îmi place cel mai mult. În cursul zilei treburile de pe afară îi oferă de obicei puţin timp fermierului ca să-şi targă sufletul şi să viseze sub cerul liber sau să-şi facă planuri de viitor. Domnii mei ce ar fi să beţi un whisky cu mine?

   De regulă nu sunt duşmanul unui whisky de calitate cu sifon într-o zi toridă. Însă după o mâncare condimentată mi- ar fi priit totuşi un pahar cu un ademenitor suc de fructe la gheaţă, iar Marian era de aceiaşi părere.

   Ionda ne-a dat whiskyul în pahar, adăugând cu grijă cuburi de gheaţă în sifonul ce se ridica spumegând. Atenţia cu care făcea totul trăda în mod evident că acest pahar, servit imediat după masă, trebuia să fie o slăbiciune a fermierului.

   — Nădăjduiesc să vă facă plăcere, în ciuda agitaţiei de pe aici, a spus americanul şi a băut în cinstea noastră.

   Am pus mâna pe paharele noastre de sucuri reci ca gheaţa, le-am ridicat şi am sorbit din acestea doar un pic deoarece nimeni din cei obişnuiţi cu tropicele nu bea cu înghiţituri mari ceva aşa de rece. Chiar şi Harris nu a procedat altfel cu whiskyul său, pentru că probabil trecuse cândva prin această experienţă neplăcută şi învăţase din ea. El a aşezat paharul şi a deschis gura, ca şi când ar fi vrut să spună ceva, însă n-a mai putut nimic să rostească! Deodată chipul i s-a crispat, mâinile i-au pipăit faţa de masă, încercând să se sprijine. Pronunţata lui culoare bronz de pe obraz s-a transformat într-o paloare mortală, iar pe frunte îi străluceau broboane de sudoare. Priveam cu spaimă această ciudată schimbare, pe când Marian se ridicase deja brusc de la masă.

   — Ce s-a întâmplat? Harris, s-a repezit el, omule ce ai?

   Harris nu a scos nici un cuvânt. L-a privit ţintă pe Marian

căutând un ajutor, apoi a alunecat pe o parte din fotoliu şi s-a izbit puternic de duşumea. A bătut zgomotos în fotoliu, dar nimeni na fost atent la aceasta. Greoiul corp al fermierului se zvârcolea în spasme şi lovea în jur cu pumni lui vânjoşi. După care deodată prin trup i-a trecut o tresărire şi Mel Harris s-a calmat şi s-a întins liniştit.

   Marian a fost dintr-un salt lângă el, dar mai iute a îngenunchiat Ionda lângă stăpânul său. Cei doi l-au întors pe Harris pe spate. Marian i-a luat repede pulsul înţepenitului de Harris, a încercat cu greu să-i deschidă pleoapele şi i-a scos cămaşa strâmtă de pe el.

   — Trăieşte, mi-a strigat el şi apoi i s-a adresat lui Ionda:

   — Repede, fă rost de nişte lapte fierbinte şi de muştar!

   — E otrăvit? am întrebat eu.

   — Se vede bine după cum arată. De data asta l-au aranjat cu puţin venin de şarpe de clopoţei. Trebuie să vedem cum să-l facem ca să vomite cât mai repede otrava.

   Acum Ionda a înţeles şi nu ne-a mai întrebat.

   El a alergat şi s-a întors o clipă mai târziu cu o carafă de lapte şi cu o cutie argintie de muştar, din acelea pe care fermierul îl plăcea desigur să-i servească la masă. Marian a golit febril conţinutul într-o cantitate de lapte şi a amestecat neplăcutul terci, pe care noi doi trebuia să i-l turnăm pe gât inconştientului fermier. Ionda stătea neputincios şi uluit lângă noi.

   — Ce s-a întâmplat de fapt cu tuan Harris? m-a întrebat el.

   — L-a otrăvit cineva, l-am lămurit eu şi pe faţa lui s-a citit atâta spaimă, încât n-am mai avut nici o îndoială asupra loialităţii sale, aşa cum am fost tentat instinctiv în primul moment.

   — Tuan Harris otrăvit? Dar de ce? a vrut să afle el. Şi apoi a înţeles pricina. Toate se întâmplă din cauza acestei insule blestemate, denumită şi „Locul Groazei", nu-i aşa?

   Am confirmat din cap, în timp ce Marian continua să-i toarne pe gâtlej lui Harris dezgustătorul amestec.

   — Asta-i tot Ionda.

   — Şi eu i-am atras întotdeauna atenţia lui tuan, a spus malaezul încet că este o drăcovenie cu acest vechi tabu, despre care oamenii sunt convinşi.

   — Îi cunoşti pe oameni? l-am întrebat cu prudenţă.

   Ionda a ridicat din umeri.

   — Poate că da, poate că nu, tuan. Nu-i prea ştiu. Nu-i poţi cunoaşte niciodată pe oamenii de pe câmp, dacă ei cred în vechile superstiţii, să te interesezi de asta şi să şti care din ei insinuează sau nu.

   În încăpere a ajuns o umbră şi o voce gălăgioasă a întrebat:

   — Ce se întâmplă?

   — M-am întors. În uşă se afla un om scund şi voluminos, cam mototolit şi nu prea curat. Fără îndoială un alb şi mai ales nu dintre cei mai eleganţi, care pot fi întâlniţi în această ţară.

   — Cine sunteţi? l-am întrebat eu drept răspuns, mult mai tare decât era nevoie. Desigur, o greşeală pricinuită de încordarea recentului eveniment.

   — Ei, a făcut străinul şi m-a examinat cu atenţie, Rotter, domnul meu, Felix Rotter. Oamenii de pe aici îmi spun doctorul. A râs şi chipul lui a luat ceva din înfăţişarea unei păsări de pradă. Dar ce este cu Mel Harris?

  — Pe semne a fost otrăvit am spus eu răstit.

  Rotter s-a uitat un moment la mine neîncrezător, apoi deodată s-a dezlănţuit cu o iuţeală, de care niciodată nu am crezut că era în stare un om aşa de mărunt şi gras. A venit spre mine ca o minge de cauciuc, săltând prin faţa mea către Harris şi Marian.

  — Am ajuns direct aici la momentul potrivit, a strigat el, eu sunt tot aşa ca şi un medic. Lăsaţi-mă să-l văd, acum cum stă cu pulsul?

  — Eu m-am retras puţin înapoi şi m-am uitat la acest ciudat Rotter. Cu o agilitate uluitoare, el l-a făcut pe Harris să se uşureze. A putut să se servească mult mai bine de vomitivul nostru primitiv decât mine şi Marian împreună şi a obţinut rezultatul doar în câteva secunde.

  — Aţi fost pe aproape? l-a întrebat între timp pe Marian. Şi când el a confirmat din cap, Rotter a spus: Asta-i bine, e bine. Probabil că Mel vă datorează de fapt viaţa. Iată că prăpăditul nostru prinde deja să se mişte. După ce pacientul îşi va reveni, îi va merge tot mai bine. E mai bine să-l culcăm pe studioul acela.

  — L-am transportat împreună pe Harris până acolo. Rotter s-a ghemuit jos lângă el, în timp ce Marian a venit spre mine.

  — Frumoasă treabă, a spus el abia auzit. După cât se pare, lucrurile sunt mult mai serioase decât credeam la început. Numai cineva foarte puternic poate să-l urmărească pe bătrânul Harris. Atunci când voi avea o bănuială, totul se va lămuri, dar de ce şi ce stă în spate şi cine mai ales?

  — Trebuie să mai aşteptăm, am spus eu încet, să aşteptăm până ne vom afla în partea cealaltă şi vom vedea totul cu proprii ochi. Poate vom obţine atunci o explicaţie.

  — Poate a spus Marian.

  Aici nu putem fi de nici un folos şi am mers pe verandă ca să fumăm o ţigară, după atâtea emoţii. N-am mai scos o vorbă, ca să nu stârnim nici o agitaţie.

  Îi merge deja mult mai bine a spus pe neaşteptate cu un glas uşor îngroşat, în spatele nostru şi nu mi-a trebuit mai mult să mă întorc ca să-mi dau seama că acest Felix Rotter, pe care după cum el însuşi afirma, oamenii îl numeau doctor, lucra prin împrejurimi, lăsând impresia că el acţionează în această calitate încă de la sosire şi se vedea că pricepea câte ceva din meseria sa.

   Şi-a şters sudoarea de pe frunte şi a scos din buzunar un pachet de ţigări foarte mototolit. Marian i-a oferit un foc şi îndată după aceea micul şi rotofeiul om a rostogolit spre noi un nor de fum pătrunzător. Era o ţigară neobişnuită aceea pe care o fuma, dintr-un tutun destul de banal şi cu o foiţă închisă la culoare. Mirosul amintea de o ţigară ieftină franţuzească.

   — În câteva minute bunul Harris îşi va reveni. Probabil este încă istovit şi va mai trece până când îşi va da seama ce i s-a întâmplat în realitate.

   — La ce vă referiţi? a întrebat Marian.

   Rotter a ridicat din umerii săi rotofei.

   — La vreo săgeată, a spus el, la vreuna din acelea cu otrava aceea ticăloasă, despre care nimeni nu poate spune cu adevărat ce sunt şi de unde provin. El a primit cantitate mare din aceasta aici şi nu ştiu cu adevărat cât a înghiţit.

   — În ultimul timp este cam multicică otravă pe această insulă, am fost eu de părere, dus pe gânduri.

   — Multă otravă? Ah, aşa deci, atunci v-a povestit deja Harris despre istoria de pe insula cealaltă?

   — Despre insulă şi despre săgeţile otrăvite, a spus Marian. Cu siguranţă că dumneata l-ai tratat pe von Dooren. Era adevărat curara?

   Rotter şi-a legănat capul încolo şi încoace.

   — Trebuie să fi fost, a spus el, după cum au şuierat săgeţile, trebuie să fi fost probabil curara. Tocmai de aceea am venit încoace. Oarecum, chestiunea nu m-a lăsat indiferent. Voi examina încă odată săgeata păstrată de Harris şi mă voi pronunţa dacă este de origine sud- americană.

   — Pentru asta aţi sosit cam prea târziu, a spus Marian, cu toate că aţi ajuns la momentul potrivit. Dar săgeata a dispărut!

   — Ce tot spuneţi? Dispărută? Cum s-a întâmplat?

   — Da, asta încă nu ştim. Harris a vrut să ne-o arate. Însă

nu se mai afla acolo.

   — Cu toate că i-au spus, el n-a lăsat din mână această insulă, de vreme ce băştinaşii sunt nemulţumiţi că li se încalcă un tabu străvechi. El a scos arţăgos una din ţigările sale rău mirositoare şi a dat drumul unui nor gros de fum. Ştiţi ceva, eu mă aflu de mai mult timp decât Harris în această ţară şi am trecut prin numeroase întâmplări, de care un diletant habar nu are. Istoria asta a devenit deja destul de stranie.

   — Şi dumneata socoţi că trebuie să renunţe la insula cealaltă? a întrebat Marian.

   Rotter a confirmat greoi din cap.

   — M-am gândit deja. Dacă oamenii sunt de aceeaşi părere şi se împotrivesc eu procedez la fel. Dar Harris este unul dintre acei încăpăţânaţi blestemaţi, care vrea să treacă peste orice opoziţie odată ce a întreprins ceva.

   — Aţi fost vreodată pe insula de dincolo, am întrebat calm.

   Rotter a dat din cap.

   — Fireşte. Am fost odată dincolo ca să mă interesez. Şi am păţit la fel ca şi Harris. Nu ştiu dacă va povestit, dar am auzit în pădurea virgină de acolo aceleaşi strigăte de război şi am trecut prin toate, despre care aţi aflat de la el. Am fost cruţat doar de săgeţile otrăvite. Însă - şi a râs ruşinat - am fugit repede la ţărm de îndată ce am auzit răcnetele.

   — E periculos, a spus Marian, însă noi vom merge cât mai curând încă o dată dincolo, ca să vedem despre ce este vorba şi aş fi bucuros dacă un om ca dumneavoastră care cunoaşte aşa de bine ţara, cum păreţi dumneavoastră, s-ar afla alături de noi. Ce-i drept, noi am fost deja de câteva ori în Indonezia, însă desigur că asta înseamnă nimic în comparaţie cu cunoştinţele unui om care s-a aflat aici atât de mult şi a trăit decenii întregi.

   — Ah, dacă numai asta este, voi veni cu dumneavoastră, a fost de acord Rotter dând din cap. Nu sunt prea grăbit, vă daţi seama, să fac cunoştinţă cu săgeţile otrăvite. Nu, asta nu-i de mine. Dar voi merge să fac ceva. De fapt, ce doriţi de la mine şi în ce treabă mă băgaţi.

   — Greu de spus, am răspuns eu în locul lui Marian. Într- adevăr greu de spus. Până acum, nu vedem nimic ce am avea de făcut.

   — E adevărat, a afirmat Rotter, este absolut aşa. În această privinţă, am şi eu propriul meu plan cu privire la ce trebuie de făcut. Toată lumea de pe aici este supărată. Este ca şi într-un sat, atunci când cineva de pe o oarecare insulă din grup, are zece sau doisprezece oameni, ar trăi împreună. Fiecare ştie pe celălalt şi fiecare îi supărat pe altul. Aşa dar, eu am părerile mele cum trebuie de procedat şi chiar indigeni mei m-au sfătuit ce se poate într-adevăr face pe insula cealaltă. De la o slugă este cu neputinţă să afli ceva. Dacă mă întrebaţi însă pe mine, eu într-adevăr vă voi confirma că doar bunul Harris este acela care îşi face vrăjmaşi pe insulă. Însă jură sus şi tare că nu-i chiar aşa.

   — Nu cumva plecarea noastră în partea aceea a fost dată în vileag?

   — S-ar putea, a confirma Rotter, însă cred că este mai bine acum să mă interesez de pacientul meu. Îmi va fi necesar probabil când vom merge la „LOCUL GROAZEI".

   El a tras încă o dată din ţigară şi a aruncat-o neglijent, pe jumătate fumată, peste balustrada verandei, înainte de a se întoarce grăbit în camera de zi. M-am uitat curios la ţigara cafenie, din care se înălţa un fir subţire de fum, pe cale de a se stinge în iarba umedă.

   — Ciudat individ! a spus Marian. E limpede că e cam sărăntoc, deşi se află de multă vreme în această ţară. Dar în calitate de medic face impresia că e foarte iscusit. Totuşi, în altă ordine de idei, ce ai reţinut din noua lovitură împotriva lui Harris?

   — Într-adevăr, ea l-a ţintit doar pe Harris, sau pe noi toţi? am întrebat eu. Dacă ne-a vizat pe toţi, atunci trebuie ca invizibilul duşman al fermierului să ştie de-acum de existenţa noastră.

   — Este o posibilitate destul de mare, ca şi cealaltă, a spus Marian, că dacă el vrea să-l ucidă pe Harris, ar putea să-i lovească şi pe alţi. Este un punct de vedere destul de generos, am rânjit eu. Stăruie totuşi întrebarea, cum se face că noi n-am observat nici o săgeată otrăvită. Se pare deci că s-a acţionat destul de repede!

   — Să încheiem cu această otravă tropicală, a clătinat din cap Marian şi să rămânem la explicaţia că dacă n-am remarcat nimic, asta se datorează poate faptului că n-am apucat să înghiţim otrava.

   — Dar Mariane, noi am servit acelaşi prânz ca şi Harris.

   Marian a scuturat îngândurat din cap.

   — Întocmai aşa este, dar - şi el s-a uitat la mine - whisky- ul, whisky-ul, înţelegi tu? Acesta-i singurul de care noi nu ne-am atins. Vino, vom examina paharul său şi carafa.

   În camera de zi, Rotter îi acorda îngrijiri fermierului de pe pat. Respiraţia lui Harris era adâncă şi liniştită, iar paloarea nefirească de pe chipul lui s-a retras. Se comporta ca un om care doarme şi nu mai era ca unul care luptă cu o moarte perfidă.

   Paharul de whisky s-a spart în cădere, dar carafa era încă intactă pe masă. Servitorul londa sta rezemat de perete şi îl privea pe stăpânul său şi pe Rotter, fără a se interesa de altceva. Expresia de adâncă uluire mai stăruia însă şi nu dispăruse de pe faţa sa.

   Marian a luat carafa cu whisky şi a mirosit băutura cafeniu-aurie. Apoi a clătinat din cap şi mi-a întins-o mie, însă chiar dacă n-am observat nimic deosebit la băutură, whisky-ul degaja un miros puternic. Am atins uşor cu degetul arătător lichidul şi l-am lins cu prudenţă, dar gustul whisky-ului nu părea alterat. Rotter ne observa cu luare aminte.

   — Credeţi că whisky-ul a fost otrăvit? a întrebat el.

   — Este imposibil de oferit o altă posibilitate, i-a răspuns Marian. Toţi ceilalţi dintre noi au mâncat la fel şi nici unul na manifestat vreun simptom de otrăvire.

   — Să mi-l daţi mie, a stăruit Rotter, eu am dincolo pe insula mea, un mic laborator şi îl voi examina. E cu putinţă să descoperim nişte otravă. Dar nu am prea multă speranţă. S-ar putea să fie o teribilă otravă indigenă, pe care ştiinţa noastră încă nu este în stare să o identifice.

   Numai că acum nu se putea întreprinde nimic, până când, de bună seamă, cunoştinţele în medicină ale lui Rotter şi măsurile noastre rapide nu aveau să înregistreze un succes deplin în cazul fermierului Mel Harris.

   Abia după un sfert de oră fermierul şi a revenit cu greu şi a realizat ce i s-a întâmplat în realitate. Se simţea puţin cam slăbit şi se plângea de dureri de cap, ceea ce părea de altfel o consecinţă obişnuită a unei otrăviri. El a urmărit cu atenţie relatarea lui Marian, asupra ultimei întâmplări şi a clătinat din cap.

   — Chestiunea mă copleşeşte din ce în ce mai mult, a mormăit el în cele din urmă necăjit. Sunt atât de supravegheat, încât până şi în propria mea casă nu mai sunt sigur.

   — Nu numai supravegheat, a spus încet Marian, ci s-a trecut la fapte. În primul rând, pumnalul ce ameninţa cu moartea şi apoi aplicarea fulgerătoare a acesteia. Fii bucuros că bandiţii aceştia nu au avut priceperea să ne surprindă. Pe semne că atunci orice ajutor ar fi fost prea târziu.

   — Totuşi, acum sunt sătul până în gât, a spus el, sătul, până la refuz! Ce intenţionaţi să întreprindem?

   Furia fermierului s-a potolit repede şi s-a pus pe picioare, fără a ne cere ajutorul.

   — Ni se oferă două posibilităţi, a spus Marian râzând. Sau ne ocupăm de stafia din insulă şi de condiţiile josnice de şobolan, de care aceştia par să depindă, ca să-i lichidăm şi asta cât se poate de repede, ori să renunţi la „locul groazei", aşa cum vrea necunoscutul duşman.

   — Totuşi, cea de a doua posibilitate, la care te-ai referit nu-i cea mai bună, a zis Harris mânios şi nu ne rămâne decât prima. S-a uitat deodată în jur şi a strigat: londa!

   — Tuan?

   — Scoate-mi pistolul şi muniţia pentru Winchester! Şi s-a întors din nou spre noi. Socot că într-o jumătate de oră voi fi în deplină putere, ca să putem pleca. De acum înainte mă voi ocupa de bandă. Când dincolo se vor arunca săgeţi otrăvite, va trebui să-i descoperim pe posesorii tuburilor de suflat. Bătrânul meu Winchester va avea un cuvânt de spus!

   — Ce ar fi, m-a întrebat încet Marian, dacă i-ai comunica şefului echipajului hotărârea de a nu scăpa nici un pic din ochi insula de dincolo? m-a întrebat Marian. Pe lângă asta e nevoie de asemenea să-l iei pe Pongo cu armele noastre.

Cred că-i bine să vină şi iubitul nostru negru cu noi. El poate să ne fie de mare folos pe insula aceea!

  Am aprobat din cap şi am părăsit încăperea. Până la locul de staţionare a iahtului nostru n-am făcut nici cinci minute. Am avut nevoie de încă cinci minute pentru a-l informa pe şeful echipajului. Căpitanul, care petrecuse atâta împreună cu noi, a înţeles imediat.

  — Păcat că n-am terminat cu motorul, a spus el supărat. Ne vom putea duce ceva mai târziu şi vom scotoci insula cu întregul echipaj. El a privit apoi spre mitraliera grea de la prova, ascunsă sub o prelată. Socot că-i un argument convingător faţă de ţevile de suflat cu care ticăloşii aceia îndărătnici nu ne pot opri.

  —  Lasă că-i bine Hoffmann, am spus eu, poate că este chiar mai bine să-l luăm cu noi doar pe Pongo, decât întregul echipaj. Nu vreau totuşi să executăm o invazie şi să întreprindem rolul unei trupe de ocupaţie. Ajunge dacă o să supraveghezi ce întreprind ei prin insulă şi să-i stânjeneşti în caz de nevoie.

  — De acord, a şi spus căpitanul, dar cum pot băieţii să petreacă vremea învârtindu-se degeaba pe aici, în timp ce dumneavoastră vă veţi găsi dincolo în primejdie. Lăsaţi în seama mea, domnule Bertram. Dispun de câţiva oameni pe puntea vasului, care sunt în stare să ajungă până şi la dracul şi nici măcar o muscă nu va putea zbura spre insulă, fără ca noi să nu o vedem.

  Aceasta era cam exagerat, dar totuşi liniştitor să ştii că pe coastă nişte oameni, pe care ne putem bizui cu totul, îşi ţineau ochii deschişi.

  Lui Pongo i-am dat doar câteva indicaţii. El şi-a făcut îndată o idee despre ce este vorba, s-a dus să ia armele noastre şi a făcut imediat un drum spre locul de acostare a lui Harris, unde era ancorată puternica şi rapida lui barcă cu motor. La reîntoarcere, nu mi-a mai rămas timp ca să arunc o privire în jur şi să hoinăresc printre ogoarele din preajma casei. Poate că a fost destul de bine, deoarece cu această ocazie m-am apropiat de partea laterală a verandei, în timp ce altădată veneam de-a dreptul prin spaţiul deschis de dinaintea ei şi eram văzut de departe. Se putea să greşesc, dar am avut totuşi impresia că omul ce a apărut subit lângă mine, sub verandă, cu greu s-ar fi lăsat văzut, dacă aş fi apucat pe drumul obişnuit. Mă auzise şi se întoarse surprins când ajunsesem doar la câţiva paşi de el. Faţa lui trăda în mod lămurit uluirea, însă ca orice malaez şi-a venit foarte repede în fire şi a spus indiferent:

  — Nu v-am auzit venind, tuan.

  Mi-am dat seama imediat cu cine aveam de a face. Era Guam Tong, şeful de echipă al lui Harris, pentru cinstea căruia fermierul îşi băga mâna în foc. Eu eram oarecum mirat să-l văd aici. Totuşi temeiul era destul de convingător, deoarece era susţinut de spusele prietenilor mei, ale fermierului şi a lui Rotter.

  Evident, eu şi Marian am fost de acord, după ce ne-am sfătuit împreună, ca Hoffmann, căpitanul iahtului nostru, să ia măsuri de supraveghere neîntreruptă a largului mării dintre cele două insule, aşa încât nimeni să nu comunice în vreun fel între insula principală a lui Harris şi „Locul groazei", până noi nu aveam să ne aflăm dincolo. La fel de clar l-am făcut să înţeleagă şi pe Guran Tang, pretinsul om de încredere al americanului. Pe acesta, ca şi pe toţi ceilalţi, despre care am amintit mai înainte! L-am privit pe servitor cu îndoială, însă pe chipul lui nu se citea nimic.

  — Vreau să vă spun, a crezut el de cuviinţă să spună ceva, că barca este pregătită de plecare. Puteţi porni imediat în larg.

  Am dat din cap şi eram gata să mă despart de malaez, când deodată mi-a venit ceva în minte. Poate era o coincidenţă, poate un instinct, poate numai o urmare a primei mele bănuieli faţă de şeful de echipaj malaez, care era posibil să se dovedească în întregime neîntemeiată. Dar după cele de-abia întâmplate cu Harris, nu puteam fi niciodată îndeajuns de prudenţi.

  — Ne vei transporta tu?

  Guran Tong a confirmat din cap.

  — Eu întotdeauna conduc marea barcă cu motor, tuan!

  — Şi încotro vrem să mergem?

  El a confirmat din cap.

   — Tuan Harris mi-a poruncit să mă duc spre insula

cealaltă!

   — Spre „locul groazei", am spus eu ironic. Te-ai gândit la asta, nu-i aşa?

   — Aşa o numesc oamenii pe insulă, a răspuns el nepăsător.

   — Şi cu toate acestea, rişti să treci dincolo? Deşi tu însuţi, ca şi ceilalţi ai refuzat să lucrezi acolo?

   — A transporta şi a lucra sunt două lucruri diferite, tuan, a spus malaezul calm. Când trec dincolo nu-i necesar să calc pe insulă şi să nesocotesc străvechiul tabu. Dacă aş lucra atunci ar trebui să o fac.

   — Cât de vechi este totuşi acest tabu? m-am interesat eu.

   El a ridicat din umeri.

   — Foarte vechi, tuan. Mă gândesc uneori că tot atât de vechi ca şi pământul!

   — Nu ţi se pare câteodată cam caraghios că acest tabu vechi a reînviat iar aşa pe neaşteptate, după ce timp de decenii nimeni nu s-a interesat de el?

   — Aş dori să fie aşa, i-am ripostat eu, însă în schimb am înţeles pe deplin un şir de alte lucruri. De exemplu, eu ştiu precis că de-acum nu vei mai conduce barca cu motor!

   Pe faţa lui i s-a oglindit zăpăceala, sau mă înşelam?

   — Tuan Harris a....

   L-am întrerupt, făcându-i semn cu mâna.

   — Tuan Harris a spus una, iar eu spun alta, Guran Ting. Nu vei conduce barca. Tuan Harris mi-a spus-o adineauri. Va trebui să te ocupi de câmpurile de orez. De data aceasta pe faţa şefului de echipă a apărut un zâmbet batjocoritor, dar şi vizibil, însă a alunecat repede peste culoarea brună, ca o umbră pribeagă. Ca un nor peste câmp într-o zi însorită.

   — Întrucât tuan a poruncit, a spus el, eu mă voi duce imediat să mă îngrijesc de orezărie.

   Îmi făcea impresia că-şi bătea joc făţiş, deşi era evident că-i displăcea porunca. Acum când îl urmărea bănuiala mea, era de aşteptat ca el să găsească un alt mijloc şi o altă cale pentru a putea lua legătura cu complicii săi. Însă pe semne că imaginaţia mi-o luase cu mult înainte, probabil că Guran Tong nu a ajuns prea departe după ce l-a surprins dispoziţia mea şi acum mă blestema. Am ridicat din umeri şi am urcat câteva trepte în sus spre verandă. Tovarăşii mei erau aproape gata de plecare. Eu l-am informat pe Marian pe scurt ce am convenit cu Hoffmann şi că Pongo ne aşteaptă la barcă.

  Rotter primise de la Harris un vechi pistol militar, pentru că el umbla fără armă asupra sa. Îşi vârâse greoiul şi tocitul pistol în faţă supă cureaua de la pantaloni, sub jacheta, alb murdară şi asta făcea un contrast ciudat cu înfăţişarea paşnicului şi ratatului medic al insulei.

  Pe drumul spre debarcader n-am scos o vorbă şi primul care a rupt tăcerea pe când se urca pe marea barcă cu motor a fost Harris. El a întrebat mirat unde a rămas omul său de încredere Guran Tong, care trebuia să ne transporte, când l-a observat pe Pongo stând netulburat la cârma bărcii, gata să pună în mişcare motorul.

  —  Am avut sentimentul că ne spionează, am spus eu calm şi într-o asemenea situaţie delicată creată nouă de duşmanii dumitale, mi s-a părut că-i mai bine să acordăm atenţie la tot ce ne dă de gândit.

  — Îl bănuieşti pe Guran Tong? a întrebat el, dar totuşi este absurd! Îl cunosc bine pe băiat, de atâta vreme, de când sunt pe insulă. El a fost de la început pe lângă mine!

  Am ridicat din umeri. Poate că măsura mea de prevedere, de a-l îndepărta, era exagerată, dar în orice caz, Marian a aprobat-o. Doar Rotter a clătinat din cap sceptic.

  — Dacă veţi continua aşa, a afirmat el indignat, Harris va deveni o caraghioasă jucărie de porţelan, când se va sfârşi cu povestea asta.

  — Dacă numai de porţelan, a spus caustic Marian, atunci vom fi norocoşi. După atentatul la viaţa sa, poate căpăta o lovitură şi mai primejdioasă, Rotter. Nu uita asta!

  Medicul a tăcut supărat pe tot timpul călătoriei spre insulă şi nici nu i-am vorbit de loc.

MOLIBDENUL UCIGAŞ

   CAM VREO TREI MILE puteau fi până la „locul groazei" în drum direct şi noi ne aflam de-acum la o depărtare de patru sau cinci sute de metri de ţărm, când Marian i-a dat un ordin lui Pongo, şoptindu-i la ureche. Acesta a întors mica timonă, sucind-o cu pumnul său puternic, încât ambarcaţiunea s-a înclinat pe o parte cu vuiet, lăsând în urmă o dâră învolburată paralel cu coasta.

   — Doreşti ca mai întâi să ocolim insula? a întrebat Harris. După otrăvirea sa, acum se restabilise în mod spectaculos şi nu mai manifesta nici un fel de consecinţă secundară. Nu merită să facem asta. Priveşte, în toate părţile e la fel de rău.

   Marian s-a întors spre el râzând.

   — De vreme ce ai devenit proprietar, trebuie să dăm de urma întregii şmecherii înscenate aici, Harris şi să facem o vizită temeinică de data aceasta, vizită pe care se pare că n-ai făcut-o aşa cum se cuvenea.

   — Să jucăm o festă chiar în bârlogul lor, a rânjit fermierul, aşa cum au procedat şi ei cu noi.

   — Întocmai! Dacă această vizită o facem venind dinspre est, unde se vor pregăti ei să ne primească?

   — Fireşte că în partea răsăriteană a insulei, acolo unde vor debarca musafiri!

   Marian a rânjit.

   — Îţi dai seama acum de ce am ocolit insula, Harris. Vom sosi la destinaţie pe partea opusă, asta îi va costa pe prietenii noştri destulă osteneală, ca să ne urmărească, înţelegi?

   — Vor trebui să străbată de-a curmezişul tot hăţişul junglei, domnule Farrow, nu-i aşa? a întrebat Harris. Ideea dumitale pare excelentă.

   — Chiar aşa şi este!

   — Nu-i chiar rea, a mormăit Rotter de pe locul său, era prima dată când spunea ceva. Pare a fi destul de şireată domnule Farrow.

   — Altfel probabil că n-am trăi prea mult, i-a răspuns sec Marian.

   Între timp, barca a ajuns în partea vestică a insulei şi Pongo a oprit motorul. Cu un ultim elan, el a făcut ca barca să alunece mai încolo pe nisipul alb al plajei, până s-a oprit. Noi am sărit afară din barcă şi trebuie să mărturisesc că toţi ne-am aşteptat ca, să fim întâmpinaţi de un muget infernal şi o grindină de săgeţi. În ciuda vicleniei lui Marian!

   Potrivit spuselor lui Harris susţinute convingător de Rotter, trebuia să ne pregătim temeinic pentru aşa ceva. Însuşi Rotter, ce se comporta atât de inofensiv şi naiv şi-a pipăit greul său pistol de 45, deşi nu-l ameninţa nici un duşman.

   Dar nu s-a întâmplat nimic!

   Chiar dacă cineva dintre noi se aştepta, totuşi era limpede că duşmanii fermierului Harris nu reuşiseră aşa de repede să ne întâmpine aici. Ne-am repezit unul după altul prin apă şi am făcut câţiva paşi până la uscat. Pongo se afla în frunte, urmat de ceilalţi, cu atenţia încordată, gata să se arunce cât mai iute în orice adăpost ieşit în cale. Dar nici de data aceasta nu s-a întâmplat nimic.

   Ne aflam pe ţărm şi la vreo douăzeci de metri mai încolo începea vegetaţia, care după vreo câteva tufişuri ce-şi înălţau mlădiţele din plaja nisipoasă, continua cu desişul junglei ecuatoriale a insulei. Ne-am oprit la marginea pădurii. Aceasta ne oferea adăpost împotriva vederii, dar cu greu împotriva săgeţilor, a căror existenţă nu-mi făcea nici o plăcere în clipa aceea. Pe de altă parte, se putea tot aşa de bine ca pornind înainte să fim observaţi, împresuraţi şi în pumnul puternic al armelor lor.

   — Pongo crede că masseri să mers de-a lungul ţărm, Pongo pornit înainte! ne-a propus însoţitorul nostru negru.

   — Să mergem pe plajă cât mai departe de marginea pădurii, ne-a propus Marian după ce a cumpănit puţin.

   — Masser Farrow bine, Pongo socotit mers pe nisip mai uşor decât pădure.

   Marian s-a uitat la mine.

   — Pongo are dreptate. Este mult mai primejdios prin desişul pădurii, iar pe de altă parte, dacă cineva vine pe

insulă, sau o părăseşte, ne dăm seama după urmele lăsate în nisip şi în afară de asta, am rătăci ceasuri întregi prin hăţişurile junglei.

   Am confirmat din cap.

   — Şi ce se va întâmpla cu barca? a întrebat Rotter. Cum Harris, vrei s-o lăsăm aşa? S-ar putea să ne fie luată şi dusă în altă parte a insulei sau să dispară pur şi simplu. Atunci am fi nevoiţi să ne construim o plută ca să ne reîntoarcem. Dat fiind că pe aici mişună mulţi rechini, aceasta mi se pare a fi soluţie nu prea fericită.

   Mi-am reţinut cu greu un zâmbet. Nu pentru obiecţiile îndreptăţite privitoare la barcă, ci fiindcă acestea veneau din partea lui Rotter. Rotofeiul de Rotter i-a dat drumul înainte cu ale sale:

   — Eventual va fi necesar să lăsăm aici un om de pază şi dacă nu aveţi altă propunere, sunt dispus eu, cu dragă inimă, s-o apăr de oaspeţi nepoftiţi.

   Chiar şi Marian surâdea, însă a fost de acord.

   — Fireşte mister Rotter. E cel mai bine să vă reîntoarceţi la barcă şi să vă ascundeţi, ca să nu vă descopere vreun agresor. Într-adevăr, nu puteam admite să ne fie tăiat drumul de înapoiere.

   Voluminosul Rotter înspăimântător de grăbit, a pornit-o înapoi pe plajă spre barcă şi nu putem să i-o iau în nume de rău. Părea că în fiecare clipă se aştepta să fie primit pe neaşteptate de săgeţi. Cu toate că nici un tub de suflat nu le putea arunca atât de departe de la adăpostul pădurii, încât să ajungă până la barcă. Şi dacă totuşi misteriosul trăgător s-ar mai fi apropiat, atunci Rotter se putea folosi oricând de greul său pistol de 45.

   Ne-am pus în mişcare paralel cu marginea pădurii. Pongo a preluat conducerea, noi ceilalţi urmându-i unul după altul, cu armele gata de tragere. Eu eram tot mai surprins de încâlceala vegetaţiei din junglă, de unde ne putea întâmpina o tăcută şi multicoloră săgeată, trasă cu viclenie din vreun ascunziş, după cum adesea ni s-a întâmplat în America de sud. Dar totul a rămas liniştit!

   Pongo s-a strecurat tiptil înainte, ca un câine de vânătoare, urmat îndeaproape de Marian, apoi venea Harris cu bătrânul lui Winchester sub braţ, a cărui ţeavă era aţintită spre pădure şi în sfârşit, şirul îl încheiam eu.

   Potrivit lui Harris, noi înconjurasem aproape jumătate de insulă, când deodată ne-am oprit brusc şi era cât pe ce să cad în nas.

   — Ce s-a întâmplat? am întrebat pe cei din faţă. De ce ne-am oprit?

   — Masseri priveşte, aici trecut oameni. Nu numai odată. Mai des.

   M-am apropiat de Marian şi m-am uitat cu băgare de seamă la nisip. Se distingea o dâră subţire, pe care Pongo o cerceta cu multă luare aminte. Pământul era bătătorit de picioare care păşiseră deseori pe aici. Pongo s-a întors şi a luat-o grăbit spre ţărm. Când s-a înapoiat, a dat din cap mulţumit.

   — Acolo jos barcă oprit des. Aici totdeauna oameni venit la „loc groază". Sigur fost oamenii care tare răcneşte, s-a pronunţat ei rânjind.

   Cu siguranţă că era cu putinţă să aibă dreptate. Marian a arătat spre zidul de nepătruns al pădurii ecuatoriale şi i-a făcut cu capul lui Pongo.

   — Vrei să te uiţi dacă nu se află vreun drum care o ia înainte prin insulă.

   — Pongo găseşte, răspunse hotărât tovarăşului nostru negru.

   — Ai cercetat cumva această parte a insulei? am încercat la rândul meu să aflu de la Harris.

   Acesta a ridicat din umeri.

   — Dracu ştie, Bertram. Noi am hoinărit peste tot. Dacă am fost exact aici, fireşte că nu pot s-o spun. Însă aş dori mult s-o aflu.

   — Sunt curios să ştiu dacă noi n-am descoperit altceva decât dumneata.

   — În orice caz pot afirma că niciodată n-am observat că pe aici ar putea exista vreo potecă.

   Pongo a pătruns în desiş. A rătăcit pe acolo doar unul sau două minute, apoi a fost din nou lângă noi.

   — Masser vine, a spus el. Pongo descoperit drum.

   Am parcurs vreo câţiva metri prin hăţişul aproape de nepătruns, apoi deodată în faţa noastră s-a deschis o cărare îngustă, ale cărei laturi indicau fără tăgadă că a fost croită cu cuţitele de tăiat verdeaţă. O potecă făcută artificial, prin înlăturarea vegetaţiei!

   Pe acest drum am putut acum să înaintăm repede spre interiorul insulei. Timpul scurs până acum de la debarcarea şireată a lui Marian într-un loc unde nimeni nu se aştepta, arăta că adversarii noştri de pe cealaltă parte a insulei nu puteau însă să ajungă până aici. Totuşi, eram de două ori mai prudenţi, iar Pongo mergea cu mai mulţi metri înaintea noastră, în calitate de avangardă. Traseul acestei poteci era extreme de îngust şi laturile de verdeaţă, care adeseori se apropiau prin creştere, închideau vizibilitatea, încât cu greu ne puteam strecura. Pe neaşteptate, Marian a cotit şi s-a pomenit la marginea unui luminiş acoperit de o iarbă înaltă şi ne-am dat bine seama ce interes prezenta insula pentru Harris, după abundenţa vegetaţiei din această parte.

   Cărarea părea a fi folosită pe aici destul de des şi numai după vreo câţiva metri mai departe sa terminat la o mică groapă de doar jumătate de metru. Am fost foarte surprins de această descoperire, însă Marian făcea impresia că se aştepta la aşa ceva. Pe când Pongo adulmeca în jur de pe locul unde se oprise, Marian s-a lăsat imediat în genunchi pe pământ şi a început să caute atent cu degetele prin groapă. Deodată a scormonit ca şi un câine care ascunde un os în pământ şi a scos la iveală o bucăţică de ceva închis la culoare, deoarece se asemăna cu o piatră îngropată în ţărână. Marian s-a ridicat încet şi a privit îngândurat la piatră.

   — Ştii ce este asta? m-a întrebat pe mine.

   Am negat din cap şi am păşit mai aproape.

   — Nu! Ce-i cu ea?

   — Zgârie murdăria de la suprafaţă, mi-a cerut Marian.

   Am făcut-o pe jumătate curios, pe jumătate dezinteresat

şi sub stratul de murdărie a ieşit la iveală ceva ciudat şi ruginit, asemănător cu un sistem de vase sanguine.

   — Metal? am întrebat eu.

   Marian a dat din cap.

   — Priveşte încă o dată mai atent, a spus el, eu nu sunt de fel geolog, însă aş fi gata să pariez că această piatră tainică şi „locul groazei" stau mână în mână.

   — Această piatră poate să constituie o taină? s-a grăbit să întrebe neîncrezător Harris. Sper totuşi că nu te înşeli.

   Am examinat cu de-amănuntul stratul ruginit. Piatra propriu zisă era un fel de gresie destul de moale, încât se lăsa uşor zgâriată cu unghia. Dimpotrivă reţeaua de firişoare ruginii se desprindeau şi cădeau jos.

   — Rugină, am chibzuit eu şi am zgâriat în continuare gânditor stratul dur şi atunci am ştiut într-adevăr răspunsul la întrebarea care ne preocupase atât. Stratul ruginiu era molibden.

   Acest minereu avea o mare căutare în industria metalurgică europeană şi americană, pentru obţinerea oţelurilor superioare!

   „Locul groazei" lăsa impresia că ascunde un întins zăcământ, judecând doar după restrânsa suprafaţă din această parte a potecii. La fiecare tufiş la care ai fi mers şi săpai o groapă, ieşeau la iveală din piatra nisipoasă fibre de molibden. Această insulă era atât de valoroasă, încât se putea renunţa la plantaţie!

   Marian îi explica asta lui Harris, care privea mereu cu neîncredere bucata murdară de piatră nisipoasă din mâna mea. Dar începea să priceapă.

   — Naiba să-i ia, a spus el, este într-adevăr o treabă nebunească. M-am zbătut cât am putut ca să am o fermă şi când colo am cumpărat un zăcământ de minereu.

   — Exact! a spus Marian şi indivizii care urlă din ascunzişuri şi aruncă cu săgeţi ştiu ce vor obţine de aici. De aceea vor ca să te îndepărteze.

   — Dar de ce, a spus Harris, n-au oferit mai mult ca la Djakarta? Dacă ştiau ce se găseşte aici, puteau să dea guvernului un preţ mai mare, pe care eu niciodată nu l-aş fi putut permite pentru o fermă?

   — Sunt de acord, a continuat Marian, dar trebuie de luat în considerare două posibilităţi.

   — Şi care sunt? a vrut să ştie fermierul.

   — Prima, a spus Marian calm, este că încă nu cunoşteau la data aceea că aici se află molibden, iar cealaltă, poate că nu aveau destui bani la îndemână ca să achiziţioneze această insulă de la guvern.

   — Este o situaţie destul de supărătoare, a rânjit Harris, ca cineva să ştie de existenţa unui asemenea zăcământ şi să nu-l poată obţine. Cred că şi eu m-aş mania. Ei ar fi putut totuşi veni la mine, ca să rezolvăm împreună această chestiune.

   — Şi să împartă venitul cu dumneata, a spus Marian, dar pe semne tocmai asta nu voiau ei.

   — Îi tot tragi cu „ei" a zis Harris. Sună în aşa fel, încât prin asta s-ar înţelege o asociaţie reprezentată de o persoană?

   Marian a dat din cap.

   — Nu ştiu, nimic precis, Harris, dar trebuie probabil ca totuşi să fie un om la mijloc, pe care cei de prin partea aceasta îl ascultă, nu-i aşa?

   — Este posibil ca cineva să se fi înţeles cu malaezii de pe aici. Cu care trebuie să se înţeleagă mai bine decât cu mine. Deoarece obţin mai mult decât oamenii mei, chiar dacă îi plătesc întreit.

   — De asemenea, există şi o superstiţie ciudată cu o influenţă imensă asupra oamenilor, în insulele cărora civilizaţia este încă tânără!

   Eu n-am fost părtaş la discuţie şi am continuat să examinez groapa, deşi, la drept vorbind, încă nu se mai afla nimic de luat. Şi totuşi am mia găsit încă ceva! Am descoperit cu totul întâmplător, pe când, după ce mă sprijinisem cu mâinile de pământ, mă ridicam iarăşi. Lângă mâna mea se afla ceva care nu-mi aparţine mie! Un capăt de ţigară.

   L-am ridicat şi l-am privit cu atenţie. Se părea că era vorba de invizibilul nostru duşman şi această slăbiciune omenească dovedea că îl lăsaseră nervii şi cu siguranţă, în marea lui agitaţie, pierduse chiştocul.

   Ne-am dat seama că nu era un fumător oarecare, ci unul foarte pasionat. Tutunul din mucul de ţigară era de un negru închis, iar foiţa de culoare cafenie. După ce am chibzuit mai bine, am început să fac o legătură cu nişte întâmplări. Părea un lucru de necrezut, dar toate se legau între ele! Mut de uimire, am întins spre Marian palma deschisă în care aveam restul de ţigară. El a luat-o, a examinat-o atent, apoi s-a uitat la mine surprins, înainte de amirosi tutunul din foiţă.

   — Asta-i straniu, a spus el încet.

   — Ce? a vrut să ştie Harris.

   Marian a încercat să rostească ceva, apoi s-a răzgândit şi a ridicat din umeri.

   — Ei, nimic deosebit, Harris. Prietenul meu a descoperit doar că zăcământul de molibden este neobişnuit de bogat.

   — Desigur că trebuie să fie, a fost de părere fermierul, altfel n-ar fi încercat să comită o crimă, sau mai multe.

   — Şi acum vreau să vă propun să ne întoarcem la barcă, a spus Marian.

   — Dar, am încercat să obiectez însă privirea lui Marian m- a făcut să amuţesc. Mi-o tăiase şi atunci nici nu bănuiam că era cât pe ce să-i zădărnicesc planul. Aşa dar, prietenul meu urmărea un scop foarte precis.

   — Ascultă, a fost de părere Harris, când vom reveni aici, vom putea să cercetăm întreaga insulă. Poate îi vom găsi pe indivizii ce acele blestemate săgeţi otrăvite.

   — Poate, a spus Marian fără să-l privească pe Harris. Evident că vom da de ei şi este cu putinţă ca să-i şi prindem. Presimt chiar că, dacă nu dispărem imediat de aici, vor zbârnâi aceste săgeţi scârboase cât de curând!

   — Pongo crede că nici o pre....

   Marian l-a întrerupt pe însoţitorul nostru negru, tot aşa ca şi pe mine. El a făcut iute un semn cu mâna.

   — Va trebui să ne grăbim, a spus Marian, mai repede la barcă!

   Indiferent dacă devenise dintr-o dată nervos, sau o făcea pe nervosul foarte convingător, fapt este că Harris îl privea destul de îngrijorat şi cu toate că fermierul nu era un om fricos, lăsa impresia că nu mia dorea să rămână în desişul pădurii. L-a apucat aşa dintr-o dată o grabă atât de mare, încât străbătând încâlceala frunzişului şi lianelor, am ajuns curând la lumina plajei.

   Mereu mă întrebam de ce Marian a luat hotărârea atât de neaşteptată de a o apuca pe acest drum, întrucât nu sta în obiceiul lui să fugă din faţa unei primejdii, de vreme ce

totuşi nu-i era ameninţată viaţa.

  Când am ajuns la barca cu motor am rămas surprins. Rotter nu se vedea nicăieri. Rotter dispăruse. Barca noastră zăcea singuratecă şi părăsită!

  Grăsanul, care evident se ascunsese la început, la adăpostul nesigur al bărcii, îşi părăsise locul în lipsa noastră şi intrase în pădure!

  Marian a mormăit ceva lângă mine, ceva ce n-am înţeles. M-am uitat la prietenul meu, însă n-a mai scos nici o vorbă după aceea şi apropiindu-se de barcă, a împins împreună cu noi şi Pongo în apă. Acum puteam pleca, putem... când deodată a apărut Rotter! Ce urmărea grasul şi murdarul medic al insulei ieşind la iveală, el care lăsase de izbelişte barca cu puţin înainte?

DUBLA EXISTENŢĂ A LUI ROTTER

   TRECURĂ VREO CINCI MINUTE de când Rotter ieşise impetuos din pădure, ca un bivol furios. A alergat cu elan vreo cinci sau şase metri pe plajă, încercând cu greu să se oprească, atunci când a văzut că barca plutea pe apă, iar noi ne aflam în ea. Gâfâia şi era leoarcă de sudoare.

   — Ce-i cu graba aceasta? i-a strigat Marian.

   — A fost aici, a spus Rotter răsuflând din greu, a fost ceva în desiş, am cercetat acolo peste tot să văd ce este. Întruna mi-aţi spus să cercetez dacă nu se pare ceva neobişnuit în partea aceea. Mi-a venit greu! Totuşi am mers, dar nu se afla absolut nimic, chiar nimic! Mi-am dat bine seama. Şi atunci, a continuat el rânjind ruşinat, atunci m- am întors cu teamă şi m-am repezit încoace cât am putut de repede.

   — Haide linişteşte-te. Totul este în regulă şi nu s-a întâmplat nimic, a spus Marian potolindu-l. Chiar nimic şi totul este în ordine, Rotter!

   — Deci să-i mulţumim lui Dumnezeu! a răsuflat grăsunul uşurat, pentru că am apucat să văd de acum săgeţi otrăvite zburând şi căzând la pământ, cândva în această junglă blestemată. Mă aflu atâta vreme în ţara asta şi nu m-am deprins cu ea. Probabil că ar fi fost mai bine dacă aş fi rămas în bătrâna Europa.

   — Asta-i încă cu putinţă, a întărit Marian din cap şi Rotter l-a privit surprins. Fireşte, a continuat prietenul meu, în călătoriile noastre am făcut cunoştinţă cu o mulţime de oameni care au stat la tropice ani de zile şi niciodată nu sau simţit bine.

   — Da, da, a confirmat din cap Rotter, aşa se întâmplă şi cu mine, mereu aceeaşi arşiţă şi umezeală. Nu, când mă voi găsi iarăşi la Rotterdam, va fi cu mult mai bine pentru mine.

   — Şi de ce nu te întorci, de vreme ce Insulinda a devenit independentă şi cei mai mulţi dintre olandezi au părăsit-o?

   — De ce? a mormăit Rotter şi s-a aşezat pe banca din spate a bărcii. Părea să-l deranjeze greul pistol de patruzeci

şi cinci de sub curea şi trăgându-l afară, l-a aşezat lângă el pe bancă. Oare ce pot face eu acolo? Ca medic aici se câştigă totuşi mai bine decât aiurea. Asta am învăţat în atâţia ani. Ca să poată cineva trăi are nevoie de cât mai mulţi bani. O întreagă grămadă.

   Marian a dat din cap şi apoi i-a făcut un semn lui Pongo. Tovarăşul nostru negru a dat drumul la motor, a întors barca şi am lăsat repede în depărtare insula a cărei taină reală o descoperisem printr-o întâmplare fericită.

   Marian continua să se întreţină cu Rotter, care părea să-şi revină încet de pe urma goanei sale. În ce mă priveşte, mă uitam într-una la vechiul pistol militar american de lângă grăsun şi mi s-a părut că ceva nu era în regulă cu această armă. Ceva ce era foarte important! Ceva ce nu înţelegeam! Am vrut să-l privesc mai atent, când deodată Marian s-a ridicat în picioare, a făcut doi paşi spre medicul insulei şi i s-a adresat.

   — Ai o ţigară pentru mine, Rotter? Ale mele mi s-a stricat prin junglă!

   Rotofeiul şi-a ridicat privirea, faţa lui a luat iarăşi acea expresie de pasăre răpitoare, clipind din ochi ca o bufniţă surprinsă pe neaşteptate de lumina unui proiector şi apoi a ridicat din umeri:

   — M-ai nimerit prost mister Farrow, mi-am... căutat zadarnic ţigările, cu puţin mai înainte. Trebuie să le fi pierdut pe când alergam prin pădure.

   — Ia de la mine! a sărit Harris şi i-a întins lui Marian pachetul său.

   Oricum s-a încheiat cu rugămintea prietenului meu, ea nu m-a pus pe gânduri, deoarece începusem să pricep ce era cu pistolul de pe banca de lemn a bărcii. Nici mai mult mici mai puţin, Rotter ne-a turnat o minciună!

   Grăsanul ne-a spus că nu prea este curajos şi totuşi a pretins că a pătruns cândva în jungla asta, unde a auzit zgomote şi a putut vedea zburând săgeţi otrăvite fără a avea, în mână vreo urmă gata de tragere!

   El scosese una de sub cureaua pantalonilor, chiar aici pe bord şi mi-am dat seama în mod lămurit, după cum procedase, că aşa ceva trebuie să fi făcut foarte regulat.

Aşa dar Rotter ne-a minţit!

  N-am fost în stare să observ ceva deosebit după pământul care i se lipise de tălpi, dar totuşi era ţărână ce demonstra că el a fost în junglă.

  L-am studiat pe rotofei cu de-amănuntul şi i-am văzut pe frunte nişte broboane albe, care nu erau de fel o urmare a fugii sale precipitate. Lăsa impresia că înţelegea că eu nu am încredere în el şi când mi-am întors privirea spre Marian, mi-am dat seama că şi prietenul meu urmărea cu de- amănuntul comportarea jegosului, blajinului şi ramolitului medic. Cât de grave erau bănuielile lui Marian faţă de acest medic ciudat, mi-am dat seama atunci când îndrepta discuţia pe alt făgaş, ori de câte ori Harris voia să aducă vorba despre descoperirea secretului de pe insulă, cu toate că Rotter a încercat să-l încurajeze în această direcţie.

  În orice caz, medicul insulei a devenit deodată foarte grăbit când am ajuns din nou pe insula principală, a lui Harris. El şi-a luat repede rămas bun şi a refuzat să intre în casă, s-a urcat iute la bordul micii lui bărci cu motor.

  — Nu doreşti totuşi cel puţin să vii cu mine la un whisky, doctore? l-a întrebat Harris.

  — Nu, nu, lasă pe altădată, s-a scuzat olandezul. Prin aceste locuri trebuie să fiu de altfel foarte prudent cu acest whisky, Harris!

  Împotriva acestui lucru era puţin de spus. Americanul a râs şi i-a făcut încă o dată semn cu mâna medicului, în timp ce acesta pornind motorul a luat-o din loc cu toată viteza.

  Fermierul ne-a părăsit ca să poruncească să ni se pregătească de îndată o baie răcoritoare, după raita ce o făcusem prin junglă. Până la masa de seară mai era încă vreme şi mi se părea oportun să folosim acest timp ca să stăm de vorbă, fără martori, despre constatările noastre. După ce am făcut duşul şi ne-am schimbat, l-am întrebat pe Marian:

  — Pentru ce te-ai întors atât de neaşteptat de pe insulă? Şi de ce te fereşti de Harris?

  — Harris, a spus Marian încet şi şi-a scos pachetul de ţigări din bluză, aceeaşi bluză pe care o purtase şi în junglă. Fără doar şi poate ţigara era în bună stare, contrar afirmaţiei pe care a făcut-o faţă de Rotter, atunci când îi ceruse o ţigară. Harris, a spus el în continuare, este un om foarte bun şi şi-a aprins ţigara, dar este prea credul. El a vrut să-i povestească imediat lui Rotter despre descoperirea molibdenului şi deasemenea, nu manifestă nici o neîncredere faţă de şeful său de echipă Guran Tong.

  — Dar tu, l-am întrebat eu, eşti de acord cu îndoielile mele faţă de Rotter?

  — Întru totul, a confirmat Marian. Eu ştiu şi ai remarcat şi tu, că ne-a spus un basm despre raita lui prin pădure. De ce asta, dracul o ştie.

  — Dar pistolul? am întrebat eu.

  — Pe de-a întregul! a confirmat Marian. El n-ar îndrăzni niciodată să intre în pădure dacă... şi Marian s-a uitat la mine şi şi-a ridicat ochii căprui în sus.

  — Dacă el, am continuat eu, dacă el s-ar teme de acolo de ceva.

  — Într-adevăr asta este ce îmi dă de gândit, a meditat Marian. Asta, dar şi asta de aici. Şi el a scos cu băgare de seamă din pachetul de ţigări chiştocul umed şi cafeniu. Priveşte încoace, a spus el şi a desfăcut mucul de ţigară în două, apoi a luat o ţigară de a sa, a crăpat-o cu toată atenţia şi a aruncat jos tutunul din ea. După aceea, a umplut-o cu tutunul din mucul pe care îl găsisem eu în groapa de molibden, a răsucit cu atenţie foiţa şi a obţinut o ţigară subţire. A vârât-o în gură, a aprins-o cu un chibrit, a tras din improvizata ţigară şi a suflat fumul în încăpere. Imediat s-a răspândit un miros iute şi înţepător de tutun franţuzesc. Un miros pe care eu l-am sesizat pentru prima oară pe verandă cu puţine ore mai înainte. Acelaşi de atunci când grăsunul Rotter venise la noi şi fumase o ţigară de a sa, pe când Harris se afla încă în comă.

  — Este o dovadă de necontestat, înţelegi tu? Cu greu se poate admite că pe acest grup de insule se găsesc doi oameni care să fumeze aceleaşi ţigări franţuzeşti.

  — Şi ce fel de mărturie este? am întrebat eu încet. Ea dovedeşte că Rotter a fost odată la groapa cu molibden. Nimic mai mult!

  — Nimic mai mult! Dar mai există şi o mulţime de alte lucruri. Îţi aminteşti cât s-a străduit să ne reţină aici, ca să nu descoperim ce este în realitate cu „Locul groazei" şi că tot timpul a încercat să nu lase nici o bănuială că ştia ce există de fapt acolo.

   — Poate că nu cunoştea cât de valoros este molibdenul, am obiectat eu.

   Marian şi-a ridicat sprâncenele.

   — Poate nu ştia nici ce înseamnă bani. În orice caz, ştia pe de-a întregul.

   — Într-adevăr, am completat eu, ca să meargă cu ei la Rotterdam şi să-şi sfârşească în linişte apusul vieţii.

   — Da, chiar Rotter a spus-o! a rânjit Marian. Va fi mai liniştit ştiindu-se probabil într-o vilă uriaşă, cu trei automobile şi o droaie de servitori. Există oameni pentru care acestea au devenit idei fixe. Oricum, el ştie foarte precis ce însemnătate are acest „loc al groazei" şi ce se poate obţine din el. Şi îmi voi înghiţi bluza, ca şi tine de altfel, dacă nu-i chiar el acela care vrea să pună mâna pe acest loc. Păcat că nu mi-a reuşit şmecheria cu ţigara. Acum trebuie să vedem dacă nu găsim cumva şi alte dovezi, cu care să-l putem strânge şi mai tare cu uşa.

   — O dovadă cu ceva să-l putem bate în cuie, am gândit eu cu voce tare, o dovadă... Şi deodată mi-a venit ceva în minte. Aşteaptă! Şi am alergat afară din odaie. Coridorul mi s-a părut că nu se mai sfârşeşte şi Harris a făcut o faţă îngrozitoare de uimită când am trecut pe lângă camera sa de lucru, fără a-l lua în seamă. După ce am străbătut veranda şi am coborât repede treptele, am început să caut prin iarba din grădină.

   Mi-a rămas vie în faţă imaginea când, nu de mult, oaspetele nostru aruncase în iarbă o ţigară pe jumătate fumată, din care se ridicase, o şuviţă subţire şi verticală de fum şi apoi se stinse. Din această cauză am găsit locul exact şi repede. Locul şi ţigara sau mai bine zis, ceea ce a mai rămas din ea. Era mai mult decât îndrăznisem să sper, aproape jumătate de ţigară cu tutun negru şi foiţa cafenie. Am ridicat-o ca pe o comoară şi am vârât-o în buzunar. Avea să ne folosească drept dovadă, ca să putem demasca locul dublu al lui Rotter.

   Marian a dat doar din cap când am aşezat restul de ţigară lângă cealaltă jumătate, găsită în groapa cu molibden şi a spus:

   — Este ceea ce ţi-ai dorit! Ca aspect se aseamănă întru totul între ele.

   — Ce vrei să spui? l-am întrebat.

   — Să cumpănim bine, a râs prietenul meu. Harris a fost otrăvit imediat după ce a fost înfipt pumnalul în masa lui de scris, care îi anunţa moartea şi exact în acelaşi moment a apărut acest caraghios doctor insular. După cum se afirmă, din cauza săgeţilor otrăvite sud americane era cât pe ce să-l coste viaţa pe van Dooren. Poate că adevărata cauză a sosirii sale pe insula principală era doar de a constata el însuşi dacă Harris a căzut jertfă perfidei. Iar dacă săgeata sud americană a trebuit să dispară, asta s-a întâmplat pentru a nu se stârni bănuiala comisarului guvernamental sau a poliţiei. Rotter a avut cele mai bune ocazii ca să o facă.

   — Şi apoi, am intervenit eu, acest Guran Tong a urmărit discuţiile noastre şi a auzit foarte clar cum tu ai afirmat, printre altele, că spaţiul maritim dintre cele două insule, de acum înainte, va fi supravegheat de pe iahtul nostru, aşa încât să nu fie posibilă nici o legătură directă între persoanele cu intenţii rele, apoi i-am interzis să ne mai transporte dincolo şi de aceea s-a hotărât amabilul Rotter să ne însoţească. El s-a oferit să supravegheze barca şi neavând nimic urgent de făcut, s-a mistuit în junglă.

   Marian a confirmat din cap.

   — Fii convins că la aceasta m-am gândit mult, Robert. Te- ai întrebat desigur de ce, de vreme ce am ajuns pe uscat, am părăsit pe neaşteptate cariera de molibden. Când am găsit mucul de ţigară, mi-am dat seama dintr-o dată pentru ce Rotter a vrut să se despartă de noi. Înţelegi tu? Dacă venea cu noi Guran Tong, el i-ar fi prevenit pe oamenii de pe insulă şi i-ar fi informat despre intenţiile noastre. Întrucât Guran Tong nu a venit, a trebuit ca Rotter să-şi asume această sarcină. Din această cauză a stăruit să rămână singur în urmă.

   — Se potrivesc toate pe de-a întregul, însă până acum nu

sunt decât presupuneri.

   Marian a atins uşor cu degetul cele două capete de ţigări.

   — Aceste sunt mai mult decât o presupunere, acestea sunt de acum dovezi, Robert. Celelalte dovezi le vom obţine la noapte.

   — Intenţionezi să mergem iar pe insulă nu?

   Marian a dat din cap:

   — Da, însă de astădată nu luăm pe nimeni, decât pe Pongo. Nici pe Harris. Este mai sigur pentru el şi pentru noi.

   — Eu cunosc pe cineva, care ne-ar putea servi bine împotriva unui duşman care preferă perfidul tub de suflat săgeţi.

   — Pe cine?

   — Pe Maha, ghepardul nostru! am spus. Nu neg instinctul lui Pongo, Marian, dar nasul lui Maha îmi place însă mai mult!

   — Nu-i rău, a fost de acord Marian, el poate să ne fie de folos într-o mulţime de împrejurări şi surprinde orice încercare de atac. Spune-l lui Pongo după cină să-l ia de pe vas şi să ne facă rost cât poate de repede de o barcă, cel mai bine de un canu indigen. Cred că aceasta va fi mai convenabil pentru noi, decât să mergem în vizită la insulă cu un motor zgomotos. Iar la masa de seară vom încerca să aflăm de la Harris câte ceva despre acest original medic al insulei. Probabil că Harris cunoaşte o grămadă de lucruri despre el şi poate să ne ajute cu ceva.

   Înspre seară Pongo a reuşit să aducă o barcă mai departe de debarcader, ca să nu atragă atenţia. Apoi şi-a găsit o ascunzătoare, unde a aşteptat împreună cu Maha ca să se întunece bine, pentru a putea întreprinde călătoria.

   Până s-a înserat am rămas în camerele noastre, ne-am odihnit puţin şi am aşteptat până a apus soarele, ca în sfârşit să coborâm pe scenă pentru a elabora ultimul act al dramei.

   Cina a decurs destul de tăcut, eu gândindu-mă desigur la lucrurile ce aveau să ne aştepte. La „doctorul" cel jegos, la descoperirea molibdenului, sau numai la un obişnuit muc de ţigară cafeniu umed, căruia urma să i se hotărască acum soarta.

   — Spune Harris, a întrebat Marian, dorind ca şi mine să afle, cine este de fapt acest Felix Rotter?

   — Doctorul? a întrebat tărăgănat fermierul american. Da, ce fel de om este? Aţi apucat să-l cunoaşteţi. Unul dintre albii fără căpătâi de la tropice, înţelegeţi? Poate că clima, poate că alte lucruri sunt cauza, eu nu ştiu. Cunosc numai că este dezordonat, nicicând prea curat şi mereu gata să sară în ajutor. Probabil că se află de mai multă vreme decât noi în această regiune, mai mult decât cei mai vechi plantatori de pe celelalte insule.

   — Dar totuşi este într-adevăr medic? am întrebat eu.

   — Desigur că trebuie să fie, a confirmat din cap Mel Harris. Se pricepe la o mulţime de treburi în această meserie. Şi cineva mi-a povestit că el a fost cândva medicul oficial al acestui grup de insule. O anumită istorie cu o fată malaeză l-a costat retragerea autorizaţiei. Dar asta s-a întâmplat mai înainte de a veni eu aici. În orice caz, nu ştiu dacă această poveste amoroasă o confirmă el, sau este doar un zvon răuvoitor. De asemenea, a încercat să-şi întemeieze o fermă agricolă după cât se pare, se pricepe la tratamentul bolilor şi nu are nici o cunoştinţă cât de vagă despre administrarea unei ferme. A venit încoace ruinat, prăpădit, dar oricum am lua-o, nu este antipatic, mă înţelegeţi la ce mă refer.

   L-am înţeles, deoarece se referea la faptul că rotofeiul de Rotter admitea pe faţă că era un fricos şi nu chiar un erou. Păcat că această imagine era atât de înşelătoare.

   — Ai spus, Harris, a fost de părere Marian îngândurat, că Rotter te-a ajutat până acum adeseori. În ce fel a făcut-o?

   Fermierul a confirmat în mod energic:

   — A făcut-o, mister Farrow. De câte ori m-am îmbolnăvit, nu a pretins nimic, în afară de câţiva dolari amărâţi, deoarece, spunea el, nici înainte, nici acum nu urmărea să se îmbogăţească.

   Mă vizita conştiincios şi mă ajuta imediat. Îi place să pară un tip ciudat şi cunoaşte insula destul de bine, până la ultimul copac, planul de defrişare de aici l-am întocmit după sfaturile sale şi nu regret.

   Este curios că doctorul a refuzat banii pentru asta. Bani

de care ar fi avut nevoie la reîntoarcerea lui în Olanda.

   Asta-i de altfel ideea lui fixă. Nu se poate să schimb nici zece cuvinte cu el, fără să nu pomenească de aşa ceva. La început am avut mari greutăţi cu lucrătorii băştinaşi. Oamenii junglei nu aveau obişnuinţa muncii şi pretinsa civilizaţie a indigenilor era un basm. Cum era de aşteptat, Rotter mi-a făcut rost de oameni. El are o mare influenţă asupra malaezilor, aproape tot atât de mare ca şi una din căpeteniile lor supreme.

   — Ţi-a mijlocit procurarea tuturor oamenilor pe care îi ai pe plantaţie, Harris? am intervenit eu.

   — Fireşte că nu tuturor, cei de la început sunt aduşi de mine. Chiar şi şeful de echipă Guran Tong. El a fost primul care a acceptat să lucreze, cu o simbrie obişnuită, fiind apoi urmat şi de ceilalţi.

   — Ce ţi s-a povestit despre proprietăţile doctorului? s-a interesat Marian.

   Harris a dat din umeri râzând.

   — Într-adevăr, el a păţit multe. Dar staţi aşa, acea companie pentru construcţia unui aeroport pe insula vecină, despre care am mai amintit, i-a adus câteva ghinioane...

   — Fiindcă veni vorba de societate, aceasta era una particulară? a întrebat Marian.

   — Da, desigur, a confirmat americanul. O firmă privată, cu împuternicirea oficială din partea guvernului.

   —  Şi ce s-a întâmplat cu oamenii săi? a continuat să întrebe Marian şi deodată a bătut nervos cu degetele pe masă. S-a uitat în sus şi m-a căutat cu privirea.

   Ochii îi erau întunecaţi şi îi scânteiau. Fără nici o îndoială, Marian găsise o urmă, pe care o apucase ca să dezvăluie secretul „locului groazei". Chiar şi eu am început dintr-odată să înţeleg nişte legături între diferitele întâmplări.

   — Un englez care a venit încoace, un oarecare inginer cadastral Peter Wells, a dispărut de atunci şi cred că, cu prilejul vizitei mele pe insula de dincolo, i-am auzit strigătul de ajutor. Ceilalţi doi din echipă erau olandezi şi al patrulea brazilian, se numea Cota şi era omul care se ocupa cu planul de lucrări. Mi-a povestit că el cutreierase drumurile junglei din Matto Grosso, de pe Amazon.

   — Cutreierase drumurile acelea şi făcuse cunoştinţă cu tuburile de suflat săgeţi otrăvite, a mormăit Marian atât de încet, încât eu care stăteam lângă el aproape că nu am înţeles.

   — La ce te gândeşti, mister Farrow? a întrebat Harris repede.

   Marian a dat din cap.

   — La nimic deosebit, Harris. Mi-a venit tocmai în minte că trebuie totuşi să fac acum o vizită la iahtul nostru. Şi după aceea cred că vom merge devreme la culcare. Ziua nu ajunge pentru cât de multe sunt de făcut şi vom vedea asta mâine dimineaţă....

   LOCUL GROAZEI

   ÎNTUNERICUL S-A LĂSAT la momentul potrivit pentru Marian. Eu mi-am luat dea cum rămas bun de la Harris şi m- am retras în odaia mea, am stins lumina şi m-am aşezat la fereastră.

   — Eşti gata pentru călătorie? m-a întrebat el încet. Am confirmat din cap. Atunci să pornim, Robert!

   — Ai aflat ceea ce ai vrut să ştii? am întrebat eu.

   Marian a dat şovăitor din cap.

   — Am descoperit de-acum multe, însă nu înţeleg încă de ce cu puţin mai înainte ai spus că toate sunt doar presupuneri. În câteva ore vom obţine probabil dovezi convingătoare.

   — Bineînţeles, până şi întreg pachetul de ţigări al unui om lacom după bani, care se denumeşte doctor, am glumit eu şi m-am ridicat.

   — De data asta desigur că va fi un lucru mai grav, a spus Marian serios. Un lucru cu omoruri şi alte câteva asemenea comportamente prieteneşti.

   Am părăsit în linişte casa şi am luat-o spre ţărm pe o direcţie laterală, ascunşi de un porumb înalt. Şi cu toate că deodată mie mi s-a părut că în urma noastră alunecă o umbră, Marian n-a observat-o deloc. Probabil că eu eram foarte nervos, deoarece am pipăit involuntar cu mâna patul revolverului.

   Bine că era întunerec şi nu ne vedea nimeni, doar Pongo cu armele noastre şi ghepardul Maha, care ne aştepta în ascunzătoare. Se îngrijise şi de o barcă, una din acelea zvelte, un canu îngust de prin insulele Malaeze, potrivit întru totul scopului nostru. Rapid, uşor de condus şi nezgomotos.

   Când ne-am strecurat înăuntru, ghepardul a devenit neliniştit şi a scâncit încet, eu l-am netezit slab pe cap, iar el mi-a lins mâna.

   Barca a zvâcnit uşor când Pongo a împins-o de la mal şi a luat loc la pupa. Noi am apucat nişte vâsle scurte şi am

pornit pe apa întunecată. Până la răsăritul lunii mai erau încă vreo câteva ceasuri, dar puteam desluşi vag locul groazei la care mergeam a doua oară în această zi. Can-ul aluneca repede şi într-o tăcere desăvârşită. Numai la proră clipocea apa şi scotea un zgomot slab şi înăbuşit ori de câte ori vâslele cădeau în marea liniştită.

   Am vâslit din greu şi în tăcere şi pentru mine era o enigmă cum vom putea ajunge la insulă pe această beznă de iad. Dar Pongo menţinea o direcţie perfectă, după cum o dovedea poziţia neschimbată a stelelor sau sfida noaptea precum acei navigatori vestiţi ai lumii. Doar dracul ştia cât mai era până la insula aceea şi nu-mi mai simţeam mâinile, iar cu toată răcoarea nopţii, pe tăcute îmi şiroia sudoarea. Fusesem deja cu barca de două ori pe aici, însă acum nu mai aveam barca cu motor. Nici noi, însă nici cineva dintre ceilalţi. Deodată însă am fost surprins de un zgomot al unei bărci cu motor, care turbura tăcerea nopţii. Venea din spate, zbura repede, huruind în stânga noastră, la o distanţă de vreo câţiva metri şi apoi s-au auzit tot mai slab.

   — O barcă cu motor destul de uşoară şi cu zgomot foarte drăguţ, a spus Marian liniştit. În aceeaşi clipă, el şi-a oprit vâslitul şi deodată vuietul motorului a rupt din nou liniştea nopţii. Îţi spune ceva asta, Robert.

   — Dacă tu ai mai adăuga că în urma noastră s-au întâmplat o mulţime de lucruri, am răspuns eu răguşit. Îmi mănânc pălăria dacă nu era barca cu motor a lui Rotter. În orice caz, cea ce am auzit mai adineaori se ştie exact cui aparţine. Şi direcţia în care merge e a naibii de precisă, acolo unde se află insula lui Harris. Dacă nu mă înşel, Rotter nu a părăsit de loc insula principală, aşa cum a lăsat să se creadă şi a aşteptat să vadă ce întreprindem noi.

   — Şi acum sunt convins că adineauri ne-a urmărit totuşi cineva prin lanul de porumb. Probabil că acum se află înaintea noastră, în barca lui Rotter. Presupui cine este?

   — Guran Tong, a spus Marian cu mânie reţinută. Să vâslim mai repede, ca să nu lăsăm comitetul de întâmpinare să ne aştepte, trebuie să fie de altfel destul de nerăbdător.

   Eu am rânjit supărat, cu toate că nu mă putea vedea nimeni prin întunerec, apoi am prins vâsla şi am tras ascultător cu putere. Nu mai era mult până la „locul groazei". Înaintea noastră, se înălţa pe cer un contur întunecat şi stelele începeau să se acopere.

   — Unde intenţionezi să debarcăm? l-am întrebat pe Marian.

   — Un loc este la fel de bun ca altul, mi-a răspuns prietenul meu. În orice caz, sunt preveniţi, iar Rotter ştie că noi îi vom lovi pe el şi afacerea sa. Mă tem că va fi destul de greu.

   Pe când, în clipa aceea, ne gândeam că va fi greu, Pongo trăgea cu îndemânare canu-ul mai încolo pe nisip, pe un loc ridicat pe plaje, ca să-l ferească de apă. El i-a strigat lui Maha un ordin scurt şi ghepardul s-a ridicat în barcă, s-a întins şi a zburat afară cu un salt mlădios. Fiara era atentă, însă pe deplin liniştită. N-a simţit nici un pericol în imediata apropiere, cu toate că ghepardul a adulmecat spre stânga şi a pufăit odată, abia auzit.

   Pongo şi Marian au ieşit după mine din canu. Prietenul meu a renunţat la greul său cuţit şi i l-a întins lui Pongo, după care a lovit de două ori cu piciorul în bordura bărcii.

   — Uite ce, a spus el apoi, eu cred că Maha a mirosit ceva din barcă, înainte de a coborî noi. Ar fi foarte bine dacă totuşi am face barca de nefolosit. Socot că în acest fel vom evita ca eventual cineva să poată scăpa cu fuga de pe insulă.

   — Şi noi? am întrebat eu contrariat.

   — Noi n-am venit încoace ca să fugim ci dimpotrivă, Robert, să lichidăm această absurdă prostie care a tulburat atâta timp viaţa oamenilor, numai pentru că un individ decăzut vrea să se îmbogăţească prin violenţă. Va trebui să căutăm prin împrejurimi dacă mai există vreo barcă lăsată de locuitorii invizibili ai insulei, dar eu cred că nu. Ca să nu fie uşor dat de gol, Rotter a avut grija ca legăturile lui cu lumea exterioară să fie rupte.

   Din fericire, uşoara barcă cu motor a lui Rotter am găsit-o la o depărtare de vreo sută de metri de locul nostru de debarcare.

   — El a renunţat la orice precauţie, a spus Marian. Individul ştie precis că i-am ghicit intenţie şi acum nu-i mai

este de folos o prea mare prudenţă.

   — N-are nevoie de măsuri de precauţie, am murmurat eu, însă barca poate fi folositoare destul de bine, ca să ne transporte de aici.

   — Oricum, ne vom gândi la aceasta, a încuviinţat Marian. Însă este zadarnic. După ce cu puţin mai înainte am aflat prin radioul de pe iahtul nostru, de compania aeroportului din Djakarta, că nu există nici o societate aeriană pe aceste meleaguri, am pus la cale cu căpitanul Hoffmann ca mâine devreme, iahtul să acosteze la insulă. Dacă nimeni dintre noi nu va aştepta pe ţărm, va debarca cu întregul echipaj şi cu mitraliera. Atunci cu siguranţa că se va sfârşi cu această stafie, dacă noi nu vom termina cu ea până vin ei.

   — Ce ai mai aflat în mod deosebit de la Djakarta? am vrut eu să aflu, în timp ce noi, porneau încet înainte de pe plajă, în urma lui Pongo şi a lui Maha.

   — Nu prea multe, a spus Marian încet. Doar câte ceva despre acest Wells, despre care se pretinde că a dispărut. El este geolog şi a fost dezavuat deja de un an de către guvernul indonezian.

   — Cum geolog? am întrebat eu, ne mai fiind în stare să mai spun ceva.

   Rareori în viaţa noastră aventuroasă, o aparentă taină se lămurea atât de simplu, precum cea a „LOCULUI GROAZEI". Ea ar fi avut succes, însă acum totul apărea imens de primitiv.

   Deodată în insulă s-a auzit un strigăt pătrunzător. Un om răcnea din răsputeri cerând ajutor, cineva care striga după ajutor în englezeşte. Ne-am oprit surprinşi, ascultând strigătul care devenea tot mai slab.

   — Cineva care a strigat, de fel nu teama, ne-a şoptit din faţă Pongo. El numai aşa face, masseri. El de loc nevoie de ajutor şi deloc primejdie.

   — M-am aşteptat la asta a mormăit Marian. Ei ştiu, sau presupun, că noi ne aflăm pe insulă, însă n-au idee unde. În urma acestui şiretlic ar trebui să ne trădăm locul.

   — Chiar dacă noi nu întreprindem nimic, ei ne vor găsi curând, Marian.

   — Şi, a adăugat Marian imediat, chiar aici!

   În întunerec s-a auzit un clănţănit metalic strident, un sunet tipic, când cineva îşi încarcă arma! Chiar şi eu mi-am pregătit carabina gata de tragere şi mi-am pipăit încă o dată revolverul. Eram gata cu toţi! Gata pentru ultima rundă, însă ultima rundă era pregătită pentru noi. Trebuia să trecem printr-o experienţă amară.

   Pongo a pătruns înaintea noastră în încâlcita pădure ecuatorială, noi urmărindu-l ca de obicei. El a descoperit repede cărarea croită prin desiş, pe care o urmasem de dimineaţă. Între timp a apărut luna şi şi-a revărsat lumina peste junglă. Era o iluminaţie ce te făcea să fii cuprins de spaimă.

   Am ajuns aproape pe la mijlocul insulei, când Maha a devenit neliniştit. Ghepardul şi-a aruncat de mai multe ori capul în sus şi a adulmecat. Însă nu a simţit nimic. Se putea ca duşmanul să fie prin vecinătate, însă nu atât de aproape încât feline să-l socoată ameninţător. Dar atunci când am ajuns într-un luminiş micuţ, animalul şi-a schimbat brusc comportarea. Tocmai părăseam întunecimea pădurii, când Maha s-a năpustit furios! Splendizii săi colţi luceau la lumina lunii. Fiara a făcut un salt înainte care l-a purtat peste jumătate de luminiş. Ghearele de abia i-au atins pământul şi s-a lansat din nou. Am văzut cum i se întindea iarăşi muşchii sub blana bălţată, dar am mai văzut ceva!

   Prin lumina difuză a lunii au început deodată să plutească încoace nişte fluturaşi mici şi pestriţi. Unul, doi, o duzină! Se lăsau în jos jucăuşi spre ghepard, din care vreo câţiva s-au înfipt vibrând în blana sa. Săgeţi otrăvite!

   Maha lăsa impresia că presimţea că era lovit mortal. El a pufăit sălbatec şi a încercat cu laba din faţă să scoată săgeţile. Însă era târziu! Puternica lui gheară a căzut neputincioasă şi prin pielea pătată i-a trecut un tremur. A pufăit încă o dată sălbatec, când a încercat să se arunce spre unul din duşmanii săi nevăzuţi. Dar acest duşman era mai puternic decât muşchii săi de oţel. Moartea este totdeauna mai puternică! Maha a căzut grămadă neputincios şi s-a întins deodată în tăcere sub lumina lunii.

   Lângă mine, Pongo a scos un strigăt. Era un răcnet înfiorător şi groaznic, slobozit de sălbăticia în persoană, a cărei creaţie a fost ghepardul, care a murit pentru noi, căci fără atacul său aprig peste luminiş, am fi fost noi ţinta ploii de săgeţi ce aduceau moartea în tăcere! Pongo îl iubea pe ghepardul, iar Maha a fost întotdeauna îngrijit de uriaş, încă pe când era pui.

   Răcnetul său de furie nu s-a stins încă, atunci când, deodată l-am văzut aruncând puternicul său hanger, cu nemaipomenitul lui pumn. Acesta s-a învârtit prin aer ca un fulger argintiu şi a nimerit frunzişul din partea cealaltă a luminişului. A răspuns un ţipăt, încă şi mai înfiorător ca a lui Pongo. La lumina lunii a ieşit afară clătinându-se un om întunecat, de origine tropicală, în mod vizibil un malaez. În mâini mai ţinea încă o ţeavă lungă, un tub sud american de suflat săgeţi, dar îl ţinea neputincios şi mersul îi era şovăitor. Pe neaşteptate s-a oprit în loc, s-a răsucit şi a căzut grămadă. Din pieptul lui se ridica uriaşul cuţit a lui Pongo şi omul a murit înainte ca corpul său să atingă pământul!

   Marian şi-a ridicat arma, împuşcătura a răsunat în noapte, a cărei linişte a fost atât de crunt sfâşiată, ceva mai înainte. Mi-am înălţat şi eu în mod mecanic mauserul şi am trimis toate gloanţele în tufişurile din partea cealaltă a luminişului. Nu aveam nici o ţintă, însă focurile trase au fost doar o reacţie la moartea lui Maha, împotriva perfidului ucigaş al credinciosului animal.

   Tufişul a foşnit, au zbârnâit câteva săgeţi şi la tragerea noastră rapidă au răspuns nişte strigăte, apoi totul a luat sfârşit.

   Pădurea tăcea, poleită de lumina de argint a lunii, dar în luminiş era cu totul altceva. Aici zăceau nemişcaţi ghepardul nostru şi la trei paşi de el, un om ucis printr-o lovitură în piept de cuţitul lui Pongo.

   — Repede, a gâfâit Marian. Haide să ne luăm după ei. Au fugit şi dacă nu le lăsăm nici un răgaz, putem să ajungem la cabana lor chiar odată cu ei, sau înaintea lor. Ar fi mai bine dacă ne-am găsi acolo un adăpost împotriva săgeţilor lor otrăvite!

   Ne-am grăbit pe o potecă cât de repede am putut. Crengile mă loveau peste faţă, dar nu mai ţineam seamă de ele. Marian s-a oprit pe neaşteptate şi s-a dat după nişte tufişuri din faţa noastră, eu fiind cât pe ce să-l dobor din goană. De undeva un glas a strigat o poruncă în malaeză şi am tras de trei ori într-o direcţie întâmplătoare şi vocea a amuţit brusc.

  Deodată ne-am pomenit iarăşi într-un luminiş şi ne-am poticnit în el la lumina lunii. Însă de această dată n-am mai fost primiţi de otrăvitoarele săgeţi. De undeva însă a alunecat fulgerător o umbră şi foarte aproape de noi a şuierat un glonţ. Ciudat este că în aceiaşi clipă mi-a venit fără voie în minte marele pistol de patruzeci şi cinci, pe care îl purta azi dimineaţă Rotter. Mi-am ridicat mauserul, am tras de două ori şi în acelaş moment mi-am dat seama că nici n-am nimerit ţinta, ca şi cel de dincolo.

  — Mai repede! strigat precipitat Marian către mine. Spre casa aceea, înainte ca ei să ne atace cu săgeţi!

  În mijlocul luminişului se înălţa o casă primitivă din lemn, una din acelea care, la drept vorbind, le întâlneşti doar în filme. Tocmai am ajuns la cabană, dar când am încercat să intrăm, uşa s-a deschis brusc. La intrare a apărut un om alb foarte înalt şi deşirat. Şi-a înălţat mâna, în care ţinea un pistol greu automat, era târziu să ne mai folosim armele noastre. Omul era gata să tragă în noi ca la tir, însă nu a făcut-o. I s-a întâmplat ceva cu totul neaşteptat. De atâta vreme de când Pongo devenise însoţitorul nostru, ne obişnuisem cu teribila lui fire sălbatecă, care însă începuse să-l părăsească. Dar moartea lui Maha trebuia să-l fi afectat enorm, încât uriaşul nostru negru cu greu putea fi recunoscut. Când individul s-a ivit în faţa uşii cu ţeava pistolului îndreptată spre noi, Pongo se găsea undeva mai lateral. El s-a repezit cu un urlet furios, cu un mârâit cu care leul îşi arată iritarea, apoi a zburat prin aer şi s-a izbit de omul din uşă, trântindu-l cu forţa puternicului său trup.

  A răsunat împuşcătura, glonţul a fluierat pe deasupra capetelor noastre şi m-am aplecat involuntar, aşteptând a doua împuşcătură, însă aceasta n-a mai venit. Pongo a lovit încă odată cu uriaşul său pumn pe neputinciosul om de jos. În aceeaşi clipă, palmele i s-au închis ca nişte gheare pe grumazul adversarului său. Marian a încercat să-l oprească pe Pongo al nostru, altfel avea să se sfârşească în câteva secunde cu omul ieşit din cabană!

  — Mai avem nevoie de el, a spus el răguşit. Lasă-l să trăiască, Pongo. Pentru a-l preda justiţiei.

  Am împins uşa cât colo. Fără îndoială de aici din colibă aveam să ne confruntăm cu destule tuburi de suflat săgeţi, pe când până acum am avut de-a face, pe afară, doar cu focuri de pistoale, faţă de care eficacele noastre arme erau superioare. Situaţia avea să se schimbe dacă intram în încurcătura şi ne pierdeam toată noaptea. Marian s-a uitat la mine şi părând să ghicească la ce mă gândeam, a dat uşor din cap.

  — Întâmplător, am găsit ceea ce mi-am dorit, Robert. Vom sta înăuntru, ca într-o fortăreaţă improvizată, ai înţeles? Când mâine dimineaţă va ajunge la insulă căpitanul Hoffmann cu echipajul, noi îi vom fi doborât pe duşmanii noştri. Iar pe deasupra, îl avem pe acesta şi a arătat cu degetul spre victima lui Pongo ghemuită într-un colţ, pe un ostatec.

  — Mai sunt încă cel puţin o duzină, am spus eu cu vocea sugrumată. Ne vor ataca, ca să ne răzbească şi nu-i de glumit!

  — Şi cum, n-avem cu ce-i opri? a întrebat Marian întărâtat, lovind patul mauserului său.

  Într-adevăr, puteam să ne folosim de armele noastre până se făcea ziua, ca să doborâm cât mai mulţi ticăloşi.

  Victima lui Pongo şi-a revenit abia după două ore, aşa de puternic îl lovise Pongo. L-am observat pe om cu coada ochiului. Se mişca nesigur. Deodată a deschis ochii şi a întrebat buimac ce i se întâmplase. Vorbise în engleză!

  — Nimic deosebit, mister Wells, a spus Marian de la cealaltă fereastră a colibei. Doar atât că s-a terminat cu afacerea dumitale. Acum pentru dumneata, iar pentru Rotter şi ceilalţi mâine dimineaţă. Aici nu mai există nici o posibilitate de îmbogăţire pentru dumneata şi ticăloşii voştri, nici din molibden, nici din altceva. Doar cătuşe şi o excursie în temniţele indoneziene.

  Englezul a încercat să se ridice, însă Pongo l-a înghesuit iar la loc. El l-a lovit cu dosul mâinii, făcându-l să cadă

înapoi ca un snop.

   — Vezi bine că nu mai este nimic de făcut, i-a spus batjocoritor Marian, cerându-i lui Pongo să-l lege. Pongo a făcut-o, arătându-şi dinţii printr-un rânjet.

   Dar apoi am fost cuprinşi de alte griji.

   — Afacerea trebuia să se sfârşească prost, a mormăit sincer englezul, am spus-o de la început. Dar Rotter era foarte sigur că va câştiga. Afară întunerecul se transforma treptat într-o luminoasă zi ecuatorială şi când avea să se vadă bine, atunci cu siguranţă că Rotter va găsi motive să se arate.

   —  Sosesc! a strigat deodată Marian. Eu mă reîntorc înapoi şi îi aştept să vină din partea cealaltă!

   Se apropiau câţiva malaezi înveşmântaţi în kaki, cu tuburi de suflat săgeţi, de care făcuse rost brazilianul din grupul lui Rotter, din ţara sa de origine. Am strâns zdravăn patul carabinei şi am făcut ţăndări geamul de la fereastra cabanei, în timp ce şi în partea cealaltă, unde se afla Marian, zângănea sticla. Ne deschisesem câmp liber de tragere. Şi aveam să ne folosim de el!

   Deodată au zbârnâit din nou acele blestemate săgeţi pestriţe otrăvite, însă de data aceasta au primit un răspuns bine ţintit! Şi-au spus cuvântul cu hotărâre două mausere şi efectul a fost ţipete de moarte. Cu toate acestea, spre fereastra mea năvăleau doi malaezi. Unul din ei s-a oprit la zece metri în faţă, a ridicat ţeava de suflat, dar săgeata n-a mai putut s-o părăsească! Degetul meu arătător s-a îndoit pe trăgaciul puştii şi glonţul l-a făcut pe malaez să alunece în iarbă. Celălalt a aruncat tubul de suflat şi a luat-o la goană înapoi spre pădure. L-am lăsat să scape.

   — Farrow, a strigat spre noi un glas răguşit de la marginea pădurii. Predă-te şi atunci am să te las s-o ştergi. Ai la îndemână o jumătate de oră ca să chibzuieşti, după care voi lua cu asalt cabana şi vei muri!

   Era fără îndoială vocea lui Rotter, am văzut cum Marian ridică încet mauserul şi ocheşte îndelung. Împuşcătura a pornit direct spre ascunzişul de unde vorbi de Rotter. De acolo s-a auzit puternic ţipătul de durere al grăsanului, care- şi zicea doctor. El s-a prăvălit afară în luminiş, a început să

dea din mâini şi s-a întins cât era de lung.

  A zăcut o vreme nemişcat şi am crezut că Marian îl ucisese. Însă nu era chiar aşa. Rotter mai trăia. El s-a ridicat după mai multe încercări şi a pornit târâş spre pădure. Pe neaşteptate nu departe de luminiş a început să ţăcăne o mitralieră. Hoffmann sosise cu punctualitate!

  — S-a sfârşit! a scrâşnit englezul spre noi. S-a terminat totul!

SFÂRŞIT

Volumul 208

O VÂNĂTOARE NEREUŞITĂ

   SCURT ISTORIC AL ORAŞULUI ADELAIDE

   ADELAIDE ESTE CAPITALA Australiei de sud, iar în anul 1949 avea aproximativ 400.000 de locuitori.

   Adelaide este aşezată lângă fluvial Torrens şi la nouă kilometri de mare şi de golful Sf. Vicenţiu.

   Australia mai este denumită, în prezent şi ţara viitorului. Planurile viitoarelor construcţii au fost întocmite de arhitecţi renumiţi, iar acestea sunt diferite pentru fiecare oraş în parte.

   Străzile lungi şi drepte se încrucişau sub unghiuri drepte, iar construcţiile ridicate sunt neasemuit de frumoase.

   Centrul oraşului pe lângă construcţiile moderne este înconjurat de un cordon de parcuri frumos amenajate şi bine îngrijite. Dincolo de acest cordon sunt mahalalele şi cartierele suburbane ce pot fi numite parţial cartiere care au camere de închiriat şi cealaltă parte a suburbiei cu vile.

   Dar fiecare vilă este înconjurată de o frumoasă grădină. Astfel că oamenii bogaţi şi-au putut permite să-şi construiască casele de locuit mai departe de mare dar mai aproape de munţi.

   Trebuie să amintim că numai în ultimul timp vilele sau construit într-un stil uniform.

   Terasa Nordică este o stradă în centrul oraşului Adelaide şi este cunoscută în toată Australia deoarece aici îşi au sediile clădirilor administrative şi universitare ce fac să se vorbească cu multă însufleţire despre Adelaide ca despre un centru cultural.

LA ADELAIDE

   ADELAIDE ESTE UN ORAŞ construit la sfârşitul secolului nouăsprezece, după planuri urbanistice bine întocmite. Arhitectul acestor planuri a fost un vizionar în domeniul construcţiilor. El, arhitectul, s-a gândit la stilul modern, la dezvoltarea intensă a traficului stradal, care creşte şi se dezvoltă mereu, la activitatea oamenilor şi la nevoile lor de spaţiu de locuit din ce în ce mai mari.

   Străzile create la timpul său, păreau a fi fără sens dar, care mai târziu şi-au dovedit din plin viabilitatea lor.

   Construcţiile făcute în stilul vilelor, au fost înconjurate cu frumoase grădini, ce constituie o oază de verdeaţă.

   Nu este o exagerare dacă se spune că oraşul Adelaide este unul dintre cele mia frumoase aşezări de pe pământ.

   Aici, în Adelaide, trebuia să se lămurească secretul lui Jerry Woods. Acesta deţinea un plan care pentru negrii australieni avea o mare importanţă. Ca să pună mâna pe plan, negrii l-au răpit pe el şi pe frumoasa lui fiică Florence. Căpitanul Farrow împreună cu oamenii lui voiau să-l elibereze pe Woods şi pe fiica sa, dar mai ales George care a ajuns la ostrovul Capel, într-una din numeroasele sale aventuri.

   Cu toate aventurile periculoase prin care a trecut George, el era cel mai dornic să se plece la Adelaide, deoarece camarazii lui aflaseră printr-un bilet al tinerei fete, că negrii australieni, care i-au răpit, se îndreaptă spre Adelaide.

   Roturoa, căpetenia negrilor australieni, era un tânăr instruit în Europa, unde a dat examene pentru brevetul de căpitan de navă şi pe care l-a luat. Până nu de mult el a condus un cuter numit SUWARU (o mică navă cu pânze) al cărui proprietar era Jerry Woods, adică cel capturat de Roturoa.

   Submarinul având o viteză mult mai mare ca cuterul, a ajuns la Adelaide cu un avans de douăsprezece ore, înaintea lui. Cum submarinul nu a intrat în port ziua, a rămas în largul mării, în imersiune, până la lăsarea întunericului.

Când la adăpostul lui, submarinul s-a apropiat încet de port şi s-a aşezat lângă o navă ce staţiona şi era încărcată cu marfă.

   Noaptea era fără lună şi foarte întunecoasă, astfel că marinarii care făceau de cart, trebuiau să fie foarte atenţi pentru a observa umbra submarinului. Numai excelentului simţ de orientare al căpitanului Farrow trebuia să i se mulţumească că submarinul a fost adus foarte aproape de nava staţionară şi l-a aşezat lângă ea, în umbra ei, încât aproape că s-au lovit unul de altul. Echipajul submarinului a făcut manevrele încet şi prevăzător pentru a evita orice zgomot.

   Imediat ce submarinul s-a oprit, căpitanul a ordonat aducerea unei bărci de aluminiu pe punte şi montarea ei în cea mai mare linişte. După montare, barca a fost lăsată la apă şi în ea a luat loc, căpitanul Farrow, George, fiul căpitanului Farrow, doctoral Bertram medical submarinului şi Petre uriaşul, apoi s-au îndreptat cu toţi spre uscat, unde căpitanul Farrow voia să aştepte sosirea cuterului Suwaru, întrucât secretul tribului de băştinaşi trebuia să-şi afle dezlegarea în oraşul Adelaide sau prin apropierea lui.

   De asemenea căpitanul Farrow voia ca mai târziu să-i urmărească pe negrii australieni, care în mod sigur îşi duceau prizonierii în interiorul ţării. În primul rând pentru a-i salva pe Jerry Woods şi pe frumoasa lui fiică Florence, iar în la doilea rând pentru a le smulge secretul, pentru care au fost răpiţi cei doi. Secretul pe care-l deţineau trebuia să fie foarte important pentru negrii, deoarece s-au încumetat să-i răpească din oraş.

   După lăsarea la apă a bărcii, Petre a vâslit printre vasele ancorate, până la chei unde au coborât. Ei puteau merge din port pe fluviu Torrens în sus până la Adelaide. Dar au preferat să ia un taxi. Trebuie spus că toate străzile din Adelaide duc spre mare sau spre munte şi sunt într-o stare ireproşabilă.

   Căpitanul Farrow a cerut şoferului să-i ducă la un restaurant unde obişnuiesc să vină ofiţerii de marină. Acolo spera el să afle mai multe despre căpitanul Roturoa. Roturoa trebuia să fie cunoscut, deoarece înafară de el, nu

mai era nici un căpitan de vapor negru.

   Probabil că Roturoa a trăit în tinereţe la Adelaide unde ce credea că şi-a făcut studiile.

   În sfârşit taxiul s-a oprit în faţa unui restaurant cu aspect plăcut şi prietenos, ce a fost construit ca şi casele din Adelaide în stilul unei case de la ţară, înconjurată de grădină. Oaspeţii acestui local erau ofiţeri de marină şi cârmaci.

   La intrarea în restaurant căpitanul Farrow şi însoţitorii au fost măsuraţi repede de cei aşezaţi la mese.

   Un ofiţer având o figură prietenească s-a ridicat de la masă îndreptându-se spre ei. Era căpitanul Kingston, căruia căpitanul Farrow i-a făcut un important serviciu personal. Acesta i-a salutat cordial pe toţi patru şi i-a invitat să ia loc la masa lui. Căpitanul Farrow a răspuns cu plăcere invitaţiei, dar mai ales pentru că avea ocazia mult dorită să obţină informaţiile pe care şi le dorea despre Roturoa de la Kingston, acesta o ştia Farrow pentru că el venea chiar de la Adelaide.

   Spre bucuria lui Farrow şi a însoţitorilor săi, căpitanul Kingston era singur la masă şi Farrow putea să-l întrebe tot ce voia, fără nici o jenă. La întrebarea englezului ce i-a adus aici, Farrow l-a informat pe scurt despre cazul lui Jerry Woods, iar la sfârşitul discuţiei a adăugat că doreşte să-l elibereze pe el şi pe fiica sa, din mâinile băştinaşilor, apoi Kingston spuse iritat:

   — Eu cunosc puţin povestea cu Roturoa pentru că de multe ori am fost la familia Woods. Tatăl lui Jerry Woods l-a crescut pe tânărul negru australian Roturoa, care învăţa bine, fiind şi foarte sârguincios şi trebuie să admitem că şi foarte inteligent. Şi-a luat examenul de căpitan numai pentru a putea conduce ocazional unul din vapoarele lui Jerry Woods. Acesta avea o mică flotă proprie cu care făcea un comerţ intens. De aceasta aparţinea şi iahtul său alb care s-a lovit de reciful Lihou când Florence a fost răpită de negrii australieni.

   — Eu îl cred pe Roturoa spuse căpitanul Kingston, un om foarte periculos tocmai datorită inteligenţei sale.

   — Deşi e fiul căpeteniei, spuse Farrow şi are studii europene, el pare că mai depinde încă de datinile şi obiceiurile tribului său, pe care le mai ţine încă. Aceasta am putut-o vedea din faptul că George era să fie sacrificat din ordinal tatălui său uriaşelor valuri ale mării. Iar secretul deţinut de către Jerry Woods trebuie să fie în legătură cu datinile tribului.

   — Domnule căpitan Farrow, eu nu aş vrea să greşesc dar cred că ştiu în ce constă acest secret. Eu am auzit despre aceasta de la tatăl meu care era bun prieten cu tatăl lui Jerry Woods. Bătrânul Woods a salvat odată viaţa bunicului lui Roturoa, iar ca răsplată - căpetenia negrilor - i-a dat un lucru de preţ cu un important secret al tribului său tatălui lui Jerry Woods. Din această cauză printre negri s-a iscat atunci o revoltă. El consta dintr-un idol după cum mi s-a povestit. Cu toate acestea ei au mai spus că Roturoa a amintit de un plan, care este şi el legat de un secret.

   — Poate că despre acest plan este vorba, spuse Farrow, pe lângă aceasta el mai trebuie să fie şi foarte valoros, altfel Jerry Woods nu l-ar păstra cu atâta străşnicie, chiar cu preţul vieţii lui şi a fiicei sale, pe care o iubeşte cel mai mult pe lume.

   — Tatăl lui Woods a ajuns foarte repede la o situaţie bună, a mai spus căpitanul Kingston, îngândurat. Cred că poate fi vorba despre o mină valoroasă. Aceasta este posibil căci aici în munţii Australiei mai zace cu siguranţă o mare cantitate de aur încă nedescoperit. Probabil că locul respective este legat de concepţiile religioase ale băştinaşilor. Şi din această cauză depun eforturi aşa de mari pentru a intra din nou în posesia acestui secret. Pentru că statuile zeilor le-au fost restituite. Însă fac o remarcă că Woods le-a ascuns la ostrovul Capel. Şi acum domnule Farrow pot să-mi permit a pune o întrebare?

   — Desigur.

   — Mie mi-ar plăcea să vă însoţesc şi să vă dau o mână de ajutor, v-ar conveni?

   — Dacă pentru dumneavoastră nu este prea periculos puteţi să ne însoţiţi, iar noi ne vom bucura cu toţii.

   — Vedeţi domnule Farrow, eu sunt prieten cu familia Woods şi cunosc ţara şi pe oamenii săi. De aceea m-am oferit ca ghid al dumneavoastră. Trebuie să vă spun că şi eu am un mare interes în eliberarea domnişoarei Florence. Kingston a spus ultima frază chiar jenat şi Farrow a zâmbit uşor, dar a devenit imediat serios şi a întrebat:

   — Ce putem face noi până la sosirea navei Suwaru, care va fi în port doar dimineaţa?

   — S-ar putea ca Roturoa să meargă mai mult pe cursul fluviului Torrens şi abia atunci să coboare pe uscat. În acest caz va trebui să fim mai atenţi! Oricum noi nu-i putem scăpa din vedere nici cuterul dar nici pe ei.

   Căpitanul Kingston propuse să meargă cu toţii spre munţi.

   — Ştiţi, eu cunosc drumul care duce la trib. Odată ajunşi acolo îi vom putea ţine sub observaţie mai bine. Dar înainte de toate trebuie să încercăm eliberarea lui Jerry Woods şi a fiicei sale, aceasta ar putea reuşi chiar pe drum, dacă vom avea puţin noroc.

   — Să sperăm! Dacă prizonierii ajung în satul negrilor eliberarea lor va fi mult mai grea pentru noi.

   Natural, ca să nu se afle secretul trebuie în primul rând eliberaţi prizonierii, pentru că altfel Roturoa va deveni foarte suspicios. Deci eliberarea prizonierilor este mai importantă, pentru că numai domnul Woods ne poate spune despre ce secret este vorba şi numai aşa îl putem apăra de atacurile negrilor.

   — Acesta este acum scopul nostru principal, spuse căpitanul Kingston, foarte înfrigurat. Dar mai ales domnişoara Florence trebuie ferită în viitor de toate pericolele!

   Domnule Farrow submarinul dumneavoastră este în siguranţă în port?

   — Atât timp cât este întuneric da. Dar când se face ziuă va trebui să plece din nou în larg, căci expediţia noastră în mod sigur va dura câteva zile. La noapte când ne întoarcem la submarin, ei vor trebui să fie foarte atenţi la semnalele noastre, pentru aceasta Rindow a primit instrucţiunile.

   — Vreţi să rămâneţi aici domnule Farrow? întrebă căpitanul Kingston.

   — Noi acum vrem să plecăm iar peste o oră venim să vă

luăm.

   Căpitanul Kingston a acceptat. Farrow împreună cu camarazii săi au luat un taxi şi au plecat repede spre port.

   Ajungând în port, s-au urcat cu toţi în barcă, plecând uşor şi fără zgomot la submarin. Ajunşi pe submarin căpitanul Farrow a dat instrucţiuni precise primului ofiţer Rindow. Apoi s-au urcat din nou în barcă luând cu ei un matroz care să le aducă barca înapoi la submarin, după ce ei au coborât pe uscat.

   Nu a trecut nici o oră de la plecarea căpitanului Farrow că ei s-au şi înapoiat la restaurant unde Kingston şi-a invitat musafirii la el acasă pentru restul nopţii.

   — Casa mea este aşezată cam la marginea oraşului spre munţi dar şi în drumul nostru. Înainte de a ajunge în munţi vom da de o pădure tropicală, foarte potrivită pentru scopul nostru şi tot odată este un loc bun pentru a ne ascunde. Este posibil ca în pădure sa ne întâlnim cu băştinaşi pentru că acolo sunt foarte mulţi canguri, pe care negrii îi vânează. Să sperăm că nu vom da peste membrii din tribul lui Roturoa. Dar asta vom vedea noi! Dacă plecăm imediat, veţi mai putea dormi la mine câteva ore. Pentru că este posibil ca de aici înainte să nu mai avem prea mult timp de odihnă.

   — Un sfat înţelept! îl lăuda căpitanul Farrow pe Kingston. Eu nu mai sunt aşa de tânăr ca să pot renunţa aţa de uşor la un somn bun, ca cei tineri.

   Toţi au râs. O jumătate de oră mai târziu dormeau cu toţi acasă la Kingston, în paturi confortabile şi înveliţi în plapume frumoase şi frumos cusute.

   Cu puţin timp înaintea răsăritului soarelui, Kingston şi-a trezit oaspeţii. După ce au luat micul dejun au plecat cu două taxiuri înspre munţi. Cam la o oră de mers, a început pădurea tropicală de care vorbise Kingston.

   Ajungând la pădure expediţionarii au trimis taxiurile înapoi la Adelaide. Un timp au mers pe şoseaua care era destul de lată, iar apoi au intrat în pădure.

   Căpitanul Farrow admitea posibilitatea că şi negrii puteau lua un taxi. Din această cauză ei nu au rămas la intrarea în pădure unde era un loc bun pentru a se ascunde, ci au mers mai departe. Ideea că şi negri ar putea folosi o maşină, probabil una din cele folosite de Woods, a avut-o căpitanul Kingston.

   Cu maşina negrii puteau merge până departe în munţi dar acest lucru nu trebuia să se întâmple, dacă voiau să-i elibereze aici pe cei doi prizonieri.

   Pentru moment şoseaua era bună, iar posibilitatea de a fi văzuţi de la mare distanţă era foarte mare. De aceea căpitanul Farrow a hotărât să se meargă pe marginea şoselei, dar prin pădure. Iar ocazia de a-i elibera aici pe prizonieri era unică, cu toate că pe şosea maşina putea avea o viteză foarte mare.

   George se uită atent în jurul său, sperând să vadă un cangur, deoarece el avea o dragoste nemărginită pentru animale şi tot odată voia să fotografieze un cangur, cu aparatul său cumpărat din Africa şi pe care în ultimul timp nu l-am cam întrebuinţat.

   Cangurii bătrâni, masculi, pot crea multe neplăceri vânătorilor de canguri. Şi nu aşa cum cred unii europeni că vânătoarea de canguri nu este periculoasă. Cangurii masculi, bătrâni, sunt de obicei singurateci şi când sunt atacaţi ştiu să se folosească foarte bine de copitele lor tăioase, ele fiind o armă foarte primejdioasă contra duşmanilor lor.

   Există cazuri când câte un vânător uşuratic şi neprevăzător a plătit cu viaţa întâlnirea lui cu un astfel de cangur.

   Cangurii, masculi bătrâni, sunt foarte şireţi, ei lasă omul să se apropie de ei, apoi îi prind în braţe cu picioarele din faţă, după care ridică fulgerător un picior din spate lovindu- şi adversarul creându-i răni foarte grave.

   Cu toate asigurările date de căpitanul Kingston lui George, acesta nu a văzut până în prezent nici un cangur. Probabil fiind foarte aproape de şosea şi ei nu îndrăzneau să vină până aici.

   Dar expediţionarii nu se puteau afunda în pădure, pentru că nu doreau să-l scape pe Roturoa din drumul lor.

   Căpitanul negru Roturoa avea convingerea după părerea lui George, că el a fost ucis de cei doi polipi, căruia le-a fost predat fiul căpitanului alb, din ordinul bătrânei căpetenii

negre.

   George se bucura de pe acum la faţa uluită a lui Roturoa, când îl va vedea în viaţă. Dar ei mergeau tot mai departe sub conducerea căpitanului englez Kingston. Pe măsură ce înaintau, pădurea devenea tot mai deasă, dar era des întreruptă de spaţii mari şi largi de luminişuri. Tocmai schimbarea aceasta era caracteristică pădurilor australiene.

   Înainte de a trece peste un teren descoperit, un luminiş, Farrow privea cu mare atenţie zona liberă şi dacă nu vedea nimic suspect, numai atunci treceau prin luminiş.

   Pe tot drumul parcurs, George nu a reuşit să vadă nici un cangur şi nici băştinaşi.

   În sfârşit Kingston s-a oprit la marginea unui luminiş şi zise:

   — Eu cred că aici este locul cel mai bun pentru a-l aştepta pe Roturoa şi este posibil să-l prindem. Aici şoseaua face o cotitură unde maşina este obligată să reducă viteza. Iar după curbă noi putem face un baraj în faţa căruia maşina va fi obligată să oprească. În acest moment noi putem ataca prin surprindere şi să-l eliberăm pe ambii Woods.

   Căpitanul Farrow a fost de acord cu propunerea lui Kingston şi a propus tăierea unui copac în aşa fel încât acesta să cadă transversal pe şosea.

   — Noi alegem imediat pomul, spuse Kingston. Da, alegem pomul din dreapta şoselei, pentru că el este mai aproape de şosea. Dar cum să-l tăiem, pentru că nu avem unelte, nici cel puţin un topor.

   Căpitanul Farrow spuse:

   — Alegeţi pomi mai subţiri, domnule. Ei au mai multe frunze, peste care maşina nu va putea trece. Desigur toporul va trebui înlocuit cu cuţitele noastre. Va fi o muncă istovitoare, dar nu avem ce face şi trebuie să reuşim. Cu toţi s-au apucat de lucru. A fost o muncă istovitoare dar au izbutit să doboare pomul de-a curmezişul şoselei.

   Lucrul acesta se datora atât lui Petre şi uriaşei sale forţe cât şi lui George care s-a prins de pom, dincolo de jumătatea lui, pentru al ajuta să cadă mai repede şi care căzu peste şosea cu un zgomot infernal. După căderea

pomului George spuse:

   — Acum noi ne vom aşeza pe ambele părţi ale şoselei. Iar când maşina se opreşte îi atacăm prin surprindere şi încercăm să eliberăm prizonierii, astfel că negri nu-şi vor da seama ce se întâmplă cu ei, din cauza surprizei.

   Propunerea lui George a fost acceptată şi oamenii sau despărţit în două grupe, apoi au intrat în dispozitiv, după care au început minutele grele ale aşteptări.

   Peste tot s-a lăsat o linişte deplină, astfel încât credeai că copacul a fost doborât de furtună.

   În desişurile de pe ambele părţi ale şoselei stăteau ascunşi Kingston şi căpitanul Farrow cu oamenii săi. Ei ascultau cu încordare să audă zgomot unui motor de maşină.

   Deodată au auzit zgomotul unui motor, era al unui camion care se apropia.

O ÎNCERCARE NEREUŞITĂ

   A TRECUT MAI BINE de o jumătate de oră fără să se întâmple nimic. Din depărtare se auzea un zumzet ce devenea tot mai puternic. Toţi însoţitorii căpitanului Farrow au devenit atenţi, ca pisicile sălbatece care-şi pândeau prada.

   Deodată au văzut un camion care se apropia cu viteză la începutul curbei. Zgomotul motorului devenea tot mai slab deoarece şoferul a micşorat viteze în curbă. În momentul următor frânele camionului scrâşniră. Roţile din faţă ale camionului sau oprit în frunzele copacului doborât.

   George ieşise din tufiş pentru a vedea mai bine, dar s-a retras repede în tufiş pentru că a văzut cum un poliţist cobora de camion. Un al doilea poliţist sări şi el din camion.

   Din cabina camionului a coborât un domn slab în uniformă, probabil un ofiţer de poliţie, ce cu o voce puternică spuse:

   — Aceasta este precis opera unor hoţi de drumul mare! Haideţi! Brown şi Hawkins! Căutaţi repede prin tufişuri de ambele părţi ale şoselei! Prindeţi pe ticăloşi dacă-i vedeţi.

   Situaţia pentru membrii echipajului submarinului, a devenit periculoasă. Iar poliţişti australieni nu ar da crezare explicaţiilor lor că barajul a fost pregătit pentru o altă maşină şi nu pentru ei.

   Ca să nu cadă în mâinile poliţiştilor ei nu aveau de cât o singură scăpare. Fuga. Să fugă cât mai repede de acolo.

   De abia a fost dată comanda de către ofiţerul de poliţie, că cei cinci camarazi, fără a avea timpul necesar să se anunţe reciproc în vederea stabilirii locului de întâlnire, au şi luat-o la fugă, spre interiorul pădurii.

   Fugiseră ascunzându-se din tufiş în tufiş, apoi au mers aplecaţi, pentru a nu fi descoperiţi de poliţişti.

   George se grăbea deoarece credea că unul din cei doi poliţişti l-a văzut şi se aştepta din moment în moment să fie somat şi să audă împuşcături, de aceea el fugea în zig-zag, până a obosit.

   Când s-a îndepărtat suficient de poliţişti s-a oprit şi s-a ascuns în spatele unui tufiş des, apoi a privit atent în spate. Cât despre urmăritori el nu-i putea auzi dar nici vedea.

   Fiul căpitanului Farrow fugise spre est şi mergea foarte atent. Deodată a ajuns la marginea unui luminiş. În primul moment a crezut că a mai trecut pe acolo. Dar acest lucru era exclus, pentru că aşa departe de şosea nu au ajuns camarazii lui.

   Câteva minute George s-a oprit întrebându-se dacă s-a îndepărtat suficient de poliţişti? Pentru că aceştia sunt obişnuiţi cu urmărirea prin pădure şi cunoşteau bine toate şiretlicurile şi manevrele pentru a deveni foarte periculoşi. Să intre mai adânc în pădure? Credea că este mai bine. Astfel s-a hotărât să intre mai adânc în pădure, mergând pe lângă marginea luminişului până la trecut, intrând şi dispărând în tufişurile dese şi sălbatece ale pădurii.

   După un timp s-a oprit. Ascultă atent pentru a auzi dacă nu cumva îl mai urmăreşte vreun poliţist. Acum crezu că este mai bine să se apropie mai mult de şosea, pentru a auzi când pleacă camionul cu poliţişti. Numai după plecarea poliţiştilor el se va putea întoarce. Fiul căpitanului s-a strecurat prin tufişurile următoare, ajungând din nou la marginea altui luminiş.

   Când dintr-un tufiş a auzit un foşnet şi trosnetul unei crengi rupte. De unde venea zgomotul nu putea şti cu precizie fiul căpitanului Farrow, în primul moment. De aceea el s-a ascuns şi mai bine în tufe şi ascultă cu încordare, uitându-se în faţă şi în spate. Tufişurile următoare erau la cel mult un metru de el. Spre ele şi-a îndreptat atenţia George. Prima impresie a lui a fost că următori lui sunt pe urmele sale. Dar ar fi trebuit să-i observe când s-au strecurat printre tufişuri, pentru că vârfurile lor s-ar fi mişcat chiar dacă poliţiştii ar fi mers încet.

   Cauza zgomotului produs mai înainte, nu l-a putut stabili, căci se lăsase o linişte deplină. George sta în continuare nemişcat fiind nesigur în ce priveşte zgomotul auzit.

   Pentru a nu fi văzut s-a întins şi mai mult la rădăcina tufişului, dar aceasta nu era atât de deasă ca în jungla indiană.

   Acum George întorcându-se spre răsărit a ieşit repede din tufişul protector şi a mers pe la marginea tufişului până în partea opusă, unde a dispărut din nou în spatele altui tufiş. Apoi şi-a continuat drumul mai departe pentru a pune o distanţă cât mai mare între el şi urmăritori lui, iar îndemânarea câştigată în junglele indiene acum îi prindeau bine.

   Fâşia de pădure pe care George o traversa nu era lată. După ce a străbătut cam o sută de metri, a ajuns din nou la un alt luminiş. Prevăzător, George privi din tufişul unde era ascuns să vadă dacă nu este vreun duşman pe urmele sale. Dar în faţa lui a văzut câţiva canguri. Faptul că aceştia se mişcau liniştiţi, era un semn bun, pentru că ei i-ar fi adulmecat pe poliţişti dacă erau prin preajmă.

   Din această cauză George şi-a zis că poliţistul poate fi numai în urma lui, dacă ar fi reuşit să se strecoare fără zgomot printre tufe. De frică să nu sperie cangurii George nu a îndrăznit să facă nici o mişcare, care ar fi produs zgomot şi ar fi speriat cangurii ce păşteau liniştiţi în luminiş.

   Foarte interesant îşi spuse George, această ceată de canguri aparţine rasei cangurilor uriaşi. Dacă se ridică în picioare putea cu uşurinţă depăşi înălţimea unui om obişnuit. Cangurii continuau să pască liniştiţi şi să sară încolo şi încoace.

   Câteva femele îşi purtau puii în marsupiu, de unde aceştia se uitau afară curioşi, acolo ei simţindu-se în siguranţă. În sfârşit după mai mult timp de pândă, George a îndrăznit să scoată capul din tufiş, pentru a vedea mai bine cangurii ce păşteau liniştiţi. În stânga lui, în imediata apropiere, un cangur uriaş, şedea ridicat pe picioarele din spate având urechile ciulite şi asculta cu atenţie.

   Privindu-l atent George îşi zise că acesta este conducătorul cetei şi e un cangur bătrân. Cangurul îşi îndreaptă privirea spre stânga, privind peste luminiş, atent ca şi când ar fi auzit un zgomot suspect. Acest cangur are picioarele din spate foarte puternice, ce ar putea deveni o armă de temut când ajungi să te lupţi cu el.

   După ce cangurul a privit spre stânga, acum îşi roti privirea spre dreapta, de unde se apropia un cangur mascul mai tânăr cu o femelă. Când cangurul bătrân l-a văzut imediat a pornit spre el, cu nişte salturi mari. Şi, înainte ca masculul cel tânăr să poată fugi sau apăra, a primit o pereche de palme, foarte puternice, după care urmară nişte lovituri de box, executate cu multă măiestrie. Cangurul cel tânăr a căzut, rostogolindu-se pe o parte, apoi se ridică repede şi fugi spre tufişuri unde dispăru.

   Pentru a nu fi văzut de cangurul bătrân. George şi-a retras repede capul din tufiş. Şi s-a gândit că acum este o ocazie bună de a face nişte poze cu cangur, dar nu avea aparatul pregătit. Înainte de toate el trebuia să fie atent la cangurul bătrân, pentru a nu fi descoperit şi atacat, căci în caz de atac el nu se putea apăra decât cu pistolul; dar pe acesta nu-l putea folosi din pricina poliţiştilor care-l urmăreau. Pentru că aceştia auzind focurile de armă şi-ar fi dat seama în ce direcţie este, de aceea s-a hotărât să meargă mai departe.

   Indignarea ofiţerului de poliţie pentru cursa întinsă pe şosea era foarte mare, încât ambii poliţişti au depus mari eforturi să prindă pe unul din ticăloşii care au pus copacul pe şosea.

   Conducătorul cetei cangurilor, deveni deodată atent, uitându-se peste toată întinderea luminişului. Privirea lui s-a oprit asupra locului unde era ascuns George. Acesta foarte prudent şi-a scos pistolul de la cingătoare. În cazul când cangurul l-ar fi atacat, din păcate, nu-i rămânea altceva de făcut decât să se apere cu arma în mâna.

   Dar cangurul, după ce a stat câteva minute nemişcat, s-a întors şi cu salturi mari a trecut luminişul dispărând în pădure. Întreaga ceată şi-a urmat conducătorul. George răsuflă uşurat şi regretă foarte mult plecarea cangurilor, pentru că el considera că a fost cea mai bună ocazie de a face fotografii cu canguri.

   Abia după plecarea ultimului cangur, el şi-a dat seama că situaţia lui nu este bună. Acum era complet neliniştit, odată pentru că nu ştia dacă conducătorul cangurilor a dispărut complet în luminiş şi în al doilea rând presimţea că vine asupra lui o primejdie, dar nu ştia de unde. Dar pentru canguri cel mai periculos duşman este omul, înafară de

câinele sălbatec.

   Câinii dingo pot deveni periculoşi numai când atacă în haite. Numai un cangur bolnav poate fi atacat de un singur dingo.

   George îşi spuse că cangurii au plecat din luminiş pentru că simţiseră apropierea unui om. Dar de această dată omul putea fi periculos şi pentru el, nu numai pentru canguri, pentru că putea fi un poliţist. Acum George s-a hotărât să traverseze luminişul târâş... ca să ajungă în partea cealaltă, pentru că el acolo se credea în siguranţă.

   Tot de aici putea vedea mai bine dacă se apropia vreun duşman, deoarece acesta era nevoit să traverseze luminişul. De data aceasta el a trecut luminişul cât se poate de repede şi fără zgomot, oblic, ştiind că acolo nu putea fi nici un duşman, pentru că l-ar fi descoperit conducătorul cangurilor.

   După traversarea luminişului s-a ascuns între două tufe, apoi s-a aşezat la pândă, privind în luminiş să vadă dacă nu apare vreun poliţist, dinspre partea pe care tocmai a părăsit-o, căci în acest caz trebuia să fugă, cât mai departe de acest loc. Aici a stat mai mult timp la pândă, până s-a convins că nu-l mai urmăreşte nimeni. Sau poate că au prins pe unul din camarazii săi şi l-au predat ofiţerului.

   Dacă era aşa acest lucru era foarte grav, pentru că producea întârzierea îndeplinirii planului lor. În această situaţie planul de eliberare a ambilor Woods putea fi periclitat, deoarece cât timp au fost nevoiţi să stea ascunşi, din cauza poliţiştilor, maşina care-i transporta pe negri şi pe Woods putea să fi trecut mai departe spre interiorul ţării. Şi în acest caz nu le mai rămânea nimic de făcut decât să cerceteze întreg teritoriul aparţinător tribului.

   George reflectase la toate acestea şi pentru moment uită complet că era într-o goană continuă din cauza celor doi poliţişti. Numai când atenţia i-a fost atrasă de trosnituri ale crengilor rupte, gândurile lui s-au întors în prezent. Imediat se uită cu atenţie la tufişurile din faţa lui unde i de păru că vede ceva mişcându-se, acestea puteau veni numai de la poliţistul care-l urmărea pe el, deci distanţa dintre el şi poliţist nu era aşa de mare, cum crezuse la început. Cred că este mai bine dacă eu am să mă retrag mai adânc în pădure, s-a gândi George. În sfârşit odată tot trebuie să-şi piardă răbdarea poliţistul, dacă vedea că tot efortul lui de al prinde nu va avea succes.

   Prevăzător, fiul căpitanului, s-a retras mai adânc în tufişuri, dar păstrându-şi vizibilitatea până la partea opusă a luminişului. S-a speriat rău când a văzut că dincolo de luminiş, dintre crengi, se ridică o siluetă uriaşă. Dar repede s-a liniştit văzând că nu este poliţistul care-l urmărea, ci credinciosul lui prieten Petre Uriaşul, care se mişca mlădios printre tufişurile şi crengi.

   Petre l-a recunoscut imediat pe George, chiar dacă la început el prevăzător ridicase puţin pistolul.

   — Vă caut de mult domnule George. Cum aţi putut pleca aşa de repede, căci eu nu v-am mai văzut şi-mi era teamă că v-aţi rătăcit, deoarece luminişurile acestea seamănă între ele.

   — Poliţiştii au plecat mai departe Petre?

   — Presupun. Ei n-au prins pe nici unul dintre ai noştri. Să sperăm că ofiţerul de poliţie a admis că pomul a fost doborât de furtună.

   — Dacă se uită mai bine nu se poate să nu vadă urmele cuţitelor noastre, spuse George. Acum putem să ne întoarcem liniştiţi, deşi eu aş intra mai adânc în pădure, din cauză că cu câteva minute mai înainte am văzut un cangur uriaş care era destul de bătrân. Dacă poliţiştii nu ar fi fost prin apropiere i-aş fi făcut câteva fotografii foarte reuşite.

   — Lăsaţi că pentru a face fotografii cu canguri veţi mai avea şi alte ocazii, l-a consolat Petre pe George. Aceasta se datoreşte căpitanului Kingston care a povestit că în această zonă sunt mulţi canguri. Acum înainte de toate trebuie să-i prindem pe negri şi să-i eliberăm pe cei doi Woods. Să sperăm că nu ne-au scăpat din cauza poliţiştilor, pentru că altfel vom avea de parcurs un drum lung, anevoios şi foarte periculos.

   George înclină capul şi spuse: să ne grăbim poate ajungem al timp.

   Ei mergeau repede şi prevăzători printre tufişuri şi cu cât se apropiau de şosea deveneau tot mai atenţi. Uneori se opreau şi ascultau, iar când nu mai auzeau nici un zgomot plecau din nou mai departe. Drumul până la şosea şi s-a părut lung şi de abia acum observă el cât de adânc a pătruns în pădure. După un timp a văzut strălucind printre crengi fâşia albă a şoselei...

   Fiindu-le teamă de a nu fi prinşi, ei nu au ieşit la locul unde au doborât pomul pe şosea, ci mult mai departe de el, adică la începutul curbei, apoi ascunzându-se în tufişuri au supravegheat atent şoseaua. Nevăzând nimic suspect au mers pe marginea şoselei printre tufişuri, până în apropierea pomului şi spre bucuria lor maşina poliţiei nu mai era acolo. Din cauză că George a intrat mult în pădure, el nu a auzit când au plecat poliţiştii.

   Acum George împreună cu Petre erau lângă copacul pe care l-au doborât. Acesta a fost dat la o parte de către poliţişti şi dus între tufişuri, pentru a împiedeca pe presupuşii hoţi să-l mai folosească.

   În timp ce George şi Petre se uitau nedumeriţi în jurul lor, de partea cealaltă a şoselei a apărut căpitanul Farrow, cu doctorul Bertram care alergase şi de abia mai respira. Doctorul Bertram se aşează pe marginea şoselei să se odihnească şi-şi scoase batista pentru aş şterge faţa de transpiraţie.

   — Deci şi voi aţi scăpat de poliţişti, zise căpitanul Farrow, râzând. Aţi fugit şi voi ca doctorul Bertram? Pentru că eu de abia am putut ţine pasul cu el. El credea că poliţiştii ne vor împuşca imediat ce ne vor prinde. De altfel cred că fuga noastră a fost fără sens. Căpitanul Kingston, care locuieşte în Adelaide, trebuie să fie cunoscut, pentru a face ca declaraţiile noastre să fie luate în seamă. Dacă m-aş fi gândit imediat la cest lucru, l-aş fi rugat pe Kingston să vorbească cu ofiţerul de poliţie. Poate am fi primit un sprijin din partea poliţiei. Dar unde este căpitanul Kingston?

   Toţi s-au uitat în jurul lor. Chiar în acel moment Kingston s-a ivit lângă doctorul Bertram din pădure.

   — Am auzit ultimele dumneavoastră cuvinte domnule Farrow, spuse Kingston, dar cu acest ofiţer nu m-a ş fi putut înţelege. În primul rând este cunoscut în tot oraşul ca un coleric iar în al doilea rând cu puţin timp în urmă am avut o ciocnire cu el. Deoarece guvernatorul a fost de partea mea el şi acum are un cui împotriva mea. În această situaţie el ne-ar fi creat numai greutăţi, din această cauză eu m-am retras în pădure cât a trimis pe cei doi poliţişti în urmărirea presupuşilor hoţi. Sper că între timp negrii, împreună cu căpitanul lor să nu fi trecut pe aici. Pe mine mă deranjează doar faptul că a dispărut pomul de aici. Eu nu văd nici o dâră sau frunze rupte din care reiese că poliţiştii l-ar fi tras în pădure spre a-l ascunde.

   George zise necăjit că de şi s-a uitat de jur împrejur nu a putut să descopere pomul, iată pomul era prea lung pentru a putea fi încărcat în mica lor camionetă.

   — Această posibilitate trebuie exclusă zise Kingston. Dar totuşi unde este? L-au dus? Să fi fost poliţiştii atât de puternici încât să-l fi ridicat şi să-l ducă în pădure? Dacă ofiţerul le-a cerut atunci ei au executat ordinul. Dar eu propun să mai căutăm odată bine prin împrejurimi. Cei cinci expediţionari sau împrăştiat şi au mers încet pe ambele părţi ale şoselei de-a lungul marginii pădurii. Toţi au fost de acord că e imposibil ca poliţiştii să transporte pomul fără a lăsa vreo urmă.

   George a mers pe şosea în direcţia munţilor, iar la un moment dat el a rămas pe loc şi le-a făcut camarazilor un semn să vină lângă el. Aici le arătă şoseaua prăfuită şi le spuse:

   — Gata! Aici sunt urme clare ale cauciucurilor lăsate de camion, după cum se vede sunt şi urme de picioare. Şi aici se vede cum a fost tras pomul. Şi cu aceasta problema e rezolvată.

   După maşina poliţiei a venit un alt camion şi a luat pomul, probabil la ordinul ofiţerului de poliţie. Acum se pune întrebarea dacă camionul care a trecut a fost al negrilor pe care îi aşteptăm sau nu.

   Cu toţi au început să examineze urmele. Căpitanul Kingston a dat nemulţumit din cap şi spuse:

   — Da, aici au fost trase crengile pomului, iar aici se văd frunze rupte.

   Doctorul Bertram întreabă.

   — Circulaţia de camioane este mare aici?

   — Se poate spune şi aşa, a fost răspunsul lui Kingston. Deoarece camioanele merg la fermele de oi. Eu cred că putea să fi fost şi Roturoa. Şi cum s-ar putea stabili? Pentru că dacă ştim că negrii cu căpitanul lor au trecut, atunci nu mai are nici un sens să stăm aici.

   — Trebuie să vă contrazic domnule Kingston, interveni căpitanul Farrow în discuţie. Noi am plecat foarte devreme, încât Roturoa nu a putut ajunge până aici. Deoarece el trebuia să comande o maşină din port. Aceasta necesită timp. Eu zic că noi mai trebuie să aşteptăm aici. Dacă negrii ar fi trecut atunci poliţiştii ar fi descoperit prizonierii albi.

   — Aceasta nu este sigur, spuse Kingston.

   Dacă Roturoa a mers cu un camion ce avea coviltir, atunci prizonierii nu puteau fi descoperiţi. Chiar dacă poliţiştii în unele cazuri au dreptul la control, ei nu-i puteau vedea pe prizonieri pentru că probabil paznicii lor le stăteau în faţă, având grijă ca să nu strige.

   — Şi pomul, întreabă George?

   — Acesta putea să aibe loc în maşina, dacă oamenii s-au strâns puţin, zise căpitanul Kingston.

   — Mai rămâne obiecţia mea pentru obţinerea maşinii, spuse Farrow.

   — Roturoa din port nu trebuie să dea decât un telefon şi maşina i-ar veni repede.

   — Dacă negrii au trecut, este foarte neplăcut pentru noi, zise Farrow. Ce să facem şi ce ne propuneţi căpitane Kingston?

   — Dacă Roturoa a trecut ce mai contează, spuse Kingston. Propun să mai punem un pom pe şosea, dar acesta poate fi unul mai subţire ca primul, pentru că se găsesc aici destui, deci mai stăm puţin. În cazul când Roturoa a trecut nu ne rămâne altceva de făcut decât să intrăm pe teritoriul tribului său. Mai târziu după amiază circulaţia se intensifică, pentru că maşinile vin dinspre Adelaide să ia lâna de la fermieri. Cu una dintre maşini în mod sigur vom putea merge o bucată de drum şi să recuperăm timpul pierdut.

   — Aşa este bine şi aşa trebuie să facem, spuse doctorul Bertram. Să coborâm imediat alt pom.

   Nu departe de şosea au găsit un pom cu tulpina subţire, numai bun pentru ei. Doborârea lui nu a durat mult timp, deoarece lemnul era mai moale ca al primului pom, iar cuţitele lui George şi Petre lucrau cu spor. Când au fost gata, l-au ridicat pe umeri şi l-au dus la şosea punându-l transversal. Apoi s-au aşezat la pândă cu toţi să vadă ce va urma.

   Aşa trecu o jumătate de oră până când au auzit un zgomot al unei maşini care venea. Dar camarazii şi-au dat repede seamă că maşina nu venea dinspre oraş ci din direcţia munţilor.

   Maşina a frânat brusc, iar vocea furioasă a ofiţerului de poliţie, deşirat, se auzi din nou. George a vrut să râdă zgomotos de ghinionul lor, pentru că camioneta era al primului echipaj de poliţie care a trecut.

   În primul rând George nu putea înţelege cuvintele din cauza înjurăturilor, apoi auzi clar ordinul dat de ofiţer.

   — Brown dumneata rămâi aici. Dacă se arată vreunul din bandiţi trage imediat în ei! Eu mă duc repede în oraş să mai aduc întăriri pentru a putea cerceta sistematic întreaga zonă. Acesta este lucru cel mai bun cel putem face, iar de aici ai o bună privire asupra unei părţi din teren. Hawkins şi dumneata trebuie să rămâi aici, dar te vei aşeza de partea cealaltă a drumului. În acest fel nu vi se poate întâmpla nimic, deoarece sunteţi doi. Eu am să mă întorc aici foarte repede.

   Căpitanul Farrow şi însoţitorii săi, ascunşi în tufişuri, au auzit cum a plecat ofiţerul cu camioneta spre oraş. Camarazii au hotărât repede să se afunde în pădure şi apoi să meargă spre nord, până când vor ieşi din câmpul vizual al celor doi poliţişti.

   Primul care a trecut şoseaua a fost George, după el a urmat căpitanul Farrow, tatăl său, doctorul Bertram, Kingston şi la urmă Petre care avea ordin să păzească şoseaua până la trecerea tuturor camarazilor.

   După ce au trecut cu bine, sau aşezat jos şi au ţinut un consiliu de război. Primul care a vorbit a fost Kingston.

   — Dawson, ofiţerul de poliţie va reveni în mod sigur cu un camion plin de poliţişti. Noi vom putea dispărea repede.

Deoarece la câţiva kilometri de aici şoseaua face o deviere spre vest, noi vom alege direcţia nord-vest. Eu cred că nu mai putem fi luaţi de vreo maşină deoarece Dawson îi va atenţiona pe toţi şoferii pe care-i întâlneşte în drum, că în zonă există persoane necunoscute şi suspecte şi este clar că despre noi este vorba.

   — Care este distanţa de aici până la satul negrilor lui Roturoa? întreabă căpitanul Farrow.

   — Vom ajunge noi la timp, ştiind că Roturoa cu oamenii lui au trecut împreună cu prizonierii, întreabă George?

   — Dacă vom merge repede ne vor trebui cinci ore, răspunse Kingston.

   — Să sperăm că cei doi prizonieri vor mai fi în viaţă, când vom ajunge la satul negrilor, spuse George.

   — Nu cred că Roturoa se atinge de ei, spuse doctoral Bertram. Doar vrea să afle secretul lui Jerry Woods!

   — Iar Jerry Woods este din lemn tare, continuă Kingston. El nu-şi dezvăluie secretul aşa de uşor. Dar cu cât mai repede ajungem, cu atât va fi mai bine. Acum trebuie să fim atenţi şi să mergem pe lângă marginea şoselei. Eu cunosc mulţi şoferi care sunt proprietari de maşini din Adelaide. Dacă vine unul pe care-l cunosc îl opresc. Deoarece cunoscuţi mei nu mă identifică cu un hoţ de drumul mare, despre care Dawson le-a vorbit.

   Căpitanul Farrow aprobă şi spuse:

   — În acest fel putem fi atenţi şi la maşina lui Roturoa dacă el va mai veni. Deci înainte! Dawson a plecat şi se va întoarce repede.

   Nu departe de şosea, pe marginile ei, eroii noştri se îndreptară grăbiţi spre munţi. În zadar ascultau ei înfriguraţi să audă zgomotul unei maşini, căci ea nu venea.

   De la plecarea lor trecuse mai bine de o oră, când căpitanul Farrow propuse să facă o pauză, deoarece au găsit un luminiş tocmai bun pentru aşa ceva. După ce au mâncat conserve şi au băut apă s-au odihnit puţin, acum fiind din nou gata de drum cu forţe proaspete.

   Tocmai când voiau să plece George strigă.

   — Uitaţi-vă vine o maşină din oraş spre noi.

   El îl rugă pe Kingston să meargă repede la marginea şoselei, în speranţa că şoferul va fi un cunoscut de al lui Kingston.

   Kingston îi spuse lui George că este mai bine să rămână pe loc şi să meargă singur la şosea. George l-a înţeles că este mai bine aşa şi a rămas pe loc.

   Uruitul motorului se auzea tot mai aproape. Tensiunea camarazilor creştea şi ea. Acum vor afla imediat dacă le-a surâs sau nu norocul.

   Maşina se opri. Cu toţi auziră scrâşnetul frânelor. Acum ei sau ridicat şi au mers tiptil spre camionetă. Deodată au auzit voce puternică a lui Dawson:

   — Ăsta este, prindeţi-l!

   Câteva secunde mai târziu sosi Kingston respirând din greu şi strigă:

   — Repede să plecăm! A sosit Dawson cu Brown şi Hawkins! Acum îmi dau seama că el a mers la tabăra din munţi pentru a lua mai mulţi poliţişti.

   — Pentru a nu lăsa prea multe urme, noi trebuie să ne despărţim, spuse căpitanul Farrow.

   — Trebuie să mergem spre nord-vest, căci numai aşa ne vom mai întâlni, spuse George.

III

VÂNĂTOARE

   CÂND AUZIRĂ cele spuse de Kingston, într-o clipă au dispărut cu toţi din luminiş, din cauza grabei în alergarea lor făceau puţin zgomot, dar sperau că şi poliţiştii fac la fel, când îi vor urmări şi-i vor putea auzi la timp. Camarazii cu cât înaintau mai adânc în pădure, cu atât deveneau mai prevăzători. Ei înaintau foarte repede, dar s-au distanţat unii de alţii, însă nu atât de mult încât să nu se poată vedea unul pe altul şi a striga ajutor în caz de pericol.

   În spatele camarazilor se auzeau puternice trosnituri de crengi. Desigur că cei doi poliţişti care-i urmăreau trebuiau să fie foarte furioşi, pentru că a doua oară trebuiau să reia vânătoarea asupra lor, pe care-i credeau bandiţi şi pe care-i puteau vedea. Acest lucru era de înţeles! Poliţiştii înaintau fără a lua nici o măsură de precauţie şi făceau un zgomot mare, ei nedându-şi seama că prin zgomotul produs, dădeau posibilitatea urmăriţilor să afle locul unde se găseau.

   În cazul când urmăriţii s-ar fi oprit, poliţiştii puteau trece pe lângă ei, fără să-i observe. Ei puteau foarte uşor să-şi schimbe direcţia, dar trebuiau să menţină mereu drumul spre munţi, deoarece şi de aceea s-au grăbit să meargă mai departe, cu cea mai mare viteză căci Brown şi Hawkins în furia lor, puteau face lucruri necugetate.

   Aceştia se apropiau tot mai mult de urmăriţi. George privea tot mai des în spatele său, pentru că după el venea unul din poliţişti. Ca să nu se trădeze, George a mers puţin mai lateral. În aceeaşi clipă zgomotul din spatele lui încetă. Probabil că urmăritorul lui s-a oprit să asculte.

   George s-a folosit de această pauză ca să se strecoare mai departe şi înainta precaut fără să se audă cel mai mic zgomot. De la direcţia stabilită iniţial el s-a abătut spre nord, apoi spre vest pentru a se întâlni cu camarazii săi.

   La şosea nu se mai putea întoarce pentru că Dawson a trimis patrula de-a lungul ei, pentru a-i prinde. Iar acum trebuiau să meargă pe jos până la satul lui Roturoa.

   George tocmai s-a ascuns în spatele unui tufiş des, căci în apropierea lui sau ridicat doi canguri mari ce au fugit în salturi lungi. Dăduse pe neaşteptate peste un grup de canguri, care existau numai în Australia.

   Spre necazul lui George, cangurii înaintau spre luminişul pe care tocmai l-a trecut, făcând mult zgomot, prin tufişurile prin care treceau. Zgomotele pe care cangurii le făceau, nu puteau să nu fie auzite de poliţişti care se puteau lua după ele. Din această cauză George a trebuit să meargă şi mai mult spre nord.

   Mai întâi a mers pe marginea luminişului, spre dreapta strecurându-se printre tufişuri cu multă atenţie, încât nici cei mai versaţi poliţişti nu puteau să-i găsească urmele. Câteva secunde George s-a gândit dacă n-ar fi bine să rămână pe loc, pentru ai supraveghea pe poliţişti, căci în mod sigur vor vedea urmele cangurilor şi ar fi posibil să le ia drept urme de oameni, luându-se după ele. Dar acest lucru ar fi prea hazardat şi era posibil ca poliţiştii să intre în tufişul în care sta acum ascuns George. Dar George nu putea în nici un caz să rişte. În cazul când poliţiştii l-ar fi văzut, el nu se putea apăra de ei fără a încălca legea. În acest caz ce-i mai rămânea de făcut era să se ascundă şi pe mai departe.

   Din păcate, în urma celor întâmplate, pentru ei nu era de bun augur. Toţi împrăştiaţi în pădure iar până să se adune la un loc, trebuia să treacă mai mult timp. Dawson nu a întrerupt urmărirea şi-i considera în continuare hoţi de drumul mare. Poliţiştii nu vor îndrăzni să se retragă de frica ofiţerului, ei rămânând în continuare să caute hoţii. În această pădure să găseşti un om care s-a ascuns bine, trebuia să fi tare norocos.

   Din cauza acestor întâmplări, eliberarea prizonierilor a fost mult timp amânată, dar George cu astfel de gânduri nu putea să-şi piardă timpul! Acum trebuia să se adăpostească cât mai repede, pentru că poliţiştii erau aproape de el şi-i auzea cum se strigă unul pe altul. Fiul căpitanului Farrow mergea grăbit mai departe. Din nou se auzi un strigăt care semăna a ordin.

   În luminiş se auzeau paşii mai multor oameni. Cei doi poliţişti în drumul lor, Dawson şi Hawkins sau întâlnit cu întăririle ce au fost aduse de Dawson. Acum situaţia se agrava şi mai mult pentru George, deoarece poliţiştii ca să-i prindă se vor desfăşura în lanţ, desigur că ofiţerul de poliţie venit se pricepea la o urmărire prin pădure mai bine decât Dawson.

   În spatele lui, George se auzeau deja trosnituri şi fâşâit de frunziş. Zgomotele erau uşoare încât nu le putea determina depărtarea şi de aceea trebuia să fie foarte prudent. El căuta în permanenţă să facă cât mai puţin zgomot, ca să nu se trădeze. Din această scuză a rămas pe loc şi se uită încă odată în spate spre luminiş. Nu a trecut mult timp, căci la câţiva metri departe de el, George a observat o mişcare înceată într-un tufiş. George s-a retras fără să vrea şi s-a aplecat mai mult pentru a nu fi văzut.

   De data aceasta a văzut cum un braţ a îndepărtat uşor crengile tufişului fără zgomot şi a simţit o stimă pentru persoana respectivă, de modul cum lucrează. Imediat a ieşit dintre crengi un poliţist. Poliţistul era de statură mijlocie, dar mişcările sale trădau o mare forţă, astfel că George nu- şi putea permite o luptă corp la corp cu el. Poliţistul era un om care putea face cele mai neplăcute surprize unui adversar.

   George sta liniştit.

   Poliţistul a rămas locului şi ascultă atent. George avea pleoapele închise, lăsând o mică fantă prin care-l urmărea pe poliţist.

   Lui George minutele se aşteptare îi părură ore, dar răsuflă uşurat când a văzut că poliţistul se întoarce spre stânga se uită la tufişuri după care se îndreaptă spre ele. Numai după plecarea lui George a răsuflat uşurat. Dacă îl prindea pe George, poliţistul l-ar fi predate lui Dawson, care nu l-ar fi crezut orice i-ar fi spus, în acest caz şi camarazii lui trebuiau să se întoarcă la Adelaide şi interogaţi amănunţit. Acest lucru putea dura şi două zile.

   În acest timp soarta ambilor Woods era de mult pecetluită.

   George a mai stat puţin în ascunzătoarea lui, după plecarea poliţistului. Pentru el era neplăcut că poliţistul care-l urmărea era acum în faţa lui şi chiar pe aceeaşi direcţie de mers, din această cauză s-a văzut nevoit să facă un nou ocol. Prudent s-a retras înapoi în tufiş, pentru că era posibil ca şiretul poliţist să stea la pândă în apropiere.

   Acest poliţist era contrar camarazilor săi care înaintau prin tufişuri în speranţa că vor da întâmplător peste fugari.

   George s-a grăbit să plece din apropierea poliţistului, deoarece putea să fie periculos pentru el. El trecu printre tufişuri şi numeroase locuri libere, ne acoperite, cu salturi lungim dar avea mereu impresia, de care nu scăpa, că odată va auzii o voce puternică strigând: „Stai!"

   Acum George înainta tot mai mult spre nord; după un timp îşi schimbă direcţia, din nou, spre vest, pentru a nu se îndepărta prea mult de camarazii săi deoarece mai târziu îi va fi greu să-i întâlnească. George a apreciat că a mers spre nord cel puţin doi kilometri, de la locul unde s-a despărţit de camarazii săi.

   Cu toate că George alerga mereu, el se oprea din când în când pentru a asculta cu atenţie, dacă nu cumva poliţiştii erau prin apropiere şi era foarte atent la trecerea prin luminişuri.

   După un timp George a început să fie mai sigur pe el, nu mai auzea nici un zgomot iar poliţistul nu credea că a pătruns atât de adânc în pădure. Acum merge liniştit mai departe, pentru a nu obosi, deoarece până la tribul negrilor mai avea de parcurs un drum lung.

   George mergea mereu spre vest până când a crezut că a ajuns pe direcţia cea bună, adică nord vest, pe care căpitanul Kingston a indicat-o. De abia după ce a mai trecut o oră el s-a simţit mai sigur. Din păcate copacii fiind prea deşi el nu putea vedea bine soarele pentru a se putea orienta. Pe măsură ce înainta pădurea devenea tot mai deasă dar şi luminişurile din ea deveneau tot mai dese.

   La trecerea unui luminiş el se oprea, asculta şi numai când vedea că nu-l paşte nici o primejdie îl trecea. Deasemenea el credea că poliţiştii au renunţat la urmărirea lor pentru că au văzut că nu-i pot prinde. Deasemenea era sigur că poliţiştii nu au prins pe nici unul din ei, deoarece sar fi auzit strigăte şi poliţiştii ar fi fugit în direcţia strigătelor să vadă ce s-a întâmplat. Tot mergând înainte a dat din nou peste un luminiş şi nu-i venea să-şi creadă ochilor căci în luminiş se afla cangurul uriaş pe care l-a văzut mai înainte. Uriaşul cangur şedea şi păştea liniştit. George era foarte bucuros deoarece a trecut pe lângă cangur fără ca acesta să-l simtă.

   În el s-a trezit febra vânătorii. S-ar fi bucurat mult dacă cangurul l-ar fi atacat, fără a fi silit să atace el. Dar el nu putea împuşca din cauza poliţiştilor, care puteau fi în zonă. Iar împuşcăturile i-ar fi atras pe poliţişti şi totodată s-ar fi trădat prezenţa şi locul unde se află.

   Minute în şir admiră George cangurul uriaş.

   Deodată şi-a amintit că trebuie să meargă mai departe, dar înainte de a pleca s-a gândit să sperie puţin cangurul. Şi-a scos pistolul din teacă, ca măsură de precauţie, deoarece doctorul Bertram l-a avertizat despre comportarea ciudată a acestor animale. Se ridică din tufiş şi intră brusc în luminiş, dar cangurul nu se speriase. Acesta se ridică şi-l privi curios pe intrus cu nişte priviri ce numai prietenoase nu erau.

   Evident cangurului mascul nu-i era frică să se bată în lupta de aproape, deoarece se baza pe puternicele lui copite pe care le avea la picioarele din spate.

   Lui George nu-i convenea o asemenea luptă şi se gândea că ar fi mai bine dacă s-ar retrage în tufiş, lăsând posibilitatea ca cangurul cel bătrân să atace primul, deoarece cangurul dintr-o singură săritură putea fi lângă el. George credea că dacă va scoate braţul afară din tufiş, cangurul se va speria şi va fugi, aşa cum fac majoritatea animalelor, când aud un zgomot.

   Dintr-odată cangurul a făcut un salt şi a ajuns cam la doi metri de el. Saltul cangurului a fost atât de uşor şi de elegant încât nu puteai să nu-l admiri pe cangur.

   Imediat George şi-a dat seama de pericolul ce-l paşte şi că trebuie să prevină un al doilea salt al cangurului.

   Liniştit el ridică arma pentru al împuşca, dar în aceeaşi clipă în spatele lui auzi un zgomot uşor.

   Nu se putea întoarce să vadă provenienţa zgomotului deoarece îi era frică de cangurul din faţa lui, care-l putea ataca din clipă în clipă. În acelaşi timp s-a gândit la aruncările sigure ale băştinaşilor cu bumerangul, pe care el le cunoşteau foarte bine.

   Involuntar se aplecă şi aceasta a fost norocul lui, deasupra lui s-a auzit un zbârnâit uşor prin aer şi spre uimirea sa cangurul a căzut grămadă la pământ. Bumerangul l-a lovit pe cangur direct în cap. Înainte de aş da seama de pericolul care-l pândeşte, simţi o lovitură în cap şi un cu un oftat uşor căzu şi el la pământ unde a rămas fără cunoştinţă.

   Primul simţământ pe care-l ai când te trezeşti el îl ştia.

   Un groaznic vâjâit şi înţepături în cap, un vuiet asurzitor, în timp ce scântei şi cercuri de foc dansau înaintea ochilor săi. Dar cu toate aceste dureri energia lui se redeşteptă din nou. Şi-a înăbuşit un geamăt de durere cu mare greutate şi- şi ţinea ochii închişi pentru a afla unde se află şi care este situaţia lui. Faptul că sta liniştit pe el îl costa un efort uriaş. George nu-şi mai amintea să fi avut asemenea dureri de cap ca în urma loviturii primite.

   Nu ştia cât timp zăcuse, dar şi-a dat seama că a învins oboseala.

   Încet îşi deschise pleoapele şi printr-o fantă mică privi în jur. La început a fost orbit de lumina, dar el nu a clipit. Încet- încet imaginile îi reveneau în minte şi cu greu şi-a reţinut să nu scoată un strigăt de spaimă, deoarece fugise de poliţişti şi acum a căzut în mâinile negrilor. În faţa lui stătea pe o buturugă Roturoa.

   Din expresia ochilor lui se putea citi teama, furia şi ura pe care o nutria faţă de el. George îşi zise că la vederea lui acesta va simţi o teamă superstiţioasă, dar lui i-a scăpat bucuria de a vedea spaima negrului, care între timp şi-a revenit.

   George s-a gândit dacă să mai rămână sau nu leşinat, dar şi-a dat seama repede că acest lucru nu este credibil. Deoarece Roturoa va aştepta până ce el îşi va reveni.

   Atunci el a deschis ochii şi-l privi pătrunzător pe Roturoa.

   Şi acum a avut cea mai mare bucurie deoarece la această privire a lui George Roturoa tresări. Dar imediat căpitanul negru s-a ruşinat de slăbiciunea lui iar faţă i s-a întunecat.

ÎN TABĂRA NEGRILOR AUSTRALIENI

   PRIMA ÎNTREBARE ADRESATĂ BÂLBÂIT de Roturoa lui George a fost cum de a reuşit să scape de şerpi. George observă că acest gând îl stăpânea. Acest lucru era de înţeles pentru că Roturoa ar fi fost prins de primul poliţist dacă George reuşea să fugă.

   — Anumite lucruri mie nu-mi pot face nimic, spuse George secretos, iar pe şerpi i-am trimis în mare, spuse el.

   Timp de mai multe secunde Roturoa se uită consternat la el, apoi i se păru că George vrea să-şi bată joc de el, strânse puternic din dinţi, iar ochii lui Roturoa aruncau fulgere ameninţătoare. Deodată a zâmbit maliţios şi spuse:

   — Aşa, aşa, aşa o putere mare aveţi asupra altor vieţuitoare? Atunci am să vă dau ocazia să vă dovediţi puterea. Tatăl meu a fost rănit de dumneavoastră iar eu a trebuit să las Adelaide. El a crezut că este răzbunat şi a stat liniştit. Dar în curând va trebui să afle că aţi primit o pedeapsă mult mai bună. Dar acum am ceva mai important de făcut. Trebuie să smulg secretul ambilor Woods, secret pe care bunicul meu la dat lor şi astfel voi deveni unui dintre cei mai puternic om din ţara mea. În curând veţi înţelege că voi folosi toate mijloacele pentru a-mi atinge scopul.

   La auzul acestor cuvinte lui George i s-a făcut lehamite.

   În interiorul fiinţei lui Roturoa părea că domină sălbăticia ancestrală, care acum ieşea la iveală. George îşi da seama că pentru ambii Woods acesta însemna un mare pericol. Dar care va fi înainte de toate soarta tinerei fete?

   Roturoa care sub spoiala de cultură a păstrat toată cruzimea sălbatecului său popor, iar fetei putea să-i meargă foarte rău. Din această cauză George dorea să afle planurile lui Roturoa, pentru a le putea dejuca. Astfel că până la sosirea camarazilor lui, el să-i cunoască toate planurile.

   George credea că camarazii lui sunt pe aproape şi supraveghează atent lagărul negrilor, aşteptând un moment prielnic ca să intervină în ajutorul lui. George rotindu-şi

privirile pe jur împrejur a văzut că se afla într-un lagăr mare.

   Colibele negrilor erau mari şi primitive, ridicate la marginea unui luminiş, iar focurile ardeau în faţa lor. Femeile pregăteau mâncare în timp ce războinicii stăteau în mici grupuleţe şi priveau cu teamă la Roturoa şi George.

   Roturoa le apărea negrilor, prin cultura sa şi prin studiile făcute ca o minune. În prezent el înlocuia pe căpetenia tribului care era rănit şi în curând îşi va prelua postul său, din această cauză ei îl priveau plini de respect.

   Câr despre George ei au auzit că a scăpat de la moarte şi acum îl priveau cu teamă şi respect.

   Roturoa părea să fi ghicit gândurile lui George şi zise:

   — Dumneavoastră domnule Farrow, poate credeţi că camarazii dumneavoastră ar putea să vă salveze. Din păcate trebuie să vă i-au această speranţă, deoarece unul din oamenii mei i-a ademenit departe spre vest. Eu v-am aşteptat pentru că atunci când m-am întâlnit cu ofiţerul Dawson, la dorinţa căruia am ridicat pomul căzut peste şosea, am înţeles imediat că este o cursă pregătită pentru mine. I-am explicat că de la ostrovul Capel îi cunosc destul de bine atât pe căpitanul Farrow cât şi pe fiul său. Desigur am regretat că pe dumneavoastră ca urmare a vechilor noastre legi a trebuit să vă pedepsesc, dar din păcate nu pot altfel. Dar aş vrea să vă întreb de unde ştiţi că ne vom duce iarăşi la Adelaide?

   — Dumneavoastră aţi mărturisit singur că tatăl meu este foarte iscusit, îi explică George. Şi atunci nu vă poate mira că v-a descoperit. Noi ştim că bunicul dumneavoastră a dat tatălui lui Jerry Woods secretul tribului dumneavoastră împreună cu o veche zeitate pe care aţi descoperit-o la ostrovul Capel, drept răsplată pentru că i-a salvat viaţa. Aşadar domnule Roturoa dumneavoastră nu aveţi nici un drept să pretindeţi restituirea secretului. Luarea înapoi a zeităţii mi se pare o nedreptate, din această cauză Jerry Woods a ascuns-o în Ostrovul Capel. Cu această ultimă afirmaţie George şi-a bătut singur cuie în talpă.

   Ce legătură era între zeitate şi ostrovul Capel, nici el nu ştia, dar Roturoa zise imediat:

   — Da, el acolo a ascuns zeitatea, imediat ce şi-a dat seama că eu vreau să-i cer înapoi secretul tribului meu. Zeitatea este probabil de origine indiană şi reprezintă pe unul din nenumăraţii zei, desigur că ea a fost adusă aici cu un vapor şi aşa a ajuns ea în posesia strămoşilor mei. Tatăl meu mai înainte a locuit foarte aproape de mare. Poate că un vapor a eşuat pe ţărm şi aşa a ajuns ea la noi în ţară. Pentru noi zeitatea era un lucru sfânt, deoarece ea ne-a ţinut uniţi. Secretul acesteia este un plan care pe mine mă interesează, întrucât prin el pot deveni omul cel mai puternic din ţară, după cum spui dumneata.

   — Totul este bine şi frumos, zise George, dar dumneavoastră procedaţi nedrept dacă vreţi să smulgeţi secretul de la Woods. De altfel Jerry Woods acum ar trebui să fie omul e el mai puternic din ţară, după cum spui dumneata.

   — Tatăl său a devenit puternic, strigă Roturoa nervos. Înainte el era un modest colonist, dar acuma îi merge mult mai bine, are vapoare şi este în guvern având o mare greutate. La aceasta vreau să ajung şi eu pentru a putea ridica tribul meu mai sus.

   George tăcu. Nu mai spuse nimic, aşa cum se aştepta Roturoa. După un timp Roturoa spuse:

   — Este foarte bine că am învăţat multe lucruri din ştiinţa albilor, pentru că le voi putea folosi mai bine, când voi deveni un om important.

   George îl ţintuia cu privirea pe Roturoa, el îl credea obsedat de o idee fixă. Remarcă că ambiţiosul căpitan Roturoa tocmai prin aceste calităţi era un om periculos şi putea deveni cu timpul şi mai periculos.

   Jerry Woods a înţeles probabil acest lucru şi tocmai din această acuză nu voia să-i restituie planul.

   — Asta este o părere, spuse George încet. El dorea ca Roturoa să capete dorinţa de a vorbi, pentru a câştiga timp, în vederea eliberării sale de către camarazii lui.

   Roturoa i-a spus lui George că şi camarazii lui au fost puşi pe un drum greşit de către oamenii lui. Dar George nu credea că ei nu s-au reîntâlnit cu toţi şi poate că unul din ei va găsi drumul până aici. În deosebi Petre îl va căuta şi nu se va lăsa până ce nu-l va găsi.

   Pentru siguranţă George spuse:

   — Eu regret numai că uriaşul meu camarad cu care sunt totdeauna a trebuit să rămână pe submarine, din cauza unei puternice gripe.

   — Îmi pare foarte rău pentru el, zise Roturoa. Eu am fost foarte bucuros când nu l-am văzut şi pe el. Noi am observat atent vânătoarea poliţiştilor care vă urmăreau, dar eu ştiam că în curând veţi cădea în mâna noastră. Din această cauză noi ne-am reîntors cu trupa poliţiştilor pe care Dawson i-a luat din tabăra montană. Păcat numai că cei trei tovarăşi ai dumneavoastră au dispărut aşa de repede. Mie mi-ar fi plăcut dacă ar fi căzut în mâinile poliţiştilor. Dar probabil că s-au ascuns în altă parte, iar eu am rămas foarte surprins când doi din oameni mei v-au adus pe dumneavoastră.

   Din această discuţie George a înţeles că Roturoa nu i-a văzut nici pe el şi nici pe Petre. Acum îşi punea toată speranţa în devotamentul credinciosului său prieten, Petre, care-l va găsi urma şi-l va elibera.

   George căută ca printr-o discuţie interesantă să-l abată atenţia cât mai mult lui Roturoa, dar acesta devenind bănuitor se ridică brusc şi spuse:

   — Noi am vorbit destul. Voi lua acum pe ambii Woods şi-i voi supune unui interogatoriu şi veţi vedea că eu am stofă de a deveni un om puternic în ţara mea.

   Lui George i s-a strâns inima când Roturoa a dat câteva ordine oamenilor săi. El îşi închipuia ce fel de interogatoriu îi va lua lui Woods şi fiicei sale, el nu va fi unul modern ci cu torturi.

   Dar nu le sosea de nici unde nici un ajutor.

   Roturoa schimbase puţin locul, astfel că George putea acum prin mişcarea încheieturilor mâini, să-şi examineze liniştit legăturile. El constată cu bucurie că nu era legat strâns. Poate că oamenii care l-au legat erau grăbiţi iar legăturile în timpul transportului s-au slăbit.

   Acum în George s-a trezit dorinţa de a se elibera. Îl privea atent pe Roturoa şi precaut a început să se dezlege. Chiar dacă frânghia îi intra în carne şi-l durea George îşi stăpânea cu putere durerea. Roturoa nu era atent, pentru că el se gândea la ţelul lui şi pentru el nu era nici un obstacol. Între timp două trupe de băştinaşi s-au întors de la marginea luminişului. Lui George îi venea puternic sângele în vine, când a văzut în mijlocul primei trupe o siluetă în rochie albă altădată, dar murdară şi ruptă acum. Aceasta era Florence Woods. Cu toate chinurile şi torturile suferite ea nu şi-a pierdut din fineţea şi drăgălăşenia ei. Fata se uita la George. Acesta văzând-o foarte tristă încearcă printr-un zâmbet să-i redea curajul. Dar imediat deveni serios deoarece Roturoa s-a întors spre el spunându-i:

   — Veţi vedea domnule George cum mi se realizează visul.

   George îi aruncă o privire lui Roturoa. El trebuia să-şi

joace bine rolul pentru a nu trezi vreo bănuială lui Roturoa. Dar Roturoa era responsabil de ce făcea şi nu putea scăpa de ideea lui fixă.

   Roturoa s-a întors cu faţa către cei doi Woods. În timpul cât el discuta cu George a fost adus şi Jerry Woods de a doua trupă, căreia George nu i-a acordat atenţie. Albul înconjurat de negrii făcea o impresie mândră şi tăcută în mijlocul negrilor.

   Totuşi lui George nu-i scapă că Jerry Woods părea să fie distrus sufleteşte din cauza fiicei sale. Îl durea mult că nu o putea elibera. Mai mult decât sorta lui. Timp de câteva secunde pe faţa lui Woods a trecut o umbră întunecată, darea se schimbă treptat într-o expresie mândră şi îndrăzneaţă. George ştia că o ameninţare directă la Roturoa îi va face foarte mult rău Florencei.

   Va reuşi ea să înfrângă rezistenţa tatălui ei îşi spuse Roturoa încet.

   — Domnule Jerry Woods, vreţi să-mi daţi acum planul împreună cu secretul pe care bunicul meu la dat tatălui dumneavoastră şi să-mi spuneţi despre ce este vorba?

   Jerry Woods se luptă cu sine un moment înainte de a răspunde.

   — Eu sunt pregătit dar vreau ca fiica mea şi cu mine să fim eliberaţi.

   Roturoa fluieră printre dinţi. În aceeaşi clipă Jerry Woods l-a văzut pe George, culcat la pământ şi întreabă cine este tânărul acela legat?

   — Acesta este George Farrow, fiul căpitanului de

submarin Farrow, răspunse Roturoa.

   El s-a amestecat în afacerile noastre, a vrut să elibereze pe fiica dumneavoastră şi atunci l-a rănit pe tatăl meu. Pentru fapta lui trebuie să fie pedepsit. Eu l-am aruncat la nişte animale marine dar el a scăpat. Acum am alte animale foarte mici, care vor avea grijă să îndeplinească pedeapsa.

   Fiori reci i-au trecut lui George pe şira spinării când a auzit.

   Şi Jerry Woods se sperie vizibil îngrozit şi un cuvânt îi scăpă de pe buze: furnici.

O FAPTĂ ÎNDRĂZNEAŢĂ

   ÎN ACEST MOMENT lui George îi era clar ce moarte pregătea Roturoa. Imediat George şi-a mărit forţele pentru a se elibera.

   Roturoa strigă nervos lui Jerry Woods:

   — Vreţi să-mi stricaţi surpriza? Domnul George trebuia să afle ce fel de moarte îl aşteaptă mai târziu, acum este tardiv să vă mai retrageţi cuvântul.

   Roturoa credea că-l va învinge uşor pe Jerry Woods dar el nu cunoştea caracterul albului. La ultimele cuvinte spuse de Roturoa, Jerry Woods se ridică puţin şi s-a uitat la George. Acum spuse el tare:

   — Eu am auzit multe despre căpitanul Farrow şi fiul său, George. Şi ştiu că el a ajuns prizonierul dumneavoastră pentru că a încercat să elibereze pe fiica mea. Planul am să vi-l dau dacă dumneavoastră vă obligaţi să-l eliberaţi şi pe George Farrow. Iar pe tatăl dumneavoastră l-a rănit într-o luptă dreaptă.

   Roturoa se uită mirat la Jerry Woods. Acum el s-a luminat că albii sunt totuşi altfel de oameni, faţă de cum i-a apreciat el. Faţa lui deveni cenuşie de furie şi strigă:

   — Vrea aceasta să fie o ameninţate domnule Woods? Vreţi să mă împiedecaţi în exercitarea unui drept vechi? Bine! Vom vedea imediat cât ţine şovăiala dumneavoastră. Dar eu o mai am şi pe fiica dumneavoastră ca ostatec.

   Jerry Woods l-a privit îngrozit apoi i-a strigat lui Roturoa:

   — Dumneata vrei să fi un om cult, dar vei rămâne întotdeauna un negru din tufiş! Cum a putut tatăl meu să creadă că poate educa un sălbatec.

   — Puteţi rămâne foarte liniştit domnule Woods! Vă rog nu mă luaţi în considerare pe mine, eu voi şti cum să-mi rezolv problema mea. Mai bine gândiţi-vă înainte de toate la fiica dumneavoastră! Spuneţi unde este planul sau daţi-l lui imediat înapoi ca să vă elibereze. Eu vă garantez că Roturoa nu se va bucura mult de el.

   Cuvintele spuse de George l-a mai liniştit le Jerry Woods

iar Roturoa a fost vizibil marcat de cele spuse de George. El se uită la George cu o expresie groaznică.

   — Vă mulţumesc domnule George Farrow, dumneavoastră mi-aţi eliberat conştiinţa de o grea povară. Pentru a vă salva poate ar fi trebuit să-mi sacrific fiica. Cred că puteţi înţelege durerea unui tată. Eu voi spune lui Roturoa secretul planului, dar planul îl va descifra foarte greu. Fireşte că planul îl am la mine dar nu l-au descoperit încă. El este...

   Jerry Woods era pe punctul de a spune secretul planului când brusc se auzi o împuşcătură.

   Cine era autorul împuşcăturii? Şi de unde venea ea? A fost cineva rănit?

   Roturoa s-a uitat în toate direcţiile, dar nu-l putea descoperi pe trăgător.

   George ştia cine a tras. Acesta putea fi numai Petre şi el şi-a dat seama că nu a vrut să împuşte pe nimeni. Împuşcătura dorea să-i amintească lui George că Petre este la post şi poate interveni când va fi necesar. Pe de altă parte el dorea să-i sperie pe băştinaşi.

   Imediat după împuşcătură George s-a smucit puternic din legăturile sale care au fost slăbite mai de mult. Din cauza împuşcăturii, atenţia negrilor a fost diminuată şi George se smucea acum cu mai mult curaj, deoarece cei mai mulţi se uitau la Roturoa şi la privirile sale. Se uită încet de-a lungul luminişului şi-l caută pe trăgător, fără însă a-l vedea.

   În sfârşit George s-a eliberat. Când a fost prins i s-au luat centura împreună cu armele, care cu siguranţă au fost duse în coliba lui Roturoa. Dar nu la arme se gândea el, ci cum să-i elibereze pe cei doi Woods.

   Deodată George sări în sus. Băştinaşii luaţi prin surprindere nu schiţară nici un gest, când din doi paşi a fost lângă un negru, i-a luat ciomagul din mână, pe care-l ţinea neglijent. Acum George a luat ciomagul în mâna stângă şi cu dreapta i-a aplicat negrului o lovitură puternică. Acesta se clătină şi în acelaşi timp George i-a smuls cuţitul de la cingătoare.

   Cu cuţitul în mână a sărit la Florence şi i-a tăiat legăturile de la mână. Când s-a întors spre Jerry Woods, în acel moment s-a auzit din nou o împuşcătură dar din altă direcţie, lucru care a mărit şi mai mult deruta negrilor. Peste puţin timp a fost eliberat şi Jerry Woods.

   Petre rămânea ascuns în continuare pentru a putea interveni în caz de nevoie.

   — Fugiţi cu fiica dumneavoastră, strigă George! Să sperăm că ne reuşeşte. Băştinaşii fug mai repede ca noi. Poate veţi ajunge la maşina cu care a venit Roturoa. Grăbiţi- vă, eu cu prietenul meu vă acoperim retragerea.

   Cei doi Woods, tatăl şi fiica s-au grăbit să plece. George se uită în jur şi zări o colibă mai mare decât toate. Părea mai curată şi mai îngrijit lucrată. Se îndreptă cu paşii grăbiţi spre ea şi era cât pe ce să se lovească de o frumuseţe băştinaşe, care în acel moment părăsise coliba. Repede a prins-o de mâini şi a întors-o puţin spre el, apoi o lăsă în aşa fel încât ea căzu în braţele unui negru care-l urmărea pe George. Înainte ca ea să-şi revină sperietură George era intrat în colibă.

   Coliba era destul de primitiv mobilată, dar arăta că locatarul ei era obişnuit cu alt tip de mobilă. Pe o mică măsuţă se aflau armele lui. În câteva secunde şi-a pus centura la brâu, după care a fugit spre uşă pentru a ieşi afară. Dorea mult să-l găsească pe Petre.

   Dar înainte de a părăsi coliba se întâmplă un lucru la care nici nu a visat. De afară se auzeau zgomote şi lovituri. O greutate mare i-a căzut pe umeri şi pe cap. Aceasta îl apăsa puternic şi acum a căzut în genunchi. El şi-a dat seama că negrii au prăbuşit coliba peste el.

   În mod deosebit George şi-a adus aminte de cei doi Woods şi s-a întrebat dacă au scăpat sau i-au prins negrii. Dar în aceeaşi clipă a auzit zgomotul motorului camionului. Maşina se îndepărta foarte repede şi la scurt timp se auziră strigătele pline de furie ale negrilor.

   Dar cum să se elibereze acum George? La început îşi făcea puţine griji. Înainte de toate negrii încă nu l-au prins, cu toate că asupra sa era toată coliba, cu crengile şi grinzile acoperişului. Iar înainte de toate şi el se putea apăra, deoarece avea asupra sa armele lui.

   George încearcă să înlăture greutatea de pe el. Aceasta ia reuşit numai atât cât să-şi scoată pistolul de la centură. Acum puteau să vină negri! Deodată a simţit o scuturătură a crengilor de pe el. Oare negri începură să îndepărteze grămezile de lemn? Lui George îi convenea aceasta.

   Dar după un timp s-a făcut linişte şi nu se mai auzea nici un zgomot. Deci negri au vrut să se convingă dacă fiul căpitanului Farrow mai trăieşte sub dărâmături.

   George credea că este momentul să iasă de sub grămada de dărâmături, pentru aceasta el se ridică cu greutate în spate şi aruncă o privire spre locul taberei. În acest moment el primi o lovitură puternică în cap dată de un băştinaş cu ciomagul de război şi leşină.

   Înainte de a leşina el a mai făcut câteva mişcări haotice dar contra destinului său el nu se putea apăra. I se părea că e în cădere într-o prăpastie, din ce în ce mai adâncă, apoi leşină.

   De data aceasta el s-a trezit mai repede din leşin, ca după primul atac, când a fost luat prin surprindere.

   Nu mai simţea vâjieturi prin cap, nici nu simţea că se înăbuşe şi nu avea dureri în regiunea stomacului.

   Când s-a trezit nu ştia unde se află, dar era legat de un copac la marginea luminişului. În mod cu totul neaşteptat pentru el, i s-au lăsat armele, aceasta însemna că nu-l mai considera periculos.

   Dar unde poate fi Petre? Oare negrii l-au prins şi pe el?

   Dar aproape de el l-a văzut pe Roturoa, fiul căpeteniei. Acesta se uita la George cu o privire atât de răutăcioasă, încât l-au trecut fiorii. Roturoa se ridică şi se apropie de el, spunându-i încet dar foarte pătrunzător:

   — Acum nu mai există salvare pentru dumneavoastră. Iar camaradul dumneavoastră a preferat să fugă cu cei doi Woods.

   Roturoa tăcu. Voia să vadă efectul cuvintelor sale. El credea că George va replica, la cele spuse de Roturoa, dar acesta tăcu. Ce mai putea să spună el acum, lui Roturoa?

   — Poate camaradul dumneavoastră va veni cu ajutoare zise Roturoa din nou. Oricum ele vor sosi prea târziu. Dumneavoastră vă veţi ispăşi imediat pedeapsa, iar contra furnicilor nu aveţi cum să vă apăraţi, întrucât nu le puteţi ordona şi lor să se retragă în cuiburile lor. Dar iată-le că vin deja.

   George se uită în pământ şi se sperie. A văzut o linie lungă, îngustă şi neagră care se mişca continuu, îndreptându-se spre el. În scurt timp furnicile ajung la el. Dar unde putea fi Petre? Să fi plecat cu cei doi Woods? Posibil. Negrii erau mulţi şi puternici deci ce putea face un singur om contra lor? Dar Petre nu-l putea lăsa acum când avea mare nevoie de ajutorul lui. Aceasta era imposibil, pentru că George îl cunoştea bine pe Petre. George în disperare se uită în jurul său, dar şi-a dat seama că aceasta va trezi bănuielile lui Roturoa şi a renunţat. Apoi îşi îndreptă privirea spre şirul de furnici, care se afla cam la doi metri de el.

   George îşi concentră privirea asupra furnicilor, crezând că astfel le va putea schimba direcţia. Deodată simţi că legăturile mâinilor îi sunt uşor atinse. Cu greu s-a abţinut să nu scoată un strigăt de bucurie. A înţeles că Petre s-a strecurat în spatele pomului şi-i tăia legăturile cu care era legat de copac.

   Roturoa nu observă nimic. El urmărea cu ochi ficşi coloana de furnici care se apropia de George tot mai mult. În tot acest timp George a rămas nemişcat. După un timp Roturoa spuse:

   — V-am lăsat armele, deoarece oamenii albi mor mai uşor şi mulţumiţi dacă sunt împreună cu ele.

   Iar George i-a răspuns:

   — Vă mulţumesc pentru bunăvoinţa dumneavoastră.

   — Aceasta mă bucură foarte mult, zise Roturoa, dar gândiţi-vă că eu personal nu am nimic contra dumneavoastră, iar ca om îmi sunteţi foarte simpatic, dar eu trebuie să respect legea tribului meu.

   — Nu vă faceţi mustrări de conştiinţă, spuse George, plin de bunăvoinţă, dar dacă mai cădeţi în mâna mea, atunci mă voi gândi cu câtă delicateţe m-aţi tratat.

   — Să cad în mâna dumneavoastră? râse Roturoa neîncrezător. Acest lucru nu mai poate fi realizabil.

   — Totuşi este posibil.

   George s-a îndepărtat cu un pas de pom şi spuse:

   — Eu prefer să mă retrag, deoarece nu-mi plac furnicile dumneavoastră. Roturoa rămase perplex. Toate aceste manevre s-au petrecut foarte repede, aşa încât Roturoa nu putea urmări şirul evenimentelor.

   Apoi George dispăru după pom în pădure.

   — Repede domnule George, i-a şoptit Petre.

   — Acum trebuie să fugim căci vieţile noastre sunt în primejdie. După ce au străbătut o distanţă mică, se auzi strigătul furios al lui Roturoa. Acum bine înţeles că ne urmăreşte pe amândoi, cu toţi războinicii pe care îi are.

   Aceasta înseamnă că cei doi fugari trebuiau să se îndepărteze de tabăra negrilor cât mai mult, dar să li se piardă şi urma, căci numai aşa se puteau salva.

   Petre făcea paşii foarte mari, aşa că George abia se ţinea de el. Dar zgomotele şi strigătele negrilor care se auzeau în spatele lui îi dădeau un impuls puternic la fugă. Fugea mereu sărind în zig-zag şi folosea cu pricepere orice acoperire i se ivea în cale. Petre îl conducea pe tânărul său stăpân în arcuri largi pe după tabără. George a înţeles intenţia lui Petre. El se străduia din toate puterile să ajungă la şosea care nu putea fi departe.

   Negri ghicind intenţia albilor fugari, zgomotele urmăritorilor erau tot mai aproape. Numărul negrilor fiind mare ei puteau să se desfăşoare în lanţ şi să pieptene toată pădurea.

   Petre fugea ca un motor. George simţea că în curând îl vor părăsi puterile din cauza repetatelor ameţeli, el îşi folosea toată forţa pentru a se ţine pe urmele lui Petre. În cazul când băştinaşii îi vor ajunge ei se vor apăra cu toată disperarea. Însă odată George nu mai putea cădea în mâinile negrilor, căci soarta lui ar fi fost definitiv pecetluită.

   Petre parcă ştia acest lucru, de aceea când au trecut un luminiş, el zise:

   — Când i-am dus pe cei doi Woods la maşină, eu mi-am scrântit piciorul, iar eu acum sunt la capătul puterilor, fugiţi singur mai departe domnule George, eu am să-i reţin.

   — Nici vorbă Petre.

   — Mai sunt cinci sute de metri până la şosea. Acolo este maşina şi chemaţi repede ajutor. Eu rămân aici până atunci.

George nu a fost de acord cu propunerea lui Petre, ca el să se sacrifice pentru el. El râse şi-i spuse:

   — Nici eu nu pot să mai fug, aşa repede ca altădată. Eu am fost de două ori lovit în cap şi ameţit, iar acum îmi creează probleme. Deci cel mai bine este să rămânem împreună aici. Aşa ne vom putea apăra mai bine. În mod sigur nu vor reuşi să ne captureze.

   El s-a oprit lângă Petre, se întoarse pentru ca, a ascuns după tufişuri să se uite în luminiş. Nu a stat mult la pândă, când primii urmăritori s-au arătat în luminiş, apoi s-au răsfirat, iar în fruntea lor mergea Roturoa.

   Cu toate necazurile pricinuite de către Roturoa lui George, acestuia îi părea rău de el. Nu voia să-l atace fără a-l avertiza şi de aceea strigă puternic peste luminiş.

   — Roturoa înapoi! Sau ne vedem obligaţi să vă împuşcăm!

   Roturoa îi răspunse agitând bumerangul deasupra capului. Vreme de câteva secunde George şovăi.

   Petre puse capăt şovăielilor lui George, căci trase un foc şi Roturoa căzu. Petre a ţintit cu pistolul deasupra coapsei când a tras asupra lui Roturoa.

   Căderea căpitanului negru a frânt brusc elanul războinicilor. Acum ei se grăbeau să dea o mână de ajutor celui rănit. La început negri au strigat dar nici George şi nici Petre nu înţelegeau, iar strigătele lor nici nu ştiau cum să le ia, ca blesteme sau bocete ale adversarilor.

   — Să plecăm de aici, strigă George.

   — La luminişul următor! strigă Petre. Au fugit cam o sută de metri de locul unde au stat şi s-au ascuns din nou.

   Dar nu după mult timp s-au ivit urmăritorii pe care Roturoa i-a trimis pentru prinderea fugarilor. La marginea luminişului negrii s-au oprit iar numărul lor creştea tot mai mult şi George era tot mai furios.

   Deodată la marginea luminişului şi-a făcut apariţia doctorul Bertram. Acesta se uită în jur şi văzând situaţia disperată în care se afla George şi Petre, întinse braţul drept înainte şi strigă în limba băştinaşilor:

   — Înapoi, imediat înapoi!

   Ordinul puternic dat băştinaşilor, a făcut o puternică impresie asupra lor, căci imediat au părăsit luminişul. Câteva secunde mai târziu doctorul Bertram era singur în luminiş. Acum şi George împreună cu Petre au părăsit tufişurile protectoare. Apoi ei s-au salutat bucuroşi de întâlnire.

   Acum toţi trei s-au grăbit să ajungă la şosea, acolo unde găsiră camionul şi strânşi unul lângă altul stăteau cei doi Woods într-un colţ împreună cu Kingston. Când s-au urcat cu toţi în maşină, Petre se urcă la volan, iar George a făcut pe ajutorul de şofer. Au pornit motorul şi au plecat, iar la lăsarea întunerecului ajunseră la Adelaide.

   Mulţumirile familiei Woods nu mai cunoşteau margini, iar Jerry i-a spus căpitanului Farrow şi însoţitorilor săi secretul planului, după care Roturoa s-a zbătut atât de mult să-l obţină. Planul arăta drumul unei mine vechi de aur, pe care tatăl său o exploatase.

   Doctorul Bertram, auzind că este vorba de un plan vechi îl rugă pe Jerry Woods să i-l arate, deoarece el ca un vechi specialist şi bun cunoscător, îi va putea da informaţii mai bune. Acesta îi prezintă o bucată de piele, pe care era zgâriată o schiţă artistic lucrată. Aici erau schiţaţi pomi şi stânci.

   Doctorul Bertram îi spuse pe rând toate denumirile, iar el recunoscu mirat că doctorul Bertram avea dreptate.

   Dar spre uimirea tuturor Bertram spuse după ce tăcuse un timp că aşa cum arăta planul, lângă mina existentă mai trebuia să fie una tot atât de bogată în aur ca şi prima.

   Woods voia să verifice imediat cele spuse de doctorul Bertram şi în cazul când spusele se vor dovedi reale vor fi beneficiarii pe jumătate din beneficiile aduse de mină. Doctorul Bertram şi tovarăşii săi se declarară de acord, dar îi comunicară lui Jerry că beneficiile vor fi trimise în Germania şi vor contribui financiar la construirea de locuinţe.

   În aceeaşi noapte căpitanul Farrow împreună cu însoţitorii săi plecară. Pentru moment ei nu aveau nimic de făcut. Dar George îl rugă pe tatăl său să mai viziteze şi alte oraşe de pe litoralul Australiei. Căpitanul Farrow a fost de acord, dar până să ajungă la portul următor ei au trăit noi şi interesante aventuri.

BARIERA DE PE ŞOSEA

   CĂPITANUL FARROW, George împreună cu cei trei însoţitori ai lor pun de două ori un pom, ca barieră pe şosea pentru a prinde maşina în acre se bănuia că ar fi căpitanul negru Roturoa, împreună cu echipajul vasului său şi cu doi albi luaţi prizonieri în mod abuziv. Judecata căpitanului era de a-i elibera pe prizonierii răpiţi, când maşina se va opri în faţa pomului căzut.

   Până aici toate bune. Acum se ridică întrebarea dacă căpitanul Farrow cu însoţitorii săi au procedat corect, punând pomul pe şosea? Sau după dreptul general valabil ei s-au făcut vinovaţi de infracţiune dacă nu de contravenţie?

   Din punct de vedere subiectiv, membrii submarinului Dox se simţeau bineînţeles îndreptăţiţi pentru fapta lor. Ei ştiau că prin reţinerea maşinii vor reuşi să elibereze pe cei doi Woods. Dar ei ştiau că numai dimineaţa va apare şirul de camioane pe şosea, peste care au pus pomul doborât. Dar mai ştiau că bariera putea fi văzută de departe de către şoferii camioanelor, deoarece era ziuă.

   Totuşi obiectiv fiind ei s-au simţit vinovaţi.

   Contravenţia lor înseamnă: punerea în pericol a

siguranţei circulaţiei pe şosea, poate că poliţia îi va acuza şi de periclitarea transportului.

   Ori cum ar fi vina eeste clar că există după dreptul german, ca şi după cel Australian. Şi nici un avocat din lume nu va putea cere achitarea lor, oricât de bună ar fi pledoaria lui. El ar putea cel mult să pretindă că acuzaţii când au comis fapta nu erau conştienţi că fac ceva împotriva legii. Ei au făcut această faptă pentru a ajuta doi oameni, deci pentru a face o faptă bună. Dar nici o justiţie din lume nu va avea voie să-i achite pentru că vina rămâne tot vină.

   Iar camarazii erau gata oricând să facă o faptă bună, aici ei trebuiau să se gândească că nu aveau voie să facă o faptă care contravine legii şi să o lege pe aceasta de salvarea unor oameni.

   Din exemplul de mai sus se vede ce uşor te poţi face

vinovat chiar şi atunci când vrei să faci o faptă bună.

   Dar legile omeneşti au o temelie a ordinii şi siguranţei care trebuie respectate.

   Nimeni nu se poate dezvinovăţi de o faptă pentru care se face contravenient prin aceea că spune că nu m-am gândit că prin aceasta fac rău şi afară de aceasta am vrut să fac un bine.

SFÂRŞIT

Volumul 209

ÎNOTĂTORUL MISTERIOS

   ÎNAINTE DE SWAKOPMUND

   LA ORIZONT A APĂRUT coasta fostei Africi Germane de sud-vest.

   Petre uriaşul, subofiţer timonier, stătea lângă Petre, fiul căpitanului Farrow şi se gândea la timpul petrecut de el în Africa germană de sud-vest. A fost acolo o vreme ca „matroz de uscat" la firma unui cunoscut al tatălui său, care făcea comerţ cu diamante, ce se găseau din belşug. După ce s-au descoperit zăcămintele diamantifere aproape în întreaga Africă şi au început a fi exploatate preţul diamantelor a scăzut considerabil. Atunci Petre a preferat să ia drumul mării, lucru pe care şi la dorit de mult. George îşi avea ziua lui liniştită. Se uita visător la întinderea oceanului. Cu toată pasiunea lui pentru aventuri şi peripeţii şi el avea uneori ceea ce el însuşi numea „orele sale romantice".

   Petre a tăcut un timp. Apoi brusc îşi ridică braţul drept şi arătă într-o anumită direcţie:

   — Vedeţi punctul acela întunecat din faţă şi puţin la o parte domnule George?

   Fiul căpitanului se uită în direcţia arătată.

   — Pare să fie o bucată de lemn purtată de valuri.

   — Dar nu arată aşa!

   — Dar nici peşte nu poate fi. Aceasta nu este o formă de înotătoare dorsală.

   — Nici n-am spus aceasta domnule George.

   — Atunci ce să fie?

   — Poate un om!

   George îşi forţă vederea. Nu, nu era uşor să distingi ceva,

fără binoclu, pe suprafaţa întinsă şi scânteietoare a apei.

   — Poate că l-au purtat valurile.

   — Nu, Petre. Dacă este om mai are puteri. El înoată doar contra valurile care ar trebui să-l ducă la mal.

   George tocmai voia să-l facă atent pe tatăl său asupra punctului văzut de ei, când submarinul a luat cursul direct spre punct acela.

   Căpitanul Farrow care a stat în turn, i-a strigat fiului său:

   — Acolo în faţă înoată un om, George! Vreau să-l vedem!

   Nava se îndreaptă cu viteză maximă, dată de toată

puterea motoarelor, spre îndrăzneţul înotător. În clipa aceea s-a ivit şi Jan Brike, bătrânul subofiţer tunar, pe punte şi se apucă rapid să dea jos husa protectoare de pe tunul de la proră.

   George s-a privit mirat şi-l întreabă:

   — Bine, Brike, vrei cumva să tragi în înotătorul acela?

   — Nu domnule George, în rechin!

   Căpitanul Farrow nu zărise doar omul din apă, ci şi un rechin, care se apropia de acesta.

   Abia acum îl observă şi înotătorul. Se aruncă repede într- o parte şi cu mişcări largi încerca să câştige distanţă. Fără Jan Brike ar fi fost pierdut.

   Acesta încarcă fără grabă tunul, ochi scurt dar precis şi trase. Proiectilul exploziv lovi rechinul înapoia înotătoarei de la piept. Animalul a fost aruncat în sus apoi s-a zbătut în spasme groaznice în apă, care s-a înroşit încet, după care sa scufundat.

   Nava a ajuns cam la o sută cincizeci de metri de înotător. Farrow a dat ordin de oprire. Submarinul înainta mai încet şi s-a oprit exact la douăzeci de metri de înotător. Acesta era un alb - european sau american, care parcurse această distanţă cu uşurinţă. Petre şi George îl ajutară să urce pe puntea submarinului.

   Omul putea să aibă patruzeci şi cinci de ani, zvelt, cu alură sportivă. Era după toate aparenţele bine antrenat. Se scutură ca un câine ud şi se îndreptă zâmbind amabil către cei de pe submarin.

   — Mii de mulţumiri domnilor! Ăsta da ajutor la timp! Am văzut rechinul prea târziu. Omul părea total neobosit. Nu avea aspectul şi aerul unui sinucigaş, cum avuse iniţial impresia căpitanului Farrow. Omul s-a dus la Jan Brike, care tocmai trăgea brusc de husa de protecţie peste tun, îşi scoase de la gât o punguţă de piele legată cu un şnur şi i-a dat-o bătrânului.

   — Aici, luaţi-o, mi-aţi salvat viaţa.

   Jan Brike mulţumi, luă punguţa şi o descrise. Scoase de acolo un diamant mare şlefuit care strălucea în soare. Era atât de mare încât tunarul a rămas cu gura căscată.

   Abia după câteva clipe a reuşit să-şi revină şi spuse, dându-i musafirului mâna:

   — Dacă pentru fiecare lovitură bună din viaţa mea aş fi primit aşa ceva, azi aş fi multimilionar. Toţi râseră. Înotătorul păşi spre turn şi-i făcu comandantului o reverenţă perfectă, dar nu foarte adâncă. George şi Petre îl urmară îndeaproape.

   — Mă numesc Horst von Thalen se prezintă el. Pot să-mi exprim mulţumirea sinceră pentru salvarea nesperată, domnule căpitan? Trebuie să aveţi ochii foarte ageri, dacă laţi descoperit pe tâlharul mării, mai repede ca mine.

   Căpitanul Farrow se prezintă, la care străinul a făcut o figură mirată.

   — Vă este cunoscut numele? întreabă Farrow.

   — Desigur. Mă gândeam doar că navigaţi undeva în Marea Sudului.

   — Patria noastră sunt toate mările şi oceanele lumii, râse Farrow, azi aici mâine acolo. Până acum discuţia s-a purtat în limba engleză.

   — De la compatriot la compatriot putem vorbi nemţeşte continuă Horst von Thalen, părinţii mei au avut în Africa Germană de sud-vest o fermă mare cu cirezi uriaşe de vite. După război am pierdut totul. Dar eu m-am descurcat până acum foarte bine.

   — Pot să vă întreb, ce v-a determinat să faceţi exerciţiul acesta lung de înot?

   Oaspetele german râse amar.

   — Ca salvatorii mei aveţi un anume drept să aflaţi despre ce este vorba. N-am ieşit de loc pentru plăcerea mea, atât de departe. Ieşisem la pescuit. Deodată barca mea s-a

scufundat cu mine.

   Farrow scutură uşor din cap.

   — Hm! Dar atunci nu înţeleg, de ce nu aţi înot către ţărm.

   Din nou acelaşi râs amar.

   — Întrebarea este justificată. Nu din întâmplare mi s-a scufundat barca. A fost un atentat pur şi simplu. De aş fi înotat înapoi la ţărm le-aş fi picat imediat duşmanilor, care mă urmăresc în mâini. Mă veţi putea lăsa la noapte undeva pe ţărm?

   — Nu fiţi atât de grăbit domnule von Thalen, zise Farrow zâmbind, nu avem atât de des ocazia de a scoate un german din apă. Dar aş face mai mult. Nu v-am putea ajuta împotriva inamicilor dumneavoastră? O facem oricând cu plăcere.

   Horst von Thalen se uită câteva clipe nehotărât, după care răspunse:

   — Mulţumesc domnule căpitan. Oferta dumneavoastră este tentantă. Dar nu vreau să vă periclitez pe dumneavoastră şi pe oamenii dumneavoastră.

   — O facem pe riscul nostru, râse Farrow. Noi iubim aventura! Mai ales fiul meu, George.

   Von Thalen i s-a adresat lui George:

   — De dumneavoastră am auzit deja multe. Dar tocmai pentru că sunteţi atât de tânăr aş renunţa la ajutorul dumneavoastră. Duşmanii mei nu ar ezita să ucidă.

   — Şi cu asta ar trebui să fiu de acord, zâmbi Farrow şi uite că nu suntem de loc. Mai cu seamă unui compatriot i- am da o mână de ajutor cu toată plăcerea.

   George s-a asociat tatălui său la cele spuse:

   — Veniţi în turn, propuse comandantul, aşa suntem mai aproape unul de altul.

   — Cum, avem nişte secrete? întreabă curios George.

   — Şi aşa se poate spune, zâmbi Thalen. Pe o bucată de pământ sterp pe care am cumpărat-o silit cu ocazia achiziţionării unei păşuni, ca să reîncep creşterea animalelor, am găsit o mină de diamante bogate cu exemplare deosebite de frumoase şi mari. Cele mai multe diamante găsite aici sunt foarte curate, dar mici. Am aici câteva mostre.

   Scoase din centură o pungă de piele şi goli conţinutul în palmă.

   — Ce frumos! exclamă George admirativ, acum înţeleg că sunteţi invidiat pentru proprietatea dumneavoastră. Dacă însă sunteţi proprietar legal, n-au ce vă face!

   — Aşa ar fi trebuit, spuse von Thalen, fraţii Frank şi Tom Gordon şi cu vărul lor James Knight de la care am cumpărat pământul, cred că pot avea pretenţii retroactive deoarece mi-au vândut pământul fără să ştie că acolo se găseşte o mină de diamante. Am putut să ascult pe ascuns o discuţie pe care au purtat-o. Aşa am aflat de planurile lor tenebroase. Cei trei sunt detestaţi în toată colonia, deoarece îşi instigă servitorii negri în mod repetat să fure şi să jefuiască. Am fost destul de imprudent să pun să mi se şlefuiască nişte diamante. Repede s-a răspândit vestea, ce descoperire am făcut. Agitaţia a fost cu atât mai mare cu cât bucata de pământ şi-a schimbat de mai mult ori proprietarul.

   — Cei trei ştiu unde este mina? întreabă Farrow, i-aţi pus pe negrii dumneavoastră să lucreze acolo înainte să aveţi dreptul de exploatare?

   — Nu, aşa nu, răspunse von Thalen, dar autorităţile sunt leneşe. Câtă vreme nu am autorizaţia de exploatare nu pot începe exploatarea ei. Cei trei au reuşit odată să mă captureze. Voiau să-mi smulgă secretul şi nu au ezitat să mă ameninţe cu tortura. În noaptea următoare, am reuşit să mă eliberez şi să fug.

   — V-aţi văzut vreodată duşmanii umblând pe pământul dumneavoastră? întreabă George, s-ar putea să aibă impresia că ştiu deja unde se găseşte mina.

   — S-ar putea să aveţi dreptate cu această supoziţie, răspunse von Thalen. Ieri am făcut inspecţie călare înainte de lăsarea nopţii şi am trecut aproape de ferma lor. Călărind mai departe, am avut impresia că sunt urmărit. Când a răsărit luna am crezut că disting nişte siluete. Pe terenul pietros, am coborât de pe cal să-mi ridic bricheta care mi-a căzut pe când voiam să-mi aprind o ţigară. Poate văzându- mă ce trei cum m-am aplecat, au crezut că acolo este mina de diamante şi că eu caut ceva. Luna s-a ascuns curând după nori, apoi a început, lucru rar pe aici, să plouă. Aşa că cei trei nu au mai putut face nimic.

   — Şi apoi v-au găurit barca cu care mergeaţi la pescuit, spuse Farrow, încât îmi pot închipui că sunteţi invidiat şi că foştii proprietari ar avea plăcerea să-şi recupereze posesiunea, de când au aflat ce se găseşte acolo.

   — Cei trei vor gândi acum că v-aţi înecat, spuse George, aş vrea să le văd mutrele, când veţi sta iarăşi viu înaintea lor. După ce von Thalen urcase pe bord, Farrow ieşi în larg cu nava. Nu ţinea să fie văzut. Cum ei se găseau în dreptul înălţimii din Swakopmund puteau să se aştepte să întâlnească numeroase nave.

   Deodată Petre, care se plimba pe bord, strigă:

   — Barcă cu motor în spatele nostru!

   Toţi tresăriră. Von Thalen recunoscu ambarcaţiunea inamicilor săi. Îl anunţă pe comandant, care prompt ordonă viteză maximă, aşa că distanţa dintre submarin şi barcă a crescut rapid.

   — Oare vă caută? întreabă Farrow.

   — Sigur, strigă George agitat, acum vor să vă salveze. Ei vor fi căutat după diamante, acolo unde aţi scăpat bricheta şi nu au găsit nimic. Acum şi-au spus că s-au înşelat, cu toate că ei v-au stricat barca şi încearcă să facă pe salvatorii dumneavoastră ca să le puteţi trăda secretul.

   Horst von Thalen zâmbi la vederea ardorii lui George, dar recunoscu presupunerea lui.

   — Dacă cei din barcă au binocluri bune, înseamnă că v- au recunoscut, spuse Farrow.

   — Şi la fel şi pe dumneavoastră, răspunse von Thalen.

   — Aceasta nu ar fi rău, zise liniştit Farrow, se pune doar întrebarea dacă aceştia au habar de existenţa noastră.

   — Unde am putea debarca bine şi nevăzuţi? întreabă George.

   — Toată coasta este cam nepotrivită pentru debarcare, din cauza valurilor, răspunse von Thalen, cu barca nu se poate nici unde atinge ţărmul. Ultima porţiune va trebui să înotăm. Ce ar fi dacă am încerca să acostăm la debarcaderul cel lung din Swakopmund? Acolo cel puţin nu există pericolul rechinilor.

   — Ştiu că pe toată coasta sunt valuri puternice, spuse Farrow, noi avem totuşi trei bărci de aluminiu demontabile. Cu acestea am reuşit să trecem. Dar este mai bine la debarcader. Să sperăm că nu vor fi acolo prea multe nave.

   — Pentru moment sunt doar două mici transportoare, spuse von Thalen, după câte ştiu, azi nu este aşteptat nici un alt vas. Dar este posibil ca Gordonii împreună cu vărul lor să fi luat debarcaderul ca destinaţie a drumului lor.

   — Nu cred, spuse Farrow, ei vor să vă captureze cât mai discret. Precis nu se vor arăta cu barca lor într-un loc aglomerat, dar s-ar putea ca mai târziu să apară.

   Horst von Thalen era de acord cu supoziţia căpitanului, căci cele spuse de el erau logice.

   — Să sperăm că veţi primi curând autorizaţia de exploatare a minei, spuse George.

   — Dacă aş fi fost englez poate că aş fi avut-o deja, răspunse von Thalen, mai bănuiesc că vor să-mi intenteze un proces ca să le restitui terenul şi ar fi posibil ca ei să-l câştige.

   — Mi s-a făcut foame, schimbă Farrow discuţia, pot să vă invit să veniţi în careul ofiţerilor, domnule von Thalen? Acolo vă puteţi schimba hainele, ale mele cred că vi se potrivesc, avem aproape aceiaşi statură.

   Horst von Thalen acceptă mulţumind invitaţia.

DEBARCAREA

   LA SCURT TIMP după aceea „misteriosul înotător", cum l-a botezat George pe von Thalen lua masa în sala ofiţerilor. S-a dovedit că era un bun ascultător şi un povestitor vesel.

   A reuşit uşor să-şi câştige simpatia celor din echipaj. După masă, căpitanul propuse odihnă şi somn, deoarece vor avea timp.

   Farrow, fiul său şi von Thalen elaboraseră deja un plan, prin care era posibil ca adversarii să fie dovediţi ca răufăcători. Era necesar să se facă pază de noapte, iar ziua să se ascundă în căsuţa de la ferma lui von Thalen. Curând înainte de lăsarea întunericului, cei de veghe îi treziră pe cei de dormeau.

   Submarinul staţionase toată după amiaza departe de debarcader, în larg. Rindow primul ofiţer, preluase comanda. La vederea vreunui vas urma să intre în imersiune, dar nici o barcă de pescari nu s-a arătat. Submarinul stătea la distanţă de liniile maritime.

   Ieşirea la debarcader era totuşi dificilă. Cei de pe cele două vase staţionate acolo ar fi putut observa cu siguranţă submarinul. S-ar fi aflat astfel repede că submarinul căpitanului Farrow urmărit în continuare de englezi şi de francezi era acolo.

   Din fericire, debarcaderul înainta departe în larg şi Farrow spera, ca noaptea să găsească un loc, unde, la adăpostul beznei să poată acosta neobservat.

   Submarinul se apropia de ţărmul îndepărtat. Nu era prudent să acosteze prea devreme. Cu cât era mai târziu şi mai întuneric, cu atât şansa de a fi văzuţi dimineaţa va fi mai mică. Cinaseră şi curând după aceea se lasă noaptea.

   În depărtare se vedeau luminile din Swakopmund. Căpitanul Farrow se apropiase într-atâta, încât prin binocluri din turn se putea vedea totul de pe debarcader, fără să fie la rândul lor observaţi de pe ţărm. Sigur că submarinul nu-şi aprinse luminile de poziţie. Pe debarcader, deocamdată se vedeau matrozi şi muncitori şi acostarea acum era

imposibilă.

   — Să sperăm că la acostare, nu ne vom ciocni cu bărcile celor care au permisie de a merge pe uscat, zise Farrow.

   — Vom găsi noi o scuză bună, spuse George.

   — Puţină răbdare, a fost de părere von Thalen.

   Răbdarea le-a fost pusă la grea încercare. Abia spre

miezul nopţii au dispărut o parte din oamenii de pe debarcader.

   Submarinul se apropie încet de debarcader, propulsat de electromotoare. Vasele de transport erau ancorate în stânga. Farrow alese deci partea dreaptă.

   — Vom merge câte unul sau în grupuri mici de-a lungul debarcaderului, hotărî căpitanul. Dumneavoastră domnule von Thalen şi cu mine mergem primi, apoi Petre şi cu George iar la urmă, ceilalţi camarazi.

   Horst van Thalen le povestise că inamicii săi dispuneau de zece negri devotaţi lor, de aceea Farrow decise ca înafară de George, Petre, doctor şi de el să mai vină şi alţi zece matrozi aleşi prin tragere la sorţi. Rindow urma să preia comanda navei în absenţa căpitanului. În afara armelor lor obişnuite, fiecare luase câte două grenade de mână cu gaze sedative. Toţi purtau pantofi uşori de pânză, foarte silenţioşi.

   Preţ de o clipă Farrow ascultă atent, când submarinul înainte de a se opri, mai parcurse jumătate de metru de-a lungul debarcaderului, apoi sări peste balustrada turnului pe punte. Debarcaderul era puţin mai înalt decât puntea submarinului. Căpitanul urcă urmat de Horst von Thalen. Mergeau spre ţărm unul după altul, fără grabă. George şi Petre aşteptară două minute, apoi îi urmară pe căpitan şi pe von Thalen.

   Parcurseră cam cincizeci de metri, când de pe ţărm auziră voci guturale care se apropiau, părând a fi sub influenţa alcoolului. Asta era bine că atunci nu le mai dădeau atenţie.

   — Să sperăm că doctorul Bertram şi Kern vor aştepta până vor trece beţivii ăştia, şopti Petre lui George.

   — După limbă sunt spanioli sau portughezi, răspunse subofiţerul timonier Petre, la fel de încet.

   — Sunt aici! Tata şi von Thalen au trecut cu bine de ei.

   Din beznă s-au ivit umblând în zig-zag patru matrozi. Era uneori cât pe ce să cadă în apă, scăpând doar în ultimul moment, prin intervenţia probabilă a unui spirit protector al beţivilor.

   Când ajunseră la câţiva paşi de germani se opriră, clătinându-se ca trestiile în vânt, strigându-şi ceva. Poate că-i amuza faptul să vadă doi oameni pe debarcaderul în mod normal pustiu, la acea oră sau poate că vedeau mai mulţi.

   Deodată beţivii îşi deschiseră braţele căutând să-i prindă pe cei doi germani, ca şi cum ar fi vrut să se convingă că sunt fiinţe vii sau produse ale imaginaţiei lor. O ciocnire era inevitabilă. Germanii însă voiau să, scurteze întâlnirea. Braţele lui Petre ţâşniră înainte şi doi beţivi şedeau nedumeriţi la pământ. Cu un singur pumn la figură bine plasat, George îl trimise la camarazii săi pe al treilea. Al patrulea, părea să aibă un spirit păzitor mai vigilent, căci se dădu câţiva paşi în spate. Soarta tovarăşilor săi îl dezmetici, într-atât, încât scoase un strigăt puternic. Doar o dată că Petre a fost peste el şi cu „argumente" forte îl determină să- şi ţină pentru un timp gura. Strigătul a fost auzit pe unul din vase. De acolo se auziră strigăte de alarmă. Petre se grăbi să plece, trăgându-l după el pe George, care ar mai fi stat. Oricând ar fi putut să apară poliţia pe debarcader, alarmată de strigătele de ajutor.

   George se întoarse o dată şi începu să râdă. Doctorul şi-a dat seama că dacă continua să râdă ei puteau fi descoperiţi ca şi submarinul. Aşa că ordonă pas alergător.

   Era un spectacol aproape grotesc să vezi o duzină de inşi fugind fără zgomot pe debarcader. Primul strigăt de alarmă de pe vas rămase fără răspuns. Când grupul de pe submarin a trecut pe lângă beţivii care încercau cu greu să se ridice aceştia căzură speriaţi la loc.

   George şi Petre s-au grăbit. Ei voiau să iasă cât mai repede de pe debarcader. De submarin nu-şi făceau griji pentru că Rindow urma să părăsească debarcaderul. Doar în primele minute trebuia să aştepte la debarcader ca să le poată ajuta camarazilor în caz că aceştia ar fi fost surprinşi

de poliţie şi s-ar fi grăbit la navă.

   Dacă încercarea ar fi eşuat, căpitanul Farrow ar fi repetat- o cu siguranţă fie noaptea următoare sau poate chiar dimineaţa.

   George şi Petre ajunseră cu bine la ţărm. De departe se auzeau paşi repezi. Putea fi doar o patrulă de poliţie. Farrow şi von Thalen nu se vedeau, curând din stânga se auzi un fluierat încet. George a făcut un semn cu mâna celor cel urmau, apoi alergă cu Petre în direcţia de unde se fluierase.

   Căpitanul şi Horst stăteau într-un loc întunecos unde lumina lanternei nu-i putea ajunge. George şi Petre îşi trăgeau respiraţia, ajunseră şi ceilalţi.

   — Era cât pe ce, îi spuse Farrow încet fiului său, să vă descopere, eu mi-am făcut gânduri cu beţivii aceia de pe debarcader.

   — Pe cargou este din nou linişte tată, îl linişti George şi pe medic şi pe camarazii săi care scrutau bezna sa vadă dacă s-a alarmat echipajul unuia din vase.

   — Înainte ordonă Farrow, dar încet! Domnul van Thalen ne va conduce.

   Merseră în tăcere prin străduţe întunecate, adesea foarte înguste. Câte o siluetă dubioasă sau o pereche de amorezi se speria văzând apărând fără zgomot o trupă de bărbaţi zdraveni şi striga. Dar cei ce strigau nu voiau de fel să atragă atenţia asupra lor, aşa că în Swakopmund nu se întâmplă nimic.

   În sfârşit casele se răriră. Oraşul se termina. Strada spre est pe care o luase von Thalen era bună. Graba nu mai era atât de necesară şi nici să se tacă, aşa că în grupele de marş au început mici discuţii, întrerupte adesea de pauze.

   — Când credeţi că veţi primi aprobarea de exploatare? întreabă căpitanul.

   — Sper să mi se acorde în următoarele zile, răspunse von Thalen.

   — Până atunci trebuie să vă protejăm şi să ţinem pe tip în şah, fără să le facem un rău.

   — Poate că totuşi ar fi fost mai bine, interveni doctorul Bertram care se alăturase căpitanului în capul coloanei, dacă dumneavoastră domnule Horst aţi fi rămas câteva zile ca oaspete al căpitanului pe submarin. Aţi fi fost mai în siguranţă şi problema s-ar fi rezolvat de la sine.

   — Precis nu! răspunse Horst, dacă Gordonii şi vărul lor nu m-ar fi văzut în aceste zile ei ar fi lansat vestea că m-am înecat şi atunci autorităţile nu s-ar fi grăbit să-mi acorde aprobarea. Poate că tot demersul meu oficial s-ar fi împotmolit.

   — Corect, recunoscu Farrow, atunci este cel mai nimerit, dacă vă interesaţi mâine din nou la Swakopmund.

   — Neapărat, aprobă van Thalen, în plus voi spune că sunt în pericol de moarte cât timp nu am aprobarea oficială.

   A urmat o tăcere. Fiecare era ocupat cu propriile sale gânduri.

   — Mă mir, începu Farrow că Gordonii nu s-au arătat încă. Dacă au văzut că sunteţi pe submarin este simplu să presupună că noi urma să vă lăsăm noaptea la ţărm.

   — Credeţi că am putea fi pândiţi? răspunse von Thalen, ar fi posibil. Poate că ne-au descoperit şi nu ne-au atacat doar că le suntem superiori numeric.

   Din nou s-a lăsat tăcerea. Deodată căpitanul întreabă pe von Thalen:

   — Casa dumneavoastră are o grădină în jurul ei? Iar grădina este împrejmuită?

   — Mai de mult a stat acolo o familie germană, în casa cea mică. Are de jur împrejur o grădină îngrijită, de care m-am ocupat în ultimul timp cu plăcere. Cât timp Gordonii au fost stăpâni în grădină şi în casă nu s-a făcut mare lucru. Ei nu au locuit niciodată acolo. Două laturi ale grădinii au aspect mai sălbatec cu tufişuri spinoase şi tot felul de plante căţărătoare şi liane. Acolo sunt locuri bune de ascunzătoare. Ca să pun toată grădina la punct mi-a cam lipsit timpul.

   — Desişul se apropie mult de casă? a vrut să ştie Farrow.

   — Da într-un loc.

   — Deci pe acolo se poate pătrunde în casă, constată doctorul Bertram.

   — Casa este închisă, răspunse von Thalen.

   — Asta nu înseamnă nimic, observă Farrow.

   — Să sperăm că din propria dumneavoastră casă nu ni se va face o primire neplăcută, spuse Bertram. Dacă Gordonii şi cu vărul lor, împreună cu negrii s-au postat acolo, dacă vor să ne atragă într-o cursă atunci va trebui să-i păcălim.

   — Grenadele noastre de mână ameţitoare şi-au făcut până acum mereu efectul.

   — Eu cred, spuse von Thalen, că aceştia doar în caz disperat vor face uz de armă. Destul de aproape de casa mea un funcţionar englez şi-a construit o casă de ţară, unde-şi ţine familia - şi de unde ajunge repede cu maşina la Swakopmund, acolo s-ar auzi precis dacă s-ar trage la mine în casă sau în grădină şi ar deveni atenţi şi curioşi.

   Peste zece minute Farrow s-a oprit să-şi adune grupa. Ordonă folosirea urgentă şi neapărat a grenadelor cu gaze dacă ar fi întâmpinat rezistenţă la intrarea în casă şi să se evite orice zgomot. Apoi ordonă dispersarea grupei deoarece se apropia de locuinţa lui von Thalen. Grupă compactă ar fi oferit o ţintă bună adversarilor.

   Ultima parte a drumului a parcurs-o pe drumuri de ţară.

   Von Thalen nu se temea să fie văzut şi recunoscut de Gordoni. Pentru că ei mai aveau nevoie de el să le arate locul unde a găsit diamantele.

   Briza de noapte s-a înteţit. Vântul le bătea din faţă. Era de două ori avantajos pentru ei, în primul rând ei nu puteau fi auziţi de cei de pe proprietatea lui von Thalen, în schimb ei auzeau tot ce se întâmpla acolo.

   Dar pentru folosirea grenadelor cu gaz, vântul le era potrivnic. Pentru a le putea folosi ei trebuiau să ajungă în spatele casei. După câteva minute de mers, ei au văzut contururile pădurii, cu câţiva copaci înalţi.

   — Aproape că am ajuns, şopti von Thalen, el era aproape sigur că inamicii lui erau în casă, deoarece pe drum nu li se întâmplase nimic. Von Thalen a mai spus că pământul său începea la o distanţă oarecare de casă.

   El voia şi chiar începuse să-şi construiască o casă nouă, mai mare şi mai frumoasă, dar încă nu era gata. Căpitanul s-a oprit şi aşteaptă să vină camarazii. Apoi le zise:

   — Cum vântul ne suflă din faţă, vom încerca să facem un ocol mare în jurul casei. Unde este terenul bun, domnule von Thalen?

   — Trebuie să o luăm pe la stânga, răspunse acesta, preluând din nou conducerea micii trupe, conform ordinului, se dispersase. Scrutau atenţi grădina. În orice clipă puteau fi atacaţi, inclusiv cu focuri de armă, cu toate că în această privinţă von Thalen avea rezerve, necrezând că adversarii săi ar vrea să se trădeze în acest fel.

   S-au strecurat cu mare prudenţă mai departe. George a avut impresia că vede furişându-se o siluetă într-un loc din desiş. Dar totul a rămas liniştit.

   Această linişte era mai ameninţătoare decât dacă ar fi avut loc un atac din grădină sau din casă.

LUPTA NOCTURNĂ

   PÂNĂ SĂ AJUNGĂ ÎN SPATELE CASEI a durat mai mult de o jumătate de oră. Şi ca şi cum zeul vremii ar fi voit să le joace vreo festă, vântul îşi schimbă direcţia, acum venindu- le din faţă. Căpitanul s-a gândit să ordone replierea înapoi, în partea din faţă, dar a renunţat. Acum trebuia pornit atacul. Farrow se baza pe steaua lui călăuzitoare.

   Se apropiau tot mai mult de grădină, care după spusele lui von Thalen, în acest loc nu avea un gard. Mai de mult existase unul din scânduri, dar s-a prăbuşit de tot, iar von Thalen nu apucase încă să-l înlocuiască.

   Primele tufişuri erau deja aproape de tot, când auziră un foşnet de frunze şi crengi trosnind. În aceiaşi clipă ceva şuieră pe lângă capul lui George. Acesta a recunoscut sunetul: era acela al unei săgeţi cu pene.

   În aceeaşi clipă se auzi şi comanda căpitanului Farrow.

   — Înainte! Asalt!

   Atacul a fost atât de neaşteptat, încât negrii ascunşi în grădină au luat-o la fugă fără să mai tragă o singură săgeată. Acum matrozii au pătruns în desiş şi îl cercetară cu de-a amănuntul. Dar nici urmă de inamic. Primul pericol acela de a fi lovit de săgeţi trase din ascunzători a fost anihilat.

   — Casa dumneavoastră era goală când aţi părăsit-o? îl întrebă Farrow pe von Thalen.

   — Servitorul meu de încredere, un negru a rămas aici, a fost răspunsul.

   Căpitanul le-a făcut un semn oamenilor săi să forţeze intrarea în casă. Ajunseră cu bine în casă. Farrow a bătut energic în uşă. Curând aceasta se deschise. Din hol venea lumină. Negrul se sperie, văzând dintr-o dată o trupă de albi înaintea lui. Dar von Thalen îl linişti. Acum trebuiau să ajungă repede în casă. Acest lucru era periculos din cauza luminii din hol care ajungea şi afară. La ordinul lui Farrow intrară toţi grăbiţi în hol. Farrow intră ultimul. De cum trase uşa după el, pe care negrul a zăvorât-o, se şi auziră câteva

săgeţi lovind şi înfigându-se în uşă. Dar erau deja în siguranţă, negrii întârziaseră cu o jumătate de secundă.

   Horst von Thalen a închis şi el uşa. Ferestrele erau protejate prin obloane din lemn solid. Când se clădise casa albii aveau uneori de luptat cu atacatori negri răsculaţi, aşa că casa era o mică fortăreaţă.

   La ordinul căpitanului, oamenii s-au răspândit în diferite încăperi de la parter şi de la etajul casei. Cum dormiseră ziua puteau veghea toată noaptea. Prima seară o petrecură discutând. Afară nu se auzea nici o mişcare.

   George se postase la uşa de la intrare, cea mai periclitată, alături de tatăl său, de von Thalen şi de Petre. Cu ferestrele de la parter erau destul de înalte, era destul de greu să pătrunzi din afară înăuntru pe acolo.

   Deodată George ridică mâna, auzise afară un zgomot slab, curios, care se repetă.

   Oare ce se întâmplă afară? Vor încerca să deschidă uşa? Slabe şanse datorită celor două zăvoare solide dinăuntru.

   Deodată zgomotul se modifică. Nu mai era un foşnet, trosnea chiar.

   — Aceştia au adus vreascuri uscate în faţa uşii şi le-au aprins strigă George furios, vor să ne afume.

   — Trebuie să deschidem uşa câteva secunde, ca să stingem focul, spuse hotărât căpitanul.

   — Stingeţi lampa! ordonă von Thalen.

   Căpitanul adună trupa în hol, se aştepta să trebuiască să părăsească casa, dacă focul nu s-ar lăsa stins.

   — Casa este în cea mai mare parte din lemn, uscat de soare. Asta arde ca iasca.

   — Când deschidem uşa, să ne tragem rapid de o parte, spuse George, este sigur că negrii vor încerca să ne trimită săgeţi în hol.

   Petre tocmai trăgea de zăvorul uşii şi George îl ajuta. Cum uşa se deschidea înafară, ar fi fost posibil să împingă la o parte grămada de vreascuri aprinse, doar cu uşa, împinsă puternic. În hol lampa s-a stins. Toţi erau pregătiţi să deschidă uşa. Doar George şi Petre nu-şi scoaseră pistoalele, fiind ocupaţi cu deschiderea bruscă a uşi.

   — Atenţie, strigă căpitanul Farrow.

   — Unu, doi, trei numără George în timp ce se proptea cu mâinile întinse de uşă.

   George şi Petre s-au aruncat cu toată forţa asupra uşii, da aceasta nu ceda nici un centimetru. Ce să fie? George a crezut că uşa este încă închisă, dar în aceiaşi clipă îl auzi pe von Thalen strigând.

   — Au pus grinzi de-a curmezişul uşii ca să n-o putem deschide, este o veche tactică de luptă a negrilor. Nu mai cred că vom putea salva casa. Trebuie să încercăm să ieşim pe ferestre.

   — Deschideţi obloanele de la ferestre! ordonă Farrow. La toate, pentru ca negrii să fie siliţi să se distribuie în jurul întregi case!

   Ordinul a fost executat în grabă.

   — Dar vom ieşi din casă printr-o fereastră, propuse von Thalen.

   La deschiderea ferestrelor au constat că negrii acţionaseră foarte calculat. Peste tot în jurul casei la o distanţă ardea câte un foc mare, care lumina atât de intens, încât albii nu se puteau nicăieri refugia în întunerec, indiferent ce fereastră ar fi ales ca să se retragă, pentru că ofereau negrilor nişte ţinte bine vizibile.

   — Este apă destulă în casă, strigă von Thalen, trebuia să încercăm să stingem focurile.

   — Dar focurile sunt prea departe de casă spuse Petre.

   — Unde sunt găleţile? strigă George, care se grăbea să pună în practică sfatul gazdei.

   — Grăbiţi-vă camarazi, strigă Farrow, focul de la uşă se extinde. Stropiţi uşa cu apă pe dinăuntru!

   George, Petre împreună cu matrozul Kern, aleseră o fereastră dinspre est, încercând să stingă pe acea parte focul de vreascuri. Partea dinspre est i s-a părut lui George mai nimerită pentru repliere, pentru că era vis-a-vis de uşă de la intrare, deci în umbra casei, la a cărei părţi frontale focul era tot mai luminos. Petre şi Kern aduseră apă pe care o aruncară afară peste vreascuri, iar George, stând lateral de fereastră, era cu pistolul în mână pregătit, să le asigure acoperirea dacă negrii s-ar fi arătat.

   În acest timp, în tufele dinspre partea de est a început să se mişte ceva. Din întuneric s-au ivit nişte siluete întunecate. George trase câteva focuri, ţintind mai în sus, ne dorind să ucidă sau să rănească vreun negru, voia doar să-i sperie şi-şi atinse scopul. După vreo zece cincisprezece secunde, nu se mai vedea acolo nimeni. S-a tras şi în alte părţi ale casei. Acum focurile de armă au fost urmate de strigăte, George constată că şi camarazii săi acţionaseră la fel ca el, trăgând doar focuri de avertizare cu efectul scontat.

   Au reuşit să stingă focurile dinspre est, sud şi nord într- atât încât acestea de abia mai pâlpâiau şi negrii cu greu mai puteau ţinti cât de cât.

   La comanda căpitanului s-au adunat cu toţi în încăperea unde se aflau George, Petre şi Kern.

   — Înainte! strigă Farrow, repede afară! Domnule von Thalen, luaţi-vă servitorul şi vedeţi să nu i se fi întâmplat nimic. Poate că pe el îi urăsc ceilalţi negri mai tare.

   George ieşi cu îndemnare pe geam şi se grăbi să ajungă la desişurile protectoare, prin care s-au retras negrii. În grădină era linişte, aceasta însemna că negrii sau retras mai departe.

   La capătul primului tufiş, George îşi aştepta camarazii. După Petre şi George i s-a alăturat tatăl său şi von Thalen.

   — Şi acum încotro? îl întrebă căpitanul Farrow pe von Thalen.

   — Indiferent, unde să ne putem apăra bine, îşi dădu George cu părerea.

   — Poate că nu s-au auzit până în oraş focurile de pistol, interveni Petre, altfel ne putem aştepta să ne viziteze poliţia.

   — Focurile de pistol nu se aud până în oraş, i-o reteză doctorul Bertram, mai repede s-ar observa focul, care urcă tot mai sus pe casă.

   — Mai bine să mergem la proprietatea mea, propuse von Thalen, chiar dacă încă nu este terminată, casa cu zidurile ei oferă destulă apărare. Şi în plus, nimeni nu se poate apropia neobservat de casă pentru că acolo încă nu am grădină. Este de mers doar o bucată de drum.

   — Bine! Propunerea nu este rea, observă Farrow, deci

înainte camarazi, dar fără zgomot şi cu prudenţă.

   Porniră. Erau bucuroşi să iasă din desişurile grădinii, fiind încă posibil ca negri de ai lui Gordon să mai fie ascunşi pe acolo. Kern încheia plutonul. Se întorcea mereu să se uite în spate şi în final a putut anunţa restul grupului, că dintr- acolo nu mai venea nici un pericol.

   Căpitanul se îndreptă spre von Thalen şi-i spuse:

   — Poate că negrii lui Gordon au fugit aşa de departe, de frica armelor, încât este puţin probabil să ne mai supere în noaptea aceasta.

   — Sper că nu vor intui că ne-a venit ideea să ne retragem pe posesiunea mea, zise von Thalen, altminteri ar fi posibil să se baricadeze după zidurile casei începute şi atunci ar trebui să-i asediem.

   — Mie-mi convine, spuse Farrow pentru că am putea folosi grenadele cu gaze.

   — Aici aproape se află grajdul unde mi-am adăpostit calul de călărie. Păcat că este atât de târziu! Altfel aş fi propus să mergem acolo. Acolo aş fi putut împrumuta cai destui pentru noi toţi şi am fi ajuns mai repede la posesiunea mea. Poate că aşa i-am depăşi şi pe negrii dacă într-adevăr ne-au luat-o înainte.

   — La cai trebuie să renunţăm, hotărî Farrow. Dar putem forţa viteza de marş. Poate reuşim aşa să-i ajungem pe negrii. A durat un timp până s-au adunat toţi împreună. Poate că se strecoară undeva prin noapte, nu departe de noi.

   Pe drumul ales de von Thalen vegetaţia devenea tot mai săracă. Zonele de nisipuri în apropierea coastelor Africii de sud-vest sunt foarte largi. Acestora le urmează Namib-ul stâncos, unde doar câteva plante modeste pot supravieţui. Apoi vine savana, care pe timpul ploilor este deosebit de roditoare. Pentru germani Namib-ul era deosebit de avantajos, aici negrii nu puteau pregăti neobservaţi o ambuscadă. Pe terenul stâncos chiar şi fuga ar fi fost periculoasă, iar negrii evitau orice i-ar fi periclitat sau adus în situaţii critice.

   Zona de nisip au străbătut-o în aproape două ore. Terenul a devenit mai pietros ceea ce a uşurat mult înaintarea. Luna le asigura o bună vizibilitate. Nu se vedea nici urmă de negri, cu tot efortul depus de Farrow de a cerceta zona.

   — Aceştia au fugit ca dracii, spuse George, referindu-se la negrii.

   — Poate că nici nu sunt înaintea noastră, zise Petre, exprimându-şi gândul care-l preocupa de un timp.

   — Dacă am ajuns odată după zidurile construcţiei, acolo nu ne supără nimeni îi asigură von Thalen.

   — Iar peste zi ajungem netulburaţi la Swakopmund? întreabă Farrow.

   — Desigur. Gordonii îndrăznesc doar noaptea să-şi pună negrii să atace. Ei nu vor să se pună deschis contra legii. Dacă primesc oficial aprobarea de exploatare, oricum îşi vor înceta atacurile contra mea. Atunci nu le mai foloseşte la nimic chiar şi moartea mea căci dreptul de exploatare ar fi transmis automat moştenitorilor mei.

   Căpitanul îi îndemnă să meargă mai repede. Dorea să ajungă cât mai repede cu toţi la adăpostul casei în construcţie. Acolo s-ar afla la adăpost şi faţă de poliţia care ar putea veni la von Thalen să ceară informaţii despre incendiu.

   Noaptea era răcoroasă, aşa că deplasarea în marş rapid nu-i afecta pe căpitan şi oamenii săi. Ba chiar se bucura că poată, în sfârşit, să alerge în voie, lucru care în culoarele submarinului era mult limitat.

   Au mai trecut două ore. În curând se lumina de ziua când von Thalen strigă cu vocea joasă.

   — Într-o jumătate de oră am ajuns la destinaţie! Apoi i-a spus încet căpitanului. Nu am putea face aici o pauză până dimineaţa? De aici avem o bună vizibilitate şi am şti imediat dacă zona este curată sau nu.

   — Vom merge încet mai departe, dar nu ne oprim, hotărî Farrow, pentru că cei mai mulţi dintre oamenii mei sau înfierbântat după marşul forţat pe care l-am făcut. Dacă ar rămâne aici pe pământul rece ei s-ar îmbolnăvi.

   Porniră încet mai departe la drum.

   — Acum mi se pare un noroc că nu am început cu amenajarea grădinii spuse încet von Thalen. Acolo chiar lângă casă este o fântână care nu seacă niciodată şi aşa pot uda plantele mereu. Dar eram grăbit să construiesc casa. Aici este altfel decât în Europa, unde construcţiile se fac după planul unui arhitect. Aici faci totul singur, îţi cauţi oameni, materiale de construcţie, te ocupi de conducte şi aşa mai departe.

   S-au oprit în faţa construcţiei neterminate, pe care o cercetară cu grijă, înainte de a intra înăuntru. Un arcaş negru iscusit, de la aceea distanţă, i-ar fi putut lovi uşor. Totuşi Farrow s-a arătat deschis. Era cea mai simplă metodă, în ciuda pericolului de a afla dacă duşmanii s-au cuibărit acolo.

   Dar nu s-a întâmplat nimic. Cu binoclu, Farrow urmărea cu precădere golurile ferestrelor, lipsite de sticlă. Nici o mişcare nu se vedea. O eroare era exclusă, se făcuse deja dimineaţă.

   Casa nu avea încă acoperiş, dar era ridicată până sus.

   — Pare să nu fie nimeni, i-a spus Farrow lui Thalen, deci mai departe, dar atenţie!

   George s-a apropiat cam la douăzeci de metri de casă. Sa oprit şi l-a aşteptat pe tatăl său.

   — Sunt şi în spate ferestre. Mă duc cu câţiva oameni să verific şi acolo, ca să nu avem surprize.

   — Bine ia-l pe Petre şi încă vreo câţiva matrozi, spuse căpitanul.

   George, Petre şi patru matrozi s-au apropiat, desfăşuraţi într-un segment de cerc lung, de clădire, până ce au ajuns la partea opusă a acesteia şi au putut observa deschiderile goale ale ferestrelor.

   George îndrăzni să strige, anunţându-l pe tatăl său şi pe ceilalţi aflaţi în faţa casei, că nici în spate nu se află inamici.

   Camarazii au pătruns din două părţi în clădire şi s-au apucat să cerceteze toate încăperile.

   — Am avut noroc, s-a bucurat căpitanul Farrow, nu credea că nu va fi nimeni aici. Acum domnule von Thalen, puteţi fi sigur, că problema dumneavoastră se va rezolva. Mă bucur mult.

   — Şi eu mă mir, recunoscu von Thalen, că Gordon şi negrii lor s-au lăsat păcăliţi atât de repede şi evident că mă bucur.

O SITUAŢIE NEPLĂCUTĂ

   — SĂ NE AMENAJĂM PUŢIN şi să ne pregătim o cafea fierbinte tare, propuse Farrow. A fost bine că ne-am luat ceva provizii cu noi. Vom face de veghe pe fiecare latură, pentru a nu avea surprize. Asta ar fi neplăcut pentru noi.

   Cine nu făcea de pază îşi căuta un loc de dormit în încăperi şi să-şi destindă articulaţiile. Prea mult confort nu era, dar nu era nici un necaz.

   — Va trebui să aşteptăm aici câteva zile, îi zise Farrow lui von Thalen. Oricum rămânem aici să vă protejăm, până când veţi primi autorizaţia de exploatare de la Swakopmund.

   — Vom avea timp destul de somn, râse George, care ajuta la prepararea cafelei.

   După ce căpitanul a băut câteva înghiţituri din cafeaua care mirosea îmbietor, spuse, referindu-se la gustul ciudat al băuturii.

   — Apa aceasta trebuie că conţine foarte mult fier.

   — În apropiere sunt mai multe mine de fier, confirmă gazda, dar mie nu mi s-a părut a fi deosebit de fieroasă. Poate că gustul este de la cafea. Când voi pleca la Swakopmund, domnule căpitan, vă rog să-mi daţi câţiva oameni ca să mă însoţească până în apropierea oraşului. Este un efort mare acum când începe arşiţa, să se facă drumul din nou înapoi, dar singur nu m-aş duce. La întoarcere vom călări. Voi aduce şi nişte cai de rezervă.

   — Credeţi că cinci oameni vă ajung? întreabă Farrow.

   — Desigur, răspunse von Thalen.

   — Atunci voi trage la sorţi, zise căpitanul zâmbind, căci după cum îmi cunosc oameni fiecare în parte v-ar însoţi cu plăcere. Farrow a vrut să vorbească mai departe, dar din gâtlej sunetele abia îi ieşeau din gură. Îşi drese vocea şi-şi duse mâna la gât. Sesiză că şi alţi camarazi începură să tuşească şi să ne ţină de gât.

   — Parcă mă sufoc, spuse căpitanul.

   — Şi eu la fel, zise doctorul Bertram.

   — Acum ameţesc, continuă Farrow.

   Câţiva matrozi căzuseră deja la pământ, neputând nici să stea în şezut.

   Deodată von Thalen sări în sus şi strigă.

   — Bandiţii aceştia au otrăvit fântâna.

   Era groaznic, dar era singură explicaţie pentru ce s-a întâmplat în ultimele minute.

   Unii încercară să-şi provoace vărsături ca să-şi elimine otrava din stomac. Acum au început să transpire intens. George s-a prăbuşit printre ultimii.

   — Acum se termină totul? bâlbâi el, îndoindu-se din mijloc, după care a căzut la pământul.

   Dar aceasta nu era sfârşitul. George s-a trezit din nou. Se simţea groaznic de rău, dar era conştient. Membrele-i erau grele ca paralizate. Voi să strige ceva tatălui său, dar nu mai avea voce. Afară era întuneric şi îi era frig.

   După un sfert de oră starea i se amelioră mult, a putut chiar să se mişte puţin.

   — Ce s-a întâmplat? Unde suntem? întreabă el cu greutate.

   De la câţiva metri de el îi răspunse un geamăt.

   — Tu eşti tată? întreabă strigând George, plin de nerăbdare.

   Geamătul se repetă. Urmează câteva clipe de linişte. Apoi se auzi vocea lui Petre din întuneric.

   — Eu sunt domnule George. Mă simt groaznic de rău.

   — Nici mie nu mi-e bine, răspunse George, neputându-se opri să nu zâmbească.

   Cel mai important era că tovarăşii săi erau în viaţă.

   — Încă nu mă pot mişca cum trebuie, spuse Petre.

   — Aşteaptă puţin! Mobilitatea îţi va veni repede, îl linişti George, la mine a fost la fel mai înainte. Dar eu stau în picioare, spuse George din întuneric.

   — Unde suntem?

   — Nu ştiu, domnule George, dar eu sunt îngropat până la umeri.

   — Atunci am fost cel puţin douăsprezece ore inconştienţi, conchise George.

   — Cred că este noapte, continuă Petre şi că suntem sub

cerul liber.

   — Unde pot fi ceilalţi? întreabă George, care între timp constatase că şi el este îngropat, dar nu cât Petre, deoarece îşi putea mişca braţele legate.

   Noaptea era rece, avantajul era că aşa, starea camarazilor se îmbunătăţea repede. Curând apăru luna de după nori şi scufundă locul într-o lumină argintie. George se uită în jur şi a văzut pe solul nisipos mai multe mogâldeţe întunecate. Erau camarazii săi îngropaţi în solul african.

   Îl strigă de mai multe ori pe tatăl său. La urmă îi răspunse o voce slabă, după care George îşi recunoscuse tatăl, cu toate că era foarte răguşit:

   — Am fost păcăliţi. Este bine că Gordonii mai au nevoie de von Thalen.

   Cred că au aruncat ceva ierburi sau esenţe în fântână, cu un efect anesteziant prelungit.

   Acum se auzeau şi vocile celorlalţi, dar la început ceva mai slabe. După o jumătate de oră, Farrow constată mulţumit că nimeni nu lipsea. Prezenţi erau şi Horst von Thalen împreună cu servitorul său, negru.

   — Trebuie să încercăm să ne eliberăm încă în noaptea aceasta, spuse von Thalen cu o voce înceată. Pentru că nu trebuie să aşteptăm ca soarele fierbinte să ne ardă capetele, neacoperite, cu corpurile îngropate în nisip. Peste zi am înnebuni cu toţi. Aşa vor Gordonii să-mi smulgă secretul. Şi am să le-o spun, domnule căpitan, cel puţin pentru a vă salva pe dumneavoastră şi pe oamenii dumneavoastră.

   — Chiar credeţi, domnule von Thalen că ni se vor cruţa vieţile, după ce dumneavoastră le veţi fi dezvăluit locul zăcământului de diamante? Le-am fi prea periculoşi. De aceea nu cred că are vreun sens, să le dezvăluiţi acestora secretul dumneavoastră.

   Din depărtare se auzeau cum se apropiau nişte paşi grei.

   La lumina lunii se vedeau apropiindu-se trei siluete îmbrăcate în alb, urmate de nişte umbre întunecate. După ce s-au apropiat, unul din albi spuse cu o voce rece şi tăioasă:

   — La aceasta nu v-aţi aşteptat domnilor, nu-i aşa? Chiar credeţi că v-am abandonat aşa de uşor? făcu o pauză. Voia să vadă ce efect vor face vorbele sale asupra camarazilor, dar nici unul nu i-a făcut plăcerea de a-i răspunde, aşa că i s-a adresat direct lui von Thalen:

   — Sunteţi gata să ne faceţi cunoscut locul minei? Sau vreţi să vă cauzaţi dumneavoastră şi prietenilor dumneavoastră şi mai mari neplăceri?

   — Am să vă spun unde este mina, răspunse von Thalen cu o voce înăbuşită, da, sigur, o dau cu condiţia ca prietenii mei să se poată întoarce nevătămaţi pe vasul lor.

   — Este ultimul dumneavoastră cuvânt? întreabă cel în alb.

   — Da. Eu nu negociez. Hotărâţi-vă, dar cât mai repede.

   Ceilalţi doi inşi îmbrăcaţi în alb se plimbau printre

capetele marinarilor, care ieşeau din nisipul unde au fost îngropaţi. Deodată, unul din ei spuse surprins:

   — Uite, acesta este renumitul şi atât de mult căutatul căpitan Farrow cu echipajul său. Când i-am prins nu am ştiut ce captură preţioasă am făcut.

   — Aceasta nu este treaba noastră, spuse primul, după care se întoarse spre von Thalen.

   — De acord cu condiţiile puse. Prietenii dumneavoastră vor fi liberi şi pot pleca fără ca noi să-i deranjăm până la Swakopmund. Dar dumneavoastră domnule von Thalen veţi mai rămâne la noi până ce reuşim să procurăm actele oficiale cum că fosta noastră proprietate ne aparţine din nou. Trebuie să înţelegeţi asta!

   — Ce se va întâmpla cu mine nu mă interesează, răspunse von Thalen, după mine nu are cine să plângă. Dar ceea ce vreţi să ştiţi, veţi afla de la mine doar când am primit de la căpitanul Farrow în scris că a ajuns cu oamenii săi cu bine pe bordul submarinului său. Nici o secundă mai repede. Altceva nu mai am de spus. Cei doi inşi în alb s-au privit o vreme, apoi al doilea a luat cuvântul:

   — Este necesar să lăsăm să ni se pună condiţii?

   — Cred că până mâine seară vă veţi schimba părerea domnule von Thalen.

   — Veţi fi oarecum mai înmuiaţi, râse al doilea.

   — Ne vom gândi la condiţiile dumneavoastră, spuse apăsat primul. După ce ne consultăm vă vom comunica ce am decis. Cei doi sau întors şi au plecat, urmaţi de negri. Camarazii au rămas singuri în situaţia lor lipsită de ajutor.

   Cu o voce slabă, Farrow îi aducea reproşuri lui von Thalen că voia să le trădeze Gordonilor secretul minei, dar acesta rămase ferm la hotărârea luată. La urmă însă Farrow acceptă, cel puţin formal, propunerea lui von Thalen. Spera încă că totul se va termina cu bine.

   Cu cât se lăsa mai mult noaptea, cu atât mai mulţi marinari adormeau. Au constatat că nu au fost îngropaţi în nisip ci şi legaţi de mâini şi picioare.

   Şi lui George i-au fost legate mâinile şi picioarele, care de-abia ieşeau din pământul nisipos.

   Liniştea nopţii a fost întreruptă de nişte sunete înfiorătoare, iar unul din matrozi strigă speriat:

   — Ce a fost asta?

   — Hiene! spuse doctorul Bertram liniştit, ca şi cum altul iar spune că cafeaua cu zahăr este dulce.

   — Probabil că se bat pentru un hoit şi-a dat cu părerea George, care nu dormise tot acest timp, gândindu-se disperat cum să se elibereze.

   — Să sperăm doar că nu vin prea repede spre noi, spuse căpitanul Farrow.

   — Aceasta ar fi al dracului de neplăcut, interveni Petre şi râse, ca şi cum ar fi găsit un plan pentru a alunga fiarele, dacă s-ar fi apropiat de oamenii legaţi şi îngropaţi în nisip.

   — Hienele pot fi alungate prin strigăte puternice, spuse doctorul Bertram care se pricepea la animale.

   — Nu sunt prea departe de noi, zise căpitanul Farrow.

   În orele care au urmat multe rugi fierbinţi ale marinarilor s-au îndreptat spre cer, implorând ajutorul acestuia, să ţină hienele departe de ei, dar cerul a luat altă hotărâre. George a scos un strigăt slab, prin care atenţiona apariţia unei umbre pe care o văzuse furişându-se foarte aproape.

   În curând au văzut şi alţi hienele. Erau în număr de cinci, adulmecau prada, dar nu îndrăzneau să se apropie. Hienele sunt în general mâncătoare de hoituri.

   Acum ele erau cam la treizeci de metri, camarazii se purtau liniştiţi. George era cel mai aproape de ele. Dar hienele se apropiau tot mai mult ajungând până la zece metri de el.

   Când luna a dispărut pentru câteva secunde, una din hiene scoase un râs înfiorător apoi la adăpostul întunericului se apropiară mai mult de George, care pentru a se apăra, nu putea decât să strige tare şi să arunce nisip cu degetele mâinilor legate.

   Camarazii se grăbiră să-i ţină isonul strigând din toate răsputerile. Sunetele neobişnuite le-a surprins pe hiene. Ele s-au retras înapoi. Apoi se opriră o clipă şi aţintiră cu privirile punctele din nisip, pe care luna ce ieşise din nori, le lumina puternic din nou. După ce fiarele şi-au revenit din spaimă, ele sau furişat din nou înapoi. La strigătele celor îngropaţi hienele s-au retras din nou, dar puţin. Camarazii trebuiră să strige mereu, dar animalele depăşiseră deja frica de aceste sunete neobişnuite.

   Una din ele se afla la cel mult doi metri de George şi mârâi furioasă, când acesta încercă să se apere aruncând nisip şi pietricele. Dar fiara nu se mai lăsa impresionată de această apărare total ineficientă şi ajunse doar la un metru de capul lui George.

   Atunci se auzi în noapte un foc de armă. O lovitură de maestru. Hiena urlă şi se tăvăli în nisip, unde după ce mai zvâcni de câteva ori din labe, rămase nemişcată.

   Curând au apărut din nou cele trei siluete în alb, urmate de negri. Nu se îndepărtaseră aşadar prea mult. Au rămas în apropiere, probabil să poată discuta nestingheriţi oferta lui von Thalen.

   Purtătorul de cuvânt se apropie de George, râse încet dar ironic şi spuse:

   — V-a fost neplăcut, nu? Când am auzit hienele ne-am întors imediat. Nu, nu voiam ca dumneavoastră să fiţi supăraţi de aceste spurcăciuni. Pentru restul nopţi vă ducem în altă parte, mai în siguranţă. Mâine vom mai discuta mai departe. Cu siguranţă domnii vor fi devenit mai raţionali.

   Ultimele cuvinte au fost spuse pe un tom oarecum paşnic, ceea ce-i făcu pe George, pe tatăl său şi pe doctorul Bertram să tresară. Era oare posibil să se discute omeneşte

cu aceste canalii?

   La ordinul celui care vorbise, negrii s-au grăbit să-i dezgroape pe camarazi. Cum nisipul nu era ud, munca era uşoară şi rapidă. Li s-au tăiat legăturile de la picioare. Gordonii au aşteptat până ce prizonierilor li s-a restabilit circulaţia sângelui, apoi aceştia, păziţi de negri au trebuit să meargă prin nisip.

   Când în depărtare a apărut casa, pe jumătate terminată, a lui von Thalen la strigătul unuia din albi, negrii se apropiară. Camarazii se mirară. La distanţe relative egale ei au văzut nişte găuri mari şi rotunde în pământul acum pietros.

   — Aici or fi căutat cândva boşimanii apă, explică speakerul celor trei siluete în alb. Vom folosi aceste gropi drăguţe şi adânci. De aici protejaţii noştri n-au cum să scape. Unul din negrii aleargă la casă şi s-a întors repede cu o frânghie tare. Cu aceasta prizonierii au fost lăsaţi jos, în gropi. Din întâmplare George şi Petre au ajuns în una din gropi.

   De abia au ajuns jos, că George îi şopti prietenului său:

   — Indivizii sunt şmecheri. Tot câte doi oameni lasă în gropi. Dar este clar că trebuie să ieşim de aici. Oare cât de înalt ar fi peretele?

   — Greu de apreciat, zise Petre încet, dar cu siguranţă şapte opt metri.

   — N-are sens să ne căţărăm unul pe celălalt, zise George, trebuie să reuşim în alt mod. Dezleagă-mi mai întâi legăturile de la mâini!

   I-a ţinut camaradului său mâinile, iar Petre reuşi să-i îndepărteze legăturile. După care George l-a dezlegat pe Petre care spuse triumfător:

   — Am la mine briceagul meu cel mare. Aceştia s-au mulţumit doar să ne ia centurile cu pistoale.

   — Splendid! râse George, aşa vom reuşi să săpăm trepte în peretele puţului.

   — Numai să nu fie piatra prea tare!

   — Da de unde! Trebuia să meargă!

   Cei doi pipăiră pereţii gropii. Aceştia erau netezi, chiar umezi întrucâtva.

   — Piatra cedează! Nu este deloc greu! spuse Petre încet, apucându-se imediat de lucru, de am avea ceva mai multă lumină!

   — S-o fi ascuns luna, şopti George, sus gura puţului este total întunecată.

   În douăzeci de minute, Petre tăiase trepte în peretele puţului până unde putea ajunge, întinzându-se. Se opri şi-i întinse cuţitul lui George.

   — Schimbaţi-mă, domnule George, munca asta oboseşte rău mâinile! George se urcă pe umerii lui Petre şi a început să lucreze. Era mai uşor decât îşi închipuise. Dar şi pe el munca l-a obosit într-atâta încât a trebuit să fie curând înlocuit de către Petre. Acestuia nu-i venea la îndemână prea bine să se caţere pe umerii lui George, care era mult mai mic. A trebuit să urce câteva trepte şi cu mâna stângă să se prindă bine de pământ. Această situaţie îngreuna şi întârzia progresarea lucrului. George constată curând că îi uşura munca lui Petre, dacă el urca în urma lui câteva trepte şi atunci s-ar sprijini cu mâna stângă de perete iar cu dreapta l-ar susţine pe Petre.

   Cu toată râvna de care a dat dovadă Petre, munca nu înainta atât de repede pe cât ar fi dorit ei. Petre trebuia să se odihnească adesea, mâna cu cuţitul obosea repede.

   De câteva ori au căzut pietre în puţ. Acest lucru era inevitabil. Cei doi ascultară dacă se mişcă ceva sus. Nu! Negrii s-au retras în casa neterminată a lui von Thalen, iar Gordonii şi vărul lor plecaseră acasă, să se odihnească.

   Încă mai aveau mult până să ajungă sus, când Petre plin de bucurie îi şopti prietenului său.

   — De aici în sus peretele începe să prezinte fisuri mari şi atunci nu mai este necesar să tăiem alte trepte!

   Când pe neaşteptate o bucată mare de piatră a căzut din perete iar George şi Petre care ajunseră până aproape de marginea gropii auziră cum se apropiau nişte paşi. Cum aceştia se apropiau repede au fost nevoiţi să coboare iute înapoi. De abia ajunseră când sus s-a făcut lumină. Un negru cu o creangă aprinsă se aplecă peste gura gropii. Dar flacăra lumina prea slab, aşa că negrul nu a putut să vadă nimic. Le strigă neliniştit:

   — Masser unde voi sunteţi?

   — Dă-ne pace! strigă Petre drăcuind.

   Răspunsul i-a fost suficient negrului. Capul său a dispărut. Cei doi nu au îndrăznit să se caţere imediat. Acum ei au putut recunoaşte o lumină slabă tremurătoare.

   — Ăştia de sus au aprins un foc, şopti George.

   — Asta nu ne va împiedeca să o ştergem de aici!

   — Da, dar ne complică lucrul!

   — Se vor speria rău de tot, când ne vom vedea apărând şi vom putea dispare în întuneric.

   O vreme cei doi au tăcut, apoi Petre întreabă:

   — Când ajungem sus, va trebui ca unul din noi să fugă la Swakopmund, ca să aducă ajutor de pe submarin?

   — Asta o vom hotărî când vom ajunge sus.

   — Când luna va ieşi din nori, va trebui să fim deja sus, spuse Petre. După o vreme, George urcă primul pe perete în sus. A făcut doar jumătate din drum când din nou au căzut nişte pietre mici şi din nou se auziră paşi.

   — Jos din nou. Petre îi şopti George camaradului său. Acesta se supuse. De la înălţimea de un metru şi jumătate sări în fundul gropii, dislocând iar câteva pietre din peretele puţului.

   Sus s-a făcut din nou lumină. Cineva de sus lasă să coboare la capătul unei sfori, o cupă de metal cam de doi metri, în ea ardea luminos un lichid. Se părea că negrii învăţaseră ceva, după ce unul din ei la lumina crengii aprinse nu văzuse nimic.

   Din nou se apleacă un cap de negru peste gura puţului. Dar nici acesta nu-i putu zări pe George şi Petre, fiind orbit de lumina opaiţului care lumina mai tare.

   — Masser jos încă? întreabă negrul.

   — Da! răcni George.

   — Cară-te la dracu! adaugă Petre.

   — Ce este cu lumina? întreabă George.

   — Pentru ca Masser mai bine să vede.

   — N-avem nevoie să vedem, strigă Petre furios.

   — Dar şi noi acum putem vedea la Masser, zise negrul de sus amuzat.

   — Toată munca noastră este inutilă, spuse Petre furios.

Negrii se vor posta cu siguranţă sus în întâmpina cu săgeţi dacă am îndrăzni marginea gropii.

   — Nu sunt chiar atât de proşti negrii, să-şi piardă nici acum optimismul.

ÎN SFÂRŞIT LIBERI

   CEI DOI SE SCUFUNDARĂ într-o tăcere apăsătoare. Din când în când George se uita în sus, ca şi cum ar fi putut îndepărta lampa primitivă care-i împiedeca să evadeze. Deodată George l-a prins pe Petre de braţ şi îi spuse încet.

   — Ce ar fi să încercăm să stingem lampa de sus cu pietrele căzute? Dacă nimerim, se va scurge uleiul din ea. Apoi urcăm repede sus.

   Petre încearcă să nimerească de mai multe ori lampa. Dar în groapă nu-şi putea lua elan pentru a arunca. Şi în plus el şi George trebuiau să fie atenţi să nu fie răniţi de pietrele care cădeau înapoi.

   — Luăm câteva pietre cu noi. Trebuie să urcăm până la nivelul lămpii, spuse George, aşa voi reuşi.

   — Repede! spuse Petre şi-l trase pe prietenul său, care voia deja să înceapă coborârea peretelui înapoi.

   — Sus acolo, iar un cap de negru!

   Negrii auziseră că în groapă se aruncă cu pietre veniră să vadă ce se întâmplă.

   — Acesta este un alb, nu un negru, zise George, după ce s-a aşezat din nou pe fundul gropii.

   — Să nu faceţi prostii, spuse purtătorul de cuvânt al albilor de sus, negrii mei îmi spun că faceţi încercări de evadare, dar nu are sens! Fiţi cuminţi. Poate că domnul von Thalen se va hotărî să ne spună unde este locul cu diamantele, după care râzând ironic, a plecat.

   — Acum este cea mai nimerită ocazie, şopti George, grăbindu-se la treptele pe carele săpase, acum fiecare acolo sus va crede că ne-am descurajat şi nu vom mai încerca să evadăm. George mai agil s-a căţărat deja sus pe perete.

   Când ajunse le nivelul lămpii primitive s-a ţinut cu mâna stângă de o piatră din perete. Era un lucru riscant s-a ţinut mâna stângă de o piatră din perete. Era un lucru riscant, dar în acele momente decisive, pe George nu-l mai interesa aşa ceva. George a scos din buzunar cea mai mare piatră pe care o avea asupra sa, ochi scurt şi o aruncă spre opaiţ.

Acum a văzut că tăviţa atârna de trei sârme care se uneau apoi într-una singură, iar sârmele erau fixate care se uneau apoi într-una singură, iar sârmele erau forate de o creangă pusă de-a curmezişul gurii puţului.

   Nimeri atât de bine, încât tăviţa se răsturnă şi varsă cea mai mare parte din ulei. A mai rămas foarte puţin şi ardea mai departe. Dar flacăra trebuia stinsă, cu orice preţ. De aceasta depinde practic totul. După ce George aruncase a doua piatră, sosea una şi din mâna lui Petre. În plină forţă, aruncată cu toată mânia. Cele două proiectile nimeriră bine. Opaiţul s-a răsturnat, sârmele s-au desprins din cauza mişcări şi lampa a căzut jos şi imediat s-a lăsat o beznă totală.

   George se căţără repede mai departe. Acum pe întuneric era mai greu să-şi găsească un punct de sprijin şi mergea pipăind. Dar aceasta nu-l reţinea. Dacă acum nu reuşea, atunci nici când!

   Mai avea un metru de învins. Caută de trei ori sprijin pentru picior. La urmă reuşi să se prindă cu mâinile de marginea gropi şi să se salte afară. Cum a fost afară negrii l-au şi văzut şi-i alergară în întâmpinare. Dar George coti brusc. Aşa că dispăru din privirile inamicilor săi.

   Între timp şi Petre a reuşit să iasă din puţ. Imediat l-a urmat în beznă pe prietenul său. În curând cei doi se regăsiră. Negrii strigară ceva după ei, dar se părea că nu-i mai urmăreau.

   Alergând mai departe. George vedea bine şi noaptea şi observă la timp un puţ în care Petre era cât pe ce să cadă şi-l trase înapoi. S-au oprit puţin din fugă, ca să se odihnească.

   — Acum cei mai mulţi negri ne urmăresc, dar se înşeală în privinţa direcţiei. Mai bine aşteptăm un timp aici şi să-i prindem pe cei rămaşi.

   — În cel târziu un sfert de oră iese luna din nori, spuse Petre, atunci ne vor vedea ca în palmă. Petre s-a târât la marginea puţului, lasă o piatră să cadă, apoi întreabă încet:

   — Este cineva acolo jos?

   Nu a primit nici un răspuns, cu toate că vorbise nemţeşte, ceea ce camarazii ar fi înţeles urgent, cu toate că

n-ar fi recunoscut imediat vocea lui Petre.

   — Avem noroc Petre! Hai să coborâm puţin, doar cât să nu fim văzuţi de afară. Dar aici roca era şi mai găurită decât în puţul în care au fost ei mai înainte, aşa că se puteau ţine cu destulă uşurinţă.

   După cum puteau auzi, la negri rămaşi era o mare agitaţie. Era de înţeles. Scăpaseră doar doi prizonieri, iar Gordonii precis le-o va imputa lor, negrilor, cu asprime.

   Trăncănitul gutural al negrilor, i se opuse deodată o voce marcantă, cerând linişte. Era vocea unui alb, care vorbea dialectul negrilor, pe care camarazii nu-l înţelegeau.

   Deodată negrii scoaseră un urlet de bucurie şi o zbughiră prin noapte, spre Swakopmund, după cum înţeleseră cei doi ascunşi în puţ.

   — Am reuşit, spuse George încet lui Petre, ei cred că am luat-o spre oraş.

   Petre se uită prudent peste marginea puţului.

   — Dacă văd bine, în afară de cei trei albi au mai rămas doar doi negri.

   — Înapoi Petre, îi strigă George, aud că vine cineva.

   Coborâră mai adânc în puţ, să nu se expună riscului de a

fi văzuţi de cel ce trecea pe acolo.

   Dar prudenţa s-a dovedit inutilă. Paşii se îndepărtau din nou. Auziră un schimb de vorbe în engleză.

   — Cum au reuşit cei doi să scape din puţul acela adânc, Frank? Destul de neplăcut pentru noi, dacă alarmează poliţia din Swakopmund, în caz că oamenii noştri nu-i prind din nou.

   — Mina trebuie să fie a noastră, veni răspunsul. Ar fi trebuit să le dăm urgent drumul lui Farrow şi oamenilor lui, iar pe Horst von Thalen l-am fi făcut noi cumva să vorbească. Îmi vine să-mi smulg părul din cap, când mă gândesc că am vândut pământul acesta frumos neamţului.

   — Şi aşa de ieftin Frank!

   — Iar la început am crezut că facem o afacere pe cinste!

   — Ei şi acum ce facem cu marinarii aceştia?

   Răspunsul se lăsă aşteptat. La urmă a venit şi răspunsul

la întrebarea pusă.

   — Doar nu-i putem ucide, pur şi simplu!

   — Încetează cu prostiile! N-am chef să-mi petrec restul vieţii după gratii.

   — Mda, nici ni ştiu ce am putea face cu ei. Dar gândeşte- te şi tu! Că doar tu ai pus la cale toată afacerea aceasta!

   Erau pe punctul de a se certa, când cel învinuit ca regizor al situaţiei tăcu, înghiţind cu greu o înjurătură. După ce fermierii s-au retras, George şi Petre părăsiră ascunzătoarea lor. La mers trebuiau să fie atenţi, să nu mişte pietrele din loc şi să facă astfel zgomot.

   Curând i-au văzut pe englezi mergând înaintea lor. Cu ei erau doi negri purtând în mâini un fel de făclii.

   George şi Petre se furişau după ei, cântărindu-i din priviri. La o luptă corp la corp puteau fi adversari periculoşi. La unul din puţuri albii se opriră. Unul din ei strigă:

   — Domnule căpitan! Mă auziţi? Da? Bucuraţi-vă, fiul dumneavoastră şi însoţitorul său ne-au scăpat. Dar nu vă bucuraţi prea repede! Negrii noştri îi vor ajunge din urmă înainte ca ei să ajungă la Swakopmund.

   Din puţ nu a mai venit nici un răspuns. Farrow era prea mândru să discute cu tâlharii. Clipa în care fermierii ascultau încordaţi răspunsul l-a găsit Petre. Dintr-un salt a fost acolo şi le dădu albilor câte un brânci în spate încât aceştia căzură în puţ Aceasta însă nu era atât de adânc ca cel în care el şi cu George petrecuseră atâta timp.

   Pe când Gordonii se prăbuşeau, Petre îi strigă lui Farrow:

   — Atenţie la o parte!

   Cu cei doi negri rămaşi perplexi şi care mai ţineau făcliile în mână terminară uşor. Din câţiva pumni buni îi culcară la pământ.

   Dar unde era cel de al treilea alb? Trebuie să se fi salvat încă din primul moment al altercaţiei. Nu-l văzu nici George şi nici Petre, care se convinse mai întâi că Farrow şi Bertram nu au păţit nimic în puţ. Nici cei doi fermieri nu păţiseră mare lucru, după cum constatase doctorul Bertram. Doar sperietura şi căzătura le-a cauzat puţin leşin, aşa că zăceau inerţi pe fundul gropi.

   — Trebuie să găsim frânghia cu care am fost lăsaţi în groapă, îi strigă George lui Petre.

   — O clipă şi vă scoatem îndată afară! i se adresă el

tatălui său.

   Înainte de a căuta frânghia Petre leagă bine pe cei doi negri, cu un şnur subţire, dar foarte rezistent, pe care-l purta mereu la el, pentru situaţii asemănătoare.

   Frânghia a fost găsită în casa lui von Thalen. Acolo erau şi armele lor şi ale camarazilor. După ce George şi Petre şi- au găsit centurile cu armele se simţeau din nou în deplinătatea puterilor.

   Alergară cu frânghia înapoi la puţul în care erau Farrow şi doctorul Bertram. Nu a durat mult şi aceştia au fost afară. Doctorul Bertram aleargă la focul părăsit de negri şi-l aţâţă, aşa că tot locul a fost bine iluminat.

   George şi Petre îi scoaseră în grabă din gropi pe von Thalen şi pe negrul său precum şi pe ceilalţi camarazi. Cei mai mulţi au trebuit să-şi maseze membrele, căci şezuseră pe pământul rece şi erau întrucâtva amorţiţi. Trei matrozi se ocupară de Gordoni. Au fost scoşi cu aceiaşi frânghie, după ce matrozul Kern a coborât la ei. Petre îi leagă mai înainte ca ei să se dezmeticească.

   — Ce veţi face cu Gordoni după ce se vor trezi? întreabă căpitanul pe von Thalen.

   — Dacă îmi dau înscris că renunţă la proces retroactiv de cumpărare şi că nu mă vor mai inoportuna în nici un fel îi las să plece. La ce bun să mă chinui cu ei şi cu dezbateri oficiale, care doar mănâncă bani şi timp.

   Farrow a dat afirmativ din cap.

   — Foarte generos, spuse el încet şi serios. Să sperăm că nu veţi avea nimic de regretat.

   În acea clipă se auzi din spatele căpitanului o voce care spuse în engleză:

   — Mă predau!

   Era James knight care în acel timp a stat ascuns. Horst von Thalen i-a făcut cunoscut intenţia sa, pe când Gordonii erau încă leşinaţi. Cu toată lumina slabă, George a putut recunoaşte că englezul era roşu de ruşine.

   — Mi-e foame şi sete, se auzi vocea lui Petre. Domnule von Thalen, n-am putea primi ceva provizii?

   — Mai avem ceva provizii, îl linişti căpitanul pe Petre, zâmbind.

   — Şi lângă casă mai este şi o fântână care nu a fost otrăvită, strigă von Thalen.

   — Atunci vom putea pregăti o cafea cu adevărat gustoasă, râse căpitanul Farrow.

   George şi Petre zâmbeau deasemenea. Ei s-au bucurat mult că au putut ajuta unui german pentru obţinerea dreptului său.

   De cum s-a făcut ziuă, după un rămas bun călduros de la von Thalen, camarazii se întoarseră cu toţii la submarin. Generos şi recunoscător, von Thalen dărui fiecărui camarad câte un frumos diamant.

SFÂRŞIT

Volumul 210

CĂPITANUL FARROW

   OLANDEZUL ZBURĂTOR

   — DACĂ NU MĂ ÎNŞEL DOMNILOR, acolo pluteşte o barcă de salvare, dar nu pot spune dacă este un om în ea sau nu.

   Hoffmann, căpitanul iahtului nostru, ne adresase nouă, ultimele sale cuvinte. Ne trezise întrucât văzuse afară mica barcă care plutea cam în voia întâmplării pe valuri.

   Ne-am grăbit şi-am tras pe noi câteva haine la repezeală, pentru a urca cât mai repede pe punte. Până acum nu mai întâlnisem în ultima vreme pe diferitele mări pe care navigasem vreun naufragiat. Dacă într-adevăr era vorbă de- aşa ceva şi în bărcuţa aceea se afla un astfel de nenorocit era datoria noastră, mai întâi de oameni şi-apoi de marinari să facem tot posibilul să-l ajutăm.

   De pe punte am ridicat ocheanul îndreptându-l către locul cu pricina, descris de căpitanul Hoffmann. Dar iahtul nostru încă era destul de departe de ambarcaţiunea aceea în derivă, pentru a putea de-adevărat recunoaşte pe cineva. Când c-o zi înainte ne-am îmbarcat din Hong-Kong, Marian a dat ordine căpitanului nostru să ia cursul înspre Formosa. Aveam intenţia de-a străbate insula şi vaga speranţă de ai întâlni undeva pe cuprinsul călătoriei pe căpitanul Farrow şi Dox-ul său.

   Căpitanul Farrow, fiul său, împreună cu echipajul erau cunoştinţe bune de-ale noastre, deşi, am avut de-a face numai foarte puţin cu el şi cu oamenii săi.

   Într-un tempo rapid ne-am apropiat de barca de salvare.

   Deodată căpitanul Hoffmann strigă:

   — În barcă se găseşte cu-adevărat un om! Pot s-afirm precis asta. Pare însă, să-şi fi pierdut cunoştinţa.

   Am dus din nou ocheanul la ochi şi de data asta, ne-am putut da seama că-n barcă zăcea un om, care, din cauza epuizări părea să-şi fi pierdut cunoştinţa. Părea să nu aibă nici vâsle, le pierduse probabil datorită asaltului valurilor sau furtunii.

   — Un chinez, domnilor, ne strigă căpitanul Hoffmann după ce ne-am mai apropiat de barca care se legăna încoace şi încolo. Probabil că a scăpat de pe-o joncă care s-a scufundat mai apoi. Să sperăm numai că omul nostru mai trăieşte încă.

   Ne-am apropiat din ce în ce mai mult. După ce-am ajuns chiar lângă barcă, căpitanul dădu ordin de oprirea motoarelor vasului nostru. Pongo care fusese sculat de către matrozul William apăru deasemenea pe punte, se căţără acum primul pe scăriţa mobilă, coborându-se pentru a-i da primul ajutor chinezului sau cel puţin de a-l cerceta.

   Am făcut tentativa de-a coborî după el, dar uriaşul negru îmi făcu semn să rămân.

   — Masser rămâne sus, Pongo încearcă singur. Om trăieşte. Pongo aduce sus.

   Şi-l puse cu grijă pe umăr ca şi cum ar fi fost o povară preţioasă de alimente, sau altceva fragil şi se urcă cu- ndemânare îndărăt pe puntea iahtului nostru, în timp ce marinari William şi John preluară sarcina de a fixa mica barcă la proră, pentru a ne urma.

   În timp ce Pongo aşezase chinezul pe scândurile punţii, Marian îngenunchease lângă el, pentru a-l putea examina mai bine. Omul părea cu-adevărat epuizat, întrucât nici acum nu se deşteptase din leşin. I-am ordonat bucătarului nostru, băiatului de origine chineză Li Ton s-aducă coniacul din bucătărie şi după ce acesta i-a frecat fruntea, obraji şi mâinile cu coniac, i-a turnat şi câteva picături între buzele întredeschise.

   După câteva minute, naufragiatul deschise ochii, ne privi destul de mirat şi spuse câteva cuvinte în limba sa maternă, pe care Li Ton ni le traduse numaidecât.

   — „Vreau apă". Mă duc să-i aduc.

   În clipa următoare Li Ton dispăruse s-aducă lichidul binecuvântat.

   I-am lăsat chinezului timpul să-şi revină. Între timp căpitanul dăduse ordinul ca iahtul să-şi reia cursul şi cârma încredinţată şi de data asta, marinarului John. După ce Hoffmann apăru din nou lângă noi, ne spuse:

   — După aparenţă omul nostru era un matroz pe una din joncile astea chinezeşti care mişună prin zonă. Pare aproape mort de sete.

   Li Ton înmânase compatriotului său o cană cu apă, mai bine spus i-o duse la buze şi acesta o sorbea în reprize lungi dar cu mult nesaţ. Forţele sale părură să-i revină apoi repede, împreună cu pofta de viaţă. Ne privi recunoscător şi ne spuse cu-o voce abia auzită:

   — Ku Ling este foarte recunoscător. Aproape murit de sete. Chinezul se folosise de limba engleză, pe care-o vorbea aproximativ. Acum încercă cu ajutorul lui Pongo să se ridice în capul oaselor. După câteva încercări nereuşite, se ridică chiar în picioare, se înclină adânc în faţa noastră, ducându-şi mâinile la piept.

   — Haide cu noi, Ku Ling, spuse Marian şi povesteşte-ne ce s-a-ntâmplat.

   Marian îl conduse pe chinez spre unul din fotoliile împletite, plasate la prova iahtului nostru şi-i făcu semn să ia loc. Ku Ling, păru că nu voia să se aşeze, aşteptând până ce prietenul meu se aşezase jos şi-abia apoi o făcu şi el. Căpitanul Hoffmann îl trimise pe Li Tong din nou în bucătărie, unde trebuia să-l ajute pe Pongo să pregătească micul dejun. Căpitanul însuşi rămase lângă noi.

   — De ce ai rămas singur în bărcuţa aceea pe mare, începu prietenul meu să-l întrebe pe chinez.

   Şezând, Ku Ling mai făcu o plecăciune şi răspunse:

   — Ku Ling, marinar joncă. Joncă întâlnit acum trei zile vasul de fantome. Oameni albi botezat, vasul de fantome: „Olandezul zburător". Vasul unde Ku Ling marinar se scufundă curând. Ku Ling, singurul se poate salva în barca mică. În barcă nu vâsle. Ku Ling nu ştie mâna barcă, mânat trei zile şi trei nopţi pe apă, apoi leşinat. Nu mai ştiu nimic, numai simţit nimic. Acum deşteptat aici.

   Marian se uită pieziş spre căpitanul Hoffmann, care nici el nu se eliberase complet de superstiţii. Dar cu toate astea în existenţa unei „corăbii a fantomelor" nu credea nici el, de aceea zâmbea când îl întreabă pe chinez:

   — Aşa deci, olandezul zburător şi-ai văzut tu, vasul ăsta? Şi-n clipa următoare aţi devenit conştienţi că propriul vostru vas se scufundă?

   Chinezul dădu din cap.

   — Vasul nostru mai repede scufundă decât noi crezut.

   — Era singura barcă de salvare pe care-o aveaţi cu voi, voii să ştie Hoffmann.

   Din nou încuviinţă chinezul. Şi iarăşi căpitanul:

   — Şi căpitanul joncii voastre? Şi ceilalţi marinari de pe vas?

   — Catarg mare căzut pe punte. Căpitan şi alţi marinari omorât atunci. Ku Ling nu ştie dacă rămâne cineva în viaţă. El are mare frică de vas cu fantome. Urcă repede în barcă şi fuge de acolo. Vas apoi scufundă.

   — Cum de s-a-ntâmplat ca jonca să se scufunde atât de repede?

   — Ku Ling nu ştie, dar crede, vinovat vas cu fantome.

   — Ah! făcu gânditor Hoffmann.

   Cu asta terminase de-ntrebat ce voia să ştie de la naufragiat.

   —  Trebuie să vedem dacă mai putem salva şi alţi naufragiaţi, spuse Marian.

   — Chiar dacă „Olandezul Zburător" dă peste noi, am întrebat eu.

   — Pe dracu! râse Hoffmann.

   Râsul căpitanului îmi păru puţin cam forţat. Prea la îndemână nu-i venea nici căpitanului nostru de-a naviga în apele unde se zvonea c-ar bântui un vas fantomă.

   — Ia nu-l mai înfricoşa, zâmbi Marian. Altfel îşi uită de toate cunoştinţele marinăreşti şi tocmai din cauza asta o s-o păţim!

   — Ei Mariane, parcă mi s-a făcut foame, am canalizat eu discuţia în alte „ape".

   — Raţională constatare, spuse Marian. Păi să dejunăm.

   Musafirul nostru pare să se fi refăcut suficient ca să poată

lua şi el câteva înghiţituri.

   Ochii chinezului scânteiară. Pongo, care între timp adusese micul dejun pe punte, îi luă pe chinez cu el, pentru a-l aşeza la masă. Ne temeam să nu se prăbuşească până să ajungă la masă. Hoffmann ne povesti istorioare despre „Olandezul Zburător". El însuşi păru că văzuse aşa ceva în trecut de pe un vas sau altul şi de fiecare dată, se întâmplase ceva cu vasul cu pricina.

   Până seara am uitat cu toţii despre discuţia noastră în legătură cu vasul fantomelor.

   Pe Ku Ling nu l-am mai văzut deloc pe punte, întreaga zi. Pongo amenajase jos un culcuş, unde acesta încerca să-şi revină de pe urma încercărilor trăite, odihnindu-se.

   Somnul era pentru el cel mai bun medicament. Curând veni seara.

   Chiar la miezul nopţii am fost treziţi de doi pumni zdraveni marinăreşti care băteau la uşa cabinei noastre.

   Vocea căpitanului Hoffmann se făcu auzită:

   — Domnule Farrow, domnule Bertram, domnilor, treziţi- vă! Olandezul zburător!

   Ne-am frecat la ochii încă buimăciţi de somn, aşa cum eram. Dorea să facă căpitanul glume cu noi, chiar acum în miez de noapte?

   În timp ce eu aprindeam lumina, Marian a sărit din pat.

   L-am urmat imediat şi eu. Prietenul meu deschise uşa cabinei şi-l trase pe căpitan înăuntru.

   — Ce s-a-ntâmplat căpitane Hoffmann? Ai visat urât?

   — Încă nici nu m-am culcat domnilor. Vasul fantomelor nu-mi ieşea deloc din minte. Ba chiar a apărut la orizont. La vreo 700 de metri depărtare de traseul nostru obişnuit. William e sus la cârmă. Haideţi sus şi convingeţi-vă!

   — Linişteşte-te căpitane Hoffmann, am glumit eu.

   — Suntem gata şi putem vedea fantoma, îl consolă Marian pe marinar.

   Am urcat împreună mica scăriţă care ducea pe punte. Odată ajunşi sus, am privit în direcţia pe care ne-o indica mâna întinsă a căpitanului.

   Într-adevăr! Era vasul fantomă!

   Noaptea era destul de întunecată. Cu atât mai mult ieşea în evidenţă corabia fantomă. Din corpul vasului n-am desluşit prea multe, dar puntea şi catargul erau laminate din plin. Pânzele erau trase, cu toate acestea vasul străbătea valurile cu o viteză destul de mare.

   Marian examină vasul o vreme cu ajutorul ocheanului de noapte, apoi scoase un fluierat uşor, care voia să însemne:

   „Aici ceva nu miroase a bine".

   Am privit şi eu vasul misterios prin ocheanul de noapte. Pe puntea acestuia alergau acum oameni în îmbrăcăminte olandeză încoace şi încolo. Ce făceau aceştia nu puteam deloc să-mi dau seama.

   Căpitanul nostru avusese dreptate, cel puţin până într-un anumit punct:

   Totul făcea o impresie cât se poate de ciudată.

   — Unde este Ku Ling, întreabă Marian brusc pe căpitan.

   — A fugit spre barca lui de salvare, când a văzut corabia cu fantome, ne lămuri imediat Hoffmann.

   William - care la sugestia lui Marian oprise motoarele - veni spre noi şi-i şopti câteva vorbe lui John care stătea şi el, lângă noi. Li Ton şi Pongo au fost treziţi şi ei, prin bătăi în uşă ale căpitanului şi-acum erau deja şi ei prezenţi pe punte.

   Întrucât vasul misterios, stătea tocmai în calea traseului iahtului nostru, se părea că acesta voia să ne împiedice să ne continuăm drumul.

   Toţi eram curioşi ce se va întâmpla acum. Căpitanul şi marinarii priviră spre Marian, ca şi cum ar fi aşteptat ordine de la el. Nu mai ajunse s-o facă, întrucât din zona vasului unde Ku Ling, se ocupa cu barca sa de salvare, zbură înspre noi un obiect, la care nici nu ne-am fi gândit.

   — O oală urât mirositoare.

   Chiar înaintea noastră, vasul se sparse pe scândurile punţi în zeci de cioburi.

   Am vrut să sărim înapoi, întrucât aceste vase chinezeşti, sunt umplute cu gaze paralizante. Înainte de-a ne gândi ce să întreprindem, un fum alb ne învălui. Ne-am prăbuşit pe punte. Neclar parcă l-am recunoscut lângă mine, pe Ku Ling care rânjea diabolic. Apoi mă-nvălui ceaţa inconştienţei.

   Când m-am deşteptat, nu mi-am dat seama unde mă aflam. În jurul meu domnea întunerecul. Am încercat să apăs butonul lămpii de noapte din cabina mea. Dar n-am dat de el şi nici nu mă aflam în cabină.

   Unde eram deci? Am apucat de ceva, care mi se părea lemn, sau scândură. Nu putea fi decât barca noastră de salvare.

   Am căutat mai departe cu mâinile şi-am dat de două corpuri. Acestea erau Marian şi Pongo. M-am ridicat ş-am privit peste dunga întunecată a valurilor din jurul meu, dar n-an putut recunoaşte nimic. Atât puteam să-mi dau numai seama că pluteam în mijlocul valurilor. Iahtul nostru nu era de văzut nicăieri. După un timp Pongo se mişcă puţin, apoi se trezi şi Marian.

   Miraţi m-au întrebat unde ne aflăm. Tot ce le-am putut spune a fost că pluteam în voia valurilor, în mica noastră barcă de salvare şi că eu tocmai m-am deşteptat din letargie.

   — Ne-a păcălit Ku Ling, spuse Marian după o scurtă deliberare. A jucat o scenă, ca să ne stârnească mila.

   — Vasul cu gaze, ticălosul trebuie să-l fi avut tot timpul în barca lui de salvare, am spus eu.

   — Pongo ar fi trebuit să cerceteze mica barcă, spuse uriaşul negru autoacuzându-se.

   — Acum am pierdut iahtul nostru, am constat eu, obiectiv.

   — Şi armele noastre deasemenea, mă completă Marian, făcând bilanţul atacului viclean asupra noastră.

   — Nici apă în barcă nu aveam, nici provizii, gândii Pongo cu voce tare.

   — Dar unde ar putea fi Hoffmann şi echipajul nostru?

   — Şi Maha!

   — Vrei să spui Mariane că ticăloşii aceştia voiau să intre în posesia iahtului?

   — Bineînţeles! Dar ce-i de făcut acuma? Vâslele ni le-au luat din barcă.

   — Când vine ziua Masser, Pongo încearcă din haine face pânze pentru barcă, încearcă Pongo să ne mai îndulcească

starea de spirit.

   Slabă mângâiere, dar Pongo nu-şi pierdea niciodată curajul şi avea întotdeauna o soluţie.

   — Pongo poate rupe bancă, face din ea, vâsle.

   — Asta ar mai merge, spuse Marian. Numai cu pânzele nu vom ajunge prea departe. Dar ne trebuie un catarg, care să susţină pânza.

   — Pongo poate susţine pânza cu braţul şi atunci poate înainta, ne consolă din nou uriaşul râzând.

   Ceasul brăţară mi se lăsase, aşa c-am putut stabili că zorii zilei nu mai erau departe. Stăteam deja de câteva ore în barcă. Gazul din vasul chinezului, trebuia să fie foarte puternic.

   În cele din urmă sosiseră şi zorile. Pe cât vedeai cu ochii nu era decât apă. Nici-o corabie în depărtare. Am început să căutăm în barca de salvare: Nu ne-am lăsat nici un mijloc de existenţă. Aşadar trebuia să ne strângem bine cureaua!

   Pongo se puse pe treabă. Rupse banca pe care stăteam noi acuma şi-o transformă în vâsle. Deocamdată pentru pânze lipsea vântul. Cu ajutorul vâslelor astfel încropite, barca noastră înainta cât decât.

   Nu mai avea rost să confecţionăm pânze, prin urmare, compasul ne lipsea, dar ne puteam orienta după soare.

   Până la uscat după estimările lui Marian erau vreo 150 de kilometri.

   Dacă vâsleam fără încetare şi nu ne abătea din cale nici un curent, puteam spera s-ajungem la coastă cam în 48 de ore.

   — Rupe şi pentru mine o vâslă, Pongo, zise Marian după o vreme.

   Uriaşul făcu ce i se ceruse. Prietenul meu înşfăcă vâsla aceasta improvizată şi se puse pe treabă. Acum înaintam mai repede.

   Nu mai puteam rupe şi cea de-a treia bancă de şezut pentru că aceasta era folosită de către vâslaşi. Eu stăteam întins în barcă şi aveam de gând, să-l înlocuiesc la vâsle pe unul din camarazii mei, ceva mai târziu.

   — Facem cam patru kilometri pe oră, cu siguranţă, stabili Marian.

   Am fost de acord. Îmi era rău de la stomac. Înspre amiază, mă apucă setea, dar n-am mai spus nimic celorlalţi tovarăşi de suferinţă. Ştiam că setea ne era comună tuturor, dar cu toate acestea tăceau.

   După ce i-am schimbat de două ori pe Marian şi i-am dat în cele din urmă vâsla el îmi atrase atenţia:

   — Supraveghează bine orizontul Robert! Poate că apare un vas şi vom fi pescuiţi.

   — Să sperăm că aşa va fi!

   — Pongo nu se gândeşte la sete, aşadar n-are sete, zâmbi uriaşul. În situaţia de faţă se comporta ca un excelent camarad.

   Am privit pe deasupra valurilor de apă. La orizont nu se vedea nici o dâră de fum. Gândurile mele o luau razna. Noi ne găseam cam în acelaşi loc, în care am fost, când ni s-a aruncat oala cu gazele toxice. Poate c-am fi ajuns la Formosa în două zile, acum însă altele erau probleme noastre. Dacă cumva însă am fost târâţi în largul mării, fără să ne dăm seama, atunci nu va fi posibil s-ajungem la uscat în acest răstimp.

   Marian îngheaţă la gândul ăsta. Am văzut cum s-a oprit din vâslit, apoi îşi reluă vâsla şi spuse numai:

   — Să sperăm că nu-s întemeiate reflecţiile tale Robert!

   Din când în când nu-mi puteam reprima un mic geamăt,

suferinţele setei deveneau puternice. Gâtlejul îmi era cu desăvârşire uscat. Atâta apă în jurul nostru şi totuşi nu poţi bea o singură înghiţitură, ca să te mai răcoreşti.

   După ce l-am înlocuit pe Marian la cârmă, atenţia mea fu acaparată atât de mult de muncă, încât de-abia mă mai puteam gândi la foame şi la sete. Înaintam de-acum foarte încet, întrucât şi Pongo, trebuia să facă pauze mai lungi de odihnă, dar important era că înaintăm.

   Soarele ardea, topindu-ne nu alta, Marian s-a întins pe jos în barcă, încercând să aţipească. M-a mirat calmul lui. A izbutit s-adoarmă într-adevăr şi şi-a reluat postul la cârmă abia seara. Pongo părea să sufere cel mai puţin de pe urma setei, cel puţin nu s-a plâns deloc.

   Din când în când murmura ca pentru sine, cântece melancolice ale ţării sale. După ce Marian trecu din nou la vâslă, am vrut să-l înlocuiesc pe Pongo, pentru a se odihni şi el, dar acesta îmi respinse oferta.

   — Nu-i nevoie Masser Bertram. Pongo nu oboseşte până mâine dimineaţă.

   După ce m-am întins şi eu de-a lungul bărcii, ca un vierme, am aţipit numaidecât. Vâslitul m-a obosit mai mult decât am crezut. Am simţit-o de-ndată ce n-am mai simţit vâsla improvizată în mână.

   Când m-am deşteptat era deja noapte de mult. I-am făcut reproşuri lui Marian că m-a lăsat să dorm atât de mult. El se mărgini să zâmbească:

   — Somnul ţi-a făcut bine. Acum mă voi întinde eu. O să-ţi rămână şi ţie mult de lucru, atâta doar că nu-i atât de cald.

   — Cred că s-a făcut destulă răcoare!

   — Dacă vâsleşti te vei încălzi, Robert. Ai grijă, mâine pe vremea asta o să avem pământ sub picioare.

   Marian adormi de-ndată. Setea n-o mai resimţeam atât de acută, din cauza răcelii nopţii. Foamea nu mă chinuia. Dacă treci primul junghi al foamei, merge mai departe. Asta ştie oricine care e silit să facă foame. Organismul îşi consumă din rezervele sale. După două ore de vâslit Pongo ne strigă deodată.

   — Masser Bertram. Barca merge singură, Pongo nu mai vâsleşte de bună bucată de timp.

   Am încercat şi eu să vâslesc. Pongo avea dreptate. Să fi dat de un curent submarin? Dar unde ducea el?

CĂPITANUL FARROW

   L-AM DEŞTEPTAT PE MARIAN şi i-am împărtăşit vestea. Se ridică imediat şi-şi înmuie mâna în apă, apoi spuse:

   — Nu mă prea orientez în legătură cu curenţii marini, dar să sperăm că ne vor fi de ajutor şi ne vor mâna înspre coastă, spuse el după un timp.

   — Curentul trece totdeauna dincolo de uscat, va trebui să ţinem cont de asta. La cârmă mă refer bineînţeles.

   — Încotro Robert!

   — Va trebui să mânăm barca în direcţia pe care am luat-o deja şi s-o menţinem tot aşa.

   Marian nu spuse nimic, privi spre cer, fluieră şi spuse:

   — Nu sunt marinar, să-mi pot da seama după stele şi vreme, cam pe unde suntem. Dar dacă nu mă înşel suntem mânaţi spre capul sudic al Insulei Formosa.

   — Să sperăm că ai dreptate, am spus eu.

   — Ai băgat de seamă Robert că la prova „Olandezului Zburător" stătea un om care ne urmărea prin ochean? întreabă Marian.

   — De-aici semnul pe care mi l-ai făcut atunci?

   Marian îşi înmuie încăodată mâna în apă, bucurându-se de apariţia curentului. Deodată făcu o mină gravă. În cele din urmă râse uşor amuzat. Nu mai înţelegeam nimic.

   — I-a hai încoace, Robert. Suntem traşi de-un motor misterios. Chestia aia cu curentul submarine a fost o prostie.

   M-am târât spre Marian către botul ascuţit al bărcii de salvare. Otgonul de tracţiune care ţinea barca noastră era încordat. Aşadar eram remorcaţi. Dar de către cine? Am privit în faţă. N-am văzut decât întunericul nopţii. N-am putut recunoaşte nici un vas şi i-am spus lui Marian.

   — Motorul nostru merge pe sub apă!

   Trebuie să fi făcut o mutră nu tocmai inteligentă, căci Marian izbucni într-un râs puternic.

   — Te gândeşti la

   — ... la căpitanul Farrow pe care speram să-l întâlnim?

   — Bineînţeles, doar vasul său navighează sub apă!

   — Atunci ne-a prins ca pe un peşte-n undiţă.

   — Aşa cum ai spus!

   — Să sperăm că e cu-adevărat Farrow!

   — Păi să atragem atenţia asupra noastră, Robert. Încep să simt din nou foamea şi setea.

   Marian şi cu mine am apucat din nou otgonul şi prin asta barca noastră o luă mai repede înainte. Astfel ne puteam apropia cel mai bine de trunchiul de oţel al submarinului. Poate că cineva ne va observa totuşi. Otgonul era lung şi lungimea acesteia n-o puteam aprecia. Am tras şi am tras. În cele din urmă am ajuns la morişca apei mişcată de elicea submarinului.

   Prea adânc sub apă nu putea fi submarinul lui Farrow. De fapt acesta naviga chiar la suprafaţa apei, cum ne-a fost dat ceva mai târziu să stabilim, dar pe vas nu ardea nici-o lampă de veghe.

   Deodată se auzi o voce - înaintea noastră. Dar nu era vocea căpitanului Farrow pe care-am fi recunoscut-o imediat.

   — Vă rugăm să nu vă apropiaţi de vasul nostru. Altfel ar putea fi periculos. Mai bine opriţi-vă! Sunteţi naufragiaţi, dacă nu mă înşel. Vă vom remorca încă noaptea asta până- n apropiere de coasta Formozei. Vă e foame sau sete?

   Am fost miraţi c-am auzit vorbindu-ni-se şi_ dezamăgiţi.

   Părea să fi fost submarinul căpitanului Farrow. Marian îmi şopti să fiu cu băgare de seamă şi strigă:

   — Vă vom fi recunoscători dacă ne veţi da pâine şi apă pentru trei oameni! Putem să întrebăm cui trebuie să-i mulţumim pentru salvarea noastră?

   — Vă voi da imediat pâinea şi apa cerută, pâinea o s-o arunc în apă, o prindeţi într-un burduf. Acum lăsaţi rogu-vă otgonul de tracţiune liber.

   La ultima întrebare a lui Marian nu ni se dăduse răspunsul, adică cu cine aveam de fapt de-a face. Asta mi se părea ciudat.

   Ni s-a aruncat pâinea, un pacheţel cu garnitură pentru mâncare şi-un burduf umplut ochi cu apă. Marian mulţumi în numele nostru al tuturor.

   — Daţi drumul otgonului! Va trebui să accelerăm să nu vă fie frică, n-o să vi se întâmple nimica.

   Ne-am retras spre mijlocul bărcii noastre de salvare. Venise şi Pongo încoace. Mai întâi am tras câte-o înghiţitură zdravănă din burduf. Am putut duce gura comod la gura burdufului.

   Am băut primul şi am desfăcut pacheţelul. În pachet era carne friptă, brânză, fructe proaspete şi ţigări. Salvatori noştri se gândiseră la toate. Niciodată nu ne prii mai bine mâncarea ca acuma.

   N-am lăsat nici-o fărâmă. În timpul mesei n-am vorbit nimic, dar acum la finele ei am început să avansăm presupuneri, cu privire la salvatorii noştri necunoscuţi care ne remorcaseră.

   — Păcat că nu-i Dox-ul căpitanului Farrow, zise Marian. Ne-am fi bucurat să-l revedem.

   — Dacă nu-i submarinul lui Farrow, atunci cu siguranţă că-i un alt submarin care-l caută pe al acestuia şi de aceea nu-şi declină identitatea. Şi-au făcut datoria de oameni şi ne-au remorcat. Mi-e însă foarte neclar, cum au putut să facă asta, fără ca noi să băgăm de seamă. Asta pare ca una din isprăvile lui George Farrow. Dar dacă e totuşi submarinul acestuia?

   — Farrow ne-ar fi spus de-ndată cine este. Nu crezi Robert?

   — Nici ei nu ştiu pe cine au salvat. Noaptea e întunecoasă. Am vorbit pe-un ton foarte obosit.

   — De fapt vom atinge coasta Formozei de-abia în decursul zilei, înainte de amiază, în orice caz, presupun, mai adaugă Marian acuma. Submarinul şi-a mai încetinit din nou viteza. Probabil că se tem că ne-am putea răsturna dacă gonesc tot aşa.

   — Să sperăm că n-or să taie otgonul şi să ne lase în voia sorţii când se va lumina de ziuă. Dacă e-ntr-adevăr Farrow, atunci trebuie să dispară tot aşa de neobservat pe cât a apărut.

   — Nu cred Robert. Acum cred mai mult ca oricând că e vorba de Farrow. Vrea mai întâi să se lămurească pe cine a salvat. Cel mai bun lucru ar fi să ne-ntindem şi să dormim până se luminează de ziuă. Pongo o să ne trezească.

   — Pongo face, ne asigură prietenul nostru negru.

   Am adormit foarte repede. Masa bogată după o foame atât de îndelungată m-a obosit şi mai mult. M-am deşteptat la un brânci prietenesc pe care mi-l dăduse Pongo.

   Într-o clipă am fost treaz şi-am privit spre primele raze strălucitoare ale soarelui care tocmai răsărise. Submarinul nu se vedea. Aproape c-am ţipat de spaimă când am văzut periscopul ivindu-se puţin nu departe, deasupra apei.

   În timp ce soarele urca la orizont ne-am îndreptat atenţia spre periscop şi-am făcut semne, de parc-am fi salutat un vechi prieten.

   — Atenţie Robert! Submarinul se ridică îndată la suprafaţă. Îl vom ruga pe Farrow - cu siguranţă că el este - să ne ia la bordul vasului său. Nu prea mi-ar plăcea, fără cârmă şi bănci să încerc să debarc pe undeva pe coasta Formozei.

   Deodată periscopul fu tras. Imediat apoi, apăru silueta zveltă a submarinului deasupra apei. Cât de vedea cu ochi nu mai era un alt vas în zare. De-abia corpul de oţel al submarinului a fost deasupra apei, că se şi deschise chepengul de acces. Figura surâzătoare a căpitanului apăru înaintea ochilor noştri. Ne făcu semn.

   Dup-aceea apărură George, fiul căpitanului, primul ofiţer Rindow, inginerul Hagen şi doctorul Bertram în turn. Câţiva săriră peste balustrada acestuia pe punte. Bucuria se zugrăvise pe feţele tuturor.

   Petre uriaşul, ajutorul de timonier apăru şi el. Acesta apucă de-ndată otgonul, care într-adevăr avea o lungime considerabilă şi-l trase spre el. Farrow ni se adresă apoi râzând:

   — Dar asta, chiar că-i o surpriză domnilor! Am crezut astă noapte c-am salvat nişte bieţi naufragiaţi.

   — Chiar asta suntem acum, spuse de-ndată Marian.

   — Încotro deci, întrebă căpitanul Farrow.

   — Cheamă-i încoace pe domnii de colo, îi strigă George tatălui său.

   — Bineînţeles, râse căpitanul. Vâsliţi cu barca aceea încoace. Aşa ceva aţi mai făcut doar şi până acuma!

   — De noroc să se plângă omul, râse Marian la rându-i. Am vorbit tocmai de dumneavoastră, pe când navigam încă cu iahtul nostru şi ne-am gândit că n-ar fi rău de v-am întâlni, undea, prin apele astea.

   — Când spuneţi iaht, vă gândiţi la barca asta, cu vâslele ei ciudate? întreabă vesel Farrow.

   — O mică nenorocire ni s-a întâmplat totuşi. Ne-am întâlnit cu „Olandezul zburător" şi iată... ne-am pierdut iahtul.

   — Veniţi la bord! Şi noi urmărim vasul ăsta, de-o bună bucată de vreme.

   Petre uriaşul trase barca noastră în de-a lungul submarinului, astfel am putut să ne urcăm destul de comod la bord.

   Ne-am salutat călduros. Nici unul din membrii echipajului Dox nu uita să strângă mâna uriaşului Pongo.

   — Să mergem jos în cabina mea, spuse căpitanul Farrow. În mările astea ale Chinei de sud s-a pornit iarăşi o vânătoare asupra mea. Vom lăsa chepengul turnului deschis, pentru ca să intre aer proaspăt şi ne vom scufunda doar în caz de nevoie. George şi cu Petre o să-i arate lui Pongo Dox-ul nostru. El nu-l cunoaşte încă.

   De-abia am intrat în cabina lui Farrow că apăru şi fiul lui George. Acesta-i lăsase lui Petre, cinstea prezentări vasului lui Pongo.

   George părea dornic să afle chiar din gura noastră aventura pe care o trăisem.

   La micul dejun am povestit amănunţit tot ce ni se întâmplase. Vocea pe care-o auzisem astă-noapte fusese vocea primului ofiţer Rindow. Primul ofiţer ne-a descoperit printr-o întâmplare. George şi Petre au reuşit pe timpul nopţii să lege cu îndemânare otgonul de barcă astfel încât să fim remorcaţi.

   — „Olandezul zburător" este un individ periculos care exploatează la maximum superstiţiile marinarilor, fu de părere George.

   — Face contrabandă, infiltrează câte-un om de încredere pe fiecare vas, pe care vrea să-l jefuiască. Fie că ameţeşte echipajul vasului advers, fie că scufundă vasul, sau mai bine spus îl găureşte pentru a-i reduce mobilitatea, ca să-l poată jefui în voie, înainte de-a se scufunda propriu-zis. Nu-i de mirare că marinari încercaţi ajung să creadă în povestea „Olandezul zburător".

   — Şi vreţi să-i veniţi de hac „Olandezului zburător" căpitane Farrow? Ştiţi pe unde se află acum?

   — Bănuiesc numai domnilor. N-aş vrea pur şi simplu să-l torpilez. Aşa cum ar fi cel mai uşor pentru mine. După părerea mea, pe vas sunt ostateci, prizonieri pe care aş vrea să-i salvez.

   Mi-ar plăcea mai degrabă să-l surprind în bârlogul lui şi tocmai de aceea mă bucur foarte mult că ne-a fost dat să ne întâlnim. Ne veţi însoţi dar în această expediţie, nu-i aşa?

   — Bineînţeles dragă căpitane! Cu atât mai mult cu cât dorim să ne recuperăm iahtul.

   — Aveţi vreun punct de plecare, încotro a dispărut vasul? îl întrebai eu pe căpitan.

   — De zile întregi am urmărit vasul fantomă. Cred că ascunzătoarea sa se găseşte undeva la capătul de sud al insulei Formosa. Acolo se găsesc o mulţime de insuliţe răzleţe care trec drept nepopulate. În această direcţie a dispărut vasul pirat.

   — La ce i-ar folosi iahtul nostru? am intrat eu în discuţie. Şi cum de ne-a luat vasul împreună cu tot echipajul?

   — Ar putea exista mai multe motive, domnule Bertram. Poate că are de gând să-i de o întrebuinţare imediată iahtului, mic dar foarte mobil şi bine utilat, pe care-l aveţi. Nu e exclus nici ca să-i fi găsit deja un cumpărător, care aşteaptă numai să-i fie livrată marfa.

   Pentru echipaj nu-i cazul să vă faceţi grijă, după câte ştiu „Olandezul zburător" nu primejduieşte viaţa marinarilor.

   — Dar atunci ce intenţie a avut cu noi? întreabă Marian? Fără intervenţia dumneavoastră n-am fi ajuns niciodată în Formosa.

   — E greu de spus. Sunt mirat oarecum, că nu v-a lăsat provizii, pâine şi apă pentru continuarea călătoriei.

   Cu-o viteză sporită submarinul despică valurile. Căpitanul Farrow ne arată după micul dejun multe noutăţi pe care inginerul Hagen le introduce în tehnologia administrării submersibilului. Pe Pongo l-am întâlnit în partea din faţă, mai îngustă a vasului unde Petre uriaşul, dăduse tocmai jos peretele mobil, mai bine zis îl lăsase să lunece încet astfel încât prietenul nostru negru să poată privi prin sticla încasabilă în străfundul apelor mări.

   Cel mai mult se bucură Pongo când căpitanul dădu ordinal de scufundare şi-acum acesta avu posibilitatea să vadă de aproape animalele marine. Petre uriaşul se- mprieteni repede cu negrul nostru şi-i făcea o adevărată plăcere să-i arate şi să-i explice totul.

   Căpitanul Farrow ne conduse în sala de comandă, unde Rindow gira momentan comanda navei.

   Întrucât căpitanul, după o vreme, revenise cu vasul aproape de suprafaţă, chepengul fu deschis din nou şi noi ne-am urcat pentru câteva minute pe punte pentru a respire aerul proaspăt. Nu prea eram obişnuiţi să călătorim pe jumătate sub apă şi acum savuram aerul proaspăt din plin şi prin toţi porii.

   — Dragă Rindow, zise deodată căpitanul, ia uite-te, cred că în spate vine spre noi un distrugător. Îl recunosc după dâra de fum caracteristică pe care-o lasă. Pare să fie unul foarte mare. Să sperăm că n-a pornit anume la vânătoare împotriva noastră.

   Rindow care urcase şi el în turn duse ocheanul la ochi şi examină câteva vreme în tăcere coloana de fum:

   — Un distrugător, exclamă el apoi. Trebuie să ne scufundăm. Englezii ne caută din nou, cu febrilitate, în apele astea.

   — Mai avem câteva minute, domnule Rindow. Aş vrea ca musafirii noştri să respire cât mai mult cu putinţă aerul proaspăt. Să sperăm că vasul de război nu merge şi el în direcţia coastei de sud a insulei Formosa. Asta ne-ar crea dificultăţi în plus.

   — Vine direct spre noi, domnule căpitan. Să sperăm numai că nu noi suntem ţelul său. În zece minute ne poate vedea.

   — Atunci să ne facem nici din nou, râse căpitanul. Asta e viaţa noastră! Nicăieri n-avem voie să fim oficial văzuţi. Britanicii care s-au comportat cu noi multă vreme destul de paşnici, par să-şi fi făcut din nou un sport din a ne vâna pe noi. Francezii au încă un dinte în plus împotriva mea. În ultimul timp i-am înfuriat rău de tot.

   Am coborât pe scăriţa de fier, la cabina de comandă. George rămase ultimul, în urma noastră şi închise chepengul. Căpitanul Farrow rămăsese la periscop, pe când submarinul se scufunda încet. Şase metri se scufundase submarinul sub apă, astfel încât acum, doar periscopul mai rămăsese deasupra oglindei apelor. Ar fi fost foarte greu să fie reperat de vreo altă navă de suprafaţă.

   — Distrugătorul se apropie foarte repede, ne explică Farrow. Nu e exclus să existe şi un avion la bord... ba da, chiar există şi văd că-i gata de decolare. Acum trebuie să ne scufundăm şi mai adânc altfel am putea fi descoperiţi din aer. Să facă englezii manevrele astea numai din cauza noastră? Cum ar putea să ştie domnii aceia că suntem chiar aici?

   Periscopul fu tras şi el de la suprafaţa apei. Însuşi căpitanul Farrow preluă comanda vasului său, în timpul scufundării.

   De-ndată am fost la douăzeci de metri sub apă, acum căpitanul zise că nici un avion nu ne putea detecta la adâncimea asta din aer.

   Cu atât mai mult cu cât suprafaţa mării nu era tocmai calmă, valurile îşi începuseră mai devreme dansul lor.

   După un timp, pentru a se putea mai târziu ridica la suprafaţă, Farrow făcu un ocol mai mare şi-o luă către nord. Dacă englezii îl căutau cu-adevărat pe el, în această direcţia căpitanul spera să scape de sub nasul englezilor. În curând voia să iasă la suprafaţă pentru a se convinge, dacă a reuşit sau nu. Poate că distrugătorul îşi va urma cursul iniţial şi- acum nici nu se mai vedea deloc. După un sfert de oră, într- adevăr, Farrow dădu comanda de a se ridica la suprafaţă şi pe când vasul se mai găsea doar la şase metri sub apă, înălţă periscopul.

   — Distrugătorul s-a oprit domnilor, ne lămuri Farrow.

Arată într-adevăr, de parcă ne-ar căuta pe noi. Avionul nu-l pot localiza pe moment. Vreţi să aruncaţi şi dumneavoastră o privire?

   Marian trecu primul la periscop. După-un timp, îmi făcu şi mie loc. De-abia mi-am dus ochii la dispozitiv că, a şi trecu un fior de groază.

   — Avionul s-a prăbuşit, am strigat eu. Chiar în apropierea noastră, domnule căpitan! Se pare că arde. Vreţi să-i daţi o mână de ajutor pilotului?

   Farrow mă împinse de lângă periscop şi se uită prin el câteva secunde. Distrugătorul se afla la cel puţin trei mii de metri de locul unde avionul se prăbuşise şi nu putea să-i vină prea repede în ajutorul pilotului său.

   Fără a se mai grăbi prea mult, căpitanul dădu de îndată ordinul de-a se ridica repede submarinul la suprafaţă. Concomitent pregăti barca pentru intervenţie.

   — Probabil că aviatorii sunt răniţi, fu de părere el. E-o datorie omenească de-a încerca tot posibilul să-i salvăm. Nu ne mai putem pune problema propriei noastre siguranţe. George şi Petre treceţi la chepeng! Ridicaţi-l de-ndată ce suntem deasupra apei şi-ncercaţi să-i salvaţi.

   Pongo stătea lângă noi şi-l privea încordat pe căpitanul Farrow, care-i făcuse o impresie deosebită datorită calmului hotărârii şi profesionalismului desăvârşit cu care acţiona chiar în astfel de situaţii de criză.

   În timp ce aşteptam şi noi s-ajungem pe punte, pentru a participa la acţiunile de salvare, căpitanul scoase o înjurătură zdravănă:

   — Ajungem prea târziu. Piloţii sunt probabil prea grav răniţi. Acum se mai apropie şi un rechin uriaş de locul impactului. Uite că avionul se scufundă. Poate că voi putea alunga rechinul. Distrugătorul vine şi el cu toată viteza. Petre, ridică chepengul!

   Dox-ul se urcase la suprafaţă. Repede, cât putuse de repede, marinarul împinse chepengul şi-acum urcă în turn alergând, urmat de George. Înainte de-a putea să ieşim şi noi, Pongo ne împinse deoparte, se căţără cu-o vioiciune de maimuţă pe treptele de fier şi-acum îl ajunse pe Petre. Acesta sărise pe punte. De-abia acum am putut urca, noi, adică căpitanul Farrow, Marian şi cu mine. Jos, în cabina de comandă, Rindow preluase cârma. Farrow încă din turn, dădu prin porta voce, primele dispoziţii pentru cei de jos.

   De-ndată ce ma fost şi eu în turn, Dox-ul ajunse la locul sinistrului. George, Petre şi Pongo înotau deja într-acolo. Cei trei se străduiau să-i preia pe aviatori, care păreau să-şi fi pierdut cunoştinţa. În timpul acesta Pongo preluase sarcina de a înfrunta singur rechinul.

   Deodată dispăru sub apă, dar şi spinarea peştelui făcu la fel.

   Am presupus că acum lupta submarină a început, o luptă între om şi peşte, pe viaţă şi pe moarte. Cu toate astea nu ne temeam pentru viaţa lui Pongo. Luptase de multe ori cu rechini sub apă şi cunoştea acest fel de luptă, aşa că nu ne îndoiam de fel că şi de data asta va ieşi învingător.

   George şi Petre izbutiseră în sfârşit să-i târască prin apă pe cei doi piloţi până la submarin. Câţiva marinari îi traseră pe cei doi ca şi pe piloţii răniţi pe punte.

   De Pongo, încă nu se vedea nici-o urmă şi deja dispăruse de mult sub apă. Deodată apăru la suprafaţă, într-un loc, unde noi ne aşteptam cel mai puţin, trase de două ori aer în plămâni şi dispăru încăodată sub oglinda apei. Să nu se fi terminat încă lupta?

   Distrugătorul, care era într-adevăr britanic, venea acum cu toată puterea motoarelor sale încoace. Farrow ar fi putut acum să-i tragă repede pe piloţi sub punte şi să se scufunde, dar nu voia să-l lase pe Pongo de izbelişte.

   Distrugătorului nu-i trebuiau mai mult de trei minute să fie în faţa locului. Marian îi făcu lui Farrow semn să se scufunde, de Pongo nu trebuia să-şi facă nici-o grijă, el va urca cu siguranţă la bordul vasului de război. Echipajul vasului de război nu-i puteau fi decât recunoscători că prin intervenţia sa aţinut departe de aviatorii răniţi rechinul uriaş.

   — Repede, scufundaţi-vă domnule căpitan! strigă încăodată Marian, pe un ton precipitat dar foarte insistent.

   Marinarii deja îi transportaseră jos pe cei doi piloţi britanici. Marian îl împinse pe căpitan spre chepeng. Tocmai pe când vasul de război aproape ne ajunse. Dox-ul se

scufundă în valuri, cu periscop cu tot.

   Căpitanul preluă el însuşi cârma. Din nou făcu un ocol şi se ridică abia după un timp mai îndelungat, din nou la şase metri sub oglinda apei, atât numai cât era necesar pentru ca să înalţe periscopul, după ce examină cu atenţie întinsul apelor, spuse:

   — Distrugătorul vine cu o pătrime de viteză după noi. Slavă domnului. Pongo înoată spre vasul britanic. Cu siguranţă c-a câştigat bătălia cu rechinul. Dar cum să facem s-ajungă iar pe vasul nostru!

   Marian avea şi pentru asta o soluţie.

   — O să-l schimbăm pentru cei doi piloţi. Pongo le va spune cu siguranţă englezilor, că submarinul s-a ridicat la suprafaţă numai pentru a-i ajuta să se salveze pe cei doi piloţi.

   — Propunerea e bună, îşi dădu consimţământul căpitanului. Dar cum să-l înştiinţeze pe ofiţerii englezi? Atât timp cât sunt sub apă, nu pot folosi telegraful.

   Atunci va trebui să ne mai îndepărtăm puţin, pentru a ne putea ridica la suprafaţă, ca să-i dăm de ştire distrugătorului.

   — Asta o putem face, domnilor! Dacă domnii englezi nu vor fi de acord cu propunerea asta, o să-ncercăm să-l aducem înapoi pe Pongo folosindu-ne de o viclenie, dar asta n-o putem face decât noaptea. Pongo ar trebui să se arunce în secret în apă, de pe puntea vasului de-ndată ce vom fi în apropierea acestuia. O să reuşim să-l pescuim cu siguranţă?

   — Da, dar ar trebui să ştie şi Pongo toate astea! Cum să facem, sincer, încă nu ştiu. Presupun că englezii nu vor vrea să facă schimbul decât în condiţii foarte avantajoase pentru ei.

   Farrow dăduse comanda ca motoarele să meargă la turaţie maximă. Periscopul îl retrase. De-abia după o jumătate de oră îndrăzni să iasă la suprafaţă.

   După ce-am deschis chepengul, n-am mai văzut nici urmă de distrugător.

   Doar o dâră de fum la orizont lăsa să se înţeleagă cam pe unde se aţinea.

   Farrow telegrafie imediat şi aşteptă un răspuns. În sfârşit îl primi. Comandantul distrugătorului mulţumi foarte politicos căpitanului Farrow pentru rapida salvare a celor doi piloţi la care de departe fusese şi el părtaş, şi-l lăudă pe Pongo pentru fapta sa îndrăzneaţă. El îi făcu propunerea lui Farrow de-a se întâlni cu puţin înainte de-a ajunge la insula Formosa, aşadar în apele teritoriale japoneze mai bine zis ale administraţiei japoneze.

   Acolo va avea posibilitatea de-ai mulţumi personal căpitanului.

   — Ar putea fi şi o cursă de-a englezilor, spuse Marian, care se baza pe vasta sa experienţă în astfel de cazuri.

   — Mă bazez totuşi pe onoarea comandantului englez. De fapt, englezii luaţi ca persoane nu au o atitudine duşmănoasă faţă de noi. I-am ajutat şi noi adeseori. Dacă ne urmăreşte un vas de-al lor, o face, doar dacă primeşte ordine pe cale ierarhică, de sus. De multe ori au închis un ochi, dacă nu amândoi, fu de părere căpitanul Farrow.

   — Dacă veţi păşi pe puntea vasului englez, căpitane Farrow atunci veţi fi pe pământ englez, îl avertiză Marian încăodată.

   — Cu toate astea voi merge. Nu le pot cere să vină la bordul Dox-ului nostru. Sper că mă veţi însoţi împreună cu prietenul dumneavoastră.

   — O s-o facem cu plăcere, îl asigură Marian şi-n numele meu.

   Se făcu noapte, înainte de-a ajunge la locul convenit. Ambii aviatori, sub îngrijirea atentă a doctorului Bertram îşi reveniseră pe deplin şi-acum îşi exprimau mulţumirea pentru salvarea lor.

   Când au auzit de invitaţia pe care-o făcuse comandantul lor căpitanului Farrow, se bucurară nespus, întrucât sperau ca această invitaţie să fie încă un pas spre ţelul dorit de ambele părţi ca în sfârşit guvernul englez să înceteze urmărirea submarinului.

O CURSĂ VICLEANĂ

   CĂPITANUL FARROW era încă în posesia unui submarin pe care ar fi trebuit să-l predea deja aliaţilor. A hotărât să-şi păstreze vasul şi a cutreierat aşa pe toate mările. Mai ales în mările sudului şi-a regiunilor învecinate, ajutând oriunde găsea oameni la nevoie.

   Oriunde apărea vasul său, era urmărit de englezi şi în primul rând, încă cu mai multă înverşunare, de către francezi.

   Pân-acuma i-a reuşit întotdeauna să dejoace toate cursele şi capcanele puse-n cale şi să scape cu faţa curată.

   Aviatorii ne-au povestit că au fost informaţi despre prezenţa submarinului în zonă şi-aşa a hotărât comandantul, numai urmărirea.

   Înainte ca să ajungem în locul destinat întâlnirii, Farrow primi încă o înştiinţare din partea comandantului englez. El îl ruga ca punctul de întâlnire să fie deplasat cu câţiva kilometri mai spre sud. Îşi motiva rugămintea pe faptul că-n faţa insulei Formosa se mai aflau două distrugătoare franţuzeşti care-l urmăreau şi ele pe căpitanul Farrow. Comandantul englez îl sfătuia pe Farrow să se scufunde şi de-abia la locul convenit să iasă la suprafaţă.

   Farrow se conformă întocmai rugăminţii.

   În cele din urmă am ajuns la locul convenit. Încet, încet, Dox-ul se ridică la suprafaţă. Căpitanul Farrow observă imediat un reflector uriaş care-şi plimba dâra luminoasă pe suprafaţa apei. Nu putea fi decât distrugătorul britanic care ne aştepta. Fără nici-o bănuială submarinul se ridică complet din îmbrăţişarea valurilor. Fură montate două bărci uşoare de aluminiu. Am plecat împreună cu cei doi aviatori englezi spre distrugător.

   Reflectorul ne arătă clar drumul. Îşi slăbi lumina numai după ce-am fost foarte aproape de corpul vasului englez, de-a cărui bord ne ancorarăm ambarcaţiunile. Căpitanul Farrow, Marian şi cu mine ne-am urcat primii pe scara mobilă, apoi veniră aviatorii împreună cu fiul căpitanului,

George.

   De-abia ne-am urcat pe puntea distrugătorului când căpitanul tresări îngrozit. Înaintea noastră stăteau trei ofiţeri francezi, iar la dreapta şi la stânga noastră marinari francezi. Am fost atât de uimiţi încât pentru început nici n- am ştiut ce se întâmplă.

   — Căpitane Farrow, spuse comandantul francez, te declar din clipa asta, prizonierul nostru. Sper că nu-mi vei face greutăţi şi-mi vei preda vasul.

   Farrow îl privi pe comandant zâmbind, când îi spuse:

   — Crezi dumneata, domnul meu, că eu mă predau aşa cu una cu două? Văd că am căzut într-o cursă, dar viu nu mă dau prins! Vrei să-mi spui rogu-te, cum de-ai reuşit ultima notă telegrafică s-o falsifici? Te-ai dat drept comandant al unui distrugător englez. Aici de faţă sunt doi aviatori englezi, vrei să-i iei şi pe ei prizonieri? E sunt musafirii mei.

   — Dumneavoastră sunteţi bineînţeles liberi domnilor, se- ntoarse comandantul spre piloţi. Şi împotriva dumitale domnule căpitan am folosit o viclenie îngăduită de tactica războiului. Guvernul prieten al Marii Britanii nu mi-o va lua deloc în nume de rău, că datorită tocmai acestei tactici am avut până la urmă succes.

   — Pe mine m-aţi prins, ce-i drept, dar submarinul încă nul aveţi, strigă căpitanul Farrow. Şi dacă mi-e permis să întreb, cu domnii de aici, ce aveţi face?

   Spunând aceasta, căpitanul arătă spre mine şi Marian.

   — Domnii şi fiul dumneavoastră sunt mai întâi, deasemenea prizonierii mei. Te rog, să-mi predai oficial submarinul. Asta va vorbi în favoarea dumitale. Vei beneficia astfel de un tratament mult mai blând.

   — Condamnat sau învinovăţit, până la sfârşit e tot una, zâmbi Farrow ironic. Făcu o pauză, în timp ce se gândea cu încordare.

   Chiar şi comandantul distrugătorului francez păstră tăcerea.

   — Pe mine şi pe fiul meu mă aveţi prizonieri, continuă Căpitanul după o vreme. Vasul meu este liber. Mai mult, nu voi fi multă vreme prizonierul dumitale, întrucât prefer ca împreună cu dumneata să... murim.

   — Şi acum trebuie s-o iau pe asta, râse comandantul, puţin cam nesigur, totuşi. Vrei să mă împuşti întâi pe mine şi-apoi să te sinucizi?

   — Nu-n felul ăsta, domnule comandant. Sunt un om prudent şi-am ordonat primului ofiţer să atace, dacă, nu voi fi înapoi, într-un timp anume. Am lăsat o explicaţie scrisă, că în cazul în care aş fi luat prizonier, prefer moartea. În timp ce noi vorbim aici, domnule comandant sunt chiar acum pregătite două torpile, care sunt îndreptate asupra vasului dumitale. Vor trage imediat, dacă eu rămân prizonier. Hotărăşte-te domnule comandant! Poţi şi vrei dumneata să porţi responsabilitatea morţi atâtor bărbaţi vrednici şi viteji? Dacă nu dau degrabă semnal că totul este în regulă aici, vom merge amândoi în Nirvana. Nu mai am nimic de adăugat, în plus.

   Am rămas mut de uimire, auzind vorbele căpitanului Farrow. Îl cunoşteam prea bine, pentru a nu-mi da seama că n-ar trage niciodată cu torpile asupra distrugătorului francez. Voia doar să-l intimideze pe comandantul vasului francez. Păcat că distrugătorul britanic care ne aşteaptă, nu se vedea deloc.

   Comandantul vasului francez căuta, în multe feluri să-i vorbească căpitanului Farrow. Acesta-i întoarse spatele şi privi spre suprafaţa apei. Comandantul vorbi în şoaptă cu ofiţerii săi. Echipajul fusese cuprins de-o anumită nesiguranţă.

   — Trebuie din nou să te fac atent căpitane Farrow, începu comandantul vasului francez, din nou, că la bordul vasului meu se găsesc doi membrii ai aviaţiei britanice. Vrei să-i omori şi pe aceştia?

   — Ce-mi spui acum, ştiu prea bine, răspunse Farrow indiferent. Ai exact trei minute ca să le spui celor doi ofiţeri englezi să plece de aici. Poţi şi dumneata să părăseşti vasul. Hotărârea mea rămâne însă. Un mai mare judecător, decât dumneata, mă va trage la răspundere.

   Din nou se sfătuiră ofiţerii. Înainte de-a expira cele trei minute comandantul spuse:

   — Îţi redau libertatea căpitane Farrow! Dă rogu-te semnalul convenit, ca să se-ntâmple vreo nenorocire.

   Cu ajutorul lămpii sale de buzunar Farrow făcu câteva semnale închizând şi aprinzând lanterna, aţintind-o înspre întunerec. Un surâs destins, îi apăru în colţul buzelor, am observat numai eu, care stăteam mai aproape. Şi pentru a preîntâmpina o altă perfidie venită din partea francezului, căpitanul i se adresă direct, privindu-l în faţă.

   — Aşadar domnule comandant, am dat semnalul convenit. Asta înseamnă numai că răgazul pe care mi l-am acordat va fi prelungit cu numai cinci minute. Permiteţi-mi deci să mă retrag, bucuros de cunoştinţă.

   Făcu o scurtă plecăciune în faţa comandantului şi a ofiţerilor şi păşi spre scara mobilă. Noi l-am urmat imediat. Puţin dup-aceea ne-am regăsit cu toţi în barca de aluminiu care ne ducea spre submarin.

   Ambii piloţi englezi s-au reîntors cu noi.

   De-abia ne-am desprins de bordul vasului francez că şi strigă comandantul acestuia după noi:

   — Aş putea da ordin acum ca barca asta de aluminiu şi submarinul să fie supusă tirului artileriei mele, dar n-o voi face-o totuşi. O plângere pe lângă guvernul britanic voi face în orice caz.

   Farrow nu răspunse nimica. De-ndată ce am ajuns la bordul submarinului, căpitanul dădu imediat ordinul de scufundare.

   Abia acum ne puteam socoti în siguranţă. Farrow voia de- abia acum să caute distrugătorul britanic. Am parcurs doar o mică parte din drum, când Farrow îi văzu prin periscop pe englez. Acum putem îndrăzni să ieşim la suprafaţă, fără să ne temem că vom cădea într-o nouă cursă. Comandantul englez ne primi călduros, pe toţi. Ne invită să luăm masa cu el. Era pentru prima dată când căpitanul Farrow, comandantul Dox-ului lua masa paşnic, lângă un comandant de distrugător englez şi cele două vase stăteau unul lângă celălalt.

   Comandantul englez ascultă păţania noastră cu colegul său francez cu un zâmbet calm şi ironic, în acelaşi timp. El recepţionase ca şi noi de altfel semnalul telegrafic dar nu putu să vină destul de repede ca să ne prevină. Din fericire totul se terminase cu bine însă englezul îl sfătui pe căpitanul de submarine ca pe viitor să caute să nu mai iasă- n calea francezilor „temperamentali".

   — Din plângerea şi acuzaţia pe care mi-o aduce, o să se aleagă praful, spuse el. Guvernul meu o să-mi taxeze comportamentul ca fiind conformă cu codul onoarei de ofiţer britanic. Chiar în timpul războiului am încheiat câteodată un protocol de „non combat" când situaţia o cerea. De ce-ar trebui acum, ca lucrurile să stea altfel!

   În timp ce Marian şi cu mine ca şi Farrow dealtminteri am început să povestim din păţaniile noastre mai recente, timpul zbură repede. Sus, două reflectoare măturau marea în continuu pentru a remarca la timp apropierea distrugătorului francez.

   Pongo a trebuit şi el să stea la masa ofiţerilor, ceea ce îi era ştiu bine, extreme de neplăcut, dar în cele din urmă se obişnuise şi povesti şi el în felul său precis şi concis, câteva întâmplări trăite de el însuşi.

   Când ne-am luat rămas bun, zorile nu erau departe. I-am povestit şi comandantului englez aventura noastră cu „Olandezul zburător". Ne promise să fie în gardă la tot ce se va petrece în această privinţă. Despărţirea fu cordială şi comandantul ne strigă „La revedere".

   După reîntoarcerea noastră Farrow dădu imediat ordinul de scufundare. Ne-am îndreptat spre partea sudică a insulei Formosa, aşa cum s-a convenit. Distrugătorul englez purcese însă să-l caute pe colegul său francez pentru a calma situaţia.

   Am dormit câteva ore şi-acum, proaspăt întăriţi am urcat în turn pentru ca înainte de micul dejun să respirăm aer proaspăt.

   La nord de noi, la orizont se vedea coasta Formosei.

   Căpitanul se opri lângă un grup de insuliţe care se găseau în direcţia sud-vest faţă de noi.

   — În câteva minute va trebui să ne scufundăm din nou, ne informă căpitanul. Nu-şi vrea să fiu descoperit prea curând. În insulele stâncoase din faţa noastră au fost şi acum foarte des folosite de toţi vântură mare, cu trebuşoare îndoielnice pentru a se refugia în caz de pericol. Cred că şi „Olandezul zburător" îşi are pe aici sediul lui.

   — Şi cum facem, când apare la lumina zilei, l-am întrebat eu pe căpitan.

   — Joacă rolul unei corăbii de comerţ inofensive, domnule Bertram.

   Am privit în jur şi-am observat la orizont o mică dâră de fum. De-odată l-am făcut atent pe căpitan.

   — Ăsta o fi din nou francezul, fu de părere îndată Farrow. Ne vom scufunda aici şi vom rămâne aşa o vreme, fără să ne mişcăm, soarele e plasat pentru noi. Periscopul nostru nu va putea fi recunoscut de pe navă. Haideţi repede jos!

   Din nou submarinul se scufundă la şase metri sub nivelul mării. Motoarele fură oprite. Curios am privit vasul străin care se apropia.

   Era într-adevăr francezul: Acum nu trebuia să ne mişcăm o vreme, întrucât ne credea înaintea sa.

   Căpitanul Farrow ne lămuri ce făcea distrugătorul acum şi care se găsea la vreo cinci sute de metri depărtare de noi.

   — Ne va căuta printre insulele nelocuite. Poate că comandantul francez credea că Farrow îşi alese una din acestea drept refugiu.

   Speram numai ca francezul să nu-l sperie pe „Olandezul zburător", dacă scotocea după noi.

   În cele din urmă distrugătorul se-ndepărtă de noi, atât de mult, încât după estimările lui Farrow trebuia deja să fi ajuns la grupul de insuliţe. Cu viteza pe jumătate la motoare, Farrow îşi continuă drumul.

   — Francezul a dispărut după prima insulă de-acolo, ne arătă Farrow, în depărtare. Poate că a aruncat acolo ancora. Într-o jumătate de oră vom fi şi noi acolo. Cunosc un loc ferit unde o să putem sta liniştiţi o vreme, sub apă. La colţul de sud al primei insule, stâncile formează un ieşind proeminent în afară, dar în apă, dimpotrivă, există o scobitură mai largă. Acolo se va putea ascunde şi Dox-ul nostru. Cu ajutorul periscopului vom avea o largă perspectivă asupra întregului grup de insule din apropiere.

   Nu puteam decât să regret că ultima inovaţie a inginerului Hagen, despre care ne povestise la micul dejun, încă n-a ajuns să fie pusă-n practică. Era vorba de-un sistem de periscoape care puteau ţine sub control un spaţiu mult mai mare decât un simplu periscop.

   Când am ajuns la locul convenit am putut vedea tot ce se întâmplă în jur. Distrugătorul mergea cu viteză redusă printre insule, părând să ne caute pe-acolo. „Olandezul zburător" nu se vedea deloc. Să fi fost bănuiala căpitanului că acesta îşi avea ascunzătoarea pe-aproape, ne întemeiată?

   Aproape întreaga zi am aşteptat, stând cuminţi sub apă. Distrugătorul îşi făcuse munca temeinic. De-abia cu o oră înainte de lăsarea serii, ieşi din zona insulelor.

   Departe la orizont i-am zărit dâra de fum dispărând.

   — Dacă apare „Olandezul zburător" o va face doar la noapte, spuse Farrow mai mult pentru sine, decât pentru noi. Să mai aşteptăm până la noapte.

   — Ia priviţi prin „tub" domnilor. Acolo pe insula a doua, distrugătorul, cred că a trecut cu vederea un bun loc de ascunziş, uite că au ieşit oameni pe mal, care privesc cu ocheane suprafaţa mării. Deodată peste insulă apăru o linie subţire de fum şi-i atrase atenţia lui Farrow asupra acesteia.

   Cu astfel de semnale se avertizează între ei popoarele sălbatice cu privire la un eveniment sau altul. Pe aici cred că va apărea „Olandezul zburător". S-a ţinut ascuns până acum, dar i se face semn că poate ieşi la iveală. Deocamdată noi vom sta liniştiţi.

   Cât de mult dorea căpitanul Farrow să fie pe fază când apare „Olandezul", cu atât mai mult acesta se încăpăţâna să nu apară. Mai era puţin şi venea noaptea. Acum devenea lipsit de sens să mai încerci să urmăreşti insuliţele prin periscop. Puteam ieşi la suprafaţă. Ne-am urcat pe punte de-ndată ce submarinul ieşi deasupra apei. Vu ajutorul ocheanelor de noapte am putut de bine de rău, recunoaşte ce se întâmplă în dreptul insuliţelor. Deocamdată mai erau prezenţi acolo, oameni pe mal. Păreau că aşteaptă ceva. În cele din urmă apăru, în partea dreaptă a insulei o umbră întunecată. Conturul unui velier mare se desena pe cerul nopţii. Sosise aşadar „Olandezul". Care dispăru imediat din raza privirilor noastre, pe măsură ce înconjura insula.

   — S-o luăm într-acolo, spuse Farrow. O să aleg repede pe oameni care vor trebui să ne însoţească pe uscat. Ţine te rog constant sub observaţie insula, Rindow, dar ai grijă cum înconjori promotoriu ăsta stâncos.

   Căpitanul dispăru sub punte. Fără să facă zgomot submarinul se puse încet în mişcare şi navigă, nevăzut spre insula cea mai apropiată, care zăcea deja în întuneric. Deocamdată nu se distingea nici un om pe mal.

   Căpitanul scutură numai capul, de-ndată ce apăru în turn.

   Dacă „Olandezul zburător" care dispăruse după insulă, nu pornise imediat spre larg, cu siguranţă că era păzit pe undeva pe acolo.

   Farrow ocoli insula de la o anumită distanţă.

   Ţărmul acesteia era stâncos, dar ceva mai încolo părea că se desluşeşte un brâu împădurit, care nu părea prea mare, astfel încât un comando de desant de pe distrugător, în puţin timp l-ar fi putut cerceta destul de bine.

   La partea vestică a sa, insula era tăiată de-un golf, care dacă nu ne înşelau simţurile ducea până la mijlocul insulei. Doar în acest golf ar fi avut posibilitatea „Olandezul zburător" să acosteze. Cu mare prudenţă Farrow îşi îndreptă vasul său în acest golf. Intrarea nu era prea largă, dar după aceea apa era liniştită, părând asemănătoare suprafeţei unui lac. Şi într-adevăr. În partea dreaptă a acestui port natural era ancorat velierul!

   Totul părea calm la început. Aşa că pe bună dreptate Farrow presupuse că echipajul intrase în interiorul insulei, când o detunătură se auzi prin noapte. Asta voia să spună c-am fost observaţi şi-acum trebuia să ne hotărâm, ori debarcam repede, ori să ne continuăm scăparea prin fugă.

   — Jos! comandă Farrow. Scufundare!

   Puţin mai târziu Dox-ul ajunse pe fundul golfului, după un impact nu prea puternic.

   — Opt metri, stabili repede adâncimea Rindow. Propun să mai urcăm un metru şi jumătate şi să ne ascundem chiar lângă „Olandezul zburător". Acolo nu le va da prin cap să ne caute.

   Căpitanul aprobă.

   — „Olandezul" sta numai cu pupa spre mal. Trage vasul nostru puţin numai alături în stânga, Rindow.

   Dox-ul se ridică puţin şi făcu un salt înainte, manevrat de Rindow, care urmărea totul prin periscop, în aşa fel că acum stătea ca lipit de velier. Golful era destul de adânc şi doar către mai adâncime se micşora puţin.

   La cinci metri adâncime, primul ofiţer a putut aşeza submarinul pe fund. Periscopul stătea în umbra velierului, astfel încât nu putea fi văzut. Noi puteam vedea tot ce se petrece pe insulă fără teamă de-a fi descoperiţi. Tocmai apăruse şi luna, care ne uşura observaţiile.

   — Foarte bine că răsare luna, spuse Farrow. Dacă ar fi apărut puţin mai degrabă, nu am fi reuşit să facem manevra neobservaţi.

   — „Olandezul" are un reflector şi-acum ne caută pe tot lacul, raportă Rindow.

   Marian şi cu mine am rămas buimăciţi. Rindow mai făcu o propunere care ne păru temerară, dar care pentru membrii echipajului acestui submarine părea foarte naturală.

   — Am putea să mai ridicăm Dox-ul nostru, domnule căpitan, numai atât cât turnul s-ajungă deasupra apei. Dacă deschidem chepengul am putea auzi frânturi din conversaţiile oamenilor de pe puntea vasului.

   — Este prea riscant, dar încearcă totuşi şi Rindow făcu ce i se ceruse.

   Căpitanul urcă primul scăriţa de fier, deschise chepengul şi ne făcu semn să-l urmăm în turn. Ne-am alăturat căpitanului. La doi metri şi jumătate de noi se desena balustrade vasului inamic. Pe punte totul era calm. Dacă Dox-ul se mai înălţa, am fi putut din câteva mişcări acrobatice s-ajungem pe puntea velierului. Am spus pe şoptite gândul nostru căpitanului. Acesta-i dădu lui Rindow indicaţia să ridice submarinul.

   Inginerul Hagen conduse zece oameni pe punte, care trebuiau să ne însoţească. Rindow rămase la comanda submarinului. Împreună cu doctorul, Petre uriaşul, fireşte cu George şi Pongo eram în total o trupă de optsprezece oameni.

LUAŢI PRIN SURPRINDERE

   PONGO SĂRISE PRIMUL peste balustrade vasului inamic şi inspectă mai întâi puntea olandezului. Pe partea opusă, pe unde ne urcam noi, stătea un chinez de santinelă şi examina malul lacului. Un alt chinez plasat la pupa vasului mânuia reflectorul uriaş, care testa încă suprafaţa apei.

   Prietenul nostru negru şi cu Petre uriaşul trebuiau să preia mai întâi sarcina de-ai scoate pe cei doi, fără zgomot, din cursă. S-au căţărat deci primi pe punte şi-au dispărut de sub privirile noastre.

   Marian se urcase pe umerii mei şi-acum îl putea vedea pe Pongo.

   După câteva minute ne şopti nou, celor ce stăteam jos că ambele santinele fuseseră făcute nevătămătoare şi Petre şi Pongo le luaseră posturile în primire.

   Petre lasă în continuare reflectorul să-şi împrăştie lumina peste întinsul apelor, dar mai lumina din când în când şi malul pentru a vedea câţi oameni erau ascunşi acolo.

   Între timp ne urcasem cu toţi pe punte şi m-am ascuns cum am putut, pentru ca la reîntoarcerea piraţilor pe vas, să-i putem lua prin surprindere pe aceştia, unul câte unul.

   Marian şi cu mine, însoţiţi de George, ne-am năpustit în interiorul vasului pentru a vedea dacă au mai rămas pe vas membrii ai echipajului. Toţi păreau să fi părăsit velierul, doar în cabina căpitanului am auzit o conversaţie care se purta cu-o voce scăzută.

   Ne-am oprit pândind şi-am ascultat, înţelegând fiecare vorbă care se spunea.

   — Şi eu îţi spun pentru ultima oară, că eu nu cred în fantome, spunea o voce aspră de bărbat. Este absolut exclus ca pe apă să fi apărut brusc oameni. Cine ştie ce a văzut Wang acolo!

   El pare singurul să creadă în existenţa unui „Olandez zburător".

   — Totuşi ceva adevărat trebuie să fi fost în povestea asta,

căpitanul Wang are ochi buni. Putea de exemplu să fie vorba şi de un submarin.

   — Voi inventaţi mereu câte-o poveste. Asta-mi mai lipsea acum, să mă bombardaţi cu poveşti cu stafii. Asemenea istorioare le pun în scenă chiar eu, altul nimenea! Distrugătorul a dispărut la orizont, oare crezi c-a mai rămas să mişune prin apele astea, Tom?

   Pentru o scurtă perioadă de timp se-nstăpâni tăcerea în cabină. Tom nu părea să mai aibe curajul de-al contrazice pe căpitanul său.

   — Ce se va alege de iaht, căpitane? întreabă Tom mai departe. Să sperăm că oamenii aceia n-au nici-o posibilitate de fugă de pe insulă.

   — Iahtul, râse căpitanul, o să-l folosesc eu însumi şi-o să intru în diferite porturi ca nabab, numai ca să mă interesez, care sunt rutele cele mai promiţătoare pentru noi şi vasele care pleacă cu prada cea mai bogată. Doar vrei tu însuţi să preiei comanda vasului, nu asta voiai să auzi, bătrâne lup de mare?

   — Mulţumesc căpitane, dar ca să fiu sincer, nu ştiu de ce nu pot scăpa de senzaţia că-ntr-o zi, oamenii ăştia vor evada de pe insulă şi ne vor acuza apoi.

   — Nici-o grijă Tom! Aşa de repede nu scapă ei de aici. Ku Ling îi supraveghează de aici şi chiar dacă sunt pe cea de-a patra insulă nu-i scapă din vedere. Distrugătorul n-a descoperit nimic acolo. Tot aşa vor trece şi alte vase de război care-i vor căuta, eventual. Peşterile de pe insula aia sunt deosebit de preţioase pentru noi.

   — Şi cât va fi să rămână indivizii pe insula aceea? iscodi mai departe Tom. Pe măsură ce trece timpul devin pentru noi o piedecă tot mai mare.

   — După ce-o să-mi stabilesc sediul în alte mări le voi dărui libertatea, răspunse căpitanul interlocutorului său. Spre miezul nopţii apare aici iahtul şi tu poţi să preiei de- ndată comanda. Şi acum mergi de vezi sus ce s-a mai întâmplat cu fantoma ta, adaugă el râzând.

   Am auzit cum un scaun se mişca şi-n aceeaşi clipă. Tom părăsi cabina. Dacă-l putem scoate din cursă fără zgomot, poate că-l putem neutraliza mai apoi şi pe căpitan.

   Ne-am retras repede de lângă uşă şi ne-am ascuns undeva în gangul neluminat. George era ca pe jar, întrucât astfel de situaţii erau elementul lui natal.

   Uşa cabinei se deschise şi-o făptură înaltă păşi în gang. Omul închise bine uşa, ceea ce ne cădea foarte bine. Fără să bănuiască trecu pe lângă noi, în timp ce noi nici nu îndrăzneam să respirăm. Marian îl apucă pe neaşteptate din spate, în timp ce eu am păşit în faţă şi i-am aplicat o lovitură în bărbie că omul căzu numaidecât la pământ. Căpitanul nu putuse auzi nimic, întrucât totul se petrecu foarte repede şi fără zgomot. George strălucea de bucurie, i-am văzut faţa pe când am aprins lampa de buzunar pentru ca Marian să-l lege pe Tom cu sfoara subţire pe care-o avea întotdeauna la el.

   L-am tras împreună cu Marian, astfel legat pe omul nostru pe punte.

   Îi pusesem evident căluş în gură să nu poată striga când s-o deştepta din leşin. L-am încredinţat la doi marinari, care trebuiau să aibă grijă de el. George rămase în continuare în gang. Marian îi spuse căpitanului Farrow care rămase sus cu oamenii săi, ca să coborâm împreună, să intrăm în cabina şi sub forţa armelor să-l forţăm să se predea.

   Farrow încuviinţă planul nostru. Aşa că am coborât jos.

   C-o smucitură Marian dădu uşa cabinei de-o parte şi intrarăm înăuntru.

   Pistolul său era îndreptat exact asupra capului căpitanului vasului de piraţi. Omul, un alb, sări înspăimântat în sus de pe fotoliul său, dar Marian îi făcu semn energic să rămână pe loc, omul prăbuşindu-se imediat în fotoliul său, uitându-se înspăimântat spre mine şi George care veneam în spatele lui Marian.

   — Nu te mişca, îi spuse Marian pe-un ton scăzut dar ferm. Nu ne cunoşti deşi ne-ai atacat de curând pe mare. Vrem să ne recuperăm iahtul, care la miezul nopţii va intra în golful ăsta.

   — Sunt trădat, scrâşni printre dinţi căpitanul. Dar nu mă veţi avea multă vreme în puterea voastră - oamenii mei mă vor elibera.

   — Dacă nu cumva vor ajunge şi ei să fie prinşi mai

înainte, îi spuse Marian prizonierului nostru.

   — Robert, leagă-l bine pe individul ăsta. Te pricepi foarte bine la asta.

   Căpitanul vru să se opună mai întâi, dar în cele din urmă nu mai opuse nici-o rezistenţă şi se lăsă legat, întrucât gurile de pistol îndreptate împotrivă-i erau un argument convingător.

   Nu se mai opuse să-i îndesăm şi un căluş în gură.

   Din motive de siguranţă am inspectat mai întâi toate celelalte încăperi, dar erau toate goale. I-am trimis apoi pe cei doi marinari care-l păzeau pe Tom, jos în cabina căpitanului.

   Tom fu luat cu ei şi cei doi urmau să fie păziţi împreună.

   Partea cea mai grea a munci noastre era de-acum terminată.

   Acum se punea problema de-a scoate cât mai repede din funcţiune şi dacă era posibil fără pierderi, echipajul vasului advers.

   Pe punte nu se schimbase nimic. Petre îşi încetase „joaca" cu reflectorul la indicaţiile lui Farrow. Pe ţărm se mai aflau încă membrii echipajului velierului, care stăteau încă de vorbă cu însufleţire. Căpitanul nu voia să stea fără să facă nimic, până ce iahtul nostru va intra în golf, întrucât în cazul acesta s-ar putea fi ajuns la o luptă deschisă.

   Petre, care luminase de câteva ori cu reflectorul ţărmul, raportă că pe plajă erau strânşi ca la cincisprezece oameni. Farrow fu de părere ca să-i scoată din luptă cu ajutorul grenadelor cu gaze ameţitoare pentru următoarele 24 de ore. Marian se-nvoi de-ndată, astfel încât grenadele, o invenţie comună a inginerului Hagen, a doctorului Bertram şi a prinţului indian Ghasna, fură scoase pentru a fi aruncate. George şi Petre care erau cei mai buni aruncători, trebuiau să le arunce. Piraţi stăteau strânşi destul de aproape uni de alţii, astfel încât se putea rezolva treaba cu câteva grenade şi vântul părea să bată favorabil.

   Înspăimântaţi, indivizi de pe mal se buluciră unii în alţii când cu totul neaşteptat pentru ei, două grenade şuierară şi explodară între ei, dar nu mai avură timp, întrucât se prăbuşiră ameţiţi jos. Aveau să doarmă acum o zi întreagă, altfel nu aveau să sufere nici-o consecinţă dăunătoare sănătăţii lor.

   — Ingenioasă invenţie, grenadele astea cu gaz, laudă Marian cu entuziasm proiectilele.

   Căpitanul voii acum să trimită la mal o patrulă pentru a se convinge de eficacitatea operaţiei, ca nu cumva unul dintre membrii velierului să facă pe leşinatul. Pe de altă parte, el fu de părere ca şi căpitanul şi cu Tom ar trebui să sufere un tratament similar cu gaze pentru a nu crea nici-o discriminare şi a face economie de doi oameni, care altfel ar trebui să-i supravegheze.

   Şi noi credeam că asta-i soluţia cea mai bună. Trebuia însă să aşteptăm vreo jumătate de oră, până ce gazul se va risipi ca să nu riscăm să fim şi noi primejduiţi de acesta.

   George coboară în cabina căpitanului, îi trimise pe cei doi marinari şi sparse în cabina căpitanului o grenadă cu gaze.

   Închise repede şi bine uşa. De data asta, aici aveam de aşteptat o oră întreagă până puteam pătrunde din nou în cabină.

   După ce trecu timpul convenit, căpitanul Farrow şi cu Marian coborâră în cabină pentru a percheziţiona spaţiul cum se cuvine. Merita efortul întrucât căpitanul de piraţi dispunea poate de un jurnal de bord care va atârna greu în balanţă când autorităţile îl vor judeca pentru faptele sale.

   Într-un dulăpior de fier au găsit numeroase lucruri de valoare pe care Marian le împachetă într-un cufăr de fier, pe care-l încuie.

   Puse apoi cufărul pe masă, astfel încât autorităţilor să le atragă atenţia numaidecât. Aveam intenţia ca velierul a fie remorcat de Dox-ul lui Farrow până-n portul cel mai apropiat. Între timp marinarii i-au transportat pe piraţii ameţiţi de pe mal şi i-am depus în sala echipajului. Când se vor deştepta vor fi prizonierii autorităţilor.

   — N-ar fi mai bine să cercetăm repede insula, spuse inginerul Hagen. N-ar fi exclus să găsim câteva ascunzători secrete.

   Distrugătorul francez a căutat zadarnic să-l descopere pe „Olandezul zburător" şi echipajul său. Undeva trebuia ca şi oameni ăştia să aibă o ascunzătoare bună.

   — Putem s-o facem, domnule Hagen, spuse Farrow imediat, dar pentru asta putem să aşteptăm până ce se face ziuă. Acum trebuie să aşteptăm sosirea iahtului. Un echipaj prea numeros nu cred să aibă.

   — Socotesc că cel mult şase oameni, fu de părere Marian. Dacă se aruncă o grenadă cum trebuie, în mijlocul acestora, atunci nu trebuie să ne mai facem probleme. Nu vor exista pierderi, de nici-o parte.

   — Ce este Pongo? am întrebat, intervenind eu. Pare să fi văzut ceva ciudat că se petrece pe mal.

   Stăteam cu toţi pe puntea „Olandezului zburător", iar Pongo se-ndepărtase spre pupa vasului, aplecându-se puţin peste balustrada punţii de parc-ar fi vrut să distingă mai bine ce se petrece pe mal.

   Petre uriaşul, care studiase de câtva timp comportamentul lui Pongo, aleargă acum la reflector, îl puse-n funcţiune şi fixă spotul de lumină pe ţărmul insulei.

   Pe mal stătea o femeie, care părea să fie orbită acum de snopul de lumină, pe care Petre o fixase asupra-i.

   Deodată îşi desfăcu braţele şi strigă tare:

   — William, de ce nu vii la mine?

   Doctorul Bertram se apropie de noi şi-acum constată cu regret:

   — Sărmana femeie! Face impresia de parc-ar fi dusă bine cu sorcova. Poate că este soţia căpitanului velierului.

   — Căpitanul poartă într-adevăr numele de William, aşa cum rezultă din documentele pe care tocmi le-am cercetat. S-o aducem încoace pe femeie?

   Am debarcat împreună pe mal şi ne-am apropiat de femeie. Doctorul Bertram se apropie şi-i vorbi pe-un ton potolit. Ea ne urmă docilă când am schiţat gestul de-a o duce pe vas.

   — Cum te numeşti, o întreabă doctorul.

   — Sunt Jane Morteu, soţia lui William Morteu, răspunse ea, unde este bărbatul meu. N-a venit astă noapte la mine.

   — Bărbatul dumitale probabil că nu va mai veni încă multă vreme la dumneata, spuse doctorul Bertram, cu maximă blândeţe şi observă atent efectul vorbelor sale asupra femeii.

   Femeia rămase fără replică şi spuse doar atât:

   — William de ce nu vii la mine? Te aştept doar!

   —  S-o ducem într-una din cabine şi mai târziu s-o încredinţăm unui doctor, care s-o îngrijească cum trebuie, zise Marian.

   — Poate şi-a pierdut simţul raţiunii, când a aflat cu ce se ocupă soţul ei, încercai eu o explicaţie.

   —  Păcat că n-am tip s-o examinez mai amănunţit. Perturbările psihice sunt cele mai multe ori reversibile. Mi-ar plăcea s-o pot vindeca.

   Doctorul o duse pe femeie într-una din cabine. În acest moment n-am bănuit, nici eu, nici Marian, că femeia asta ne va da mult de furcă. Golful zăcea într-un întuneric deplin, cu excepţia cazurilor când luna ieşea periodic dintre nori şi de aceea am tresărit când iahtul nostru apăru pe nesimţite pe apa golfului. Ne pregătisem bine pentru această recepţie. O parte din marinari, sub conducerea lui Hagen se găsea deja pe mal, ceilalţi s-au ascuns pe puntea „Olandezului zburător".

   Aceştia erau conduşi de căpitanul Farrow.

   Cârmaciul iahtului nu ancoră vasul pe mal ci de-a lungul „Olandezului zburător". Din fericire alese aceea parte a velierului la care nu se găsea submarinul nostru.

   Nu puteam avea o ocazie mai bună de-a arunca grenadele decât acuma. Doi oameni de pe iaht, săriră peste balustrada velierului pentru a fixa bine vasul şi din partea asta.

   Ne-am retras repede, fiindcă presupuneam că gazul se va răspândi repede. Când am putut recunoaşte pe punte patru siluete, Petre aruncă grenadele de gaz. Efectul fu devastator. Fără a mai scoate nici un sunet oamenii căzură jos, rămânând nemişcaţi. Mersese mai repede decât ne-am aşteptat. Întrucât gazul se dispersa încet trebuia să aşteptăm încă o oră, înainte de-a păşi pe vasul nostru.

   Echipajul iahtului fu aduc şi depus în altă sală a echipajului de pe olandez, aşa în nesimţire cum erau. De- abia acum Marian şi cu mine ne-am permis să vizităm iahtul. Totul era în cea mai bună regulă. Nu lipsea nimic din lucrurile noastre chiar şi pistoalele şi carabinele noastre cele mai moderne erau la locul lor. Ne-am bucurat fireşte că ne luăm în primire din nou iahtul şi l-am invitat pe căpitanul Farrow şi pe ofiţerii săi, să sărbătorim cum se cuvine încheierea aventurilor noastre la un pahar de vin.

   Am stat şi-am povestit de toate, sărbătorind evenimentul.

   A fost către dimineaţă când am fost în mod neplăcut deranjaţi.

   Doi marinari coborâră în grabă treptele, bătură şa uşa cabinei noastre şi nu mai aşteptară cuvântul „intra" al lui Marian ci dădură pur şi simplu uşa de perete spunând c-au fost surprinşi de-un vas de război. Probabil se-ntorsese distrugătorul francez. Am sărit ca arşi. Căpitanul Farrow îi spuse încet câteva cuvinte lui Marian, după care ne-am repezit pe trepte în sus. Puntea era acum luminată ca ziua. Reflectorul stătea la locul lui.

   Căpitanul Farrow şi oamenii săi nu se arătaseră pe punte.

   Marian şi cu mine am făcut semne distrugătorului. Acesta încetă de aşi mai proiecta luminile asupra velierului şi iahtului şi acum căuta din nou pe-ntinsul apelor lacului, sau mai bine zis porţiunii de mare pe care ne aflam. De fapt, comandantul distrugătorului căuta mai mult, după câte mi- am dat seama să lumineze malul insulei.

   De pe iahtul nostru ne-am urcat pe velierul piraţilor şi-am privit cu totul întâmplător pe partea unde trebuia să se afle Dox-ul. Acesta însă dispăruse.

VICLENIA CĂPITANULUI FARROW

   — EXCELENT, îmi şopti Marian la ureche. Acum putem cu conştiinţa împăcată, să susţinem că Farrow a dispărut de mult de lângă noi.

   — Şi dacă ne percheziţionează iahtul, Marian?

   — Dispunem încă de cabina secretă. Acolo putem ascunde totul, până am scăpat de pericol. Ia uite, comandantul distrugătorului a lansat la apă o barcă. Vine spre noi. Ei, să sperăm că Pongo i-a ascuns pe Farrow şi pe oamenii săi, în ascunzătoarea noastră secretă.

   Câteva minute mai târziu comandantul distrugătorului francez stătea lângă noi şi ne întreabă unde a rămas căpitanul Farrow.

   — Asta nu-ţi pot spune din păcate, răspunse Marian. Căpitanul Farrow ne-a părăsit de zece ore. Voia s-o ia în direcţia Singapore.

   — Nu poate fi departe de aici, altfel ar fi trebuit să-l remarcăm şi noi, spuse comandantul. Cu siguranţă că este undeva în apropriere. Ce este cu velierul ăsta lângă care staţi?

   — Ăsta-i „Olandezul zburător". Dacă vrei poţi să-l iei în custodie pe aceşti piraţi în locul căpitanului Farrow. Noi la rându-ne, suntem bucuroşi c-am izbutit să-i facem nevătămători pe acei ce ne-au jefuit.

   — Doar nu vreţi să-mi spuneţi că i-aţi făcut singuri, nevătămători pe aceşti piraţi.

   — Nici n-am susţinut aşa ceva, domnule comandant. Bineînţeles că ne-a ajutat la treaba asta căpitanul Farrow. Voiam neapărat să intrăm din nou în proprietatea iahtului nostru. Pot să vă conduc în interiorul vasului pentru a vă convinge de adevărul spuselor mele.

   Căpitanul privi neîncrezător împrejur. El avea un ofiţer şi patru oameni pe lângă el, cărora le ordonă să-l urmeze, Marian îi conduse jos pe ofiţerii francezi pe când eu am rămas de veghe pe punte.

   Deodată apăru lângă „Olandez" din nou submarinul.

Chepengul se deschise şi apăru capul lui Rindow. Primul ofiţer îmi strigă că Farrow, căpitanul său poate să vină, indiferent dacă, va fi văzut sau nu întrucât el are un plan excelent la îndemână.

   Am mers spre iahtul nostru. Reflectorul cerceta acum tot malul, ce voia să caute acolo îmi era complet neclar. Acum mă puteam strecura neobservat spre cabina secretă, unde se ascundeau Farrow şi oamenii săi şi să-i împărtăşesc ce mă însărcinase Rindow.

   Întrucât ocazia era favorabilă membrii echipajului Dox, adică marinarii acestuia, puteau ajunge repede pe submarin de pe puntea „Olandezului".

   Tocmai când eram pe cale de-a coborî treptele reflectorul distrugătorului îşi îndreptă brusc snopul de lumină astfel încât într-o clipă puntea velierului fu luminată ca ziua.

   De pe mal se auzi deodată până la noi, urletul înspăimântător al unei gorile. Am bănuit de-ndată că Pongo a fost acela care-a scos sunetul acela, pentru a atrage atenţia asupra sa şi-a determine mutarea reflectorului în altă direcţie.

   Într-adevăr, reflectorul a început să lumineze din nou malul. Acest răgaz îl exploată Farrow şi oamenii săi, ca să sară de pe puntea velierului la bordul submarinului.

   După ce dispărură cu toţii prin chepeng, submarinul se scufundă din nou. Viclenia lui Pongo îi salvase pe oamenii lui Farrow. Reflectorul căută zadarnic cuc recul său de lumină urma maimuţei uriaşe, întrucât se retrase şiret la adăpostul desişului. Veni apoi târâşi şi ascunzându-se pe iaht, râzând amuzat, că-i reuşise viclenia.

   De-abia după o jumătate de oră s-au reîntors francezii din interiorul „Olandezului zburător". Unul din marinari purta cufărul sub braţ, cu lucrurile de valoare. Comandantul era vizibil mai bucuros, de-ndată ce se convinse de adevărul spuselor noastre. El ne roagă să-i permită înc-o vizită pe vas pentru a încheia protocoalele. Marian i-a permis cu plăcere.

   Eu îi şoptisem de mult că Farrow şi oamenii săi au părăsit de mult iahtul şi că acum sunt în siguranţă pe Dox-ul lor.

   Reflectorul continua să măture apele golfului. Comandantul nu părea să creadă că submarinul părăsise

deja golful.

   Deodată Marian spuse:

   — Am putea să pornim Robert! Fă pregătirile necesare.

   Comandantul ne privi uimit că voiam să plecăm acum, în

loc să aşteptăm până dimineaţă.

   — Trebuie să mai eliberăm încă echipajul iahtului nostru, domnule comandant, care este ţinut prizonier pe cea de-a patra insulă de aici. Este mai bine s-ajungem acolo, când încă mai este întuneric.

   — Îţi stau la dispoziţie c-o parte din echipajul meu, în această tentativă, se oferi comandantul. În felul acesta vei termina mai repede cu santinele.

   Marian îi mulţumi de ofertă, dar o refuză, pe motiv, c-ar fi mai nimerit, să-i elibereze pe oamenii echipajului prin viclenie decât să se ajungă la o luptă deschisă.

   — Fie şi aşa. O să-mi iau permisiunea de-a mă convinge mâine înainte de masă, cum a decurs operaţiunea. Dacă vei mai face prizonieri, cu acest prilej o să-i preiau imediat.

   — Pongo trebuia să stea pe punte, iar pe tine Robert, te rog, du-te jos şi ocupă-te de motoare, ordonă Marian.

   Comandantul îşi luă rămas bun. Eu am coborât în sala motoarelor, minunându-mă că Marian vrea să părăsească acum golful atât timp cât căpitanul Farrow mai era în apropiere; acesta nu putea pleca atât timp cât distrugătorul era în preajmă şi reflectorul acestuia putea uşor descoperi turnul de oţel al submarinului în apa limpede şi puţin adâncă a golfului.

   Am pornit unul din motoare şi-am aşteptat indicaţie lui Marian pentru a pune-n mişcare micul vas.

   Marian îmi şopti mai apoi că se înţelesese cu căpitanul Farrow să părăsească împreună foarte încet golful, submarinul stând ascuns aproape, sub cala noastră. Francezul nu putea bănui asta.

   — Încet, încet! porunci Marian.

   Am pus elicea în mişcare. Încet am luat-o mai întâi înapoi, apoi iahtul nostru făcu o piruetă astfel că veni între submarin şi distrugător.

   Îndată ce-am simţit o uşoară izbitură, am ştiut că Dox-ul lui Farrow, era sub cala noastră şi că acum urma să- ntreprindem împreună călătoria spre largul mării.

   După ce am ajuns cam două sute de metri în larg, am mai simţit încă o izbitură uşoară. Farrow se desprinse de noi. Era şi timpul, întrucât la revărsatul zorilor voia să se fi îndepărtat cât mai mult de vasul de război francez.

   De-ndată ce submarinul, nu mai mergea ca un corp comun, sub noi, am putut să dau drumul motoarelor din plin. După o jumătate de oră, veni de sus comanda, din nou s-o iau mai încet, întrucât eram deja în apropierea insulei, unde era ţinut prizonier echipajul nostru.

   Părăsită şi dezolantă era această insulă, cea de-a patra, după cum îmi împărtăşi Marian prin porta-voce, nici un copac, nici un tufiş nu apărea la vedere, doar stânci şi pietre goale.

   Mă gândeam cum vom găsi peştera în care erau ţinuţi oamenii noştri, când erau atâtea peşteri prezente, acolo, când Pongo păşi precipitat în sala maşinilor.

   — Masser Bertram rog vine repede la Masser Farrow sus. Pongo rămâne aici. E important!

   Am luat-o pe trepte în sus. De-ndată ce-am ajuns pe punte Marian îmi spuse:

   — O să înconjur încet insula. Să debarcăm acum nu are nici un rost. Ku Ling este aici. Presupun că iahtul a stat ancorat pân-acum aici şi deci o să-l recunoască uşor. Va trebui să-l luăm prin surprindere şi să-l silim să ne spună unde e peştera cu pricina.

   — Şa dacă Ku Ling nu apare deloc la vedere, Mariane?

   — Va trebui să ne bazăm şi pe noroc, Robert!

   Iahtul înconjură încet insula. Cercetam acum cu ajutorul ocheanelor de noapte, malul, dar n-am descoperit nici un om acolo.

   Deodată Marian arătă spre o înălţime:

   — Acolo stă postată o santinelă! Poate că se găseşte totuşi un loc pentru ancorare. Să ne apropiem mai mult de insulă.

   Pe când nu eram decât la vreo cincizeci de metri depărtare de mal, îndărătul unei stânci apăru un chinez, care ne făcu semn. Răspunserăm la semnul făcut dar nu neam arătat pe de-a-ntregul pe punte. Ne-am apropiat de mal,

ochind un platou potrivit pentru ancorare.

   Chinezul care ne făcuse semne, se apropiase acum de mal. Ne-am dus mâinile la pistoale. De-abia după ce-am atins platoul stâncos i se păru că lucrurile nu sunt chiar în ordine. O luă la fugă dar Pongo, care apăruse pe punte, aleargă după el şi-l ajunse repede. Se aruncă asupra acestuia şi-l leagă la repezeală.

   Îl luă-n spinare şi grăbi cu el spre iaht. Era într-adevăr Ku Ling, care ne recunoscu la rându-i imediat. Între timp am ancorat iahtul nostru, cu odgonul de ţărm.

   Marian îl întrebă imediat unde sunt oamenii noştri dar Ku Ling nu se arătă dispus să colaboreze. Răsăriră zorile, aşa încât puteam cerceta insula în linişte. Întrucât Ku Ling tăcea în continuare, deşi am încercat de numeroase ori să-l facem să vorbească, Pongo şi cu Marian se puseră pe căutat. Eu am rămas de pază, lângă chinez. Căpitanul ştiuse prea bine de ce îl lăsase aici pe chinez. Acesta nu era dispus să trădeze nimic.

   Strigând încontinuu după căpitanul Hoffmann, Marian şi cu Pongo străbătură insula. Au scotocit mai multe peşteri, dar tot n-am dat de membrii echipajului nostru. Cu treaba neterminată s-au întors pe iaht.

   — Pongo trebuie căutat după Maha, spuse uriaşul nostru prieten negru. Maha găseşte repede urmă.

   Marian îl privi multă vreme pe Ku Ling care zăcea la picioarele noastre şi-n sfârşit zise:

   — Căpitanul este un om josnic, dacă-şi trădează oamenii. Noi n-am fi dat niciodată de insula asta, dacă nu ne-ar fi spus-o chiar el. A mai afirmat că tu, Ku Ling eşti un... animal.

   Chinezul ridică puţin capul şi-l privi îngrozit pe Marian.

   Prietenul meu, se făcu că nu-l vede şi continuă mai departe, întorcându-se spre mine:

   — Mă bucur că francezii, care i-au preluat pe cei de pe „Olandezul zburător" cu întregul lor echipaj, vor fi în curând aici.

   Ku Ling începu să nu se mai simtă tocmai în largul său.

   Începu încet să tremure să ne rugă:

   — Ku Ling nu vrea să cadă în mâinile francezilor!

   — Atunci n-ai decât să ne spui unde se găsesc prizonierii pe care îi ai în seamă.

   Chinezul, păru să cântărească ce era mai avantajos pentru el. În mâinile francezilor, nu voia în ruptul capului să cadă. În cele din urmă spuse:

   — Dacă căpitanul m-a trădat, voi spune şi eu unde se găsesc prizonierii. Ku Ling nu trădat astfel.

   — Trebuie numai să ne descriu locul unde se găsesc prizonierii şi îi vom găsi şi singuri.

   — În partea de sud a insulei, ne spuse chinezul, se găseşte un bloc mare de stâncă, în dosul căruia se găseşte intrarea în peşteră. Acolo se găsesc oamenii noştri.

   Marian dădu numai din cap şi reţinu pe Pongo, care voise s-o pornească numaidecât pe drumul descris de chinez.

   —  Nu ne-ai spus totul Ku Ling, continuă Marian. E adevărat că acolo e peştera ascunsă, dar o să fim omorâţi de-ndată ce-o să pătrundem înăuntru, fără să-i cunoaştem secretul pe care ni l-a menţionat căpitanul.

   M-am mirat cât de exact cunoştea Marian psihicul chinezului. Ku Ling se făcu palid şi-l privi pe Marian îngrozit după care spuse repede:

   — Ku Ling spuse totul. Roci legate cu cablu. Alte stânci prăbuşeşte când ridică piatra mare.

   — Şi cum funcţionează capcana? vru să ştie Marian.

   — Piatra nu tras înafară, ci înspre stâncă, atunci nimic nu se întâmplă! Ku Ling vine bucuros, el singur arată.

   Ku Ling răspunse şi alte întrebări ale lui Marian şi acum se vedea că spuse adevărul. L-am legat pe chinez de-o stâncă şi ne-am pus pe căutat piatra, care masca interiorul peşterii.

   N-a durat mult până am fost acolo. Marian ridică piatra şi- o împinse spre stâncă. Respirând din greu o rezemă de peretele stâncos. Înaintea noastră se căsca o deschizătură, care părea să fie intrarea într-un gang lung şi întunecos. De piatră era legată o sfoară, pe care am fi rupt-o cu siguranţă, dacă am fi împins altfel blocul de piatră.

   Ne-am aprins lămpile de buzunar şi-am pătruns în interiorul peşterii, care ducea hăt departe în masivul stâncos.

   În cele din urmă am pătruns într-o grotă mai spaţioasă în care zăceau camarazii noştri legaţi şi cu căluş în gură.

   Aceştia ne auziseră chemările, dar fireşte nu putuseră răspunde. Din câteva tăieturi i-am eliberat de legături pe Li Ton şi pe marinari. Căpitanul Hoffmann era foarte furios că se lăsase surprins de oamenii „Olandezului zburător".

   William, John şi Li Ton erau convinşi că vom sosi într-o zi şi-i vom elibera. Pongo păşise mai departe de-a lungul culoarului, unde-l găsi pe Maha într-o nişă, pe Maha, ghepardul nostru.

   Am părăsit împreună peştera. Pentru a nu mai putea fi folosită Marian, provocă o explozie care duse la prăbuşirea a jumătate de munte.

   Când ne-am apropiat de iaht, apăru deodată distrugătorul francez lângă noi. L-am ascuns pe Ku Ling căruia i-am promis să nu-l dăm francezilor dacă ne va spune secretul acestei insule. Ne-am ţinut de cuvânt şi voiam ca mai târziu să-l depunem pe-o insulă roditoare, unde se putea hrăni cu fructele junglei, până când îl va descoperi un alt vas care să-l ia.

   Comandantul francez ne mulţumi foarte politicos că i-am prins pe piraţi şi i-am predat lui. Că nu rămăsese nici un paznic pe insulă ne-a crezut pe cuvânt.

   Puţin după aceea distrugătorul o porni din nou în larg. Curând dup-aceea am ridicat şi noi ancora.

   Marian regreta numai că n-a avut decât atât de puţin timp de-a sta de vorbă cu Farrow şi oamenii săi.

   — Dar iată-l din nou, râse el.

   Tocmai atunci turnul de oţel al submarinului apăru, ca o vedenie din apă. Plini de bucurie i-am salutat pe Farrow şi echipajul său şi l-am întrebat unde au stat ascunşi în tot timpul acesta.

   — Chiar aici aproape de insulă. Acum veniţi vă rog cu prieteni dumneavoastră şi cu Pongo la bordul vasului meu, strigă Farrow. Vrem să luaţi micul dejun împreună cu noi. Cel puţin atâta ne putem face timp.

   După micul dejun nu mai dură mult şi din vorbă în vorbă se făcu timpul de prânz. George ne povesti o serie din aventurile sale, pe care ceva mai târziu le-am descris în „Aventurile submarinului Dox". Abia spre seară ne-am luat un călduros rămas bun. Când o să ne mai fie dat să ne revedem?

   Noi am navigat mai departe spre insula Formosa.

   Acolo am trăit ceva deosebit de ciudat, care-mi revine mereu în memorie, întotdeauna când pe lista de bucate a unui hotel sau restaurant citesc - Homari.

   Aventurile trăite cu această ocazie vor fi descrise într-un viitor volum.

SFÂRŞIT

Volumul 211

ELEFANTUL SACRU

  SECRETELE VECHIULUI TEMPLU

  CĂPITANUL FARROW a recepţionat radiograma şi a răspuns afirmativ interlocutorului său. În general însă existau două posibilităţi reduse să sosească în vreo trei zile. Cu toate acestea submarinul a întreprins lunga călătorie, bătându-şi propriile recorduri.

  În şaizeci de ore, minunatul submarin a străbătut trei mii şase sute de kilometri. Acest efort, care depăşea limitele posibilului l-a întreprins Farrow la cererea insistentă de ajutor din partea lordului Pembrook. La capătul călătoriei, inginerul Hagen a revizuit motoarele şi le-a făcut să funcţioneze fără cusur, la fel ca înainte de plecare. La naiba şi-a spus Hagen, mulţumit, de acum putem călători cu el întocmai ca pe un şlep.

  Şi într-adevăr, au parcurs o distanţă în susul Menamului, dar după două zeci şi opt de kilometri dincolo de Bangkok, fluvial era blocat de o depunere de nămol şi submarinul nu şi-a putut continua drumul. Farrow cu fiul său, doctorul şi Petre au mers mai departe cu un sampan.

  Înspre amiază, oraşul rămase cu mult în urma lor. Micul şi vechiul templu, pe care lordul Pembrook şi-l amenajase ca locuinţă se afla la vreo câţiva kilometri mai încolo, foarte aproape de fluviu. Domeniul era înconjurat de un zid gros, înalt de vreo patru metri. La fluviu se găsea un mic adăpost pentru ambarcaţiile lordului. Puntea de debarcare se termina cu o uşă îngustă şi splendidă din bronz, făurită de meşteri străvechi. După câte ştia Farrow, lordul făcuse rost de ea de la un vrăjitor vestit, ca să se asigure împotriva hoţilor. Ca urmare, cârmaciul indigen al sampanului s-a apropiat cu o vădită nemulţumire de debarcader. După ce căpitanul i-a făcut plata, omul s-a îndepărtat vâslind în mare grabă, de parcă în ceafă îi stătea diavolul. Farrow şi-a privit râzând însoţitorii, până când barcagiul a dispărut din vedere la o cotitură a fluviului. Apoi, căpitanul a apucat greul ciocan de bătut în uşă, de forma unui elefant şi a lovit cu el în uşa de bronz. Aceasta a răsunat îndelung ca şi bătaia unui gong uriaş.

  În afară de cameristul său Iacob Barth, lordul avea numai personal de serviciu indigen, care îi era devotat doar din pricina simbriei bune ce o primea. Căpitanul încă nu putuse afla de ce lordul, în floarea vârstei, se îngropase în singurătatea aceea. Poate că aceasta era în strânsă legătură cu misterul pe care îl evocase în radiogramă. Cu siguranţă că el n-ar fi cumpărat cu trei ani mai înainte vechiul templu şi n-ar fi părăsit modul său de viaţă de dinainte fără motive temeinice.

  Vizitatorii au trebuit să aştepte vreo cinci minute.

  Căpitanul s-a mai servit a doua oară de ciocan.

  El ştia că lordul Pembrook se convingea întotdeauna să vadă mai întâi cine îl caută. De această dată a apărut el însuşi la uşă, pe care a deschis-o. A scuturat numaidecât cu putere mâinile căpitanului, apoi la fel, i-a salutat foarte bucuros şi cordial pe ceilalţi.

  — Aţi venit de parcă aţi fi fost mânaţi de satana din urmă. Vă aşteptam abia mâine seară.

  — Da, submarinul nostru a făcut o treabă bună, i-a răspuns Farrow mândru de vasul său. Am avut sentimentul că se cere urgenţă, întrucât vă ameninţă o primejdie imediată, mylord.

  —  Îţi mulţumesc din inimă căpitane pentru grija dumitale dar, te asigur, că cel puţin deocamdată nu mă paşte un pericol iminent. Oricum mă îngrijorează un lucru, de care la drept vorbind, un european trebuie să se ferească foarte mult. Altfel se termină cu el....

   Şi acum, poftiţi înăuntru, aproape că am şi uitat de obligaţiile ce-i revin unei gazde. Lordul Pembrook şi-a întrerupt fraza cu o privire bănuitoare la cei din jur.

   — Nu trebuie să-i ţineţi chiar prea de tot sub lupa criminalistică pe servitori dumneavoastră mylord. Cei drept, v-aţi retras într-un loc liniştit, dar pe de altă parte, oamenii de pe aici au şi deprinderi supărătoare şi tocmai de aceea nu-i vreme de aşteptat.

   La rândul său lordul cu o expresie de uşoară satisfacţie:

   — Prin cuvintele dumitale, căpitanul Farrow, chestiunea capătă de-acum o altă înfăţişare. Noi cei de aici adulmecăm pe un duşman pe după fiecare piatră şi nu ştim ce trebuie de făcut. Însă un aventurier şi criminalist înnăscut, precum dumneata, simte nevoia să-şi satisfacă setea de înţelegere şi să-l dea în vileag pe răufăcător, de îndată ce acesta face un pas greşit şi să tragă o concluzie ştiinţifică şi sigură despre locul unde el poate să se ascundă.

   Farrow a râs:

   — Nu-i numai atât, ci şi destul de periculos, mylord, atunci când ai de-a face cu un spion, trebuie căutat mai întâi în propria casă şi tocmai de asta suntem destul de îngrijoraţi. Dumneavoastră locuiţi aici într-o clădire veche şi misterioasă. Desigur că arhitectul de pe atunci a fost un mare artist şi a făurit un sistem iscusit de ascultare, specific orientului. Cu atât mai bine, în acest caz ne vom apuca de îndată de treabă.

   — Ca să vezi, căpitane, în aceasta totuşi nu m-am gândit de fel. Probabil că de aceea inspectorul de poliţie niciodată nu şi-a dat osteneala să dea pe aici. De altfel, de la început nu m-am putut aştepta la prea mare ajutor de la poliţie în această chestiune.

   Bătrânul camerist lacob a întâmpinat cu plăcere pe noii veniţi, chiar de la poarta templului. I-a primit cu gravitate şi în acelaşi timp cu bucuria de a-i revedea. Când căpitanul l-a întrebat cum o mai duce, el a spus doar:

   — Ei domnule căpitan, sper că de-acum totul va fi bine, apoi a aruncat o privire piezişe şi temătoare spre lord şi l-a salutat cordial pe George, la care ţinea în mod deosebit.

  Câteva secunde faţa lordului a devenit întunecată, apoi a spus nesigur:

  — Iacob are dreptate şi eu nădăjduiesc că acum va fi bine. N-am îndrăznit să-mi asum o sarcină riscantă, pe care nu sunt capabil s-o rezolv, însă pe care acum o înţeleg întru totul. Iacob, pe viitor va trebui să vorbim cu mai mare precauţie despre această afacere, îndeosebi aici. Căpitanul mi-a atras pe bună dreptate atenţia că vechea clădire poate să-şi aibe secretele sale. De-acum înainte îi voi invita pe domni să i-a masa în camera mea de lucru.

  Camarazii cunoşteau deja aceea încăpere. Ea se afla în partea nord-estică a templului. Lordul pusese să se construiască în partea nordică o fereastră largă, iar înspre răsărit să se taie o deschizătură îngustă, în zid, căreia de asemenea i se pusese geamuri. În cameră putea ajunge un pic doar soarele de dimineaţă, aici fiind o răcoare plăcută. Lordul cumpărase cea mai mare parte din mobilier din oraş, una admirabil lucrată.

  Aventurieri au examinat cu luare aminte încăperea.

  Pereţii, construiţi din blocuri dreptunghiulară de piatră enormă, erau acoperiţi cu covoare şi goblenuri din mătase. Atunci când George a dat la o parte un goblen de pe peretele camerei, a văzut o deschidere micuţă în partea de sus. El a cercetat cu atenţie cu cuţitul înăuntrul acestuia şi lama lungă n-a întâmpinat nici o rezistenţă.

  — Îmi face impresia că o să avem de furcă pe aici, a spus el încet în germană. Crăpătură pare să pătrundă adâncă în perete. Dacă stă cineva în partea cealaltă poate să audă fiecare cuvânt spus aici.

  — Alături se află o cămăruţă în care îşi păstrează Iacob tacâmurile de argint, a spus lordul. Fireşte că Iacob trebuie eliminat, fiind în afară de orice bănuială. El l-a slujit în trecut pe tatăl meu cu o fidelitate, care mi-a oferit-o şi mie. Aşa că nu are de ce să uneltească ceva şi să tragă cu urechea.

  — Fără îndoială că aveţi dreptate în toate privinţele, mylord. Însă aveţi şi personal localnic, în rândul căruia trebuie căutat spionul, în caz că aici e vorba într-adevăr de

un loc de ascultare.

  — Această deschizătură n-a existat pe vremuri, a explicat Pembrook. Am cumpărat eu însumi goblenurile şi broderiile de mătase şi am supravegheat instalarea lor. Iacob s-a adresat el lacheului care intra, ţi-a bătut la ochi această scobitură atunci când noi am prins goblenurile?

  — Nu mylord, zidul era neted.

  — Se observă totuşi că deschizătura n-a fost făcută de prea mult timp, a intervenit George. Suprafaţa cuburilor de piatră este întunecată şi fără luciu, în vreme ce marginile spărturii lucesc şi sunt zgrunţuroasă la pipăit.

  — Trebuie să luăm în considerare că pe aici există şi alte locuri de ascultare, a fost de părere căpitanul, deoarece cămara de dincolo n-a fost întotdeauna la îndemâna persoanei în cauză. Iacob putea totuşi să-i prindă asupra faptului în cămară şi ar fi fost neplăcut să fie dată afară din slujbă, dacă era găsită. Aşadar noi trebuie să ne căutăm un alt loc pentru discuţii. Propun ca după masă să o luăm pe Menam în sus cu una din ambarcaţiunile dumneavoastră.

  De pe verandă se putea vedea peste zid întinderea fluviului până departe înspre vest. Lordul lăsase după defrişare două tulpini de copaci, aşa încât printre ele privirea putea fi aruncată până departe. Cu toate că aici pe verandă nu era cu putinţă să se arate vreun spion, se evita cu grijă să se vorbească despre taina ce-l îngrijora pe Pembrook. Iacob a servit o gustare consistentă. După cum se obişnuia la tropice, masa principală urma să fie servită după apusul soarelui. Pe când se consuma un peşte excelent, lordul s-a ridicat de pe jilţ şi privind fix peste fluviu, a arătat undeva în faţă.

  — Iată că a apărut din nou.

  Camarazii i-au urmărit privirea. Pe fluviu se vedea clar vâslind o femeie tânără. S-au uitat într-acolo, deşi era destul de departe ca să s-o observe bine.

  — Se pare că aţi văzut-o de mai multe ori pe tânără, a remarcat căpitanul.

  — De când am zărit-o pentru prima oară, o văd aproape zilnic pe aici. Ieri şi alaltăieri a venit până aproape de intrare. Are oare legătură cu Austin?

   Ultimul cuvânt şi l-a spus lordul ca pentru sine. În schimb, camarazilor nu le-a scăpat. Deoarece nu le era adresat lor, n-au mai vrut să insiste asupra acestuia lucru. Oricum, au urmărit totuşi cu interes pe tânăra indigenă. Ea lopăta încet încolo şi încoace şi privea mereu în partea asta într-un mod bătător la ochi.

   — Am să vorbesc cu ea, a spus lordul. Lasă impresia că urmăreşte un scop, care poate avea legătură cu noi.

   — Faceţi-o, a aprobat din cap căpitanul. Fără a intra în amănunte, îmi face impresia totuşi că e deja un lucru hotărât că aici nu suntem destul de apăraţi. Agresorul are nevoie de ceva, de cât mai multe informaţii şi depinde de un informator din aceste locuri.

   — Să fiu al naibii, căpitane, a exclamat Pembrook. Dumneata eşti exact omul care a şi găsit punctul esenţial de sprijin. Acum să aflăm cine este acela.

   Căpitanul a râs:

   — De altfel, băştinaşa noastră pare că vrea să renunţe la misiunea sa. Ea s-a întors şi a apucat-o repede pe drumul pe care a venit. Fie că a fost chemată sau n-a mai avut timp la dispoziţie.

   — S-o luăm imediat după barcă, a sărit Pembrook, a cărui stare de spirit se îmbunătăţea văzând cu ochii în prezenţa lui Farrow. Poate reuşim s-o mai ajungem pe fată. De fapt ce caută ea în partea aceea? Până la cel mai apropiat sat, pe ambele maluri, se întindea un ţinut uriaş, împădurit.

   — Câteodată se află în imediata noastră apropiere secrete de care nu avem idee, a fost de părere căpitanul.

   George se învârtea întâmplător prin grădină şi deodată i s-a părut că o siluetă scundă dispare fulgerător după un adăpost. El şi-a împărtăşit imediat observaţia. Lordul a vrut să scotocească neîntârziat prin grădină, însă căpitanul l-a reţinut.

   — Acum n-are nici un rost, mylord. Nu-l vom mai găsi pe individ şi nu vom face decât să-l speriem. Avem prilejul să-l urmărim fără a bate la ochi şi să punem mâna pe el cu altă ocazie. Aveţi printre slugile dumneavoastră pe cineva neobişnuit de mic?

   — Aproape toţi sunt mărunţi, a fost răspunsul. Cu aceasta nu ajungem prea departe. E groaznic să ai în casă un spion.

   Lordul i-a dat lui lacob însărcinarea ca în timpul absenţei sale să urmărească fără a bate la ochi prin jur pe oricine i se pare suspect, apoi s-a urcat în barcă, pe care o conducea el însuşi. Barca cu motor a alunecat sprintenă-n susul fluviului dar o pândeau zadarnic pe siameză. Pe alocuri se înălţau tulpini uriaşe şi dese de bambus, pe unde ea putea să se fi ascuns. După vreo doi kilometri, Pembrook a încetinit motorul. Elicea a mai făcut câteva turaţii şi barca s-a oprit pe loc, purtată doar de curent.

PRIN DESIŞUL DE BAMBUS

   — ŞI ACUM, DRAGI PRIETENI, vreau să vă povestesc ce m-a îndemnat să locuiesc aici, a început lordul Pembrook. Ce-i drept, este o poveste de familie, căruia i-am păstrat cu grijă secretul. Eu am un frate tânăr, pe Austin, care întreprinde de vreo patru ani o călătorie prin lume. Ultima veste am primit-o de circa trei ani la Bangkok. Austin scria cu înflăcărare despre frumuseţea acestui templu, încheind apoi cu afirmaţia că a dat peste un lucru ciudat. Din acel moment n-am mai auzit nimic despre el. O întrebare la consulat a primit răspunsul că Austin pornise la drum într-o regiune necunoscută. Mama mea m-a rugat să întreprind personal investigaţiile. La sosirea mea aici, m-am adresat poliţiei, dar chiar de la început n-am putut afla nimic. Abia după ce am legat o oarecare prietenie cu un inspector am aflat că fratele meu Austin fusese văzut în templul din vecinătate, pe care apoi eu l-am cumpărat, împreună cu o tânără băştinaşă siameză. N-am fost prea încrezător în amănuntele ce le ştia inspectorul despre această fată şi l-am scos din sărite. Totuşi m-am decis să o iau pe urma acestui mister. Dar în acelaşi timp trebuie să recunosc că în trei ani n-am obţinut nimic.

   — Hm, fără îndoială că-i ciudat şi destul de trist, a spus căpitanul. Desigur europeanul ajunge uneori să cadă jertfă farmecelor unei femei băştinaşe, dar se întâmplă mai rar ca o astfel de legătură a unui alb să nu rămână fără urmă. De cele mai multe ori dispărutul căzut victimă pasiunii sale este căutat în regiuni necunoscute. De aceea ne-aţi chemat acum atât de urgent, Mylord? La ultima noastră întâlnire n- aţi amintit despre fratele dumneavoastră pierdut.

   — Într-adevăr, pentru ca nimeni să nu se bage în nişte supărătoare treburi de familie. Situaţia mea este deosebit de neplăcută, dacă în rândul rudelor de familie ar ajunge o femeie băştinaşă.

   — Vă înţeleg, a încuviinţat Farrow. Însă ar fi fost bine dacă încă de atunci noi am fi efectuat investigaţiile.. Totuşi,

de ce radiograma dumneavoastră a fost aşa de urgentă?

   Lordul a scos din buzunar un petec de hârtie mototolit şi murdar:

   — Acest bilet se afla într-o dimineaţă pe verandă, înainte de transmisia prin radio. O înştiinţare de la fratele meu, neîndoielnic cu scrisul său. Poftim căpitane, citeşte, să afle şi însoţitorii dumneatale.

   Căpitanul a descifrat cu greu rândurile scrise pe fugă:

   „Vreau să mă reîntorc. Ajută-mă! Austin"

   Farrow i-a restituit gânditor foaia de hârtie.

   — Fratele dumneavoastră, a luat cuvântul George, pare să se fi retras de bunăvoie în exilul său. Acum doreşte să revină însă e împiedecat să o facă. În schimb el trebuie să cunoască că vă aflaţi în apropierea sa. Aşa dar, noi avem cel puţin speranţa că îl vom găsi.

   — Mi-am dat şi eu seama de asta, dragă domnule George, de vreme ce am transmis radiograma. Austin trăieşte pe aici prin apropiere. Poţi să-ţi dai seama ce efect a produs această veste asupra mea. După ce ma venit din Anglia şi am cumpărat proprietatea asta, am întreprins cercetări timp de un an de zile, însă fără rezultat. Această ştire m-a adus pe o cale misterioasă. Acum mă tem ca o încercare de eliberare să nu-i pună viaţa în primejdie.

   — De aici încolo se impune să acţionăm cu prudenţă, a spus căpitanul. Pe cât se pare, printre oamenii ce-l supraveghează, fratele dumneavoastră are un prieten care a adus biletul pe verandă. Acest lucru oferă o mare speranţă şi noi trebuie să încercăm să prindem firul. Poate că o vom urmări pe tânăra siameză. Cel mai bine ar fi să pornim acum şi să ne apropiem pe cât se poate mai în linişte de malul vestic al fluviului. Cam pe acolo am pierdut- o noi din vedere. Dacă s-a ascuns prin stufăriş, se va arăta. Dacă nu, vom găsi probabil vreo trecere prin care ar putea pătrunde ambarcaţia dumneavoastră.

   — Şi dacă nu vom găsi nimic? a izbucnit destul de îngrijorată vocea lordului.

   Perspectiva de a se rătăci în uriaşa pădure nu i se părea totuşi prea atrăgătoare. Însă căpitanul la-ncurajat.

   — Vom vedea, mylord. Şi dacă nu vom obţine nici un

rezultat se va ivi şi o altă variantă. O aveţi la îndemână.

   Veţi cârmi în cealaltă parte şi veţi opri motorul şi ne veţi lăsa ca să o luăm pe jos. Şi atunci e posibilă o reuşită.

   Curând ambarcaţia a alunecat cu motorul oprit, la o depărtare de vreo doi metri de marginea desişului de bambus, acesta era atât de des, încât o barcă ca cea a fetei ar fi lăsat îndărăt o urmă nu prea lată. Cel puţin trebuia să dea în lături cât de cât tulpinile. Dar în scurt timp acestea şi-ar fi revenit şi s-ar fi îndreptat la loc.

   La vreun kilometru de locuinţa lordului, George a descoperit un loc unde tijele de bambus erau îndoite. Poate că nu era întâmplător că vârfurile lor erau mai gălbui decât celelalte din preajmă.

   — Priviţi, a spus George, ieri sau alaltăieri pe aici a intrat neapărat o ambarcaţie, deoarece tulpinele sunt deja veştejite.

   — Socot, George, că nu te înşeli în această privinţă, a fost de părere căpitanul. Bine înţeles încă că nu suntem în stare s-o luăm pe aici cu barca cu motor. Ne-am împotmoli şi în afară de asta, am şterge urma. Fiţi atenţi la locul acesta, vedeţi copacul de acolo cu crengile rupte. Vom avea în el un reper bun, când ne vom reîntoarce cu un canu. Mylord, opriţi motorul. Va trebui totuşi să renunţăm acum. Dacă această urmă a fost croită de cineva, ceea ce este cu putinţă, o pierdem pe fată. Ea poate să dispară peste noapte.

   Prevederea se dovedea acum inutilă. Până la reşedinţa lordului n-au constat nici un loc bătător la ochi. Au străbătut fluviul şi au tras la debarcader.

   Căpitanul a spus îngândurat:

   — Dacă ne-am înapoia imediat cu un canu? Dar deja s-a făcut târziu şi peste patru ore se va întuneca. E clar că totuşi nu mai putem întreprinde nimic.

   — Tată, cu toate acestea eu şi cu Petre am putea trage o raită rapidă pe acolo. Numai să găsim un canu care să-şi poată croi drum printre bambuşi. Atunci vom afla cel puţin dacă ne găsim pe calea dea bună. În patru ore vom putea lesne s-o scoatem la capăt şi să ne reîntoarcem până se înnoptează.

   —  Bine. Dar să nu vă lăsaţi ispitiţi să pătrundeţi în pădure. Asta ar putea să provoace nu puţine primejdii pentru noi, ca şi pentru mister Austin. Nu-i cazul totuşi să vă recomand să manifestaţi băgare de seamă. Ştiţi şi singuri asta de dinainte.

   — Luaţi canu-ul cel mic de acolo, le-a strigat lordul, este uşor de condus şi în acelaşi timp, destul de îngust ca să se pătrundă printre bambuşi. V-aş însoţi totuşi cu plăcere, încă mă tem că poate nu sunt destul de prudent. Sper să aveţi succes.

   —  Asta este şi convingerea mea, a spus George încrezător. Însă noi nu-i vom lua-o înaintea fetei băştinaşe, întrucât ea trebuie să se fi mistuit în desişul de bambus.

   — Doamne, ce fericit aş fi dacă, în sfârşit am prinde acest fir în mână! Austin a fost răsfăţatul nostru, al tuturor. Era un tânăr aşa de bun! Sunt foarte sigur că asupra lui s-a comis un abuz îngrozitor şi inima lui sensibilă a primit o puternică lovitură.

   Lordul a adresat ultimele cuvinte doar căpitanului, deoarece George şi Petre săreau deja în mica ambarcaţie. Petre a apucat vâsla şi a împins cu putere înainte uşorul canu. A luptat împotriva curentului şi a ajuns îndată la ţărmul din faţă. Orientându-se după copacul fixat ca reper de către Farrow, ei au descoperi fără greutate locul şi au condus prudent canu-ul înainte printre bambuşi. George stătea îngenunchiat în faţă şi dădea la o parte tulpinele. În acest timp, Petre se opintea şi el din greu, împingând canu- ul adânc în interiorul desişului.

   După aproximativ zece minute, George a dat drumul unui fluierat uşor. Printre bambuşi era croit un culoar, suficient de lat pentru un canu, pe care îl puteau folosi şi ei. Pe lângă asta, tulpinele groase erau tăiate adânc sub apă, încât capetele rămase dedesubt nu atingeau fundul ambarcaţiei. Oricât s-ar fi ostenit George el nu şi-ar fi atins scopul. Culoarul nu părea să fi fost folosit decât odată sau de două ori. Aceasta deschidea într-adevăr o perspectivă ademenitoare!

   — Petre, a spus George triumfător, această potecă este proaspătă! Îţi dai seama că lordul a trecut adesea prin apropierea acestui loc, fără să aibă bănuiala cât de aproape era de capătul firului, în atâţia ani de căutări?

   — Aşadar, sunteţi convins de pe acum de asta? a replicat Petre. Ar fi nevoie totuşi de urmărit încă destul de mult cum stau lucrurile pe aici. V-aţi şi gândit că tânărul lord ar putea fi închis pe undeva?

   — De ce spui tânărul lord? l-a întrebat George. Totuşi el nu este un lord. Însuşi Pembrook a spus-o.

   — Aşa este, bătrâne, a fost de acord George. Însă cu lorzii lucrurile se prezintă în altfel decât cu conţii noştri. Pe la ei moşteneşte acest titlu întotdeauna doar fiul cel mai mare.

   — Aşa dar, din această cauză a spus dom căpitan „ mister Austin", a mormăit Petre. Acum, domnule George, asta nu mă interesează prea mult. Mi-e tot una dacă salvăm un lord adevărat sau nu.

   George a râs.

   — Până una alta, sunt curios să aflu cât de mult poţi să-ţi stăpâneşti pasiunea vânătorească. Precum observ că decurg lucrurile, se pare că am făcut o descoperire foarte interesantă. Este evident că mister Austin e reţinut împotriva voinţei sale şi se află sub cea mai mare ameninţare. Aceasta este desigur o crimă. Totuşi, tu ca marinar vechi, ce crezi, ce scop se urmăreşte? Şi mai mult încă, aceşti răufăcători nu se lasă văzuţi la lumina zilei! E de neînţeles!

   George observă zâmbind pe sub mustaţă efectul spuselor sale. Ochii lui Petre erau tot mai încordaţi pe măsură ce barca mânată de el îşi iuţea mersul. Şi astfel peste puţin au ajuns la un loc mai solid al malului. Dar enormul stufăriş părea că voia să le zădărnicească cu orice preţ intenţiile. În sfârşit, George a mai dat încă o dată la o parte tijele şi s-au pomenit sub un acoperiş scund de verdeaţă. Aici era destul de plăcut. Vlăstarele din vârf aplecate în jos se uneau şi formau deasupra o boltă deasă.

   Vrând nevrând, Petre a trebuit să înainteze. El şi-a înţepenit canu-ul în nişte crengi groase şi a sărit pe teren uscat. La rândul său, George s-a grăbit să iasă din barcă şi fără a putea părăsi acoperişul de verdeaţă din pădure, a

iscodit printre tulpini în partea opusă.

   Şi-a reţinut deodată respiraţia. De acolo, în faţa lui pornea prin hăţişuri, în adâncul pădurii o potecă îngustă. În apropiere zăceau câţiva lujeri încă proaspeţi. Poate că-i lăsase fata după ce curăţase cărarea de vegetaţia luxuriantă. Era posibil ca ea să aibă chiar însărcinarea să procure cele necesare din acest oraş şi să păstreze mai ales legătura cu lumea exterioară. Indivizii care stăteau ascunşi aici socoteau desigur ca o fată bătea mai puţin la ochi.

   George s-a strecurat afară din tufiş. A înaintat doar câţiva paşi şi s-a oprit. Petre l-a apucat de braţe şi laba uriaşului la reţinut fără speranţa de a scăpa.

   — Domnule George, ce a spus căpitanul? L-a dojenit gigantul cu neînduplecare. Şi dacă chestiunea e atât de gravă pe cât o socoţi, avem toate motivele să-l ascultăm. După cum ne dăm seama, cei de aici sunt bine organizaţi. Dacă ne vom da de gol, putem strica totul şi pe lângă aceasta, ne vom afla şi noi în cea nai mare primejdie. Am găsit ceea ce aţi vrut şi-a sta trebuie să ne satisfacă.

   George încă şovăia. Cărarea îl atrăgea categoric. Totuşi era mai bine dacă putea să-l informeze imediat pe tatăl său de ce aflase. Deodată au tresărit amândoi. Ţinându-l încă puternic de braţ, Petre l-a tras aproape involuntar după el. S-a auzit un sunet destul de îndepărtat, ca şi cum ar fi suflat cineva într-un corn.

   — Imediat înapoi! l-a îndemnat hotărât uriaşul. S-ar putea să fie un semnal de alarmă. Atunci ar însemna că ne-au descoperit.

   George mai ezita încă. Pentru el misteriosul sunet însemna un nou motiv de continuare a investigaţiei. Apoi a răsunat pentru a doua oară, precum o trompetă, încă şi mai furios, mai puternic şi chiar mai aproape. Petre şi-a încleştat şi mai strâns mâna pe braţul lui George.

   — Să-i dăm drumul acum! l-a zorit Petre cu şi mai multă vehemenţă. Pe spatele său apăsa autoritatea căpitanului. Dacă nu, i-a atras atenţia tânărului său stăpân, ne aşteaptă o mare primejdie!

   Acest avertisment tăios l-a adus pe George la realitate. Era totuşi foarte ciudat cum suna acest semnal, chiar în momentul când călcaseră pitulaţi pe cărare. Semnalul de înştiinţare putea fi stârnit de vreun dispozitiv ascuns prin apropiere. Acum când necunoscutul devenea atât de primejdios, fiul căpitanului se aştepta la orice.

   George s-a întors deîndată ce uriaşul i-a slăbit strânsoarea. El s-a simţit îmboldit să scotocească imediat prin preajmă, pentru a găsi vreun eventual cablu, pe care să-l fi instalat vreun alb oarecare. Dar n-a dat peste nimic. În cele din urmă George s-a întors descumpănit. Dar şi-a dat seama câtă mare răspundere îi revenea. N-ar mai fi putut da ochii cu lordul dacă printr-o uşurinţă din partea sa ar fi provocat vreo nenorocire fratelui acestuia.

   — Aşadar, e în regulă, a spus el. Ne vom reîntoarce. Poate că mâine dimineaţă vom izbuti să intrăm în pădure pe un alt drum. Acum ştim cam pe unde se ascunde acest mister.

   De îndată ce am lăsat în urmă desişul de bambus, George a apucat cea de a doua vâslă. Uşoara ambarcaţie a ţâşnit drept înainte. Curând au ajuns la debarcaderul lordului şi barca a fost legată de acesta. George a bătut cu ciocanul şi după câteva minute Iacob le-a deschis greaua uşă din bronz.

III

ELEFANTUL ALB

   — EI, V-AŢI ÎNTORS? Aţi descoperit ceva? i-a primit lordul Pembrook cuprins de bucurie.

   — Mylord, la locul cunoscut dintre bambuşi este deschisă o potecă care duce în interiorul ţinutului. De-abia am păşit pe ea, că au răsunat două scurte sunete de trompetă, unul după altul. Nu mi-am dat seama despre ce este vorba. Însă desigur, asta totuşi se poate presupune.

   — Este neplăcut, a spus căpitanul. Dacă indivizii stabiliţi acolo bănuiesc ceva, mister Austin este foarte primejduit. Aţi atins ceva, în treacăt vreun cablu?

   — M-am şi gândit la asta şi am cercetat cu de-amănuntul peste tot, dar n-am găsit nimic.

   — Acum nu se mai poate schimba mult, a spus hotărât căpitanul. Va trebui să ne dăm seama dacă oamenii aceia sau alarmat. Dacă aşa ceva se confirmă şi pe mister Austin îl ameninţă o primejdie, atunci, după părerea mea, e necesar să întreprindem imediat ceva. Fireşte că intenţia noastră va fi îngreunată de întuneric.

   — Doar în parte, tată, s-a repezit cu înflăcărare George. Pe de altă parte, el na va proteja totuşi. De altfel, după cum mi-ai povestit, multe din acţiunile de război se desfăşoară pe timpul nopţii.

   Farrow a zâmbit pe sub mustaţă.

   — Nu te mai osteni degeaba George. După cum vezi, eu sunt de acord cu asta. Totuşi hotărârea finală aparţine lordului Pembrook.

   — În nici un caz, căpitane Farrow, a spus lordul. Am încredere şi mă las cu totul pe mâna dumitale. Dumneata poţi să găseşti rezolvarea. Sunt pe de-a întregul de părerea că primejdia ce ameninţă pe fratele meu va stărui, dacă noi sau ceilalţi vom întreprinde ceva, dar poate chiar mai mult, dacă noi nu vom acţiona de loc. De altfel, el însuşi ştie asta şi ne roagă să-l eliberăm, ne cere să încercăm totul.

   Cina, pe care Iacob a servit-o cu o oră mai târziu, a decurs în cea mai serioasă atmosferă. Fireşte că nu le era teamă de duşmanii ce aveau să-i înfrunte: neliniştea camarazilor era faţă de fratele lordului. Aveau să izbutească să-l elibereze înainte de a i se întâmpla ceva? Bineînţeles că George nu se îndoia de fel. Pentru el, asta era de la sine înţeles şi în acelaşi timp, avea ca de obicei, un bun prilej de a trăi o nouă aventură. Totuşi, a evitat să împărtăşească ceva celorlalţi.

   Imediat după masă, Farrow a dat îndrumările pentru acţiunea din timpul nopţii.

   — Noaptea favorizează pe atacatori, iar aceştia suntem noi, numai când se presupune că se obţine un succes prin surprindere, în condiţiile când adversarul nu se aşteaptă la un atac şi atacatorul, însuşi nu se dă de gol. Nu ştim dacă duşmanii noştri ne aşteaptă. Chiar dacă ei ar fi putut fi avertizaţi de semnalul de alarmă, nu se poate afirma că ne şi aşteaptă astă noapte. Dar noi trebuie să ne bizuim pe asta şi de aceea e nevoie să fim deosebit de atenţi ca să nu producem zgomot. De aici este inevitabilă concluzia de a vă apropia fără agitaţie şi a acţiona rapid şi fără milă! Pistoalele să fie tot timpul cu piedeca dată la o parte şi gata de tragere. Dar să nu se tragă nici un foc asupra vreunei umbre mai departe de cinci metri. Altfel, putem rămâne acasă să le trimitem cartea noastră de vizită. Sper că fiecare a înţeles cum trebuie să se descurce. Se impune să procedăm în aşa fel, a ţinut să adauge Farrow, încât să ajungem la desişul de bambus pe întuneric. Aşa ar fi posibil să ne ferim de a fi observaţi prea devreme. Vom avea o noapte senină şi asta-i foarte bine. Noi vom fi adăpostiţi de păduri şi în acelaşi timp, vom putea să observăm în condiţii bune luminişul. Cel puţin bănuiesc că aşezarea aceea, pe care sper s-o găsim, se găseşte într-un luminiş.

   Farrow a tăcut şi lordul a spus emoţionat.

   — Eram de-acum foarte descurajat. Însă după cum văd cât de energic trataţi chestiunea, am redevenit din nou plin de speranţă. S-ar putea să-mi îmbrăţişez fratele chiar în această noapte?

   — Noi sperăm, i-a răspuns Farrow mişcat. Însă nu-mi pun mâna în foc că vom izbuti să facem totul chiar în această noapte. Practic, nu ştim aproape nimic, nici dificultăţile care eventual ne aşteaptă, ca şi avantajele ce ni se vor oferi. Însă pe oricine îl vom găsi, îl vom apuca de chică, vă asigur de asta mylord.

   Pe când trecea de data asta prin grădină, George nu a putut observa nimic suspect. De asemenea şi strădania lui Iacob pentru care tânărul i-a mulţumit, a fost zadarnică, întrucât n-a mai văzut măruntul personaj apărut mai devreme. De altfel, oricare slujitor era într-adevăr foarte mic de statură şi putea oricând dorea să se ducă puţin în grădină.

   Au luat două canu-uri, dintre care unul îi transporta pe căpitan, pe lord şi pe doctor. În celălalt se găseau din nou George şi cu Petre. O vreme s-au lăsat duşi de curenţi. O prea mare grabă putea bate la ochi. Era mai bine să simuleze o plimbare oarecare de după masă. Dacă nu se vedea nimeni pe mal, asta însemna că-i în regulă. Şi totuşi dinspre mal s-a ivit ceva deosebit.

   Vâsleau în susul apei, înspre malul vestic.

   Se aflau la o depărtare de încă vreo trei sute de metri de locul unde trebuiau să intre în desişul de bambus, când s-au întâlnit cu un canu destul de mare. În el se aflau şase siamezi, din care patru se foloseau de nişte vâsle scurte. Barca străină avea pânza coborâtă. Şase perechi de ochi iau măsurat pe camarazi, însă nici unul dintre siamezi nu s-a întors spre ei când canu-ul lor a trecut pe alături.

   George s-a lăsat să fie ajuns de canu-ul căpitanului şi a spus:

   — Tată, n-ai sentimentul că este ceva necurat cu aceşti oameni? Cu siguranţă că nu sunt nişte pescari inofensivi. Poate că fac parte din aceeaşi indivizi din pădure.

   — Asta ar fi fatal, i-a replicat căpitanul, deoarece cu siguranţă că l-au recunoscut pe lordul Pembrook. Acum, nu avem cum să-i inducem în eroare. Nu mai putem alunga suspiciunea celorlalţi de-acum înainte.

   Căpitanul era conştient de pericol. Siamezii aveau să-şi înştiinţeze probabil pe ai lor din cauza bănuielilor trezite de prezenţa lordului Pembrook şi atunci situaţia devenea foarte critică. În acest caz camarazii puteau eventual să se reîntoarcă şi să găsească o altă cale, pe unde să le cadă în

spate prin surprindere.

  Asta era situaţia, îşi spunea căpitanul şi trebuia neapărat să ţină seama de ea. Când adversarul, avea să afle, va fi aşa de alarmat. Încât va lua măsuri grabnice de prevenire. Totuşi, se impunea ca încă în aceeaşi noapte să încerce o acţiune e eliberare.

  Pe de altă parte, George era convins că pătrunderea în acea vizuină avea să fie destul de grea, dar socotea că momentul era bine ales. De-abia se întunecase. Curând s-a apropiat cel de al doilea canu, în care l-a văzut pe doctorul Bertram stând la provă, urmărindu-l exact pe calea ce-o deschidea el. George înlătura fără întrerupere tulpinelor de bambus din calea sa. O făcea cu atâta iscusinţă, încât, în ciuda liniştii adânci ale nopţii, cu greu se auzea foşnetul tulpinelor ce atingeau în treacăt bordura canu-ului. Au depăşit lina de adâncime maximă a fluviului şi au ajuns repede la mal. Canu-rile au fost priponite bine şi au pătruns cu toţi pe uscat. George s-a strecurat înainte la adăpostul primului tufiş a fost urmat de tatăl său, de lord, apoi de doctor. Şirul era încheiat de uriaş, căruia îi revenea marea răspundere de a observa la timp vreun posibil atac din spate.

  Grupul desfăşurat ca şi puşcaşi în formaţie de trăgători, a fost oprit de George.

  — Ce ai fi tată, dacă am aprinde din când în când lămpile de buzunar? Am putea atunci în aceste condiţii să descoperim dispozitivul de înştiinţare şi să-l scoatem din funcţiune.

  — Nu, s-a opus Farrow. Poate nu s-au asigurat chiar aşa cum presupunem noi că este apărată ascunzătoarea lor. Cu lămpile de buzunar ne-am da de gol după atâta strădanie.

  Încă nu ajunseră prea departe, când pe neaşteptate a răsunat iarăşi sunetul lugubru pe care îl auzise deja George cu câteva ore mai înainte. La scurt timp după aceasta el s-a repetat.

  — Sună ciudat de regulat, a fost de părere căpitanul. Lasă impresia că ar funcţiona întocmai ca un sistem de alarmare. Să-i dăm drumul acum înainte!

  George s-a furişat în faţă cu agilitate şi fără zgomot, ca şi cum ar fi fost un cercetaş indian pe poteca războiului. Felul său de acţiune era rezultatul experienţei militare căpătate de la căpitan şi de aceea, tovarăşii săi procedară la fel. Nici lordul, care era un pasionat vânător de animale mari sălbatice, nu se lăsa mai prejos.

   George ţinea în mâna dreaptă pistolul, gata în orice clipă să tragă, dacă în timp ce mergea în frunte ar fi apărut vreun duşman.

   Cu toate că era foarte întuneric, el înainta cu repeziciune. Totuşi se oprea din când în când. El verifica permanent direcţia în acest timp se lăsa ajuns de cei din spate. N-a durat mult şi s-au apropiat de marginea desişului. Acesta era un indiciu că prin apropiere ar putea exista un post de pază.

   S-au oprit, însă n-au dat de nici o pândă.

   Chiar şi înspăimântătorul sunet nu mai răsună. Aceasta nu era nicidecum un motiv de a se linişti, deoarece nimeni nu uita sinistrul semnal de alarmă repetat de atâtea ori. Aşa că s-au hotărât să se aşeze la pândă şi să aştepte. Întrucât sunetul acela neîntrerupt părea a avea o origine atât de ciudată, se străduiau să tragă cu urechea în direcţia de unde era de aşteptat primejdia.

   După vreo oră George a pornit iar înainte şi o zonă mai puţin întunecoasă le-a semnalat prezenţa unui luminiş. S-a oprit la capătul potecii. Căpitanul a ieşit la lumină. L-au urmat apoi prin semiîntuneric, la dreapta şi la stânga sa, doctorul şi lordul, şovăind la rândul său la apariţia lunii.

   Petre a rămas vreo treizeci de metri mai în urmă, ca să supravegheze locul. Misiunea lui principală rămăsese aceiaşi de a ale asigura spatele.

   În faţă, luminişul era luminat puternic. Puteau observa la lumina lunii fiecare frunză de la marginea desişului.

   — Sunt extrem de interesat să ştiu dacă vom fi întâmpinaţi cu căldură, îi şoptit George tatălui său. De vreme ce indivizii aceştia misterioşi nu au început să sune când am ajuns la capătul potecii, vreau să cred că totuşi....

   George s-a oprit brusc. Chiar în apropiere a răsunat ceva ca o trompetă, impetuos, mânios şi ameninţător. Apoi pădurea din faţă s-a despicat cu o trosnitură. Înainte de a-şi da bine seama despre ce se întâmplă, au auzit un strigăt de groază şi au văzut o tânără indigenă venind val vârtej la marginea pădurii. Acum ea tăcea, însă faţa îi era în mod clar schimonosită de spaimă. A alergat la întâmplare şi speriată prin luminiş, în partea opusă, zăriră din umbră. O bucată din îmbrăcăminte i-a rămas agăţată de un spin.

   Aproape în acelaşi timp a izbucnit un vuiet de parcă se apropia bubuind un mai uriaş. După ce fata a înaintat vreo treizeci de metri în luminiş, zidul de verdeaţă al pădurii a zburat în lături, a răsunat furios o trompetă şi a năvălit afară un uriaş elefant alb. La lumina lunii, pielea îi lucea ca şi argintul. Deja elefantul îşi dăduse seama unde se repezise faţa şi slobozise un sunet, unul asemănător întrucâtva ca cel scos de o trompetă, dar totuşi un strigăt de elefant, însă ceva mai diferit.

   Elefantul s-a oprit deodată din plin mers şi-a legănat neliniştit trompa încoace şi încolo, de parcă nu ştia ce să facă. Apoi s-a întors şi a luat-o liniştit înspre locul de unde ieşise. Când a dispărut din vedere, aventurierii noştri au ieşit cu toţi la vedere. Chiar şi Petre s-a apropiat.

   — Acesta este un elefant sacru, a spus căpitanul. La siamezi un elefant alb este socotit sfânt şi dus până şi într- un locaş de cult. Este un lucru grav atunci când îl tratezi prost pe un astfel de animal. Acestui mascul nu pare să i se întâmple aşa ceva. El răspunde cu plăcere la chemarea îngrijitorului său printr-un sunet de trompetă, asemănător cu propriul său strigăt. Fireşte că unul ca acesta are toane. Dintr-o pricină oarecare, el s-a supărat destul de rău pe fată.

   A intervenit şi Petre.

   — Cu această tânără ceva nu-i în regulă, era îngrozitor de speriată. Se pare că elefantul o aştepta pe fată. Eu am auzit că elegantul este tot atât de şiret, pe cât de înţelept.

   — Totuşi acum ştim, a luat cuvântul George, ce semnificaţie au acele semnale neliniştitoare. Acestea nu sunt semnale de alarmă. Când elefantul se îndepărtează prea mult, îngrijitorul îl cheamă cu sunete de trompetă şi acesta se reîntoarce.

   Prin urmare nu trebuie să ne temem, de vreme ce am descoperit acest lucru şi putem să urmăm fără grijă drumul croit de el. Acesta ne va duce acolo unde vrem noi, a încheiat George frecându-şi mâinile.

   — Dar acum, George, să nu depăşim limitele încrederii şi siguranţei de sine, l-a prevenit căpitanul. Sper că vom ieşi cu bine din acest primejdios mister. Când apare un asemenea elefant alb, care-i animalul sfânt al Siamului, el devine întotdeauna o gravă ameninţare pentru noi europenii. Bineînţeles că atunci când avem de-a face cu fanatici ca aceştia, pentru care viaţa omului nu valorează nimic când li se pare că-i pus în pericol locaşul lor sfânt. Eu îndrăznesc să cred, mylord, că fratele dumneavoastră e închis aici. Poate că aceşti indivizi au pătruns în mintea lui romantică cu o anumită intenţie şi probabil l-au atras aici. Acum îl stăpânesc şi nu vor să-l elibereze. Fiţi sigur că el ar muri dacă s-ar trăda locul lor sfânt printr-o tentativă de a-i surprinde. Chiar şi noi suntem ameninţaţi de cea mai mare primejdie dacă lucrurile stau aşa. Fireşte însă că nimic nu nepoate opri. Pe de altă parte, mylord, am putea să ne înapoiem, pentru că există şi posibilitatea ca sărmana dumneavoastră mamă să nu-şi mai îmbrăţişeze vreodată fiul pierdut.

   — Nu, căpitane Farrow, a ripostat energic Pembrook. În nici un caz! Întrucât primejdia se arată a fi atât de mare, este de datoria mea să fac personal totul ce se poate pentru salvarea fratelui meu. Nu ne vom opri! Dacă preotul de aici, după cât se pare, îşi închide elefantul peste noapte într-un adăpost, nu ne va ameninţa nici un pericol. Şi după cum deja ştiţi, nici din spate. Cine ştie dacă vom mai întâlni vreodată vreo împrejurare atât de favorabilă.

O DESCOPERIRE SURPRINZĂTOARE

   — BINE, MILORD, vă înţeleg hotărârea şi o respect, a spus căpitanul grav. Însă în acest caz trebuie să făgăduiţi că veţi respecta necondiţionat dispoziţiile mele şi în consecinţă, să le îndepliniţi întocmai. Nici o imprudenţă, chiar dacă s-ar putea să-l vedeţi pe neaşteptate. Trebuie să ţinem seama pe de-a întregul de viclenia duşmanilor noştri. Ei pot să ne întindă o cursă arătându-l pe fratele dumneavoastră.

   — Sunt cu totul la dispoziţia dumitale, căpitane. De altfel, eu am nervi de vânător de fiare mari, pe care i-am pus adesea la încercare. În caz că-l voi vedea aparent liber pe fratele meu, n-am să mă grăbesc spre el, ci dimpotrivă, voi proceda cum voieşti dumneata. Poţi conta pe mine.

   — Atunci să-i dăm drumul pe vechea direcţie de mers, cu Petre în calitate de încheietor de coloană. N-avem voie să-i uităm pe cei şase siamezi!

   — Da, a ţinut lordul să-i întărească spusele. Pentru că ne- au străpuns adânc cu privirea. Chipul unuia dintre ei mi s-a părut ciudat de cunoscut, deşi nu pot spune de unde. Însă ştiu precis că l-am văzut de mai multe ori.

   — Da? Atunci avem motive să fim cu băgare de seamă, a spus căpitanul cu hotărâre. Se poate presupune că el este un spion care a dat de multe ori târcoale în jurul reşedinţei voastre.

   — S-ar putea să ai dreptate, căpitane Farrow. În acest caz servitorul dumneavoastră a fost extrem de curios să afle ce căutăm pe fluviu la o oră aşa de târzie.

   — Aşadar Petre, i-aţi postul în primire! a spus Farrow şi i-a făcut semn lui George să-şi continue marşul.

   Au ajuns la marginea luminişului, pe locul unde dispăruse în pădure elefantul. Urma i-a condus repede la o potecă largă, care după cum arăta, o folosea elefantul. Drumul ducea probabil direct spre adăpostul elefantului şi în acelaşi timp, locul unde se afla sediul secret al sectei. În orice caz,

accesul într-acolo era interzis de elefantul alb. Orice asemenea animal aflat în captivitate trebuie să fie declarat sfânt de către şeful local şi protejat într-un loc anume. Şi împotriva acestei reguli, respectată cu stricteţe, se opune cu încăpăţânare o sectă secretă fanatică.

   George a păşit cu hotărâre înainte, oprindu-se din când în când ca să asculte. Acum nu se temea de oameni ci de elefantul alb. Animalul putea lesne să-i adulmece iar prin comportarea lui să atragă luarea aminte a stăpânului său. Eventual, putea de asemenea să fie cuprins de un acces de furie. În acest caz, se impunea să-şi caute refugiu în copaci şi oricum, ar fi fost descoperiţi în mod inevitabil de siamezi. Aveau să se descurce în raport de situaţie şi nu se putea face de dinainte vreun plan.

   De aceea George înainta pas cu pas, cu atât mai precaut. S-a oprit totuşi, ca să-şi împărtăşească temerile sale căpitanului.

   — Ai dreptate, George, a fost de acord tatăl său. Eu încă nu m-am gândit la asta. Chiar dacă elefantul e închis în timpul nopţii, el poate să ne ameninţe. Ţinând seama de veneraţia de care se bucură elefantul alb, acesta trebuie să se afle acum la adăpost în vreun grajd. Şi în asemenea situaţie, intenţiile noastre pot fi zădărnicite.

   — Pentru o astfel de eventualitate, am o soluţie, a spus doctorul înviorat. Am remarcat de mai multe ori mirosul unei plante, de care animalele de obicei se feresc. Să mergem mai încet, ca să găsim ceea ce am descoperit. N- au trecut decât vreo câteva minute şi doctorul s-a şi aplecat. El s-a îndreptat spre un arbust mărunt care răspândeşte un miros slab.

   — Va trebui să ne frecăm straşnic cu frunzele acestea cărnoase, a spus el. Şi atunci elefantul nu ne va adulmeca. Eu am utilizat deja acest mijloc de mai multe ori, când am vrut să evit apropierea vreunui animal primejdios. El nu are efect asupra tuturor animalelor, ba chiar lasă impresia că pe unele le atrage. În ce priveşte elefantul alb, cred că-l detestă.

   Camarazii nu s-au lăsat rugaţi de două ori şi-au urmat exemplul doctorului. De îndată ce au zdrobit frunzele acestei plante s-a împrăştiat o duhoare nemaipomenit de pătrunzătoare şi în acelaşi timp, destul de usturătoare.

  În timpul acestei opriri, Farrow s-a adresat lordului.

  — De altfel socot că nu-i cazul să ne amestecăm prea mult în treburile oamenilor care au elefant alb. Dacă îl vom elibera pe fratele dumneavoastră fără luptă, îi vom lăsa în pace.

  — Asta este şi părerea mea, a fost de acord lordul. Eu am să plec imediat cu fratele meu. Vom lua primul avion spre Europa.

  — Aşa e, asta-i cel mai bine, a spus Farrow. Aceşti fanatici se tem că cineva ar putea vorbi despre secretul lor. Trebuie să preveniţi posibilitatea oricărui atentat.

  — Acum este prematur orice plan de viitor, a luat din nou cuvântul lordul. Deocamdată cel mai important lucru este să fie eliberat fratele meu. După mine, ar fi bine dacă am putea ajunge la siamezii la care s-a refugiat elefantul. Atunci am aflat cu siguranţă secretul lor şi am şti unde se găseşte fratele meu.

  — Da, vom acţiona fără şovăială şi greşeli, i-a răspuns căpitanul. De altfel, am văzut pe unde a dispărut elefantul în desiş.

  Acum toţi terminară să se frecţioneze cu frunzele. Şi-au reluat cu râvna drumul, dar George şi-a redus curând din nou ritmul. O revărsare de lumină i-a dezvăluit în apropiere un nou luminiş. Peste puţin, printr-un mare gol de vegetaţie au descoperit o clădire lungă prevăzută cu o cupolă enormă. Se aflau la ţintă!

  Cupola demonstra că era vorba despre un templu mare. Cândva au fost ridicate numeroase în această regiune şi apoi părăsite şi uitate în pădurea virgină. Acum era binevenit pentru o sectă, prin avantajul de a fi în apropierea oraşului.

  Cu toată că lumina lunii cădea doar ici şi colo, se observau totuşi pereţii albicioşi ai construcţiei printre vrejurile pădurii tropicale. Din pricina pădurii virgine şi în ciuda liniilor aeriene dinspre Bangkok, secretul său s-a păstrat până astăzi. Înaintea lor stăruie o lumină intensă, la fel şi pe clădirea ascunsă după un zid înalt. Acest vechi şi neîntrecut templu oferea o privelişte fantastică, ascunsă în mod bizar unui observator aerian de un petec de pădure virgină.

  După ce au contemplat cu toţii o vreme de după bătrânii copaci, căpitanul şi-a exprimat părerea.

  — Această examinare nu ne mai este de folos, noi va trebui de-acum să vedem ce este dincolo de ziduri. Ne putem totuşi urca cu uşurinţa pe lianele căţărătoare. N-are nici un rost s-o luăm pe întinderea asta luminată. Ne vom despărţi cu toţi şi vom străbate luminişul, unul câte unul, de la un tufiş la altul.

TIGRUL DRESAT

   CAMARAZII AU AJUNS fără nici un incident în umbra lăsată de înălţimea zidului. Plantele căţărătoare erau îndeajuns de rezistente ca să susţină un om şi era uşor să se urce pe ele. Căpitanul a dat semnalul şi George a început să se înalţe. Fireşte că-şi dădea silinţa s-o facă cât mai pe tăcute. Dar el nu putea totuşi să evite foşnetul frunzelor. Când a ajuns sus, s-a uitat cu băgare de seamă în partea cealaltă, ridicându-şi capul doar la marginea zidului. Aveam în vedere că dincolo se putea să se afle vreo strajă, care să fi fost prevenită de zgomot şi să-l zărească. Dar nu se vedea nici un om şi nu se auzea nici o mişcare. Clădirea părea părăsită. În afară de templul cu cupolă, George a mai văzut încă trei constructori auxiliare. După cât se părea, acestea serveau din vremuri de demult ca adăposturi pentru credincioşi şi ca grajd. Construcţiile aminteau prin stilul lor arhitectonic de cabanele de vânătoare ale unui maharajah indian.

   Şi ceilalţi au ajuns fără greutate pe creasta zidului şi au privit încordaţi dincolo. Căpitanul a şoptit:

   —  Presupus că elefantul alb se găseşte în grajd. În clădirea aceea mai mare din mijloc, acolo poate să fie. Să mai aşteptăm. Poate că au orânduit un cordon de pază. De aceea va trebui să examinăm terenul pe o oarecare distanţă, mai înainte de a întreprinde ceva.

   S-a scurs minut după minut, însă nu s-a ivit nici un paznic. În cele din urmă George şi-a pierdut răbdarea. El s-a ridicat şi a trecut un picior peste zid.

   — Aşa, a spus el hotărât, voi merge să văd ce este. Fiţi cu ochii pe mine şi în caz că...

   Deodată el şi-a retras piciorul şi a alunecat rapid pe vechiul său loc. Dinspre clădiri venea agale un tigru uriaş. Nu lăsa impresia că îi simţea pe intruşi. Păşea spre zid cu un calm enervant fără măcar să-şi ridice capul.

   Aventurierii îşi reţineau până şi răsuflarea. Acesta era fără îndoială paznicul, pe care nimeni nu-l putea întrece.

Unul care nu se lăsa corupt şi cât se poate de vigilent faţă de oameni.

   Uriaşul tigru venea cu capul lăsat în jos şi se furişa tot mai aproape de-a lungul zidului.

   Pe neaşteptate, fără vreun indiciu anterior, s-a aruncat în sus. A fost un salt splendid. Din fericire zidul era foarte înalt. Cu toate acestea o labă a trecut chiar pe lângă faţa lui George, ceva mai jos de culmea zidului. George a fost cât pe ce să cadă de spaimă, atât de fără veste şi viclean fusese aruncată gheara. El a putut însă să se ţină bine şi nu a alunecat decât un pic de pe liana sa. Desigur că tovarăşii săi l-au tras fulgerător, punându-l în siguranţă. În urma ordinului rostit în şoaptă de căpitan, s-au lăsat cu toţi din nou la pământ.

   — Este totuşi foarte neliniştitor a fost de părere lordul aflat jos. De unde a ştiut bestia că noi ne-am aruncat privirile peste zid?

   A venit direct încoace dintre clădiri, chiar tocmai când noi ne aflam sus.

   — George, i-a atras atenţia, a zis căpitanul, această felină reacţionează la cel mai slab zgomot.

   — Şi preparativele noastre, a spus doctorul Bertram, scărpinându-se în cap cu un surâs slab. Ne-am frecţionat împotriva elefantului şi l-am atras în schimb pe tigru, isteţ, nu?

   Căpitanul a râs:

   — Orice s-ar spune, am avut, ca de obicei din nou noroc.

   — Numeşti ăsta noroc? l-a întrebat doctorul.

   — Îl denumesc aşa, totuşi i-a replicat Farrow.

   Nu-i mai bine că pe această fiară George a descoperit-o de la început, decât să fi apărut mai târziu fără veste din altă parte?

   Doctorul a râs şi el:

   — Ai din nou dreptate, domnule căpitan. E un câştig neaşteptat, însă de mare însemnătate.

   — Cu toate acestea, a izbucnit îngrijorat căpitanul, această fiară are pe dracul în ea. Un asemenea rafinament ca în acest tigru eu încă n-am văzut. Într-adevăr, e dresat fără cusur.

   — Totuşi ce e de făcut acum? s-a întrebat lordul. Într- adevăr e cu neputinţă de pătruns aici. Bietul meu frate va fi imposibil de eliberat, însă cel puţin acum ştim îndeajuns de multe, încât să putem alarma poliţia.

   — Nu ştiu, a spus căpitanul dus pe gânduri. Metodele stângace poliţieneşti pot duce la un eşec în acest caz. Vom acţiona singuri ca să-l salvăm pe fratele dumneavoastră, dar nu prin împrăştierea acestei secte, în care poliţia vede principala ei sarcină.

   — Va trebui să intrăm înăuntru, a fost părerea hotărâtă a lui George. În orice caz, se impune în primul rând să ne dăm seama dacă există numai un singur tigru care aleargă încoace şi încolo. E posibil să fie mai mulţi şi atunci am să vă comunic într-o clipă cum e mai bine să procedăm.

   — De acest lucru ne vom convinge îndată, a spus căpitanul. Vom porni chiar acum încetişor înspre stânga, dea lungul zidului. Dar într-o linişte deplină, ca să nu ne audă lighioana. Apoi ne vom căţăra iarăşi şi vom privi dincolo. Fireşte cu cea mai mare precauţie, căci o labă cu gheare în cap poate fi foarte neplăcută. Odată ajunşi pe zid, ne vom putea da seama cu adevărat dacă în interiorul zidurilor împrejmuitoare se află mai mulţi tigri. Însă presupunând că aici se află doar acest unic paznic, ce vei face atunci, George?

   — Voi înainta mai departe, spre locul unde se ascunde tigrul şi vă voi atrage atenţia printr-un fluierat uşor. Mă voi furişa până la zidul de vizavi şi-l voi escalada pur şi simplu. Voi intra rapid în templu, dacă mă urmăreşte tigrul într- acolo. Dacă totuşi va trebui, mă voi folosi de pistol şi în acest caz va trebui să alarmez pe sectanţi.

   — Pentru Dumnezeu, căpitane Farrow! N-ar trebui totuşi să nu îngăduiţi ca fiul dumitale să se expună într-o asemenea primejdie? a sărit lordul speriat. Ar fi mai bine dacă de la început am împuşca pur şi simplu tigrul şi apoi să pătrundem în templu. După ce îl vom găsi pe fratele meu, ne vom deschide drumul de întoarcere cu pistoalele, dacă aceşti fanatici nu înţeleg alt limbaj.

   — Este foarte probabil ca atunci să pierdem totul, a spus căpitanul calm. Deoarece siamezii vor da drumul elefantului alb, împotriva căruia nu putem face nimic cu pistoalele noastre. Planul lui George este într-adevăr foarte bun. Totuşi, va trebui să fim şi noi gata de tragere. În caz că vedem că-şi face apariţia tigrul şi dă buzna în templu, vom deschide focul. Prin aceasta îl vom preveni pe George şi în acelaşi timp îi vom atrage pe sectanţi înspre noi, iar în vremea aceasta George va putea să-l caute fără grijă pe fratele dumneavoastră şi să-l scape. În acest caz vom semnaliza printr-o împuşcătură că totul a decurs bine şi vom putea desigur să ne retragem. Pe siamezi este deajuns să-i ţinem la distanţă cu pistoalele.

   — Stăpâne ceresc, sper să nu-mi dau duhul, dacă tânărul se vâră într-un astfel de pericol. Însă George al dumitale a trecut deja prin atâtea aventuri izbutite, încât este ca şi un bărbat în vârstă. După cum mi-ai povestit, totul i se pare uşor, însă experienţa cere mai înainte de toate o mare băgare de seamă. De aceea se impune să apreciem cât mai bine riscurile ce se pot ivi. Asta e, căpitane Farrow. În orice caz, eu voi fi atent ca un vulpoi ca tigrul să nu intre în templu. Din fericire sunt un bun trăgător.

   — Într-adevăr, nici noi n-am prea ratat prea multe împuşcături, a fost de părere căpitanul. Şi în afară de asta tigrul nu vine de la prea mare depărtare. Cu toate acestea, sectanţii fireşte că trebuie să ştie şi ei că fiecare glonţ al nostru este ucigător, dacă se vor aventura prea mult. De aceea vom fi numai ochi şi urechi şi asta e deajuns, mă înţelegeţi? Aşadar, să-i dăm drumul acuma!

   Căpitanul a luat-o de-a lungul zidului.

   Mergea în aşa fel, încât să evite pe cât posibil orice zgomot. Îndată ce au trecut de colţul din spre est, căpitanul i-a oprit. S-au căţărat cu toţi sus. Nu se vedea nimic prin apropiere, însă după vreo câteva minute s-a ivit din nou tigrul. Era acelaşi exemplar. O demonstrau mărimea şi extraordinara lui frumuseţe, precum şi petele de pe blană.

   Fiara venea iarăşi spre zid cu capul lăsat în jos. De data aceasta, camarazii s-au aplecat cât au putut mai mult, ţinându-se strâns de plantele căţărătoare, aşa că mâinile nu le erau în primejdie, dacă tigrul s-ar fi aruncat în sus şi ar fi lovit cu ghearele.

   Acum observau cu interes vicleanul animal. Fiara venea aparent liniştită, fără intenţii agresive. Apoi deodată, după ce s-a apropiat pe furiş, a făcut un salt şi iarăşi a lovit puternic, cu ambele labe zidul, foarte aproape de George şi de căpitan. Cei doi au râs încet. O săritură peste zid era imposibilă pentru tigru, aşa încât nu aveau de ce să se teamă, mulţumindu-se doar să se retragă puţin înapoi. Bestia a mai făcut un salt, după care a rămas pe loc dedesubt şi a privit mânioasă în sus. Nu i-a învrednicit însă nu vreun mârâit, acesta fiind un indiciu că era extrem de bine dresat. Sectanţi aveau un „câine de paza" foarte ascultător şi devotat, care se pricepea să lovească rapid şi neîndurător.

   Căpitanul le-a făcut un semn să coboare, apoi au luat-o înainte înspre partea nordică, mai dominantă, a zidului împrejmuitor în formă de dreptunghi. Dar şi aici s-a întâmplat acelaşi lucru. La scurtă vreme a apărut şi tigrul cu săriturile sale uriaşe şi ameninţătoare. Apoi s-a oprit pentru a doua oară şi s-a aşezat, examinând capetele aventurierilor.

   De astă dată ei s-au îndreptat spre latura vestică, aici situaţia se prezintă altfel. Zidul era întrerupt de o uriaşă poartă din bronz. Canatul porţii era cu desăvârşire neted şi deci o căţărare deveneau imposibilă. Totuşi aventurierii s-au urcat din nou apucându-se de lianele căţărătoare. Aici s-au uitat peste zid cu ce mai mare precauţie, deoarece putea totuşi să stea vreun paznic la poartă, dar nu era nimeni. Când s-a ivit din nou tigrul, căpitanul a poruncit tuturor să coboare imediat.

   — Pe aici nu putem pătrunde, a explicat el când au ajuns jos. Este posibil ca poarta templului să fie totuşi supravegheată şi în acest caz se va şti îndată că nişte oaspeţi nepoftiţi se uită peste zid. Acum va trebui să mergem iar pe latura de sud şi să-l atragem pe tigru într- acolo. George tu le vei duce spre latura nordică şi-l vei lua şi pe Petre, pentru că nu poţi întreprinde nimic de unul singur. Noi îl vom reţine pe tigru în partea sudică, în timp ce te vei căţăra şi vei trece dincolo. Petre, am încredere în tine, aşa că nu-i cazul să insist prea mult cu sfaturile mele.

   Aşadar, succes la treabă!

   — Mi-e groază când mă gândesc că George al dumneatale trebuie să se expună unei asemenea primejdii din cauza mea, a spus încă odată lordul. Nu eşti de părere să găsim o altă cale de a pătrunde în templu, mai puţin primejdioasă? N-ar fi totuşi mai bine să apelăm la ajutorul poliţiei?

   — Cei drept, n-ar fi periculos pentru noi, dar nu şi pentru fratele dumneavoastră şi la asta m-am şi gândit deja. E de preferat să renunţăm la aşa ceva şi să fiţi convins că George îşi va face bine treaba. La început am avut o oarecare teamă, însă m-am liniştit pe deplin, pentru că ştiu de ce sunt în stare fiul meu şi cu Petre.

   — Sper că se va termina cu bine, însă nu voi avea conştiinţa împăcată cât voi trăi, dacă George al dumneavoastră ar păţi ceva.

   — Şi acum, la drum, să nu pierdem timpul fără folos. Într- un fel sau altul, va trebui să-l eliberăm pe fretele dumneavoastră în această noapte.

   George şi cu Petre ajunseră de-acum la zidul de pe latura nordică. Tânărul a examinat de sus pereţii templului, ca să găsească vreo intrare prin care să poată pătrunde înăuntru. În acest chip, ar fi fost oarecum asigurat împotriva unei surprize neplăcute. Petre trebuia să rămână pe zid, ca să-şi poată da seama dacă cei trei tovarăşi din partea nordică au reuşit să-l reţină pe tigrul, iar în caz că acesta se arăta, să-l împuşte.

   George era convins că tigrul nu va ajunge la ei când îl va nimeri glonţul uriaşului.

   Cât timp cei doi au privit peste zid, situaţia a rămas neschimbată. George a aşteptat peste cinci minute, ca să se convingă că ceilalţi camarazi reuşiseră să-l atragă pe tigru, apoi s-a ridicat pe muchia zidului şi şi-a dat drumul în jos, ţinându-se de vrejii căţărători. De-acum se afla în interior. Nici o clipită nu se gândea ce primejdie plutea acum deasupra lui. În cap îi stăruia doar un gând, acela de a-i găsi cât mai repede pe fratele lordului şi a-l elibera.

   A sta pe loc câteva secunde şi a ascultat atent, după care s-a furişat înainte, drept spre colţul templului, unde reţinuse că ar putea fi o intrare. Dacă apărea cineva, trebuia să-l vadă la timp, ca să poată dispărea din faţa celui ce venea. Dar nu se mişca nimic. Zadarnic a căutat George cu privirea vreo deschizătură în latura de nord a templului. Nu se arăta nici una, prin care să poată privi, sau chiar să intre înăuntru. Aşa dar se impunea că încerce numai pe la poarta principală. Şi-a scos pistolul cu mâna dreaptă şi i-a tras piedica. Ar fi fost fatal dacă elefantul se găsea în templu. Nu era imposibil, deoarece el reprezenta pentru sectanţi o zeitate şi de aceea se putea să-l ţină până şi în templu.

  George a luat-o tiptil de-a lungul peretelui dinspre vest. El a ajuns în umbră şi s-a lăsat cât a putut mai jos. În acelaşi timp, Petre scruta vigilent terenul din faţă, ca să poată deschide imediat focul, în caz că tigrul ar fi răsărit din partea sudică a templului.

  Poarta avea o înălţime de peste patru metri. Bronzul se acoperise cu timpul cu o patină lucioasă. Desigur că era enorm de greu. Va reuşi el într-adevăr să urnească acest colos? Şi dacă nu?

  În vreme ce George mai chibzuia încă, a descoperit pe suprafaţa porţi conturul unei uşi mai mici. Era îndeajuns de mare, încât să permită intrarea unui om. George a împins-o uşor, însă nu s-a mişcat. Atunci a pipăit-o şi a găsit o adâncitură micuţă, cât vârful degetului. El a dat de un buton şi a apăsat. S-a auzit un scârţâit şi în acelaşi timp uşa s-a crăpat puţin.

BANDA DE FANATICI

   GEORGE A DESCHIS UŞA imediat cu o nesfârşită precauţie şi a iscodit peste tot cu privirea. Templul era iluminat de parcă ar fi fost aprinse undeva nişte făclii sau lămpi. De fapt ingenioasa construcţie primea lumina de afară prin acoperişul boltit. De acolo cădea o lucire potolită, cea a lunii, în interiorul templului.

   La început tânărul nu a putut vedea multe, aşa că a deschis larg uşa. Acum a auzit un murmur, apoi a zărit ceva extrem de alb, care se mişca destul de vioi. El s-a speriat, îngrijorat că elefantul îşi avea totuşi culcuşul în templu.

   Dacă nu, atunci fusese adus de data aceasta înăuntrul acestuia în vederea sanctificării. George s-a liniştit însă imediat. Îmbrăcămintea îi era încă puternic îmbibată de mirosul plantei aceleia, aşa că putea totuşi să intre cu îndrăzneală în templu, deoarece elefantul nu era în stare să-l adulmece.

   El a împins şi mai mult uşa. Acum a văzut că elefantul stătea pe un bloc mare şi dreptunghiular de piatră. Prin aceasta, el părea a fi şi mai uriaş. Puternica lui trompă pendula de colo-colo în timp ce colosul călca pe loc, când cu unul, când cu altul din picioarele de dinainte. Toate semnele arătau că era neliniştit sau întărâtat. În faţa lui se aflau îngenunchiate două şiruri de personaje înfăşurate în veşminte albe. Erau cam vreo doisprezece oameni, pe care George i-a numărat la repezeală. Oare printre ei se găsea şi fratele lordului? Şi cum putea să-l recunoască? Trebuia să aştepte până avea să se sfârşească această rugăciune.

   Dacă arătările acelea se ridicau, desigur că putea să-şi dea seama care e un european.

   Acum a deschis aşa de larg uşa, încât a putut să se furişeze înăuntru. Dar încă mai şovăia.

   Îndărătul uşii era posibil să fie vreun paznic, care să-l aştepte să intre, pentru a-l doborî. El s-a aplecat jos de tot şi a scos capul, iscodind înspre stânga. În felul acesta avea

posibilitatea să descopere imediat silueta vreunui pândar. Însă nu-l aştepta nimeni! Fanaticii se lăsau în mod evident cu totul pe seama tigrului. Dacă un om avea atâta îndrăzneală să întreacă în viclenie pe tigru, înseamnă că acesta nu era în toate minţile. Era totuşi o mare cutezanţă ca un tânăr, expunându-se unei primejdii atât de mare, să poată ajunge până aici. Procedase cu atâta iscusinţă, cum nimeni altul n-ar fi riscat s-o facă.

   George a rămas o clipă nemişcat pe loc lângă uşă. Apoi a căutat mecanismul de închidere. Acesta consta la fel dintr- un buton ascuns într-o adâncitură. El a apăsat şi uşa a revenit abia auzit iar la loc. De îndată ce şi-a asigurat în acest chip drumul de întoarcere, el s-a lăsat în genunchi şi a privit înainte. Se vedea slab, însă înspre partea stângă a observat o siluetă zveltă şi înaltă. Siamezii nu aveau asemenea conformaţie a corpului: aşa că acest om trebuia să fie mister Austin.

   George a clătinat din cap. Cum era cu putinţă ca acest englez bogat şi instruit să îngenuncheze înaintea unui elefant alb? Era cu totul anormal şi totuşi, într-un moment de revenire, să-i scrie fratelui său un strigăt de ajutor?

   Dacă aşa stăteau lucrurile, atunci situaţia nu era chiar aşa de uşoară. Se putea ca el să refuze să părăsească templul şi tot aşa de posibil era ca zbirii săi să-l reţină aici dacă George se apropia de acesta. Oricum, trebuia să mai aştepte. Dacă pentru moment nu era cu putinţă eliberarea, atunci el trebuia să afle cel puţin unde doarme mister Austin, ca apoi să se sfătuiască cu camarazii săi cum să se facă eliberarea. La fel, nu excludea posibilitatea de a se travesti cu îmbrăcăminte indigenă, ca să intre în templu şi să obţină o izbândă prin surprindere.

   George a făcut câţiva paşi înainte, ca să se ascundă după o coloană enormă. De acolo, avea să continue să observe. Va da elefantul alb vreun semn de nelinişte? Nu, deoarece mişcarea sa nu fusese prea pripită. Însă ceva îl făcea să creadă că îl pândea o ameninţare iminentă. Nu credea că venea din partea fanaticilor, aceştia se uitau în sus, numai şi numai la animalul sfânt. Stăteau în genunchi şi cântau într-una ceva monoton, cu efect adormitor.

   George a devenit nerăbdător. Cât de mult avea să mai dureze treaba asta? Nu cumva credincioşii aveau să-şi petreacă întreaga noapte în genunchi în faţa idolului lor? Atunci trebuie să întreprindă ceva, ca să întrerupă ceremonia.

   În ce fel putea s-o realizeze, fără a se pune într-o uriaşă primejdie? Cu elefantul alb nici într-un caz nu-i de glumit. Dar şi mai puţin cu fanaticii care cu siguranţă că l-ar pedepsi îngrozitor pentru această tulburare.

   El a privit cercetător în jur. În stânga, într-un colţ, a văzut un opaiţ străvechi din bronz. A alunecat iute într-acelaşi loc şi a ridicat talerul. Avea o greutate de vreo trei funţi, chiar atât cât îi trebuia.

   S-a furişat apoi în spatele coloanei protectoare. După ce a cântărit câteva clipe în mâini greul opaiţ l-a aruncat în sfârşit printr-un efort puternic în direcţia elefantului alb. El observase că deasupra colosului erau nişte lanţuri de care atârnau câteva lămpi. Unul din aceste lanţuri s-a rupt şi totul a căzut jos când a fost lovit.

   Era de sperat ca sectanţii să creadă că acest opaiţ a căzut singur de acolo şi se putea ca acest incident tulburător să-l supere foarte rău pe elefant. Într-adevăr, acesta şi-a înălţat trompa şi a slobozit ţipăt ca de trompetă.

   Situaţia s-a schimbat într-o clipă. Cei îngenunchiaţi au sărit în sus înspăimântaţi şi s-au dat înapoi din faţa uriaşului înfuriat. Colosul călca într-una când cu un picior, când cu celălalt şi îşi balansa tot mai sălbatec trompa. Avea o privire ameninţătoare şi George aproape că se căia că aruncarea sa îl adusese într-o asemenea stare. Dacă colosul năvălea asupra fanaticilor, ar fi fost cu siguranţă câţiva morţi. Chiar şi aşa însuşi el s-ar fi găsit fără apărare în faţa uriaşului animal. Împotriva unui elefant, pistolul avea acelaşi efect ca şi o piatră asupra unei maşini blindate.

   Acum, un fanatic a păşit înainte şi-a ridicat braţele spre elefant şi i-a vorbit liniştitor. Cu toate acestea, elefantul era atât de întărâtat încât nu se mai potolea, a stat să chibzuiască secunde în şir, apoi a vrut să coboare de pe blocul de piatră şi să se năpustească asupra vorbitorului. Totuşi acesta nu s-a lăsat cuprins de teamă. Îi vorbea mereu cu voce domoală, îl implora într-una să nu se agite. Şi într- adevăr se părea că tulburarea îl părăsea puţin câte puţin pe uriaş. Acum siamezul a făcut o mişcare în jos cu braţele şi imediat s-a dat încet înapoi. Planul omului care se străduia să calmeze elefantul era bun. El voia pe cât se putea să îndepărteze iritarea elefantului cu privirea.

   George era în culmea bucuriei. Într-adevăr situaţia se prezenta cum nu se putea mai bine. Totuşi, trebuia să mai rămână îndărătul coloanei, deoarece aici avea cel mai bun adăpost. Era posibil ca mister Austin să treacă foarte aproape pe lângă el. Şi atunci putea să-l strige încet, sau pur şi simplu să-l tragă spre sine. Dacă nu se afla sub influenţa vreunei vrăji, atunci era improbabil că englezul se va arăta nepăsător.

   George observa îndeaproape ce se întâmpla cu fanaticii. El s-a lipit strâns de coloană şi a scos capul cu băgare de seamă. Ar fi fost o nenorocire dacă întâmplător l-ar fi descoperit cineva. Dar siamezii erau cu ochii numai la elefantul alb, care da într-una semne de furie.

   Acum era momentul să se strecoare mai în faţă, când nul putea vedea nimeni. Bărbatul el înalt, pe care îl presupunea a fi mister Austin, se afla nu prea departe de el. Aşa că s-a furişat cu îndrăzneală înainte.

   Era într-adevăr un european. Omul avea o faţă energică şi în ochi i se citea mânia. George a răsuflat uşurat nemaifiindu-i teamă că acest om i-ar strica socotelile într-un fel sau altul. L-a privit pe englez. Acesta şi-a ridicat încet ochii săi căprui, cuprins de o uimire enormă.

   — Mister Austin, i-a şoptit George, rămâi pe loc! Fratele dumitale se găseşte afară împreună cu prietenii mei şi am venit ca să te eliberăm. Să părăseşti templul!

   Austin a confirmat doar din cap. George s-a retras cu el îndărăt. Deodată a trebuit să se lipească de stâlp, a auzit că se deschide micuţa uşă, i-a văzut pe fanatici părăsind templul unul câte unul. Însă nu a ţinut seama şi de elefantul alb.

   Bucuria stârnită de ieşirea afară a siamezilor s-a amestecat subit cu spaima provocată la auzul unui ţipăt furibund ca de trompetă. S-a răsucit şi a văzut că elefantul tocmai se cobora greoi de pe blocul de piatră. Animalul a pândit o clipă, lăsând impresia că a adulmecat un duşman. George s-a retras rapid iar după coloană, cu toate că nu avea speranţa că va scăpa în acest fel de dezlănţuitul colos. În templu se mai găseau încă doi siamezi.

   — Să ieşim repede afară, a strigat grăbit George lui Austin, vine elefantul. Trebuie să găsim vreun loc pe unde să ne salvăm.

   Englezul a demonstrat că dispunea de o mare prezenţă de spirit. S-a întors fulgerător, la apucat pe cel mai apropiat siamez şi l-a aruncat zăpăcit afară din templu. George a sărit la celălalt, îmbrăcat într-un suspect vestmânt alb. I-a tras o lovitură prin surprindere în bărbie, făcându-l să se clatine înapoi. După aceasta, mister Austin l-a înhăţat şi la rândul lui şi acest om a zburat cât colo pe uşa cea mică.

   Din fericire Austin cunoştea destul de bine secretele templului. El a închis uşa şi a tras un zăvor, pe care George încă nu-l descoperise. Acum fanaticii nu mai puteau intra în templu. Totuşi primejdia de aici era pentru ei chiar foarte mare, câtă vreme în imediata lor apropiere căşunau ţipetele turbate de mânie ale elefantului. George şi cu fratele lordului au acţionat cu totul instinctive. Ei s-au repezit înainte şi s-au lipit şi unul şi altul, cât au putut mai mult, de uriaşa coloană. Elefantul alb s-a oprit în dreptul lui George. Imediat cei doi s-au strecurat pe partea opusă a coloanei. George a privit cercetător în jur. N-avea să dureze prea mult şi inteligentul animal îi va ajunge cu trompa şi îi va apuca. Îndărătul imensului bloc de piatră trebuia să existe vreo încăpere laterală şi de acolo să găsească o ieşire salvatoare. El l-a întrebat agitat pe Austin şi a primit un răspuns afirmativ. Cu o fracţiune de secundă înainte de a se dezlănţui şi mai mult îndârjirea colosului, cei doi s-au ascuns de partea cealaltă a coloanei.

   — Trebuie să fugim dincolo, a spus George pe nerăsuflate, aici nu putem să rezistăm prea mult.

   — Bine, după următorul lui atac, a spus Austin calm.

   Era şi cazul. Elefantul devenise acum extreme de iritat, fiindcă îi scăpaseră victimele şi continua să scoată sunete pline de mânie. Cei doi curajoşi tineri au trecut iar pe partea opusă, care le oferea drum liber prin templu. Până avea să se întoarcă elefantul, trebuiau să ajungă la cortina din faţa încăperii vizate. Totuşi, în cale li s-a ivit o nouă primejdie. Omul care încercase să liniştească elefantul s-a năpustit împotriva lor. În mâna dreaptă îi lucea un pumnal şi s-a aruncat cu un strigăt sălbatic asupra europenilor. George şi- a smuls pistolul, a bubuit o împuşcătură şi siamezul a căzut grămadă. Glonţul îi nimerise în piciorul drept.

   Un ţipăt turbat de trompetă i-au făcut să-şi continue şi mai grăbiţi goana, ca să-şi salveze viaţa. Se părea că animalul pricepea că stăpânul său fusese rănit de către străini şi acum voia să se răzbune pe ei. Urmăriţi din spate, cei doi au ajuns din câteva salturi la blocul de piatră şi au sărit pe el. Blocul acesta constituia pentru elefant un obstacol, pe care el nu se putea căţăra prea repede. Însă puternica lui trompă ajungea foarte aproape de George, plesnind piatra.

   Englezul s-a aplecat iute şi a dat la o parte perdeaua. George a zărit cu satisfacţie un cadru strâmt de uşă, prin care nu-i putea urmări elefantul. Faţă de această primejdie erau asiguraţi. Încăperea, în care au dat năvală, servea ca o cameră de lucru. George s-a mirat cât de confortabil era amenajată. De aşa ceva nu-i credea capabili pe fanatici. Într-un colţ se afla până şi o modernă casă de bani. În ce fel ajunsese până aici şi cine se servea de ea? Probabil că Austin cunoştea nişte amănunte în legătură cu asta. Dar acum în primul rând se impunea să părăsească cât mai repede templul. Într-un perete, încăperea avea o fereastră. Prin partea aceea putea sta la pândă tigrul. Într-adevăr, când Austin a tras de zăvor şi a deschis nişte zăbrele grele, George a văzut fiara venind în goană.

   — La o parte mister Austin, a strigat el, am să isprăvesc cu secătura asta!

   Prevenit asupra acestui pericol înspăimântător, el s-a aruncat numai decât în lături. George şi-a ridicat liniştit pistolul şi a ochit. Când tigrul a ajuns doar la câţiva metri de fereastră, el a tras de două ori. Felina a ţâşnit urlând în sus şi a căzut apoi pe o poarte şi s-a întins horcăind. Glonţul lui George nimerise drept în ochi.

   În aceiaşi clipă alte câteva împuşcături i-au curmat gemetele de durere. George a recunoscut bubuitura pistolului pe care-l folosea Petre. Credinciosul uriaş aşteptase calm ca mai întâi să tragă George şi abia după aceea se hotărâse să intervină.

   — Să ieşim repede, Austin, a strigat George, dincolo de aceşti pereţi se află camarazii mei şi fratele tău. Eu voi acoperi retragerea noastră. Grăbeşte-te trebuie să fim cu cea mai mare băgare de seamă. S-ar putea ca fanatici să-l întărâte şi pe elefantul alb împotriva noastră.

   Austin a ajuns printr-un salt afară. George a tras atent cu urechea dacă nu cumva cineva deschide poarta cea mare a templului. Atunci trebuia să alerge pe nerăsuflate ca să-şi scape viaţa, în cazul când elefantului i se dădea drumul afară.

   Uriaşul animal turba de mânie în sala cea mare a templului strivind în picioare tot ce-i stătea în cale. Curând Austin s-a îndepărtat vreo câţiva metru de templu, urmat de George. Petre încetase împuşcăturile lui şi nu se mai vedea nici un fanatic. Se prea putea să se fi reîntors în templu printr-o altă intrare.

   Când George a ajuns la jumătatea drumului până la zidul împrejmuitor, s-a întors speriat. După ei veneau în fugă cel puţin zece siamezi agitându-şi săbiile şi cuţitele. Cei doi trebuiau să ajungă la zid să-l escaladeze, mai înainte de a fi ajunşi. George s-a oprit şi şi-a înălţat pistolul. Însă înainte de a apuca să tragă a auzit un ordin într-o limbă foarte cunoscută. Apoi fulgerător, de pe muchia zidului au pornit împuşcăturile. Câţiva dintre urmăritori s-au prăvălit răcnind la pământ, un de au rămas întinşi şi fără glas, în timp ce alţii îşi pipăiau rănile. Cei care nu erau atinşi s-au întors bucuroşi îndărăt. Aceştia ştiau că asta era singura lor scăpare.

   George presupunea de unde venea acest ajutor neaşteptat. Nu putea să tragă cu armele decât camarazii săi. El a alergat cât a putut mai repede şi l-a ajuns pe Austin, care de-acum se urca pe plantele căţărătoare. În partea cealaltă erau întâmpinaţi de către camarazii de pe submarin şi de către lord. Cei doi fraţi s-au îmbrăţişat în tăcere. George l-a întrebat pe căpitan cine erau oamenii aflaţi pe muchea zidului care-şi ţineau armele îndreptate înspre curte.

   — Sunt cei şase siamezi pe care i-am întâlnit cu canu-ul nostru, l-a lămurit căpitanul. Sunt poliţiştii pe care i-a înştiinţat lordul în grabă. Ei ne-au urmărit şi în sfârşit au dat de bârlogul bandei pe care o căutau de multă vreme. Aceşti presupuşi sectanţi sunt nişte bandiţi vestiţi, care înspăimântau lumea din apropiere şi până încolo departe.

   Căpitanul a făcut un semn cu capul spre Petre, care sosea şi el acum. Poliţiştii s-au dat jos şi s-au împrăştiat prin curtea templului. George le-a strigat să fie atenţi să nu fie surprinşi de elefantul alb. Unul din oameni s-a întors şi i-a spus într-o engleză corectă:

   — Domnule, eu sunt îngrijitorul elefantului. Individul care mi l-a furat o va păţi, elefantul mă iubeşte pe mine şi se va calma când mă va vedea.

   — Ei, atunci totul este în regulă, a fost de părere George.

   Mister Austin a păşit spre el şi i-a întins mâna.

   — Îţi mulţumesc, domnule Farrow. Fratele meu mi-a povestit ce ai făcut pentru mine. Cum să-mi exprim şi eu nu numai marea admiraţie, dar şi caldele mele mulţumiri? Cred că ştiţi că acum trei ani am pornit într-o călătorie prin lume şi am ajuns în această regiune. Cu prilejul unei partide de vânătoare am salvat pe o tânără siameză, care tocmai nimerise sub ghearele puternice ale unui tigru. Fata îşi manifesta o enormă afecţiune faţă de mine. Aceste băştinaşe, de obicei atât de neîncrezătoare, sunt gata să-şi ofere viaţa în semn de recunoştinţă. Se socot atunci, ca să zic aşa, sclavele tale, cel puţin cele din pătura de jos. Eu am văzut în această întâmplare o imensă favoare, care arareori i se acordă unui european. În acest fel, am sperat să aflu mai multe despre obiceiurile misterioase ale siamezilor, pe care nici un alt alb nu a putut înaintea mea. N-am bănuit însă până unde voi ajunge. Am insistat pe lângă fată şi ea mi-a îngăduit în sfârşit să-mi arate o taină, pe care nu o văzuse încă nici un european. Nu pot spune că ea m-a minţit. Ea m-a adus la acest templu. M-am aruncat într-o afacere aventuroasă, deoarece am pătruns în secretele unei secte, de care asculta însăşi fata. Îndată după ce mi-am realizat planul, membrii sectei s-au gândit că ar putea trage un folos dacă ar avea în rândurile lor un alb. Am aflat curând că aceşti fanatici formau în acelaşi timp o bandă criminală. E de necrezut, domnule Farrow, dar vreo câţiva dintre aceşti indivizi erau doar aparent sectanţi, ca să-şi camufleze adevăratele lor acţiuni. În acest loc, religia şi crima mergeau deseori mână în mână.

   — Şi e de înţeles că au vrut să dispar, a continuat mister Austin după o scurtă întrerupere. Însă am comis o greşeală. Am încercat s-o lămuresc pe fată asupra aspectului criminal al acestei secte, care în cele din urmă se va prăbuşi inevitabil. Ea nu m-a crezut şi a rămas convinsă că-i ameninţ pe enoriaşi cu o mare primejdie. Ea i-a înştiinţat ca să-i ajute. Aceştia mi-au dat un drog perfid, drog în urma căruia mi-am pierdut cu desăvârşire voinţa. În acelaşi timp şi-au avertizat membrii. S-a ajuns până acolo încât nu mai puteam părăsi templul, cu atât mai mult, cu cât acest tigru, căruia i se dădea drumul de obicei doar noaptea, era lăsat acum de pază în curtea templului zi şi noapte. De altfel, în starea mea de ameţeală eram absent la orice ceremonie religioasă. De aceea a murit în mine orice speranţă şi nu mai aveam vechea pasiune de a afla cât mai multe despre obiceiurile de pe aici. Dintr-o dată a intervenit însă o întorsătură, atunci când aceiaşi fată a înţeles că majoritatea fraţilor săi de credinţă erau într-adevăr nişte criminali. Din acel moment ea nu mi-a mai dat drogul, însă eu am început să interpretez în aparenţă rolul meu de drogat, în aşa fel încât nimeni să nu aibă vreo suspiciune. Noi am născocit un plan de fugă. În cele din urmă, fata a aflat că şi fratele meu se afla prin apropiere. Ceea ce a urmat, ai trăit deja dumneata însuţi.

   — Într-adevăr, ai trecut printr-o întâmplare stranie, a fost de părere George. Acum ai toate motivele să fii fericit că toate s-au terminat cu bine.

   — Fericit şi recunoscător, poţi fi sigur de asta.

   — Totuşi, ce s-a întâmplat cu fata? a întrebat George. În calea noastră spre templu noi am văzut că o urmărea elefantul. Ce ştii?

   — Nu pot să vă spun nimic despre asta. Admit că acest elefant este perfid însă dintr-un motiv necunoscut mie, nu o suferea de fel pe această femeie. Nu, nu-mi dau seama ce s-a întâmplat cu această fată. Dar mă socot dator să-i pot dovedi nevinovăţia în faţa poliţiei. Aşa e drept, întrucât şi ea m-a ajutat mult. Vii cu mine?

   George a fost întru totul de acord şi cei doi tineri au trecut din nou zidul împrejmuitor. Poliţia îndepărtase de- acum pe cei morţi şi răniţi. Cei teferi stăteau legaţi deoparte sub pază.

   S-a deschis încet uşa templului şi a ieşit afară elefantul condus de un om. Acesta era băştinaşul căruia i se furase elefantul. Animalul se liniştise în întregime şi îl mângâia cu trompa pe protectorul său. Era o privelişte emoţionantă. Într-adevăr, animalul trebuie să fi ţinut mult la acest om.

   Austin a înaintat spre unul din şefii poliţiştilor şi l-a întrebat dacă era arestată vreo femeie. Funcţionarul a explicat că a pus în libertate pe toate femeile deoarece nu li se imputa nici o vină convingătoare. În schimb se descoperise în pivniţă o fată rănită. Un prizonier declarase că aceasta fusese pedepsită pentru trădare. Consternat Austin s-a grăbit să ajungă acolo urmat de George. Eliberarea lui Austin fusese fatală pentru fată. Fanaticii îşi dăduseră seama de asta şi se răzbunaseră.

   Rănita era într-adevăr fata căutată. Ea a zâmbit îndurerată când l-a recunoscut pa Austin. George a alergat numaidecât după doctor şi s-a reîntors îndată cu acesta şi cu lordul Pembrook. Pe drum tânărul le-a povestit ce se întâmplase cu fata.

   — Te rog, doctore, fă totul pentru ea, s-a rugat Pembrook.

   Doctorul s-a mărginit să dea din cap. Pentru el era ceva

de la sine înţeles. Sosise chiar la timp, altfel pierderea de sânge i-ar fi pus capăt vieţii. Ea a fost salvată şi Pembrook ia asigurat o existenţă binemeritată. El i-a făgăduit, potrivit cu datina ţării, o dotă importantă şi şi-a exprimat convingerea că va avea parte de un soţ bun. Mai târziu au aflat că se restabilise şi se bucura de o căsnicie fericită.

   La două ore după întâmplările descrise mai sus, stăteau cu toţi la o mică sindrofie pe veranda lordului. Veselii comeseni sărbătoreau reîntoarcerea lui mister Austin la o nouă existenţă, la o viaţă normală.

  Camarazii erau pe deplin răsplătiţi, ei avuseseră parte de o aventură nemaipomenită. Bineînţeles fiecare a adus elogii lui George, constatând că el făcuse o treabă straşnică atunci când a putut să salveze pe un om aflat într-o situaţie atât de grea.

SFÂRŞIT

Volumul 212

STĂPÂNUL MUNŢILOR

   O NOAPTE NEDORMITĂ

   NOAPTEA ERA SENINĂ, cu cerul cu o puzderie de stele pe el. Unde te uitai nu vedeai decât nisip şi numai nisip...

   Cine se rătăceşte pe aici, cine rămâne fără apă şi nu găseşte o oază, acela e pierdut. Cât de mulţi oameni nu şi- au găsit până la acum sfârşitul pe aceste locuri!

   Mica noastră tabără o instalasem pe una din numeroasele movile de nisip, netedă ca un taler. În apropiere se odihneau cinci cămile de călărie, de care făcusem rost pe lângă lacul Ciad.

   Marian, mister Fleet, Pongo şi cu călăuza noastră Ali ben Tura păreau că adormiseră deja sub păturile lor în timp ce eu stăteam cu urechile ciulite, contemplând în acelaşi timp cerul nocturn. Mă aflam de veghe. Cu toate că nu ne confruntasem prin pustiu cu vreun incident, nu voiam să facem greşeala de a renunţa la vigilenţă.

   M-am uitat la Ali ben Tura. Acest tânăr arab cu mare trecere mi se păruse de la început cam ciudat. Noi am făcut cunoştinţă cu el în regiunea lacului Ciad. Deoarece susţinea că cunoaşte drumul spre Cairo, l-am rugat să se angajeze ca să ne conducă în calitate de şef de caravană. El voi să ne călăuzească mai întâi la oaza Kanuar pe o pistă de caravane. După părerea lui, această pistă era drumul cel mai bun, deoarece aveam să întâlnim oaze multe, în care se găsea apă bună de băut.

   Ali ben Tura părea un om cinstit. În orice caz, eu şi cu Marian aşa aveam impresia. Trecuse la creştinism şi era mândru de noua sa credinţă. Condusese deja o mulţime de caravane prin deşert. Acum dorea să se reîntoarcă în ţara sa de baştină aşa că a fost foarte bucuros când l-am angajat în călătoria noastră.

   El purta veşminte arabe, nelipsitul burnus şi o valoroasă flintă arabă, pe care o avea de multă vreme. În decursul timpului se obişnuise aşa de bine cu ea, încât nu făcea nici o mişcare fără această armă străveche.

   Nu ni se adresa aproape niciodată, cu excepţia doar când trebuia să întrebe ceva, sau era nevoit să ne atragă atenţia asupra unui lucru. Nu era neobişnuit ca să treacă o zi întreagă fără să auzim un singur cuvânt de la el. Se vedea că are caracterul tipic al unui adevărat fiu al deşertului.

   Atrăgeau atenţia la el trăsăturile fine ale feţei, ca şi sunetul subţire al vocii. De fapt nu era arab. „Am fost crescut de mic copil de un prinţ oriental, spunea el..."

   Gândurile mele rătăceau în trecut. Meditam încă o dată la toate întâmplările prin care trecusem de la începutul expediţiei noastre nigeriene. Iar acum, voiam să întreprindem o îndrăzneaţă traversare călare prin pustiu. Probabil că această escapadă avea să fie foarte monotonă şi lipsită de întâmplări demne de luat în seamă.

   Chiar aşa? Acum pe când contemplam cerul înstelat de deasupra mea, încă nu bănuiam că „marea aventură" se afla deja în faţă, în imediata apropiere.

   La orizont tocmai răsărea luna. Nu mi se înfăţişase încă niciodată aşa de mare. Discul ei strălucitor se ridica încet spre înălţimile firmamentului şi inunda cu o lumină argintie.

   Cât de minunată era liniştea ce mă înconjura! Arabul denumeşte „leila" răcoarea nopţii din pustiu. „Leila" este pentru el făgăduiala tuturor măreţilor şi splendorilor. El o aseamănă cu logodnica sa, ci fiica sa, cu. „Leile nopţii, tu eşti steaua mea călăuzitoare!"

   Deodată am tresărit puternic şi am fost smuls din meditarea mea. Am observat în depărtare, atât cât îmi permitea semiîntunericul, un grup de călăreţi care alergau în mare grabă. Se aflau la o asemenea distanţă, încât cu greu se putea auzi zgomotul ce-l făceau. Poate că fusese bine că părăsisem pista şi ne stabilisem tabăra departe de drum, aşa după cum procedează de obicei fiecare caravană după apusul soarelui.

   Oare nu ne vor vedea? Totuşi noi ne aflam într-o depresiune. Cu toate acestea, urmele duceau de la pistă spre vâlcea. Dacă era vorba de berberi cei care treceau, aceştia ar putea observa cu uşurinţă la lumina lunii urma lăsată de noi şi s-ar lua după ea. Ar fi trebuit să-mi înştiinţez camarazii. Dacă în realitate aveam de-a face cu beduini, nu se impunea să-i supraveghem. Aceşti oameni ai pustiului erau de încredere, aşa încât călătorul n-avea de ce să se teamă.

   M-am ridicat şi am pândit pe după o movilă de nisip. I-am mai văzut doar puţin, apoi au dispărut deodată printre dunele de nisip. Descălecaseră, ori călătoreau mai departe.

   Maha se trezise din somn şi mă însoţea. Eu eram cam neliniştit. Unde se îndreptau călăreţi? Ce-i pusese în mişcare prin pustiu pe timpul nopţii? Încotro se duceau?

   M-am suit pe o movilă şi am făcut un atent tur de orizont. Totuşi n-am fost în stare să descopăr nicăieri vreo cavalcadă. Peste o oră urma să mă schimbe mister Fleet. Atunci aveam să-l informez despre ce descoperisem.

   S-au scurs astfel vreo treizeci - patruzeci de minute. Până acum nu se petrecuse nimic nou. Mă şi gândeam că era de prisos să dau alarma, când deodată mi-a stat inima. Nu se mişca tocmai atunci ceva mai încolo? Nu apăruse mai încolo o umbră? Era oare un om sau un animal? Poate vreun şacal? Am aruncat o privire spre Maha. Totuşi acesta părea să nu adulmece nici o primejdie, deoarece stătea întins pe pământ, însă cu urechile în continuă mişcare.

   Am îmbrăţişat cu privirea tabăra noastră. Am văzut că locul lui Pongo era neocupat, aşadar, probabil că el era acela de dincolo de movilă. Silueta aceea mi se înfăţişa întunecată, în timp ce un locuitor al deşertului poartă veşminte deschise la culoare, potrivit cu clima de pe aici.

   Pe semne că Pongo nu dormea totuşi când a auzit trecând călăreţii străini pe lângă noi. Urechile lui fine au surprins poate tropotul abia perceptibil de pe nisipul moale şi fără a-şi tulbura tovarăşii de somn, a plecat pe furiş, ca să-şi dea seama despre ce era vorba.

   Eram curios să ştiu dacă el aflase că străinii aceia îşi făcuseră tabăra în vreo vâlcea. Ei puteau totuşi să-şi fi continuat mersul, aşa după cum presupuneam. Totuşi, numi dădeam dacă avea aerul că urmăreşte cu privirea grupul de călăreţi.

   Acum ştiam în fine de ce Maha al nostru era atât de liniştit. Dacă ar fi fost un străin, acel ce se afla acolo printre dune, atunci el mi-ar fi atras atenţia prin comportarea sa.

   Mi-am scos afară binoclu şi am cercetat locul unde am presupus că-i Pongo. Am văzut încă o dată trupul lui întunecat târându-se pe nisip şi apoi l-am pierdut din vedere...

   S-a scurs o jumătate de oră de aşteptare încordată. Ce veste avea să aducă? Aveam de-a face cu nişte călători paşnici şi cinstiţi, care voiau să profite de răcoarea nopţii ca să parcurgă o distanţă de drum? Sau erau de fapt nişte tâlhari ai deşertului dintre aceia care pornesc noaptea ca să atace pe neaşteptate caravanele paşnice?

   Se apropiase timpul ca să mă schimbe mister Fleet. Însă asta nu se putea face în linişte, din pricina celor ce se petreceau. Deodată am auzit în spatele meu un sâsâit uşor. Era semnalul lui Pongo! Când m-am răsucit, l-am zărit furişându-se în jos de pe colină drept spre mine.

   — Masser Bertram, mi s-a adresat el în şoaptă, auzit eu înainte gălăgie. Pongo văzut călăreţi, oamenii nu intenţie bun. Ei bine înarmaţi şi caută urma lăsat de masseri.

   — Aşadar, Pongo, tu crezi că ar putea fi primejdioşi pentru noi?

   Prietenul meu negru a confirmat din cap.

   — Pongo gândeşte că oamenii vrea atace masseri.

   — Cum ţi-ai dat seama de asta, Pongo?

   — Călăreţi găsit urme masseri. Ei întors de la loc unde masseri părăsit drum. Acum ei stat la sfat.

   — Am să-i trezesc pe camarazii noştri, Pongo. Rămâi aici şi observă cu băgare de seamă împrejurimile. Dacă oamenii aceia plănuiesc să ne atace, trebuie să fim gata să-i primim.

   Pongo a dat din cap şi s-a întins după o movilă de nisip, de unde putea cuprinde cu privirea întinderea din faţa noastră şi pe unde era posibil să vină călăreţi arabi. Apoi mi-am deşteptat repede camarazi. Mister Fleet a făcut pe supăratul.

   — Ne tulburi somnul din pricina la vreo şase ticăloşi! a răcnit el. N-au decât să vină! Sunt chiar foarte dispus să le urez o noapte bună.

   Ali ben Tura s-a apropiat de noi şi a întrebat în felul său reţinut:

   — Stăpâne, spui că sunt şase călăreţi?

   — Da, i-am numărat, răspunsei eu. Şi mi-au făcut impresia că vin din direcţia munţilor Tibesti.

   — Stăpâne, atunci trebuie să fie de-ai lui El Gabal. Vom fi nevoiţi să-i ocolim, deoarece el îl ucide pe orice alb.

   — Cine-i acest El Gabal, Ali ben Tura? a întrebat Marian.

   — El Gabal este „Stăpânul munţilor". El îşi revarsă ura şi răzbunarea împotriva oricărui alb, de când un englez l-a împuşcat cândva pe fiul lui cel mai mare. De atunci, nu cunoaşte nici o îndurare faţă de străini. Va trebuim să facem un ocol uriaş, dacă nu vrem să trecem prin ţinutul său. Dar în acest caz nu vom mai găsi apă.

   — Aşadar Ali ben Tura, acest El Gabal este un tâlhar?

   — Nu, nu este un tâlhar. Desigur, dacă întâlneşte vreun intrus, atunci îl ucide şi îi ia tot ce are. Asta-i prada lui de drept.

   — Dacă aşa stau lucrurile, atunci asta-i curată tâlhărie, a aruncat-o mister Fleet. N-are decât să vină acest El Gabal! Cred că va rămâne dezamăgit de noi, a încheiat el îndreptându-şi privirea în direcţia din care tocmai apărea Pongo. Iată că prietenul nostru vine cu vreo veste.

   Pongo îşi dădea drumul în jos de pe movilă şi nu era departe de noi.

   Când a ajuns, ne-a informat numaidecât:

   — Masseri, apropie pe furiş doi oameni. Pongo poate prinde. Dar mai întâi sfătuieşte cu masseri. Pongo nu ştie dacă vine şi ceilalţi oameni. Încă masseri nu trebuie să lase pe ei.

   Marian a indicat imediat măsurile ce se impuneau. Ali ben Tura trebuia să rămână în urmă cu animalele, în timp ce noi aveam să ne despărţim şi să ne suim pe două coline de nisip. Acolo urma să ne lipim de pământ, încât să nu putem fi observaţi. Ne luam cu noi puştile, deoarece puteam mai bine ţinti decât cu pistoalele.

   Oricât mi-am încordat privirea, eu n-am distins nici un adversar. Poate că arabii se camuflaseră aşa de bine, încât numai ochii ageri ai prietenului nostru negru erau în stare să-i descopere. Dar nu-l puteam zări nici pe Pongo. Maha al nostru era întins lângă noi şi se menţinea destul de liniştit. Numai dacă şi-ar fi mişcat urechile într-un anumit fel, ne-am fi dat seama că a simţit apropierea unui duşman.

   Aşteptam încordaţi peste măsură. Marian se urcase singur pe o movilă, în vreme ce mister Fleet mă urmase pe mine. El s-a culcat alături de mine. Ne uitam cercetători în toate părţile. Pe neaşteptate am tresărit puternic cu toţii. Nu departe de noi am observat o mişcare. Părea ca şi cum cineva şi-ar fi dat drumul în jos de pe dună. Mister Fleet şi-a ridicat imediat puşca, a ochit scurt spre locul cu pricina şi a apăsat pe trăgaci. În tăcerea nopţii a răsunat o împuşcătură, urmată de strigătul lui Marian spre noi.

   — Ce s-a întâmplat? a întrebat el enervat. Aţi văzut vreun duşman?

   — Desigur, domnule Farrow, i-a răspuns mister Fleet emoţionat. Se apropia pe furiş de peste movilă.

   — Atunci să-i dăm drumul spre movilă, a strigat Marian şi a pornit năvalnic într-acolo.

   Noi l-am urmat. Totuşi când am ajuns la movilă, n-am găsit pe nimeni. Nu se afla nici măcar o urmă. Ne-am uitat miraţi apoi Marian a izbucnit în râs.

   — Cred că mister Fleet a văzut o stafie, a spus el. Aici n-a existat niciodată vreun om.

   — Ia stai Mariane, am văzut precis o mişcare furişată.

   — V-aţi înşelat sau v-aţi lăsat înşelaţi, Robert. Se poate să fi alunecat nisipul spre poalele colinei, după cum adeseori se întâmplă.

   Întrucât nu s-a petrecut nimic, ne-am reîntors în tabără. În aceeaşi clipă a apărut şi Pongo. El trăgea după sine un corp înfăşurat într-un burnus alb, pe care l-a lăsat întins pe pământ, apoi a spus agitat:

   — Acesta este unul, masseri! Pongo aduce şi pe celălalt.

   După aceste cuvinte, el a dispărut din nou.

   În faţa noastră zăcea un arab cu pielea arămie. În curând s-a apropiat şi Ali ben Tura şi l-a examinat şi el pe prizonier. Însă de-abia şi-a aruncat o privire şi a exclamat speriat:

   — Stăpâne, acesta-i El Leil „Stăpânul nopţilor" fiul lui El Gabal. Să nu-i facem nimic, altfel totul e pierdut.

   — Eşti sigur Ali ben Tura? l-a întrebat Marian.

   — Da, stăpâne, ne-am cunoscut amândoi cu vreun an în urmă, a confirmat el.

   — De când îl şti? a întrebat Marian, puţin cam neîncrezător. Aţi trăit împreună vreo întâmplare comună?

   — Da, stăpâne! Totuşi nu mă întreba mai mult. Ai să-ţi dai seama mai târziu de ce nu pot să-ţi spun acum ce-am păţit.

   Aşadar, Ali ben Tura avea totuşi secrete faţă de noi, aşa cum, de altfel, am crezut mereu.

   — Îl voi lega pe prizonier şi-l vom păstra ca ostatec, Robert, mi s-a adresat Marian. Dacă El Gabal va încerca să ne atace, atunci îl vom ameninţa că-i împuşcăm fiul. Însă îl vom elibera dacă ne promite trecere nestingherită prin ţinutul său.

   — Da, aşa vom face, Mariane, i-am răspuns eu.

   Mister Fleet a căutat nişte frânghii şi l-a făcut fedeleş pe prizonier. Când a văzut asta Ali ben Tura a strigat ameninţător:

   — Stăpâne, nu face asta! V-am mai avertizat deja odată. Dacă acest om îşi va da seama de asta, atunci vom fi pierduţi. Vă voi părăsi dacă îl legaţi aşa pe Leil.

   Marian l-a privit mirat. Nu ştiam cum să interpretăm purtarea lui ciudată. Avea el chiar aşa de mare frică de El Gabal? Sau era vreo legătură între ei, de vreme ce-l susţinea aşa de mult pe prizonier? Înainte ca Marian să poată găsi un răspuns, s-a ivit iarăşi Pongo. Însă de această dată, a apărut fără celălalt prizonier şi a spus:

   — Masseri, al doilea om a scăpat. El fugit la ai lui, chiar îndată când venit eu aici cu tovarăşul său.

   — Acum sunt nevoit să vă părăsesc, efendi, a rostit în aceiaşi clipă Ali ben Tura.

   El s-a întors şi a vrut să-şi încalece cămila. Marian i-a făcut însă un semn lui Pongo. Care a păşit repede înaintea animalului şi s-a oprit în faţa acestuia. În acelaşi timp

Marian i-a explicat arabului:

   — Nu poţi pleca când vrei tu, deoarece cămila ne aparţine nouă. Noi am închiriat-o. Ţi-am plătit-o pentru patru zile.

   Un om fără un animal de călărie este pierdut în pustiu. Asta o ştia şi Ali ben Tura. Cu toate acestea, el stăruia să ne părăsească fără întârziere. Da, el renunţa până şi la simbria sa şi s-a îndepărtat imediat, fără a ne adresa măcar un singur cuvânt. A pierit din vedere în direcţia unde se aflau arabii.

   Marian a râs când mi-a văzut uimirea de pe faţă. El a făcut un gest de lehamite cu mâna şi a spus:

   — Să-l lăsăm să plece, Robert nu-i vom face nimic. Este totuşi ghidul nostru prin pustiu. Ce le va spune acelora e că acest om este prizonierul nostru. Îndată ce-i va înştiinţa se va întoarce din nou cu vreo propunere pentru noi din partea lui El Gabal. Un prizonier mai nimerit ca acesta noi nu puteam înhăţa.

   — Nu ştiu ce să-ţi spun, Mariane, dar acest Ali ben Tura este pentru mine o enigmă. Îţi dai seama că pe de o parte îi este teamă de El Gabal, iar pe de alta, el îl caută.

   — Da, îmi dau seama de asta, Robert. Pe semne însă că acum s-a ivit un bun prilej, deoarece luându-l prizonier pe fiul lui El Gabal, „Ucigaşul de albi" nu va întreprinde nimic. E cu putinţă totuşi ca acest El Gabal să ne dea o lovitură şi să nu-l cruţe pe Ali ben Tura.

   Am fost nevoit să înţeleg că prietenul meu avea dreptate. Cu toate acestea nu mă părăsea gândul că Ali ben Tura, într-un fel sau altul avea vreun interes comun cu El Gabal. Nu cumva voia să-şi vândă încă o dată convoiul de cămile cu bagaje cu tot?

   Pongo ne-a întrerupt, aducând armele ce le purta prizonierul leşinat. Acesta nu era înveşmântat precum un tâlhar al pustiului. Burnusul său strălucea de podoabe. Chiar şi cingătoarea în care-şi purta armele era gătită cu metale nobile şi giuvaeruri. El purta asupra lui un revolver modern. Marian l-a luat în mână pe acesta şi l-a examinat.

   — Trebuie să aflu de unde are asemenea armă! a rostit el interesat.

   Mi l-a înmânat şi mie. Atât cât permitea lumina lunii, mi- am sat dama că mânerul armei era încrustat cu argint. Cee ce însă m-a mirat a fost o gravură. Pe mâner se afla înscris numele „Lord Cramp".

   — Aşadar a fost furat! am exclamat eu.

   — V-am mai spus totuşi că ăsta-i un tâlhar! a sărit cât colo mister Fleet. Dacă n-ar fi, atunci n-ar fi avut rost să se apropie pe furiş de noi în vreme de noapte. Probabil că proprietarul armei a fost ucis de acest nemernic.

   — Asta nu-i sigur, mister Fleet, i-a replicat Marian. S-ar putea ca acela să fie prizonierul său.

   — Nu, mister Farrow în această privinţă nu încape nici o îndoială. Ai auzit totuşi că acest El Gabal omoară pe orice alb pe care-l întâlneşte.

   — Va trebui să aşteptăm ca să-şi revină. Atunci îi vom arăta cuvintele gravate.

   Examinam mirat gravura, care nu putea fi mai veche de patru săptămâni.

   — Nu se putea executa în pustiu o asemenea gravură şi-a dat cu părerea Marian. Înainte ca lordul să fi pornit în călătorie şi să cadă în mâna lui El Gabal, trebuia să fi trecut nişte săptămâni. Prin urmare, se poate ca revolverul să se afle în stăpânirea acestui arab de vreo câteva zile.

   — Totuşi, este cu putinţă, Mariane, ca lordul să nu fie în viaţă, mi-am dat eu cu părerea. Sau crezi că arabii îl târăsc cu el ca prizonier zile şi săptămâni întregi?

   — Bineînţeles că n-am în vedere asta, Robert. Va trebui să lămurim chestiunea. În orice caz, vom primi informaţii de la prizonier, în primul rând, după care îl vom elibera dacă vom afla amănunte despre lordul Cramp. Voi pretinde că acesta este prietenul meu şi voi cere cât mai multe lămuriri. Câtă vreme nu le voi obţine pe acestea, el va rămâne prizonier în mâinile noastre.

   Mister Fleet, instalat în faţă, la postul său de observaţie, ne-a făcut un semn că se apropie cineva. Marian i-a cerut lui Pongo să-l tragă pe prizonier mai la o parte şi să-l supravegheze acolo.

   Se întâmplase aşa cum profeţise Marian: se întoarse Ali ben Tura şi când acesta a ajuns, s-a oprit în faţa noastră. El

a făcut în semn dezolat de neputinţă.

   — El Gabal e grăbit să i se restituie prizonierul, efendi!

   — Du-te înapoi şi spune-i lui El Gabal că nici nu ne gândim să-i satisfacem cererea. Va rămâne prizonierul nostru atâta vreme cât ne vom afla în ţinutul său. În caz că ne va ataca, atunci fiul său va trebuie să moară.

   —  Stăpâne, el vă va lăsa să străbateţi nestingheriţi ţinutul său, a replicat acum cu hotărâre Ali ben Tura. Nu va întreprinde nimic dacă fiul său va fi lăsat liber.

   — Şi cine ne dă garanţia că-şi va ţine făgăduiala? Vrei tu să rămâi ca ostatec la ei, până când îl vom elibera pe El Leil?

   — Stăpâne, eu nu sunt decât un simplu arab. M-ar ucide lesne, dacă ar putea să-şi satisfacă aşa dorinţa de răzbunare.

   —  Atunci El Gabal să ne facă dovada că, ne putem încrede în el. Spune-i asta stăpânului tău!

   — El Gabal nu-i stăpânul meu, efendi. Eu trebuie doar să mă apăr şi să nu mi-l fac duşman. În calitate de conducător de caravane se cere să călătoresc prin ţinutul său fără primejdie. Ceea ce fac pentru el, o fac pentru propria mea siguranţă.

   — Asta-i aşa, Ali ben Tura. Reîntoarce-te şi spune-i lui El Gabal ceea ce am dezbătut aici. Dacă va fi ispitit să-l elibereze pe prizonier cu forţa, vom fi nevoiţi să ne folosim de armele noastre.

   — Îi voi transmite lui El Gabal, stăpâne. Dar nu pot fi de fel sigur că nu vă va ucide pe toţi. El Gabal este formidabil. Vă va răzbi dacă vă veţi împotrivi.

   El ne-a părăsit rapid din nou. Marian s-a uitat după el râzând şi mi s-a adresat:

   — Fireşte că El Gabal va tuna şi fulgera, când va auzi că nu ne lăsăm deloc. Dar nu ştiu, la ce mă pot aştepta de la Ali ben Tura. Lua o înfăţişare cam ciudată când se referea la El Gabal.

   — Mi-am făcut părerea imediat, atunci când a încercat să ne convingă să-l eliberăm, Mariane. Cred că ar fi mai bine dacă ne-am părăsi actuala tabără şi ne-am muta mai departe. Înainte de a se crăpa de ziuă. Este puţin probabil

că El Gabal ne va observa când vom porni călare.

   — Ideea este bună, Robert, ne aflăm într-adevăr în apropierea oazei Kanuar. Dacă vom reuşi înainte ca El Gabal să întreprindă ceva împotriva noastră, atunci ne vom afla în siguranţă. Mă tem însă că el va încerca să ne taie drumul.

   — În schimb Mariane, îl avem pe fiul său ostatec.

   În acelaşi moment a venit spre noi mister Fleet. El ne-a anunţat că acum soseau doi arabi.

   — S-ar putea ca printre ei să fie însuşi El Gabal? m-am întrebat eu.

   — N-ar fi destul de chibzuit dacă ar fi El Gabal, Robert. Am putea totuşi să-l reţinem, ca să-l predăm poliţiei din Kanuar. Acolo i s-ar putea imputa şi alte nelegiuiri, printre care se numără şi omorurile.

   — Sunt de aceeaşi părere, mister Farrow, a intervenit mister Fleet. Tocmai de aceea noi trebuie să încercăm să-l capturăm. S-ar putea ca atunci să salvăm viaţa la mai mulţi albi.

   După vreo cinci minute cei doi arabi au fost la noi. Unul din ei ne-a salutat politicos şi a spus:

   — Vin din însărcinarea lui El Gabal ca să vă cer eliberarea fiului său. El Gabal promite să nu întreprindă nimic împotriva voastră şi vă lasă să treceţi în voie prin ţinutul său. Ali ben Tura se va reîntoarce la voi şi veţi porni împreună mai departe.

   — Şi cine ne garantează că El Gabal îşi va ţine cuvântul? a întrebat Marian.

   — El Gabal nu este un om de nimic! a răspuns mândru arabul. El Gabal nu şi-a călcat încă niciodată cuvântul dat.

   Marian l-a examinat pe cel ce vorbea, apoi a continuat după o pauză:

   —  Bine, dacă El Gabal nu şi-a retras încă niciodată cuvântul, atunci să ne acorde şi el încredere nouă. Nu putem avea încredere reciprocă, dacă unul dintre noi şi-o retrage. Nici eu nu mi-am călcat vreodată cuvântul şi promit să-i dau drumul fiului său la răsăritul soarelui. El Gabal trebuie să se declare satisfăcut cu asta.

   — Şi într-adevăr, ai să-l eliberezi străine?

   — Îl voi elibera, i-o făgăduiesc asta. Este însă nevoie ca şi

El Gabal să-şi ţină promisiunea, pentru că altfel va avea dea face cu răzbunarea noastră!

   Arabul l-a privit pătrunzător pe Marian. Apoi s-a înclinat politicos şi s-a îndepărtat urmat de însoţitorul său.

   Când m-am uitat în jur, am trăit o dublă surpriză. Una a fost aceea că l-am descoperit pe Ali ben Tura chiar lângă noi iar cealaltă că prizonierul nu se mai găsea la locul său!

   — Unde-i El Leil? l-a întrebat Marian pe Ali ben Tura. Şi de unde ai apărut aşa deodată?

   — Eu i-am urmat pe cei doi arabi stăpâne, a răspuns Ali ben Tura un pic cam încurcat. Însă nu l-am eliberat pe prizonier.

   Mister Fleet s-a repezit asupra lui, gesticulând cu pistolul în faţa sa.

   — Numai tu i-ai dat drumul, numai tu, mişelule! a strigat el mânios. Te-ai strecurat în propria tabără şi i-ai tăiat legăturile prizonierului!

   Ali ben Tura a rămas tăcut.

   Se putea ca mister Fleet să aibă dreptate, de vreme ce Marian nu intervenea, deşi el era foarte supărat. Prin pierderea prizonierului, planul său căzuse în baltă. Era puţin probabil că El Gabal ne va da voie să străbatem domeniul, acum când nu-l mai îngrijora soarta fiului său. Eu eram de la început convins că există o legătură între Ali ben Tura şi prizonier şi că ghidul nostru îl eliberase. O făcuse cu atâta prudenţă şi fără zgomot, încât n-am observat nimic.

   — Masseri! l-am auzit deodată pe Pongo în spatele nostru. Prizonier aici este!

   Spunând aceasta, el l-a aruncat pe El Leil la pământ.

   — Cum ai putut să-i zădărniceşti fuga, Pongo? l-am întrebat eu cuprins de bucurie.

   — Pongo văzut prizonier vrea fugit, masser. Pongo repede dat seama şi iar lovit.

   După ce a rostit aceste cuvinte, l-a legat din nou pe El Leil.

   Ali ben Tura nu-şi schimbase atitudinea. Ori putea să se stăpânească cu desăvârşire, ori tăcea din îndărătnicie. Nu l- am pierdut din ochi, ca să nu-i dau prilejul să-l scape încă odată le El Leil.

  — Şi acum vom porni! a anunţat Marian. Pe prizonier îl vom lăsa să plece la răsăritul soarelui.

  Când Ali ben Tura a văzut pregătirile pentru reluarea călătoriei s-a înspăimântat. Şi-a revenit însă când Marian i-a împărtăşit că într-adevăr îi vom da drumul lui El Leil înspre dimineaţă. Ne înţelesesem chiar cu El Gabal şi asupra locului unde avea să se întâmple asta.

  În curând cămilele noastre au fost înşeuate. Aveau să ne ducă pe întinderile nesfârşite ale deşertului. Apoi le-am făcut să îngenuncheze şi ne-am instalat deasupra. Animalele s-au pus imediat în mişcare. La început am călătorit o bucată de drum printre nişte depresiuni, înainte de a urma iarăşi pista.

DISPARIŢIA LORDULUI CRAMP

   DUPĂ CE NE-AM ÎNDEPĂRTAT îndeajuns de locul taberei noastre, am luat-o la goană într-un ritm susţinut. Ali ben Tura călărea cu mult mai înainte şi nu părea nicidecum prea îngrijorat că mergea în frunte. Între timp îşi revenise şi El Leil şi primul lucru ce l-a făcut a fost să se încordeze cuprins de furie, ca să se elibereze. Însă şi-a dat seama îndată că nu va izbuti şi s-a resemnat să-şi accepte soarta. El totuşi nu ştia ce hotărâsem cu tatăl său şi acum credea că probabil îl vom preda poliţiei din oaza Kanuar.

   Totuşi el cunoştea că noi nu puteam de fel să-i facem vreun rău, deoarece nu întreprinsese nici un act duşmănos împotriva noastră. În pustiu, fiecare om poate să se apropie pe furiş de altă tabără, ca să vadă dacă are de-a face cu prieteni sau duşmani. Nu era deci vinovat de vreo faptă pedepsită de lege. Însă El Leil trebuia să se teamă de alte învinuiri. Cu toate acestea, el nu ne-a adresat nici un cuvânt, părea chiar mândru, în ciuda situaţiei lui de prizonier.

   Marian, care călărea alături de el, întrucât Pongo se apropiase cu cămila ce-l purta de prizonier, l-a întrebat pe acesta pe neaşteptate:

   — El Leil, te voi elibera, dacă îmi vei spune unde se află prietenul meu, lordul Cramp, al cărui pistol îl purtai la cingătoare.

   Arabul şi-a ridicat capul şi i-a aruncat lui Marian o privire plină de ură. Dar n-a răspuns nimic.

   — Dacă lordul Cramp nu este găsit, atunci vei fi judecat la oaza din Kanuar pentru uciderea lordului, a cărui armă ţi- ai însuşit-o.

   — Nu sunt ucigaş, lordul Cramp trăieşte, a răspuns în sfârşit arabul.

   — Şi unde-l putem găsi, El Leil?

   Omul a cugetat câteva minute şi părea foarte hotărât să nu răspundă la întrebarea lui Marian. Apoi totuşi şi-a înălţat brusc capul şi a explicat:

   — Eu nu i-am făcut nimic. El însă m-a atacat prin surprindere şi atunci l-am luat prizonier. Dacă mă lăsaţi liber, atunci vă voi spune unde se află lordul Cramp.

   — Nu ne poţi conduce la acesta, El Leil?

   În ochii arabului a scânteiat din nou ura. Însă vocea i-a devenit foarte liniştită când a răspuns:

   — Pot să vă conduc, dar nu ştiu dacă nu-i primejdios pentru voi. Tatăl meu...

   Aici s-a întrerupt subit, ca şi cum ar fi vorbit prea mult, dar Marian şi-a exprimat părerea râzând:

   — Aşadar, lordul Cramp se găseşte la tatăl tău, la El Gabal, nu-i aşa?

   — Domnule, cine ţi-a spus că e la tatăl meu? a întrebat arabul înspăimântat, adresându-se de-acum prietenului meu cu „domnule".

   — Acum noi ştim totul. Deci ne vei călăuzi la lordul Cramp când îţi voi da drumul?

   Mai întâi arabul a chibzuit. Apoi a explicat că o va face, însă pretindea să fie pus în libertate fără amânare.

   — Vei fi liber înspre dimineaţă, El Leil, l-a încredinţat Marian. Va trebui însă să-ţi dai cuvântul şi să-ţi respecţi făgăduiala. Eşti gata să juri?

   Arabul s-a angajat. După asta Marian i-a tăiat legăturile şi i-a spus că-i liber, însă va fi nevoit să ne însoţească până în zori.

   Cu o oră înainte de răsăritul soarelui ne-am oprit şi am descălecat. Din fericire mai aveam vreo câteva pastile de alcool solid pentru bucătăria noastră de campanie, aşa că întrucât nu se uscase baliga de cămilă pe care o adunase prevăzător Pongo din lipsă de lemne, le-am consumat pe acestea. Voiam să luăm pe fugă o gustare şi după ce El Leil avea să ne indice drumul înspre locul unde se afla lordul Cramp, aveam să-l lăsăm liber. Aveam să-l conducem şi să-l lăsăm până acolo unde nu va fi primejdios pentru noi şi totodată să-l întâlnească repede pe tatăl său.

   Prepararea micului dejun ne-a preocupat într-o oarecare măsură, încât vreo câteva minute n-am acordat atenţie lui El Leil şi ghidului caravanei noastre. Când am vrut să ne interesăm de cei doi, am făcut o descoperire neplăcută. Ali ben Tura zăcea ca şi mort la pământ iar El Leil nu mai era de văzut.

   Pongo ne-a strigat că dispăruse o cămilă. Acum ştiam ce se petrecuse. El Leil fugise, dar încă nu stabilisem dacă cu, sau fără ajutorul lui Ali ben Tura.

   A alergat la cea mai apropiată movilă de nisip şi ne-am uitat în jur. Am văzut în depărtare un călăreţ singuratec alergând peste întinderea de nisip. Era El Leil. În spate îi atârna o puşcă, arma lui Ali ben Tura.

   Ne-am dus imediat la acesta ca să-l luăm la rost. Îndată ce am ajuns la el, s-a ridicat speriat şi a început să strige că fugarul îi furase puşca.

   — De unde ştii Ali ben Tura, că ţi-a furat puşca? l-a întrebat Marian.

   — Totuşi nu mai este aici, efendi!

   — Da, te prefaci foarte bine. Sau numai te-ai prefăcut că dormi când El Leil ţi-a şterpelit-o?

   — El m-a doborât, stăpâne!

   — V-am spus totuşi mereu că acest individ nu prezintă încredere, a strigat supărat Fleet. E de la sine înţeles că l-a ajutat pe prizonier, pentru a doua oară, iar de această dată cu urmări şi mai rele!

   — Va trebui să i-o plătim, a exclamat Marian.

   — Acum şi-a realizat scopul!

   — N-avea nici un rost să-l urmărim pe fugar. Noroc că nu mai eram prea departe de oaza Kanuar, unde puteam achiziţiona o nouă cămilă, întrucât fugarul plecase cu cea a lui Ali ben Tura. Fără îndoială că ghidul nostru arab contribuise cu cea a lui Ali ben Tura. Fără îndoială că ghidul nostru arab contribuise la fuga prizonierului. Procedase însă în aşa fel încât să pară că fusese doborât şi furat. În realitate, Ali ben Tura nu-i cedase lui El Leil numai cămila sa ci şi puşca. Prin urmare, între cei doi exista o înţelegere tainică. Marian părea să aibă acelaşi gând. El îl observase pe arab fără să bată la ochi.

   Pongo nu-l ţinea legat pe Maha, atunci când fugarul nu era prea departe. Maha era încă în stare să-l ajungă din urmă.

   Înainte de a urca soarele, noi am şi terminat cu micul dejun. Întrucât aveam numai patru cămile, a trebuit să-l ducem călare pe Ali ben Tura cu schimbul. Pongo l-a luat cel dintâi pe Ali ben Tura pe cămila sa. El călărea înainte împreună cu mister Fleet. Marian şi cu mine îi urmam ceva mai încet, pentru că voiam să nu-l scăpăm din ochi pe Ali ben Tura.

   Ne întreţineam amândoi, vorbind despre El Gabal şi fiul său.

   — El Gabal va susţine acum, am deschis eu discuţia, că nu i-am eliberat fiul, de vreme ce acesta a şters-o. Ca urmare, în condiţiile date, el nu-şi va mai respecta înţelegerea.

   — M-am gândit şi eu deja la asta, Robert, însă nu-mi fac prea mari griji. Acestui individ i-ar trebui foarte multă prudenţă ca să ne urmărească. Eu totuşi i-am spus lui El Leil că lordul Cramp este prietenul nostru, cu toate că nu-l cunoaştem de fel pe acest om.

   — Şi vrei să-l păstrezi pe Ali ben Tura, Mariane?

   — Fireşte că el joacă în faţa noastră o comedie şi ascunde cu acest om sub o perdea. Va trebui să-l observăm în continuare cu atenţie.

   Maha, care mergea foarte aproape de cămila mea, s-a uitat deodată adulmecând înspre dreapta. Însă nu s-a pregătit să pornească într-acolo. Când i-am urmărit privirea în direcţia aceea, am zărit ceva în depărtare, ceva ca o găină a pustiului, care tocmai dispărea pe după o colină mare de nisip.

   Era bine să împuşcăm vreo câteva din aceste găinuşe. Dar înainte de a-i putea spune lui Marian această întrebare, a trosnit pe neaşteptate o împuşcătură. În aceiaşi clipă, cămila ce-o călăream s-a lăsat în genunchi. Eu am căzut peste grumazul animalului şi am fost aruncat în nisip, unde am rămas întins câteva secunde. Totul s-a petrecut aşa de repede, încât n-am mai avut timp să aud strigătul înspăimântat al lui Marian. Cămila sa, cuprinsă de agitaţie, a luat-o la goană împreună cu el. În acelaşi timp a izbucnit o a doua împuşcătură şi foarte aproape de capul meu a trecut un glonţ. Am auzit proiectilul şuierând şi m-am aplecat adânc.

   Arma îmi atârna neputincioasă, ca întotdeauna, de şaua cămilei care în acest moment se tăvălea pe jos cuprinsă de agonie.

   Am făcut un salt rapid, aveam deja pistolul în mână şi mă uitam cercetător în toate părţile. În fiecare clipă putea să pornească o a treia împuşcătură, atunci cel puţin puteam să-mi dau seamă un de stătea ascuns trăgătorul.

   I-am văzut pe Pongo şi pe mister Fleet întorcându-se din dreapta mea. Auziră şi ei împuşcăturile şi veneau să mă ajute. Însă mai înainte de a ajunge, am auzit un strigăt îngrozit după o dună de nisip. M-am grăbit de îndată într- acolo şi când am ajuns pe ridicătura de nisip, mi s-a oferit o privelişte ciudată. Fugarul El Leil era întins la pământ. Deasupra lui stătea Maha al nostru mârâind înspăimântător. El Leil nu cuteza să facă nici o mişcare. Se lăsase în voia sorţii şi nu se mai aştepta din partea noastră la nici o îndurare.

   Puşca lui Ali ben Tura zăcea lângă el, am ridicat-o şi am aruncat-o cât colo. Cămila sa era ascunsă prin apropiere. Lipsit de armă, îl puteam ţine acum în şah pe El Leil doar cu pistolul. L-am chemat înapoi pe Maha şi i-am cerut lui El Leil să se ridice.

   El Leil s-a ridicat iute şi a rămas în picioare înaintea mea. L-am poftit să vină la animalul meu împuşcat. M-a ascultat indispus. Când a reuşit între timp să se reîntoarcă şi prietenul meu, s-a uitat uimit la El Leil. Cum era şi de aşteptat, Marian a vrut să lămurească imediat situaţia şi a sărit mânios din şa. El a păşit în faţa lui El Leil şi a răcnit:

   — Deci aşa îţi ţii tu promisiunea, El Leil! Eşti un ucigaş şi pe deasupra şi un laş. Nu mai văd acuma de ce nu trebuie să te predau autorităţilor. Aşa cum pretind perceptele deşertului, sunt în drept să te împuşc pe loc ca, bandit al deşertului. Noi nu ne temem de tatăl tău, chiar dacă el a pornit încoace la drum. Eu i-am dat cuvântul că am să te eliberez la revărsatul zorilor şi desigur că o făceam dacă nu fugeai. Acum însă nu mai pot să-ţi acord iertarea. Ai întreprins însă şi o a doua încercare de fugă. Pongo, leagă-l!

   Pongo era gata pregătit cu o frânghie. El l-a legat strâns pe prizonier pe cămila sa şi a vrut să se urce din nou în şa, când s-a pus în discuţie că avem doar patru cămile la cinci călăreţi, la care se adăuga prizonierul. Ca urmare, a fost nevoie ca Ali ben Tura să călătorească pe rând cu fiecare dintre noi.

   Marian a examinat cămila împuşcată. Era de acum moartă. I-am luat şaua şi bagajul meu şi am distribuit încărcătura pe celelalte animale. Abia după aceea am încălecat iarăşi. Eu am fost primul care l-am luat pe Ali ben Tura pe cămila mea. Acesta avea să stea în spatele meu şi să se ţină bine de şa. Pongo îl luase deasemenea pe El Leil, legându-l strâns înapoia lui. Însă prizonierul nu stătea călare pe spinarea animalului, ci fusese în aşa fel culcat, încât să nu se poată elibera.

   Marian şi cu Fleet călăreau ceva mai înainte, din pricină că animalele noastre fiind greu împovărate rămâneau în urmă. Eu călăream alături de Pongo şi discutam cu el. Mă stăpânea sentimentul că deşi îl aveam pe Ali ben Tura în spatele meu, el intenţiona totuşi să întreprindă ceva împotriva mea. Poseda însă un cuţit lung. Dacă într-adevăr era unul dintr-ai lui El Gabal, atunci exista posibilitatea reală ca el să vrea să-i răzbune fiul.

   De aceea îmi îndreptam tot timpul atenţia asupra lui. Totuşi Ali ben Tura şedea atât de liniştit în spatele meu, încât suspiciunile ce mă copleşeau m-au părăsit curând, pe măsură ce înaintam pe drum.

   Cam în acelaşi timp, Marian şi cu Fleet îşi frânau înaintea noastră cămilele şi ne făceau semne. Pongo şi cu mine am privit în faţă, însă n-am putut să ne dăm seama ce voiau tovarăşii noştri. Când aceştia s-au ridicat în şei şi au examinat ce de-amănuntul solul nisipos din faţă, ne-am înălţat şi noi şi am încercat să cercetăm înaintea noastră. Pongo s-a uitat încă o dată la prizonierul său. Întrucât acesta se afla în aceeaşi poziţie, el şi-a îndreptat cămila, odată cu mine, spre cei doi camarazi, ca să cercetăm şi noi terenul. Abia şi-a aruncat din fugă privirea, că a şi strigat cuprins de veselie:

   — Masseri, aici trecut leu cu femeie. Urmă încă proaspătă.

   — Cum poate să trăiască un leu aici în pustiu?

  — Masseri, trebuie gândit că oaza aproape. Simba place fi aproape de ea.

  — Ah, atunci am putea pune la cale o interesantă vânătoare de lei, a fost de părere Marian râzând. Ce crezi, mister Fleet, ţi-ar face plăcere aşa ceva?

  — Este o întrebare hazlie, mister Farrow. Numai să vină perechea aceasta! Va fi cu siguranţă vânată!

  — Urmele duc într-adevăr în direcţia oazei, am remarcat eu, observând întipărirea în nisip a labelor.

  — Haide, atunci să-i dăm drumul, a strigat Marian glumind. Totuşi, de îndată ce am ajuns lângă o ridicătură de teren, el s-a întors agitat. Acolo... acolo sunt leii! Veniţi repede încoace. Cele două fiare o vor tuli-o.

  El a vrut să o ia înainte, dar deodată cămila sa nu părea să fie dornică să participe la o vânătoare de lei. Eu mă uitam cum mister Fleet îşi lovea furios animalul.

  Tocmai voiam să mă îndrept înspre cămila mea, dar am rămas împietrit pe loc, când am văzut cum animalul meu de călărie şi cămila lui Pongo se îndepărtează într-o goană sălbatecă: Pe amândouă animalele se găseau nişte călăreţi: Ali ben Tura şi El Leil! Ambele cămile alergau mereu, tot mai iute. Pongo şi cu Maha au vrut să se ia de fugari, dar Marian i-a strigat să se întoarcă repede înapoi. N-avea nici un rost să-i urmărească. Chiar şi călare nu i-am mai fi putut opri. Marian tuna şi fulgera:

  — A trebuit s-o mai păţim odată! a răcnit el turbat de mânie. Este pentru a treia oară când ne scapă El Leil.

  — Şi din nou Ali ben Tura i-a înlesnit fuga! am încheiat eu scrâşnind din dinţi. Ar fi trebuit să-l legăm şi pe acesta. Acum am fost traşi pe sfoară şi în afara de asta, avem două cămile mai puţin.

  — Şi odată cu ele, au dispărut şi bagajele noastre, puşca şi rucsacul tău Robert. De această dată treaba e serioasă.

  Eram tot mai furios. Îmi părea rău după admirabila mea carabină cu repetiţie, care mă însoţise în toate călătoriile mele! Dacă El Gabal n-ar fi presupus că noi am pornit la drum, atunci aş fi încercat să-l înduplec pe Marian să-l urmărim pe El Leil.

  Acum ni s-a alăturat din nou mister Fleet. Şi el era prost dispus, pentru că îl scăpase ocazia vânătorii de lei din pricina fugii celor doi. Şi pe deasupra, era zorit să pornim cât mai curând, până a nu apuca să ajungă aici El Gabal. Fiecare din cămilele noastre era în stare aşadar să poarte doi călăreţi, la prima vedere şi asta până în apropierea oazei Kanuar, iar restul drumului să-l parcurgem pe jos.

   — Cu siguranţă că Maha ne-ar putea preveni dacă cei doi ar avea de gând să ne atace din spate şi-a dat cu părerea Fleet, pe când o luasem din nou la drum.

   Când soarele a ajuns sus, am făcut un popas. A fost o privelişte tristă pentru noi când am văzut cele două cămile ale noastre zăcând sleite de puteri una lângă alta pe nisip. Mai aveam şase ore de mers până la Kanuar. Speram numai ca El Gabal nu ne va ajunge până când vom fi acolo.

   Ne-am odihnit doar două ceasuri, cu toate că soarele ne ardea cu o fierbinţeală insuportabilă. Însă nu ne era permis să zăbovim prea mult, întrucât dacă El Gabal ar fi continuat să călărească şi în vremea prânzului, putea să ne ajungă curând din urmă. Fără îndoială că la această nouă întâlnire el ar mai fi prudent şi ar depune toate strădaniile ca să ne captureze. Aşa că ne-am pus în mişcare în mare grabă cele două animale ale noastre. Păreau să adulmece apropierea oazei, căci peste puţin au început să-şi iuţească mersul într- un ritm susţinut. Nu era nevoie să le conducem şi le-am lăsat să meargă în voie după simţul lor. Aveam încredere că aveau să aleagă cel mai scurt drum spre Kanuar.

   Ma uitam des în jur, însă nu am putut zări nici un urmăritor. Mai aveam înainte vreo patru ore de mers, când deodată Pongo al nostru şi-a ţinut pe loc cu o smucitură cămila şi ne-a arătat ceva îndărăt. Ne-am oprit şi noi şi am privit în partea aceea, În depărtare am văzut venind doi călăreţi, care se apropiau direct spre noi. Erau El Leil şi cu Ali ben Tura? Asta nu mi se părea cu putinţă. Mi-am scos cu toate acestea repede binoclul. Înainte de a apuca să-l reglez, l-am auzit pe Marian strigând copleşit de uimire:

   — Acestea sunt totuşi nişte cămile fără călăreţi! Sunt cele două animale cu care au fugit El Leil şi cu Ali ben Tura. Pe legea mea! Cară şi bagajul tău şi al lui Pongo, Robert. Recunosc clar chiar şi carabina ta.

   Acum am văzut şi eu cele două cămile prin binoclu. Prietenul meu avea dreptate, erau animalele noastre, care veneau de-a dreptul spre noi. Îşi aruncaseră oare jos călăreţii lor?

   — Este extrem de ciudat şi-a dat cu părerea mister Fleet. Mă gândesc că cei doi au coborât ca să poposească. Deoarece n-au supravegheat cămilele, acestea au luat-o pe neaşteptate la fugă, ca să ajungă la oaza Kanuar, pe care deja o simţiseră.

   — Asta poate fi posibil, mister Fleet, însă eu cred că El Leil şi Ali ben Tura au ajuns de-acum la El Gabal. Noi am auzit de la Ali ben Tura că El Gabal nu-i deloc un tâlhar. El jefuieşte numai când săvârşeşte o răzbunare. Aceste animale de călărie ne fuseseră furate şi de aceea El Gabal le-a şi dat drumul. El ştie că ne va urmări şi poate le va recâştiga.

   — Nu-l cred capabil de o asemenea gândire pe acest om. În ochii mei el este un bandit şi criminal.

   —  Dumneata încă nu cunoşti obiceiurile acestor arabi, mister Fleet. Arabii şi beduinii văd în tâlhărie o mare ispravă, care îngăduie anumite reguli. Un tâlhar de caravane pune mare temei pe un om onest şi pe cuvântul de onoare. Chiar şi dreptul de ospitalitate al acestor inşi nu-i niciodată călcat. Când un beduin sau arab tratează pe un alt om cu pâine şi sare, atunci el se află sub protecţie, chiar dacă îi este duşman de moarte. De aceea eu totuşi cred în făgăduiala lui El Gabal şi nădăjduiesc că pentru moment ei o respectă.

   — Deşi el ar putea afirma că nu ne-am ţinut-o pe a noastră, mister Farrow. Fireşte că El Leil va răstălmăci aşa lucrurile, încât să iasă cu faţa curată.

   — Despre asta am şi discutat cu prietenul meu Robert, mister Fleet. Este posibil ca acum El Gabal să socoată că nare nevoie să-şi ţină promisiunea. Însă cu toate acestea, noi îi vom vizita tabăra.

   — Cum? Vrei să-l vizitezi, mister Farrow? a întrebat Fleet, buimăcit de-a binelea.

   — Da, o vom face, l-a lămurit Marian. Poate că-l găsim la el pe lordul Cramp.

   Între timp cele două cămile ne-au ajuns. Ne-am grăbit să le luăm, deoarece o asemenea apariţie cu întreaga noastră încărcătură, împreună cu armele, ne părea ceva de necrezut. Marian avea dreptate într-adevăr, totul era neatins, chiar şi puşca mea cu repetiţie mai atârna încă de chinga şeii.

   Ne-am urcat bucuroşi fiecare pe propria noastră cămilă, deoarece acum puteam totuşi să ne grăbim mersul faţă de mai înainte. Curând au început să se distingă în depărtare coroanele palmierilor din oaza Kanuar. Soarele încă nu atinsese orizontul când am ajuns la destinaţie.

   M-am minunat ca de obicei cum poate să ia naştere într- un pustiu o asemenea oază. Câte unele sunt binecuvântate cu atâta apă, încât poate să apară o adevărată aşezare ai cărei locuitori să se îndeletnicească până şi cu agricultura, când nu există apă doar pentru băut, ci şi pentru irigaţia ogoarelor, ceea ce face să apară o vegetaţie ca în poveşti pe acest sol nisipos. Alte oaze nu sunt la drept vorbind decât nişte sărăcăcioase gropi cu apă, unde nu rezistă nici o aşezare omenească. Mi se strângea inima gândindu-mă la acele bălţi mocirloase, pe care le întâlneam câte o dată prin pustiu.

   E adevărat că oaza Kanuar, aflându-se cu mult mai încolo spre nord, ni s-a părut a fi din punctul nostru de vedere una foarte mare. Am întâlnit aici o dumbravă deasă de mimoze şi am găsit un izvor limpede, cu apă răcoroasă. Nu mai aveam nici o plăcere să călărim mai departe şi ne-am hotărât să petrecem noaptea în acest loc. Am descălecat repede şi ne-am dus cămilele la izvor. Au sorbit cu scâncete de plăcere lichidul răcoros, în timp ce ne interesam în jur să le găsim ceva de mâncare. Apoi ne-am îngrijit şi de noi.

   Mai întâi ne-am ocupat de lemne, sau de alte materiale pentru foc. Ne-am adunat repede o rezervă îndestulată. Peste o oră trebuia să se lase întunericul. Până atunci voiam să mâncăm şi să facem pregătirile pentru odihna de noapte. Tocmai ne gândeam la „stăpânul cu capul mare" şi la perechea sa, cum este denumit adesea leul african, care poate că în seara aceasta făcea cuiva o vizită. De aceea se cerea să întreţinem focul până dimineaţa.

   Tocmai când terminarăm masa, am sărit deodată drept în sus. O voce groasă ne-a salutat în limba engleză:

   — Bună seara, domnilor! Îmi face plăcere să vă întâlnesc!

   La o depărtare de vreo zece paşi de noi stătea în picioare

un omuleţ şi râdea blajin. Marian a dat din cap şi i-a răspuns:

   — Bună seara, domnule! Totul este în regulă?

   — Da, vă mulţumesc foarte mult!

   Şi-a scos uriaşa lui cască colonială şi a schiţat o înclinare neîndemânatecă. Omul arăta ca un „provincial autentic". Capul îi era cu totul chel, de parcă ar fi fost o bilă de biliard. Pe ţeasta lui nu se mai afla nici cel mai mărunt fir de păr. Fiind atât de scund, în schimb foarte rotofei, făcea impresia unui jocheu bătrân. Îmi era cu neputinţă să-i stabilesc vârsta. Putea tot aşa de bine să atingă şaizeci de ani sau numai patruzeci.

   S-a aşezat fără nici o reţinere la foc, spunând în treacăt:

   — Permiteţi-mi totuşi.

   Apoi şi-a scos din nou casca şi-a înclinat capul reverenţios spre noi şi s-a prezentat:

   — Sunt John Fork, primul şambelan al înălţimii sale lordul Cramp.

   Până atunci noi îl observam zâmbind îngăduitori, însă dintr-o dată privirile ne-au devenit grave când am auzit acest nume. Lordul Cramp? Marian s-a uitat întrebător la el şi la fel şi noi.

   — Sunteţi cameristul lordului Cramp, mister Fork? l-a întrebat el.

   — Şambelan, gentleman, şambelanul Înălţimii sale lordul Cramp.

   — Atunci puteţi să ne indicaţi cu certitudine unde e de găsit lordul Cramp. Noi suntem în drum spre el.

   — Ah, îl cunoaşteţi pe lordul Cramp, domnule? Regret, însă nu pot să vă spun unde s-a oprit înălţimea sa. Ieri am cantonat aici. Lordul Cramp m-a părăsit aici, cu indicaţia de a-l aştepta. Asta s-a întâmplat acum trei zile. Însă lordul încă nu s-a înapoiat.

   — Şi nu ştiţi încotro s-a dus călare?

   — El a vrut să se aprovizioneze la un depozit de prin părţile astea. M-am interesat deja acolo, însă nici un om nu l-a văzut deloc.

   — Dar, omule, nu te-a îngrijorat asta? a sărit mister Fleet.

   — De ce m-ar îngrijora sir? Un bărbat ca lordul Cramp ştie întotdeauna ce are de făcut. El a spus că nu mă va lăsa să aştept prea mult aici. Deoarece şi alimentele mele sunt pe sfârşite. Rămâneţi aşadar fără grijă aici! Lordul Cramp nu va zăbovi prea mult.

   — Cunoşti această armă, mister Fork? l-a întrebat Marian, înmânând omului pistolul lordului Cramp.

   Acesta l-a apucat imediat a privit atent la armă. L-a întors pe o parte şi alta şi s-a uitat întrebător la prietenul meu, fără să adauge vreun cuvânt. Faţa i s-a schimbat brusc şi deodată a fost cuprins de îngrijorare şi de teamă.

   — Această armă am găsit-o în pustiu, mister Fork, l-a lămurit Marian.

   — Ah, a răsuflat uşurat cameristul, atunci lordul Cramp doar l-a pierdut, nu-i aşa?

   — Presupun că nu, mister Fork. L-am luat de la un arab, un anume El Leil.

   — El Leil, fiul marelui pişicher El Gabal, gentleman? Povestiţi-mi repede! Lordul Cramp se află în primejdie!

   Marian la informat ce-a păţit prin pustiu. Între timp s-a lăsat noaptea şi Pongo a făcut focul şi mai mare. Deasupra noastră era o puzderie de stele. De astă dată însă ne înconjura o floră abundentă, pe care noaptea o făcea şi mai strălucitoare. John Fork a meditat în tăcere multă vreme, ca şi cum s-ar fi luptat ca să ia o hotărâre. Marian mi-a aruncat o privire semnificativă, acum când aflase ceea ce îi spusese mister Fork. Pongo şi cu Maha au ocolit tabăra noastră. Puteam fi liniştiţi, deoarece nici un om n-ar fi reuşit să se strecoare aşa de uşor peste această pază. Deodată John Fork spuse:

   — Gentlemeni, trebuie să vă împărtăşesc ceva, cu toate că lordul Cramp a dat ordin ca nimănui să nu-i spun nimic despre această chestiune. Însă sunt nevoit acum să-mi calc cuvântul. Îndrăznesc să vorbesc astfel din motive de forţă majoră, căci lordul Cramp se găseşte acum în mâinile celui mai mare duşman al său şi dacă nu vom acţiona repede şi- ar putea pierde viaţa. Am spus cu „noi" deoarece sunt convins că mă veţi ajuta. Numele lui este Lordul Cramp şi mă cunoaşte deja de multă vreme, de când am trecut împreună prin multe aventuri. Câteva din peripeţiile sale pe Nil şi în Congo de jos au apărut deja în gazetele engleze şi au fost semnate „John Fleet". Lordul Cramp a venit călare la această oază pentru a treia oară, pentru că are de plătit lui El Gabal o veche socoteală. Care-i motivul acestei ure reciproce nu o cunosc. Însă cu câtva timp mai înainte, pe când el era împresurat din toate părţile de oamenii lui El Gabal, l-a împuşcat pe fiul cel mare al acestuia şi de aici se trage acea hotărâre de răzbunare. Noi trebuia să nu mai pătrundem în acest ţinut, dar lordul Cramp i-a dat cuvântul că se va duce la el. Când se va decide acest duel pe calea armelor, asta nu o ştiu. Socot însă că va avea loc cât se poate de curând.

   — Scuză-mă că te întrerup, mister Fork, a sărit Marian. De vreme ce El Gabal şi lordul Cramp sunt duşmani cuprinşi de ură, cum puteau ei pune la cale un duel, fără să se împuşte unul pe altul, când aveau armele la ei?

   — El Gabal a trimis un mesager care a făcut propuneri pentru acest duel. Nu cunosc însă ce răspuns i-a dat lordul Cramp. Ştiu doar că el a acceptat. Dacă a ajuns în stăpânirea acestei arme, asta înseamnă că lordul Cramp a căzut în duel, căci fără îndoială aşa s-a întâmplat.

   — Şi totuşi vreţi să porniţi călare la drum după el, mister Fork?

   — Da, trebuie să am o certitudine, gentlemeni. Poate că totuşi mai trăieşte încă. Astăzi nu mai are nici un rost să călărim spre Tibesti, însă mâine dimineaţă vom porni imediat.

   Ne-am încins la vorbă. Ne-am întreţinut îndelung despre El Gabal şi lordul Cramp şi am schimbat tot felul de păreri despre ei, până am obosit. Întrucât dimineaţa avea să ne aştepte o obositoare expediţie călare, către miezul nopţii ne-am întins pe jos. Fiecare din noi trebuia să stea o oră de veghe şi în afară de asta, se putea întâmpla ceva deosebit şi în acest caz ne-am fi trezit cu toţi şi adio cu somnul!

PE CĂMILE SPRE TIBESTI

   ERAM CEL DE-AL TREILEA care urma să fac de pază în timpul nopţii. Mister Fleet m-a trezit şi m-a înştiinţat că până acum nu se petrecuse nimic deosebit. I-a atras atenţia însă în depărtare un leu, care, ca de obicei, îşi arată colţii împotriva unui alt adversar de-al său.

   Nu mă surprindea că după cât se părea ne dădeau târcoale leii. Perechea aceea de fiare se furişa spre aşezare, întrucât probabil că spera ca aici să aibă parte de o pradă mai bogată. Eu n-am rămas pe lângă foc. După ce am pus peste el alte vreascuri, m-am ridicat şi am făcut un ocol micii noastre tabere. Nu voiam să fiu prea luminat, ci mai bine să mă retrag în întuneric, deoarece de acolo se putea observa totul mai bine şi mai desluşit.

   S-a scurs o jumătate de oră fără să bag de seamă ceva. Luasem loc pe un ciot de copac şi reflectam la cazul lordului Cramp. Deodată, am avut impresia că văd ceva printre arbuştii mai luminaţi din apropierea mea. M-am ridicat prudent, am păşit apropiindu-mă de locul acela din partea opusă. Totuşi când în sfârşit am ajuns, ceea ce părea a fi ceva alb dispăruse. Mi-am aplecat capul şi am iscodit desimea de crengi de la marginea taberei.

   În aceeaşi clipă am tresărit speriat. Drept spre camarazii mei păşea o siluetă albă. De umărul omului atârna o flintă lungă şi l-am recunoscut imediat. Acesta nu era nimeni altul decât trădătorul de Ali ben Tura. Am pus imediat mâna pe pistol şi am ieşit cât am putut mai fără zgomot din desiş. Ali ben Tura mergea încet înainte şi se afla acum foarte aproape de camarazii mei adormiţi. Nu mă despărţea de el nici zece paşi, însă l-am ajuns înainte de a putea produce o nenorocire. De aceea, am strigat cât am putut:

   — Stai sau trag! Sus mâinile!

   Ali ben Tura s-a întors, dar n-a ridicat braţele ci mi-a făcut un semn liniştitor. La strigătul meu puternic, s-au trezit cu toţi şi şi-au apucat armele. Când mister Fleet l-a recunoscut pe Ali ben Tura, a sărit ca ars şi s-a repezit la el cuprins de

satisfacţie.

   — Te-ai întors trădătorule? a răcnit el. Cutezi să te araţi din nou în faţa noastră?

   Ali ben Tura a rămas pe deplin liniştit. Cu o voce slabă, însă hotărâtă ne-a cerut să stăm pe loc, întrucât voia să ne comunice ceva important. Dar mister Fleet nu intenţiona să se calmeze. Abia când Marian i-a cerut stăruitor, s-a aşezat jos. Însă ochii îi străluceau de furie şi mâna îi ţinea crispată pistolul.

   — Efendi Farrow, a început Ali ben Tura, ştiu că te gândeşti că sunt un trădător, dar nu sunt. M-am străduit ca El Leil să fie eliberat constrâns de o obligaţie, pe care o vei înţelege mai târziu. Socot că am fost loial cu dumneavoastră şi n-am vrut să vă fac vreun rău. Acum am venit din nou, ca să ne ducem spre Tibesti, unde desigur doriţi să-l salvaţi pe Lordul Cramp.

   — Şi vrei într-adevăr să faci asta, Ali ben Tura? l-a întrebat neîncrezător prietenul meu, presupunând o nouă născocire.

   — O voi face, deoarece o fac în interesul propriu, dacă o să fii de acord, domnule Farrow. Ai devenit bănuitor şi crezi că vă voi atrage într-o cursă. Cunoşti regulile pustiului? Iată cuţitul meu! Şi dă-mi-l pe al tău! Vom face acest schimb şi nicicând un arab care-şi oferă cuţitul cuiva nu se va ridica împotriva acelui om.

   Marian şi cu mine cunoşteam această datină a populaţiei beduine. Când doi oameni îşi schimbă cuţitele, atunci asta este socotit ca un fel de frăţie de sânge. Acum Marian putea să-i acorde încredere cuvântului lui Ali ben Tura, dar s-a uitat încă mereu la el clătinând din cap. În sfârşit şi-a scos cuţitul şi i l-a întins lui Ali ben Tura, luându-l în schimb pe al acestuia.

   — Prietenii tăi sunt acum şi ai mei, a declarat Ali ben Tura. Ei pot avea încredere în mine, căci vom porni cu toţii să-l scăpăm pe lordul Cramp.

   — Îl cunoşti pe acesta, Ali ben Tura?

   Ghidul nostru s-a lăsat în genunchi şi a confirmat din cap. Apoi sa ridicat din nou şi uitându-se deschis la Marian a spus:

   — Da, îl cunosc. Eu ştiu că va tranşa un conflict cu El Gabal pe calea armelor. Însă duelul este barbar. Lordul Cramp nu-l va întrece, deşi este un om curajos şi a acceptat provocarea la duel a lui El Gabal. Acest duel trebuie oprit, altfel el va fi pierdut şi chiar şi eu.

   — Chiar şi tu, Ali ben Tura?

   — Chiar şi eu, efendi Farrow. I-am dat cuvântul lordului că-l voi salva.

   — I l-ai dat tu însuţi?

   — Nu, deşi asta n-are importanţă, trebuie însă să-mi respect făgăduiala.

   — Aşadar, intenţionezi să mergi cu noi spre Tibesti, în munţii în care sălăşluieşte El Gabal?

   — Da, eu cunosc cu de-amănuntul drumul. Deasemenea, ştiu unde locuieşte. El n-are o tabără de corturi, ci sălăşluieşte în munţi. Acolo posedă un palat din piatră în care n-a putut pătrunde nici un om, pentru că nu cunoaşte precis drumul.

   — Şi tu îl cunoşti. Ali ben Tura?

   — Îl cunosc bine, deoarece l-am străbătut adeseori.

   — Atunci spune-mi acum adevărul, Ali ben Tura. Faci parte din ai lui El Gabal sau nu?

   — Eu ţin de ei, dar sunt adversarul lui. Atâta vreme cât se va înverşuna împotriva lordului Cramp. Vă voi spune absolut fără ocol că vă rog numai în calitate de ghid al dumneavoastră să-i acordaţi ajutor lordului Cramp. Sunteţi singurii care-l pot salva.

   — Acum te cred. Ali ben Tura. Când vrei aşadar să pornim.

   — Chiar imediat. Noaptea asta este avantajoasă pentru noi. El Gabal s-a întors în munţi şi drumurile lui nu se vor încrucişa cu ale noastre. Putem ajunge la Tibesti în două zile. Până acolo sunt totuşi trei sute cincizeci de kilometri. E posibil să-i străbatem chiar înainte de a ajunge acolo El Gabal, fiindcă el nu are cămile aşa de bune şi iuţi.

   — Cum, putem parcurge trei sute cincizeci de kilometri cu animalele noastre şi încă să ne mai şi întoarcem cu ele? a întrebat Marian mirat. Desigur că nici tu însuţi nu crezi asta, Ali ben Tura.

   — Vom acoperi cu siguranţă această distanţă, însă nu cu animalele voastre, ci cu ale mele. Acolo undeva, unde începe din nou pustiul aşteaptă un tovarăş de-al meu cu animale de călărie odihnite, pe care le veţi putea încăleca imediat. Vă voi umple burdufurile cu apă şi apoi mă veţi urma! Nu avem timp de pierdut dacă vrem să-l scăpăm pe lordul Cramp!

   Eram de-acum sculaţi şi am fost îndată gata de plecare. Însă mai întâi am vrut să cercetăm animalele noastre, după care l-am urmat pe Ali ben Tura, care ne-a călăuzit prin tufişuri. Când am pătruns în pustiu, am văzut clar la lumina lunii aşteptând şase cămile. Dar ce animale minunate! Cu adevărat rasa hedjin, cămile de cursă! Într-adevăr, cu aceste animale puteam fără îndoială să ne înapoiem din acest ţinut îndepărtat, întrucât asemenea cămile nu obosesc aşa de iute.

   Atât de mult am admirat animalele, încât în cele din urmă Ali ben Tura a întrebat sfios:

   — Eşti mulţumit, efendi Farrow?

   — Fireşte că sunt mulţumit, Ali ben Tura. Îţi aparţin într- adevăr aceste animale.

   — Îmi aparţin, efendi Farrow. Ali ben Tura nu minte.

   — De unde le ai?

   — De la tatăl meu. N-am dreptul să-ţi spun mai mult, efendi Farrow, însă va trebui să afli totul mai târziu, când va fi salvat lordul Cramp.

   — Şi ce vom face cu cămilele noastre?

   — Tovarăşul meu le va lua cu el. Sper că veţi renunţa pe viitor la ele, după ce veţi merge călare pe aceste animale.

   — Vrei cumva să ni le faci cadou, Ali ben Tura?

   — Da, însă trebuie să mă ajutaţi să-l salvez pe lordul Cramp.

   Marian i-a întins mâna. Acesta era ca un fel de angajament solemn, pe care el îl lua faţă de Ali ben Tura.

   Pe mine mă copleşise deja spaima şi îngrijorarea după cum arăta tânărul arab. Pentru că ne ruga într-una să-l ajutăm ca să-l elibereze pe lordul Cramp.

   Între timp, Pongo făcuse cu ajutorul lui John Fork toate pregătirile de plecare, aşa încât noi nu urma decât să ne urcăm şi să ne instalăm pe cămile. Totul s-a terminat într-un sfert de oră.

  John Fork îl privea mereu cu insistenţă pe Ali ben Tura. Asta mă cam contraria. Cunoştea cumva chipul arabului mai dinainte?

  După ce m-am aşezat în şa şi animalul a pornit în noapte, zburând ca o săgeată lansată de coarda unui arc, s-a nimerit aşa încât m-am pomenit călărind lângă Marian. Ali ben Tura mergea în fruntea micii noastre coloane şi avea grijă ca să ne deschidă drumul.

  — Mister Farrow, îl cunoaşteţi de multă vreme pe acest Ali ben Tura? l-a întrebat pe prietenul meu cameristul excelenţei sale lordul.

  — L-am angajat pe lângă lacul Ciad, mister Fork. Este un băiat cam ciudat, de vreme ce s-a obligat el însuşi să-l salveze pe lordul dumitale.

  — Însă, daţi-mi voie, mister Farrow, în chestiunea asta ceva nu e în regulă! Aţi plecat de la lacul Ciad acum cinci sau şase zile, în timp ce eu şi lordul Cramp l-am părăsit abia în urmă cu trei zile. Cum putea Ali ben Tura să ştie încă de atunci că lordul se află în primejdie?

  — M-am gândit şi eu deja asupra acestui mister, mister Fork. Pe semne că Ali ben Tura aflase că lordul Cramp intenţiona să se întâlnească cu El Gabal ca să decidă o chestiune de onoare. Când apoi noi am dat de EL Gabal, probabil că Ali ben Tura a auzit că lordul se şi găsea în mâinile arabului. Chestiunea nu poate avea altă explicaţie.

  — Este o treabă extrem de curioasă, mister Farrow. În momentul de faţă Ali ben Tura mi se părea că este într- adevăr cinstit. Cunosc eu obiceiul cu schimbatul cuţitelor. Niciodată nu va îndrăzni un beduin sau arab să-l încalce. El ar fi izgonit din tribul său dacă şi-ar păta onoarea. Nu mă taie capul însă ce are el de-a face cu lordul Cramp.

  — Peste această chestiune planează un mister, mister Fork. El mi-a făgăduit că-şi va descărca sufletul mai târziu. Mai întâi însă trebuie să-l salvăm pe lordul dumitale. Să sperăm că nu vom ajunge prea târziu!

  — Ali ben Tura ştie ce ştie. El a spus totuşi că s-ar putea să sosim la destinaţie în munţi înaintea lui El Gabal. În acest caz este posibil să-l eliberăm pe lordul Cramp până nu ajunge El Gabal în palatul lui de piatră.

   — Lordul dumitale şi-a dat totuşi cuvântul că va duela cu El Gabal, mister Fork. El este reţinut acum ca prizonier, dar am putea să-l eliberăm. Însă eu cred că lordul Cramp stă de bunăvoie în palatul acela şi nu-l va părăsi curând, ca să-şi ţină cuvântul dat.

   — Vreţi să-mi spuneţi aşadar că în acest caz va avea loc duelul, mister Farrow?

   — Da, aşa presupun, mister Fork. Cu toate acestea, mai există încă o cale de ieşire. Dacă El Gabal a aranjat în aşa fel duelul încât lordul să dispară, atunci nu-i un duel cinstit şi în acest caz putem să intervenim ca să ne târguim cu el. S-ar putea totuşi obiecta că lordul l-a doborât pe fiul lui El Gabal. Pentru această faptă El Gabal a jurat tuturor străinilor răzbunarea sângelui. Acesta ar putea să se anuleze dacă lordul Cramp şi cu El Gabal ajung la o înţelegere.

   — Mister Farrow, am fost şi eu însumi acolo, când ne-a atacat El Gabal. Dar asta n-are importanţă. Nu voi insista asupra acestui lucru. Să ţinem însă seama că El Gabal nu a avut dreptul să ne atace în deşert. Pe atunci ne aflam în legitimă apărare. Lordul Cramp nu a făcut decât să-şi protejeze viaţa, când l-a culcat la pământ pe fiul lui El Gabal. Cu acest argument probabil că l-am opri pe lordul Cramp să se înfăţişeze de bună voie la duel. Cu siguranţă că în această împrejurare răzbunarea lui El Gabal va lua sfârşit, aşa că nici un alb nu va mai cădea jertfă.

   — Dar cei de făcut cu Ali ben Tura, mister Fork? El se prezintă în faţa noastră ca o enigmă.

   — Eu mi-am format propria părere, mister Farrow. Din păcate, nu îndrăznesc încă să vorbesc despre acest lucru, poate că despre asta vă va povesti cândva însuşi lordul Cramp.

   Marian n-a mai vrut să-l iscodească în continuare. El ştia că John Fork era un camerist credincios şi nu vorbea decât despre lucruri pe care doar stăpânul său i le cerea. Aşa s-a făcut că discuţia s-a întrerupt.

   Într-adevăr, era o plăcere să călăreşti prin pustiu cu cămilele noastre, iuţeala lor era de neîntrecut şi în afară de asta, stăteam aşa de fără grijă în şa, de parcă ne aflam într- un fotoliu.

   Pe la amiază am poposit la o groapă de apă şi deşi nu le solicitasem excesiv pe căminele noastre, voiam să le acordăm un pic de odihnă. Acum ştiam că până spre seară puteam iarăşi să pornim, fără a le obosi peste măsură. Cu toate că ne dădeam seama că animalele erau în stare să facă şi mai mult, intenţionam să le cruţăm. Era improbabil ca El Gabal să sosească mai devreme la palatul său de piatră decât noi. Şi apoi, chiar şi aşa, nu puteam hotărî mai dinainte soarta duelului dintre el şi lord.

   Chiar şi în timpul nopţii am poposit. Trebuia să ne permitem ca să dormim câteva ore, altfel am fi dormit în şei de oboseală. Nu s-a întâmplat nimic până spre dimineaţă. Când a apărut soarele, lăsasem deja în urmă mai mult de jumătate din distanţă.

   Eram bucuros că puteam completa în drum burdufurile cu apă, astfel că aveam la dispoziţie apă proaspătă. Desigur, în cursul zilei ea avea să-şi piardă prospeţimea, deoarece burdufurile erau expuse la arşiţa soarelui.

   Şi aşa trecea oră după oră. Pe timpul drumului, Ali ben Tura a vorbit cu noi numai când era inevitabil. Când soarele s-a lăsat iarăşi spre orizont, am observat în depărtare apărând o pată întunecoasă a unui şir de munţi.

   Ali ben Tura şi-a înfrânat puţin cămila şi ni s-a alăturat nouă.

   — Efendi Farrow, vom atinge munţii în două ore şi o oră mai târziu ne vom afla în palatul lui El Gabal. Îmi face plăcere că ai suportat cu bine călătoria.

   Fără să mai aştepte un răspuns, a pornit din nou călare în frunte şi şi-a îndemnat cămila la drum.

   Munţii se apropiau în ce în ce mai mult. Am ajuns la ei exact după două ore şi tocmai când intram călare printr-un defileu îngust, soarele dispărea din vedere. Dintr-odată ne-a copleşit întunericul. Totuşi, după vreo câteva minute am ieşit din umbră, aşa că puteam recunoaşte destul de bine drumul.

   Ali ben Tura a încetinit mersul cămilei sale. Fără să se uite înapoi, a călărit în continuare. Defileul urca încet, terminându-se cu un platou stâncos înalt. Aici Ali ben Tura a coborât din şa. Am procedat şi noi la fel, căci ne-am dat seama clar că nu mai putem merge mai departe cu animalele. Ali ben Tura a păşit spre noi şi a explicat:

   — Efendi Farrow, trebuie să ne lăsăm animalele în urmă. Sunt cămile de rasă nobilă şi preţioase, pe care nu le pot lăsa fără pază. Ar vrea cameristul lordului Cramp să rămână cu ele aici?

   John Fork a fost imediat de acord, ceea ce pe mine m-a mirat.

   Chiar şi pe Maha, pe care Pongo îl luase pe cămila sa, voiam să-l lăsăm. Marian însă s-a răzgândit, pentru că îi era teamă că El Gabal ar putea lua acelaşi drum. Însă Ali ben Tura ne-a liniştit.

   — El Gabal nu va alege niciodată acest drum, efendi Farrow, l-a lămurit el. El vine din altă parte. În afară de asta, noi vom duce cămilele într-o peşteră unde, nu le va descoperi nimeni. Intrarea în ea este foarte mică şi de aceea animalele vor fi bine adăpostite acolo.

   El a dus cămilele mai departe, una câte una. A pătruns cu ele pe o potecă îngustă, de unde le-a tras într-o grotă. La scurtă vreme, toate cămilele au fost înăuntru. Apoi am intrat şi noi în peşteră, ca să deşeuam animalele şi să le dăm nutreţ. Când am sfârşit cu asta, Ali ben Tura ne-a cerut să-l urmăm.

   El a pornit înaintea noastră pe cărarea cea îngustă, fără să se mai uite în spate. Ştia însă că aveam încredere în el şi îl urmarăm.

ÎN „PALATUL” STĂPÂNULUI MUNŢILOR

   PUTEAM ACUM SĂ DISTINGEM CLAR şi lămurit poteca. Munţii se tot înălţau şi am ajuns în cele din urmă la o prăpastie. Sub noi se întindea un hău adânc şi întunecos. Un pas greşit ne-ar fi provocat cu siguranţă moartea.

   Primejdia a fost înlăturată doar când am ajuns lângă locul unde ne aştepta Ali ben Tura, după care am păşit mai departe, fără a ne îngrijora de ceea ce ne înconjura. Am urcat aşa două ceasuri, până când în sfârşit ne-am oprit cu toţi. În faţa noastră se afla un podiş stâncos. Apoi, la un semn al lui Ali ben Tura, am păşit până la marginea acestuia şi la vreo douăzeci de metri mai jos de noi am văzut întinzându-se palatul de piatră al lui El Gabal.

   Fără a rosti un cuvânt, Ali ben Tura a dat în lături nişte bolovani şi a pornit mai departe cu noi, având în mână o frânghie lungă. El l-a legat capătul de colţul unei stânci aflată la înălţimea unui om şi l-a lăsat celălalt capăt să cadă în râpă.

   Până acum folosisem cuvântul „palatul din stâncă" dar ne-am dat seama că prin asta Ali ben Tura înţelegea o construcţie din piatră. Fireşte că nu putea fi de fel vorba de un adevărat palat. Zidurile de sub noi se asemănau cu o cetăţuie mică şi primitivă. Această casă din stâncă era împrejmuită de un zid înalt de lespezi de piatră, care trebuie să fi cerut într-adevăr o muncă uriaşă. Fiecare colţ al acestui zid era prevăzut cu două turnuleţe, iar un turn mult mai mare se rezema solid de corpul clădirii. Chiar la acest turn intenţiona să ne ducă Ali ben Tura.

   El şi-a dat cel dintâi drumul în jos. Când a ajuns pe platforma turnului, ne-a chemat printr-un gest să-l urmăm. După el s-a lăsat Marian, apoi mister Fleet, eu şi apoi Pongo. Între timp, Ali ben Tura a deschis greul oblon care împiedeca intrarea în turn. După cum am băgat imediat de seamă, trebuie să fi avut o cheie potrivită pentru acest capac, ceea ce mi s-a părut o nouă dovadă că el cunoştea cu de- amănuntul locul.

   De pe platformă ducea în jos o scară din piatră. Ali ben Tura a păşit pe ea cu precauţie şi ne-a făcut semn că-l putem urma. Coboram tot mai adânc. În sfârşit, ne-am pomenit la o uşă din fier, care era şi ea bine închisă. Ali ben Tura a scos afară o cheie şi a deschis-o şi pe asta. În faţa noastră se întindea un coridor. Nu se vedea nicăieri un om. Lăsa o puternică impresie de cetate părăsită.

   Fără a se interesa de noi, Ali ben Tura a păşit înainte. Chiar la capătul acestui gang el a deschis o a doua uşă şi ne-a lăsat să intrăm. Înaintea noastră ni s-a înfăţişat o încăpere în stil oriental. Pardoseala şi pereţii erau acoperiţi cu covoare preţioase. Chiar şi puţinul mobilier era de mare valoare. Totuşi nu ne puteam explica deloc ce rost avea această cameră, Ali ben Tura a păşit apoi spre o perdea groasă şi a tras-o la o parte.

   A apărut un ochi de uşă, dar Ali ben Tura n-a mai intrat în această altă încăpere, ci ne-a făcut semn să intrăm doar noi. Când ne-am executat, am înlemnit pe loc muţi de mirare, căci acolo, pe un divan, era întins un bărbat, care dormea. Acesta era un european. M-am gândit imediat că putea fi lordul Cramp. M-am uitat în urmă ca să-l aştept pe Ali ben Tura şi să mă interesez de el. Dar acesta nu mai era de faţă. Se îndepărtase pe neobservate.

   Marian s-a apropiat încet de cel ce dormea şi i-a atins umărul. O lampă suspendată ardea deasupra lui şi îi lumina chipul bărbătesc şi frumos. Omul putea să fi avut până la treizeci de ani. La atingerea lui Marian, el a deschis şi a aruncat o privire mirată. Când a văzut înaintea lui un străin, a sărit deodată în sus întrebător.

   — Lordul Cramp? a întrebat Marian cu amabilitate.

   — Desigur, sunt lordul Cramp. Cărui fapt îi datorez vizita dumneavoastră, domnule?

   Marian ne-a prezentat. Ochii lordului străluciră şi ne-a întins bucuros mâna exclamând:

   — Sunt foarte încântat să vă cunosc, domnilor. Am auzit multe despre dumneavoastră şi v-am urmărit cu interes aventurile. Sunteţi oaspeţii lui El Gabal?

   — Nu, lord Cramp. Am pătruns aici fără ştirea lui, ca să vă căutăm pe dumneavoastră.

   — Să mă căutaţi pe mine, mister Farrow? Cine v-a spus că eu sunt aici?

   Marian i-a povestit pe scurt cum mai întâi a dat peste pistolul lui. Acesta a strigat revoltat:

   — Pistolul mi l-a purtat fiul lui El Gabal, ceea ce-mi demonstrează că El Gabal nu-şi respectă cuvântul. Eu mă aflu într-un fel aici ca musafir al lui El Gabal dar i-am predat arma, urmând s-o pot primi mai târziu înapoi. Vă rog povestiţi-mi în continuare prin ce întâmplări aţi mai trecut!

   Marian i-a mai spus cum l-am întâlnit pe John Fork, „şambelanul" înălţimii sale, lordul. Lordul a râs la auzul acestei denumiri şi a explicat:

   — Bunul John! El e cel mai de treabă om. Cândva mi-a salvat viaţa. După aceea l-am luat în calitate de camerist, însă acest cuvânt de camerist nu i-a convenit şi din această cauză s-a făcut el singur „şambelanul" meu.

   Când Marian i-a amintit că prin el am aflat despre duelul ce avea să aibă loc curând, trăsăturile lordului s-au întunecat. A privit o bucată timp fix înaintea sa, apoi a răspuns:

   — John nu trebuia să vă vorbească despre asta. Da, domnii mei, deoarece acest duel e legat de o întreagă istorie aventuroasă, pe care vă voi povesti-o poate mai târziu. Mi s-a făcut această propunere de duelare. Dar deja cu început să mă năpădească gândurile. Dacă El Gabal îşi va călca cumva cuvântul? Trei zile trebuie să dureze această luptă, care în sfârşit, va începe mâine dimineaţă. Acum mă cuprinde bănuiala că El Gabal pune la cale vreo drăcovenie, de şi-a încălcat cuvântul, predându-i fiului său arma mea. Va trebui să stăm de vorbă despre asta cu El Gabal.

   — Nu vreţi să ne spuneţi care sunt condiţiile în care se va desfăşura duelul, lord Cramp?

   — Acum, la drept vorbind, acestea sunt cu totul de înţeles, însă extrem de crude, mister Farrow. El Gabal şi cu mine va trebui să ne acoperim în aşa fel, încât să rămână libere doar un braţ şi capul. Fiecare din noi va primi câte un cuţit lung, cu care să se poată ajunge la capul adversarului când întinde mâna. Dacă unul din noi oboseşte, atunci trebuie să se întrerupă lupta. Gândiţi-vă trei zile şi trei nopţi

de confruntare pe viaţă şi pe moarte, prin arşiţă!

   — Totuşi, veţi primi un acoperemânt pentru cap, nu-i aşa, lord Cramp?

   — Într-adevăr, fiecare dintre noi poate să-şi aleagă un acoperământ care i se potriveşte mai bine, însă oricum, acest calvar este îngrozitor, de vreme ce ţine într-una atâta vreme. Numai la cinci ore putem să obţinem ceva de băut.

   — V-aţi gândit deja, lord Cramp, că acest duel ar putea să vă provoace moartea? l-a întrebat Marina. El Gabal este un arab şi poate suporta o osteneală mare, însă dumneavoastră nu.

   — Mi-am dat cuvântul, mister Farrow şi trebuie să mi-l ţin. Bineînţeles că-mi va fi foarte greu să reuşesc să rezist în aceste zile. De aceea, va fi necesar să încerc să-l fac inofensiv pe El Gabal chiar din prima zi. Însă acum povestiţi- mi cum aţi putut să vă strecuraţi în această fortăreaţă.

   Marian a făcut-o. Pe chipul lordului se întipărea o uimire din ce în ce mai mare. A clătinat de mai multe ori capul cu îndoială, ca şi cum ar fi părut că nu credea. După ce Marian a isprăvit, i-a cerut să-i descrie încă o dată statura şi înfăţişarea lui Ali ben Tura.

   — Nu-l cunosc pe acest om, mister Farrow. Nu pricep de ce se străduieşte aşa de mult pentru mine. Negreşit că există o posibilitate. S-ar putea ca acest Ali ben Tura să aibă un interes anume, însă asta-i totuşi absurd.

   — Cine ar putea să se ascundă în spatele lui, lord Cramp?

   Însă lordul a scuturat din cap.

   — E foarte greu să vă răspund la asta, mister Farrow. E cu putinţă ca să aflaţi totul mai târziu. De ce n-a intrat aici şi Ali ben Tura?

   Fireşte că nu ştiam deloc din ce cauză. Eu am încercat să-l caut în camera alăturată, însă am rămas speriat pe loc când am văzut acolo doi oameni, care păreau că mă străpung cu privirea. Erau El Gabal şi cu El Leil. M-am retras încet îndărăt înspre cealaltă cameră, fără să-i scap din ochi. Tovarăşii mei au pus imediat mâinile pe arme când au apărut în cadrul uşii, înclinându-se uşor şi salutându-ne:

   — Salam, domnia voastră. Cu ce ocazie vă datorăm această cinste?

  Noi am tăcut, doar lordul Cramp a spus cu prezenţă de spirit:

  — Sunt invitaţii mei, El Gabal şi sper că şi ai tăi!

  Pe chipul lui El Gabal se vedea că se muncea din greu să nu refuze, apoi s-a reţinut şi a spus:

  — Fiţi bineveniţi în casa mea, străinilor! Neînţelegerea dintre noi va trebui să mai zăbovească atâta timp cât veţi rămâne sub acoperişul meu!

  Acum puteam, după obiceiul arab să ne simţim în siguranţă. Cu toate acestea eu nu mă încredeam în El Gabal şi m-am înspăimântat grozav când am privit faţa lui El Leil. O asemenea ură putea fi întâlnită numai la un arab. Ochii îi scânteiau pur şi simplu. Stătea lângă tatăl său arogant şi trufaşi, fără a ne saluta.

  — Nu vrei să le urezi şi tu bunvenit oaspeţilor noştri El Leil? l-a întrebat El Gabal.

  În loc să urmeze exemplul tatălui său, el s-a întors şi a părăsit tăcut încăperea. Tatăl său l-a urmărit cu o privire posomorâtă. Apoi a înaintat spre noi, ca şi cum nimic nu sar fi întâmplat şi a început să discute. N-a rostit nici un cuvânt despre incidentele petrecute între noi. Chiar şi despre apropiatul duel n-a pomenit nimic. El Gabal a procedat întrutotul aşa ca şi cum i-am fi într-adevăr musafirii săi şi îi făcea plăcere prezenţa noastră. La un semn al lui, a intrat o slugă cu o strachină cu pâine şi cu sare. Marian îl privea uimit pe El Gabal, însă acesta a rămas grav şi a rupt pâinea, pe care a presărat-o după aceea şi cu sare. Ne-a întins-o pe rând şi noi ne-am grăbit s-o înghiţim. Acum ne-am socotit cu adevărat în siguranţă. Chiar şi El Gabal însuşi n-avea de ce să se îngrijoreze acum, că noi aveam să întreprindem ceva duşmănos în locuinţa sa.

  Numai lordul Cramp n-a primit pâine. Dar cu certitudine că mâncase mai înainte, când devenise oaspetele lui El Gabal.

  După două ore El Gabal ne-a condus într-o cameră pe care aveam s-o ocupăm în calitate de musafiri ai săi. Înainte de a ne părăsi, Marian l-a poftit la o convorbire. Am luat loc faţă în faţă pe nişte perne moi. Pongo avea o cameră alăturată şi ştiam că de acolo ne-ar fi apărat de El Leil, de la

care nu ne puteam aştepta la nimic bun.

   — El Gabal, vreau să-ţi pun ceva, a început Marian. Eu te respect ca pe un războinic viteaz şi aş dori să te rog ceva.

   — Tu eşti oaspetele meu, efendi Farrow. Aşa că îţi ascult rugămintea, i-a răspuns stăpânul munţilor.

   — Atunci te rog să-mi spui de ce ai vrut să ne ataci în pustiu.

   El Gabal s-a uitat deodată fix la noi.

   — Îmi cunoşti jurământul meu, efendi Farrow? Eu trebuie să-l respect. Fiul meu a fost ucis şi am jurat răzbunare oricărui străin. Acum sunteţi musafirii mei, dar de îndată ce îmi veţi părăsi casa îmi veţi deveni iar duşmani.

   — Şi acest duel cu lordul Cramp, El Gabal? Ţi-am spus deja că eşti un adversar viteaz. Vrei să povestesc în ţara mea din apus că El Gabal a devenit un om laş?

   El Gabal s-a ridicat brusc, însă un gest cu mâna al lui Marian l-a potolit.

   — Tu i-ai propus lordului un duel. Un duel trebuie să fie egal pentru ambele părţi. Crezi că lordul Cramp va suporta această oboseală mare? Tu ştii, El Gabal, că el nu va fi aproape de fel îmbrăcat. Numeşti asta un duel corect?

   El Gabal şi-a lăsat deodată ochii în jos. După un răstimp a rupt tăcerea:

   — Ai dreptate, efendi Farrow. Va trebui să schimbăm condiţiile de duelare. Nu va fi nevoie ca lordul Cramp şi cu tine să spuneţi că El Gabal este un laş. Aceste condiţii mi le- a prezentat fiul meu, El Leil.

   — El Leil şi-a călcat cuvântul faţă de noi, El Gabal. Pe el nu-l putem considera ca un adversar viteaz.

   În continuare Marian i-a povestit ce ni s-a întâmplat pe parcursul drumului. Când a auzit EL Gabal că fiul său purtase pistolul lordului Cramp a sărit deodată în sus şi a scăpat un blestem.

   — El Leil mă nenoroceşte! Cred că aţi procedat cinstit cu el. Eu i-am dat cuvântul meu lordului Cramp că-i voi păstra arma. El Leil mi-a creat reputaţia că eu îmi încalc făgăduiala. Îţi mulţumesc străine că mi-ai deschis ochii. Nici un om nu va putea spune că El Gabal este un om de nimic.

   Cu aceste zise, s-a ridicat şi a părăsit încăperea. Marian s-a uitat după el cuprins de gânduri. Pe neaşteptate în uşă a apărut Ali ben Tura. Ne-a privit în ochi scânteietori şi a izbucnit deodată:

  — Îţi mulţumesc şi eu străine! I-ai salvat viaţa lordului Cramp.

  Apoi a dispărut iarăşi din vedere.

  — Deci chestiunea devine tot mai enigmatică, a râs Fleet. Acum El Gabal se va înfuria rău de tot că fiul său nu şi-a respectat promisiunea. Nu-l va felicita când El Gabal îl va întâlni.

  Întrucât afară mai era încă întuneric, ne-am întins un pic pentru câteva ore. De asemenea, voiam şi noi să fim prezenţi într-un loc potrivit, de unde să putem urmări cât mai bine începutul duelului.

  Fără îndoială că era foarte nesigur. În orice caz însă, trebuia ca mai întâi să vorbim încă o dată cu lordul.

DUEL CU URMĂRI NEAŞTEPTATE

   ABIA S-A ÎNĂLŢAT SOARELE, că am şi fost în picioare. Marian a dat un semnal cu clopoţelul, aproape în acelaşi moment a intrat un servitor care s-a înclinat adânc în faţa noastră.

   — El Gabal doreşte să vă vorbească! a spus el mai înainte ca Marian să poată rosti un cuvânt.

   L-am urmat. Întrucât nu voiam să-l lăsăm aici pe Pongo, l- am luat şi pe el cu noi. El Gabal ne-a primit în camera sa, o încăpere împodobită într-un pompos stil oriental.

   — Mi-aţi făcut un mare serviciu străinilor, a început el şi doresc să rămânem prieteni. Totuşi, duelul trebuie să se desfăşoare cu arme albe, deoarece aşa cere onoarea mea, efendi Farrow. Însă am modificat condiţiile, astfel ca amândoi să avem şanse egale. Aş vrea să vă cer ca la acest duel să nu se folosească cuţitele ci săbiile, tocmai ca să nu se vorbească pe la spate că El Gabal luptă necinstit. Alah îmi va oferi izbânda, dar cu toate acestea îl voi trata cu loialitate pe adversarul meu.

   Marian i-a întins mâna.

   — Suntem bucuroşi, El Gabal, că am reuşit să trecem peste toate disputele şi sperăm că duelul va avea un deznodământ corect. Suntem gata să ne prezentăm ca martori şi vom avea grijă ca duelul să nu fie tulburat de nimic.

   — Te gândeşti la fiul meu El Leil? Din partea asta nu ne ameninţă nici o primejdie, efendi Farrow. Va trebui să se căiască pentru neascultarea lui. L-am închis.

   Pentru noi era o mare uşurare, căci trebuia mereu să ne temem că El Leil să nu ţină seama de obiceiurile tribului şi să săvârşească vreo lovitură împotriva noastră. El Gabal ne adusese la cunoştinţă noile condiţii ale acestei confruntări pe calea armelor, aşadar adversarii se vor lupta cu săbiile, până când unul din ei va fi înfrânt. Cu acestea, El Gabal îşi va satisface voinţa de răzbunare şi de aici înainte orice alb va fi lăsat să treacă nestingherit prin ţinutul său.

   Speram fiecare în ascuns că lordul Cramp să fie un scrimer îndemânatic. În ce priveşte beduinii aceştia sunt călăreţi, dar şi excelenţi mânuitori ai săbiilor. În evul mediu arabii erau numiţi sarazini, iar spadasinul sarazin avea o asemenea îndemânare încât îşi putea încovoia sabia în forma unui „O" fără a o frânge. În încăpere domnea o tăcere apăsătoare. Fiecare era cu gândul în trecut.

   Apoi Marian a revenit la cererea lui către El Gabal, aceea de a vorbi încă o dată cu lordul Cramp. El Gabal ne-a condus la el şi ne-a lăsat singuri cu acesta. Prima noastră întrebare s-a referit la iscusinţa sa de scrimer şi Marian l-a prevenit că El Gabal schimbase crudele condiţii ale duelului, alegând lupta cu sabia. Am dezbătut cu el noua opţiune şi am remarcat din discuţie că Marian fusese acela care l-a convins pe El Gabal să înlocuiască vechile condiţii cu altele.

   O oră mai târziu am pornit spre locul duelului. El Gabal era însoţit de doi arabi, care trebuiau să asiste şi ei în calitate de arbitri arabi. Am ieşit afară tăcuţi în pustiu.

   Cei doi luptători şi-au luat locul, cu partea superioară a corpului descoperită, în timp ce capul şi mâinile erau ocrotite. Fiecare ţinea în mână o sabie încovoiată. Apoi Marian a dat semnalul de începere a luptei. El Gabal s-a năpustit impetuos asupra lordului Cramp, ca să-i străpungă goliciunea. Însă acesta era cu ochii în patru şi tăişul sabiei a alunecat pe lângă el. Când El Gabal s-a dat înapoi, ca să-şi reia avântul, lordul Cramp i-a dat o primă lovitură de sabie. Ce-i drept, el voise să-l lovească cu toată forţa, dar sabia alunecase pe de lături şi nu-i pricinui decât o zgârietură pe braţ. Una mică, dar o rană sângerând din abundenţă. Cei doi oameni ofereau o luptă straşnică, deşi unul din ei era stânjenit de o puternică sângerare.

   El Gabal şi-a luat din nou avânt şi de această dată atât de violent, încât ne-am temut de lordul Cramp, căci acesta ceda tot mai mult teren. În aceste împrejurări a răsunat o împuşcătură! El Gabal a şovăit, a făcut doi paşi înainte, s-a lăsat în genunchi şi a căzut cu faţa în nisip. După care a rămas nemişcat.

   Am sărit în sus îngroziţi. Pongo s-a repezit dezlănţuit spre movila de nisip, în spatele căreia trebuie să se fi adăpostit trăgătorul. Acesta putuse să se apropie pe furiş şi să deschidă focul, pentru că atenţia noastră era atrasă de luptă. Deodată însă l-am văzut fugind în galop pe o cămilă. Era El Leil!

   Ne-am ocupat în grabă de El Gabal, dar orice ajutor era zadarnic. El murise. Glonţul îi pătrunsese în frunte. De ce El Leil înfăptuise acest paricid? Sau nu cumva împuşcătura îi era destinată lordului Cramp? Fără îndoială că ambii luptători erau o ţintă foarte nesigură şi aşa s-a făcut că glonţul ucigaş îl nimerise pe El Gabal în locul lui Cramp.

   Cei doi arabi prezenţi la luptă erau şi ei tulburaţi peste măsură, descoperind că vicleanul ţintaş era El Leil.

   Am ridicat mortul pe cămilă şi ne-am întors tăcuţi la cetatea lui El Gabal. Când micul convoi funebru a intrat în fortăreaţa de piatră s-a ivit deodată Ali ben Tura. Chipul i s-a îngrozit când l-a observat pe mort, apoi l-a privit fix pe lordul Cramp. Nu i se mişca nici o trăsătură, doar ne-a examinat tăcut, cu o privire arzătoare, apoi s-a îndepărtat.

   Răposatul a fost purtat de servitorul său până în casă. Apoi când am intrat şi noi ceva mai târziu în încăpere, Ali ben Tura se afla lângă catafalc. La apariţia noastră şi-a luat aceeaşi înfăţişare de neînduplecare şi l-a privit pătrunzător pe lordul Cramp.

   — L-a împuşcat El Leil! a încercat să-l lămurească lordul. Poate că intenţiona să mă nimerească pe mine, însă a greşit şi l-a ucis pe El Gabal.

   Ali ben Tura i-a aruncat o scurtă privire, apoi i-a întins mâna lordului Cramp şi a rostit încet:

   — Slavă domnului! Eu îţi mulţumesc!

   Apoi a dispărut din încăpere. Nu mai înţelegeam nimic. La început părea neconsolat de moartea lui EL Gabal, iar acum pentru ce îi mulţumea lui Dumnezeu? Ce era cu această contradicţie? Totuşi sensul cuvintelor sale era de neînţeles numai pentru noi. Peste puţin aveam să primim explicaţia, deoarece taina cu care era învăluit Eli ben Tura începea să se dezvăluie...

   Lordul Cramp ne-a explicat acum motivul duelului.

   — El Gabal are o fiică, a început el. Aceasta se numeşte Fatima. Cândva am întâlnit-o în deşert şi m-am îndrăgostit de ea. Am vrut să mă căsătoresc cu ea şi s-o iau cu mine în Anglia. Fatima a răspuns la dragostea mea şi mi-a dat speranţe că va deveni soţia mea. Dar El Leil ne-a ascultat pe ascuns şi a pârât totul lui El Gabal, chiar înainte ca să pot eu însumi discuta cu el. Acesta m-a poftit aici şi m-a tratat ca oaspete al său. Am încercat să vorbesc cu el despre Fatima. Cu toate acestea, El Gabal mă împiedeca într-una. În cea de a treia zi, m-a avertizat că puteam să mă căsătoresc cu fiica sa, dacă voi fi în continuare musafirul său. Fireşte că m-am simţit dezamăgit şi m-am strecurat pe furiş până la Fatima, ca să aflu de la ea de ce voia să-şi calce făgăduiala. Totodată am rugat-o să fugă cu mine. Fatima a fost întrutotul de acord cu propunerea mea. Apoi pe neaşteptate a apărut El Gabal care a fost înştiinţat că îmi părăsisem camera. Mai pe urmă m-a chemat la el şi mi-a cerut să renunţ la căsătoria cu fiica sa. Când i-am dat un răspuns negativ, el m-a alungat şi mi-a acordat un avans de o oră ca să mă îndepărtez. Eu eram doar cu cameristul meu John şi urma ca să fiu ajuns de El Gabal şi de oamenii săi. Intenţionau să ne ucidă. Totuşi ne-am apărat într-o asemenea măsură, încât am aflat că în această încăierare murise fiul lui El Gabal şi că „stăpânul munţilor" cum se numeşte el însuşi, jurase să se răzbune pe toţi albi. Multă vreme n-am mai ajuns să vorbesc cu Fatima. Când am revenit iar în acest ţinut, cu prilejul ultimei mele călătorii, având speranţa nezdruncinată de a o revedea pe Fatima, El Gabal mi-a trimis printr-un mesager această provocare. Şi am acceptat-o. Ce s-a petrecut în continuare asta o ştiţi şi dumneavoastră.

   — Şi unde se găseşte acum Fatima? a vrut Marian să afle.

   — O cunoaşteţi deja, este...

   Deodată mi s-a luat parcă un văl de pe ochi.

   Acesta trebuia să fie Ali ben Tura. Aşadar Ali ben Tura era Fatima. Prin urmare, aşa se explica delicatele trăsături ale fetei, mişcările gingaşe şi vocea lui distinsă şi subţire!

   — Ali ben Tura! l-am auzit acum pe Marian completându-l pe Cramp.

   — Da, a confirmat lordul. Am recunoscut-o de îndată, în ciuda deghizării. În felul acesta, ea a putut mai lesne să mă salveze. S-a dus la Fort Lamy şi a vrut încă de acolo să mă ajute, fără ca eu să bănuiesc ceva. Mai apoi v-a întâlnit pe voi toţi şi a aranjat în aşa fel lucrurile, încât să sosiţi aici la momentul oportun.

  În aceeaşi clipă, el a dat la o parte perdeaua de la camera alăturată şi în cadrul uşii a apărut Fatima. De această dată ea purta o rochie femeiască. Am recunoscut-o chiar şi aşa imediat. Fără să spună un cuvânt, a luat-o spre patul mortuar al tatălui său, cu faţa împietrită şi l-a privit.

  Lordul Cramp ne-a făcut un semn cu mâna, apoi ne-a condus în camera sa. Voia ca noi s-o aşteptăm aici pe Fatima, căci ea era acum stăpâna casei.

  Ni s-a servit o masă consistentă. Mai târziu s-a ivit „şambelanul înălţimii sale lordul" şi l-a salutat pe stăpânul său foarte încântat. Pe cât ne-am dat seama, lordul îl socotea pe „şambelan" mai mult ca un prieten decât camerist, cu toate că John Fork ştia să păstreze întotdeauna distanţa.

  Înspre seară Fatima a intrat în sfârşit în camera lardului Cramp. Până atunci stătuse întruna la căpătâiul tatălui său. Ne-am întins încă o dată mâna şi ne-a rugat să rămânem cât mai mult oaspeţii săi. În ce o privea, ea voia să plece ca să-l caute pe fratele ei să să-şi răzbune tatăl.

  Lordul Cramp intenţiona s-o însoţească şi ne-a poftit să mergem cu el. I-am spus noului nostru prieten că-l vom ajuta să-l vâneze pe vicleanul ucigaş.

  El Gabal a fost înmormântat de Fatima şi de membrii familiei sale tribale în noaptea următoare. Între zidurile de stâncă au răsunat din nou bocete înfiorătoare. Răposatul a fost depus într-o grotă, a cărei intrare s-a astupat cu un imens bloc de stâncă. Fatima a rupt o bucăţică de stâncă şi a luat-o cu ea. Noi am priceput ce înseamnă asta... după ce tatăl său avea să fie răzbunat, ea avea să aducă înapoi frântura.

  Lordul Cramp auzise între timp că El Leil putea să se fi ascuns în vreo subterană ca să scape de împuşcătura fatală ce i se cuvenea. Îl ajutase un membru al tribului care îi era devotat. El Leil era atât de orbit de ură, încât dispreţuia orice datină a tribului şi lordul Cramp se străduia să-l doboare la pământ cu toate că acesta mâncase pâine şi sare împreună cu tatăl său. Dar acum el nu devenise decât un ucigaş de tată.

  După ceremonia funerară ne-am retras pentru odihna de noapte. De-abia aţipisem că am şi fost trezit brusc din somn de o zarvă puternică şi un zgomot de voci. Lordul Cramp a venit grăbit în camera în care dormeam şi ne-a avertizat că El Leil pătrunsese în cetăţuie, ca să-şi omoare propria lui soră. El voia desigur să-i zădărnicească răzbunarea. Am alergat cu toţii afară ca să scotocim casa. Deodată de afară au izbucnit câteva strigăte. Ne-am pripit să ajungem în curte şi l-am văzut pe EL Leil şi pe încă un om, pe cale de a se retrage spre locul pe unde pătrunsesem noi în cetăţuie. El Leil ajunsese de-acum la marginea platoului, când lordul Cramp s-a aruncat asupra acestuia, pe când apucase să se prindă de frânghie. El a năvălit cu un răcnet răsunător pe platformă, însă El Leil a dispărut în întuneric.

  Complicele lui El Leil a fost doborât însă în curte. Ne părea rău că fusese jertfită încă o viaţă omenească, totuşi îl puteam înţelege şi pe lord, care era copleşit de emoţiile prin care trecuse, iar moartea lui El Gabal nu avea să aducă oare nefericirea întregii familii a lui Fatima?

  Ne-am retras din nou în camera noastră. Noaptea era pe sfârşite. Când m-am deşteptat soarele ajunsese de-acum sus pe cer.

  Fatima aflase deja de la o iscoadă că El Leil pornise la drum spre un trib duşman din vecinătate. La orizont se anunţa un conflict războinic. Cu toate acestea, ea nu voia să-l lase să scape pe ucigaşul tatălui său şi a făcut toate pregătirile de plecare. Lordul Cramp sa vrut s-o însoţească pentru ca să nu o lase să-şi mânjească în zadar mâinile cu sânge, totuşi ea l-a părăsit fără a rosti vreun cuvânt despre intenţiile sale.

  Dar şi noi ne isprăvisem treaba. Ne respectasem totuşi până la capăt angajamentul.

  Şi astfel am ajuns iar în pustiu, pentru care neîndurătorul destin poartă un soare arzător. Şi pe noi de asemenea aceeaşi soartă nemiloasă ne-a făcut să trăim nişte întâmplări care ne-au demonstrate că viaţa învinge iar moartea este înfrântă.

SFÂRŞIT

Volumul 213

CĂPETENIA FALSĂ

  ÎN ŢINUTUL CONGO

  ÎN SAN ANTONIO RÂUL CONGO se varsă în Oceanul Atlantic. Congo este un râu uriaş, un fluviu imens cu un estuar mare şi adânc. Tocmai de aceea îndrăzni căpitanul Farrow să navigheze cu submarinul său o bucată de drum împotriva curentului.

  În apropierea lui Matadi, un orăşel de pe malul sudic al Congo-ului găsi el de cuviinţă să se oprească, dat fiind că găsise un locşor format din bambuşi ale căror tulpini ascundeau silueta de metal a navei aşa încât nu era vizibilă nici de pe apă dar nici de pe ţărm.

  Această neprevăzută oprire se datora faptului că el dorea să-i îndeplinească fiului său dorinţa exprimată şi des repetată de a-l lăsa să exploreze acest ţinut misterios. Chiar dacă era vorba doar de o privire aruncată superficial, din motive lesne de înţeles.

  Doctorul Bertram, doctorul şi cercetătorul de pe submarin colecţiona şi el de peste tot pe unde călătoreau tot felul de ciudăţenii, pe care putea pune mâna. Astfel, el îi povesti lui George despre triburile ce locuiau în Congo, despre animalele care se puteau întâlni numai aici şi nicăieri altundeva, despre gorila şi mai ales despre Okapi a căror descoperire se făcuse nu cu mult timp în urmă. Părintele animalelor Brehm, în orice caz nu îl cunoştea încă.

  Căpitanul Farrow nu s-ar fi dus cu prea mare plăcere în Congo, de ce să nu recunoaştem. El avea cu totul alte gânduri dar în cele din urmă dorinţa de a şti mai multe ieşi

victorioasă.

   Submarinul trebuia să stea în ascunzişul său sigur, în vreme ce Rindow să rămână la bord pentru a-l păzi în timp ce căpitanul şi fiul său făceau expediţii pe uscat.

   Cu ajutorul micuţelor bărci de aluminiu care se aflau pe submarin, Farrow şi George, doctorul şi Petre intenţionau să ajungă la ţărm şi dea colo mai departe. Mai mulţi camarazi nu dorise căpitanul să-i ia cu el, deoarece ar fi sărit în ochi pe când, patru oameni puteau uşor trece neobservaţi.

   Apărat de noapte submarinul naviga în estuarul Congou- ului în vreme ce în timpul zilei stătea liniştit în desişul bambuşilor. Pe fluviu domnea o agitaţie continuă, mici vase cu aburi, bărci cu motor, bărci pescăreşti, şlepuri se deplasau spre estuar sau spre uscat. La acestea se adăugau şi bărcile băştinaşilor care serveau majoritatea la pescuit.

   —  Trebuie ca în timpul zilei să stăm liniştiţi în ascunzătoarea noastră şi abia la lăsarea întunericului să navigăm în susul fluviului, îi spuse căpitanul doctorului Bertram. Dacă luăm bărcile de aluminiu şi vâslim pe rând, punând la socoteală şi faptul că Petre cu puterea lui de urs face cât doi, la revărsatul zorilor putem ajunge la mal şi de acolo în interiorul ţinutului. Dacă ne va reuşi în douăsprezece ore de mers contra curentului fluviului vom face cam optzeci de kilometri. Astfel cred eu că am ajunge chiar în mijlocul acestui ţinut, apoi am putea face câteva zile excursii în pas de marş pe acolo.

   — Totuşi aş dori pe cât este posibil să rămânem în preajma fluviului, îl rugă George. Presupun că acolo ar fi mai multă viaţă decât în interiorul uscatului şi totodată astfel am putea în fiecare noapte să înaintăm pe fluviu puţin câte puţin.

   — N-ar fi posibil să navigăm şi în următoarele nopţi cu submarinul? întreabă doctorul Bertram. Fluviul Congo este practicabil pe încă câteva sute de kilometri şi de nave mai mari decât vasul nostru. Abia mult mai încolo spre interior apar acele bancuri de nisip ce nu apar pe nici o hartă, datorită faptului că fluviul n-a fost precis studiat ca şi cele din mijlocul Europei. Asta ne-ar da posibilitatea ca în cazul în care în timpul expediţiilor ce le vom face în timpul zilei, am fi atacaţi să scăpăm mai repede decât am folosi acele „coji de nucă" de aluminiu.

   Căpitanul se gândi o clipă şi îi dădu dreptate doctorului. Acesta mai spuse că se gândea că locul unde se afla momentan submarinul ar putea fi uşor descoperit de băştinaşii care pescuiau pe acolo şi care special căutau astfel de locuri din care cu prăjini lungi alungau peştii pentru a putea mai uşor să-i pescuiască.. Şi acest lucru să-l pună la socoteală căpitanul.

   Şi ca o confirmare a acestui lucru, nu peste mult timp, un negru lat în umeri trecu aproape pe lângă desişul de bambuşi şi cu privirea-i ascuţită descoperi repede submarinul şi pe tovarăşii ce stăteau în turn.

   Peste câteva secunde se năpusti şi îşi îndreptă barca uşoară şi subţire vâslind spre pădurea de bambuşi. Ca să se mai ascundă ar fi fost fără sens şi fără scop. De aceea căpitanul îi strigă negrului şi-l întrebă:

   — Ce cauţi aici?

   Negrul îi răspunse într-o englezească impecabilă:

   — Îi salut pe domni! Sunt căpetenia Mbego şi stăpânesc în apropiere asupra unui trib. Mi s-a părut ceva deosebit vasul ascuns între bambuşi. De aceea m-am îndreptat într- acolo. Pot să vă fiu de folos cu ceva?

   Căpitanul Farrow îl examină atent pe negru care în accepţia europenilor era foarte bine făcut. Era înalt şi zvelt, expresia feţei sale era inteligentă şi părea că avusese multe contacte cu civilizaţia albilor fără însă a-i prelua şi slăbiciunile. Rămăsese un copil al pământului său şi al poporului său. După forma buzelor şi a nasului, după culoarea pielei puteai bănui chiar că ar fi metis. Poate chiar era după apropierea coastei pe care trăia, puteai foarte uşor să-ţi imaginezi că în arterele sale nu curgea numai sânge negru ci şi sânge arab sau sânge de beduin.

   — Am vrea să navigăm încă o bucată spre interiorul ţinutului, îi spuse Farrow, care după ce-l examinase, fu convins că se putea încrede în el şi că era cinstit.

   — N-ai vrea să ne conduci chiar tu? adăugă el. Să ştii că n-o să regreţi.

   — Doresc domnii să călătorească în barca mea? întreabă

repede Mbego.

   — Nu, avem noi bărcile noastre, care sunt tot aşa de uşoare şi rapide, îi replică Farrow. Mai întâi am vrea ca pe timpul orelor arşiţei zilei să rămânem aici apoi pe înserat să navigăm cu nava noastră mai mare o bucată în sus pe fluviu. Vrei să rămâi cu noi până atunci sau preferi să te întorci la lăsarea înserării?

   — Cu siguranţă ar fi mai bine dacă Mbego ar rămâne acum cu noi, se amestecă în discuţie şi doctorul Bertram.

   Căpitanul îl aprobă şi întrebă:

   — Ai ceva împotrivă Mbego?

   Negrului nu-i prea surâse ideea de a sta o zi întreagă în prezenţa albilor şi le comunică că ar trebui să-şi anunţe tribul că „va merge într-o călătorie".

   La aceasta Farrow îi răspunse mai brutal decât ar fi dorit:

   — Dacă eşti aşa cum spui, cum că trebuie să-ţi ceri voie de la tribul tău ca să lipseşti câteva zile, atunci ar fi mai bine să nu mai vii de loc!

   Ezitând încă, negrul spuse că este gata să-şi petreacă ziua până la asfinţit pe submarin. Barca sa fu legată de parapet, apoi fu rugat să vină la proră.

   La un semn al căpitanului tovarăşii de pe submarin care erau în turn dispărură în interiorul vasului.

   Farrow însuşi se mai întreţinu puţin cu Mbego apoi se scuză că trebuie să coboare şi el pentru a mai verifica câte ceva la navă.

   În cabina de comandă, Farrow îl întreabă pe doctor dacă era bine să aibă încredere în negru şi dacă propunerea de a rămâne pe navă, ce i-o făcuse, era corectă.

   — Recunosc că nu face o impresie rea, domnule căpitan, îi răspunse doctorul Bertram dar totuşi cred că am zărit pentru o fracţiune de secundă, în ochii săi, o expresie care mi-a dat de gândit. Ce să spun, nu-l consider pe Mbego în totalitate cinstit. Dacă ar fi plecat, ne-ar fi trădat cu siguranţă.

   — Se poate, însă încă nu îndrăznesc să mă pronunţ întrutotul, spuse Farrow după ce mai reflectă puţin la cuvintele doctorului. Totuşi un avantaj se pare că avem avându-l aici. Mbego este un om care cu siguranţă vorbeşte

şi înţelege mai multe dialecte ale negrilor de aici.

  — Un lucru însă trebuie să ne fie clar, remarcă mai departe doctorul Bertram şi anume că prin purtarea noastră ascunsă şi misterioasă i-am trezit şi noi lui bănuieli.

  În orice caz trebuie să împiedecăm autorităţile de aici care sunt mai bănuitoare, să afle de prezenţa noastră aici. Ele ar putea presupune că la baza relaţiilor noastre cu negrii s-ar afla contrabanda, iar noi nu dorim să le vindem nici rachiu şi nici arme.

  — Cred că fiind în compania lui Mbego vom fi priviţi ca nişte simplii turişti, interveni George în discuţie.

  Căpitanul propuse să meargă din nou în turn, având în vedere că absenţa lui ar fi putut fi interpretată ca lipsă de politeţe de către căpetenia lăsată singură la proră.

  De aceea ce se temuse în sinea sa Farrow deveni realitate. Negrul găsise foarte plictisitor statul de unul singur sau ceva i se păruse că nu este în regulă, aşa că atunci când căpitanul apăru în turn, îl văzu în barca sa tocmai când dispărea în desişul de bambuşi.

  Acesta când văzu că apare în turn cineva, strigă în direcţia submarinului:

  — Vin curând înapoi, domnule! Mă duc numai să-mi aduc armele!

  — Destul de neplăcut! spuse el încet. Trebuie să ne găsim altă ascunzătoare. Negrul va anunţa cu siguranţă autorităţile, care bineînţeles apoi ne vor căuta. Căpitanul îşi lasă capul de pe partea dreaptă pe partea stângă. Asta făcea totdeauna când se gândea profund la ceva. Pentru George era un semnal că nu are voie să-şi deranjeze tatăl în asemenea momente.

  După o vreme căpitanul strigă prin megafon în sala de comandă spunându-le lui Petre şi Kern că are nevoie de ei acolo sus. După ce amândoi fură în faţa sa le spuse:

  — Fiţi atenţi, vă tăiaţi nişte tulpini cât mai mari de bambus şi îmi măsuraţi adâncimea apei în jurul submarinului. Cumpăniţi bine ca să-mi puteţi apoi spune cât de nămolos este locul unde ne aflăm. Aş dori să ne scufundăm cu submarinul.

  Petre şi Kern tăiară cu nişte cuţite tulpini groase de

bambus şi se puseră imediat pe treabă.

   Constatară cu satisfacţie că apa aici era suficient de adâncă pentru a se putea scufunda submarinul. Fundul era format din pietriş, deci nici o teamă că nava s-ar fi putut împotmoli în nămol.

   — Toată lumea înăuntru, ordonă Farrow rămânând el însuşi în turn până ce toţi coborâră scara îngustă de metal ce ducea în interiorul submarinului.

   — Umpleţi tancurile cu balast! fu următoarea comandă. Apoi dispăru şi el închizând capacul turnului. Peste câteva minute submarinul dispăru în apă, dar fiindcă adâncimea nu era mare se putea observa de la suprafaţa apei dacă te apropiai de desişul de bambuşi.

   Periscopul îl reglă Farrow în aşa fel încât abia se zărea deasupra apei. Astfel putea să supravegheze ce se petrecea pe fluviu.

   Farrow observă timp de o jumătate de oră canoele, bărcile şi câteva vase cu abur ce treceau pe fluviu pe lângă desişul de bambuşi. Aşteaptă în fiecare moment să apară Mbego, nu singur ci în tovărăşia unor membrii de trib sau chiar aducând cu el reprezentanţi ai trupelor aliate pe care îi anunţase în grabă.

   O vreme căpitanul se gândi să părăsească ascunzătoarea pe sub apă dar renunţă imediat la plan pentru că după cum spuneau George şi doctorul ar face „prea mult vârtej" în apă. Tulpinile de bambus care nu puteau fi evitate de submarine ar fi fost smulse sau aplecate într-o parte ceea ce ar fi sărit în ochii pasagerilor de pe celelalte vase.

   În sfârşit timonierul Plundow îi recomandă lui Farrow să mai aştepte şi acesta se duse în cabină cu primul ofiţer cu doctorul Bertram şi cu George.

   — Situaţia noastră nu este de invidiat, spuse el acolo, cu toate că până acum nu s-a întâmplat nimic. Suntem la discreţia lui Mbego. Să sperăm că el n-o să ne dezamăgească.

   — Dacă el este convins că-l vom plăti bine, cu siguranţă n-o să ne trădeze, spuse doctorul Bertram. Încă puţin mai vorbiră despre posibilităţile ce s-ar putea ivi dacă submarinul ar fi descoperit, apoi căpitanul schimbă tema,

despre ceva ce îl bucura foarte mult pe George.

  — Haideţi să luăm micul dejun!

  Timpul trecea şi nu se întâmpla nimic. Orele se scurgeau una după alta, amiaza devenea după amiază, când Kern care era de serviciu la periscop anunţă că o barcă cu motor franceză tocmai trecea pe acolo. Acest lucru nu însemna mai nimic, nici un motiv de îngrijorare, totuşi Farrow luă locul lui Kern pentru a supraveghea el însuşi situaţia.

  Trecură vreo zece minute după care apăru barca în care Mbego era singur. Căpetenia neagră conducea canu-ul şi nu părea a fi interesat de desişul de bambuşi unde ştia că este submarinul. Privirea-i era îndreptată asupra curentului fluviului.

  După puţin timp apăru din nou barca cu motor franceză. Se vedeau acum la proră şi la pupa mitraliere şi după părerea lui Farrow vreo cincisprezece soldaţi. Aceasta se opri foarte aproape de canu-ul negrului şi un tânăr ofiţer cu bărbuţă neagră ieşi la balustradă şi îi vorbi ceva căpeteniei negre.

  Acum va ieşi la iveală dacă Mbego fusese cinstit sau dacă anunţase autorităţile franţuzeşti. Se va îndrepta oare acum barca cu motor franceză spre desişul unde erau ascunşi?

  Bineînţeles Farrow nu putea decât să bănuiască ce-i răspunde Mbego ofiţerului. După felul în care dădea din mâini se putea presupune că Mbego spunea că nu văzuse nici un submarin şi nici nu ştia nimic despre asa ceva. Ofiţerul francez se înflăcăra însă Mbego rămânea la spusele lui de mai înainte.

  — Căpetenia neagră se pare că este de partea noastră, spuse căpitanul celor de lângă el. El a spus francezilor care oficial ne caută că el nu ştie nimic despre toate acestea. Probabil în timpul nopţii am fost observaţi de către cineva.

  Apoi barca cu motor franceză se puse în mişcare şi canu- ul lui Mbego rămase acolo unde se aflase mai înainte iar el făcea totul ca şi cum ar fi dorit să pescuiască. Viclean băiatul! Ştia că o vreme cei din barcă o să-l ţină sub observaţie.

  Cum or fi aflat autorităţile franceze că am venit aici în Congo? Acum Mbego o porni mai departe. Se va întoarce cu siguranţă spre înserat când va fi sigur că autorităţile franceze nu-l mai au în vizor.

  — Dacă Mbego ar fi de partea noastră ar fi foarte bine, mai adaugă doctorul Bertram, ca să spună şi el ceva după ce căpitanul vorbise atâta şi parcă acum aştepta un răspuns.

  — Doar n-o să ne arătăm zgârie brânză, îi replică căpitanul.

  — Şi o să negociem un pic cu el. Acest lucru le face plăcere mai tuturor negrilor, spuse George formulând aproape puţin copilăreşte un lucru care-i caracteriza pe negri şi pe aproape toate popoarele orientale: falsificarea preţului. Asta-i făcea fericiţi. Înşelăciunea le stătea în sânge şi al acest joc de-a câştiga mai mult decât era valoarea nu renunţa aproape nimeni.

  — Mă bucur că Mbego cel puţin în aparenţă s-a ţinut de cuvânt, încheie căpitanul discuţia asupra acestei teme. Cina ne va produce azi o plăcere dublă, aşa mă gândesc. Kern te rog să preiei tu acum supravegherea. Peste un sfert de oră te poate înlocui Petre.

SECRETELE LUI MBEGO

   PUŢIN ÎNAINTEA LĂSĂRII ÎNTUNERICULUI George anunţă că-l vede prin periscop pe Mbego care se îndreaptă spre ei. Căpetenia neagră încă era neliniştită şi în timp ce se apropia arunca priviri rapide în toate părţile. Apoi veni în faţa lui George. Căpitanul se uită el însuşi prin periscop apoi dădu comanda de ridicare la suprafaţă a submarinului.

   Peste zece minute se lăsa noaptea şi faptul că Mbego venea iar, îi dădu căpitanului convingerea că francezii nu erau pentru moment prin împrejurimi.

   Încet submarinul se ridică la suprafaţă. George se repezi spre scara de metal şi de acolo pe punte, ocoli turnul şi se grăbi spre balustradă. Acolo descoperise el un loc de unde putea arunca o privire atât desişului de bambuşi cât şi asupra fluviului. Mbego vâslea cu mişcări scurte în timp ce barca sa era tot mai aproape. În continuare se uita atent împrejur, dar se purta foarte îndemânatic prin aceea că nu atrăgea atenţia asupra desişului în care se ascundea submarinul.

   George era tot mai convins că negrul fusese cinstit cu oamenii de pe submarin. După alte câteva minute de la lăsarea întunericului, submarinul fusese îndreptat, la ordinal căpitanului cu vârful prorei spre fluviu. Farrow dorea neapărat ca în această noapte să meargă mai departe în susul fluviului şi să-l ia şi pe Mbego şi caiacul lui cu el.

   După ce fuseseră făcute toate manevrele, din apropiere se auzi vocea căpeteniei:

   — Domnilor totul este în ordine!

   — Hai încoace Mbego! strigă căpitanul şi lăsă pentru câteva secunde să lucească lumina lanternei.

   — Mergem mai departe în susul fluviului şi te luăm şi pe tine. Între timp poţi să ne povesteşti totul. Unde sunt francezii acum?

   — Nu i-am mai văzut, îl asigură el.

   Vocea sa suna corect.

   — Unde este următoarea lor bază? îl întreabă Farrow.

   — Să fie vreo circa cincizeci de kilometri în susul fluviului, îi răspunse căpetenie.

   Mbego îşi puse caiacul pe punte iar Petre şi Kern îl legară în aşa fel încât să nu alunece în apă.

   La cererea căpitanului matrozii îndreptară submarinul din desişul de bambuşi pe fluviu. Farrow lasă motoarele să meargă, dar folosi şi amortizoarele pentru a masca zgomotul motoarelor Diesel.

   La prora submarinului stătea Petre iar la pupa un tânăr matroz care ca şi uriaşul avea nişte ochi foarte buni. Ei trebuiau să mai aibă grijă şi de barca băştinaşului. În general, acum, se putea spune că viaţa pe fluviu, de la lăsarea întunericului, era ca şi moartă. Mbego se afla în apropierea căpitanului. Deşi luase din civilizaţia albilor, era totuşi foarte superstiţios căci atunci când auzi un peşte sărind din apă şi căzând la loc sau când auzea fâlfâitul aripilor vreunei păsări de noapte, murmura încet nişte cuvinte neînţelese care suna oamenilor de pe submarin ca nişte descântece.

   De îndată ce submarinul se puse într-adevăr în mişcare căpitanul îl provocă pe căpetenia negrilor la o discuţie. Petre şi mai tânărul său coleg ar fi anunţat orice obstacol sau orice primejdie la timp, în vreme ce Plundow care era la cârmă ar fi adus submarinul pe calea cea bună.

   — Şi de ce te-au întrebat francezii? dori Farrow să afle mai întâi de la negru.

   — M-au întrebat dacă n-am văzut un vas mai neobişnuit, subţire şi lung şi cu un turn, răspunse căpetenia.

   — Şi ce-ai spus?

   — Că aşa ceva nu am avut unde să văd.

   Răspunsul răsună cinstit cu toate că poate se ascundea în el şi ceva neadevăr.

   — Şi mă rog de ce n-ai spus că ne-ai văzut?

   — Pentru că domnul mi-a spus că nu ar vrea să fie văzuţi şi de aceea stătea ascuns cu nava în tufişul cu bambuşi.

   Căpitanul se bucură şi-i mulţumi lui Mbego, apoi îl întrebă mai departe:

   — De unde or fi ştiut francezii că ne aflăm undeva aici pe fluviu?

   — Tobele noastre au bătut de dimineaţă, îi răspunse Mbego. Cineva probabil a văzut nava şi a recunoscut-o. Francezii au oamenii lor, oameni care pot descifra limbajul tobelor noastre.

   — Da, da, asta este, tobele, suspină doctorul în sinea lui, totul părându-i comic. Uimitor ce bine funcţionează acest sistem de comunicare.

   — Totuşi au anunţat ceva special, continuă negrul.

   — Da şi mă rog ce? întreabă George, ca fript.

   — La Isisis, un trib ce se află cam la o sută de kilometri în susul fluviului s-a arătat un monstru, jumătate crocodil, jumătate panteră. Cu mult timp în urmă acest monstru s-a mai arătat. Câţiva albi au pornit la vânătoare dar din păcate n-au dat faţă în faţă cu fiara. Când aceasta a apărut din nou, îşi încercară norocul alţi doi vânători albi. Ei însă nu sau mai întors niciodată. Acum a fost anunţată iarăşi apariţia dihaniei.

   — Jumătate crocodil, jumătate panteră, ciudat! râse George. Chiar există o asemenea fiinţă din basme domnule doctor?

   — Nu trebuie să iei mot-a-mot tot ce se povesteşte, spuse doctorul Bertram. Presupun că este vorba de un crocodil şi de o panteră, din care zvonurile au făcut un singur animal.

   — Explicaţia s-ar potrivi, fu de acord căpitanul. Ce părere ai George, mergem la vânătoare după un aşa animal fantastic?

   George era, cum să vă spun, de-a dreptul încântat.

   — Cunosc în împrejurimi un golf, spuse Mbego în care nimeni n-ar descoperi nava voastră. De acolo se deschid şi mai multe drumuri bune către satele tribului Isisis.

   — N-am putea să mergem cu submarinul până acolo? întreabă căpitanul.

   — Cum să nu! replică Mbego. Dar domnii ar vedea aşa de puţin. Cei din tribul Isisis sunt pescari. Este mai bine dacă domnii m-ar însoţi prin pădure până acolo.

   Doctorul Bertram îl urmărea pe negru în argumentele logice ce le aducea. George propuse să-şi construiască şi ei un canu cu care să se deplaseze până la tribul Isisis. Între timp Farrow avea treburi mai stringente: trebuiau să treacă neobservaţi pe lângă staţia francezilor. Bineînţeles că puteau să treacă pe sub apă însă nu îndrăznea.

  Harta ce o avea era dinainte de război şi de atunci putuseră avea loc multe modificări pe fluviu. Farrow ştia foarte bine că în curând se vor ivi bancuri de nisip, bancuri care nu erau însemnate pe harta sa.

  — Să sperăm că staţia franceză nu este echipată şi cu reflectoare puternice, spuse căpitanul dus pe gânduri.

  — Staţia are două reflectoare mari, îi înştiinţă Mbego, care se vede, cunoştea bine obiceiurile de acolo. Reflectoarele luminează adesea noaptea fluviul că a fost multă contrabandă în ultimul timp. Fluviul însă şi asta o ştiu precis, este acolo foarte adânc.

  — Deci ştii că noi putem să navigăm sub apă? îl întreabă căpitanul Farrow nedumerit.

  — În Europa am văzut şi eu astfel de submarine, îi răspunse negrul. Un negru din Africa, care să cunoască Europa nu era ceva aşa de neobişnuit, după primul război mondial. De aceea Farrow nu-l întreabă cum şi pentru ce ajunsese el în Europa. Informaţia îl mulţumea pe moment, dar tovarăşilor lui le spuse:

  — Înaintea staţiei franceze ne vom scufunda pentru puţin timp până o vom depăşi. Apoi îi spuse confidenţial negrului:

  — Dacă vom rămâne în nisip sau ne vom împotmoli în noroi să ştii că vei muri imediat odată cu noi. Deci mai repeţi că şti sau cunoşti foarte bine fluviul în această porţiune?

  Mbego dădu din cap.

  — Da, domnule, putem foarte bine să navigăm pe sub apă. Fluviul este acolo aproape tot atât de adânc ca şi o mare. Bancuri cu nisip nu sunt acolo.

  Farrow a fost mulţumit de informaţie şi era mulţumit şi de mersul navei. Aceasta naviga cu cincisprezece kilometri pe oră şi ar fi putut pe departe să meargă mai repede dar acest lucru ar fi cauzat valuri deasupra fluviului cât şi o pierdere a puterii amortizoarelor.

  După cinci ore de călătorie, Farrow dădu semnalul de scufundare. Dacă a dat crezare informaţiilor negrului, nu se aştepta la nici un pericol şi nici un banc de nisip ce ar fi putut împiedeca înaintarea submarinului. Totuşi nu se lasă fără nici o precauţie. În cazul în care nava ar rămâne pe loc exista posibilitatea să o părăsească prin gaura turnului. Asta era posibil în cazul că nu te aflai prea adânc în apă.

   În depărtare apărea deja pata de lumină pe care un reflector o arunca asupra fluviului. Deci francezii mai căutau încă vasul ciudat care fusese anunţat. Farrow dădu ordin ca să se părăsească puntea. Toţi se grăbiră spre scara îngustă de metal ce ducea în interior. Capacul turnului fu închis, apa acoperise tancurile de balast. Căpitanul urmărea încordat prin periscop reflectoarele. Ţărmul era întunecat pentru că reflectorul era prea sus montat şi lumina un unghi ce lăsa cam cincizeci de metri de apă în întuneric.

   Farrow îl lasă pe Mbego la periscop şi-i arată partea de apă întunecată. Imediat căpetenia neagră îi povesti că tocmai acolo apa era cea mai adâncă pentru ca francezii dragaseră fluviul în acea porţiune ca navele lor să poată ancora mai uşor.

   Să sperăm că francezii nu-şi asigură portul cu plase sau sisteme de alarmă. Totuşi riscul există şi Farrow trebui să-l ia dacă dorea să treacă neobservat pe lângă staţie.

   Electromotoarele zumzăiau încetişor sub apă în vreme ce submarinul mergea mai departe şi mai departe.

   Staţia era acum foarte aproape. Tovarăşii se uitau foarte încordaţi la căpitan care nu-şi lua ochii de pe periscop. Dar totul se petrecu fără incidente. Un sfert de oră trecu pe nesimţite şi comandantul ordonă ca nava să urce din nou la suprafaţa apei.

   Staţia franceză se afla deja în spatele submarinului, acum putea să meargă cu o viteză mult mai mare. Amortizoarele rămaseră în funcţiune pentru ca locuitorii să nu se sesizeze.

   Cu puţin timp înaintea zorilor, Mbego spuse că se aflau deja în apropierea golfului pe care îl considera o ascunzătoare excelentă pentru submarin. Căpitanul îşi îndreaptă acum nava spre un braţ mic de apă pe care-l indicase negrul. Mbego îl asigură că nu se putea întâmpla nimic submarinului deoarece apa era tot destul de adâncă, lucru care se dovedi a fi pe deplin adevărat. În sfârşit nava ajunse într-un fel de lac mic, de fapt un eleşteu, care însă era destul de mare pentru a te mişca pe el în voie.

   Soarele răsări peste puţin timp şi abia atunci îşi dădu seama căpitanul ce bine ales era acest loc. Peste tot în jurul eleşteului se întindea jungla seculară. Între arborii uriaşi se întindeau tot felul de plante, de liane, de plante agăţătoare, de lujeri care împletindu-se formau o perdea de ne trecut.

   Fără să fi fost neapărat necesar nici un om n-ar fi trecut pe acolo.

   — Va trebui, în cazul că va fi necesar să ne întoarcem, să urmăm acelaşi drum? se interesă căpitanul.

   Căpetenia neagră însă negă.

   — De aici se deschide un braţ de apă mai mic prin care putem deasemenea să ajungem la fluviu.

   — Şi cât de departe sunt satele tribului Isisis? întreabă George.

   — Suntem chiar în apropiere, îi răspunse Mbego. Ei o să ne primească bine şi vom avea posibilitatea să aflăm câte ceva despre ciudăţenia aceea de animal.

   — Ţie nu ţi-e frică de el? îl întreabă căpitanul fără nici o intenţie.

   Negrul tresări puţin înainte de a răspunde.

   — Dacă domnii sunt cu mine nu am de ce să mă tem. Eu nu sunt aşa de fricos ca cei din triburile Isisis.

   — Apoi, eu propun să luăm micul dejun înainte de a porni la drum, continuă Farrow.

   — Eu cunosc aici un loc foarte bun de tabără, dacă domnii vor să mănânce. Acolo se află un izvor cu apă proaspătă, spuse Mbego cu zel.

   — Bine să luăm micul dejun acolo! hotărî căpitanul. Rindow adu bidoanele să le umplem cu apă proaspătă! După ce terminăm mergem să-i vizităm pe cei din tribul Isisis şi să vedem dacă vom putea da nas cu fiara.

   Căpitanul, George, doctorul Bertram şi Petre îşi luară pe lângă pistoalele şi cuţitele lor şi puştile.

   Matrozii care trebuiau să umple bidoanele şi să le ducă pe submarin nu-şi luară la ei decât pistoalele.

   Canu-ul lui Mbego supravieţuise plimbării scurte pe sub apă, acum fu din nou lansat, în afara de cele trei bărci de aluminiu ce trebuiau să transporte apa.

   Mbego, a cărui canoie avea patru locuri şi care urma să fie folosită în excursia până la tribul Isisis, vâslea îndemânatec pe eleşteu şi se îndrepta acum spre un tufiş de bambuşi în spatele căruia se simţea deja malul.

   O îngustă şi curată porţiune se deschidea încă după primele vâsle se vedea că era folosită des. Canul nu întâmpină nici o oprelişte.

   Doctorul avea o faţă gânditoare însă nu spuse nimic. După ce îl observă puţin căpitanul îi spuse încet în nemţeşte:

   — Ştiu ce aţi vrea să spuneţi. Fiţi fără grijă, voi fi foarte atent.

   Spre marea surpriză a tovarăşilor, căpetenia neagră le replică într-o germană stricată:

   — Nu trebuie teamă la domni. Animalele nu sunt atât de periculoase.

   — Ce, vorbeşti nemţeşte? întreabă căpitanul.

   — În război fost prins nemţii. Mie place la ei, le explică Mbego.

   Asta le plăcu să audă. Din nou o dovadă că în închisorile germane se purtau uman şi acţionau conform convenţiei de la Geneva.

   Doctorului îi treceau tot felul de idei prin cap, micul braţ al fluviului era foarte curat şi exemplar tăiat, dar în ciuda orei matinale în care se ştie că un negru lucrează cu plăcere nu întâlniseră nici o barcă a celor din Isisis. Cine oare ţinea atât de curat acest mic canal? Cum se făcea că Mbego care aparţinea unui trib destul de îndepărtat de aici, cunoştea aşa de bine ţinutul?

   Mbego îşi îndreptă caiacul pe partea dreaptă a malului canalului. În desiş se vedea un loc micuţ spre care arăta negrul.

   — Cărarea duce exact la izvor, explică Mbego. Nu este departe de loc.

   — Tu ai făcut cărarea? întreabă căpitanul. Mbego tăcu câteva secunde ca şi cum ar căuta răspunsul corect apoi spuse:

   — Nu, domnilor, am un prieten foarte bun în tribul Isisis. Mergem amândoi adesea la vânătoare şi la pescuit. În această pădure se află mult vânat iar în eleşteu peşte din belşug. De aceea amândoi am făcut cărarea. Mbego o ţine în ordine. Poate că ne întâlnim cu el.

   — V-aţi întâlnit voi deja cu acest animal ciudat, dori să ştie căpitanul.

   — Animalul se ascunde în cu totul altă parte a pădurii în care noi n-am intrat încă, spuse Mbego. De aceea trebuie să mergem în întâmpinarea lui.

   Tovarăşii părăsiră canu-ul. Căpetenia neagră mergea în faţă. Toţi erau acum dublu de atenţi ca nu cumva să se trezească ca orbii într-o capcană pusă special pentru noi de Mbego.

   Peste câteva minute ajunseră într-un luminiş la capătul căruia clipocea vesel un izvor de apă limpede. De jur împrejur se ridicau coroanele de frunze ale arborilor junglei ce întunecau puţin lumina. Arborii erau legaţi între ei prin tufişuri şi liane atât de dese încât nici măcar un animal oricât ar fi fost el de îndemânatic nu s-ar fi putut strecura.

   În vreme ce tovarăşii de pe submarin umpleau bidoanele cu apă proaspătă, Petre făcu într-o groapă mică un foc bun la care pregăti o cafea tare de dimineaţă.

   După această pauză de aproape o oră, cei patru îndrumaţi de Mbego se îndreptară spre pădurea tropicală unde sperau să-l întâlnească pe acel animal fabulos.

   Matrozii trebuiră să mai facă câteva drumuri cu bidoanele la izvor pentru a umple bine butoaiele de rezervă de pe submarin.

   Rindow urma să-i aştepte pe plimbăreţi până a doua zi la prânz înainte ca să plece după ei în fruntea unei mici formaţii, în timp ce comanda submarinului ar fi preluat-o Braun ofiţerul al doilea.

   Mbego îi conduse pe cei patru către un tufiş care părea de nepătruns. Căpetenia se strecoară ca o pisică prin el. Tovarăşii săi îl urmară şi văzură în spatele tufişului o cărăruie care fusese de curând întrebuinţată. Încotro îi conducea Mbego?

III

CROCODILUL

   CĂRAREA SE TERMINA într-un larg luminiş în care iarba creştea înaltă. Se poate că aici era un loc bun de vânătoare de vreme ce iarba era atât de grasă şi de ademenitoare. Probabil că veneau multe animale aici ca să pască. În mijloc se afla o mică baltă care iniţial se formase de la un izvor ce se afla în apropiere.

   Mbego se opri la marginea luminişului şi se uită foarte atent în jur. Se părea că se aşteaptă la ceva dinainte stabilit.

   De aceea căpitanul întreabă:

   — Aştepţi vreun om Mbego?

   — Nu, răspunse căpetenia repede. Vreau numai să mă conving că nu este un leopard în luminiş. Au obiceiul să stea aici întinşi la soare în vreme ce celelalte animale se retrag în desişul pădurii la răcoare. S-ar putea să-l întâlnim şi pe Mbofo. Dacă l-am întâlni întâmplător ar fi pentru noi un avantaj, el fiind un bun vânător care poate lua urma oricărui animal.

   După această explicaţie, Mbego păşi în iarba înaltă a luminişului şi se îndreptă spre boltă.

   Căpitanul Farrow îl întreabă uimit.

   — Aici iarba este mai mică Mbego, semnifică asta ceva?

   — Animalele au venit dimineaţa să bea apă de aici. Vreau să văd dacă leopardul mai este aici.

   Căpetenia merse liniştit mai departe. Căpitanul călca pe urmele lui în vreme ce George mergea mai pe de-o parte pentru a avea o privire de ansamblu mai bună.

   — Este posibil să fie şerpi pe aici? întreabă George pe doctor care mergea în şir indian în urma căpitanului.

   — S-ar putea, răspunse omul de ştiinţă. Şerpilor le place să se încălzească la soare şi în principiu şerpi veninoşi sunt peste tot.

   Mbego ajunsese la boltă şi păşi într-o parte pentru a-l lăsa pe căpitan în faţă însă acesta se trase şi el la stânga pentru a cuprinde cu privirea toată bolta. Pentru că aici

iarba era foarte călcată şi se putea vedea bine pământul.

   Erau foarte multe urme de animale imprimate acolo. După cum spunea doctorul erau chiar şi urme de leopard. Pentru un vânător pasionat acest loc ar fi putut fi un El Dorado.

   Mbego mergea acum în urma căpitanului, urmat de doctor şi de Petre. George era la urmă, stând mai pe de lături pentru a ţine totul sub control.

   Arma pregătită de tragere şi-o ţinea la îndemână.

   Deodată căpetenia pocni tare din degete.

   Căpitanul se opri şi-l privi întrebător.

   — Este Mbofo şi semnul meu, răspunse negrul. Poate prietenul meu este pe aproape. Dacă este va apărea cu siguranţă.

   Totul suna aşa de nevinovat, dar căpitanul deveni suspicios şi-i spuse negrului:

   — Nu-l mai striga pe Mbofo! Dacă crezi că este în apropiere o să ne găsească el. Prin zgomotele ce le faci izgoneşti probabil animalele rare.

   — Cum doresc domnii, le replică Mbego liniştit.

   Căpitanul tocmai dori să se întoarcă ca să-i urmeze

marşul când îl auzi pe George strigând îngrozit.

   Foarte aproape de căpitan iarba se mişca sălbatec. Un monstru gri-maro se târa pe jos încoace şi încolo şi veni aproape la câţiva paşi de el.

   Era un crocodil mare care se prăjise la soare şi acum deranjat încerca să-şi atace inamicul şi probabil să-l doboare cu coada sa puternică. Farrow nu mai avu timp să- şi ia puşca de pe umăr şi luă pistolul repede de la brâu cu toate că glonţul lui era prea mic pentru o aşa arătare. Chiar în acel moment se auzi o împuşcătură ce vena de la puşca lui George. Fiul căpitanului ridicase arma tocmai când strigase şi apoi ţinti scurt dar sigur. Glonţul îşi atinse ţinta. Furios crocodilul îşi mută interesul de la Farrow la noul său adversar. George trase din nou. Glonţul lovi exact în gura căscată a crocodilului.

   Abia acum trase şi căpitanul. Alesese burta aligatorului care nu era atât de solzoasă. Crocodilul urlă şi se pare că-i cam pierise pofta să atace. Se târî printre Mbego şi doctor încercând să-şi găsească scăparea în apa lacului. George mai trăsese încă odată înainte ca acesta să dispară. Suprafaţa apei se umplu de spumă iar apoi se linişti. Tovarăşii porniră către boltă să încerce să privească locul unde crocodilul dispăruse şi apa deveni din nou clară. Dar nu mai văzură animalul. Poate se aşezase pe fund sau intrase în nămol.

   Căpitanul întreabă după o pauză:

   — Dacă aici, un asemenea crocodil atacă din iarbă, sigur tot ţinutul este populat de fiinţe fantastice?

   Mbego căruia îi fusese pusă întrebarea se făcu că plouă.

   Doctorul Bertram explică.

   — Găsesc foarte curios că crocodilul ne-a atacat pe uscat. Când sunt afară pe pământ sun mult mai puţini dornici de atac, pentru că de fapt elementul lor este apa.

   — Cred că animalul fabulos după care am pornit se află în altă parte a pădurii, se amestecă şi George în discuţie.

   Mbego se mai uită încă cu o ciudată expresie în apa lacului. George observă, când căpetenia se întoarse, pe chipul său o undă de durere, de regret şi ură în acelaşi timp. Dar totul dură o fracţiune de secundă.

   — Nu ştiu, domnilor, spuse el liniştit, dacă crocodilul este în legătură cu fiinţa fabuloasă ce o căutăm. După cum miau spus cei din tribul Isisis el locuieşte probabil într-o altă parte a pădurii.

   Schimbarea rapidă a expresiei feţei lui Mbego îl făcu din nou bănuitor pe George.

   Ceva era putred aici. Era oare negrul de bună credinţă? Acum nu putea discuta despre asta cu colegii lui, dar îşi propuse să-şi dubleze vigilenţa. Să fi fost amestecat şi în întâmplarea cu crocodilul? Negrul se uitase atât de trist în apă! Era oare pentru el, animalul ceva sfânt? Şi-a pierdut un prieten? Oare crocodilul îi era cunoscut?

   De aceea putuse să treacă pe lângă el fără nici o problemă! Deodată bănui ceva. Nu cumva pocnirea degetelor era un semnal pentru crocodil?

   — Visezi cu ochii deschişi? îl sperie vocea tatălui său. Trebuie să mergem mai departe.

   — Să nu ne aştepte alte surprize, spuse George cu două

înţelesuri.

   — Tot ce este posibil, râse căpitanul ale cărui gânduri erau într-un sat al tribului Isisis.

   — Uitaţi-vă crocodilul a apărut din nou. Nu este încă mort, arată doctorul tovarăşilor lui la suprafaţa apei.

   George ridică instinctiv puşca însă de data aceasta nu trase. Dorea să vadă dacă între el şi negru era vreo legătură. Crocodilul luă o gură de aer şi dispăru repede din nou sub apă dar se ţinu aproape de suprafaţă încât îi puteau observa orice mişcare. Deodată făcu câteva mişcări puternice cu coada şi dintr-un salt fu pe mal. În acel moment răsună puşca lui George.

   Fiul căpitanului cu toate că fusese surprins de acest atac ţintise bine şi lovi crocodilul. De data aceasta glonţul i-a fost fatal. Capul i se mai scutură odată şi căzu lat. Coada mai lovi de câteva ori încoace şi încolo fără a mai avea aceiaşi putere, apoi crocodilul rămase nemişcat.

   Căpitanul îl lăudă pe George pentru felul în care trăsese. Doctorul Bertram privi crocodilul apoi spuse:

   — Un crocodil deosebit. S-a purtat foarte ciudat. N-am auzit ca vreodată crocodilii să atace oameni când se află pe uscat. Mai ciudat este şi faptul că a ieşit din apă şi ne-a atacat din nou. George păşii lângă prada lui şi îngenunche.

   — Ia uitaţi-vă aici! strigă el. Crocodilul purta un inel de bronz la piciorul stâng din faţă. Sigur a fost domesticit. Şi a fost acum domesticit, când era deja mare, pentru că dacă sar fi întâmplat asta când era mic, inelul ar fi pătruns foarte adânc în carne.

   — Foarte ciudat, murmură căpitanul în timp ce George dădea numai din cap iar doctorul se apleca spre a examina cu mai mare atenţie inelul.

   — Să-i scoatem animalului inelul? întreabă George.

   — Şi de ce nu? îi răspunse căpitanul. Va fi o frumoasă amintire despre întâmplarea petrecută aici la malul lacului.

   Când Petre scoase cuţitul să ia inelul de pe piciorul crocodilului căpetenia neagră făcu o mişcare de apărare cu mâna. Căpitanul îl privi sever.

   — Inelul aduce mult nenoroc, domnilor!

   — Tot mai eşti superstiţios? îl întreabă blând căpitanul

zâmbind uşor.

   — Câteodată trebuie să crezi şi în vechile superstiţii.

   — Aproape că ar trebui să le luăm în considerare, spuse căpitanul râzând, dar asta în cazul în care tu prin pocnetul degetelor nu i-ai da semnalul de atac, Mbego. Negrul râse însă totuşi nu-şi putut ascunde stânjeneala. Apoi spuse încet.

   — Aşa ceva ar crede numai triburile din care mă trag iar nu nişte europeni ca voi ce trăiesc în secolul douăzeci!

   — Crezi că există şi crocodile domesticiţi? îl interogă Farrow mai departe. Negrul dădu din cap.

   — Nu, aşa ceva nu cred.

   George vru să spună ceva ca să-l „încuie" îşi întrerupse însă propoziţia ce-i era pe buze şi luă de la Petre inelul pe care îl avusese crocodilul pe laba stângă.

   Privi îndelung inelul de bronz apoi se adresă doctorului:

   — În metal se încrustează nişte semne ciudate, domnule doctor. N-aţi putea spune ce semnifică ele?

   — Se vede clar o siluetă omenească ce ţine în braţe un crocodil, constată sigur doctorul. Poate totul nu este decât o amuletă. Omul şi crocodilul de pe inel ar reprezenta apărarea crocodilului de către om împotriva celorlalte animale din pădure.

   — Să mergem mai departe! spuse căpitanul. Nu ne putem permite să stăm prea mult aici.

   După ce camarazii plecară, Mbego mai rămase puţin şi se uită cu multă compasiune la crocodilul mort. Apoi se grăbi după ei şi când ajunse la căpitan zise:

   — Dort ist Mbofo, el mi-a ascultat semnalul. O siluetă neagră ieşi din desiş şi se apropie de ei. Negrul era înalt, zvelt şi în comparaţie cu Mbego care purta pantaloni şi o jachetă, era îmbrăcat numai cu şorţul specific negrilor. Mişcările lui trădau forţă şi îndemânare.

   Faţa lui însă nu fu pe placul celor de pe submarin. Mai târziu îşi amintiră că toţi avură acea reacţie de antipatie faţă de el. Trăsăturile feţei lui semănau cu cele ale unei vulpi viclene. Când ajunsese lângă cei de pe submarin salută după obiceiul pământului ducându-şi o mână la inimă. Cu Mbego purtă o scurtă conversaţie într-o limbă plină de sunete înalte pe care cei de pe submarin n-o înţeleseră. Doctorul constată că aceasta nu semăna cu nici unul din dialectele vorbite în Africa.

   În sfârşit Mbofo se-ntoarse spre albi şi le spuse într-o englezească păsărească:

   — Eu este Mbofo. Eu conduce domnii.

   — Încotro? întreabă Farrow.

   — Spre animalul ciudat!

   — Şi, ştii tu unde se află el?

   — Eu ştim.

   — L-ai văzut vreodată?

   — Eu văzut, veni răspunsul aşteptat. Animal este deodată leopard deodată crocodil. Domnii o să vedem asta.

   Mbofo părea că nu-şi dădea seama că albii nu i-ar prea urma şi nu l-ar prea urma şi nu-i doreau tovărăşia.

   Fără a mai aştepta vreun răspuns se întoarse şi merse în faţă către pădurea din care tocmai ieşise. Mbego făcu în aşa fel încât să pară că el vrea să încheie rândul, dar căpitanul îi spuse prietenos.

   — Du-te cu prietenul tău în faţă!

   Negrul ascultă. Când trecu în faţa lor, Farrow bătu uşor peste pistol, semnal pentru oamenii săi că de acum trebuiau să fie foarte prudenţi.

   Afirmaţia lui Mbofo că ar fi văzut fiinţa extraordinară înseamnă în ochii adevăraţilor vânători deci şi a celor de pe submarin, o minciună gogonată dar ei erau obişnuiţi cu tot felul de situaţii în care nu odată fuseră puşi de băştinaşii ţărilor pe care le colindaseră. Ce capcane însă îi mai aşteptau nu puteau bănui încă.

   Lângă un arbore de cauciuc se făcea o cărare ce pornea curată şi care ducea în adâncul pădurii seculare. În afară de zumzetul numeroaselor insecte de pe acolo nu se auzea glasul nici unui animal.

   În cursul dimineţii toate animalele îşi făceau siesta. Chiar şi pentru maimuţe după ce au mâncat de dimineaţă, era prea cald. Ele dormeau acum în coroanele bogate ale pomilor ca şi păsările care se trezeau primele la începutul după amiezii şi porneau cu mare gălăgie din nou în căutarea hranei.

   Tovarăşii mergeau foarte atenţi în urma negrilor. Nimic neobişnuit nu se întâmpla, dar tensiunea creştea de la un minut la altul.

   George, care mergea în urma tatălui său, văzu deodată cum de pe o creangă din pădurea seculară ceva ce semăna cu o liană de culoare negricioasă alunecă drept spre căpitan. Recunoscu rapid pericolul în care plutea tatăl său şi după un încetişor strigăt de avertizare se grăbi câţiva paşi în faţă.

   Fiul căpitanului recunoscuse şarpele Mambo, cel mai periculos din Africa. Împotriva lui nu se cunoaşte nici un leac, chiar dacă ar fi fost la îndemână o mână autorizată. De cele mai multe ori trebuia tăiată o bucată de carne din jurul muşcăturii pentru a opri răspândirea otravei şi asta, foarte repede dacă nu vrei să fie prea târziu.

   Atacul şerpilor Mambo au loc foarte rapid, ei abia sâsâie, lucru care totuşi reprezintă un avertisment.

   Căpitanul a avut atâta prezenţă de spirit încât să sară imediat doi metri în faţă când a auzit în spatele lui avertismentul fiului său. Aşa scăpă de atacul şarpelui Mambo care acum se întoarse spre George. El şi-a încolăcit coada de ramura pe care dormea şi acum se legăna încoace şi încolo ca un adevărat pendul otrăvitor.

   George se retrase în spate şi astfel scăpă unei muşcături ce l-ar fi nimerit drept în faţă. Apoi încearcă să-i dea o lovitură cu cuţitul pe spate, dar nu-i reuşi. Lama cuţitului îi atinse numai pielea ceea ce făcu ca şarpele să devină foarte furios. Din nou se înverşună împotriva lui George care nu se mai putea salva printr-o abilă retragere.

   Dar şi în aceste secunde, fracţiuni de secunde putem zise, George nu şi-a pierdut cumpătul. El s-a ghemuit aşa de repede şi adânc încât şarpele nu l-a mai putut ajunge.

   Când Mambo pendulă înapoi, George sări în faţă, înainte ca reptila să-i mai poată face ceva şi, cu o lovitură măiastră de cuţit îi despică capul de corpul care se legăna în continuare. Acesta căzu într-o parte în desiş. Apoi totul se linişti, muşchii cozii se relaxară şi frânghia neagră căzu şi ea de pe ramură. Căpitanul dădu din cap mândru de fiul său şi- şi continuă drumul. Cei doi negri urmăriseră scena cu

admiraţie.

  Pe faţa lui Mbofo se întipări uimirea faţă de dexteritatea lui George. Mbego lăudă în cuvinte mari fapta tânărului în lupta pe care numai puţini ar fi dus-o împotriva periculosului şarpe.

  George, modest, se împotrivi şi spuse că mai omorâse în acest fel mai mulţi şerpi în cursul aventurilor sale.

  — Să sperăm că acel animal fabulos să nu fie atât de otrăvitor ca acesta, încheie el scurta sa replică.

  În acelaşi timp aruncă şi o privire pe faţa de vulpe a lui Mbofo, pe care se întindea un zâmbet răutăcios. Imediat acesta spuse:

  — Nu ştiu să spun la voi asta, domnilor.

  Lucrul acesta îi dădu de gândit fiului căpitanului. Un animal fantastic, jumătate panteră, jumătate crocodil nu putea fi otrăvitor.

  — Să mergem mai departe, spuse căpitanul celor doi negri. Nu este posibil să ne pierdem toată ziua, prin căldură mărşăluind prin pădurea asta deasă...

  Mbego şi Mbofo se întoarseră şi porniră mai departe. Căpitanul îi făcu un semn uşor plin de înţeles lui George prin care-i dădu să înţeleagă că şi el remarcase figura lui Mbofo.

  Animalul fantastic era cu siguranţă periculos dar ce vor spune ei dacă vreunul de pe submarin l-ai fi rănit sau poate chiar ucis. Asta rămânea un secret care e va dezvălui cu siguranţă la timpul potrivit.

IV

LEOPARDUL

   DRUMUL, pe potecă, în pădure mai dura două ore. Deodată negrii încetiniră şi se uitară încordaţi unul la altul. Apoi apăru o poiană în care negrii intrară dar repede o luară la dreapta.

   — De ce nu trecem prin poiană? întreabă Farrow.

   — Pe aici este bine, mai spuse Mbego.

   Mbofo a fost mai clar.

   — Domnii, nu mergem, drumul duce în pădure unde este animal care domnii caută.

   — Deci suntem pe drumul cel bun? întreabă căpitanul.

   Căpetenia Mbego îi asigură.

   — Într-o jumătate de oră vom fi în porţiunea de pădure în care prietenul meu a văzut animalul acela ciudat, se poate încă ca noi să nu-l întâlnim. Poate însă să-l întâlnim mai devreme căci cei din tribul Isisis ne-au comunicat că el s-a îndepărtat din terenul lor de vânătoare.

   — Atunci ar fi mai bine să mergem în întâmpinarea lui, propuse căpitanul. Cărarea este aşa de bună încât nu putem rătăci drumul. Mbego aruncă căpitanului o privire recunoscătoare şi spuse:

   — Capcanele noastre sunt prea slabe pentru a prinde animalul.

   — Eu şi George vom merge în faţă, le mai spuse căpitanul, voi ne urmaţi iar în spate vor rămâne oamenii mei. Aşa nu vi se poate întâmpla nici o nenorocire, chiar dacă fiara ne-ar ataca pe la spate.

   Căpitanul zâmbi ironic la aceste cuvinte pentru că acest ordin nu-i prea încânta pe cei doi negri.

   Dacă aveau de gând să le facă ceva rău albilor atunci era de preferat să rămână în urma şirului.

   Dar Mbego dădu din cap şi spuse imediat:

   — Aşa este bine, domnilor. Cu mijloacele noastre n-am captura niciodată dihania.

   — Francezii permit ca băştinaşii să folosească arme de foc? îi întreabă Farrow pe negri.

   — Nu, domnule, răspunse Mbego. Numai câţiva dintre vânătorii din triburile noastre au primit permisiunea să le folosească. Eu nu mi-am prea bătut capul cu asta, pentru că în calitatea mea de căpetenie şi fiind şi pescar, nu prea particip la vânătoare. La fel se întâmplă şi cu prietenul meu Mbofo. Noi vânăm numai din plăcerea de a simţi acel fior pe care toţi vânătorii îl au atunci când vânează şi mai ales din spirit de aventură.

   Mbofo ajunse încet în faţa şirului. Acum rămase pe loc şi îi aştepta pe tovarăşii de pe submarin care îl înconjurară pe dată. Mbego spuse ceva în dialectul lui prietenului său, apoi George o luă pe cărarea la începutul căruia stătea Mbofo. El merse în pădure pe direcţia est. Sub coroana grea a copacilor era umed şi fierbinte, în timp ce în luminiş fusese uscat şi chiar adia un vânticel.

   George trebuia să se gândească la inelul care-l luase de pe piciorul crocodilului şi pe care acum îl ţinea într-un buzunar al jachetei sale.

   Dar dacă Mbego mai domesticise şi alte animale care acum i-ar putea ataca? Căci acum îi era clar că totul fusese aranjat de negrii care erau cât de cât instruiţi şi vorbeau limba engleză.

   După zece minute de mers o lată poiană apăru în faţa lui George. El se opri la marginea ei şi se uită cu multă atenţie la suprafaţa acoperită de iarba înaltă şi deasă. Aici putea foarte bine să fie ascunsă o pisică sălbatecă. Pisica putea de asemenea să-şi fi găsit locul pentru siestă între crengile marilor arbori ce înconjurau poiana.

   De aceea îşi ridica privirea în sus şi se uită de-a lungul arborilor. Leoparzii sunt asemenea pisici care se caţără cu plăcere şi sar din vârful pomilor direct pe pradă.

   — Ai descoperit ceva? îşi întreabă căpitanul Farrow fiul.

   — Nu, numai m-am gândit că aici un leopard s-ar simţi la loc sigur.

   Farrow dădu din cap.

   George îi spuse tatălui său în limba germană, atunci când Mbego nu era atent şi nu putut să-i audă şoaptele:

   — Mbego a fost, până când l-am întâlnit şi pe Mbofo singurul care ne-a povestit despre acest animal fabulos şi care cu acest lucru ne-a momit în interiorul pădurii tropicale. Mai consider ciudat şi faptul că alţi doi albi care au mers după el au dispărut în mod surprinzător.

   Căpitanul spuse să meargă înainte. George ieşi din poiană, când deodată rămase pe loc căci acolo în pădure dintr-un anumit loc se auzea scuipatul unei pisici sălbatice.

   Fiul căpitanului aruncă o privire celor doi negri, cum şi ei auziră îşi luară suliţele şi erau pregătiţi de atac. Ochii le erau aţintiţi pe desişul din faţă. Pe feţele lor nu se citea spaima.

   — Ori, se gândi George, amândoi sunt nişte vânători curajoşi ori cunoşteau deja ca şi în cazul crocodilului, pisica sălbatecă.

   — Trebuie să ne îndepărtăm unul de altul, spuse Mbego încetişor. Aşa leopardul n-o să ştie pe care să-l atace mai întâi. Dacă unul din noi este atacat, ceilalţi pot să tragă asupra leopardului. Mbofo şi eu putem arunca suliţele. Asupra leoparzilor ele au totdeauna un efect.

   Propunerea părea înţeleaptă. Farrow se gândi un moment şi apoi ştiu că nu era nici o capcană. Mbofo se uita neîncetat în direcţia de unde se auzise zgomotul în timp ce Mbego avea faţa hotărâtă să se apere. Dacă ar fi cunoscut leopardul iar acesta i-ar fi recunoscut pe ei, ar fi însemnat că ar fi fost nişte actori de prima mână.

   Farrow aprobă planul lui Mbego, numai le spuse să nu se îndepărteze prea mult unul de altul.

   — Voi doi rămâneţi în mijloc, le spuse Farrow negrilor, noi putem cu armele noastre de foc să-l lichidăm şi fără ajutorul vostru.

   Mbego dădu din cap indiferent. Căpitanul şi George se puseră în partea dreaptă în vreme ce Petre şi cu doctorul se aşezară în stânga. Între ei era cam un metru distanţă şi se îndreptau spre pădure.

   De îndată ce se puseră în mişcare auziră din nou leopardul. Zgomotul venea acum mai degrabă din partea dreaptă, partea în care se afla George. El îşi aţintise privirea spre tufiş şi aştepta atacul în orice moment. Până la tufiş mai erau cam douăzeci de metri. George avea deci destul timp să ţintească dacă acest animal carnivor ar fi părăsit

pădurea care-l adoptase.

   Dar leopardul părea a fi un tip cu experienţă pentru că deodată, mârâitul veni din stânga. S-au nu era cumva vorba aici de un al doilea animal? Oare în desişul de lângă poiană se aflau un bărbat şi o femelă?

   — Mergeţi încet, îi sfătui Farrow. Trebuie să facem ca animalul să iasă afară din tufiş. Ca şi cum ar fi înţeles cuvintele, leopardul mârâi din nou, de data aceasta din partea de mijloc a tufişului ce se afla vis-a-vis de poiană. În tufiş însă nu se vedea nici o mişcare, nu se auzea nici un zgomot. Se pare că în jurul luminişului după tufiş se află o cărare bine îngrijită, pe care acesta putea s-o străbată uşor aflându-se când la stânga, când la dreapta, când la mijloc. Deodată George se opri şi arătă precaut spre dreapta. Prin frunziş se vedea capul leopardului. Ochii lui erau ficşi, aţintiţi asupra oamenilor.

   Apoi leopardul ţâşni rapid din tufiş, dar nu atacă ci după o scurtă cotitură dispăru iar în tufiş.

   Mişcările animalului fură atât de graţioasă şi rapide încât nimeni nu reuşi să tragă. Mbogo scoase fără să vrea un strigăt de spaimă când capul leopardului apăru din nou în tufiş. Prin asta probabil l-a speriat din nou.

   — Ăsta să fie animalul fantastic? îl întreabă George pe Mbego. Căpetenia neagră nu răspunse direct întrebării ci spuse încet:

   — Acesta este un leopard!

   — Nici eu nu m-am aşteptat la altceva, îi răspunse încet căpitanul fiului său. Crocodilul şi leopardul s-au amestecat în fantezia băştinaşilor, dând astfel naştere unei fiinţe de basm.

   Apoi tovarăşii rămaseră liniştiţi şi tăcuţi, minute în şir. Dar nimic nu se mai auzea din tufiş. Leopardul nu mai mârâia. Unde era acum?

   — Ce ar fi tată, spuse George, după aproape un sfert de oră, dacă m-aş duce singur acum în tufiş? Poate aşa se lasă văzut din nou, acest leopard. Dacă va sări la mine mă pun urgent la pământ ca voi să aveţi posibilitatea să trageţi în el. Sigur leopardul va sări peste mine.

   Căpitanul se gândi. Pe faţa lui se vedea clar că nu-i convenea să-şi expună fiul unui asemenea pericol. Dar nici nu puteau sta pe veşnicie în acel luminiş din mijlocul pădurii tropicale sub suliţele necruţătoare ale soarelui.

  În sfârşit propuse să facă câţiva paşi cu toţii în faţă. Se scurseră secunde şi apoi minute. Leopardul nu se zărea. Oare mai era acolo?

  — Tată, acum, chiar că mă duc în faţă. Vă rog să fiţi atenţi, şopti George.

  Făcu deja primul pas, când rămase încremenit la auzul mârâitului leopardului, care acum se auzea clar şi mai ameninţător şi se auzea tocmai din spatele tovarăşilor lui. Tovarăşii se întoarseră instinctiv şi se uitară în direcţia acelei porţiuni de pădure de unde se auzise scuipatul uriaşei pisici.

  — Un al doilea leopard? şopti doctorul.

  — Sau poate un om, îi replică George încet.

  Atunci George simţi instinctiv pericolul în spatele său. Se întoarse repede ca fulgerul, îl văzu pe leopard sărind din tufiş îşi smulse puşca şi trase. O împuşcătură răsună.

  George nu putuse însă ţinti foarte bine. El atinse în mică măsură capul leopardului. Totuşi avusese noroc. Împuşcătura a fost formidabilă, corpul animalului se învârti în aer înainte de a ajunge pe pământ. Dar animalul era încă în viaţă. De aceea George mai trase odată. Acest glonţ îl omorî definitiv.

  Totul s-a întâmplat atât de repede încât tovarăşii lui George s-au întors spre el abia la a doua împuşcătură. Fiul căpitanului îşi concentră întreaga atenţie asupra leopardului aşa că nu observă cum câteva umbre negre apărură din tufişuri. Când le observă era deja foarte târziu. Lovitura unui negru îl nimerise în cap aproape de tâmplă şi căzu la pământ.

  Atunci când se trezi, capul îl durea îngrozitor şi numai încet gândurile începură să i se clarifice. În sfârşit îşi aduse aminte mai întâi de atacul leopardului, apoi cum fusese lovit de măciuca de război a negrului. Deci până la urmă tot căzură într-o capcană!

  Căpetenia era falsă şi şi-a dovedit necinstea. Cu siguranţă şi leopardul fusese domesticit. El l-ar fi pus numai

la pământ, dacă George nu l-ar fi împuşcat când acesta sărise asupra lui. Acum îi păru rău că-l împuşcase. Dacă ar fi ştiut că era îmblânzit cu siguranţă nu ar fi tras în acest frumos animal. Mârâitul din cealaltă parte a fost făcut cu siguranţă de unul dintre negri, ca să-şi ducă pe cei de pe submarin în eroare. George încearcă acum să-şi mişte capul ce-l durea cumplit şi abia acum îşi dădu seama că este legat fedeleş. Şi pentru că nu vedea nimic în jur îşi dădu seama că era noapte. În acel moment simţi şi o răcoare de care până acum nu-şi dăduse seama. Oare câtă vreme fusese fără cunoştinţă? Şi unde erau tovarăşii lui? George îl strigă. Remarcase că era greu să-şi rostească cuvintele Nici un răspuns. Îl apucă frica. Oare tovarăşii săi fuseseră duşi în altă parte de către negrii? Oare erau ei în...? George nici nu îndrăzni să se gândească.

   Cele mai negre gânduri îi dădeau târcoale, totuşi simţi cum deodată energia îi revine.

   Trebuia să-şi salveze tovarăşii, oricare ar fi fost preţul! Încet începu să-şi mişte mâinile în legături. Simţi o durere cumplită căci frânghia îi intra adânc în carne, dar nici o durere fie cât de mare nu-l putea opri să-şi atingă ţelul.

   Numai întunericul îl putea ajuta să fugă şi să-şi ajute tovarăşii. Se pare că acolo nu se găsea nici o pază de-a negrilor, altfel ar fi apărut atunci când încercase să-şi strige camarazii. Oricât încearcă să se dezlege sau să-şi slăbească legăturile nu reuşi. În sfârşit renunţă şi începu să se gândească la o altă posibilitate de a se elibera. Se întoarse pe o parte şi începu să pipăie cu mâinile locul în care se găsea. Treptat ochii începură să i se obişnuiască cu întunericul.

   Aşa îşi dădu seama că se afla într-o colibă a cărei uşi şi geamuri erau deschise, ceea ce explica aerul răcoros pe care-l simţea. Dacă era aşa acolo se aflau şi câteva oale mari de lut. Ar fi putut sparge o oală şi cu un ciob apoi să încerce să-şi dezlege mâinile de legăturile trainice făcute din lianele arborilor de cocos.

   După ce se rostogolise de câteva ori simţi o împotrivire şi-şi dădu seama că se afla lângă un perete.

   George începu să-l pipăie şi realizează că era făcut din ramuri şi lut. Însă fiul căpitanului nu descoperi nimic ce l-ar fi putut ajuta.

  Oare nu se afla în colibă nici o oală? Ştia că în orice colibă a băştinaşilor se află câte o vatră oricât de primitivă ar fi fost. Ştia asta precis. Nu odată fusese el în astfel de colibe. Şi lângă sobă trebuie cu siguranţă să afle vreun vas pe care-l foloseau. Chiar când se hotărî să se întoarcă pe partea cealaltă auzi un zgomot. Un om intră în colibă. George rămăsese liniştit. Ce făcea omul oare în colibă asta? Era numai o strajă care dorea să se convingă că totul este în ordine?

  Deodată auzi un strigăt înăbuşit. Probabil că omul pipăise cu mâinile locul unde el zăcea şi acum era mirat că nu se mai găsea acolo.

  George se hotărî să-l sperie de moarte pe cel care-l căuta în cazul că s-ar fi apropiat de el. Dorea să-i tragă una cu mâinile legate încât acesta să facă pe el de groază, pentru că, ştia el, negrii sunt extrem de uşor de speriat.

  Încă spre uimirea lui auzi câteva cuvinte spuse încet în limba franceză.

  — Domn, unde eşti? Samba doreşte să elibereze pe voi. Trebuie însă repede facem!

  — Sunt aici, şopti George la rândul lui.

  — Eu estem Samba, căpetenia de la oameni mici. Eu fost aici prizonier.

  În acelaşi moment simţi nişte mâini care căutau trecând peste corpul lui. La încheieturile mâinilor simţi gheaţa oţelului. Era liber. În timp ce-şi freca încheieturile întreabă în întuneric:

  — Unde sunt tovarăşii mei? De ce sunt numai eu aici în colibă? Unde sunt celelalte arme? Erau trei întrebări dintr-o dată la care Sambo nu putea răspunde în acelaşi timp.

  — Fiecare domn la coliba lui negru estem, este acolo legat şi ameţit, răspunse Sambo primei întrebări. Imediat urmă răspunsul la a doua întrebare.

  — Arme la coliba lui Mbofo.

  — Trebuie să-mi eliberez camarazii şi să i-au armele înapoi, spuse George zelos.

  Arată-mi te rog unde sunt colibele în care se află tovarăşii mei închişi. Apoi spuse:

  — Îţi mulţumesc din inimă că m-ai eliberat. Când George întinse mâna dădu peste ceva mititel şi zvelt. Era deci adevărat. Acesta era căpetenia celor mici cum de altfel se şi recomandase. Deci aparţinea unui popor de pitici!

  În timp ce George îi strângea mâna Sambo îi mai şopti:

  — Domnii, bun estem. Sambo văzut cum domn împuşcat la leopard. Domn liniştit rămânem. Sambo mergem eliberat şi domnii alţi şi ducem înapoi şi arme.

  —  Asta ar dura prea mult, îi replică George. Hai să aducem mai întâi armele. Merg cu tine. Şi apoi îl vom elibera împreună pe tovarăşii mei.

  — Bine domnu, venit cu mine!

  El îl luă de mână pe George şi trase din colibă.

  În depărtare, George văzu un foc care abia mai pâlpâia.

  În jurul lui se aflau numeroşi negri ce făceau parte din tribul lui Mbofo sau poate a lui Mbego. Sărbătoreau prinderea celor albi. Probabil vinul făcut din palmier pe care triburile negre îl făceau foarte bun a curs valuri în aceea noapte şi acum încă se plimbau paharele făcute din coji de dovleac din mână în mână, din gură în gură.

  Această petrecere a negrilor se potrivea cât se poate de bine intenţiilor lui George şi ale tovarăşilor lui. Dacă negrii nu s-ar fi distrat şi ar fi stat în colibe, eliberarea lor nu ar fi fost cel puţin deocamdată posibilă.

  Sambo îl trăgea pe George printre colibe. El trecea ca o umbră în faţa lui, fiul căpitanului. Acum se apropia de o colibă mai mare decât celelalte. Asta trebuie să fie coliba lui Mbofo!

  Piticul nu se îndreptă însă spre intrare ci o luă spre peretele din spate a colibei. George auzi tăişul cuţitului ce taie în peretele de palmier. Cu siguranţă piticul alesese acest mod de a pătrunde în colibă, aşa încât ştia că la intrare putea să-i aştepte ceva periculos. Avea el motivele lui să creadă aşa ceva.

  — Domn aşteaptă aici. Eu merge aduce armele la domni.

  Apoi dispăru prin spărtura. George ascultă încordat.

Înăuntru se auzi o chemare înceată după care urmă un oftat uşor. Când tocmai se gândi că ar fi cazul să-l ajute pe

Sambo auzi aceleaşi cuvinte:

   — Domnu, ia astea!

   Din mâinile piticului îşi luă cureaua cu arme pe care şi-o prinse imediat. Curelele tovarăşilor şi le puse pe braţul stâng în vreme ce puştile le atârnă pe umărul drept - cam greu totul, ce-i drept. Mâna dreaptă şi-o lasă liberă în cazul în care ar fi avut nevoie să folosească pistolul sau cuţitul. Sambo ieşi apoi din colibă.

   — Domnu, venit repede. Luat sac de la Sambo.

   Micuţul se strecură mai departe spre altă colibă. George îl urma sârguincios încercând să nu facă zgomot. În faţa unei colibe rămase puţin pe loc, ascultă cu atenţie apoi dispăru înăuntru. După patru, cinci secunde în urmă apăru Petre, iar în spatele lui drăgălaşa căpetenie a poporului de pitici. Petre luă întâi armele tovarăşilor de la George. Acum se putea apăra nestânjenit dacă era cazul şi era fericit că i se luase greutatea de pe braţ şi umăr.

   După încă câteva minute fură eliberaţi şi căpitanul cu doctorul Bertram. De vorbe mari nu mai era timp şi Sambo îi zorea să părăsească satul.

   Abia după ce lăsară satul cu mult în urmă, avu loc un mic sfat între ei. Cel mai mult i-ar fi plăcut lui George să se întoarcă şi să-i pedepsească pe Mbofo şi pe Mbego. Piticul le spuse că acolo se aflau o sută sau chiar mai mulţi războinici care ar fi fost totuşi foarte greu de învins. Femei şi copii nu se aflau în sat. Ei se aflau într-un sat din apropiere unde se mai aflau în jur de vreo cincizeci de războinici. Aşa nu le rămase tovarăşilor altceva de făcut decât să se îndepărteze cât mai repede de sat. Drumul prin pădurea deasă nu era neapărat lipsit de pericole.

   Spre norocul lor tovarăşii aveau la ei lanterne la lumina cărora reuşiră să evite de câteva ori şerpi veninoşi porniţi în căutare de pradă. Odată chiar se auzi mârâitul unui leopard care însă nu-şi făcu apariţia. Tovarăşii nu înaintau prea repede, fiind încă suferinzi de pe urma loviturilor primite de la negri când aceştia îi făcuseră prizonieri. Până acum din cauza emoţiei nu simţiseră dara cum începură din nou zumzăitul şi durerile în cap. Abia peste câteva ore bune începură încetul cu încetul să-şi revină.

V

RĂZBUNAREA

   LA REVĂRSATUL ZORILOR Samba şi tovarăşii ajunseră în acel luminiş în care în începutul mersului prin pădure îi luase la mijloc pe cei doi negri. Tocmai doreau să se îndrepte spre stânga când George spuse:

   — Tată, uite acolo este o colibă ascunsă în tufişuri. I-am văzut întâmplător acoperişul. De aceea n-a vrut Mbego să treacă prin ea ci ne-a condus pe cărarea din dreapta. Dacă coliba ascunde vreun secret? Hai să ne uităm!

   — De fapt nici acum nu ştiu ce ne ascunde Mbego şi de ce ne-a atras într-o capcană şi ne-a luat prizonieri. Ştim atât că el cunoştea bine crocodilul şi leopardul care erau domesticiţi.

   — Poate ştie Sambo secretul lui Mbego, tată. Sambo a fost mult timp prizonier în tribul lui Mbofo.

   Piticul ar fi putut urmări discuţia, dar Farrow şi fiul său vorbiseră în franceză, dar spre surprinderea lor încă el spuse în franceză:

   — Mbego căpetenie el. Mbofo soţ la sora lui. Mbego crocodil îmblânzit. Crocodil atacă oameni albi, ca Mbego poate să fure la ei. Mbego îmblânzit leopard care omorât tânăr domn. Şi el trebuit atacat vânător alb şi Mbego să fure la ei. Lucrurile de la albi aici în colibă Mbego păzeşte la ele.

   Atunci el ridică sacul pe care-l adusese din coliba lui Mbofo.

   — Aici este tot lucruri de la vânători albi, adăugă el, arătând sacul, Mbego rău, Mbofo mai rău estem.

   — Asta-i bună! strigă căpitanul. M-aş fi crezut aşa ceva despre cei doi.

   Tovarăşii se grăbiră să iasă acum din ţinutul lui Mbego. Dacă fuga le-a fost descoperită, sigur erau pe urmele lor pentru a-i prinde din nou. În luminişul în care zăcea mort crocodilul, Sambo se opri dintr-odată. El auzise un zgomot şi şopti:

   — Domnu! Leopard!

   George se uită în jur şi văzu nu departe un leopard întins în iarbă care după o masă bună se prăjea la soare. Ochii şi-i ţinea aproape închişi dar cu siguranţă să-i văzuse pe camarazi. George îşi luă rapid puşca de pe umăr şi îi făcu semn lui Sambo.

   — Nu trageţi, domnule! Toţi animale de aici de la pădure sfinte! Trageţi numa dacă ei atacă om!

   Piticul făcu un pas către leopard şi spuse încet: câş, câş!

   La aceasta leopardul se ridică leneş şi dispăru în adâncul pădurii de unde venise. Se auzea zgomotul crengilor călcate:

   Doctorul Bertram îi urmări metoda foarte interesat de ea:

   — Aşa aş dori şi eu să mă asculte toate animalele! le spuse el încet colegilor săi.

   — Sambo cunoaşte toţi animalele de la pădure, spuse mititelul şi ştie purtat la ei.

   Tovarăşii erau muţi de uimire.

   — Domni rog mergem mai departe! îi zori piticul. Căpitanul şi camarazii săi mărşăluiră mai departe.

   În sfârşit ajunseră la acel curs de apă şi la lacul unde era ascuns submarinul. Surprinşi văzură o barcă de aluminiu pe vas. Abia când ajunseră pe râu răsuflară uşuraţi. Aici Mbego nu le mai putea face nimic, mai ales că Petre din câteva lovituri de cuţit făcu praf canu-ul căpeteniei negre. Bucuria pe submarin a fost foarte mare când cei patru se întoarseră nevătămaţi. George propuse să trimită o telegramă francezilor, pentru ca aceştia să ia la cunoştinţă „îndeletnicirile" lui Mbego şi Mbofo. Căpitanul însă nu a fost de acord.

   — Nu trebuie să ne băgăm nasul nu ne fierbe oala. În afară de asta trebuie să fim atenţi să nu fim noi înşine descoperiţi. Dacă ne-ar prinde am sta la închisoare mult şi bine şi ne-am lua adio de la submarin.

   Atunci George se lumină.

   — Poate mai avem ocazia să-l întâlnim pe Mbego pe drumul de întoarcere, spuse doctorul Bertram.

   — Am putea să mai mergem mai adânc în interiorul uscatului.

   — Înainte de toate trebuie să ajungem înapoi la fluviu, hotărî căpitanul, aici suntem ca într-o cursă de şoareci.

  — Acolo, ascultaţi. Tobele negrilor comunică ceva, strigă doctorul.

  Într-adevăr din depărtare se auzea bătaia tobelor negrilor atât pe întinsul uscatului cât şi prin pădure venind spre ei.

  Sunetele lor aveau ceva misterios.

  Sambo ascultă cu atenţie apoi spuse:

  — Tobele spune că aici ascuns nava care ştie merge şi sub apă. Voi asta estem domnii?

  — Cu siguranţă, despre noi este vorba, îi răspunse căpitanul rânjind, Mbego a început foarte viclean. El ştie că va primi o recompensă dacă ne găseşte şi ştie că unii francezi pot descifra limbajul tobelor.

  — Dar la voi estem dovezi, aici la sac, îi replică Sambo.

  — Ai dreptate Sambo, dar nu sunt aşa sigur că francezii vor lua acele bucăţi drept dovezi a faptelor ruşinoase făcute de Mbego şi Mbofo.

  — Să pornim, strigă George tatălui său.

  — Este şi cazul, îi răspunse căpitanul. Dar să ne scufundăm nu putem decât în fluviu. Şi acolo trebuie să avem mare grijă pentru că francezii nu dau date precise despre adâncimea lui în diferite locuri. În afară de asta porţiunile cu nisip trebuie că s-au schimbat de mult. Hărţile sunt încă de pe vremea războiului.

  Sambo a fost rugat să vină cu ei în turnul submarinului. Piticul holbă nişte ochi înfricoşaţi şi nu se dezlipi de George care era încă mai era o vreme.

  — Eu merge acolo numai dacă vine şi domnu Tânăr, spuse el, după ce se gândi o vreme.

  — Rămâneţi amândouă pe punte, le strigă căpitanul. Dar dacă intervine ceva periculos va trebui să vă cam grăbiţi. George, Petre şi Sambo rămăseseră aşadar pe puntea din faţă în apropierea turnului.

  Căpitanul preluă cârma şi dădea acum comenzi prin megafoane pentru ca motoarele să fie pornite. Aproape fără zgomot submarinul alunecă din ascunzătoarea lui pornind pe braţul de apă spre lărgimea fluviului Congo.

  George îl întrebă pe pitic dacă cunoştea întrucâtva fluviul. Acesta dădu din cap.

  — Eu fost să pescuieşte ades cu Mbego. Aici fluviu estem foarte adânc. Cum piticul îi arătă fluviul chiar lângă mal, căpitanul îndrăzni să navigheze chiar pe lângă ţărm. Aici avea posibilitatea să se ascundă repede dacă era vreo primejdie în tufişurile de trestie înaltă.

   O nouă ascunzătoare pentru submarin dorea să găsească cu mult mai departe de cea de până acum. Dar lucrul respective nu-l putea face numai către înserat fiindcă mergeau foarte încet din raţiuni de prudenţă. O oră trecu. Submarinul aluneca încetişor şi linişti de-a lungul ţărmului împădurit al fluviului.

   Tufişurile de trestie se întindeau aici pe suprafeţe întinse.

   Farrow lasă să meargă motoarele cu un sfert din puterea lor şi se uita atent în toate părţile, dar nu putut descoperi nimic ce să-i dea de bănuit. Se apropie de o parte a ţărmului descoperit. După ce-şi luă binoclu de la ochi dori tocmai să comande o creştere a vitezei pe această porţiune, când auzi un strigăt ciudat pe ţărm.

   George şi Petre se repeziseră în acelaşi moment şi balustrade submarinului. Strigătul ciudat se repetă. Era parcă strigătul unui om ce se afla în pericol. Nici unul dintre cei de pe submarin nu observară, canoea care se desprinse fără zgomot de ţărm şi acum urmărea submarinul. Distanţa dintre ea şi submarine se micşora tot mai mult. În barcă stăteau doi negri care vâsleau repede şi cu îndemânare. Erau: Mbego şi Mbofo.

   Figurile lor nu prevesteau nimic bun. Tovarăşii de pe submarine erau în continuare atenţi la strigătele ce păreau să vină de pe ţărm.

   Canu-ul negrilor se apropia tot mai mult. Când fură foarte aproape Mbego îşi luă suliţa în mână. O cântări în mână şi se pregăti să o arunce. În acel moment piticul îşi descoperi inamicul.

   George şi Petre se întoarseră în direcţia pe care o arăta mâna întinsă a lui Sambo. Apreciară situaţia generală şi de- abia mai avură timpul să-şi aplece capetele când pe deasupra lor vâjâiră lănci ascuţite. În acelaşi moment se petrecu ceva neaşteptat. Mbego îşi pierduse brusc echilibru după ce-şi aruncase lancea şi acum canu-ul său se clatină serios.

  Mbofo vru să restabilească echilibrul ambarcaţiunii, dădu greşi, însă şi acesta se răsturnă. În apropiere apărură deodată doi crocodili care până atunci stăteau nemişcaţi, acum încă profitară din plin de incidental produs şi capetele lor hidoase ţâşniră la suprafaţa valurilor şi într-o clipită îşi prinseră prada pentru a porni apoi cu ele într-o călătorie fără întoarcere, spre adâncuri. Degeaba au încercat camarazii să sperie dihăniile prin strigăte, acestea nu se lăsară intimidate.

  George şi Petre se cutremurară. Era foarte adevărat că cei doi fuseră duşmanii lor dar o astfel de soartă nu le-o doriseră niciodată.

  Da, s-ar fi luptat cu aceştia poate i-ar fi ucis în focul luptei, dar acum era însă cu totul altceva.

  Sambo însă strălucea de bucurie. Mentalitatea băştinaşilor era desigur alta decât a oamenilor albi.

  În astfel de cazuri primitivi de tipul lui Sambo cunoşteau prea puţin mila sau chiar deloc. Tare şi răspicat piticul strigă cu vădită bucurie în voce.

  — Surubu acum fericit. Cei doi vor cunoaşte acum mânia zeilor!

  — Cu toată viteza înainte! strigă căpitanul prin porta voce. Farrow nu-şi putut da prea bine seama ce s-a petrecut cu Mbego şi cu Mbofo dar îi era foarte clar acum că strigătele de ajutor dinspre desiş erau în strânsă legătură cu cei doi negri.

  Cu smucitură bruscă Dox-ul ţâşni înainte, tocmai la timp ca norul de suliţe care veni dinspre marginea desişului să cadă în locul unde se aflase cu o clipă mai devreme Dox-ul.

  Doi, trei negri se repeziră de sub pavăza tufişurilor ocrotitoare înainte, agitându-şi cu furie suliţele pe care încă nu le azvârlise.

  Acum însă era prea târziu. Distanţa dintre aceştia şi submarin se mărea din ce în ce.

  — Veniţi cu toţi de vă adăpostiţi în spatele turnului, le strigă căpitanul oamenilor săi, care se mai aflau pe punte. Poate se mai găsesc de-a lungul ţărmului şi alţi negri care vor să ne blagoslovească cu suliţele lor. Vom fi cu siguranţă la adăpost numai după ce vom fi lăsat în urmă ţărmurile astea acoperite cu tufe dese de bambuşi. Îndărătul acestora negri au un adăpost minunat.

   Dar de-a lungul fluviului nu mai dădură de alţi negri. Atacul acestora a fost definitiv zădărnicit. Nu le mai ardea să-i urmărească pe albi, mai ales după ce sub ochi lor căpeteniile periseră atât de tragic. În faţa acestora stătea o sarcină importantă, aceea de a-şi alege noile căpetenii şi asta nu putea fi făcut cât ai bate din palme. Camarazii ştiau acest lucru. Lucrul acestora dura la sălbateci mai multe zile şi se petrecea după un anumit ceremonial care trebuia respectat neapărat. După un sfert de ceas Sambo îi strigă căpitanului.

   — Sambo ştie ascunziş bun. Fluviul începe chiar din desişul de bambuşi. Fluviul foarte adânc. Vas de la noi, nu văzut. Masser va fi cu siguranţă de asta garantează Sambo!

   Pe Farrow nu putea decât să-l bucure ce-i spunea Sambo, de-asemenea şi pe camarazii care-i datorau şi ei piticului, multe.

   Într-un mers accelerat Dox-ul o luă împotriva curentului, Kern având sarcina de-a sta la proră pentru a semnala imediat căpitanului său eventualele piedici, care ar fi putut apărea. Nu dură mult până ce ajunseră din nou în preajma malului de unde începea din nou desişul des de bambuşi. De-acum Farrow se simţea în siguranţă. Căpitanul se apropie cât putut de mult de mal. Deodată Sambo ridică braţul drept arătând undeva în faţă:

   — Acolo începe fluviu, Masser!

   — Cum direct spre desiş spui tu, Sambo s-o luăm, se nedumeri Farrow.

   Sambo încuviinţă cu însufleţire. Dox-ul o porni deci înainte spre păduricea deasă de bambuşi care răsărea parcă din apă. Îndărătul acesteia camarazii văzură cu mirare un braţ larg de apă care o tăia de-a dreptul printre cele două păduri de beţe de bambuşi aşezate de-a dreapta şi de-a stânga acestuia. Apele fluviului erau umbrite parţial de tufişurile înalte ale acestor monştri vegetali, paznici seculari ai acestei căi maritime, sau mai bine zis fluviale pe care n-ar fi bănuit-o niciodată.

   — Aici adânc bine! strigă Sambo. Aici Massers stat bine ascunşi! Căpitanul îi mulţumi încăodată piticului pentru toate serviciile făcute şi se interesă dacă camarazii puteau la rândul lor să-l răsplătească cumva?

   — Sambo invită Massers la poporul său, ca musafiri! replică acesta. George a făcut o tumbă de bucurie la auzul propuneri. De mult îşi dorea el să facă o vizită acestui popor misterios şi iată acum ocazia i se oferea, ca să zic aşa pe tavă. Căpitanul zâmbi numai pe sub mustaţă, văzând bucuria fiului său şi promise lui Sambo să-i viziteze poporul în caz că va găsi o ascunzătoare bună pentru Dox.

   — Masser merge înainte, se mărgini Sambo să zică. După o jumătate de oră, fluviul se lărgi atât de mult încât deveni aproape un lac. Desişurile dese de bambus se înălţau brusc chiar de la maluri.

   — Acest lac, căci un lac uriaş părea acum, nu cred să-l fi zărit până acum, ochi de european.

   — Aici bun pentru vas de la Masser, dacă ei vor plece, a fost de părere piticul.

   — Mâine dimineaţă începem marşul, hotărî Farrow.

   — Nu pe uscat Masser, Sambo are canu. Căpitanul a dat comanda de oprire a motoarelor şi-acum îşi îndreptă vasul spre malul stâng, unde desişul părea deosebit de prielnic scopurilor sale.

   Aici puteau, camarazii care rămâneau la bord, adăpostiţi minunat, să culeagă fructe în pădurea tropicală, sau să pescuiască după cum voiau în apele bogate în peşte ale lacului.

   Pe Sambo îl vor însoţi alături de căpitan numai George, doctorul şi Petre uriaşul. Sambo îşi reprimă în cele din urmă neîncrederea şi intră cu George în interiorul submarinului. Mirarea sa a fost fără margini când se confruntă cu minunăţiile tehnici moderne. După această vizită în interiorul submarinului, Sambo îi privea acum pe albi cu o teamă şi o veneraţie pe care de altfel nu-i credita mai mult nici pe zeii poporului său.

   Le atribuia evident puteri extraterestre.

   La întrebarea lui Farrow, Sambo le dădu asigurări ferme că aici camarazii vor putea rămâne netulburat cât vor voi, şerpi veninoşi şi animale prădătoare fiind foarte rare prin părţile astea, iar satele negrilor destul de îndepărtate pentru a nu le pricinui vreo neplăcere.

  Noaptea se scurse în linişte. După un mic dejun suculent cei patru camarazi care urmau să plece-n călătorie cu Sambo îşi luară rămas bun de la restul camarazilor care rămâneau la bordul Dox-ului şi-l urmară pe Sambo care se instalase la cârmă în timp ce Petre apucă vâslele. Nu după mult timp îşi cârmi canu-ul spre un fluviu adiacent, de- asemenea străjuit de maluri împădurite. Rindow preluase ca de obicei comanda Dox-ului pe durata absenţei căpitanului său. Ce vor întâmpina cei patru membri ai echipajului submarinului, alături de piticul Sambo, va fi descris în numărul viitor.

SFÂRŞIT

Volumul 214

PIGMEII PERICLOŞI

   ÎN SATUL LUI SAMBA

   TIMP DE DOUĂ ZILE camarazii de pe submarin, care au întreprins excursia în interiorul teritoriului - căpitanul Farrow, fiul său George, doctoral Bertram şi Petre uriaşul - urcară în amonte pe micul râu întunecat şi misterios. Prin coroanele dese ale giganţilor junglei răzbătea doar sân când în când câte o rază de soare. Aerul era greu încărcat de mirosurile pădurii.

   Înnoptaseră pe un mic luminiş la malul râului, iar aici cunoscuseră viaţa de noapte a pădurii.

   Pe lângă concertul dat de milioanele de voci ale insectelor se auzeau strigătele păsărilor de noapte şi a maimuţelor. Se auzii şi răsuflarea şuierată a unui leopard aflat la vânătoare. George puse mâna pe pistol, la vederea ochilor unui prădător de noapte galben, care luciră scurt în razele focului de tabără. Samba îl opri:

   — Nu trage Masser! Samba alungă pe el!

   George asistă la un spectacol ciudat. Samba alunecă spre tufiş se opri în faţa felinei şi începu să-i vorbească pe un ton poruncitor făcând semne ameninţătoare cu braţele sale subţiri. George se aştepta ca leopardul să se repeadă în orice clipă la cel ce-şi risca atât de uşor viaţa, dar aceasta nu se întâmplă. Mai mult Samba scoase câteva strigăte sălbatice şi mai făcu un pas spre fiară. Acesta se retrase încet, făcu o întoarcere şi dispăru în întunericul desişului.

   — La naiba, nu credeam că aşa ceva este posibil, spuse George, după ce Samba se întoarse la foc unde luase loc, ca şi cum nu s-ar fi întâmplat nimic deosebit. Te ascult toate animalele din pădure?

   — Leopardul nu curajos, răspunse piticul, de aceea trebuie merge.

   Samba cunoaşte bine toate animalele.

   Ceilalţi deveniseră atenţi la strigătele lui Samba. George le povesti ce a văzut. Doctorul Bertram comentă:

   — Am citit în cărţi că aşa ceva există. Păcat că n-am văzut şi eu scena. Na, poate voi mai avea ocazia dacă Samba mai stă cu noi.

   Făcu o pauză scurtă, apoi continuă, întors spre pitic.

   — Dacă cunoşti animalele atât de bine, Samba, atunci poate că ai văzut un Okapi.

   — Okapi trăieşte în pădurile de aici. Samba, atunci poate că ai văzut un Okapi. Dacă Masser vrea vede Okapi, Samba duce pe ei.

   — Ar fi frumos! se bucură doctorul, Okapi sunt însă sub protecţia guvernului nu-i putem vâna. Samba îl contrazice plin de mândrie:

   — Okapi în pădure aceasta, Okapi a mea!

   Doctorul Bertram decise în linişte să respecte hotărârile de guvern, sperând totuşi că lui George o să le reuşească câteva fotografii bune, cu animalul în libertate. Şi fotografiile cu Okapi sunt rare în Europa. Şi spuse cu voce tare piticului:

   — Ne aflăm într-o zonă, cu animale care doar aici se pot găsi, cum este hipopotamul pitic şi gorila.

   — Oh, strigă Samba, ignani este aproape. Îi putem vâna curând!

   — Am avut noroc că l-am cunoscut pe Samba se bucură doctorul. De mulţi ani îmi doresc o întâlnire cu o asemenea gorilă. Maimuţele astea pot fi de peste doi metri înălţime şi pot cântări peste trei sute de kilograme, dacă este adevărat ce scrie în cărţi şi în rapoartele călătorilor prin Africa.

   — Gorila pare a fi cea mai periculoasă sălbăticiune din Africa, spuse căpitanul Farrow.

   — Nici nu ştii, tată, cât mă bucur, să pot vedea toate aceste animale ciudate, spuse George cu entuziasm, mi-ar plăcea să văd şi un hipopotam pitic.

   — Hipopotamul pitic, la care vă referiţi în jungla cea mai deasă, îi zise doctorul Bertram lui George, este greu să ajungi la el. Dar nici cu okapi nu va fi altfel.

   Din adâncul pădurii se auzii un strigăt. Toţi tresăriră, puţin speriaţi. Strigătul avea ceva fioros, nu semăna cu unul omenesc, cu toate că un om putea să-l fi scos. Samba făcu un gest de respingere şi spuse:

   — Ignani! Foarte furios! Venit de departe!

   — Oare îl vom putea vedea? întreabă George.

   — Ignani foarte rău, mai bine dacă nu vine, răspunse Samba. Dorinţa i se împlini. Gorila nu s-a apropiat de tabăra lor. Restul nopţii trecu fără incidente.

   Submariniştii se strecurau printre micile goluri din coroanele arborilor din junglă. Păsările ciripeau bine dispuse iar maimuţele râdeau vesele. Fiarele de pradă nu se lăsau auzite de fel.

   Aventurierii noştri vâsliră cu scurte întreruperi toată ziua. Râul deveni mai îngust şi mai întunecos. Samba spuse că nu departe era originea râului. Urma ca pe o scurtă porţiune de drum să purtăm barca prin pădure. Pentru a ajunge la un râu pe care să-şi continue drumul.

   Transportarea canoei nu a fost de loc uşoară, cu toate că Petre, cu forţa sa de uriaş luase greul muncii asupra sa. Pădurea era atât de invadată de liane, de tufişuri şi de arbuşti, încât aventurierii noştri, erau nevoiţi să-şi croiască un drum, ca să poată înainta. Cu asta au pierdut mult timp. În sfârşit ajunseră după ce parcurseră mai repede ultima bucată de drum, la malul celuilalt râu, de care amintise Samba. Acesta era mult mai lat decât cel precedent.

   Puţin înainte de lăsarea întunericului, barca lovi în plin un copac scufundat. O cracă ascuţită străpunse peretele subţire al bărcii şi îi făcu o spărtură care, aşa cum se vedea nu se mai putea repara.

   Aventurierii vâsliră repede spre mal. Nu doreau să se scufunde în râu şi să devină crocodililor, care pluteau nemişcaţi pe apă, leneşi, lăsându-şi doar nasurile la vedere.

   — Ei şi acum? întreabă căpitanul Farrow, după ce ajunseră pe mal şi Petre declarase că barca nu se mai poate repara.

   — Mai bine am fi luat o barcă de aluminiu, zise George.

   — Mai bine! îl imită doctorul, reuşind cu greu să-şi reţină o înjurătură nedemnă unui om de ştiinţă.

   — Dacă vrem să rămânem o vreme la Samba, putem face să ni se aducă o barcă, propuse George, sau Samba ar putea încerca să ne procure o barcă.

   — Asta bine, aprobă piticul. Samba trimite războinici şi aduce bărci.

   Căpitanul se gândi puţin şi spuse:

   — Ar fi mai bine să ne întoarcem cu una din bărcile noastre. Cât mai este de aici până la satul tău Samba?

   — Nu departe, îl asigură piticul!

   Datorită accidentului cu barca trecuse ceva timp. Curând urma să se lase noaptea. Cu toate acestea submariniştii o luaseră din loc, prin desiş.

   După cum le indicase Samba, mergeau pe malul râului. Deodată auziră deasupra lor, ca un fel de ciripit de păsări şi totuşi diferit de acesta.

   Samba scoase un strigăt strident şi deodată, de pe crăcile copacilor săriră jos siluete mici şi întunecate, care îi înconjurară. Submariniştii se speriaseră puţin, la vederea lor la început, dar apoi nu putură să nu izbucnească în râs văzându-l pe Samba cum plin de mândrie spuse:

   — Asta războinicii mei, ei crezut mort la mine!

   Omuleţii se bucurau mult. Doar unul stătea deoparte, cu

o faţă întunecată. Acesta strigă mânios câteva cuvinte, repede, apoi dispăru în desiş. Samba păru că voia să-l urmărească şi alţi războinici îşi pregătiră arcurile. În cele din urmă Samba dădu din mână şi se întoarse spre căpitanul Farrow zicând:

   — Ăsta fost Noga. Stăpânit tribul, când eu am dispărut. Acum el supărat, că eu venit înapoi. A ameninţat la mine, eu trebuie atent.

   — Nu cred că Noga îţi poate face mult rău, spuse Farrow, ce poate el să facă de unul singur contra toţi ceilalţi?

   — Noga poate merge la alt trib, răspunse mica căpetenie, poate facem mare bătălie, mai bun dacă massers pleacă

înapoi.

   — Ba din contra! Cu atât mai mult rămânem! strigă George. Trimite numai câţiva războinici să ne aducă o barcă. Vrei să-i scrii acum câteva rânduri domnule Rindow, tată?

   Căpitanul smulse o filă din notes şi scrise o scurtă comunicare către Rindow. Samba alese trei oameni. Unuia dintre ei căpitanul îi dădu biletul. Samba le mai dăduse câteva instrucţiuni, după care cei trei dispărură în desiş. Dacă s-ar grăbi în patru zile ar putea fi înapoi.

   Pe Samba îl salutară cam cincisprezece pitici. La ordinul şefului dispărură cam opt. Ceilalţi îi însoţiră pe Samba şi pe aventurieri mai departe.

   Piticii erau atenţi, prudenţi. Se uitau mereu în toate părţile. După o jumătate de oră, George îl întrebă pe Samba dacă se teme cumva de vreun atac. Piticul răspunse cu seriozitate:

   — Noga foarte periculos, Masser, noi trebuie atenţi.

   — Dar se poate el pune atât de repede în legătură cu un alt trib, Samba? Sau tribul acela este aici în apropiere?

   — Noga poate trage cu un arc sau să ia sarbacana, răspunse Samba. El merge la alţii, dacă vede că Samba şi războinicii lui atenţi.

   — Deci să ne aşteptăm la săgeţi otrăvite, murmură George.

   Întunericul se lăsă repede. Acum era mai uşor pentru Noga să-i ochească dintr-o ascunzătoare bună. Desigur, nici el nu vedea, decât neclar ţinta, dar o săgeată poate fi orientată şi după auz. Pitici se deplasau în deplină linişte, nu însă şi aventurierii, chiar dacă nici lor nu le era străină deplasarea prudentă pe timp de noapte prin junglă.

   Deodată Samba se opri şi şopti brusc:

   — Total linişte Masser! Samba vede întâi cu războinici, unde este Noga!

   Nu aşteaptă răspunsul nostru şi dispăru cu ai săi în beznă.

   Aventurierii rămaseră liniştiţi pe locurile lor în aşteptare. Nu puteau înţelegem cum ar fi putut Samba şi ai lui să-l descopere pe Noga în beznă, în desiş sau undeva în vreun copac.

   După câteva minute se auzi o voce înceată lângă căpitan şi fiul acestuia.

   — Masser acum poate veni Noga plecat.

   La primul sunet al vocii George tresării. Nu auzise când se întoarse micul şef cu oamenii săi înapoi.

   Merseră încet mai departe. După o oră apăru în faţa lor lumină de foc. Ajunseră curând într-un luminiş. La marginea acestuia, în adăpostul giganţilor junglei stăteau colibele tribului de pitici.

   Satul era împrejmuit de un gard din plante cu spini. La intrare ardeau două focuri, lângă care doi pitici stăteau de veghe.

   Un număr de pitici erau acolo ocupaţi cu construirea unei colibe mai mari. Samba arată spre colibă şi spuse: Coliba pentru Masser. Celelalte prea mici! Aventurierii noştri au fost foarte mişcaţi de atâta amabilitate. Războinicii trimişi de Samba se grăbiră să ducă în sat vestea sosirii şefului lor însoţit de câţiva albi. Căpitanul mulţumi din inimă lui Samba. Samba fluieră scurt şi pe dată şi imediat pătrunseră prin intrarea gardului de spini grupuri de siluete mici, care se aranjară într-un şir lung ca să salute pe străini. Se aprinseră focuri noi. În lumina tremurătoare piticii arătau ciudat. Unii purtau bărbi care nu concordau cu statura lor de copii. Toţi bărbaţii purtau arcuri. Săgeţile erau în tolbe prinse cu un şnur în jurul corpului. Unii aveau sarbacane şi păreau a fi războinici deosebiţi, fiind şefi peste grupe mai mici, pentru înţelegerea noastră, un fel de comandanţi de pluton.

   La întrebarea pusă de căpitan, micul şef răspunse:

   — Samba văzut aşa la războinici albi şi Samba face la fel. Mai bine noi la lupta aşa. În ce priveşte însă spiritul de luptă al soldaţilor. Samba nu era deosebit de impresionant. Şeful le vorbi alor săi. Le spuse de sigur cât de mult îl ajutară musafirii săi albi. La sfârşitul cuvântării se ridică un strigăt general de bucurie.

   Micul şef îşi conduse oaspeţii prin sat. Acesta nu se deosebea de celelalte sate de negrii doar prin aceea, că erau mai mici şi mai joase. Lângă fiecare colibă şerpuiau de pe crăcile groase ale arborilor câteva liane. Samba îi explică lui George, că ele serveau războinicilor, în caz că ar fi fost atacaţi, pentru a se refugia în frunzişul copacilor.

   — Masser foarte deştept. Noi trăim în copaci ca şi pe pământ. Ştim să luptăm bine de sus, din copacii!

   Deasupra unui foc din afara gardului de frigea o coapsă mare de antilopă. Era pe terminate. Aşa că oaspeţii lui Samba se putură aşeza la masă. La urma bărbaţii tribului de pitici prezentară oaspeţilor un dans războinic. George era peste măsură de fericit să poată vedea toate acestea. Dacă Samba nu ar fi fost întâmplător prizonierul şefului Mbego, ei n-ar fi putut trăi toate acestea.

   Când aventurierii inspectară coliba lor, între timp bine terminată, văzându-l pe George cum scruta crengile, Samba îi linişti.

   — Masser poate bine dormi. Războinicii mei veghează în copaci. Noga şi duşmani nu pot să se furişeze.

   De undeva din pădure se auzi răpăitul unei lokoli (tobă de semnalizare). Samba şi ai lui ascultă încordaţi, le fel şi alibi. Dintr-o altă direcţie răspunse o altă tobă. Dialogul dintre ele dură o vreme. Apoi amuţi total.

   — Noga a chemat ajutor de la alt trib. Acum avem mult duşman. Masser mai bine merge la ţărmul mării, spuse Samba cu seriozitate.

   — Nu, noi vrem să te ajutăm cât putem, răspunse Farrow decis, avem şi noi arme şi încă bune.

   Făcea aluzie la grenadele cu gaz ameţitor, din care toţi luaseră câte trei bucăţi. Contra gazului inofensiv, dar care putea adormi preţ de o zi orice atacator, nu se putea apăra nici un agresor, nici pe sol nici în copaci.

   — Sunetul uneia din tobe venea de la sud-est, cealaltă de la nord-vest, îi spuse George micului şef, deci puteau fi atacaţi din două direcţi simultan. N-ar fi mai bine să întărim paza de copaci, Samba?

   — Aşa face Samba, răspunse piticul, dar Masser poate încă dormi liniştiţi. Războinici mei trezesc la ei, când este pericol.

   — Bun, hotărî Farrow, să ne odihnim puţin. Cu atât mai bine vom fi dacă se ajunge la bătaie. Fiecare să aibă arma la îndemână pregătită. Focurile însă mai bine le stingem.

Micul şef dădu din cap şi le dădu războinicilor săi câteva ordine. Focurile fură repede stinse cu pământ.

   În schimb se aprinseră alte focuri peste câteva minute, de-a lungul marginii luminişului. Lumina lor făcea vizibil coroana copacilor din apropiere, făcând imposibilă o apropiere prin surprindere pe calea copacilor. Satul şi coliba aventurierilor rămaseră în beznă.

   — Foarte bine! laudă Farrow măsurile luate. Acum nu se vor putea apropia neobservaţi.

   — Noga foarte şiret, la fel şi Kura şef la celălalt trib, spuse Samba serios. Nu va fi uşor la noi!

   — Doar avem grenadele noastre cu gaz, spuse George repede.

   — Mai întâi să aşteptăm să vedem dacă le vom putea folosi. Doctorul Bertram era mai rezervat.

   — Acum să ne culcăm, decise căpitanul.

   Aventurierii intrară în colibă construită de pitici pentru ei.

LUPTA NOCTURNĂ

   CEASUL DE MÂNĂ cu cadran fosforescent a lui George arăta exact ora două, când el şi camarazii lui fură treziţi printr-o uşoară mişcare.

   În mod mecanic George întinse mâna după pistol, când auzi din întuneric vocea lui Samba.

   — Masser trebuie sculare. Duşmani aproape. Masser să fie în linişte şi părăseşte coliba.

   Curând submariniştii îşi puseră centurile cu arme şi-şi luară carabinele.

   Părăsiră coliba în mare linişte. Marginea luminişului era intens luminată de focuri. Nici un războinic de a lui Samba nu se mai vedea şi totuşi în focuri cădeau permanent crengi uscate.

   Piticii şedeau deci, sus, în coroanele copacilor, deasupra focurilor şi-aruncau cu crengi uscate. Satul era scufundat în beznă. Samba îşi instrui oaspeţi pentru posibilitatea că ar urma să fie atacaţi.

   — Masser mai bine se opreşte la gardul cu spini, acolo cel mai sigur.

   Samba îi conduse până al gard. Locul era bine ales. Puteau vedea tot luminişul şi respinge orice atac eventual venit de acolo, cu armele de foc. Gardul ales le oferea o bună protecţie contra săgeţilor din arc sau de sarbacană. George nu a fost prea de acord să se refugieze într-un loc atât de sigur, voia mai degrabă să intre în pădure şi să-l întâmpine acolo pe inamici, dar atât tatăl său cât şi Samba refuzară categoric să-şi dea asentimentul, pericolul fiind prea mare.

   — Doar nu ne vom expune în mod inutil băiete! Vom mai avea de lucru, dacă se îngroaşă gluma, fii sigur!

   În pădurea întunecată din spatele satului se auzeau trosnind vreascuri şi crengi.

   — Duşman acum foarte aproape, explică Samba. Eu merg la războinicii mei. Masseri rămâne aici!

   Într-o clipă micul şef de trib dispăru. Căpitanul le ceru

camarazilor săi să rămână în deplină linişte.

   Din nou trosniră crengi uscate. Se auzea ca şi cum războinicii aflaţi între crengi, în copaci, ar fi răniţi.

   Dar cine putea şti dacă erau prieteni sau duşmani?

   George de-abia suporta tensiunea. Nu-i plăcea de loc, că nu putea interveni în lupta silenţioasă ce se desfăşura deja în coroanele copacilor. De asemenea, supraveghea în plus marginea opusă a poienii. Poate că se va arăta vreun inamic imprudent.

   Căpitanul păru să-i ghicească gândurile. Şi-i şopti fiului său:

   — Nu trage imediat, dacă apare vreun războinic. Nu ştiu dacă ar fi unul din oamenii lui Samba sau al lui Noga! George înţelese.

   La intervale de aproximativ două minute căzură la pământ dintre crăci trei corpuri omeneşti - răniţi şi morţi. George se cutremură de fiecare dată.

   Prin liniştea ei, lupta din copaci avea ceva sinistru. Nu se vedea şi nici nu auzea nimic.

   Deodată se auzi un strigăt scurt şi puternic. Submariniştii se uitau în jur, neputându-şi explica cauza acestuia.

   Apoi se speriară. În spatele lor se făcu brusc lumină, iar aceasta creştea repede în mărime şi intensitate. Ce se întâmplase?

   Inamicii trăseseră cu săgeţi aprinse în colibele satului, ale căror acoperişuri din vreascuri uscate ardeau curând puternic.

   Căpitanul aruncă o privire scurtă spre incendiu, apoi spuse:

   — Trebuie să căutăm adăpost în întuneric, aici în curând nu mai suntem în siguranţă. Focul poate atinge gardul ăsta uscat. Apoi putem fi văzuţi din copaci. Asta trebuie să evităm cu orice preţ.

   — Cât mai aproape de gard, acolo încă mai suntem protejaţi.

   Tocmai voiră să o ia din loc când apărură lângă ei o mică siluetă, pe care o recunoscuseră. Era Samba, care le spuse:

   — Masser acum repede în pădure! Dar foarte periculos!

   — Tată, spuse George, vântul s-a înteţit, fumul de la colibe merge direct în pădure. Am putea acum folosi grenadele noastre cu gaze, dacă acolo nu mai sunt oameni de-ai lui Samba. N-ar putea să-şi cheme oamenii aici? Aici încă va mai fi o vreme întuneric. Pe ceilalţi i-am putea ameţi cu gazul. Aşa am evita un masacru mai mare, iar oamenii lui Samba ar avea destui prizonieri, pe care i-ar putea păstra ca ostatici sau ca obiecte de schimb.

   Farrow a fost de acord şi-i explică planul lui Samba. Apoi se adresă camarazilor:

   — Trebuie să aruncăm grenadele cât mai sus posibil, ca să explodeze unde crăcile sunt mai numeroase. Aşa efectul gazului este mai sigur. Samba se încredea orbeşte în prietenii săi albi. Scoase un fluierat strident prin care îşi chema războinicii înapoi, care apărură într-adevăr, strecurându-se de-a lungul gardului.

   Submariniştii se despărţiră. Căpitanul şi fiul său o luară la dreapta, Petre şi doctorul la stânga, în afara gardului.

   Treaba nu era lipsită de riscuri, căci timp de câteva secunde apărură în lumina colibelor incendiate. Într-un loc luase deja foc şi gardul. Crengile şi spinii uscaţi erau o hrană ideală pentru foc, iar prin căldura focului se înteţise şi vântul.

   — Fii gata să arunci grenadele! îi şopti Farrow fiului său, care doar dădu din cap că a înţeles. Cele două grenade din dreapta şi două din stânga zburară aproape simultan în copaci şi produseră un front foarte mare de gaze. După câteva secunde se arătă şi efectul. Era ca şi cum o furtună puternică de toamnă ar scutura nişte nuci sau nişte castani. Tot mai multe trupuri ameţite începură să cadă printre crengile şi crăcile uriaşe ale pomilor.

   De cum aruncară grenadele aventurierii se retraseră la gardul de spini. Trebuiau să iasă din lumina focului, căci exista posibilitatea ca unii din micii agresori să nu fi fost atinşi de gaze.

   — Ce a fost asta, Masser? întreabă micul Samba foarte mirat, după ce camarazii ajunseră la el şi la oamenii săi.

   — Duşmanii nu sunt morţi, doar ameţiţi până mâine noapte. Îi avem doar pe cei ascunşi în pădure. Acolo unde au căzut din copaci duşmani, războinicii tăi să nu se ducă timp de o oră altfel vor ameţi şi ei. Doar acum poate că ar reuşi să cureţe de adversari bucata acea de pădure, de dincolo.

   Samba era o căpetenie cu talente tehnico-strategice. Dădu repede câteva ordine. Într-o clipită războinicii săi dispărură de la gard şi se furişară pe căi ocolite spre zona indicată ocolind lumina, focurilor din poiană. Camarazii aşteptară împreună cu Samba şi cu restul luptătorilor săi cam o jumătate de oră. Vântul se înteţise şi duse gazul mai adânc în pădure, ceea ce a surprins rezervele inamicului, care tocmai voiau să înainteze.

   Flăcările cuprinseră între timp aproape toate colibele satului. Era o chestiune de timp, până ce şi gardul s-ar afla în flăcări. Era deci timpul pentru a se replia definitiv în pădure.

   — Unde sunt femeile şi copii tribului? Întreabă Farrow.

   Samba răspunse ca un om prudent de stat.

   — Dus deja în siguranţă în alt sat.

   — Unde este satul? vru să ştie Farrow.

   — Nu departe. Dar duşmanii nu atacă. Nu obicei la luptă să atace femei şi copii, bătrâni. Numai bărbaţi luptă.

   Din gard ardeau deja porţiuni tot mai mari. Era timpul de a intra la adăpostul întunecat al pădurii. Alergară în zig-zag. Ajunseră la pădure fără pierderi, cu toate că le şuierară săgeţi pe lângă capete.

   George şi Petre îşi memoraseră bine direcţia din care veniră săgeţile. Din stânga. Şi acolo ardeau focuri şi stăteau în copaci străjerii lui Samba, dai inamicii veniţi dinspre nord ocoliră în arc larg linia directă de atac şi aşa şi pe observatorii lui Samba.

   Altă explicaţie nu era pentru provenienţa săgeţilor.

   George se simţi tentat să targă câteva focuri de armă în coroanele copacilor, dar tatăl său îl opri, era posibil ca în acelaşi copac să stea unul lângă altul amic şi inamic.

   După ce intrară puţin în junglă, Samba se opri.

   — Aici nu mai este aşa periculos, şopti piticul. În jurul nostru în copaci peste tot războinici mei sunt, care foarte atenţi.

   Camarazii rămaseră liniştiţi. George vru să-l întrebe ceva pe Samba dar constată că acesta dispăruse în linişte ca un şarpe. Căpitanul pe care George îl informă se linişti. Dacă Samba se îndepărtase de oaspeţii săi, atunci şansa de a fi atacaţi sau de a fi atinşi de săgeţi se diminuase. Trecu un sfert de ceas. Nu îndrăzniră să intre mai adânc în pădure, ca să nu-şi trădeze poziţia prin mişcarea crengilor.

   George care era cel mai în stânga auzi deasupra şi lateral, între crengi, un zgomot uşor. Oare ce putea fi? Acum se auzi din nou trosnetul. Nu putea fi decât un inamic, care depăşise străjile lui Samba.

   George ridică prudent pistolul gata de tragere, aplecându-se în faţă şi ascultând cu atenţie. De la focul care cuprinse deja tot gardul răzbătea o rază slabă de lumină până la ei şi se vedeau trunchiurile câtorva giganţi ai junglei. Zgomotul, un uşor scârţâit, se repetă, venind astă dată de undeva de jos. Putea veni doar din tufişul des, care la câţiva paşi de el îşi desfăcea ramurile.

   Trecuseră două-trei minute. Foşnetul se repetă, dar la câţiva metri de George. Acum se auzi un trosnet uşor, ca de lemn care se îndoaie. George ştiu pe dată ce se întâmplă. Acesta era zgomotul făcut de un arc mai vechi, de lemn, când este întins. Inamicul de vis-a-vis îl zărise pe George. În fiecare clipă putea porni o săgeată ucigaşă spre el. Dar George nu voia să-l ucidă pe atacatorul din tufiş, dar nici să-l rănească.

   Trase de aceea ceva mai sus, vrând să-l sperie. Scopul a fost atins.

   Crengi rupte şi un foşnet rapid arătau că adversarul a fugit în junglă. Micii negrii aveau un respect mare pentru armele de foc ale albilor.

   În semn de aprobare, Farrow îl bătu pe umăr.

   Deodată, nu departe de ei se auzi un lokoli. Curând se auziră multe alte zgomote şi toată pădurea se trezi la viaţă. Îşi strânseră armele în mâini, ca să se apere la nevoie. Dar curând îşi dădură seama că inamicii o luaseră deja la fugă. Apărarea inteligentă a războinicilor lui Samba şi colaborarea cu alibi spulberaseră atacul de bază al duşmanilor, piticii dintr-un sat vecin, care prea repede nu s-ar mai încumeta să-l repete. Suferiseră pierderi grele. Nu ştiau încă, că majoritatea luptătorilor lor fuseră doar ameţiţi şi urmau să- şi revină bine merci peste douăzeci şi patru de ore.

   — Fugarii ar putea intra în norii de gaze încă active, jubilă George.

   — Foarte probabil, spuse doctoral Bertram.

   Nu după mult timp se şi auziră din nou, zgomote ca de vreascuri rupte.

   Apoi se auzi imediat glasul lui Samba care strigă înfundat:

   — Nu trage, Masser, eu, Samba!

   — Vino, îi răspunse căpitanul.

   Curând micul şef stătea în faţa lor.

   — Masser auzit cum fugit duşmani? întreabă el.

   — Desigur, fu răspunsul lui Farrow.

   — Samba mult mulţumesc la Masser.

   — Asta am fi făcut-o pentru orice prieten, interveni George.

   — Au dispărut toţi inamici? întreabă Farrow, sau mai trebuie să fim atenţi, rămânem în desiş? Sau putem ieşi în poiană?

   — Masser poate ieşi în poiană, zise categoric Samba, duşman fugit cu toţi. Masser poate doarme lângă foc, unde cald. La noapte frig!

   — Ne-am salvat păturile, nu ne va fi frig, constată Farrow, în fond n-avem acum mai bun de făcut decât să ne odihnim.

   — Samba pune pază bune, pentru prietenii albi.

   — Mai bine ne facem un foc nou, în mijlocul luminişului, propuse doctoral Bertram.

   — Nu vine duşman aproape. Samba are grijă, promite solemn micul şef.

   După ce-şi cheamă prin câteva fluierături războinici, micul şef îi conduse pe camarazi la poiană. În mijlocul ei a fost aprins un nou foc, întreţinut mereu de piticii amabili cu vreascuri uscate. Din frunze au pregătit un culcuş moale şi peste care camarazii şi-au întins o pătură. Înainte de a se culca, îl întreabă pe Samba:

   — Ce vei face cu duşmanii ameţiţi?

   — Duşmani aparţin la Masser, răspunse Samba repede.

   Era la ei obiceiul ca prizonierii să aparţină celor ce i-au

capturat.

   — Frumos, zise Farrow, de asta vom vorbi ziua. Cred că ajunge să le luăm armele şi să-i trimitem acasă. E mai bine, decât să-i ţinem captivi mult timp, trebuind să-i hrănim şi să-i păzim. În afară de asta, ai lor pot veni oricând şi să-i încerce să-i elibereze, dacă află că de fapt nu sunt morţi.

   — Masser are dreptate, răspunse Samba după un timp. Noga însă mereu periculos, om rău.

   — Vom vorbi şi despre el, dacă s-ar afla printre cei ameţiţi, spuse căpitanul. El îţi aparţine, Samba: el te-a trădat şi a asmuţit tribul celălalt contra ta şi a războinicilor tăi.

   Doctorul Bertram părăsise grupul. Un războinic de-a lui Samba, înarmat cu o sarbacană îl conduse la răniţi pe care războinicii ceilalţi îi adunaseră într-un loc anume. Într-o parte erau răniţi din tribul lui Samba, în cealaltă cei din tribul duşman. Doctorul Bertram îi trata bine pe răniţi fără nici o discriminare. Pentru el ca medic nu existau prieteni şi duşmani, ci doar oameni pe care el ca şi om trebuia să-i ajute.

   Camarazii se culcară şi curând adormiră. După efortul zilei şi luptele nocturne aveau nevoie de refacere şi odihnă.

   Sub protecţia piticilor se simţeau în deplină siguranţă, aşa că Farrow nu se gândi nici o clipă să pună în plus pază dintre ai lui pe cineva.

   Odată George se trezi crezând că cineva îl trage de braţul stâng, pe care-şi sprijinea capul. Fără să se ridice, deschise doar ochii şi scrută preţ de câteva minute un gigantic arbore de cauciuc o să fie un pericol acolo, mascat de frunzele cărnoase. George adormi din nou. Visase doar.

   Era starea de după o tensiune nervoasă prelungită. Mai visă că în arborele de cauciuc era, ascuns un duşman, pe care încerca să-l doboare cu câteva focuri de pistol. Dar nu avea putere, în ciuda eforturilor de a ridica arma pentru a ochi şi pentru a trage. Somnul nu a fost reconfortant pentru George.

   Mai târziu strigă în somn, trezindu-l pe tatăl său, ca şi pe câţiva războinici de ai lui Samba. Dar nu a fost nimic.

   După ce se convinse că pe George nervii îl lăsaseră, provocându-i vise urâte căpitanul se culcă din nou şi curând adormi.

   Şi doctorul Bertram a fost trezit de strigătul lui George. Încă nu adormise, când Samba veni încet spre grupul lor. Micul şef îi şopti:

   — Noga nu ameţit, el mort. L-a lovit o săgeată a unui războinic de la mine.

   — Atunci s-a terminat cu duşmanul principal, nu mai poate aţâţa şi alte triburi contra ta. Le voi comunica asta camarazilor mei, când se trezesc. Acum să-i lăsăm să doarmă. Îşi merită din plin odihna.

   Samba a fost de acord. Se retrase şi schimbă străjile, pentru ca şi cei ce vegheaseră până atunci să se poată odihni, după toate eforturile.

   Doctorul se gândi că acum cu atât mai uşor să pună în practică versiunea căpitanului Farrow de a-i elibera pe inamicii ameţiţi, acum că Noga nu mai exista. Precis că le-a pierit pofta de a-i ataca după ce făcuseră cunoştinţă cu adversarii şi cu prietenii lor albi.

   Restul nopţii trecu fără alte incidente.

   Când camarazii se treziră dimineaţa, îi aştepta un spectacol ciudat, toţi cei ameţiţi până la unul erau lungiţi la pământ. Oamenii lui Samba îi aduseseră încă în timpul nopţii. Samba păşi spre ei, văzându-i treziţi şi le spuse cu recunoştinţă:

   — Ei nu vor mai lupta contra poporului meu. Ei acum au frică. Samba trebuie mult mulţumeşte la Masser.

CU SAMBA LA VÂNĂTOARE

   — VREI SĂ-I LAŞI SĂ PLECE LA AI LOR, când se trezesc, întreabă Farrow.

   — Da, răspunse Samba, dar întâi ei fac colibe la războinicii lui Samba, căci eu au distrus colibele noastre.

   — În regulă, ei se vor trezi la noapte. Vei voi să fi de faţă, ai dormit deja?

   — Nu mult, la Samba nu trebuie mult somn după luptă.

   — Cum vrei. Şi noi ce facem peste zi?

   — Vânăm. Samba arată la Masser unde este okapi.

   — Ne-ar plăcea să vedem un okapi în libertate, spuse Farrow, dar nu vrem să-l vânăm. Sunt pe cale de dispariţie şi nu vrem să contribuim şi noi la asta.

   — Okapi aparţine lui Samba în pădure, zise micul şef.

   Nu a înţeles ce a vrut să spună căpitanul, dar a fost de acord cu intenţia acestuia. Erau doar oaspeţii lui, aveau armele lor, cu care puteau ameţi dintr-o dată şiruri întregi de duşmani, fără ca măcar să se apropie de ei. Vor fi având deci obiceiuri proprii de vânătoare. Poate nu le plăcea carnea de okapi.

   Ieri le plăcuse mult pulpa de antilopă. Samba îşi propuse să repete la întoarcere meniul.

   Doctorul Bertram se bucură mult, de a vedea rarul animal şi-şi pregăti aparatul de fotografiat încă înainte de dejun. Şi George avea un aparat, cumpărat recent şi încă puţin folosit, bucurându-se alături de doctorul Bertram de ceea ce urma să vadă.

   După dejun Samba spuse cu seriozitate:

   — Masser acum porneşte. Avem drum lung.

   — Suntem gata! se grăbi doctorul Bertram.

   Samba a luat conducerea grupului. Drumul ducea în cea mai deasă junglă.

   Curând, după ce se strecuraseră prin tufişuri, dădură de o potecă. Piticii erau aşadar vânători iscusiţi dar ei ştiau să aprecieze şi căile mai bune de acces.

   — Poteca este proaspăt tăiată, constată George după un

tip.

   — Eu am trimis la asta războinicii mei, făcu Samba cu oarecare mândrie, pentru ca prietenii albi să poată mai uşor umbla. Nu este duşmani în apropiere. Masser poate să fie liniştit!

   Samba se gândise la toate, ca o gazdă bună ce era!

   Sub acoperişul de frunze domnea o arşiţă umedă. Camarazii fură curând leoarcă de sudoare. Aşa o junglă luxuriantă nu văzuseră prea des.

   — Ce minunat a aranjat natura totul, spuse doctorul Bertram către George care mergea înaintea lui, în jungle asta deasă, oamenii cu statură normală de abia se pot mişca. Natura i-a creat pe pitici, ca să se strecoare şi prin cele mai dese hăţişuri. Oameni, mici, agili ca şi amicii noştri. Dacă nu pot pe sol, pot umbla în copaci, drumuri de la cracă la cracă, de la copac la copac. Pe gorilă însă, care de asemenea trăieşte pe aici, natura a înzestrat-o cu puteri mari, tocmai ca să se poată deplasa prin desişul vegetal.

   — Frumoasă explicaţie, răspunse George şi cu săgeţile lor mici otrăvite, piticii le sunt superiori solidelor gorile.

   În fruntea coloanei Samba ridică braţul şi-şi întoarse faţa.

   — Masser acum nu vorbeşte, căci sperie animale.

   Curând ajunseră la o mică poiană acoperită aproape totul

de crăcile arborilor din jur, aşa că lumina ajungea doar filtrată în jos. În mijloc era un izvor care se revărsa peste pietre şi grohotiş, după care pătrundea în humusul moale al solului pădurii. Samba le făcu un semn, să se apropia de copacii ce mărgineau poiana.

   Aşa stătură mult timp nemişcaţi. Apoi Samba ridică din nou braţul. Camarazii nu auziseră decât ţârâitul greierilor şi zumzetul insectelor, fără număr, râsul răguşit al vreunei maimuţe din depărtare şi cântec de păsărele, indiferent la arşiţa din junglă.

   Deodată se speriaseră cu toţi. În tufele din faţă apăru trupul uriaş al unei gorile. Era cel puţin la fel de mare ca Petre, dar de două ori mai lată în umeri.

   Fiara se apropie încet de izvor. Vântul era favorabil. Nu-i putea mirosi pe oameni. Aceştia nu îndrăzniră să se mişte din loc, nici măcar pistoalele nu şi le scoaseră.

   Până la izvor erau cam douăzeci de metri. Puteau urmări orice mişcare a gorilei. Doctorul Bertram îşi reţinu respiraţia. Puţini oameni reuşiră să se apropie atât de o gorilă, fără să fie simţiţi de aceasta.

   Gorila se opri izvor. Îşi întinse în jos braţele şi bău, după care se ridică şi se îndreaptă arătându-şi toată mărimea. Atunci privirea i se abătu asupra siluetelor nemişcate de la marginea poieniţei. Gorila îşi ridică buzele şi dezgoli caninii, apoi începu încet să se lovească cu pumnii în piept. Din gâtlej îi ieşi un sunet gutural. Păşi cu prudenţă spre oameni, mai făcu un pas, se îndreaptă şi se răsuci, atât de tare, încât oamenii tresăriră fără să vrea. George îşi smulse pistolul, dar Samba îl opri:

   — Nu trage Maser!

   Micul şef făcu trei paşi spre uriaşul junglei. Era ceva straniu. Micul om şi uriaşa maimuţă. Samba îşi ridică braţul poruncitor.

   Cu o voce înaltă, stridentă, Samba îi vorbi gorilei. Aceasta încremeni. Doar arareori îşi maltrata pieptul păros cu pumnii. Apoi lasă braţele să-i atârne. Samba continua să-i vorbească. Înnebunise oare? Cel puţin aşa gândea căpitanul Farrow. Dar şeful pigmeu ştia ce făcea. Mai făcu un pas spre gorilă. Aceasta l-ar fi putut atinge, dacă şi-ar fi dus braţele la orizontală. Samba continua să-l vorbească, tot mai vehement. Fiara îşi întoarse brusc capul masiv şi se uită neliniştită în jur. Samba îşi continua şi mai rapid şi mai insistent trăncăneala, iar camarazii neştiind dacă acesta vorbeşte în vreo limbă sau pur şi simplu emite sunete înalte şi joase, alternative.

   Samba se apropie şi mai mult de gorilă iar aceasta începu să se retragă, după care se întoarse brusc. Cu un mers legănat de marinar o luă spre desiş unde se strecură cu iscusinţă. După ce crengile se închiseră după silueta masivă, doctorul Bertram zise cu voce înceată:

   — A fost realitate sau am visat în plină zi?

   — Sunt la fel de fără explicaţii ca şi dumneavoastră, şopti Farrow, aşa ceva n-am mai văzut. Asta nu ne va crede nimeni!

   Samba se întoarse spre camarazi şi spuse:

   — Ignani cunoaşte pe mine. El nu bărbat bătrân, periculos, el are femeie cu copii. Am spus că omor la el dacă nu merge. Masser merge mai departe, ignani fugit.

   Ceilalţi se priviră scuturând din cap. Asistaseră la o minune de la tropice, pentru că nu găseam explicaţii. Aşa ceva se întâmpla mai ales în India, ţara celor o mie de taine.

   — Există vânători de lei, care în teritoriul lor cunosc fiecare leu în parte şi ştiu cum se comportă acesta faţă de familie. Astea sunt observaţii exacte. Dar ce am văzut acum depăşeşte orice închipuire.

   Micul şef se îndreaptă spre nord unde continua poteca proaspăt tăiată. Poteca făcea mai multe cotituri, ocolind deseori trunchiuri enorme.

   Samba deveni prudent. Camarazii îl imitară în mod automat, se mai deplasaseră cam o jumătate de oră. Apoi dădură peste patru pigmei. Aceştia aveau pe lângă arcuri şi săgeţi nişte cuţite lungi de vânătoare.

   Erau războinicii trimişi de Samba ca să le deschidă drumul în junglă. Vorbiră încet ceva cu şeful lor. Faţa lui Samba se lumină. Se bucura vizibil că putea să le arate ceva, ce nu vedea orice alb în Africa.

   Micul şef îşi duse arătătorul la buze. Doi dintre oamenii săi se strecurară ca nişte şerpi prin tufe, dând prudenţi crengile de o parte. Samba îi făcu semn lui Farrow să vină singur.

   Acesta se târî prudent prin tufiş scrută cu atenţie prin desiş şi se retrase apoi, scuturând din cap. Samba îl chemă apoi pe doctorul Bertram. Acelaşi spectacol ca şi pentru căpitan. Doctorul nu se mai putea dezlipi de spectacolul ce i se oferea. Samba trebui să-l împingă cu blândeţe la o parte, pentru ca şi George şi Petre să asiste la spectacolul inedit.

   La nici trei metri de capătul tufişului curgea un râu prin junglă. Suprafaţa apei era învăluită într-o penumbră misterioasă, aproape de mal se vedea un corp masiv al unui animal, totuşi mai mic decât hipopotamul. Era legendarul hipopotam pitic, pe care doar puţini exploratori îl văzuseră. După ce Petre se retrase, George se întoarse la orificiul pe care oamenii lui Samba îl mai ţineau deschis. Îşi duse camera foto la ochi şi o declanşă rapid de câteva ori.

Animalul putea măsura cam un metro şi jumătate, fiind la fel de masiv ca hipopotamul obişnuit.

   Fără să simtă că este observat, smulgea plante din malul râului, care dispăreau în botul lui mare, era vizibil încântat. Îşi întrerupea activitatea doar pentru a adulmeca, dar pe oameni care-l observau nu-i sesizase. Deodată tresări. Auzise ceva. Cu o viteză nebănuită se aruncă în apă şi se scufundă. George a mai făcut o fotografie cu cercurile care se formaseră la suprafaţa apei şi care veneau spre mal.

   Pigmeul dădu drumul la crengile care depărtate lăsau să se vadă panorama insolită.

   — Dacă vrem, zise Samba încet, putem merge la mal. El vine curând iar sus. Farrow scutură din cap, cu toate că ştia că fiul său şi doctorul Bertram ar fi vrut să vadă mai multe lucruri legate de viaţa ciudatului animal, el nu voia să tulbure liniştea junglei. Îi ajungea ceea ce văzuse. Şi apoi George făcuse câteva poze, de care Farrow spera că reuşiseră şi care puteau fi nişte amintiri de neuitat.

   Peste o oră ajunseră din nou la o mică poiană. Din mijlocul ei se ridica un fum albăstrui, după miros ştiură despre ce este vorba. Samba nu trimisese doar patru războinici în faţă ci şase. Doi dintre ei înaintaseră mai departe şi vânaseră o gazelă de pădure ale cărei coapse se frigeau deasupra focului.

   Aventurierii simţiră că le era foame. Samba laudă frăgezimea fripturii, care curând era gata. Războinici aduseră cu ei şi nişte lipii care semăna cu pâinea, aşa că în curând luminişul a fost locul unui prânz bogat şi minunat.

   După masă, merseră după Samba, mult timp prin pădure, în căutarea unui okapi.

   Piticii depărtau la tot pasul crengile şi se aplecau până la pământ în căutarea de urme. Samba era cel mai zelos.

   Soarele depăşise zenitul. Nici urmă de okapi. În sfârşit ajunseră din nou la marginea poienii unde prânziseră.

   — Azi nu vedem okapi, zise Samba, masser nu supărat. Okapii retras în pădure deasă.

   Mâine iar mergem aici, poate noroc mai mult. La un semn al şefului adunară carnea crudă sau doar puţin friptă şi dispărură pe potecă. Samba mai aşteptă o vreme până ce ceru să se întoarcă înapoi în sat.

   — Poate vedem cita, spuse el optimist, cita poate speriat de războinici care mers înainte, dar poate curând întoarce.

   — Mi-ar plăcea să văd pe aici un leopard, îl întrerupse George.

   — Cita poate fie împuşcat, făcu şeful pigmeu, arătând spre pistol.

   — Mai bine fac poze cu leopardul, răspunse George.

   Asta Samba nu o putea înţelege. Camerele foto şi

importanţa lor îi erau necunoscute. Nici însoţitorilor săi nu le puteau explica, fără a le arăta pozele făcute în prezenţa lor.

   Grupul s-a deplasat în linişte pe potecă înapoi.

   Cât Samba nu era îngrijorat în capul coloanei, nu exista pericol. În apropierea luminişului unde întâlnisem gorila, Samba ridică mâna. Probabil că în apropiere se afla un leopard al cărui domeniu de vânătoare era destul de mare şi care îşi făcea siesta peste ziua fierbinte între crăcile unor copaci favoriţi.

   Samba se opri câteva secunde în linişte. Apoi o luă mai departe, pe potecă, încordat, ca şi cum el ar fi fost fiara căutată.

VÂNĂTOAREA CONTINUĂ

   CAMARAZII ÎŞI SCOASE PISTOALELE. Cum Samba era foarte prudent, considerau că feline aşteptată de şeful piticilor trebuia să fie periculoasă. Cu ochii mijiţi George se uita atent, mai ales la crăcile joase ale arborilor, pe care le ştia că sunt locuri preferate de ascunzătoare pentru leoparzi. Şi Samba se uita mereu în sus. Inspira perceptibil aerul, ca şi cum ar putea adulmeca apropierea felinei. E posibil ca popoarele sălbatice să mai posede această capacitate pe acre noi, civilizaţii am pierdut-o de mult, prin suprasolicitarea ei cu mirosuri tari, de chimicale, de carburanţi, etc!

   Samba se opri, urmat de ceilalţi. George urmări cu privirea direcţia în care se uita piticul, dar nu descoperi nimic. Coloritul frunzelor, era atât de pestriţ, încât feline pătată avea cea mai bună camuflare imaginabilă.

   Mulţi cred că tigrul cu blana sa dungată este uşor de observat în jungla indiană. Din contra, tocmai acea coloraţie îi oferă cea mai bună protecţie, mai ales între bambuşi, unde dungile blănii tigrului aproape se confundă cu mediul.

   Samba îşi ridică încet mâna stângă, mai făcu câţiva paşi mici şi se opri din nou.

   George nu mai înaintase. Dacă se ţinea prea aproape de pitic nu ar fi avut spaţiu suficient nici pentru pistol, nici pentru aparatul foto.

   După încă câţiva paşi ai lui Samba, George observă pe o cracă deasupra potecii o mişcare de-abia perceptibilă. Putea fi o felină în aşteptarea prăzii. Cum craca era chiar deasupra lui Samba George strigă:

   — Samba sari înainte!

   Fără şovăire pigmeul sări. Încă în salt se întoarse. În aceiaşi clipă leopardul se repezi de pe cracă la victima sa. George duse urgent aparatul foto pregătit la ochi. Nu putu spune mai târziu, dacă la declanşare avusese fiara în vizor, dacă nu tremurase sau se clătinase puţin în acel moment.

   Cu tot saltul lui Samba, leopardul l-ar fi ajuns, dacă

pigmeul nu s-ar fi aruncat din tip spre stânga. Ar fi avut timp să sufle o mică săgeată otrăvită prin sarbacană, care ar fi ucis cu siguranţă leopardul, dar el nu voia asta. Din partea lui animalul putea trăi. N-avea nici o contra nici dacă unul din prietenii albi l-ar fi împuşcat. Aşa că pe moment, Samba nu făcu nimic. Când văzu că nici unul din albi nu-şi ridică arma, pigmeul se înălţă, păşi spre felină şi îi şuieră în faţă, doar că sunetul scos de el, era mai sinistru decât al leopardului. Acesta ştiu că pierduse partida şi se grăbi să dispară în desiş.

   Înainte de a-şi continua drumul, Samba fluieră. După câteva secunde patru războinici de ai micului şef săriră dintre crăcile copacilor din jur.

   Deci ei fuseseră mereu însoţiţi tot drumul de războinicii lui Samba, care se deplasau prin copaci, din cracă în cracă. Din această îşi putuseră da seama că singuri nu ar fi putut nici cum pătrunde în teritoriul pigmeilor. Acum înţeleseră de ce erau aşa de temuţi. Arta lor de a se furişa în linişte prin frunzişul copacilor întrecea orice imaginaţie.

   Samba le spuse câteva cuvinte alor săi, în graiul tribului, după care aceştia dispărură din nou între crengile copacilor la repezeală.

   — Războinici mei ai observat pe leopard, pentru ca el la noi să nu poate să atace.

   Previziunea piticului negru era de mirare. Acum Samba ar fi putut merge mai departe, dar se mai opri un timp în loc. Farrow îl întreabă zâmbind.

   — Bine, Samba, ce ar mai fi?

   — Samba vrea să mulţumească la Masser că nu a tras în leopard. Leopard este foarte periculos, dar necesar în pădure, el vânează la animal bolnav şi slab. Animal puternic rar victimă la el. Şi căpitanul se bucurase că fiul său folosise aparatul foto şi nu pistolul.

   Fără alte incidente ajunseră conduşi de Samba la luminişul unde cu o zi înainte fusese satul pigmeilor. Aceştia fuseseră harnici, cu îndepărtarea resturilor arse şi cu aducerea şi croirea noului material de construcţie. Lucrul cel mai greu urma să-l facă prizonierii, dar aceştia mai aveau câteva ore până la trezirea din narcoză. Între timp, ceilalţi făceau ce trebuia făcut, piticii erau un trib foarte harnic. Doar pentru oaspeţii albi ai şefului era terminată o colibă mai mare, nouă, în mijlocul poienii.

   Conduşi de un pigmeu, camarazii găsiră acolo, bine aranjate păturile şi toate ustensilele ce le avuseră. Se întorseseră şi femeile în sat şi ajutau cu sârg la reconstrucţie.

   Două femei pigmeu stăteau lângă un cazan de cupru, în apropierea colibei albilor, aşezat deasupra unui foc deschis, fixat de vârfurile împreunate a trei pari aşezaţi în triunghi. Mâncarea pregătită le plăcu mult camarazilor, cu toate că nu ştiau din ce se făcuse. După lăsarea întunericului, albii se retraseră în coliba lor ca să se odihnească.

   Lui Samba îi cerură să-i trezească când inamicii ameţiţi şi-ar reveni. După marşul prin junglă, în coliba răcoroasă, călătorii dormiseră duşi. La ora convenită fură treziţi de Samba.

   Poiana era luminată de focuri. Războinicii satului, erau înarmaţi cu arcuri şi săgeţi îi înconjurau pe inamicii încă ameţiţi, cărora desigur li se luaseră armele. Le făcuseră loc plini de respect lui Samba şi albilor. Curând primii duşmani începură să se mişte. Se uitau miraţi în jur, se sculară, se întinseră şi realizară curând situaţia în care se aflau, în mijlocul duşmanilor lor. Nu puteau înţelege cum de mai erau în viaţă. După cam o jumătate de oră toţi erau treziţi. Samba îl chemă la el pe unul din ei, un omuleţ mai în vârstă, cu o barbă sură, apoi, îndreptându-se spre camarazi spuse:

   — Acesta este Kura, căpetenia. El sat de la Samba nu mai atacă. Războinicii lui aici acum face coliba, apoi întoarce acasă în sat la familiile lor. El are mare frică de Masser şi de arma care scoate foc.

   Privirea acestuia surprinsă de George nu părea speriată. I se păru chiar că în trăsăturile sale era întipărită o expresie de ură. Samba putea să creadă în cuvântul lui Kura, George era mai mult pentru prudenţă.

   Peste zi piticii tăiaseră suficiente crengi şi aduseseră trestie şi bucăţi mari de muşchi, pe care le stivuiseră la marginea poienii. La lumina focurilor, prizonierii se putuseră imediat apuca de lucru. O făcură cu multă râvnă şi repeziciune, aşa că încă înaintea zorilor fură terminate, la „cheie". Femeile satului ajutau la amenajarea primitivelor locuinţe, la făcutul aşternuturilor din frunze. Prizonierii mai trebuiră să împletească un gard înalt în jurul aşezării, care urma să fie întărit din exterior cu spini.

   Prin aceasta realizau chiar ei protecţia satului împotriva unui atac, care numai din partea lor ar fi putut veni. La două ore după răsăritul soarelui munca era încheiată. Samba puse să li se dea prizonierilor de mâncare şi în timp ce aceştia mâncau, le ţinu o mică cuvântare, arătând, în mod mecanic spre camarazi.

   La urmă încheie printr-o mişcare bruscă de mână, semn că prizonierii erau acum liberi să se întoarcă în satul lor. Oamenii lui Samba îi urmară o vreme, ca să se convingă că într-adevăr se întorc acasă.

   După dejun Samba îi întrebă pe albi, dacă vor să se odihnească sau să caute un okapi în junglă. Aceştia hotărâră unanim şi cu entuziasm pentru a doua alternativă. Samba le comunică că de asemenea şase războinici de-ai săi o luaseră înainte. Pregătirile fură rapid încheiate. Samba îi conduse pe acelaşi drum ca în ziua precedentă. De data asta merseră mai repede, fără prudenţă excesivă până la locul unde văzuseră hipopotamul pitic.

   Deodată, patru din cei şase războinici trimişi înainte, apărură înaintea lor. Îi spuseră ceva, încet lui Samba. Micul şef păru satisfăcut de cele auzite faţa i se lumină.

   — Azi mai mult noroc, spuse el, okapi aproape. La mers linişte!

   Merseră acum pe o potecă proaspăt tăiată, spre nord. Peste un sfert de ceas, tufişuri dese le barară înaintarea. Doi din războinicii lui Samba, care formau ariergarda o luară înainte şi depărtară crengile dese. Samba se uită prin gaura făcută, apoi le făcu loc oaspeţilor.

   Doctorul Bertram a fost primul. Lui George zăbovirea acestuia i se păru nesfârşită. Ar fi urmat căpitanul, dar el îi cedă locul fiului său.

   Acesta se strecură încordat la gaură şi văzu blana ciudat vărgată, pe jumătate, pe cealaltă jumătate fiind unicoloră, a unui okapi. Acest animal era pe cale de dispariţie şi putea fi greu întâlnit doar în jungla deasă a unui anumit teritoriu de junglă africană.

   Animalul păştea frunze proaspete din tufişurile din jur. Toată fiinţa, graţioasă şi timidă, era plină de atenţie încordată. Era gata să sară în orice clipă în desişul de nepătruns, care îi oferea siguranţă contra atâtor duşmani. George se uită îndelung la graţioasa făptură lăsându-i apoi loc tatălui său, care la rândul său fu urmat de Petre. Doctorul reveni, să mai arunce o ultimă privire prin deschizătură.

   Consumaseră aproape un film Leica în întregime. Reveni şi George, căruia îi reuşiră clişee încă şi mai bune. Okapi se întoarse, arătându-se când din faţă şi când din profil. La urmă Farrow dădu ordin de întoarcere. Cei doi războinici, care nu se arătaseră încă, aduseră carnea pe jumătate prăjită din ziua precedentă şi pregătiseră o supă consistentă, care plăcu tuturor, deoarece conţinea o legumă în foi, întâlnită doar în jungla, pe care albii încă nu o cunoşteau. Avea gust ca de spanac proaspăt.

   La întoarcere, pe drum tema discuţiei vii era okapi. Nu trebuiau să vorbească încet, erau însoţiţi de războinicii lui Samba, care se deplasau rapid din copac în copac. Vegheau ca pe tovarăşii şefului lor să nu-i ameninţe nici un pericol.

   În apropierea luminişului unde întâlniseră gorila, Samba, atenţionat printr-un fluierat, ridică mâna. Se opriră cu toţii, ascultând încordaţi. De undeva din desiş se auzea, ca şi cum un corp masiv şi greu încerca să-şi facă loc prin tufişuri.

   Samba comunică prin semne cu oamenii săi de sus, când zgomotele încetară, privirea micului şef deveni neliniştită. Privi la crăcile din jur şi întreabă:

   — Masser ştie să caţere? Vine Temba. Temba azi foarte supărat.

   — De un elefant nu ne temem noi, şopti George.

   — Poteca asta îngustă este cât se poate de nepotrivită pentru o luptă.

   — În poiană am fi mai în siguranţă, spuse Farrow.

   — Temba foarte periculos, repetă Samba, Masser rog urcă

în copaci. Dar George nu a fost de acord.

   — Mai bine alergăm până la poiană. Sunt doar câţiva paşi până acolo.

   Samba scutură doar din cap în chip de avertizare şi o luă înainte pe potecă. Ajunseră curând la poiană. Trosnetul crengilor şi a vreascurilor se înteţea, se apropia elefantul. Elefantul nu avea aici adversari de care să se teamă. Pigmeii nu-i puteau face nimic cu sarbacanele lor, la pielea lui aşa de groasă şi tare.

   Rămăseseră ascultând în poiană.

   —  Vine dinspre est, constată George, mai bine ne dispunem pe marginea de vest a poienii. Vântul şi-a schimbat direcţia. Să sperăm că nu ne simte şi se întoarce.

   Încordaţi, ţinându-şi respiraţia şi atenţi, aşteptau apariţia elefantului.

   Era cu siguranţă un solitar, bătrân, supărat şi deosebit de periculos, care nu mai era tolerat de turma sa, datorită comportamentului său insuportabil.

   Trosniturile din tufişuri amuţiră dintr-odată. Elefantul îşi oprise deci înaintarea. Văzuse sau cel puţin îi adulmecase pe oameni. Poate că tocmai se gândea ce să facă. Ştiind ce auz fin are un elefant, oamenii rămaseră pe loc în linişte deplină. Trecură câteva minute.

   Camarazii auziră deodată zgomotul de vreascuri rupte în spatele lor. Ştiură imediat ce înseamnă. Elefantul ocolise în linişte luminişul şi la adăpostul copacilor, a tufişurilor şi a lianelor ajunsese în spatele duşmanilor săi. Aceştia traversară în goană, cu salturi mari mica poiană, fără să mai aştepte vreun semnal, până se ajunseră la cealaltă margine a poienii, unde îşi pregătiră armele încărcate şi dezasigurate.

   Samba îi însoţise tot timpul.

   De cum luară poziţie, au putut vedea cum din frunzişul des al unui tufiş se ivi capul masiv al unui elefant enorm de mare. Era un mascul.

   Preţ de câteva secunde elefantul şovăi să intre în poiană. Trompa lui îi pendula încolo şi încoace mereu. Îi vedea pe oameni, dar nu ştia dacă siluetele nemişcate erau duşmani sau nu. Nu mai văzuse astfel de creaturi. Îi cunoştea cel mult pe pigmei, de care ştia că la vederea lui se refugiau rapid în copaci, doar el domnea peste pădure.

   George nu ezită. Ţinta stătea favorabil. Două focuri de armă detunară în luminiş. Gloanţele loviră uriaşa creatură în tâmple. George ştia locurile unde elefanţii puteau fi răniţi mortal.

   Cu toate că gloanţele îşi atinseseră ţinta, pachidermul nu reacţionă imediat. Făcu un pas înainte şi intră în luminiş. Acum văzură camarazii ce exemplar gigantic era în faţa lor. Elefantul îşi aruncă trompa în sus şi scoase un răget strident de trompetă, după care trompa îi căzu din nou în jos. Ochii săi mici păreau închişi de tot.

   Călătorii rămaseră nemişcaţi, gata de tragere. Ştiau că primele gloanţe erau decisive, dar nun voiau să provoace animalul la un ultim atac disperat, care le putea fi fatal, dată fiind distanţa mică dintre ei şi fiară. Efectul gloanţelor se lasă aşteptat o vreme. Apoi trupul masiv începu să tremure. Colosul se clătină. Picioarele din faţă, masive, cedară.

   La puţine secunde după aceea, uriaşul se prăbuşi fără un sunet.

   Călătorii rămaseră în aşteptare. George spuse:

   — Cred că acum putem să ne apropiem de elefant, acum deja este mort.

   Farrow dădu din cap zicând:

   — Se pare că gloanţele l-au surprins, altfel ar fi încercat cu siguranţă un atac.

   — Nu prea am văzut elefant african atât de reuşit, zise Bertram.

   Samba păşi către albi şi se înclină adânc spunând:

   — Samba admiră Massers, el nu crezut că Massers cu arma de foc aşa repede ucide la Temba mare. Samba dăruieşte la Massers dinţii.

   — Asta este un lucru frumos şi foarte amabil din partea ta. Acceptăm bucuroşi, răspunse doctorul Bertram şi mulţumim. Camarazilor săi le spuse: în anumite zone africane este obiceiul ca fildeşul care atinge primul pământul să aparţină căpeteniei ţinutului. E un tribut al vânătorului său, faţă de şef. De aceea se găsesc în comerţ

atât de rar două bucăţi la fel de fildeş. Şefii negrii în măsura în care n-au fost prea marcaţi de civilizaţia americano- europeană, nu se gândesc să-şi dea bogăţia din mână.

   Numărul de fildeş de elefant le creşte renumele nu doar în propriu trib ci şi la toţi vecinii. Ei ţin să se şti pretutindeni câţi fildeşi deţin.

   Căpitanul şi fiul său mulţumiră de asemenea. Samba se arătă stânjenit.

   Îşi chemă oamenii din copaci, care se apucară pe dată să despartă fildeşii. Acest lucru nu era aşa de uşor, cum s-ar crede, dar piticii se dovediră foarte pricepuţi.

   Samba îşi rugă oaspeţii să-l urmeze. Voia să se întoarcă cât mai repede în sat să trimită mai mulţi oameni necesari pentru transportarea cărnii. Carnea de elefant nu este tare şi plină de tendoane cum s-ar crede. Popoarele sălbatice o mănâncă cu plăcere. Are un gust picant, asemănător cu cea de antilopă. Şi pentru europeni, carnea trompei este o delicatesă ca şi coapsele. Celelalte părţi sunt bune pentru supă.

   Când Samba anunţă în sat că George vânase un elefant mascul, un strigăt general de bucurie a fost răspunsul. Piticii se întrecură în laude.

   Aproape toţi bărbaţii se grăbiră să recupereze cât mai multă carne. Femeile se apucară de pregătiri de conservare a cărnii. Pigmeilor le place carnea uscată de elefant, legată de sfori, pe care o mestecă în zilele fierbinţi ca şi cum americanii guma, în vederea stimulării salivaţiei.

   Seara trecu cu mâncare în abundenţă, dansuri de război şi de cult. Alibi asistau cu plăcere, reuşind aşa să cunoască mai bine psihicul pigmeilor. Doctoral Bertram lua mereu notiţe.

   În lumina tremurândă a focurilor mici, negri păreau nişte spiriduşi.

   Dansurile erau apanajul strict al bărbaţilor, femeile băteau doar tactul din palme.

KURA DEVINE IAR PERICULOS

   CAMARAZII SE CULCASERĂ doar seara târziu, când micii dansatori se epuizaseră şi nu mai puteau dansa.

   La această sărbătoare nu se băuse prea mult vin de palmier. Băutura era şi aşa doar slab alcoolizată.

   Dimineaţa, în timp de luau dejunul pregătit de două negrese, Samba le raportă că se întoarseră oamenii cu barca de aluminiu de la submarin.

   Râul pe care călătorii avuseră ghinion cu canoea curgea în apropiere. Camarazii plecară pe loc la malul curăţat de vegetaţie unde erau bărcile pigmeilor.

   Războinicii mai aduseră şi o scrisoare de la Rindow pentru Farrow. În care primul ofiţer le adresa excursioniştilor toate cele bune. Mai trimise muniţie pentru arme şi pistoale precum şi şase grenade cu gaze. Reîntors în poiană, Farrow îl întreabă pe micul şef, dacă este dispus să-l urmărească pe Ignani. Cu barca era mai rapid. Samba spuse că râul nu se putea folosi pentru căutarea gorilei. După un cot în unghi aproape drept, râul trecea aproape de satul lui Kura. Şi apoi azi era mult de lucru iar războinicii lui obosiţi după sărbătoarea avută.

   Lui George nu-i convenea să trândăvească aşa, o zi întreagă. De aceea îl întreabă pe Samba, unde ar putea vâna. Acesta îi spuse că la cotul râului vine adesea un cita periculos să se adape. Masser putea să meargă cu barca până acolo sau să se pună la pândă în desiş. Farrow şi doctorul Bertram n-aveau chef de vânătoare, doar Petre era de acord, să-şi însoţească protejatul.

   Căpitanul şi-a dat consimţământul, recomandându-le multă prudenţă. Cunoştea curajul fiului său, faţă de care şi Petre era neputincios. La acesta prin rugăminţi şi aproape prin cerşeală, lui George îi reuşea aproape totul.

   Cei doi se pregătiră de vânătoare. Trei grenade cu gaze rămaseră în barca de aluminiu; nu se ştia, când ar fi fost utile.

   Drumul până la cotul râului dură abia o jumătate de oră.

Râul coti brusc spre est. Pe malul de nord văzură un loc pe mal, unde iarba era călcată aici veneau desi animalele la adăpat. Şi leopardul trebuia să vină tot aici.

   George propuse să se ascundă sub un tufiş aflat la picioarele unui arbore de cauciuc, pe malul de nord. Barca urmau să o mascheze într-un loc ferit. De acolo aveau o vizibilitate bună spre adăpătoare. Aşa făcură.

   George era atât de cuprins de febra vânătorii, încât uită de orice prudenţă. El nu se gândea nici o clipă că Kura şi-ar fi putut ascunde aici războinici, ca să-şi apere teritoriul de o eventuală incursiune din partea albilor sau a oamenilor lui Samba. Nici George şi nici Petre nu observară patru pigmei care coborâră din coroana unui arbore până pe cea mai de jos cracă sub care albi tocmai îşi legau barca.

   Doar odată se uitase George în sus, ca să se convingă că de acolo nu va venea nici un pericol, dar pigmeii dispăruseră deja.

   Cei doi rămaseră o oră în barcă, observând încordaţi malul opus. Răbdarea le fu răsplătită, din desiş apăru leopardul, care se uită în jur. Nu-i scăpară cele două siluete nemişcate de pe celălalt mal, pentru el neobişnuite. Voi să se retragă când răsună o împuşcătură din arma lui George. Felina scoase un răget strident, zbură în sus, căzând apoi ca o scândură la pământ.

   Petre jubilă. George îşi lasă arma în jos urmărind agonia tot mai lentă a fiarei. Se mira şi el, cât de bine nimerise. După ce leopardul se linişti de tot Petre se ridică, voia să desfacă barca, să poată să plece pe celălalt mal.

   În clipa în care acesta a fost în picioare, o liană pendulă în jos, din copac, i s-a înfăşurat în jurul capului. Nu, nu era o liană simplă, era o frânghie împletită din liane, care dintr- odată îi strânse braţele în jurul capului nemai putând face nici o mişcare.

   George a văzut pericolul.

   Nu putea trage, nu-i vedea pe inamici. Rămâneau doar grenadele cu gaze. Dar înainte ca să poată să arunce una şi să se retragă repede, o frânghie asemănătoare îi strânse şi lui braţele pe lângă corp. Când se uită în sus, văzu câte doi pigmei în crăcile inferioare ale unui copac, ţinând o frânghie împletită din liane, în mâinile lor vânjoase. Încearcă disperat să se elibereze, dar în curând a renunţat la orice rezistenţă, când văzu apărând pe malul opus un mare număr de războinici înarmaţi cu arcuri. Erau conduşi de şeful mai în vârstă, care fusese în captivitate în satul lui Samba, era Kura.

   — Acum ne-a prins, zise Petre, mai încercăm ceva cu grenadele?

   George se gândi puţin. Cu mâinile ar fi putut ajunge cumva la grenade şi să le arunce, chiar, dar nu departe şi-ar fi ajuns şi ei în raza de acţiune a gazului, după care ar fi fost ameţiţi douăzeci şi patru de ore. Căpitanul i-ar fi căutat cu siguranţă, dacă nu se vor întoarce până seara şi i-ar găsi cu ajutorul războinicilor lui Samba. Dar renunţă la plan. Arcurile întinse ale pigmeilor erau prea elocvente.

   Kura ridică poruncitor braţul. Le ceru albilor să iasă din barcă. Cei doi se supuseră. Ajunşi pe ţărm, fură legaţi cu frânghii din coajă de cocotier. Un tânăr războinic păşi în faţă şi le vorbi într-o franceză groaznică:

   — Masser proprietatea noastră. Ei învins la noi. Acum pedeapsă. Veniţi!

   Pigmeii se căţărară în copaci şi-i traseră pe cei doi captive prin junglă. Nu făcuseră nici o potecă. Crengi şi ramuri spinoase le zgâriară prizonierilor feţele.

   Singurul avantaj, cum observase George era înaintarea foarte lentă. Cu cât ar ajunge mai târziu în satul lui Kura, cu atât creştea şansa de a fi căutaţi şi eliberaţi de camarazi şi de oamenii lui Samba. La centură George mai avea o grenadă. Renunţă la gândul de a o arunca, la vederea unei poieni.

   Acolo erau colibele satului condus de Kura. Acesta strigă strident. Din colibe ieşiră o mulţime de pitici, care prin intrarea largă a înaltei împrejmuiri se grăbiră în întâmpinarea războinicilor şi a prizonierilor.

   Scoaseră un urlet de bucurie, de nu-ţi mai auzeai propriile cuvinte. Petre înjură pe înfundate. George se gândea la un plan de salvare.

   — La copacul de sacrificiu! se auzi vocea lui Kura.

   Alibi fură târâţi sub coroana unui arbore cu crengi din

mijlocul poienii.

   Kura ţinu o cuvântare lungă. Cum ochii pigmeilor erau aţintiţi pe şeful lor, George încearcă să-şi slăbească legăturile, dar fără rezultat.

   Din când în când piticii jubilau la cuvintele căpeteniei. Albi nu înţelegeau nimic dar îşi dădeau seama, căpetenia descria ce urmau captivii să păţească, drept răzbunare pentru ruşinea îndurată la atacarea satului lui Samba. Desigur albi erau priviţi ca vinovaţi principali, prin faptul că îi adormiseră pe războinicii lui Kura şi Noga şi-i biruiseră.

   Nu li se luară armele. George încearcă o vreme să prindă cu degetele pumnalul, un cadou al prinţesei indiene Sanja, poate că ar reuşi să-şi tai legăturile. Dar zadarnic. Reuşise, doar să ajungă cu vârfurile degetelor la mânerul pumnalului, dar nu-l putu scoate din teacă.

   Kura îşi încheie cuvântarea. Pigmeii începură un dans sălbatec în jurul copacului sub care erau captivii.

   — Lasă-i să danseze, şopti George lui Petre, trece timpul. Cu cât mai mult, cu atât mai bine ne cresc şansele de a fi salvaţi de ai noştri şi de Samba.

   Timpul trecea. Dansul sălbatic se încheiase. Prizonierii fură legaţi cu liane în jurul corpului de copac.

   Nu exista nici o posibilitate de eliberare. Deodată George avu o idee a cărei realizare i se păru utilă. Se lasă în genunchi. Pigmeii trebuiau să creadă că leşinase.

   La început, pigmeii miraţi îl împinseră de câteva ori, să se scoale. Da el nu se mişca.

   Piticii se lăsară păcăliţi. Îi slăbiră legăturile iar el se lasă să cadă în faţă, dar aşa, ca după rostogolire să ajungă pe spate. Văzu curând, cum un pitic se apleacă deasupra lui, printre genele ochilor în parte închişi. O mână mică, întunecată îi pipăi zona inimii. Piticul se ridică, vorbi cu cei doi din jur şi trimise doi inşi care curând apărură cu un vas cu apă. Piticii îi varsă prudenţi apa rece peste faţă, vrând pesemne să-l trezească din leşin. Dar George nu se mişcă. Voia să evite orice mişcare, până când îşi putea mişca braţele, ca printr-o smucitură să rupă legăturile de coajă de cocotier.

   Negrişorii se sfătuiau ce să facă cu el. Îi mai slăbiră legăturile şi-l mai stropiră cu apă pe faţă, dar el tot nu mişca. Atunci piticii îi îndepărtară legăturile de tot şi-i eliberară şi mâinile.

   Doi pigmei îngenuncheară lângă el şi încercau să-l reanimeze, mişcându-i braţele.

   Dar el nici nu se gândea să se trezească. Dar ştia că trebuie să acţioneze ca fulgerul, dacă voia să salveze viaţa lui Petre şi pe a sa. Cu o zvâcnire bruscăm din toate puterile îi aruncă de o parte pe cei doi negri mai vârstnici care îngenuncheau lângă el, sări în picioare, smulse grenada cu gaze din centura, îi trase siguranţa şi o aruncă în mijlocul piticilor care-l înconjurau pe el şi pe Petre.

   Se ridică un strigăt de spaimă, care amuţi la explozia grenadei, piticii se prăbuşiră ameţiţi, în grupuri mari, fără a mai scoate un sunet.

   George respiră bucuros, profund, dar simţi că şi pe el îl atinse gazul.

   Îl cuprinse o ameţeală se prăbuşi şi nu mai ştiu nimic.

   George se trezi pe un culcuş moale. Îşi freacă ochii, se înalţă şi constată că era în coliba de oaspeţi din satul lui Samba.

   Se bucură mult când l-a văzut pe tatăl său, intrând în colibă.

   Farrow îşi întreabă fiul cum reuşise, captive fiind, să mai arunce o grenadă cu gaze, aşa că atunci când el, doctorul Bertram, împreună cu Samba şi războinicii săi ajunseră în grabă în satul lui Kura, toţi negrii dar şi George şi Petre zăceau ameţiţi pe pământ.

   Acesta îi povesti cu amănunţime cele întâmplate. La venirea în curând a doctorului în colibă trebui să-i repete povestirea. Războinicii lui Samba, cu un strigăt de bucurie îi întâmpină pe cei patru albi la ieşirea din colibă, scoşi de micul şef, care ţinu o lungă cuvântare la ai săi, urmat de un dans de onoare, pentru cei salvaţi. Seara, războinicii mai ţinură o sărbătoare, după ce recuperaseră toată prada vânată de George. Voiau să prepare blana de leopard şi s-o ducă personal la submarine, pentru ca oaspeţii albi să nu

trebuiască să care.

   George îl întreabă pe Samba, când ar fi dispus să le arate pe Ignani cel mare, gorila, care străbătea singură pădurile.

— Când vrea Masser tânăr, răspunse Samba.

— Mâine dimineaţă? întreabă George.

— Mâine dimineaţă! confirmă piticul.

   Cele trăite de camarazi la vânătoarea gorilei sunt descrise în volumul intitulat : GORILA MUNTELUI

SFÂRŞIT

Volumul 215

DEMONUL DIN PURI

  ÎN JAGANATH

  — ASTA AR PUTEA FI DESTUL DE NEPLĂCUT, mai

degrabă mi-ar plăcea să mai aşteptăm o zi cu vizita oraşului. Chiar dacă este interesant pentru noi străinii, ar putea deveni periculos, a fost de părere Marian. Nu puteam decât să-i dau dreptate. Îmbulzeala pelerinilor care dădeau năvală din toate părţile spre Jaganath, noua lor Mecca, cum obişnuiau să numească hinduşii oraşului Port Puri, era cu adevărat excepţională în această perioadă. Odată pe an obişnuia să se sărbătorească în Jaganath vestita sărbătoare „a carelor" asupra căreia voi mai reveni în cele ce urmează.

  Calculele statistice bazate pe teoria probabilităţilor cu dovedit că în zilele în care se sărbătoreau aceste evenimente peste 300.000 de pelerini invadează periodic oraşul în această perioadă, iar înghesuiala şi îmbulzeala necontrolată care urmează se dovedeşte unora fatală. Îţi insufla un sentiment de teamă numai vederea uriaşei mase de oameni care se împing veseli pe străzile înguste ale oraşului.

  Pe deasupra siluete întunecate şi vânjoase de pelerini care ne măsurau cu ochi neîncrezători, nu aveau deloc menirea de-a ne stimula confortul. Adesea auzeam în urma noastră înjurături înăbuşite care ne erau cu siguranţă adresate nouă. Câţiva ne ameninţară chiar cu pumnul. Poate că tocmai în acest an bântuia un curent de opinie nefavorabilă la adresa străinilor sau poate că băteam prea

mult la ochi, prin înfăţişarea noastră de europeni?

   — Mai degrabă m-aş fi încins azi cu vechiul meu brâu din piele, îmi şopti acum Marian. Îmi face impresia că asupra mea s-au răsfrânt în primul rând privirile încărcate de ură ale hinduşilor şi asta numai după ce au observa brâul de argint pe care mi l-a făcut cadou bătrânul Magava (vezi Brâul fermecat nr. 160).

   — Iată, iarăşi un indian mă măsoară după ce-a privit spre brâul meu, constată calm Marian.

   La asta chiar nu m-aş fi gândit! Doar din cauza brâului de argint pe care l-a primit Marian cadou în împrejurări ciudate în jungla indiană, să fi atras noi privirile duşmănoase a unei părţi din aceşti indieni?

   Din nou se-mbulziră spre noi o ceată numeroasă de pelerini, de statură atletică, înalţi şi cu pielea mai deschisă la culoare, în ochi aveau o privire trufaşe. După înfăţişare proveneau din nordul ţării, din ţinuturile învecinate masivului Himalaian, care au fost întotdeauna primii care sau ridicat la luptă împotriva jugului impus de stăpânitori străini.

   Se părea că brâul oferit lui Marian lor li se părea mai degrabă un semn că noi simbolizam pe aceia care se opuneau mişcării lor de eliberare şi emancipare naţională. Avangarda acestora a fost mai întâi împinsă spre noi. De dat înapoi nici pomeneală. Tot mai mulţi dădură cu ochi de brâul lui Marian.

   Faţa indianului din fruntea mulţimii se-ntunecă vizibil.

   Acesta-şi întoarse pentru o clipă capul pentru a le şopti ceva consângenilor săi, îşi duse mâna sub vestmântul larg şi bogat pe care-l purta, în timp ce însoţitori săi apropiaţi procedară la fel.

   O ciocnire sângeroasă părea inevitabil întrucât indieni fanatici îşi trăseseră deja pumnalele intenţionând să lovească cu ele, fie să ne rănească doar sau poate chiar să ne ucidă.

   Chiar în acest moment un car mare cu portretul zeului lui Balamaras trecu pe lângă noi. Ceata furioasă a indienilor se poticni în faţa acestei oprelişti. Noi însă nu mai puteam da bir cu fugiţii întrucât eram încercuiţi.

   Numai din întâmplare ne mai despărţea de gloată furioasă a fanaticilor puţin spaţiu liber. Motivul îl aflai curând. În stânga noastră se înălţa o căsuţă veche înconjurată de un zid de şase metri, în spatele căruia trona cel mai mare sanctuar al oraşului Jaganath.

   O veche credinţă locală spunea că nimeni n-are voie să stea în preajma acesteia. Până acum nu ne-a mai fost în pofida înghesuielii de nedescris a mulţimilor de pelerini, tocmai acest loc a rămas ca prin minune liber. Pentru noi lucrul acesta era deosebit de convenabil. De nu s-ar fi potrivit aşa ne trezeam faţă-n faţă cu grupul de oameni cu feţe întunecoase şi mânioase, reprezentanţi ai nordului semeţ.

   În orice caz, mâinile noastre se-ncleştară deja pe paturile pistoalelor noastre, hotărâţi să ne apărăm până la ultima suflare.

   Regretam acum că Pongo şi cu Maha nu ne-nsoţeau. Poate că situaţia noastră n-ar fi fost atât de fără de ieşire. Pentru noi era cât se poate de clar că de-ndată ce carul cu chipul zeului Balamaras va trece, pelerini vor da din nou năvală. Şi-atunci Dumnezeu cu mila!

   Din nou se stârni rumoare între aceştia de-ndată ce observară că la rându-ne puseserăm mâna pe arme.

   Conducătorul li se adresează din nou, din ochii năvălitorilor ţâşniră priviri încărcate de ură care ne-ar fi ucis pe loc, dacă printr-un soi de electricitate s-ar fi putut descărca asupra noastră.

   Fără luptă, care probabil că ne va fi fatală, ne dădurăm seama, că nu vom mai putea scăpa.

   Ştiam noi prea bine, că mulţimile se vor dezlănţui de- abia, după ce câteva capete înfierbântate, vor face începutul prin omorârea unor europeni. Poate că sărbătoarea carelor din acest an va avea menirea de-a fi scrisă cu litere însângerate în istoria oraşului Puri, nefiind exclus, ca prin aceasta să se dea semnalul general al unei răzmeriţe care va aprinde în final întreaga Indie.

   Gândul de felul acestora, mă munceau acum, în timp ce priveam cum statuia zeului Balamaras, era trasă în carul greu de mii de adepţi de-a lungul traseului împânzit pelerini

înfierbântaţi.

   — Robert, îmi şopti cu o voce aproape imperceptibilă Marian poate că asta este salvarea noastră. Vino! Vezi să nu baţi la ochi!

   Mirat mă rotii pe călcâie, la timp pentru a observa cum dinspre porticul vechii căsuţe un braţ bronzat ne făcea semne cu-nfrigurare. După ce Marian, dădu la rându-i semnalul c-a înţeles, dispăru şi braţul. Uşa care părea a fi lucrată dintr-un bronz străvechi, într-o manieră artistică desăvârşită rămase pentru moment deschisă.

   Din nou privii consternat spre mulţimea indienilor care luaseră înainte o atitudine atât de ameninţătoare împotriva noastră.

   Nu se potoliseră nici de cum, ba dimpotrivă, agitaţia lor spori, pe măsură ce-şi şopteau ceva cu mare însufleţire, dar nescăpându-ne din ochi, deşi priveau acum temători spre uşa deschisă a căsuţei de care amintisem.

   Alţi indieni care fuseră martori la semnalul care ne fusese dat de braţul bronzat, făceau acum mutre mirate. Un pelerin în vârstă scutură energic capul, pentru a ne preveni, când făcui încercarea de-a mă apropia de clădire. Ce monstru părea a locui în această casă, pentru ca indienii aceştia să adopte o astfel de poziţie unanimă? Oricum ar fi fost, pentru noi monstrul cu pricina era de preferat decât să cădem imediat pradă atacului dezlănţuit al acestor credincioşi fanatici.

   Fără a mai şovăi, îl urmai pe Marian, care şi ajunsese în pragul bătrânei case. Mi-am întors încă o dată capul, la timp pentru a observa, cum masa de fanatici se şi puse în mişcare în cap cu indianul acela înalt, care se părea că-i instigase de la începutul pe coreligionarii săi.

   Am mai făcut un salt, îmboldit de ce văzusem, strecurându-mă pe uşă şi trântind-o-n canaturile ei de bronz, în aceiaşi clipă pricepui că aceasta s-a închis mecanic. Un întuneric deplin mă învălui acum.

   — Mariane, strigai eu încetişor, unde eşti?

   — Aici, veni răspunsul înăbuşit, de la o oarecare distanţă. Lasă-te condus, dar cu băgare de seamă!

   Mă cutremurai, când simţi atingerea unei mâini străine pe antebraţ. Dar Marian îmi spusese doar, ca să mă las condus. Poate că între timp, vorbise sau aranjase ceva cu proprietarul casei. Calea pe care-o urmarăm acum mi se păru că nu se mai termină niciodată. La lungimea drumului acesta se adăuga întunericului şi nesiguranţa, care au pus stăpânire pe mine. În cele din urmă călăuza invizibilă trase om perdea grea deoparte şi senzaţia plăcută a unui fum aromat îmi gâdilă simţurile, în timp ce o apăsare blândă a braţului întins mă făcu să mă opresc. Acum îl auzii ;i pe Marian când îmi şopti:

   — Foarte interesant, nu crezi? Am urmat instinctiv invitaţia misterioasă, întrucât era de preferat decât să cădem victime furiei acelor fanatici. O clipă de mai zăboveam ne-am fi înjunghiat, asta era sigur. Şi asta n-ar fi fost tot. Ar fi fost doar începutul unui lanţ nesfârşit de tulburări, de care toată India colcăie acum, deşi autorităţilor le vine greu să recunoască. Proprietarul casei părea să nutrească sentimente paşnice în ce priveşte. Poate că este chiar un adept al sectei lui Magava!

   De-abia termină prietenul meu vorba că un sunet înăbuşit de gong se făcu auzit. În faţa noastră apăru o luminiţă verde care crescu progresiv în intensitate. Acum văzurăm în sfârşit în faţa noastră, silueta unui indian bătrân cu barba albă, care făcea impresia pe moment c-ar pluti în aer. Un tablou impresionat - venerabilul bătrân stătea pe un fotoliu artistic lucrat, care părea să plutească la o distanţă de jumătate de metru de pământ.

   La începutul mă gândii că acesta - fotoliul putea să fie undeva legat cu o frânghie, dar când lumina s-a făcut mare - şi izbucni parcă deodată din perete, îmi dădui seama că nu aceasta era cauza. Chiar o sfoară foarte subţire şi tot aş fi putut-o vedea pe o asemenea lumină.

   Am descoperit însă imediat stratagema. Scaunul bătrânului stătea pe un soclu care se confundă perfect, armonizându-se cu culoarea zidului încăperii. Printr-o ciudată manevră de lumini părea că blocul de piatră cu peretele făceau suprafaţa comună, ceea ce lăsa impresia de plutire a scaunului.

   Un mic tertip menit a-i impresiona pe cei mai slabi de îngeri. Evident că bătrânul indian mai dispunea şi de alte mijloace de iluzionism, pe care le folosea după caz aici, în Jaganath pentru a-şi impresiona discipolii.

   Nu întâmplător chiar pelerinii înfuriaţi de adineauri, şovăiră vizibil când fu vorba de a intra în perimetrul bătrânului indian.

   Noi stăteam încă liniştiţi şi nu deschiseserăm încă gura, la urma urmei nu s-o făcut invitaţia de a intra în casă şi noi i-am dat curs. Acum era rândul proprietarului să vorbesc.

   — Străinilor, începu el cu o voce adâncă melodioasă, ce s-a întâmplat cu fratele meu, Magava? Am văzut brâul lui, pe care ştiu că nu l-ar fi dat, dac-ar mai fi trăit.

   Pentru prima dată, iată, un indian întreba despre destinul „brâului fermecat" pe care-l primise Marian de la bătrânul preot care-şi găsise sfârşitul în pădurea seculară.

   Poate se gândea că noi l-am ucis pe acesta şi cu acest prilej ne-am însuşit brâul.

   Liniştit Marian i-a povestit, întreaga întâmplare din pădurea seculară cu bătrânul Magava, atacul taurului sălbatec şi felul în care preotul şi-a găsit sfârşitul. Nu tăinuirăm faptul că la început el însuşi a fost victima taurului înfuriate cu care prilej i s-a rupt propriul lui brâul. După ce îi zugrăvi la sfârşit cum Magava i-a dăruit Marian brâul înainte de a muri, bătrânul dădu numai din cap.

   — Magava s-a dus la strămoşi! spuse el grav. Îţi mulţumesc sahib, că l-ai salvat de la o moarte instantanee pe fratele meu. În acest caz nu şi-ar mai fi putut pregăti moartea în linişte. Mă bucur c-am reuşit la rându-mi să vă salvez de gloata pelerinilor fanatici de afară. Provin din nordul ţări şi sunt cei mai mari duşmani ai tribului nostru. V- aş preveni să nu mai purtaţi brâul la vedere atâta timp cât sunteţi în oraş şi luaţi parte la sărbătoarea carelor. V-aş sfătui chiar să nu părăsiţi perimetrul casei mele atâta timp cât aceşti oameni rămân prin preajmă. V-ar recunoaşte imediat! De aici de la mine, puteţi vedea tot ce se poate vedea pe stradă. Întoarceţi-vă numai puţin!

   Am dat curs invitaţiei sale. Aproape că-mi scapă un strigăt de uimire. Exact în spatele peretelui, îndărătul căreia stătusem se ilumină un mare dreptunghi prin care aveam în faţa ochilor panorama întregii străzi. Am putut vedea astfel cum toţi pelerinii trecuseră deja de casa în care eram adăpostiţi şi acum aruncau priviri piezişe spre marea uşă de bronz pe unde dispărusem noi, mai înainte.

   Fanaticii din nord se opriră la marginea străzi şi acum se uitau cam strâmb la coreligionari lor, din alte regiuni ale ţării şi încă cu priviri încărcate de duşmănie spre locuinţa apărătorului nostru.

   Gazda noastră avea perfectă dreptate, când ne oferea adăpost pe toate perioada sărbătorilor carelor. Chiar dacă Marian nu va mai purta brâul buclucaş, vom fi mereu în pericol de a fi recunoscuţi pe stradă, de către indieni.

   — Fantastic, exclamă acum Marian, întorcându-se spre bătrânul indian, arătându-şi astfel preţuirea, faţă de tot ce văzuse pân-acum.

   O realizare tehnică remarcabilă, continuă prietenul meu.

   — Da, a fost concepută acum câţiva ani exact după principiul periscopului în cazul unui submarin, fu de acord gazda noastră.

   Se poate observa în linişte de aici duşmanii noştri, care de-abia aşteaptă să vă înhaţe. De asta reînnoiesc propunerea de-a rămâne la mine pe toată perioada cât durează sărbătorile carelor. Numele meu este Hanu şi deţin acelaşi rang deopotrivă cu cel deţinut de fratele meu Magava. Deosebirea este că el conducea tribul nostru din junglă pe când eu am aceleaşi responsabilităţi printre membrii comunităţii noastre de la oraş.

   Ne-am prezentat şi noi, cum era şi firesc, după care Marian zise:

   — Păcat că suntem siliţi ca pe durata sărbătorilor să rămânem închişi aici. Oferta dumneavoastră mi se pare foarte generoasă deşi aş fi preferat să nu-i dau curs. Mi-ar plăcea să văd oraşul Puri mai cu seamă în preajma unor festivităţi aşa cum este aceasta care se sărbătoreşte azi aici. Mi-ar fi plăcut chiar să pot împinge carul alături de credincioşi şi să am prilejul să vizitez templul apoi alături de aceştia, atât cât este permis unui străin. Jaganath a fost întotdeauna un loc pe care am vrut mereu să-l vizitez.

   — Vă pot da eu toate informaţiile trebuincioase. Mai mult chiar, după retragerea pelerinilor mă ofer să vă înlesnesc vizitarea amănunţită a templului şi a oraşului.

   — Poate c-am izbuti s-o facem mai repede şi pe timpul nopţii. Pelerinii se vor retrage şi ei pentru odihnă. Bineînţeles că-ţi sunt foarte recunoscător pentru oferta generoasă.

   — Chiar pe timpul nopţii va trebui să fiţi foarte atenţi, nea prevenit Hanu, mi-e teamă că aceşti fanatici îmi vor supraveghea tot timpul casa. Mai bine aşteptaţi cu vizitarea oraşului până ce termină sărbătoarea aceasta. V-aţi putut deja convinge că pretutindeni în oraş există grădini minunate şi locuri pitoreşti, aţi trecut doar şi pe artera principală a oraşului înţesată de „Mazha" casele sfinte ale preoţilor.

   Marian se mulţumi să dea numai din cap, încuviinţând ceea ce-i spunea Hanu, care continuă:

   — Aici în partea de sud-est a oraşului se află cel mai mare sanctuar de prin părţile astea, construit în formă de pătrat. Fiecare latură numără 198 de metri. În interiorul zidurilor se găsesc nu mai puţin de 120 de temple. Cea mai mare Pagodă este închinată zeului Jaganath, care întruchipează prin forma-i un fel de zeitate Krishna, dar fără braţe. Chiar înainte de intrarea în pagodă se reprezintă chipul semizeului Hanuman, iar intrarea însăşi în pagoda propriu zisă poartă denumirea generică de „Poarta cerului".

   — În sala principală a pagodei se află busturile zeului Jaganath, a fratelui său Balamath, a surorii sale Subhadra. Cu prilejul sărbătorii carelor care se serbează anual, se poartă tocmai portretele uriaşe ale acestor zei, trase de care, care au fiecare şaisprezece roţi, fiecare roată având un diametru de doi metri. Carele sunt trase de către mii de credincioşi şi discipoli pe drumuri şi alei presărate din plin cu nisip.

   — Foarte interesant tot ce spui dumneata. Îţi mulţumesc pentru descrierea amănunţită. Totuşi nu renunţ la încercarea de a pătrunde pe timpul nopţii în interiorul sanctuarului. Tocmai la timp de noapte, la lumina lunii, priveliştea care-o oferă acest lăcaş de cult, merită de-a fi văzută. Poate totuşi fanaticii aceia care au văzut brâul lui

Magava la mine vor renunţa pe timpul nopţii de a mai supraveghea casa.

   — Teamă mi-e c-o vor face cu schimbul, a fost părerea lui Hanu. Ţineţi cont de asta, domnilor! Cu aceştia vă spun că nu-i de glumit. Mă strădui fireşte să vă protejez cât îmi va sta în putere, s-ar putea totuşi ca aceştia să vă atace, pândind vreo ocazie când vor crede că eu nu voi putea interveni la timp.

   — Vom ţine cont de asta, îl asigură Marian. În afară de asta mai avem doi camarazi care sunt în stare ei singuri să neutralizeze o întreagă ceată de fanatici.

   — Ştim, un negru uriaş şi un ghepard, zise Hanu. Momentan se află în casa inspectorului de poliţie Black. Aflu tot ce se petrece în Jaganath, fără a fi nevoit pentru asta să- mi părăsesc locuinţa. V-aş sfătui mai degrabă să-i aduceţi şi pe aceştia aici. Unul din servitorii mei, îi poate duce inspectorului Black o scrisoare în acest sens.

   — N-ar fi rău deloc, a fost răspunsul lui Marian. I-am avea alături pe Pongo şi pe Maha, la nevoie. Dar nu pentru a abuza prea mult de ospitalitatea casei dumneavoastră. Vom încerca la noapte să ajungem la casa inspectorului Black, acolo vom fi de-asemenea în siguranţă.

   În timp ce vorbeam, tabloul care ne înfăţişa atât de natural tot ce se petrecea pe stradă, veni din perete. Concomitent, lumina care venea de după jilţul în care stătea Hanu se amplifică. Acum îmi dădui seama că am avut dreptate cu bănuielile mele. Jilţul stătea pe un bloc de piatră care avea aceiaşi culoare ca şi zidul. Hanu se ridică acum şi coborî venind spre noi. Era tot atât de înalt ca Marian, dacă nu cumva îl întrecea puţin. De aproape i-am putut admira mai bine nobleţea trăsăturilor. Continuam încă să mă întreb, de unde poseda el atâta forţă încât pelerinii se fereau chiar să-i treacă prin preajma casei sale.

   Marian se gândea cam la aceleaşi lucruri, se mărginise să spună:

   — Dacă mi-e permis ţi-aş pune o întrebare. Cum ai reuşit dumneata să impui un asemenea respect pelerinilor încât aceştia nu numai că nu cutează să atace casa, dar evită chiar să-i treacă prin faţă. Sincer vorbind nu cred c-ai reuşi

acest lucru prin forţă.

   Hanu râse numai amuzat.

   — Întrebarea dumneatale este îndreptăţită domnule Farrow. Prin forţă pur şi simplu nu mi-aş fi impus respectul acestor pelerini, care vin din toate părţile anual la Puri. Aici ai perfectă dreptate. Orice străin care soseşte în Jaganath aude neîntârziat de mine. Sunt numit aici „Demonul din Puri". Numai prin puterea voinţei mele, mi-am câştigat faima de care mă bucur. Vă voi da o probă din aşa numita mea putere, de îndată ce camarazii de care vorbeai dumneata vor fi aici. Scrie te rog biletul adresat inspectorului de poliţie. Voi dispune imediat să fie expediat neîntârziat. Să mergem acum în sufragerie!

   Lângă jilţul astfel ridicat se rostogoli fără zgomot o bucată din perete, într-o parte. Păşirăm prin deschizătura îngustă într-o încăpere mai mare, luminoasă de afară printr- o fereastră prevăzută cu sticlă mată.

   Mobilierul era în stil oriental cu piese bogat ornamentate, artistic lucrate şi cizelate care prin ele însele însemnau o avere. Numai o singură piesă era de provenienţă europeană şi aceasta era un imens birou asupra căruia ne atrase atenţia însuşi Haru.

   — Te rog domnule Farrow aici găseşti hârtie şi cerneală. În timp ce Marian scria în grabă câteva rânduri pe o foaie de hârtie, eu îmi făcui de lucru examinând cu interes diferitele tablouri şi figurina simbolizând toate diferitele zeităţi din panoplia bogată a Indiei, toate de-o valoare inestimabilă.

   Printre acestea se găseau numeroase vaze de provenienţă chinezească sau indiană din porţelan sau metal în care pe alocuri se găseau încrustate diamante de preţ. Pentru gustul unui european poate că încăperea era prea încărcat mobilată. Nu suntem deloc obişnuiţi cu atâta preţiozitate orientală, care ne-ar transforma locuinţele uşor nefuncţionabile. Totuşi nu se putea nega faptul că tocmai această impresie de bogăţie dădea un aer cu totul special, care te ademenea într-un mod ciudat, fie că erai sau nu conştient de asta.

   De îndată ce Marian termină de scris misiva lui laconică, un servitor indian şi-a făcut apariţia ca din pământ, preluând-o imediat. Se înclină fără a rosti o vorbă, apoi aşa cum apăruse, fără a scoate nici cel mai mic zgomot.

  Hanu ne-a condus apoi într-o cameră alăturată care primea lumină printr-un luminator. De data asta camera era mobilată în stil european şi de aceea produse o cu totul altă impresie asupra noastră.

  Vraja orientală dispăruse, te simţeai parcă mai puţin strivit. Pe o masă lungă din lemn de stejar erau aranjate frumos tacâmurile pregătite pentru cină.

  Flămânziserăm doar după goana aceea continuă pe străzi urmăriţi de liote de fanatici pelerini, care veneau dinspre coastă continuu în oraş, de aceea nu ne lăsarăm prea mult îmbiaţi ci onorarăm din plin bucatele care ne-au fost aduse.

DEMONUL DIN PURI

   DE-ABIA TERMINARĂM CU MASA că s-a şi lăsat întunericul. Un servitor al bătrânului indian se strecoară tiptil ca o pisică şi aprinse lumina. Cu această ocazie se apropie de Hanu şi-i şopti acestuia la ureche ceea ce avu darul să-l pună imediat pe bătrânul indian pe picioare.

   — Veniţi domnilor, camarazii dumneavoastră sunt deja în antreu, ne spuse el. Vă voi da acum o dovadă a puterii mele şi vă veţi convinge singuri dacă sunt temut sau nu de conaţionalii mei.

   Fireşte că mărturisirea asta mă făcu curios la culme. Străbăturăm încă odată împreună sufrageria şi pătrunserăm în cele din urmă în antreul pe care-l cunoscusem la început când am intrat precipitat în locuinţă. Pongo şi ghepardul nostru stăteau în semi întunericul cu care ne obişnuisem deja şi care numai un perete era oarecum, mai luminat, adică acela-n care stătuse înainte jilţul lui Hanu.

   — Rămâneţi vă rog lângă camarazii dumneavoastră, ne rugă Hanu apoi el însuşi se duse şi se sui din nou în jilţul prea bine cunoscut, uitându-se de acolo spre noi.

   Mă aşteptam la o nouă performanţă de iluzionism menită a impresiona masa de credincioşi indieni, fanatici, pelerini sau nu, conştient fiind că acum prevenit, asupra-mi nu va avea nici un efect remarcabil.

   Chiar şi ceea ce la un moment dat pare imposibil, poate avea o explicaţie foarte naturală; omul se teme mai cu seamă de ceva la care nu se aşteaptă.

   Silueta bătrânului indian a început deodată să se dizolve.

   Se părea că se subţiază din ce în ce mai mult ca şi cum sar dizolva în ceaţa care părea să împrumute luminii în care era scăldat o tentă cenuşie. Doar ochii acestuia luminau c-o strălucire nefirească din tabloul halucinant din faţa noastră.

   M-am gândit imediat la o şmecherie, sau truc produs prin jocul umbrelor şi a luminilor şi mi-am propus să rămân rece. Dacă n-aş fi fost oricum prevenit m-ar fi apucat de bună seama groaza. Acum eram mai mult curios să văd ce va

urma.

   Ochii lui Hanu crescuseră în intensitate şi mărime în timp ce capul acestuia se făcea tot mai mic, până dispăru cu desăvârşire. Pe locul unde tronase fotoliul său, fixat pe un resort în blocul de piatră, izbucni o mică flacără verde care părea să se reverse dintr-o nestemată de culoare neagră.

   Flacăra la rându-i crescu în intensitate, lumina ei depăşi strălucirea ochilor lui Hanu, al cărui corp dispăruse mai devreme. Bătrânul indian era pasămite un maestru neîntrecut în arta iluzionismului, întrucât apariţia bruscă a pietrei negre, deasupra căreia ardea flacăra putea fi realizată, prin stăpânirea la perfecţie a tuturor tehnicilor de transgresie mentală la care-şi supunea auditoriul. Mă uitai mai cu seamă la flacăra cu pricina pentru a-mi da seama de provenienţa ei. Avea strălucirea şi culoarea unui foc bengal, care izbucnise aparent dintr-o adâncitură a blocului de piatră.

   Am observat apoi la capătul flăcării un punct negru care începu să crească devenind din ce în ce mai mare. Îşi schimbă cu timpul înfăţişarea, până sfârşi în a se transforma în silueta subţire a unui om negru.

   De-acum chiar că nu mai aveam nici-o explicaţie, iar evenimentele următoare se succedară într-o asemenea succesiune încât nici n-am mai încercat să-mi mai explic ceva.

   Omuleţul negru crescu şi crescu până ajunse la statura unui om obişnuit. De-abia acum l-am recunoscut pe... Pongo, care plutea într-o rână pe deasupra flăcării verzi. Nu pot să descriu ce-am simţit în acel moment. Ştiu doar că un fior de spaimă mi-a coborât din şira spinării.

   Mut de uimire urmăream evoluţia aeriană a camaradului nostru fără a-mi trece prin minte să mă întorc pentru a privi la Pogo al nostru cel adevărat, care stătea liniştit în spatele meu.

   Cât de mult a durat acest tablou zguduitor nu-mi pot da seama nici azi. În cele din urmă - şi mi se păru ca o salvare - silueta plutitoare se-nchirci din nou deveni mai mică şi mai mică, până dispăru cu totul în flacăra din care apăruse.

   Mai rămăsese doar unicul punct negru, pe care-l zărise la început, apoi chiar acesta dispăru, rămânând doar flacăra vioaie să ardă mai departe. Strălucirea acesteia păli şi pălălaia deveni treptat mai mică, acum devenise o biată flacără iţită din masivul de bloc de piatră, peste care la o oarecare înălţime începea să strălucească din nou ochii mari ai lui Haru.

   Flacăra dispăru în cele din urmă, blocul de granit negru, făcu loc unei ceţi, care umplu spaţiul câştigat. Din volburi de ceaţă care se luminară treptat, apărură în cele din urmă tot mai clară figura bătrânului indian care continua să şadă în jilţul său. A fost de parcă un văl ar fi căzut de pe ochii mei şi-acum, după ce-mi frecai nedumerit ochi, mă întorsei să mă uit după Pongo.

   Uriaşul negru stătea lângă mine - nemişcat dar privind cu ochi holbaţi spre indian.

   Când mi-a întâlnit privirea, scutură numai capul se pipăi ca şi cum ar fi vrut să se convingă, dacă nu visa. Aşadar trebuia să fi văzut şi el întreaga reprezentaţie şi-mi puteam imagina prea bine ce impresie a făcut asupra bietului Pongo, propria lui imagine plutind pe deasupra capetelor noastre.

   — Masser Bertram, îşi şopti el acum, Pongo văzut pe Pongo plutind peste flacără.

   — Da, Pongo, asta a fost puterea indianului Hanu, pe care a ţinut el să ne-o arate.

   — Mare vrajă, murmură uriaşul clătinând din cap.

   Acum îmi puteam prea bine închipui, cât de temut putea fi Hanu printre pelerini. Un asemenea tablou, pe care-l văzusem şi noi. Îl arătase şi acestora de nenumărate ori şi nu-i de mirare că aceştia îşi pierdeau cumpătul, numai când treceau prin apropierea casei lui.

   Porecla i-o dăduseră şi anume „Demonul din Puri" era prin urmare cât se poate de îndreptăţită.

   — Fantastic, dumneata posezi o mare capacitate de hipnotizare, domnule Hanu, adăugă acum Marian.

   — Asta aşa-i, râse uşor Hanu, aşa mi-am construit puterea şi faima de care mă bucur. Dumneavoastră v-am prezentat doar ceva lipsit de importanţă, dar totuşi şi asta văd că v-a impresionat. Ţi-aş putea spune doar domnule

Farrow că m-am luptat destul de mult cu puterea voinţei dumneatale.

   — Numai pentru că am fost prevenit, zise Marian politicos. Cu toate acestea, mă miră desigur, că aţi reuşit să mă hipnotizaţi deplin.

   — N-a fost uşor şi cu atât mai mult mă bucur dacă am reuşit. În felul meu, mi-am putut ajuta foarte mult fraţii mei întru credinţă, tocmai pentru că sunt temut. În casa mea veţi găsi permanent adăpost domnule Farrow, dumneata ca şi tovarăşii dumneatale, pe care-i ştiu că sunt tot atât de neînfricoşaţi. Cu toate acestea, deşi curajul nu vă lipseşte, nu v-aş sfătui să ieşiţi în oraş, înainte de-a se termina sărbătoarea carelor. Pelerinii vor pleca apoi din oraş, iar cei care vor rămâne, nu vor cuteza să întreprindă ceva împotriva dumneavoastră. Ştiu ei doar prea bine, că vă aflaţi sub protecţia mea.

   — Oferta este foarte generoasă fără îndoială şi de aceea acceptăm cu recunoştinţă doar câteva zile, continuă Marian politicos. Totuşi să mă ascund ca oaspete în casa dumneatale nu-mi prea dă mâna. Vom proceda aşa, pe timpul zilei nu vom vizita deloc oraşul, încât prinşi în mulţime ne va fi greu să ne apărăm, dar pe timpul nopţii vom îndrăzni totuşi să vizităm interiorul sanctuarului unde se găsesc templele.

   — Am bănuit de la început că nu vă veţi lăsa convinşi. Cel puţin mai aşteptaţi vreun ceas aici, până să plecaţi continuă indianul liniştit. Peste o oră, majoritatea pelerinilor nu vor mai fi pe străzi. Fie vor campa undeva în afara oraşului, fie vor căuta adăpost prin locuinţele cunoscuţilor din oraş. Momentan însă, străzile sunt înţesate.

   — Aşa să fie, consimţi Marian. Oricum vom fi cu mare băgare de seamă. Tocmai de asta, te voi ruga Pongo, să nu ne însoţeşti cu Maha, să rămâi aici pentru a nu atrage atenţia. În caz că nu ne vom înapoia în decurs de trei ore poţi să pleci în căutarea noastră.

   Pongo privi cam pe furiş spre indian, prea plăcut nu părea să-i fie să rămână singur aici cu indianul acesta care produsese o impresie atât de puternică asupra lui, dar în cele din urmă îşi învinse reţinerea, încuviinţă înclinând capul

şi asigurându-ne:

   — Masser se poate baza pe Pongo!

   De fapt nu-l înţelegeam pe Marian. Am fi putut rămâne liniştiţi ca musafiri la Hanu, vreo două zile, acesta n-avea ce să ne strice. Încăpăţânarea asta de-a vizita numai decât oraşul pe timpul nopţii însemna ceva ca o provocare, ca o sfidare a pericolului. Mi se păru c-a hotărât astfel pentru a nu lăsa impresia c-ar fi fost capabil de laşitate, lăsându-se intimidat de gloata aceea de pelerini fanatici provenind din nord.

   Totuşi, întrucât Pongo şi Maha rămâneau ca o acoperire în rezerva noastră, aceasta nu era decât salutar.

   Dac-o fi să ajungem la necaz, va şti el să ne găsească, iar dacă nu, atunci era clar că s-ar fi zis cu noi, pentru că fanaticii în furia lor oarbă, ne-ar fi ucis de-ndată ce le-am cădea în mână. Deasemenea şi Hanu ne oferea oricum protecţie suficient de mare. Îi stăteau la dispoziţie puteri care păreau supranaturale, cucerite doar prin puterea minţii.

   Iată că aveam de-acum doi uriaşi păzitori, care vegheau asupra siguranţei noastre, unul care dispunea de uriaşe puteri fizice, iar celălalt de puteri la fel de mari dar spirituale.

   Totuşi motivele lui Marian încă nu le înţelegeam pe deplin. După ce Hanu ne pofti s-aşteptăm scurgerea timpului până-n momentul plecării în încăpătoarea sa cameră de zi, Marian, zise foarte grav:

   — Nu este deloc, aşa cum s-ar părea a fi o sfidare gratuită pe care o fac prin propunerea de a vizita oraşul în noaptea asta, respect numai promisiunea pe care am făcut- o inspectorului Black. Mâine dis-de-dimineaţă vine Guvernatorul Statului Bengal, aici şi Black se teme că se va încerca un atentat asupra lui sir Edward Hosfield. M-a rugat în mod deosebit că cercetez ce şi cum pentru a descoperi dacă se pune la cale ceva. Ăsta este motivul pentru care vreau neapărat să ies noaptea asta în oraş. Va trebui să vizităm sanctuarul oraşului Jaganath după care să ne îndreptăm spre est. Sanctuarul oricum este în drumul nostru, Robert. Chiar înainte se intrarea în oraş, calea ferată trece peste un defileu prăpăstios, care este foarte bun pentru organizarea unui atentat. Chiar dacă Black a postat acolo sentinele, vreau să mă conving eu însumi că totul este în ordine.

   — Domnule Farrow, asta numesc eu respectarea cuvântului dat, exclamă Hanu entuziasmat ştii prea bine ce pericole te aşteaptă şi cui toate astea nu şovăi s-o faci. În privinţa celor spuse înclin şi-ţi dau dreptate. De data asta au sosit pelerini noi în Jaganath la sărbătoarea carelor, care nu au mai participat pân-acum niciodată la aşa ceva. Chiar şi pelerinii care au luat astăzi atitudine atât de hotărâţi, pot intra în categoria unor atentatori posibili. Aceste triburi luptă de mult prin toate mijloacele la înlăturarea stăpânirii britanice în India şi-abia acum îmi explic şi apariţia dumneavoastră în oraş. Ideea atentatului este foarte verosimilă, pentru că tocmai printr-un astfel de act s-ar putea aprinde flacăra răzmeriţei în mase. Acum însă trebuie să-mi mobilizez toate forţele întrucât numai din întâmplare aţi putea descoperi un atentat îndreptat împotriva guvernatorului. De aceea voi da dispoziţiile necesare oamenilor mei, să vă ajute dacă va fi cazul.

   — Atunci va trebui să fim precauţi şi să-i ducem în eroare chiar pe oamenii dumneavoastră, domnul Hanu, întrucât doar dacă nimeni nu ne recunoaşte vom avea vreo şansă de izbândă în misiunea noastră, spuse Marian zâmbind. Totuşi este plăcut să ştii că ai permanent ajutor în apropiere. Mă bazez totuşi mai mult pe Pongo şi Maha în caz de pericol.

   Hanu se scuză pentru câteva clipe şi părăsi încăperea. Atunci Pongo, care stătuse într-un ungher spuse cu oarecare şovăială:

   — N-ar fi mai bine, dacă Pongo ar urma Masser îndeaproape? Indienii poate ucide Masser imediat, atunci Pongo intervine prea târziu.

   Marian zâmbi pentru că avea aceiaşi percepţie ca şi mine, gândindu-se la sfiala şi stânjeneala camaradului nostru de a rămâne singur în casa indianului, pe care-l bănuia de vrăjitorie. Marian redeveni serios şi zise:

   — Da Pongo, într-un fel ai dreptate. Lăsând la o parte faptul că-ţi este neplăcut să rămâi aici, poate ar fi mai bine să te afli în preajma noastră, dar asta ar implica tot atât de bine să fi la rându-ţi expus atacurilor indienilor. Va trebui să fi cu mare băgare de seamă, dacă ne vei urma îndeaproape.

  — Se-nţelege de la sine, că Pongo va băga bine de seamă, intervenii şi eu, întrucât mă simţeam mai în siguranţă ştiindu-l pe Pongo în apropiere. Dacă va trebui să acţioneze după numai trei ore poate că nu va avea altceva de făcut decât să răzbune moartea noastră. Marian mă aprobă zâmbind şi se întoarse spre Pongo:

  — Bine Pongo, ne vei urma îndată. Vom merge nu prea repede prin oraşul sfânt şi vom trece pe lângă pagoda cea mare părăsind oraşul pe la partea de vest a zidurilor sale. În felul acesta nu ne vei pierde din ochi, chiar dacă nu ne vei vedea tot timpul. Tocmai în oraş, nu va trebui să fi aproape de noi, pentru a nu bate la ochi. După ce-l vom părăsi şi ne vom apropia mai mult de defileul peste care trece calea ferată poţi să te apropii mai mult.

  — Pongo face bine, răsuflă uşurat uriaşul. Masser va fi mulţumit.

  Hanu reintră în încăpere şi Marian îi împărtăşi acum hotărârea noastră ca Pongo să ne urmeze imediat. Bătrânul indian se bucură când auzi de măsurile sporite de siguranţă şi adaugă:

  — Este foarte bine, să aveţi un sprijin puternic la nevoie, chiar în apropiere şi în stare să intervină rapid. Servitorii mei tocmai mi-au raportat că tot oraşul este în fierbere. O astfel de stare de spirit n-a mai fost de multă vreme în oraş. Dacă atmosfera asta încărcată este o stare de spirit ce precede organizarea unui atentat împotriva guvernului, asta nu o pot eu judeca, dar probabil că aşa este. În consecinţă fiţi mereu în gardă, domnilor!

  — Este de la sine înţeles, îl asigură Marian. Acum ar fi timpul să plecăm, întrucât dacă domneşte o astfel de stare de spirit în oraş, este sigur că lucrurile nu se vor calma prea curând.

  — Just! Plecaţi deci şi încercaţi să zădărniciţi un complot asupra guvernatorului. Veţi împiedeca prin asta o vărsare de sânge cum n-a mai cunoscut oraşul Puri, niciodată. Gândiţi-vă ce se va petrece, dacă fanaticii din întreaga Indie

se vor ridica la luptă mobilizându-i şi pe cei şovăitori.

  V-aş fi sfătuit, să nu porţi la dumneata acum brâul fratelui meu Magava, domnule Farrow, pentru a nu-i stârni inutil pe indieni, dar pe de altă parte poate e mai bine aşa. Oricum fanaticilor le veţi bătea la ochii imediat, îmbrăcaţi aşa cum sunteţi în hainele astea europene.

  — Poate c-ar fi mai bine dac-am îmbrăca veşminte indiene, propusei eu. Ne-am strecura oricum mai uşor.

  — Propunerea este bună. Voi dispune să vi se aducă haine potrivite. Atunci dumneata domnule Farrow, poţi purta brâul sub veşmânt. Un moment, vă rog.

  Hanu părăsi încăperea şi se reîntoarse după puţin timp cu un servitor, care purta nişte veşminte albe de mătase, elegante, sub braţ. Cu ajutorul acestuia îmbrăcarăm uşoarele haine indiene peste costumele noastre kaki. Cel puţin nu mai trebuia să ne vopsim feţele întrucât eram suficienţi de bine arşi de soarele tropicului, pentru a nu ne deosebi prea mult în această privinţă de indieni. În afară de asta, bântuiau şi aşa destui indieni mai deschişi la culoare decât majoritatea locuitorilor acestei ţări. Marian îşi încinse brâul sub largul veşmânt alb. La fel făcui şi eu cu al meu, în care-mi erau armele de trebuinţă.

  În felul acesta avea pistoalele la îndemână.

  Înainte de-a pleca nu uitarăm să-l mângâiem şi să-l alintăm pe Maha, ghepardul nostru pentru a se obişnui cu veşmintele noastre indigene şi a le lua mirosul. Marian ţinu să-l mai pună încăodată pe Pongo în gardă, să fie prevăzător.

  Hanu ne conduse într-un colţ al camerei sale de locuit acoperit de-o perdea groasă de preţ şi-o dădu la o parte. Masivul perete construit din blocuri solide de granit ieşi la iveală. Hanu apăsă într-un anumit loc. De-ndată o parte din peretele masiv se dădu-n lături, de fapt o bucată destul de îngustă îmbinată în zidărie şi înaltul indian ne lămuri în şoaptă.

  — Pe aici puteţi s-o luaţi de-a dreptul către orăşelul sfânt. Sanctuarul Jaganath traversaţi-l direct spre vest. Veţi da de o poartă care dă spre o dumbravă, de acolo nu veţi rata perspectiva defileului, care este ţinta dumneavoastră.

Încăodată, fiţi cu ochii-n patru!

   Mulţumirăm încăodată bătrânului indian şi ne strecurarăm prin deschizătura îngustă. În urma noastră nu am auzit nici un zgomot cum aceasta se închidea cu un zgomot uşor.

   Luna răsărise între timp şi-şi revărsa razele sale asupra oraşului sfânt al templelor. Ne găseam acum într-o mică ulicioară mărginită de ziduri şi clădirea masivă a unui templu. Aşteptarăm în linişte câteva minute pentru a ne da seama dacă nu se aude ceva suspect.

   Între timp ochi noştrii se obişnuiră cu întunericul care domnea în ulicioara îngustă, apoi o luarăm spre o ţintă luminoasă mai îndepărtată, care semnifica că acolo se termina perimetru unde erau amplasate templele hinduse.

   Ajunserăm curând la colţul clădirii, de unde se deschidea perspectiva unei străzi largi, care ducea spre vest. Trebuia s-o luăm de-a dreptul înainte, pe urmă treceam pe lângă pagodă, în care erau adăpostite întruchipările sau statuile zeilor Jaganath şi al fraţilor şi surorilor sale. Deşi aveam un ţel precis de urmat, nu ne puteam abţine de-a admira arhitectura construcţiilor veghi, care făceau la lumina lunii o puternică impresie asupra noastră.

   Păşeam fără să ne grăbim unul lângă altul de-a lungul străzii. De două ori trecurăm de-o încrucişare de străzi. Aici am văzut numeroase siluete albe, ce parcă stăteau nemişcate. Poate că erau preoţi cufundaţi în meditaţie, dar totuşi aceste apariţii în lumina lunii creau şi ele o impresie de nefiresc. Moartea era însoţitoarea noastră la fiecare pas, fiindcă eram absolut convinşi că fanaticii nu ne-ar fi iertat dacă întâmplător ne-ar fi descoperit.

   Din nou ajunserăm la o stradă laterală, unde aceste siluete îmbrăcate în alb, erau parcă mai multe ca oricând şi stăteau atât de înghesuite una în alta de parcă s-ar fi pregătit de marş. Primele rânduri ale acestora, dacă erau la vreo zece metri depărtare de noi şi acum le puteam zări strălucirea ochilor venind dinspre bronzul feţelor acestora.

   Unii făcură încercarea de a veni direct spre noi, dar noi ne continuarăm netulburaţi drumul ca şi cum nu ne-ar fi privit deloc asta şi, cu-n oftat de uşurare am constatat c-au

rămas totuşi în urma noastră.

   Hanu avea dreptate. Ceva se cocea aici în oraşul templelor. Poate că în aceste împrejurări ar fi fost mai nimerit să renunţăm la intenţia de a vizita pagoda şi să ne concentrăm eforturile pentru a ajunge mai repede la defileu, acolo unde se pregătea atentatul.

   Am ajuns într-o piaţă mai mare, care era goală şi din care duceau în formă de stea mai multe străduţe laterale. Cu uimire am constatat acum că pe fiecare din aceste străduţe se găseau acele siluete nemişcate din care am mai văzut prosternate, poate, în rugăciune. Numai pe strada care ducea spre vest şi pe care oricum doream s-o luăm nu se găsea nimeni ca şi de altfel în piaţă. Asta-mi părea de la început suspect şi primejdios. Tocmai voiam să-l fac atent pe Marian şi să facem mai degrabă calea întoarsă, când văzui chiar în dreapta mea un monolit minunat care purta portretul zeului Hanuman sub formă de maimuţă.

   Deşi nu mi-a scăpat că şi Marian şovăise pe moment, interesul pentru extraordinara lucrare îi birui şi lui instinctul de conservare.

   În tăcere păşirăm alături înspre colonadă.

O PERFIDIE FĂRĂ SEAMĂN

   ÎN TIMP CE EXAMINAM SOCLUL, construit dintr-o rocă de bazalt, bogat ornamentată, nu mă putut abţine să nu-i şoptesc lui Marian:

   — Ce crezi tu, Mariane, ce pot să-nsemne acei indieni încremeniţi acolo? Pare ciudat, de parcă-ar fi liniştea de dinaintea furtunii. N-ar fi mai bine să ocolim de pe acum zona templelor şi s-o lăsăm pe altădată când pericolul va fi mai mic. Acum trebuie să ne preocupe doar cum să împiedecăm atentatul împotriva guvernatorului. Asta înainte de toate!

   — Ai dreptate! De-aş fi bănuit numai că oraşul templelor este atât de înţesat de indieni şi la ora asta din noapte, poate că n-a fi luat-o pe aici. Acum din nefericire este prea târziu. Să sperăm că printre indienii de aici se găsesc destui adepţi de ai lui Hanu. Haide să mergem mai departe. Cu cât lăsăm templele mai repede în urma noastră cu atât mai bine.

   De-abia ne întoarserăm şi îngheţai. Eram înconjuraţi de un cerc strâns de indieni, care se apropiaseră pe nesimţite. Siluetele păreau că ne pândesc nemişcate din imediata noastră apropiere. Noi rămăseserăm pe moment de- asemenea nemişcaţi.

   Speram din tot sufletul ca şoaptele pe care ni le spuseserăm în germană adineaori să nu fi fost auzite. Din spirit de prevedere îmi plecai capul astfel încât marele turban pe care mi-l dăduse servitorul lui Hanu să-mi mascheze cât mai bine faţa. Privirile piezişe pe care le aruncai în lături, m-au făcut să observ că şi Marian a făcut la fel. Un indian mic de statură dar din ale cărui mişcări se putea deduce hotărâre şi îndemânare păşi acum înainte.

   — Cine sunteţi, vorbi el în limba hindu, ce căutaţi aici? M- am hotărât să nu răspund nimic pentru că deşi înţelegeam bine limba nu eram în stare în afară de câteva frânturi s-o vorbesc cât de cât şi luând cuvântul, m-aş fi trădat cu siguranţă.

   Marian nu se găsea în situaţia mea, deoarece el vorbea hindu, destul de fluent. Dar şi el preferă să tacă, scutură numai capul, în timp ce cu mâinile făcea mişcări de apărare. Asta era o bună stratagemă pentru că acum cel ce ne întrebase putea crede că noi ca pelerini am făcut un legământ al tăcerii, aşa cum se întâmplă adesea în India. Micuţul indian aşteaptă puţin şi-apoi vorbi din nou:

   — Vreţi să ne faceţi să credem c-aţi făcut un jurământ al tăcerii. Dar atunci n-ar fi trebuit nici să vorbiţi în limbă străină. Vă întreb încăodată: Cine sunteţi şi ce căutaţi aici?

   Din nou se folosi Marian de un truc care spera să ne salveze. El spuse simplu - în germană şi foarte repede:

   — Suntem pelerini dintr-o ţară străină, am venit Jaganath, pentru a vedea sanctuarul.

   Găselniţa lui Marian păru să prindă, pentru că acum inchizitorul nostru păşi deoparte, surprins oarecum şi începu să vorbească în şoapte cu consângeni săi. Marian păşi calm spre el, în timp ce eu îl urmam de-aproape. Puteam să ne salvăm din situaţia neplăcută numai prin îndrăzneală şi prezenţă de spirit.

   Şi pentru început impertinenţa noastră păru să dea roade. Indienii înlesnindu-ne să trecem printre ei. Nu-mi era deloc plăcut ştiind că-n orice clipă unul dintre ei ne-ar putea străpunge cu pumnalul, dar Marian şi intrase între primele rânduri ale indienilor.

   Îmi bătu acum la ochi că un indian înalt şi zvelt îşi croi drum printre ceilalţi se apropiase de primul indian care vorbise şi-i şopti ceva repede la ureche. Înainte ca noi să fi putut bănui ceva rău din partea lui, acesta se-ndreptă spre noi spunându-ne în limba germană:

   — Sunteţi germani. Eu am fost prizonier în Germania.

   Micul indian strigă cu-o voce impetuoasă câteva cuvinte

care mă făcură să-mi duc mâinile numai decât la cingătoare unde-mi ţineam armele. Marian făcu la fel. Mai auzii câteva cuvinte spuse pe un ton de mânie şi-n clipa următoare se făcu întuneric în jurul meu, unul dintre indieni îmi aruncase peste cap un voal care-l strânse atât de tare, încât de-abia puteam respire. Concomitent tot cu ajutorul voalului am fost tras în jos în timp ce mâini puternice şi viguroase mă înşfăcară cu putere, imobilizându-mă. Înainte de a mă putea apăra, mâinile mi-au fost duse la spate şi legate cu sfori trainice.

   La fel procedară şi cu Marian şi-apoi îmi legară mâinile de acesta din urmă şi ca o vită dusă la tăiere, cu sforile fine pătrunzându-mi până la os, fui transportat de acolo.

   Nu era nevoie să urcăm treptele zeului Jaganath. Mi-am dat seama că atacatorii mei mă duceau undeva în stânga pagodei. Drumul nu a durat mult. Curând am fost pus pe picioare, un braţ zdravăn îmi încleştă beregata şi strânse cu putere. Regretai acum că pe timp ce eram transportat nu am cerut ajutor prin strigăte. Chiar dacă voalul greu mi-ar fi înăbuşit vocea, totuşi Pongo ar fi putut auzi strigătele mele şi s-ar fi putut orienta mai târziu. Adevărul este că nu am vrut ca prin strigătele mele să le sugerez indienilor că mă aşteptam la vreun ajutor de undeva sau că acesta era chiar în apropiere.

   Acum era prea târziu. Mâna care-mi înşfăcase beregata îmi lua respiraţia şi aşa că, deschizând gura la maximum, de-abia puteam trage puţini aer cât să nu mă sufoc.

   Voalul mi-a fost luat de pe ochi: în acelaşi moment un căluş zdravăn îmi umplu gura, un căluş pe care mi-l legară cu sfoară pe după ceafă, atât de tare încât nici vorbă să-l împing cu limba afară. Totuşi, a simţeam oarecum mai uşurat, de îndată ce slăbise strânsoarea din jurul gâtului meu. Strângerea de beregată a fost după cum realizam doar o măsură de prevenire pentru a-mi vârî căluşul în gură fără a fi în stare de-a scoate vreun sunet. Era totuşi un semn că atacatorii noştri n-aveau intenţia să ne ucidă pe loc, pentru că în acest caz nu şi-ar fi dat osteneala să ne pune căluşe.

   Pentru noi acest răgaz de timp însemna totul, pentru că Pongo va face tot ce-i va sta în putinţă să nu ne lase de izbelişte. Chiar dacă am fost numai puţin duşi pe sus de indieni, aşa încât lui Maha îi va veni fără îndoială greu să ne ia urma, uriaşul Pongo va găsi-o el în cele din urmă. Aşa dar mă simţeam destul de liniştit, acum când îmi dădeam seama că zăceam într-un fel de curte înconjurată de ziduri înalte, în care se găseau şi cele trei care, care serviseră la transportul zeităţilor Jaganath-ului, ai zeului însuşi şi ale surorilor lui.

   Lângă mine stătea legat Marian. Eram atât de strâns legat încât o încercare de evadare sau o oarecare rezistenţă era cu desăvârşire exclusă, ca să nu mai vorbim de faptul că mâinile şi picioarele ne erau legate fedeleş.

   Micuţul indian care ni se adresase prima dată stătea în faţa noastră şi ne examina cu un zâmbet ironic. Plănuia ceva deosebit cu noi pesemne pentru că ceilalţi indieni care-i stăteau prin preajmă rânjeau satisfăcuţi ca şi cum aşteptau o mare bucurie.

   Acum indianul luă cuvântul şi ne vorbi de data asta într-o engleză destul de bună:

   — Ei, domnilor, pot de-acum presupune că cel puţin înţelegeţi englezeşte!

   Întrucât el se uita la noi ca şi cum ar fi dorit un răspuns şi cum întrebarea lui nu fusese retorică înclinarăm capul, în semn de răspuns.

   — Foarte bine, voi putea cel puţin să vă lămuresc soarta care vă aşteaptă acum, continuă indianul. Ce-aţi căutat aici îmbrăcaţi în haine indiene, nu mă interesează. Oricum numi veţi spune adevărul. Pentru mine esenţialul rămâne că, aici în toiul nopţi, v-am prins spionând în chiar preziua eliberării ţării noastre, India, mascaţi în haine indiene. Şi mai important pentru noi rămâne faptul că purtaţi brâul şi arătă spre Marian, care a aparţinut unuia dintre cei mai mari duşmani ai noştri. Ştim cum aţi ajuns în posesia lui. Aţi mijlocit ca Magava înainte de moarte să dea ordine care au avut atâtea consecinţe nefaste pentru noi. Pe deasupra purtătorul unui asemenea brâu devine el însuşi unul dintre conducătorii acestei secte blestemate care pactizează chiar cu stăpânitorii Indieni de astăzi. Că trebuie să muriţi este absolut clar. Ne-am gândit însă la o moarte cât mai potrivită rangului vostru, la o moarte care va face toate onorurile unor oameni care deţin o asemenea poziţie.

   Indianul îşi terminase cuvântarea şi ne examina din nou, pentru a ne cerceta. Se înşela amarnic dacă credea că ne-a speriat prin tot ce a spus. Ştiam noi prea bine că nu ne aştepta o moarte uşoară în cazul că le vom cădea în mâinile fanaticilor. Bucuria de a ne arăta înspăimântaţi nu voiam să le-o facem în nici un caz.

   Micuţul indian mai aşteptă puţin uitându-se la feţele noastre, înainte de a izbucni pe un ton iritat:

   — Să nu credeţi cumva domnilor că glumesc. Trebuie să fiţi daţi morţii şi încă unei morţi groaznice. Vedeţi carele acelea de acolo, pe care mâine după ce guvernatorul şi suita sa vor fi distruşi, vom transporta în triumf portretele zeităţilor noastre de-a lungul oraşului până spre malul mării. Ia uitaţi-vă bine la roţile alea uriaşe!

   Fără voie mi-am întors privirea asupra celor opt roţi uriaşe ale primului car, fiecare de câte doi metri în diametru.

   În vremurile de odinioară, mulţi fanatici se aruncau de bună voie înaintea acestora şi se lăsau zdrobiţi numai pentru a onora prin moartea lor zeităţile întruchipate pe care le transportau. În cele din urmă englezii au interzis cu desăvârşire acest ritual barbar.

   O bănuială se instală în interiorul meu cu privire la moartea care ne aştepta şi la modul cum avea să vină. Un fior de groază mi-a cuprins şira spinări. Atunci indianul reluă batjocoritor.

   — Vedeţi domnilor că roţile ajung până la jumătatea covoarelor care acoperă carele. Nimeni nu va observa că pe partea de sus a acestora pe două roţi va fi legat câte un corp omenesc. Când roţile vor fi puse în mişcare, nimeni nu le va putea opri atât de repede - chiar dacă acestea - corpurile vor deveni vizibile. Înainte de a se mai putea petrece ceva, veţi dispărea sub roţi. Încet de tot, dar mai întâi cu picioarele!

   Dacă n-am fi avut încă speranţa în Pongo şi puternicul Hanu acea zugrăvire a morţii noastre, aşa cum numai un creier asiatic ar putea s-o născocească poate ne-ar fi scos din simţiri.

   Aşa însă indianul nu avu satisfacţia da vedea teama zugrăvită pe feţele noastre. Şi din nou răbufni cu mânie în glas.

   — N-o să mai fiţi atât de nepăsători când mulţimea de pelerini se va îmbulzi să tragă carul şi roţile se vor fi pus în mişcare şi trupurile vă vor aluneca în jos pentru a fi sfărâmate. Gândiţi-vă la asta noaptea asta care, vă mai rămâne la dispoziţie. Vom da mâine şi prima lovitură guvernatorului şi oamenilor săi, care vor fi eliminaţi odată pentru totdeauna. Chiar dacă poliţişti vor sta de pază la defileu, nu acolo se va produce deraierea trenului. Chiar dacă acolo ar fi mai potrivit s-o facem. Ştim prea bine că tocmai de aceea locul va fi mai bine păzit. Dar cu un kilometru mai înainte nu vor bănui nimic. Când rachetele luminoase vor da semnalul că lovitura a fost dată, toţi străinii albi din oraş vor fi lichidaţi. Nici chiar Demonul din Puri nu vă va putea salva.

   Pentru noi neprevederea indianului care certificase producerea atentatului şi ne trăda şi locul unde urmează să aibă loc era de-o imprudenţă covârşitoare.

   Pe de altă parte ne indica că abia dimineaţa zilei următoare urma să fim jertfiţi. Poate că pe alţii i-ar fi impresionat astfel siguranţa indianului, care ne trăda totul fiind sigur că n-o să ajungem să-l deconspirăm, noi eram însă siguri că Pongo ne va da de urmă. Dacă acest lucru se va produce vom avea timp suficient pentru a împiedeca şi proiectatul atentat.

   Aproape că-mi venea să mă trădez schimonosindu-mi faţa a batjocură dar apoi îmi dădui seama şi-mi holbai ochii, de parcă aş fi fost înspăimântat de moarte. Dacă viclenia asta îmi reuşise sau nu îmi fu dat să mă conving imediat. Indianul care mă urmărise foarte atent râse puternic acum şi-mi zise mulţumit:

   — Aşa dar domnul nu se mai simte aşa de bine acum. Şi celălalt va simţi spaima de-ndată ce va veni vremea şi zorii vor fi sosit. Voi merge chiar lângă car, domnilor şi mă voi bucura la auzul primelor voastre strigăte.

   Micuţul indian, care se dovedea atât de crud în natura sa, strigă acum câteva cuvinte însoţitorilor săi. Imediat se stârni o agitaţie ca din senin, unii aduseră frânghii suplimentare, alţii traseră covoarele astfel încât să acopere roţile.

   În cele din urmă furăm înşfăcaţi cu brutalitate şi târâţi spre care. Marian stătea în stânga mea şi-l puteam vedea cum indienii îl ridică în sus pentru a-l răstigni pe coroana roţi uriaşe.

  Apoi fu rândul meu să fiu ridicat pe sus pentru a-mi aplica un tratament asemănător. Funii solide şi flexibile mă ţineau atât de strâns de roată încât nu-mi puteam mişca nici mâinile nici picioarele nici măcar cu-n centimetru. Cu cruzime şi rafinament fanaticii ăştia ne legară de roţi în aşa fel încât picioarele noastre ieşeau mai în faţă. Când carele se vor pune în mişcare, roţile vor începe să ne zdrobească de jos în sus. Timp de lungi secunde mă chinui gândul îngrozitor, ce se va întâmpla cu noi dacă Maha nu va reuşi să ne dea de urmă. Vom fi purtaţi o bucată de drum de care, iar indienii care vor alerga în urma noastră vor acoperi fără îndoială şi urmele pe care le-am făcut. Dar oare Pongo nu va fi sortit unei morţi asemănătoare în caz că va fi prins?

  Dacă ştiau cum am ajuns în posesia brâului lui Magava, era imposibil să nu ştie şi de contribuţia esenţială a lui Pongo al nostru.

  Încercai să-mi alung din minte gândurile astea chinuitoare. Pongo nu se va lăsa prins aşa de uşor; va şti el cumva să dejoace planurile acestor sceleraţi. Apoi mai era şi Hanu, a cărui putere era poate chiar mai mare decât o bănuia că este micuţul nostru indian, călăul nostru. N-a spus el oare că oamenii săi vor sta necontenit în preajma noastră? Poate că aceştia ai şi fost martori la tot ce ni s-a întâmplat şi-acum lucrează la eliberarea noastră.

  Fireşte s-ar putea ca fanaticii să instaleze o pază foarte puternică aici lângă care, cu care oamenii lui Hanu vor avea de furcă nu glumă. Sigur că vom fi permanent în umbra morţii pentru că fanaticii chiar dacă se va ajunge la o luptă ar putea să ne înjunghie înainte de-a da bir cu fugiţi.

  Începui să mă enervez pe mine însumi. Altădată chiar în situaţii mai deznădăjduite nu-mi pierdeam cumpătul atât de uşor. Acum însă parcă toate îndoielile din lume începeau să- mi dea târcoale. Poate că era de vină şi sentimentul grozav că dacă eliberarea noastră nu reuşea, a doua zi se va da semnalul unei băi de sânge nemaiîntâlnită în oraş care nu va fi decât prologul unei răscoale generale în toată India.

  Acum ştiam unde va avea loc atentatul asupra guvernatorului şi mai ştiam că acesta va fi semnalul dat pentru măcelărirea tuturor europenilor din Jaganath.

   Deodată se-ntunecă în faţa ochilor mei. Indienii coborâseră covoarele care ajungeau până la osiile uriaşe şi ne fereau de privirile celorlalţi. Fanaticii îşi calculaseră prea bine mişcările. Odată puse roţile în mişcare şi noi odată ajunşi sub acestea era prea târziu pentru o salvare în ceea ce ne privea. Carul greu, odată pus în mişcare nu se putea opri atât de repede din cauza inerţiei.

   Mă trudeam din răsputeri să-mi dau seama dacă indienii aveau de gând să se-ndepărteze şi dacă lăsau paznici aici lângă care. Dar indianul mititel, cunoştinţa noastră nu ne lasă fără răspuns. Voia să mai simtă încăodată gustul răzbunării şi a victoriei depline asupra noastră.

   Se aplecă şi strigă sub covorul greu:

   — Domnilor, vă doresc o noapte plăcută. Aş lăsa cu plăcere o gardă aici să păzească şi să zădărnicească orice încercare de evadare dar asta ar bate la ochi preoţilor care nu cunosc planul nostru. Dar ştiu prea bine că nu vă puteţi elibera. Aşa dar, până mâine dimineaţă! Vă voi trezi la timp pentru a vă anunţa sosirea pelerinilor.

   Mai auzii cum indienii se-ndepărtează de lângă care. Mergeau probabil spre vest pentru a distruge şinele căii ferate şi pentru a aşeza capcana pentru poliţiştii care păzeau la defileu.

   Cuvintele spuse la despărţire de indian erau pline de cruzime întrucât el ştia prea bine că singuri nu ne-om putea elibera niciodată.

   Indienii aceştia cunoşteau meşteşugul. Eram legaţi atât de strâns de roată încât nici cel mai puternic om din lume n- ar fi izbutit în aceste condiţii să-şi rupă funiile de piele cu care fusesem legaţi.

   Dacă cineva ar fi încercat totuşi mai curând ar fi înnebunit în deznădejdea-i decât să reuşească s-o facă cu adevărat.

   Prin urmare nu mi-am irosit forţele fără sens într-o inutilă încercare. Poate că ma aveam nevoie de ele dacă Pongo ne va veni în ajutor. Ascultam de-acum cu mare atenţie dacă nu cumva se şi apropia uriaşul pentru a încerca eliberarea

noastră.

  Dar ne fusese dat ca lucrurile să se petreacă cu totul altfel decât am gândit noi.

IV

PUŢINĂ LIBERTATE

  SE MAI SCURSE O JUMĂTATE DE ORĂ. Începură să mă chinuie cele mai negre gânduri. În sfârşit auzii nişte zgomote uşoare. Nu putea să fie decât Pongo care dăduse de urma noastră cu ajutorul lui Maha al nostru. Mi-ar fi plăcut să-mi fac auzită prezenţa prin strigăte dar căluşul numi permitea. Pe de altă parte n-aveam certitudinea că într- adevăr era Pongo. Era foarte posibil ca să mai fi rămas nişte fanatici, care să ne provoace astfel, pentru a râde de noi.

  Deodată, de undeva de jos, de la marginea covorului greu se auzi o voce:

  — Sahibi?

  Asta era salvarea noastră. Simţii o vie recunoştinţă pentru Hanu şi oamenii săi. Numai de la aceştia putea veni salvarea, sau tot mai era o cursă a fanaticilor?

  Mintea mea gândea cu febrilitate, dacă să mă fac cumva auzit sau nu. De la Marian nu veni nimic. Din nou se auzi vocea de adineaori, acum şi mai imperativ:

  — Sahibi!

  Marian scoase un strigăt înăbuşit de sub căluşul său, îi urmai pilda numaidecât. Covorul greu a fost ridicat, se auzi o exclamaţie de groază, întorsei capul şi am văzut nişte siluete albe care se aplecau asupra noastră, tăindu-ne legăturile imediat. După ce m-au repus pe picioare, încă mă clătinam, dar am fost sprijinit numai decât de către doi indieni. Fusesem atât de strâns legat încât sângele nu mai circula şi membrele-mi erau amorţite.

  Alţi doi indieni începură să-mi maseze braţele şi picioarele şi-o făcură cu atâta îndemânare încât nu după mult timp eram stăpân pe deplin asupra facultăţilor mele fizice. Muşchii mă ascultau din nou.

  Un indian păşi înaintea noastră, făcu o plecăciune adâncă şi spuse într-o engleză corectă.

  — Sahibi, am văzut cum v-au luat prizonieri şi cum aţi fost legaţi, dar nu v-am putut elibera mai curând, întrucât fanaticii s-au aţinut mereu prin preajmă. Acum au plecat spre vest. Vom rămâne încontinuu în apropierea dumneavoastră. Hanu ne-a poruncit asta.

  — Vă mulţumesc mult. Ne-aţi salvat vieţile. Dar unde este însoţitorul nostru negru împreună cu ghepardul?

  — Nu l-am văzut răspunse repede indianul.

  Era destul de ciudat. Pongo trebuia deja să fi fost aici. Fără un motiv foarte întemeiat Pongo al nostru n-ar fi întârziat cu nici un chip şi nu ne-ar fi scăpat din ochi. Să i se fi întâmplat ceva lui Pongo?

  — Marian n-ar trebui să vedem unde a rămas Pongo, îl întrebai pe Marian deodată.

  — Nu Robert. Mai întâi trebuie să ne gândim cum să zădărnicim atentatul împotriva guvernatorului şi să- mpiedecăm masacrul care va urma, zise prietenul meu, devenind foarte grav. Abia pe urmă vom pleca în căutarea lui Pongo. Cred că are un motiv bine întemeiat, dacă încă nu este aici. Nu cred să fi căzut şi el în mâinile fanaticilor, altfel aceştia s-ar fi lăudat fără îndoială cu isprava lor.

  Asta cam aşa era. Hanu la reţinut pe prietenul nostru în ultimul moment. Nu trebuia să mai zăbovim prea mult, era vorba doar de salvarea câtorva oameni şi de împiedecarea măcelului care va urma.

  — Putem să părăsim şi noi oraşul templu prin poarta de la vest? se interesă Marian pe lângă indianul care ni se adresase. După ce vom ieşi din perimetrul templelor nu va mai fi necesar să fiţi aşa de aproape în urma noastră. Dacă scăpăm de aici vom putea să ne purtăm, afară, singuri de grijă.

  — Sahibii să poruncească şi noi vom urma instrucţiunile lor. Dar Hanu ne-a poruncit şi el ca să supraveghem oraşul, continuă indianul făcând încă odată o adâncă şi ceremonioasă plecăciune. În afara oraşului sfânt, alţi fraţi vă vor ajuta la nevoie.

  — Să sperăm că vom fi cu mare băgare de seamă. În sfârşit încăodată mii de mulţumiri pentru ajutorul dat la salvarea noastră.

  — Nu ne-am făcut decât datoria sahib şi, după ce făcu o nouă plecăciune se retrase.

  Într-o clipă dispăru apoi, împreună cu oamenii săi. Se pricepeau să se facă nevăzuţi, fără să sesizăm, încotro o luaseră.

  — Foarte eficient, exclamă Marian apreciativ. Hanu pare să dispună de servitori excelenţi pregătiţi. Haide repede Robert, să-i dăm de ştie lui Black.

  Curând părăsirăm curtea interioară a templului unde era să fim jertfiţi unei morţi îngrozitoare, ajunserăm din nou în piaţa în acre am fost prinşi şi acolo unde admiraserăm cu nesăbuinţă monolitul de granit.

  Înainte de a păşi în piaţetă, spionaserăm în toate părţile pentru a depista vreun zgomot de orice natură, străpunserăm cu privirile fiecare colţ mai ascuns şi mai puţin luminat, pentru a descoperi la timp vreun duşman care c-ar fi putut ascunde acolo.

  Dar oamenii lui Hanu făcuseră o treabă bună, nu erau duşmani prin preajmă, plecaseră cu toţi spre vest. Deci în interiorul oraşului templelor eram acum în siguranţă mai ales că eram siguri că oamenii lui Hanu ne urmăriseră şi că erau peste tot. De fapt pericolul va începe abia după ce vom păşi pe poarta de vest a oraşului şi ne vom găsi în zona grădinilor şi pădurilor învecinate oraşului.

  Păşirăm mai cu sârg spre poartă, dar neomiţând să ne mascăm trecerea, să rămânem cât mai mult posibil în umbra clădirilor templelor şi pândind un timp la fiecare colţ de stradă.

  Ajunserăm netulburaţi până la poarta de vest, care stătea larg deschisă. Pe deoparte o uşurare pentru noi pe de altă parte un semn de îndoială întrucât bănuiam o cursă. Era aşa de tentantă ca o cursă de şoareci. Ne oprirăm să examinăm poarta, zise Marian.

  — Se poate ca fanaticii să fi dat năvală pentru a ajunge cât mai repede la defileu şi la locul unde intenţionau să provoace atentatul. Atunci s-ar explica de ce poarta a rămas larg deschisă.

  S-ar putea ca toate porţile care duc în interiorul oraşului templului să fie deschise pe timpul nopţii pentru a înlesni pelerinilor pătrunderea acolo şi pe timp de noapte.

  Ritualurile indiene sunt foarte diferite de la o regiune la alta şi aici totul e posibil. Ar trebui să cunoaştem obiceiurile

locale şi încă foarte bine.

   Păcat, dac-aş fi ştiut, l-aş fi întrebat pe Hanu despre toate astea.

   Tresărirăm speriaţi când în spatele nostru se auzi o voce:

   — Sahibi!

   Un indian înalt şi zvelt, răsări ca din pământ înaintea noastră, dar a cărui faţă n-o distingeam întrucât nu era în bătaia razelor de lună.

   Mâinile noastre alunecară spre paturile pistoalelor. Dar indianul făcu un gest liniştitor şi zise repede:

   — Sahibi, vin din partea lui Hanu. Trebuie să-i conduc pe sahibi la el. E chiar în apropiere.

   Asta este cu totul altceva. Probabil a aflat de la oamenii săi că noi ne-ndreptăm spre poarta de vest.

   — Unde se găseşte Hanu, întreabă din prevedere Marian.

   — Lângă clădirea templelor, lângă poartă veni răspunsul prompt al indianului, după o adâncă plecăciune de respect.

   — Mi-e îngăduit să conduc pe sahibi?

   — Fără a mai aştepta răspunsul nostru, păşi înainte. Îmi trecu prin cap pentru câteva secunde de ce oare n-a venit însăşi Hanu în întâmpinarea noastră, apoi, m-am gândit că poate sentinelele fanaticilor se găsesc pe undeva prin apropiere. Poate că Hanu cunoştea vreun drum pe unde îi vom putea evita mai bine, în caz că fanaticii ar fi lăsat totuşi oameni la posturi de observaţie.

   Întrucât Marian şi păşea deja voiniceşte în urma indianului mă hotărâi să-i urmez pilda. Nici nu am mai avut timp să-mi exprim îndoielile care mă munceau, camaradului meu că şi ajunserăm la poarta de unde începeau construcţiile templelor.

   Conducătorul nostru şi dispăru pe poartă. Aceasta era pentru noi de bun augur. În acţiunile noastre aventuroase nu era niciodată bine să laşi necunoscuţi în urma ta, chiar dacă vin cu cele mai călduroase recomandări.

   Ajunserăm în sfârşit într-o alee cu desăvârşire pustie. Numai câteva perdele grele şi groase ce atârnau de pereţi indicau că acolo există intrări în încăperi colaterale.

   Tânărul indian care avea o faţă mândră şi îndrăzneaţă aşa cum mi-am putut da seama de-ndată ce lumina razelor de lună i-au căzut întâmplător pe faţă, trase una din grelele perdele deoparte, spunând:

   — Vă rog sahibi, Hanu vă aşteaptă.

   Omul nu învaţă niciodată destul de la viaţă. De-ndată ce individul făcu o plecăciune, observai din întâmplare o strălucire ciudată a ochilor săi. Voiam tocmai să-l fac atent pe Marian, îmi şi dusei mâna la patul pistolului meu, când ridicai privirea l-am văzut într-o încăpere de mărime mijlocie pe bătrânul Hanu, care părea să stea pe un scaun de piatră aplecat asupra unei cărţi străvechi.

   Am uitat de-ndată de privirea perfidă a indianului şi-am păşit în încăpere. Marian mi-o luase deja înainte. Hanu nu ridică capul la intrarea noastră, ba mi se păru chiar că şi-l adânci în carte. Asta-mi dădu de gândit. Toate bănuielile mă năpădiră. Marian îşi drese glasul şi când Hanu nu făcu în continuare nici o mişcare, spuse:

   — Mulţumesc de ajutorul dat prin oamenii dumitale. Ne- au scăpat dintr-o situaţie tare neplăcută. Trebuie să ajungem la calea ferată, se pregăteşte un atentat şi acum, cunosc bine locul. Fanaticii în bucuria lor de-a ne fi prins sau trădat singuri. Poţi să ne arăţi pe unde ar fi mai nimerit s-o luăm pentru a ocoli sentinelele puse de atentatori?

   Şi unde a rămas Pongo al nostru?

   În sfârşit corpul lui Hanu se mişcă. Încetul cu încetul îşi ridică el capul acuma şi când lumina căzu din plin pe faţa lui am recunoscut dintr-o privire ce mare greşeală făcusem, întrucât nu Hanu stătea la masă acum ci un alt indian bătrân, care semăna la păr şi la barbă uimitor cu „Demonul din Puri".

   Faţa sa avea culoarea deschisă a oamenilor din nord. Trăsăturile mândre erau schimonosite. Îşi arată dinţii albi strălucitori când îşi strâmbă buzele într-un râs ironic.

   Oricât de repede mi-am dus mâinile la pistoale, potrivnicii noştri prevăzuseră totul. În timp ce Marian vorbea cu pretinsul Hanu indieni mlădioşi se strecuraseră în spatele nostru. Poate că străvechea clădire a templelor avea deschizături şi intrări în zidurile groase, din care probabil că dăduseră năvală. În momentul în care indianul îşi ridica capul de pe bucoavna lui, eram cu desăvârşire lipsiţi de apărare. Din nou lanţuri fine ni se încolăciră în jurul gâtului. Furăm trântiţi cu atâta putere la pământ încât pentru o clipă crezui că-mi zboară capul din loc.

   Durerea care-o resimţi când laţul mi se strânse atât de brutal şi chiar am crezut că mi-am pierdut pentru moment cunoştinţa. Scurtul răgaz în care mă luptam să-mi vin în fire de pe urma durerii a fost folosit de indieni care-mi legară mâinile la spate atât de strâns, încât în primul moment am crezut că funiile de piele mi-au tăiat carnea până la os. În momentul următor un căluş îmi fui înfundat în gură aşa de mare încât, de-abia mai puteam respire. De-abia când căluşul îmi fu legat la ceafă printr-o sfoară subţire dar trainică laţul sugrumător de pe gât slăbi. De-abia-mi recăpătasem oarecum cunoştinţa şi-mi venisem puţin în fire, că şi fui aruncat la pământ la picioarele bătrânului Indian, care se ridicase între timp liniştit de la masă şi acum ne privea batjocoritor.

   Îmi venea să mă năpustesc asupra acestuia, indiferent de consecinţe, atât de furios şi umilit mă simţeam. Dar braţe de fier mă apucaseră, aşa de strâns încât rămăsei doar cu intenţia. Într-o clipă îmi fu petrecută o funie pe sub picioare. Eram din nou fără apărare.

   Indianul care stătea lângă masă râse puternic şi zise:

   — Sahibi, aproape ce ne-aţi fi scăpat printre degete, datorită ajutorului acestor blestemaţi adepţi ai lui Hanu. Cei vinovaţi de scurta voastră evadare, vor avea soarta care vă era hărăzită vouă chiar dacă sunt oamenii mei. Vor sfârşi sub roată! Ceilalţi însă care v-au adus din nou în stăpânirea mea vor fi răsplătiţi cum se cuvine.

   Făcu o pauză şi-apoi vorbi cu câţiva din indienii care ne însoţeau. Râse apoi şi continuă:

   — Sahibi, am să vă fac o mărturisire, care vă va bucura. Nu veţi fi nevoiţi să muriţi singuri ci veţi avea companioni: negrul uriaş şi Hanu. I-am prins şi pe cei doi. Se găsesc amândoi în defileul atât de bine păzit de poliţiştii englezi. Acolo veţi muri împreună. Englezii vor descoperi trupurile voastre, îndată ce-or să apară zorile. Dar atunci o să fiţi cu toţii morţi. Mişcarea noastră nu mai poate fi zădărnicită. Am auzit că sunteţi germani. Pe germani i-am stimat întotdeauna pentru că au luptat vitejeşte între 1914-1918 împotriva duşmanului nostru de moarte. Păcat c-aţi devenit prieteni cu ajutoarele britanicilor între timp.

   Din nou indianul făcu o pauză şi ne pândi reacţiile. Dacă ţinea la convingerile sale, poate că pentru noi s-o găsi în cele din urmă o portiţă de salvare. Dacă i-am fi lămurit că vreau să lupt în continuare de partea lor, atunci cu siguranţă am fi fost eliberaţi şi ni s-ar fi acordat din nou respectul cuvenit. Poate că unii s-ar fi agăţat de această posibilitate, fie ea cât de mică, pentru că nu este plăcut să mori, de-o moarte aşa cum numai mintea unor asiatici poate scorni.

   Pentru noi, această posibilitate de trădare nu se putea lua în nici un caz în discuţie. Ştiam asta atât în ce mă priveşte cât şi în ce-l privea pe Marian. Poate că cuvintele bătrânului indian să nu fie decât o nouă capcană în care s- ascundea o nouă grozăvie. Puteam să ne facem speranţe destule pentru ca indienii să ne strivească şi psihic, bătându-şi cu atât mai mult joc de noi.

   O cută de-ngrijorare brăzdă fruntea vârstnicului indian, probabil că s-aştepta la o schimbare a fizionomiilor noastre, o încuviinţare sau o tresărire de bucurie ceva de felul acesta. Vocea sa sună foarte aspră, când continuă:

   — Sahibi, văd că n-aţi înţeles vorbele mele. Sunteţi duşmanii englezilor, aţi luptat în marele război împotriva lor. Vreţi acuma să deveniţi prietenii acestora? Nu vreţi să vă folosiţi de ocazia de a le plăti acestora şi-a răzbuna totul? Puterea englezilor se clatină pe tot globul. Marea Britanie va ceda poziţie cu poziţie de-ndată ce India se ridică. Nu vreţi să luptaţi împreună cu noi? Dacă da, atunci faceţi-mi numai semn. Ştiu că germanii îşi ţin cuvântul dat. Dacă sunteţi de acord, veţi fi eliberaţi de-ndată, deasemenea şi negrul. Veţi căpăta ranguri înalte în rândurile oamenilor noştri. Vreţi să vă alăturaţi nouă, în lupta noastră?

   Bătrânul indian se ambalase atât de mult în încercarea lui de-a ne convinge încât se ridicase la ultimele cuvinte în picioare. Ochi săi scăpărau parcă scântei privind spre noi. Trebuia să-l dezamăgim pentru că într-adevăr avea dreptate când spunea că nemţii îşi ţin întotdeauna cuvântul dat. Noi i-am promis deja inspectorului Black că vom veghea la siguranţa vieţii guvernatorului.

   Aşa dar, răspunsul nostru fu o scuturare din cap, care însemna refuzul nostru de cooperare. La început nu-i venea să creadă că i-am respins propunerea pentru că continuă după o scurtă pauză:

   — Sahibi, vă spun, înclinaţi capul a încuviinţare. Veţi fi liberi imediat. Altfel vă aşteaptă moartea. Vreau să luptaţi cu noi împotriva englezilor!

   Din nou obţinu refuzul nostru chiar dacă i-am fi urât pe englezi cu această răscoală generală nu voiam să avem nimic în comun.

   Bătrânul închise pentru o clipă ochii. Nu-i venea să creadă că doi oameni sortiţi morţii sunt în stare să refuze o propunere mai mult decât generoasă şi să prefere în locul vieţii sfârşitul groaznic.

   Poate că auzise de noi şi de-aceea dorea mai mult să ne câştige de partea lui, pentru că ştia că i-am aduce în viitor servicii nepreţuite. Trebuia acum să-şi reprime o mare dezamăgire înainte de a ne încredinţa morţi.

   În sfârşit îşi deschise ochii. În ei se oglindea o întreagă lume de mânie şi ură.

   — Bine, v-am promis că vă conduc la Hanu. Haideţi, îl veţi vedea curând. Apoi veţi rămâne pentru totdeauna cu el. Îmi pare rău că întâlnirea cu „Demonul din Puri" a decurs altfel de cum v-aţi aşteptat.

   Râse scurt şi spuse câteva cuvinte oamenilor săi, care ne târâră cu ei. Picioarele noastre fură legate la spate foarte strâns.

   Din nou am fost transportaţi legaţi fedeleş, ce de-abia ne puteam mişca, ba nu ne puteam mişca de loc, iar căluşul din gură nu ne permitea să scoatem nici un sunet.

   Înainte de-a fi duşi din clădirea templelor, fanaticii ne aruncară pe cap voaluri grele, astfel încât nici nu ne dădeam seama încotro eram duşi, ca să nu mai spun că de- abia reuşeam să respirăm. Bătrânul indian indicase defileul ca ţintă unde se găseau poliţiştii inspectorului Black. Acesta chiar că era o mişelie asiatică, aceea de a fi duşi în defileu şi de-a fi omorâţi acolo sub ochii englezilor pentru a cădea vina asupra acestora şi să-i omoare şi pe aceştia până la urmă.

   Cum sperau să reuşească asta, nu-mi puteam imagina. Poliţiştii, oameni experimentaţi în regiunile astea tropicale, care cunoşteau toate tertipurile asiatice, vor observa doar dacă vom ajunge în apropierea lor.

   Dacă va fi să murim de-abia la revărsatul zorilor, cum vor împiedeca indienii ca în acest timp să nu încercăm să ne liberăm sau măcar să nu ne facem auziţi şi observaţi?

   Poate că s-au gândit la ceva deosebit de viclean, ceva diabolic, ceea ce ni se pregătea. De aceea păreau atât de siguri pe ei. Dac-am fi încă descoperiţi din întâmplare, atunci planul lor va fi zădărnicit. În acest caz atentatul asupra căii ferate nu va putea fi înfăptuit şi nici semnalul de răscoală generală în India nu va putea fi dat. În timpul transportului fui legănat încolo şi-ncoace şi fireşte că încercai cu toate forţele să-mi slăbesc legăturile şi să împing cu limba căluşul care aproape mă sufoca.

   Dar nici una din aceste tentative nu-mi reuşi. Indienii îşi cunoşteau prea bine treaba şi păreau profesionişti desăvârşiţi.

   Laţurile mi se-nfipseră şi mai bine în carne, iar încercarea de-a împinge cu limba căluşul aproape că mă aduse în pragul sufocării, aceste mişcări disperate îmi micşorară până la dispariţie încrederea că vom fi eliberaţi, sau măcar că ne vom face oarecum observaţi.

   În situaţii asemănătoare ne bazasem pe ajutorul lui Pongo, care reuşise să ne scape din cele mai grele situaţii prin intervenţii îndrăzneţe aproape incredibile.

   Pe lângă puterile fizice aproape supraomeneşti, dispunea de-o îndemânare pe măsură, dublată de o şiretenie instinctivă şi un talent de combinaţie nemaivăzut, acum să nu mai menţionez aici calmul, stăpânirea de sine, prezenţa de spirit care devenea o dominantă a fiinţei sale, mai ales în momentele de pericol.

   Dacă indianul spusese adevărul, atunci Pongo era şi el prizonier la fel ca şi Hanu, iar situaţia noastră devenea de-a dreptul disperată. Cam gânduri de felul ăstora îmi veneau mai ales în timpul transportului nostru e către indieni. În cele din urmă trecuse vreo jumătate de oră, indienii se opriră şi mă aruncară nu tocmai delicat la pământ.

   Mi-am dat seama că am fost aruncat pe iarba moale, ceea ce era o dovadă că am fost transportaţi în afara oraşului. Îmi fu luat şi voalul de pe cap. Mi-am întors privirea şi m-am uitat împrejur. Am rămas uimit de ce am văzut. Îi subapreciasem pe fanatici.

CE A REUŞIT PONGO

   NE AFLĂM ÎN INIMA DEFILEULUI, pe deasupra căruia, cam la douăzeci de metri înălţime trecea calea ferată. Stăteam în umbra unei stânci proeminente, la o depărtare de cincizeci de metri de pod. Luna îşi arunca razele sale până-n fundul defileului, aşa încât puteam recunoaşte cu uşurinţă siluetele poliţiştilor care patrulau încolo şi încoace pe sub pod.

   Tânărul indian care ne-a atras în cursă s-a aplecat spre noi şi ne-a şoptit:

   — Încoace nu va veni nici unul dintre poliţişti. Nu se gândesc deloc c-ar putea găsi duşmani pe-aici. Am cercetat defileul cu amănunţime şi oriunde era posibil coborâtul, au postat o santinelă, n-au băgat de seamă că există intrări subterane. Suntem tocmai în mijlocul acestora şi când soarele îşi va trimite razele sale încoace, abia atunci poliţiştii vă vor descoperi cadavrele. Sau chiar dacă nu veţi fi murit încă, la primele raze de soare vom omorî pe toţi poliţiştii care vă vor veni în ajutor. Veţi afla de-ndată ce fel de moarte a hotărât pentru voi, conducătorul nostru.

   Avem de la o mare experienţă în acest domeniu. Atât de adesea şi cu atâtea feluri de morţi rar au mai fost ameninţaţi alţi oameni cu excepţia noastră. În loc să tremur de frică eram mai degrabă curios să văd ce va mai fi de data asta. Trebuia să fie ceva deosebit pe măsura liderului acestor fanatici. Am fost priponiţi strâns de peretele de stâncă şi aşa legaţi cum eram, nu ne puteam mişca în nici un fel. Înafară de asta ni se petrecuse o frânghie solidă peste frunte astfel încât capetele noastre presa puternic peretele de stâncă. Se părea că fuseseră înţepenite în stâncă inele de care erau legate frânghiile groase. Nu puteam nici măcar să ne aplecăm capul cel mult să ni-l întoarcem foarte puţin cu preţul unor sforţări şi dureri groaznice.

   Ochii mei s-au obişnuit treptat cu întunericul care domnea aici sub stânci. Îmi întorsei puţin capul spre Marian

pentru a-l vedea că fusese legat întocmai ca şi mine. Treptat mi-am dat seama că într-adevăr în stâncă fuseseră bătute inele mari din bronz, prin care erau petrecute funiile. Se pare că aici îşi găsiseră sfârşitul mulţi oameni, dar asta era departe de a-mi provoca o uşurare. Întreaga instalaţie al cărui scop precis nu-l înţelegeam pân-acum părea să funcţioneze ireproşabil.

   Din nou se apleacă spre mine tânărul indian şi-mi şopti:

   — Sahibii vor muri foarte încet. Ceilalţi îi vor aduce pe Hanu şi pe negru. Aş fi vrut să fiu martor la chinul vostru, dar din păcate sunt consemnat să plec. Vă doresc însă o trecere înceată, cât mai înceată.

   Mai făcu o plecăciune batjocoritoare şi dispăru într-una din crăpăturile de stâncă de lângă noi. Doi indieni care purtau câte un şorţ negru în împrejurul mijlocului şi cin cauza asta era greu să-i distingi în întunericul nopţii rămăseseră lângă noi. Eram departe de a fi liniştit. Ce fel de moarte hotărâseră indienii pentru noi?

   Să ne ofere poate hrană insectelor sau furnicilor? Dar atunci n-ar fi trebuit să ne lege la perete atât de tare. O apăsare uşoară deasupra capului meu m-a făcut să tresar de groază. Acum eram conştient de grozăvia care mă aştepta. Chinezii care au cele mai diabolice minţi dintre toate popoarele Asiei, erau fără îndoială maeştri într-ale meseriei faţă de indienii ăştia, pentru că moartea la care ne hărăziseră indieni, fusese inventată de către chinezi.

   Din nou simţii apăsarea de adineaori asupra capului meu. Am auzit păreri în fel şi chip asupra acestui fel de moarte. Unii contestă chiar că un om ar putea muri astfel. Acum aveam să verific pe propria mea piele dacă era adevărat sau nu.

   Metoda picăturii de apă, „doar o picătură de apă" urma să cadă la intervale regulate asupra capetelor noastre. În timpul acestui proces îndelungat, când picăturile e apă cad mereu în acelaşi loc, oamenii ajung în pragul nebuniei şi sfârşesc murind în chinuri groaznice. Picăturile de apă distrug şi granitul dacă pică de secole în acelaşi loc.

   Trebuia să fim recunoscători faptului că nervii omului nu rezistă acestui chin mai mult decât câteva ore.

   Încercai să-mi eliberez capul cumva, dar frânghiile de piele care-mi ţineau capul strâns lipit de stâncă îmi desfidea de la bun început orice fel de încercare. În afară de asta mai erau prezenţi acolo şi cei doi paznici, ai căror ochi îi vedeam lucind în întuneric. Nu le va scăpa desigur când ar evada cam reuşit să-mi mişc capul pentru a scăpa de picăturile blestemate. În câteva secunde voi fi legat şi supus supliciului din nou.

   Cu o sforţare infinită am reuşit să-mi întorc puţin ochi şi capul spre Marian. Şi el îşi întoarse capul spre mine ca şi cum ar fi dorit să mă aibă sub ochi până ce mult dorita moarte ne va izbăvi. După câteva ore ne vom fi dorit ca moartea să vină cât mai repede.

   Dacă Hanu şi Pongo fuseseră prinşi cu adevărat, atunci lucrurile stăteau într-adevăr rău pentru noi. Căci nimeni nu va putea bănui unde ne aflăm. Inspectorul Black ştia doar că ne găsim pe moment în casa lui Hanu. Asta a aflat-o din scrisoarea lui Marian care-l ruga să-i trimită pe Pongo şi pe Maha. Inspectorul în această noapte avea mult mai multe de făcut decât să ne caute pe noi. El era sincer şi credea că la rândul nostru şi noi lucram în interesul său să prevenim atentatul asupra guvernatorului, din această parte nu ne puteam aştepta la nici un ajutor prompt. Se putea cel mult întâmplător ca o patrulă a poliţiei să descopere locul unde urma să ne dăm sufletele. În acest caz probabil că cei doi paznici aveau ordin să ne ucidă imediat cu lovituri de pumnal, înainte ca ei să dispară în crăpăturile stâncilor.

   Atentatul va avea loc şi-n dimineaţa următoare Jaganath va cunoaşte o baie de sânge cum n-a mai cunoscut vreodată şi totul nu va fi decât prolog al unor vărsări de sânge şi mai mari în toată India.

   Noi am mai fi putut împiedeca dezastrul dacă am fi reuşit să ajungem la timp un kilometru mai departe spre vest. Dar noi eram aici lipsiţi de apărare, aşteptându-ne soarta.

   Unde era puterea lui Hanu, care pân-acum răspândise groaza printre pelerini, care-l vizitaseră vreodată şi poate oraşul?

   Acum el însuşi era prizonierul acestora şi poate că, în curând va fi adus alături de noi pentru a îndura acelaşi

supliciu.

   Tresării din nou în timp ce aceste gânduri îmi treceau prin cap, uitasem de picăturile de apă. Acum aveam să le simt din nou. Părul meu era ud de-a binelea. Deja simţeam un fel de arsură ciudată, a colo unde acestea cădeau cu regularitate, care pentru început nu păreau mare lucru, dar îmi puteau face de pe acum o imagine cam ce-ar putea deveni.

   Fără vrere făcui o nouă încercare de a-mi mişca capul în faţă dar şnurul subţire taie numai în carne vie, rănindu-mi pielea frunţii.

   Nimic nu mai ajuta. Trebuia să aşteptăm, doar întâmplarea putea face să ne descopere cineva aici. Atâta timp cât nu-l vedeam pe Pongo legat lângă noi mai puteam spera fireşte, că el va reuşi cumva să ne scape din mâinile fanaticilor şi ne va da de urmă.

   Că, la rându-i căzuse şi el în mâinile indienilor era probabil adevărat. Altfel de ce nu-l mai văzusem deloc de când ne-am despărţit? Dacă nu s-ar fi întâmplat aşa, el ar fi fost cel care ne-ar fi eliberat atunci când stăteam răstigniţi de roţile carelor. Probabil c-a fost prins împreună cu Hanu, pe când părăseau casa acestuia şi copleşit de forţele superioare ale inamicilor.

   Poate că aceştia s-au folosit de cine ştie ce truc pentru a-i învinge. Noi n-am căzut pentru a doua oară în mâinile acestora?

   Următoarea picătură m-a făcut să tresar. Nu mai venea nici un ajutor? Eram deci nevoiţi să ne pierdem minţile prin această tortură? Trebuie neapărat să murim astfel?

   Un zgomot uşor ca un sâsâit îl auziră în momentul următor. Paznicii noştri renunţară al atitudinea lor relaxantă. Imediat apăru şi silueta indianului, care ne adusese din oraş aici. Rămase în faţa noastră şi ne privi, preţ de câteva minute în tăcere. Apoi se-ntoarse spre cei patru paznici şi le spuse:

   — Vegheaţi cu toată atenţia! Ţine-ţi pumnalele pregătite. Negrul a evadat împreună cu Hanu. Au omorât deja patru dintre ai noştri! Dacă vin încoace trebuie să omorâţi prizonierii pe loc!

   Mă cuprinse o bucurie nestăvilită de-ndată ce auzii cuvintele pe care le înţelegeam prea bine. Iată că-i reuşise lui Pongo să se elibereze şi-l scăpase totodată şi pe Hanu din captivitate. Puteau să stea mult şi bine paznicii cu pumnalele pregătite lângă noi. Dacă ne descoperă Pongo nu vor mai reuşi să-şi pună planul în aplicare. Se observa neliniştea în vocea tânărului indian datorită evadării lui Hanu şi Pongo. Se opri în faţa noastră mormăind.

   Mă încerca teama că va da ordinul de a fi înjunghiaţi.

   Ştia că prin evadarea lui Hanu, planul pentru răscoala generală în toată India era primejduit.

   Dacă fanaticilor nu le reuşea să pună mâna pe evadaţi, lucrurile puteau lua o întorsătură cu totul altfel decât şi-ar fi imaginat-o aceştia.

   Deodată îmi sări gândul la Maha. Unde ar putea fi ghepardul nostru? Să-l fi omorât oare fanaticii, după ce Hanu şi Pongo au fost aduşi în stăpânirea lor?

   Ca şi cum indianul mi-ar fi ghicit gândurile se adresează paznicilor:

   — Mă gândesc dacă n-ar fi mai bine să-i ucidem imediat. Şi ghepardul pe care l-am zăvorât a dispărut. Se pare că şi-a săpat o galerie sub zid. Dacă negrul singur nu-i va găsi, poate că ghepardul singur va fi în stare să-şi găsească stăpâni. Avem nevoie de toate forţele pentru reuşita misiunii noastre. Oamenii lui Hanu o să ne dea mult de furcă, păcat că vor trebui să moară mai repede decât ne-am propus, dar aşa este mai sigur pentru noi. Cunosc planul nostru în întregime şi-l pot zădărnici dacă scapă. Ucideţi-i acum!

   M-a străbătut un fior de gheaţă. Trebuia deci să ne lăsăm vieţile acum şi aici? Va ajunge Pongo într-adevăr prea târziu. Atunci planul fanaticilor va reuşi şi ziua următoare va însemna o baie de sânge care se va întinde în întreaga Indie. Preţ de câteva secunde îmi trecu prin faţa ochilor grozăviile şi tabloul de groază care s-a petrecut pe timpul marii răscoale ale lui Neba Sahib din secolul al nouăsprezecelea. Se vor repeta oare şi azi toate astea?

   Vor fi strâns asiaticii în deceniile de opresiune atâta ură încât din nou să treacă sub ascuţişul sabiei bărbaţi şi femei

şi chiar copii?

   Cei doi paznici se grăbiră să îndeplinească ordinul cu o promptitudine şi o ură, care fără îndoială o purtau de mult timp în ei împotriva fiecărui om alb, fiecărui străin din India.

   Aş fi închis ochi de-aş fi putut, dar parcă o forţă nevăzută mi-ar fi ţinut pleoapele deschide atât cât să văd strălucind lama oţelului care era menit să pună capăt experienţelor noastre pământene, mă făcu să-mi privesc cum s-ar spune moartea cu ochii.

   Dar parcă foşni ceva... Paznicii şi conducătorul indienilor scoaseră un strigăt de groază şi surpriză, clătinându-se. Un pufăit înfuriate se auzi acum. Ghepardul nostru credincios Maha ţâşni înaintea indienilor, înainte ca aceştia să fi apucat să facă uz de armă.

   Conducătorul indian se prăbuşi la pământ. Ambii paznici se-mpleticiră câţiva paşi înapoi. Iată salvarea noastră sosise în ultima secundă!

   Acum nici Pongo nu putea fi departe sau poate că ghepardul ne găsise numai el singur! În acest caz prevenise numai moartea noastră iminentă, dar de diabolicele picături de apă nu ne va putea scăpa. Când Maha sări din nou, unul din cei doi paznici se prăbuşi la pământ, în vreme ce celălalt dădu să lovească cu toată furia în Maha, care însă se feri cu îndemânare. Îndată după aceea indianul scoase un ţipăt de durere. Maha îi înşfăcase mâna care ţinea pumnalul şi-o strângea acum între fălcile sale.

   Asta a fost salvarea noastră. Zgomotul făcut de ţipetele inamicilor noştrii atrase spre noi câţiva poliţişti. Când mi-am rotit privirea spre indieni, am văzut tocmai cum tânărul conducător al acestora se târa spre noi. El fusese aruncat de Maha doar într-o parte. Acesta avea un pumnal lung în mână cu care intenţiona să ne ucidă în ultima clipă.

   Voia să-mpiedice cu orice preţ ca noi să trădăm locul unde avea să se producă atentatul. Se părea că intenţia lui va fi încununată de succes, întrucât era foarte aproape de mine. Înainte ca Maha să-l fi înhăţat îşi va fi dus sângeroasa faptă la îndeplinire.

   Dar iată că ceva ca o umbră pluti pe deasupra capului meu. Mai auzi un strigăt înăbuşit, întrerupt de un gâlgâit şi indianul se rostogoli într-o parte bătând cu disperare aerul cu braţele şi picioarele în jurul său. Apăruse Pongo. El se aruncă mai întâi asupra primului paznic care dorea să se ridice. Dar un pumn al uriaşului nostru camarad, unul singur, a fost deajuns pentru a-l scoate definitiv din luptă.

   Lămpi de buzunare se aprinseră. Sosiseră şi poliţişti. Auzii glasul îngrozit al inspectorului Black:

   — Doamne Dumnezeule, domnii Farrow şi Bertram!

   Doar câteva secunde şi furăm eliberaţi de legăturile

noastre. Cu mare greutate ne ridicarăm ajutaţi de poliţiştii care ne-ndepărtaseră legăturile, dar după ce aceştia ne dădură drumul ne prăbuşirăm din nou la pământ. Mai dură câteva minute bune, până ne puteam dezmorţi încheieturile. Între timp Marian îi spuse repede inspectorului cât de mare era pericolul unei răscoale generale în toată ţara.

   Inspectorul află cu acest prilej că păzea degeaba defileul întrucât atentatul urma să aibă loc cu un kilometru mai înainte. Era suficient ca o parte din poliţişti să rămână în defileu pentru a veni de hac fanaticilor care se aflau prin preajmă.

   Black îşi căută repede nişte oameni care urmau să facă lucrul cel mai delicat al misiunii sale. Ne-ndreptarăm atenţia asupra lui Pongo care stătea modest undeva mai în spate. Plini de recunoştinţă îi strânserăm acum mâinile. Cuvintele erau de prisos. Marian întrebă:

   — Pongo unde a rămas Hanu?

   — Hanu pornit repede spre oraş, imediat ce Pongo l-a eliberat pentru ca el vrea să ajungă la oamenii săi.

   — Atunci ne vom bucura de un sprijin suficient, strigă Marian. Înainte domnule inspector. Trebuie să ne grăbim. Răsculaţii nu trebuie să provoace deraierea trenului prin slăbirea şinelor.

   Trecurăm în galop de cele câteva stânci care se-ntindeau până sus pe culme. Poteca până sus era mascată de tufişuri atât de dese încât cel care n-o cunoştea de mai înainte n-o putea şti sau bănui niciodată de-abia gonirăm aşa vreo jumătate de kilometru spre vest că şi dădurăm de-o trupă de douăzeci de indieni.

   Nu ştiam dacă sunt indieni duşmanii noştri sau oamenii lui Hanu. Black li se adresează acestora pe un ton energic şi-i întreabă ce caută acolo. În aceiaşi clipă Marian îşi îndepărtă largul veşmânt indian, pentru a ieşi la iveală brâul de argint pe care-l purta şi pe care-l lumină cu ajutorul lămpii sale de buzunar. Rezultatul se văzu imediat, cu strigăte de furie grupul de indieni se năpusti spre noi. Pumnalele lor scânteiară în lumina lunii. Ne găseam oarecum în dezavantaj faţă de aceşti fanatici. Aceştia ne erau superiori numericeşte şi erau urmăriţi de ură şi disperare. Ştiau prea bine că erau pierduţi, de asemenea şi cauza lor dacă noi învingeam.

   Urmă o luptă înverşunată. Nu mai era timp să ne tragem pistoalele. Trebuia să ne apărăm acu numai cu pumnii contra pumnalelor duşmanilor noştri.

   Ca un apucat se repezi Pongo printre indieni. Loviturile sale cosea inamici unul după altul. Chiar şi Maha intră în luptă neutralizând câţiva indieni. Curând ajunserăm să fim în număr egal pe câmpul de bătaie. În această clipă se auzi în spatele nostru:

   — Aici este Hanu, vă venim în ajutor.

   Marian în chemă repede pe Maha lângă el. Într-o clipă furăm înconjuraţi de indieni, care se repeziră asupra duşmanilor noştri. Maha în focul încăierării nu i-ar fi putut deosebi lesne pe duşmani de prieteni, iar noi ne săturasem deja până peste cap.

   Atacul oamenilor lui Hanu decise soarta bătăliei. Acei duşmani care nu fuseseră ucişi în luptă fură legaţi. Noi n-am mai pierdut timpul ci ne grăbirăm spre vest. Curând se văzură siluetele aplecate asupra şinelor. Aici se adunaseră majoritatea fanaticilor. Începu din nou lupta şi mai încrâncenată. Din nou potrivnicii noştri se găseau în avantaj prin forţa numărului. De data asta ne pregătirăm pistoalele.

   După aproximativ o jumătate de oră fanaticii au fost învinşi.

   Majoritatea acestora zăceau la pământ împuşcaţi sau în neputinţă de-a relua lupta.

   În timp ce prizonierii care aproape toţi erau răniţi, au fost legaţi, Pongo făcu un salt spre un tufiş bogat. Un ţipăt se auzi imediat ce silueta lui năvăli spre tufiş. Uriaşul Pongo apăru ţinând în pumni lui de fier un indian care se zbătea zadarnic. Când am îndreptat lumina lămpilor noastre de buzunar asupra indianului, ne-a fost dat să trăim o surpriză. În faţa noastră îl aveam acum pe bătrânul indian care îl mistificase pe Hanu şi care hotărâse asupra sorţii noastre. Iată că-l aveam acum în mână şi pe capul întregii răzmeriţe.

   După cum am aflat şi-n oraş se dădură câteva lupte. Hanu îi cunoştea pe aceia care se alăturaseră plănuitei răscoale. În decursul zilei aceştia au fost prinşi şi ei. Cu aceasta un masacru foarte probabil fusese îndepărtat. Guvernatorul păli numai când Black mai târziu îi povesti ce era să se întâmple şi după ce-i raportă evenimentele sângeroase ce se petrecuseră cu o noapte în urmă.

   Marian declină toată mulţumirea guvernatorului, spunându-i că povara întregii reuşite se sprijinise pe umerii lui Pongo. Fără ajutorul lui venit în ultimul moment nu mai eram în viaţă. Sfârşitul nostru însemnând şi declanşarea grozăviilor. Toate onorurile care ni se făcură sau care voiau să ni se facă nu erau pe placul nostru, de aceea ne gândeam cum să le evităm!

   Când ne gândeam cum să procedăm fără a jigni pe nimeni năvăli în camera noastră inspectorul Blak. Era tare necăjit şi dezorientat.

   În puţine cuvinte ne-a împărtăşit ce i s-a întâmplat.

   Fratele său care deţinea un post de inspector similar cu al său, dar la Calcutta îi ceruse ajutorul. Soţia şi fiica lui dispăruseră.

   Scrisoarea fratelui său era destul de dezordonată dar reieşea totuşi că bănuia cine putea fi făptaşul. Nimic nu ne mai putea opri acum. Îi şi promiserăm lui Black ajutorul nostru.

   Guvernatorul trebui să cedeze când îi mărturisirăm că salvarea celor două vieţi trecea deasupra tuturor onorurilor.

SFÂRŞIT

Volumul 216

SPAIMA SUNDERBANSULUI

  ŞANTAJISTUL

  — FOARTE NEPLĂCUT! Inspectorul Black din Puri ne-a anunţat sosirea fratelui său, telegrafic, zise Marian cu voce înceată. Să vezi că cei patru poliţişti de colo fac parte din garda de recepţie.

  Inspectorul, a cărui asemănare cu fratele său din Puri era frapantă, examina cu atenţie pasagerii micului vaporaş de coastă care ne-a adus din Puri la Calcutta. El tocmai îşi scosese cascheta tropicală şi recunoscându-ne în sfârşit ne făcea semne febrile.

  — Acum ştiu de sosirea noastră şi oamenii care i-au răpit soţia şi fiica, remarcă prietenul meu supărat, în vreme ce răspunse la salutul inspectorului de poliţie, care ne făcea semne cu însufleţire. Trebuia să ştie doar că el este ţinut sub observaţie, acum să ştii că vom avea parte de la-nceput de neplăceri.

  Şi neplăcerile de care vorbea Marian începură mai repede decât ne-am aşteptat, când de-abia terminase acesta cuvintele.

  Tocmai îmi repuneam casca pe cap când simţii o lovitură zdravănă pe marginea acesteia.

  Îmi luai casca în mână şi spre surprinderea mea, văzui două găurele mici circulare spre creastă. În acelaşi moment Marian mă împinse cât colo scrâşnind furios:

  — De necrezut ce repede a trecut banda duşmanilor la atac! Par să fie duşmani foarte primejdioşi. Se poate să fi tras de pe unul din schooner-urile ce stau ancorate acolo în golf.

   Mă luă cu frig! Şi nu era de mirare, doar scăpasem ca prin minune de la o moarte imediată.

   — Poate că te înşeli totuşi Mariane, mă amăgii eu. Cred ca fost mai degrabă o întâmplare. Poate c-a tras cineva de la mare distanţă, de asta nici n-am auzit nici o împuşcătură. De unde să fi observat puşcaşul tău, că noi tocmai l-am salutat pe inspector.

   Marian îmi arată acum cele două găuri din casca mea tropicală, făcute de gloanţe şi zise:

   — Împuşcătura a venit pieziş de undeva de sus, după cum poţi deduce şi tu, examinând poziţia găurilor, ochitorul probabil a stat undeva la înălţime în plasa vreunui catarg de pe unul din schoonerele astea apropiate, de unde se deschide o perspectivă amplă atât asupra cuterului cât şi a cheiului. N-a slobozit glontele decât după ce Black ne-a salutat. Să sperăm că vom coborî de pe cuter încă vii. Ar fi totuşi mai bine să rămânem la adăpostul hornului ăstuia masiv de pe vas şi să-i facem mai bine semn inspectorului să vină încoace. Poliţiştii vor examina cu atenţie schoonerele astea mai aproape de noi, în timp ce noi vom debarca. Iată că vine şi Pongo, să se fi tras oare şi asupra lui?

   Uriaşul negru îşi trase uriaşul lui cuţit de spintecat rechini şi-i privi cu atenţie mânerul. După care spuse zâmbind:

   — Glonţ lovit aici în mâner. Pongo avut mare noroc.

   Într-adevăr gloanţele loviseră-n mânerul din lemn tare al

cuţitului lui Pongo, străbătând până la lama din oţel, un semn că ochitorul dispunea de o armă excelentă.

   În larma inerentă debarcării pasagerilor, detunătura nu a fost băgată în seamă de nimeni, inspectorul Black tocmai urca scara de frânghie grăbindu-se spre Marian care-i făcea semne de pe punte.

   — Ce s-a întâmplat domnilor, întreabă inspectorul Black, imediat ce se făcură prezentările. Arătaţi de parcă vi s-ar fi întâmplat ceva, chiar acum.

   Marian îi povesti pe scurt despre cele două împuşcături mişeleşti. Black, a cărei faţă se schimonosi pe loc scoase un ţipăt de groază şi consternare şi aproape mecanic făcu semn celor patru poliţişti să se apropie.

   Şi aceştia veniră cât putură de repede pe punte, unde inspectorul le dădu imediat instrucţiunile necesare.

   Ne adăpostirăm cu toţi în umbra coşului vasului nostru, singurul care oferea protecţie în condiţiile noastre. Cu mâinile pe paturile pistoalelor, poliţiştii examinau cu atenţie schoonerul cel mai apropiat.

   Acum puteam îndrăzni să debarcăm, puşcaşul se va feri desigur să se deconspire printr-un nou atac deoarece poliţiştii l-ar fi descoperit cât ai zice peşte. Aproape toţi poliţiştii care-şi fac serviciul în India Britanică se bucură de- o instrucţie desăvârşită şi sunt minunaţi ochitori.

   Avurăm prevederea de a părăsi cuterul în apropierea unor grupuri mai compacte de călători. În felul acesta eram cel puţin feriţi de-a fi împuşcaţi în spate.

   Un automobil de culoare închisă ne aştepta deja parcat pe chei şi atât şoferul cât şi însoţitorul lui erau poliţişti, care fură informaţi repede de către Black cu privire la atentat.

   Imediat ce am luat loc în automobilul închis a căror geamuri au fost trase, un obiect zbură prin unul din geamuri care a mai rămas deschis. Chiar între noi, fâsăi ceva după care plesni pe canapeaua de piele şi spre groaza noastră acum se ridică, o cobră cu punga de venin de la gât umflată de furie sâsâind. Încremenirăm nemişcaţi aşa cum eram. Cea mai mică tresărire ar fi înfuriat reptila care-ar fi răspuns cu o muşcătură, ce n-aveam nici o îndoială, s-ar fi dovedit mortală.

   Secunde de groază se scurseră, cobra era înfuriată fără îndoială, dar chibzuia mai întâi pe care dintre noi să-l atace primul. Salvatorul nostru a fost Pongo. L-a împins cât colo pe inspectorul Black, care stătea ca vrăjit în faţa uşii maşinii deschise acum, privind târâtoarea, se repezi şi apucă reptila chiar de desuptul pungii umflate cu venin, după care o scoase afară din maşină. Reptila se zbătu cu furie în mâna lui Pongo, dar în pumnul uriaşului, nu avea nici o şansă. În cele din urmă şi-a scos cuţitul de rechin şi-i despică capul de trup dintr-o lovitură. Apoi îi aruncă trupul şi se urcă din

nou în automobil, reluându-şi locul.

   — Bravo Pongo, îţi mulţumim cu toţi.

   Black care stătea lângă Pongo era consternat de cele întâmplate.

   — Dar a fost grozav, domnilor, exclamă el în cele din urmă, măsurându-l pe Pongo, cu priviri admirative. Aşa ceva n-am văzut, fratele meu mi-a vorbit la telefon despre dumneavoastră, dar cu atâta sânge rece şi un curaj atât de mare nu l-am crezut pe Pongo al dumneavoastră. Acum încep să sper că-mi voi revedea pe cei dragi.

   Îl mângâia pe Maha pe cap care stătea între el şi Pongo, se-ntoarse şi-i aruncă lui Marian o privire rugătoare.

   — Mă veţi ajuta, nu-i aşa domnilor? Lupta asta va trebui s-o ducem împotriva unei bande foarte periculoase, de asta v-aţi putut convinge singuri cu ocazia atentatelor. Cât de siguri se mai pot simţi azi oamenii dacă membrul unei bande poate să iasă dintre pasageri şi să arunce un şarpe în automobile fără a se teme că va fi descoperit. Mi-e atât de penibil că v-am pus vieţile în pericol, dar acum aţi rămas singura mea speranţă de a-mi mai vedea soţia şi fiica.

   — Dumneata vorbeşti de-o anume bandă de parcă ai cunoaşte-o, ai primit vreo veste în acest sens? Avem vreun punct de plecare?

   — Încă nu, dar femei şi copii au mai fost răpiţi în oraşul nostru şi repuşi în libertate în schimbul unei sume de răscumpărare foarte mare. E vorba de-o bandă de şantajişti aici, care calcă peste cadavre când este vorba de promovarea intereselor lor. Ştim numai că există o bandă care se ţine la gura de vărsare în delta Gangelui şi care are renumele de „Spaima Sundarbansului".

   Până acum orice încercare de a-i prinde a eşuat.

   — Da, Sundarbansul este un teren ideal pentru oameni care se sustrag legii. Mă mir numai că până acum cercetările n-au dat nici un rezultat, a spus Marian. Doar poliţia britanică este foarte activă în astfel de cazuri.

   — Activi suntem noi, dar rezultatele lipsesc, spuse cu necaz Black. În afară de bărci cu motor am antrenat la acţiune şi o escadrilă de avioane, dar n-am putut descoperi nimic.

   — Ştiţi cu precizie că banda acţionează în regiunea Sundarbans? Aveţi dovezi în acest sens, se interesă Marian.

   — Fireşte! Până acum au fost unsprezece cazuri de femei şi fete răpite care au fost eliberate numai în urma plăţii unor recompense grase. Întotdeauna soţii femeilor sau rudele mai apropiate ale victimelor trebuiau să plătească sumele cerute în regiunea Sundarbans. Banda specifica foarte precis locul unde trebuiau livraţi banii. Cel care aducea banii trebuia să vină singur într-o barcă cu vâsle şi să intre pe unul din numeroasele canale, care-i era indicat cu puţin timp înainte. Apoi apărea întotdeauna o barcă cu motor, foarte silenţioasă. Banii erau luaţi în primire de către echipaj - întotdeauna erau opt membri - şi abia a doua zi, cei răpiţi erau lăsaţi la porţile oraşului.

   — Da, asta pare a fi o dovadă că banda îşi desfăşoară activitatea în Sundarbans, înclină să admită Marian. Dar ar putea fi foarte bine şi-o stratagemă pentru a lăsa impresia că sediul bandei se află tocmai în regiunea aceea. N-aţi încercat să-l supravegheaţi pe emisarul care ducea banii şi astfel că-i prindeţi pe bandiţi?

   Black a făcut acum o mină serioasă:

   — Am încercat odată. Dar acest caz este cel de al doisprezecelea, despre care vreau să vă vorbesc. Atunci a fost răpită soţia unui bancher. Acesta, un om foarte energic, bogat şi de-un caracter mai brutal, ni se adresase nouă, după ce a primit scrisoarea de răscumpărare şi ne-a cerut să-l urmărim pentru a da de urma bandiţilor. Nu voia să dea banii ceruţi pentru răscumpărare ci a făcut doar un colet aidoma acestora din hârtii fără valoare. Îl urmărirăm cu două bărci cu motor, la o distanţă apreciabilă, căutând să facem cât mai puţin zgomot cu putinţă. Ne-am luat toate măsurile de precauţie posibile. Dar banda a fost mai vicleană. Atunci când bancherul a ajuns cu barca lui la o cotitură a râului, am auzit la puţin timp, strigăte puternice. Am pornit cu toată viteza înainte, doar ca să vedem o barcă cu motor, zburând nu alta şi dispărând după următoarea cotitură a râului. Pornirăm cu toată viteza în urmărirea ei, dar barca bandiţilor s-a dovedit mai rapidă şi-n curând a în fost nevoiţi să renunţăm la urmărirea ei.

  Totul a fost în zadar. Mai târziu, bancherul ne-a povestit că barca cu pricina ieşise dintr-un desiş de bambuşi imediat ce barca lui a apărut la cotitură. Cu pistolul îndreptat asupra sa banditul l-a somat să-i predea bani. Bancherul îi înmână pachetul cu hârtii fără valoare şi începu să strige, de-ndată ce barca cu motor s-a pus în mişcare.

  În dimineaţa următoare nevasta bancherului a fost găsită într-un loc singuratic de către pescari, undeva la marginea oraşului.

  A fost înjunghiată. Lângă ea se găseau hârtiile din pachetul fără valoare, ca un reproş mut adresat soţului. De atunci nimeni nu mai are curajul să ne anunţe înainte ca cei răpiţi să fie răscumpăraţi şi să se afle în siguranţă. De-abia după aceea sosesc plângerile. Personal mi-am dat toată silinţa de a descoperi ascunzătoarea bandei, mai ales, după ce comisarul şef m-a însărcinat anume cu misiunea de-a scoate din circuit banda asta perfidă. Cum am reuşit s-o fac, puteţi deduce din aceea că azi chiar soţia şi fiica mea sunt primejduite.

  Black tăcu tulburat, privind fix înainte. În cazul său lucrurile se agravau prin aceea că el nu dispunea de suficienţi bani pentru răscumpărarea celor dragi.

  Mie-mi părea că răpirea femeilor a fost un act mai mult de răzbunare din partea bandei decât speranţa de-a primi ceva bani.

  — Urâtă treabă domnule inspector, zise cu sinceritate Marian. Soţia şi fiica dumneavoastră sunt răpite de patru zile, aşa cum ai comunicat telegrafic fratelui dumneatale în Puri. Încă nu ai primit nimic o scrisoare în legătură cu suma de răscumpărare pe care va trebui s-o plăteşti. Teamă mi-e că banda nu doreşte în acest caz decât un act de răzbunare. Poate ţin numai femeile ostatece pentru a împiedeca poliţia să-ntreprindă măsuri mai energice.

  — Asta mi-am spus-o şi eu, zise inspectorul. În toate celelalte cazuri înştiinţarea cu suma de plată, venea chiar a doua zi. Nici nu ştiu ce atitudine să adopt.

  — Cred că vei căpăta veşti cât de curând de la bandă, zise Marian. Cred că va fi vorba de-o cerere expresă şi anume, noi să părăsim cât de repede putem Calcutta şi dumneata să nu te mai ocupi în continuare de afacerea bandei. Păcat. Dacă ai fi primit o somaţie de plată, în acest caz, poate c-am fi reuşit să facem ceva, pe când aşa...

   Marian a fost întrerupt chiar la mijlocul frazei. Şoferul a făcut o manevră bruscă, trase pe lateral, după care o luă cu toată viteza pe o străduţă laterală.

   În prima clipă am crezut că a fost atins de un glonte, apoi în acelaşi moment, automobilul a primit o lovitură atât de puternică din spate, încât mai să se răstoarne.

   Ca o umbră am văzut un automobil masiv de culoare închisă gonind ca un bolid pe lângă noi. Din nou simţi o smucitură, care ne scutură puternic pe toţi. Şoferul a reuşit în ultimul moment să oprească pentru a doua oară maşina, tocmai în faţa unui autocamion de mare tonaj, care era cât p-aci să ne strivească.

   Acum a trecut pe contra sens, făcând adevărate slalomuri pentru a evita ciocnirea frontală cu autovehiculele care circulau spre noi. Reuşi să evite accidentul după care îi reuşi în final să oprească şi maşina noastră. După acest tur de forţă şoferul se întoarse calm spre noi, adresându-ni-se:

   — De-abia am apucat să văd maşina care voia să ne tamponeze, prin retrovizor, domnule inspector. Şoferul era un indian pe care ni se pare că-l cunosc de undeva. Mi-am dat seama, citind în căutătura hotărâtă, în privirile sale, că vrea să ne lovească cu orice preţ, întâmplă-se ce s-o întâmpla cu propriul lui vehicul.

   — Felicitări Fox. Ai acţionat foarte îndemânatec şi cu foarte mare prezenţă de spirit. Poţi să fi sigur că te voi recomanda spre promovare, comisarul şef. Păcat numai că am fost atât de surprins pe moment încât n-am luat numărul maşini.

   — Numărul nu se putea citi nici aşa, spuse şoferul, anume l-am urmărit dar era scris evident indescifrabil. Aparent era acoperit cu ulei de maşină peste care s-a depus chipurile un strat gros de praf.

   — Perfidă bandă, murmură Marian. De când am debarcat aici pe chei este cel de al patrulea atentat asupra noastră, dacă îl socotim şi pe cel comis asupra lui Pongo. Trebuie să fim foarte prudenţi, vreau să spun, dacă vom ajunge teferi

până la sediu, domnule inspector.

   Şoferul între timp îndreptase maşina, care din fericire suferise stricăciuni numai la caroserie, la aripa din dreapta a acesteia, din nou spre şoseaua principală unde s-a înscris în traficul normal rutier de parcă nu s-ar fi întâmplat nimic.

   — Brav om şoferul dumneavoastră. Aş dori să facă neapărat parte din echipă, atunci când vom declanşa atacul asupra bandei, bineînţeles dacă vom găsi până atunci vreun punct de plecare.

   — Asta o să-l bucure cu siguranţă pe Fox. Avem în el un ajutor de nădejde. Deşi îndeplineşte momentan la noi numai funcţia de şofer, a avut câteva însărcinări pe care le-a rezolvat foarte bine. Doamne Dumnezeule, exclamă el acum, sărind ca ars de pe locul său. Un indian alunecase aparent de pe trotuarul pe lângă care mergeam noi acuma şi era cât pe ce să fie călcat de maşină. Numai îndemânarea şoferului căruia îi reuşi în ultima secundă să întoarcă volanul şi prezenţa lui de spirit împiedecase accidentul. Dacă ar fi ajuns sub roţi ar fi fost cu siguranţă pierdut la viteza pe care o aveam.

   — Fox, minunat viraj ai...

   Şi din nou inspectorului i-a fost dat să fie întrerupt brutal. Un obiect strălucitor zbură pe lângă fereastra maşinii atinse în treacăt obrazul lui Black şi trecu atât de aproape de capul meu, încât fără voie făcui un gest de apărare cu mâna. Cu o pocnitură acesta se opri, apoi lovindu-se de partea din spate a peretelui maşinii.

   Fox râse numai nervos şi-şi repuse maşina pe carosabil şi porni cu toată viteza.

   — Bătrânul indian şi-a aruncat el însuşi cuţitul, scrâşni el. N-ar fi avut sens să opresc, pentru că am văzut în retrovizor cum s-a ridicat repede de jos şi-a dispărut în mulţimea de trecători.

   — Aşa este, domnule Fox. Eşti tocmai omul de care am nevoie dacă este să pornim energic împotriva bandei. Banda asta începe să mă calce pe nervi. Acesta este al cincilea atentat într-un timp atât de scurt. Condu repede acasă la domnul inspector. Acolo vom chibzui în linişte ce măsuri se impun să luăm mai întâi.

   — Cotim îndată la dreapta, pe o stradă laterală şi imediat vom ajunge, continuă Fox calm.

   Cu mare atenţie ne-am uitat în ambele direcţii, de îndată ce automobilul a ajuns la strada laterală. Acum se mai putea face foarte uşor un atentat.

   Nu s-a mai întâmplat nimic. Aşa că străbăturăm strada îngustă şi după vreo sută de metri cotirăm spre dreapta spre un parc mare, bine îngrijit. Doi poliţişti stăteau la intrare şi ne salutară milităros. Drumul ducea printr-o grădină deasemenea foarte bine îngrijită până la un bungalow cochet care se ghicea în fundul acesteia.

   — Am ajuns domnilor, spuse Black, frecându-şi mâinile. Mă bucur să vă pot primi ca pe oaspeţii mei.

   Singura tristeţe este c-a trebuit să facem cunoştinţă în împrejurări atât de triste.

   — Sper că ne putem bucura cu toţii destul de curând domnule inspector, îl consolă Marian.

BANDA SE ANUNŢĂ

   MARIAN PRIVI CU NEÎNCREDERE în jur înainte de a urca treptele bungalowului. Făcusem doar suficiente experienţe neplăcute cu bungalovuri de acest fel, plasat în mijlocul unor grădini uriaşe, cum era cazul şi aici. Numeroasele tufişuri foarte dese, cum se află pretutindeni, în toate grădinile indiene, oferă duşmanilor noştri o ocazie minunată de-a ne spiona. Întrucât în cursul nopţilor tropicale se ieşea destul de des şi cu multă plăcere în verande deschise, care sunt un apendice obligatoriu la aceste construcţii, foarte adesea am traversat experienţe neplăcute, cu atacuri efectuate mai ales acolo.

   Aici locul liber care înconjura bungalowul era foarte mare. Inspectorul Black nu-i scăpă privirea inchizitorială a lui Marian şi zise:

   — Dinadins am insistat asupra unui loc viran atât de mare. Altfel, dacă tufişurile ar fi fost mai apropiate de clădire, pericolul de a fi organizate adevărate atentate de acolo asupra reşedinţei ar fi fost mare. Ca inspector de poliţie mi-am făcut foarte mulţi duşmani. Dar toate măsurile de siguranţă nu mi-au servit la nimic, concluzionă el trist. Bandei de şantajişti a reuşit totuşi să-mi răpească tot ce aveam eu mai scump.

   — Să mergem cât mai repede în biroul dumitale de lucru, propuse Marian.

   — Aş fi de părere să lăsăm o santinelă de-ncredere aici la fereastră, pentru a împiedeca orice neplăcere sau surprize ulterior, apoi va trebui să-mi relataţi exact, împrejurările în care s-a produs răpirea, spuse Marian.

   Black deschise uşa următoare, care da într-un culoar larg ce împărţea bungalowul în două. Doi poliţişti săriră în picioare când intrarăm în mica încăpere.

   — Un indian s-a strecurat undeva în împrejurimile casei, raportă unul dintre ei. A dispărut foarte repede când l-am somat să stea pe loc. Se pare că a apărut din dosul tufişurilor acelea de hibiscus. Colegul meu Joerney a

cercetat destul de minuţios grădina dar n-a găsit nimic şi nici nu cred că va găsi.

   — Destul de neplăcut, a spus inspectorul, acum ne putem aştepta la orice. Aş putea paria că indianul acesta plănuieşte un atentat împotriva noastră. Dar cum s-o dovedeşti!

   — Nu cumva indianul s-a aţinut prin preajma ferestrei care dă-n biroul de lucru al domnului inspector? se întreabă Marian.

   — Ba chiar pe acolo, sir!

   — Atunci atenţie când vom păşi în birou. Să n-o facem înainte de-a ne uita pe fereastră. Poate descoperim ceva necurat.

   — N-a prea avut timp ca să facă cine ştie ce, deşi un şarpe otrăvit tot ar fi putut arunca, interveni Black. Dar în privinţa măsurilor de prevedere sunt de acord cu domnul Farrow. Veniţi domnilor s-aruncăm o privire pe fereastră.

   Părăsiră bungalowul şi o luarăm spre partea din dreapta a casei. Cu mare atenţie examinarăm tufişul cel mai apropiat, care se găsea totuşi la vreo treizeci de metri. Pentru un puşcaş care se ascundea acolo, ar fi fost floare la ureche să tragă din ascunzătoarea aceasta asupra noastră.

   Deodată tufişul se mişcă şi noi şi duserăm mâna la pistoale pentru a fi pregătiţi, când un poliţist englez ieşi la iveală acum. Ţinea pistolul în mână şi întorcându-ne spatele examina acum cu atenţie tufişul pe care îl părăsise.

   — Hello, Joerny, strigă Black, ce-ai descoperit?

   Poliţistul nu răspunse, ci făcu doar o mişcare de apărare

cu mâna. Aparent făcuse o descoperire importantă. Mă îndreptai spre Marian pentru a-i şopti ceva şi băgai de seamă că prietenul meu îl examina cu multă atenţie pe poliţist în timp ce-şi ducea încet mâna la şoldul drept unde- şi ţinea pistolul.

   — Haideţi domnilor. Să mergem încet într-acolo, şopti inspectorul. Sigur că Joerny a descoperit ceva foarte important. Este doar un tip capabil.

   Black ne-a luat-o înainte cu un pas. Mă uitai la Marian - când mai eram la o depărtare de douăzeci de metri faţă de poliţistul care-şi trase acum pistolul de la brâu. Nu ştiam ce intenţie are dar după trăsăturile feţei sale ştiam că bănuia apropierea unui pericol. Pentru orice eventualitate îmi scosei şi eu pistolul, trăgându-l piedeca. Bănui că Marian prevedea pericolul ca venind de undeva din faţa tufişului în care stătea poliţistul englez. Inspectorul Black mai era încă la cinci metri în spatele poliţistului când îl întreabă în şoaptă:

   — Joerny, ce vezi acolo?

   În aceiaşi clipă poliţistul se roti pe călcâie, mai văzui o figură întunecată sub chipiul uniformei şi mâna acestuia se ridică ca pentru a trage - concomitent detună şi pistolul lui Marian. În acelaşi timp trosni şi împuşcătura poliţistului dar între timp braţul acestuia păru serios şi dureros atins când ţeava pistolului descărcat se-ndreptă spre pământ. Gloanţele prietenului meu îl rănise la braţul care ţinea arma....

   Rana părea să fi destul de gravă, încât poliţistul căzu în genunchi.

   — Pentru numele lui Dumnezeu, dar acesta-i un indian, strigă Black îngrozit.

   Pongo şi sărise asupra lui, îi smulse arma, îl aruncă pe rănit la pământ şi-ncepu deîndată să-l lege cu un ghem de sfoară pe care o purta din prevedere în buzunarul pantalonilor săi.

   — I-am zărit întâmplător mâinile nefiresc de bronzate, spuse Marian calm, atunci când se întorsese. Am bănuit de- ndată o cursă aici. Pongo se pare că l-a bănuit şi el de la bun început.

   Pongo încuviinţă cu capul şi acum îl înşfăcă pe rănitul legat târându-l până pe veranda bungalowului.

   — Dumnezeule, dar atunci ce s-a întâmplat cu Joerny, doar nu l-or fi ucis! Trebuie să-l căutăm neapărat domnilor!

   — Stai, strigă Marian de-ndată ce inspectorul se repezi spre tufiş, s-ar putea să mai fie încă indieni în grădină. Să-l lăsăm mai întâi pe Maha în recunoaştere. Îl va găsi el pe orice indian ascuns aici!

   Pongo care, venise în fugă din nou în grădină, după ce-l depuse jos pe indian, îi şopti ceva ghepardului nostru, care acum se ţinea foarte strâns lipit de Pongo.

   — Caută Maha! Şi animalul ascultător o zbughi în desişul de unde apăruse înainte indianul. Pongo îl urmă primul, ţinându-şi cuţitul de spintecat rechini gata pregătit în mâna dreaptă. Noi ne trăsesem deja pistoalele.

   Chiar în faţa celui mai stufos tufiş se opri, aplecându-se fulgerător lovind cu dreapta-i nimicitoare asupra unei mogâldeţe care stătea lungită la picioarele lui, oprindu-se apoi în ultima clipă.

   Pe jos stătea lungit un corp nemişcat aproape ascuns în desiş. Era poliţistul Joerny căruia indianul îi luase uniforma, după ce-l trimisese mai întâi în lumea viselor. Se pare că funcţionarul de poliţie fusese ameţit cu o lovitură de pumn în tâmplă. Pongo îl scutură din răsputeri acum, dar leşinul acestuia se pare era mai adânc, încât nu-şi reveni de-ndată.

   Nu ne rămânea altceva de făcut decât să-l lăsăm deocamdată în starea care se află, între timp având intenţia să cercetăm mai în amănunt grădina asta întinsă. Era un lucru nu lipsit de primejdii, deoarece din dosul fiecărui tufiş poate să stea un duşman care să ne-o ia înainte atacându- ne, ne ţinem aproape unul de altul, bazându-ne pe instinctual ghepardului, care, eram sigur că ne va da de veste imediat ce va mirosi picior de indian.

   Numai după ce ne-am asigurat că numai există nici un indian în grădină, ne-am întors în bungalow. Pongo la adus pe Joerny, care mai era leşinat, pe verandă la aer. Cu ajutorul apei reci am reuşit în cele din urmă să-l trezim din leşin, dar acesta nu ne putea da nici o informaţie în plus, decât atât că primise o lovitură nimicitoare în tâmplă, după acre căzuse imediat în nesimţire. Nu-şi mai amintea nici cum a fost dezbrăcat de uniformă.

   Inspectorul a început să-l interogheze pe indianul prins, dar din nefericire, nu a izbutit nici cu binele, nici cu răul să scoată o vorbă de la el. Rămase mut ca peştele. Inspectorul dădu în cele din urmă dispoziţia ca indianul să fie transportat în clădirea poliţiei. Cei doi camarazi ai poliţistului Joerny rămaseră muţi de uimire când auziră ce i s-a întâmplat colegului lor. Acum interveniră pe lângă inspector pentru a-i include neapărat în echipa de intervenţie împotriva bandei de şantajişti până într-atât îi

înfuriară îndrăzneala fără seamăn a acestor ticăloşi.

   Black promise că-i va include în echipă şi ca o primă însărcinare, prin rotaţie unul din aceştia aveau să facă de gardă în faţa bungalowului.

   Înainte de a intra înăuntru, mai verificarăm o dată, privind preventive de-a afară în interiorul locuinţei, dar nu observarăm nimic ce ne-ar fi trezit bănuiala. Totuşi Black spuse:

   — Domnilor pe masa de lucru din biroul meu se află un plic, care ştiu sigur că nu era înainte acolo. Ordonanţa mea s-a obişnuit ca poşta să-mi fie pusă întotdeauna în sertarul din dreapta.

   — Singura explicaţie este că indianul care l-a doborât pe Joerny a aruncat apoi scrisoarea pe fereastră. Să ştiţi domnule Black că acum va urma şi cererea de răscumpărare din partea bandei, îşi dădu Marian cu părerea. N-ar fi rău, pentru că vom avea să fim şi noi la locul de predare a banilor. Să intrăm domnilor!

   Ne-am grăbit să intrăm în casă, fiind totuşi atenţi, întrucât până acum ne puteam da seama prea bine de gradul de periculozitate al acestei bande şi deşi nu puteam descoperi nimic care să ne alarmeze, în sinea noastră eram pregătiţi pentru orice.

   Marian împinse uşa larg, se opri şi privi cu atenţie biroul. Black stătea în stânga lui, iar eu la dreapta, aşa că toţi trei puteam privi deodată în încăpere, în timp ce Pongo privea din spatele nostru, de-a dreptul peste capul lui Marian.

   — Totul pare în ordine, zise inspectorul, putem intra domnilor!

   Dar de ce Marian mai şovăie încă şi de ce privea fix spre masa de lucru? După ce în sfârşit intrarăm şi Black întinse mâna să ia scrisoarea prietenul meu strigă precipitat:

   — Stai domnule Black, doar nu vrei să mori înainte de vreme!

   Îngrozit Black îşi trase brusc mâna înapoi şi întreabă cu îndoială în glas:

   — Este ceva în neregulă aici?

   — Din pragul uşii am văzut la lumina lămpii că scrisoarea este presărată cu un praf foarte subţire şi strălucitor. Şi aş mai îndrăzni să mai afirm că praful acesta în contact cu pielea mâinii provoacă otrăvirea întregului organism având consecinţe, mai degrabă sau mai târziu moartea.

   — În acest caz doar n-aş mai fi putut plăti răscumpărarea pentru membrii familiei mele, dacă ar fi vorba de otravă spuse inspectorul, sau crezi dumneata domnule Farrow că în plic în afară de otravă se găseşte o foaie albă de hârtie? Şi- n acest caz scrisoarea a fost menită să mă otrăvească doar?

   — Aşa-mi vine să cred. Totuşi dacă otrava are acţiune lentă, banda vrea să-ncaseze întâi răscumpărarea şi apoi să te omoare şi pe dumneata. Se găsesc nişte mănuşi groase pe aici pe care le putem ulterior sacrifice?

   — Un moment, zise Black părăsind încăperea. M-am folosit de acest prilej adresându-mă lui Marian:

   — Crezi cu adevărat că banda asta este atât de bine informată? Am trecut prin multe, dar încă niciodată prin aşa ceva. Conducătorul bandei ar putea fi un geniu în felul lui.

   — Cam asta şi este. Cred că şi-o fi închipuit că şi noi vom citi scrisoarea şi deci suntem incluşi în planul lui de nimicire. Şi-a luat astfel o măsură de prevedere în cazul când atentatul asupra noastră nu va reuşi, aşa cum a şi fost.

   Black s-a întors cu mănuşile. Marian şi le puse şi apoi deschise scrisoarea spunându-ne:

   — Nu vreau să mişc prea mult scrisoarea. S-ar părea să fie vorba de-o pulbere ce se evaporă uşor pentru a ajunge în aer şi prin respiraţie în plămâni. Domnule Black, cunoaşteţi vreun chimist de încredere în Calcutta, care ar putea examina pulberea?

   — Da, domnule Farrow, profesorul Keller este bine cunoscut şi lucrează de ani de zile în colaborare cu justiţia şi poliţia. Tocmai otrăvurile constituie punctual lui forte.

   — Minunat, zise Marian şi acum să vedem ce scrie aici.

„Domnule inspector Black

   Soţia şi fiica dumneavoastră vor fi eliberate, dacă azi la ora douăzeci şi două ne vei înmâna suma de o mie de lire sterline. Dacă nu dispui de suma asta, poliţia va îngriji să facă rost de aceşti bani, pentru cel mai capabil inspector de

poliţie din Calcutta care luptă împotriva Sundarbansului.

  Vino cu barca pe cursul râului Hughi până la cel de al patrulea canal, care duce spre vest. Urmează canalul până la braţul al treilea al deltei Gangelui. Aşteaptă acolo. Noi vom veni după bani. Să şti că soţia şi fiica îţi vor fi omorâte dacă vei chema ajutoare. Aventurierii pe care i-ai chemat în ajutor nu se pot nici ei măsura cu noi şi aceştia vor muri dacă vor încerca să ne întindă vreo cursă. Nu uita că hotărăşti viaţa celor apropiaţi dumneatale.

  Adu singur banii! Apoi îţi vei recăpăta pe cei dragi. Poţi să încerci apoi să ne prinzi cu noile dumitale ajutoare.

  Nu ne este teamă de aceştia.

Spaima Sundarbansului"

  — Acum ştim cel puţin unde să-i găsim, spuse Marian, în timp ce punea scrisoarea cu foarte mare grijă înapoi în plic. Scrisoarea este bine ticluită şi totuşi banda a făcut două greşeli:

  — Greşeli, cum aşa? întreabă Black. În forma în care a fost scrisă şi aici se respectă acelaşi tipar de adresare ca şi- n celelalte cazuri de răpiri. Inspectorul tăcu, dar şi Marian păstră încă tăcere, după care Black reluă:

  — Că ei nu se tem de noi, au dovedit-o doar prin numeroasele atentate pe care le-au comis asupra noastră până acum.

  — Ba dimpotrivă aş spune-o, se tem chiar foarte mult, altfel nici măcar n-ar pomeni-o. Să mergem la profesorul Keller. Trebuie să aflăm cât timp acţionează otrava. De asta depinde ce vom întreprinde astă-seară.

  — Aş îndrăzni să te contrazic în acest punct domnule Farrow, zise Balck. Dacă este vorba într-adevăr de-o otravă mortală n-ar fi scris banda la sfârşitul scrisorii că noi vom încerca prin toate mijloacele să-i dăm de urmă şi s-o neutralizăm. Apoi n-aş putea astă-seară să aduc banii. Pe de altă parte atentatele n-ar fi fost necesare. Dacă sunt mort n-aş putea doar să plătesc nici o recompensă, nu?

  — Soţia dumneatale n-are alte rude în oraş? se interesă acum Marian.

   — Ba da, veni răspunsul. Tatăl ei trăieşte aici în oraş şi este un om foarte bogat.

   — Păi vezi. El ar plăti cu siguranţă răscumpărarea pentru fiica sa şi nepoată. Chiar guvernul ar fi dispus până la urmă să plătească pentru soţia şi fiica unui funcţionar destoinic şi credincios.

   — În acest caz, întreaga afacere capătă o altă perspectivă, admise Balck. N-ar fi mai bine să trimitem un mesager la profesorul Keller în loc de a merge noi. Dacă ne arătăm din nou pe stradă, ne vom expune unor noi atentate şi cine poate garanta dacă le-am supravieţui de data asta?

   — Va trebui să ne asumăm acest pericol. Trebuie să merge noi la profesor. Probabil că bungalowul dumitale este supravegheat în permanenţă de către membrii bandei. Un poliţist ar putea fi ucis cu uşurinţă. Dacă banda intră apoi în posesia scrisorii îşi va da seama că i-am aflat intenţiile. Pe de altă parte trebuie neapărat să ştiu cu ce fel de otravă avem de-a face, abia apoi aş putea să cântăresc în linişte ce avem de făcut pentru astă-seară.

   — În sfârşit, dacă crezi că este important să mergem noi înşine la profesorul Keller, atunci s-o facem. Ne putem folosi de maşina mea, conchise Black.

   — Aşa este cel puţin mai bine. Fox, excelentul dumitale şofer, va şti să ocolească toate pericolele rutiere, banda nu va ştii încotro o luăm nici aşa. Prin urmare un atentat ar putea avea loc numai în apropierea acestui bungalow.

   — Aşa este, a fost de acord inspectorul. Îl voi înştiinţa imediat pe Fox. Mergem cu toţii nu-i aşa?

   — Ar fi bine dacă Pongo va rămâne aici, răspunse Marian. În timpul absenţei noastre ni s-ar putea pune aici nişte capcane noi, în care am putea cădea la întoarcere. Oricum nu vom rămâne prea mult la profesorul Keller. Dacă acesta este într-adevăr corifeul chimiştilor locali, nu-i va fi greu să ne spună repede despre ce fel de otravă este vorba în acest caz. Să sperăm că-mi va adeveri bănuielile pe care le am deja. În acest caz putem conta încă astă-seară pe un succes.

   Inspectorul l-a privit uimit pe camaradul meu şi scutură capul:

  — Dumnezeu ştie numai domnule Farrow, asta ar fi o minune. Ne trudim doar de săptămâni întregi să dăm de urma acestei bande blestemate, ca să avem cel puţin un punct de plecare, dar totul a fost zadarnic. Şi dumneata vrei ca s-o faci într-o zi. Asta chiar că sună fantastic şi de necrezut!

  — Câteodată tocmai unuia care vine de afară îi surâde succesul. Ceva tot am realizat până acum. Un membru al bandei a căzut în mâinile noastre. Ceilalţi vor urma la rând. Dă-mi rogu-te un plic mai mare în care să pun scrisoarea asta.

  Black caută în sertarul său, de unde a luat un plic mare şi-l oferi lui Marian care puse scrisoarea ce voia să fie examinată. Îşi scoase mănuşile având grijă să nu atingă cu pielea partea exterioară a acestora, care venise în contact cu bănuita scrisoare otrăvită. Împături chiar şi mănuşile din piele într-o coală mare de hârtie şi le împachetă să le ia şi pe acestea cu noi.

  — Pongo, se adresă el uriaşului. Ai grijă să nu se apropie nimeni de casă. Avem de a face aici cu o bandă extrem de rafinată şi vicleană, te-ai convins singur până acum. Nu te expune nici tu unui pericol inutil. N-ar avea nici un sens. Oricum vom căuta să ne întoarcem repede.

  — Pongo are bine de grijă. Nici un duşman nu se apropie de casă. Pongo cu Maha merge-n jurul casei, ne asigură credinciosul nostru uriaş.

  — Bine Pongo, fii cu ochii în patru!

  Uriaşul se mărgini să dea din cap şi-şi duse mâna la uriaşul lui cuţit de spintecat rechini. Împreună cu Maha forma o echipă redutabilă. Doar de la distanţă i-ar putea cineva primejdui pe cei doi. Pongo şi-ar da seama numai decât cu ajutorul lui Maha dacă vreun duşman s-ar mai aţine prin tufişuri.

  Oarecum asiguraţi, ne urcarăm în automobilul care o porni cu toată viteza şi se-nscrise în traficul stradal. În faţa porţii mari pe care ne-o deschise un poliţist în uniformă, un indian care părea la început a fi un trecător oarecare ridică braţul. L-am văzut întâmplător şi le-am spus şi camarazilor observaţia mea.

   Dacă era un membru al bandei şi prin asta îşi înştiinţa tovarăşii nu am putut stabili cu precizie, întrucât maşina prinse acum prea mare viteză.

   Se poate să fi fost un trecător nevinovat, se poate să fi fost şi-un membru al bandei, postat ca în sistemul releelor anume pentru a anunţa plecarea noastră.

   Pentru orice eventualitate ne traserăm din nou pistoalele şi le ţinurăm pregătite pe genunchi. Cât despre Pongo nu trebuia să ne facem nici o grijă, el ştia cât de periculoşi sunt duşmanii noştri şi va avea mare grijă. Chiar dacă până la profesorul Keller nu ni se întâmpla nimic, la întoarcere, va fi mai greu pentru noi decât pentru Pongo. Trebuia să ne aşteptăm la numeroase şi perfide atentate asupra noastră, aşa cum ne obişnuisem deja.

   Marian îi împărtăşi temerile sale, lui Black care răspunse:

   — O parte din pericole le-am putea evita dacă la întoarcere vom lua alt drum. Vom face un ocol mai mare şi vom ajunge la poarta locuinţei mele venind dintr-o cu totul altă direcţie. Cei ce ne pândesc pe o anumită rută vor aştepta degeaba. Dar ce se întâmplă acolo? se întrerupse el.

   Ajunserăm deja într-o stradă foarte animată a oraşului şi de aceea Fox trebui să reducă viteza. Traversam tocmai o stradă foarte aglomerată când dintr-un grup compact de indieni, unul din aceştia îşi ridică braţul ca pentru zvârlitură! Puserăm mâna instinctiv deja pe pistoale deşi nu ne puteam permite să tragem. Ar fi stârnit o tevatură prea mare şi tocmai asta voiam să evităm. Braţul indianului se repezise înainte, când în aceiaşi clipă, sări un indian tânăr, mlădios, cu-o săritură de panteră asupra altora, care-i stăteau pe partea opusă. Datorită surprizei şi ciocnirii produse, o parte din indieni căzură la pământ, iar o alta se dădu cu câţiva paşi înapoi. Şi indianul care se pregătea să arunce ceva, a fost inclus în această îmbulzeală şi a fost împins deoparte. De fapt un obiect mic şi strălucitor zbură într-adevăr din mâna lui spre noi, dar datorită ciocnirii, acesta nu-şi atinse ţinta propusă.

   Obiectul căzu undeva în spatele maşinii noastre, pe pământ. Prin geamul din spate am apucat să mai văd cum o dâră subţire de fum se ridica din locul impactului obiectului misterios cu pământul.

   Cu siguranţă că era vorba de un gaz ameţitor dacă nu cumva mai rău. Cu gaze de genul acestora, indienii erau prea mult deja familiarizaţi. În ciuda primitivismului unei astfel de bombe cu gaz ad-hoc, acestea pot face mult rău când îşi ating ţinta. Şi asta ne fusese dat s-o experimentăm deja pe pielea noastră în decursul numeroaselor noastre aventuri în această ţară.

   Probabil că indienii au învăţat în această privinţă multe lucruri de la fraţii lor chinezi, care erau experţi de secole în astfel de lucruri.

   Pistoalele noastre nu-şi mai aveau rostul acum, oricum deja nu mai aveam nici o ţintă. Grupul de indieni se răspândise care încotro. Chiar şi tânărul indian, care prin intervenţia sa probabil ne salvase, dispăruse şi el.

   — Mergi mai departe, strigă Marian când Fox care frânase între timp, întoarse capul. Şoferul nostru observase şi el incidentul. După ce lăsasem în urma noastră strada aceea populată şi automobilul îşi recăpătase din nou viteza iniţială, Marian ne spuse:

   — Sper ca profesorul Keller să-mi confirme bănuiala. Putem să luăm şi la întoarcere acelaşi drum, membrii bandei se vor feri doar să facă mare tapaj cu atentatele în oraş. Cred că vom ajunge în siguranţă la bungalow.

   — Sunt foarte curios la ce te aştepţi, spuse Black. Eram şi eu curios la ce se referea Marian.

   Aproape că-l invidiam pe Pongo pentru impasibilitatea lui. Dar cât de mult am subapreciat viclenia duşmanilor noştri, îmi fu dat s-o aflu curând.

AVENTURA LUI PONGO

   PROFESORUL KELLER locuia într-un bungalow cochet, înconjurat de o grădină foarte mare, în care creşteau şi câţiva copaci de junglă uriaşi. Am reuşit să ne apropiem cu automobilul nostru foarte aproape de locuinţa profesorului, deşi pentru câteva minute am fost nevoiţi s-aşteptăm în faţa porţii sale, după ce sunasem pentru ca în sfârşit s- apară un servitor indian care ne deschise uşa. Minutele care se scurseră astfel fură destul de neplăcute, dar se pare că numai pentru Black şi pentru mine, întrucât noi stăteam deja cu pistoalele pe genunchi gata de-a interveni imediat de-ndată ce ceva ar fi deşteptat bănuielile noastre.

   Marian dimpotrivă părea că nu se gândeşte la nici un pericol îşi pusese pistolul înapoi în centură şi acum medita în tăcere de unul singur, de parcă nici un pericol nu l-ar fi putut pândi. Mă mira atitudinea lui cu atât mai mult, cu cât de câteva minute de-abia scăpasem cu viaţă dintr-un alt atentat înfăptuit împotriva noastră. Numai din întâmplare atentatul fusese zădărnicit prin saltul neaşteptat al tânărului indian, ale cărui motive deocamdată rămăseseră-n ceaţă pentru noi. Ciudat era că tânărul dispăruse atât de neaşteptat. Se pare că-l apucase pe făptuitor şi-l ţinuse până reuşirăm să trecem cu maşina înainte.

   Motivele care-l făcuseră să acţioneze astfel fireşte a rămâneau deocamdată necunoscute. De la gândurile astea mă distraseră numai deschiderea porţii. Maşina pătrunse într-o grădină admirabil întreţinută. Lângă bungalowul de mărime potrivită fusese ridicată o clădire nouă, lungă cu ferestre mari, laboratorul profesorului. După ce coborârăm din automobil se deschise o uşă laterală din acest nou corp de clădire şi profesorul Keller ieşi în întâmpinarea noastră.

   Nu era deloc o prezentare oficială necesară, venită din partea inspectorului Black. Profesorul îşi trădă prin toată înfăţişarea sa, caracterul său şi personalitatea unui adevărat om de ştiinţă, nu a unui om îmbătrânit, obez de munca de cercetare, ci a unuia modern, deschis la toate

cuceririle contemporane. Profesorul Keller aparţinea acelui tip de savant căruia îi sta la fel de bine în halatul alb ca şi în smoching sau costum de stradă.

   Faţa îngustă a lui Keller trăda o personalitate puternică şi- o inteligenţă pătrunzătoare. Ochii săi mari şi fruntea înaltă îl trăda pe cugetătorul adânc, fără prejudecăţi. Îl salută mai întâi pe Black apoi pe noi, cărora ne mărturisi că auzise de noi şi citise despre aventurile noastre.

   Ne pofti de-ndată în laboratorul său imediat ce auzi de la Marian că venisem pentru o analiză chimică importantă a unei otrăvi, dacă era într-adevăr vorba despre aşa ceva.

   Keller ascultă cu interes istorisirea camaradului meu cu privire la provenienţa probei ce-o adusesem spre cercetare şi evident aventurile pe care le trăisem cu acest prilej. Marian îşi exprimă bănuiala că pulberea de pe scrisoare ar putea fi o otravă cu efect întârziat care ar putea ataca ochii sau funcţiile vitale respiratorii. Cu o precauţie infinită, Keller se puse acum pe treabă, cercetând plicul incriminat. Munca sa nu era uşoară şi-n împrejurări normale poate c-am fi avut foarte mult de aşteptat, deşi acum timpul nu ni s-a părut irosit, întrucât ne aflam într-un laborator modern foarte bine utilat şi-aveam între timp ce să vedem şi să admirăm.

   Luarăm loc pe trei scaune puse la dispoziţie de profesor şi acum îl priveam cu interes cum lucrează.

   Keller însuşi manevra cu abilitate la o masă lungă, eprubete, retorte şi reactivi. Masa de lucru era luminată din plin deoarece în faţa acesteia se găsea o fereastră largă.

   Pentru a nu-l deranja pe profesor, stăteam foarte liniştiţi şi renunţasem chiar să mai vorbim între noi. Privirile mele alunecau asupra diferitelor rafturi încărcate cu reactivi în timp ce privirile lui Black şi Marian rătăceau undeva pe- afară, privind la panorama care se deschidea în faţa unei largi ferestre.

   Aproximativ la douăzeci de metri depărtare de clădirea laboratorului se găsea un copac mare tropical din specia Waringe, ale cărui crengi bogate ajungeau până la pământ. În soarele strălucitor oferea un tablou impozant. După o vreme privirile mi se abătură din nou asupra mesei de lucru a profesorului.

   Dintr-odată văzui o mişcare precipitată a lui Marian. Înainte de a-mi putea întoarce capul şi porni o detunătură din pistolul prietenului meu, glontele trecând alături de capul profesorului ieşind pe fereastră. Trebuia să fi descoperit ceva necurat în masivul copac tropical de dinaintea noastră, întrucât într-acolo trăsese.

   În coroana bogată a arborelui Waringe desluşii acum o mogâldeaţă omenească, care începu acum să cadă din creangă în creangă. După ce corpul atinse pământul cu-o bufnitură nu mă putui opri să nu remarc:

   — Câtă neruşinare!

   — Ţintea direct asupra domnului profesor, nu-l puteam lăsa să o facă, îmi răspunse acum cu calm prietenul meu.

   Profesorul rămase încă calm la tot ce se petrecuse şi când mă uitai cam mirat spre dânsul, acesta zâmbi numai şi-mi zise:

   — În meseria mea nu-mi permit să fiu nervos, se întâmplă doar atâtea evenimente neaşteptate într-un laborator de chimie, explozii ale unor retorte şi câte şi mai câte, încât nu-mi pot permite să-mi pierd lesne capul. Oricum îţi mulţumesc domnule Farrow pentru că prin intervenţia promptă mi-ai salvat probabil viaţa. Nu-mi pot imagina să am un duşman atât de înverşunat încât dintr-un copac al grădinii mele să tragă asupra mea. Mai am puţin şi termin ce am de făcut. Între timp vă puteţi ocupa domnilor de individual împuşcat de afară.

   După asta se-ntoarse liniştit la masa lui de lucru în timp ce noi păşirăm prin uşa îngustă de fier, afară în grădină ţinând încă pistoalele în mână. Era foarte posibil să fi fost mai mult de un indian ascuns în grădină. În pragul uşii mai zăbovirăm puţin pentru a examina coroana bogată a arborelui tropical în nădejdea că vom descoperi la timp dacă mai era să fim expuşi unui atac, dar nimic nu se mai întâmplă.

   — Poate că n-a fost decât un indian, căruia i-a reuşit în ciuda vitezei vehiculului nostru să ne ia urma până aici. Bine c-am reuşit să-l dobor altfel, banda ar fi prins de veste că i-am zădărnicit planul cu pulberea otrăvită de pe scrisoare. Profesorul Keller este prea bine cunoscut.

  Indianul intenţiona să-l ucidă pentru a zădărnici analiza profesorului. Din coroana copacului putea urmări prea bine cu ce se ocupă profesorul şi l-a văzut poate, examinând plicul cu scrisoarea.

  Ne apropiarăm de silueta nemişcată căzută jos, la poalele copacului. Ne mai temeam încă că nu era rănit de moarte şi c-ar putea sări oricând asupra noastră să ne atace.

  Dar după ce ne apropiarăm câţiva paşi, ne-am dat seama că nu ne mai pândea nici un pericol.

  Indianul zăcea cu faţa spre noi şi-n frunte avea săpată o gaură mică unde-l străpunse glontele măiestru al lui Marian. Un firişor subţire de sânge i se prelinse pe faţă.

  — Păi pe omul de colo îl cunosc foarte bine, strigă surprins Black deodată. Se numeşte Kasi şi este ajutor la biroul de telegraf.

  — Ei vezi, acum ştim de unde ştia banda de venirea noastră, zise mulţumit Marian. Ia priviţi aici. Pare că fi făcut parte din comitetul de primire care ne-a urat bun venit cu gloanţe fierbinţi, la debarcare. Uite-i arma, un instrument foarte modern, reglată la un calibru de muniţie cu foarte mare forţă de pătrundere.

  Black ridică arma incriminată şi-o examină cu foarte mare atenţie.

  — Într-adevăr o armă excelentă şi n-a costat puţin, vă asigur, concluzionă el. Banda trebuie să dispună de finanţe serioase să poată achiziţiona aşa ceva, dar nu e de mirare cu sumele astea mari de răscumpărare pe care le pretind. Cu-n pistol să nimereşti atât de precis de la depărtarea asta, nimeni n-ar reuşi asta, domnule Farrow. Ai toată admiraţia mea!

  — N-a fost tocmai greu, se apără prietenul meu. Am văzut strălucirea ţevii armei sale în bătaia razelor de soare şi astfel am avut o ţintă bună. Nu-mi place să trag asupra oamenilor ca şi asupra animalelor de altfel, dar eram în legitimă apărare. Banda nu trebuie în nici un caz să afle cam aflat secretul pulberii otrăvitoare. De asta depinde succesul misiunii noastre de astă seară. Să-l percheziţionăm repede pe acest Kasi poate găsim totuşi ceva compromiţător asupra lui. Mai târziu te-aş ruga domnule

Black să dai dispoziţie ca să fie îndepărtat cadavrul cât mai discret cu putinţă din perimetrul locuinţei profesorului. Ai putea telefona de aici din casa aceasta.

   Marian cercetă acum mortul cu toată atenţia şi scoase un strigăt de triumf când în buzunarul interior al vestei sale largi găsi un bilet cu grijă împăturit, pe care-l desfăcu acum, netezindu-l.

   — O hartă, spuse uimit camaradul meu. Ia uite-te şi dumneata aici, domnule inspector, nu-i ăsta Sundarbansul?

   — Bine-nţeles că da, domnule Farrow. Şi aici marcate cu creion chimic liniile celui de-al patrulea canal la care trebuie să ajungem azi dacă navigăm spre est.

   — În apropierea punctului de întâlnire este marcat un cerc cu un triunghi în mijloc. Ce poate să-nsemne asta, întreabă Marian? Domnule inspector te-aş ruga să dai dispoziţii să fie ridicat mortul numai după ce se-ntunecă. Presupun că indianul a fost singurul care ne-a luat urma pân-aici, a făcut-o numai întâmplător. Banda nu trebuie să ştie în nici un caz c-am fost aici şi că unul din membrii săi a şi fost scos din funcţiune.

   — Mi se pare Mariane că l-am şi văzut fugitiv pe indianul ăsta, pe stradă, înainte de-a ajunge cu maşina la poarta bungalowului. Mi s-a părut atunci c-a făcut o mină foarte surprinsă şi îngrozită, după care şi-a revenit şi şi-a continuat, aparent cu indiferenţă drumul. De asta atunci nu i-am mai acordat nici o atenţie, mai ales că servitorul profesorului tocmai sosea să deschidă poarta.

   — Asta ar fi, s-avem într-adevăr noroc. Dacă individul nea văzut într-adevăr din întâmplare şi-apoi a hotărât singur să se strecoare în grădină. Asta ar fi o dovadă în plus c-a fost o persoană c-o inteligenţă vie, devreme ce-a bănuit pentru ce venim, mai ales că l-a văzut pe profesor, făcându- şi de lucru cu scrisoarea. A bănuit imediat că avem ţinta dea lua urma bandei şi-atunci a hotărât singur cu mult sânge rece de a-l ucide imediat pe profesor, înainte de a face cercetările. N-ai observat Robert dacă avea atunci şi arma cu el?

   — N-am văzut să fi avut nimic la el. Dacă o purta la el trebuia să-mi fi dat seama şi cred c-a intrat ulterior în

posesia ei, de a primit-o aşa de repede.

   Inspectorul care între timp apucase arma cu amândouă mâinile examinând-o ne atrase atenţia:

   — Ia uitaţi-vă la drăcia asta, domnilor. Arma asta este demontabilă. E compusă din trei părţi principale, care pot fi ascunse excelent sub faldurile unui veşmânt indigen. O armă de toată frumuseţea! Cu ce periculoşi oameni avem de-a face dacă îşi permit până şi aşa ceva!

   — Haideţi s-ascundem cadavrul într-o debara a laboratorului profesorului, propuse Marian. Nu-i exclus ca banda să urmeze un plan mai larg de ţinere a noastră sub observaţie. Nu trebuie să dea de indianul mort în nici un caz.

   L-am ridicat pe indianul mort şi-l transportarăm prin uşa îngustă de fier într-una din încăperile laboratorului. Keller care încă lucra, aruncă numai o privire fugitivă asupra noastră, făcu un semn cu mâna, şoptind abia perceptibil - acolo, apoi îşi continuă munca lui migăloasă.

   După ce Kasi a fost depus jos, ne-am reîntors la locurile noastre pe scaune, continuând să urmărim în tăcere munca profesorului. Keller îşi termină şi el lucrul după câteva minute, se-ntoarse spre noi, privindu-l mai ales pe Marian cu o privire mirată aproape admirativă:

   — Domnule Farrow, bănuiala dumitale a fost pe deplin întemeiată. Otrava aceasta se recoltează dintr-o plantă destul de rară în India, care intră prin porii pielii în corpul omenesc, nu se dizolvă ci treptat intră direct în circuitul sanguin, unde are un efect covârşitor. Otrava însăşi provoacă paralizia şi conduce după aproximativ cincisprezece ore - durata exactă depinde dozaj - la o paralizie acută a nervilor care controlează centrii de mişcare. Prin urmare cel otrăvit nu moare nemijlocit de pe urma acţiunii directe a otrăvii - cel puţin la prima vedere, ci prin paralizia nervilor. Pentru cel atins de otravă, asta are mai puţină importanţă. Important rămâne numai faptul că mai târziu, la autopsie, nu se poate stabili cu precizie din ce cauză a murit omul. Aparent cauza morţii o constituie asfixia mecanică, deoarece funcţiile de respiraţie îşi încetează activitatea prin paralizia nervilor motrici. Poate că salvare ar exista, deoarece după un timp otrava dispare din organism, dacă se intervine cu aparate de respirat artificiale, care acţionează suficient de mult. Mai există şi-o contraotravă care este însă foarte greu de procurat şi asta chiar în laboratoarele cel mai bine utilate americano- engleze. Mă mir numai domnule Farrow, c-ai observat la timp strălucirea aia ciudată a pulberii şi-ai luat din vreme cele mai nimerite măsuri de precauţie. În caz contrar, toţi cei ce-au venit în contact cu scrisoarea - în înţelesul propriu al cuvântului - către seară ar fi manifestat dureri nedefinite, suportabile la început, care apoi s-ar fi intensificat şi-ar fi condus în cele din urmă la paralizia de care vă vorbeam.

   — O perspectivă sumbră pentru noi, spuse Marian, oftând uşurat. Profesorul continuă aproape imediat:

   — Dacă unul dintre dumneavoastră aţi fi atins scrisoarea, aţi fost... un moment vă rog... Pe la ora douăzeci şi două în seara asta atacaţi de otravă şi s-ar fi instalat deja paralizia.

   — Foarte interesant, domnule profesor, răspunse Marian, acum intenţiile bandei mi-au devenit perfect clare. Acum se pune însă întrebarea cum să putem dejuca manevrele, astă seară. Vă rog să ne scuzaţi domnule profesor. Trebuie să ne grăbim s-ajungem cât mai repede înapoi ca să punem la cale planul de acţiune, cât mai amănunţit cu putinţă pentru a fi siguri de reuşită. Încăodată mii de mulţumiri! Şi iertaţi- ne dacă fără să vrem v-am expus unui pericol de moarte. Cadavrul va fi ridicat, după lăsarea întunericului. Încăperea în care l-am depus, pare să fie destul de răcoroasă. Acolo poate sta până diseară.

   — Mai degrabă l-aş depozita în pivniţă, spuse profesorul.

   — Ei atunci, vom face noi asta şi chiar acum, nu este nevoie ca servitorii dumneavoastră să-şi dea seama că este vorba de-un indian mort aici, domnule profesor, mă mir numai că nu a apărut nici unul, trebuia doar să fi auzit şi eu împuşcătura.

   — Cei trei servitori ai mei se găsesc deocamdată în încăperile din spate a bungalowului, îi explică liniştit profesorul. Nu cred c-au putut auzi detunătura pistolului şi chiar dacă au auzit-o vor fi crezut cu siguranţă că eu am fost pricina zgomotului. Se întâmplă foarte des să explodeze

una din retortele mele. S-au obişnuit deja cu aşa ceva.

   — Atunci totul pare să fie în ordine. Să ducem noi acum cadavrul repede în pivniţă, propuse Marian.

   Profesorul deschise acum o trapă într-un colţ al laboratorului; ridicarăm pe Kasi şi-l duserăm jos, unde era într-adevăr foarte rece. Aici profesorul păstra tot felul de sticle şi bidoane cu diferite substanţe. Kasi a fost depus într- un colţ şi acoperit cu o pătură.

   După o călduroasă despărţire de amabilul profesor, ne urcarăm în maşina, care aştepta în faţa casei şi ne-am grăbit spre bungalowul inspectorului.

   — Minunat, dădu liber entuziasmului său Marian, acum avem o cale de-a înşfăca banda. Rolul pe care trebuie să-l joace fiecare dintre noi, trebuie însă, foarte exact stabilit.

   — Ţi-ai şi făcut planul de acţiune domnule Farrow? întreabă Black. Dacă bine bănuiesc, este în legătură cu atentatul cu otravă.

   — Se bazează pe asta, nu neg, zise Marian. Îmi închipui că banda pleacă de la supoziţia că noi te vom însoţi domnule inspector când vei preda banii. Întâlnirea urmează să aibă loc la ora douăzeci şi două astă-seară, exact la ora la care sunt aşteptate simptomele de paralizie. Banda se aşteaptă să cădem în puterea ei, fără a se osteni prea mult pentru asta.

   — Asta dovedeşte cât rafinament au bandiţii ăştia, spuse inspectorul Black.

   Aveţi de gând să mă urmăriţi când voi preda banii?

   — Bine-nţeles, domnule inspector. Acum ne vom lăsa chiar prinşi, aparent lipsiţi de apărare în momentul decisiv, ca şi cum otrava şi-ar fi făcut deja efectul. Vom fi transportaţi astfel în aşezământul bandei şi abia apoi vom vedea ce-i de făcut pentru a-i face nevătămători.

   — Trebuie să admit că planul este strălucit şi se bazează pe mult calm şi stăpânire de sine din partea noastră a tuturor, exclamă, bucuros inspectorul. Numai un lucru trebuie să ne fie clar, dacă am ajuns odată în ascunzătoarea bandei, atunci ne vom afla ca într-o cursă de şoareci. Armele ne vor fi luate chiar dacă vom face pe paralizaţii. Cine ştie dacă nu ne vor omorî pe loc. Vom avea de-a face cu mulţi duşmani. Pe moment nici nu-mi dau seama cum am putea să scăpăm cu viaţă de acolo.

   — Ocazia ni se va oferi şi apoi trebuie să credem şi-n steaua noastră, spuse Marian. Sunt foarte convins că numai astfel vom putea da de şiretlicurile bandei. Bineînţeles că trebuie să ne înţelegem de-acuma cum ne vom comporta în diferite situaţii pentru că acolo va fi exclusă posibilitatea dea ne mai înţelege între noi. Îndată ajungem la bungalow şi precum se vede n-a mai fost nici un alt atentat împotriva noastră. Să sperăm că Pongo a vegheat bine şi nu s-a petrecut nimic între timp. Acum mi-e perfect clar de ce a intervenit tânărul indian care aparţinea de asemenea bandei. El ştia foarte bine că otrava îşi a face efectul astă- seară. Banda credea, probabil că toţi trei vom cădea pradă acţiunii otrăvii. Aceasta pare să mulţumească banda până într-atâta. Încât, i-am făcut să renunţe în ultima clipă la atentatul cu bomba cu gaz de pe stradă. Acesta ar fi făcut vâlvă inutilă şi n-ar fi servit la nimic, devreme ce soarta ne era oricum pecetluită.

   — Ai o putere de combinaţie extraordinară, domnule Farrow, zise Black. Acum îmi explic cum aţi putut mereu scăpa din cele mai primejdioase aventuri. Ghiceşti de la început planurile duşmanilor şi acţionezi apoi în conformitate cu asta.

   — Din acţiunea tânărului indian se poate deduce cât de ramificată poate fi banda asta. Planul nostru însă este extrem de îndrăzneţ.

   — Încăodată, trebuie să prevedem toate aspectele până la cele mai mici detalii, altfel dacă ceva nu merge cum am prevăzut noi, vom fi pierduţi cu siguranţă.

   Maşina trase-n curtea grădinii inspectorului. Ajunseserăm la capătul drumului nostru deocamdată.

   — Dar unde este Pongo? întreabă Marian.

   Maşina se opri. Chiar lângă treptele uşii de intrare în bungalow zăcea nemişcat Maha. Un poliţist tocmai îngenunchease lângă el.

   Sărirăm repede din maşină. Într-o clipă Marian a fost lângă poliţist şi-i puse acestuia mâna pe umăr, după care-l întreabă agitat:

   — Ce s-a întâmplat? Unde este camaradul nostru Pongo? Poliţistul se ridică, îl salută ţeapăn, întâi pe superiorul său inspectorul Black, apoi pe noi.

   — L-am urmărit încontinuu pe Pongo şi pe ghepard, cum dădeau ocol casei, raportă poliţistul. De vreo zece minute trebuie că Pongo să fi observat ceva în tufiş, pentru că devenise brusc foarte agitat.

   Dispăru cu ghepardul în tufiş şi nu l-am mai văzut. Eu am rămas de pază aici şi mi-am chemat camaradul, voiam ca împreună cu acesta să intervenim imediat ce s-ar fi auzit zgomot de luptă din desiş. Poliţistul făcu o mică pauză, vorbise prea repede şi acum simţea nevoia unui răgaz de respiraţie, apoi continuă:

   — Totul a rămas liniştit, Pongo n-a mai apărut. Iată sunt aici de vreo trei minute, îndată ce a coborât colegul meu. După ce am năvălit în desişul unde au dispărut cei doi n-am dat decât de Maha care zăcea nemişcată jos. De Pongo nici urmă. Urmele găsite în tufiş indicau că aici avusese loc o luptă, dar de omul dumneavoastră n-am dat.

   L-am transportat pe ghepardul dumneavoastră aici şi colegul meu tocmai a adus apă. Poate este numai ameţit. Am cercetat animalul dar n-am putut descoperi nici o rană.

   — Ai procedat foarte bine şi cu multă grijă. Continuă mai departe şi vezi ce este cu ghepardul. Haideţi domnule inspector şi Robert, să cercetăm mai bine tufişurile.

   Păşirăm repede spre zona de vegetaţie. Poliţistul se- nşelase aşa cum stabili Marian mai târziu. Urmele din tufiş nu indicau deloc o luptă aşa cum ne aşteptam.

   Maha şi cu Pongo fuseseră neutralizaţi cu ajutorul unei otrăvi sau printr-o lovitură mişelească dată pe la spate. Se vedeau clar urmele unde se prăbuşise Pongo, uriaşul îşi croise un drum larg până aici. Mai departe descoperirăm urmele unor oameni care se-ndepărtaseră spre zidul din partea sudică.

   — Ce se găseşte în spatele zidului, îl întreabă Marian pe inspector.

   — O pădurice foarte deasă, apoi vine o stradă. Pădurea se mărgineşte la est cu râul Hughi.

   — Atunci mi-e foarte clar. Pongo a fost ameţit şi dus de aici. Poate că-n clipa de faţă este într-o barcă ameţit pe râul Hughi. Trebuie să ne grăbim s-ajungem la râu, poate îi mai putem ajunge. Am o presimţire că-l paşte un mare pericol.

  — Voi comanda de aici telefonic o patrulă mobilă care s-o ia pe râu, începând de la marginea pădurii. Noi între timp putem s-o luăm prin pădurice şi să-ncercăm s-ajungem pe acolo la râu, propuse Black.

  — Foarte bine, dar te rog mai telefonează după un veterinar bun, care să-l cerceteze pe Maha al nostru. Poate că ne va indica şi-o contraotravă. Cred că Maha a fost ameţit printr-o otravă pe care profesorul o va descoperi mai curând decât orice doctor. Poate că ne indică şi-o contraotravă.

  — Voi încerca să rezolv totul cât mai repede, domnilor. Vreţi să mai aşteptaţi până atunci aici?

  — Aşteptăm aici, dar comandă domnule inspector să vină doar doi oameni cu barca cu motor pe râu, dar să fie foarte destoinici. Teamă mi-e că Pongo va fi dus tocmai spre vechiul turn de pază pe care l-am descoperit în schiţa lui Kasi.

  — Se va face, mai primise strigând peste umăr Black, apoi se repezi pe scări în sus pentru a rezolva comenzile telefonice.

ÎNTR-O SITUAŢIE GREA

  N-A FOST CINE ŞTIE CE GREUTATE să urmărim traseul atacatorilor lui Pongo, mai ales că o bucată din veşmântul acestora rămăsese agăţată în spinii unor tufişuri. Ştiam cu precizie că sunt indieni, astfel de veşminte albi nu poartă de obicei.

  În curând ajunserăm la Hughi River, un braţ al deltei Gangelui. Pe apă era o circulaţie intensă şi ne era greu de imaginat cum izbutiseră bandiţii ca ziua-n amiaza mare să-l răpească pe Pongo într-un canu, fără ca cineva să se sesizeze de asta.

  Poate că l-au văzut totuşi pescarii sau proprietarii de bărci de agrement, dar aceştia tăceau cum era şi firesc, preferând a nu-i trădeze pe cei din banda „Spaima Sundarbansului" de frica represaliilor groaznice care ar putea urma.

  — Domnule inspector, se adresează Marian acestuia, după ce acesta reveni spre noi, celor doi pescari de pe sampanul de colo nu puteau în nici un caz să le scape ce s-a petrecut aici. Dacă soseşte barca poliţiei va trebui să mergem într-acolo şi să-i interogăm, la nevoie îi putem ameninţa şi noi cu represalii, dacă ne tăinuiesc ceva.

  — Cred că mai degrabă vor suporta toate ameninţările noastre decât să deschidă gura dar noi vom încerca totuşi. Ştiu ei prea bine că eu nu le voi lua capul chiar dacă nu-mi spun adevărul, dar banda n-ar avea deloc reţineri să-i ucidă dacă ar trăda ceva. Asta îngreunează munca poliţiei în mod considerabil. Aici nu-i vorba de-un consens naţional de a nu- şi trăda compatrioţii. Cei mai mulţi dintre indieni sunt oameni de treabă, muncitori, care este adevărat tânjesc după libertatea şi neatârnarea ţării lor, unii luptă pentru realizarea acestui ideal şi - puţini - prin mijloace mai violente, cei mai mulţi însă pe căi paşnice şi legale. Pare curios că eu funcţionar britanic avansez asemenea idei, dar ştiu la ce se gândesc şi cei mai mulţi dintre englezii care trăiesc în această ţară. Nu va fi cazul ca noi să ne pierdem

influenţa chiar dacă vom ceda treptat Indiei independenţa ei. Ce avem noi în faţa noastră acum, banda asta „Spaima Sundarbansului" care este o adunătură murdară de şantajişti şi de asemenea gunoaie nu duc lipsă nici alte popoare. Tăcerea conaţionalilor se explică prin frica de represalii şi oricum cămaşa e mai aproape de piele decât haina.

   Inspectorul Black nu era un palavragiu şi de-aceea ne uimi logosul său, dar îl ascultarăm cu atenţie fără a-l întrerupe, ştiind că ideile sale sunt comune cu ale majorităţii englezilor rezidenţi în India. Rar se întâmplă însă ca un funcţionar să-le dea glas atât de clar şi probabil soarta familiei sale, îl făcuse ră să mai piardă din reţinere.

   — Va trebui să-ncercăm fie ce-o fi să scoatem ceva de la pescarii ăştia, reînnoadă Marian firul discuţiei. Continui să cred că bandiţii l-au dus pe Pongo tocmai în turnul de pază pe care l-am văzut în schiţa lui Kasi. Ar fi suficient numai dacă aceştia ne-ar întări numai prin a da din cap, direcţia pe care le-aş indica-o eu mai întâi, care duce direct într-acolo.

   — Bănuiala pe care o ai domnule Farrow poate fi foarte întemeiată, dar se poate şi să fie eronată. Îmi pot imagina la fel de bine că răpitorii lui Pongo, să-l fi dus pe unul din schoonerele din port, al cărui proprietar e în înţelegere cu bandiţii şi să-l ţină ascuns acolo. Eu locuiesc doar în afara oraşului şi destul de departe de acesta, aşa dar nu-i exclusă nici varianta s-o fi luat undeva spre stânga. Dar uite că vine barca cu motor a poliţiştilor.

   — Pare să fie o barcă foarte rapidă! Privii cu admiraţie forma aerodinamică a bărcii care venea ca o săgeată spre noi, din stânga noastră.

   Cu toate astea, barca bandiţilor n-o vom putea ajunge, avansul era prea mare şi poate că nici barca lor nu este rea.

   — Ba s-ar putea să fie cea mai rapidă din tot Sundarbansul, zise abătut Black. Hello Mackenzie, veniţi încoace!

   Poliţistul înalt, slab şi vânjos ce ţinea cârma, o luă acum direct spre ţărm, după ce-i făcu un semn camaradului său care micşoră vizibil viteza ambarcaţiunii.

   Barca se cabră acum ca un cal stopat în plină viteză apoi alunecă lin spre mal unde ocupanţii fură întâmpinaţi călduros de către Black.

   Ne urcarăm cu toţii în barcă, poliţiştii salutară, după care Black zise:

   — Mackenzie şi Brown aparţin branşei celor mai destoinici oameni din subordinea mea. Sunt englezi clarvăzători şi curajoşi. Domnii de colo sunt domnii Farrow şi Bertram, ne prezintă el poliţiştilor. Despre aventurile lor aţi citit suficient în ziare şi este o onoare pentru noi să putem conlucra cu asemenea oameni, ca să nu mai vorbim că au adus service mari guvernului nostru. De aceea să nu mă faceţi cumva de ruşine camarazi!

   Cei doi poliţişti se mărginiră să dea din cap. Privii cu plăcere feţele arse de soare ale celor doi, trăsăturile energice ale feţelor precum şi agilitatea mişcărilor acestora care trădau o mare energie şi mobilitate. Aveam cu siguranţă în persoana acestora, doi oameni care ne vor fi de mare ajutor în lupta contra bandei.

   Marian dădu din cap prietenos şi-i zise cârmaciului:

   — Domnule Mackenzie vrem mai întâi să mergem la cei doi pescari de colo. Vrem să-i întrebăm dacă au văzut ceva deosebit. V-a spus domnul inspector ce intenţionăm să întreprindem?

   — Încă nu domnule Farrow. N-am mai vrut să pierd timpul la telefon cu asta, interveni inspectorul.

   — În primul rând dorim că-l căutăm pe camaradul nostru Pongo care a fost probabil ameţit şi-apoi cu siguranţă răpit de către membrii bandei „Spaima Sundarbansului". De faptele lui Pongo aţi auzit fireşte şi el este un om care nu se lasă covârşit cu uşurinţă de duşmani. Poate c-a fost scos din luptă cu viclenie. Incidental s-a petrecut acum vreo douăzeci de minute în grădina domnului inspector. Avem o bănuială unde ar putea fi târât. Pescarii vor putea certifica dacă a trecut pe aici înainte vreo barcă cu motor.

   Mackenzie făcu o manevră scurtă care-i premise să se desprindă de ţărm, apoi supă un ocol mai larg, după câteva secunde ajunserăm în preajma sampanului celor doi pescari.

   Neliniştiţi ne priviră indienii, care purtau turbane şi văluri lungi până la şold. Marian le vorbi în engleză şi păreau că no înţeleg sau foarte greu.

   — Nu sahib, n-am văzut nimic, de-abia am ajuns şi noi aici.

   — Aşa remarcă oarecum batjocoritor Black, atunci aţi avut mare noroc la pescuit pe ziua de azi, dacă-n răstimp atât de scurt aţi adunat atâta peşte. Mai bine spuneţi adevărul. În ce direcţie a luat-o barca cu uriaşul negru întins acolo. Nu tăinuiţi adevărul fiindcă altfel vă voi ţine atât de mult timp închişi până când vă hotărâţi să spuneţi tot ce aţi văzut. Credeţi-mă poliţia are destule mijloace să vă dezlege limbile.

   Se vedea clar spaima de care au fost cuprinşi cei doi indieni pescari.

   Pe figura lui Balck nu se putea citi nimic bun, mai ales când acesta începu să se joace cu patul pistolului său şi-n cele din urmă cel mai vârstnic dintre pescari bâigui:

   — În partea aceea au plecat sahib! Dar nu ne trădaţi vă rog, pentru că asta-nseamnă moartea noastră şi avem neveste şi copii!

   Cu o scurtă ridicare din mână, pescarul indică direcţia sud şi acum ştiurăm precis că Marian avusese dreptate cu presupunerea lui că Pongo a fost dus spre vechile fortăreţe. Îi mulţumirăm pescarului asigurându-l că nu-l vom trăda niciodată. Nu vom spune nimănui că a vorbit cu noi. Asta-l linişti într-o oarecare măsură. Black îi făcu lui Mackenzie un semn. Barca o porni pe cursul Hughiului în jos. Cel de-al patrulea canal, care leagă braţul râului de delta Gangelui, urma acum la rând. Apoi poate că reuşeam pe cel de al treilea braţ să găsim străvechiul turn, de care ne povestise inspectorul. Cu cât mergeam mai departe spre sud, cu atât mai puţin animat era parcursul fluvial. Când atinserăm în sfârşit cel de-al patrulea canal distinserăm doar în depărtare câteva ambarcaţiuni. Cârmiră, spre canal, care nu era prea larg.

   Aveam şi câteva ocheane în barcă de care ne folosirăm cu mare plăcere. O barcă cu motor, nu puteam însă descoperi. Pe măsură ce ne-apropiam de cel de-al treilea braţ al fluviului, care ducea mult spre partea de sud,

Mackenzie micşora viteza bărcii sale. Pe partea de sud al malului trebuia să dăm de turnul vechii fortăreţe.

   Cu mare atenţie supravegheam desişurile. Dacă banda a debarcat într-adevăr aici, atunci cu greu ni s-ar fi putut întâmpla să trece în vederea urmelor, chiar dacă ramurile tufişurilor, ajungeau până aproape de sol. Părea imposibil ca o barcă cu motor să-şi croiască drum desiş fără ca să rupe o rămurea sau să strivească nişte frunze.

   Dar cu toată străduinţa noastră n-am descoperit nimic, ca să spun adevărul. Am depăşit şi pe cel de al treilea canal, deşi pe harta lui Kasi turnul trebuia să se găsească pe partea de vest. Cu toate astea cercetările noastre rămaseră infructuoase şi inspectorul a dat ordinul de întoarcere. După ce încăodată traversarăm cel de al treilea braţ. Marian duse ocheanul la ochi şi mai examină odată oglinda strălucitoare a apei care se-ntindea spre sud. O făcuse fără vreo intenţie anume, dar acum tresării puternic şi strigă:

   — Domnule Mackenzie ia-o repede spre sud, de-a dreptul pe braţul fluviului! Se poate că banda a înfăptuit iarăşi vreo nouă nelegiuire.

   Poliţistul făcu o întoarcere, în timp ce Brown îi mări viteza Black şi cu mine apucarăm cu febrilitate ocheanele pentru a le îndrepta direct spre sud.

   Departe spre sud, undeva în josul fluviului descoperi un punct întunecat, probabil o adunătură de buşteni care blocau trecerea. Pe această plută stătea o făptură albă nemişcată. În afară de făptura aceea în veşmânt alb, am mai văzut o mulţime de făpturi mici, care săreau încoace şi încolo, extreme de agitate. După ce ne-am mai apropiat mai mult mi-am dat seama că făptura aceea în veşmânt alb nu putea fi decât Pongo, care era încă ameţit. Tot mai clar îmi devenea ceea ce se petrecea acum acolo pe plută, ceea ce îmi demonstra încăodată cruzimea acestei bande blestemate şi care m-a înfuriat la culme. Teama pescarilor era bine întemeiată.

   Pongo zăcea pe spate legat astfel încât nu se putea deloc mişca. Poate că şi din pricina gazului cu care a fost ameţit. În jurul lui Pongo, săreau şi ţopăiau maimuţele, care erau considerate sacre în ochii indienilor. Erau aşa de agitate cum nu mi-a fost niciodată să văd la acesta inofensive animale. Iată că una dintre ele sări pe corpul camaradului nostru şi-şi ridică asupra-i pumnii.

   — Maimuţele parc-au înnebunit, strigă agitat inspectorul. Parcă sunt pe punctual de a-l rupe în bucăţi pe prietenul nostru.

   — Cred c-au fost aduse în starea asta prin înfometare şi în curând îşi vor fi învins teama şi-or să-l muşte şi răni foarte grav pe Pongo, dacă nu cumva vor vrea să-l rupă în bucăţi.

   Banda asta a născocit tot felul de metode pentru a expedia un om pe lumea cealaltă şi-şi merită renumele câştigat de „Spaima Sundarbansului".

   — Cu atât mai grozav mi se pare mie, când ştiu că soţia şi fiica mea se află în mâinile unor astfel de oameni.

   — Nu pentru mult timp, îl consolă Marian. Astă seară le vom elibera, aşa cum o să-l eliberăm şi pe Pongo de coşmarul ăsta. Când vei fi în dreptul plutei domnule Mackenzie împinge-o, te rog, cu barca spre mal, ca maimuţele să se poată refugia pe uscat. Cred că vor găsi fructe acolo, care le vor plăcea mai mult decât carnea de om. Nu vreau să trag nici un glonţ, banda l-ar putea auzi.

   — S-a făcut domnule Farrow. Cu o manevră abilă îndreptă barca spre plută şi împinse pluta spre mal.

   Ţineam toţi pistoalele pregătite în caz că maimuţele se vor decide totuşi să ne atace, dar sărmanele animale n- aveau această intenţie.

   Se înghesuiră toate la celălalt capăt al plutei de unde ne priveau cu frică amestecată cu furie. De-abia se ciocni pluta de mal că şi fugiră în salturi mari în tufişuri. Camaradul meu avusese dreptate, maimuţele găsiră curând nişte bananieri şi începură să se-nfrupte cu lăcomie.

   — Se pare că banda se foloseşte adesea de aceste sărmane animale în scopurile lor criminale. De unde să fi făcut rost de ceata aceasta de maimuţe înfometate în aşa scurt timp? scrâşni Marian furios din dinţi. Sigur că au o întreagă fermă de maimuţe cărora le dau doar atâta mâncare cât să nu moară de foame. Dar să sperăm că vor plăti pentru toate. Se pare că efectele gazului ameţitor cu care l-au tratat pe Pongo încep să scadă.

   În timp ce Marian încă vorbea, noi sărirăm pe plută şi-i tăiarăm legăturile cu care era legat de buştenii ce alcătuiau pluta. Uriaşul negru îşi ridică încetişor capul şi ne privi c-o expresie pe care n-o mai văzusem încă în ochii lui. Se părea de parcă ar fi fost conştient de toată grozăvia situaţiei în care se aflase. Dar acum zâmbind chiar, spunându-ne cu o voce de-abia auzită:

   — Pongo mulţumeşte mult Massers. Duşmani vicleni. Mai vicleni decât Pongo şi Maha pe care i-a ademenit în tufiş. Pongo şi Maha cade, fără să se poate mişte. Pongo moare, de moarte foarte rea, dacă Massers nu venit să elibereze.

   — Principalul este că te avem din nou printre noi. Pongo te simţi încă rău de pe urma otrăvii cu care te-au ameţit duşmanii? îl întreabă îngrijorat Marian.

   — Pongo încă slăbit, dar reface repede. După puţin timp într-adevăr uriaşul se putea ridica dar se clătina pe picioare. Se vedea însă că-şi recăpăta puterile tot mai mult.

   — Te-au transportat indienii direct pe plută Pongo, sau ai fost dus mai întâi într-o clădire cu-n turn de pază, sau ceva asemănător?

   — Pongo fost întâi în turn. Turn chiar în apropiere. Pongo poate conduce Masser. Doi indieni stau de pază acolo, ceilalţi plecat.

   — Atunci înseamnă că am descoperit ascunzătoarea bandei, se bucură Marian. Ar fi frumos de-ar fi aşa! Acum trebuie să-i scoatem din funcţiune pe cei doi indieni pentru a putea cerceta turnul în deosebi. Cunoşti locul Pongo, pe unde putem pătrunde prin desiş?

   Uriaşul înclină numai capul încuviinţând.

   Împinserăm din nou pluta în josul râului. Ea nu mai trebuia să rămână la mal, pentru a nu fi descoperită întâmplător de vreun membru al bandei şi astfel s-ar fi descoperit a noi ne-am eliberat camaradul.

   După indicaţiile lui Pongo, am mers puţin înapoi, dar nu în canalul perpendicular cum am crezut noi la început. Cam la cincizeci de metri de acesta, Pongo ridică braţul, aici era locul de debarcare. Ne arătă apoi cu mâna întinsă un tufiş

mai mare, zicându-ne scurt:

   — Încet înainte.

   Mackenzie lăsă barca să alunece încetişor spre rămurişul des, care acoperea ca o perdea un drum, mascat atât de bine, încât nici o frunză nu căzu când îl străbăturăm. Deşi rămurişul se dădu elastic într-o parte la trecerea noastră, frunzele nu puteau fi rupte după cum am constatat-o singur. Curând ajunserăm într-un golfuleţ care era totuşi destul de mare pentru a adăposti o plută şi mai multe bărci.

   — O ascunzătoare minunată, mai ales că din exterior nimeni n-ar bănui niciodată nimic.

   Pongo ne arătă spre malul nordic un loc anume. După ce barca noastră atinse malul, Brown opri motorul acesteia. Acum Pongo a preluat conducerea micului grup. Fără zgomot se strecura printr-un desiş presărat cu flori roşii, dar ciudat şi astea păreau aşa de trainice încât nici una nu se rupse. După acest tufiş ne găsirăm în faţa unei cărări destul de mari care ducea spre vest. Doar douăzeci de metri parcurserăm pe cărare şi am dat de o dum bravă cu copaci uriaşi care păreau să aibă o vechime de câteva secole. În mijlocul acesteia se deschidea un luminiş în care se înălţa un turn străvechi de cetate, ce părea să tot aibă vreo şase metri diametru. Din exterior nu se putea vedea nimic, mai ales că coroana înaltă a arborilor seculari îl acopereau, depăşindu-l. Acoperişul era acoperit cu plăci de bronz pe care se putea citi patina. Din cauza sticlăriei foarte asemănătoare unui ochi de apă în strălucirea soarelui de departe nimeni nu putea bănui despre ce era vorba.

   Cei doi paznici lăsaţi de indieni în turn, trebuiau să ne fi descoperit de mult, mai ales că din turn aveau o largă perspectivă şi asupra dumbravei cu copacii uriaşi pe care tocmai o străbăturăm. Aşa că ne puteam aştepta la un atac dintr-o clipă în alta.

   Poate că indienii aveau chiar intenţia de-a ne scoate din luptă chiar cu acelaşi fel de otravă, pe care o folosiseră în cazul lui Pongo şi Maha. Ne scoaserăm pistoalele deja şi le pregătisem de tragere, trăgând piedeca. Cu mare grijă ne- apropiarăm acum de uşa îngustă, din bronz lucrat al turnului.

   Când Pongo voi să întindă mâna spre mâner pentru a deschide uşa, Marian îl opri. Prin semne cu mâna, ne făcu să ne retragem deoparte. Păşi el însuşi apoi în faţa uşii şi cu o creangă apasă în jos mânerul uşii. Nu trebui să aşteptăm prea mult, mânerul se lasă uşor în jos şi acum aşteptarăm încordaţi să vedem ce se va întâmpla.

   Se auzi un clinchet şi prin uşă zburară cu o forţă mare, bolţuri de lungimea şi forma degetului arătător al mâinii. Câţiva din aceştia se-nfipseră într-un copac aflat la zece metri depărtare care stătea chiar în faţa uşii.

   Dacă am fi stat în faţa uşii aveam de gând la început, acum eram cu toţi străpunşi de bolţurile astea. Marian a dat numai din cap, zâmbind spre noi. Calmul său acţiona şi asupra noastră molipsitor. I-am răspuns şi noi cu înclinări din cap şi privirăm din nou spre uşa pe care Marian, cu ajutorul aceleiaşi crengi, o împinsese acum în lături. Acum însă nu s-a mai întâmplat nimic.

   Am fost întrucâtva dezamăgit, deoarece mă aşteptam şi la alte evenimente. Dar stătea însă larg deschisă şi nimic nu se mişca, nimic nu era de văzut!

   Marian păşi înainte şi examină prevăzător tot gangul turnului. În toată lungimea lui. Apoi ne făcu semn şi păşirăm cu toţii înăuntru.

   Oricât m-aş fi grăbit, Pongo mi-o luă înainte şi acum era în spatele lui Marian. Era de parcă, uriaşul ar fi bănuit ceva. Ca fulgerul îşi repezi mâna înainte şi-l prinse de vechiul brâu de argint.

   Aproape fără vrere Marian întoarse capul. În acelaş moment pământul se deschise sub picioarele lui. O trapă se deschise automat şi acesta s-ar fi prăbuşit în adânc dacă Pongo nu-l prindea de cingătoare. Pongo l-a tras acum înapoi. Când Marian a pus din nou piciorul pe pământ, uriaşul spuse:

   — Pongo se bucură, putut salva Masser.

   — Mulţumesc Pongo, văd că nu rămâi deloc dator. Ar fi trebuit să fiu mai prudent şi să-mi dau seama că bandiţii vor presăra tot felul de capcane în calea noastră. Din fericire este loc pe unde să ocolim golul făcut prin deschiderea trapei.

  Prea mult loc nu era însă şi trebuia să ne lipim bine de perete pentru a nu ne pierde echilibrul. Aruncai o privire prin deschizătura trapei şi mă cutremurai. Jos zăceau schelete a trei oameni. Fuseseră oameni care habar nu au avut de această capcană şi plătiseră cu viaţa atunci când au vrut să cerceteze turnul. Zăceau acolo de mai mulţi ani, fiindcă hainele sau resturile de haine erau acoperite cu un strat de praf. Stăteam în faţa unor trepte înguste şi Pongo îl reţinu din nou pe Marian când acesta a vrut să păşească.

  — Pongo merge primul.

  Pongo bagă bine de seamă. Avea un motiv întemeiat să o facă, întrucât el a fost primul sortit unei morţi groaznice, de către aceşti bandiţi. Aveam încredere că va recunoaşte la timp orice pericol care ne-ar pândi şi va şti să-l înlăture la timp. Marian s-a dat la o parte şi Pongo păşi înainte.

O LUPTĂ DISPERATĂ

   DE-ABIA URCASE PONGO trei trepte că şi se dezlănţui sus o larmă grozavă. Ca un tunet înăbuşit se rostogoli de sus un bloc enorm de piatră, care câştigă acum în viteză din ce în ce.

   Să ne dăm de-o parte nu mai puteam pentru că atât de repede nu ne-am fi putut lipi de perete pentru a nu cădea prin deschizătura trapei în groapa cu schelete. În afară de asta, bolovanul părea că face un zig-zag în drumul de la stânga la dreapta, aşa că măcar unii dintre noi se vor fi ciocnit de acesta.

   Atunci Pongo se repezi în sus, cu toată forţa înaintea bolovanului. Fără să vrea, lui Balck îi scăpă un ţipăt de groază. Pongo urma să sufere impactul grozav în momentul următor şi va fi dat peste cap sau va fi cel puţin grav rănit. Însă uriaşul nostru ştia prea bine ce vrea, socotise şi apreciase de minune tot ce va face. Cu braţele desfăcute prinse blocul de piatră chiar în momentul în care ciocnindu- se de una din trepte, de asemenea din piatră, sări pentru o fracţiune de secundă înapoi înainte de a se rostogoli pe treapta următoare, îl şi prinse-n braţele lui de fier.

   O secundă nesfârşit de lungă, în care se părea că Pongo se va prăbuşi cu piatră cu tot. Pietroiul uriaş să tot fi avut vreo două sute de kilograme şi ciocnirea fusese extrem de puternică. Dar uriaşul rezistă unui asemenea impact. Apoi gâfâind ne şopti:

   — Masser se dă înapoi. Pongo aruncă piatra în hrubă.

   Fără a ne precipita ne dădurăm deoparte, fără a ne mai teme că vom fi loviţi de bolovanul săltăreţ. Uriaşul păşi de-a îndărătelea coborând treaptă cu treaptă ţinând bolovanul cu ambele mâini, până ce ajunse cu picioarele la nivelul gangului pe care-l străbătusem. Bolovanul era pe treapta a doua, când Pongo făcând un salt de la nivelul gangului sări tocmai pe treapta a patra, făcând loc pietrei să se rostogolească şi să dispară cu-n zgomot de tunet în trapa deschisă. Un sentiment straniu mă cuprinse, când auzii cum

se sfarmă, sub violenţa impactului, oasele celor trei schelete.

  Fără ajutorul lui Pongo am fi avut cam aceiaşi soartă cu oasele zdrobite: ne-am fi prăbuşit în groapă, unde nu ne-ar mai fi găsit nimeni. Nu aveam nici un sprijin din exterior şi nimeni n-ar fi ştiut unde dispărusem, întrucât ne bazasem numai pe forţele noastre. Oare mai oferea vechea clădire şi alte surprize? De sus am auzit acum din nou un zgomot slab. Între timp ajunserăm până la capătul scărilor. Dacă alte pericole ne pândeau aici, intenţionam să ne bazăm pe pistoalele noastre.

  Două picioare goale coborau acum scările, urmate în spate de alte două. Erau paznicii pe care bandiţii îi lăsaseră de veghe.

  Auziseră piatra cum se rostogoleşte pe scări şi presupuneau că ne-a sunat sorocul. Când primul indian ne surprinse cu privirea încremeni speriat şi-şi duse mâna la burnus. Nu a fost destul de rapid şi împuşcăturile pistoalelor lui Marian şi Black răsunară pe culoarul îngust. Cu-n strigăt grozav indianul se prăbuşi venind de-a berbeleacul peste noi.

  Colegul său se aplecă dar se feri să mai coboare. Faţa lui era strâmbată de furie. Ţinea acum în mână un obiect strălucitor pe care-l îndreptă spre noi. Detunătura pistolului lui Marian se auzi pentru a doua şi a treia oară.

  Prima împuşcătură a fost o lovitură de maestru. Glontele lovise obiectul strălucitor din mâna indianului, un fum verde ridicându-se în înălţimi. Cel de al doilea glonte îl nimerise în frunte. Cu o grimasă ciudată, încremenită, se rostogoli pe trepte, unde a fost prins de către Pongo şi aruncat în hrubă alături de colegul lui.

  — Să sperăm că acum suntem în siguranţă, murmură Marian. Cei doi paznici au fost lichidaţi. Cel de-al doilea era deja mort când l-a atins glontele meu. Înghiţise deja gazul ucigător pe care ni-l pregătise nouă. Mai trebuie să aşteptăm până ce gazul verzui se va fi împrăştiat şi aerul va fi din nou respirabil.

  — Crezi că prizonierii se găsesc aici? îl întrebai la rându- mi pe Marian.

   — Sper din tot sufletul.

   — Prizonierii sunt de cele mai multe ori aruncaţi în pivniţă. Încăperile de sus sunt folosite ca turnuri de pază şi supraveghere pentru paznici, îmi exprimai eu opinia.

   — Aşa este şi de aceea vom începe cercetarea chiar de jos. La parter nu cred să se găsească vreo încăpere. Culoarul este larg şi pereţii groşi. Numai o pivniţă ar mai putea veni în discuţie. Să căutăm deci, încăodată dacă găsim o altă trapă care ar putea conduce la subsol.

   Căutarăm minuţios totul dar în zadar. Orice mijloc de cercetare folosirăm, bătaia în pereţi şi duşumea, pipăiturile, totul a fost zadarnic şi fără rezultat. Nu găsirăm ce-a de a doua trapă care să ne conducă la subsol.

   Black găsi însă o manivelă de care apăsând, prima treaptă se închise din nou. O luarăm din nou în sus. Între timp gazul se împrăştiase prin deschizăturile făcute în pereţi. Sus mai găsirăm două încăperi care în afară de ceva mobilier utilizat pentru şezut şi dormit nu mai conţinea nimic.

   — Păcat, remarcă Marian. Bandiţii ăştia se pare că şi-au ales alt sediu pentru prizonierii lor. Trebuie să avem speranţa în ce ne va aduce seara asta. Poate că planul pe care l-am făcut va avea totuşi succes. Dar stai! S-ar putea foarte bine ca noi să nu fi reuşit să dăm de secretul vechiului turn, care permite accesul în subsol. Poate că bandiţii astă-seară ne vor transporta din nou la turn dacă vor ajunge la concluzia că suntem fără apărare. Poate că n- ar fi rău dacă domnii Mackenzie şi Brown împreună cu Pongo ar rămâne aici ascunşi. Ei s-ar putea apăra în cazul unei apariţii neaşteptate a bandiţilor. Poate că le va reuşi să facă un bandit prizonier care să le spună unde se găseşte temniţa. Dacă bandiţii vor veni spre seară cu noi, vom beneficia de cea mai bună acoperire. Ce părere ai, domnule Black?

   — Planul îmi pare bun, zise acesta. În felul acesta am putea aştepta desfăşurarea evenimentelor mult mai liniştiţi. Altfel, sincer vorbind, mi-ar fi cam peste mână să mă dau aşa prins în custodia bandiţilor. În felul acesta avem o anumită siguranţă că vom putea fi eliberaţi mai târziu.

   — Rămâne aşa atunci! strigă Marian. Ne vom întoarce în oraş şi până diseară, nu mai dăm nici un semn de viaţă. Dumneavoastră domnilor, rămâneţi aici cu Pongo. Dacă banda ne va aduce aici diseară, fiţi calmi. Căutaţi-vă o bună ascunzătoare. Pongo va face rost de mâncare, dar nu veţi trage cu puşca. Lui Pongo va reuşi cu siguranţă să prindă ceva vânat cu cuţitul lui de spintecat rechini sau va culege fructe. Pe la douăzeci şi două şi un sfert vom fi aduşi, cel mai probabil aici, aparent fără cunoştinţă. Trebuie să ne prefacem că suntem otrăviţi. La revedere deci domnilor şi să sperăm că planul nostru va avea succes!

   La întoarcere am fost cu ochii în patru, pentru a vedea dacă suntem sau nu urmăriţi dar nu era cazul. Banda se baza pe acţiunea otrăvii lente din scrisoare, probabil. Mai întâi trecurăm prin micul port unde erau ancorate bărcile poliţiei, apoi cu automobilul inspectorului, pe care-l comandă de acolo, telefonic, spre bungalowul acestuia şi nici de data asta nu ne-a fost dat să observăm ceva deosebit.

   La sugestia lui Marian ne prefăcurăm foarte afectaţi de faptul că nu-l putuserăm găsi, chipurile, pe Pongo.

   Se putea, ca vreun membru trimis al bandei să ne observe pe furiş fără ca noi nici măcar s-o bănuim. Căutarăm să ne omorâm timpul dormind, de-a lungul întregi zile, care era foarte călduroasă, până seara când aveam întâlnirea decisivă.

   Din păcate eu nu prea reuşi, eram prea agitat pentru a o face şi din acest punct de vedere îl invidiam pe Marian, care dormea ca un prunc. Cinarăm împreună cu inspectorul care mi se păru de asemenea destul de încordat. Marian chiar remarcă râzând că s-ar putea să fie chiar ultima noastră cină pe acest pământ, aşa că va trebui să mâncăm cu multă poftă.

   În sfârşit sosi şi momentul plecării dacă voiam să fim punctuali la locul convenit. Inspectorul voia să ia o barcă mare cu vâsle unde era posibil să ne ascundem mai bine la nevoie.

  Inspectorul trecu la cârmă. Marian şi cu mine stăteam deocamdată în barca largă, încrezători în planul nostru. Black îşi îndreptă barca spre sud, pe Hughi în jos.

  Curentul ne ajuta, aşa că nu ne omorârăm cu vâslitul. Deşi inspectorul din când în când îşi ducea ocheanul pentru observaţie pe timp de noapte la ochi, el nu descoperi nimic neobişnuit şi nimeni nu ne urmărea. Marian era foarte mulţumit şi-mi şopti acum că este sigur că ne vor duce în turnul vechi.

  Poate că barca cu motor a bandei ne aşteaptă chiar în apropierea punctului de întâlnire pentru a ne lua în primire. Bandiţii trebuiau să fie convinşi că stratagema lor cu praful ucigaş le reuşise.

  Atinserăm cel de-al patrulea canal şi-o luarăm acum spre est, spre cel de-al treilea braţ al deltei Gangelui. Eram calmi şi tăcuţi neîndrăznind să mai vorbim între noi şi-ncepurăm să ne jucăm rolurile astfel încât orice regizor ar fi putut fi mulţumit de jocul actorilor săi.

  Când atinserăm punctul de întâlnire, Black încetă cu vâslitul şi lasă barca să plutească-n voie.

  Era ora douăzeci şi două şi după socotelile profesorului de acum începea să acţioneze otrava, dacă n-am fi fost destul de prevăzători să nu venim în atingere cu ea.

  Black mai aşteptă cinci minute apoi începu jocul: deveni neliniştit îşi duse mâna în zona inimii şi la gât, căzu pe locul său, pe fundul bărcii. Keller ne descrisese exact care sunt simptomele incipiente ale otrăvirii.

  Puteam pe drept cuvânt presupune că bandiţii erau în apropiere şi ne observau cu atenţie. Mai trecură cinci minute, după care auzirăm bâzâitul distinct al unei bărci cu motor.

  O barcă cu motor apăru într-adevăr şi se apropie la marginea bărcii noastre cu vâsle. O voce energică se auzi, urmată de un râset ironic, apoi vocea reluă într-o englezească ireproşabilă:

  — Acum îl avem şi pe domnul inspector! Răscumpărarea cerută nu pare să-o fi adus.

  Din legănările bărcii noastre mi-am dat seama că Black a fost ridicat de acolo, apoi mâini energice dădură foile de cort la o parte, sub care noi ne-am ascuns, chipurile, în ultimul moment. Aceeaşi voce, rece, clară, energică râse zicând:

   — Am calculat foarte bine! Iată-i şi pe cei doi faimoşi aventurieri c-au căzut pleaşcă-n cursa noastră! Da, da, domnilor, n-ar fi trebuit să atingeţi scrisorile care nu vă sunt adresate. L-aţi putut prinde pe mesagerul nostru, dar cu scrisoarea n-aţi prea ştiut cum să umblaţi. Pentru asta veţi fi pedepsiţi! V-aţi ales singuri soarta! Ştiu prea bine, domnilor, că mă puteţi auzi şi vedea şi chiar mirosi dacă vreţi, dar nervii vă sunt paralizaţi şi nu puteţi întreprinde nimic. Aţi fost făcuţi complet nevătămători. Vă veţi sufoca încetul cu încetul dar noi v-am ales o altfel de moarte. Veţi muri de- aceeaşi moarte, de care a avut parte uriaşul vostru servitor negru, pe care l-am dat ca hrană unor biete maimuţe înfometate. Din nou urmă râsetul sardonic al celui ce ni se adresase şi-apoi urmă o comandă dată compatrioţilor săi. Furăm ridicaţi cu brutalitate din barca noastră şi aruncaţi în barca cu motor.

   Opt indieni asigurau echipajul. Poate că i-am fi putut învinge dar trebuia să ne jucăm rolul pentru a descoperi încăperea secretă unde erau deţinuţi prizonierii.

   Barca cu motor aluneca uşor pe mijlocul fluviului, pe unde era curentul principal. Din păcate stăteam atât de jos în barcă încât nu prea aveam ce vedea în jur, cu atât mai puţin traseul. După puţin timp auzirăm hârşâitul unor crengi pe trunchiul bărcii ca şi cum am fi intrat într-un tufiş des.

   Furăm în cele din urmă ridicaţi pe sus. Ne găseam deja în golful pe care-l găsisem ziua cu ajutorul lui Pongo. Vom fi duşi deci, în clădirea părăsită a vechiului turn. Până-n prezent presupunerile lui Marian se adeveriseră.

   Indianul, cel relativ tânăr, a cărui voce o auzisem înainte şi căruia îi aparţinea râsul batjocoritor spuse acum:

   — Poliţiştii au trecut adesea pe lângă ascunzătoarea noastră fără să bănuiască unde ne-am ascuns prizonierii. Chiar ne-a făcut plăcere când i-am văzut căutându-ne zadarnic. Vezi deci domnule inspector că noi am fost mai vicleni decât poliţia, păcat că nu mai puteţi remedia nimic acum. Mâine veţi muri oricum! Recompensa pentru soţia şi fiica dumitale va plăti-o guvernul. Pentru familia unui funcţionar destoinic, nu mi se pare o sumă prea mare. Ucidem numai dacă este necesar.

  Apucarăm pe cărăruia îngustă, care ducea spre turn. Se apropia momentul hotărâtor, se putea foarte bine ca indienii să-şi dea seama de dispariţia paznicilor şi să intre la bănuială. Când ajunserăm în luminiş, oamenii care ne purtaseră se opriră. Purtătorul lor de cuvânt spuse din nou:

  — Cei doi paznici ai noştri din turn ne vor avertiza, dacă ceva nu este în regulă, nu va fi cazul însă. Vom intra-n turnul pe care l-am descoperit întâmplător şi pe care l-am adaptat scopurilor noastre.

  Veţi fi aruncaţi în pivniţa turnului, domnule inspector îşi vei revedea acum familia, păcat numai că nu te vei putea mişca.

  Am avut noroc. Ce uşor s-ar fi putut ca bandiţii să aibă un consemn tainic cu paznicii şi-atunci planul nostru ar fi fost dejucat. Aşa însă furăm transportaţi fără incidente prin luminiş. Conducătorul grupului pipăi cu mâna la uşa turnului şi ne explică amabil pe parcurs:

  — Aici am prevăzut bine-înţeles câteva capcane pentru cei curioşi, cărora n-o să le cadă bine. Prima am înlăturat-o chiar eu acuma, a doua se află pe culoar.

  Deschise uşa, aprinse lampa de buzunar şi de pe partea dreaptă a peretelui apasă un mic mâner în jos:

  — Acum putem urca liniştiţi treptele, zise el. Pe trepte se află a treia capcană, pe care o voi scoate din funcţiune. Furăm duşi pe trepte în sus şi indianul nu înceta să ne uimească prin amabilitatea cu care ne dădea explicaţiile necesare, probabil îi făcea deosebita plăcere ca să ne chinuie astfel.

  — Vedeţi acum domnilor, voi apăsa un buton care se găseşte aici sub ornamentul scărilor, prin asta se deschide intrarea spre pivniţă.

  Cu-n hârşâit uşor, ultimele patru trepte ale scării se dădură la o parte. O deschizătură adâncă deveni vizibilă, spre care acum indianul îndreptă lumina lămpii sale.

  Alte trepte duceau spre subsol şi-acum am fost târâţi în adâncime. Ne găseam acum într-un spaţiu mic, de formă rotundă, a cărei pereţi erau alcătuiţi din bucăţi de piatră de formă pătrată.

   Diferite uşi din lemn, vechi, negre, se deschideau în jur. Indianul deschise una zâmbind, spunându-ne:

   — Aşa, acum domnule inspector, familia dumitale va avea ocazia să-şi ia rămas bun de la dumneata.

   Din pragul uşii năvăliră două siluete feminine care se repeziră ţipând peste Black, pe care indianul tocmai în acel moment îl aruncă la picioarele lor.

   Acum venise clipa hotărâtoare. Inspectorul nu mai putea continua să facă pe paralizatul.

   Şi într-adevăr, cu un strigăt de bucurie îşi desfăcu braţele cuprinzându-le pe cele atât de drage lui. În aceeaşi clipă sărirăm şi noi în picioare, trăgându-ne pistoalele şi lămpile de buzunar.

   Marian se repezi-n spre indieni care erau paralizaţi la rândul lor de surprindere şi strigându-le foarte energic:

   — Sus mâinile!

   Comanda lui Marian îl aduse pe inspector la realitate. Se desprinse din braţele alor săi şi ni se alătură de îndată cu arma şi lampa de mână.

   Dar şi indienii se animară. La un strigăt al conducătorului lor, cei opt indieni se năpustiră cu pumnalele asupra noastră.

   Pistoalele noastre detunară în acelaşi timp. Patru indieni se prăbuşiră la pământ.

   Ne-am fi găsit totuşi într-un pericol foarte mare, dacă de deasupra scărilor n-ar fi răsunat deja împuşcături. Din nou căzură doi indieni. Asupra ultimilor doi se repezi Pongo cu o săritură de panteră. Unul din cei doi era chiar conducătorul, cel care luase la început cuvântul. Pongo atacă cu multă hotărâre. Două pumnale fură aruncate zângănind la podea.

   Gemând indienii căzură şi ei la pământ. Pongo le duse mâinile la spate pentru a ne permite să-i legăm mai uşor.

   Temuta bandă „Spaima Sundarbansului" fost anihilată. Cei doi prizonieri pe care-i luarăm nu au mărturisit nimic judecătorului.

   Au fost executaţi, plătindu-şi crimele comise. Poate că banda să fi avut mai mulţi membrii. Dar întrucât conducătorul pierise, ceilalţi n-au mai îndrăznit nimic, mai departe.

   Bucuria revederii inspectorului cu soţia şi fiica sa ne-au răsplătit pe deplin eforturile pe care le-am făcut. Şi primejdiile în care ne-am expus cu acest prilej.

   De-abia ne-am putut salva de mulţumirile familiei Black, care dorea să fim luni întregi oaspeţii lor.

   În onoarea noastră guvernul britanic a dat în seara zilei următoare o recepţie, noi având cinstea de-a sta alături de Rezidentul guvernului britanic în India Sir James Cunningham.

   Bătrânul domn a fost tot timpul parcă dus cu firea până când Marian îl întreabă ce are pe suflet.

   Cu şovăială ne întreabă Sir James, dacă avem în continuare o ţintă determinată în călătoriile noastre.

   La răspunsul negativ al acestuia ne întrebă dacă nu vrem să vizităm Guia oraşul pelerinilor de pe fluviul Phalagu. Guia este oraşul sfânt al hinduşilor unde se roagă în faţa zeului Guia pentru păcatele strămoşilor. Sir James ne povesti că de câtva timp bântuie în apropierea oraşului o fiinţă misterioasă despre care până acum nimeni nu ştie dacă este fiară sau om. Până acum i-au căzut victimă o serie întreagă de oameni groaznic mutilaţi sau chiar orbiţi. Înainte de a-şi exprima Sir James rugămintea Marian se declara gata de-a lua urma fiinţei sau fiarei misterioase ce-o fi.

SFÂRŞIT

Volumul 217

GORILA DE MUNTE

   RĂTĂCIŢI ÎN JUNGLĂ

   — DE AICI NU PUTEM MERGE MAI DEPARTE, tată, spuse George. Ne-am rătăcit!

   — Ce păcat că Samba n-a putut să ne însoţească pe mai departe! remarcă doctorul Bertram.

   George şi Petre, uriaşul cârmaci de pe submarin au luat-o în direcţia indicată de căpetenia poporului de pitici, în vreme ce căpitanul şi doctorul îi urmau mai încet. Samba le spusese că vor găsi în curând o cărare pe care urmărind-o ar ajunge în maximum şase ore în Ignani unde se află gorila de munte.

   Acum o porţiune din pădurea deasă, de netrecut le închidea drumul. Nici cuţitele cele mai ascuţite ale tovarăşilor de pe submarin nu reuşiseră să deschidă un drum de pătrundere în junglă.

   Căpitanul dădu supărat din cap.

   — Să sperăm că nu va muri sărmanul de pe urma muşcăturii şarpelui veninos, spuse el, după o vreme cu părere de rău.

   — El s-a bucurat atât de mult că va participa la o vânătoare şi a avut ghinionul să calce pe un şarpe veninos.

   — Eu am făcut tot ce era omenesc posibil să-l scap, explică doctorul Bertram. Cred că va trăi totuşi pentru că are o natură puternică.

   — Şi acum ce facem? întreabă George arătând spre

jungla de nepătruns.

   Căpitanul cercetă el însuşi jungla şi fu nevoit să-i dea dreptate fiului său. O pătrundere pe aici era de neconceput.

   Pe aici cu siguranţă n-a trecut vreodată picior de om.

   — Ne întoarcem! spuse Farrow. Este singura posibilitate care ne rămâne.

   — Pierdem astfel mult timp, explică George.

   — Parcă n-am pierdut destul! mormăi căpitanul.

   — Poate pe drumul înapoi găsim noi o altă cărare, spuse Petre.

   — Noi ne-am rătăcit de la drumul cel bun, zise doctorul Bertram.

   — Să ghicim mai întâi, spuse Farrow căruia transpiraţia îi curgea din plin pe faţă. Nu avem de ce să ne grăbim şi sunt sigur că vom ajunge să ne atingem ţelul.

   Doctorul fu de acord cu cele spuse:

   — Aici este cu totul altă temperatură decât cea de pe lac, spuse el glumind şi îşi şterse şi el sudoarea de pe frunte cu o batistă.

   — Suntem ca într-un cuptor, constată George nimerind la fix situaţia în care erau. Petre curăţă rapid de iarba înaltă şi de crengi un loc în care tovarăşii săi să poată sta jos. Împreună cu George începură să caute crengi uscate pentru a face un foc la care să încălzească câteva conserve.

   În curând într-o gropiţă se înălţă vesel un foc de tabără. Lui George nu-i convenea nici să rămână aici pe loc şi nici să se întoarcă. Tot timpul se uita de jur împrejur doar o să găsească un loc pe unde să pătrundă în pădure. Peste tot însă nu vedea decât ramuri, crengi, mase uriaşe de frunze, plante agăţătoare, liane ce se întindeau de la un tufiş la altul, de la un copac la altul şi care făceau orice pătrundere în junglă imposibilă. Cine a putut să le combine chiar aşa?

   Părea un zid ce se ridica în faţa lor pentru a nu intra în pădure. Tufişurile care ieşeau din humus erau încărcate de crengi de toate felurile şi grosimile. Ele păreau că formează o a doua pădure înainte de cea adevărată, apoi după ele se înălţau arborii uriaşi ai junglei ce păreau să domine toată pădurea.

   În afară de aceasta „pădurea" din faţa celei adevărate avea ţepi lungi şi ascuţiţi. Peste tot erau mimoze şi ceva plante ce arătau ca şi mimozele. Palmierii mici erau plini de capsule cu seminţe. Orice încercare de a pătrunde pe aici era întâmpinată de mii de greutăţi.

   Căpitanul Farrow îşi urmărea fiul pe furiş. Ştia ce simţea George şi se gândea că şi el ar fi făcut imposibilul. Întoarcerea ar fi fost ca o renunţare la atingerea unui ţel. Era aşa de copil încă!

   Ca să-l consoleze căpitanul spuse:

   — George, cred că nu trebuie să ne întoarcem prea mult. Dacă îmi amintesc bine, am văzut cărarea cea bună. Nu este mai departe decât un kilometru de aici. N-am luat-o în seamă şi am mers tot înainte. Peste două ore vom fi din nou pe drumul cel bun.

   — Nu înţeleg cum n-am putut găsi drumul cel bun, îi răspunse George. Toţi patru doar am fost atenţi la cărare. Până aici nu prea am avut de înfruntat cine ştie ce greutăţi. Am totuşi sentimentul că ne găsim pe drumul cel bun, numai că nu vedem, nu ştiu din ce motive cărarea îngustă care ne-ar duce mai departe.

   Căpitanul dădu din cap. Nu putea fi de acord cu George în această privinţă şi ca dovadă îi repetă descrierea drumului pe care căpetenia piticilor le-o făcuse tovarăşilor când ei doriră să ajungă în Ignani să caute gorila.

   — Să sperăm că măcar ne putem întoarce, spuse doctorul Bertram. Ultima porţiune am făcut-o nelăsând nici un semn în urma noastră. Şi nici măcar n-am mers în linie dreaptă ci am mers luând-o de multe ori în zig-zag pentru a găsi drumuri mai bune printre desişuri. Drumul înapoi cred că va dura mai mult decât cel făcut de noi până am ajuns aici.

   — Nu mai cobi, dragă doctore! zâmbi căpitanul. Îl descurajăm pe George.

   — Nu spun decât ce gândesc şi sunt convins, se apără doctorul. De când nu se mai poate suporta părerea exprimată de vreunul din noi?

   — În plus, eu mă gândesc că am lăsat destule semne în urma noastră, domnule doctor, spuse cumpătatul Petre. În orice caz eu voi găsi drumul înapoi. Câte ramuri am rupt, câte crengi am mai tăiat ca să putem înainta. Într-o jumătate de oră facem noi kilometrul de care vorbea domnul căpitan.

   — Totdeauna am jinduit să văd plante necunoscute pe pământ necunoscut, să văd insecte rare, să văd cu ochii mei animale precum un okapi sau calul pitic, chiar dacă pentru asta trebuie să transpir ore întregi, să merg zile întregi în mers pe sub bolta de frunze, prin aerul înţepător de cald şi totuşi umed, ca apoi să-mi fie dor să mă întorc pe submarin şi cu el înapoi pe mare. În aceste ore îi admir pe Marian şi pe Hans Warren, prietenii noştri care an de an, pe jos sau călare, în care cu boi au hoinărit prin toate ţările planetei. Nu domnilor, durata excursiei nu însemnează nimic rău pentru mine!

   Când doctorul Bertram pronunţă „domnilor" se vedea că se săturase. Bine că totuşi avea o scânteie de umor şi de ce nu chiar o porţie de bună autoironie.

   Farrow a trebuit să zâmbească când auzi năduful din vorbele doctorului şi spuse ca să-i mai ridice moralul.

   — Deveniţi cumva bătrân şi comod, dragă doctore?

   — Ei, chiar foarte tânăr recunoaşteţi că nu mai sunt! spuse imediat doctorul.

   — Vreţi nu vreţi, trebuie să mai străbatem încă odată mările şi oceanele ca să ajungem în „Insula odihnei". Să ne verifice tehnic nava şi noi să ne putem odihni pe săturate. Dar dumneavoastră dragă doctore, nu veţi beneficia de tihnă: va trebui să vă ordonaţi tot ce v-aţi adus din călătorii în colecţia „Muzeul" ce vă aparţine.

   Apoi cei patru tovarăşi mai vorbiră câtva timp de una, de alta. Căpitanul încerca să îi încurajeze cum putea, încerca să-i alunge şi fiului său neplăcerea de a se întoarce. În sfârşit doctorului Bertram îi reveni pofta de viaţă odată cu preţiosul său umor, iar Petre începu să povestească întâmplări din viaţa lui de marinar. Deodată conversaţia fu întreruptă de un fâsâit ascuţit. Ceva zbură deasupra capetelor lor şi se opri cu o lovitură puternică în trunchiul unui copac.

   O secundă priviră toţi săgeata împăunată care apăruse în mod atât de uimitor din tufişurile ce închideau drumul în

pădurea tropicală.

   — Puneţi-vă jos! strigă puternic căpitanul, uitându-se cu atenţie la tufişul din care apăruse săgeata. Îşi scoaseră pistoalele de la brâu şi stăteau cu ele în mâna dreaptă gata de a se apăra. Dar oricât se uitară ei nu reuşiră să-l descopere pe misteriosul trăgător. Direcţia săgeţi le indica cam de pe unde se trase dar acest lucru nu era nici pe departe un succes.

   George ca să-l sperie pe cel cu arcul şi să-i arate că cei asupra cărora trăsese îşi vor vinde scump pielea, începu să tragă nişte împuşcături de avertisment în aer.

   În acel moment Petre strigă:

   — Ia uitaţi-vă aici este un loc pe unde se poate pătrunde în pădure!

   Şi fără să se mai gândească îşi forţă trupul să intre printr- o spărtură de ramuri, crengi şi spini. Cu toate că hainele îi fură sfâşiate nu luă în seamă şi continuă să înainteze. Acum trebuia să acţioneze rapid ca nu cumva o a doua săgeată să zboare şi chiar să aducă o nenorocire. Asta trebuia evitat cu orice preţ.

   George îşi văzu prietenul dispărând prin spărtură şi-l urmă necondiţionat. După câţiva metri se aflau deja pe o cărare îngustă care îi ducea unde le explicase căpetenia piticilor.

   Petre se uită în toate direcţiile foarte atent în speranţa că va descoperi pe trăgătorul invizibil, apoi se uită pe jos unde văzu imprimate pe humusul moale urme proaspete făcute de picioare.

   Era atât de absorbit de acest lucru încât tresări speriat când George îi strigă:

   — Petre, hai! Aici sunt negri!

   Petre se uită. În spatele unei cotituri a cărării înguste erau trei, patru, cinci negri care scoteau un fel de strigăt de război şi care se repeziră asupra celor doi albi.

   George ridică pistolul şi trase câteva gloanţe pe deasupra capetelor negrilor. El ştia, din proprie experienţă, că adevăraţii negrii, cei ce locuiau în junglă aveau o teamă teribilă de armele de foc şi pentru er era un lucru cumplit să fie omorâţi, de aceea credea că se vor retrage la zgomotul împuşcăturilor. Dar negrii pe care îi înfruntau acum ori au avut contact direct cu alibi sau cu vânătorii albi ori erau deosebit de curajoşi.

  Împuşcăturile de avertizare nu-i făcură să se retragă ci îşi ridicară arcurile şi trimiseră o mulţime de săgeţi probabil otrăvite, de care cei doi se feriră aruncându-se la pământ cu repeziciune.

  — Să trag în picioarele negrilor? întreabă încă culcat la pământ George pe prietenul lui Petre.

  — Încă nu! mârâi el foarte hotărât.

  În acel moment în spatele negrilor cate stăteau la o parte de pe cărare apărură încă câţiva. Câţi erau nu puteau să-şi dea seama nici Petre şi nici George.

  Când însă apărură şi mai mulţi negri George îi strigă cârmaciului Petre:

  — Fugi în desiş, Petre! Devine serioasă treaba.

  — Se pare că tot tribul este pus pe roată! îi strigă Petre.

  Cum putură mai repede trecură prin gaura din desiş şi

câteva secunde mai târziu se aflau lângă căpitanul Farrow şi doctorul Bertram cărora le povestiră acum ce s-a întâmplat. Doctorul şi căpitanul erau îngheţaţi de frică că celor doi li sar fi putut întâmpla ceva şi acum erau fericiţi că se întorseseră nevătămaţi.

  — Trebuie să mergem repede înapoi! spuse Farrow.

  — Nu-mi place să mă lupt într-un loc necunoscut mie, cu o mulţime de negri dornici de bătălii şi care în plus cunosc fiecare cărare, fiecare colţişor, fiecare copac din acest ţinut.

  — Ia, uitaţi-vă, au descoperit spărtura din tufiş şi acum vin după noi, strigă Petre şi arătă spre locul prin care ei veniseră înapoi.

  În grabă camarazii îşi strânseră lucrurile şi porniră pe drumul pe care veniseră. Din cauza vitezei cu care o luară la picior nu fuseseră atenţi şi se rătăciră din nou. Şi iară se treziră în faţa unui zid de copaci şi plante ce le făcea imposibilă înaintarea.

  — Da iute de picior mai sunteţi! strigă doctorul Bertram.

  — Stai numai să vezi când îi vom avea în faţă pe negri! spuse căpitanul. Dar dacă trebuie să tragem, fiţi atenţi să ţintiţi numai la picioare. Dorim numai să-i rănim uşor şi în

nici un caz să nu-i omorâm.

   — Am putea să ne ascundem în ramurile copacilor, zise Petre.

   — Ar fi un lucru înţelept, îl lăudă căpitanul.

   — Acest copac de aici este cel mai potrivit, strigă George care deja se convinsese cum s-ar putea urca şi adăposti între ramurile lui.

   — Hai să facem ca maimuţele! spuse doctorul Bertram, care şi în cele mai dificile momente nu-şi pierdea umorul şi care datorită lui îi ajuta pe camarazi să nu-şi piardă cumpătul oricât de grea ar fi fost situaţia în care se aflau. Când doctorul Bertram se agăţă de copacul arătat cu scopul de a se urca, dintr-un salt Petre şi George săriră pe cea mai de jos creangă şi de acolo tot mai sus ca maimuţele. Căpitanul Farrow îl urmă pe doctor.

   George şi prietenul său, lung în picioare, fură printre primi la adăpost în rămuri. Doctorul şi căpitanul se urcară însă mult mai încet. În curând stăteau toţi comod printre ramurile încărcate de frunze, fără să poată fi descoperiţi, dar ei putând să observe orice mişcare ce se petrecea jos.

   Atunci apărură doi negri care se uitau, căutând în toate părţile. Erau înalţi şi puternici şi nu aveau nici o asemănare cu poporul pitic pe care tovarăşii îi vizitaseră în ultimul timp.

   Arcurile şi săgeţile le erau gata de tras în mâini. Farrow se mira cum de nu se uită pe pământ pentru a descoperi urmele albilor. În faţa desişului perete de junglă cei doi negri rămaseră pe loc şi se uitau în zadar după o deschizătură.

   După o căutare îndelungată, în care nu găsiră nimic se întoarseră şi se îndreptară în altă direcţie.

   Căpitanul răsuflă uşurat. El evitase o ciocnire care s-ar fi soldat cu victime de ambele părţi.

   Păsărele dădeau un superb concert pe o mie de voci. Multe din ele zburară când camarazii se urcară în copac, iar acum reveniră fără să le pese de „necunoscutele animale mari" cu care împărţeau acum pomul.

   Pe toate ramurile stăteau acum felurite păsări frumos colorate, dar tovarăşii nu aveau acum timp de ele. Erau atenţi la mişcările negrilor care se dovediseră atât de duşmănoşi, lucru care nu prea le stătea în general în caracter.

   Mai apărură încă un grup de negri care se îndreptară spre cei doi copaci a căror ramuri se împleteau şi în care stăteau acum tovarăşii. Negri cercetară deasemenea zidul de frunziş care se dovedi de nepătruns. Nu-şi puteau explica cum albii reuşiseră atât de repede să dispară fără a lăsa vreo urmă. Când şi acest grup de negri e îndepărtă căpitanul Farrow îi spuse încet doctorului Bertram:

   — Mă tot mir cum de nu cercetează pământul în căutarea urmelor noastre.

   — Pentru că noi n-am lăsat aici nici un fel de urme, răspunse „omul de ştiinţă", care ştia mult mai mult „decât să mănânce cireşe".

   Avem noroc, că aici pământul este acoperit cu muşchi. Micile firişoare de muşchi au proprietatea de a-şi reveni imediat ce sunt călcate, în poziţia lor iniţială ca şi Hopa Mitică. Acum le este imposibil să ne ia urma şi chiar de ar fi între ei un supercunoscător tot n-ar mai putea face nimic fiindcă pe acolo au trecut şi negrii care se pare au şters orice urmă cât ar fi ea de mică.

   O vreme între albi domni liniştea. Apoi George alunecă spre creanga vecină unde stătea tatăl său şi în întreabă:

   — Unde ne aflăm de fapt acum?

   — Ce n-aş da să ştiu şi eu! suspină doctorul pe un ton comic.

   — Cu siguranţă astăzi nu mai găsim noi muntele gorilei, îi răspunse căpitanul.

   — Să sperăm că în curând negrii se vor retrage, spuse Petre care veni şi el lângă căpitan.

   — Ce vorbeşti? Cu siguranţă ei vor patrula pe aici, ore întregi, rânji doctorul. Trebuie să ne transformăm cu adevărat în maimuţe.

   Pe George îl distra răspunsul şi adăugă cu o falsă seriozitate:

   — Putem proceda ca maimuţele, prindem liane şi aşa zburăm din copac în copac şi din când în când ne putem plimba liniştiţi pe pământ!

  — Poate că aşa vom fi nevoiţi să facem, remarcă căpitanul foarte serios.

  — Pst! făcu Petre şi arătă cu mâna dreaptă în direcţia din care veneau alţi negri! Mai veneau încă doi sau poate erau cei doi care apăruseră primii şi care încă mai cercetau cum putuseră alibi să dispară ca „înghiţiţi de pământ". Cei doi negri nu veniră chiar până la copacul unde acum stăteau toţi patru, ci se aşezară jos la o mică distanţă. Asta putea deveni o lungă plăcere se gândi doctorul îi sinea lui. Doctorul Bertram însă din fericire îşi căutase şi găsise un loc foarte plăcut. Putea sta aşa câteva ore bune. Numai să nu-i amorţească picioarele!

  Dacă şi-ar fi închis ochii, ar fi putut să-şi imagineze că se află pe „Insula odihnei" în balansoarul lui pe veranda deschisă a micuţei sale căsuţe şi visează la toate călătoriile şi aventurile pe care le avusese. Într-adevăr era destul de comod aici! Trebuia să recunoască acest om al ştiinţei, care trecuse prin atâtea în compania lui Farrow şi a fiului săi şi a echipajului de pe submarin şi câte îl mai aşteptau.

  Aşa putea să-şi mărească colecţia cu tot felul de rarităţi să... (doctorul cască acum prima oară) şi ce o să-l invidieze anumite muzee. Doctorul Bertram adormi. Nici nu era de mirare după cât era de cald şi după evenimentele prin care trecuse. Petre se ghemui şi el lângă „omul de ştiinţă" a cărei respiraţie devenea adâncă şi regulată dar şi atent ca nu cumva acesta să cadă de pe cracă.

  Orele se scurgeau încet. Cât priveşte pe cei doi negri, unul se întinse şi dormea în vreme ce celălalt făcea de pază şi aşa se făcu după-amiază. Negrilor nici nu le dădea prin cap să plece de acolo. Acum inversase rolurile. Cel care dormise până acum era treaz iar cel ce veghease îşi lua şi el somnul bine meritat.

  George care veni mai aproape de Petre îi şopti încet acestuia în ureche:

  — Ce treabă plictisitoare!

  Ceva mai târziu grupa de negri se întoarse înapoi. După câteva discuţii aprinse cu cei doi rămaşi, porniră cu toţi prin locul de unde veniseră. Încă mult timp tovarăşii îi mai auziră vorbind când mai încet când mai aprins. Cu siguranţă că mai vorbeau încă de zadarnica căutare a celor patru albi şi încă se tot mirau cum putuseră aceştia să dispară ca înghiţiţi de pământ. Când negrii fură destul de departe ca să-i mai poată auzi, George spuse fericit:

   — Aşa acum este cazul să coborâm!

   — Nu mi-ar plăcea să cobor din copaci, îi răspunse căpitanul Farrow. Poate că reuşim să trecem din creangă în creangă până ajungem la cărarea pe care o căutăm. Poate că aceea este cărarea cea bună, cea pe care tu şi Petre i-aţi întâlnit la început pe negri.

   În acel moment se trezi şi doctorul Bertram.

   Căpitanul Farrow îi spuse glumind:

   — Bună dimineaţa, domnule doctor!

   — Îţi dorim cu toţi să te fi odihnit bine! adăugă George râzând.

   — Mulţumesc! zâmbi doctorul şi făcu o glumă comică. Cu această ocazie mai căscă odată bine şi freacă ochii cu pumnii.

   — Oare cum a fost posibil să fi adormit aşa? îşi spuse mai ales lui decât celorlalţi.

   — O conştiinţă curată rămâne curată şi în junglă, o pernă moale de dormit, îl tachină căpitanul.

   — Ah! Abia acum ştiu unde ne aflăm de fapt, spuse doctorul şi vru deja să coboare din copac.

   — Încetişor, încetişor, dragă doctore, se amestecă căpitanul. Mai rămâi puţin cu noi aicea sus! Negrii au plecat. Dar cine ne garantează că nu sunt prin preajmă acum? Aş dori să mergem sărind din creangă în creangă! Doctorul rânjind spuse:

   — Deci ne metamorfozăm în maimuţe!

   George izbucni în hohote de râs. Doctorul Bertram îi făcea atât de multă plăcere.

   — Hai să ne încercăm norocul! îi încurajă căpitanul.

   Doctorul Bertram rămase însă în poziţia lui, îşi privi

ceasul şi zise:

   — Peste două ore se înnoptează. N-ar avea nici un rost să pornim marşul maimuţelor. Să rămânem deocamdată aici.

   — Puturosul! spuse Petre aşa de tare încât să-l audă şi George.

   — Vom rămâne într-un copac, însă nu în acesta de aici, începu căpitanul expunerea planului său. Întrepătrunderea ramurilor copacilor aici formează un fel de pod pe care am putea merge liniştiţi înainte, o bună bucată de drum.

   — Mie îmi convine orice, mormăi doctorul. Doar ştiţi bine domnule căpitan că vă aparţin din cap până în picioare.

   — Într-o oră trebuie să găsim cărarea pe care o căutăm, continuă căpitanul. Apoi, acolo în copaci, ne facem un culcuş pe cinste şi aşteptăm dimineaţa.

   — De acord! Şi acum hai să mergem!

   George abia aştepta plimbarea prin copaci.

   — Doriţi şi mâine să vă jucaţi de-a maimuţa căţărătoare? întreabă doctorul îngrijorat. Asta ca să ştiu cât timp trebuie să-mi schimb felul de viaţă. Era clar, îşi regăsise din nou proverbialul lui umor.

   — Mâine, vom reveni la stadiul de târâtoare pe pământ, îl linişti căpitanul.

   — Sau poate dăm fix peste satul negrilor bătăuşi şi iarăşi ne retragem în copaci. Cine a fost odată maimuţă, maimuţă rămâne! râse doctorul.

   — Petre a găsit deja aici sus, drumul, îl încurajă căpitanul. Trebuie numai să-l urmezi. Dar trebuie să te ţii bine, dragă doctore.

   — Plutesc! rânji omul ştiinţei.

   Plimbatul prin copaci se dovedi mai plăcut decât îşi închipuise doctorul Bertram. Se putea înainta chiar foarte uşor. Cu puţin exerciţiu primeai chiar o anumită îndemânare în acest fel de a merge înainte.

   Lianele te ajutau când ramurile nu mai erau suficient de trainice, iar jungla aici sus nu mai era aşa deasă ca şi cum părea dacă te uitai de jos în sus. Astfel tovarăşii înaintau încet şi sigur.

   Aici aveau siguranţa că nu vor fi descoperiţi de vreun negru.

   George şi Petre propuseră direcţia în care după părerea lor trebuia să se afle cărarea pe care o căutau.

   Fiului căpitanului îi făcea chiar plăcerea să se balanseze de la o creangă la alta şi să mai facă câte un salt nepericulos, sau să zboare cu vreo liană o bucăţică bună

mai în faţă.

   Doctorul rămânea adesea puţin în spate să admire puţin păsările care zburau ori rămâneau încrezătoare la apropierea lui. Era o minune, cum natura îşi pictase creaturile sale.

   După o oră George găsi cărarea pe care o căutaseră camarazii. Ea se îndrepta în direcţia nord-est, unde după indicaţiile date de Samba, căpetenia poporului de pitici, se ascundea gorila de munte.

   Într-o oră se va întuneca şi de aceea căpitanul dădu ordin să-şi pregătească toţi culcuşurile în copaci.

   — Cu toate şicanele! se bucură Petre.

   — Şi cu tot confortul ca într-un hotel de lux! râse George. Într-un timp relativ scurt Petre făcu cu ajutorul lui George o platformă din ramuri, frunze şi liane pe care toţi puteau să se odihnească comod. La o pază totuşi nu renunţă căpitanul. Şi asta nu numai datorită negrilor ci şi din cauza animalelor care se pare să erau destule pe acolo şi se urcau tot la fel de bine ca ei. Numai gândul la leopard şi apoi la şerpii care fără să fie auziţi, treceau cu uşurinţă din copac în copac. Pe negrii camarazii nu-i văzuseră până în prezent. Se părea că renunţaseră definitiv la căutarea lor.

   Totuşi căpitanul decise ca mersul de mâine să fie făcut cu mare precauţie pentru ca nici unul din ei nu ştia unde şi în ce direcţie se afla satul sălbatecilor. Desigur mâine căpetenia lor va trimite o iscoadă ca şi în ziua precedentă să vadă dacă nu cumva reapăruseră albii care dispăruseră aşa fără urmă.

DOUGLAS ŞI FIICA SA JUNE

  NOAPTEA SE SCURSE FĂRĂ INCIDENTE. Fură sculaţi de concertul a mii de voci al locuitorilor pădurii. Soarele era acum deasupra orizontului şi alunga cu razele sale răcoarea nopţii. Căpitanul şi tovarăşii săi se sculaseră bine dispuşi între ramurile junglei care-i adăpostise în acea noapte. După un scurt mic dejun doriră să-şi continue drumul. Trebuiau să coboare din copaci, pe cărare şi să-şi urmeze din nou calea prin pădurea tropicală. Tocmai când George şi Petre erau gata să coboare, la o curbă a cărăruii apăru un negru. El înainta, dar nu ca unul cu dorinţa războinică ci ca unul care urmărea o sălbăticiune. Arcul îl avea atârnat de umăr şi nu era atent la desiş nici în dreapta nici în stânga, se simţea pe teritoriul lui, în siguranţă şi nu trebuia să se teamă de nimic. Fără nici o grijă păşea acum pe sub arbori unde tovarăşii îşi făcuseră culcuşul.

  În ultimul moment Petre îl împiedecă pe George să sară din copac, altfel ar fi aterizat drept în braţele negrului. Acum se uitau după el până îl pierdură din vedere.

  Atunci George se întoarse spre tatăl său şi îl întreabă:

  — Putem coborî? Acum sau trebuie să mai aşteptăm? Poate mai sunt pe drum vreo câţiva din tribul său.

  — Cărarea pare să fie drumul principal ce duce spre satul negrilor, răspunse Farrow.

  —  Atunci trebuie să rămânem în continuare în copaci, tată. Începe chiar să-mi facă un fel de plăcere. Mi se pare că am devenit un om primitiv ce trăieşte numai în pom.

  — Ca o maimuţă! murmură din nou doctorul Bertram.

  — Să lăsăm pe fiecare să se simtă aşa cum îi face plăcerea! Dumneavoastră ca o maimuţă, doctore! George ca un primitiv! Viaţa are mai multe laturi! râse căpitanul. Cât despre mine aş prefera să fiu jos pe picioare şi să-mi continui drumul.

  — N-am nimic împotriva „mersului pe sus", domnule Farrow, se apără doctorul. Dimpotrivă chiar mi-ar face plăcere să mai stăm puţin aici sus. Tocmai am făcut ciudate

şi nu chiar atât de fără importanţă observaţii şi descoperiri. Ia uitaţi-vă puţin acolo! O familie de maimuţe! Stă ca o înşiruire de leberwursti îmbolnăviţi în culcuşul de ramuri. Se pare că ne privesc ca pe nişte intruşi în domeniul ce le aparţine.

   — Să sperăm că nu vor protesta prea gălăgios împotriva noastră, spuse căpitanul.

   — Până acum au fost liniştite! spuse doctorul.

   — Atenţie! Acolo vine din nou un negru! strigă Petre care era mai puţin interesat de maimuţe şi mai mult de cărare.

   Tovarăşii se uitau acum la negrul care ca şi cel dintâi trecea nepăsător pe sub copacii unde se aflau.

   — Nu ne rămâne altceva de făcut decât să ne continuăm drumul pe sus, spuse încet Farrow. Să mai facem pauze n-ar avea nici un sens.

   — Atunci să pornim odată, tată! În această direcţie putem merge o bună bucată în faţă. Poate că satul negrilor nu este prea departe. I-am putea observa pe negri şi de aici de sus.

   La un semn a lui Farrow porniră. Se balansau acum din creangă în creangă dar cum, acum aveau experienţă, înaintară mai repede decât în ziua precedentă. Aerul era din nou apăsător de cald şi ţânţarii îi atacau pe aceşti plimbăreţi prin copaci. Cu toată alifia preparată de doctorul Bertram, tovarăşii erau înnebuniţi de înţepăturile şi zumzetul lor. Vreme de trei ore tovarăşii făcură gimnastică prin pomi. George şi Petre erau tot timpul în faţă şi semnalizau căpitanului şi doctorului apariţia din când în când a vreunui negru pe cărare. Atunci ei se opreau din balans şi rămâneau liniştiţi până când sălbatecul dispărea.

   Deodată camarazii auziră din depărtare strigăte puternice. Fără să vrea rămaseră pe loc să asculte. Doctorul Bertram le explică că se găseau probabil în apropierea satului de negri cu toate că încă nu le puteau vedea colibele. Camarazii mergeau acum cu grijă. După puţin timp putură chiar să înţeleagă ce vorbeau în engleza lor păsărească. Un negru dădea ordine, tot felul de voci se auzeau ridicând tonul.

   — Au făcut pe cineva prizonier, îşi informă tovarăşii doctorul Bertram. Probabil că negrii din sat sunt în război cu alţi negri din alt sat. Trebuie să încercăm să ajungem mai aproape.

   Acum tovarăşii trebuiau să fie foarte atenţi fiindcă orice ramură ruptă ar fi produs un zgomot ce i-ar fi dat de gol. Căpitanul şi doctorul aplecară şi ei frunzişul şi se uitară. Ceea ce vedeau nu era deloc un sat de negri ci un lagăr. În lagăr domnea o oarecare agitaţie. Cei mai mulţi negri stăteau adunaţi în faţa unei colibe de înălţime medie şi vorbeau între ei în şoaptă, încât nu se auzea nimic. Dintr- odată cercul se lărgi şi negri se retraseră plini de teamă înapoi.

   Din colibă ieşi un negru fantastic, probabil vraciul tribului. El rămase lângă colibă şi vorbi în limba lui maternă cu negrii ce-l ascultau cu atenţie. Sălbatecii se bucurau enorm şi-şi însoţeau aplauzele cu strigăte şi urlete. După aceea grămada se împrăştie. Cei mai mulţi se întoarseră pălăvrăgind în colibele lor. Alţii plecară la vânătoare. Câteva femei negre se mişcau preocupate de colo, colo, altele pregăteau masa în faţa colibelor, se vedeau şi câţiva copii, care se uitau la ele ori se jucau unul cu altul.

   Vraciul după ce străbătu încet lagărul, dispăru în coliba lui care era mai mare şi mai arătoasă decât celelalte. După o vreme însă se întoarse. George era cât pe ce să se trădeze, când văzu că era însoţit de o fată albă tânără, care se uita înspăimântată în toate părţile.

   Părea foarte zdruncinată, căci deodată le strigă negrilor de lângă ea:

   — Unde este tata? Vreau să fiu condusă la el.

   Ca să comunice fata folosea limba engleză. Negrii nu înţelegeau ce spune şi o forţau să meargă în faţa lor, fără însă să o atingă. Lui George i se păru, că negrilor le era o teamă aproape superstiţioasă de ea. Ei se apropiară şi făcură în jurul fetei şi a vraciului un fel de cerc din care orice încercare de fugă ar fi fost imposibilă.

   Imediat vraciul, fata şi negrii care fuseseră de la început lângă ea dispărură în coliba din care ieşise mai întâi vraciul. Camarazii auziră un strigăt scurt de bucurie scos cu siguranţă de fata albă. Un negru spuse ceva. La aceasta tânăra amuţi. După puţin timp fu dusă în altă colibă unde erau puşi de pază doar sălbateci.

  Doctorul Bertram îndrăzni abia acum să le şoptească camarazilor săi:

  — Pe cât am înţeles eu din convorbirea negrilor, ei trebuie astă seară să sărbătorească ceva în afara taberei. Este posibil ca în cadrul ei să sacrifice un om alb.

  — Trebuie să-l eliberăm pe el şi pe fata albă! le spuse imediat George.

  — Faţă de cincisprezece negri cât am numărat eu, suntem fără ajutor, spuse Farrow, serios.

  — Ne trebuie un truc, îi sfătui George. Acum este miezul zilei. Până se înserează trebuie să inventăm ceva folositor ca să-i putem salva.

  — Presupun că fata nu este de mult timp în tabăra negrilor, spuse Farrow. Altfel s-ar fi purtat mai liniştit.

  — Negrii se poate să-i fi capturat atunci când se aflau în căutarea noastră. De aceea nu au mai căutat nimic, îşi exprimă părerea doctorul Bertram.

  — Probabilitatea ca să se fi întâmplat chiar aşa era destul de mare.

  — Mă miră faptul că fata nu este legată fedeleş, spuse căpitanul Farrow mai mult pentru el, decât pentru camarazii lui.

  — Poate negrii văd în fata albă un talisman ce le aduce noroc, explică doctorul Bertram. Câteva triburi pe care le cunosc ţin femeile albe ca pe ceva sfânt, intangibil, tabu sau chiar le consideră zeiţe.

  Poate că această credinţă a lor ne va folosi pentru a o elibera pe ea şi pe tatăl ei.

  — Hai să observăm acum puţin mai atent tabăra şi să ne sfătuim ce putem face, le propuse căpitanul. În nici un caz nu putem aştepta până începe sărbătoarea, căci atunci totul este pierdut. Nu-i vom mai putea elibera.

  George şi Petre se puseră pe treabă făcând şi aici în pomi o platformă ca şi cea pe care dormiseră mai înainte. Lianele formau şi aici, alături de câteva ramuri rezistente un bun material de construcţie. În curând cei de pe submarin se puteau întinde în siguranţă. Farrow ordonă să mărească platforma cu încă două locuri pentru cazul în care dei doi albi ar fi trebuit să fie şi ei adăpostiţi.

   Negrul înalt şi puternic ce-l văzuseră mai înainte se pare că era căpetenia, cu toate că nu purta nimic ce ar fi indicat acest lucru. Dar păşea măreţ ca un mic rege prin toată tabăra şi dădea ordine. Îi făcu unui tânăr războinic un semn şi acesta se apropie de el şi discutară îndelung. Doctorul Bertram încearcă să prindă din zbor câteva cuvinte. După ce, cei doi se despărţiră, le explică tovarăşilor:

   — Acesta a fost fiul căpeteniei. Se numeşte Pimo. Tatăl său l-a rugat să meargă în pădure şi să-i adune pe toţi cei ce fac parte din trib şi care momentan se află la vânătoare. N-ar fi mai bine să-l facem ostatecul nostru pe fiul căpeteniei? Poate că-l vom putea schimba mai târziu pe câţiva ostateci albi.

   — Şi dacă încercarea nu reuşeşte, atunci suntem şi noi la rândul nostru prizonieri, fu de părere, grav, căpitanul.

   — Va reuşi tată! Lasă-mă pe mine şi pe Petre să încercăm.

   — Nu-i chiar de colo să-l răpim pe fiul căpeteniei, George. Nu uita să şi alţi negri sunt pe cale de a se ivi şi le puteţi cădea exact în braţe.

   — Ştiu cum trebuie să procedăm, tată. Lasă-ne te rog să încercăm!

   După o scurtă deliberare cu doctorul Bertram, căpitanul a încuviinţat în sfârşit, cam fără voie. Petre care între timp ţinuse sub observaţie, tabăra negrilor, veni să raporteze că fiul căpeteniei avea intenţia de apleca în pădure. Pimo, intenţiona probabil să se folosească de aceeaşi cărare pe care-o străbătuseră şi ceilalţi negri care pătrunseseră în pădure. George şi cu Petre trebuiau prin urmare să facă un ocol destul de mare, înainte de-a îndrăzni să se dea jos din copaci.

   O luară cam vreo trei sute de metri prin pădure şi, păstrând aproximativ aceeaşi distanţă de tabăra negrilor, până ajunseră la un loc unde cărarea făcea o cotitură bruscă. Aici intenţionau să-l aştepta pe fiul căpeteniei.

   De-abia-şi căutară un loc convenabil de ascunzătoare că Petre care spiona printre crengi îi şi făcu un semn lui George că Pimo se apropia. Fără să ţină cont de înţepăturile dureroase ale spinilor se pitiră cum putură mai bine în desiş. Nu dură mult până ce auziră paşi negrului. Petre se pregăti de săritură, în timp ce George urmărea cărarea de pe partea opusă. La câţiva paşi de cotitură fiul căpetenie se opri. În primul moment cei doi camarazi se temură că s-au trădat cumva, dar după un moment de ezitare paşii lui Pimo îl şi reluară cadenţa. În momentul când acesta ajunse la cotitură, Petre îi şi sări înainte.

   Negrul fu atât de surprins încât nici nu mai cuteză să se apere. Când îşi mai veni în fire şi vru să strige fu prea târziu. Petre îi şi vârâse un căluş în gură, în vreme ce George, în vremea asta îi petrecea frânghia, pe care camarazii o purtau întotdeauna cu ei pentru scopuri similare, peste trunchi şi picioare.

   Petre era tocmai pe punctul de-al umfla pe negru pe spate, ca pe un balot, pentru a dispărea cu el în adăpostul ocrotitor al vegetaţiei abundente când percepură în urma lor un strigăt de mirare. Într-o clipită se-ntoarseră aceştia pe călcâie, la timp pentru a zări doi sălbateci, care se grăbeau spre tabăra negrilor. Aceştia se opriră acum pentru a-şi încorda arcurile cu care intenţionau să trimită săgeţi spre cei doi camarazi, acestora ne mai rămânându-le altceva de făcut decât să-l înşface pe Pimo şi să dispară din orizontul vizual al arcaşilor.

   — Repede cu negrul în copac, Petre! Eu voi încerca să-i împiedec pe cei doi să ne ia urma. Nu te mai interesa de mine, într-o clipită sunt şi eu sus!

   Lui Petre nu-i prea venea la socoteală propunerea lui George, nu şi-ar fi lăsat doar odorul în pericol, dar acesta nu era suficient de puternic pentru a-l trage pe Pimo în sus, aşa că n-avea ce face şi urmă, mai cu strângere de inimă, sfatul tânărului său protejat. Sprinten ca o maimuţă se urcă timonierul şi dispăru cu prizonierul său în dosul acoperişului de frunziş. În vremea asta, George spiona cum se apropiau cei doi negri, care adulmecau neîncrezători încoace şi încolo. Negrii aveau o vedere foarte ageră, putură să-l descopere la timp pe George căruia îi trimiseră plocon săgeţile lor. Tânărul îşi trase capul înapoi, cât de repede putu, păşi în clipa următoare înainte şi slobozi două gloanţe, ţintind intenţionat undeva pe deasupra capetelor negrilor, doar atât cât să-i sperie. Ştia doar cât de mult respect impunea negrilor o armă de foc, în jungla asta.

   Aşa a fost. Negrii o zbughiră ţipând şi chemându-şi confraţii în ajutor. În scurtul răgaz care urmă, George se căţără în copac, dar din păcate îşi pierduse pistolul. Coborî înapoi din copac pentru a şi-l recupera. În timp ce o făcea un negru uriaş care se apropiase pe nesimţite lăsă să-i cadă ghioaga peste capul tânărului, care căzu ca secerat.

   Când se deşteptă, după ce zăcuse mai multă vreme inconştient, se găsea în tabăra negrilor legat fedeleş şi profesional şi mai ales priponit de-un par, care nu-i permitea să execute nici un fel de mişcări.

   Ochii lui George trebuiau să se obişnuiască mai întâi cu semiobscuritatea care domnea în colibă. Spre bucuria lui nu se găsea singur în colibă, mai avea un tovarăş, legat le fel. Omul îl întreabă pe George încetişor în engleză:

   — Cum aţi ajuns aici?

   — Nici eu nu ştiu prea bine, domnule! N-am pornit singur în junglă ci însoţit de trei camarazi. Am văzut şi auzit că negrii deţin doi prizonieri albi. Pe aceştia am vrut noi să-i eliberăm.

   — Vreţi să mă eliberaţi pe mine şi pe fiica mea! Cine sunteţi atunci domnule meu? Şi mai ales cum aţi ajuns în regiunea asta uitată de Dumnezeu?

   — Mă numesc George Farrow şi împreună cu tatăl meu şi cu ceilalţi camarazi, am pornit mai întâi în căutarea unei gorile uriaşe (vezi vol. 161 Gorila muntelui).

   — George Farrow! Numele ăsta e foarte rar deşi nu chiar necunoscut. Nu cumva sunteţi fiul vestitului căpitan de submarin, se interesă în continuare prizonierul. Am auzit atâtea despre el şi fiul său! Şi aţi menţionat ceva despre „gorila" de munte. Cum de v-a venit idee să împuşcaţi o maimuţă atât de periculoasă ca asta?

   — Căpetenia unui trib de pitici ne-a dat informaţiile că gorila se aţine prin regiunea asta.

   — O întreprindere periculoasă, domnule Farrow. Ştiu bine, despre ce vorbesc! Dar scuză-mă am omis să mă prezint: Sir Douglas. Sir Douglas Brington. Pe fiica mea o cheamă June şi este şi ea o vânătoare iscusită. Şi noi doream să vânăm o astfel de gorilă. Ieri am fost surprinşi de negrii, atacaţi şi luaţi prizonieri. Aş fi putut face uz de armă, dar n- am vrut să dăunez şi să vătămăm pe nici un negru. La început credeam că vom fi eliberaţi destul de repede.

   George păstră o vreme tăcere. Sir Douglas continuă:

   — Unde se găseşte tatăl dumneavoastră, împreună cu cei doi camarazi, domnule Farrow?

   — Nu departe de lagărul negrilor, ne-am construit o platformă, sus în copaci, răspunse tânărul. De-acolo aveam perspectivă minunată asupra taberei negrilor, fără a putea fi observaţi la rândul nostru. L-am luat de fapt prizonier pe însuşi fiul căpeteniei şi-l ţinem ca ostatec pentru a putea face oricând un schimb de prizonieri.

   Aşa dar mai avem încă speranţă!

   — Cunosc dialectul deosebit al negrilor de pe aici, reluă Sir Douglas, după o vreme. Pot să preiau rolul de negociator oricând. Dialectul acestora se aseamănă destul de puţin cu dialectul kisunhell, obişnuit în zona asta.

   — De aceea doctorul Bertram reuşea să-nţeleagă atât de puţin din vorbirea acestora, zâmbi George, care nu-şi pierduse optimismul în ciuda situaţiei în care se afla.

   — Dacă veţi purta convorbiri cu negrii aceştia, vă rog să vorbiţi Sir Douglas cât mai tare, pentru ca să audă şi doctorul nostru Bertram.

   — Cu plăcere, răspunse prompt englezul. Dar uite că vine căpetenia şi şamanul, sau omul cu medicamente, cum i se mai spune. Le voi spune de-ndată că nu cunoaşteţi limba tribului şi că vor trebui prin urmare să negocieze cu mine.

   Ambii prizonieri rămaseră liniştiţi fără să mai scoată o vorbă, apoi rogojina care servea de uşă la intrare în colibă, fu dată de-o parte şi căpetenia şi vrăjitorul sau şamanul tribului intraseră înăuntru. Căpetenia se-ntoarse spre George şi i se adresă acestuia. Sir Douglas îl întrerupse şi vorbi destul de mult, dând de câteva ori cu capul spre George. În cele din urmă negrul îl întreabă din nou ceva şi

Sir Douglas îi traduse lui George. Întrebarea suna:

   — Cum l-aţi prins pe fiul meu, Pimo?

   În continuare avu loc următorul dialog, pe care-l traduse de-o parte şi de alta englezul:

   — Pimo este prizonierul nostru aşa cum sunt eu prizonierul vostru.

   — Pimo va trebui eliberat imediat, altfel voi pune să te ucidă.

   — Dacă mă omori, va muri şi fiul tău.

   — Îl vom căuta, îl vom găsi şi-l vom elibera, răspunse căpetenia înverşunată.

   — N-ar avea nici un rost, înainte de a-l găsi, fiul tău va fi mort, dacă-mi faci mie ceva.

   Degeaba spumega căpetenia de furie, George îi făcu prin intermediul translatorului următoarea propunere:

   — Eliberează pe toţi albii care-i ţii prizonieri şi vom proceda la fel cu fiul tău.

   Dar căpetenia nu vru să audă de aşa ceva. Se-ntoarse pe călcâie şi părăsi cu vrăjitorul încăperea colibei. Acesta din urmă, după ce se sfătuiră din nou, intră în colibă şi-ncepu să trateze iarăşi cu Sir Douglas. Ce spunea acesta el nu putea înţelege, dar putea vedea din comportamentul englezului cum acesta devenea tot mai agitat. În cele din urmă vrăjitorul părăsi a doua oară coliba. Sir Douglas se-ntoarse spre George:

   — Individul a-nceput să mă ameninţe de parcă eu l-aş fi luat prizonier pe fiul căpeteniei. Într-o oră, Pimo trebuie să se-ntoarcă la tatăl său, altfel voi fi executat împreună cu fiica mea. I-am împărtăşit că-n situaţia noastră nici eu, nici dumneata nu suntem în situaţia de-a putea încunoştinţa, pe camarazii dumitale. Am impresia că însuşi căpetenia este manipulată de acest şarlatan.

   — Poate că-i convine dintr-un motiv oarecare, ca fiul căpeteniei să nu se mai întoarcă la tribul său, a fost de părere George.

   — Poate că ai dreptate domnule Farrow. Astăzi trebuie să se ţină un fel de sărbătoare negrilor şi cu ocazia acestei ceremonii suntem sortiţi morţii. Dar sărbătoarea n-are şanse să se ţină pentru că căpetenia n-are nici o plăcere de ea, acum după ce i-am adus veste prizonieratului fiului său. E de-nţeles de ce şamanul e turbat de furie.

   — De-ndată ce se întunecă, Sir Douglas, tatăl meu va încerca să ne elibereze.

   — Va fi foarte greu, domnule Farrow. Sălbatecii ştiu acum, că prin preajmă sunt mulţi oameni albi şi vor fi cu ochii-n patru.

   — Nu sunteţi îngrijorat de soarta fiicei dumneavoastră Sir Douglas?

   — Da şi nu! Ştiu că negrii venerează orice femeie albă şi nu cred că aceştia fac excepţie.

   — Aţi încercat să vă slăbiţi legăturile, Sir Douglas? Poate ne putem elibera noi înşine.

   — Este imposibil. Negrii ăştia îşi fac meseria cum trebuie, când vine vorba de-a lega pe cineva. Dar să ne gândim la ceva mai plăcut. În ce loc aţi căutat în Ignani gorila?

   — Aici în regiune, Sir Douglas! În două ore de marş şi am fi ajuns în locul unde se aţine gorila asta.

   — Te înşeli, domnule Farrow. De-abia de aici din apropiere începe ţinutul muntos şi de mers destul de mult până să dai de ţinutul gorilei.

   — Mă deranjează destul de mult faptul că negrii vor cu tot dinadins să ţină sărbătoarea aia, astăzi, schimbă din nou George subiectul.

   — Ştii dumneata domnule Farrow că gorila asta din Ignani este sacră negrilor acestora? Tocmai că eu sunt sortit de jertfă gorilei sfinte, acum!

   George încremeni de groază. Doar nu s-a gândit şamanul ăsta să aleagă ca victimă pentru gorila lor, tocmai o femeie albă! Poate că tocmai asta îi era intenţia. Vorbi foarte franc despre această posibilitate cu Sir Douglas.

   — Atât timp cât Pimo este în mâinile camarazilor dumneavoastră nu va putea şamanul să-şi impună voinţa asupra căpeteniei.

   În cele din urmă se lăsă şi întunericul. Căpetenia nu mai apăru în coliba în care erau ţinuţi prizonierii. Războinicii trimişi de acesta se-ntoarse cu mâinile goale, aşa cum îi împărtăşi Sir Douglas lui George. Nu putuseră da nici măcar de tabăra de campanie a albilor, aşa cum reieşea din raportul războinicilor trimişi de căpetenie în eliberarea lui Pimo.

VICTIMA GORILEI DIN IGNANI

   TÂRZIU DE TOT APĂRU ŞI CĂPETENIA care veni singură în coliba prizonierilor. Vorbi însufleţit cu Brighton. Englezul îi răspunse tot atât de tare, încât s-auzea până departe în noaptea liniştită. Îi traduse lui George numai după ce acesta, adică căpetenia se retrase.

   — El va aştepta până mâine dimineaţă, înainte de-a întreprinde ceva. Înainte de toate vrea să aibă siguranţă că între timp fiul lui nu va păţi nimic. Asta i-am promis-o, chiar eu. Apoi i-am sugerat că poate şamanului său i-ar cădea tocmai bine dacă fiului său i s-ar întâmpla ceva. Asta l-a pus pe căpetenie în vădită încurcătură.

   — Acum va avea un schimb de păreri ceva mai tare cu şamanul său şi zău că i-o doresc, râse George.

   — Dacă şamanul şi-a atras de partea sa pe majoritatea negrilor, atunci chiar că oricât ar fi el de căpetenie, nu poate face mare lucru, domnule Farrow. Trebuie să aşteptăm să vedem ce ne va aduce dimineaţa. I-a ascultă! Căpetenia împarte oamenii pentru veghea de noapte. Pentru camarazii dumitale, poate nu va fi totuşi prea greu să răzbată pân- aici.

   — De cei doi paznici pe care-i pun negrii nu se sperie camarazii, asta-i sigur, remarcă George oarecum uşurat. În tabăra negrilor s-a lăsat liniştea, aşa că s-o păstrăm şi noi în coliba noastră!

   Orele trecură anevoie. Sir Douglas şi George nu simţiră oboseala, erau prea agitaţi pentru asta. Nici nu puteau s- adoarmă, aşteptau pur şi simplu ajutorul pe care li-l va putea da Farrow şi oamenii săi. Trecuse de mult miezul nopţii când George auzi în spatele colibei un zgomot uşor. Bănuia instinctiv că nu putea fi vorba decât despre Petre uriaşul. Deasemenea şi Sir Douglas auzi zgomotul, dar îşi păstră la rându-i calmul. Cineva încerca fără îndoială să- ndepărteze împletitura din crengi şi frunze din care era construită coliba, sau mai bine zis, să facă o gaură, fără a stârni vreun zgomot.

   Întrucât coliba era aşezată chiar la marginea pădurii era puţin probabil ca vizitatorul misterios să poată fi descoperit.

   Se scurseră minute după minute. Omul care lucra în spatele colibei îşi continua netulburat munca. În cele din urmă reuşi să facă o spărtură de mărimea unui trup omenesc prin care trecu mai întâi chiar el însuşi. George simţea totul, deşi nu putea vedea nimic, imediat dup-aceea o mână îl atinse pe George.

   — George, dumneata eşti? şopti o voce lângă el.

   — Da, răspunse acesta într-un murmur.

   — Repede, paznicii se schimbă din două în două ore, domnule George.

   Petre a tăiat legăturile lui George, după care îi înmână un pistol şi un cuţit şi când vru să se-ntoarcă, George îl reţinu.

   — Petre mai este un prizonier cu mine, aici în colibă. Şi mai trebuie s-o salvăm pe tânăra fată!

   Sir Douglas fu îndată eliberat şi rugat să-l aştepte, în timp ce el va vedea ce şi cum va face.

   George nu fu de acord cu asta, el dorea să ia parte activă la eliberarea fetei şi-n consecinţă îl rugă pe sir Douglas să se urce într-un copac şi să aştepte acolo reîntoarcerea lor.

   Nici unul din paznicii negri nu observă momentul când cei trei albi părăsiră coliba, prin spate bineînţeles. Sir Douglas se urcă repede în frunzişul unui copac alăturat, pe când Petre şi George îşi continuară încercarea de-a elibera o pe fată.

   Trebuiau să acţioneze cu foarte multă băgare de seamă şi să stea încontinuu în umbra copacilor, întrucât chiar în mijlocul taberei negrilor ardea un foc puternic care arunca lumina departe în jur.

   George ştia prea bine spre care colibă dorea Petre s-o apuce. Îşi dăduse seama de asta, pe când observa tabăra negrilor de pe platforma pe care şi-o construiseră. Numai o colibă îi mai despărţea.

   Tocmai când Petre dorea să mai facă un pas, izbucni din afara direcţiei colibelor un strigăt groaznic. Un strigăt din junglă, sălbatec şi plin de răutate. Într-o clipă întreaga tabără a negrilor fu cuprinsă de rumoare şi agitaţie. Chiar şi paznicii care făceau de veghe în faţa colibei unde fuseseră ţinuţi prizonierii George şi englezul o rupseră la fugă şi-o luară în direcţia de unde venise zgomotul. George tocmai voia să-i facă semn lui Petre, că acum era momentul s-o răpească pe fată din coliba unde era ţinută prizonieră, când aceasta apăru ea însăşi afară. June o rupse la fugă, fără să- şi dea seama că n-alesese direcţia bună, ea înşelându-se asupra poziţiei negrilor de acolo, aşa cum va povesti ea mai târziu.

  George voi s-o urmeze pe fată, fiindcă-şi da seama că nu făcea bine, dar renunţă deoarece foarte aproape de el, alergau negri, care ş-ar fi descoperit uşor.

  Strigătul îngrozitor se mai auzi din nou, dar acum mult mai aproape.

  Acum George îşi aduse aminte unde-l mai auzise: se afla la ferma unui olandez în Uganda (vezi vol. 161: Spaima Ugandei).

  Strigătul începu cu-n lătrat ascuţit, apoi îi urmară mormăituri şi-apoi urlete şi zgomote ca nişte bubuituri de tun. Între acestea răsunau bătăi ca de tobă.

  —  Gorila îşi bate pieptul cu pumnii, şopti Petre, să sperăm că fata nu fuge direct în braţele monstrului.

  — Trebuie s-o căutăm, zise Petre.

  George şi cu Petre o zbughiră în desiş, ţinând direcţia pe care o urmase June. Trecură pe lângă negrii care, ciudat, nu acordară albilor nici-o atenţie.

  — Uite-o şi pe fată, strigă Petre.

  — Şi uite şi gorila, scrâşni George.

  June era tocmai pe punctul de a-i alerga gorilei drept în braţe. Când fata văzu în sfârşit gorila, încremeni de groază. Animalul încă se bătea cu pumnii grozavi în pieptul păros.

  George îşi trase pistolul deja cu mâna dreaptă, dar nu putea trage întrucât June îi ocupa întregul câmp vizual, între el şi ţintă.

  Fără să mai gândească prea mult George aleargă mai departe. Maimuţa uriaşă o ajunse pe fată şi-acum întindea braţele-i lungi după ea. O prinse în cele din urmă şi-o trase după ea în tufiş. June scoase un ţipăt de spaimă care amuţi repede. George îşi continuă goana pentru a ajunge-n locul unde maimuţa dispăruse cu prada sa. Petre îl trase înapoi, întrucât în junglă era atât de întunerec încât camarazii nu-şi putea vedea nici mâna.

   Crengi şi frunziş trosneau pe măsură ce gorila se- ndepărta cu prada sa.

   Lagărul negrilor rămase mult în urmă. Negrii dispăruseră şi ei în pădure. În momentul următor apăru Sir Douglas în lumina flăcărilor focului aprins de negri şi el auzise ţipătul fiicei sale şi coborâse repede din copac pentru a vedea ce este.

   — Unde este fiica mea, strigă el de departe încă, adresându-se lui George.

   — A răpit-o gorila în junglă Sir Douglas, răspunse repede tânărul. Trebuie s-alergăm după ea.

   Sir Douglas îi privi îngrozit pe camarazi. George dori s-o apuce din nou în junglă, dar Brighton însuşi îl reţinu de la intenţia lui.

   — Renunţă n-are nici un rost! Numai te nenoroceşti şi pe dumneata. Trebuie să aşteptăm până se face ziuă.

   — Asta-i şi părerea mea, se auzi o voce bine cunoscută lui George, în spatele lui.

   Când tânărul se-ntoarse, îl văzu pe tatăl său şi pe doctor în lumina flăcărilor focului făcut de negri.

   — Ah, căpitanul Farrow? exclamă Sir Douglas. Dacă priveliştea n-ar fi atât de tristă aş spune că mă bucur enorm! Şi acesta trebuie să fie doctorul Bertram! Toţi cei de faţă făcură cunoştinţă.

   — Gorila nu-i va face nimic fiicei dumneavoastră, asta v-o pot promite, spuse doctorul. Nu trebuie încă s-o înfuriem. Veniţi cu noi, avem un prizonier care ne-a promis că ne ajută în problema gorilei, cu condiţia să-l eliberăm bineînţeles.

   — Va trebui să fim pregătiţi pentru o cercetare de lungă durată şi minuţioasă, pentru a găsi ascunzătoarea gorilei, pe care nu o vom putea găsi aşa de uşor.

   Petre veni din altă parte şi se alătură grupului, ţinând în mână armele precum şi alte lucruri care aparţinuseră lui sir Douglas şi fiicei sale şi pe care reuşise să le şterpelească dintr-o colibă. Sir Douglas îi mulţumi fierbinte uriaşului, după ce acesta-i înmână una din cele mai moderne

carabine din câte văzuseră.

   — O carabină de cea mai modernă construcţie, îşi lăudă sir Douglas arma cu repetiţie. Pot trage unul după altul opt focuri.

   — Mai întâi înapoi pe platforma noastră, înainte de a apărea din nou negrii, spuse căpitanul.

   O secundă mai târziu, dispărură în frunziş şi-apoi ajunseră nevătămaţi pe platformă. Pimo, fiul căpeteniei îl întreabă pe doctorul Bertram asupra celor ce văzuse în tabăra consângenilor săi. Doctorul îi împărtăşi acestuia că tabăra negrilor părea părăsită acum şi gorila o răpise pe tânăra fată.

   — Bumha, vrăjitorul nostru dorea s-o sacrifice pe floarea albă spiritului care zace-n gorilă, dar tatăl meu voia s-o păstreze-n tribul nostru pentru a ne aduce noroc, îi lămuri acesta. Pimo, promite s-o găsească.

   — Doctore, spune prizonierului că-l voi elibera de legături dacă promite în noaptea asta şi mâine dimineaţă să nu evadeze.

   Este suficient să ne dea cuvântul lui, cred că şi-l va ţine. Ochii lui Pimo se căscară mari, după ce doctorul îi traduse propunerea căpitanului.

   Îşi dădu imediat consimţământul şi-n clipa următoare stătea şi el liber pe platformă alături de albi. Convorbirea care urmă se purta numai asupra gorilei, fetei şi a drumului pe care trebuiau să-l aleagă pentru a ajunge mai repede la ascunzătoarea maimuţei.

   — Massers pot să se coboare din copaci după ce am ieşit din tabără. Fraţii mei, nu folosesc drumul ce duce în munţi din cauza gorilei din Ignani. Pimo a fost însă de două ori în munţi şi cunoaşte drumul, povesti fiul căpeteniei.

   Pimo îi avertiză asupra comportamentului lui Bumha, şamanul, asupra perfidiei şi vicleniei acestuia, mai ales când simţea că puterea sa este în declin.

   Căpitanul spuse că restul nopţii să-l petreacă dormind, pentru că a doua zi să fie proaspeţi. Străjile fură schimbate şi Sir Douglas insistă ca el să preia a doua veghe.

   Când căpitanul îl înlocui pe englez, observă că Pimo lipsea. Farrow se minună cum a putut negrul s-o şteargă pe

nesimţite.

   — A plecat pe răspunderea mea, mărturisi imediat Sir Douglas. I-am propus să meargă şi să vorbească cu tatăl său, căpetenia şi să-i spună că n-are a se teme de noi, că nu vrem răul tribului, ba din contră vrem să-i eliberăm de duhul gorilei. Pimo a promis să se întoarcă repede cu răspunsul părintelui său.

   — Atunci negrii s-au întors din nou în tabăra lor, îl întreabă la rându-i Farrow, fără a-i face vreun reproş.

   — S-au întors pe nesimţite, cu teama în suflet, de îndată ce mi-am preluat eu veghea, mărturisi englezul.

   — Că prizonierii lor au dispărut au văzut negrii imediat. Focul de tabără care a rămas mocnit l-au reaprins din nou, după cum se şi poate vedea de aici.

   Pimo a intrat în coliba tatălui său unde se găsea deja şamanul.

   — Dar iată-l din nou pe Pimo, exclamă doctorul arătând spre o siluetă care se apropia e copacii pe care-şi aveau albii platforma.

   Dar Pimo care se apropiase şi se afla chiar în dreptul lor, continuă să meargă mai departe.

   — Nu vrea să dea şamanului vreun semn cu privire la locul unde ne-am ridicat tabăra, îi lămuri Sir Douglas, încrezător.

   Şamanul chemase un negru, care şedea lângă foc şi vorbise cu acesta foarte însufleţit. Negrul îl urmărise pe Pimo, dar îi pierdu între timp urma. Brusc se auzi un hârşâit de frunze şi crengi şi Pimo îşi făcu apariţia triumfător lângă albi.

   Din raportul lui Pimo reieşea că căpetenia îşi schimbase opiniile sale asupra albilor, se dovedea prietenos chiar, le transmitea salutări şi succes în vânătoarea gorilei. Căpetenia mai promise fiului său că le va face o primire călduroasă în tabără, de îndată ce aceştia se vor fi întors cu noroc de la vânătoare.

   Faptul că Pimo şi-a ţinut cuvântul şi se-ntoarse de bună voie în lagărul albilor îl umpluse pe tatăl său de-o mândrie firească. Dimpotrivă şamanul era de părere că Pimo era pe care să-şi trădeze consângeni.

   — Tatăl meu a luat o hotărâre, părere, mult mai grea asupra şamanului Bumha, dar din păcate acesta are mulţi susţinători printre membrii tribului, printre aceia care s-au lăsat păcăliţi de trucurile şi demonstraţiile sale. Pimo ar vrea să-nveţe de la albi şi să rămână o vreme în serviciul acestora, traduse Sir Douglas, mai departe.

   Sir Douglas îi propuse tânărului negru să-l ia cu el, dacă va rămâne credincios albilor şi-l va ajuta să-şi elibereze fiica din mâinile maimuţei.

   Restul nopţii îl petrecură fără incidente.

   Şamanul îi făcu reproşuri amare negrului pe care-l trimise în urmărirea lui Pimo, atunci când acesta se întoarse cu treaba nefăcută. George căruia-i venise tocmai rândul să stea de veghe observă tocmai, cum negrii după negri intrau în coliba lui Bumha, pentru a se reîntoarce deodată toţi în zorii zilei.

   De-ndată ce răsări soarele, sub conducerea lui Pimo, camarazii o porniră spre munţi. După ce depăşiră cu vreo sută de metri lagărul negrilor, se dădură jos din copaci şi-o luară în sus pe cărarea îngustă care ducea sus în munţi. Gorila nu apucase pe cărarea asta ci direct prin desiş.

   George, Petre şi Pimo erau în frunte, cu un pas înaintea celorlalţi. George nu împărtăşea fără rezerve părerea doctorului Bertram că gorila nu-i va face rău fetei atât timp cât nu va fi aţâţată.

   După o jumătate de oră, apărură primi versanţi muntoşi care deşi nu prea înalţi, ocupau o bună parte din junglă.

   După încă un sfert de ceas, camarazii ajunseră la o prăpastie adâncă, pe care se punea problema cum să o treacă.

   — Poate n-ar fi trebuit să mergem prea departe, cred c-ar fi mai degrabă cazul să aşteptăm puţin, poate că gorila se va anunţa ea singură, zise căpitanul. Să ne facem tabăra pentru popas aici la poalele muntelui. Poate că-şi va trăda locul unde este, prin urletele sale, destul de curând.

   Sir Douglas propuse să se împartă în două grupe, una să rămână aici la poalele muntelui, în timp ce a doua grupă urma să meargă mai departe.

   George fireşte fu îndată de acord cu propunerea lui sir

Douglas şi voia să facă parte din grupa a doua, alături de Petre.

   — O detunătură de pistol, să fie semnalul, care ne va reuşi, completă George planul englezului.

   Farrow fu de acord cu acest plan. El urma ca, împreună cu doctorul să aştepte aici întoarcerea celorlalţi. În acest caz că nici una din grupe nu va da de urma gorilei, ei urmau oricum să se-ntâlnească aici.

   Sir Douglas, George, Petre şi cu Pimo porniră la drum. Era explicabilă nerăbdarea lui Brighton, care dorea să-şi vadă cât mai repede fiica vie şi nevătămată. Cu mare băgare de seamă o luară pe lângă marginea prăpastiei şi se feriră să privească-n jos pentru a nu ameţi. Pe aici pe oriunde se putea aţine gorila. Se făcuse însă amiază şi maimuţa nu se arată, nici nu le dădu, vreun semn de viaţă pe unde se afla. Trecu şi după-amiaza, tot fără rezultat, până ce englezul dădu semnalul de-ntoarcere, afirmând că, în mod sigur gorila se aţine pe altundeva.

   Chiar înainte de căderea întunericului grupa lui George se întâlni cu Farrow şi doctorul, numai că membrii primei grupe cea care făcuse marşul era istoviţi de moarte.

   Sir Douglas voia tocmai să afirme că nu credea că gorila se află aici în locurile astea, când mugetul fiarei îi pătrunse deodată pe toţi până-n măduva oaselor. Toţi săriră în picioare şi-şi duseră mâna la arme.

   Englezul şi cu Pimo vrură să pornească imediat în întâmpinarea fiarei, dar căpitanul îi atenţionă că imediat va fi atât de întuneric, că nu vor mai putea vedea nimic în jur. Mai preferabil ar fi s-aprindă un foc prin care să momească gorila într-acolo.

   George era pentru aprinderea focului, în timp ce sir Douglas prefera să iasă în întâmpinarea fiarei.

   Nu aşteaptă răspunsul de la camarazi ci o porniră înainte dispărând în întuneric. Pimo voi să-şi urmeze viitorul stăpân pentru a nu-l lăsa neprotejat singur în noapte, aşa că dispăru după el.

   Căpitanul îşi întocmise tabăra de noapte nu prea aproape de munte ci undeva între poalele acestuia şi primii copaci ai junglei, pentru a putea fi protejaţi mai bine, din ambele

părţi.

  Oră după oră se scurseră însă, fără gorila să mai dea un semn de viaţă. Pentru ca orele de veghe să treacă mai uşor, doctorul Bertram le povesti întâmplări pline de farmec şi umor trăite de el însuşi cu ocazia călătoriilor sale din tinereţe.

IV

ÎN MARE PERICOL

  DESIŞUL SE-NCHISE ÎN URMA LUI GEORGE şi când camarazii tresăriră speriaţi, se treziră în faţa siluetei masive a gorilei, care se apropiase pe nesimţite. Aproape instantaneu îşi duseră mâna la cingătoare unde-şi ţinea pistoalele, dar uriaşa maimuţă fu mai repede. George se trezi apucat din spate cu putere, scuturat cu puternic.

  În momentul următor gorila îşi înşfăcase prada şi o rupse la fugă, la început prin şirul de copaci fără frunze multe, apoi spre desişul întunecat, fără să se sinchisească bineînţeles că prada ce-o înşfăcase se bălăngănea zdrelindu-şi capul, mâinile şi faţa de crengile şi trunchiurile copacilor.

  George simţi că nu-şi poate mişca nici un mădular, atât de strâns îl presa uriaşul animal în goana sa. De-abia putea respira şi avea senzaţia că oasele i se vor sfărma în strânsoare, din clipă în clipă.

  Gorila se mişca destul de repede înainte, deşi mergea foarte ţeapănă. Căuta să-şi înşele urmăritorii, mergând în zig-zag şi deodată se decise s-o ia spre munţi cu povara sa.

  În cele din urmă ajunse tot în peştera sa, unde-l trânti jos, pe George fără să-l menajeze. În hruba asta domnea un întuneric atât de mare încât George nu putut să-şi dea seama la început cum se comporta gorila. Odată veni foarte aproape de el şi-l mirosi, apoi animalul se-ndepărtă din nou. Tânărul nu îndrăzni să scoată nici un sunet de frică să nu întărâte animalul. Nu putut să nu se gândească la cuvintele preţioase ale doctorului Bertram care-i spusese că dacă gorila nu-i aţâţată de către oameni, rareori le face vreun rău, în cazul când îi răpeşte. Aşa dar decise să aştepte şi să bage de seamă bine. Cu toate aceasta se pipăi temeinic pentru a se asigura că mai avea centura cu arme asupra sa. Slavă Domnului mai avea asupra sa ambele pistoale, precum şi lampa de buzunar. Dacă ar pute-o aprinde, ar putea orbi animalul cu lumina lămpii sale şi poate ar putea să scape. Mai departe dacă ar fi norocos ar putea şi să tragă câteva gloanţe care ar pune pe goană maimuţa sau chiar s- o ucidă.

   Când George socoti că aceasta ar fi ajuns cam în dreptul intrării în peşteră îşi scoase hotărât lampa de buzunar şi-o aprinse. Spotul de lumină nimeri maimuţa în figură, orbind- o şi făcând-o pe moment să nu se mişte din loc. Cu o a doua mişcare, tânărul izbuti să-şi tragă pistolul să ţintească scurt şi era pe cale de-a apăsa pe trăgaci când maimuţa se năpusti afară din peşteră. Ca să tragă acum n-avea rost şi- ar fi aţâţat maimuţa fără nici un rost. Decise în schimb să urmărească maimuţa, mai ales că aceasta o şi pornise tropăind prin pădure şi-n ciuda masivităţii ei, ameninţa s-o piardă din vedere foarte repede, de-ndată ce-ar fi pornit spre zonele muntoase. După un timp tânărul auzi la o oarecare depărtare voci. Nu puteau fi decât camarazii săi şi de-aceea dădu un semnal. La început nu primi nici un răspuns, dar după ce ecoul chemării sale se stinse, veni şi răspunsul aşteptat de la Petre, dar fluieratul acestuia nu era chiar aproape. Sunetul vocilor pe care le auzise, nu era aşa cum crezuse în apropierea lui. Acum George ştia prea bine în ce loc dispăruse gorila în desiş. Pentru a-i lua urma cu precizie, hotărî să aştepte aici până ce va ajunge Petre la el. Avu însă ce aştepta, fiindcă Petre nu mai sosi. După ce mai aşteptă puţin, George reluă semnalele convenite, de data asta, răspunsul veni de mai aproape.

   După ce mai făcu câţiva paşi pentru a-i veni în întâmpinare lui Petre pe care-l credea însoţit de grosul camarazilor primi o lovitură puternică în cap şi fără a mai izbuti să scoată nici un sunet căzu fără cunoştinţă la pământ. Imediat siluetele întunecate se apropiară şi-l ridicară pe sus, ceea ce nu mai putu băga de seamă.

   După ce gorila îl răpise pe George, căpitanul şi Petre de- ndată luaseră urma gorilei. Bineînţeles că nu se punea problema să tragă asupra animalului pentru a nu-i primejdui viaţa tânărului. Întrucât maimuţa fugea mai repede ca oamenii, era firesc ca să rămână tot mai în urmă. În felul acesta gorila scăpase de urmăritorii ei, deşi Farrow şi Petre uriaşul nu renunţaseră la ideea urmăririi ei, fără succes însă, întrucât rătăceau fără ţintă de colo, colo. În cele din urmă se auzi semnalul, dar nu le-a fost dat să-l găsească pe tânăr. Dădură în cele din urmă de locul unde acesta fusese atacat cu câteva momente în urmă, dar fără să bănuiască ce i sa întâmplat.

   Petre îl chemă de câteva ori, dar fără nici un rezultat.

   După un timp îi ajunse şi doctorul Bertram. Savantul medic nu putuse ţine pasul cu cei doi, dar totuşi nu greşise direcţia. Nu trecu mult timp şi li se alătură şi Sir Douglas şi Pimo. Şi ei auziseră semnalele lui George şi alergară în direcţia de unde şi se păruse că le auziseră şi nu mică le fu mirarea că nu dădură de tânăr aici. La lumina lămpilor de buzunar ale căpitanului şi ale lui Petre, Pimo se apleacă să cerceteze urmele. Tânărul negru scoase deodată un strigăt de surpriză se aplecă şi ridică de jos o măciucă de război!

   Se întoarse apoi spre Sir Douglas zicând:

   — Asta-i o măciucă ce aparţine membrilor tribului meu. Fraţii mei trebuie să fie aici şi iată pe jos, lampa de buzunar a tânărului Masser.

   Pimo îi predă măciuca lui Farrow în timp ce Petre găsi unul din pistoalele lui George.

   — George a fost atacat aici, în spatele acţiunii nu poate fi decât vrăjitorul tribului, îi lămuri Petre.

   Căpitanul Farrow răsuflă numaidecât mai uşurat. Îi venea oricum mai bine să ştie că fiul său fusese atacat şi luat prizonier de negri de cât de gorilă.

   — Poţi lua urma fraţilor tăi, îl întreabă Brington pe tânărul negru. Îşi voi da arma asta mică şi tot ce ai de făcut este să apeşi pe trăgaci, atunci când îi vei fi descoperit. Cred că Bumha şi-a trimis oameni până aici, anume pentru a ne creea cine ştie ce drăcovenii!

   — Cu siguranţă că n-a fost tatăl meu, îl asigură tânărul negru. Repede Petre îi dădu lui Pimo lampa sa de buzunar. Acesta urmări îndelung urmele pe pământ cu ajutorul lanternei şi-apoi se-ndepărtă încet. Urma se-ndrepta nu în direcţia pe care a luat-o gorila ci se ducea în zig-zag spre culmea muntelui. Pimo nu părăsi urmele care urcau mereu până ce acestea încetară deodată. Pământul devenise stâncos deşi mai era până-n vârf. Pimo nu se folosi de armă, ci îi cheamă numai prin semnale pe albii rămaşi în urmă. După ce grupa aceasta îi ajunseră le aduse la cunoştinţă regretul său de-a nu fi în stare să reia urma mai departe!

   Când George se trezi din leşin, îşi dădu seama că zăcea legat într-o peşteră întunecată. Foarte nelămurit zări la gura peşterii o siluetă întunecată care stătea acolo de veghe, în timp ce alţi doi negri erau în apropiere, vorbindu-i ceva. Bineînţeles că nu înţelegea ce i se spune, dar putea prea bine să-şi dea seama ce voiau aceştia: n-avea voie să strige, altfel de-ndată l-ar fi lovit cu ciomegele lor.

   George ştia bine că peştera asta era chiar în direcţia pe care trebuiau s-o urmeze camarazii. Şi mai ştia că fusese atacat de către războinicii lui Bumha, cu care nu era de glumit, erau fără îndoială oameni curajoşi altfel nu s-ar fi aventurat în regiunea, unde domnea spiritual Duhului Muntelui.

   Fiul căpitanului hotărî că cel mai înţelept era deocamdată să păstreze tăcerea şi să asculte şi să pândească dacă se auzeau zgomote pe afară. N-auzi însă nimic. Orele treceau şi-n cele din urmă trecu şi noaptea, zorii zilei apărură la orizont, alungând întunericul.

   Două ore mai târziu, şamanul sau vrăjitorul sau omul cu medicamente, cum i se mai spunea apăru în sfârşit în peşteră. Acesta i se adresă în aceeaşi limbă ca şi războinicii săi mai adineaori, la care tânărul răspunse în engleză că nu înţelege nici un cuvânt. Asta însă n-o înţelegea nici vrăjitorul, aşa că nici un mijloc de comunicare nu mai putu fi stabilit.

   Bumha ordonă războinicilor săi să-l urmeze împreună cu prizonierul lor. După un timp la porunca lui Bumha, războinicii săi se opriră împletiră un fel de fâşii sub forma unui lassou cu care-l legară pe George în jurul pieptului, îl ridicară apoi pe sus şi-l transportară până într-un loc de unde se deschidea gura unei prăpăstii adânci. Atârnat de făşiile lungi, tânărul se legăna acum de-a lungul peretelui prăpastiei. Ce însemna aceasta n-avea de unde să ştie.

Făcând o sforţare privi în sus de unde-l priveau chipurile negrilor, de pe marginea prăpastiei. Îşi mută privirea apoi în jos şi îngheaţă de groază întrucât la nici cinci metri mai jos stătea rânjind gorila a cărei pumni grozavi se proţăpeau pe pieptu-i împăroşat, privind spre el agitată şi parcă abia aşteptându-l să vină spre ea. Încă ceva îi fu dat să vadă tânărului acum. La o distanţă oarecare de maimuţă stătea silueta feminină June Brington! Pân-acum gorila nu-i făcuse nici un rău fetei. De-ndată ce negrii l-au doborât încă puţin, gorila începu să devină tot mai agitată, începând acum să se bată peste piept cu pumni-i uriaşi. Şi-apoi răsună strigătul acela pe care numai gorila îl scoate în fauna junglelor: ciudat, răscolitor şi puternic, ce dă fiori oricui şi care nu aduce cu al nici unei fiare de pe pământ aer sau apă.

  June, lunecase puţin spre gorilă şi privea ca fascinată asupra spectacolului care urma să se desfăşoare în faţa ochilor săi.

  Lui George i-a mai rămas un pistol la brâu, pe care negrii îl uitaseră să i-l ia. Ar fi dorit să ajungă cu mâna la pistolul său, dar deocamdată nici gând de aşa ceva, mai ales c-avea mâinile legate la spate.

  June observă bine situaţia şi mai ales faptul că pistolul lunecase puţin înainte din brâul lui George. Plină de curaj se apropie mai mult de acesta, cerându-i ca să se mişte astfel încât pistolul să cadă din cingătoare, aşa fel încât să-l poată prinde.

  George trebui s-o atenţioneze că ar trebui mai bine să fie atentă la gorilă şi-apoi să se gândească cum să ridice pistolul. La rândul ei, June îi strigă tânărului să nu-şi facă grijă din cauza aceasta.

  Maimuţa se uită în toate părţile când auzi din nou voci. Se părea că acum, acum se va repezi asupra ei dar se opri-n ultima clipă ca şi cum s-ar fi răzgândit, apoi privi din nou spre George care se legăna cu lassoul.

  Tânărul urmă acum sfatul lui June şi pistolul ateriză la pământ. Cu câteva pietre pe care le aruncă, gorila se-nfurie şi se repezi după ele, în timp ce fata izbuti şi luă pistolul. Îi veni totuşi greu în pantaloni, care îi veneau până la genunchi şi care-o împiedecau destul de mult în mişcări; pantalonii pe care-i purta se numeau Bridgea, în ţara sa.

   Maimuţa se-ntoarse însă iute ca fulgerul şi aproape o înhăţă, dacă n-ar fi făcut o mişcare îndemânatecă învăţată la unul din sporturile ei preferate. De-ndată ce-şi găsi un punct de sprijin mai solid, desfăcu piedeca armei şi trase unul după altul trei, patru focuri în direcţia gorilei uriaşe.

   Maimuţa rămase un moment nemişcată apoi se ridică urlând îngrozitor căzu pe braţele sale de dinainte dispărând clătinându-se în defileu.

UN SFÂRŞIT FERICIT

  JUNE BRINGTON NU MAI TRASE asupra gorilei, ci se- ntoarse spre George, întrebându-l câte gloanţe de rezervă mai are. Acesta ştiu ce intenţionează fata şi-i răspunse scurt:

  — Nouă, domnişoară June.

  Atunci tânăra englezoaică îşi ridică din nou arma, pe care cu împuşcături măiestre o folosise pentru a domoli gorila şi ţinti peste capul lui George spre frânghia de care oameni lui Bumha îl ţineau pe tânăr.

  Primele două gloanţe atinseră frânghia dar n-o rupseră, în timp ce al treilea glonte trecu milimetric pe lângă el. Al patrulea nimeri iarăşi.

  Frânghia se subţiase între timp atât de mult încât era clar că nu va putea ţine prea mult povara-i şi George se prăbuşi câţiva metri mai jos.

  Făcuse destulă gimnastică-n viaţa lui pentru a-şi menţine echilibrul şi a nu-şi produce leziuni ale pielii.

  Negrii care se aflau de partea cealaltă a prăpastiei îşi dădură seama că frânghia nu mai era împovărată şi o luară la fugă de frica impactului iminent, oprindu-se doar când ajunseră la marginea prăpastiei.

  În scurt timp June îl eliberă pe George, care a început să facă mişcări de-nviorare, în timp ce întrucâtva încurcat îi mulţumi tinerei englezoaice. Îşi freacă apoi încheieturile mâinii pentru a face să circule din nou sângele.

  Discuţia care avu loc între aceşti doi tineri, după o scurtă pauză de jenă, se continuă evident asupra gorilei şi-a altor animale mari, de pradă, asupra cărora June, care îşi însoţea întotdeauna tatăl în expediţiile sale de vânătoare în junglă şi savane, trăsese. George nu uită să se prezinte şi acum ea mărturisi că numele căpitanului Farrow de pe Dox îi era cunoscut. După un timp June şi George se hotărâră să-i caute pe camarazi în acest scop îndreptându-se spre ieşirea din defileu.

  June îi înapoie lui George pistolul, întrucât nu voia ca

tânărul de lângă ea să rămână neînarmat. A durat ceva şi- au mers destul de mult, până ce George se auzi strigat pe nume de către Petre. După aceea a fost uşor să se apropie. În sfârşit se întâlniră cele două grupe.

   Bucuria revederi lui Sir Douglas cu fiica sa nu se poate descrie. Nici doctorul nu se ruşină acum să verse câteva lacrimi de emoţie, iar Farrow îi făcu semn fiului său să se îndepărteze puţin pentru a nu stingheri bucuria revederi dintre tată şi fiică.

   June şi George erau atât de flămânzi încât de-abia aşteptară până fură aduse bucatele, apoi se odihniră puţin. Reluându-şi marşul, întâlniră la un moment dat pe unul din negri care-l lăsase să atârne pe George de capătul frânghiei în prăpastie. Când negrul îl imploră să-i cruţe viaţa, George se-nduplecă numaidecât şi drept mulţumire negrul îi mărturisi că vrăjitorul satului îl convinsese să întreprindă urmărirea tinerilor, dar din păcate nu ştia cu precizie pe unde erau aceştia pe moment, deşi era sigur că-şi avea ascunzătoarea undeva prin apropiere.

   — Vom căuta atât cât va trebui şi tot îi vom găsi, hotărî căpitanul aş vrea ca pe viitor tatăl lui Pimo să nu mai fie tot timpul ameninţat de acest om.

   Camarazii se-mpărţiră în două grupe, care aveau misiunea fiecare de a căuta vizuina lui Bumha în zona muntelui. După câteva ore se întoarseră la locul stabilit, dar nici una dintre grupe nu se putea lăuda cu vreun succes cât de cât.

   De data asta camarazii îşi continuară marşul împreună. La un moment dat June se opri şi arătă:

   — Uitaţi-vă domnilor, acolo este gorila!

   Doctorul se apropie precaut de maimuţă, se apleacă şi-o cercetă cu amănunţime:

   — Este moartă de câteva ore. Agonia n-a ţinut mult.

   Se merse mai departe pe diferite versanturi muntoase; le cercetară unul după altul.

   — Acum ne mai rămâne încă terenul acela de pietriş de cercetat, spuse Farrow. Şi restul echipei rămase la părerea că nu trebuie trecut cu vederea nici măcar terenul cu pricina.

   Pimo era cel mai entuziasmat şi era de înţeles, întrucât dorea să repurteze o victorie definitivă asupra vrăjitorului şi să se-ntoarcă victorios la tribul său.

   După câteva încercări zadarnice, pe diferite drumuri care nu dădură rezultate, Pimo a dat în sfârşit de-o peşteră în care însă nu îndrăzni să se aventurez, mai ales că n-avea o armă potrivită pentru a ataca cu succes un duşman.

   George se apropie cu lampa de buzunar pe care i-o împrumutase Petre şi lumină puţin în obscuritate. În acelaş moment se auziră strigătele tovarăşilor săi.

   — Negri, îi scapă lui Sir Douglas, acum.

   — Să sperăm că şi Bumha este pe-aproape, îl completă căpitanul Farrow.

   — Veniţi afară, strigă Sir Douglas folosindu-se de dialectul negrilor.

   La început nu se mişcă nimic. George îşi stinse lanterna. Mai dură însă până cei trei negri se hotărâră să părăsească peştera.

   — A mai rămas cineva acolo? întreabă englezul.

   Negrii însă nu-l învredniciră cu nici un răspuns. Atunci păşi Petre în faţă.

   Negrii se simţeau destul de stingheriţi acum, înconjuraţi, cum erau de o mulţime de albi, în mijlocul cărora stătea Pimo, fiul căpeteniei lor şi credeau că acum aceştia se vor răzbuna pe ei. În sfârşit unul dintre negri se hotărî şi dădu răspunsul englezului, prin înclinarea capului:

   — Da!

   — Cine a mai rămas acolo? îl întreabă Brington.

   — Vrăjitorul! veni răspunsul prompt de data asta.

   — Scoateţi-l afară! comandă Sir Douglas. Negrii dădură din colţ în colţ, dar n-avură ce face şi intrară din nou în peşteră.

   După o vreme până apărură din nou, împingându-l în faţă pe vrăjitorul care păşea destul de şifonat de data asta.

   Farrow conveni cu englezul şi se-nvoiră să le dăruiască viaţa deşi ar fi meritat o pedeapsă pe care să n-o uite prea repede.

   A fost întrebat şi Pimo ce să facă cu vrăjitorul tribului. Acesta ar fi vrut să-l omoare imediat, cel mai bine să-l

arunce în prăpastie.

   Propunerea lui Pimo stârni zâmbete pe chipul căpitanului şi al englezului.

   — O să-i poruncim să nu se mai întoarcă niciodată la tribul său, propuse Farrow.

   După câteva păreri pro şi contra fu şi Sir Douglas de acord, care în final era înclinat spre blândeţe. Cedă în cele din urmă şi-i anunţarăm lui Bumha „sentinţa".

   Şamanul, îngenunche, murmurând câteva cuvinte neînţelese şi o luă la fugă de acolo. Cei trei negri rămaseră încă în anturajul albilor. Pimo le promise să intervină pentru ei la tatăl său, căpetenia tribului, pentru a le acorda iertare.

   Înainte de a ajunge în lagărul negrilor, Pimo le ceru permisiunea de-a lua puţin înainte şi Sir Douglas i-o permise.

   În luminiş ardeau focuri mari când camarazii împreună cu Sir Douglas şi fiica sa June se apropiară la marginea junglei de unde începeau colibele.

   Focurile aprinse erau „focurile bucuriei", pe care negrii le aprinseră în onoarea faptului că „Duhul muntelui", gorila care dăduse atâta de furcă negrilor era moartă acum, în cinstea faptului că lui Pimo îi reuşise să cunoască civilizaţia albilor şi că în fine, negrii, odinioară adepţii lui Bumha fură iertaţi de pedeapsă.

   Aceştia promiseră solemn că în viitor vor de ascultare căpeteniei.

   Către seară a fost aprins un foc mai mare decât toate la care fură rugaţi să participe toţi albii. Doctorul Bertram reuşi chiar să ia câteva instantanee minunate la lumina flăcărilor care imortalizară momentul. Camarazii putură să petreacă noaptea în linişte fără a mai face de veghe, dar Pimo rămase alături de ei toată noaptea, veghind de unul singur. În dimineaţa zilei următoare avu loc o despărţire călduroasă. Sir Douglas împreună cu fiica sa June doreau să rămână în junglă cu noul lor servitor şi ajutor la vânătoare Pimo, mai întâi în zona pe care tatăl lui Pimo, în calitatea lui de căpetenie le-o oferi.

   Camarazii de pe DOX însă păşiră cu hotărâre spre drumul lor de reîntoarcere.

  Căpetenia îşi permise să-i însoţească o bucată de drum cu-o ceată din războinicii săi cei mai de seamă.

SFÂRŞIT

Volumul 218

MARIAN FARROW SALVATORUL

   O MISIUNE DIFICILĂ

   DIN ŢARA PITICILOR, călătorii reîntorşi la nava lor părăsiră Congo. Zona Franceză le era prea periculoasă, puteau fi oricând descoperiţi şi atacaţi de vreo vedetă rapidă fluvială. N-ar fi avut şanse contra acesteia. În fluviu submarinul n-ar fi putut intra prea adânc în imersiune iar francezii n-ar fi ezitat deloc să-i trateze, cu bombe de adâncime. Mergeau de-a lungul coastei. La câţiva kilometri de oraşul de coastă Loanga, observară un tablou ciudat. Din desişul de la marginea litoralului ieşi clătinându-se un om în ţinută kaki, verde cenuşie, cum poartă vânătorii, alergă împleticit cam cincizeci de metri înspre apă, apoi căzu grămadă în nisipul fierbinte.

   Căpitanul dădu ordin de a se opri motoarele. Aici era un om la mare necaz, care trebuia ajutat, fără a se mai preocupa de propria lor siguranţă.

   În mare grabă fu adusă pe punte o barcă de aluminiu şi montată.

   Căpitanul, George, doctorul Bertram şi Petre săriră în barcă, iar uriaşul o manevră spre ţărm. George a fost primul care coborî şi aleargă cât putea de repede, prin nisipul fierbinte spre corpul inert. Era mai agil decât camarazii săi, fiind şi mai uşor, nici nu se afunda prea mult în nisip. Ajunse primul la cel căzut în nisip, urmat, la vreo cincizeci de metri de Petre. Se sperie, văzând nisipul din jurul corpului nemişcat, înroşit de sânge. Trebuia să fie rănit grav.

   George îngenunche lângă nefericit şi întoarse prudent

capul într-o parte.

   Omul era căzut cu faţa în nisip, existând riscul să sa sufoce. Era un alb, slab, cu faţa arsa da soare şi schimonosită de durere. Buzele-i erau albe. Nu dădea semne că ar mai respira, părea mort.

   George nu îndrăzni să-l întoarcă, temându-se să nu-i agraveze rana. Aici doctorul Bertram era omul potrivit. Sub îndrumarea lui, George şi Petre îl întoarseră pe nefericit pe spate. Se sperie, la vederea groaznicei răni din pieptul străinului.

   — La naiba! strigă doctorul Bertram, o rană ca asta poate face doar un corn de bivol. Hm, nu cred că mai scapă, plămânul e străpuns. E o mirare că a mai putut fugi până aici.

   — Mai credeţi că va reveni? întreabă căpitanul, poate că are pe undeva aparţinători, pe care să-i putem informa de soarta lui. Şi ca profan îmi dau seama că n-o mai ducă mult.

   — Ei bine că mi-am luat cu mina mica farmacie, spuse doctorul încet, cumva, de voi putea, îl voi trezi, chiar dacă pentru puţin timp. Aşa, la început voi opri sângerarea. Cu mişcări, doctorul îşi făcu munca. Când isprăvi cu pansamentul provizoriu îi ţinu rănitului un flacon cu esenţe camforate sub nas. Trecură câteva minute, apoi rănitul începu să respire adânc, buzele palide se colorară puţin, iar la urmă îşi deschise ochi.

   Deja din expresia ochilor se vedea că e pe sfârşite. În braţele lui Petre, rănitul se înalţă puţin şi spuse cu voce gemută, În franceză:

   — Sunt Jaques Laurand, salvaţi-o pe Henriette.

   Se întrerupse şi tuşi scurt. Din gură îi ieşi un şuvoi de sânge. Căpitanul apleacă asupra lui şi-i întreabă, apăsat:

   — Unde e sora Dumneavoastră? Cum o putem salva? O facem bucuroşi cu siguranţă.

   — Căpetenia Nungo, făcu muribundul, m-a trimis la vânătoare... De bivoli... ştia că bestia asta mă va... ataca... sora mea mai mică. e în ghearele lui. domnilor, salvaţi-o pe Henriette. E acolo. doar la o zi da drum. Domnilor, vă implor. salvaţi-o pe Henriette!

   — Vă promit că o salvăm din mâinile negrului, spuse

Farrow hotărât, dar unde să o ducem apoi? În ochii compatrioţilor dumneavoastră noi suntem nişte fugari. Eu sunt căpitanul Farrow.

   — Domnule căpitan, strigă muribundul însufleţit brusc, atunci sunt convins că îmi veţi salva sora, am auzit adesea numele dumneavoastră şi ştiu că doar dumneavoastră sunteţi în măsură să vă puneţi cu acel şef sălbatec. Vă mulţumesc, domnule căpitan, Dumnezeu să vă aibă în pază. Eu vă binecuvântez!

   Ultimele cuvinte le rostise cu o voce grea. Un şuvoi de sânge îi ţâşni din gură, mai aruncă o privire imploratoare căpitanului, care dădu liniştitor din cap, apoi capul îi, căzu brusc pe spate. Doctorul Bertram îi ascultă puţin pieptul sfâşiat, apoi se ridică şi zise dând din umeri:

   — E mort. E o minune că a mai trăit atâta cu o asemenea rană cred că numai grija pentru sora lui i-a mai dat atâta energie.

   — Şi acum a trecut grijile sale pe umerii noştri, făcu Farrow cu gravitate. Eu îmi voi ţine promisiunea făcută. Da, deci va mai trebui să facem o mică excursie în interior, n- avem încotro. Dar acum trebuie să-l îngropăm pe bietul nefericit. Acum mai trebuie să le dăm de veste celor de pe vas şi să pornim urgent înspre interior. Sunt mişcat, că până în ultima clipă, muribundul s-a gândit doar la sora sa. În orice caz vreau să-mi ţin cuvântul. Deci trebuie să ne grăbim, ca s-o mai putem salva pe tânăra aceea.

   Cu cuţitul său cel mare, Petre începu să sape o groapă în nisipul ţărmului, camarazii îl ajutară.

   De la submarin veni încă o barcă, în care erau patru matrozi şi primul ofiţer, Rindow, echipaţii cu lopeţi scurte.

   Într-o jumătate de oră, mortul a fost îngropat.

   — Dragă Rindow, începu căpitanul, va trebui să preiei din nou pentru câteva zile comande navei. N-am încotro, trebuie să merg în interior. Mă gândesc să iau mai mulţi camarazi cu mine, sau doar pe George, pe doctor şi pe Petre. Eu cred că ar fi mai bine să mergem doar cu cei numiţi. O trupă mai mare ar bătea la ochi iar apropierea noastră ar fi trădată prin semnalele de tobă ale negrilor. Deci e mai bine, dacă doar noi cei patru vom merge.

   — Ceilalţi camarazi vor regreta acest lucru, dar aveţi perfectă dreptate, domnule comandant, făcu Rindow, e mai bine să plecaţi cu cât mai puţini oameni înspre interior. Mai cred că ar trebui să vă grăbiţi. Negrul ăsta Nungo se va fi retras mai în adâncime cu sălbatecii lui. O fi ştiind el că ticăloşia lui nu va rămâne nepedepsită.

   — Nu cred, răspunse Farrow gânditor, cred mai degrabă, că vânătorii care l-au însoţit pe nenorocit iar fi spus că el a fost ucis de un bivol. De asta şi ei vor fi fiind siguri, de aceea nu au mai făcut nici o cercetare în legătură cu soarta nenorocitului. Nu ar fi avut curajul de a sta în apropierea unui bivol înfuriat.

   Căpitanul îl ordonă lui Rindow să staţioneze cu nava în apropierea ţărmului, mai în larg, pentru a putea urgent intra în imersiune la apariţia vreunui vas. Nu se ştia cât va dura căutarea tinerei fete. Dacă s-ar fi întors la noapte, căpitanul ar fi putut face semnale cu lanterna, pentru ca apoi Rindow să poată trimite urgent una din bărcile de aluminiu. În afară de carabine luă fiecare câte două grenade cu gaze. Se putea ajunge la luptă contra unui trib întreg şi atunci aceste arme minunate ar fi ajuns foarte importante.

   Era încă dimineaţa devreme, atacul bivolului împotriva lui Laurand avusese loc cu puţin timp înainte, iar francezul grav rănit cum era, nu se putuse târî prea departe. Deci, negrii care îl însoţeau nu puteau ajunge prea departe, era sigur că se vor mai găsi urmele lor şi aşa ar fi fost uşor să ajungă curând în satul sau în tabăra şefului Nungo.

   Eliberarea tinerei fete urma să se decidă la faţa locului. Cu forţa n-ar fi putut întreprinde ceva contra tribului. Doar cu viclenia, ori aici George se simţea foarte capabil.

   După o scurtă despărţire de camarazi, care cu bărcile se întoarseră la submarin, cei patru intrară în desiş.

   Locul pe unde venise Laurand era uşor de găsit, fiind marcat cu sânge, iar unele crengi frânte. Îndărătul tufişului prin care se strecurase, cu ultimile puteri, nefericitul, George găsi o potecă îngustă, de-a lungul căreia începu să se grăbească. Era posibil ca bivolul ucigaş să mai fie pe aproape. Sau câţiva din însoţitorii negri. Poate că bivolul fusese ucis, după ce-i luase în coarne pe Laurand, iar atunci

negrii n-ar fi renunţat niciodată la carne.

   Misiunea încredinţată de muribund, era una foarte spinoasă. Şeful Nungo n-ar cunoaşte cruţare, cel puţin din motive de securitate proprie, dacă ar observa că cei patru albi îndrăzneţi voiau să elibereze prizoniera.

   Se aflau pe teritoriu francez, sprijin de la autorităţi n-ar fi putut primi. Din contră, puteau fi capturaţi, dacă s-ar fi aflat prezenta lor.

   Ei îşi ţineau armele gata de tragere, oricând putea apare bivolul şi să-i atace. Doctorul îi avertizase cât de periculoşi puteau fi acele fiare singuratice.

   Se ştie, de exemplu, că bivolul cafru, dacă e rănit se întoarce pe propriile urme şi-l pândeşte pe vânătorul care-l urmăreşte Acelaşi lucru se poate spune şi de bivolul roşu, ceva mai mic, dar mai agil, întâlnit mai ales în jumătatea vestică a Africi ecuatoriale, deci în zona franceză a Congoului.

   Mulţi cunoscători sunt de părere că acesta, tocmai prin agilitatea sa, e mai periculos decât bivolul cafru. Cu toată rana sa gravă Laurand îi scăpase, ori bivolul roşu avea obiceiul, în astfel de cazuri să atace orice alt om, care întâmplător trecea prin apropiere.

   Doctorul le explică în grabă aceste amănunte camarazilor săi, înainte de a intra în desiş. De aceea se impunea atenţia maximă. Fără a se fi înţeles, în prealabil, George şi Petre scrutau partea din dreapta a poteci, iar căpitanul şi doctorul pe cea din stânga. Cu toată repeziciunea bivolului, gloanţele ar fi şi mai rapide.

   Într-o jumătate de oră parcurseră doi kilometri, când brusc, pădurea se sfârşi. În faţa lor se deschidea o stepă enormă presărată cu tufişuri dese şi din loc în loc cu arbori uriaşi. Căpitanul scrută stepa atent, prin binoclu.

   În aceste tufe sau la umbra copacilor puteau să se găsească fie negrii, fie bivolul roşu. Laurand trebuia să fi fost rănit undeva în apropiere, căci pe potecă nu existau urme ale atacului bivolului. În schimb peste tot, urme de sânge ale nefericitului, care cu o energie nebănuită se târâse prin pădure până la ţărmul mării.

   — Ah, acolo la stânga, cam la cincizeci de metri, iarba e strivită, călcată în picioare spuse căpitanul, aici a fost deci atacat nenorocitul de bivol. În apropiere sunt nişte tufişuri înalte şi dese, acolo cred că s-a ascuns bestia, ca să atace pe oricine ar trece pe acolo. Dar de trecut pe acolo va trebui, pot să văd o linie prin iarba stepei, asta ar fi urma negrilor fugari. Deci mare atenţie, când trecem pe lângă acea tufă. Poate că mă înşel, poate că bivolul i-a urmărit pe negri şi nu mai e demult în zonă. Dar trebuie să fim gata la orice. Deci înainte!

  Înaintară încet unul lângă altul. Era mai bine decât în şir. Dacă bivolul ar fi apărut, l-ar fi întâmpinat patru gloanţe, care cu forţa lor enormă de pătrundere şi viteza lor neobişnuită l-ar fi doborât urgent.

  George păşea la stânga lanţului.

  Aşa, el era cel mai apropiat de tufiş. Şi voia să încerce orice, ca să doboare bivolul. Privea încordat crengile dese ale tufişului, aflat acum cam la treizeci de metri distanţă. La cea mai mică mişcare, s-ar fi pregătit de tragere, ca să-i primească pe bivol cum se cuvenea. Da crengile precum şi frunzele ciudat conformate şi colorate, nu se mişcau.

  Erau deja la nivelul tufişului, în care probabil era ascuns pericolul, probabil cel mai mare, care îl poate pândi pe un vânător sau explorator în brusa africană.

  Acum, dacă bivolul era acolo, trebuia să aibă loc atacul. Camarazii păşeau cu grijă, cu privirile aţintite asupra tufişului. După câţiva paşi George se întoarse din nou şi se opri. Pe latura de est a uriaşului tufiş descoperise o gaură largă. Pe acolo trebuia să fi intrat bivolul. În afara unui elefant sau al unui rinocer nici un alt animal nu şi-ar fi putut croi acea intrare largă în desişul plin de spini.

  — Atenţie! îi avertizează căpitanul. Bestia o fi în desiş, dar e probabil grav rănită şi n-are putere să atace. O va face, când vom fi foarte aproape deci şi grijă, George.

  Tânărul o luase deja ceva înainte, cu arma pe jumătate ridicată gata să o ducă la umăr, dacă ar fi apărut periculosul duşman. Dar în tufiş nu se produse nici o mişcare. Secundele erau pline de tensiune.

  George stătea în faţa găurii şi scruta interiorul desişului. Crengile, asemenea unor nuiele se înălţau până la patru metri înălţime, iar capul bivolului croise un fel de tunel. Sus, orificiul era închis, frunzişul des împiedeca razele soarelui să pătrundă în interior şi unde domnea un semi întuneric verde. George privi încordat în tunel şi descoperi un corp întunecat ce zăcea pe pământ. Era un corp omenesc, inert. George a înţeles imediat că era vorba de unul din însoţitorii lui Laurand. Omul încercase să se refugieze În desiş, dar a fost ajuns de bivolul înfuriat, care-l luase în coarne şi-l îndesase apoi în tufiş.

   Acolo animalul l-a aruncat cât colo, după care se năpustise din nou afară. George comunică impresiile sale camarazilor săi. Doctorul îi dădu pe loc dreptate. Acum George pătrunse în desiş. Lumina lanternei aprinse se opri pe trupul chircit al unui tânăr negai. Pământul lângă el era îmbibat cu sânge. Trebuia să fi suferit răni la fel de groaznice ca şi Laurand. Mai gemea şi făcu o mişcare slabă din cap.

   — Mai trăieşte! strigă George. Petre, hai să-l ducem cu grijă afară. Poate că putem afla ceva important de la el. Hai, repede!

   Cei doi îl scoaseră cu grijă pe rănitul care gemea mai tare, afară din desiş şi-l culcară pe iarbă. Doctorul se apucă să-l consulte.

   — George a avut dreptate, spuse acesta, bivolul l-a lovit pe fugar cu coarnele în spate şi l-a îndesat în tufiş. Rana asta din spate e sută la sută mortală, aici nu mai pot face nimic. Rănile, zgârieturile şi tăieturile de la faţă şi de la piept arată că a fost îndesat în tufiş.

O VÂNĂTOARE PERICULOASĂ

  — HM, CU TOATE CĂ E UNUL DIN CEI care l-au dus la moarte pe bietul Laurand şi l-au abandonat, mi-e milă de el, zise Farrow, moartea lui nu e un lucru plăcut. O fi fost groaznic, cum a fost străpuns din spate şi îndesat în spini. Deci, dragă doctore, salvarea e imposibilă? Încercaţi cel puţin să-l treziţi o vreme, poate ne va spune, vorba lui George, ceva important.

  Doctorul Bertram îşi deschisese deja mica farmacie, pe care o purta la centură, într-o casetă de piele şi scoase o sticluţă cu săruri, l-o ţinu muribundului sub nas şi curând negrul începu să respire mai profund. Din gură îi ieşi un val de sânge. Doctorul Bertram spuse sceptic:

  — Nu ştiu dacă-şi mai revine. E rănit mai grav decât Laurand. Plămânul a fost străpuns de corn în profunzime. Mai trebuie să aşteptăm.

  Îi mai puse odată flaconul sub nas şi În fine negrul îşi mai deschise ochi. Se uită nedumerit în jur, apoi deschise gura, dar nu scoase nimic, decât un geamăt nearticulat. După o scurtă ezitare, doctorul îi făcu o injecţie În băţul drept apoi spuse:

  — E o ultimă încercare. Dacă nici acum nu-şi revine, nu mai este absolut nimic de făcut. Dar efectul injecţiei se văzu după câteva secunde. Negrul încearcă să se ridice, dar Petre, la un semn al doctorului îl împinse înapoi. Spuse apoi bâlbâit, într-o franceză stricată:

  — Masser, de unde vine?

  — Vrem să salvăm pe Missu cea albă din mâinile lui Nungo, răspunse doctorul sever, unde a dus-o? Răspunde rapid, sau te omor în chinuri!

  Tonul doctorului Bertram a fost cu siguranţă cel mai potrivit. Negrul, care nu realiza starea gravă în care se afla, făcu ochi speriaţi şi începu să bâlbâie:

  — Nungo duce pe Missu alb în sat, aproape la Nitabi. Încă nu departe. Nungo foarte periculos, Masser, atenţie.

Masser... Moartea îi taie vorba. Capul îi căzu pe spate iar privirea ochilor largi deschis se stinse.

   — Ei, acum ştim cel puţin unde e satul lui Mungo, spuse doctorul ridicând din umeri, poate că-l ajungem din urmă, înainte ca să ajungă în sat. Cred că ar fi mai bine, decât dacă am avea un mic război cu localnicii.

   — Da, e clar, zise Farrow, dar ce facem cu negrul ăsta mort? Cumva nu-mi place să-l las să zacă aici.

   — Nu putem pierde timpul, obiectă George, e vorba de salvarea tinerei fete.

   — Şi totuşi nu-mi place gândul să-l las pradă hienelor şi păsărilor de pradă, poate că ne putem despărţi pentru scurt timp. Doi dintre noi o iau înainte, ceilalţi doi îl îngroapă pe rapid.

   — Atunci eu şi Petre o luăm înainte, se grăbi George, vom fi foarte atenţi tată.

   — Nu din contră, zâmbi Farrow, mă gândeam ca voi să îngropaţi repede mortul. Noi doi nu putem să ne deplasăm atât de repede şi de constant ca voi. Deci, apucaţi-vă de lucru, iar noi vom merge după urme. Ne veţi ajunge repede.

   Râzând, căpitanul îl luă de braţ pe doctor care-şi luă mica farmacie şi pe care şi-o închise. Cei doi o luară pe urma vizibilă a negrilor.

   — Hai, Petre, trebuie să ne grăbim, strigă George, tata are dreptate, noi doi facem treaba mai repede şi-l ajungem din urmă.

   Cu maceta lui mare, Petre se apucase să taie iarba într- un dreptunghi lung iar George îl ajută să sape groapa. Prea adâncă nu o puteau face cu cuţitele, noaptea urmau să vină oricum hienele să-l dezgroape, dar îşi făcuseră cel puţin datoria creştinească.

   Cu toate graba nu-i mai văzură pe căpitan şi pe doctor, când terminară lucrul şi după ce bătuciseră bine mormântul primitiv al negrului.

   — Şi acum hai să-i ajungem din urmă pe tata şi pe doctor, o având dreptate, el cu doctorul nu ne-ar fi ajuns niciodată, dacă ne-am fi grăbit.

   Cei doi amici o luară din loc, cu paşi mari şi grăbiţi. Soarele urca mereu mai sus şi era tot mai fierbinte. Departe la orizont se vedea un cordon întunecat de pădure, care cel puţin ar fi putut oferi puţină protecţie împotriva razelor fierbinţi ale soarelui. Treceau pe lângă desişuri întinse, făcând la umbra lor câteva secunde de pauză. Soarele devenea orbitor de puternic. La cincizeci de metri distanţă, le juca peisajul în faţa ochilor. Mai merseră aşa o jumătate de oră, în grabă, apoi George se opri la umbra unui tufiş neobişnuit de mare şi spuse gâfâind:

  — Petre, cred că nu-i mai ajungem din urmă. Or fi prea mers prea repede, dar asta e pentru mine semn că tata a descoperit ceva important. Precis că s-a apropiat mult de negri. De-am putea afla mai repede! Dar trebuie neapărat să fac o pauză, nu mai pot!

  — Da, aveţi dreptate, domnule George, îl susţinu şi Petre: E o arşiţă ucigaşă. N-am mai întâlnit aşa ceva! Mai avem de străbătut tufişuri. Sper că nu s-a rătăcit pe acolo bivolul şi să-l fi atacat pe tatăl dumneavoastră şi pe doctor.

  George scurtă întinderea din faţa sa. Deodată îl cuprinse un sentiment de frică. Oare tatăl său şi doctorul ar reuşi să scape dacă ar fi atacaţi prin surprindere. Deveni neliniştit, fantezia îl făcu, sa vadă corpuri zăcând nemişcate în iarbă, după ce fuseseră azvârlite de bivol în aer, cu coarnele.

  Trebuia să o ia din loc, nu mai avea răbdare.

  — Hai, Petre, îndeamnă el, mergem mai departe. N-am linişte, până ce nu-i ajungem. Gândeşte-te, dacă i-a surprins bivolul? Ar fi cumplit.

  — La, naiba, la asta nu m-am gândit, se nelinişti Petre, sigur că trebuie să ne grăbim. Doamne la asta trebuia să ne fi gândit mai înainte. Hm, tatăl dumneavoastră e un trăgător excelent şi nici doctorul nu-i de lepădat la o adică. Dar aşa e şi eu sunt neliniştit, trebuie s-o recunosc. Deci la drum şi cu spor!

  Cu energii renăscute, cei doi se grăbiră mai departe. Nu le mai păsa acum de dogoarea soarelui, nu mai simţeau efectul stânjenitor al ierburilor înalte. Trebuiau doar să-i ajungă din urmă pe căpitan şi pe doctor. Pericolul reprezentat de negrii urmăriţi se estompa în faţa primejdiei reprezentate de bivolul ucigaş. Bestia rănită o luase cu siguranţă după negri, după ce l-a ucis în tufiş pe unul din ei.

La asta se gândea George, când Petre îl făcu atent asupra unei urme înguste prin iarba înaltă, care venea dinspre stânga şi se deschidea în drumul deschis de negri şi urmat de Farrow şi de doctor. Petre avu chiar impresia că recunoaşte urmele unui picior delicat de femeie. George exclamă îngrozit:

   — Petre, asta-i o urmă de bivol. Asta o fi taurul rănit care l-a ucis pe Laurand şi pe negai. Oare când a dat de urmă? Să sperăm că înainte ca să ajungă aici tata şi doctorul. Altfel, urma bestiei ar fi doar în spatele lor.

   — Asta o vom şti curând, îl linişti Petre, dacă căpitanul şi doctorul au trecut în urma bivolului, atunci inevitabil că au trecut peste urmele acestuia. O vom şti curând. Dar eu cred că bivolul a trecut înaintea lor şi atunci ei au observat precis urma lui şi vor fi În consecinţă destul de prudenţi.

   George, îşi dădu seama că Petre avea dreptate şi se mai linişti. Dar, după câteva secunde Petre, care mergea înainte, se opri brusc şi spuse scărpinându-se încurcat în cap.

   — Hm, eu cred că bivolul a trecut totuşi mai târziu. Vedeţi aici urma cizmei doctorului, o recunosc după un petic care ia fost pus pe navă în urmă cu opt zile. Vedeţi linia aceasta oblică. Iar călcâiul, care până acum a fost vizibil, acum e strivit în întregime de copita bivolului. Da, aşa este.

   George a fost nevoit să-i dea dreptate, fi cuprinse din nou teama. Ştiu deja că bivolul rănit, înfuriat care deja ucisese doi oameni, era pe urmele tatălui său şi a doctorului.

   Desigur, ştia că cei doi aveau o vastă experienţă şi obişnuiţi cu viaţa sălbatecă şi totuşi era foarte neliniştit. Aşa gândesc toţi oamenii despre pericole - pe care le văd mult mai grave, când nu sunt şi ei de faţă. Trecu repede pe lângă Petre şt prelua conducerea, impunând un ritm căruia şi Petre cu picioarele lui lungi de abia îi făcea faţă. Trecu un sfert de oră, după care ajunseră într-o zonă cu tufişuri întrepătrunse. Aici crescu din nou pericolul, ca bivolul să stea undeva ascuns, locul dându-i nenumărate ocazii în acest sens.

   De aici, din aceste tufe ar fi putut întreprinde un atac primejdios dar cei doi nu se gândeau decât la căpitan şi la doctor, care o luaseră înainte, urmăriţi de un inamic perfid.

Ei urmăreau cu siguranţă mai degrabă urmele negrilor şi eventuale semne, că fata răpită s-ar afla în puterea lor. De acolo nu aşteptau nici un pericol, ci doar pe George şi pe Petre.

  George îşi ţinea arma sub braţul drept. Avea mereu în faţa ochilor copitele bivolului, deci nu avea de întâmpinat un atac prin surprindere. Uitase cu totul avertismentul doctorului, cum că un bivol african roşu, rănit, se întoarce adesea pe propriile urme, ca să-l poată pândi, pe vânătorul următor. Dar curând memoria îi fu într-un mod foarte neplăcut reîmprospătată.

  Tocmai trecea cu Petre pe lângă un tufiş stufos. Îşi aruncase privirile peste desişul de nepătruns, dar nu observase nimic.

  — Petre, spuse el râzând peste umăr, până acum gândeam că bivolul ne urmăreşte, când de fapt noi îl urmărim pe el. Cred că noi îl descoperim pe el mai repede, decât el pe noi.

  Dar nu terminase bine, când foarte aproape se auzi un fornăit puternic, crengile tufişului următor se mişcară şi de la douăzeci de metri se năpusti o monstruozitate de animal asupra celor doi, care în acel moment, nu se aşteptau la acest atac prin surprindere.

  George fu prea surprins, în ciuda obişnuitei sate rapidităţi de reacţie, ca să ia poziţia de tragere. Taurul nu prea înalt, aproape delicat, care se repezea spre el, era extrem de rapid. În câteva secunde străbătuse distanţa şi tânărul ar fi avut soarta lui Laurand şi a negrului, dacă n-ar fi fost atât de agil. Pe jumătate îşi ridicase arma, dar bivolul era deja chiar în faţa lui. Nici Petre nu reacţionase mai bine. După cum îi povesti mai târziu lui George, el tocmai se uita în direcţia opusă, părându-i-se că vedea un corp mare de animal mişcându-se prin iarba înaltă. George mai apucase să se arunce fulgerător într-o parte, dar bivolul totuşi îl şterse şi-l făcu să se clatine. Unul din coarne cu vârfu izbi carabina din mâinile tânărului şi i-o smulse din mâini. Aceasta zbură în voltă şi dispăru undeva în iarbă.

  George avusese timpul să o urmărească doar cu privirea, căci cu o agilitate de necrezut bivolul se întoarse şi se repezi din nou spre el. Curajosul tânăr aşteaptă liniştit asaltul, până ce coarnele încurbate şi ascuţite, aproape că-l atinseră; de-abia atunci sări la o parte. Din nou fu cât pe ce să fie atins.

  George îşi închipuia de-a dreptul că e ca un toreador spaniol, dar lui îi lipsea din păcate sabia acestuia. Altminteri, cu o asemenea armă, ar fi îndrăznit să înfrunte animalul. Iuţeala atacurilor furioase ale bestiei îl înspăimânta.

  Jocul începea să devină obositor şi deosebit de periculos. În aceiaşi clipă se auzi un foc de armă tras de Petre. Glontele trecu fluierând razant lângă capul lui George. Uriaşul se hotărâse să tragă, după ce văzu în ce pericol se era amicul său, cu tot riscul. Glontele nimeri însă în plin, în faţă furiosul agresor care se năpustise pe dată. Dar animalul era de o rezistenţă nemaivăzută.

  Îşi reveni, tocmai când George vru să scoată un strigăt de bucurie şi, trecând în goană pe lângă tânăr, se năpusti furibund înspre Petre.

  Uriaşul mai trase odată, dar de astă dată nu-l răni decât uşor. Glontele nu avu nici un efect. Petre îl aşteaptă calm, sărind în ultima clipă într-o parte, când coarnele erau cât pe ce să-i străpungă. Dar el nu avea agilitatea lui George şi ar fi sfârşit rău, dacă tânărul nu i-ar fi sărit urgent în ajutor, trăgând un foc de pistol în flancul bivolului, tocmai pe când acesta cu o rapiditate înzecită de furie se întorcea. Glontele îi străbătu intestinele, bivolul scoase un răget de durere. Rămase nemişcat câteva secunde. Timp suficient pentru Petre, care îşi ridică din nou carabina, trimiţându-i bestiei un al treilea glonte. Şi aceasta nimerise bine. Bivolul mai rămase nemişcat câteva secunde, apoi un tremur fi străbătu corpul.

  Se clatină, apoi picioarele din faţă îi cedară. În clipa următoare se prăbuşi greoi ia pământ. George respiră uşurat şi zâmbi lui Petre şi spuse:

  — La naiba, ăsta a fost periculos. Îţi mulţumesc, Petre, cu primul tău glonte m-ai scăpat de coarnele lui, m-ar fi terminat, cu siguranţă. Hm, păcat că nu-i putem lua acum coarnele.

  — Atunci o vom face la întoarcere, răspunse Petre, între timp, hienele şi păsările îl vor descărna. Trebuie să ne grăbim, acum sunt îngrijorat pentru căpitan şi doctor. Şi dumneata cu focul de pistol l-aţi abătut de la mine. Deci eu cred că suntem chit. Dar să vă caut mai întâi arma, cred că nu este distrusă.

  George îşi găsi repede carabina, în afara unei zgârieturi a patului, nu păţise nimic.

  — Da, Petre, spuse el şi eu sunt neliniştit. Nu înţeleg, cum de nu-i vedem deloc!

  — Trebuie că au mers foarte repede, presupuse Petre, poate că s-au apropiat mult de negri şi nu vor să-i lase din ochi. Dar, câtă vreme le vedem urmele, putem fi liniştiţi. E foarte probabil că-i vom ajunge din urmă acolo, în pădure.

  — Poate, nu ştiu, am, aşa deodată, o senzaţie de frică. Doar să nu fi căzut în vreo cursă de-a negrilor. Din pădure, stepa poate fi observată uşor, poate că Nungo a lăsat vreun negru în urmă, ca pază, care i-a văzut şi i-a anunţat pe ceilalţi.

  — Dar atunci şi noi suntem descoperiţi, îl întrerupse Petre, poate că nu e de loc bine să umblăm aşa de deschis.

  — Ai dreptate, recunoscu George, acum n-are rost să o luăm într-o parte şi apoi să ne furişăm prudenţi până la locul unde negrii au intrat în pădure. Acum mergem mai departe şi maximă atenţie la intrarea în pădure.

  Pe parcursul acestor presupuneri, cei doi păşiră voiniceşte mai departe.

  Atenţia le era îndreptată mai mult înspre marginea pădurii decât asupra urmelor. Se apropiau tot mai mult de liziera pădurii, fiind numai ochi şi urechi, dar nu putură descoperi absolut nimic deosebit.

NUNGO CEL VICLEAN

  AJUNSERĂ CAM LA TREIZECI DE METRI de marginea pădurii. Puteau distinge dar un orificiu în desiş, pe unde trebuia să treacă o potecă, care ducea poate spre satul căpeteniei. Dacă acesta era cazul, atunci Nungo lăsase cu siguranţă vreun paznic acolo, cu scopul de a anunţa urgent apropierea oricărui străin. Asta însemna, că cei doi amici se puteau aştepta oricând la o surpriză neplăcută.

  — Petre, treaba e foarte periculoasă, spuse George încet, mai bine am intra pe altă parte în pădure. Am impresia că aici ne aşteaptă mare pericol. Dar oricum, trebuie să mergem pe poteca asta. Dar cu maximă atenţie. Sunt hotărât să folosesc o grenadă cu gaze, de cum, se arată negrii.

  — Dar negrii pot fi inofensivi, unii care poate chiar vor să ne ajute, comentă Petre; eu mai bine aş aştepta, până ce ne convingem că ei au într-adevăr intenţii duşmănoase.

  — Hm da, dar până atunci putem primi deja o lance sau o săgeată, nu se lasă George, ei, nu ne rămâne decât să aşteptăm.

  El era ferm decis să facă uz de grenadă, la cea mai mică suspiciune. Probabilitatea, de a da aici peste negri inofensivi, era foarte mică. Era regiunea lui Nungo, care nu ar fi tolerat negri străini. Cum tocmai capturase o tânără albă, el şi oamenii săi erau desigur foarte porniţi contra europenilor.

  George nu mai spuse nimic ci păşi în pădure, înaintea lui Petre. Aici domnea întunericul, în comparaţie cu lumina puternică din stepă. Trebui să se oprească puţin la capătul poteca, ca să-şi obişnuiască ochii cu penumbra verde din pădure.

  Nu se vedea şi nu se auzea nimic suspect. Dar tânărul avea instinctul că era în pericol şi era de aceea deosebit de prudent. Liniştea era nefirească. Toate animalele stăteau în linişte, aşteptând întunericul, să se trezească la viaţă.

   Undeva departe trosni o creangă. George fi şopti însoţitorului său:

   —  Dacă ăsta a fost doctorul? El ar putea fi atât de imprudent. Nu cred că a fost un negru, ăştia sunt foarte silenţioşi şi grijulii. N-a fost nici un animal. Cred, că ne putem grăbi liniştiţi.

   — Atenţie, domnul George, îl avertizează Petre, putea să fi fost vreo cracă uscată, căzută, din vreun copac. Mai bine să nu ne repezim. Mă mir doar că căpitanul nu ne-a lăsat nici un semn pe poteca. Doar s-o fi gândit că ne facem griji pentru ei şi pentru doctor.

   — Ai dreptate, ceva este suspect, aprobă George, asta nu-i obiceiul lui tata, să omită aşa ceva. Şi dacă el şi doctorul au fost deja capturaţi de negri în stepă? Aşa o fi, altfel ar fi lăsat pe drum vreun semn, că totul era în ordine. Dacă asta este situaţia, trebuie să facem totul ca să-i eliberăm. Hai, Petre!

   Porniră la drum, pe poteca, evitând orice zgomot, se aşteaptă în orice clipă la o viclenie de a negrilor, mai fusese adesea în aşa situaţie şi cu calm urmărea fiecare pas pe pământ, ca nu cumva să dea peste vreo groapă capcană. De asemenea urmărea crengile desişului pe lângă care trecea. Şi acolo putea fi ascunsă vreo capcană perfidă, care să se declanşeze la o simplă atingere.

   Nu se vedea nimic suspect. Cei doi pătrunseră tot mai adânc în pădure. Ajunseră la locul de unde se auzise zgomotul crengii rupte. George deveni şi mai prudent. Adulmeca pur şi simplu pericolul.

   Ajunse la un uriaş arbore de pâine, pe care poteca îl ocolea. În faţa gigantului se afla un desiş foarte înalt, de nepătruns.

   Acesta putea fi un loc ideal pentru o ambuscadă. George se opri fără să vrea şi privi în jur. Se mai uită în sus, înspre creanga arborelui. Observă la timp blana pătată a unui leopard aflat chiar deasupra sa, gata de salt. Chiar dacă ar fi lovit-o mortal, cu primul glonţ, lucru periculos şi nesigur, fiara ar fi căzut direct pe el. Şi în agonia dinaintea morţii, iar fi rupt în bucăţi.

   — Înapoi, Petre, repede, strigă el uitând de orice alt pericol, făcând în acelaşi timp un salt în faţă şi smulgându- şi pistolul.

   Dar nu apucă să-şi ridice braţul. O liană în formă de laţ îi căzu peste umeri şi-i strâns braţele pe lângă corp, aşa că nu se mai putu mişca. Apoi se porni un foşnet, în tufişurile de o parte şi de alta a potecii. Siluete întunecate săriră afară şi, mai înainte ca George să se gândească la apărare, mâinile îi fură legate forţat la spate. În acel moment nu se gândea de loc la situaţia sa. Uitându-se înapoi, văzu că Petre era în aceeaşi situate.

   Leopardul de sus dispăruse, probabil speriat de apariţia numeroaselor siluete.

   George a fost tras înainte. Orice opoziţie era inutilă. Din privirile întunecate şi hotărâte, se observa că negrii ar fi făcut imediat uz de cuţitele lor mari. Mai apucă să vadă, că şi Petre era târât după grup. Apoi văzu ceva ce-l umplu mai întâi de mirare, apoi de furie. În urma lui Petre păşea cât se poate de paşnic, leopardul. Lângă el păşea un negru, atât de aproape, încât piciorul său gol atingea uneori blana periculoasei feline.

   Leopardul era deci îmblânzit, iar viclenii negri îl puseseră să sară în copac, ca să le distragă atenţia. Era o capcană atât de rafinată încât George simţi fără să vrea respect pentru Nungo. Concomitent îl cuprinse însă un sentiment neplăcut. Căpetenia era deci un adversar extrem de periculos, care va găsi mijloace la fel de rafinate în a-i împiedeca pe prizonierii săi să fugă.

   Drumul prin pădure mai dură cam un sfert de ceas, după care captivii fură târâţi printr-o stepă plină cu tufişuri. Contrar obiceiurilor, aceşti negri erau tăcuţi. Captivilor nu le adresaseră nici un cuvânt.

   Curând apăru în faţa lor un sat format din mai multe colibe curate şi bine lucrate. Captivii fură duşi separat în câte una din colibe. Era o măsură de precauţie a şefului, care voia să-i împiedice pe prizonieri de a se dezlega reciproc. În plus tui George i se luă centura cu pistolul, iar în faţa intrării în colibă se aşezase un negru, pe care George nu-l slăbea din ochi.

   O evadare era aşadar imposibilă. Dar George nu dispera de fel. Era decis să se elibereze. Deocamdată nu-i rămăsese altceva de făcut, decât să se aşeze pe lutul bătătorit din colibă, în care lipsea cu desăvârşire orice obiect. Se aşezase în aşa fel, încât să-l poată vedea pe paznic, putând deja încerca să-şi elibereze mâinile.

   Legăturile erau bine strânse, aproape că-i tăiau pielea, dar George îşi stăpâni durerea, mai mare cu fiecare mişcare şi-şi răsucea într-una mâinile. Îi dădură lacrimile de durere. Dacă nu reuşea să se elibereze erau pierduţi nu numai el şi camarazii săi, ci şi tânăra fată albă, pe care o aştepta un destin groaznic. Nungo, care dovedise o viclenie satanică, lăsându-l pe fratele acesteia în seama bivolului furios, era capabil, în orice situaţie, de tot ce putea fi mai rău. De aceea, George îşi înteţi eforturile.

   Deodată văzu venind către colibă câţiva negri. În mijlocul unor oameni mai în vârstă păşea un uriaş, în plină putere a vârstei, plin de demnitate şi de gravitate, ca un păun. George ştiu pe dată, că acesta era şeful. Când îi aruncă o privire se sperie. O faţă atât de respingătoare nu văzuse niciodată. Trăsăturile îi erau animalice, dar un animal nu poate avea, din natura sa, expresia vicleană şi ticăloasă ca cea a căpeteniei. Intră singur în colibă, ceilalţi negri vârstnici se opriră plini de respect, fa oarecare distanţă.

   Îl privi câteva clipe batjocoritor pe George, apoi i se adresă într-o franceză corectă:

   —  Ei Masser, la asta nu v-aţi gândit? Acum sunteţi în puterea mea şi veţi avea o moarte care ne va bucura pe toţi. Dar mai întâi veţi asista la nunta mea cu fata cea albă. Ea va fio vreme prima nevastă din cele şase, pe care le am. George se cutremură. Bănuise ce o aştepta pe nefericită: Dacă aşa ar fi fost să fie viaţa lui Henriette Laurand ar fi mai rea decât iadul, cele şase neveste negrese ale şefului, cu gelozia lor sălbatică ar fi chinuit-o peste tot.

   Şi a fi în puterea acestui monstru fioros era mai rău decât o moarte în chinuri.

   George se stăpâni. Nici un muşchi nu i se clinti pe faţă. Spuse batjocoritor:

   — Oh, Nungo, încă nu a venit seara. Tu crezi doar că ai învins, dar nu şti, de ce mijloace dispunem. Nu te bucura

prea repede!

   Negru se uită fără să vrea cu bănuială în jur cu o faţă impresionată. Cu toate că poza o oarecare emancipare, nu se eliberase cu totul de superstiţiile tribului său. George îşi dădu seama de asta şi continuă cu voce misterioasă:

   — Nungo, tu nu ştii ce spirite ne apără. Nu te bucura încă, aşteaptă seara!

   Şeful se scutură şi izbucni furios:

   — Masser, sunteţi tânăr, vorbiţi nebunii. Spiritele mele sunt mai puternice, căci eu v-am prins. Vom vedea, dacă spiritele voastre vă vor salva de moartea pe care v-am hotărât-o.

   Cu toate cuvintele hotărâte, în ochi George îi văzu dar o anumită frică.

   Se mulţumi să zâmbească şi ridică din umeri. Nungo părăsi coliba, fără să mai spună un cuvânt. Vorbele lui George îi impresionaseră mai profund, decât ar fi vrut el să arate. De cum negrul dispăru, George se apucă din nou să- şi mişte mâinile. Îşi regăsise curajul. Cu toată brutalitatea bestială a şefului negru, George îi ştia deja latura slabă.

   Superstiţia.

   George n-avea încă un plan concret dar ştia că la timpul potrivit îi va veni şi inspiraţia potrivită.

   Şi paznicul devenise neliniştit. Se vedea că înţelegea franceza bine şi auzise vorbele lui George. Acum se uita mereu în jur, ca şi cum s-ar teme că spiritele albilor se vor repezi în orice clipă la el. Aşa, George avu posibilitatea de a se mişca mai mult. Simţi, spre bucuria lui, cum frânghia slăbise puţin. Negrii se grăbiseră, pe semne când îl legaseră.

   Trecuse de mult de amiază, când George slăbise într- atâta legătura la mâini încât şi le putea elibera în orice clipă. Dar, mai trebuia să rămână aşa. O evadare era posibilă numai în întuneric.

   Dar, oare şi-ar fi ajutat aşa camarazi şi pe biata fată? Scârbosul, şef voia să o ia încă în cursul serii de nevastă şi tot atunci voia să-i invite şi pe captivi. Dacă George ar fi fugit să aducă ajutoare de la submarin ar fi venit prea târziu, eventual, doar ca răzbunător. Avea destul timp pentru gândire. Dar nici cum nu-i venea vreo idee nimerită. La urmă însă se hotărî. Trebuia acum, să încerce să fugă, aşa la reuşită, de frica spiritelor, Nungo cel puţin şi-ar fi amânat aplicarea planului odios şi ar fi încercat la început să-l prindă din nou pe fugar. Aşa s-ar fi câştigat timp.

   George îl cântări din priviri pe paznic, acesta şedea, cu suliţa iată cu margini tăioase peste genunchi.

   Cum l-ar putea neutraliza? Trebuia să-l atragă în colibă. Abia luă această hotărâre că şi strigă:

   — Vino puţin înăuntru!

   Negrul tresări şi-şi strânse şi mai tare lancea. Se sculă şi cu voce furioasă dar şi speriată, spuse:

   — Linişte Masser! Nu viu!

   — Vino încoace! insistă George. S

   e uită zâmbind lateral de negru şi continuă:

   — Dacă nu vii, spiritul cel mare din spatele tău îţi va rupe gâtul.

   Negrul făcu îngrozit un salt înainte până la intrarea în colibă. Acolo se întoarse fulgerător, arătându-i lui George spatele. Era momentul potrivit. George îşi scoase mâinile din laţ, se ridică în linişte şi fu în următoarea clipă în spatele negrului. Îl înşfacă cu mâinile de gât şi strânse din răsputeri. Groaza negrului i-a fost un aliat serios lui George. Cu un gâlgâit surd, negrul căzu în genunchi. Credea cu siguranţă că puternicul spirit al albilor voia să-i rupă gâtul.

   George trase pe negrul lipsit de puteri şi pe jumătate inconştient repede în colibă.

   Cu o privire fugară, observă că unicul loc liber din faţa colibelor era gol. Văzuse mai înainte, spre bucuria lui, că negrul purta în şorţ o kirrie, o cumplită măciucă din lemn tare ca fierul. Cu stânga continua să-l apese beregata, cu dreapta îi smulse măciuca de la brâu şi o repezi în tâmpla negrului. Acesta se înmuie de tot. George îl lasă la pământ. Repede nu urma să-şi revină. Tânărul se uită afară.

   La stânga sa văzu şezând în faţa colibelor patru negri. Acolo erau deci cei trei camarazi şi fata albă. Cu plăcere i-ar fi eliberat, dar îşi spuse că era imposibil. Chiar dacă l-ar fi lovit pe unul cu o lovitură bună de kirrie, ceilalţi cărora nu le spusese povestea cu spiritul sugrumător al albior, i-ar fi străpuns fără întârziere cu lăncile. Trebuia să dispară pe neobservate.

   La trezirea paznicului, când acesta ar fi alarmat satul, ar fi crezut şi şeful că un spirit puternic e de partea captivului. Şi atunci s-ar fi temut să-şi pună planul în aplicare.

   Cei patru paznici se uitau neclintiţi în colibe. Spre bucuria lui George, coliba în care fusese ţinut, era la capătul satului. La câţiva paşi în dreapta începea brusa plină de tufişuri. Se strecură repede afară, lipit de peretele colibei, dispărând iute din câmpul vizual al negrilor de pază. După câţiva paşi, a fost înghiţit de tufişuri.

   Respiră adânc, văzându-se în oarecare siguranţă. O luă grăbit spre est, vrând să ajungă la submarin şi să aducă de acolo ajutor. Cu grenade cu gaze, camarazii ar fi putut să ameţească tot satul. Apoi ar fi putut uşor să-i elibereze pe captivi. Era bine, că se întunecase, la întoarcere, cu camarazii ar fi putut să înainteze în front larg spre aşezare şi să arunce grenadele.

   Din când în când se uita înapoi. Se îndepărtase cam cincizeci de metri de sat, de abia mai distingea vârfurile colibelor rotunde. Evadarea sa nu fusese deci încă sesizată. Liniştea era deplină. George se grăbi. Cum era mereu camuflat de desiş, o eventuală descoperire din sat era exclusă.

   Putea totuşi da întâmplător peste vreun negru plimbăreţ. Pentru aşa ceva avea doar măciuca pe care o luase de la paznicul negru. La fel de bine însă ar fi putut fi el observat mai repede de vreun negru, care să-l atace prin surprindere din vreun tufiş.

   De aceea, era foarte prudent când se apropia de vreun tufiş. Menţinea mereu vreo doi paşi distanţă de tufişuri. Era suficient, ca să poată răspunde vreunul atac prin surprindere, sau să evite vreo suliţă aruncată spre el, dar se părea că are noroc.

   Ajunse deja la marginea păduri, unde el şi Petre căzuseră în capcană. Negrii se aflau deci cu toţii în sat.

   Totuşi rămase prudent. Nungo putea să fi lăsat paznici în pădure. Rămase la adăpostul unui tufiş, cam la o sută de metri de pădure. Voia să se asigure că nu sunt negri la pândă, care i-ar fi putut fi periculoşi. Măciuca nu i-ar fi servit la nimic, dacă ar fi fost atacat simultan din mai multe părţii.

  Cu toată atenţia, nu văzu nimic, deosebit. Se gândi să o ia la stânga sau la dreapta şi să facă un ocol înainte de a intra în pădure. Dar atunci ar fi trebuit, să-şi croiască cu dificultate drumul şi asta l-ar fi reţinut mult. Acum însă trebuia să ajungă cât de curând la submarin şi să aducă ajutoare.

UN INAMIC PERICULOS

   CÂND A FOST CONVINS că drumul era curat, păşi spre pădure. Când mai avea doar douăzeci de metri până la desiş se opri şi se întoarse brusc. Auzise un sunet care prevestea un pericol cumplit, căruia cu măciuca nu-i putea face faţă. Era răsuflarea fluierată a unei feline. Fiara stătuse liniştită în tufişul pe lângă care tocmai trecuse. George îşi strânse măciuca şi se gândi febril. Oare ar fi fost nimerit să meargă prudent pas cu pas mai departe? Oricum trebuie să meargă, cu spatele, să ţină desişul cu periculosul inamic sub observaţie. Dacă bestia ar fi ieşit din ascunzătoare şi iar fi atacat, n-ar mai fi avut şanse de scăpare. Trebuia să fi fost un leopard, care cu toate că nu avea mărimea şi forţa unui leu sau a unui tigru, prin sălbăticia, cruzimea şi rapiditatea sa, era cel puţin la fel de periculos.

   Dacă ar fi avut pumnalul, ar fi avut probabil o şansă de izbândă. Oricum se putea aştepta la răni serioase. Dar el mai ştia, că existau oameni, care şi cu un briceag reuşiseră să se apere cu succes de leoparzii atacatori şi să-i învingă.

   Dar cu un kirrie? Hotărî totuşi, să încerce tot posibilul. Poate că, cu o lovitură bună peste nas l-ar fi ameţit, iar cu mai multe, în cap, l-ar fi ucis. Nu voia să renunţe fără luptă. De viaţa lui depindea cea a camarazilor şi a tinerei fete.

   Începu să se retragă încet. De cum făcu primul pas, auzi din nou şuieratul fiarei, acum însă mai furios. Se opri pe loc. Trebuia să-şi lase adversarul să se liniştească din nou, înainte de a face urătorul pas. Prin asta pierdea timp preţios, dar putea să-l recupereze, după ce ar fi ajuns la pădure. Acolo trebuia doar să se grăbească pe îngusta potecă din desiş. Râmase vreo trei minute nemişcat. Leopardul se linişti. George mai făcu un pas. Crengile tufişului se mişcară şi fiara apăru.

   Era un mascul solid. Se opri şi-l scrută pe foarte tânărul George, care îşi simţea bătăile inimi gata să-i spargă pieptul. Ştia că aici în zonă franceză a Congo-ului nu existau

lei, ci leoparzi, dar nu se aşteptase la un aşa exemplar colosal. Cu măciuca nu putea face nimic.

   George se opri şi privi fix fiara. Ştia că felinelor privirea fixă a unui om le este extrem de neplăcută. Mulţi s-au salvat în acest fel. Poate că şi el ar avea noroc, dacă ar continua să-l privească fix.

   Păru într-adevăr aşa să fie. Bestia se nelinişti, mişcându- şi capii încolo şi încoace. George râse triumfător crezându- se deja salvat.

   Dar spre groaza lui, fiara făcu un salt înainte. Era doar la vreo cincisprezece metri de el. George îşi împlântă privirile, energic, în ochii cruzi ai leopardului. Acesta se opri, dar nu-l slăbi pe tânăr din ochi. Se nelinişti din nou şi acum George a fost imprudent. În neliniştea sa turbată nu mai putea aştepta ca fiara să se îndepărteze singură. Mai făcu un pas pe negândite. Dar peste o clipă îşi dădu seamă de prostia sa. Cu un mârâit furios fiare se avântă înainte. George ridică kirriul, vrând să-l ameţească pe agresor cu o singură lovitură puternică. De asta depindea totul.

   Se trase fără să vrea puţin înapoi, dar piciorul i se împotmoli într-o tufă de ierburi dese. Încearcă să se menţină dar se prăbuşi greoi în faţă.

   Măciuca i-a zburat din mână şi a rămas fără nici o armă. Credea deja că se sfârşise totul. Se aştepta în orice clipă să simtă pe trupu-i ghearele fiarei, când deodată o umbră se strecură peste el. Fără să sufle, de mirare, văzu un negru uriaş cu un cuţit pe măsură în mână, aruncându-se spre leopard.

   Acum cei doi adversari se ciocniră. George se aştepta să-l vadă pe negru căzut la pământ sub impactul cu bestia. Auzi în schimb răcnetul gâlgâit al leopardului, negrul se aruncase cu o agilitate de necrezut, într-o parte. Cuţitul său se împlântase fulgerător în pieptul felinei, care după această izbitură zbură şi ea într-o parte. Mai încearcă să se ridice, dar cuţitul a fost aruncat prea precis. După o scurtă dar turbată agonie cu un ultim răget, leopardul se destinse şi rămase nemişcat.

   George, cane urmărise lupta inegală, încheiată cu victoria neaşteptată, de el, a negului a fost şi mai mirat, când învingătorul se întoarse râzând spre el. Silueta uriaşa îi păruse deja cumva cunoscută, cu toate că o văzuse doar în mişcare rapidă. Dar acum văzându-i faţa, cu ochii credincioşi, strigă uluit şi plin de mirare:

   — Pongo tu? Da, trebuia să mă gândesc, un om obişnuit nu ar fi putut să-l învingă pe leopard cu cuţitul. Pongo de unde vii? Sunt şi domnii Marian şi Warren în apropiere?

   — Masser Farrow, Pongo foarte bucuros, spuse uriaşul bucuros, strângându-i tânărului mâna atât de puternic încât acesta de-abia se abţinu să nu strige de durere. Masser Marian acum vine imediat, Masser Warren este la Nitabi. El are febra. Acum vine acolo Masser Marian.

   Din desiş se desprinse silueta marelui aventurier. Acesta îl salută bucuros pe tânăr.

   — Unde este tatăl dumneavoastră? a fost prima sa întrebare.

   — E captiv, împreună cu doctorul şi cu Petre spuse George grăbit, tocmai voiam să mă întorc repede la submarin, să aduc ajutor. Apoi îi povesti totul.

   Marina dădu doar din cap mânios şi spuse:

   — Şi eu cu Pongo m-am grăbit încoace, ca să o salvez pe tânăra fată.

   Tocmai vânam în pădure bivoli roşii, când am auzit semnalele de tobă ale negrilor, care răspândeau vestea răpirii tinerei fete. Acum suntem trei bărbaţi contra unui sat, cam puţin, ce-i drept dar am pierde timp preţios, dacă acum aţi mergi la navă să aduceţi câţiva camarazi în ajutor. Vă dau un pistol. Hai să ne întoarcem liniştiţi în satul lui Nungo să vedem ce se petrece. Mă tem doar, că Nungo, de furie că aţi evadat, îşi va birui teama superstiţioasă. Este foarte posibil ca atât camarazii dumneavoastră cât şi tânăra fată să fie în mare pericol.

   — Da, aveţi dreptate, domnul Marian, zise George îngrijorat, la asta nu m-am gândit. Sigur, trebuie să ne întoarcem cât mai repede înapoi în sat, să-l împiedicăm cumva pe Nungo să-şi pună planurile în practică.

   Impetuosul tânăr voia deja s-o ia din loc, dar Marian îl opri.

   — Nu aşa pe necugetate, tinere prieten, spuse el râzând.

Îţi înţeleg simţămintele, ţi-e frică pentru tatăl dumitale. Dar dacă sunteţi imprudent, nu ne puteţi fi de folos. Poate că vă explicaţi şi să ne descrieţi satul, atât cât l-aţi văzut.

   La auzul, că prizonierii sunt ţinuţi în colibe, la marginea satului, Marian spuse satisfăcut:

   — Asta este foarte bine pentru noi. Putem observa totul din desiş şi interveni, dacă prizonieri sunt în pericol. În plus, poate putem să-i eliberăm, dacă intrăm prin spate în colibe. Asta va fi posibil.

   — Dacă aş şti unde ne sunt armele, spuse George, doar nu le putem lăsa în mâinile negrilor. Îi vom putea elibera mai uşor, poate dacă intrăm prin spate. Dar, din păcate, nu ştiu unde sunt armele.

   — Foarte probabil în coliba şefului. Pe ăsta trebuie să-l punem la punct, răpirea fetei nu poate rămâne nepedepsită. În plus, el poartă vina pentru moartea fratelui ei, chiar dacă n-o putem dovedi. Ei, la început vreau să văd satul liniştit, domnule George, îi vom elibera. Ştiţi că vă puteţi doar baza pe noi.

   George ştia. Cuvintele aventurierului, cunoscut de o lume întreagă, îl liniştiră pe deplin. Pongo merse înainte. Cu toată statura lui colosală mişcările-i erau aşa de mlădioase, încât îi amintea lui George de-o panteră neagră. George ştia că uriaşului negru nu-i scăpa nimic, el ar fi sesizat orice mişcare sau zgomot în vreun tufiş. Pongo singur valora cât zece oameni de pe submarin, iar Marian cu vasta lui experienţă şi viclenie, acumulată în sute de aventuri şi mai mult chiar. George se grăbi să-l ajungă pe Marian care mergea înaintea lui şi-i şopti:

   — Domnule Marian, aţi văzut lupta lui Pongo cu cuţitul, contra leopardului? Mă socoteam deja pierdut, pierdusem şi kirriul. Îi datorez viaţa. Dar pe lângă asta îl admir mult. Lupta lui cu leopardul a fost minunată.

   — Da, e grozav, aprobă Marian, dând din cap, eu voiam să împuşc leopardul, dar Pongo era în faţa mea. Nu cred că vreun alt om ar fi făcut ce a făcut el. Dar dacă mai vrei să-i mulţumeşti încă o dată, îi va fi neplăcut. El este foarte modest. Şi apoi, lupta cu leopardul i-a făcut cea mai mare plăcere.

   — Da, aşa se pare, i-am văzut râsul, după ce l-a răpus, spuse George, sunteţi de invidiat, domnule Marian pentru aşa un însoţitor.

   Aceasta îmi aminteşte de Petre, care pentru mine ar sări în foc fără şovăire.

   — Da, aşa este Pongo, filosofă Marian, s-ar lăsa rupt în bucăţi pentru noi. Dar acum, să tăcem, George. Nungo poate a trimis deja oameni să te caute, dacă paznicul pe care l-ai doborât, s-a trezit din nou.

   — L-am pocnit cat am putut de tare, dar căpăţânile astea de negri rezistă grozav. Ah, Pongo pare să fi descoperit ceva.

   Ultimele cuvinte le şoptise încet de tot, apoi tăcu. Pongo se apropie şi ridicase mâna dreaptă. Din câţiva paşi albii fură lângă el. Se aflau lângă un desiş mare. La zece metri de ei era alt desiş, pe care Pongo îl scruta.

   Cum Marian nu puse nici o întrebare, rămase şi George liniştit Privea doar încordat desişul, unde Pongo descoperise cu siguranţă ceva suspect Acest lucru îi trăda ţinuta sa încordată. Acum îşi lăsase mâna în jos pe mânerul cuţitului său mare. George văzu cum i se încordau muşchi braţului, apoi cu o mişcare fulgerătoare smulse arma din teacă.

   O clipă mai târziu, pumnalul zbură prin aer, dispărând în desiş. De acolo se auzi un strigăt răguşit crengile se agitară sălbatec, apoi un corp întunecat căzu În faţă, se mai zvârcoli câteva clipe şi ramase apoi nemişcat.

   În mâinile încremenite, negrul străin ţinea un arc şi-o săgeată.

   Cuţitul lui Pongo îi străpunsese inima. Păşiră într-acolo. Pongo cercetă vârful săgeţii.

   — Otravă, spuse el laconic, întinzându-i lui Marian periculoasa armă. George văzu, cutremurat, vârful săgeţi uns cu o masă galbenă. Auzise deja de efectul cumplit al otrăvurilor africane, care distrug în ani de zile corpul victimei, ducând la o moarte în chinuri.

   — Pongo văzut la el când întinde arc, spuse uriaşul, recuperând cuţitul din pieptul mortului. El nu fost prudent Masser mai departe.

   După ce îl împinse pe mort în desiş, îşi reluă locul în capul micii coloane, cu aceleaşi mişcări de neauzit. Pentru el acest eveniment pe care alţi l-ar fi pomenit o viaţă întreagă, era deja uitat Nu realiza importanţa vitală a acţiunii sale. În viaţa sa mai mult ca aventuroasă, o astfel de luptă nu reprezenta mult.

   George scutură din cap. Şi el era doar un aventurier, ca la carte, dar liniştea de nezdruncinat a uriaşului, îl umplea de admiraţie. În plus simţea o mare uşurare, ştia deja că tatăl său şi ceilalţi captivi vor fi curând liberi.

   După aprecierea sa mai aveau câteva sute de metri până la sat.

   Pongo se opri iar lângă un tufiş ascultând câteva clipe. Când Marian şi George îl ajunseră din urmă, dădu încet crăcile la o parte şi şopti încet:

   — Masser să târască înăuntru şi încet să fie.

   — Cei doi se supuseră fără a se mai gândi. Uriaşul ştia ce făcea. De cum intraseră ei se şi strecoară şi Pongo în desiş, lăsând crengile să sară înapoi. Apoi puse o mână la buze şi îşi privi avertizator însoţitorii.

   Cei doi albi evitară să facă cel mai mic zgomot Se uitară printre crengi şi George se sperie, văzând un lanţ întreg de negri, cu arcuri şi săgeţi, înaintând prudent şi strecurându- se pe lângă ascunzătoare.

   Nungo îşi trimitea deci războinică să-l caute şi să-l prindă pe George şi prudenţa lui Marian i se păru întemeiată. Poate că de furie, Nungo le va provoca captivilor săi moartea crudă pe care a promis-o.

   De-abia mai putea de nerăbdare, până ce ultimul inamic trecu de tufiş. Dar nici după aceea Pongo nu se grăbi să părăsească ascunzişul. Rămăsese ghemuit pe jumătate ascultând cu atenţie. George îl privi admirativ, după ce mai văzu trecând patru negrii pe lângă tufiş. Fuseseră doisprezece negri, cu totul. Asta însemna în spatele lor, inamici neplăcuţi. Dacă acum ar fi reuşit să-i elibereze pe captivi, la întoarcere trebuiau să se aştepte la neplăceri mari din partea acestor doisprezece negri. Dar George se linişti. Marian şi Pongo erau cu el.

   Pongo se strecură afară din tufiş. Deci, nu mai urmau să vină alţi inamici, uriaşul, cu instinctele sale ascuţite în

sălbăticie, i-ar fi simţit.

   Pongo ţinu crengile de o parte, ca cei doi albi să poată ieşi. Apoi prelua din nou conducerea, îndreptându-se spre sat. Mişcările îi erau acum şi mai prudente. Ştia, că acum începe pericolul. O greşeală putea strica totul şi sân pericliteze cumplit pe captivi. Curând apărură vârfurile colibelor rotunde deasupra desişului. George se gândea şi cum să recupereze armele. Dar se linişti, la gândul că Marian, care acum luase conducerea, va găsi precis o modalitate pentru aceasta, ca şi pentru a-i pedepsi pe sinistrul şef negru.

O FENTĂ GROZAVĂ

   PONGO SE STRECURĂ din nou într-un desiş, ajutându-şi însoţitorii să-l urmeze, ca şi mai înainte. Apoi, cu cuţitul cel mare, curaţi mijlocul tufişului de crengi, făcând un fel de luminiş, unde aventurieri putură sta comod. De afară era imposibil să fie observaţi.

   Pongo înainta cu defrişarea. La urmă, printre crengi apăru o colibă, la cel mult zece metri distanţă. Marian îi şopti lui George:

   — Acum ne strecurăm în linişte, afară şi încercăm să tăiem o intrare în peretele din spatele colibei. Trebuie să-i scoatem din pericol pe prizonieri. Abia după aceea ne putem ocupa de arme. Pongo a constatat că nu este nici un pericol. Dar acum, maximă prudenţă, George!

   Ieşiră în linişte deplină din tufiş. Satul zăcea ca fără viaţă. Ne-am uitat atenţi şi nu am văzut nici un om. Marian şi Pongo îşi scoaseră cuţitele, se furişară spre colibă şi începură să taie, încet crengile. George, care nu avea cuţit stătea de pază, cu pistolul de la Marian. Era să-l decis să-i împuşte pe oricine i-ar fi observat.

   Dacă s-ar fi ajuns la aşa ceva, trebuiau să fie urgent eliberaţi prizonierii, în primele momente de zăpăceală şi apoi, valea. Din fericire nu se arată nici un negru. Marian şi Pongo reuşiră să facă o deschidere mărişoară în peretele din spatele colibei. George se uită febril în colibă sperând să-l găsească pe tatăl său. Dar, spre marea lui groază, coliba era goală. Nu era coliba unde fusese el ţinut, ea era la capătul şirului. Afectat, George se uită la Marian. Cu o figură întunecată, acesta însă îi spuse:

   — Asta este evident o viclenie a lui Nungo, care ne va da de furcă. Cum a constatat că ai putut fugi, s-a temut că şi ceilalţi prizonieri vor reuşi la fel. Ei poate că au fost duşi în colibe situate mai centrul satului, sub cea mai severă pază. Ce să-i faci, mergem mai departe. Dar acum trebuie să ne furişăm pe lângă colibe. Eu aş aştepta până la lăsarea

întunericului, dar s-ar putea să vrea să-i ucidă încă acum. Deci maximă atenţie!

   Pongo se strecurase deja după colibă. Se uită prudent în jur, apoi le-a făcut semn cu mâna celor doi şi se strecoară pe „strada îngustă". Se opri între următoarele două colibe şi ascultă. Nu se auzi nimic, satul părea mort.

   George nu se putea apăra de un sentiment neplăcut. Liniştea aceasta nefirească avea ceva apăsător. Oare ce o fi făcut Nungo cu tatăl său şi cu ceilalţi prizonieri? Cel mai mult ar fi vrut să se repeadă în mijlocul satului. Acolo era cu siguranţă locul unde crudul şef obişnuia să pună În aplicare execuţiile. Dar se stăpâni, dându-şi seama că, printr-o imprudenţă putea strica totul şi în plus i-ar fi periclitat serios şi pe cei doi noi camarazi.

   Pongo înainta. Aici colibele erau mai apropiate între ele, lipseau şi tufişurile, care până mai înainte le oferiseră o oarecare camuflare. Lucrul devenea tot mai primejdios. George avu deodată presimţirea că nu vor mai putea ieşi din sat. Pongo se strecurară din nou între două colibe.

   Se uită atent la stânga şi la dreapta, după ce făcu un semn pentru liniştirea însoţitorilor săi şi păşi mai departe. Marian îl urmă îndeaproape, pe când George avu o clipă de şovăire. Crezu că auzise în apropiere un sunet. După ce i-a urmat pe cei doi păşind pe poteca îngustă din faţa colibelor, aceştia dispăruseră.

   George privi neplăcut surprins în jur. Unde rămăseseră ceilalţi? Doar mai înainte erau în faţa lui, aproape. Auzi din nou sunetul: era cel făcut de picioare desculţe.

   Voi să se retragă lângă colibă, să aştepte şi să vadă cine este cel care vine.

   Dar auzi imediat în spatele său un strigăt strident Se întoarse şi văzu în faţa lui doi negri care tocmai îşi ridicau arcurile.

   George nu a mai avut timp de gândire. Pistolul primit de la Marian se înalţă fulgerător. Se auziră două împuşcături şi negrii căzură la pământ, mai înainte de a putea să se folosească de arcuri.

   George acum voia să fugă. Se trădase doar. Voia să alerge printre colibe şi să culce la pământ pe oricine i-ar ieşi în cale şi să încerce să-i găsească pe prizonieri, poate, că ar mai fi putut să-i elibereze.

   Acum se auzeau strigăte puternice în tot satul. George se strecoară printre cele două colibe următoare. Avea în faţa un fel de piaţă mare, cu un arbore de pâine uriaş în mijloc, cu o coroană impunătoare.

   Acesta era copacul, sub care se petreceau toate evenimentele de bază din viaţa satului, deci şi execuţiile. George se uită neliniştit în jur şi se aştepta să fie descoperit în orice moment. Uitându-se împrejur el căuta o colibă mai deosebită unde credea că sunt ţinuţi prizonierii.

   Da, în dreapta se afla o colibă cu mult mai mare ca celelalte şi mai bine construită.

   Putea fi foarte bine locul unde condamnaţii îşi aşteptau execuţia barbară, putea fi şi coliba căpeteniei. George decise să o vadă mai îndeaproape.

   Era curios, că aici nu se arăta nici un negru. Poate că aici locuiau doar căpetenia şi bătrânii din sfatul său. Iar intrarea în piaţă, poate să fie permisă doar la ocazii deosebite. George se strecură de-a lungul colibelor.

   Se uită, cu atenţie la fiecare intrare, înainte de a merge mai departe. Spre mirarea sa, toate colibele erau goale. Ajunse la coliba cea mare. Intrarea era acoperită cu o splendidă blană de leopard.

   Găsise deci, locuinţa căpeteniei. Prudent el a dat perdeaua la o parte. În clipa în care, cu pistolul în mână privi în încăpere, auzi în spate, foarte aproape, un zgomot slab.

   Voia să se întoarcă, dar ceva tare îl izbi în tâmplă. Înainte de a cădea ameţit la pământ, mai apucă să vadă nişte siluete întunecate, care apărură ca din senin.

   Când s-a trezit, nu mai era bun de nimic pe lume. La început simţea o vâjâială groaznică în cap, apoi a văzut cercuri de foc şi scântei în faţa ochilor, după ce acestea dispărură încet, a văzut la stânga şi ia dreapta sa stâlpi de care erau legaţi prizonierii, tatăl său la dreapta, doctorul şi Petre la stânga sa.

   Aceşti stâlpi, fuseră înfipţi în pământ, în faţa boababului din piaţa satului.

   — Slavă Domnului, spuse tatăl său, credeam că lovitura aceea cumplită te-a ucis. Atârni de două ore de stâlpul acela, în nesimţire.

   — Poate ar fi fost mai bine să nu mă mai fi trezit, răspunse George, arătând spre o grămadă de vreascuri, aranjate lateral de stâlpi, aş fi avut aşa o moarte mai plăcută. Dar... unde sunt domnii Marian şi Pongo?

   George se uită mirat În jur.

   — Ce tot spui? exclamă uimit căpitanul, Marian şi Pongo? Băiete, visezi!

   — Nu tată, mă simt iar bine, doar oasele capului mă dor. Dar mental sunt OK. Am venit cu domnul Marian şi cu Pongo în sat. Deodată, ei au dispărut şi m-am găsit faţă-n faţă cu doi negri, pe care i-am împuşcat imediat Apoi v-am căutat pe voi şi am fost doborât în faţa colibei şefului.

   — Aşa, este adevărat deci? Atunci George, să nu ne pierdem speranţa. Fii atent vom fi eliberaţi! Oho, se pare că începe bâlciul!

   Printre colibe se scurgeau şiruri de siluete negre. Spre mirarea lor, camarazii văzură că aceştia purtau doar cuţite scurte, abia destul de lungi, ca să poată ucide un om. Doctorul găsi însă o repede o explicaţie.

   — Aha, urmează să fim tăiaţi încet în bucăţi. Dragă George este adevărat ce ai spus mai înainte? Atunci nu este nimic grav. Oh, dracul ăsta o aduce pe tânăra fată!

   Nungo ieşi din coliba sa, trăgând-o după el pe tânăra franceză, care se opunea din răsputeri, dar inutil, în mâinile uriaşului.

   Fata era curajoasă, nerenunţând la rezistenţa inutilă. Lui Nungo însă nu-i păsa.

   O trăgea după el fără nici un efort Se opri în faţa aventurierilor, îi privi batjocoritor după care s-a adresat lui George râzând:

   — Tinere Masser eşti foarte prost de te-ai întors în sat? Să-ţi eliberez tovarăşii şi pe fată? Mare prostie! Acum vei muri şi tu. Războinicii mei vor începe imediat dansul cuţitelor. Fata asta mă va urma ca nevastă în colibă, după ce veţi fi morţi.

   — Nungo, spuse George, eu m-am eliberat cu sprijinul spiritului meu, cel puternic. O voi mai face odată şi tu vei pieri. Nungo, te avertizez. Las-o pe fată imediat liberă!

   Şeful a devenit neliniştit. Strânse cu mâna sa uriaşă şi mai tare braţul Henriettei, aşa încât îi scapă un strigăt slab de durere. Înainte ca să poată spune ceva, din rândul războinicilor care se apropiau, s-au auzit strigăte de uimire.

   Li s-au făcut un loc de trecere de către războinici, pentru a putea trece la patru negri care aduceau capul leopardului omorât de Pongo.

   L-au depus la picioarele lui Nungo, care-l privi cu ochi ficşi. Unul din negri spuse ceva, agitat, se vedea, arătând mereu spre est, înspre stepă.

   Cu o expresie de furie şi de nelinişte pe faţa lui, Nungo i se adresă lui George:

   — Masser cine a ucis leopardul?

   — Acesta fost spiritul meu, puternic, răspunse George repede, vezi doar, că eu nu am avut cuţit. Şi când am plecat de aici, n-am avut decât un kirrie.

   Nungo deveni şi mai neliniştit. Se uita mereu în jur, la fel ca şi alţi negri, care înţeleseseră se pare, vorbele lui George. Un murmur străbătu şirul negrilor, toţi aveau feţele îngândurate.

   George a fost convins că prin viclenia sa câştigase un oarecare avantaj.

   Dar Nungo îşi reveni repede. Se adresă oamenilor săi cu o lungă cuvântare, pe parcursul căreia agitaţia sa spori. Arăta mereu spre captivi.

   Feţele războinicilor se luminară. Aruncau priviri furioase spre cei patru prizonieri, cărora le devenise clar, că Nungo biruise frica superstiţioasă a războinicilor şi le trezise din nou setea de sânge. După ce el încheie, ceilalţi izbucniră într-un urlet disonant şi începură un dans ciudat. La început nu se mişcară din loc, ci doar îşi mişcau tremurând braţele şi picioarele.

   Cei patru războinici care au adus leopardul, îl duseră acum şi-l lăsară jos în faţa uşi căpeteniei după care dispărură printre colibe.

   Se vedea că el voiau să se întoarcă în stepă, cu scopul de a preveni satul de alte surprize.

   Aceşti patru negri ar putea reprezenta un obstacol primejdios pentru captivi, dacă s-ar fi eliberat şi ar fi fugit. Dar nimic nu indica o asemenea posibilitate.

   Negrii au început acum să păşească încolo şi încoace. În sfârşit, formară un cerc în jurul boababului şi al captivilor, cuprinşi într-un dans de o frenezie furioasă.

   Acest dans al morţii era cu atât mai înspăimântător, cu cât se petrecea într-o linişte deplină.

   Nungo o trase pe tânăra franceză mai aproape de captivi. Prea sigur de el nu se simţea, vocea îi era ciudat de răguşită când le strigă prizonierilor:

   — Ha, tinere Masser, unde este acum puternicul tău spirit? Acum să ne arate cât este de puternic! Războinici mii, vezi, stau acum în linişte, cu cuţitele pregătite. Voi ridica braţul şi când îl las în jos, vor sări la voi şi vă vor sfârteca trupurile. Ei, Masser, unde este marele spirit?

   Lui George i-ar fi prins acum foarte bine un spirit acum părea că se apropie cea mai primejdioasă clipă a aventurii. Dacă negrii se năpusteau odată, nimic nu i-ar mai fi putut reţine.

   Pentru a i se împlini dorinţa lui fierbinte, ceva fulgerător vâjâi din coroana uriaşului arbore, în jos. Nungo scoase un scoase un strigăt gâlgâit şi căzu în genunchi.

   Încearcă zadarnic să scoată afară cuţitul mare care-i străpunse beregata. Căzu la pământ scuturat de convulsii, dădu de câteva ori cu braţele în jur, după care încremenii într-un ultim spasm.

   Acum negrii priveau încremeniţi de groază la cadavrul şefului lor.

   Apoi din copac se auzi un răcnet care-i cutremură şi pe cei patru captivi, cu toate că ei îi mai auziseră. Era groaznicul răcnet de atac a lui Pongo, asemănător cu cel scos de o gorilă furioasă.

   Apoi răsunară împuşcături şi negrii aflaţi mai în faţă căzură la pământ.

   După împuşcătură, George recunoscu că era carabina cu repetiţie a lui Marian, deci şi Marian se găsea sus în copac şi tocmai golea cele zece cartuşe din încărcătorul Mauserului.

   Fiecare glonţ lovea în plin. Strigătul lui Pongo se auzi din nou, de data asta negrii nu se mai stăpâniră şi o luară la fugă, ca bezmetici, prin piaţă, dispărând curând printre colibe.

   În clipa următoare, făptura uriaşă a lui Pongo alunecă din copac.

   Tânăra se îngrozi şi voi să fugă. Stătuse până acum nemişcată de spaimă şi surpriză pe locul unde o lăsase căpetenia, când a fost rănit mortal.

   Căpitanul Farrow îi strigă repede:

   — Rămâneţi aici, domnişoară Laurand, Pongo este prietenul nostru!

   Fata râmase pe loc, şovăind, privindu-l mirat pe căpitan. Se vedea că nu putea înţelege, de unde fi ştia numele.

   În clipa următoare Pongo şi-a scos cuţitul din gâtul lui Nungo şi-n următoarea clipă legăturile lui George au fost tăiate.

   Pe când Pongo îl elibera pe căpitan, George păşi spre tânăra fată şi spuse:

   — Noi am venit să vă salvăm. Adunaţi-vă, vă rog, repede lucrurile pentru că încă nu suntem în siguranţă. Nu aţi văzut întâmplător în coliba şefului nişte arme de foc şi centuri?

   — Ba da, patru centuri atârnă acolo, iar într-un colţ sunt patru puşti. George s-a grăbit să meargă după ele. Cum Marian încă nu coborâse din copac, ştia că putea s-o facă liniştit. Prietenul trimis în ultimul moment de providenţă va fi veghind să nu-l deranjeze vreun negru.

   Dar războinicii păreau să se fi retras în colibele lor. Nu se vedea nimeni.

   Coliba şefului era foarte aproape. George adună repede centurile şi puştile. Spre bucuria sa, a putut recupera şi pistolul primit de la Marian.

   El ştia că dispariţia armei pentru prietenul său era o grea pierdere.

   Când ieşi afară, camarazii îi veneau în întâmpinare. Coborâse şi Marian din copac, păşind alături de Pongo în spatele celor eliberaţi, ca să poată, la nevoie să tragă pe lângă ei. Exista pericolul ca negrii să-şi revină, dându-şi seama că au de a face doar cu şase oameni.

   Cu toţi au răsuflat uşuraţi când îşi primiră armele.

   Acum puteau forţa ieşirea. Plecară cu toţi spre ieşire luând tânăra fată în mijlocul lor. Nu era acum timp de explicaţii. Se strecurară repede printre colibe. Pongo venea din urmă.

   Chiar şi fără vreo armă de foc, era cel mai periculos adversar. Ar fi observat pe oricine ar fi vrut să se furişeze spre ei din spate.

   Dar acum groaza pusese stăpânire pe adversari, că nici un negru nu se mai arata, aşa că putură pleca fără piedici din sat şi să ajungă în stepă.

   Abia aici începea din nou adevăratul pericol, căci cei doisprezece negri trimişi de Nungo nu ştiau ce se întâmplase în sat. Ei nu au fost cuprins de panica colectivă din sat şi i-ar fi atacat urgent pe evadaţi. Dar Pongo şi cu Marian au preluat conducerea grupului de evadaţi.

   Grupul era încheiat de către George şi Petre.

   Au parcurs deja jumătate din drumul până la pădure, când Marian îşi ridica arma şi trase repede patru focuri într- un desiş aflat cam la zece metri de noi.

   Se auziră strigăte furioase, apoi, dintre crengile date violent la o parte ieşiră şase negri, cu arcurile în mână.

   Mai înainte însă, ca să le poată folosi, detunară armele aventurierilor.

   Trei atacatori căzură urlând la pământ, ceilalţi se grăbiră îngroziţi înapoi În desiş, când Pongo, cu un urlet groaznic, cu cuţitul în mână se repezi la ei.

   Strigătul acesta îi speria mai mult decât armele de foc. Totuşi cei trei negri reprezentau prin săgeţile lor viclene un pericol serios.

   Merseră în arc de cerc în jurul desişului. Cum vântul era prielnic, George aruncă o grenadă cu gaz, care explodă în faţa desişului.

   De acum numai aveau de ce să se teamă de negri, deoarece cu siguranţă adormiseră. În curând ajunseră la pădure. Pongo era în faţă urmat de Marian.

   George făcea asigurarea spatelui, gata să respingă orice atac perfid.

   În curând ajunseră din nou la copacul unde căzuseră în capcană, păcăliţi de leopardul îmblânzit.

  Brusc arma lui Marian detună, patru corpuri căzură dintre crengile dese ale unui copac. Trase şi căpitanul, se auziră iar urlete, când Pongo scoase iar strigătul său de atac, pregătindu-se să se urce în copac.

  — Mai departe, şopti Marian, Pongo va rămâne puţin în urmă. Nu vor îndrăzni să coboare.

  Albii trecură grăbiţi pe lângă uriaşul negru, care scruta furios coroana copacului.

  După ce camarazii parcurseră cam o sută de metri Pongo îi ajunse din urmă.

  Acesta a fost ultimul lor obstacol.

  Seara ajunseră la ţărm. Farrow a dat semnalul şi în curând au venit două bărci care duseră micul grup la submarin.

  Aici, Henriette s-a retras în cabina căpitanului, unde a fost lăsată să-şi plângă în voie moartea fratelui ei, de care aflase abia acum.

  Aventurierii povestiră până noaptea târziu. Marian a promis să o ducă pe fată la Nitase, unde şi el trebuia să ajungă.

  În zori, Marian şi Pongo împreună cu tânăra fată, porniră la drum pe un drum ocolitor faţă de satul lui Nungo şi în curând ajunseră la Nitase.

  Între timp submarinul a plecat spre nord, unde îi va aştepta noi aventuri.

SFÂRŞIT

Volumul 219

SPAIMA DIN LOANGO

   CA FUNCŢIONARI DE STAT

   SUBMARINUL DOX al căpitanului Farrow se găsea departe în larg, în faţa oraşului portuar vest african Loango. George insistă atât de mult până ce îl convinse pe tatăl său, să debarce pe uscat, odată cu venirea serii. El intenţiona săi ia cu el, în afară de Petre uriaşul, timonierul şi prietenul său şi pe doctorul Bertram care era în acelaşi timp cercetător, doctor şi un pasionat colecţionar de tot felul de relicve naturale. Tatăl său, căpitanul Farrow urma evident să li se alăture celor trei.

   Ei se gândeau că pentru această mică expediţie le-ar fi suficient dac-ar monta o mică barca de aluminiu şi ar lansa- o la apă.

   La o oră după lăsarea întunericului, îşi şi puseră intenţia în aplicare, debarcând undeva departe de oraşul propriu zis. Ascunseră mica barcă de aluminiu într-un desiş, astfel ca ea să nu poată fi lesne descoperită, chiar dacă ar fi să întârzie pe uscat, timp de mai multe zile.

   Pe timpul absenţei căpitanului Farrow, comanda vasului său, a fost preluată, cum era şi normal de primul ofiţer de pe bord, după Farrow, adică de Rindow. Care se dovedise întotdeauna un om foarte capabil şi responsabil.

   Cei patru, Farrow, George, Bertram şi Petre, se apropiau încetul cu încetul de oraşul, în care domnea încă o animaţie suficient de mare, chiar la ora aceea suficient de târzie.

   — Nu mă aşteptam la atâta agitaţie. În portul ăsta, mărturisi doctorul Bertram. Dar este ceva tipic, aşa cum întâlnim de obicei în orice port al lumii! Cu atât mai bine, vom bate mai puţin la ochi.

   George şi Petre o luaseră ceva mai înainte, iar căpitanul şi doctorul îi urmau pe primii de aproape. În curând ajunseră la marginea oraşului, apoi o tăiară spre centru. De- ndată ce dădură într-o mare arteră de circulaţie, care pornea direct din port şi se termina în centru, căpitanul şi cu Petre îşi schimbară locurile, astfel încât acum, Farrow şi cu fiul său erau în frunte, în timp ce doctorul şi cu Petre îi urmau pe aceştia de la vreo şase metri depărtare.

   — Mă întreb dacă are loc vreun eveniment deosebit astă seară aici, tată. Vezi toţi oameni merg parcă-n direcţia pe care am apucat-o noi, nici unul nu vine din direcţie contrară. Poate că se serbează vreun praznic al oraşului, sau ceva asemănător.

   — O să ne dăm noi seama imediat, fiule! N-avem decât să ne-nscriem şi noi în traficul ăsta. Aşa vom bate foarte puţin la ochi.

   De-abia pronunţă căpitanul ultimele cuvinte, că şi se apropie un negru de-o constituţie herculeană de ei şi le spuse pe o voce scăzută:

   — Masser străini aici? Matamba arată Masser, unde mai plăcut aici este. Vrea Masser însoţeşte Matamba?

   — E-adevărat că suntem străini aici, dar nu căutăm localuri de petrecere. Dar spune-ne ce-i cu vacarmul ăsta pe-aici? De ce aleargă toţi oameni în aceeaşi direcţie?

   — Pentru că din nou, Spaima din Loango, făcut multă pradă în oraş. Toţi oameni vor să vadă cine şi cât a furat.

   — Spaima din Loango, spui, dar ce-i asta?

   — Mare tâlhar. Care mulţi prădat oraş.

   Spusele negrului îi captară lui Farrow imediat atenţia.

   — Păi de unde se ştie, că tâlhăria de faţă i se datorează din nou acestei „Spaime a Loangăi" zise Farrow.

   — Pentru că lasă, mereu, semn acelaşi, pictură pe hârtie sau nisip cerc cu punct înăuntru. Spaima foarte puternic şi nu place străini.

   — Tocmai de-aceea mergem şi noi într-acolo, hotărî căpitanul. Dar cum ziceam, unde aleargă oameni ăştia? La poliţie!

   — Nu Masser, la casa de la care atacat şi prădat este.

   — Cunoşti casa acestuia, se interesează mai departe

Farrow.

   — Casa lui e-n hotel Masser. Acolo a fost furat un om de către „Spaima". Hotel aparţine german. Pe german Hermann îl cheamă.

   — Atunci neapărat trebuie să-l vedem, dacă este să ne ajutăm un compatriot la strâmtoare, zise Farrow mai mult pentru sine, decât pentru fiul său, sau negrul Matamba.

   Acesta din urmă făcu o mutră ciudată, auzindu-l, după care întreabă:

   — Masser vrea locuiască în hotel, ce aparţine Masser Hermann!

   — Bineînţeles, dar nu trebuie să-ţi faci griji din cauza noastră continua căpitanul, poate puţin prea precipitat. Noi ştim să ne purtăm de grijă Matamba!

   Oamenii cărora, cei patru camarazi li se alăturaseră, îşi încetiniră treptat mersul. Înaintea acestora şi-a camarazilor se afla o mare mulţime de oameni semn că se apropiaseră mult de hotelul unde avusese loc jaful.

   Curând n-ar mai fi putut pătrunde prin mulţimea de oameni îngrămădiţi acolo, dacă Petre uriaşul şi Matamba nu le-ar fi deschis calea cu forţa braţelor.

   Nu după mult timp se aflau în faţa hotelului, mic, dar curat care făcea o bună impresie ca ordin, comoditate şi plasament, calităţi recunoscute întreprinzătorilor germani de acest fel, pretutindeni în lume.

   Camarazii pătrunseră în holul hotelului. Matamba dispăru brusc tocmai când căpitanul era pe cale să-i dea un bacşiş gras pentru informaţiile primite.

   Personalul hotelului, consta, aşa cum se convinseră imediat, camarazii, din localnici, care în costumele lor de bumbac de culoare albă. Făceau o bună impresie şi păreau foarte harnici.

   Căpitanului nu-i prea veni la socoteală, când văzu mai încolo pe cei patru poliţişti care făceau ancheta şi-a căror curiozitate asupra noilor veniţi era extrem de vie. Farrow ajunsese deja până la loja portarului când pe scările care duceau la primul etaj, un domn elegant care tocmai cobora, se prezintă şi-i întreabă, fără să şovăie câtuşi de puţin.

   — Sunt comisarul Ribaud, domnilor şi bănuiesc c-aţi sosit chiar acum în Loanga şi nu ştiţi ce s-a întâmplat adineaori aici vreau să vă spun în hotelul ăsta, care de altfel este cât se poate de respectabil.

   — Ştim şi noi, un negru uriaş, care ne-a însoţit pân-aici, a avut de grijă să ne povestească totul, răspunse Farrow.

   — N-am prins încă făptaşul, se-nţelege, reluă comisarul, dar bănuim pe drept cuvânt c-ar putea fi un străin de locurile astea. Aşa că sper că nu mi-o luaţi în nume de rău, dacă v-aş cere să vă legitimaţi.

   Era extrem de neplăcut pentru camarazi s-audă aşa ceva mai ales că nici unul din ei n-avea un paşaport valabil. Zâmbind aproape cu meticulozitate, probându-şi încăodată sângele rece care nu-l părăsea niciodată în asemenea situaţii, Farrow mimă la portofel, îl trase afară, de parc-ar fi vrut în următorul moment să-l deschidă.

   N-o făcuse însă, ci-n momentul următor continuă.

   — Monsieur Ribaud, sunt însărcinat din partea guvernului cu-o misiune specială, trebuie ca împreună cu oameni mei, să-mi termin ancheta asupra „cazului X", să-l arestez pe făptaş şi să-l fac nevătămător. Mi-ar face plăcere să vă am colaborator. Veţi înţelege de ce vă vorbesc intenţionat în şoaptă. Nimeni nu trebuie să ne recunoască ca agenţi şi de aceea lucrăm sub acoperire şi arătăm cum arătăm. Vrem să trecem ca marinarii, care îşi petrec câteva zile pe uscat, înţelegeţi ce vreau să spun?

   Comisarul se-nclină îndatoritor şi uită să mai ceară împuternicirea specială.

   — Prin urmare, mă numesc Roule, deci căpitanul Roule, continua zâmbind, Farrow şarada. De asemenea şi camarazi mei au aceiaşi misiune.

   Farrow ştia prea bine că dansa pe-o sârmă deasupra prăpastiei, dar din păcate nu prea avea de ales.

   Comisarul Ribaud, începu să-i raporteze, în vreme ce Farrow îşi puse portofelul la locul său, în buzunarul uniformei.

   — N-am putut găsi pân-acum nici o urmă a făptaşului, care s-a dovedit extrem de abil. S-ar putea că este foarte înalt, aşa cum au raportat toţi care l-au văzut, de obicei pradă numai bijuteriile, la bani nu se lăcomeşte. În oraş îi cunoaştem pe toţi potenţialii răufăcători, dar nu pare a fi unul dintre ei.

   — Ne-am hotărât să ne-ncartiruim şi noi aici, în hotel. Poate-i trece prin cap, omului nostru să ne facă o vizită. Dac-ar face-o ar fi un excelent prilej de-ai face cunoştinţă. În caz că se va petrece aşa ceva, vă vom ţine la curent. Suntem deci înţeles?

   Comisarul înclină din nou capul cu cea mai pură curtoazie franţuzească.

   — Puteţi dispune de mine şi de oameni mei şi când ridică capul, ochii îi străluceau, zâmbindu-le se simţea fără îndoiala măgulit că uni din sfera înaltă a serviciului secret va apela la serviciile sale.

   — Se-nţelege că-n public nu se face să ne arătăm împreună, continuă netulburat Farrow. Dacă făptaşul ne-ar vedea întâmplător, ar intra de-ndată la bănuieli. Trataţi-ne ca pe nişte străini ale căror documente tocmai le-aţi verificat.

   — Atunci totul este în regulă, spuse tare comisarul Ribaud cu-n surâs îndatoritor, scuzaţi deranjul, domnilor! Şi cu asta se retrase în mare grabă.

   Căpitanul, se-ndreaptă apoi spre loja portarului, unde a trecut într-un registru, numele alese de acesta pentru camarazi săi. Noii veniţi căpătară camerele opt, nouă şi zece, căpitanul dorind să stea în aceeaşi cameră cu fiul său.

   Păşiră împreună în camera numărul opt şi după ce se asigur, că sunt uşi deschise şi urechi nepoftite care să-i asculte, căpitanul se adresă camarazilor.

   — Aţi auzit ce i-am declarat comisarului Ribaud. Suntem prin urmare autorităţi deghizate ale statului francez şi trebuie să ne comportăm ca atare. În consecinţă ne-am angajat prin asta să-l prindem pe făptaşi. Poate că ne va face totuşi o vizită, pentru că patru marinarii străini, care trag la hotel poate însemna totuşi, o pradă, nu de aruncat. Camerele noastre au uşi de legătură şi le vom lăsa deschise, pentru ca noaptea să venim unul în ajutorul celuilalt dacă va fi cazul.

   Camera şapte unde s-a petrecut ultimul atac este legată de camera opt, care ne aparţine, trebuie să mai verificăm odată, să vedem dacă n-au rămas urme pe care comisarul Ribaud le-a neglijat la prima cercetare. El la rându-i va fi prin apropiere, aşa că, prudenţă!

   Comisarul se afla încă singur, în camera numărul şapte. După ce camarazii bătură scurt în uşă, păşiră înăuntru şi George îl salută pe comisar printr-o înclinare a capului, după care se-ndreaptă spre geam unde plasa de sârmă pentru ţânţari a fost tăiată.

   George îşi dădu seama că această care avea ochiuri foarte fine, trebuia să fi fost tăiată, cu-n cuţit foarte puternic. O bucăţică infimă de pământ se găsea pe pervaz, dar de-aici nu se putea trage nici o concluziei, alte urme, nu au mai putut găsi deşi şi-au dat toată silinţa şi examinară extrem de meticulos toată încăperea.

   — Aşa s-a petrecut mereu, domnule căpitan, spuse Ribaud. Niciodată n-am putut găsi vreo amprentă. Necunoscutul nostru spărgător trebuie să fi purtat mânuşi şi să fi lucrat cu o deosebită grijă.

   — De aici se poate trage o concluzie, că hoţul face parte din cercul albilor, conchise Farrow.

   — Nu tocmai. Şi negrii au învăţat între timp multe din trucurile albilor.

   — Hm, aveţi totuşi vreo bănuială asupra cuiva domiciliat în Loango?

   — De fapt, nu, domnule căpitan. La început l-am bănuit pe Gaston Armand patronul unei crâşme unde se petrec tot felul afaceri de necurate, dar n-a ieşit nimic din asta. N-am putut dovedi nimic. În actele sale, sunt înregistrate o serie de condamnări pe care le-a suferit şi executat deja, în Franţa. Asta nu-nseamnă mare lucru aici, atâta timp cât nu i se poate dovedi nimic.

   — Cum arată acest Armand? Ar putea dintr-o singură lovitură să doboare un om. În cazul unui asemenea atac tâlhăresc?

   — Da. Armand are o statură de uriaş. N-aş vrea să am de a face cu el. De altfel dacă n-ar fi atât de puternic cu greu şi-ar fi putut stăpâni clienţi care-i calcă localul atâta amar de vreme, în localul său, îşi serveşte singur oaspeţi, pe cei ce fac scandal, îi aruncă tot singur, afară. În această privinţă la el domneşte pacea şi liniştea. Nimic nu i se poate reproşa din acest punct de vedere. Are forţa unei adevărate gorile.

   — Trebuie neapărat stabilit unde se afla Armand în momentul comiterii jafului.

   — Am chemat la mine omul care-i supraveghează îndeaproape, pe Armand şi mi-a raportat că nu şi-a părăsit localul, răspunse comisarul Ribaud.

   — Atunci cel puţin acest caz, nu intră-n discuţie domnule comisar. Am senzaţia că noi vom fi următoarea victimă a tâlharului.

   — Ar trebui să las câţiva oameni în hotel, care să vă vină în ajutor. În caz de nevoie, spuse francezul.

   — Nu vă faceţi griji din cauza mea şi-a oamenilor mei. Noi digerăm uşor o asemenea lovitură. Nu cred că hoţul va veni în noaptea următoare, cutezând să facă aceiaşi faptă de două ori în acelaşi hotel, într-un timp aşa de scurt. Ferestrele dau totuşi spre grădină, unde sunt numeroase tufişuri care pot acorda o bună acoperire în caz de nevoie. Poate că este chiar acum acolo şi ne observă, trebuie să luăm în considerare toate posibilităţile.

   — Grădina a fost cercetată cu mare grijă de oameni mei, domnule căpitan şi nu cred că mai este cineva acolo.

   — Poate că se află prin mulţimea care se află în faţa hotelului. În mulţime întotdeauna se poate ascunde cel mai bine cineva. Dar s-a făcut târziu. Noi vom merge la culcare. Vă dorim noapte bună, domnule comisar.

   — Multe mulţumiri, domnule căpitan.

   Camarazi s-au retras în camerele lor, după ce au lăsat larg deschise uşile ce făceau legătura între ele. Căpitanul a organizat paza astfel încât la fiecare două ore cineva să preia schimbul.

   Doctorul Bertram a făcut primul schimb, l-a urmat Petre, apoi George şi în sfârşit căpitanul.

   George a adormit imediat, noaptea scurgându-se la început în linişte. După ce l-a sculat, Petre i-a împărtăşit că pân-atunci nimic deosebit nu s-a întâmplat. Petre observă că cele două gărzi pe care le-a pus comisarul au verificat de două ori grădina.

   Tânărul însă spuse:

   — Dacă indicaţia vine de la comisarul Ribaud, atunci n-a fost prea înţelept din partea lui. Noapte bună Petre!

   George îşi desfăcu banduliera şi se aşează lângă geam. Afară era încă întuneric. Din cerul presărat cu stele de la tropice, tânărul putea distinge doar frânturi, întrucât copacii înalţi cu coroanele lor bogate, acopereau aproape întreaga perspectivă. Insectele şi păsările de noapte îşi făceau programul lor obişnuit, cu care era deja familiarizat. Din când în când doar ţipătul unui Gecko, mai făcea notă discordantă George era obosit de şi nu-i prea venea să recunoască şi-şi ţinea cu greutate ochii deschişi. Pe de altă parte fotoliul comod şi aerul greu nu erau menite a-i face mai vioi. Se ridică şi merse-n camera alăturată, unde respiraţia regulată a doctorului îi trăda somnul, se uită puţin şi prin geamul acestuia, dar nu a descoperit nimic.

   Cercetă şi camera lui Petre care avea un somn foarte uşor şi a reuşit să nu-l trezească, dar nu descoperi nimic nici aici. Se uită şi pe fereastra acestuia, de unde de la o distanţă mai mică a putut distinge două tufişuri pe ale căror crengi şi frunze străluceau nişte licurici. Câteodată o umbra întunecată fâlfâia pe deasupra acestora, un liliac sau un fluture de noapte.

   Din obişnuinţa, George ţinea mâna pe pistol, gata oricând să facă uz de armă.

   Dintr-odată George tresări. Nu s-a mişcat oare ceva acolo în tufiş? Se putea foarte bine să fi fost un şarpe sau Gecko, dar oricum lui George zgomotul i se păru ciudat.

   Timp îndelungat George a ţinut sub observaţie tufişul. Dar nu s-a întâmplat nimic. Era pe punctul să renunţe când zgomotul se repetă. Din nou nu-şi putea da seama ce a fost.

   S-a dus în camera doctorului în speranţa că va putea vedea mai bine tufişurile din faţă, dar şi-a dat seama că se înşelase.

   Aici nu putea vedea nici cât din camera lui Petre.

   De-odată o umbră a crescut parcă din pământ în faţa ferestrei lui Petre, devenind din ce în ce mai mare. George s-a dat puţin înapoi şi a privit cu încordare. A văzut un braţ înarmat cu un cuţit care se ridica la înălţimea geamului, încercând să taie plasa de sârma. Tânărul îşi trase imediat arma de la cingătoare.

DOMNUL „X” ÎŞI FACE APARIŢIA

   ZGOMOTUL UŞOR pe care-l făcuse George trăgându-şi pistolul, părea să-l fi alarmat pe intrus, întrucât fâsâitul înceată deodată, la geam şi umbra dispăru aşa cum apăruse.

   Tânărului aproape că-i veni să creadă că a căzut pradă unei halucinaţii. Se convinse pipăind cu mâna stângă de-a lungul ramei ferestrei. Aşa era, plasa fusese pe alocuri străpunsă. Dar unde dispăruse omul, se pitise undeva, sau era chiar sub geam gata să-şi reia munca de-ndată ce s-ar fi crezut în siguranţă?

   Poate că va apărea din nou, dacă nu-i dau de bănuit. Mişcările omului au fost atât de repezi cum nu le-ar fi putut bănui nimeni la un om la o asemenea înălţime, care tocmai de-aceea par puţin greoi.

   George s-a dat doi-trei paşi înapoi, aşteptând cu încordare ca umbra să apară. Se gândea chiar să meargă în grădină să cerceteze acolo, întrucât aşteptarea care devenise îndelungată începuse să-l plictisească. Din camera tatălui său, distinse acum un zgomot uşor. Îl cuprinse teama, să nu fi reuşit să pătrundă în camera lor şi să-l neutralizeze pe căpitan, în timp ce îşi pierdea timpul pe aici.

   Zgomotul îl auzi din nou. Uriaşa silueta îşi făcea cu adevărat de lucru la camera tatălui său, mai bine zis la fereastra, camerei lor. Repede, dar fără să facă cel mai mic zgomot, George se strecoară până la uşa de comunicaţie între cele două camere, pândind de aici. În ciuda întunericului, a putut să recunoască cum omul tăiase deja în trei părţi reţeaua de sârmă, pentru a putea pătrunde nestingherit înăuntru.

   Tânărul ridicase pistolul şi trase intenţionat alături. Voia prin asta să-şi deştepte camarazi şi să-l înspăimânte pe hoţ.

   Silueta uriaşă dispăru repede de la geam, tocmai pe când mica lampă de buzunar de la măsuţa căpitanului pâlpâi în întuneric. Căpitanul strigă imediat.

   — Ai nimerit George?

   — Am vrut doar să-l avertizez pe hoţ, tată, dar nu cred cam procedat bine. Ar fi trebuit să aştept până ce intră în cameră, aşa nu ar mai fi putut să scape. Dar te rog să nu râzi, mi-a fost frică să nu te rănească!

   Dar lui Farrow nu-i trecu prin cap, deloc să râdă. Se ridică numai din pat şi merse spre fiul său care intrase în camera.

   — Repede, trebuie să căutăm în grădină, zise căpitanul. Doctorul Bertram şi Petre apărură în cameră, de-abia îşi traseră pantaloni şi-şi încinse centurile. George le împărtăşi şi celorlalţi întâmplarea, doctorul se mărgini să spună:

   — Ei drace!

   George s-a repezit la geam şi a coborât plasa de sârmă pentru a putea privi mai bine în grădină, dar era prea întuneric afară pentru a mai putea vedea de sus pe cineva. Voi să se desprindă de pervaz, dar un simţământ nelămurit, nu-l lasă să se coboare pe geam cum avusese intenţia. Asta i-a fost şi salvarea, întrucât necunoscutul se afla ascuns chiar sub fereastră, după ce fusese surprins de tânăr. Acum că se deşteptară cu toţi crezu că-i mai nimerit s-o rupă la goană, camarazi auziră paşi pe pietrişul care presăra cărările gradinei. Alergarăm cu toţi la geam, doar pentru a le permite o ultimă privire chiar când reuşi să dispară în dosul unui tufiş. În momentul următor se auziră bătăi puternice în uşă.

   Directorul hotelului şi mai mulţi angajaţi ai acestuia, treziţi de zgomotul împuşcături; stăteau deja pe coridor, căpitanul le deschise uşa şi le spuse:

   — Chemaţi imediat poliţia şi puneţi-vă în legătură cu comisarul Ribaud. Spuneţi-i că necunoscutul a-ncercat să pătrundă cu forţa în camera noastră. El nu poate fi departe, poate se ascunde chiar în grădină.

   George încalecă pervazul ferestrei şi dispăru în grădină. În timp ce tatăl lui mai vorbea cu hotelierul.

   — Vrei să-l prinzi singur pe individ, îi întreabă descumpănit Farrow.

   — Cel puţin voi încerca, tată. Petre sări după el şi căpitanul şi doctorul i-a urmat nevoind să-i lase singuri. Toţi şi-au luat lămpile de buzunar cu ei şi-acum au dat imediat de urmele intrusului, lăsate şi care duceau până la un tufiş.

Camarazi înconjurară tufişul şi acum se aflară în faţa unei întinderi plate acoperită cu iarbă. Aici urmele se sfârşiră, întrucât iarba uscată şi scurtă nu se imprimară urmele.

   După această porţiune acoperită cu iarbă, venea zidul grădinii şi de-aici se dădea în stradă.

   — Avem nevoie de un câine de urmărire, spuse George. Hoţul a trecut strada şi a dispărut poate pe terenul viran dintre cele două case, de colo.

   Camarazi căutară mai departe dincolo de strada propriu- zisă urmele hoţului, dar întrucât pământul era acoperit cu o iarbă scurtă şi uscată le era imposibil să mai descopere ceva. Se opriră să se sfătuiască ce-i de făcut George era de părere să continue cercetările, dar căpitanul crezu că-i mai cuminte să se întoarcă deocamdată cu toţii la hotel.

   Între timp apăru şi comisarul Ribaud cu doi din funcţionarii săi. Salutul a fost scurt, aproape ca cel folosit la serviciu.

   — Se poate urmări mai departe, vreau să spun, sunt urme vizibile? întreabă Ribaud imediat.

   — Nu se poate trage nici o concluzie, spuse Farrow. N-ar fi decât pierdere de timp.

   — Şi avansul acestuia se măreşte cu fiecare minut spuse doctorul Bertram, cu obiectivitate.

   — Avem un câine poliţist foarte bun şi comisarul a dat ordin celor doi funcţionari să-l aducă.

   — Pe câine îl cheamă Jules, strigă comisarul în direcţia lui. În febra urmăririi, nici camarazi şi nici funcţionari de poliţie francezi nu observară cum s-a schimbat cerul nopţi. Doctorul Bertram le atrase atenţia că s-a înnourat serios şi un nor gros era chiar deasupra lor. Ribaud înjură, în timp ce Petre constată:

   — O să fie furtună! Şi încă una foarte puternică, spuse comisarul. Furtunile pe aici sunt rare, dar atunci când apar, sunt şi foarte puternice.

   — Ghinion, îi scapă căpitanului.

   Înainte de a izbuti să ajungem la hotel, camarazi şi francezi fură muiaţi până la piele, căci furtuna cum se întâmplă să fie la tropice părea să fie o adevărată rupere de nori. Rafale de fulgere brăzdară cerul şi iluminară oraşul şi străzile sale, fantomatic. Trăsnetele aproape că nu mai conteneau. Odată ajunşi la hotel, trebuiră să se schimbe şi să-şi ia haine uscate. Furtuna mai dură încă mai mult de o jumătate de oră. După ce fulgerele se mai răriră, trăsnetele conteniră şi ele şi nu după mult ploaia încetă, aşa cum ai închide deodată un robinet pe cerul nopţi arătându-se din nou miriadele de stele.

   Directorul hotelului le servi cafea caldă, apoi comisarul Ribaud se despărţi curând luându-şi la revedere. Furtuna ivită fusese de mare ajutor spărgătorului, întrucât a şters toate urmele, căci un câine oricât de bun ar fi fost nu l-ar fi putut găsi.

   După ce camarazii se-ntoarseră din holul hotelului în camerele lor căpitanul Farrow le spuse:

   — Culcaţi-vă şi voi vreo două ore. Eu rămân de veghe, zorii nu mai sunt departe acum.

   În camere, au fost instalate noile plase de sârmă la ferestre, în timp ce camarazi îi urmară sfatul comandantului lor, pentru un pic de somn. George adormi imediat, ce a fost convins că tatăl său făcea de veghe, deşi nu credea că hoţul se va mai întoarce.

   Tânărul se înşeală însă pentru că o jumătate de oră mai târziu se auzi din nou la geamul lor, zgomote uşoare însă clare. Spărgătorul ăsta se pare că este un tip deosebit de perseverent, pentru că după ce fusese alungat cu-n glonte de revolver să mai îndrăznească încă în aceiaşi noapte să se întoarcă la locul faptei, pentru a-şi relua munca astfel întreruptă. Peste o jumătate de oră se va face lumină, după socoteala căpitanului, dar pân-atunci voia să profite de timpul rămas. Căpitanul se apropie încetişor de fereastră, ferindu-se să facă zgomot, zgârieturile şi fâsâiturile se şi auzeau mai clar. Farrow recunoscu lesne braţul omului care se străduia să taie plasa de ţânţari.

   Deodată şi-a dat seama că omul de afară, a făcut o mişcare bruscă şi instinctiv căpitanul s-a dat deoparte. Asta i-a salvat viaţa, pentru că un obiect zbură pe lângă el şi se- nfipse la capătul patului unde se odihnea capul lui George. Fusese un cuţit aruncat de către hoţ.

   Să se fi înfuriat brusc hoţul c-a fost iniţial tulburat de către glonţul lui George? Înainte ca Farrow să fi avut timpul să-şi tragă pistolul se auzi fâsâit de frunze, trosnete de crengi, dar după ce se apropie de geam, nimic nu mai era de văzut întrucât omul dispăruse în spatele tufişurilor.

   George se deşteptase instantaneu la zgomotul făcut de aruncarea cuţitului şi câteva secunde mai târziu, apărură în pragul uşii, Petre şi doctorul Bertram, care dorea să ştie ce s-a întâmplat.

   — Omul nostru este periculos, spuse căpitanul. A tăiat doar puţin din plasa geamului, s-a depărtat un puţin şi a aruncat cuţitul. Voia să se răzbune pentru glontele tras de George. Am sesizat mişcarea bruscă a acestuia şi m-am putut salva, trăgându-mă repede de-o parte.

   — Acum avem cel puţin un obiect al acestui necunoscut şi după el poate ca Jules, câinele poliţist să-i i-a urma.

   — Atunci trebuie să-i înştiinţăm repede pe Ribaud şi pe oameni săi să vină cu câinele, li sfătui doctorul Bertram.

   Încăodată apăru trezit din somnul său, directorul hotelului, rămase stupefiat când auzi de atentat. Căpitanul zâmbi, când îi mărturisi:

   — Îmi închipui că aţi fi mai bucuros, dac-am trage acum la alt hotel.

   — Nu, domnilor. Desigur c-aş prefera ca ticălosul să fie prins, pentru că astfel de atacuri s-ar mai putea repeta, hotelului îi va merge vestea proastă.

   — Este necesar să-i mai telefonăm odată lui Ribaud. Ca să vină cu câinele aici. Poate că vom reuşi de data asta să-i venim de hac tâlharului. Directorul hotelului îl roagă pe Farrow să vorbească el la telefon.

   Comisarul înjură una bună, când auzi de noul atac şi promise să vină, cât de repede poate, aducând şi pe poliţistul care avea în custodie câinele de urmărire.

   — Noroc că avem rezerve din plase de sârmă, suficiente. Altfel în curând ar pătrunde în încăpere atâţia ţânţari că nu s-ar mai putea sta în cameră, mai spuse directorul hotelului. Mă gândesc chiar dacă nu ar fi mai bine să dau ordine să se instaleze la ferestre zăbrele. Poate că astfel vom reuşi să zădărnicim alte atacuri asemănătoare.

   Farrow nu spuse nimic, în privinţă celor propuse de director. Era o problemă internă a casei şi de aceea nu-şi permitea să dea nici un sfat. Dacă hoţul va fi prins, atunci pentru o vreme era greu de crezut că se vor mai găsi alţi neisprăviţi dispuşi să-şi mai încerce norocul şi să-i jefuiască clienţi de lucrurile lor de valoare.

   — Ei atunci vă urez mult noroc în prinderea făptaşului. Poate veţi reuşi de astă dată şi cu ajutorul câinelui, spuse directorul, parcă urmărind şirul gândurilor lui Farrow.

   Într-un timp relativ scurt apăru, comisarul Ribaud. Cu funcţionarul care ţinea în lesă un câine, ai cărui ochi inteligenţi, făcură o bună impresie asupra camarazilor.

   Părea un animal destoinic şi bine dresat. Jules pricepu imediat ce i se cere. Mirosi cuţitul pe care îl puse sub nas funcţionarul.

   După ce funcţionarul a ajuns cu câinele la marginea zidului, dinspre partea ferestrei de unde a fost aruncat cuţitul, patrupedul zăbovi puţin, cu nasul în vânt, după care a luat imediat urma, trăgând puternic de lesa de care-l ţinea stăpânul.

   Ribaud şi funcţionarul cu câinele îşi aprinseră imediat lămpile lor de buzunar şi dâre luminoase măturau peste tot întunericul.

   George şi Petre uriaşul se asigurau că nici un atac să nu survină prin surprindere asupra acestora de partea stângă şi dreapta al drumului pe care-l urmau.

   La capătul grădini, escaladară zidul, strada a fost trecută, s-a mers puţin printre cele două case de cealaltă parte a străzii spre terenul viran dintre ele, pe care camarazi îl mai cercetaseră.

   De-acolo au mai traversat străzi sau ulicioare şi care se sfârşeau şi ele în stepa care începea de acolo.

   Câinele îi conducea excelent şi nu a fost nici un moment nesigur pe el.

   Între timp s-a făcut ziuă.

   La o distanţă cam de un kilometru, se zărea marginea unei păduri.

   Câinele i-a condus pe oameni tocmai într-acolo.

   Ribaud devenise între timp nervos şi spuse:

   — Va fi foarte greu pentru noi acolo în pădure, pentru că este un hăţiş de liane şi de arbuşti acolo, care ne vor pune mari piedici.

   — Câinele este foarte bun, dacă va ajunge în apropierea hoţului va lătra cu siguranţă, spuse repede Farrow.

   Comisarul Ribaud a dat numai din cap.

URMĂRIREA CONTINUĂ

   — VEŢI MERITA CU PRISOSINŢĂ recunoaşterea întregului oraş Loango, dacă veţi reuşi să-l puneţi cu botul pe labe, pe acest bandit, spuse comisarul Ribaud, în modul său puţin emfatic de exprimare.

   —  Mulţumirea va trebui să o treceţi în contul dumneavoastră, zise Farrow dacă vom avea succes. Noi vom dispărea tot aşa cum am apărut, pe nevăzute.

   — Aţi sosit cu un vas aici în Loango, a vrut să ştie Ribaud, pentru că eu nu am auzit să fi acostat vreun vas în port.

   Aceasta era o întrebare cu tâlc, dar căpitanul şi-a păstrat cumpătul şi răspunse:

   — Am venit cu un vapor special guvernamental, dar din motive lesne de înţeles, puţin înainte de a intra în oraş, neam dat jos şi am intrat în oraş pe jos.

   Ajunseră la marginea pădurii şi de-aceea Farrow schimbă brusc subiectul discuţiei, exploatând situaţia:

   — Pădurea este destul de luxuriantă, dezvoltată, dar probabil că hoţul a ales o potecă folosită de animale. Sunt de părere să mărim libertatea de acţiune a câinelui, lungind lesa.

   Sfatul căpitanului a fost pus imediat în practică, Jules beneficiind acum de un spaţiu mai mare de manevră. Părea că miroase că cel căutat este prin apropiere întrucât trăgea cu putere de lesă. Poteca construită de sălbăticiuni şi folosită de hoţ, mergea şerpuind prin mărăciniş şi tufişuri.

   Toţi membri expediţiei îşi traseră pistoalele pentru a face uz de armă în caz de nevoie. De-o parte şi de alta a cărăruii pădurea stătea ca un zid verde de nepătruns şi doar cu ajutorul unui cuţit ţi-ai fi putut croi drum pe-acolo, dar aşa ceva nu sesizară. Câinele trăgea de lesă tot mai departe şi deodată cu toţi erau într-o stare de euforie, explicabilă, întrucât erau de părere că deznodământul e aproape. A trecut un sfert de ceas şi apoi încă unul. Banditul trebuie să- şi fi ales sălaşul destul de departe de oraş.

   Căldura şi atmosfera sufocantă a început să-i obosească

şi tot mai frecvent îşi ştergeau frunţile ude de transpiraţie. Nici măcar furtuna şi ruperea de nori, n-au adus răcoarea mult aşteptată.

   Deodată câinele s-a oprit şi comisarul nu şi-a putut reţine o înjurătură, deoarece un braţ mare de apă traversa de-a curmezişul pădurea.

   — Dacă hoţul şi-a continuat drumul prin apă, atunci câinele îi va pierde urma, spuse Farrow.

   — Cei de făcut? întreabă Ribaud. Să ne întoarcem sau cu ajutorul câinelui să continuăm totuşi urmărirea? Care parte trebuie să o preferăm, oare face râul acesta o cotitura spre dreapta? Dar atunci, ar duce iarăşi în apropierea oraşului.

   — Haideţi să cercetăm mai întâi partea stângă, apoi pe cea dreaptă, spuse Farrow, dacă sunteţi de acord bineînţeles.

   — Evident că suntem de acord, îl asigură Ribaud. George şi Petre s-au apropiat de apă, pentru a-i sonda adâncimea.

   Râul nu este prea adânc, iar solul este tare şi pietros. Fără a mai aştepta sfârşitul convorbirii, între căpitan şi comisarul francez. George intră în apa râului şi-o luă spre malul stâng. Petre a vrut să-l urmeze, în timp ce Ribaud spuse:

   — Mi se pare mie, sau la tufişul acela din dreapta o creangă este îndoită. Da, da acolo în dreapta. Asta dovedeşte că Spaima noastră n-a luat-o spre stânga, ci spre dreapta.

   — Examinează te rog încăodată porţiunea, îl roagă Farrow pe timonierul său.

   Petre merse repede la tufişul cu pricina şi-l examina cu atenţie, apoi se întoarse şi spuse:

   — Nu se poate trage o concluzie fermă. Crengile de la primul tufiş sunt aplecate spre dreapta, dar la tufişul următor le-am văzut că sunt frânte în multe direcţii, dreapta şi stânga.

   — Poate că domnul X, s-a oprit să mai respire la tufişul următor. Asta ar explica totul.

   — Poate că la trecerea râului a alunecat de pe mal şi s-a prins cu mâinile de tufiş, încearcă să explice comisarul.

   — Atunci să mergem spre dreapta, dar unde a rămas

George?

   Tânărul a luat-o spre stânga, gândindu-se că tovarăşi săi îl vor urma imediat în aceeaşi direcţie, după ce au înconjurat un tufiş mare, care intra adânc în râu, descoperi în tufişul malului o spărtură destul de mare. Crengile rupte şi vreascurile erau încă proaspete şi era clar că nu de mult un om îşi croise drum cu forţa prin desiş.

   Cu mare precauţie ieşi din apă şi pătrunse prin spărtură în desişul cu pricina.

   George s-a gândit că banditul şi-a croit numai cu greu pe- acolo drumul, întrucât fiecare pas trebuia cucerit cu greu. Aici avea el acum posibilitatea de-a anula handicapul pe care-l avusese la plecare. Se uită cu atenţie în toate părţile şi chiar înapoi, pentru a nu fi surprins de un eventual atac neaşteptat. Dar deocamdată nu s-a petrecut nimic, ajunse curând într-un luminiş, mai mare. Nimic şi aici. Să se fi înşelat oare? Urmele astea să fie ale vreunui animal mai mare care şi-a croit prin desiş drum să caute răcoarea apei? Dar Jules n-ar fi trebuit între timp să fi ajuns aici? S-a decis să-i aştepte pe camarazi şi pe francezi, fără să-şi dea seama c-au apucat în direcţie contrarie. Un zgomot l-a făcut să se întoarcă. Ăsta-i cu siguranţă Petre!

   George s-a întors şi... a înlemnit de uimire. Dintre tufişuri şi-a făcut apariţia un negru înalt şi lat în spate. Făcea o figură fioroasă şi păşi spre el cu cuţitul în mână.

   Mâna tânărului s-a întins după pistol, dar fermoarul genţii în care-l ţinea se-nţepenise şi tocmai acum!

   George a făcut un pas lateral, întrucât între timp negrul sa mai apropiat de el, iar George nu-şi apucase încă arma Renunţă la pistol şi-şi trase pumnalul pe care i-l dăruise fiica prinţului indian, Sanja şi pe care o adora. Negrul s-a năpustit asupra tânărului care şi-a luat o poziţie de luptă. Cuţitul acestuia se ridică ameninţător, dar nu pentru a-i da lovitura, ci pentru a-l ameninţa şi George încearcă să-l facă să scape cuţitul din mână, o dată, de două ori, de trei ori, dar negrul râse numai arătându-şi dinţi albi printre buzele-i groase. George mai încearcă o lovitură asupra armei potrivnicului său, dar acesta mai scoase un rânjet-hârâit, strident, urmat de un blestem, după care s-a repezit şi-l apucă pe George strâns de beregată, astfel încât totul a început să se învârtească în faţa ochilor.

   A început să lovească cu pumnalul la întâmplare în jurul lui dar nu l-a nimerit.

   În cele din urmă George a simţit că-şi pierde cunoştinţa şi a căzut la pământ. Între timp căpitanul Farrow îşi strigă fiul.

   — A luat-o înainte, dar în altă direcţie, răspunse Petre.

   — Şi de ce-mi spui de-abia acuma?

   — Aveam de gând doar să cercetăm şi malul drept al râului domnule căpitan.

   — Se poate ca necunoscutul să fi pătruns numai până la tufişuri şi-apoi să fi făcut cale întoarsă. Să căutăm şi pe partea cealaltă. George are în asemenea situaţii un instinct de invidiat.

   Camarazii şi francezii sau întors şi-au părăsit locul unde intraseră prima dată în apă şi au mers înapoi. Funcţionarul cu câinele mergea pe lângă ei, de-a lungul malului. Câinele mergea cu nasul în pământ, dar nu era clar, în care parte voia s-o apuce.

   Ajunseră astfel în locul unde George ieşise din râu. Câinele schelălăi încet şi trase de zgardă către spărtura din tufiş, prin care tânărul fiu al căpitanului intrase mai înainte. Petre mergea în spatele omului care ţinea lesa câinelui. De- abia au intrat în luminiş în faţa lor li s-a înfăţişat un spectacol uimitor. Jos la pământ zăcea o făptură omenească, iar un negru uriaş stătea ca o coloană lângă el, privindu-l de sus. De-ndată ce negrul a devenit conştient de prezenţa camarazilor, a făcut, iute ca fulgerul o săritură ca de panteră, spre marginea luminişului şi în curând l-a înghiţit pădurea.

   Camarazii nu se mai sinchisiră de negru acum şi-şi îndreptară toată atenţia asupra celui căzut la pământ.

   La început Petre, apoi doctorul se aplecară asupra lui George şi-n final, doctorul Bertram îi asigură:

   — Nu este nimic, grav, cred că mai mult spaima decât atacul i-a dăunat tânărului nostru.

   Cu toate astea au mai durat cinci minute, până ca George să-şi vină complet în simţuri. După ce a deschis ochii şi a privit la început dezorientat în ochii camarazilor şi

apoi în cei ai francezilor, zâmbi şi spuse:

   — Am crezut că s-a sfârşit cu mine. Individul ăsta are nişte degete ca nişte foarfeci uriaşe de fier.

   — L-ai rănit? întreabă căpitanul Farrow.

   — Da de unde! Nu prea ne-am luptat împreună. Am căutat să-l fac cu ajutorul pumnalului să scape cuţitul din mână, dar nu mi-a reuşit. Atunci m-a prins de gât.

   — Şi te-a strâns puţin, spuse doctorul clătinându-şi capul, între timp George cu ajutorul lui Petre s-a ridicat de jos şi a dat afirmativ din cap.

   — Merge de-acum! Dar Petre pe unde a luat-o hoţul? Propun să ne odihnim câteva clipe, spuse comisarul Ribaud, pentru a-i da tânărului un răgaz să-şi revină.

   — Nu şi pentru mine, eu mă simt de-acum minunat, îi asigură el, nerăbdător să reia urmărirea.

   Căpitanul nu a mai spus nimic, ci-şi mişcă capul gânditor.

   — Ei, Petre, de unde vrei să începem? întreabă George preluând iniţiativa.

   — Negrul a dispărut în tufişul de acolo, zise Petre arătând spre locul pe unde a dispărut hoţul. Înverşunat George a pornit într-acolo urmat îndeaproape şi de ceilalţi, în timp ce Jules, aproape că nu mai era de ţinut în lesă.

   — Lasă-l pe Petre să meargă înainte, ordonă căpitanul în franţuzeşte limbă pe care o folosea, atâta timp, cât erau cu francezi prin preajmă.

   George nu s-a mai opus şi-a dat şi singur seama, că tatăl său avea o mare experienţă şi ştia ce spune, aşa că Petre uriaşul s-a pus în fruntea micului grup. În urma lui mergea George.

   Au ajuns repede la locul pe unde a dispărut negrul, se vedea bine că acesta este dezorientat şi obosit, deoarece, drumul nu-i era tocmai sigur, de-a dreapta şi de-a stânga, erau multe crengi rupte şi frunze mototolite.

   Petre şi-a grăbit pasul pentru a reduce din distanţa care-i despărţea de bandit, în timp ce privirile lui George alunecau în dreapta şi-n stânga de parcă s-ar fi temut de un atac iminent din partea acestuia.

   O jumătate de oră a durat marşul acesta, până ce ajunseră din nou la malul râului, care făcea o cotitură mare,

de unde începea din nou o porţiune deasă de junglă.

   — lată-ne, nu mai avansaţi, ca mai înainte, costată cu amărăciune şi ciudă Ribaud. Acum din nou se pune întrebarea ce vom face, ne-ntoarcem, sau continuăm urmărirea?

   Căpitanul s-a gândit puţin înainte de a-i răspunde, apoi se hotărî:

   — Cred c-ar fi mai bine să ne întoarcem în oraş. Negrul a străbătut o bună bucată de drum prin apă, de aceea câinele nu ne mai este de folos. Cine ştie când şi-a reluat drumul pe uscat! Mai cred că dorinţa de răzbunare a acestuia este atât de mare, încât ne va vizita din nou şi încă foarte curând, în oraş. De aceea nu mai consider necesar să-l mai urmărim. Pe de altă parte dacă ne-ntoarcem, negrul va spune că nu suntem în stare să ne-ndeplinim sarcina până la capăt şi asta va fi în favoarea noastră.

   Argumentele lui Farrow nu părură a-l convinge pe Ribaud, da camarazii fură de acord.

   — Păcat că nu l-am văzut mai de aproape pe negrul ăsta, aş şti atunci cu siguranţă cum arată, zise comisarul pe drumul de întoarcere.

   — În privinţa asta, vă pot fi eu de folos întrucâtva, îl consolă George. Tatăl meu v-a spus doar că la intrarea în oraş, un negru de o constituţie herculeană ne-a acostat, oferindu-se să ne ducă în localurile de plăceri şi distracţii ale portului.

   L-am văzut atunci faţa la lumină reclamelor luminoase şi ale lămpilor stradale. Atunci îşi spunea Matamba.

   — Matamba! Matamba! Dar e cu neputinţă, strigă comisarul. Asta e doar o iscoadă a poliţiei şi i-a adus nenumărate şi preţioase servicii.

   — Poate că joacă un rol dublu fu de părere Farrow. Dacă fiul meu l-a recunoscut, atunci nu poate fi decât el.

   — Ce ticălos! Dacă e el într-adevăr, atunci se va întoarce către seară în căsuţa sa de la marginea oraşului. Am să-i fac o vizită şi va regreta că m-a cunoscut! Camarazii se apropiară acum fără grabă de oraş. Comisarul reluă:

   — N-ar fi mai bine să-i facem chiar acum o vizită? S-ar putea să se fi întors acasă.

   — Nu cred ca făcut-o. Dar dacă drumul nu e prea lung, nu văd de ce n-am face-o. De stricat nu strică, dacă mai verificăm?

   — Drumul nu e lung, o luăm chiar aici pe stânga Funcţionarul cu câinele o şi cotise înspre stânga, dorind s-o ia peste câmp.

   Deodată George arătă înspre o coloană de fum, care se vedea nu prea departe în drumul lor.

   — Ei drace! Da-i chiar în direcţia casei lui Matamba. Nu cumva...

   Nu-şi termină fraza, ci-şi iuţi numai paşii. Tot astfel făcură şi camarazii şi, deşi era greu de crezut, era posibil ca Matamba să fi ajuns acasă mai repede decât şi-o imaginau ei. Pe măsură ce se apropiau Ribaud se convingea tot mai mult, cui aparţinea casa în flăcări.

   — Poate că a ascuns un canu în apropierea râului şi astfel a putut ajunge atât de repede acasă, oferi comisarul o explicaţie. Acolo-n stânga curge din nou râul nostru.

   — Poate a dat foc casei, ca să facă să dispară urmele prădăciunilor sale.

O NOUA FAPTĂ A LUI MATAMBA

   O MARE MULŢIME DE OAMENI s-a strâns ca la un spectacol, în faţa casei arzând. Nu se mai putea face nimic întrucât lemnul uscat din care era construită casa ardea ca o torţă, alte clădiri nu erau în jurul ei, întrucât casa era izolată şi pe de altă parte nu adia nici un vânt în aceste condiţii fumul se ridica ca o lumânare în sus când camarazi de pe Dox şi reprezentanţi autorităţi franceze s-au apropiat.

   Din cele ce se povesteau în mulţime, se putea deduce că Matamba a fost prins în casă şi a ars împreună cu ea. Sau era numai un zvon fals? Cine putea şti?

   Căpitanul, în orice caz nu credea în vorbele oamenilor deşi Ribaud nu excludea această posibilitate. Poate că-n graba lui şi uşor ameţit de alergare Matamba a aprins din greşeală ceva în casă şi a leşinat din cauza fumului. Cel puţin asta era explicaţia pe care a oferit-o comisarul lui Farrow. Acesta însă clatină din cap neîncrezător.

   — S-ar putea crede şi aşa ceva, dacă Matamba ar fi fost rănit în acest caz un acces de ameţeală, ar fi fost explicabil, aşa însă nu prea cred domnule comisar.

   — Poate că tocmai asta este intenţia lui Matamba, de-a face să se creadă c-a pierit în incendiu. La viclenia acestuia nici n-ar fi exclus, interveni doctorul Bertram.

   — În acest caz vă propun să-i veniţi în întâmpinare şi să-l menţionaţi în acte ca „oficial" decedat. În acest caz o să-i adormiţi vigilenţa domnule comisar, propuse căpitanul.

   — Excelentă idee, continuă Ribaud.

   Câţiva negri din apropiere, înarmaţi cu căngi lungi începură a concentra focul într-un loc.

   — Dacă este declarat mort, Matamba, poate să-şi ia tălpăşiţa şi să-şi înceapă şirul fărădelegilor în cu totul altă parte, spuse Petre.

   — Nu putem împiedeca asta, nici dacă nu-l declarăm mort, Petre, spuse căpitanul.

   Petre nu avu ce face. Şi admise că aşa este.

   După ce s-au prăbuşit toţi pereţii casei, camarazii

părăsiră locul sinistrului, poliţistul duse câinele la adăpost, iar Ribaud îi însoţi pe camarazi până la hotel. Acolo luară împreună un mic dejun şi deşi nu mai amintiră de Matamba, acesta rămase în mintea tuturor, în cele din urmă căpitanul a reluat tema discuţiei:

   — În contuzie, nu numai că negrul n-a pierit în incendiu dar sunt de părere că-n noaptea următoare ne va face înc-o vizită. Firea lui este de aşa natură şi-l face să nu se împace cu gândul înfrângeri, este de dornic de revanşă şi răzbunător. Propun să ne odihnim cât mai bine, pe timpul zilei, când nu ni se poate întâmpla nimic şi să fim cu ochi în patru la noapte. Când poate avem norocul să-l prindem.

   — Totuşi o să pun şi pe timpul zilei un om de pază la hotel, propuse comisarul.

   Căpitanul îi mulţumi călduros. În cele din urmă Ribaud suprasolicită, propunând:

   — Cred că-i mai bine să postez doi oameni de pază.

   — Asta-i şi mai bine, îi cântă în strună Farrow. Doi ochi nu văd cât patru!

   Comisarul Ribaud îşi luă la revedere. După puţinele ore pe care le dormiseră şi după marşul obositor prin junglă, era normal să fie obosit, de altfel acest lucru se-ntâmplă şi cu camarazii.

   Nu merseră însă la culcare înainte de a-i fi văzut pe ambii poliţişti cum îşi iau postul în primire şi cum patrulează, de colo până colo. Când Farrow se trezi, soarele strălucea sus la orizont. După ce se spală îşi trezi şi camarazi, care-şi făcură în arabă toaleta şi coborâră, în restaurantul hotelului. Celor doi paznici poliţişti le trimise vorbă că serviciul lor de patrulare pe ziua de azi îl puteau socoti încheiat. Cei doi se retraseră, îi raportară lui Ribaud, care reveni la hotel, comisarul povesti că-n oraş se răspândise deja zvonul că Matamba pierise în flăcări.

   El întări zvonul, prin comunicatul de presă în care se menţiona că probabil şi proprietarul casei căzuse victimă incendiului. Comisarul s-a înţeles cu Farrow ca pentru o scurtă perioadă să-şi mute şi el reşedinţa la hotel, pentru a fi, cum s-ar spune în mijlocul evenimentelor.

   S-a nimerit ca tocmai camera şapte să rămână deocamdată liberă, aceea unde avusese loc atacul prima dată. Între camera şapte şi opt exista o uşă de legătură mascată cu-o piesă de mobilier.

   — Am putea s-o eliberăm, mutând mobila în altă parte.

   Căpitanul admise bucuros propunerea francezului, iar

George, Petre şi Ribaud eliberară uşa fără a mai înştiinţa personalul hotelului. Ribaud îşi mai luă încăodată rămas bun, grăbindu-se să plece pentru a-şi termina problemele de serviciu curente în cele trei ore care mai rămaseră până la masa de seară, când intenţiona să se înapoieze. După ce comisarul dispăru, doctorul se amuză, zicându-le nemţeşte:

   — Dacă ar şti Ribaud cine suntem noi în realitate, cred că mai degrabă ar asmuţi autorităţile asupra noastră decât asupra lui Matamba.

   — N-ar fi bine să-i tulburăm tihna, nici după ce Matamba va fi prins, n-ar trebui să ştie cine l-a ajutat cu adevărat. Să fie el mulţumit că suntem agenţi secreţi de care nu ştiu nici şefii lui direcţi. Îl cred destul de orgolios ca să nu mai caute să-şi împartă gloria cu nimeni, în caz de reuşită. Deocamdată mai trebuie să aştepte - zâmbi doctorul.

   — Să sperăm numai că Matamba ne va vizita cu adevărat, spuse George, care dorea să-şi ducă misiune cât mai repede la bun sfârşit.

   Camarazii voiau să-şi petreacă timpul care le-a mai rămas până seara printr-o hoinăreală prin oraş. Îndeosebi vânzoleala din port îi interes cel mai mult. La marinari se simte întotdeauna lucrul ăsta. Ei găsiră repede un limbaj comun, fie el al semnelor şi al gesturilor chiar dacă nu-şi cunosc reciproc graiurile, apa, elementul îi apropie şi-i uneşte. Marea este patria lor comună, vastă şi fără graniţe. Membrii echipajului de pe Dox nu făceau excepţie.

   Mai mult de două ore, au hoinărit prin oraş şi prin regiunea portului. În cele din urmă Farrow îi grăbi pe toţi să se întoarcă întrucât voia să fie la hotel înaintea de sosirea lui Ribaud.

   Ribaud însă îi aştepta deja acolo. Pe timpul mesei radia, prin glumele şi exuberanţa lui. În această privinţă acest francez natural era un desăvârşit om de lume. Farrow mai aminti la desert, de tema lor comună, apropiata vizită a lui

Matamba. Îl sfătui pe comisar să nu se-ntindă ci să aştepte gata pregătit pe scaun vizita acestui negru ranchiunos şi răzbunător, întrucât aşa cum spunea şi doctorul acesta îi era caracterul lui Matamba.

   — Uşile camerelor noastre rămân deschise, ca să putem comunica din timp în timp. Bineînţeles că şi noi vom proceda la fel şi nu vom dormi, încheie discuţia Farrow.

   Conform înţelegeri, camarazi se retraseră mai întâi în camerele lor, aprinseră lumina şi se pregătiră chipurile, de culcare, dar, stăteau gata să intervină, în cazul vizitei Spaimei din Loango. Una după alta luminile s-au stins în toate camerele nu înainte ca în două din ele lămpile veiozelor să mai rămână aprinse, ca şi cum cineva ar mai citi ceva înainte de a se cute.

   A aştepta nu-i un o treabă tocmai uşoară. Marinarii Dox- ului erau deja obişnuiţi cu aşa ceva, dar pentru comisar, era o adevărată tortură, aşteptarea asta îndelungată era mai mult decât putea suporta. De câteva ori întreabă, dacă camarazii, erau încă treji în camerele lor. I se răspunse afirmativ, dar nici unul din camarazi nu era dispus să stea la taclale, aşa cum ar fi vrut comisarul.

   Oră după oră sa scurs, câte unul din camarazi, mai schimba puţin poziţia întinzându-se pe pat, dar de-ndată ce simţea că-i cuprinde somnul se scula ca ars şi se muta într-o poziţie mai puţin comodă reluându-şi locul pe scaun.

   Când căpitanului i se păru că aude un zgomot slab, care părea o exclamaţie înăbuşită a comisarului, se năpusti repede pe uşă în camera acestuia prin uşa de legătură. Comisarul şedea nemişcat pe scaun, dar când Farrow se apropie, i-a şoptit gâtuit:

   — Atenţie domnule căpitan, la piciorul meu drept s-a încolăcit un şarpe.

   Farrow credea că numai lui Matamba i se datora această vizită nedorită, căreia i-a reuşit cumva să introducă şarpele în cameră. De aceea se uită mai întâi spre fereastră şi aşteaptă puţin. De-abia acum se-ntoarse spre Ribaud, dar nu-ndrăzni să se apropie pentru a nu irita târâtoarea care pân-acuma era paşnică Dac-ar fi întărâtat-o şi-ar fi înfipt dinţii în piciorul comisarului.

   Căpitanul auzi şuieratul reptilei. Îşi îndreaptă lampa de buzunar exact spre piciorul comisarului şi-o aprinse.

   Ei drace! Era o viperă cu corn! Şi încă una mare! Lumina o orbi. Şarpele îşi ridică capul spre izvorul de lumină şi şuieră şi mai tare.

   De-ndată ce Farrow îşi ridică pistolul, George i-a şoptit tatălui său peste umăr, întrucât îl urmase îndeaproape.

   — Nu trage tata! Dacă Matamba e-n apropiere, va şti de- ndată, că-l aşteptăm şi stăm de veghe. Mai deranjăm cu împuşcătura şi pe alţi. O să-l răpun eu cu pumnalul pe şarpele ăsta!

   Tânărul se apropie pe nesimţite de târâtoare, menţinându-se în umbra conului de lumină pentru a nu fi zărit de reptilă. Totuşi şarpele observa ceva, întrucât îşi mişcă acum capul de la dreapta la stânga şi invers.

   Când George ajunse-n dreptul comisarului, a făcut repede un pas în faţă, lovi în aceiaşi clipă reptila, undeva mai jos de cap, cu lama pumnalului său. Lama ascuţită desprinse capul şarpelui de trup, care râmase pe loc, în timp ce capul i-a zburat cât colo.

   Comisarul îşi permise abia acum să geamă încetişor, lăsând toată tensiunea acumulată în ultimele clipe, să iasă ca printr-un ventil. Apucă el ce a mai rămas din viperă cu două degete aruncând restul în celălalt colţ al camerei.

   — A fost cam neplăcut, lasă Ribaud să-i scape acum. Dar cum a ajuns şarpele aici în camera mea?

   Căpitanul îşi aplecase imediat lampa de buzunar, mascând-o astei încât numai o dâră de lumină subţire să i se filtreze printre degete, în timp ce George îşi vârî liniştit pumnalul la brâu.

   — Matamba este la pândă, spuse el şoptit. A tăiat o mică porţiune din plasa de sârmă cât să poată introduce şarpele.

   — Să vedem ce-i şi-n camerele noastre spuse căpitanul. Farrow împreună cu fiul său, se-napoiară în camerele lor. Dar mai întâi se uitară cu atenţie spre ferestre, dar nu auziră nimic. Căutară cu lumina pe jumătate mascată, în interiorul camerei, dar nu au găsit nici un şarpe.

   Doctorul Bertram şi cu Petre, cărora li se povestiră cele petrecute dincolo la Ribaud, s-au pus şi ei să facă o percheziţie minuţioasă în camerele lor dar nu au găsit nimic. Era şi de aşteptat, doar nu poseda Matamba o întreagă fermă de reptile; cine ştie pe unde a mai găsit-o şt pe asta. În ultimele clipe, camarazii acordară mai multă atenţie percheziţiei camerelor, decât ferestrelor şi doctorul a fost acela care a fost auzit din camera lui, exclamând:

   — Aici! Matamba este la fereastra mea!

   Se repeziră cu toţi într-acolo şi priviră-n direcţia indicată, dar umbra de la geam dispăruse. De-afară se auzi un strigăt de surprindere, aşa cum îl scoate un om atacat în junglă, un strigăt animalic de teamă, fără nici un rafinament de civilizaţie.

   Camarazii nu îndrăzniră însă să se repeadă la geam, să vadă ce se întâmplase. În dorinţa lui de răzbunare negrul ar fi putut arunca vreo armă, de undeva din întuneric şi nu avea sens să se expună pericolului fără rost. Deodată George scoase un strigă:

   — Înc-o viperă!

   În aceeaşi clipă, reaprinse lampa sa de buzunar, pe care o stinse cu câteva momente mai înainte şi pe care o ţinea în mâna stânga, în timp ce cu dreapta aruncă cu pumnalul pe care-l scoase cu iuţeala fulgerului de la cingătoare. Aruncase bine şi mai târziu, comisarul Ribaud de-abia contenise cu laudele la adresa lui George, care-l scăpase de muşcătura celei de-a doua vipere. Şarpele se mai zvârcoli încă o dată încolo şi încoace şi tânărul îi puse capăt agoniei cu un gloanţe din pistolul său.

   Cu o privire încărcată de reproş, căpitanul se-ntoarse spre fiul său.

   — Parcă spuneai tu singur George, că nu-i momentul să tragem acum cu arma?

   Tânărul tăcu, roşindu-se dar reproşul părintelui său îl lovi adânc. Petre dispăru imediat, după împuşcătura lui George, în camera sa. Probabil că auzise şi acolo un zgomot suspect. Tovarăşii săi auziră imediat o înjurătură marinărească, urmata de cuvintele:

   — Iarăşi a scăpat!

   Petre remarcase cum Matamba, îi tăiase complet plasa de sârmă a ferestrei sale, vrând să pătrundă înăuntru. Dar

tocmai pe când voia să apară complet în cadrul geamului, pentru a se strecura în cameră, apăruse Petre şi-l făcuse să dispară din nou în întuneric. Acum când se apropiară cu toţi la o distanţă de cel puţin doi metri, pentru a zădărnici orice atac, de geam, îşi dădură seama, cu câtă măiestrie tăiase negrul plasa de sârmă. Se gândeau chiar dacă nu este cazul să coboare cu toţi în grădină pentru a pune capăt acestui coşmar, când se auziră bătăi puternice în uşă. Din nou directorul hotelului, trezit în puterea nopţii, de împuşcătura lui George veni să se intereseze de mersul lucrurilor. De data asta venise însoţit în afara de personalul de serviciu şi de proprietarul acestuia, germanul Hermann. Acum lui Farrow îi era şi mai mare jenă de zgomotul pe care-l provocase împuşcătura lui George. Care avuse darul să deranjeze pe toată lumea.

   Hermann era şi mai agitat decât membrii personalului său. Şi aici ieşi la iveală, talentul diplomatic al lui Ribaud, care prin gesturi şi cuvinte potrivite reuşi să-i calmeze pe proprietar, în jurul căruia se adunaseră deja mai mulţi oaspeţi ai hotelului, mai mult sau mai puţin îmbrăcaţi, în pijamalele lor.

   Proprietarul hotelului dispăruse deja pe culoar, când o tânără bucătăreasă, însoţită de doi chelneri de culoare, impecabil îmbrăcaţi, în uniforma albă, le aduseră tuturor câte-o cafea Mokka tare şi fierbinte.

   Un englez foarte serios, de altfel, scutură capul, recunoscător:

   — Ce mai petrecere nocturnă!

   Cu aceasta, pacea s-a reinstaurat în hotel. George şi cu Petre, ieşiră între timp afară, străduindu-se să ia urma negrului, cercetând cu de amănuntul în grădină şi mai înainte porţiunea din junii ferestrelor camerelor respective. Deşi au dat de o mulţime de urme de-ale negrului, pe acesta nu-l putură găsi.

   Când se reîntoarseră în hotel, se adresă lui Farrow pentru a-l convinge pe comisar ca-n ciuda orei târzii din noapte, să-l roage pe poliţistul care-l avea în custodie pe Jules, să vină încă o dată la hotel. Poate că vor reuşi totuşi să-l prindă pe acest infractor deosebit de îndrăzneţ dacă-i vor lua urma

numaidecât.

SFÂRŞITUL LUI MATAMBA

   NU A DURAT MULT până ce poliţistul cu câinele, a sosit. Farrow îl rugă să lase mai liberă lesa câinelui, pentru a-i acorda acestuia mai mult spaţiu de manevră. Câinele îl conduse mai întâi prin grădină, depăşi zidul acesteia, traversară strada şi-aşa cum se petrecură lucrurile, până departe în stepă. Matamba luase aproape acelaşi drum ca şi data trecută.

   Drumul a făcut brusc o cotitură spre dreapta. Comisarul le strigă însoţitorilor săi:

   — Dacă nu-i o manevra înşelătoare, omul nostru a luat-o de-a dreptul spre râu, poate că şi-a ascuns acolo un canu. Dacă reuşeşte să-l găsească înaintea noastră, ne scapă din nou.

   — Atunci trebuie neapărat să-l ajungem înainte de asta, strigă George agitat.

   — Uşor de zis, dar greu de făcut, George, spuse tatăl său, grăbind totuşi ritmul marşului.

   Un sfert de ceas, a durat până ajunseră la râu. Câinele se opri din nou adulmecând şi lătrând la valurile ce scânteiau în lumina lunii. Se părea că Matamba a reuşit să scape iarăşi Comisarul şi-a înăbuşit cu greu o înjurătură. Petre care avea o stare de spirit asemănătoare şi se apropiase între timp, se adresă comisarului.

   — Deci din nou se pune întrebarea încotro a luat-o Matamba. Râul ăsta se varsă de-a dreptul în mare, domnule comisar?

   — Nu, după ce iese din oraş, face o nouă cotitură şi se varsă într-un lac, care este atât de mare, încât poate fi el însuşi socotit drept o mare. Acesta este alimentat numai de râuri subterane, după cum s-a stabilit, dar în apele lacului, trăiesc destul de mulţi crocodili.

   — Curentul nu este prea tare, a fost de părere căpitanul. Numai cu ajutorul acestuia nu cred să fi reuşit să se deplaseze atât de repede, sunt sigur că s-a mai ajutat şi de vâsle. Dacă ajunge la lacul amintit poate că are amenajată

vreo ascunzătoare prin preajmă şi-l vom căuta noi mult şi bine.

   — În acest caz, câinele îi va lua urma din nou la lac, chiar dacă aici, se pare că a pierdut-o, îşi exprimă opinia şi îngrijitorul câinelui.

   Comisarul care mai fusese odată în preajma lacului, ştia că acesta era înconjurat de tufişuri cu o vegetaţie extrem de bogată şi deasă. Un fermier bogat, care-şi făcuse din vânarea crocodililor o pasiune, îşi construi o căsuţă de vânătoare, chiar la marginea lacului.

   — Poate că acum cabana cu pricina s-o părăginit de tot conchise, Ribaud. La sfârşitul relatări sale.

   — Sau dimpotrivă, Matamba o fi pus-o din nou pe picioare, spuse doctorul Bertram. Daca negrul dorea un refugiu sigur, în afara oraşului, atunci acesta era cel mai simplu lucru de făcut, în felul acesta avea o portiţă de scăpare întotdeauna.

   — Exclus nu este, ce-i drept, admise Ribaud.

   Discuţia aceasta generală, despre eventualităţi şi posibilităţi nu era menita a-i aduce mai aproape de rezolvarea problemei, de aceea căpitanul propuse să pornească neîntârziat într-acolo, adică spre lac. Negrul îşi arsese locuinţa din oraş şi alta nu-i mai rămânea deocamdată.

   — Poate că tot ce-a furat a depozitat acolo, se hazarda, din nou doctorul.

   — Nu-i exclus nici asta, i-a dat iarăşi dreptate conciliantul Ribaud. Toţi se amuzară în sinea lor, cum comisarul a fost silit să pronunţe pentru a doua oară cuvintele astea.

   — Dacă vrem s-ajungem la cabană, trebuie să traversăm râul. Aici nu-i cazul s-o facem, deoarece este destul de adânc. Am putea să-l trecem înot, dar sunt destui crocodili şi pe aici.

   Dacă vă uitaţi cu atenţie, le puteţi vedea chiar boturile cum se înalţă din apa.

   — N-am putea ocoli cumva lacul. Pentru a ajunge la cabană? A vrut să ştie căpitanul.

   — Nu-i posibil, răspunse comisarul. Sau, dacă vreţi, ar dura ore întregi ca s-o facem întrucât pădurea se întinde foarte mult chiar în zona aceea. Pe cealaltă parte a râului există o cărăruie, pe care cu siguranţă omul nostru, a avut grijă s-o întreţină, dacă îşi face veacul în coliba părăsită.

   — Mai degrabă n-aş folosi cărarea, spuse foarte serios căpitanul Farrow. S-ar putea ca Matamba să fi pus diverse capcane. Mai bine-ar fi să ne croim o nouă cărare prin desiş.

   — Deocamdată se pune problema de-a pleca de aici, cât mai repede, îi urgentă George. N-ar fi posibil să găsim sau să împrumutăm un canu de la băştinaşii ăştia?

   — Puţin de-a lungul râului locuieşte un pescar, care are două căruţuri, cred că pescarul nu-i plecat încă de acasă, aşa că-i vom putea împrumuta ambele canu-uri propuse comisarul Ribaud.

   Mica grupă o porni de-a lungul râului. La aproximativ un metru distanţă paralel cu acesta, se-ntindea o cărăruie destul de bine întreţinută şi care servea pescarului. Un sfert de ceas mai târziu, apăru coliba pescarului şi aşa cum este adesea văzut în aceste părţi ale Africii de sus, mica locuinţă era înconjurată de-o grădină de legume foarte atent lucrată.

   Ribaud îl strigă pe pescar, pe nume, dar nu primi nici un răspuns. Atunci păşi în faţa şi a dat în lături paravanul care servea de uşă. Coliba însă era goală. Nici pescarul nici soţia sa, nu erau acasă.

   — S-ar putea să fie în oraş, spuse Ribaud. Azi este zi de piaţă.

   — Sunt cel puţin canu-urile la locul lor? întreabă George, nerăbdător. Camarazii căutară pe mal, dar nu găsiră canu- uri de pescuit. Ghinion curat!

   — Nu ne rămâne nimic decât să facem ocolul, pe care am vrut să-l evităm, prin pădure, zise Bertram, privindu-şi picioarele pe care le forţase destul în ultimele două zile. De ne-am putea odihni cel puţin o oră! Dai la ce ne-ar ajuta?

   — Poate că am putea înota spre celălalt mal, spuse Petre. Am putea s-alungăm crocodili prin câteva împuşcături, sau să-i ucidem. Ceilalţi vor fi ocupaţi să-i sfâşie pe cei răniţi şi astfel vom face economie de câteva ore şi-o să ne curţăm şi picioarele!

   — De când eşti tu împotriva mersului pe jos Petre, întreabă râzând căpitanul Farrow.

   — Împotriva mersului pe jos nu sunt, dar sunt pentru economisirea timpului. Hoţul a câştigat şi aşa destul avans, pentru a nu-i mai acorda altul acum.

   — Ai dreptate Petre şi totuşi uiţi un lucru. Matamba ar putea auzi împuşcăturile noastre şi atunci ar şti imediat că suntem pe urmele lui.

   — Mai bine-ar fi să ne construim o plută care să ne ducă la vale. Material cred că există pe aici prin împrejurimi, întrucât şi pescarii îl pot folosi, dată fiind aglomeraţia de aligatori de aici, se amestecă în discuţie din nou George.

   — Nu avem nevoie decât de două trunchiuri mari de copac şi beţe de bambus şi pluta noastră va fi gata. Poate că ne poate transporta pe toţii. Să-ncercăm, spuse din nou doctorul.

   — Ai avut o idee bună George, îl laudă căpitanul pe fiul său. La treabă băieţi! Petre taie câteva beţe de bambus! Vezi acolo la vale, sunt unele foarte lungi şi puternice!

   Petre s-a grăbit să îndeplinească ordinul căpitanului, George îi însoţi dându-i o mână de ajutor. Zece beţe de bambus groase au fost bine legate şi pluta a fost repede gata şi cu ajutorul poliţiştilor francezi o puseră pe apă.

   — Chiar până la lacul cu pricina nu ne vom putea folosi de pluta noastră. În apropiere sunt atât de mulţi crocodili, încât există pericolul s-o răstoarne. Dar pentru traversare, este excelentă. Poate ar fi mai bine să traversăm de două ori, spuse Ribaud.

   — De cealaltă parte, începe imediat cărarea care duce la cabană? a vrut să ştie căpitanul.

   — Nu, domnule căpitan. Dar tufişurile, aşa cum se poate vedea de aici sunt destul de rare. Pădurea se-ndeseşte după vreo doi kilometri. De-acolo începe cărarea propriu zis pe care o bănuiesc ca şi-a făcut-o Matamba.

   — Cât de adânc în pădure este amplasată cabana, întreabă căpitanul. Trebuie să ne croim şi de-acolo cale prin tufişuri?

   — Poate vreo sută de metri aprecie comisarul.

   — Nu se poate merge chiar pe lângă marginea lacului?

   Comisarul se gândi câteva clipe.

   — Nu prea pot spune cu exactitate, domnule căpitan. A trecut ceva vreme de când n-am mai fost pe acolo. Dar chiar de-ar fi aşa, la marginea lacului peste tot sunt crocodili. Dacă trecem pe-acolo, se vor arunca repede de pe mal în apă. Făcând atâta tărăboi, că Matamba ne va auzi cu siguranţă.

   — În regulă haideţi să pătrundem în desiş, spuse căpitanul, nu tocmai cu inima uşoară.

   La început traversară cursul de apă, Petre, George, Ribaud şi poliţistul cu câinele. Petre veni cu pluta înapoi pentru a-i lua pe căpitan şi pe doctorul Bertram. Între timp George îl întreabă pe comisar, mai multe amănunte despre cursul râului. În cele din urmă, spre spaima francezului, spuse:

   — Voi propune tatălui meu, să mă lase pe mine, să vin cu pluta de unul singur. Mi se pare mai bine să-l luăm pe Matamba din două părţi prin surprindere. Aşa poate-l vom prinde.

   Cu ochi holbaţi, comisarul se-ntoarse spre George spunând:

   — Ştii la ce pericol te expui? Dacă pluta se răstoarnă eşti cu desăvârşire pierdut. Dacă aligatorii te atacă, nu serveşte la nimic dacă le răspunzi cu focuri de armă, chiar bine ţintite. Să nu mai spun că-n acest caz se va alarma şi Matamba, tocmai ce dorim să evităm.

   Căpitanul nu împărtăşi pe de-a-ntregul obiecţiile francezului, dar spuse că şi el să ia loc pe plută. Petre fiind cel mai puternic om al micului grup, trebuia să meargă prin desişuri pentru a ajuta la croirea noi poteci.

   — Ne despărţim deci domnilor, pentru o scurţi bucată de timp. Dar ne vom revedea curând. Toate cele bune, le adresă căpitanul celor doi francezi.

   Ribaud voi să obiecteze din nou. Dar Farrow nu-l mai asculta, se urcă în pluta primitiva unde deja George se şi instalase comod.

   Cei doi mânară pluta încetişor de-a lungul malului, în timp ce doctorul Bertram, Petre şi cei doi francezi, o luară pe uscat.

   După douăzeci de minute camarazii rămaşi pe uscat nu mai fură în stare să ţină pasul cu pluta. Farrow încetini

mersul plutei şi-i strigă comisarului:

   — Noi vom aştepta aici, până ce cred eu, c-aţi pătruns suficient de adânc în pădure. Vrem doar să ajungem cam deodată la cabană.

   Cuţitul lui Petre lucra acum cu o repeziciune de neînchipuit, în jos, la dreapta şi la stânga, ferindu-se să facă prea mult zgomot. Odată Petre se opri şi lasă lumina lămpii sale de buzunar să se fixeze asupra unei săgeţi care era aruncată undeva pe jos. Vârful săgeţii era îndreptat spre cărarea pe care o folosea de regulă Matamba.

   — Asta-i o cursă, mormăi bunul uriaş ca pentru sine. Bine că nu am călcat pe ea. Vârful pare uns cu o substanţă galbenă.

   — Otravă, stabili doctorul Bertram.

   Petre o apucă calm cu stânga de coadă şi-o depuse undeva pe pământul umed al păduri.

   — Aşa! În felul acesta nu va mai face rău, oftă el mulţumit, încetul cu încetul, pătrunseră mai departe, lui Petre revenindu-i partea cea mai importantă şi mai grea a lucrului.

   După o vreme, pădurea se mai rări, vegetaţia se-mpuţina din ce în ce, lianele nu mai erau atât de dese şi de încolăcite, aşa încât îşi putură grăbi simţitor ritmul de mers. Cam după o jumătate de oră se găseau la marginea luminişului, în mijlocul căruia se afla construită cabana.

   La dreapta se răsfrângea lumina luni pe apa lacului, unde din loc în loc apăreau puncte întunecate: erau capete de crocodili.

   Camarazii se opriră câteva momente, după care Ribaud şopti.

   — Mă tem pentru soarta căpitanului şi-a fiului său. Să mergem însă să vedem dacă Matamba se află în cabană. După aceea vom lua barca acestuia şi-i vom ieşi pe râu în întâmpinarea căpitanului.

   Cu precauţie mare se apropiară de căsuţa din luminiş, dar doctorul calcă totuşi o creangă uscată care trosni îngrozitor, în liniştea care domnea în luminiş.

   În deschizătura cabanei apăru acum silueta uriaşă a negrului Matamba. Se uită împrejur şi văzu la lumina lunii

cele patru siluete care stăteau aplecate.

   Matamba dispăru pentru o clipă înăuntru, apăru apoi iarăşi, aruncând o suliţă grea spre grupul celor patru, dar Petre a făcut o mişcare îndemânatica şi evită lovitura suliţei în ultima clipă, astfel încât suliţa s-a înfipt în pământul umed al pădurii. Negrul scoase un strigăt de mânie, socotindu-se pierdut de acum.

   — Cum să-l ademenim să iasă de acolo? întreabă comisarul, pitit încă, comic, aşa încât să ofere cât mai puţin ţintă adversarului său.

   Deocamdată Matamba dispăruse din cadrul uşi.

   — N-avem ce face, trebuie să intrăm după el în colibă, spuse Petre. Suntem patru inşi şi doar nu ne om teme de un singur om chiar dacă este deosebit de periculos. Cu pistolul pregătit, timonierul păşi hotărât pragul mici cabane. Nimic nu se mai mişca acolo.

   — Cabana este goală! exclamă Petre, întorcându-se spre francezi. Mai are cabana asta şi altă ieşire?

   Înainte de-a putea răspunde, doctorul Bertram i-o luă comisarului înainte.

   — Uite-l acolo! S-a urcat deja în barcă.

   După câteva secunde, acesta dispăruse din vedere, topindu-se în întuneric.

   — Ei şi acum, întreabă comisarul?

   — Iată-l din nou! strigă Petre. Într-adevăr Matamba venea îndărăt. Probabil că-i văzuse pe căpitan şi pe George apropiindu-se cu pluta. Nu voia să se lupte cu doi albi înarmaţi cu arme de foc, asta era uşor de înţeles.

   — Ce-o face acum? se-ntreabă mai departe nerăbdător şi curios comisarul.

   Dar răspunsul nu se mai lasă aşteptat. Doi crocodili pe nesimţite se apropiaseră, în vreme ce el privea spre albi şi îl atacară pe nepregătite pe Matamba. Barca se clătină, apoi se răsturnă.

   Clipocind, făptura uriaşă a negrului, căzu în apă, dar crocodilii care se aflau foarte aproape nu-i mai oferiră nici o şansă de scăpare.

   Aşa se sfârşi cu „Spaima din Loango" care păşi în cealaltă lume de-o manieră cum nici nu gândise şi fără multă vâlvă.

Poate că acolo nu există fapte rele şi patimi omeneşti. Nimeni nu mai putea afla acum ce urmărea negrul prin jafurile sale şi cum dorea el să valorifice lucrurile furate. Voia oare să meargă în altă ţară, unde să pună bazele unei întreprinderi sau afaceri proprii? Motivul faptelor sale a rămas pentru totdeauna un mister.

   Pluta primitivă pe care se găsea căpitanul Farrow împreună cu fiul său se apropia tot mai mult, foarte aproape de trestiile lacului şi păpurişul omniprezent. Avură ceva de furcă cu stabilitatea plutei, după întâmplarea care duse la scufundarea bărci lui Matamba. Valurile care s-au format ameninţau acum să le răstoarne pluta.

   Camarazii răsuflară uşuraţi numai după ce, cei doi puseră piciorul pe pământul solid. Tăcuţi, îşi strânseră mâinile.

   — Matamba şi-a meritat soarta. Noi n-o să-l mai condamnăm şi altfel de acum înainte numai Dumnezeu ştie ce l-a mânat să facă ce-a făcut şi să devieze de la drumul cel drept. Comisarul mulţumi tuturor pentru ajutorul dat cu prilejul nimicirii acestui bandit.

   Nu mai era cazul să răspândească în oraş vestea morţii lui Matamba, întrucât se ştia deja că pierise în incendiul declanşat la locuinţa sa.

   Numai în hotelul al cărui proprietar era domnul Hermann. Se ştia de către, director şi personal despre soarta adevărata a hoţului. Asta pentru a-i linişti pe viitor.

   Adresându-se acum lui Ribaud, Farrow îi spuse:

   — Vă rugăm în numele meu şi ai colaboratorilor mei, să nu ne menţionaţi în raportul dumneavoastră. Instanţele superioare nu trebuie să ştie ce rol am jucat aici. Autoritatea locală va ieşi întărită dacă numele noastre nu vor fi menţionate.

   — Înţeleg, îl asigură Ribaud.

   Într-o ascunzătoare, aproape de colibă găsiră toată prada adunată de Matamba. Obiectele de preţ vor putea în cea mai mare parte să fie înapoiate proprietarilor de drept. Ribaud devenise cu prilejul afaceri Matamba şi a rezolvării cazului de furt cu recuperarea integrală a bunurilor furate, foarte preţuit şi respectat în oraşul său.

   Înapoiaţi la hotel, proprietarul acestuia voi să dea o masa festivă în onoarea oaspeţilor săi, care au pus capăt „Spaimei din Loango". Au fost invitaţi de asemenea Ribaud şi poliţistul ce avea în stăpânire, câinele poliţist.

   Camarazii însă dispărură pe nesimţite aşa încât lui Ribaud îi reveniră toate onorurile.

   În timp ce în sala de festivităţi a hotelului se mai ciocneau paharele, camarazii s-au înapoiat cu barca lor de aluminiu la submarin, unde-i aştepta deja întregul echipaj.

SFÂRŞIT

Volumul 220

BANDITUL FERNANDO

   UN ZVON CIUDAT

   PRORA SUBMARINULUI DOX, despica oglinda albastră a mării, care părea în acel moment încremenită.

   Traversau golful Biafra şi-n stânga lor se găsea o mică insulă, Principe.

   O briză abia perceptibilă adia, răcorindu-le faţa căpitanului, fiului său, precum şi uriaşului ajutor de timonier, Petre, care stăteau cu toţii în turn lângă Plundow, timonierul. Dar briza de-abia încreţea suprafaţa întinsă a apelor. Farrow zise:

   — Rar întâlneşti o mare atât de liniştită pe coasta Africii de Vest. De cele mai multe ori în acest sezon, Atlanticul turbează nu alta!

   — S-ar putea crede că ne aflăm undeva în mările sudului, în apropierea Insulei Odihnei, adaugă Petre Uriaşul, uşor visător. Apropo, când ne vom întoarce acolo domnule căpitan?

   — Poate că peste doua săptămâni. Mai vreau să mai vedem câte ceva din continentul african. Cu camarazii noştri de pe Insula Odihnei, putem lua legătura în fiecare noapte pe unde scurte, pe lungimea de undă convenită. Aş prefera să ocolesc America de Sud şi de acolo să mă întorc în Oceanul Pacific, răspunse căpitanul.

   — Da, tată, ar fi minunat; aşa am cunoaşte puţin din lumea asta, striga George repede entuziasmat.

   — Numai puţin şi tot ar fi bine, râse Petre, amuzat.

   — În special junglele Amazonului şi ţinuturile sălbatice

din Ţara Focului, mai adaugă George.

   — E plăcere să mai vizitezi întotdeauna, locurile pitoreşti şi dragi, chiar dacă le cunoşti întrucâtva, continuă George. Plundow, timonierul, arată spre tribord, direcţie în care privise de-o bună bucată de timp.

   — Ce-i acolo, Plundow? îl întreabă căpitanul.

   — Se vede un punct multicolor, acolo-n depărtare, spuse acesta, arătând cu mâna, undeva în dreptul lor.

   George care privise cel dintâi în direcţia indicată de timonier, remarcă:

   — Arată de parcă ar fi o meduză, sau ceva asemănător, tată. Ia te uită, apare şi dispare. Dar nu, nici vorbă de meduză, arată mai degrabă cu o minge colorată.

   Căpitanul îi făcu timonierului un semn şi acesta îndreaptă vasul drept în direcţia cu pricina unde scânteia punctul ăla pestriţ. Curioşi camarazii priviră acum spre ciudatul obiect, care se legăna pe suprafaţa albastră a mării, încoace şi încolo.

   Când Dox-ul se apropie la o distanţă de vreo şaptezeci de metri, doctorul Bertram care gira pe vas atât funcţia de medic cât şi de cercetător ştiinţific şi colecţionar şi care tocmai se urcase în turn strigă, după ce-şi duse ocheanul la ochi:

   — Dar asta este carapacea unui argonaut de tip Nautilus şi încă un exemplar minunat. Dar nu cred că animalul să fi supravieţuit; prea se leagănă fără sens încolo şi încoace. Dar dacă carapacea ar fi goală, s-ar scufunda fără îndoială.

   — Haideţi, s-o cercetăm mai îndeaproape domnule căpitan!

   — Păi cam asta şi facem. Poate că găsim ceva deosebit în carapacea aia, răspunse preocupat căpitanul.

   George şi dispăruse pentru a aduce plasa cu coadă lungă, pe care o aveau pregătită întotdeauna la bord, tocmai pentru a le servi în astfel de ocazii şi a putea pescui obiectele ciudate care apăreau uneori la suprafaţa mării. George se apleacă peste balustradă şi Plundow cârmi vasul cum putu mai bine, până ce tânărul reuşi sa pescuiască straniul obiect.

   În timp, ce se-ntorcea în turn, acesta confirmă bănuiala

doctorului.

   — Domnul doctor a avut dreptate, striga uimit George. Extraordinar! Păi, carapacea asta a fost cârpită, pe alocuri.

   — Atunci e un fel de sticlă plutitoare, se hazarda Petre din turn.

   George îşi duse carapacea la ureche şi-o mişca încolo şi încoace.

   — Da. Petre, hârşâie ceva înăuntru!

   Între timp George ajunse în turn alături de camarazi.

   — Ia dă-ncoa obiectul, George, să-l putem privi şi noi! zise căpitanul fiului său care i-l dete imediat.

   — Ia te uită domnule doctor! Carapacea asta este lipită cu răşină, ca să nu poată pătrunde apa.

   Doctorul luă carapacea din mâna căpitanului,

atenţionându-l:

   —  Trebuie să umblăm cu multă precauţie când o deschidem. Dacă ar fi să fim tot atât de romantici, pe cât e George ne-am putea aştepta ca înăuntru să fie închis un animal mic, dar deosebit de otrăvitor şi periculos.

   — Dar, domnule doctor, râse George, un animal nu hârşâie aşa închis în cutia asta!

   — Am trăit noi şi mai şi, dragă George! De câte ori am descoperit în cazuri similare scorpioni sau şerpi otrăvitori. Găsitorii unor astfel de relicve n-au fost întotdeauna recompensaţi cum se cuvine.

   — Să sperăm că nu se va aplica şi-n cazul nostru, mormăi Petre. Doctorul luă din nou obiectul în mână şi-l mişcă încolo şi-ncoace. Procedând ca mai înainte, George.

   — Hâm, nu pare să fie vreun animal într-adevăr, închis, după cum hârşâie înăuntru, aş crede că mai degrabă sunt nişte documente sau pur şi simplu hârtie.

   — Nu ne mai fierbe şi dumneata acum, spuse Farrow. Scoţându-şi briceagul, pe care i-l înmână doctorului. Deschide-o te rog!

   Cu multă îndemânare şi precizie de adevărat chirurg doctorul practică o tăietură subţire în carapacea găsită şi care avea o formă ovală. Într-adevăr, înăuntru se afla o bucată de hârtie, pe care doctorul o înmână lui George. Proprietarul de drept al carapacei pe care el o pescuise.

   Acesta despături bucata de hârtie, care fusese ruptă fără îndoială dintr-un caiet de notiţe şi strigă imediat ce aruncă o plivire scurtă asupra celor scrise acolo.

   — Un anume John Fields scrie aici în engleză. „Sunt prizonier împreună cu fiica mea, la capătul de sud al insulei Fernando Poo. Salvaţi-ne!"

   Camarazii se uitară cu surprindere unii la alţii. George a fost primul care a rupt tăcerea:

   — Omul a avut noroc c-am găsit noi mesajul. Doar o să-l ajutăm pe nenorocitul ăsta şi fiica lui, nu-i aşa tată?

   — Plundow, ia-o puţin spre vest, comandă căpitanul care pare-se şi luase o hotărâre încă în clipa aceea.

   Ori de cate ori era un om în pericol, era gata doar să-l ajute, chiar cu preţul propriei sale vieţi. Şi cu camarazii de pe Dox, nu se petrecea altfel.

   — Aşa, deocamdată ajunge! strigă Farrow timonierului său. Acum o să trecem foarte aproape de capul de sud-vest al insulei Fernando Poo.

   Căpitanul dădu ordinul de putere maximă la motoare, încă înainte de-a ajunge în dreptul insulei Fernando Poo, trebuiau însă să alcătuiască un plan de bătaie.

   — Cine-ar putea să-i ţină pe oamenii aceştia prizonieri? întreabă George. Acest domn Fields ar fi putut să fie mai explicit.

   — Poate că n-a avut timp destul sau posibilităţi, îl apară pe necunoscut, doctorul Bertram. O să facem cercetările noastre, fireşte cât mai discret cu putinţă.

   Dox-ul zbura acum pe suprafaţa liniştită a apei. Spre seară le apărură în faţă conturile piscului Santa Isabel, cel mai înalt munte de pe insulă. Căpitanul reduse puterea motoarelor vasului său la un sfert pentru a le opri cu totul apoi, întrucât de-abia pe timpul nopţii intenţiona să se apropie de insulă. Poate că se aţineau bărci de pescuit în apropierea insulei, cărora Dox-ul le-ar bate imediat la ochii.

   Şi bănuiala căpitanului se adeveri. Prin ochean putură, destul de curând, descoperi un şir întreg de puncte mici care se dovediră a fi bărci de pescuit. Farrow dădu marinarilor de cart consemnul să dea alarma imediat ce ar observa în apropierea lor vreun vas cu aburi, pentru a se

putea scufunda repede.

   — Va trebui să aşteptăm aici până se-ntunecă, se adresă căpitanul fiului său, care privea cu melancolie spre piscul îndepărtat al muntelui Santa Isabel, de pe insulă. Poate că vom găsi şi-un golf adecvat, unde să ne putem ascunde mai bine. Santa Isabel se află-n partea de nord a insulei şi trag nădejde că aici în sud, vom putea trece mai repede neobservaţi.

   Dacă Fields şi fiica sa, sunt prizonieri ai autorităţilor insulei, atunci cu siguranţă că se află într-o temniţă a garnizoanei, tocmai în zona unde-i Santa Isabel. Dar Fields precizează ca se află tocmai în partea opusa, adică în sud.

   — De-aici s-ar trage concluzia că sunt prizonieri probabil la niscaiva bandiţi, gândi George cu voce tare.

   Farrow care se gândise la acelaşi lucru, ajunsese şi el la o concluzie asemănătoare.

   — Nelegiuiţii probabil că-i ţin ascunşi şi încă foarte bine. Nu ne va fi uşor să-i găsim.

   — Să sperăm că n-o să fim nevoiţi să străbatem pădurile insulei, gândi George mai departe.

   — Se pare că Fields a reuşit cel puţin odată să ajungă până la mare. Mai întâi a trebuit să găsească carapacea unui argonaut de tip Nautilus, apoi să aibă acces în pădure, pentru a lua răşină, ca să lipească carapacea.

   Abia apoi s-a întors ţărm şi şi-a încredinţat mesajul mării. Va trebui să-ncercăm cu ajutorul unei bărci de aluminiu, să ajungem chiar în timpul zilei şi să cercetăm coasta de-a lungul ei. Poate că dăm în felul acesta peste nişte urme, care să ne permită, cercetări mai amănunţite în jurul insulei.

   — Astfel căutarea nu e menită să dureze puţin, replică George gândurilor părintelui său.

   Farrow mai aşteaptă două ore, până să se apropie de ţărm. Între timp, cea mai mare parte a bărcilor de pescuit se întorseseră acasă.

   Farrow ar fi vrut să descopere prin ochean un golf în care să se adăpostească, dar odată cu lăsarea întunericului, fireşte că acest lucru nu-l mai putea face.

   Coasta părea sălbatică şi fragmentată. Bărcile de pescuit dispăruseră în spatele unei limbi de pământ.

   De aceea Farrow îşi conduse Dox-ul spre vest, întrucât nu voia să se apropie prea mult de limba de pământ de unde putea fi văzut întâmplător. În spatele acestei porţiuni de pământ, s-au adăpostit cu siguranţă bărcile de pescuit gândea căpitanul.

   Întunericul căzu chiar în clipa când căpitanul a descoperit un mic golfuleţ, bun pentru planurile sale. Luna apărea de- abia pe la miezul nopţi şi chiar atât de mult nu intenţiona căpitanul să lase să treacă şi să nu se pună la un adăpost sigur. Dox-ul „pipăia" înaintarea sa. Marinarii din sala maşinilor îşi ţineau mâinile pregătite pe manivele, pentru a fi gata de intervenţie la comanda căpitanului şi-a putea manevra elicea în sens contrar.

   Farrow nu cunoştea fireşte adâncimea apelor de aici. Hărţile pe care le avea nu-i dădeau informaţii suficiente. Era însă de aşteptat ca să fie stânci răzleţe periculoase sau bariere de coralii, judecând după conformaţia general accidentată a coastei. Dacă acestea mai erau mascate şi de apă, atunci puteau fi cu atât mai periculoase, putând deveni chiar fatale, în anumite împrejurări, Dox-ului.

   Farrow măsură adâncimea apei la mal şi stabili că submarinul se poate scufunda în voie la zece metri şi încă mai rămânea o distanţă mare până la fundul apei. George vru să meargă la proră pentru a vedea prin fereastra încasabilă, construită de inginerul Hagen şi de acolo să privească înaintea sa. Farrow îl opri însă, conştient că fără a pune în funcţiune puternicul reflector montat la bord, cu greu ar fi putut distinge ceva, iar s-o facă, ar fi fost periculos întrucât lumina reflectorului i-ar fi putut trăda uşor.

   Submarinul se apropie tot mai mult de insulă, fără a întâmpina piedici. În cele din urmă dădu comanda de oprire. Se găsea într-un golf micuţ, care-i oferea însă un adăpost suficient. La bord a început, fireşte, agitaţia dar totuşi silenţioasă. Câţiva marinari începură să monteze o mică barcă de aluminiu a căror componente fură aduse din magazia Dox-ului. Ceilalţi începură să sondeze apa din jur, pentru ca la lumina zilei, a doua zi, dacă vor fi siliţi de împrejurări să se scufunde, s-o poată face fără grijă.

   Farrow postă santinele la provă pentru pază care trebuia să de-a alarma în caz de pericol.

   După părerea căpitanului golful era într-un loc foarte bun şi convenabil. Iar adâncimea era potrivită, fundul mării era tare, format din pietre, nefiind astfel pericol de împotmolire.

   — Până aici am avut noroc! Să sperăm că şi pe viitor vom avea parte de el. Vom face o echipă de avangardă, la care vor lua parte doctorul Bertram şi Petre, în afară de mine şi George, pentru a cerceta terenul.

   Trebuie localizate colibele de pescari. Apoi ne vom da seama dacă golful în care ne aflăm noi acum este vizitat sau nu. Va trebui poate să ne croim o cărare nouă, în caz că cele existente sunt folosite prea des, apoi vom lua numai pistoalele, armele grele le lăsăm aici, căci ne-ar reduce mobilitatea. Atenţie George cum manevrezi lampa de buzunar. Fă uz de ea cât mai puţin cu putinţă.

   Barca e lansată la apă deja, să pornim, încheie căpitanul.

   Cei patru camarazi urcară repede-n barca de aluminiu şi Petre trecu la vâsle. Uriaşul îndreaptă barca de aluminiu spre malul care avea o lăţime de vreo cincizeci de metri, plaja fiind presărată cu nisip fin şi-o mulţime nesfârşită de muşchi şi alge.

   Mai încolo, începea pădurea care părea foarte deasă şi- acum George, după ce examină liziera de unde începea această vegetaţie luxuriantă, zise:

   — Dacă Fields şi-a încredinţat mesajul mării tocmai aici unde am acostat noi acuma, atunci se chemă cam avut într- adevăr noroc.

   — Nu zi hop până nu treci puntea, George, dacă nu vrei să fi dezamăgit, îi mai potoli elanul tatăl său.

   Ochii camarazilor se obişnuiseră între timp cu întunericul. Încetul cu încetul se mişcau înainte, nisipul alb al plajei reflectând puţin lumina stelelor, cerul fiind spuzit de ele. La marginea pădurii însă se făcu întuneric beznă, astfel încât căpitanul hotărî:

   — Nu vom mai putea înainta fără lumina lămpilor noastre de buzunar. Aveţi însă grijă să acoperiţi lentilele cu mâna, pentru a nu face mai multă lumină decât e strict necesar. Să sperăm că dăm peste o potecă pe care putem merge. Patru dâre subţiri de lumină filtrată printre degete, lunecau peste trunchiurile şi frunzele copacilor apropiaţi până ce reuşiră în sfârşit să găsească o spărtură în desiş.

   Era evident că pe aici îşi croise o fiinţă drum şi nu de mult fiind că crengile erau încă verzi iar frunzele nu se ofiliseră. Chiar la lumina fantomatică a lanternelor, camarazii putură stabili măcar atâta lucru.

   — În spatele tufişurilor se deschide o potecă, anunţă George.

   — Cred că duce exact la satul de pescari, ţinând cont după direcţie spuse Farrow.

   — Greu de crezut că un bandit ar putea ţine prizonieri într-un astfel de sat de pescari, zise Petre.

   — Dacă aparenţele nu înşală, plaja asta e vizitată destul de des de către locuitorii satului şi-a făcut cunoscută părerea doctorul.

   Poate că dac-am căuta mai cu atenţie am da de plasele de pescuit.

   — Dacă această potecă duce într-adevăr la satul de pescari, atunci Dox-ul nostru nu mai este atât de sigur în adăpostul lui şi s-ar impune să-i căutăm o ascunzătoare mai potrivită, spuse îngrijorat căpitanul.

   — Cred că golful nostru e cu precădere foarte bogat în peşti, puse doctorul jar peste foc.

   George se strecură, pe potecă, examinând cu atenţie totul în jur. Mai întâi constată că aceasta e destul de îngustă şi de neîngrijită, ceea ce contraziceau afirmaţiile anterioare, cum că ar fi fost folosită de pescari. Dac-ar fi fost aşa, ar fi arătat cu mult mai îngrijită şi-n orice caz ar fi fost mai lată.

   Gândurile lui George zburară din nou la Fields. Să fi lucrat englezul undeva aici pe plajă? Dacă ar fi aruncat carapacea de Nautilus din zona asta în mare, atunci asta ar concorda bine cu direcţia în care a fost găsită, ţinând cont şi de curenţi marini.

   Poteca ducea într-adevăr vreo sută de metri în direcţia satului de pescari, dar după aceea făcea o cotitură în unghi drept schimbându-şi direcţia, spre lanţul muntos din interiorul insulei.

   George se opri, aşteptând până ce tatăl său, care-i călca

pe urme, îl ajunse şi-i şopti:

   — Nu ţi se pare, tată, că poteca arată de parc-ar fi folosită doar de un singur om?

   Crengile sunt rupte în direcţia golfului nostru, dar şi în direcţia contrară. Petre care examinase cu atenţie pământul, zise:

   — Aici au stat de curând doi oameni. Unul avea un picior mare pe când celălalt unul mic, călcătura parcă-i de copil.

   George se grăbi să lumineze şi el cu ajutorul lămpii sale pământul de pe potecă, în locul arătat de Petre.

   Omul cu piciorul mare a călcat în urma celui cu piciorul mic după cum arata urmele. Căpitanul, care căutase în altă parte a potecii, veni şi el cu o explicaţie:

   — Aici la mine ambele urme, o iau în ambele direcţii. Omul cu picioruţ mic s-a-ndreptat mai întâi spre mare, după care s-a înapoiat. După aceea omul cu piciorul mare a repetat acelaşi parcurs.

   George se gândi puţin după care spuse:

   — Dacă ar fi fost într-adevăr Fields, lucrurile s-ar fi petrecut poate aşa: Fields s-a strecurat spre golf, pentru a-şi putea pune mesajul în carapacea de Nautilus şi a-l încredinţa mării. Omul care-l păzea a prins de veste, a alergat după el, l-a găsit şi l-a obligat să se întoarcă.

   Doctorul Bertram care ascultase numai, luminând la rândul lui terenul zise:

   — Lucrurile s-ar fi putut petrece şi aşa. Piciorul mic s-a înfipt adânc în pământ, ca şi cum s-ar fi opus intenţiei de-a merge înapoi. Aici, iată, a făcut o săritură, de parcă ar fi fost împins din spate.

   George era convins că dăduse de urmele lui Fields.

CĂUTĂRI ANEVOIOASE

   GEORGE O PORNI cu elan pe potecă înainte. Se feri să păşească peste crengi uscate, pentru a nu face zgomot şi a se trăda astfel. Pe parcurs nu se putu abţine să nu se gândească la Fields şi la fiica sa şi la cel care-i ţinea prizonieri. Putea să fie vorba de-un singur bandit, sau de-o mica bandă, care trăia tocmai din sumele de răscumpărare primite de la turişti răpiţi.

   Când din întâmplare unul din cei patru camarazi călcă totuşi pe o creangă uscată, trosnetul îi făcea să încremenească preţ de câteva minute, înainte de a-şi relua drumul. După o jumătate de oră de mers, pădurea începu să se rărească, drumul începu să urce şi-ncepură să apară stânci răzleţe care le presărau calea.

   Insula Fernando Poo care aparţine Guineei Spaniole, este foarte muntoasă şi departe tronează masivul cu vârful Santa Isabel, cea mai înaltă culme a insulei. Odată, doctorul Bertram se opri pentru a spune:

   — Dacă mergem tot aşa şi urcăm mereu, va fi greu să dăm de ascunzătoarea omului care-l ţine pe Fields prizonier. Terenul oferă foarte multe posibilităţi de mascare.

   Căpitanul nu putu decât să fie de acord cu spusele doctorului şi se temea chiar că, dacă urmele încetează, atunci cu atât mai greu le va fi sus, în terenul stâncos, să le descopere iarăşi; vor trebui să se bazeze pe instinct şi noroc doar.

   — Poate că vom descoperi o lumină sau un foc oarecare al aşezării respective şi astfel ne vom putea orienta, îi consolă George.

   — Dacă căutările noastre vor reclama mai mult timp decât e necesar, sau am gândit noi înşine că este necesar, va trebui să-i înştiinţăm pe cei rămaşi pe Dox, le reaminti Farrow.

   — Unul dintre noi va trebui să meargă să le dea de ştire, în timp ce, ceilalţi or să-l aştepte, găsi George o soluţie.

   Căpitanul a fost de părere să-şi reia marşul şi asta şi

făcură. Plantele şi copaci se răriseră considerabil, urma pe care o luaseră camarazi, de-abia se mai distingea. În cele din urmă George se opri şi spuse:

   — Am ajuns la capăt! Nici o urmă nu se mai poate distinge. Doar n-o să mergem de-acum la întâmplare?

   — Dacă mai urcam puţin cu siguranţă că pădurea se termina de tot. Poate vom avea de-acolo ceva mai bună perspectivă asupra întregi regiuni, interveni doctorul Bertram.

   George păşi resemnat mai departe. După o bucată de vreme, se opri şi arată spre o bucată de pământ aflată la poalele unui copac uriaş şi zise:

   — Suntem pe drumul cel bun, uitaţi-vă din nou au apărut urme. Urcăm mai departe. După aproximativ un kilometru copacii se terminară şi dintre tufişuri apărură doar câţiva puteţi. Înaintea sa însă se înălţa un drum de stâncă de vreo două sute de metri. După acest urcuş, la câţiva kilometri depărtare se ridica piscul Santa Isabel. Acesta era deplin luminat de astrul nopţi, în timp ce camarazii se aflau încă în întuneric. Era un tablou fascinant, pe care camarazii, membri ai echipajului Dox, îl gustară din plin. În cele din urmă căpitanul spuse:

   — Chiar dacă peisajul care se desfăşoară înaintea noastră este feeric, o veşnicie tot n-o să putem sta aici, trebuie să chibzuim ce vom face pe viitor. Acum consider necesar ca unul dintre voi să facă cale întoarsă, pentru a-i da de ştire lui Rindow. Ei, ce părere aveţi, tragem la sorţi! În mod curios doctorul Bertram se oferi singur să duca mesajul celor de pe submarin. El spuse că se putea bizui din nou pe picioarele sale, aşa că puteau să-i încredinţeze misiunea asta. Dacă ceilalţi trei se vor întâlni cu locuitorii acestei insule, se vor putea înţelege în franceză sau spaniolă astfel încât prezenţa lui nu mai era necesară. Întreabă numai în legătură cu-n semnal, la care ar putea conveni, dacă s-ar impune ca Rindow să intervină cu alţi camarazii în ajutor. Farrow îi răspunse să ia de pe bord un pistol cu rachete luminoase şi să-i spună primului ofiţer Rindow, că la semnalul unei rachete luminoase de culoare roşie să intervină neapărat în ajutorul căpitanului, în fruntea unui comando de zece oameni. Ca să nu piardă urma căpitanul va face semne cu creta, pentru a-i uşura urmărirea. După un scurt rămas bun, doctorul dispăru pentru a face drumul înapoi, drum pe care-l parcurseră până aici împreună.

   —  Poate că n-ar fi stricat ca Petre să-l însoţească pe doctor. Atunci ar fi mai sigur doctorul pe drumul de întoarcere. Până la înapoierea celor doi, noi am mai fi zăbovit prin preajmă făcând cercetări.

   — Domnul doctor, va reuşi şi singur s-o scoată la capăt încearcă George să înăbuşe teama crescândă a tatălui său în privinţa sorţii doctorului Bertram. Căpitanul nu era hotărât să-şi continue marşul. Din timp în timp se oprea pentru a marca cu creta albă, drumul pe care o apucaseră. George o luase înainte ca de obicei în asemenea împrejurări. Se uita în toate părţile întrucât spera să poată vedea pe undeva vreo lumină care să-i trădeze o aşezare omenească. Drumul a devenit din ce în ce mai greu, pentru că aici urca, aici cobora, bolovani de toate mărimile le barau calea, sforţările pe care le făceau pentru a doborî toate piedicile deveneau din ce în e mai mari. Prăpăstii mai mici sau mai mari li se iveau în cale şi trebuiau ocolite, pentru aşi continua drumul. Cea de-a cincea avea o adâncime de douăzeci de metri şi o lăţime de treizeci de metri.

   Deodată George se aruncă într-o parte şi scoase un strigăt de avertisment. Tocmai pe când urca o pantă, de undeva de deasupra lor, se prăvăli un bloc mare de stâncă, punând în mişcare o grămadă de pietre şi pietricele mai mari sau mai mici.

   Căpitanul şi Petre săriră de-ndată-ntr-o parte, imediat ce au fost avertizaţi şi au devenit conştienţi de pericol. Chiar pe lângă ei un bolovan uriaş trecu şi se prăbuşi în fundul unei gropi.

   George aşteaptă puţin înainte de-a-şi relua urcuşul. După ce mai urcă puţin avu senzaţia c-a dat peste o frânghie, sau ceva asemănător.

   Imediat după aceea se desprinse un al doilea bloc mare de stâncă şi, cu-n zgomot asurzitor, se rostogoli pe lângă ei, în adâncime.

   Acum lui George îi deveni foarte clar că desprinderea bolovanilor nu era de loc rodul unei întâmplării, ci urmare a unui plan deliberat, prin care cei ce-l gândiseră doriseră să fie avertizaţi, în cazul unor intruşi.

  Şi căderea celui de al doilea bolovan n-avusese nici un fel de urmări asupra celor trei călători nepoftiţi, care reuşiră să-l evite la timp. Rămaseră în nemişcare până ce se domoli larma făcută de căderea pietrelor.

  — Dacă cineva se află prin apropiere, să ştiţi că ne-am dat de gol, spuse căpitanul rece şi se apropie de fiul său. George le împărtăşi şi celorlalţi că bolovanii fuseseră legaţi cu frânghii. Prima frânghie n-o simţise în nici un fel, dar cea de-a doua o simţise când a atins-o cu piciorul stâng.

  Căpitanul le propuse mai întâi să caute acoperire în speranţa că, dacă cei ce puseseră capcanele vor veni să vadă ce s-a întâmplat şi, nevăzând pe nimeni, să tragă concluzia că poate vreun animal, din greşeală a declanşat alarma.

  Farrow, George şi Petre, îşi dădură drumul repede şi fără zgomot în rigola transversală, cea mai apropiată, după care ieşiră pe partea opusă a acesteia la suprafaţa şi se adăpostiră repede în spatele unor blocuri mari de granit, pe care le remarcaseră în apropiere.

  De-abia reuşiră să se adăpostească că, de undeva de sus, pe înălţime, scapără o lumină, care se făcu tot mai mare.

  Camarazii distinseră o făclie, care cobora spre ei, legată cu o frânghie. Lumina flăcării era destul de mare pentru a lumina ambele capete ale crăpăturii din stâncă.

  Timp de câteva secunde camarazii putură recunoaşte la marginea înălţimii un chip bărbos apoi, pe măsură ce facla cobora, întunericul se înstăpâni peste tot.

  Cei trei auziră, ceva ca un mormăit de nemulţumire. Probabil bărbosul era dezamăgit că nu reuşise să descopere la lumina făcliei sale primitive nimic din ce sperase.

  Omul nu mai făcu o noua încercare şi nici nu încercă să ridice în sus facla improvizată care arse până-şi epuiză combustibilul.

  George şopti acum celorlalţi care aşteptau cu sufletul la gura un nou semnal de sus:

   — Să ştiţi că stă încă la pândă. Va trebui să aşteptăm până în zori.

   — Chiar atât de mult nu cred că va trebui să aşteptam, zise căpitanul, am putea fi astfel descoperiţi, în cele din urmă şi aici.

   — N-am putea ocoli pe undeva rigola asta, domnule căpitan, întreabă Petre. Nu cred că e prea lungă.

   — Am putea încerca, dragă Petre, dar mult mai sigur ar fi dacă ne-am putea întoarce cumva ca să-l aşteptam pe doctor. De n-o vom face, am putea fi descoperiţi dacă doctorul ar păţi ceva ca şi noi.

   — Doctorul nu va fi descoperit în orice caz, mai ales că nu va căuta urmele făcute cu creta cu ajutorul lămpii de buzunar.

   Întocmai ca şi indienii cei trei camarazi se retraseră şi nu mai cutezară să se ridice de jos. Căpitanul le propuse:

   — Poate ar fi mai bine să rămânem aici, unde avem destulă acoperire şi să-l aşteptăm pe doctor.

   Camarazii îşi căutară locurile cele mai bune, pentru a sta cât mai comozi.

   Deodată o lumina orbitoare mătură defileul în care se adăpostiseră, în lung şi lat.

   — Bănuiesc că au o lampă cu acetilenă, le şopti căpitanul. Cred c-avem de-a face cu o mică banda înarmată cu cele mai noi cuceriri ele tehnici.

   — Să sperăm că nu l-au observat pe doctor când s-a întors.

   — Cine are asemenea mijloace, posedă şi arme pe măsură, spuse Petre.

   Minute-n şir se plimbă lumina încoace şi încolo, dar camarazii se-ascunseseră bine. În cele din urmă reflectorul se stinse.

   Deodată o piatră se desprinse şi căzu cu zgomot în adânc. Cei trei, auziră clar cum o fiinţă, om sau animal, lunecă în jos, după care încercă exact pe partea unde stăteau camarazi să urce panta, în sens invers.

   Petre se pregăti să-l înşface pe intrus înainte ca acesta să-şi dea seama ce se întâmplă cu el.

   Din nou un fulger de lumină spintecă defileul şi-ncepu să

caute pe marginea zgrunţuroasă a acestuia.

   — Doctore, strigă căpitanul încetişor, suntem aici. Petre te-ar fi înşfăcat de-ndată, dacă n-ai fi aprins lampa de buzunar.

   — Mii de draci, dar ce-a fost lumina aia care se plimba pe deasupra defileului? îşi înăbuşi doctorul o înjurătură.

   Căpitanul îi povesti laconic, evenimentele care se petrecură după plecarea acestuia.

   — Să-l înştiinţez pe Rindow să vină încoace, aşa cum am convenit, cu o rachetă roşie, întreabă acesta.

   — Asta în nici un caz. Şi-ar da seama imediat că nu suntem străini şi rătăciţi, cum poate cred acum, ci suntem cu-adevărat aici pentru eliberarea prizonierilor, replică căpitanul.

   — Iată că din nou s-aprinde reflectorul! Dar neîncrezători mai sunt oameni ăştia, oftă cu năduf, doctorul.

   — Dar nu prea deştepţi! Cu asta îşi trădează nervii, făcu George pe împăciuitorul.

   Căpitanul a fost de acord cu remarca fiului său şi le propuse să-ncerce să se caţere, pe pantă în sus, doi pe dreapta şi doi pe stânga.

   — Poate reuşim astfel să-nconjurăm rigola asta, fără a fi observaţi.

   — Mai degrabă cred, că spre dreapta defileul ăsta continuă până la ţărmul mării, mai bine am lua-o toţi spre stânga, a fost de părere Bertram.

   Căpitanul consimţi. Drumul era însă foarte anevoios întrucât panta era greu de urcat şi pietrele alunecoase. După ce se opriră puţin să respire, doctorul le şopti:

   — Nu-i aşa de uşor să te caţeri ca o broască ţestoasă, dar noi suntem obişnuiţi cu toate greutăţile.

   O oră întreagă se mai chinuiră camarazii pe versantul înclinat, până ce Petre ajunse la capăt.

   Reflectorul nu mai fusese aprins a treia oară. După ce se mai odihniră puţin, căpitanul le spuse:

   — Cred că oameni din echipa de pază, cei cu reflectorul, au ajuns la concluzia că un animal a declanşat alarma.

   Să sperăm că se vor retrage în bârlogul lor. Aşadar putem îndrăzni să ne reluam marşul.

GEORGE LA ANANGHIE

   GEORGE AJUNSE PRIMUL la capătul de sus al rigolei. Nu se repezi însă să iasă întreg pe porţiunea netedă a terenului din faţă, ci-şi scoase mai întâi precaut capul afara. Străduindu-se să vadă dacă nu-l pândea de undeva vreo primejdie.

   Vârful muntelui Santa Isabel, străjuia încă maiestuos peisajul nocturn, luminat de lună, în faţa lui, dar de nicăieri nu răzbătea vreo lumină sau alt semn că prin apropiere s-ar putea afla oameni. În cele din urmă, tânărul trecu de-a binelea peste marginea văgăunii prăpăstioase de unde ieşise, dar rămase culcat până ce restul tovarăşilor ieşiră şi ei la suprafaţă. Întrucât nimeni nu observase ceva, ce să le dea de bănuit se ridicară de la pământ şi păşiră încet şi prudenţi mai departe.

   Curând ajunseră la rigola următoare, acolo unde fuseseră instalate capcanele de avertizare, cu bolovani.

   Doctorul Bertram era de părere că aceste cavităţi enorme făcute în stâncă, pe care le numeau cu termenul general de rigole, se puteau încă întinde mult spre stânga, înconjurând chiar masivul muntos din faţă.

   — Bandiţii au ştiut ei ce fac, când au instalat semnale de alarmă tocmai aici, zise Farrow. Clătinând din cap aprobator. Dar să mai încercăm odată să urcăm panta? În momentul următor George îşi striga tatăl, arătându-i ceva la marginea cavităţii pe care tocmai o străbătuseră. Când tatăl său se apropie tânărul îngenunchiat îi arătă un obiect înţepenit în stâncă:

   — Uite-o bară de fier bătută în stâncă tată! De ea atârnă încă o bucată din frânghie, până jos în despicătură. Cu siguranţă că ăsta-i drumul pe care l-au urmat bandiţii. Ce-ar fi să-l folosim şi noi?

   — Putem cuteza s-o facem! Dacă într-adevăr e drumul ales de ei, atunci nu trebuie să ne temem de capcane pentru că ar fi fost ei însăşi în pericol să cadă în ele. Dar fiindcă funia este trasă mult într-o parte e şi greu ca cineva

s-o descopere altfel decât întâmplător. George se asigură mai întâi că frânghia e destul de solidă pentru a-l ţine şi că bara era înfiptă cum trebuie în stâncă. Abia apoi se bălăngăni puţin deasupra prăpastiei, lăsându-se binişor în jos. Ceilalţi aveau consemnul să-l urmeze unul câte unul de- ndată ce el ar fi jos. Pentru a verifica asta, era suficient să se pipăie funia pentru a-şi da seama dacă mai e sau nu întinsă. Cu picioarele sondă terenul înaintea lui, dar nu dădu de nici o piedică. Coborâse deja vreo doisprezece metri, când reflectorul mătură din nou întreaga porţiune de teren ca şi mai înainte. Lumina ajungea de fapt până la marginea defileului unde erau ascunşi camarazii. Dar aceştia între timp îşi căutaseră o ascunzătoare. Cel puţin aşa credea George care se gândea acum mai mult la însoţitorii săi decât la el. Aşa se întâmplă că-şi pierdu brusc echilibrul şi se prăbuşi în adâncime. Îşi folosi toate cunoştinţele de jiu- jitsu şi de gimnastică pentru a-şi frâna prăbuşirea şi, deşi nu căzuse decât de la vreo patru metri înălţime, totuşi aterizarea a fost cât se poate de neplăcută, întrucât terenul era accidentat şi pietros. Înainte de-a se putea ridica, auzi paşi grăbiţi apropiindu-se. Şi frânturi de conversaţie în limba spaniola, George se ridică anevoios de jos, pipăindu-şi cucuiul de toată frumuseţea pe care l-a primit în căzătură. Se simţea destul de buimăcit şi-aşa se explică de ce n-a putut opune nici o rezistenţă când mâini zdravene îl înşfăcară simţi cum i se-nmoaie genunchii şi-şi pierdu cunoştinţa.

   Când George îşi reveni în fire, prima lui impresie îi fu dată de flăcările unui foc vesel care ardea într-o cavernă săpată în stâncă. În jurul focului văzu mai mulţi bărbaţi cu feţele bărboase şi având un aspect oarecum sălbatic şi neîngrijit. Nu-şi putuse pune ordine în gândire pentru a şti ce se petrece cu el. Capul îi zumzăia şi-l mai durea încă, în vreme ce o durere ascuţită o simţea în tâmpla dreaptă, în timp ce diferite imagini deformate i se perindau prin faţa ochilor săi ca printr-o ceaţă, până ce se decise să-şi coboare pleoapele. După câtva timp începu să priceapă ce vorbeau oameni, întrucât aceştia nu-şi dădură nici o osteneală să vorbească în şoaptă, se simţeau probabil destul de siguri pe ei. Discuţia se purta în spaniola, limbă care nu-i era străină, întrucât doctorul purtase de grijă să-l înveţe pe lângă limba maternă, engleza, franceza şi spaniola, limbile curente ale oricărui marinar care se respectă. Chiar şi italiana şi portugheza le înţelegea George, deşi nu le putea vorbi fluent, întrucât acestea (ultimele două) făceau parte tot din familiile limbilor romanice. Ce auzi acum George, îi uimi:

   — Păcat c-a căzut în cap şi-a trebuit să moară. Cu o injecţie în inimă poate c-ar fi fost salvat.

   — Puţinele medicamente pe care le aveam la noi, de-abia ne ajung nouă, când e cazul.

   — Totuşi, cred că tatăl ar fi plătit un preţ bun de răscumpărare pentru fiul sau.

   George deschise precaut ochii, numai pe jumătate însă, cât să poată cuprinde cu privirea încăperea, sau mai bine zis văgăuna, unde se purta dialogul. Durerile de cap îl părăsiră pe moment. Ceva mai la o parte de ceilalţi, şedeau doi oameni care-şi ţineau pistoalele pregătite în mână. Aceştia îi păzeau pe căpitan, pe doctorul Bertram şi pe Petre uriaşul. Cei trei fuseseră legaţi cu mâinile la spate şi-acum priveau cu mare tristeţe în direcţia lui George, probabil presupuseră că tânărul era deja mort. După ce se convinse că nici unul dintre oamenii care stăteau la foc, nu priveau spre el. Îşi ridică puţin capul şi le dădu de veste camarazilor că trăieşte. În momentul următor se întinse din nou şi rămase nemişcat la pământ şi ţinu ochi mijiţi pentru a vedea ce se petrece în văgăuna. Cei trei cărora George le dăduse de veste astfel aproape că scoaseră un oftat de uşurare şi le trebui multă stăpânire de sine pentru a-şi veni în fire şi a părea ca şi mai-nainte. Trişti şi abătuţi. Acum tânărul remarcă, spre bucuria lui, că nu era legat nici la mâini, nici la picioare. Cu băgare de seamă întinse mâna până la buzunar şi constată, uimit, că încă mai avea pistolul la el. Bandiţii, crezându-l mort, nu-şi mai dăduseră nici măcar osteneala de a-l percheziţiona. Acum regreta chiar că nu fusese mai precaut şi să-şi fi luat şi brâul lui larg în care era loc suficient pentru o grenadă cu gaze, din acelea pe care doctorul Bertram împreună cu Hagen, inginerul Dox- ului şi prinţul Ghasna le fabricaseră. Granada conţinea o substanţă care putea ameţi total, pentru douăzeci şi patru de ore, pe oricine se afla în preajmă, fără a-i dăuna ulterior sănătăţii. Dac-ar fi avut la el o astfel de grenadă, s-ar fi ridicat deodată în picioare, ar fi aruncat-o în văgăună asta şi-ar fi zbughit-o afară. Evident că şi prizonierii ar fi căzut în leşin, dar asta n-ar fi avut de ce să le dăuneze prea mult. Între timp el ar fi lansat racheta roşie şi Rindow ar fi venit în fruntea marinarilor de pe Dox pentru a-i elibera şi a-i transporta pe vas pe toţi. Pe Fields şi pe fiica lui, nu-i putea descoperi în apropiere. Dar din vorbele unuia dintre bandiţii care părea să fie chiar capul bandei, află ceva mai mult.

   — Îi vom duce şi pe prizonieri ăştia noi alături de cei doi, în peştera de la mare. Acolo se vor putea mişca mai în voie, întrucât le vom tăia legăturile. Santinelele vor trebui să bage de seamă ca să nu încerce să scape. Dar ce facem cu tânărul? Cel ce luase cuvântul nu aşteptă de fapt nici un răspuns de la tovarăşi săi, ci continuă. Cred că mai bine ar fi să-l înmormântăm undeva, nu departe de aici. Îmi pare rău că a trebuit să cadă atât de nefericit. Duceţi-l în fundul peşterii sau, mai bine, duceţi-l afară! Doi dintre oameni se ridicară şi-l apucară pe George, unul de umeri şi celălalt de picioare şi-l duseră afară din peşteră. George căută să joace teatru cât mai bine. Lăsă să-i spânzure braţele şi-şi ţinu pe moment respiraţia. A fost depus la câţiva paşi mai încolo de intrarea în peşteră, pe pământul stâncos, apoi cei ce-l transportară s-au întors în peşteră.

   George continuă să facă pe mortul pentru a putea gândi în continuare la ce era mai înţelept să facă. În primejdie de moarte nu era nici el nici camarazii lui, nici măcar Fields şi fiica sa. Tot ce-i interesa pe aceşti oameni care se fereau de lumina zilei, nu era decât cum să câştige bani din răscumpărarea prizonierilor. În timp ce stătea încă nemişcat la pământ, văzu cum bandiţii, şase oameni, îi scot afară pe căpitan, doctor şi Petre şi îi duc de acolo. Acum George socotise bine, mai rămăsese un singur om în peşteră şi acesta era chiar conducătorul acestora. Tânărul continua să se gândească, să dea buzna oare în peşteră şi aşa înarmat cum era, să caute să-l surprindă pe şeful bandiţilor? Dacă l- ar lua ostatic, l-ar putea eventual schimba pe camarazi. Sau poate şi mai bine, să-ncerce să se strecoare până la submarin s-aducă ajutoare? Un plan era mai îndrăzneţ ca altul. Se hotărî pentru prima iniţiativă, aceea de-a-ncerca să-l ia prizonier pe şeful bandei. Tocmai când se voia să se ridice şi să-şi pună planul în aplicare, cei şase bandiţi care duseseră prizonierii afară din peşteră, se înapoiară mai repede decât crezuse el. Asta-i strică primul gând, dar avea şi ceva bun: ideea că peştera de lângă mare unde fuseseră duşi prizonierii nu putea fi prea departe de aici. Se gândea dacă n-ar putea ţine cu pistolul său în şah pe cei şapte bandiţi, în clipa când vor ieşi, din peşteră; când se uită mai bine observă că numai patru din ei se întoarseră, în timp ce doi dintre ei rămaseră afară. George zăcea cu capul îndreptat spre peşteră; cei doi bandiţi rămaşi afară se- ndepărtară. Cât de mult, nu-şi putea da seama întrucât afară era încă foarte întuneric. Încearcă să se târască cât putu de încet spre intrarea în peşteră şi până la urmă reuşi atât de bine încât acum putea urmări întregul spaţiu din jurul focului care ardea cu flăcări molcome. Dacă unul din bandiţi care se afta înăuntru ar fi ieşit pe neaşteptate afară, ar fi putut crede că mortul a fost depus foarte aproape de intrarea în peşteră şi atâta tot. În jurul focului stăteau cei cinci bandiţi rămaşi şi fumau în tăcere. În cele din urmă unu! din ei se ridică, căscând.

   — Fernando trebuie să-l schimb pe Lopez, în zori. M-aş cam duce acum să mă-ntind puţin. Şi cel căruia i se adresase, în care George bănuise pe şeful bandiţilor, se ridică acum şi zise:

   — Ai dreptate Pedro, e târziu. Putem fi mulţumiţi cu munca noastră pe ziua de azi. Am făcut o captură bună. Căpitanul cu siguranţă că nu-i un om sărac. Mâine vom discuta preţul răscumpărării, acum merg la culcare. Şi cu acestea zise, se-ndreaptă spre ieşire, ceea ce-l făcu pe George să se tragă repede înapoi şi să rămână cam în poziţia şi la distanţa la care-l lăsaseră cei doi înainte.

   Şeful bandiţilor, se uită în stânga şi-n dreapta şi văzând pe George, se opri un moment murmurând:

   — Păcat! Dacă ar fi trăit ne-ar fi adus şi ăsta un bun preţ de răscumpărare. Lui George îi veni să sară repede în picioare şi să-l prindă. Deci asta îi era mila, mila pentru buzunarul lui, nu pentru un tânăr care îşi pierduse viaţa. Banditul îşi continuă drumul cu paşi şovăielnici, urmat îndeaproape de cei patru care mai zăboviseră un moment în urma lui. Nici unul dintre ei nu-l învredniciseră pe „mort" cu vreo privire. După ce paşii acestora nu se mai auziră, George se ridică binişor de jos. Uitându-se cu atenţie în jur, observă în diferite puncte luminiţe slabe. Acolo îşi găsiseră bandiţii adăposturile pentru dormit şi se pare că regiunea asta accidentată oferea cu generozitate astfel de locuri ori poate peşteri uşor adaptabile unui asemenea scop. Şeful vorbise de o peşteră la mare sau de pe mare, poate la ţărmul mării. Dacă acolo făceau de pază doar două sentinele, atunci le putea lua pe seama sa şi era sigur că va reuşi să-şi elibereze tovarăşi. În afară de asta, ar putea da cu racheta roşie semnalul convenit pentru înştiinţarea lui Rindow şi-a oamenilor de pe Dox. Sau poate ar fi preferat unei lupte cu bandiţi ăştia al căror număr nu-l cunoştea, să încerce evadarea pur şi simplu a lui Fields şi a fiicei sale. Oamenii care dispuneau de reflectoare atât de perfecţionate, erau înarmaţi şi cu cele mai moderne arme şi-o confruntare cu aceştia ar fi putut deveni destul de sângeroasă. George se strecură pe lângă peşteră, ferindu- se să facă cel mai mic zgomot, dar se convinse repede că nici un bandit nu mai era acolo, dar focul mai ardea încă. Zadarnic se uită cu toată atenţia spre mare pentru a descoperi acolo vreo luminiţă care să-i trădeze locul în care au fost duşi prizonierii. Îl credea pe conducătorul bandiţilor drept un excelent organizator şi, deşi iniţial bănuise că acesta pusese destule capcane pentru a asigura peştera în care-şi ţinuse prizonierii, până acum nu dăduse de nici una. Întrucât defileul cotea brusc, tânărul se uită cu atenţie înainte de a îndrăzni să facă prima mişcare, pe după colţ. Înaintea sa, în depărtare, distinse totuşi o luminiţa slabă. Acolo deci trebuia să se afle peştera cu pricina, întrucât mai departe valurile mării scânteiau în bătaia razelor luni. Defileul pe care pornise se termina deci chiar la malul mării.

Începu să se gândească la un plan fezabil, când mergând înainte, se poticni de nişte pietre aşezate-n calea sa, care prinseră a se rostogoli. Încă nu-şi putu da seama dacă era o pură întâmplare sau natura aşezase aceste pietre atât de artistic în calea sa, încât să se lovească de ele sau era numai o capcană rafinată a bandiţilor. Fără a mai sta pe gânduri, sări sprinten înainte, pentru a depăşi jocul periculos, când, undeva, nu prea departe de el, zări o siluetă în faţa sa. Acesta ieşise dintr-o peşteră şi părea să fie una din sentinele. Paznicul îşi încordă toată atenţia, privi în toate părţile dar nu-l putu descoperi pe George care se apropia acum pe nesimţite de el. Acum la lumina lunii, putea desluşi până şi trăsăturile feţei banditului, care ţinea în mână o lampă de buzunar. George se apropiase între timp tot mai mult şi-acum se întâmplă ceva neaşteptat. Sentinela se-ntoarse brusc şi îşi îndreaptă fascicolul luminos al lămpii sale drept în faţa lui. Surpriza îl paralizase pe moment şi râmase cu braţele desfăcute, cu pistolul încă în mâna stângă, incapabil de-a mai schiţa un gest. Nici nu se gândea măcar să se apere, de cum să mai atace. George s- aştepta în tot momentul ca omul să tragă asupra lui. Poziţia i-o ghicea din locul de unde venea lumina, de văzut însă nul vedea, orbit fiind de fascicolul luminos. În loc de- mpuşcătură, omul se porni să strige din toţi rărunchi. Un ţipăt de spaimă şi de surprindere. Omului îi lunecă până şi lampa din mână. Care însă nu se stinse. La lumina acesteia văzu tânărul cum banditul făcu cale-ntoarsă şi-o rupse la fugă din toate puterile. George râmase atât de surprins încât uită să se mai mişte. Ce l-o fi făcut pe bandit să se sperie atât de tare? Era pe punctul de-aş relua drumul, când apăru o a doua siluetă din peşteră care se apropie, se apleacă şi luă lampa de buzunar căzută. Apoi începu să lumineze în toate părţile până ce fascicolul luminos nimeri a doua oara faţa lui George. Pentru a doua oară izbucni un strigăt de spaimă însă şi mai puternic decât primul. A doua siluetă scapă şi ea lanterna la pământ a cărei lentilă se sparse şi lumina se stinse. Şi cel de ai doilea om dispăru în aceiaşi direcţie pe care a luat-o primul.

George nu bănuia nici acum motivul spaimei celor doi.

Merse până la intrarea în peşteră şi privi în lumina focului care mai ardea. Cineva tocmai îl aţâţa. Să mai fi rămas o a treia sentinelă la foc?

  Cu mâna încleştată pe armă, tânărul intră în peşteră. Din poziţia unde stătea nu-l putu recunoaşte pe omul de lângă foc, întrucât stătea cu spatele. Când silueta se dădu puţin deoparte, raza de lumină căzu asupra lui George.

  Concomitent acesta îşi dădu seama că-n faţa lui avea o fiinţă de sex feminin care se porni să ţipe, de-ndată ce privirea-i căzu asupra tânărului. Alte strigăte se porniră, dar acum George privea la feţele camarazilor săi, precum şi-ale unui străin care se găsea printre aceştia. Fata stătea încă ţintuită acolo, tremurând din toate mădularele.

  — Dar acesta este George! strigă în aceeaşi clipă Căpitanul. Ce spaimă ne-ai mai tras!

  — Dar ce aveţi toţi cu mine? Celelalte două sentinele au rupt-o la fugă de-ndată ce m-au văzut, de parcă aş fi fost o fantoma, întreabă George.

  — Fantomă este chiar cuvântul potrivit, râse căpitanul. Păi chiar şi aşa arăţi! De speriat, nu alta! Chipul tău este toi mânjit cu sânge!

  — Apa spală totul, îl consolă sec George. Dar mai întâi mă bucur ca trăiesc.

  — Noi chiar mai mult decât tine, îl asigură Petre.

  — Care aveţi o oglindă de buzunar cu voi, întreabă George. Doctorul scoase o oglindă pe care i-o înmână acum lui George. Dacă era unul care nu uită nici o ustensilă folositoare omului şi care era prevăzător şi chibzuit în toate, apoi acesta era chiar doctorul Bertram care era opus savantului distrat care-şi caută ochelari în timp ce aceştia îi tronează pe nas. George se privi în oglindă.

  — Acum pot să-mi explic panica celor două sentinele, zise el. M-au luat drept spirit care tocmai s-a întors din lumea cealaltă. Dar asta nu poate decât să-mi convină, acum avem cea mai bună ocazie de a pleca de aici, atât timp cât gărzile sunt tot înspăimântate.

  — Sunteţi fiul căpitanului Farrow? întreabă străinul. Numele meu este John Fields şi asta-i fiica mea Florence. Domnul căpitan mi-a povestit despre aventurile care vă plac

atât de mult.

   — Putem relua discuţia asta mai târziu, acum trebuie să plecam cât mai repede de aici.

   — Ambele sentinele au fugit spre mare, tată! Oare n-ar trebui să-i urmărim? Sau să ne întoarcem în peştera bandiţilor? Din păcate n-avem alte arme în afara de pistolul meu.

   — N-aş vrea să las armele noastre în mâinile lui Fernando. Pe de altă parte ne-a luat, portofele, acte, arme, tot ce-aveam la noi.

   — Mie mi-a luat toate obiectele de valoare iar fiicei mele toate bijuteriile pe care le avea asupra sa, împreună cu toate suvenirurile de la mama sa, acum răposată.

   — Atunci trebuie neapărat să le mai facem o vizită bandiţilor, în ascunzătoarea lor.

   — Poate că şi Fernando e la fel de superstiţios ca şi camarazi sat. Voi intra primul în bârlogul bandiţilor.

   George îşi duse gândul la îndeplinire, ieşi afară din peşteră, urmat de camarazii săi de pe Dox şi prizonierii pe care urmărea să-i salveze, Fields şi fiica sa.

   Petre încheia micul convoi care se deplasa fără a face mult zgomot.

   Uimitor era numai faptul că strigătele de spaimă ale sentinelelor nu i-au alarmat pe ceilalţi, dar se vede treabă că aceştia aveau un somn adânc, sănătos şi-n plus se bazau în totalitate pe competenţa paznicilor pe care-i lăsaseră.

   Sentinelele care-o rupseră la fugă, cine ştie pe unde stăteau ascunse, nedorindu-şi altceva decât să uite coşmarul prin care trecuseră şi să fie cât mai bine protejaţi de spiritul sau fantoma care bântuie pe insulă.

FLORENCE DISPARE

   DUPĂ CE GEORGE DEPĂŞI din nou cotitura pe care-o făcea defileul, de-abia zări pâlpâind luminiţa din peştera. Dar departe în urmă erau cercuri mari de lumină, bandiţii deci nu mai dormeau, ei fuseseră alarmaţi de strigătele disperate ale gardienilor şi strigătele scoase de tânăra fată. Poate se vor speria şi aceştia dac-ar apărea din nou pe post de „fantomă". George se apropie de prima peşteră chiar dacă nu era aceasta domiciliul şefului bandei, nu era rău deloc dac-ar putea scoate din funcţiune şi alţi membri ai bandei. George se opri şi-i şopti tatălui său, care mergea foarte aproape în spatele lui:

   — Poate c-ar fi mai bine tată, dacă Petre ar lua-o înainte. Căpitanul n-avu nimic împotrivă şi-l lăsă pe Petre în faţă. Păşind încet şi uitându-se în jur cu atenţie, George intră în gangul de intrare în prima peşteră.

   Bandiţii se aranjaseră destul de comod aici şi-şi mobilaseră destul de civilizat locuinţa. Pe pereţi erau fixate scânduri de care atârnaseră diferite obiecte. Pe un culcuş din piei stătea chircit un om, ai cărui ochi se deschiseră mari, când îl văzu pe George. Aproape fără să vrea tânărul îşi dezveli buza de sus, dând la iveală şiragul dinţilor săi albi şi mai făcând un pas în faţă, întinse mâinile după cel care stătea încă jos, pe piei. Omul deschise gura pentru a ţipa. Asta însă trebuia împiedecat cu orice preţ. Parcurse impetuos cei câţiva metri care-i despărţeau şi-i aplică omului un croşeu sub bărbie de-l trimise imediat în lumea viselor. Repede-şi învârti privirea prin încăpere şi văzu pe unul din pereţi, atârnând de un cui, pistolul doctorului Bertram. Îl luă repede şi-i făcu semn lui Petre să-şi însuşească arma adormitului. Din păcate alte arme nu mai descoperiră.

   Repede George şi Petre părăsiră peştera şi se grăbiră spre alta. Dar aici îi aştepta deja gazda cu pistoalele pregătite în mâna. Dar când lumina lămpii de buzunar al acestuia căzu asupra feţei lui George, omul se sperie atât

de tare încât începu să se-mpleticească, dându-se înapoi. George sări într-o parte, pe când pentru Petre fu o treabă de câteva secunde de-al trimite şi pe acest al doilea bandit cu- o lovitură de pumn în bărbie, în aceiaşi ţară a visurilor, pe care deja o cerceta primul. În această a doua peşteră dădură de armele căpitanului şi de-asemenea şi acestui bandit i s-au luat armele. Doar pistolul lui Petre şi cuţitul său solid mai lipseau, dar acesta bănuia că armele sale sunt poate în „locuinţa" lui Fernando.

   În faţa camarazilor se mai aflau încă trei guri de peşteră. Când George păşi în prima din ele, se miră că o găsi goală. În aceeaşi clipă avu sentimentul unui pericol iminent. Că peştera era goală nu-i venea bine la socoteală. Dacă era locuită de gardienii care-şi părăsiră posturile, atunci n-ar fi lăsat lumina să ardă. Chiar aşa de risipitori cu petrolul folosit drept combustibil, nu credea să fie aceşti bandiţi, mai ales că nu era uşor lucru să fie aprovizionaţi. Concluziona că stăpânul peşterii auzise sau văzuse venind pe camarazi şi- acum ştersese putina, dispărând în întunericul nopţii. Întrucât această peşteră era cea mai bine mobilată dintre toate, era de bănuit că aici era sediul şefului bandei, adică a lui Fernando şi c-aici îşi vor găsi restul armelor, adică pistolul şi cuţitul lui Petre şi pistolul cu rachetă roşie a doctorului Bertram. Părăsiră repede peştera amândoi iar George îi raportă imediat tatălui său tot ce văzuseră şi faptul că-ntr-adevăr, îşi găsiseră aici şi restul armelor şi deci nu putea fi vorba decât de bârlogul şefului bandei.

   — Principalul este că ne-am recuperat toate armele! Şi acum nici Fernando nu ne mai poate reţine, chiar dacă-şi cheamă toţi oamenii rămaşi. Avem de-acum un singur ţel. Înapoi pe Dox-ul nostru!

   — Înainte camarazi, comandă căpitanul!

   Pentru Florence însă, pe care spaimele şi recluziunea îndelungată o slăbiseră îndeosebi, mental şi fizic, rigorile marşului de noapte erau cel mai greu de suportat. Mai ales partea cu căţăratul culmilor alunecoase şi pietroase, era un adevărat chin pentru ea, chiar dacă Petre o sprijinea tot timpul şi stătea în preajma ei şi chiar şi George o ajuta ocazional. În ciuda acestor greutăţi ajunseră cu toţi sus pe

culme, mai repede decât o visase căpitanul.

   Acum urma partea cu coborâtul, care dată fiind unghiul de înclinare mare, nu era nici aceasta o joacă. Aici dădură din nou peste pietroaiele uriaşe legate cu funia şi care erau menite s-o ia la vale, dacă nu erai atent şi te împiedecai de frânghie. Rostogolitul acestora era menit să fie auzit până la sediul bandiţilor, alarmându-i pe aceştia.

   Camarazii dădură mai întâi drumul bolovanilor în vale, pentru a nu fi periclitaţi la coborâre de bolovanii care s-ar fi desprins tocmai atunci. Apoi îşi dădură drumul, de fapt mai mult lunecară decât coborâră. La un moment dat Florence spuse şoptit, oftând din toţi rărunchi:

   — Nu mai pot! Lăsaţi-mă puţin să mă odihnesc sau, dacă nu, rămân în urmă. Farrow impuse de-ndată o pauză pentru a-şi trage cu toţi sufletele.

   — Aici suntem cu toţi oarecum în siguranţă, fu el de părere. Să ne aşezăm totuşi în dosul acestui bloc mare de stâncă ca nu cumva marele reflector al oamenilor lui Fernando să ne descopere. Se-ntinseră cu toţii pe jos, pentru se odihni după eforturile de până acum şi cele care mai urmau. Trecură câteva minute, după care într-adevăr reflectorul mai mătură încă o dată întreaga suprafaţă încolo şi încoace. Aşadar Fernando îşi adunase din nou oamenii. Oamenii care deserveau reflectorul puteau crede că prizonierii şi ajunseră deja în pădure, de aceea nu-i mai puteau detecta. Trei minute lungi dură explorarea nocturnă a fascicolului luminos, apoi lumina se stinse. Între timp luna se ridicase atât de sus încât în lumina pală a razelor sale făcea vizibil vârful muntelui Santa Isabel, departe în vale.

   — Putem pleca mai departe, Miss Fields? întreabă Farrow. Tânăra femeie încuviinţă.

   — Atunci să continuăm să ne târâm încă în umbra stâncilor, ordonă căpitanul. Florence Fields îşi trase cumpătul şi se ridică de jos. Încă două rigole de străbătut, dar nu aşa de prăpăstioase ca primele, fură şi ele în cele din urmă depăşite. De aici începea pădurea. Petre găsi repede poteca pe care veniseră mai înainte camarazii.

   — Cred că acum putem respira uşuraţi, spuse Farrow. Mai întâi va trebui să ajungem la barca noastră de aluminiu.

Domnule Fields, George, poţi să iei conducerea. Urmează- mă Miss Fields, după dumneata va veni Domnul Fields, apoi doctorul Bertram. Petre, tu închei coloana!

  În şirul hotărât de căpitan, camarazii şi prizonierii, păşiră mai departe pe cărarea îngustă. George îşi aprinse lanterna, pentru a descoperi eventualele piedici. După ce George depăşi cotitura cărărui, de unde aceasta ducea drept spre plajă, i se păru că aude în tufişuri un zgomot slab care nu părea să fie provocat de vreun animal. Se opri imediat şi proiectă fascicolul luminos al lanternei sale spre tufiş. Nu putu descoperi nimic şi de aceea îşi reluă drumul. Câteva secunde mai târziu, însă, o auzi pe Florence cum ţipă. Făcu cale-ntoarsă şi se ciocni de tatăl său care nu reacţionase chiar atât de prompt. În aceiaşi moment doctorul Bertram strigă:

  — Haideţi încoace, Miss Fields a fost răpită şi trasă în tufişuri. Fields care nu pricepu imediat despre ce este vorba, îi împiedică la început să reacţioneze imediat, astfel că se pierdură secunde preţioase. Vocea puternică a lui Petre se făcu auzită:

  — Lăsaţi-mă să trec repede înainte, domnule doctor. O să încerc să-i ajung din urmă. George ajunse ultimul la spărtura larga din tufiş prin care Florence fusese răpită chiar din mijlocul şirului. George nu se putu abţine de-a nu admira sângele rece al oamenilor lui Fernando, care au dat dovadă de-atâta cutezanţă dublată şi de eficienţă, în ducerea la îndeplinire a planului lor. Nici chiar el cu Petre împreună nu puteau înfăptui ceva mai bine! Camarazii fugiseră repede în desiş, dar fură repede nevoiţi să se oprească, întrucât pierduseră urma fetei răpite. Unde se ascundeau bandiţi? Fields era foarte agitat şi mai mult strică decât drese prin agitaţia lui, deoarece îi lipsea cu desăvârşire experienţa de aventura nocturnă pe care-o aveau ceilalţi.

  — N-o să mai găsim urmele în noaptea asta, tată, se opri resemnat George după puţin timp. Mai bine ne-am întoarce, pentru că Fernando şi oameni lui precis au dus-o pe Miss Fields înapoi în peştera de unde am eliberat-o. Dacă ajungem la marginea păduri poate tot mai reuşim să vedem ceva. Căpitanul a fost de acord şi camarazii se întoarseră pe cărare pentru a ajunge cât mai repede la liziera pădurii. Petre însă nu mai putea fi ajuns, el o luase mult înainte. Aproape pierzându-şi respiraţia George ajunse la marginea platoului stâncos şi se puse-ndată la adăpostul unuia din copaci. Platoul pe care urma să-l străbată Fernando şi oameni lui era scăldat-n lumina razelor de lună. Aşteptară o buna bucată de vreme. Dar bandiţi cu Florence nu apărură nicăieri.

   — Dacă bandiţii cunosc cumva un alt drum mai scurt pe care s-o fi apucat! Ne-am putea da seama după cum e de întinsă funia, pe care din rigolele astea au luat-o spuse George.

   — Atunci să-ncercăm în stânga noastră, hotărî căpitanul. Fiul său o şi luase-n direcţia convenită, ascunzându-se necontenit în umbra arborilor de tot felul, presăraţi în drum. Din timp în timp se oprea şi pândea. Nimic însă.

   — Chiar aşa fără să facă un zgomot n-au putut străbate pădurea asta. O aveau doar cu ei pe Miss Fields şi e de presupus că doar s-a opus mersului, nu-i aşa, tată? După un sfert de ceas de mers atinseră liziera din stânga a pădurii. De aici începea din nou drumul muntos, care ducea spre vest, în munţii. George bănui ca bandiţi urmaseră tocmai acest drum.

   — Dacă Fernando şi oameni săi ne-au luat-o cu mult înainte, ce-i de făcut atunci, întreabă mai mult sau mai puţin retoric George, dar tatăl său nu-i dădu nici un răspuns. Tânărul o luase-ncetişor pe marginea unui drumeag care ducea-nspre munţi. Foarte des se-ntorcea şi privea în urmă. În cele din urmă găsi un imens bloc de piatră care-i oferea un adăpost excelent. Se aşeză acolo şi aşteaptă. Cu cât se scurgea timpul mai mult, cu-atât devenea mai neliniştit. Să fi trecut oamenii lui Fernando deja pe drumul ăsta? În acest caz ar fi trebuit ca Petre, care pornise imediat în urmărirea lor să fi fost deja aici. Căpitanul care-şi însoţise fiul pân-aici, fu de părere:

   — Rămâi tu mai departe aici George. Eu o să mă uit puţin pe unde au rămas tovarăşii noştri, zicând astea, Farrow se ridică şi dispăru în întuneric.

   Deodată tânărul auzi un zgomot care se asemăna cu desprinderea unei pietre. Prevăzător îşi trase atât de mult capul înapoi, că numai ochii şi fruntea i se mai iţeau de după stâncă. Ce avea să facă dacă Fernando va apărea aici, nu ştia, va hotărî el pe moment. Şi iată că apăru într-adevăr. Patru oameni şi-o siluetă mică şi delicată. George răsuflă uşurat. Acum totul se reducea la cum o să-i surprindă şi cu câte şanse de izbândă. Fernando avea un mare avantaj asupra lui - o avea pe Florence prizonieră. Surpriza trebuia pregătita în aşa fel încât ei să nu mai aibă timpul necesar de a se ocupa de fată. Când bandiţii nu mai erau decât la vreo zece metri de el, lui George ăi veni o idee bună: voia să mai apară odată ca şi „fantomă" în faţa lor şi să-şi joace încă o dată rolul. Dacă printre bandiţi se găseau cele două sentinele care-i cunoscuseră „gustul" zăpăceala va fi atât de mare, încât va reuşi el s-o elibereze pe fata. George se pregăti, ridicându-se când Fernando şi oamenii săi mai făcură încă doi paşi apropiindu-se, desfăcându-şi ambele braţe astfel încât umbra proiectată să acopere întreg drumeagul. Umbra atinse pământul în faţa primului om. Acesta se opri uimit, scoase un ţipăt înăbuşit de surpriză. Atunci „Fantoma" apăru în toată lungimea ei de după blocul de stâncă, după care se ascunse. Impresia păru să fie covârşitoare, după felul cum îşi făcu apariţia mai întâi, capul, apoi umeri şi în sfârşit trupul. Aproape solemn ridică George mâna dreaptă întinsă spre ei. Unul din oamenii lui Fernando scoase un ţipăt de groază.

   — Mortul! Pe toţi sfinţii, mortul a apărut din nou! Repede fraţilor treaba pe aici nu-i a bună! ţipătul de groază îşi avu ecoul său. Ca nişte şoareci speriaţi se repeziră cu toţii înapoi, dispărând pe calea pe care veniseră, înapoi, în întuneric. Numai unul din cei patru, în care George recunoscu pe şeful bandei, Fernando, se opri făcând încercarea de a trage înapoi şi pe Florence Fields. El o apucă de mână şi adresându-se fantomei îi strigă:

   — Dacă-ţi pasă de viaţa acestei fete, nu te-apropia de ea! Nu cred în fantome care apar brusc din noapte şi rătăcesc de colo-colo, tocmai pe unde avem noi treabă. Probabil c-ai fost numai leşinat dar n-ai fost mort niciodată! George îşi dădu-n acest moment seama că Fernando n-ar şovăi nici o clipă să rănească fata sau chiar s-o ucidă. Acum se punea problema numai să acţioneze cât mai repede cu putinţă. Îşi luă pistolul pe care-l ţinuse în stânga, în mana dreaptă, ţinti scurt asupra lui Fernando şi-i zbură pălăria din cap.

   — Sus mâinile Fernando - strigă el, de-ndată ce se stinse ecoul. Cu o înjurătură înăbuşită, Fernando o apucă pe fată şi-o ţinea de scut în faţa sa.

   — Îndrăzneşte numai să tragi! Oamenii mei se vor întoarce imediat ce-ar observa cum o fantomă trage cu revolverul. Acum ajunsese Fernando în avantaj. O ţinea atât de strâns pe fată în faţa sa, încât George nu-ndrăzni să tragă de teamă să n-o rănească pe fată. Nu era sigur acum, oricât de bun ţintaş ar fi. Florence putea să fi leşinat în braţele banditului. Fernando se trase încetul cu încetul înapoi. Strigând ameninţător lui George:

   — Rămâi unde eşti, altfel i se-ntâmplă ceva fetei şi-o ai pe conştiinţă!

   Tânărul ştiu că banditul nu glumeşte şi că acesta n-o va cruţa pe fată, aşa că nu putea să se ia după ei. Cu fiecare pas pe care-l făcea, Fernando ieşea din bătaia pistolului lui George. George simţi cum îl apucă furia, ce-o să faci acum? De tras nu putea şi chiar de-ar fi putut, tot n-ar fi vrut să-l omoare pe Fernando, ci mai degrabă să-l rănească. De urmărit iarăşi nu putea. Banditul devenise foarte precaut acum şi nu-şi expunea nici-o parte a corpului, pentru a-i da prilejul lui George să-l rănească c-o lovitură bine ţintită. Că tânărul era un ţintaş excelent i-o dovedise doar c-o clipă mai înainte când îi zburase pălăria de pe cap.

   Când George păru mai deznădăjduit decât oricând, răsuflă în cele din urmă uşurat. De banditul care se retrăgea şi avea ochi aţintiţi spre el, se apropia Petre, care le luase urma oamenilor lui Fernando. Uriaşul îşi dădu seama de situaţie dintr-o privire. Când Fernando mai vru să spună ceva lui George, care la apariţia prietenului său făcu o mişcare neaşteptată, Petre sări şi-l apucă pe bandit. Acesta scânci de durere o dată sau de poate de două ori, apoi se făcu tăcere. Petre îl neutralizase cum ştia el mai bine, c-o lovitură de box în bărbie, ce-l făcu pe bandit să ameţească

pentru o vreme.

  Oamenii lui Fernando dispăruseră de mult. Poate erau pe undeva ascunşi, dar nu îndrăzneau să iasă la iveală.

  George îi ieşi în întâmpinare lui Petre şi-i strânse mâinile cu multă căldură. Nu era nevoie de mai mult.

  Puţin mai târziu apăru şi căpitanul Farrow, doctorul Bertram împreună cu Fields, care rămaşi în urmă au trebuit să-şi croiască alt drum până a ajunge aici.

RĂZBUNAREA LUI FERNANDO

  JUBILÂND, FIELDS îşi strânse fiica în braţe, care la rândul ei îşi deschise ochii, chiar în acest moment, când tatăl ei apăru împreună cu restul camarazilor, Petre se apleacă asupra încă inconştientului Fernando, căruia-i luase cele două pistoale, pe care le purta cu el şi-l întreabă pe căpitanul Farrow:

  — Ce-o să se întâmple cu el?

  —  O să-l lăsăm aici, Petre. Nu-i rănit, se va ridica el de jos. De ce să-l cărăm cu noi? Noi nu suntem doar răzbunători! Să-i legi doar mâinile la spate şi destul de slab, ca să se poată singur dezlega mai târziu.

  Camarazii o luară înapoi cu cei doi Fields, pe drumul care ducea spre mare. Curând găsiră o cărare laterală care ducea din nou de-a dreptul prin pădure, mai mult au mai puţin aproape de locul unde fusese răpită Florence. În cele din urmă, micul grup ajunse la malul mării. Farrow semnalizează cu ajutorul lămpii de buzunar spre submarin şi curând se lansă la apă o barcă de aluminiu. La cârma luară loc Kern şi unul din marinari care, odată ajunşi pe ţărm, îi luă repede pe camarazi. După ce John Fields se găsi în sfârşit pe punte şi acesta îi mulţumi călduros lui George pentru ajutorul dat, acesta se retrase pentru ca doctorul să-i examineze rănile pe care şi le provocase prin căderea sa de la înălţimea de patru metri. În cabina doctorului, George îl întreabă pe acesta:

  — Nu mi-aţi spus cum aţi fost atacaţi şi luaţi prizonieri de către oamenii lui Fernando, după căzătura mea.

  — Asta s-a petrecut destul de simplu - povesti doctorul în timp ce examina cu multă atenţie zgârieturile şi rănile pe care le suferise George şi le dezinfectase cu soluţia alcoolică de iod - în timp ce noi ne-am coborât în defileu, ne-am trezit înconjuraţi de şase oameni şi scoşi repede din luptă. Bandiţii s-au năpustit asupra noastră, înainte ca noi să ne dăm seama despre ce este vorba. Ne-au legat atât de repede şi cu atâta îndemânare, pe când eram încă ameţiţi,

iar mai târziu am aflat vestea înfiorătoare cum că ai fi mort. Ai zăcut într-un leşin profund mai mult de-o oră. Am vrut să te examinez de-ndată, dar Fernando mi-a declarat categoric că nu avea nici un rost întrucât ai fi deja mort.

  — Îmi pare rău mai mult de tata, domnule doctor. Trebuie să fi suferit grozav când i s-a spus c-aş fi mort.

  — Cu atât mai mult s-a bucurat când ai ridicat capul şi am văzut că nu-i adevărat. De-abia ne-am stăpânit să nu ţipăm de bucurie.

  — Pot să-mi imaginez prin ce-aţi trecut, adeveri George. Doctorul îi bandajă faţa cu mai multe fâşii de leucoplast.

  — Se pare că mi-a făcut bine bandajul ăsta şi tratamentul, pentru că mă simt mai bine. Mulţumesc frumos domnule doctor.

  — Zgârietura asta urâtă se va vindeca în câteva zile. Ai mai pierdut şi ceva sânge, dragă George. Rănile-n sine nu sunt periculoase, mai ales acum când au fost dezinfectate.

  George schimbă discuţia, aducând-o asupra celor doi Fields.

  — Unde vrea tata să-i transporte pe Mr. Fields şi pe fiica sa? întreabă el.

  — Să-l lăsăm pe tatăl tău să-şi bată capul cu asta. De altfel aproape că şi l-a bătut la propriu, râse doctorul, cei doi poate că sunt încă pe punte sau în sala de mese, da cred că mai degrabă sunt acolo?

  Doctorul avea dreptate. În mica dar foarte bine mobilată sală de mese a submarinului, se aflau în afară de Fields şi fiica lui, căpitanul, Rindow şi Hagen. George îl întreabă pe tatăl său unde avea de gând să-i debarce pe cei doi Fields sau dacă aceştia şi-au exprimat vreo dorinţă anume.

  — Mister Fields are-n port o barcă excelentă cu motor pe care n-ar vrea s-o părăsească. Cârmaciul pe care-l angajase se pare că făcea parte din banda lui Fernando. Cum vom reuşi să redobândim barca? E de prisos că e bine păzită.

  — Lasă-mă pe mine şi pe Petre să merg până-n portul de pescari cu-o mică barcă de-a noastră. Vom intra noi în posesia bărcii cu motor a lui mr. Fields, tată, asta îţi promit.

  — Dacă vă grăbiţi ajungeţi în port încă înainte de răsăritul soarelui. Fields şi fiica sa se opuseră vehement intenţiei lui George. Ei nu mai voiau ca fiul căpitanului şi prietenul său să-şi mai pună viaţa în pericol. Îndeosebi Florence era împotrivă. Declară chiar că dacă pleacă, va muri de frică până nu se vor întoarce nevătămaţi.

  George râse numai şi adaugă că acum ei doi vor fi pe viitor preocupaţi de altceva şi oricum nu putea exista o mare primejdie având în vedere că oamenii lui Fernando nu se mai aşteaptă atât de curând la o nouă vizită a membrilor acestui echipaj. John Fields se-ntoarse spre căpitan rugându-l să facă uz de toată autoritatea lui paternă, pentru a-l împiedeca pe fiul său să-şi mai asume un nou risc. Farrow zâmbi numai, calm şi spuse după un timp:

  — Dacă George îşi bagă ceva-n cap, atunci cu greu poţi să i-o scoţi, Câteodată, sunt de acord că nu acţionează chiar logic. Dar nu vă faceţi griji. În general ştie ce face şi dacă-l ajută Petre, uriaşul nostru, n-are să se teamă de nimic. George striga deja:

  — O să-i dau de veste imediat lui Petre, tată.

  — Mai rămâi puţin aici George, îi strigă căpitanul Nu-i nevoie să porneşti imediat şi să vâsleşti până acolo! Putem să vă ducem cu Dox-ul pân-acolo sau foarte aproape de limba de pământ în spatele căreia se găseşte portul de pescari, Mai ai încă timpul necesar să te înarmezi. Cât despre Petre, ştii că el e pregătit întotdeauna.

  În timpul acesta, Fields le spuse că barca şi-o cumpărase în Duala, dar că nu ştia s-o conducă şi de-aceea avea nevoie de un conducător care să-i ducă înapoi, în Duala.

  — Păi asta putem s-o facem şi noi, nu tată? Vom conduce noi barca domnului Fields până-n apropiere de Duala. Dox-ul ne poate urmări de la o anumită distanţă. În ce priveşte debarcarea domnule Fields va trebui fireşte să aşteptaţi până la căderea serii.

  — Asta nu ne-ar deranja deloc şi aşa avem timp destul! Fields le mărturisi chiar că le plăcea atât de mult societatea celor de pe submarin, lui şi fiicei sale, încât cu plăcere ar mai rămâne o vreme aici, dacă n-ar fi afacerile personale care-l obligă să le dea curs. Prin zilele pierdute în prizonierat a pierdut şi aşa un timp preţios. Poate că ar fi fost mai repede eliberat dacă ar fi fost de acord cu suma cerută de

Fernando pentru răscumpărare. În loc de asta şi-a pierdut timpul în încercarea de evadare şi în cele din urmă a sfidat destinul punându-şi mesajul în scoica acelui Nautilus. A fost însă prins din nou şi dus în peşteră.

   Camarazii zâmbiră în sinea lor, când Fields le mărturisi că i-ar fi plăcut să mai rămână o vreme pe vas împreuna cu ei şi să participe la aventurile lor. Era un om mult prea nervos, pentru a trăi toate primejdiile care te pasc în jungle sau savane, pentru a te confrunta cu animale sălbatice şi triburi ostile şi necunoscute, aşa cum o făceau aceştia. Sigur că sar fi potrivit mai bine în rolul de administrator al unei pieţe unde se vindeau cereale decât să stea de pază, de exemplu, la gura unei peşteri în care însoţitori săi îşi făceau somnul. Căpitanul Farrow îl întreabă dacă este interesat să vină pe punte pentru a vedea cum se manevrează submarinul pentru a ieşi din golful unde se adăpostiseră. Fields se înflăcără imediat.

   Căpitanul dădu comanda să se lucreze numai cu electromotoarele pentru a nu produce prea mult zgomot, să fie auzit. Dox-ul ieşi din golf spre marea deschisă şi înainte de a ocoli insula, se avântă puţin în larg.

   Curând se desluşiră câteva puncte mici pe suprafaţa luminată de razele lunii ale apei care se dovedi că sunt mici bărci de pescuit care erau deja-n drum spre munca lor. Erau însă prea departe de submarin pentru a mai constitui un pericol pentru submarin.

   La orizont şi apăru limba de pământ în spatele căruia se găsea portul de pescari şi satul acostară. Petre şi George stăteau deja gata echipaţi lângă barca lor de aluminiu, care urma să-i ducă până-n port.

   Fields păşi alături şi le descrise locul cum putu mai bine, poziţia sau ultima poziţie a bărcii sale cu motor şi cum arăta asta, apoi cei doi îşi lansară barca la apă.

   — Lumina lunii ne deranjează destul de mult. Nu cred că vom ajunge nevăzuţi până-n apropierea bărci spuse Petre.

   — Poate că Fernando i-a întărit între timp acestuia echipajul, fiindcă şi-o fi închipuit şi el că Fields, cu ajutorul nostru, vrea să intre neapărat în posesia bărcii sale, completă George.

  — Vom trăi şi vom vedea, încheie resemnat discuţia Petre.

  George era însă neîncrezător, deşi deocamdată n-aveau nici un plan pentru asigurarea reuşitei. Dură numai câteva minute până ce mica barca de aluminiu înconjură limba de pământ. În faţa ochilor celor doi camarazi, golful părea ca adormit. La mal se legăna o întreagă flotilă de pescuit pe valurile mici stârnite în jur.

  — În două ore se luminează de ziuă, îi şopti Petre lui George.

  — Şi-aşa lumina lunii luminează aproape ca ziua, îl consolă acesta repede. Petre vâsli foarte încet, mai întâi pentru a nu face nici un zgomot şi-n al doilea rând pentru a nu stârni valuri spre chei, care, la lumina strălucitoare a lunii pe care ar fi reflectat-o, ar fi contribuit şi aceasta la posibila lor demascare prematură. Cine ar fi privit mai cu atenţie, ar fi fost curios să ştie cine se-ncumetă la această oră din noapte să străbată apele golfului. Limba de pământ să tot fi avut vreo trei kilometri lungime. La ţărmul acesteia era ceva mai întunecat întrucât casele înalte îşi aruncau umbrele lor în jur. Tot mai aproape se-apropia barca de ţărm şi, în cele din urmă, aceasta muşcă din suprafaţa umbrită de case. George se strădui din răsputeri să localizeze barca cu motor care era vopsită-n alb şi care ar fi trebuit s-o deosebească de restul bărcilor din preajmă, dar nu putu s-o vadă nicăieri.

  — Va trebui să mergem mai aproape de mal, spuse George încetişor. Se poate ca Fernando s-o fi ancorat în altă parte decât credem noi.

  — Tot ce se poate, mormăi uriaşul Petre şi conduse barca puţin mai aproape de ţărm, în timp ce George se ridică puţin pentru a putea vedea mai bine. Nu se vedea însă nici urmă de barcă şi asta-l nelinişti puţin.

  — Dar dacă-n timpul scurt rămas, Fernando a revopsit barca!

  — Nu prea e de crezut. Pescarii ar fi observat toată manevra.

  — Şi chiar dac-au observat, nu-i privea pe ei cum vopseşte proprietarul barca.

   — Hm, făcu pur şi simplu Petre, care nu-şi bătea capul cu astfel de sofisme, întrucât el era trup şi suflet omul faptelor. Între timp atinse capătul limbii de pământ. Petre lăsă vâslele în jos şi spuse:

   — N-ar fi mai bine s-o luăm încă o dată înapoi, să parcurgem din nou traseul şi să ne convingem dacă nu ne-a scăpat cumva din vedere prima dată?

   — Eu mi-am pierdut speranţa de-a mai găsi barca la locul ei, Petre.

   — Atunci mr. Fields trebuie să renunţe pur şi simplu la barca lui. O să-l transportăm noi, cu o barcă de aluminiu, până în apropiere de Duala şi-o să-l depunem undeva pe coastă, de unde nu-i va fi greu să ajungă până în oraş.

   — Încă nu este cazul să ne facem griji din cauza asta. Petre îşi îndreaptă mica barcă de aluminiu încet înapoi, foarte aproape de mal. Dar într-adevăr barca cu motor nu era printre celelalte ancorate la mal.

   Deodată, în apropierea bărcii de aluminiu, auzi duduitul unei bărci cu motor care se-ndrepta acum, ieşind din umbra unor bărci de pescari, drept spre barca unde se aflau camarazii.

   La cârma sau aproape de cârmă stătea un bărbos, care putea fi Fernando, ţinând cont de faptul că ţinea un pistol în mâna dreaptă. Banditul ridică încet arma, Petre renunţă să mai vâslească şi îşi-ndreaptă la rându-i barca în direcţia banditului. Şi el îşi scoase arma însă, înainte de a se hotărî Fernando să tragă, pistolul lui Petre detună. Omului de la proră îi zboară pistolul din mână făcând un cerc în aer, dar barca albă cu motor îşi continuă drumul spre ei. Împuşcătura lui Petre era de maestru, ţinând cont de faptul că era totuşi noapte. Fernando, oarecum dezechilibrat şi buimăcit din cauza spaimei, vru să-şi scoată un al doilea pistol.

   Între timp, apăru o a doua siluetă lângă el, un om din propria lui bandă, care se strecurase fără a fi observat lângă el. Două secunde mai târziu, acesta, din invidie că şeful său nu-i permisese comanda asupra frumoasei bărci cu motor, îi făcu vânt fostului său şef peste barcă, în apă.

   Fernando urla ca o fiară rănită dar nimeni nu mai voia ori

nu mai era dispus să-i dea ascultare.

  — Va ajunge la mal înotând, spuse Petre.

  — Nu trebuie să ne mai pese de el acum, barca-i tot ce ne interesează deocamdată.

  Cârmaciul bărcii cu motor voi să-ntoarcă barca imediat, dar atunci se auzi vocea puternica a lui Petre:

  — Opriţi barca! Sus mâinile! Comanda suna atât de imperioasă, încât în prima spaimă bandiţii dădură curs cererii lui Petre.

  Motoarele se opriră.

  George şi trecu la abordaj şi sări în barca bandiţilor în vreme ce Petre îi ţinea cu pistoalele în şah.

  Avea de-a face cu doi vrăjmaşi, cu cel care-l aruncase peste bord pe şef şi cu cârmaciul. Le luă binişor armele şi le spuse pe cel mai amabil ton posibil.

  — Noapte bună, domnilor! Cred că rolul vostru aici s-a cam terminat. Noi nu suntem răzbunători şi nu vrem nici o recompensă, dar am totuşi o rugăminte: am vrea să vedem cât de bine ştiţi să înotaţi. Aşadar domnilor pregătiţi-vă de sărituri. Unu, doi...

  Mai mult nu trebui George să numere. Cei doi ticăloşi erau bucuroşi să scape numai cu atâta. Într-o secundă săriră şi stropii provocaţi de săritura lor căzură în apele golfului, apoi se grăbiră să înoate spre mal.

  George se sui pe puntea bărcii cu motor şi acostă bărcuţa lor de aluminiu la pupa vasului.

  Înainte de a zice tânărul ceva, Petre şi dispăru în cala maşinilor.

  Puţin mai târziu, o altă făptură dădu buzna pe trepte în sus, urcând scăriţa care ducea pe punte.

  George nici nu mai trebui să se obosească să-l poftească şi pe acesta să facă saltul cuvenit în apă, întrucât acesta era cât se poate de bucuros să poate spăla nestingherit putina. Motorul începu sa duduie din nou. Petre îl puse în mişcare.

  George trecu la cârma şi-ndreaptă barca albă spre mijlocul golfului şi de acolo, ocolind vârful limbii de pământ, spre largul mării.

  Curând barca elegantă descrise un arc de cerc pentru a

merge spre submarin.

   Petre dezlegă barca de aluminiu care a fost dusă pe Dox, unde repede a fost demontată şi dusă-n magazie.

   — Cine a tras cu arma acolo, îi întreabă Farrow din turn.

   — O să-ţi povestim totul mai târziu, tată! Acum trebuie să ne-ndepărtăm de aici. Spune-i domnului Fields şi fiicei sale să vină-ncoace şi condu-ne până-n apropiere de ţărmul Dualei.

   — All right - râse căpitanul.

   De-abia fură tatăl şi fiica la bordul bărcii lor, că George şi porni motorul ambarcaţiunii lui Fields.

   Petre rămase pe submarin în timp ce un maşinist de pe Dox se urcase alături de George.

   Dox-ul o luase puţin înainte, George îi urma. După e vreme, îşi reluă cursul lângă barcă, mergând aproape paralel, ceea ce făcu pe căpitan să le strige de pe punte prin portavoce.

   — Veniţi pentru o ceaşcă de cafea la noi! Este ziuă deja şi n-aţi pus nimic în gură.

   Pasagerii bărcii cu motor nu se lăsară de două ori poftiţi. În sala de maşini a Dox-ului, luară un mic dejun copios, stropit cu o cafea tare, aromitoare.

   Imediat dup-aceea John Fields şi fiica sa îşi luară un călduros rămas bun de la căpitan şi echipajul său.

   Mai întâi George şi Petre le povestiră evenimentele care au condus la recuperarea bărcii cu motor. Toţi se bucurau că întreaga afacere s-a terminat fără pierderi de vieţi omeneşti şi chiar fără de răniţi.

   Fericiţi, cei doi Fields atinseră în sfârşit plaja Dualei, când era aproape de lăsarea întunericului. Cei doi prieteni se reîmbarcară pe Dox-ul lor drag şi porniră în larg să iasă în întâmpinarea altor aventuri.

SFÂRŞIT

Volumul 221

ZEUL CROCODILILOR

   O APARIŢIE MISTERIOASĂ

   APĂSAI CU PUTERE pe braţul lui Marian. Nu mi-aş fi închipuit ca zvonul acesta misterios să se adeverească, dar acum mi-era dat să o trăiesc şi pe asta!

   O halucinaţie era cu desăvârşire exclusă: eram treaz doar şi simţeam încordarea muşchilor lui Marian sub apăsarea mâinilor mele. Auzeam strigătul pe care-l scoase sergentul de poliţie din Nawaganar, puţin înăbuşit totuşi.

   Cam la vreo cincizeci de metri în faţa noastră, începea o învălmăşeală de insuliţe de diferite dimensiuni, plasate pe coasta de sud a golfului Cutch, foarte împădurite şi după spusele sergentului - complet nelocuite.

   Pe canalul îngust dintre două asemenea insuliţe înota încet un crocodil spre noi, ţintind după toate probabilităţile spre un alt grup de insuliţe, plasate pe partea dreaptă a locului pe care ni-l alesesem de pândă, în spatele unui bloc de stâncă.

   Partea neverosimilă era că pe spinarea crocodilului... Călărea un indian cu o barbă lungă, albă! Purta un veşmânt bogat de mătase de culoare deschisă şi un turban verde, semnul distinctiv de apartenenţă la cea mai înaltă castă a preoţilor brahmani.

   După ce mi-am desprins mâna de pe umărul lui Marian, avui totuşi prevederea să mă ciupesc la rându-mi straşnic de braţ; simţii lămurit durerea şi mă convinsei încăodată în plus că nu visam. Bătrânul indian stătea călare pe spinarea crocodilului imediat după porţiunea care încheia trunchiul picioarelor din faţă şi, chiar în acest moment crocodilul îşi căscă gura sa imensă. Priveliştea care ni se oferi acum era una care-ţi dădea pur şi simplu fiori!

   Ca o fantasmă, ziua în amiaza mare, trecu pe lângă noi animalul astfel călărit şi ciudatu-i călăreţ. Indianul avea o faţă frumoasă deşi severă, în care luceau doi ochi întunecaţi, ca doi cărbuni aprinşi.

   Nu se uita nici la stânga, nici la dreapta, privirea îi era aţintită drept înainte, dar aveam totuşi senzaţia că ne-a observat.

   Cam fără voie mă aplecai, pitindu-mă după blocul de stâncă care ne oferea acoperire dinspre mare.

   De-abia după ce mai târziu îmi ridicai capul cu precauţie, am zărit crocodilul dispărând într-unul din numeroasele canale situate între grupele de insuliţe de la dreapta noastră.

   Zona împădurită a acestora ne acoperi traseul crocodilului şi de-abia acum îndrăznii să răsuflu uşurat.

   — Ei domnilor, v-aţi convins şi dumneavoastră singuri că zvonul ăsta, corespunde pe deplin adevărului. Ce părere aveţi de toată tărăşenia asta? ni se adresă acum sergentul triumfător.

   — Ciudat, răspunse prietenul meu, ridicându-se şi el puţin. Dar tot nu pricep de ce n-aţi întreprins cercetări pentru lămurirea misterului domnule Hallay? Nu spuneai doar dumneata că faptul acesta este cunoscut prin partea locului de mai mult timp?

   — Ai dreptate domnule Farrow. Deşi am auzit unele zvonuri încă de acum opt zile, de abia de câteva zile am avut prilejul să mă conving cu ochii mei. În plus tot acum câteva zile l-am auzit pe servitorul meu indian vorbind cu cineva despre această problemă. La început n-am crezut, prea ţinea de domeniul basmelor toată povestea, deşi zvonurile spuneau că fenomenul este vechi de câteva luni.

   În dimineaţa următoare mi-am luat inima în dinţi şi am venit în acest loc unde m-am ascuns cum am putut mai bine şi, după o oră de la răsăritul soarelui, am fost martorul spectacolului la care aţi asistat acum.

  — De ce nu l-ai somat cumva, să stea locului, doar dumneata ca funcţionar public aveai tot dreptul s-o faci?

  — Păi, domnule Farrow şi dumneata ai fost şocat ca şi mine de apariţie, se apără sergentul. Am fost copleşit de insolitul priveliştii care mi se-nfăţişa în faţa mea, încât am rămas la început ca paralizat; nu-mi puteam crede ochilor, pur şi simplu, credeam că imaginaţia îmi joacă festă, nu alta. Mă gândeam că şederea îndelungată în soarele tropicelor să nu-mi fi dăunat sănătăţii. Mă gândeam că poate poveştile servitorului meu, care m-au adus într-o stare de agitaţie cu mult înainte, mă făceau acum să cred că văd şi ce nu există în realitate. Am mers acasă abătut şi mă gândeam chiar dacă nu e mai bine să-mi înaintez cererea de pensionare. După ce au mai trecut câteva zile, am revenit şi-am retrăit fenomenul. M-am gândit atunci să intervin, dar iar mi-am spus că n-aveam nici un drept s-o fac, în definitiv, indianul nu tulburase pe nimeni şi dacă voia, era dreptul lui să călărească fie şi-un crocodil, dacă reuşea s-o facă! Bineînţeles că am luat legătură cu colonelul Lesley din Ahmadabad, căruia i-am împărtăşit totul. Colonelul mi-a spus să nu intervin cu nimic, că sunteţi tocmai la dânsul împreună cu domnul Bertram şi împreună o să vă ocupaţi de acest caz.

  — Trebuie să mărturisesc că m-am îndoit şi eu foarte mult de veridicitatea unui astfel de zvon. Dacă nu m-ar fi convins colonelul că dumneata eşti un om extrem de serios şi de destoinic, m-aş fi gândit şi eu c-ar fi putut fi un acces cauzat de bolile tropicelor. Acum îmi dau seama ce-ai putut simţi şi dumneata. N-aveai bineînţeles nici o împuternicire oficială de-a interveni. Dar în spatele poveştii ăsteia cu crocodilul trebuie să stea un mister care se cere lămurit. Acum va trebui să ne-ntoarcem în oraş. Pe drum mă voi gândi cam în ce fel trebuie să abordăm problema.

  Calea întoarsă o parcurserăm meditând. Marian căzuse pe gânduri, era distrat şi nu voiam să-l deranjez.

  Nici mie nu-mi ieşea din minte călăreţul crocodilului. Din când în când îl vedeam cu coada ochiului pe Marian cum scutură capul ca şi cum n-ar fi putut scăpa de-o obsesie. De abia după ce primele case apărură la orizont, catadixi să

spună:

   — Cred c-ar fi mai bine, domnule Hallay, ca din punct de vedere oficial, să nu întreprinzi nimic în această problemă. Este posibil ca bătrânul să se bucure de-o deosebită consideraţie în rândul brahmanilor, fiind considerat un fel de sfânt. Intervenţia oficialităţilor ar putea face mai mult rău decât bine. Pe de altă parte, camaradul meu Bertram şi cu mine, suntem persoane neoficiale, aşa că ne putem ocupa de rezolvarea cazului. În cazul când avem nevoie de ajutorul poliţiei nu vom ezita în a-l cere.

   — Găsesc întemeiate obiecţiile aduse, deşi inima-mi spune c-ar trebui să iau parte activă la tot ce veţi întreprinde. Lămurirea problemei ar putea fi periculoasă şi de aceea va trebui să convenim cum vom coopera pe viitor, dacă situaţia o va cere!

   Marian a fost de acord:

   — Mai întâi, m-am gândit să pornesc cu prietenul meu Robert şi cu Pongo, într-o călătorie de explorare pe drumul pe care-a dispărut înainte indianul cu crocodilul, cu un sampan. Am de gând să cercetez mai bine toate grupurile astea de insuliţe. Am putea stabili de pe acuma, că dacă până la lăsarea întunericului nu ne-ntoarcem, să porniţi în căutarea noastră.

   — Până la căderea întunericului domnule Farrow, dar până atunci puteţi să vă găsiţi moartea şi noi să n-avem nici o şansă să vă găsim.

   — Trebuie să ne asumăm acest risc. Dar hai să zicem atunci, cu o oră înainte de lăsarea întunericului, dacă, nu ajungem pân-atunci, să-i daţi drumul!

   — Dar cum pot face rost de un sampan?

   — N-ai nevoie de sampan, domnule Farrow. Îţi voi pune la dispoziţie barca mea proprie.

   — Şi mai bine atunci! Ba mai mult, vom lua cu noi, undiţele de pescuit şi chiar plase, ca să dăm impresia că am plecat pentru alte motive, decât vrem noi să se vadă.

   — Am de toate, eu sunt un pescar pasionat, ne asigură simpaticul sergent. Veţi găsi chiar în zona aceasta a insulelor un vad deosebit de bogat în peşte. Din discuţiile servitorilor mei am aflat că tocmai zona asta este îndeosebi evitată de majoritatea pescarilor. Şi nici nu este de mirare, dacă eu ca alb şi european am fost atât de impresionat, ce impresie a făcut apariţia indianului asupra unor indieni, necultivaţi, superstiţioşi şi naivi?

   — N-o să ne bazăm prea mult pe undiţe ci mai mult pe plase, dar oricum va trebui să luăm şi provizii.

   Sergentul ne-a condus în partea sudică a micului port, unde se afla ancorată barca lui.

   Barca sergentului era perfect echipată pentru pescuitul cu undiţa, dar ne mai înzestrarăm şi cu plase în plus.

   Până la marginea de sud a golfului, în care erau plasate insulele unde apăruse indianul cu crocodilul, era o distanţă de vreo doi kilometri.

   Trebuia să înconjurăm o limbă mare de pământ, pentru a intra în golful în care se găseau insulele. Una dintre aceste limbi, mai bine zis o porţiune a ei, era constituită dintr-un masiv de recif de corali, care lăsa liberă numai o porţiune îngustă de acces şi-o proteja de valurile mari în caz de furtună.

   Am trecut cu barca foarte aproape de limba de pământ, mai exact în porţiunea care dădea spre plaja unde ne ascunsesem chiar noi înainte de a-l vedea pe indian călare pe crocodil.

   Trecurăm foarte încet cu barca chiar prin zona asta. Pongo prinse ambele vâsle, în timp ce noi, aruncam plasele pentru prins peştele.

   Pongo vâslea liniştit, făcând un mare ocol în raport cu locul unde-l văzusem pe indian, mai înainte.

   Dar aici ne aştepta o mare deosebire, căci canalul făcea o cotitură bruscă cam după douăzeci de metri, aşa că pentru noi lipsea ceea ce era mai de interes. Ambele insule erau foarte împădurite, dar acum o plajă destul de întinsă, se întindea de jur împrejur.

   Pongo se ţinu departe de ambele insule. Ne apropiarăm de canalul care trecea printre cele mai nordice două insule, în care-l văzusem ultima dată pe indianul misterios dispărând.

   După părerea noastră ne jucam destul de bine rolul de pescari şi nu dădeam aparent atenţie decât uneltelor noastre de pescuit. Când am ajuns chiar în faţa canalului în care dispăruse indianul călare pe crocodil, Marian strigă tare:

  — Robert, cred că vom avea mai mult noroc între aceste doua insule, Pongo vâsleşte te rog într-acolo!

  Ce ar putea ascunde oare canalul? Undeva doar se aţinea şi crocodilul ăsta? Poate că vom afla locul de refugiu al crocodilului, poate că vom întâlni chiar pe brahman şi vom putea înfiripa o discuţie cu el. Ţineam sub observaţie plaja insulei din stânga, pe când Marian făcea acelaşi lucru cu cea din dreapta. Ambele insule prezentau plaje destul de largi în spatele cărora însă se ridica un desiş de nepătruns. Multă vreme mă strădui să aud o mişcare cât de mică care mi-ar fi dat de bănuit ca-n spatele tufişurilor s-ar ascunde ceva, mă gândeam că poate va apărea chiar indianul, dar nimic nu se produse.

  — N-ar trebui să ţii desişul aşa de evident sub observaţie Robert, mă mustră Marian în şoaptă. Trebuie să luăm la rândul nostru în consideraţie faptul c-am putea fi şi noi observaţi. Ia uite, acolo-n depărtare s-au mai ivit două insule, care se află destul de aproape una de alta. Ia să trecem şi printre astea!

  Distanţa dintre aceste două ultime insule era mai mare şi nu se deosebeau prea mult de acelea pe care tocmai le-am străbătut.

  — N-ar fi mai bine ca Hallay să ne urmeze îndeaproape cu o altă barcă, Mariane? Nu de alta, dar aici poţi dispărea atât de uşor, încât nimeni să nu-ţi dea de urmă.

  — De ce cobeşti Robert? Crezi că vom da greş?

  — Păi tu singur ai spus-o că ai sentimentul c-am fost tot timpul sub observaţie. N-aş considera un act de laşitate dacă ne-am acoperi spatele. Ar fi suficient dacă ar rămâne la intrare cu o barcă de rezervă. Dacă pândesc undeva oameni care ne-ar putea fi primejdioşi, nu văd de ce n-am lua asta în considerare.

  — În cazul acesta, pleci de la premiza că noi n-am fi în stare să descoperim nimic. Uiţi că l-am pune într-o situaţie primejdioasă, putând fi atacat cu succes dacă ar rămâne singur aici. Dacă noi cădem, cu siguranţă va fi şi el în

pericol.

   Eram nevoit să-i dau dreptate lui Marian.

   — Chiar dacă Hallay va reuşi să convingă câţiva europeni să ne vină în ajutor, ar putea ajunge cu toţi într-o situaţie foarte neplăcută, completai eu.

   Marian se bucură auzindu-mă şi dădu sfaturi lui Pongo s-o lase mai domol cu vâslitul.

   Lunecam domol în canalul îngust, care despărţea cele două insule.

   Un sentiment neplăcut pusese stăpânire pe mine, dar acum nu mai puteam da înapoi. Canalul era atât de îngust încât de-abia ne puteam mişca. Ambele insule aveau o plajă de vreo zece metri şi abia apoi începea desişul. Cu mare atenţie ţineam sub observaţie tufişurile de pe partea mea a insulei. Să mă fi înşelat oare? Să fi văzut într-adevăr un chip între tufişuri? Dar nu, nu erau decât două frunze mai deschise la culoare pe care le luasem drept altceva. Mă pufni un râs mânios, cum de m-am putut înşela în felul acesta.

   — Ce te-a apucat, mă întrebă îndată Marian.

   — Ei, mi s-a părut pentru o clipă c-am văzut un chip acolo-n tufişuri, spusei eu cam încurcat, dar acum îmi dau seama că n-au fost decât nişte frunze mai deschise la culoare.

   — Eşti sigur de asta, mă întrebă foarte serios Marian.

   — La început am crezut c-am văzut într-adevăr o pereche de ochi. Să sperăm că în acest caz au fost induşi în eroare cu privire la scopurile noastre. Pesemne ne cred pescari.

   Canalul a făcut din nou o cotitură pe care Pongo o execută foarte elegant. Acum c-o depăşirăm, ne-am dat seama că tot canalul ăsta dădea într-un golf mic, care nu oferea suficient loc pentru a manevra barca în voie.

   — Ce plăcere, făcui eu ironic! Acum trebuie s-o luăm de-a berbeleacul, dacă vrem să ne întoarcem.

   — Masser se dă jos din barcă. Pongo întoarce apoi barca singur.

   Propunerea uriaşului mi se păru raţională. Putea în felul acesta să ridice barca-n sus, peste plajă şi s-o întoarcă. Nu ne pierdurăm din vedere rolul pe care trebuia să-l jucăm şi

mai întâi puserăm mâna pe plasele noaste, trase de barcă.

   În timp ce trăgeam de otgon, privii cu coada ochiului spre cel mai apropiat tufiş, oarecum cu inima strânsă. Câteodată mi se părea că se mişcă într-adevăr ceva în tufişuri. Din nou mi se păru că văd un chip. Ba chiar mi se păru la un moment dat că văd scânteierea unei arme.

   — Aici trebuie că se ascund într-adevăr oameni, Mariane, îi şopti eu prietenului meu. Să sperăm numai că ne vor crede nişte pescari inofensivi.

   — Eu zic că să sperăm că nu, fu de părere prietenul meu cu-n calm netulburat. Dac-ar fi aşa şi ne-am întoarce nestingheriţi, nu văd cum am putea da de urma misterului, Mi-ar plăcea să cercetez puţin mai îndeaproape tufişurile astea. Pongo, dă-i drumul mai departe, până la capătul golfului. Opreşte! Undita mea s-a înţepenit. Marian trase acum puternic de coardă.

   — Dă-i drumul din nou Pongo. Ia uite, cred c-am prins ceva zdravăn. Ah, din păcate nu-i decât o bucată de coral. Râzând Marian aruncă cârligul de care se prinsese bucata de coral, în barcă. Eu mi-am tras la rândul meu undiţa de care nu atârna nici un peşte şi-o depusei, de asemenea, pe fundul bărcii, după care privii încordat spre desiş. Faptul că acesta era la vreo zece metri depărtare de apă, mă mai linişti întrucâtva. Dac-ar fi să fim atacaţi am avea timp să răspundem cu câteva gloanţe. Îmi slobozii puţin pistolul şi Marian făcu la fel, semn că deznodământul era pe aproape. Aproape cu indiferenţă, Marian coborî pe plajă, se apropie de desiş şi strigă tare în englezeşte:

   — O regiune extrem de pitorească, Robert. Păcat că n-am prins nimic. Credeam că-n apa liniştită a golfului vom avea vadul cel mai bun. Poate că spre seară vor muşca mai bine. Până atunci, hai să pescuim dincolo de bariera de corali. Dă- te jos Robert ca Pongo să poată întoarce barca.

   După părerea noastră am făcut totul pentru a ne juca rolul de pescari nevinovaţi. Cât de mult ne-am înşelat, ne-a fost dat să recunoaştem însă mai târziu.

DUŞMANUL NEVĂZUT

   MĂ DĂDUI JOS DIN BARCĂ şi-am rămas lângă Marian care continua să mai examineze încă tufişul. Făcu pe nevinovatul şi strigă:

   — Robert, dar este o minunăţie aici! Mi-ar place să locuiesc aici, ar fi aşa de frumos! E-un mic paradis aici, pare izolat de lume.

   La rândul meu, începui şi eu să mă entuziasmez.

   — Ai dreptate, Mariane. Rar am văzut un peisaj mai frumos şi mai pitoresc. Alea de colo sunt tufişuri de Hibiscus ori ce? indicam eu spre tufişurile prea binecunoscute, cu flori roşii. Căutam un prilej de-a privi cu mai multă atenţie desişul dar desigur fără să bat la ochi Marian veni în întâmpinarea mea spunând:

   — Spui că sunt tufişuri de Hibiscus? Nu prea-mi vine a crede. Dar hai să mă conving. Şi merse privind cu multă atenţie spre tufişuri.

   Înainte de a-i putea ghici intenţiile, el şi păşi peste desiş. Nu părea a fi nu ştiu ce, deşi mâna era ca din întâmplare aşezata pe patul pistolului.

   Încet mă apropiai şi eu, jucându-mă distrat cu patul pistolului meu, examinând foarte atent tufişul.

   Nu credeam c-ar fi vreun animal de pradă pe mica insulă, decât doar dacă n-ar fi înotat până aici. Chiar şi Singapore este bântuită de tigri care ajung înotând pân-aici. Şi doar Singapore este despărţită de peninsula Malakka printr-un braţ de apă foarte larg. Cu toate astea, distanţa asta pentru animalele prădătoare mari nu înseamnă mare lucru şi nicidecum o piedică.

   În apropiere de litoralul insulei Singapore s-a găsit chiar un tigru înecat care s-a prins în plasa unui pescar şi nu putea să fi venit decât dinspre Malakka.

   S-ar fi putut, prin urmare, ca şi insula asta să fie populată cu tigri, dar prea mult nu şi-ar fi făcut veacul pe aici, având în vedere că hrana era destul de limitată pe insulă. Urmării în continuare cu deosebită atenţie şi plaja. În caz că o fiinţă

oricare ar fi păşit pe uscat nădăjduiam să dau de urme încă vizibile. Bineînţeles că m-am gândit mai întâi la călăreţul de crocodil, care dispăruse cam în direcţia asta şi ori se afli pe insulă, ori o luase prin strâmtoarea care despărţea insula asta de cea următoare.

   Dacă a luat-o într-adevăr încoace, rămânea deschisă încă întrebarea, unde se aţinea animalul? Să se fi întors spre un loc tainic, de care nu ştiam noi, pentru că era clar că aici pe plajă nu rămăsese, altfel urmele picioarelor uriaşe ale târâtoarei s-ar fi aflat pretutindeni pe plajă. Însă plaja arăta foarte netedă, de parcă ar fi măturat-o cineva.

   Măturată? Ideea mă surprinse chiar pe mine. Chiar aşa, plaja arăta de parcă cineva intenţionat ar fi măturat-o dar nu aşa cum mătură o gospodină, ci aşa cum o face un vânător cu-o creangă groasă, pe care o trage după el. Neam apropiat doar câtva metri de desişul gros care începea de-acolo şi acum găsi nimerit să-i şoptesc lui Marian:

   — Ia uită-te, te rog, la porţiunea asta.

   Marian se opri, se pare că-i venise aceeaşi idee. Vocea sa sună totuşi calmă când îmi zise:

   — Ai dreptate, Robert, este un tufiş de Hibiscus aici! Marian se-ndepărtă apoi de tufişuri, arată spre ţărm şi zise:

   — Uite că Pongo a şi întors barca. Aşa că putem pleca. Să sperăm că vom avea mai mult noroc dincolo de barieră. Marian trecu pe lângă mine, îndepărtându-se, când o voce aspră, venind din tufiş, strigă într-o englezească impecabilă:

   — Rămâneţi pe loc domnilor. Lăsaţi pistoalele în cingătoare! Atrage-i atenţia domnule Farrow lui Pongo să nu facă nici o mişcare suspectă. Şase arme sunt îndreptate asupra voastră! De la depărtarea asta, nu putem rata ţinta. Sus mâinile, cu toţii. Nici o mişcare, pentru că ar fi păcat să muriţi aici. Daţi-i drumul, domnilor!

   Ultimele cuvinte fură pe un ton atât de imperativ, încât nu lăsa nici un dubiu asupra seriozităţi avertismentului.

   Cele şase arme se iviră într-adevăr din spatele tufişurilor. Înainte de-a putea face noi uz de armă, adversari ne-ar fi putut veni de hac, asta era sigur. Chiar dacă am fi ajuns să tragem, poate nimeream doi sau trei din potrivnici dar ceilalţi ne-ar fi făcut de petrecanie.

   Marian ridică braţele-n sus iar eu îl urmai. Pongo care înţelese foarte bine ordinul dat în engleză, nu avea decât, scrâşnind din dinţi, să se supună şi el.

   Eram în posesia armelor noastre şi totuşi fără apărare.

   — Foarte bine! ne strigă-n batjocură vorbitorul ascuns. Rămâneţi pe loc! Camaradul meu va avea grijă de armele voastre. Jack, te rog, fă-ţi datoria.

   Din stânga noastră se ridică un om scurt şi îndesat, ascuns în tufiş. Arma nu şi-o lăsă din mână, astfel încât putea să tragă în orice clipă, pentru a ne reţine de la un gest disperat, care ar fi echivalat de altfel cu sinuciderea.

   Jack purta un fel de jumătate de mască pe figură, care-i acoperea faţa lăsând să i se vadă numai bărbia, care trăda energie şi brutalitate. Sub bărbie avea o cicatrice în formă de zig-zag.

   În timp ce se deplasa spre noi, râse ironic. Cu prilejul ăsta am remarcat că pe partea stângă a maxilarului îi lipsea un dinte. Poate că-l pierdu-se când dobândise şi cicatricea.

   După ce mascatul ajunse-n dreptul lui Marian, zise cu-o politeţe exagerată:

   — Permiteţi-mi, domnule Farrow şi spunând asta îl deposedă pe Marian de pistol şi de cuţitul de la cingătoare. Acum putem să ne înţelegem în mod civilizat. Urmaţi şi dumneavoastră, domnule Bertram! Aşa, mulţumesc.

   După ce am fost deposedat de ambele pistoale şi pumnal, banditul se-ntoarse râzând spre Pongo. Credea că uriaşul negru se va lăsa tot atât de uşor despuiat de cuţitul lui de rechini. Şi eu ca şi Marian, care-mi mărturisi mai târziu, credeam că Pongo nu se va opune deloc dorinţelor mascatului.

   Omul care ne dezarma strigă deodată, înfuriat de durere. Concomitent, tovarăşul lui care luase cuvântul din adăpostul tufişurilor, strigă şi el:

   — Rămâneţi pe loc, domnule Farrow şi Bertram, altfel tragem, la dracu cu diavolul ăsta blestemat, acum nu mai putem trage! Jack, împuşcă-l pe negru ăsta!

   Dar Jack nu mai putea să-mpuşte pe nimeni deoarece uriaşul nostru îl apucase în aşa fel încât acesta era ţinut ca un scut viu astfel încât bandiţii nu mai puteau să tragă

asupra lui, fără să-i primejduiască viaţa propriului lor om.

   Pongo se retrase acum ţinând continuu în faţa sa pe Jack, prizonierul său; îşi apucase potrivnicul de braţul de sus şi-l ţinea cu-o mână fermă. Banditul nu se putea apăra în nici un fel şi nu făcea altceva decât să strige ca din gură de şarpe, dar asta nu-l deranja prea mult pe Pongo. Acesta ajunse, tot mergând pe spate până la barcă, îşi ridică adversarul în sus, îşi desprinse mâna stângă de pe braţul banditului, apucându-l în schimb de beregată.

   Ţipetele încetară brusc cu un ultim horcăit şi capul acestuia se destinse, leşinat cum era fără de apărare, în braţele lui Pongo, care, cu-o smucitură, desprinse barca de ţărm şi se-ndepărtă de plajă.

   — Opreşte-te, Pongo, opreşte-te! strigă purtătorul de cuvânt al bandiţilor. Îţi vom ucide stăpânii dacă nu te predai. Domnule Farrow, ordonă-i s-o facă! Strigă să vină înapoi! Nu glumim deloc, dacă mai face o mişcare cu vâsla, vă vom împuşca imediat!

   Ameninţarea părea foarte reală. Nu ne îndoiam deloc că duşmani noştri îşi vor aduce intenţia la îndeplinire, de aceea Marian îl striga în cele din urmă pe Pongo:

   — Haide înapoi, Pongo! Trebuie să te predai şi tu, oricum îţi mulţumesc pentru eroica ta intenţie. Dar nu vom rămâne prea mult ostatici aici!

   Uriaşul negru ascultă de-ndată. Făcând un ocol mare îl aruncă pe banditul leşinat pe plajă, după care coborî şi el încet din barcă, dar nu-nainte de a-şi arunca cuţitul său de spintecat rechini cu atâta îndemânare încât străpunse veşmântul leşinatului de pe plajă, ţintuindu-l de nisip.

   Se apropie apoi calm de noi şi rămase lângă mine. Chipul lui nu trăda nici o emoţie, cu excepţia muşchilor maxilarelor care deveniră proeminenţi din cauza încordării.

   Pongo era cuprins de-o furie distrugătoare asupra adversarilor noştri. Dacă ar fi putut să se năpustească asupra noastră, fără ca prin aceasta să fim noi înşine primejduiţi, ştiu că ar fi avut de furcă bandiţii! Cam tot aşa gândea şi şeful bandiţilor, că ne şi strigă:

   — Domnule Farrow, te avertizez pentru ultima oară, spune-i negrului să nu facă vreo prostie. N-o să mai şovăim să vă împuşcăm pe dumneata şi pe camaradul dumneatale. Vă cunoaştem prea bine, din relatările ziarelor şi ştim că Pongo dispune de forţe supraomeneşti.

   — Pongo auzit, promite să nu facă nimic, spuse calm uriaşul în locul nostru.

   — Norocul tău! Poftiţi încoace domnilor, dar păstraţi distanţa, nu v-apropiaţi prea mult. Haideţi, daţi-i drumul!

   De bine de rău, trebuia să ne supunem ordinului. Încet, păstrând distanţa, ne apropiarăm de desiş. Când furăm suficient de aproape de zidul de verdeaţă se ridicară de jos cinci siluete, cu puştile pregătite, aţintite asupra noastră. Se feriră să se apropie prea mult de noi, astfel încât să le putem prinde ţevile armelor. Toţi cinci, purtau ca şi Jack, semimăşti, iar cel din mijlocul rândului - pe care mi se păru că-l recunosc - spuse:

   — Domnii să treacă acum, unul câte unul, în desiş. Fă dumneata începutul, domnule Farrow.

   Marian păşi printre cele două tufe de arbuşti în faţa cărora stătea, dar când voi să-l urmez imediat, din nou mă atenţiona şeful bandiţilor.

   — Opreşte-te, domnule Bertram! Aşteaptă până ce te vom chema noi. Prietenul dumneatale nu ne mai poate fi vătămător acum. Acum poţi veni dar spune-i lui Pongo, să nu se mişte de pe loc.

   — Masser Bertram fie liniştit, Pongo nu mişcă, mă asigură acesta înainte ca eu să deschid gura.

   Acum îmi făcui loc la rându-l meu, printre tufişuri, fui înşfăcat de ambele braţe şi legat cu sfori foarte fine.

   Braţele îmi fură legate la spate. Adversarul nostru părea foarte destoinic în tot ce făcea. Mă legară cu aşa repeziciune, încât chiar de la primele legături care mi-au fost făcute, am fost complet lipsit de apărare.

   Fui împins câţiva paşi mai înainte şi mă ciocnii de Marian care stătea nu departe.

   Aşa dar am fost traşi pe sfoară. La o desfăşurare atât de rapidă a evenimentelor chiar că nu m-am aşteptat!

   Ia uite acolo cum îl leagă pe Pongo. Oameni ăştia îşi cunosc meseria! Mâinile îi fură legate la spate, dar cu atâtea sfori, întrucât cunoscându-i puterile uriaşe, bandiţii

nu voiau să-şi asume nici un risc.

   Fu împins apoi alături de noi. În sforile astea, folosite ca să ne lege pe noi, trebuie că aveau fire subţiri de oţel întrucât tăiau în carne vie şi nu semănau nici pe departe cu sforile cu care eram obişnuit.

   Marian rămase pe gânduri. După ce se apropie vorbitorul mascat de noi, prietenul meu îl întreabă.

   — De unde ne cunoşti?

   Cel întrebat râse scurt, zicându-ne:

   — Din mai multe articole de ziar. Pe de altă parte n-a prea fost greu să ne dăm seama că n-aveam de-a face cu nişte pescari nevinovaţi. Aţi făcut destule greşeli. Credeţi că pescarii pasionaţi uită momeala în cârligele undiţelor? Nu se-ntâmplă ca aceştia să nu se asigure de momeala lor, care nu e aşa de uşor de procurat. Pe de altă parte, aş fi ales alte nume, dacă doreaţi să treceţi neobservaţi. Marian, Robert şi Pongo sunt nume prea bine cunoscute în toată India continentală. Nu ne putem permite să vă lăsăm să vă uitaţi în cărţile noastre, de aceea pentru un timp trebuie să vă scoatem din funcţiune. Dacă vă comportaţi bine, nu vi se va clinti la noi, nici un fir de păr din cap.

   — Şi dacă vi se va părea că nu ne-am comportat destul de bine, o să ne ucideţi, mai întrebă Marian.

   — Să sperăm că n-o să fie cazul, zise cam cu şovăire mascatul.

   Îmi veni să râd în sinea mea, cum doi adversari pot să se întreţină atât de calm, pe tema asta de-a se ucide între ei sau nu, dar îmi cam pieri pofta de râs când mă gândi cine era partea care trebuia ucisă. Mascatul continuă:

   — Nu ne interesează neapărat să vă luăm viaţa. Dar ce am câştiga dacă v-am ţine prizonieri ani de zile? Ar fi un chin pentru ambele părţi. Dacă nu vă mai întoarceţi, atunci cu siguranţă se va descoperi, că aţi dispărut la o „partidă de pescuit". Asta ar putea fi primejdios pentru noi şi nu mă ascund că sunt în dilemă. Nu vă pot permite să vă vârâţi nasul în treburile noastre. Dar pot oare avea încredere în oameni ca dumneavoastră? Sper că nu-mi veţi pretinde aşa ceva. De ce ne-aţi urmărit, ce interes aveţi s-o faceţi?

   — Faceţi-ne o ofertă! Puţin ne interesează pe noi secretul

vostru spuse Marian.

   — Aşadar, din ce motiv ne-aţi urmărit până aici, întreabă mascatul. De ce v-aţi pretins pescari inofensivi?

   — Asta nu-i greu de ghicit. Ne-a atras atenţia ciudatul indian, călare pe crocodilul care a dispărut în zona asta.

   — Bătrânul Gowida v-a făcut asta? râse din nou mascatul. Deci sfântul ăsta local care se crede un fel de Mesia şi-a îndeplinit rolul de-a băga frica-n localnici, dar din păcate curiozitatea voastră v-a jucat un renghi şi din păcate nu mai pot da înapoi.

   — Parcă era vorba să ne faceţi o propunere. Poate este acceptabilă ambelor părţi.

   Mascatul ridică din umeri.

   — Mi-ar plăcea să ştiu cum să fac mai bine. Veţi rămâne un timp oaspeţi mei. Mă voi sfătui cu camarazii mei, poate găsim o soluţie. Dar fiindcă Pongo nu l-a tratat cu prea multă blândeţe pe Jack al nostru, parcă văd care va fi verdictul.

   — Să sperăm totuşi c-o să iasă bine. Dar de vreme ce ne vom bucura un timp de statutul de oaspeţi nu văd de ce nu l-am cunoaşte pe bătrânul Gowida, care ne interesează într- adevăr mult.

   — Brahmanismul nu intră în vederile noastre, dar Gowida ne-a permis accesul pe insulă, crezând că vom fi adepţi lui. Deocamdată intraţi în locul care vă e rezervat, până la sfârşitul consfătuirii noastre Veţi afla ce s-a hotărât mai târziu.

   Oratorul nostru făcu un semn la doi dintre oameni săi, care ieşiră din desiş şi, apucându-ne de braţe, ne conduseră pe-o cărare foarte îngustă care, deşi părea foarte sinuoasă, ducea în interiorul insulei care părea mai mare decât ne imaginarăm noi la început.

   Am mers o bucată de drum printr-o vegetaţie luxuriantă şi bogată, până ce am dat de un luminiş. Acesta nu era însă unul natural, căci se vedea clar că se dăduse foc unei bune părţi din pădure pentru a-l obţine şi-asta se vedea după urmele de arsură pe trunchiurile arborilor.

   În mijlocul luminişului erau amenajate şase locuinţe, ceea ce ne uimi peste măsură. Mascatul continuă:

   — Nu, nu visaţi domnilor, iată, avem aici o colonie a zece europeni - şi nimeni nu ştie nimic, deşi suntem atât de apropiaţi de oraş. Vom avea grijă ca să fiţi şi ultimii care ştiu de ea. Mergeţi în blocul din dreapta şi faceţi-vă acolo comozi. Vă sfătuiesc încăodată să nu faceţi ceva necugetat. Mă gândesc la vreo încercare de evadare. Paznicii vor trage imediat fără nici un avertisment. Cred că vă este clar asta!

   Păşirăm fără a mai comenta în interiorul blocului de locuit ce ne-a fost indicat. Locuinţa era mobilată în stil vechi, dar nu era lipsită de-un oarecare confort. Cei doi paznici care ne urmară ne indicară trei taburete care stăteau aliniate în faţa peretelui, vis-a-vis de uşă. La stânga şi la dreapta noastră se aşezară pregătindu-şi pistoalele. O încercare de evadare era o sinucidere curată.

   — E permis să vorbim, întreabă brusc Marian în nemţeşte pe unul din cei doi paznici.

   — Ce ai zis, întreabă acesta imediat în englezeşte? Marian îi repetă întrebarea, de data aceasta în engleză şi paznicul răspunse.

   — Dacă vă distrează, n-aveţi decât, pe noi nu ne interesează. Marian mi se adresă imediat în germană:

   — Ne-am cam ars de data asta, Robert! A fost o greşeală, într-adevăr, că nu ne-am schimbat numele şi chiar le-am spus cu voce tare. Mai ales numele lui Pongo nu trebuia amintit, doar este cunoscut în întreaga Indie. Chiar şi cârligele de pescuit ne-au dat de gol. Omul tot învaţă cât trăieşte!

   — Nu cred că vom mai avea prea mult timp de-nvăţat, îi răspunsei morocănos. Acest Jack ne va cere viaţa şi nu văd cum ne vom putea opune, dată fiind situaţia.

   — Să sperăm că conducătorul bandei nu va vrea să-şi încarce conştiinţa cu câteva crime. Pe de altă parte, sunt foarte curios ce-i cu bătrânul brahman Gowida aici şi, bine- nţeles, ce treburi murdare fac cei zece europeni pe insula aceasta.

   — Dacă aş fi liber poate m-ar interesa deopotrivă ambele probleme; aşa stând lucrurile, parcă curiozităţii mele i-a pierit tot farmecul.

   — Să sperăm că şeful bandei ne va facilita totuşi cunoştinţa cu Gowida, continua Marian netulburat, nevoind vădit să-şi piardă prematur buna dispoziţie.

   — Masser, Pongo văzut indian, îi întrerupse uriaşul, indian stă în tufiş, când om mascat, vorbeşte.

  — Aşa dar a auzit cum europeanul a vorbit la adresa lui. Aş paria că nu va fi în folosul bandei. Brahmanul se va răzbuna pentru viclenia albilor şi asta poate fi-n avantajul nostru. Dar uite că vine prietenul nostru Jack. Sunt curios cum va suna acum sentinţa asupra noastră, încheie Marian.

APROAPE DE MOARTE

   — UNDE-I CÂINELE ACESTA NEGRU? urlă Jack, de-a afară.

   — Nu te vei atinge de el, îi spuse aspru mascatul, conducătorul grupului. Asupra sorţii prizonierilor va trebui să decidem împreună cu toţi. Numai tu singur eşti de vină că te-ai lăsat surprins de uriaşul asta.

   — O să-l omor, strigă Jack, pe el şi pe stăpânii lui albi. Ştiu c-ai vorbit acuma, Tom! Să te fi văzut pe tine, cum te-ai fi sustras atacului negrului ăstuia. Dar unde-i tipul?

   — Te-aş sfătui să te calmez totuşi Jack, îi spuse acesta, încă şi mai energic. Parcă ţi-am spus că asupra sorţii acestora vom hotărî noi toţi. Asta ar trebui să-ţi ajungă. Eşti şi aproape la fel de mare ca el, de ce nu te-ai apărat mai bine? Ai citit doar multe despre el, ştiai prea bine la ce te poţi aştepta. Încă-n seara asta, după ce s-or fi adunat toţi camarazii, vom decide împreună asupra sorţii lor. Ţi-o spun însă de pe acum că sunt împotriva uciderii acestor. Dar n-o să ne primejduim afacerile cu-n triplu asasinat. Jack gemu încetişor:

   — Cred că diavolul ăsta negru mi-a rupt ceva-năuntru. Pentru asta mi-o va plăti.

   Cei doi paznici păşiră curioşi spre geamul deschis de unde se auzeau vocile agitate ale camarazilor lor. Jack îi observă şi strigă:

   — Uite-i acolo pe Keller şi Snowdon! Aşadar prizonierii sunt înăuntru, Tom, tu n-o să mă poţi opri. Mă pot dispensa prea bine de consiliul vostru pentru a-mi regla propriile afaceri.

   Auzirăm de afară zgomotele unei încăierări şi după câteva clipe strigătul de durere al conducătorului bandei.

   Cei doi paznici ai noştri se-ndepărtară repede de lângă geam şi luară poziţie în faţa noastră. În momentul următor, uşa s-a dat de perete şi Jack năvăli urlând înăuntru. De data asta nu purta mască şi era învineţit de furie. Se repezi asupra noastră, dar cei dor paznici i se puseră în faţa cu

pistoalele ridicate.

   —  Fii rezonabil Jack, strigă ameninţător unul dintre aceştia. Suntem răspunzători de securitatea domnilor de aici. Vino-ţi în fire. Astă seară ai tot timpul să-ţi exprimi părerile şi să te decizi asupra morţii acestora.

   — Vorbeşti de siguranţa domnilor? urlă în continuare Jack, care se comporta în continuare ca un apucat. O să-ţi arăt eu ţie cum trebui trataţi astfel de domni.

   C-un salt rapid pe care nu i-l bănuiam acestui om corpolent, acesta se înfipse brusc între cei doi paznici. Îi înşfăcă pe amândoi şi aceştia involuntar se traseră înapoi.

   Cu pumnalul tras se repezi asupra lui Pongo, care stătea liniştit pe taburetul său. În ochi lui Jack pâlpâia o luminiţă rău prevestitoare. Păream pierduţi pentru că din cauza puterilor mărite de mânia devoratoare a matahalei înfuriate, cei doi paznici ai noştri erau ca lipsiţi de apărare. Că-şi vor pune ameninţarea-n practică şi vor trage numai pentru a ne apăra pe noi, nu mi se părea deloc credibil. Era doar un tovarăş de-al lor şi mânia acestuia nu părea deloc neîndreptăţită, ţinând cont de faptul că nici Pongo nu l-a tratat cu mănuşi. Pe de altă parte ne considerau nişte intruşi puşi pe a le spiona secretele.

   Ca paralizat priveam spre lama pumnalului care părea menit să curme viaţa lui Pongo. Mai exista oare vreo cale de salvare? Fără voie închisei ochii, nevoind să fiu martor la grozăvia ce urma a se face.

   Dar tot auzii - aproape pe neaşteptate - un geamăt şi, când fără voie deschisei ochii, îl văzui pe Jack zvârcolindu- se pe jos. Ce se întâmplase?

   — Ar fi trebuit s-o vezi şi pe asta, Robert! Chiar acum ţi-ai găsit să închizi ochii. Pongo s-a ridicat de pe scaun în ultima clipă şi şi-a repezit picioarele lateral asupra lui Jack. Jack nu se aştepta la asta şi lovitura n-a mai putut fi evitată.

   Acum Jack zăcea într-adevăr nemişcat la pământ.

   — Este mort, Mariane, am întrebat eu în şoaptă.

   — Cu siguranţă este ameţit. Cu toate astea cred că s-a cam lecuit să se mai dea la Pongo.

   Cei doi paznici ai noştri se ridicară din nou, privind intimidaţi spre noi şi spre camaradul lor nenorocos întins pe

jos.

   — Ai mai văzut aşa ceva Snowdon, murmură unul din ei la urechea camaradului său. La început n-aş mai fi pariat nici o para chioară pe viaţa negrului.

   Acum intră înăuntru şi Tom şchiopătând, conducătorul bandei, care, după ce ne văzu nevătămaţi şezând pe locurile noastre în timp ce Jack încă mai zăcea ameţit la podea, scutură numai capul, murmurând.

   — Aşadar ziarele nu au exagerat deloc când au scris despre puterile supraomeneşti ale lui Pongo.

   — Nu-i strică că şi-a găsit şi el naşul, spuse Snowdon, aplecându-se asupra trupului nemişcat al lui Jack.

   — Duceţi-l în altă încăpere, ordonă şeful bandei. Mai bine că s-a-ntâmplat aşa. Temperamentul lui coleric ne-a adus de multe ori în situaţii grele. Dacă-i vine cheful poate să ne atace şi pe noi. Mai bine ne-am descotorosi de el.

   Cei doi paznici îl duseră pe Jack care, fără a-şi reveni din starea de inconştienţă, gemea numai sfâşietor, din când în când. Tom se apropie de noi şi ne zise:

   — Mă bucur că n-aţi păţit nimic domnilor! O să-l trimit pe Jack să se ocupe de alte probleme, de-ndată ce-şi va recapătă cunoştinţa. În felul asta, vom scăpa de el pentru o vreme. Acum, în ceea ce vă priveşte: m-am tot gândit cum am putea ajunge la o soluţie. Încă o jumătate de an mai avem treburi pe insula asta şi cam atât de mult ar trebui să vă ţin prizonieri aici. Dacă-mi daţi cuvântul de onoare că nu veţi încerca să mai iscodiţi în treburile noastre, vă voi reda libertatea. Aş putea să-i conving şi pe camarazi să încline în favoarea unei asemenea soluţii.

   — Prea mult ni se cere, zise Marian calm. Cred că ar fi mai bine să vorbeşti mai întâi dumneata cu camarazii şi poate unul din ei vine cu o propunere mai bună.

   — Nu cred. Putem fi liniştiţi numai dacă ne daţi cuvântul că n-o să vă vârâţi nasul în treburile noastre. De fapt ar trebui să vă fie indiferent ce facem noi aici. Noi nu omorâm pe nimeni şi nici nu furăm. Nu facem decât să ne păstrăm secretele noastre.

   — O sa mă gândesc la propunerea asta şi-o s-o discut cu prietenul meu. Ai spus că astă-seară se vor întâlni toţi camarazi dumitale. Vorbeşte-te, te rog şi despre asta. Între timp vom reflecta şi noi şi vă vom da răspunsul. O rugăminte mai am şi eu. Nu l-am putea cunoaşte pe brahmanul Gowida? El ne-a interesat în primul rând şi din cauza asta am ajuns în situata neplăcută de astăzi.

   — De ce vreţi să-l cunoaşteţi pe smintitul acela? strigă Tom râzând. Natural că pare un lucru misterios să-l vezi călărind pe spinarea crocodilului pe albia fluviului jos, dar până la urmă te obişnuieşti şi cu asta, nu? Sunt atâtea lucruri între cer şi pământ care ni se par misterioase. Poate că-n realitate nici nu sunt, dacă pătrunzi în spatele lucrurilor. Poate că Gowida a reuşit să-l domesticească pur şt simplu pe crocodilul ăsta şi cam asta ar fi tot. Locuieşte dincolo pe continent, cum s-ar spune, într-un mic templu, ridicat la marginea unui lac în care mişună crocodilii. Toţi aligatori de acolo par să asculte de ordinul lui Gowida, cel puţin aşa susţine el, dar eu n-am avut ocazia să mă conving. Poate că-i hrăneşte foarte bine şi atunci nu-i de mirare că reptilele îl urmează, atunci când sunt chemate. Nebunul ăsta-i tocmai pe insulă acum. E singur, crocodilul şi l-a trimis înapoi. De când e aici, ne vizitează zilnic şi o ţine numai în prelegeri şi predici de tot felul cu conţinut religios, se-nţelege. Noi îl ascultăm cu politeţe, bineînţeles, altfel, spune el, ne-ar alunga pur şi simplu de pe insulă. Nu-mi pot imagina cum ar putea-o face de unul singur, dar poate că mai are prin apropiere şi alţi adepţi pe care i-ar putea aduna la nevoie. În acest caz, situaţia ar deveni mai neplăcută şi, cum e şi firesc, o evit pe cât posibil.

   În consecinţă, îi ascultăm predicile şi pozăm de parcă neam lăsa convinşi încetul cu încetul de fantasmagoriile lui.

   —  Dacă ţi-ai fi dat osteneala să studiezi mai în profunzime Brahmanismul ca religie sau învăţătură pur şi simplu, te-ai fi convins că nu-i chiar o prostie. Se poate recunoaşte cel puţin armonia şi frumuseţea acestei învăţături. Nu ştiu ce faceţi pe insulă, dar pe brahman nu cred că-i bine să-l desconsideraţi.

   Marian vorbise cu sinceritate şi se părea că spusele sale nu rămaseră fără efect asupra lui Tom. Dar în cele din urmă acesta clătină din nou capul şi spuse prostii, dând a

lehamite din mână.

   — După părerea mea, un om e fericit atâta timp cât dispune de bani mulţi şi, oricât s-ar strădui Gowida, credinţa mea şi-a camarazilor mei rămâne asta, poate el să călărească pe câţi crocodili din lume ar vrea.

   — Nu-ţi bate joc, spuse din nou Marian, cu calm şi încă cu o mină foarte serioasă, există încă-n India secrete care ne rămân ascunsese nouă europenilor. Eu, de pildă, cred că mai degrabă Gowida îşi stăpâneşte crocodilii printr-o forţă a spiritului specială care nouă europenilor ne scapă. Prin urmare, m-aş feri să-l iau în râs pentru a nu fi pe urmă, într- un fel sau altul, amarnic contrazis.

   — Nu te face de râs, domnule Farrow! Dumneata eşti doar un om raţional, care nu se teme nici de moarte nici de diavol şi tocmai dumneata vii cu nişte idei, în care singur nu crezi. Din partea mea, ţi-l voi trimite pe nebunul acela bătrân dacă-l voi vedea pe aici şi trebuie să fie pe undeva prin apropiere. Ciudat mi se pare numai faptul că reptila aia fioroasă apare să-l ia numai după lăsarea întunericului. Cu toate astea, nu mi se pare decât un soi mai deosebit de dresură, cu care zeii n-au nici în clin nici în mânecă.

   Tom, râzând încă, se-ntoarse spre cei doi paznici care între timp intraseră din nou în încăpere.

   — Şi-a revenit Jack în simţiri?

   — Încă nu, răspunse Snowdon, dar l-am legat între timp în aşa fel încât nu se va putea elibera singur. Poate că-l vom putea ţine deoparte un timp, în felul ăsta.

   — O să-l ţinem, n-avea grijă, îl asigură Tom.

   — Aşa ar fi cel mai bine pentru toţi, fu de acord şi Kell.

   — Aveţi mare grijă în continuare de domnii de aici, le recomandă, încăodată, celor doi paznici Tom. Sper să se comporte bine şi să nu încerce să se elibereze. Dacă încearcă totuşi, faceţi uz de arme. I-am sfătuit să renunţe să-şi mai vâre nasul în treburile noastre dar n-au fost de acord să-şi dea cuvântul de onoare, pasă-mi-te, vor să mai delibereze asupra ideii. Pe jumătate cred că nici n-o vor face. Dacă vine Gowida, poate să vorbească împreună, am fost de acord şi nu văd la ce să ne strice. Domnul Farrow crede că bătrânul dispune de nu ştiu ce puteri misterioase,

să se convingă singur!

   Cei doi paznici râseră, pe jumătate amuzaţi şi pe jumătate miraţi, iar la urmă Snowdon spuse:

   — Nu-mi pot închipui cum nişte europeni luminaţi, ca domnul Farrow şi Bertram, mai pot crede azi în nişte vechi bazaconii indiene. Poate că se prefac doar a fi Bertram şi Farrow şi-n realitate poartă cu totul alte nume.

   — Aproape c-aş crede şi eu acest lucru, dar Pongo ne-a demonstrat contrariul. Nu cred c-ar mai exista un al doilea negru care s-ar putea pune cu Jack al nostru şi să-l scoată din circuit cu atâta uşurinţă.

   Tom se-ntoarse spre noi:

   — Ne vedem aşadar astă-seară, după ce voi fi vorbit cu colaboratorii mei asupra sorţii care vi se rezervă. La revedere deci şi salutaţi-l din partea mea pe nebunul de Gowida.

   Tom părăsi râzând încăperea, şchiopătând puţin, dar cu o bună dispoziţie, după convorbirea ce-o avuse cu noi.

   Marian mă privi şi-mi spuse în limba germană:

   — Cam imprudent şi Tom ăsta! Dacă Gowida îl aude atunci situaţia bandei ar putea fi periclitată. Cu brahmanii nu te poţi juca atât de uşor, mai ales cu acei care stăpânesc reptilele aşa cum o face Gowida. Interesant e faptul că reptilele se-ntorc întotdeauna aici la oră fixă pentru a-şi lua stăpânul. Marian vorbise în şoaptă şi de-aceea tresări uşor când o voce sonoră izbucni lângă mine:

   — Sahibi, aveţi o părere bună şi corectă despre indieni şi ţara lor şi nu pot decât s-o apreciez. Mă bucură faptul că admiteţi supranaturalul în anumite cazuri, c-ar putea guverna ordinea şi succesiunea evenimentelor. Mă numesc Gowida, iată-mă-s, aţi vrut doar să mă cunoaşteţi.

   — Vorbiţi nemţeşte? întreabă uluit Marian.

   — Da, Sahib, germana ca şi alte limbi germanice şi romanice deopotrivă. Am studiat ani îndelungaţi în occident, înainte de-a mă fi întors aici în singurătate, pentru a mă dedica adevăratei cunoaşteri. Nu prea vin în contact cu oamenii, mai degrabă cu crocodilii. Când am dat de europeni aici, am vrut mai întâi să-i alung, dar mai pe urmă am hotărât să-i convertesc spre cele adevărate. Tom mi-a părut un partener destui de rafinat încât am sperat să-i atrag de partea mea, mi-am petrecut multe zile aici pe insulă în acest scop.

  — Gowida, judecata oamenilor de aici e întunecată de goana după înavuţire, dar poate că-ţi va reuşi în cele din urmă să-i aduci pe calea cea dreapta.

  — De luni întregi mă străduiesc, dar azi mi-am dat seama că nu mai pot fi recuperaţi. N-ar fi trebuit să se comporte aşa, acum îmi vor cunoaşte mânia; dar voi de ce sunteţi prizonierii oamenilor ăstora?

  —  Fiindcă am păşit pe insulă, zise Marian. Gowida, sergentul din Nawaganar te-a văzut călărind pe spinarea crocodilului în drum spre insulă şi el ne-a chemat aici pentru a-l ajuta să lămurească misterul. Credeam că-n umbra indianului pe care localnici îl numesc cu respect zeul crocodililor se petrec fapte care-ar putea aduce atingere legii. Acum ştim mai bine că n-ai nimic de împărţit cu albii ăştia care fac afaceri tenebroase. Ce fac pe insulă Tom şi oameni lui nu ştim nici noi.

  —  Nu mi-au spus ce fac anume aici decât că experimentează ceva, dar acum cred că afacerile lor sunt mult mai obscure. Cu dumneavoastră ce intenţionează să facă? întrebă indianul.

  — În legătură cu asta vor hotărî domnii aceştia abia spre seară, când se vor aduna cu toţi. Asta nu poate decât să ne convină întrucât sergentul englez a spus că va interveni abia atunci dacă între timp nu ne vom fi întors. Oricum ocupaţiilor misterioase ale acestora li se va pune capăt astă-seară.

  — Nu va fi cazul să intervină poliţia, vă voi ajuta eu, spuse Gowida. Îi voi da deci de ştire că nu este cazul să intervină; pot să aflu acum numele dumneavoastră, domnilor, se interesează el mai departe.

  — Numele meu este Marian Farrow, spuse politicos, prietenul meu. Domnul de alături e Robert Bertram şi cel de aici e servitorul şi prietenul nostru credincios Pongo.

  Bătrânul indian îşi întoarse privirea în direcţia mea. Mă pătrunse cu fiori de gheaţă până-n şira spinării, când mă simţii examinat cu-atâta scrupulozitate de aceşti ochi fascinanţi şi mari, care păreau să te pătrundă până-n cele mai ascuţite tainiţe ale sufletului.

   Indianul înclină numai din cap şi-şi îndreaptă privirile spre Pongo, pe care-l privi de asemenea îndelung, după care se mărgini să zică:

   — Ai oameni de încredere şi buni în preajmă, domnule Farrow. Va trebui să ai încredere în mine, altfel veţi fi cu toţii în mari primejdii.

   — Cred ceea ce-mi spui acu! Numai că nu-mi dau seama cum vei reuşi să-i goneşti pe europeni de aici sau cum o să-i împiedici să ne facă vreun rău. Oricum las totul în seama dumitale.

   — Mă bucur să aud asta. Sergentul va putea renunţa la descinderea de pe insulă dacă va auzi că englezii ăştia care m-au înşelat atât de multă vreme îşi vor fi luat tălpăşiţa. Veţi putea afla şi secretul acestora pentru că nu vor mai veni niciodată îndărăt. Nici pe mine nu mă veţi mai vedea, Sahibi. Am trăit aici o dezamăgire atât de mare încât nu-mi va mai părea rău dacă nu voi mai revedea niciodată focurile astea. Voi trăi de-acum înainte din nou în completă recluziune, înconjurat numai de crocodili mei. Dacă veţi veni din întâmplare în templul în care locuiesc, strigaţi de trei ori numele meu şi veţi putea pătrunde nestingheriţi în templu.

   — Îţi mulţumesc, Gowida. Pot totuşi să-mi permit să-ţi amintesc că vina englezilor de pe insulă nu e chiar aşa de mare, după părerea mea. Conştiinţa le-a fost pervertită de spectrul înavuţirii. Aceştia nu sunt copţi pentru a înţelege şi a-şi însuşi înţelepciunea milenară a Indiei.

   Un zâmbet înfrumuseţa figura, aspră de altfel, a Brahmanului.

   — Sahib, văd că ai inimă bună, continuă el după o scurtă pauză. O să-i cruţ după posibilităţi pe albii de aici. Pe insulă, însă, nu se vor mai întoarce. Să se păzească însă să opună rezistenţă, pentru că nu mai garantez de urmări. Le puteţi împărtăşi asta din partea mea. Poate vă vor crede mai mult.

   — Cât de mult va trece până ce-i vei alunga pe albi şi ne vei elibera? întreabă Marian.

   — Crocodilul meu mă va lua după lăsarea întunericului, apoi va mai dura o oră întreagă. Spuneţi-le oamenilor să-şi pregătească bărcile pe care le au ascunse în tufişuri, chiar lângă mal. Nu vor avea prea mult timp pentru fugă. Vouă no să vi se-ntâmple nimic, voi împărtăşi asta credincioşilor mei.

   Bătrânul Brahman se apropie de Marian şi întinse mâna.

   — Înapoi, bătrâne, îi strigă Snowdon şi păşi repede în faţă. N-ai voie să-i eliberezi pe prizonieri. Asta nu se...

   Se-ntrerupse deodată în mijlocul frazei şi rămase nemişcat acolo. Gowida îl privise numai o dată scurt. Privirea păru să-l paralizeze pe Snowdon care nici măcar nu- şi mai putea închide gura întredeschisă.

   Colegul lui Kell îi sări în ajutor, scoţându-şi pistoalele de la brâu, strigând:

   — Înapoi, bătrâne! Asta n-ai voie să faci în nici un caz. Poţi vorbi cât vrei cu prizonierii, dar.

   Aproape îmi veni să zâmbesc, când Gowida îşi îndreaptă privirea asupra acestuia, în acelaşi mod, ca asupra colegului său. Şi Kell rămase nemişcat, cu pistolul tras până la înălţimea şoldului.

   Brahmanul îşi reîntoarse acum liniştit capul de la cei doi nefericiţi paznici şi-şi trecu uşor degetele peste mâinile şi picioarele lui Marian. Făcu acelaşi lucru cu mine şi cu Pongo, apoi se dădu puţin înapoi şi zise pe un ton aproape solemn:

   — V-aş putea elibera acum, Sahibi, dar, în acest caz, europenii care şi-au bătut joc atât de mult timp de mine vor pleca poate de-ndată de pe insulă, de teama unei descinderi a poliţiei. Vreau însă să le arăt puterea mea şi poate ulterior mă vor judeca altfel. M-aş bucura să mă vizitaţi la templul meu. Drumul până acolo e presărat însă cu multe primejdii pe care numai nişte oameni destoinici le pot înlătura. Vă urez toate cele bune în viaţă, Sahibi!

   Gowida ridică braţele spre noi. Mi se părea şi acesta un gest solemn, întrucât bătrânul Brahman ne făcea o impresie covârşitoare, căreia nu i ne puteam sustrage.

   Se-ntoarse apoi încet şi părăsi încăperea, tot aşa cum apăruse, fără a putea auzi nici cel mai mic zgomot.

   De-abia se-nchise uşa în urma lui şi cei doi paznici se deşteptară din amorţeala lor, ne priviră surprinşi şi oarecum ruşinaţi, clătinând capul. În cele din urmă Snowdon se

adresă aproape fără glas, colegului său:

   — Kell, ce-a fost asta? M-am simţit deodată ca paralizat când am vrut să împiedic pe indian să-i elibereze pe prizonierii noştri. Nu mai puteam să-mi mişc nici un deget. De ce nu i-ai alungat tu?

   — Snowdon, făcu Kell pe acelaşi ton, am păţit la fel ce-ai păţit şi tu. Mi-am tras din brâu pistolul dar nu l-am mai putut ridica mai sus. Poate că bătrânul indian ne-a stropit cu-o otravă gazoasă şi n-am băgat noi de seamă? Dar vezi că prizonierii stau la locurile lor, legaţi ca şi mai înainte. Nu i-a eliberat. Asta să mai înţeleagă cine poate!

   Se apleacă asupra noastră şi se convinse că legăturile nu ne-au fost slăbite. Era cam uşuratic din partea lui să se apropie atât de mult de Pongo, mai ales după ce-a văzut ce s-a întâmplat cu Jack, care făcuse acelaşi gest.

   Kell însă era pe moment încă ameţit şi nu judeca tocmai limpede. Experienţa trăită cu Gowida îl marcase, evident.

   Iată că pentru prima dată, venise în atingere cu una din minunăţiile Indiei, de care se-ndoia atât.

   — Legăturile sunt strânse ca şi mai înainte, constată el. Ştergându-şi năduşeala de pe frunte. Bătrânul m-a privit, Snowdon şi n-am mai putut mişca un deget. Nu pot de loc să-mi explic. Dac-ar fi fost o otravă, ar trebui să-i simţim încă efectele. Sau poate că apar mai târziu!

   — Brahmanul v-a paralizat numai prin puterea voinţei sale, cred că acum v-aţi convins că indianul dispune de puteri, pe care niciodată nu le veţi putea explica raţional! Până acum v-aţi bătut joc pe ascuns de el. Cred c-o să vă căiţi acum pentru asta. Cheamă-l pe Tom, conducătorul vostru, am ceva foarte important de discutat cu el.

   Acum cei doi paznici păreau cu desăvârşire descumpăniţi. Vorbele lui Marian îşi făcură efectul. Snowdon dispăru pe uşă împleticindu-se, pentru a şi chema şeful.

ADVERSARI GROZAVI

   KELL ÎNCEPU SĂ SE PLIMBE neliniştit prin camera încoace şi în colo. Noi stăteam liniştiţi la locurile noastre, când, deodată, paznicul se opri în faţa lui Marian.

   — Domnule Farrow, dumneata şi camarazii dumneatale sunteţi cu totul altfel de oameni, decât aceia pe care i-am întâlnit până acum, în aceste părţi ale globului. Poţi să-mi spui ce ni s-a întâmplat cu-adevărat, mie ş camaradului meu? Ne-a paralizat într-adevăr indianul doar cu o privire?

   — Da, zise Robert foarte serios. Dumneata n-ai habar de minunăţiile Indiei. A fost o mare greşeală din partea voastră să vă bateţi joc de brahman. Încă azi veţi suferi consecinţele acestui lucru.

   — Acum încep să mă încredinţez singur că dispune de forţe mult mai mari decât ale muritorilor de rând, murmură Kell gânditor. Spune-i asta şi şefului meu, el a fost primul cu ideea că tot ce spune Gowida nu reprezintă decât tâmpenii.

   Snowdon îl găsi repede pe Tom, care apăru acum în cantul uşii.

   — Snowdon tocmai mi-a povestit ce s-a-ntâmplat aici Kell, începu Tom râzând. Sunteţi amândoi nişte mototoli. Domnule Farrow n-o să vă spună desigur ca şiretlic a folosit indianul. Cu mine nu i-ar fi mers! Am fost întotdeauna prevăzător cu Gowida, chiar dacă, îmi vine să râd de predicile lui. Ei, domnule Farrow, ce ai pe inimă şi ce vrei să- mi spui?

   — Tom, zise Marian cu maximă seriozitate. Eu te cunosc numai sub acest nume, de-aceea îl folosesc. Tom, tu nu cunoşti nici pe departe forţele misterioase pe care se pare că le stăpânesc unii indieni şi mai cu seamă brahmanii. Gowida i-a putut paraliza pe oamenii dumitale numai prin priviri. Asta se cheamă hipnoză. E-un lucru şi ăsta deosebit deşi nu e principalul. Vreau să te avertizez, ai auzit bine, deşi sunt prizonier aici, totuşi vă pun în gardă. Gowida a auzit din întâmplare că ţi-ai bătut joc de el şi de credinţa lui şi că aparenta voastră docilitate n-a fost decât o manevră

tacită menită a servi scopurilor voastre. Dezamăgirea lui este foarte mare şi aproape că l-a răvăşit complet, zdruncinându-i încrederea în relaţiile lui cu oamenii pe viitor. Asta-l va face să se întoarcă în pustietatea lui, înconjurat de crocodilii săi, decât să mai prefere societatea oamenilor.

   — Dar asta nu ne deranjează câtuşi de puţin, spuse Tom netulburat. Bătrânul, ce-i drept, ne-a ferit o vreme de priviri curioase, dar dacă nu mai vine ne vom gândi la un alt mod de protecţie. Voi singuri sunteţi exemplul cel mai bun că nu i-a reuşit nici brahmanului să-ndepărteze pe toţi curioşi. Predicile brahmanului le-am ascultat şi au adus o notă de pitoresc în peisajul monoton al insuliţei ăsteia. Păcat! Deci s-a supărat! Va trebui să-l luăm prizonier ca să nu facă vreo prostie şt să nu trădeze cumva. Asta ai vrut să-mi spui? Drăguţ din partea dumneatale. În revanşă voi susţine în şedinţa de consiliu cu camarazi să nu vi se ia viaţa.

   — Tom, strigă încăodată grav. Marian. Nu-l vei putea lua prizonier pe Gowida. Tovarăşii dumitale, Kell şi Snowdon, au simţit pe propria lor piele că aşa ceva nu pot face. Ascultă- mă, vorbesc în propriul dumneatale interes. Gowida vrea ca încă astă-seară, împreuna cu credincioşi lui crocodili, să vă alunge de pe insulă. L-am rugat să vă cruţe vieţile. Mi-a promis s-o facă, numai dacă nu veţi opune rezistenţă şi nu veţi face uz de arme. Mi-a sugerat să vă spun să vă pregătiţi din timp bărcile ascunse în tufişurile de lângă mal, pentru că timp prea mult nu vă rămâne, pentru a vă scăpa piele. Apreciază la justa valoare acest avertisment. Tom ştii prea bine că eu nu sunt omul care să vă avertizeze fără motiv. Nu veţi avea timp nici să vă apăraţi, pregătiţi-vă bărcile!

   Şeful bandiţilor îşi drese mai întâi glasul. Cuvintele lui Marian nu rămaseră fără ecou, râse apoi şi continuă pe tonul lui superficial.

   — Domnule Farrow, poate că aşa zisele minuni trăite pe tărâmul Indiei te-au făcut superstiţios. Eşti de multă vreme în India şi poate că lucrul asta nu trece fără urmări. Poate că eşti chiar convins de forţele oculte pe care le posedă aceşti băieţi cu pielea brună. Dar noi trăim în secolul douăzeci, în secolul tehnicii, al lumii reale, a raţionamentului şi a

afacerilor.

   Pentru minuni de genul ăstora, viaţa noastră nu mai are nici loc şi nici timp. De nici un fel! Îl pot înţelege pe Gowida că este furios că nu l-am luat în serios. Asta este din punct de vedere omenesc aşa de-nţeles. În mânia şi frustrarea lui ne poate deveni periculos şi de aceea îl vom lua şi pe el prizonier. De asta o să mă îngrijesc chiar eu personal, întrucât Snowdon şi Kell par cam timoraţi.

   — Poale că şi tu ai fi timorat, Tom, dacă ţi s-ar fi întâmplat şi ţie paralizia asta, spuse Snowdon. Ne cunoşti doar de mult timp şi ştii că nu putem fi uşor intimidaţi. Da ceea ce ni s-a-ntâmplat e-ntr-adevăr uimitor. Dacă-ţi pot da vreun sfat, apoi este ca să urmezi sfatul domnului Farrow. Pune să fie pregătite bărcile, poate că totuşi va fi nevoie de ele şi încă în grabă. Dacă nu va fi cazul cu atât mai bine. De stricat n-ar de ce să ne strice. Indienii ăştia se ţin unul de altul ca scaiul. Nici eu nu-s de părere că adepţii de care vorbea Gowida, ar fi crocodilii săi. S-ar putea însă să aibă şi nişte adepţi cu înfăţişare omenească pe undeva prin apropiere. Dacă năvălesc toţi deodată, cum o să le facem faţă? Rămâne singura posibilitate fuga, fuga de pe insulă şi încă repede.

   — Întâi de toate îl voi scoate din funcţiune pe bătrânul indian, după care altfel se va pune problema. De asta sunt pe deplin convins. Aveţi de grijă aici sus până ce eu pe bătrân...

   Conducătorul bandei amuţi subit. Parcă împietrise! Nici timpul ca să-şi închidă gura nu mai găsise. De asemenea Kell şi Snowdon rămăseseră nemişcaţi în poziţia în care se găseau. În spatele nostru, lateral, se găsea o fereastră şi- acum când mă întorsei văzui faţa bătrânului Gowida care era îndreptată asupra acestor trei.

   Chiar şi pe mine mă orbi strălucirea care izvora din ochi lui Gowida, de aceea îmi întorsei repede privirea.

   Se scurseră numai câteva secunde şi apoi se-nsufleţiră din nou siluetele nemişcate ale celor trei oameni din faţa noastră.

   — Mii de draci! Ce-a fost asta? bolborosi Tom după câteva icnituri. A folosit bătrânul un spray otrăvitor sau poate că

Snowdon şi Kell au avut totuşi dreptate?

  — Dac-ar fi folosit un spray ar fi trebuit să fi fost şi noi paralizaţi, spuse calm Marian. Nu, Gowida e pur şi simplu un maestru al hipnozei şi n-are nevoie să-şi pună mâna pe fruntea celor cărora le e adresat actul hipnozei. Puterea voinţei sale este atât de puternică şi privirea îi e atât de pătrunzătoare, încât îi reuşeşte hipnoza de la distanţă şi-l menţine pe cel adus în puterea voinţei sale cât doreşte. Iată demonstraţia pe care ai vrut-o, Tom! Ia-i în serios vorbele de avertisment până nu-i prea târziu şi pregăteşte-ţi bărcile pentru orice eventualitate. Priveşte totul ca pe un noroc că pe Gowida nu-l interesează secretul vostru, nu vrea să vă reţină cu forţa aici. Rolul vostru pe insula s-a terminat. Dacă nu ţi-ai fi bătut joc de spusele brahmanului şi nu l-ai fi folosit în scopuri şi interese meschine, poate că totul ar fi decurs altfel, dar acum e prea târziu.

  — Ciudat! Asta n-aş fi crezut-o nici în ruptul capului. Îţi mulţumesc pentru avertisment, domnul Farrow, voi îngriji de bărci, dar cu toate astea voi încerca mai întâi să-l prind pe Gowida. Frumos ne-ar mai sta ca noi, europenii, trecuţi prin ciur şi dârmon să fim scoşi din luptă printr-o simplă uitătură a unui indian bătrân. Trebuie să fi fost vorba totuşi de un gaz otrăvitor la care, dumneavoastră domnilor sunteţi - îmi scapă de ce - imuni. Afară la aer liber altfel vor sta lucrurile. Aşa dar, Kell şi Snowdon, vă încredinţez încăodată prizonierii.

  — Ar fi bine dacă ne-aţi aduce ceva de mâncare, schimbă Marian subiectul. În barca noastră găsiţi provizii destule.

  — Se-nţelege de la sine, domnilor, ne strigă Tom fără şovăire. Părăsi repede încăperea nu înainte de-a arunca o privire la fereastra buclucaşă. În ciuda tonului relaxat pe care-l folosise, mica demonstraţie a lui Gowida nu-ntârzia să-şi facă oarecum efectul. După zece minute, un om mascat intră înăuntru care ne aduse de mâncare şi un ulcior cu vin slab de palmier. Paznicii noştri ne hrăniră ca pe nişte copii neajutoraţi pentru că, deşi nu eram înarmaţi, nu cutezară să ne dezlege legăturile.

  Poate că se gândeau la Gowida şi la privirea lui paralizantă. Cu toate acestea nu ne-am stricat apetitul.

  Gândurile mele se fixară numai asupra metodelor prin care bătrânul brahman voia să-i alunge de pe insulă pe aceşti intruşi. Dacă ar fi avut în Nawaganar un număr mai mare de adepţi, cu siguranţă sergentul Hallay ne-ar fi atras atenţia. Gowida trăia însă ca un pustnic. Dacă nu era totuşi vorba despre crocodili, ca despre acei credincioşi care-l vor urma, atunci nu ştiam pe ce forţe se putea baza pentru a-i reuşi să alunge pe europenii ăştia bine înarmaţi de pe insulă.

  După ce am mâncat m-am adresat din nou lui Marian în germană:

  — Nu eşti curios ce va întreprinde Gowida?

  — Cred că va veni cu crocodilii săi. O astfel de confruntare n-am mai văzut şi sunt curios ce-o să iasă dacă europenii nu părăsesc de-ndată insula.

  Cu asta epuizasem subiectul asupra acestei teme. Nu avea rost să mai insistăm asupra unor lucruri pe care nu le puteam influenţa în nici un fel.

  Puteam aştepta numai cu răbdare ce-o să se-ntâmple, de aceea nu mă surprinse când Marian, mai practic din fire, îmi spuse:

  — Robert voi încerca să dorm puţin şi te-aş sfătui să faci acelaşi lucru. Dacă te rezemi cu spatele de zid, nu-i chiar imposibil să dormi. Spunând aceasta îşi şi puse ideea în practică, se sprijini cu spatele de zid şi-nchise ochi.

  Îl cunoşteam destul de bine pe Marian pentru a presupune, că va adormi foarte repede. Avea o capacitate uimitoare ca-n cele mai neobişnuite situaţii, ziua sau noaptea, să poată aţipi aproape instantaneu dacă-ar fi vrut- o. Aşa se întâmplă şi acum. În câteva momente, după mişcările regulate ale respiraţiei sale îmi dădui seama că a adormit într-adevăr.

  Îi urmai pilda şi mă rezemai cu spatele de zid. Dar în cazul meu dură ceva mai mult până ce în cele din urmă somnul mă învinse şi pe mine.

  Era deja târziu când mă deşteptai. Marian râse mulţumit şi zise:

  — Vom vedea îndată, de acum, cum şi-a imaginat lucrurile bătrânul brahman, Robert. Într-o jumătate de oră se-ntunecă şi atunci îşi va chema crocodilii. Dacă spusele acestuia au fost adevărate şi eu nu mă îndoiesc câtuşi de puţin, nu va trece o oră după aceea şi, însoţit de crocodilii săi, se va întoarce pe insula să-şi desăvârşească misiunea.

  Eram cam ameţit şi a durat puţin până ce mi-am revenit la realitate şi-n cele din urmă spusei:

  — Nu cred că banda va dori să părăsească insula fără a opune rezistenţă. Sunt bine înarmaţi şi la nevoie pot opune o dârză rezistenţă.

  — Şi totuşi nu cred că vor mai ajunge să opună rezistenţă, zise Marian.

  N-am mai continuat discuţia care nu avea sens, cel puţin pentru noi care nu puteam face nimic contra mersului evenimentelor, în nici un fel.

  Cei doi paznici ai noştri, Kell şi Snowdon, au fost înlocuiţi pe când noi dormeam de alţi doi membri ai misterioasei bande şi despre care nu ştiam nimic şi ce rost au ei pe insulă, Acum uşa se deschise şi din nou cei doi cunoscuţi ai noştri, Snowdon şi Kell, îşi reluară serviciul de paznici.

  — Ei, cum se simt domnii după ce au tras un pui de somn? întreabă jovial Snowdon, după ce văzu că ne trezisem Nu mi-aş fi putut închipui că-n împrejurarea de faţă s-ar fi putut adormi, eu în nici un caz n-aş fi reuşit.

  — Păi cine are conştiinţa curată, adoarme şi-n pat de piatră, zise bine dispus Marian. Sper c-aţi pregătit pentru orice eventualitate bărcile, domnilor!

  — Lasă, dumneata bărcile în grija noastră. Totdeauna te interesează să te amesteci, domnul Farrow, în lucruri care nu te privesc de fel? Cu asta nu te faci mai iubit, başca că-i aduci în situaţii primejdioase şi pe camarazii dumitale. Lasă pe fiecare să trăiască cum îl duce capul. Asta e-o condiţie a armoniei umane. În cazul nostru, pot să te asigur c-am luat toate măsurile de prevedere, chiar şi pentru cazul că s-ar ajunge să părăsim insula, deşi noi nici nu ne gândim s-o facem. Când va veni crocodilul pentru a-l lua pe Gowida, îl vom prinde pe bătrânul indian şi cu asta am terminat cu tot hocus-pocusul ăsta.

  — Aş fi curios să văd cum, dar eu rămân la părerea că nu veţi reuşi să-l prindeţi pe Gowida, ba mai mult că va trebui să vă puneţi repede în siguranţă, zise Marian.

  Cei doi cerberi ai noştri nu mai spuseră nimic. Nu mai aveau nici o dorinţă de a continua discuţia cu noi, care nu le făcea nici o plăcere. Asta era de înţeles dar de asemenea era de înţeles că şi situaţia ciudată asupra sorţii lor îi făcea cam fără dorinţă de a vorbi şi totodată morocănoşi.

  Trecu o bună perioadă de timp. Se auzea numai zumzetul insectelor care odată cu venirea serii se trezeau la viaţă din moleşeală. Cam atât pătrundea prin ferestrele încăperii noastre, altfel totul rămânea liniştit. Deodată un mascat pătrunse în încăpere.

  — Bătrânul indian a plecat pe crocodilul său. L-am văzut numai după ce s-a-ndepărtat destul de mult aproape de ieşirea din apele golfului, pe urmă l-am pierdut din vedere. Oamenii noştri s-au adunat şi Tom vrea să vorbească cu ei, pentru a hotărî în privinţa sorţii prizonierilor. Spuneţi care-i votul vostru şi spuneţi repede pentru că trebuie să ne pregătim de apărare împotriva lui Gowida şi-a discipolilor săi.

  — Sunt pentru ai lăsa pe domnii aceştia în viaţă, răspunse scurt Snowdon.

  — De asemenea, Kell hotărî acelaşi lucru, adăugând că Tom va purta răspunderea dacă secretul insulei va fi trădat sau nu.

  Mascatul părăsi încăperea dar Snowdon şi Kell deveniră cu fiecare minut mai neliniştiţi.

  Dintr-odată afară se dezlănţui o larmă grozavă. Se auziră paşi precipitaţi, oamenii trecură în grabă pe lângă locul unde era ţinuţi prizonierii. Cei doi paznici ai noştri îşi pierdură culoarea din obraji.

  La lumina faclelor pe care le aprinseră, se vedea asta destul de clar. Kell era tocmai pe punctul de-a spune ceva, când Tom se năpusti în cameră.

  — Repede în bărci! La dracu, sunt lucruri pe care mintea omenească nu le poate pricepe. Haideţi!

  Kell şi Snowdon se grăbiseră spre uşă. Tom sări asupra noastră. În dreapta lui luci un cuţit. Îi taie legăturile lui

Marian îi dădu acestuia cuţitul în mână şi-i strigă:

   — Uite, eliberează-ţi camarazii! Barca voastră se află încă la plaja dinspre est. Poate reuşiţi să fugiţi sau poate că vă protejează Gowida. Păcat că noi nu ne-am putut termina treaba!

   Tom se îndreaptă apoi înspăimântat spre uşa. De afară se auzea un fel de fâşâit şi târâit, cum n-am mai auzit pân- atunci.

   Nu-mi puteam de seama ce putea face. Şeful bandei începu să tremure şi scrâşni cuprins de teamă.

   — Vin!

   Se îndreptă apoi spre fereastra care dă-n spre est şi-i încalecă pervazul, dispărând prin ea. Rămăseserăm singuri în încăpere. Cele două făclii mai pâlpâiau încă.

   Cu calm Marian îmi tăie legăturile de la mâini şi picioare, de asemenea pe ale lui Pongo, după care îmi spuse:

   — Au venit, Robert, crocodilii lui Gowida. Par să se târâie încoace, dar nouă nu ne vor face nimic. Bătrânul ne-a „binecuvântat" doar!

   Am sărit de pe taburetul meu şi mi-am întins mâinile pentru a face să circule sângele din nou în membrele amorţite. Legăturile au tăiat destul de adânc în carne.

   Am început să-mi masez încheieturile mâinilor, a palmelor şi-apoi a degetelor. Întrucât mâinile aproape nu mi le mai simţeam n-a fost deloc o treabă uşoară. Treptat însă am început să simt viaţa pulsând în mădulare.

   — Să sperăm că într-adevăr crocodilii nu ne vor face nimic, Mariane, deşi la drept vorbind faptul că ne-a atins sau binecuvântat Gowida, cum spui tu, nu văd să facă o mare diferenţă.

   De-abia mi-am terminat vorbele şi uşa zbură într-o parte. Un uriaş crocodil apăru în cadrul ei. Cu o îndemnare pe care cu greu o puteai atribui unei şopârle blindate ca asta, animalul se săltă în încăpere.

   Doi crocodili îi urmară primului. Afară, pe locul viran care stătea în faţa blocului de locuinţe, păreau că apăruse o întreagă armată din înspăimântătoarele şopârle. Fâşâiau, râcâiau, zornăiau de pretutindeni. Trecuse doar puţin timp de când Tom dispăruse pe fereastră. Ce se întâmplase oare

înainte şi după acest eveniment, afară?

   Deja am numărat până la şapte aligatori în încăpere. Fără voie mă lipii de perete.

   — Opreşte-te, Robert, spuse Marian calm, suntem în siguranţă. Gowida ne-a atins şi animalele se feresc să ne atace. Au mirosit mâna maestrului lor.

   Într-adevăr, crocodilii care se apropiară acum până la un metru de noi, nu mai mişcară, rămăseseră pe loc. După câteva minute, aceştia începură să se retragă şi părăsiră într-adevăr încăperea.

   Cu inima bătându-mi năvalnic, m-am apropiat de uşă şi am privit afară. Ce-am putut vedea a fost un spectacol uimitor şi fascinat totodată. Luminişul mişuna de crocodili, luna luminând suficient pentru a ne da seama de acest lucru.

   Dintr-odată, ca la o comandă, parcă o poruncă secretă, străbătu rândurile crocodililor. Într-o clipă ei îşi îndreptară spre est capetele şi apoi o porniră în marşul lor straniu într- acolo. Se spune că un crocodil se mişcă greu şi anevoios pe uscat. E-adevărat că apa fiind elementul lor natural se mişcă cu multă dezinvoltură acolo, dar nu este deloc adevărat că pe uscat crocodilii se mişcă greu şi dezordonat. Evenimentele acestei seri ne-au demonstrat cu prisosinţă contrariul. Mi se crease impresia că aceşti crocodili dispuneau de mai mult potenţial decât arătau, chiar în momentul de faţă.

   În sinea mea eram extrem de mulţumit că Tom luase până la urmă spusele lui Marian în serios.

   Dacă-şi pregătiseră bărcile, aveau şanse bune să scape de furia crocodililor al căror stăpân fusese batjocorit. În partea vestică a insulei apăru o siluetă omenească, în care recunoscurăm curând pe Gowida, care păşea în urma crocodililor săi.

   Era clar de văzut că crocodilii îl evitau, păstrând o anumită distanţă, ca şi cum ar nutri un mare respect, o frică secretă sau o veneraţie deosebită faţă de indianul cu barba lungă şi albă.

   — Barca voastră, Sahibi, vă aşteaptă iar sergentul se află pe mal, ne strigă acum indianul. Transmiteţi-i că zeul crocodililor nu va mai apărea niciodată. Vă doresc numai noroc în viaţă.

   Din nou îşi întinse mâinile spre noi, ca pentru o binecuvântare, apoi păşi grăbit în urma crocodililor săi.

   Marian îi mulţumi în numele nostru al tuturor, inclusiv al lui Pongo, dar e îndoielnic ca acesta să mai fi putut prinde ultimele cuvinte ale lui Marian. Străbăturăm luminişul pe cât de repede ne ţinură picioarele şi semiobscuritatea locurilor, spre locul unde era priponită barca noastră, pe care-o găsirăm nevătămată la locul ei. Vâslirăm în mare grabă îndepărtându-ne, marcaţi de evenimentele pe care le-am trăit.

   După ce depăşirăm insuliţa şi străbăturăm braţul îngust de apă, deja la plaja continentală îl şi zărirăm pe sergentul Hallay care ne îmbrăţişă şi dădu un chiot de bucurie de- ndată ce debarcarăm.

   — Am primit mesajul dumneavoastră printr-un indian în vârstă, care-a apărut deodată în biroul meu de lucru, ne povesti sergentul Hallay. Emisarul dispăru apoi dispăru atât de brusc pe cât apăruse. Am venit după apusul soarelui încoace şi, nu după mult timp, l-am văzut pe bătrânul brahman călare pe crocodilul său. Să fi fost acelaşi indian şi- n biroul meu, să fi fost numai o halucinaţie, nu ştiu ce să cred. După brahman au început să înoate în urma lui o mulţime de crocodili.

   Ca sub o vrajă am încremenit aici nefiind în stare să mai fac nimic. Mi-a dat prin cap c-aţi putea fi în pericol, dar acest gând a dispărut subit când v-am văzut barca apărând dinspre insulă. Am avut tot timpul impresia c-aş fi fost ţintuit la pământ. Nu puteam să mă mişc într-adevăr sau eram atât de uimit de marşul crocodililor încât eu nu mai cutezam să risc vreo mişcare, iată o dilemă pe care încă n- am dezlegat-o. De-abia după ce ultimul crocodili a dispărut din raza priviri mele, am fost în stare s-alerg până la mal. Iată c-am trăit şi eu una dintre minunile Indiei şi mi-am propus de astă-dată, să pătrund mai bine învăţăturile şi misterele ţării în care îmi fac serviciul şi despre care, iată, spre ruşinea mea azi îmi dau seama că ştiu atât de puţin.

   — Fă-o domnule sergent şi nu vei regreta, acum iată ce ni s-a întâmplat nouă. Şi Marian îi povesti evenimentele în succesiunea lor, întâlnirea cu europenii mascaţi, apariţia lui Gowida şi toate celelalte. Marian îşi scoase undiţa de pescuit din barca spre a o da îndărăt sergentului, când îi scapă un strigăt de surpriză:

   — Acum ştiu cu ce se-ndeletnicesc Tom şi oamenii săi pe insulă. Acul undiţei a prins o bucată de coral pe care se aflau scoici în care se dezvoltă perlele. Iată şi-o mostră din astea. Îi făceau pur şi simplu concurenţă guvernului în privinţa aceasta. Au însămânţat aici bancuri pentru perle.

   Iată deci rezolvarea misterului care plana asupra „zeului crocodililor" şi a ciudatei echipe de europeni care lucra pe insulă, exclamă cu entuziasm sergentul.

   — Nici n-au avut o idee rea. În golful acela evitat de lume protejat de bancul de corali, se putea dezvolta o colonie de perle de cea mai bună calitate.

   Ar fi trebuit însă să treacă ani până ce ar fi putut fi culese roadele, dacă voiau într-adevăr să dea lovitura.

   Marian examină însă grămada de scoici după care spuse:

   — Domnule Hallay, eu cred c-ar fi obţinut mult mai repede roadele decât socoţi dumneata. La ţărm bântuie curenţi foarte puternici care agită continuu nisipul şi acum uite-te, te rog, la aceste perle în formare.

   Fire de nisip dar şi de mici perle au prins să se dezvolte întrucât scoica care formează perle elimină tot mai multe substanţe pentru a reţine corpurile străine. Tom şi-a făcut planul că într-o jumătate de an, cel târziu într-un an, să şi poată strânge o primă recoltă de perle de pe ogorul său.

   — Acest Tom pare să aibă o experienţă foarte mare în ce priveşte cultura perlelor. Acum însă am la rândul meu împuternicirea guvernamentală de-a acţiona împotriva lui, întrucât acest fel de întreprindere este un monopol al guvernului britanic. Nu cred ca să aibă un permis al guvernului în acest sens, altfel n-ar fi acţionat pe furiş.

   — Păcat de omul acesta, spuse Marian, scuturând capul. Tom posedă un real talent organizatoric, dar n-a ales calea cea bună. A investit destul de mult capital în afacerea cu cultura perlelor şi poate c-ar fi devenit un om bogat dacă şi- ar fi folosit talentul în asociere cu guvernul britanic, prin metodele legale. A vrut însă totul pentru el şi asta l-a pierdut. Acum alţii vor beneficia de pe urma munci sale.

   — Aşa se întâmplă, zise sergentul. Statul nu va scăpa o asemenea ocazie. Mai mult chiar, Tom va fi dat în urmărire generală. Vreţi să ne ajutaţi şi cu acest prilej?

   — Din păcate, nu vă pot fi de folos în această privinţă, zise Marian cât mai îndatoritor cu putinţă, dar hotărât. Tom nu ne-a tratat chiar aşa de rău cât am fost prizonierii lui. Pe de altă parte, e clar că fapta acestuia iese din sfera legalităţii dar, după opinia mea, asta nu-l face un răufăcător chiar atât de temut cum s-au dovedit alţii împotriva cărora am luptat. Ne-a ţinut numai prizonieri pentru a nu-i trăda secretul şi atât tot.

   — Mie însă conştiinţa şi datoria serviciului îmi impune să-l dau în urmărire generală.

   — Normal şi aşa şi trebuie acţionat din partea unui funcţionar guvernamental, nu-ncape în discuţie.

   — Nu cred că s-a îndepărtat prea mult cu oamenii săi. Poate ar fi recomandabil să-i iau chiar acum urma.

   — Faceţi-o, domnul Hallay! Nu cred însă că veţi avea un succes imediat. Tom şi cu oamenii săi s-au pus deja în siguranţă, într-un loc numai de ei ştiut. Cine organizează o astfel de afacere, ca aceasta cu perle, are asigurat şi un loc de refugiu, pentru cazul când afacerea eşuează. Mă tem însă să nu facă o greşeală groaznică care l-ar putea costa viaţa.

   — Şi care-ar fi asta? se interesă Hallay.

   — Tom va vrea fără îndoială să se răzbune pe Gowida care i-a stricat tot planul. Ca şi noi din întâmplare îi cunoaştem acum secretul, nu bănuieşte încă. În lupta împotriva lui Gowida îşi va găsi moartea.

   — Nu înţeleg cum a ajuns Gowida să aibă puteri aşa de mari asupra unei mase atât de mari de crocodili.

   — Minunile, domnule Hallay, se cheamă aşa tocmai pentru că nu pot fi explicate. Trebuie crezute pur şi simplu, iar de explicat n-o poate face nimeni.

   — Chiar şi Tom, adăugai eu, se-ndoieşte de puterea lui Gowida asupra crocodililor. Şi poate că aici constă şi greşeala lui Tom. Domnule Hallay, poate că dacă vă reuşeşte să-l prindeţi pe Tom înainte de a-şi pune planul în aplicare, reuşiţi şi să-i salvaţi viaţa. Noi vom încerca între timp să căutăm templul lui Gowida, poate că astfel se pot evita multe neplăceri.

   — Păreţi să-i acordaţi bătrânului indian puteri cu mult peste cele normale, spuse sergentul şovăitor. Dar aveţi dreptate, eu ca funcţionar trebuie să-mi fac datoria, în vreme ce dumneavoastră o să vi-o faceţi pe a dumneavoastră. Deci la revedere, domnilor.

   La un fluier al sergentului apărură şase poliţişti ca din pământ care se îmbarcară în barca pe care-o folosisem noi în periplul nostru pe insulă.

   — Şi totuşi nu vreţi să veniţi, domnilor, cu noi? Dacă ne însoţiţi nu cred că urmăriţii mai au vreo şansă să ne scape.

   — Bine, sunt de acord, strigă după o secundă de gândire Marian. Dar numai până la canalul de dincolo, de unde Gowida a apărut însoţit de crocodilii săi. Acolo vă rog să ne lăsaţi, domnule Hallay!

   — Ce vreţi să faceţi acolo, domnilor, întreabă sergentul curios. Doar de acolo începe vegetaţia sălbatică a junglei.

   Marian zâmbi doar, în timp ce sergentul continuă:

   — Voi merge cu oameni mei până dincolo de bariera de corali. Acolo se mai află două insule. Pe una din ele, probabil că se aţine Tom cu oamenii săi. Poate că-i vom găsi acolo. Urcaţi, domnilor! N-aveam nici un chef să mai petrec vreo noapte în junglă.

   Secretul oamenilor mascaţi îl rezolvasem şi aşa. Ca să-i urmărim, nu ne mai atrăgea de loc. Pe Zeul Crocodililor îl cunoscusem deja. Ce să mai facem acolo?

   Marian păru să-mi ghicească gândurile, pentru că îmi şopti:

   — Robert, vreau să încerc să salvez vieţile câtorva oameni. Vii şi tu cu mine?

   Marian voia aşadar să-i salveze pe Tom şi pe oamenii săi, despre care presupunea că vor căuta templul lui Gowida, pentru a-şi duce la capăt răzbunarea. Totuşi nu le vroiam răul, chiar dacă aceştia au încălcat monopolul britanic asupra perlelor, cu noi se purtaseră destul de bine. De aceea am fost de acord să particip şi eu la expediţie.

Sărirăm în barcă, urmat de Pongo.

   Barca se desprinse de mal. Nu după mult timp golful a fost depăşit. Hallay întreabă, înainte de-a ancora pe micul canal din care odinioară apăruse Gowida.

   — Crezi cu adevărat, domnule Farrow, că acum în puterea nopţi vei putea realiza ceva? Aşteaptă până mâine şi-o să-ţi poţi relua cercetările în toată liniştea.

   Marian arată spre un bloc de stâncă, care era aşezat la stânga intrări în canalul îngust şi zise:

   — Vrem să salvăm câţiva oamenii de la o moarte sigură, domnule Hallay. Vrei să ancorezi puţin acolo lângă stânca aceia? Cred că de-acolo o vom putea lua de-a lungul canalului.

   — Cum spui dumneata, domnule Farrow! spuse sergentul. Sigur că o răspundere pentru reuşita misiunii dumitale numi pot lua. Mi-ar părea totuşi rău să vi se întâmple ceva. Crezi cu adevărat în succes!

   Barca ajunse la locul indicat şi noi coborârăm. Marian răspunse cu acest cu acest prilej:

   — Cred evident că ne veţi lua tot de aici, când vă întoarceţi din acţiunea de patrulare.

   Hallay murmură ceva ca pentru sine, barca se desprinse de ţărm de-ndată ce coborârăm din ea. Când se depărta suficient pentru a nu mai putea fi auziţi de sergent am spus:

   — Nici eu nu-nţeleg prea bine ce vrei să faci aici, Mariane. Bănuiesc că vrei să cauţi templul lui Gowida, întrucât presupui că Tom cu oameni săi vor fi deja acolo. Dar crezi cu-adevărat că vom putea găsi templul pe bezna asta?

   — Nu cred că-i departe de-aici, Robert. Haide, imediat vom da de el.

   Mergeam chiar pe marginea canalului îngust şi mă minunai de faptul că cărarea nu era năpădită de-o vegetaţie mai abundentă, Mă găsii deodată în faţa unui loc viran unde, la lumina pală a lunii, se vedeau clar imprimate în pământ urme de fiare, cu gheare puternice.

   Nu departe de focul ăsta, micuţul canal părea să se sfârşească.

   Mirat, îi întrebai pe Marian.

   — Nu pare oare de parcă o grămadă de crocodili ar fi fugit pe aici? Şi aici! Uite, urme omeneşti! Ia uită-te ce urme ciudate s-au imprimat în nisip. Să ne luăm după ele, par că toate duc în desişurile din partea stângă.

   — Ştii tu ce-nseamnă scurmătura asta, Robert? Uite încă una şi încă una. Aici şi-au tras la mal Tom şi oamenii săi bărcile. Înainte, trebuie să ne grăbim, poate că-i mai putem salva pe nenorociţii aceia.

   Îmi veniră-n minte cuvintele lui Gowida. Trebuia să strige de trei ori dacă am fi descoperit templul său. Dacă nu facem asta putem ajunge în pericol. Marian grăbi pasul. Fără voie făcui acelaşi lucru. Aveam şi eu presentimentul că vieţi omeneşti sunt în pericol.

   Mergeam deja de vreo cinci minute când înaintea noastră se auzi un ţipăt sfâşietor. Probabil că unii din europeni ajunseră într-o situaţie din care nu mai vedeau nici o cale de scăpare.

   — Să sperăm că vom ajunge la timp, mai îmi strigă Marian, grăbindu-se din răsputeri. Făcea acum paşi atât de mari încât chiar lui Pongo îi era greu să-l urmeze, ca să nu mai spun de mine.

   Dună ce străbăturăm o bucată scurtă de drum, prietenul meu se opri deodată. Înaintea mea văzui un braţ de apă, străbătut de-un stăvilar de vreo doi metri lungime. Cam la vreo şaizeci de metri în faţa noastră, dar la lumina slabă a razelor de lună puteam prea bine să ne fi înşelat, se ridica o construcţie, un templu mic din marmoră albă, amplasat în umbra unui copac uriaş. Pe acest stăvilar, undeva în mijloc, stăteau oameni. Erau Tom şi camarazii săi. Ei scoaseră strigăte puternice de spaimă şi-acum am înţeles şi de ce. Înaintea şi-n urma lor se urcaseră pe stăvilar crocodili cu boturile căscate, apropiindu-se mereu gata să-şi înşface prada.

   Oameni pe care-i cunoscusem pe insulă ca mascaţi erau înconjuraţi din toate părţile de crocodili ce păreau că apar de pretutindeni, iţindu-şi capetele hidoase din apă.

   Marian strigă tare şi pătrunzător.

   — Gowida, Gowida, Gowida!

   Atunci se petrecu ceva uimitor. Crocodilii îşi ridicară ca la comandă capetele. Doi dintre ei, care tocmai voiau să-l înşface pe cel mai îndepărtat om din grup, se traseră vădit intimidaţi înapoi!

   Pe treptele micului templu de marmură, apăru silueta bătrânului brahman. Un moment nu se auzi nimic, apoi răspunse vocea lui Gowida.

   — Spuneţi-le oamenilor, vă rog, domnule Farrow, să-şi arunce armele în apă. Atunci îi vor slăbi şi crocodilii. Vor putea să plece pe lângă ei la bărcile cu care au venit. Dacă nu se supun, animalele mele îi vor sfâşia în bucăţi.

   Gowida vorbise nemţeşte şi acum traduse vorbele acestuia în englezeşte, adresându-se lui Tom şi oamenilor săi.

   Tom, conducătorul bandei, a fost şi de data raţional. De- ndată îşi desprinse de la brâu şi le aruncă în apă. Exemplul său a fost urmat şi de ceilalţi camarazi ai săi, fără a rosti o singură vorbă.

   Acum se-ndreptau spre noi. Noi îi aşteptam la rândul nostru cu pistoalele pregătite, dar oameni nu se gândeau deloc să ne atace. Erau destul de bucuroşi că scăpaseră de tirania crocodililor. Cu capetele plecate trecură pe lângă noi.

   Tom spuse cu o voce stinsă:

   — Îţi mulţumesc, domnule Farrow. Îţi datorez viaţa, eu şi oamenii mei. Vom părăsi imediat ţinutul acesta.

   — Faceţi-o, spuse pe un ton foarte serios Marian. Eu din parte-mi vă doresc numai bine pentru viitor. Aveţi grijă în golf să nu daţi peste sergentul Hallay care vă urmăreşte cu o trupă de poliţişti.

   Tom ştia prea bine de ce. Ne mai mulţumi încăodată şi trecu mai departe cu oamenii săi. Printre ei, se număra şi Jack. Aşadar nu-l trimiseseră în călătorie de afaceri. Făcu o figură foarte plouată când trecu pe lângă Pongo, dar rămase liniştit şi rezervat. Încă nu-i trecuse frica din oase. După ce Tom şi oamenii săi se-ndepărtară, Gowida spuse cu părere de rău în glas:

   — Domnule Farrow şi dumneavoastră cu oamenii trebuie să plecaţi! Aţi salvat pe oamenii care m-au batjocorit şi umilit, dar nu-ţi port pică pentru asta. Dar nu pot să mai stau mult de vorbă, credincioşii mei n-ar înţelege aceasta. Puteţi să plecaţi acuma şi încăodată, toate cele bune! De- abia-şi termină de spus ultimele cuvinte, că se şi stârni o larmă grozavă şi bruscă. Sărirăm iute înapoi, pentru că tot lacul păru c-a ajuns într-un tumult deosebit.

   Apa făcea spume-n jur, din toate părţile apăreau crocodili care se urcau pe stăvilar. O luarăm la goană înapoi. Respirai mai uşurat după ce-am atins malurile canalului. Mai dură o oră până ce apăru barca sergentului, care ne luă şi pe noi.

   — Oamenii pe care-i urmăream mi-au scăpat din păcate, domnule Farrow, spuse Hallay. Cred că i-am văzut, dar erau la o depărtare suficientă pentru a nu-i putea ajunge. N-o pot spune însă cu siguranţă. Cu barca mea cu vâsle nu puteam fireşte să ajung canurile astea rapide, au luat-o spre larg.

   Marian încuviinţă.

   — Mulţumesc că ne-aţi luat şi pe noi, domnule Hallay. Când se va lumina de ziuă, fă raportul către guvern. Dar nu cred c-o să mai daţi de Tom şi oameni săi.

   Noi nu am mai auzit niciodată de Tom şi banda lui, care dorind să se îmbogăţească repede, au luat-o pe căi greşite. În Nawaganar noi n-am stat mult.

SFÂRŞIT

Volumul 222

ÎN GHEARELE VÂNĂTORILOR DE CAPETE

  O APARIŢIE MISTERIOASĂ

  — DE ABIA ACUM PRICEP ce se petrece, guvernatorul, Sir Humphery, se apleacă puţin înainte în jilţul său, de două săptămâni Hubert şi Flory Brides trec drept pierduţi. Au pornit din Anglia într-un avion sport pentru a face ocolul lumii în modul acesta. Au părăsit, după cum mi s-a relatat Noua Guinee şi-ar fi trebuit de mult să fi sosit aici, în Honina. După informaţiile noastre, avionul pare să se fi prăbuşit undeva, deasupra sau lângă Malaita.

  Căpitanul Farrow privi ca gânditor spre podea, apoi ridică privirea spre Sir Humphrey.

  — Şi de unde provin informaţiile astea, Sir Humphery? De unde ştiţi că perechea n-a căzut undeva în largul mării?

  — Ne păstrăm în primul rând speranţa că oamenii noştri se mai găsesc încă în viaţă. Imediat după decolarea soţilor Brides a izbucnit o furtună puternică care s-a-ntins spre vest. Dar semnele cele mai sigure care mi-au parvenit, au fost acelea că după prăbuşirea avionului soţilor Brides, când avioanele noastre de căutare au decolat imediat, acestea au raportat unele semne de fum făcute de către băştinaşii insulei Malaita.

  — Asta înseamnă deci că ceva se petrecea acolo, aprobă căpitanul Farrow. N-a remarcat nimeni între timp vreun rest de epavă sau a avionului prăbuşit?

  — Nu, pân-acum nu s-a descoperit nimic.

  — Şi insula încă n-aţi cercetat-o?

  Expresia feţei lui Sir Humphery se schimbă.

  — Ştiţi prea bine că indigenii din Malaita ne fac de mult greutăţi. În mod oficial nu mai există vânători de capete, cu toate astea este prea bine cunoscut, neoficial, că guvernului nu i-a reuşit deloc să extermine aceste obiceiuri barbare ale locuitorilor băştinaşi ai insulei. Şi vă pot spune foarte franc că nu avem nici o putere în privinţa aceasta.

   — Dar băştinaşii se tem de intervenţia soldaţilor.

   — Cu toate acestea nu-i posibil să mai îndreptăm ceva. Când apare vreun comando de pedepsire, vânătorii de capete se retrag în interiorul insulei şi ce mai putem face? Sir Humphery se ridicase-n picioare şi se-ndreaptă spre o măsuţă unde era o hartă larg desfăcută a insulei Malaita.

   — Veniţi puţin încoace, domnilor!

   Căpitanul Farrow, doctorul Bertram, George şi Edward Barth se ridicară şi s-apropiară de Sir Humphery.

   — Excelentă hartă, constată cu obiectivitate căpitanul Farrow.

   — A fost făcută la comandă, după fotografiile aeriene, pozele sunt aici dedesubt. La ce ne foloseşte însă harta, că putem recunoaşte fiecare loc, dacă ne lipsesc oamenii, care să fie suficient de îndrăzneţi să pătrundă în interiorul insulei.

   Sir Humphery arată spre un loc însemnat cu cruce, pe hartă.

   — Aici în acest loc a constatat pilotul semnele de fum.

   George studie cu atenţie fotografiile aeriene. Acestea

erau atât de precise încât aproape se putea recunoaşte fiecare copac. Nu se vedeau fireşte satele vânătorilor de capete, care probabil că erau aşezate sub coroanele bogate ale uriaşilor arbori ai junglei. George extrase acele fotografii în care se vedeau semnalele de fum. Arătă apoi spre hartă.

   — Iată că în punctul acesta se distinge foarte clar un luminiş mare.

   — Aşa e şi a fost provocat de un incendiu mistuitor. Nu este exclus să se găsească şi un sat aproape.

   — Şi ce vechime are incendiul pe care l-aţi menţionat?

   — S-au scurs exact două săptămâni de atunci. Ştiu pentru că mai am fotografii care reprezintă chiar incendiul.

   — Paisprezece zile, aşadar? Deci nu e pericol ca să fi luat naştere un nou desiş pe locul viran, poate extrem de puţin.

  Căpitanul Farrow se uită cercetător la fiul său, dar nu spuse nimic.

  — Thomson, unul dintre cei mai buni piloţi ai noştri, a zburat de mai multe ori deasupra locului incendiului şi credem că aici a avut loc o încleştare sângeroasă între două triburi rivale, ne lămuri mai departe Sir Humphery.

  — Am putea să vorbim şi noi cu pilotul Sir Humphery?

  — Evident, domnule Farrow, o să-i trimit vorbă să vină imediat.

  — Ce ai de gând, George, îl întreabă Căpitanul Farrow pe fiul său.

  — Dacă cei doi Brides au aterizat într-adevăr pe insula asta, atunci au nevoie urgentă de ajutor.

  — Şi cum te gândeşti să le dai ajutorul necesar?

  George şovăi, aruncând o privire cercetătoare asupra

guvernatorului.

  — Vom mai vorbi despre asta, tata, de-ndată ce pilotul promis de Sir Humphery va fi aici.

  Între timp, guvernatorul luase telefonic legătura cu pilotul sau. Puţin mai târziu, Thomson îşi făcu intrarea în încăpere. Era un tânăr englez c-o faţă deschisă şi energică.

  Guvernatorul le făcu cunoştinţă membrilor echipajului cu tânărul pilot.

  — Domnul George Farrow ar vrea să-ţi vorbească, locotenente.

  George se-ntoarse spre pilot:

  — Am descoperit aici, pe-o fotografie pe care ai luat-o dumneata din aer, un luminiş. Se datorează unui mare incendiu petrecut nu demult, aşa este?

  Thomson înţelese rapid despre ce este vorba.

  — De data asta pot să vă arat detalii suplimentare. La valorificarea ultimelor fotografii pe care le-am luat chiar ieri, s-au putut vedea vestigiile avionului prăbuşit.

  — Şi asta-mi spui dumneata de-abia acum, răbufni surprins Sir Humphery.

  — Tocmai acum am aflat şi eu, Sir. Resturile aparatului se află în apropierea luminişului.

  — Încă un motiv pentru a-mi susţine planul ce l-am făcut.

  — Mă faci curios, domnule Farrow.

   — Cât de mare e terenul viran?

   — Aproximativ 300 de metri lungime şi 100 metri lăţime.

   — Atunci vă propun ca eu şi cu Petre, încă în această noapte, să sărim cu paraşuta acolo.

   Timp de câteva secunde, domni tăcerea în cameră, toţi se uitau acum cu gura căscată spre George. Primul luă cuvântul Thomson.

   — Excelent, domnule Farrow! strigă el entuziasmat. Vom merge cu aparatul meu. Dacă pornim imediat vom ajunge înainte de lăsarea întunericului pe insulă.

   — La asta aş cam avea şi eu ceva de spus, interveni căpitanul Farrow. Vă închipuiţi c-am să-mi las fiul să meargă la o moarte sigură?

   — Nici chiar aşa, dragă tată, am mai avut noi de-a face cu vânători de capete, de ce n-am reuşi şi de data asta?

   — Pentru că, în clipa în care ai aterizat, te vei trezi cu câteva lănci sau săgeţi în corp, interveni şi doctorul Bertram în discuţie.

   George rămase calm.

   — Şi dacă mergem cu Dox-ul până acolo, tot va trebui să pătrundem în interiorul insulei.

   — Da, dar suntem mai mulţi.

   — Ăsta e mai degrabă un dezastru. Dacă o trupă întreagă mărşăluieşte prin insulă, vânătorii de capete îşi vor ascunde victimele. Gândiţi-vă la expediţiile de pedepsire, câte au fost, toate n-au avut nici un rezultat.

   — Aici trebuie să-i dau dreptate fiului dumitale, căpitane interveni şi Sir Humphery acum. Planul fiului dumitale, deşi îndrăzneţ şi periculos, are, după părerea mea, cele mai mari şanse de reuşită.

   Căpitanul însă nu se lăsă convins.

   —  Bine, sari din avion pe insulă, aterizezi, dar ce întâmplă dacă cazi exact în mâinile vânătorilor de capete? S-a spus doar aici, că din afară nu va reuşi nici o încercare de eliberare.

   George nu putu replica nimic tatălui său în primul moment, dar după aceea faţa sa i se lumină.

   — Pe oamenii noştri m-aş putea baza, c-ar purcede la o asemene acţiune îndrăzneaţă.

   — Aşa deci, recunoşti că... îl întrerupse George pe tatăl său.

   — Da, recunosc că. până ce noi vom ajunge cu Dox-ul în faţa Malaitei s-ar putea să fie prea târziu.

   — Din experienţă ştim că vânătorii de capete nu-şi ucid în prima zi, prizonierii. Nu pot s-o spun, desigur că vom reuşi imediat să-i eliberăm pe prizonieri, mai întâi trebuie să ştim unde se găsesc aceştia şi să veghem asupra siguranţei lor, până sosiţi voi, ceilalţi.

   — Cum stai tu deoparte şi nu te implici, ştim noi, George, râse Farrow.

   Apoi se adresă locotenentului Thomson. Există vreo posibilitate de-a ateriza în luminiş, domnule locotenent?

   — Întrebarea e bună domnule căpitan. Totuşi, eu cred că, chiar cu-n avion sport de construcţie veche cum e al meu, fiul dumneavoastră şi domnul Petre vor putea fi depuşi în siguranţă de avionul meu, mai ales pe-o suprafaţă ca asta şi de la 300 metri înălţime, cred că pot garanta că vor sări la punct fix, adică în luminiş.

   — Şi dacă totuşi nu vor cădea chiar în luminiş? mormăi doctorul Bertram.

   — În acest caz vor ateriza în crengile copacilor înconjurători, ceea ce nu cred că va fi prea periculos.

   — Deci nu prea periculos, spuse cu un ecou doctorul Bertram.

   — Deci pot sări împreună cu Petre? întrebă George.

   Căpitanul se dădu bătut. Arătă pe hartă.

   — Aici este luminişul, dacă plecaţi, ajungeţi repede acolo. Veţi avea apoi întreaga noapte la dispoziţie. Noi o să vă urmăm cu submarinul. Până se luminează ajungem şi noi acolo. Vezi micul golf, de aici?

   — Da!

   — Acolo o să vă aştept. Dacă până la amiază nu daţi nici un semn de viaţă, voi debarca pe insulă.

   George aprobă cu capul planul tatălui său. Apoi se- ntoarse spre locotenentul Thomson.

   — Să-i dăm drumul, Mr. Thomson! Ne luăm lucrurile şi-o pornim spre aeroport. Între timp poţi pregăti aparatul.

   — În ordine, Mr. Farrow, grăbiţi-vă!

  Sir Humphery îi conduse pe camarazi afară şi îi asigură de tot sprijinul posibil. Apoi o porni în goană spre port.

   UN DESANT ÎN SATUL CANIBALILOR

   CU MOTOARELE URLÂND avionul-sport decolă după câteva ture. George aruncă o privire spre aeroport în jos, când pilotul la 200 de metri înălţime mai plană pentru ultima oară peste terenul de aterizaj. Honina de pe insula Guadalcanal era un aeroport de mărime mijlocie, frecventat cu regularitate de aparatele de zbor care făceau curse regulate între aceste insule. Aici erau instalate şi avioanele care deserveau administraţia insulelor Solomon.

   Mica maşină de zburat avea carlinga deschisă. George cu Petre stăteau în spatele pilotului şi doar capetele le ieşeau în afară, deasupra portierelor care-i apărau de curenţi de aer stârniţi în mers. Cu pilotul ne puteam înţelege doar dacă strigau din toţi plămânii, altfel zgomotul motorului acoperea orice altă conversaţie. Thomson îşi alese exact acest avion, întrucât scaunele deschise pe care şedeau le permitea pasagerilor să aprecieze mai corect terenul unde urma să fie paraşutaţi.

   Înainte de zbor şi-a instruit pasagerii, în amănunţime, cum să execute saltul.

   Şi iată-l pe George pe locul său, fierbând de emoţie şi de nerăbdare în vreme ce Petre era calmul în persoană. Din ce în ce mai des, George arunca câte o privire-n jos din înaltul cerului, pentru a putea vedea întreaga perspectivă a peisajului care se derula mai jos. Honina dispăru de mult din câmpul lor vizual, înaintea lor se-ntindea vastitatea oceanului, în vreme ce la orizont se putea distinge, în ceaţa alburie, munţii Malaitei.

   De fapt era doar un salt de pisică între Guadalcanal şi Malaita, dacă priveai din perspectiv asta cei două sute de kilometri de care erau despărţiţi cele două insule.

   George se apleacă peste bord pentru a putea gusta mai din plin panorama oferită de zborul lor, care într-adevăr era neobişnuită şi pe care o gusta din plin.

   Vântul care-i împrăştia părul şi-i flutura hainele nu părea să-l deranjeze câtuşi de puţin.

   Deodată, Petre îl îmboldi puţin şi arată ceva înainte. Pilotul îi făcu semn, de parcă ar fi vrut ca George să se aplece spre el.

   — Ajungem îndată la ţinta noastră! strigă el şi arată spre munţii care înaintea lor păreau că tocmai au răsărit din ape. Soarele apăru înaintea lor, una cu întreg orizontul cum se întâmplă aici în regiunile vestice, roşu ca sângele, având ceva fantomatic, atotputernic şi ameninţător în culorile sale.

   — Dacă avem noroc, veţi ateriza încă pe lumină. Nu uitaţi să vă asiguraţi înainte de salt.

   — Cum aşa dacă avem noroc? replică George.

   — Ei bine, ştim direcţia şi locul aproximativ, dar cu aceasta în junglă e al dracului de greu să fii absolut sigur, mai ales că luminişul poate să fie năpădit de vegetale de pe o zi pe alta. Aici vede omul cu ochiul liber cum creşte iarba.

   George se trase înapoi, în timp ce pilotul degajat privi înspre covorul verde care se desfăşura sub el, care de sus se vedea de parcă cineva a rostogolit un tapet de muşchi verde sub ei, până la poalele munţilor.

   — Petre, adună-ţi lucrurile! Mai sunt câteva secunde şi trebuie să sărim.

   Marinarul bătu încetişor cu mâna peste pistolul de la brâu şi peste geanta de campanie. Îşi introduse mâna-n buzunar şi scoase o grămadă de gloanţe.

   — De altceva nici nu am mai avea nevoie, domnule George, rânji el, asta ajunge.

   — Omule, lasă-mă rogu-te cu domnule George şi cu dumneata. Suntem de atâta timp împreună şi părtaşi la toate, că aceste formule de politeţe chiar că nu-şi mai au rostul!

   —  Prea bine, domnule George, ah... vreau să zic George. Spunând asta, apucă-n palma ca de uriaş mâna mai tânărului, strângând-o cu atâta putere, că lui George scapă un mic ţipat de durere.

   În acelaşi moment, locotenentul Thomson bătu cu pumnul în peretele despărţitor al cabinei, arătând apoi cu degetul în jos. George se aplecă din nou peste bord şi privi prăpastia de sub ei.

   Un luminiş mare, urât marcat de incendiu se căsca sub ei. Dar jungla şi începuse să se-nfrupte din acest loc viran. Deja forme uşoare de vegetaţie muşcaseră din toate părţile terenul. Soarele care apunea arunca umbre lungi peste întreg peisajul.

   Thomson făcu un ocol peste întreg luminişul pentru ca, protejaţii săi să-şi poată face o idee despre ce-i aşteptă jos. Pericol reprezentau doar trunchiurile arborilor arşi. Dacă cădeau peste aceştia s-ar fi putut lesne accidenta.

   Deodată George îl îmboldi puternic pe camaradul său, arătând plin de emoţie jos. Distrus, pe jumătate ars sub ei zăcea fuzelajul sau ce-a mai rămas din avion.

   Locotenentul Thomson urlă:

   — Fiţi gata!

   George şi Petre se ridicară de pe locurile lor. Tânărul îşi controla încăodată cu mişcări repezi legăturile paraşutei şi, spre uimirea sa, nu-i căzu tocmai bine când se uită spre prăpastia care se căsca sub el. Se afla la o înălţime de 200 de metri.

   — Acum!

   Cu curajul deznădejdii se aruncă cu ochii închişi şi cu capul înainte, din aparat. La început i se făcu rău de emoţie şi i se păru că prăbuşirea aceasta neînfrânată prin aer dură o veşnicie, apoi simţi o zdruncinătură care aproape-i despică în două. Ca de pumnul unui titan, zborul sau a fost frânat, un moment mai târziu. Îşi pierdu aproape cunoştinţa. Apoi totul se linişti. Deschise ochi şi se uită după avion. Se mai întoarse încăodată în aer. Paraşuta trona deasupra lui ca un baldachin uriaş de culoare albă. Nici un curent de aer nu se făcu simţit şi aproape ca o frunză căzătoare, paraşuta luneca tot mai jos.

   — George, George, dar strigătul lui Petre se amesteca cu zgomotul motorului avionului, care la vreo 30 de metri mai făcu o voltă în jurul celor doi prieteni.

   Locotenentul Thomson le mai strigă odată din depărtare, cât putu de tare, răcnind din toţi plămânii: „La revedere" apoi aparatul o coti spre vest şi dispăru curând în lumina soarelui care apunea.

   George şi Pete erau singuri de acum. Mişcându-şi braţele şi picioarele George îi dirija paraşuta în direcţia care i se păru potrivită. Doar 50 de metri îi mai despărţea de sol, când deodată, fără interludiu, întunericul îi înconjoară.

   Acum situaţia deveni critică. George văzuse în ultima clipă trunchiurile arborilor arşi îndreptate ca nişte suliţe spre ei şi acestea acopereau o bună parte din luminiş. Pericolul era, ca pe-ntuneric, să dea tocmai peste ele.

   — Petre, Petre, strigă George.

   Răspunsul lui Petre veni de undeva de mai jos. Nici o mirare, doar Petre era mult mai greu decât el şi deci căzuse mai repede.

   — Trebuie să avem grijă să nu dăm peste copacii arşi. Daca ne ciocnim oasele de unul, Domnul să ne aibă-n grijă! Mâine ne vor fierbe-n oale, sălbateci ăştia!

   Nu era un simţământ plăcut să pluteşti aşa în întuneric spre pământ şi să ştii ce te poate aştepta acolo. Înainte ca George să se mai poată gândi la consecinţe se şi ciocni de un trunchi atât de puternic încât îşi pierdu respiraţia, căzu şi se uita din nou, deasupra. Înaintea ochilor avea un foc de artificii iar capul îi suna ca o zumzăitoare.

   Petre începu să înjure la rândul său. Şi cu el se-ntâmplase ceva neplăcut. George îşi manevra paraşuta-n direcţia lui Petre care încă nu se liniştise.

   Îşi aprinse cu precauţie lampa de buzunar şi văzu... întreaga tărăşenie! La început îi veni să râdă de să se prăpădească. Se reculese ştiind că trebuie să păstreze liniştea din cauza canibalilor. Îi strigă lui Petre să tacă.

   — Sau vrei ca vânători ăştia de capete să-şi capete cina încă-n seara asta?

   Tabloul însă era comic. Uriaşul marinar stătea aproape gol, în toată frumuseţea sa şi se trudea cu greu să-şi mai păstreze restul pantalonilor care îi mai atârnau de corp, aşa rupţi cum se mai aflau acum, după ce aterizase. Întreaga deznădejde i se citea acum dar pe faţă.

   George care abia îşi putea potoli râsul, încercă şi reuşi cât de cât să-i prindă de corp restul hainelor, cu ajutorul unor ace de siguranţă.

   Abia apoi avu timp să se-ngrijească şi de el. Scăpase aproape cu bine, dacă făcea abstracţie de o zgârietură grozavă care-i brăzda obrazul şi care-l ardea al dracului.

   La lumina lămpilor de buzunar îşi făcură inventarul, echipamentul lor rezistând bine la impactul aterizării. De fapt nu luaseră cu ei decât puţine provizii, nişte biscuiţi uscaţi, lămpile de buzunar şi pistoalele bineînţeles, inclusiv muniţia. George îşi verifică arma, care era în ordine, îi puse din nou piedica şi şi-o puse la loc în brâu. Cel puţin asta funcţiona.

   — Ei, dragul meu, ce mai facem acum?

   — Să întreprindem ceva pe întunericul acesta n-are nici un rost, ba dimpotrivă, am putea să cădem în braţele canibalilor. Propun să ne-ntindem aici pe jos şi să ne ridicăm înainte cu puţin de revărsatul zorilor, fu de părere Petre. Sau vrei să mergem la noroc prin desişurile acestea?

   — Nu, nu, cred că-i mai bine să aşteptăm zorile, căzu de acord cu propunerea lui George. Mă gândesc să orânduim un fel de pază, adică să dormim cu schimbul pentru că oricum deşi se pare că suntem singuri aici, am făcut destulă larmă şi agitaţie, pentru a nu-i fi deranjat pe băştinaşi ăştia.

   — Atât timp cât este întuneric, nici ei nu vor întreprinde nimic. Se tem prea mult de spiritele nopţii pentru aceasta şi Petre făcu un semn a lehamite cu mâna.

   — Nu. Nu, nu cred că-i bine să ne bazăm prea mult pe asta. Dar să nu pierdem prea multă vreme cu vorba, hai să tragem la sorţi, cine ia prima veghe. Spunând acestea, George se aplecă şi culese două fire lungi de iarbă.

   — Prima veghe o iau eu! Petre o spuse pe un astfel de ton, încât nu mai încăpea nici o replică, aşa că George se supuse întinzându-se pe iarbă oftând şi câteva minute mai târziu respiraţia lui regulată îl trăda că adormise deja.

   Petre se proptise-n schimb cu spatele de-un trunchi de copac, îşi luă pistolul în mână, îi trase siguranţa şi aştepta desfăşurarea evenimentelor. Noaptea era neagră ce smoala, nu-şi putea distinge nici mâna din faţa ochilor.

   Diferitele zgomote ajunseră din desişul junglei până la urechile lui.

   Ciripitul monoton al păsărilor de noapte sau zborul unui nor întreg de bondari în jurul lui, care zumzăiau de zor ca o escadrilă de avioane, îl mai scuturau din amorţeală. Petre se străduia să străpungă întunericul, deveni din ce în ce mai detaşat de tot ce se petrecea în jurul lui şi încet, încet lunecă... pe tărâmul viselor. Pistolul i se desprinse din mână şi căzu.

   George tresări speriat. Plin de încordare scrută şi el întunericul.

   Nimic, nici un zgomot. Îşi ridică braţul în dreptul ochilor şi se trudi să descifreze cadranul luminos al ceasului său brăţară. Trei şi jumătate. Drace! Dormise cinci ore încheiate şi nu fusese încă trezit de către Petre. Petre! Dar unde era Petre? Dintr-un salt, sări în picioare, făcu un pas în direcţia unde-l văzuse veghind pe Petre. Dădu de-un umăr, îi pipăi faţa. Petre! George îl zgâlţâi şi-l îmboldi. Marinarul tresări, se cabră şi-şi duse mâna la pistol, spre cingătoare.

   — Ce, ce. s-a întâmplat, bolborosi el încă ameţit de somn.

   — Ei, Petre, dar eşti un paznic pe cinste! Stai aici şi tragi la aghioase! Canibalii ne puteau tăia gâturile şi noi nici măcar nu am fi observat.

   Timonierul îşi trase nasul şi făcu o mină încurcată când George îi lumină faţa cu lanterna.

   — Ei hai acu! Trebuie să ne pregătim, în curând vor apare zorile, să nu ne prindă la loc deschis, să dispărem în desiş.

   Petre deschise la repezeală o conservă de carne şi, în tăcere, îşi luară micul dejun. Se apropia dimineaţa. Ca şi fulgerele căzură primele raze de soare peste cerul întunecat al nopţii. Subit se făcu lumină.

   Umezeala pătrunsese în corpuri. Ţipând şi făcând o gălăgie păsărele de mare se alergau prin vârfurile arborilor uriaşi. Din când în când, o pasăre zbura peste luminiş.

   — Aş vrea să mai arunc o privire la resturile avionului, îi spuse George prietenului său.

   — Nu trebuie să ne facem de lucru prea mult în loc deschis şi în afară de asta, trebuie să facem să dispară paraşutele noastre.

   — Păi cum putem să le recuperăm din copaci, Petre?

   — Oricum s-au rupt, aşa că nu mai contează o ruptură sau alta în plus. Spunând asta, îşi apucă de jos resturile paraşutei şi trase de ea.

   Tânărul alergă spre paraşuta sa şi îi aplică un procedeu

similar.

   Adunaseră toate zdrenţele de pânză, într-un ghemotoc mare şi le ascunseră în tufiş.

   Cu prudenţă maximă cei doi camarazi spionară pe deasupra luminişului, spre resturile avionului căzut. Zguduiţi văzură acum mai bine resturile acestuia.

   Nu mai ramase decât o îngrămădire de fiare contorsionate. Datorită ciocniri de vârfurile arborilor, trenurile de aterizare fuseseră desprinse şi zăceau răspândite peste tot în împrejurimi. Cabina nu mai avea o singură fereastră nespartă. Sânge închegat se mai vedea pe postavul scaunelor şi lucrurile personale ale pasagerilor zăceau şi ele împrăştiate peste tot. Pasagerii însă nu erau de văzut nicăieri. George se uită-n spre Petre.

   — Trebuie să căutăm în jur, să vedem daca găsim pe aici vreo urmă a celor doi! Spunând asta se apleacă din nou, pentru a cerceta terenul din jurul avionului prăbuşit.

   — Aici, Petre! Iată urmele unei cizme de bărbat! Petre aleargă într-un suflet într-acolo.

   În pământul moale al junglei de vedea imprimat clar conturul călcâiului şi al tălpii unei cizme europene.

   — Şi uită-te, George, urmele merg mai departe! Omul s-a învârtit în jurul avionului prăbuşit. Poate că a apucat de cealaltă parte şi şi-a scos din carlingă soţia rănită.

   Dar din partea cealaltă nu se vedea nici o urmă. Se vedea că omul a purtat o povară, dar pe o singură parte a restului carlingii, urme nu se mai vedeau pe partea opusă.

   — Aici a transportat ceva omul nostru. Ia uite cât de adânci sunt urmele imprimate aici. Poate că şi-a transportat soţia rănită.

   George se luă după urmele de paşi care duceau spre tufişul apropiat. Omul pătrunsese cu multă greutate în desişul junglei.

   — Petre, Petre! Uitând parcă de toate precauţiile, George îşi strigă prietenul să vină lângă ei. Pătrunse deja-n înăuntrul desişurilor, când dădu de un tufiş călcat în picioare şi parţial rupt. Pământul era atât de călcat în picioare, încât nici o urmă nu se mai putea distinge cu siguranţă.

   — Canacii!

   Cuvântul rămase atârnat în aer, ca o grozăvie. Cei doi prieten se priviră îngroziţi.

   — Aici au fost atacaţi. Sărmani oameni! Le-aş fi dorit mai degrabă moartea în carlingă, la prăbuşirea avionului, decât s-o sfârşească aşa sub cuţitele canibalilor.

   — Poate că încă nu sunt morţi, George. Dar tânărul făcu un semn că nu prea credea aşa ceva.

   —  Crezi că cei doi s-au lăsat prinşi fără să opună rezistenţă?

   —  Bărbatul nu cred c-a mai avut ocazia să opună rezistenţă. A pătruns în pădure fără să-şi facă griji şi să mai se uite la stânga sau la dreapta. Petre spuse toate astea, deoarece aşa mai lăsa vie o scânteie de speranţă. Sălbateci au tăbărât asupra lui, fără ca el să mai aibă răgazul să-şi pună soţia pe picioare.

   — Şi chiar dac-ar fi fost aşa, femeia a fost atât de grav rănită, încât n-a mai apucat ziua următoare. Înainte, totuşi! Trebuie să mergem pe urmele pe care le-au lăsat Canacii.

   Plin de hotărâre, George îşi desprinse pistolul de la brâu şi cu privirile nedezlipite de la pământ, o apucă pe urmele lăsate. După câţiva metri deja stătea în faţa unei cărărui, care traversa direcţia lor de marş. George se întoarse ca să-l întrebe pe Petre.

   — Ei şi-acum? De-aici nu se mai vede nici o urmă.

   — Propun să mergem mai întâi spre stânga. De undeva trebuie să începem cu căutatul.

   Cei doi prieteni ocoliră cărarea spre stânga, cărarea însă era năpădită şi pe alocuri verdeaţa era umedă şi lunecoasă. De sus le cădea rouă de pe copaci pe vârful nasului. Uriaşii copaci ai pădurii seculare nu lăsau să se filtreze deloc razele de soare aşa că o semiobscuritate înfricoşătoare pândea de pretutindeni.

   Cei doi prieteni mergeau de mai mult timp, când George se opri de parcă i-ar fi crescut rădăcini în picioare, locului. Înaintea lor se auzi lătratul unui câine.

   — Aici se află un sat. Cum ar putea altfel să se fi rătăcit un câine în junglă?

   Petre a fost de acord cu remarca tânărului său prieten şi precauţi nevoie mare, se precipitară într-un tufiş, mascându-se cum puteau mai bine.

   — Nu ţi se pare că miroase a fum pe aici?

   După vreo sută de metri de lupta cumplită cu mărăcinişul şi lianele, ajunseră la marginea luminişului.

   George îşi dădu arma de o parte pentru a putea vedea mai bine. Se uită mai întâi la amplasamentul locuinţelor. La acoperirea pomilor la marginea luminişului se aflau aliniate mai multe colibe. Se vedeau doar femeile canacilor robotind în faţa colibelor. Copii se jucau cu căţeluşi, în timp ce porcii scurmau pufăind sub parii caselor. Nici un bărbat, cât se vedea cu ochii.

   — Unde ar putea să fie indivizi ăştia? Doar n-or sta în casă să-şi îngrijească stomacurile.

   —  Ia uită-te! La parul ăla! Şi George arătă cu mâna înainte. Aproape în mijlocul satului atârna mai mult decât era legat un băştinaş. Era legat fără menajamente cu funii. Toată suflarea din sat, trecea pe lângă el fără să-i dea cea mai mică atenţie.

   Doar din când în când, copii aruncau cu rahat în el.

   — Pe ăsta trebuie neapărat să-l eliberăm! Poate că vom putea oarecum să intrăm în contact cu el şi ne va înţelege.

   — Ce vrei să faci cu asta, George? Dacă năvălim acum către el, se dezlănţuie iadul! Petre judeca spiritul întreprinzător al mai tânărului său prieten, critic. Dacă am avea ghinion, atunci bărbaţi care stau la colibe se vor alarma şi, înainte de-a ajunge la omul nostru, vom şi primi câteva suliţe în fund.

   — Omule, ce tot ridici obiecţii ca o femeie bătrână, ţi-e frică sau ce?

   Şi George îl privi pe Petre nu tocmai apreciativ.

   — Bine, să nu spui că nu ţi-am spus, trânti Petre supărat, fornăind pe nas. Din partea mea, să facem cum vrei, tu!

   George zâmbi în sinea lui. Îl zgândărise niţel pe Petre în amorul lui propriu, ca să-l facă să-i cânte în strună.

   — Fii atent! Ne vom repezi amândoi, urlând din toate puterile şi trăgând în aer câteva focuri. Vei vedea cât de repede vor dispărea în pădure femeile şi copiii. Voi alerga apoi spre parul de care-i legat omul nostru, în vreme ce tu mă acoperi. După ce l-am dezlegat pe om nu ne mai rămâne altceva de făcut decât să dispărem în junglă.

   Aşa spus, aşa s-a şi făcut. Urlând din toţi bojocii, cei doi camarazi se repeziră spre colibe, trăgând focuri de pistol în aer. Femeile canacilor încremeniseră la început de uimire. De-ndată ce auziră focurile de pistol, îşi pierdură stăpânirea de sine. Ţipând din toţi rărunchii se repeziră spre cei mai apropiaţi copaci ai junglei şi-n doi timpi satul era gol. Numai copiii cu ochii căscaţi de uimire rămăseseră locului. Cei mai mărişori îşi însoţiseră mamele în pădure. George se repezi la parul de care era legat băştinaşul cu membrele umflate, îşi scoase cuţitul şi din câteva lovituri îi taie legăturile. De- abia putu să-l prindă pe omul care ameninţa să se prăbuşească. Pricina era slăbiciunea din cauza legăturilor sau frica care-l cuprinse din cauza celor doi camarazi. În orice caz George, trebui să-l transporte până-n desişul junglei.

   Cu ajutorul lui Petre îşi croi drum prin mărăciniş.

   După o jumătate de oră de muncă sălbatică, George ceru un scurt răgaz. Transpiraţia îi curgea lui Petre din toţi porii.

   Acum aveau timp să-şi vadă însoţitorul. George trebui să-l ţină din scurt întrucât pe tot parcursul încercase să fugă. Cei doi eliberatori nu părură să-l bucure peste măsură. Poate avea chiar impresia că a căzut din lac în puţ.

   Era un individ scund, îndesat, cu pielea aproape neagră. Faţa sa nu se putea spune că era frumoasă. Avea părul cârlionţat, fruntea joasă, nasul cu nările largi şi gura cu buze răsfrânte.

   De-ndată ce privirile camarazilor se fixară asupra-i începu să tremure din tot corpul.

   George îşi probă toate dialectele pe care le cunoştea de când colinda mările sudului, de la doctorul Bertram, profesorul lui. Dar băştinaşul nu părea să-l înţeleagă şi faţa sa rămânea mereu fără expresie, le răspundea mereu într-o limbă guturală, pe care nici Petre şi nici George n-o pricepeau deloc.

   Au petrecut destul de mult împreună, încercând să se facă înţeleşi. George îşi încrucişa braţele, mimând o moară de vânt. Pentru prima dată pe faţa băştinaşului apăru

umbra unui surâs timid.

  — Omule, încearcă cel puţin să înţelegi ceva! îl zori din nou Petre, astfel încât canacul de frică făcu un pas înapoi. George izbucni în râs, ceea ce dezgheaţă din nou atmosfera.

  Băştinaşul începu să vorbească cu însufleţire cu George şi cu Petre. În felul său, folosindu-se de mâini şi de picioare.

  — Numai cu domolul! îi frână George entuziasmul.

  — Tu... spuse George, arătând spre el adică spre băştinaş „prizonier" şi-i făcu semnele stării de prizonierat. Pe faţa canacului se lărgi un zâmbet de înţelegere. George vorbise englezeşte, acea engleză care se vorbea în mările sudului, engleza Pidgin, cu care se-nţelegeau albii cu băştinaşii.

  Un amestec îngrozitor de dialecte, cu cuvinte englezeşti şi germane. Băştinaşul părea să înţeleagă ceva.

  — Eu Bati, tribul meu aici. El arătă spre munţi. Eu vrut văzut de ce aici trib făcut mare Tam-Tam. Eu prins de trib, care vrea să facă kai-kai din sărmanul Bati. Cu asta canacul făcu mişcare de-a mânca.

  — Atunci ai avut noroc mare c-am apărut noi şi te-am salvat, remarcă Petre.

  Bati se uită la el fără să-nţeleagă.

  — Ai avut mare noroc c-am sosit să te dezlegăm de par, îi traduse George.

  Bati dădu din cap cu însufleţire.

  — Unde este tribul tău?

  George arată dincolo de sat.

  — Uf, tribul face multe capete, multe capete! El făcu cu mâna mişcarea tăierii unui cap. Toţi bărbaţi plecaţi din sat. Tulagi, un alt trib, luat prizonier unul şi încă unul oameni albi.

  Acum trib de aici, duce, aduce oameni albi şi face multe capete de la alt trib. Dacă tu faci kai-kai de la om alb, atunci multă putere, multă putere capeţi şi el îşi dădu ochi peste cap, ca şi cum George şi cu Petre nu şi-ar fi dat altfel seama câtă putere căpătau canacii după un astfel de prânz.

  George tresări şi sări apoi în sus:

  — Ce spui Bati? Oameni albi?

  Bati dădu din cap cu vioiciune.

   — Şi voi aţi vrut să mâncat oameni albi? Pentru numele lui Dumnezeu, Petre, acum e chiar momentul potrivit ca să intervenim. Acum când cele două triburi s-au apucat reciproc de păruială.

   Canacul se apucă gemând de cap, după care continuă:

   — Oameni albi venit ca păsări şi Bati îşi întinse braţele şi făcu mişcări în jur. Bati a văzut cum a căzut în pădure, care apoi un om alb, rănit la braţ.

   — Haide, Bati, să găsim oameni albi. Nu vor fi făcuţi kai- kai. Tu ne vei ajuta, altfel...

   George îi arată satul de unde fugise şi făcu mişcarea legării.

   — Oh,. sărmanul Bati, nix în sat. Bati va ajuta oameni albi scoate alţi oameni albi. Bati se bucură, nu mâncat de tribul ăsta.

   — Vrei să te bazezi pe individul ăsta? Va profita de prima ocazie ca s-o ia la sănătoasa, în orice caz voi fi cu ochiul pe el.

   — Crezi că mă bazez întru totul pe el? Principalul e că ne va duce unde vrem noi, de restul vom îngriji noi.

   — Mă nelinişteşte că după toate probabilităţile, vom ajunge cum e mai rău, între cele două triburi care se luptă între ele pentru aceşti doi Brides. Pe de altă parte şi noi albi şi mă gândesc, câte zile vor avea canacii de mâncare de pe urma noastră şi zicând astea Petre se scutură ca un de un gând râu.

   — Eşti o cobe, Petre!

   — Haide, Bati! Indigenul se ridică mlădios de jos şi o porni cu elan înainte, arătându-le celor doi prieteni drumul corect. Cu toate astea, transpiraţia curgea pe fruntea lor. Aerul încărcat de umezeală făcea ca fiecare mişcare să se facă cu greutate.

   — Pfui, pufăi George după un marş de o oră, lasă-ne să ne tragem sufletul, aici domneşte o căldură ca-n iad.

   Bati se opri şi apoi o luă din nou la picior. Deodată George ciuli urechile. Bătăi de tobă! Ropotul monoton al tam-tam-ului răsuna acum în toată pădurea şi-n curând se auziră aceleaşi semnale, dar din altă direcţie - semnale de răspuns. Bati îşi închise ochi de parcă n-ar mai fi vrut să

audă.

   — Oh, oh, oameni albi nu rămâne aici. Bati arată bucuros la oameni albi, dar nu rămâne aici. Tam-tam spune că doi oameni albi eliberat pe sărmanul Bati, războinici caută în pădure pe oameni albi, vrea prindă, colecţie de capete şi kai-kai să facă la ei, oh, oh Bati va muri şi el.

   Canacul începu să tremure din toate încheieturile şi părea brusc că nu se mai simte bine în tovărăşia celor doi albi. Bati pomi din nou la repezeala prin pădure, cei doi abia trăgându-şi sufletul după el. Din când în când, băştinaşul se oprea pentru a asculta înfricoşat zgomotele care proveneau din semiobscuritatea junglei.

   — Răpăitul ăsta monoton de tobe parcă mă scoate din minţi. Canacul ăsta parcă ne-a molipsit pe toţi cu frica lui, mormăi Petre.

   Cei doi părăsiseră de mult cărarea prin desiş pe care au găsit-o la început deoarece Bati credea că şansa de a întâlni războinicii vrăjmaşi în apropierea ei era considerabil mai mare. George se uită pe ceasul brăţară, între timp se făcuse ora şapte dimineaţa.

   Dacă tata a pornit cu Dox-ul, gândea George, cu siguranţă că se afla acum în faţa coastei. Nu era decât un drum de vreo 200 de kilometri.

   Se gândea cum l-ar putea înştiinţa pe tatăl său, dar îşi dădea seama că era mai greu decât îşi închipuise. De două ore pătrunseseră bine în interiorul junglei dar se şi îndepărtaseră de coastă.

   — Mă gândeam cum o să-i dăm de ştire domnului căpitan, îi întrerupse Petre şirul gândurilor.

   — Acelaşi gând mă munceşte şi pe mine, Petre. Dacă nu găsim nici o altă rezolvare, provocăm un mic incendiu aici în junglă. În felul acesta vor putea să ne localizeze.

   — Asta ar fi o soluţie... mai mult nu izbuti Petre să spună deoarece ţipând de-ţi asurzeau urechile, o bandă de diavoli vopsiţi, de canaci, dădu buzna peste ei.

   Lui George îi reuşi doar să scoată pistolul şi să tragă un glonte, apoi simţi o lovitură nimicitoare de măciucă care-l mătură de pe picioare.

   GEORGE ÎN PERICOL

   PUŢIN MAI TÂRZIU după miezul nopţii, căpitanul Farrow dădu ordinul de plecare. Motoarele Diesel se puseră în mişcare, în timp ce căpitanul se urcă în turn pentru a urmări de acolo pregătirile de plecare. Cu viteză moderată, minunatul submarin ieşi din port şi apoi sporindu-şi treptat viteza luă direcţia Nord-Est. Aveau timp destul întrucât, de abia pe la amiază, conveniseră cu George şi Petre s-ajungă la coastă.

   Locotenentul Thomson apăru puţin înaintea semnalului de plecare la bordul submarinului şi le dădu tuturor de ştire despre reuşita paraşutării camarazilor pe insulă.

   Să sperăm că totul va merge bine! Iată ce-şi dorea în adâncul sufletului căpitanul.

   Două ore mai târziu se găseau în faţa coastei Malaitei. Recifuri albe de corali, de care se spărgeau valurile înspumate ale oceanului, făceau imposibilă o debarcare directă. Căpitanul comandase deja mai multe bărci de aluminiu care asamblate pe punte ar permite ca un comando de marinari s-ajungă pe malul insulei. Întunecată şi misterioasă, jungla insulei Malaita le apărea în faţă, începând aproape de mal. Nici un semn de viaţă nu era vizibil, lipsea vioiciunea băştinaşilor oceanici care populau malurile în număr foarte mare şi care, cu bărcile lor uşoare, înaintau departe în ocean, exercitându-şi profesia de pescari.

   George se deşteptă, simţind o arsură puternică în gură.

   Tablouri dispersate îi alergau prin minte, fulgere îi tulburau închipuirea. Numai cu foarte mare osteneală izbuti să-şi ţină ochii deschişi. Ca plutind în aburi, zări o siluetă care se apleacă în faţa lui. Vru să se ridice în capul oaselor, dar cu-n strigăt de durere se prăbuşi din nou la loc.

   O voce calmă îi spunea ceva acum. Făcând o sforţare se ridică totuşi. Petre îngenunchease înaintea lui şi ţinea în

mână întinsă o sticlă de campanie. George vru să se ridice cu totul în picioare, dar Petre îl împiedică s-o facă.

  — Încet, încet, îl dojeni el. Pipăind, George şi-atinse cu mâinile capul, simţi ceva lipicios şi umed şi când îşi luă mâna şi-o duse-n faţa ochilor, aceasta era însângerată.

  — Petre, ce s-a întâmplat?

  — Am avut din nou noroc! Dacă indivizii nu s-ar fi speriat atât de tare, ne-ar fi târât desigur undeva-n sălbăticia aste, pentru a sfârşi ca mâncare în oalele lor.

  — Ah, acum îmi amintesc.... Dar ce i-a speriat atât de tare?

  — Focurile de pistol. De-ndată se s-a auzit prima detunătură, întreaga hoardă a luat-o la sănătoasa, de parcă o mie de diavol ar fi fost pe urmele lor. Că ai mai primit o lovitură în plus cu ocazia asta, a fost mai mult o întâmplare. Am tras şi eu după ei. Dac-am avut sau nu succes nu ştiu şi nici nu m-a interesat. La urma urmei nu voiam să te las singur aici.

  — Dar unde-i Bati?

  — A avut aprindere de călcâie! Să sperăm că nu l-au prins din nou, după ce-a luat-o aşa de tare la goană. E mai bine decât dacă ar mai fi rămas aici. Oricum nu mai putea de frică.

  George gemu. Pădurea începu din nou să joace în faţa ochilor. Trebui să se aşeze din nou.

  — Aici George, mai ia o înghiţitură. Este un Arrak de cea mai bună calitate, pur şi scutit de taxe, te pune îndată pe picioare.

  Spunând asta-i duse din nou sticla la gură. George se ridică şi scuipă cu scârbă-n faţa sa.

  — Vrei să mă otrăveşti din nou cu chestia aia?

  Se scutură din nou, fără voie.

  — A fost doar o propunere. Dar mărgăritarele nu se aruncă porcilor şi zicând asta Petre duse la gură sticla şi trase o înghiţitură zdravănă. Cu-n geamăt de satisfacţie, îşi şterse gura cu dosul mânecii şi înşurubă capacul sticlei la loc.

  — Aşa şi-acum la drum!

  Cu o înjurătură, Petre se-ntoarse pe călcâie şi-şi smuci pistolul de la brâu. Apoi c-un oftat de uşurare, lasă să-i cadă din nou mâna îndărăt.

   Figura, prudent cercetătoare a lui Bati, ieşi acum la iveală dintre crengi.

   Cu un rânjet mulţumit apoi, păşi spre ei.

   — Războinici plecat. Mulţi căzut. Bum-bum, farmece bun! Bati văzut totul.

   — Mai bine ne-ai fi avertizat la început neghiobule! mârâi Petre înspre el.

   Bati aleargă înspre George care încă era culcat la pământ.

   — Oh, om alb căzut, ooh, ooh şi-şi puse mâna la gură încurcat.

   — Prostii, nu fi aşa de tâmpit, nu-i nimic grav, îi strigă Petre care se apleacă asupra lui George care era întins la pământ, în timp ce-şi deschise din nou ochii.

   — Nu te grăbi, Petre. Aşteaptă o clipă să-mi revin, apoi putem porni mai departe.

   — Dar numai înapoi! Ia ascultă! Din nou s-au pornit blestematele de tobe. Alarmează toate vietăţile din junglă. Dacă nu ne întoarcem acum, nu mai garantez nimica, întregi nu mai ajungem la coastă.

   Şi Petre privi pesimist spre George în timp ce Bati se- ntorcea cu un braţ încărcat de frunze. O parte din acestea le luase în gură şi-acum le mesteca de zor.

   — Eu ajută de la om alb.

   Scuipă tot ce mestecase în palme şi voia să ungă cu întreaga tocătură capul lui George, când interveni Petre.

   — Cei cu toată porcăria asta? Nu-l atinge cu tocana asta verde!

   — Petre, Petre, lasă-l în pace. Indigenii au mai multe cunoştinţe despre medicina naturistă decât ne-am putea imagina noi vreodată. Haide, Bati!

   Acesta îi lipi mestecătura pe rana de la cap, mestecă şi restul frunzelor pe care le scuipă afară. Alese o frunză mai mare din copac, o puse deasupra şi-o leagă cu-o liană peste cap. Mai murmură ceva acolo, ce suna cu un descântec şi tratamentul fu gata. Petre privise scârbit întreaga ceremonie.

   Puţin mai târziu, George simţi cu adevărat o uşurare. Durerile ascuţite îl lăsaseră, înţepăturile cedară treptat şi gândurile i se liniştiseră.

   Bati observă cu bucurie însănătoşirea lui George. Petre rămase cu gura căscată.

   — Omul învaţă sau are de-nvăţat întotdeauna şi de la cei mai proşti decât el. Dacă n-ar fi fost totul atât de scârbos...

Br!

   George se ridică în picioare. Încă se mai clătina puţin dar în rest, mergea.

   — Bati, noi o luăm înapoi spre coastă, spuse el.

   Indigenul îl privea foarte mirat. Atunci băgă de seamă c-a

vorbit nemţeşte.

   — Bati, du-ne la apa cea mare, vrei să ne conduci?

   Bati încuviinţă, dând din cap.

   — Mare canu aşteaptă oameni albi, aduce mulţi oameni albi. Toţi fac bum, bum, vreau să scoată alţi oameni albi de la Diavol, Omul-Diavol.

   Bati se uită cu teamă de la unul la altul.

   — Bati frică. Bati bun. El primeşte lop-lop şi topor de la oameni albi, dacă Bati duce la Diavol, Diavol-om. Noi facem vrajă mare, facem bum-bum şi Diavol, Diavol-om cade înfrânt.

   Bati dădu din cap cu multă bucurie. Lop-lop însemna în engleza Pidgin de care se foloseau, haine de bumbac care aveau pentru el o nepreţuită valoare.

   Cei doi prieteni făcură cale întoarsă, în timp ce Bati o luase alergând înaintea lor, conducându-i.

   Petre trebui, din când în când, să-şi sprijine pe mai tânărul său camarad care slăbit se mai clătina pe picioare.

   Căpitanul Farrow se plimba ca un leu în cuşcă, de colo până colo, pe punte. Arătătorul ceasului se fixase pe ora 11 şi încă George şi Petre nu dăduseră nici un semn de viaţă. Încerca din nou şi iarăşi să-ţi spună că amândoi camarazii de abia la amiază vor trebui să dea un semn de viaţă, dar totuşi nu-şi putea stăpâni neliniştea interioară. Marinarii făcuseră un cere larg în jurul căpitanului lor, întrucât îi cunoşteau prea bine stările de spirit. Atunci era mai bine să fie evitat.

   lată-l cum se coboară din nou din turn şi-apoi reintră în interiorul submarinului. Îl căuta pe doctorul Bertram.

   — Ei, căpitane, arăţi destul de rău. Să-ţi dau vreo pilulă calmantă?

   — Nu este cazul! Iartă-mă, dar nervozitatea asta cred că mi-o înţelegi!

   — Da, da şi eu cred c-a fost o uşurinţă să-i laşi să meargă singuri pe insula aia. Dar mereu ai cedat în faţa stăruinţelor tânărului şi când nu era cazul.

   — Acum începi şi dumneata să-mi faci reproşuri? Îmi fac eu singur şi aşa destule şi gemând uşor căpitanul se prăbuşi pe un scaun.

   — Mai bine dă-mi o înghiţitură de rachiu din rezerva dumitale de otravă. Dar una zdravănă ca să mă dea peste cap.

   Doctorul Bertram merse zâmbind la dulap de unde scoase o sticlă ce conţinea un lichid de culoare oarecum ţipătoare.

   Îi turnă căpitanului său o porţie dublă. Acesta dădu de- ndată conţinutul peste cap. Trăsăturile sale se-nţepeniră... ochii i se holbară. şi ca o explozie veni şi reacţia. Accese de tuse îl scuturară şi perlele lacrimilor îi apărură în ochi. Faţa i se schimonosi.

   Numai cu greutate putu scoate câte un cuvânt.

   — Doctore ce-a fost asta? Parc-ar fi iadul pe pământ! Înghiţi în sec de câteva ori, apoi se linişti din ce în ce şi cu ochi încă plini de lacrimi, spuse în sfârşit. dar a fost perfect.

   — Să-ţi mai torn unul?

   Căpitanul Farrow refuză, apărându-se c-o mină îngrozită.

   — Pentru Dumnezeu, unul e mai mult decât suficient.

   Deodată din turn se auzi o chemare.

   — Semnale de la mal. George şi Petre stau deja pe mal în tovărăşia unui băştinaş.

   Căpitanul Farrow sări ca muşcat de un scorpion de pe scaun şi se repezi turn. Doctorul Bertram se grăbi după el. Odată ajuns în turn, dădu comanda să i se aducă un ochean

cu care caută cu grijă, pe mal, pe fiul său.

   — Într-adevăr, ei sunt. Kem şi încă un marinar să ia loc într-o barcă. Vrem s-ajungem repede acolo. Între timp să se mai pregătească o barcă şi să ne urmeze.

   Într-un timp record, ambele bărci fură pregătite şi braţele puternice al vânjoşilor marinari o luară spre ţărm. Din ce în ce se apropiară de coralul de recif care străjuia malul Mareea era însă puternică. Dacă nu aveau grijă, vâslaşii puteau sfârşi foarte bine şi în apă. Marinarii fură scăldaţi deja din cap până în picioare de stropii de spumă, dar până la urmă depăşiră impactul cu valurile agitate.

   George şi Petre făceau semne ca disperaţii. În cele din urma bărcile ajunseră la mal, cei doi le ieşiră în întâmpinare încă din apă, apucară bărcile şi ajutară s-ajungă mai repede la mal. Căpitanul Farrow îl bătu pe umăr pe fiul său, de îndată ce ajunse la el.

   — Slavă domnului, tinere, mi-am făcut atâtea reproşuri amare ca v-am lăsat singuri să mergeţi pe insula asta. Cum s-au desfăşurat lucrurile, sper că bine!

   — Nu, nu întru totul, tată, George se-ntoarse şi-i arată tatălui său rana primită la cap. Am fost atacat de indigeni, dar am avut noroc.

   — Da şi asta spui tu, că-i nimic? Petre ia vino-ncoace şi povesteşte-mi totul. Dar nu înfrumuseţa nimic!

   Petre trebui acum să povestească tot ce li se-ntâmplase în junglă, bun sau rău. George încearcă să-i facă semn lui Petre să n-o ia chiar aşa în serios cu raportul.

   — Lasă, te rog, giumbuşlucurile din spatele meu, George! Petre nu se va lăsa nici aşa influenţat, spuse căpitanul înciudat întorcându-se către fiul său.

   — Aşa, aproape c-a mers prost aş putea spune, dar se putea sfârşi tot aşa de bine şi tragic, murmură el. Aşa se- ntâmplă mereu când vă las pe voi doi singuri. Mă mir numai cum de scăpaţi întotdeauna doar cu o zgârietură din cele mai primejdioase situaţii. Oricine altul şi-ar fi rupt cu siguranţă gâtul în asemenea împrejurări. Poate că vă veghează tot timpul îngerii voştri păzitori.

   — Tată, n-avem timp de aşa ceva!

   — Cum aşa? Vreţi să mergeţi din nou în ghearele

primejdiei? Pe figura căpitanului se zugrăvi mirarea.

   — Dar tată, ai uitat cu desăvârşire de cei doi Brides, pentru care noi ne-am asumat tot riscul.

   — Aha, da, cum aş putea să uit de asta! Căpitanul Farrow se bătu cu mâna pe frunte. Bucuria de-a vă vedea sănătoşi şi liberi în faţa mea, m-a făcut să uit totul. Deci aţi aflat ceva nou?

   George se uită îngrijorat în jur. Bati stătea la marginea junglei şi era foarte temător, văzând atâţia oameni albi în apropiere. Tânărul fiu al căpitanului îi făcu semn să se apropie. Cu multă şovăire în paşi, indigenul se apropie de ei.

   — Acesta este Bati pe care l-am găsit în primul sat pe care l-am întâlnit, legat la stâlpul caznelor. L-am eliberat, dar nu mă pot dumiri pe deplin cu privire la el Câteodată ne fixează de parcă ar fi gata să ne mănânce şi-n clipa următoare îşi face sincer griji pentru noi.

   Căpitanul Farrow îi întinse băştinaşului mâna prietenos. Dar acesta se sperie grozav de mişcarea impulsivă a căpitanului şi se dădu câţiva paşi înapoi. Farrow râse amuzat şi din toată inima apoi îşi ridică ambele braţe în sus, semn al intenţiilor lui paşnice. Canacul se apropie cu prudenţă din nou.

   — Tu om alb, tu lap-lap? întreabă el deodată. Căpitanul se uită la fiul său.

   — I-am promis o bucată de bumbac şi un topor, dacă ne conduce încoace.

   Căpitanul dădu din cap, încuviinţând, spre băştinaş.

   — Cei doi Brides sunt ţinuţi prizonieri de către un Şaman - numit de către Bati - Diavol, Diavol-om. Sunt mai mult sau mai puţin răniţi cu ocazia prăbuşirii avionului lor. După câţiva paşi în junglă am găsit urmele nenorocirii acestora. Bati poate confirma că sunt totuşi în viaţă dar trei triburi de băştinaşi se ceartă pentru posesia lor, întrucât, dacă intră în posesia capetelor lor, vor câştiga multă putere. Aşa c-ar fi numai timpul potrivit să-i smulgem din ghearele chinuitorilor lor. Riscăm să nimerim între două focuri ştiu - dar poţi să-ţi închipui, cum ne presează timpul!

   — Just şi vom porni de-ndată. Tu ne vei însoţi, ştiu. Dar mai întâi, mergi la doctorul Bertram să-ţi facă un pansament ca lume. Nu uita să iei darurile pentru Bati. Doctorul şi încă 10 oameni te vor însoţi. Veţi lua cu voi carabine şi grenade cu gaze, mai ales astea! Deocamdată noi rămânem aici şi voi încerca să-l conving pe Bati să ne mai conducă la triburile alea.

   Bati se ghemuise după el, la pământ şi privi interesat cum George împreună cu doi marinai împingeau barca-n apă, pentru a se-napoia pe submarin. Când tânărul se mai uită încă o dată spre mal, îl văzu pe tatăl său ghemuit ca şi Bati stând în faţa lui şi pălăvrăgind cu el. Nu-şi putu reprima un zâmbet, văzând acest tablou înduioşător. George sări primul pe punte şi-o luă la goană spre turn de unde doctorul Bertram îi făcea deja semne.

   — Ei, fiule pierdut, ai ajuns cu bine la noi?

   — Da, da, doctore, dar numai pentru a pleca imediat Sperăm că ne vei însoţi. Tânărul ajunse lângă doctor şi-i strânse acestuia mâna energic.

   — Celor doi Brides nu le va merge bine deloc, dacă nu ne grăbim, zise Bertram aplecându-se spre lucarnă.

   — Trebuie să pregătim 10 oameni pentru comandoul de debarcare, carabine şi mai ales grenade cu gaze şi, întorcându-se spre doctorul Bertram, arată spre cap.

   — Doctore va trebui să mă bandajezi încăodată, înainte de-a pleca. Ia vezi! spunând vorbele astea şi arată spre ceafă.

   — Dumnezeule! Dar bine te-a mai potcovit. Repede la infirmerie, trebuie mai întâi să te tundem, exclamă doctorul îngrijorat.

   George protestă.

   — Vrei să rămân chel?

   — Dacă-i necesar, de ce nu? Cui vrei să-i placi aici cu smocul tău de păr? Poate femeilor canibalilor? Înainte de-a ajunge în lumea civilizată îţi va creşte părul.

   Doctorul îl obloji pe George şi puse la punct echipamentul necesar pentru incursiunea în interiorul insulei. Avea mai puţin nevoie de arme decât de echipamentul lui sanitar. Se aduseră pe punte cadourile pentru Bati precum şi alte lucruri. Bumbac, unelte simple, un cuţit de bucătărie, o oglindă şi le împărţi marinarilor care urmau să-i însoţească.

Poate erau necesare-n negocierile cu vreun trib.

   — George, George, se auzi vocea doctorului, tocmai pe când era pe cale să se urce-n barca care urma să-l ducă la ţărm. Îşi mai strecurase-n buzunar şi nişte pocnitori, după ce le mască bine.

   — Vin, răspunse, pe când comandoul se pregătea de plecare. Ajunseră la ţărm întâmpinându-i pe Farrow şi Petre care rămaseră acolo cu Bati.

   — Aici Bati, strigă el şi-i dădu toporul, bumbacul şi i le vârî în mână, ochii acestuia se rotunjiră de uimire, apoi începu o ţopăială drăcească de fericire.

   — Ei, am aşteptat destul, strigă căpitanul, să-i dăm drumul! Farrow păşi primul în desişul junglei, urmat de Petre şi George care-l aveau la mijloc pe fericitul Bati.

   IV

   UN ATAC ÎN ZORI

   MARŞUL PRIN JUNGLĂ dura deja de ore întregi. În faţă se strecura Bati care apoi rămânea din când în când mai în spate pentru a-i face atenţi pe camarazi asupra feluritelor piedici pe care le întâmpinau în cale. Mlaştini mascate, ochiuri aparent nepericuloase de apă, parţial acoperite cu plante de tot felul, le presărau calea.

   Zăpuşeala apăsătoare îi făcu să renunţe la orice fel de conversaţie, fiind un efort în plus pe care nu şi-l mai puteau permite. Căpitanul Farrow interzisese orice conversaţie purtată cu voce tare, pentru a nu-i atrage pe urmele sale pe spionii vânătorilor de capete. Eforturile tuturor se-ndreptau acum spre înlăturarea piedicilor ivite în calea lor, dând la o parte o creangă sau alta, o liană sau alta, făcând uneori să zdrăngăne părţile metalice ale echipamentului lor. Din când în când mai răzbătea câte-o înjurătură înăbuşită când unul sau altul dintre camarazi nimereau într-un tufiş mai încâlcit din care cu greu se mai putea desprinde fără să-ncaseze câţiva ţepi drept vamă.

   Bati tocmai dăduse nişte plante căţărătoare, care acopereau ca o draperie crengile unui copac uriaş, la o parte, când c-un ţipăt de teamă se dădu îndărăt. Căzu şi-l lovi pe George, care-l înlocuise pe tatăl său în fruntea convoiului. Tânărul căzu şi Bati peste el.

   Şă atunci se întâmplă... prin aer vâjâi şi căzu la pământ un corp lung şi un şarpe uriaş şuieră şi sâsâi chiar înaintea lor. George se reculese cu iuţeala fulgerului şi ieşi de sub Bati. Caută să-l tragă deoparte pe băştinaş dar acesta rămase ca paralizat de groază. Fără voinţă, era expus atacului târâtoarei. De abia se ridicase George că şarpele se şi repezi asupra canacului rămas fără apărare. Căpitanul Farrow îşi împinse fiul deoparte. Câteva detunături răsunară şi trupul fiarei începu să se zbată cu furie.

   Cu faţa schimonosită de durere, Bati începu să geamă uşor. Din ce în ce mai tare, inelele şarpelui uriaş i se- ncolăciseră asupra trupului firav. Petre îşi făcu acum drum

prin mijlocul camarazilor, îşi luă cuţitul de bord în mâini şi cu o mişcare scurtă şi precisă despicase capul şarpelui de trup. Capul descăpăţânat de trup făcu câteva mişcări inerţiale ş-apoi rămase în tufiş nemişcat Apucă apoi trupul încă zvâcnind al şarpelui şi-l dezlipi apoi cu forţa sa de urs de pe trupul indigenului Bati, care-şi pierduse cunoştinţa. Petre lua sticla sa de campanie, în care-şi ţinea Arrakul său pur şi-i toarnă conţinutul în gură sărmanului Bati... Efectul fu năucitor. Bati nu numai că se deşteaptă dar fu cât ai zice peşte din nou în picioare. Căscă gura atât de mare, încât părea că vrea să-i înghită pe toţi.

   Ca şi dinţii de rechini, îi stăteau ascuţiţi caninii canacului acuma, în timp ce-şi da ochii peste cap, în mod înspăimântător.

   Individul deveni o umbră jalnică la vedere şi până şi Petre care-i aplicase „medicamentul" rămase îngândurat.

   — Revino-ţi în fire, Bati, îl admonestă el şi-i dădu spre încurajare o palmă peste umăr.

   — Bati mort, Bati arde, gemu el. oh, oh.

   Privi apoi repede-n jur, aleargă spre cel mai apropiat copac de unde culese la repezeală câteva frunze. Începu să le mestece ş-apoi le scuipă repede afară. Privirea îi căzu din nou asupra trupului târâtoarei ucise şi, tremurând din tot corpul, îngăimă:

   — Spirit rău fie. Spunând asta se-ntoarse pe picioare şi merse din nou înaintea tuturor de parcă nu s-ar fi întâmplat nimic.

   George vorbi puţin în şoaptă cu tatăl său.

   — Cât de mult durează marşul ăsta? îl întreabă căpitanul.

   — Nici eu nu ştiu, regiunea mi-e total necunoscută. Nu pe această porţiune ne-a condus Bati către coastă - Bati!

   Canacul se apropie repede:

   — Când ajungem la tribul lui Diavol, Diavol-om?

   — Nu mai este mult. El ridică, ascultând cu atenţie, capul. Deodată începură să bată tobele din nou, undeva în apropiere.

   — Spionii văzut pe noi. Toate triburile alarmat. Vine mulţi oameni albi, cu mari farmece.

   Aşa traduse el ştirile, concetăţenilor săi.

   Alte tobe porniseră să bată, ca răspuns la prima înştiinţare şi cât ai clipi aerul răsună de acest zgomot monoton.

   — Mai departe, Bati, s-o pornim mai departe. Canacul rămase în vecinătatea albilor. Acum se temea de fraţii săi. Canacii puteau conta pe faptul că-n fiecare clipă ne puteam trezi cu o hoardă de sălbatici năvălind asupra lor. Căpitanul Farrow le porunci oamenilor săi să-şi încarce armele şi să tragă siguranţele. George îşi luase pistolul în mână.

   O cărare trecu de-a curmezişul direcţiei de mers a convoiului. Bati se opri.

   — Acolo sat de la alt trib, nu Diavol, Diavol-om!

   — Hai să vedem dacă tribul ăsta se găteşte şi el pe picior de război. George vru tocmai s-o apuce de-a lungul cărăruii, când Bati îl prinse de braţ.

   — Nu, om alb. Acolo sat prieten cu Diavol, Diavol-om. Toţi fac kix. Şi Bati făcu semnul desprinderii capului de trunchi. Nu, nu, oameni albi!

   Deodată, pe potecă, le apăru în faţă o siluetă. Un băştinaş cu pielea neagră ca pana corbului, complet dezbrăcat, doar cu un desen din vopsea albă pe corp. Într-o mână purta o suliţă, iar în cealaltă un arc. Când îi văzu pe camarazi se opri brusc locului şi se uită încremenit la ei. Bati făcu o mişcare de groază.

   — Războinici facă război, fără medicament! Înainte de-al putea striga căpitanul pe fiul său, acesta se şi repezi după băştinaş. Băştinaşul scutură suliţa ca putere şi-n momentul următor dispăru de parcă l-ar fi înghiţit pământul.

   Din câţiva paşi, George ajunse la locul unde dispăruse canacul şi se luă după el în pădure. Nu ajunse departe întrucât primi o lovitură din spate care-l aruncă cu capul în desiş. Cineva se aruncă peste el şi-n clipa următoare după ce simţi o lovitură distrugătoare îşi pierdu cunoştinţa.

   O hoardă urlând ca dracii se strecura asemeni unui şarpe uriaş prin junglă.

   Din când în când se opreau pentru a-i aştepta pe cei rămaşi în urmă. Doi dintre ei purtau o bară pe umeri de care, legat la mâini şi picioare, atârna George. Îl legaseră ca pe un vânat şi-l transportau aşa. Îşi închisese ochii, pe când bandajul pe care i-l făcuse doctorul Bertram era cu complet murdărit.

  Conducătorul hoardei avea un aspect care stârnea groaza. Ca şi ceilalţi era pe de-a-ntregul gol, corpul său era şi el vopsit în alb.

  Cel mai interesant era chipul său. De-a curmezişul nasului său mai bine zis de-a lungul lui, îl traversa un os şi-n loburile urechilor erau de-asemenea implantate oase. În gura sa străluceau o pereche de dinţi ascuţiţi, ca a unui rechin.

  În jurul gâtului avea un lanţ de amulete dintre cele mai stranii şi asta îi conferea o anumită prestanţă în ochii confraţilor săi. Cu o privire triumfătoare măsoară încăodată alaiul celor care-l transportau pe prizonierul legat de bară şi care se legăna încolo şi încoace după balansul drumului. Deşi prizonierul gemea din când în când, prea atenţi nu se comportau cu el cărăuşii acestuia. Din când în când, George aşa inconştient cum era, murmura cuvinte răzleţe dar nu se deşteptase încă din leşin. Aceasta a doua lovitură peste capul deja rănit şi bandajat odată, avu ca repercusiuni imediate că-l făcu să-şi piardă pentru mult vreme cunoştinţa. În felul acesta cel puţin nu mai era atât de sensibil la durerile care-i însoţeau firesc această stare.

  După o vreme, pădurea se deschise într-un luminiş. Un mare trib de băştinaş se stabilise aici. Cu strigăte de bucurie ieşiră din colibele lor o mulţime de bărbaţi şi femei ca să-i întâmpine pe noi sosiţi. Copii se-mpleticeau printre picioarele adulter şi se uitau cuprinşi de mirare la prada asta străină adusă.

  Purtătorii lui George aruncară la pământ sarcina lor fără menajamente. Acesta se trezi, ţipând din cauza şocului. Cu nedumerire se uită în jur şi nu putea mai întâi pricepe cum de se afla aici.

  C-un geamăt se prăbuşi încăodată pe spate, după care se ridicase-n capul oaselor şi fu din nou cuprins de un leşin adânc.

  Şeful tribului s-apropie de el şi-i dădu un picior dar

George nu se mişcase. Cu ţipete ascuţite cheamă pe doi negri să vină la el, le porunci să-nşface bara de care atârna George şi s-o ducă undeva într-un punct anume al satului.

   Acolo-l lăsară mai întâi jos, îi desfăcură legăturile de la bară şi-l legară în poziţie verticală de un par înfipt în pământ, anume pentru asemenea scopuri. Un răpăit de tobe, răzbătu din nou ca un coşmar peste sat. Canacii nu se puteau abţine să nu-şi trâmbiţeze triumful şi altor triburi din jur: un alb fusese luat prizonier. Asta însemna un prestigiu şi o putere mare pe care o dobândeau în detrimentul altor triburi.

   —  George, George, urlă căpitanul după fiul său. Dar acesta nu mai auzea nimica întrucât dintr-un salt dispăruse- n junglă. Întreg convoiul o luă grabnic pe cărare şi de-a lungul acesteia.

   — Aici a dispărut în desiş.

   — George!

   Căpitanul Farrow nu primi nici un răspuns la strigătele sale şi nici ale camarazilor care ţi se alăturară. Bati se apropie încetişor de căpitan, care tresări surprins.

   —  Ce mai vrei şi tu, răspunse el făcând o mină întunecată.

   — Om alb s-a dus.

   — Asta am văzut-o cu ochii noştri.

   — Om alb luat prizonier de războinici. Bati miroase războinici în aer. Bati spune om alb, el vrea caute alt om alb!

   Spunând astea fugi pe lângă căpitan în desiş şi le făcu semn şi celorlalţi camarazi să-l urmeze. Bati o luase aşa cu picioarele goale înaintea ş-acum îi conducea pe toţi. Cu-n instinct infailibil de fiară, luase urma războinicilor canaci şi- acum se grăbea şi-i grăbea şi pe oamenii căpitanului să-l urmeze într-un tempo accelerat.

   După o jumătate de ceas de marş, se opriră toţi ca la o comandă întrucât de undeva din apropiere izbucni din nou bătutul monoton al tobelor. Bati se opri şi acum se-ntoarse spre căpitanul Farrow spunându-i:

   — Războinici proşti. Face mare Tam-Tam, spune tuturor prins de la om alb. Bati vine cu oameni albi şi alungă războinici proşti departe. Spunând astea, canacul le făcu semn tovarăşilor, ca să păstreze tăcerea. Înaintea lor se auzeau toate zgomotele specifice ale unui sat de indigen. Încă se mai auzeau bătăile sacadate, oarecum înăbuşite ale tobelor. Un murmur ritmic, provocat de mâinile care loveau tobele sau de strigăte, îşi făcea simţită prezenţa.

   Căpitanul Farrow se ascunse cât putu mai bine în spatele tufişurilor dese şi privi spre locul viran al acestei comunităţi de sălbateci. Lângă el se-nghesuia nerăbdător Bati.

   Aproximativ în mijlocul satului, înaintea unei clădiri lungi, se-nghesuiau locuitori satului, canacii. Se ridicau pe călcâie în vreme ce mai mulţi bărbaţi în mijloc dansau. Aveau armele lor rudimentare în mâini, suliţele şi le ridicau ameninţător şi sălbatec, în faţa unui par de care era legat un om.

   Căpitanul Farrow nu putea încă să recunoască despre cine era vorba, de aceea îşi duse ocheanul la ochi.

   Cu-n strigăt de groază îşi lasă în jos ocheanul şi se întoarse spre doctorul Bertram.

   — George este legat de parul acela!

   Doctorul Bertram luă la rându-i ocheanul şi examinându-l la rându-i, spuse:

   — Mii de draci - şuieră el.

   Deodată, strigăte ascuţite umplură văzduhul. Din spatele satului se apropia o siluetă, împopoţonată ca o momâie. În ritmul bătăilor de tobă care se înteţiseră între timp, se apropia de prizonier. Tabloul deveni tot mai sinistru de- ndată ce tot mai multe făpturi înveşmântate ciudat se apropiară. Tot mai sălbatice se auzeau bătăile de tobe, tot mai ascuţite strigătele pe care le scoteau cei care dansau.

   — Oameni albi, face repede vrajă! îi şopti Bati căpitanului lângă care se afla, altfel om alb, mort!

   — Daţi-mi o carabină încoace, strigă căpitanul cu glas înăbuşit cu privirea fixă, aţintită asupra tabloului macabru din faţa sa. Petre îi puse una în mână. Tobele ajunseră să bată ca nebune, strigătele îşi ridicară tonalitatea până a urlete, când dintr-odată liniştea puse stăpânire peste tot...

  Căpitanul îşi duse arma la umăr şi-o detunătură grozavă se auzi. Pădurea repeta un ecou multiplicat.

  Şamanul care stătea în faţa lui George cu o măciucă pregătită numai pentru a lovi, îşi ridică brusc braţele în aer şi se prăbuşi pe spate la pământ.

  Ţipând din toţi rărunchii, marinarii se repeziră spre piaţa din faţa satului. Băştinaşii rămaseră o clipă ca şi înţepeniţi, apoi o luară la goană, urlând de spaimă, în toate părţile. În mai puţin de-o clipă, piaţa se goli de lume. Doar George mai rămase acolo şi-n faţa sa un canac încolăcit care era şamanul.

  Aproape fără să mai respire, căpitanul se afla acum în faţa fiului său. Curând ajunse şi Petre acolo şi-i taie legăturile. George se uită acum la camarazi săi cu-n amestec de stânjeneală şi bucurie.

  — Să mergem mai departe, în curând se va însera şi până atunci trebuie să ne îndepărtăm de satul ăsta cu câţiva kilometri, îi zori căpitanul Farrow.

  — Canacii nu se vor mai întoarce aşa curând, asta-i sigur.

  — Spaima este contagioasă şi ţine mult, replică domnul Bertram. Haide George, trebuie să-ţi reînnoiesc bandajul!

  O porniseră din nou prin junglă, cu Bati înaintea lor, conducându-i. Căpitanul Farrow privea din ce în ce mai des la ceasul său brăţară. Erau pe drum de şase ore. Două ore pierduseră numai cu eliberarea lui George. Treptat oboseala şi un simţământ ciudat de nelinişte, puse stăpânire pe ei.

  Nu-i venea deloc, să fie nevoit să înnopteze aici în junglă. Erau conştienţi că fiecare pas le era urmărit şi contabilizat.

  Nu se vedea nici o urmă de canacii ăştia, dar prezenţa lor o puteau simţi peste tot. Mai mult decât odată căpitanul tresărise, deoarece simţea o privire aţintită asupra-i. Câteodată avea impresia că vede doi ochi din desiş cum se aţintesc asupra lui, dar când sări într-acolo, nu mai era nimic de văzut. Nici măcar un foşnet de frunze nu-i trăda prezenţa vânătorului de capete.

  Căpitanul Farrow preluase din nou comanda micii sale grupe, după el venea George şi-n coada grupei, Petre făcea acoperirea. Bati primise de la marinarii însoţitori un cuţit de bord de care era foarte mândru şi pe care-l purta în mână, la vedere.

   Acesta făcu o săritură, două, trei sărituri mari şi dispăru în tufiş. Un strigăt... apoi un oftat. Urmă apoi un geamăt, apoi un horcăit şi Bati apăru din nou pe potecă şi-şi continuă drumul de parcă nimic nu s-ar fi întâmplat.

   Nici unul din camarazi nu dori să meargă-n desiş să vadă despre ce este vorba. O atmosferă de groază parcă-i cuprinse, când îl văzură pe Bati cum îşi continuă drumul netulburat. mănânci dacă nu vrei să fii mâncat. omoară dacă nu vrei ca-n coliba duşmanului tău să-ţi atârne capul ca un trofeu.

   — Tată, ar trebui să ne uităm cum mergem, dacă nu dăm de un loc potrivit pentru popas, George îşi recăpătase vioiciunea. După ce cade întunericul ar fi mai greu să găsim un loc potrivit.

   — Ai dreptate, George, cel mai bine ar fi să rămânem chiar aici pentru că un alt loc mai bun ca ăsta tot nu cred că vom găsi. Opriţi!

   Căpitanul îşi adună oamenii în jurul său.

   — Vom înnopta aici! N-are rost să ne continuăm drumul, într-o oră se va face întuneric oricum. Pân-atunci poate reuşim să-ndepărtăm tufişurile, cât putem mai bine!

   — Să facem un foc, oare?

   — De ce nu? Oricum canacii ne-au dat de urmă şi tobele lor au alarmat întreaga Malaita. Oricum pot să ne atace dacă vor.

   Facem puţin focul; ne va apăra de ţânţari dacă nu de altceva. Marinarii se dispuseră-n stânga şi dreapta luminişului să taie desişurile şi tufele răzleţe. După o jumătate de oră, se făcu un teren curăţat destul de mare. Avură însă grijă ca pentru noapte nici unul din marinari să nu doarmă direct la marginea junglei. Poate că-i venea unui canac ideea să se strecoare şi să încerce să străpungă cu lancea pe vreunul din marinari la adăpostul junglei.

   Petre adunase între timp lemn şi iarbă uscată. Bati participase şi el la muncă şi-acum, ghemuit lângă marinar, observa interesat cum Petre îşi scoase bricheta şi-aprinse grămada de lemne. Puţin mai târziu, un foc vesel pârăi şi răspândi o lumină veselă-n jur. Doi oameni fură postaţi de sentinele pe când ceilalţi îşi amenajau culcuşuri lângă foc. Fiecare-şi scoase porţia lui de provizii şi acum îşi luau cina. Din când în când izbucnea câte un focar de discuţie purtat însă cu vocea scăzută, întrucât căpitanul interzisese să se vorbească cu voce tare şi să se facă gălăgie.

   Primii marinari îşi şi făcură patul. Marşul neîntrerupt prin pădure îi obosiseră cumplit pe marinarii neobişnuiţi cu aşa ceva. Apoi şi faptul că se instalase noaptea, îi făcu pe mulţi să se ducă la culcare. Întunericul venise cu totul pe neaşteptate. Căpitanul stătea împreună cu doctorul Bertram la foc şi se întreţinea cu acesta asupra evenimentelor de a doua zi. Ei se îndoiau mai cu seamă c-ar putea găsi în viaţă pe vreunul din cei doi Brides. Aceştia dispăruseră în junglă, iată, sunt deja 10 zile. Privirea doctorului Bertram se plimbă peste masa celor adormiţi apoi se opri asupra lui Bati care se ghemuise lângă ei ca un câine credincios şi adormise lângă ei. În spatele celor două sentinele, se întreţineau cu glas scăzut.

   Doctorul Bertram se ridică şi se adresă căpitanului.

   — Aşa domnule căpitan, am pălăvrăgit destul pe ziua de azi. M-a cuprins şi pe mine oboseala. Somn uşor!

   Cu asta, doctorul îşi căută lucrurile, îşi puse trusa-i de medic sub cap şi puţin mai târziu respiraţia sa regulată arăta că adormise.

   Căpitanul mai inspecta odată gărzile şi întreabă cine-i va înlocui, le dori serviciu uşor! Şi se-ntinse de asemenea pe pământ.

   Puţin înainte de ivirea zorilor, îl trezi George. El avea împreună cu Petre ultima veghe. Bati se deşteptă şi el, sări în picioare, se-ntinse, căscă nestingherit şi se ghemui din nou lângă foc. Petre mai aruncă câteva crengi în foc şi-apoi plecară fiecare să-şi ia postul în primire, Petre la un capăt, iar George la celălalt capăt alt cărării. În felul acesta aveau întregul acces spre tabăra lor sub control. Deodată George avu impresia că vede o siluetă în întunericul cărăruii. Se putea să se fi înşelat totuşi. Luminile tremurătoare ale flăcărilor aruncau umbre groteşti pe pereţii verzi ai lianelor

căţărătoare.

   George privi încordat de-a lungul drumului. Parcă nu mai avea încredere în proprii săi ochi. Vedea peste tot numai fantome. Deodată cineva îl bătu pe spate. Înspăimântat se întoarse pe călcâie. Bati stătea lângă el şi privea plin de frică. George vru să-l întrebe ceva, când din toate părţile năvăliră siluete sălbatice care se revărsau asupra luminişului...

   George începu să strige - ca şi Petre de altfel - pentru a-i alarma pe ceilalţi, când el împreună cu Bati fură aruncaţi într-un tufiş.

   Mai putu vedea cum un vânător de capete se repezi cu măciuca ridicată asupra lui Bati dar acesta ţinându-şi încă cuţitul dăruit de marinarii echipajului, îl împlântă agresorului în piept până-n plasele. Cu-n horcăit înfricoşător, acesta se prăbuşi la pământ.

   George se ridică din nou în picioare, îşi caută pistolul, care datorită tăriei izbituri suferite îi scapă din mână jos. Bati îl ajută să fugă din luminiş şi se ascunseră-n adâncul pădurii. Aici se aruncară imediat, amândoi, căutând adăpost sub un tufiş. Din luminiş nu se mai auzea nimic. George vru să sară din nou în picioare pentru a se repezi la locul de bătaie, dar Bati îl apucă strâns şi ni-l lăsă să-şi pună planul în aplicare. Deznădăjduit tânărul lovi cu pumnul în ţărână.

   După o jumătate de oră, Bati se ridică şi-i făcu semn lui George să vină cu el. Cu prudenţă, cei doi se furişară îndărăt în luminiş. Flăcările focului se stinseră şi abia mai mocneau acum tăciuni. Terenul arăta ca şi călcat de vandali. George se repezi în tufiş şi aprinzându-şi lampa de buzunar îşi caută pistolul. Îl găsi!

   Caută să găsească urme de sânge pe jos. Numai acolo unde Bati îl înjunghiase pe băştinaş descoperi ceva, altfel nimic. Toate lucrurile personale ale tatălui şi ale camarazilor fură luate.

   Bati o apucă din nou spre potecă. Zorile erau aproape. Canacul îi făcu semn lui George şi acesta îl însoţi pe cărare, Bati mergea în frunte şi George după el.

   Duşmanii luaseră şi ei acest drum. Ochiul versat al lui Bati descoperise urmele. Toate rezervele lui George dispăruseră, iar acum avea numai un singur ţel: Răzbunarea!

   Ca din întâmplare, fiul căpitanului îşi vârî mâna în buzunarul pantalonului, unde găsi legătura cu pocnitorile pe care le luase de pe submarin. Aproape că uitase de ele. Un zâmbet amar îi trecu peste faţă. Bati se precipită deodată înainte şi-l trase pe George după el, după care arată ceva înainte.

   — Războinici înaintea noastră. Duce oameni albi, şopti el şi zâmbi cu viclenie. Bati şi om alb poate bine alerge. Rămâne în spatele războinici.

   George se uita înainte pe cărare, unde, la mica depărtare, văzu mai mulţi canaci care câte doi îi purtau pe camarazii săi. Nu putea recunoaşte dacă aceştia mai erau sau nu în viaţă.

   Era însă o privelişte demnă de reţinut, cum aceştia se mişcau ca un lanţ neîntrerupt pe cărarea îngustă. Să fie oare toţi morţi? Tânărul îşi alungă cu furie gândurile negre care îl bântuiau acum. Acum trebuiau să fie atent pentru a nu fi descoperiţi la rândul tor de către duşmani. În clipa următoare ultimul războinic dispăru după o cotitura a cărării. George şi Bati se luară după ei făcând salturi mari, apropiindu-se încetişor de locul unde dispăruseră canacii. Bati merse repede înainte, iscodind cu grijă. Deodată se dădu înapoi cuprins de groază:

   — Războinici de la trib Diavol, Diavol-om. Oh, nu bine, nu bine deloc!

   George se apropie şi privi după trunchiul copacilor. Aceştia mărşăluiau fără grijă, iar ultimul om al şirului necatadicsind s-arunce nici o privire la urmă.

   Un strigăt se făcu auzit, după care bătăile ritmice de tam- tam se făcură auzite din nou, urmate de strigăte sălbatice din mai multe gâtlejuri.

   — Oameni de la Diavol, Diavol-om se bucură, aduce atâţia oameni albi. Spunând asta fugi din nou în desiş, apoi o luă înainte în direcţia satului de canaci, atât de repede încât George avu dificultăţi în a-l urma. De sat se apropiau din ce în ce mai mult şi de asta-şi dădea seama după larma care domnea în rândurile canacilor. Bati se apropie şi-i şopti

lui George:

   — Bati şi om alb umblă acum foarte încet. Spionează de aici.

   În spatele satului trona un perete de stâncă, găunos, din piatră coralieră, datând de mii de ani, expulzată din adâncurile oceanului de cine ştie ce explozie seismică. În faţa acesteia era ridicată o colibă din Pari-Totem. Locuitorii satului se-mbulzeau acum spre locul viran de dinaintea colibei. George bănui doar că motivul îl constituiau chiar camarazii săi care fuseseră târâţi aici.

   — Bati, îi şopti el însoţitorului său, trebuie să văd ce fac canacii aceia în faţa colibei.

   Bati dădu din cap şi-o porni înainte şi George îl urmă. Dură o vreme până reuşiră ce şi-au propus. Da, acolo stăteau legaţi ca nişte pachete şi acum legaţi şi de stâlpi, cei treisprezece oameni ai săi. Unul dintre sălbatici păşi înainte şi acum ţinea o cuvântare, gesticulând în faţa consângenilor tribului său.

   CAMARAZII ÎN PRIMEJDIE

   CĂPITANUL FARROW TRESĂRI. În subconştient parcă i se-nfipse ţipătul acela... Sări în picioare şi vru să-şi ducă mâna la pistol. Nu mai ajunse s-o facă. Căzut peste un braţ, stătea încă ghemuit când o făptură întunecată răsări în faţa lui, mai avu timp să-şi ridice mâna ca pentru a-şi proteja capul, când o lovitură puternică nimicitoare îl făcu să dea înapoi, gemând.

   Cam la fel păţiră şi camarazi din subordinea sa. Petre mai încearcă să-şi ridice pistolul, dar o lovitură peste încheietura mâini îi aruncă arma-n tufiş.

   Cineva îl lovi din spate, de se prăbuşi la pământ. Canacii se repeziră cu furie asupra albilor. Doar din când în când, se mai auzea aici un strigăt, dincolo un horcăit, altfel totul decurse într-o tăcere sinistră.

   Flăcările focului luminau acum un tablou de coşmar. Războinicii canaci, vopsiţi în alb aduceau cu nişte creaturi groaznice, venite de pe altă lume. Îi legară numaidecât ca pe nişte colete şi-i atârnaseră de suliţe sau de lăncile lor, în timp ce alţii îşi făceau de lucru adunând toate lucrurile utile pentru ei care, aparţinând marinarilor, zăceau pe jos. Câte doi vânători de capete înşfăcară cate un marinar, îl aruncară aşa legat pe umeri şi convoiul se puse în mişcare. Doi oameni îl luară pe canacul ucis de Bati în luptă.

   Ca un vis urât, macabrul convoi dispăru din luminiş, undeva în adâncul junglei.

   Între timp se luminase de ziuă. Căpitanul Farrow fu trezit în cele din urmă, în urma legănatului continuu, aşa legat cum era de mânerul de lance de care era purtat acum. Leşinul său nu fusese prea adânc. Braţul său întins, în ultima clipă şi chipiul marinăresc mai atenuaseră din forţa loviturii. Cu toate acestea capul îi zumzăia ca un viespar. Îşi deschise ochii prudent, se trudi să recunoască ceva, apoi şi- i închise din nou.

   Prizonieri ai vânătorilor de capete! îi trecu fulgerător prin minte.

   Legăturile îl apăsau prea tare, de aici, probabil, durerile astea de cap. Era dezorientat şi la început caută zadarnic să-şi pună ordine în gândire şi să realizeze cum s-au putut întâmpla toate astea. Totul se petrecuse atât de repede încât nu putuse să-şi facă o idee. Ştia că Petre şi George avuseră ultima veghe. Era oare prizonier şi George...?

   Fusese legat atât de strâns încât nu-şi mai putea mişca încă-o parte a corpului şi chiar capul îi era oarecum fixat Când deschidea ochii nu putea să vadă altceva decât coroanele bogate ale copacilor. Feţele agresorilor le putea vedea parţial şi anume ale celor care-l purtau din spate şi, dacă-şi dădea ochii peste cap, puţin din cefele cărăuşilor din faţă.

   Zadarnic se zbătea să găsească o ieşire din situaţia asta, nu avea aproape nici o speranţă că sălbateci îl vor slăbi din ochi, acum sau mai târziu. Şi-apoi s-ar putea elibera din legăturile astea?

   Timpul se scurgea, părea că nu se mai termină. Covorul verde al frunzişului păduri se desfăşura înaintea lui. Deodată auzi în faţa lui strigăte şi chemări, amestecate cu bătăi de tobă. Cei doi războinici care-l purtau accelerară pasul. Pădurea se rărise, ajunseră din nou într-un luminiş şi feţe sălbatice îi priveau acum de aproape. Un strigăt mai puternic îi determină pe purtătorii săi să pornească mai repede. În cele din urmă îl luară pe prizonierul lor de pe umăr şi-l aruncară fără menajamente pe jos. Cât de repede putu, căpitanul aruncă câteva priviri în dreapta şi-n stânga. Era aşezat între Petre şi doctorul Bertram.

   — Doctore! Petre! Nu putu auzi însă din partea amândurora decât un mârâit de răspuns.

   — Sunteţi răniţi grav?

   — Nu, domnule căpitan, dar nu ne putem mişca nici un milimetru.

   — Petre, cum a fost totul posibil? Cum au putut să ne atace aşa fără de veste? N-a putut să scape chiar nimeni?

   — Nu ştiu! Eu. Petre nu-şi mai putu continua fraza, întrucât prizonieri fură ridicaţi în picioare şi fiecare dintre aceştia fu legat zdravăn de câte un par.

   Căpitanul se uită-n jur. Într-un cerc larg, prizonierii stăteau aliniaţi în faţa unei colibe mari. Stâlpi uriaşi cu totemuri se ridicau la dreapta şi la stânga intrării şi - căpitanul se cutremură - o podoabă grozavă împodobea frontonul locuinţei. Numeroase capete pe pereţi. Căpitanul lăsă să-i cadă privirile asupra tovarăşilor săi de suferinţă, dar nu-i descoperi pe George şi nici pe Bati, prietenul său canac! Să fi reuşit să scape? Sau să fie morţi? Ochii săi lunecară din nou asupra feţelor tovarăşilor săi. Toţi îşi reveniseră din leşin şi-ncercau cu-n surâs forţat să-ntoarcă privirile comandantului lor.

   Atenţia lor le-a fost atrasă de altcineva. Din spatele marii colibe apăru un băştinaş. Când ridică acesta mâna, consătenii săi care se îngrămădiră în jurul stâlpilor de care erau legaţi marinarii se dădură câţiva paşi îndărăt.

   Un al doilea apăru la intrare, după primul. Urât şi cu o faţă vicleană, din dosul frunţii teşite sfredeleau ochii săi pătrunzători, iar de-a curmezişul nasului purta un os. Până jos la umeri atârna podoabele sale inelare pe care le purta în ureche. În afara şorţului care-l purta în faţă, era gol. Cei doi se apropiară de prizonieri, urâtul în faţă şi, la o distanţă respectuoasă, celălalt. Fură examinaţi de-aproape toţi prizonierii care răspundeau semeţi privirilor inchizitoriale ale primului canac. În faţa lui Petre se opri şi pipăi cu degetele lui în formă de gheare braţele matrozului.

   Petre se-ncordă. Când stârpitura zări-n faţa lui muşchii de oţel ai lui Petre, dădu numai din cap şi murmură ceva. Apoi se-ndreaptă spre căpitan. Acesta-l privi cu ochii întredeschişi.

   — Tu şef? croncăni el în engleza Pidgin. V-au observat spioni de la mine, spune tot ce faceţi. Voi proşti nu văzut.

   Îl examina pe căpitan o vreme-n tăcere.

   — Ce vreţi aici?

   — Unde sunt oamenii albi, îl întreabă Farrow.

   — Aha... tu caută oameni albi! strigă individul. Tu nu găseşti oameni albi. Tulagi ascuns oameni albi, aparţin Tulagi.

   Aşadar acesta era Tulagi, Diavol Diavol-om, de care băştinaşii şi, printre aceştia, desigur şi Bati - aveau o frică superstiţioasă, îi trecu prin minte căpitanului.

   — Tulagi face vrajă mare, din oameni albi care poate zbura ca pasările. Tulagi capătă mai multă putere şi spiritele ascultă tot mai mult de Tulagi. Spunând vorbele aste, şamanul se-ntoarse, arătându-şi dinţi ascuţiţi asemenea unul animal de pradă.

   —  Toţi oameni albi aparţin Tulagi. Când prinşi de războinici, adus lui Tulagi el face vrajă mare. El puternic nu frică de farmece de la albi.

   Deodată se-ntoarse-n jurul propriei sale axe. Din cealaltă parte a satului răzbăteau strigăte sălbatice care se auzeau până aici. Săteni făcură stânga-mprejur... şi cu strigate sălbatice bărbaţi o apucară spre colibele lor. Femeile îşi apucară copiii şi se grăbiseră înspre junglă.

   Marinarii rămaseră câteva clipe singuri pe terenul viran din faţa satului şi priviră cum, pe cărarea de care serviseră mai înainte, înainta un uriaş convoi vermiform de războinici negri care cu-n zgomot asurzitor îşi zăngăneau suliţele.

   — Dumnezeule Doamne, o să cădem din lac în puţ, strigă domnul Bertram. Toţi prizonierii începură ca la o comandă să-şi rupă legăturile, dar. zadarnic!

   Locuitorii satului, cel puţin acei din primele rânduri, se repeziră primii asupra duşmanilor. Se prăbuşiră însă sub o grindină de suliţe aruncate de aceştia, Cei rămaşi se ciocniră direct în luptă. Începu un măcel îngrozitor pe străzile satului. Dacă înainte situaţia nu era roză, acum chiar că nu mai dădeau o ceapă degerată pe vieţile lor, aşa că nu e de mirare că sudoarea le cădea-n stropi de pe frunte acum, prizonierilor. Primele săgeţi rătăcite şi începură să se rătăcească în preajma lor.

   Tulagi, şamanul, aruncă o privire agresorilor tribului său, după care ridică braţul spre cer, ca-ntr-un gest de implorare.

   După ce observă că asta nu făcea nici o impresie asupra duşmanilor săi, privi înfrigurat către stânga şi dispăru grabnic în coliba de lângă stâncă.

   Căpitanul, care stătea cel mai departe, văzu cum cineva se uită după el - încercă încăodată să tragă de legăturile sale.

   — Linişte, tată, eu sunt! auzi şoptindu-se lângă el şi, după o smucitură, legăturile i se desfăcură şi căzură jos.

   — Aici, ia pistolul meu! Eu o să mă ocup de ceilalţi. Spunând aceasta George merse spre ceilalţi pari, dar mai iute trecu pe lângă Petre, care stătea cel mai aproape şi-l eliberă mai întâi pe acesta.

   — Vii în ultimul moment!

   George nu mai pierdu vremea cu răspunsul, trecu de la par la par şi-i eliberă pe toţi camarazii legaţi.

   — Repede-n coliba lui Tulagi. Şamanul e-acolo, împreună cu mai mulţi canaci. Poate-l prindem, le strigă el camarazilor odată eliberaţi.

   — Opreşte-te, George! Ce vrei să faci acolo? strigă tatăl său după el când îşi văzu fiul acum luând-o spre totemul de luptă dintre cele două tabere.

   — Fii fără grijă, tată, ştiu prea bine ce fac!

   Sări spre a se adăposti lângă o colibă, apoi îşi scoase punga cu pocnitori din buzunar. Îşi caută febril bricheta, aprinse repede prima dintre pocnitori, ieşi de sub protecţia peretelui colibei şi-o aruncă în mijlocul celor două grupe de luptători. Nu căută imediat acoperire, ci o pregăti pe-a doua. Şi aşa, una după alta, trei, patru bucăţi. De-abia apoi aleargă din nou spre tatăl său, care rămăsese locului îngrijorat. Bati i se alătură, dar nici unul nu bagă de seamă ce tragicomedie se desfăşura sub ochii lor acum. Prima pocnitoare fusese aprinsă, a două, urmase a treia. Răsunând pocnitorile în mijlocul luptătorilor, aceştia săreau de colo până colo.

   Daca înainte zgomotul de luptă nu era mare, acum provocată de pocnitori, pur şi simplu te asurzea. Întreaga îngrămădire de oameni care se luptau acolo se desfăcu asemeni unui val care se sparge de stânci. George mai aleargă încăodată într-acolo şi mai aruncă o pocnitoare după ei. Acum canacii nu mai puteau fi opriţi. Ca de-un vârtej fură spulberaţi în toate direcţiile, doar câmpul de luptă mai rămăsese înţesat cu morţi şi răniţi. Zadarnic încercau unii din răniţi să dispară şi ei dintr-un loc atât de grozav bântuit de spiritele cele mal rele ale strămoşilor lor.

   — Haideţi repede! De-ndată ce canacii îşi vor fi revenit în simţiri, trebuie să dispărem de aici, îi zori Farrow. Unde să ne fi ascuns Tulagi ăsta armele noastre? Mai întâi să le

căutăm şi apoi s-o ştergem de pe-aici.

   — Bati îmi spunea că şamanul îi ţinea prizonieri tocmai aici pe cei doi Brides.

   — Aşa o fi, George, dar fără armele noastre mai întâi nu putem întreprinde nimic.

   O luară toţi la fugă spre coliba şamanului. După lumina de afara, trebui să li se obişnuiască ochii cu semiîntunericul care domnea aici. Totul era liniştit şi calm în jur, de şaman nici o urmă. Petre scoase la un moment dat un ţipăt de bucurie.

   — Acum suntem din nou în posesia bunurilor noastre. George se-ncinse repede cu armele sale şi acum se grăbea spre fundul colibei unde găsi o ascunzătoare îngustă, ceva ca un refugiu, iar mai făcu un pas, dădu de-o şapcă de aviator care zăcea jos între paie.

   — Tată, tată, strigă el alergând în faţă spre ieşirea de unde căpitanul încerca să scurteze înăuntru.

   — Tată, o şapca de aviator!

   Căpitanul Farrow tresări.

   — Unde ai găsit-o?

   — Aici în alcovul ăsta! Tulagi a ţinut aici pe cei doi Brides. Aş vrea numai să ştiu unde sunt aceştia acum.

   — Cred că şamanul i-a luat cu el când a fugit. Vezi dacă coliba asta nu are o ieşire secretă prin spate, pentru că pe aici prin faţă n-a avut cum fugi. Trebuie să ţinem cont de canaci că între timp şi-au revenit, pentru că văd deja câţiva ieşind din junglă.

   George aleargă din nou în fundul colibei, în vreme ce căpitanul pândea la intrare. Îşi luase pistolul din cingătoare, îşi ridică arma în aer... şi trase de două ori, de trei ori una după alta.

   Doar câteva tufişuri care mai tremurau încă arătau unde dispăruseră locuitorii satului. Mulţumit, căpitanul îşi puse pistolul la loc şi-o luă după fiul său, care scoase un strigăt de uimire. Acesta ridicase o podea de rogojini şi dădu spre surprinderea sa de-o intrare într-o peşteră sau hrubă, ce-o fi fost.

   — Veniţi cu toţii, le strigă acum tuturor căpitanul, care ajunse la locul scenei. George o luase ca de obicei înainte şi-ncepu să lumineze culoarul îngust cu lampa sa de buzunar, trecându-şi în dreapta pistolul pregătit După câţiva metri se făcu o cotitură la dreapta şi puţin mai departe văzu şi ieşirea. Un acoperământ de plante căţărătoare o făcea de departe invizibilă. Dădu câteva rădăcini de iederă la o parte şi privi afară.

  — Junglă, constată el, întorcându-se spre tovarăşii săi. Sări apoi cu-n salt afară ţinându-şi mai departe pistolul pregătit. Nu mai era cazul. Totul era calm iar mai încolo o altă potecă ducea în pădure.

  — Pe aici a scăpat nemernicul, constată sec căpitanul.

  Bati care până acum se ţinuse departe în spate, păşi

înainte, se uită puţin pe cărare, apoi fugi înainte, pe lângă toţi ceilalţi. George o luă imediat după el, cu căpitanul în urma lui. Îl urmau acum cu toţi pe Bati care pare-se luase urma asemenea unui ogar.

  Tulagi nu luase un avans mai mare de o ora, întrucât nu trecuse mult timp de când fusese atacat de către tribul duşman. Drumul urca mereu, cărarea făcând curbe sinuoase şi trecând pe lângă bucăţi mari de stâncă. De câteva ori apărea câte un luminiş, presărat şi el cu bucăţi mari de stâncă.

  În spatele junglei se înălţa, un munte maiestuos de peste o mie de metri înălţime. Cu siguranţă nimeni nu-l escaladase, pentru că ce nebun ar străbate o junglă ca asta atât de periculoasă şi-ar înfrunta triburile de canaci pentru o glorie atât de efemeră.

   ELIBERAREA SOŢILOR BRIDES

   ÎNCĂ NU PUTUSE FI DESCOPERIT Tulagi şi căpitanul se-ntreba unde s-ar fi putut refugia acesta cu prizonierii săi. Poate că-i considera atât de preţioşi, încât nu voia deloc să rişte să-i piardă în confruntarea cu alte triburi rivale. Că toate aceste triburi îi vizau pe cei doi Brides, aflaseră de la Bati. Adevărul era că şi el fusese trimis de tribul său pentru a spiona vreo posibilitate de-a intra în posesia celor doi albi. Probabil că tribul său îl considera pierdut. George nu aflase încă dacă Baţi avea sau nu o soţie, acum însă a văzut pe canac cum face cale-ntoarsă şi, ca muşcat de-o tarantelă, se aruncă în tufiş, îşi scoase capul afară cu grijă şi arată înainte. Camarazi se grăbiră să caute adăpost în desiş. Înainte ca George să fi fugit şi el, o suliţă fu aruncată cu putere de către unul din canaci şi se înfipse alături în tufiş.

   Speriat făcu un salt înainte, apoi se-ntoarse, scoase pistolul şi trase în direcţia de unde venise suliţa. Urlând speriaţi, atacatorii dispărură în pădure, rupând crengile pe drum, ceea ce le trădară direcţia în care fugiseră, dar fără ca tovarăşii să-i poată vedea la faţă.

   — N-o să mai avem oare nici un răgaz din cauza canacilor, izbucni nervos Petre. Aici nu te mai poţi bucura nici un pic de viaţă.

   — Bati, de unde vin războinici ăştia? îl întreabă căpitanul pe canac.

   Acesta dădu din umeri, clătinând capul.

   — Bati nu poate vedea, aude şi miroase doar!

   — Cred că nu mă voi obişnui şi eu cu mirosul lor, indivizii au un miros remarcabil de urât, constată cu stoicism doctorul Bertram.

   Bati ieşi din nou adăpostul tufişului în care se ascunsese şi o luă mai repede în urmărirea lui Tulagi. Regiunea deveni tot mai stearpă, nu se mai aflau copaci înalţi în jur, doar câteva smocuri de iarbă răzleţe. Iarba era însă atât de înaltă încât nu permitea vizibilitatea, cu excepţia cerului pe care-l lăsa liber. De asemenea aerul devenise mai bun.

   — Aici ar trebui să ne ridicăm corturile şi aici ar trebui să locuieşti, se entuziasma doctorul Bertram.

   — Mai întâi ar trebui să-i stârpim pe toţi canacii din insulă, altfel nimeni nu ar putea trăi aici, mormăi Petre. Camarazii, izbucniră în râs de remarca lui Petre.

   — Linişte! spuse căpitanul Farrow, despre Tulagi vom mai auzi vorbind. Între timp Bati veni spre el alergând.

   — Urmă de la Tulagi proaspătă, el trebuie fie pe aici, spunând asta, arată spre peretele stâncos care arăta destul de sălbatic şi crestat.

   — Aici!

   George arată spre o ieşitură de stâncă de unde moţul negru al unui băştinaş ieşi brusc la iveală. Canacul se uită un moment în adâncime, de unde descoperi oamenii de jos. Cu un strigăt capul dispăru îndărătul stâncilor.

   — Surpriza este totală. Păcat numai că nu l-am putut lua repede la ochi, râse George. Înainte, Bati! Acum trebuie s-o terminăm cu ei!

   — Dragul meu, bucuria ta e prematură, încă nu i-am descoperit pe cei doi Brides, îl avertiză tatăl său.

   — Ah, tată, vom reuşi curând!

   Acum camarazii stăteau chiar înaintea stâncii în care se săpase o falie adânca în interiorul muntelui. Bati voia tocmai s-o ia înaintea tuturor, când de sus veni o grindină de săgeţi. Doar cu greutate reuşi Bati să se pună la adăpost. George îşi ridică pistolul sus şi începu să tragă. Ecoul împuşcăturilor hăuli înc-o vreme prin aer. Un urlet înspăimântat izbucni de sus.

   — Ei, acuma ştiu cum pot să le vin de hac celor de sus, zise George şi începu să tragă din nou. Din nou răzbătu ecoul de sus. Nici unul din băştinaşi nu se mai ivi la marginea platoului.

   — George, rămâi aici jos şi mai trage din când în când în sus. Noi o să urcăm de-a lungul acestei stânci care duce sus şi vom încerca să-i surprindem pe „amicii" noştri, comandă căpitanul.

   — Ei, tată, nu poate s-o facă nimeni altcineva! Aş vrea să fiu şi eu sus, când cei doi Brides vor fi eliberaţi.

   — Te rog, George, nu admit nici o favoare! Fiecare rămâne la postul său. Am hotărât ca tu să preiei această sarcină.

   Lui George nu-i prea convenea, evident, punerea asta la punct dar se conformă. Camarazii îşi urmară căpitanul care urca prin crăpătura în stâncă, care ducea în sus. George trăgea din când în când în sus. Plictisit şi resemnat se uita după camarazii săi care urcau pe stâncă.

   De abia dispăruse ultimul din raza priviri sale, când în mod cu totul întâmplător se-ntoarse. Privirea sa încremeni...

   Zece, douăzeci de sălbateci se repezeau acum spre el, în tăcere, învârtindu-şi măciucile în mână. El sări în crăpătura stâncii, ridică pistolul în sus, strigând, mai bine zis urlând:

   — Alarmă, alarmă!

   Prima împuşcătură îl luă pe primul vânător de capete chiar de pe picioare. Acesta mai făcu un salt înainte şi rămase pe jos la trei paşi depărtare de George. Ceilalţi scoaseră un urlet care-ţi făcea părul măciucă în cap. Feţele speriate ale camarazilor deveniră vizibile de deasupra stâncii. George îşi regăsise între timp calmul. Cu deosebită grijă ţinti jos spre picioarele canacilor. Cu fiecare glonte, câte unul cădea pe jos. Patru oameni îşi căutară scăparea din nou în junglă. Numai primul atacant plătise mai scump surpriza pe care i-o făcuseră lui George.

   Acesta părea să fie lovit mortal.

   Camarazii de sus îi asigură tânărului o bună acoperire cu focuri bine ţintite, dar canacii dispăruseră de mult în junglă, cu excepta răniţilor, fireşte. De sus veneau doi dintre camarazii săi pentru a-i da ajutor.

   Între timp, căpitanul Farrow atinse platforma cu oameni săi, acolo unde patru băştinaşi stăteau pe burtă, privindu-i cu ochii înspăimântaţi. Înainte de aş fi dat seama ce se întâmplă cu ei, căpitanul se repezi asupra lor şi cât ai bate din palme, aceştia fură înconjuraţi.

   Bati se repezi la ei şi le smulse armele din mâini. La un cuvânt dur al acestuia pe care nici doctorul Bertram nu-l putu înţelege, aceştia se ridicară imediat în picioare. Temători se apropiară unul de altul, în timp ce privirile lor lunecau cercetătoare de la unu la altul.

   Bati devenise stăpân pe situaţie, mândru ca un păun, se

plimba de colo până colo, printre camarazi.

  — Bati, întreabă-i unde este Tulagi! îi spuse căpitanul. Bati dădu din cap zelos şi se-ndreaptă spre canaci. Se iscă o discuţie vioaie între băştinaş, iar numele lui Tulagi se auzi mai des pronunţat.

  Apoi Bati se-ntoarse în jur pentru a-i lămuri pe camarazi unde se află Tulagi.

  — Tulagi este cu războinici şi oameni albi fugit. Lui aparţine oameni albi. Războinici veghează pe drum, vrea face morţi pe fiecare om alb. Tulagi plecat de-aici, vrea luat oameni albi cu ei.

  — Atunci trebuie să-i ajungem repede din urmă. Petre şi Kard, legaţi-i pe indivizi! Cei doi uriaşi marinari se-ndreptară spre băştinaşii care-i priviră cu ochi holbaţi de groază şi-a căror feţe se făcuseră deja cenuşii de frică. Cei doi îl luară pe primul care ţipă speriat. Ceilalţi vrură s-o ia la fugă dar fură prinşi de matrozi şi aruncaţi la pământ. Fură legaţi cu toţii şi de frică le clănţăneau dinţi.

  — Bati, trebuie să luăm cu noi pe unul din războinici sau crezi că te descurci tu să-l găseşti pe Diavol Diavol-om?

  — Bati găseşte, nu luat războinic, el anunţă Tulagi!

  — Bine, să-i dăm drumul atunci!

  Regiunea străbătută deveni din ce în ce mai inospitalieră. Cărarea ducea printre blocuri mari de calcar care suprasaturau ţinutul. De-a dreapta şi de-a stânga drumului se ridicau pari ascuţiţi. Faţa lui Bati tremura acum.

  — Bati are teama de spirite - şopti canacul.

  — Haide, Bati, noi facem farmece mai mari. Spiritele vor fugi! Tu caută numai pe Tulagi, îl linişti căpitanul şi chipul acestuia se însenină vizibil.

  O luară din nou cu hotărâre înainte, dar tot se mai uita neîncrezător în dreapta şi în stânga. Poteca ducea în sus spre o stâncă mare şi preeminentă, când, la aproximativ 50 de metri în faţa lor, un băştinaş le sări în drum, după care dispăru spre dreapta într-o zonă plină de grohotiş, presărată cu blocuri masive de granit.

  —  Tulagi, strigă Petre care mergea imediat în urma căpitanului şi care acum făcea adevărate salturi de uriaş pentru a-l ajunge pe şaman.

   — Trei oameni să-l însoţească pe Petre, restul să mă urmeze pe mine şi pe Bati, ordonă căpitanul. Noi vom căuta în direcţia de unde a apărut şamanul.

   Se aflau acum în faţa unei văi înguste. Bati se uită după urme un timp, după care o luă cu paşi hotărât spre o stâncă solidară.

   În faţa acesteia se deschidea o peşteră. Canacul îşi ridică braţele în sus când dădu de ea şi făcu câţiva paşi îndărăt.

   — Tabu, strigă el, Tabu!

   Stâlpi încărcaţi cu totemuri erau aşezaţi înaintea intrării şi aceştia erau împodobiţi cu tot felul de obiecte. Păreau să aibă o vechime considerabilă şi erau meniţi a le interzice băştinaşilor accesul în peşteră. În mod sigur, această peşteră servea ca loc de celebrare a cultului de acolo, de secole, adresat zeităţilor tribului. Cu pistolul pregătit căpitanul Farrow păşi în obscuritatea văgăuni.

   Razele de lumină lunecară peste sculpturi primitive, scânduri şi buturugi cioplite, măşti şi podele pentru dans. Peştera continua pare-se în adâncul muntelui. Nu se auzea de nicăieri vreun zgomot.

   — Cei doi Brides trebuiau să fie prin preajmă, fu de părere căpitanul care se adresase acum doctorului. Acest Tulagi vrea neapărat să-i ucidă. Este groaznic numai că s-a ajuns aici. Şamanul va fi foarte surprins că ne vom arăta aici. Atenţie, doctore...!

   Cu-n vâjâit zbură o ghiulea pe lângă amândoi, care săriseră imediat înapoi. Paşi repezi răsunară prin fundul peşterii, părând că se îndepărtează acum. Căpitanul Farrow putu s-ajungă tocmai cu fascicolul lămpii sale un băştinaş care dispăru apoi complet în întuneric. Căpitanul şi doctorul se luară după fugar, când un strigăt îi făcu să- ncremenească.

   — Hello! se auzise o voce încordata de undeva din întuneric, aproape de ei.

   — Hello! se auzi din nou.

   — Vino aici căpitane, aici! Doctorul Bertram dădu la o parte o rogojina care acoperea un perete de stâncă, cu-n gest energic dădu rogojina de o parte şi-acum stăteau în faţa unei deschizături mari în stâncă.

   — Aici suntem domnilor! Hubert şi Flory Brides! Din întuneric se auzi un sughiţ. Căpitanul Farrow lumină încăperea care fusese făcută de mâna omenească. Raza de lumină ne înfăţişă un tablou cutremurător.

   Doi oameni zăceau la pământ legaţi fedeleş. Murdari şi jerpeliţi se uitau amândoi uluiţi în snopul de lumină.

   Imediat doctorul Bertram se repezi înainte şi

înghenunchie lângă cei legaţi. Din câteva tăieturi îi eliberă. Zadarnic încearcă cei doi albi să se pună pe picioare. Erau prea slabi pentru a o face.

   Doamna Brides leşină. Şocul eliberări fusese prea mare pentru ea. Căpitanul Farrow ceru oamenilor săi să- ncropească din tot ce le stă la îndemână două tărgi, cu care au putut apoi să fie transportaţi afară. Toţi i-au putut vedea cum stăteau întinşi şi apatici cu ochii închişi, deşi doctorul se trudea cel mai mult să le insufle multă viaţă.

   Marinari îi transportară prin defileul îngust, pe cărare, unde pe aşteptară pe Petre şi pe ceilalţi camarazi care porniseră în urmărirea şamanului.

   Petre o luă în salturi disperate, în terenul plin de grohotiş.

   Nici o sută de paşi înaintea lui, şamanul o luase spre pădurea care se-ntindea până la marginea câmpului stâncos. Timonierul îţi smulse pistolul de la brâu şi trase de câteva ori după fugar, dar nu-l nimeri. Tulagi izbutise să dispară deja în dosul unor blocuri de stâncă. Când Petre se apropie văzu că se află în faţa unui povârniş pe care apucase să coboare şamanul în drumul său către junglă.

   Cum apucase acesta să coboare atât de repede, era pentru Petre o enigmă. Ridică din nou pistolul cu intenţia de-a-l răni pe Tulagi, înainte de-a fi înghiţit de peisajul verde al pădurii virgine. Nu mai apucă s-o facă. Tulagi mai avea doar câtva paşi până s-ajungă la adăpostul copacilor, când o suliţă vâjâi prin aer şi şamanul se prăbuşi străpuns. Un strigăt înăbuşit amestecat cu-n horcăit înfricoşător se auzi în timp ce câteva făpturi negre se repeziseră şi-l traseră în tufişuri. Doar crengile care se mişcau mai trădau locul pe unde intraseră.

   Petre mai trase câteva gloanţe, apoi renunţând se- ndreaptă spre camarazii săi care-i alergau într-ajutor. Petre îi raportă căpitanului său despre sfârşitul lui Tulagi. Tărgile cu cei salvaţi fură ridicate după ce li se administră de către doctor nişte calmante pentru a-i face să doarmă cel puţin pe durata transportului. Plin de bucurie faţă de reuşita acţiunii de salvare, George le ieşi în întâmpinare. Vânători de capete nu se mai iviră.

   Marinari transportară cadavrele celor ucişi în apropierea pădurii pentru a fi găsiţi mai uşor de către membrii triburilor cărora la aparţineau. Acum o luară pe drumul de întoarcere, cu Bati în frunte, se-nţelege. Bătăile de tobă nu conteniseră. Bati zâmbi viclean când le traduse noutăţile marinarilor în marş.

   Canacii erau bucuroşi să scape de ospeţia oamenilor albi. După câteva ore ajunseră la coastă. Surprinşi văzură în apropierea Dox-ului lor ancorat un distrugător. Un comando format din marinarii vasului de război era deja la mal. După un salut călduros schimbat între căpitanul Farrow şi comandantul vasului britanic, cei doi Brides fură încredinţaţi acestuia din urmă, după care cei salvaţi îşi luară un înduioşător rămas bun. Cei doi îşi putură exprima recunoştinţa cu vocea scăzută încă din cauza slăbiciunii, dar asta nu mai avea nici o însemnătate. Lucrul cel mai greu se făcuse, englezii erau în siguranţă.

   — Ei, acu o să mergem să mâncăm ceva straşnic pe Dox. Şi apoi nu cred că ne-ar strica şi-un somn pe cinste, ce părere aveţi, băieţi?

   — Întocmai, domnule căpitan, se auzi răspunsul.

   George merse spre Bati, se pipăi în buzunar şi-şi scoase

bricheta. O aprinse şi scânteile alimentară flacăra.

   — Uite, Bati! Şi i-o îndesă în mână. Cu aste ai să ajungi un mare şaman.

   Bati nu putu să spună nimic de bucurie.

   Pe când tânărul se-ntorcea pentru a se alătura tovarăşilor săi în barcă, Bati, rămas la mal, tot aprindea şi stingea bricheta, cuprins de uimire. Marinarii începură să vâslească. Bati îi mai privi odată şi le tăcu semn... apoi dispăru cu-n salt în desiş.

  Camarazii crezură c-au scăpat de insula grozavă a vânătorilor de capete, dar s-au convins curând că s-au înşelat, Malaita îi mai ţinea încă-n vraja ei.

SFÂRŞIT

Volumul 223

KUMA DIN ASHANTI

   LA COASTA DE AUR

   — NE APROPIEM ACUM de Coasta de Aur, zise doctorul Bertram, arătând cu mâna întinsă spre depărtarea înceţoşată. De-ndată ce soarele se va ridica mai sus, vom putea distinge mai bine ţărmul. Ca medic militar am fost aici de multe ori, în timpul războiului.

   Căpitanul dădu comanda în sala maşinilor pentru a mări turaţia motoarelor la maxim. Se-ndreptă apoi spre doctor, care funcţiona ca doctor şi cercetător pe submarin şi-i spuse:

   — Foarte bine dacă, cineva dintre noi, cunoaşte bine împrejurimile, particularităţile locului. Dacă lucrurile merg bine aş vrea să iau parte la sărbătoarea Homovo din Accra. Un vechi camarad de-al meu mi-a povestit despre toate astea. Data ar trebui să coincidă, dar credeţi oare că se mai serbează şi astăzi în vechea formă?

   — Presupun că sărbătoarea sau festivalul Homovo se desfăşoară cu regularitate anual. Ceremoniile au ceva misterios şi ireal în acelaşi timp şi totuşi sunt foarte captivante.

   Doctorul tăcu şi privi parcă rememorându-şi ceva, înaintea lui. După un timp George îl roagă:

   — Explică-mi domnule doctor din ce motiv credeţi că festivităţile astea au ceva ireal şi nefiresc în ele? Sunt practici deosebite de cult religios care au asupra europenilor influenţa pe care o au?

   — Hm - continuă doctorul Bertram şi păstră tăcere un minut, înainte de-a începe să vorbească: Sărbătoarea începe printr-un ceremonial religios de spălare. E şi un scaun prin preajmă, un tron de aur, simbolul demnităţi supreme şi-n acelaşi timp nimbul celei mai înalte zeităţi. Aceste operaţii de spălare nu sunt tocmai rare, ca obiceiuri la popoarele din această regiune. La ceremonia Homovo nare voie - la spălare mă refer - să asiste nici un străin sau ochi străin. În special străinii şi-n deosebi străinii nedoriţi. În trecut circula chiar zvonul că tronul de aur era mânjit cu sânge, tocmai cu sângele acelor albi nepoftiţi.

   George zâmbi, pendulând undeva între neîncredere şi dorinţa de aventură şi zise:

   — Nici nu-mi pot închipui aşa ceva, domnule doctor! Totuşi este ciudat că un astfel de zvon a rezistat timp de decenii şi chiar secole. Poate să se fi întâmplat chiar aşa în vechime, mai ştii? Multe popoare au avut tradiţii sângeroase mai ales cu prilejul unor asemenea festivităţi populare în care se venerau tradiţiile. Acum însă? Englezii n- ar fi permis-o! Dacă astăzi s-ar fi întâmplat aşa ceva, căpetenia ar fi fost destituită imediat, iar tronul de aur, sau scaunul de aur, cum i-o fi spus l-ar fi expediat urgent într-un muzeu cu obiecte coloniale.

   — Aşa o fi domnule George şi totuşi am citit chiar în anii trecuţi în ziarele americane, care ce-i drept vânează senzaţionalul, că încă în vremurile noastre au dispărut albi, fără urmă, tocmai în ajunul unor sărbători de tipul Homovo şi tocmai aici pe Coasta de aur.

   Căpitanul văzu cum George asculta tot mai fascinat de povestirea doctorului despre festivităţile Homovo. După un timp George gândi ca pentru sine:

   — Să mai dăinuie oare şi astăzi aceste obiceiuri barbare?

   — Nimic nu-i exclus pe pământul ăsta al lui Dumnezeu, domnule George. Chiar şi sub ochii celei mai aspre autorităţi şi celei mai neîndurătoare justiţii se pot petrece multe lucruri încă. Ori aici avem de-a face cu obiceiuri băştinaşe adică înrădăcinate, care nu privesc păcatul din punct de vedere modern şi creştinesc ca noi.

   Anglia a fost şi este ţara unor colonizatori care au procedat foarte inteligent cu populaţiile băştinaşe. N-au încercat niciodată să le impună ceva, sau să-i dezobişnuiască de ceva cu argumentul forţei. Dac-ar fi făcut-o urmările ar fi fost incalculabile, ca revolte sau răscoale generalizate, tocmai într-o perioadă în care stabilitatea este factorul principal pe care se mizează.

   — Oare ne va reuşi şi nouă să vedem ritualul de spălare a tronului de aur? Tată nu putem debarca aici pe Coasta de Aur? întreabă George lacom de a acumula cât mai multe cunoştinţe despre toate aceste fenomene misterioasă.

   — Numai nu te grăbi, George, îl avertiză căpitanul.

   Ai auzit doar cu urechile tale de la doctorul nostru că tocmai străinii de obârşie albă sunt mai cu seamă neaveniţi la aceste ritualuri, care încep cu spălarea tronului sau a scaunului de aur, aşa că nu văd să avem prilejul de-a asista la aşa ceva. Doar n-o să intrăm cu de-a sila în cine ştie ce încurcături. Aici avem de-a face cu obiceiuri şi datini sacre ale unui popor care are dreptul la intimitate cum au de altfel şi alte popoare. Nu putem şi nu avem voie să ne constituim în judecătorii unor obiceiuri religioase ale unui popor pe care nici măcar nu-l cunoaştem! Chiar dacă unii dintre negrii sunt azi mai aproape de civilizaţie, când câţiva chiar dacă posedă automobile luxoase şi au un port european, fiind numiţi - pantaloni negri - de către Afrikanderi (albi rezidenţi în Africa), chiar dacă femeile lor poartă cele mai noi modele ale caselor de mode, dacă au suficient de mulţi bani ca să şi-o permită, totuşi în ei mai dormitează instinctele naturale ale poporului şi triburilor ancestrale, care uneori apar la suprafaţă mai curând decât crezi. Asta este uşor de înţeles.

   George devenise la cuvintele spuse de tatăl său, foarte serios. Nu se-ntâmpla foarte des ca tatăl său să-i ţină un discurs atât de lung, mai ales aici la o discuţie întâmplătoare şi facilă în turnul Dox-ului.

   Era de conceput oare ca să mai domnească şi azi în rândul negrilor aceste obiceiuri barbare, cu prilejul sărbătorilor populare, cel puţin?

   În cele din urmă George spuse la rândul lui:

   — Totuşi tată, cred că o parte a sărbătorii populare - Homovo, este transparentă şi pentru marele public. Să vedem măcar această parte. Cred că obiceiurile sângeroase au rămas numai ca un simbol al unor vremuri de mult apuse, au mai fost exemple de acest fel, de exemplu în India, când văduvele morţilor de vază erau arse şi ele în ruguri mortuare, dar ştii doar că azi nu se mai practică. Tot aşa şi cu căsătoria copiilor. Ambele obiceiuri care făceau odată parte din tradiţia indiană nu se mai practică. Colonizarea a reuşit să le desfiinţeze. Se găsesc în Accra căpetenii de triburi.

   — Dragul meu George, în primul rând Africa nu se poate pune pe acelaşi plan cu India. Sunt ţări şi popoare care nu suferă comparaţie. La întrebarea pe care ai pus-o: Da, există în Ţara lui Ashanti, fireşte căpetenii. Chiar şi-n Accra îşi are unul reşedinţa. Evident este o figură reprezentativă a supuşilor săi, dar asta n-are nici o legătură cu noi. Din câte ştiu eu pentru părţi diferite ale oraşului există tot atâtea subcăpetenii. De asta ne vom putea convinge şi noi. Nu cred că englezii ne vor face greutăţi dacă, după ce ne-am adăpostit Dox-ul nostru cum trebuie, vom vizita Accra ca simpli turişti, spuse Farrow.

   — Nu e nevoie să apărem în port cu vasul nostru, zise George.

   — Nici nu am de gând, îl susţinu tatăl său. Cred că la vest de Accra vom găsi un loc bun unde să ne-apropiem de coastă şi să debarcăm. Păcat că nu toţi camarazii vor putea să debarce. Nici n-ar fi recomandabil, am putea avea neplăceri.

   Se hotărî deci acum că numai căpitanul, doctoral, George şi Petre uriaşul să debarce. Ceaţa care acoperise pân-acum coasta se subţia din ce în ce mai mult. Două vapoare trecură unul după altul prin faţa lor. La dreapta se vedeau o mulţime de ambarcaţiuni mai mici, dintre care cea ma mare parte o constituiau vasele de pescuit.

   În cele din urmă portul Accrei, a fost vizibil cu ajutorul ocheanelor.

   — Am nimerit drept la ţintă, jubilă căpitanul. Cam pe aici pe undeva am şi avut intenţia de-a debarca, nu prea departe totuşi de Accra. Cred că în apropierea coastei din faţa noastră, vom găsi un mic golf, de unde vom putea nevăzuţi s-atingem ţărmul, mergând cu o barcă uşoară de aluminiu. La această depărtare de oraş ne putem socoti totuşi în siguranţă.

   Submarinul mai navigă o mică bucată de drum, când la intrarea în port putură recunoaşte în ciuda depărtării, la o distanţă relative mică de altul, cum două vapoare ies din radă.

   Deoarece nu se putea prevede cu certitudine, ce direcţie vor lua. Farrow dădu din măsură de precauţie comanda de scufundare, dar nu-şi schimbă cursul de la ţinta aleasă.

   Ambele vapoare îşi schimbară după câteva minute complet direcţia şi de fapt în sens contrar celui al submarinului.

   Farrow a fost foarte mulţumit că aici în apropierea coastei, nu mai era obligat să se scufunde, deoarece orice imersiune în apele astea, puţin adânci de coastă, însemna tot atâtea pericole pentru Dox-ul lor, întrucât lesne puteau să dea peste una din stâncile submarine, superficial acoperite de apă. În timp ce ochii căpitanului erau în continuu îndreptaţi spre ţărm, George care stătea lângă el, întinse braţul zicându-i:

   — Acolo e o îmbucătură tocmai potrivită pentru scopurile noastre. De aici arată de parcă ar fi un golf ceva mai mărişor.

   Cu motoarele mergând mai mult în surdină, vasul îşi croi drum în îmbucătura golfului.

   — Cred că aici se află şi o gură de vărsare a unui fluviu. Uite acolo un meandru, arată doctorul.

   Precaut, căpitanul îşi conduse submarinul ocolind cotitura întrucât şi el era de părere că aici era gura de vărsare a unui râu mai mare, sau chiar al unui fluviu. După puţin timp stabili, că despre asta era vorba. Într-adevăr era vorba de un golf a cărui formă o amintea pe cea a unui burduf, care intra adânc în pământul ţărmului. Nu se vedea însă apa fluviului, nicăieri.

   Farrow îi cheamă pe primul ofiţer, Rindow în turn şi-i încredinţă comanda submarinului. Cu ocazia asta îi spuse că intenţionează, ca împreună cu doctorul, fiul său şi Petre uriaşul, să debarce timp de câteva zile şi să intre în oraşul Accra pentru a participa la sărbătoarea Homovo. Alte însărcinări nu trebuia să-i dea, Rindow ştia prea bine ce trebuie să întreprindă în lipsa căpitanului său, iar Farrow putea să se bazeze întru totul pe primul său ofiţer.

   Într-o barcă uşoară de aluminiu, pe care matrozii o montară repede pe punte. Petre îşi conduce camarazii spre mal, vâslind uşor. Încă înainte de-a debarca, George îl făcu atent pe tatăl său asupra unui băştinaş care apăruse undeva pe-o culme de teren la dreapta golfului în care intraseră. Purta o suliţă şi era foarte primitiv îmbrăcat deşi marele port Accra nu putea fi departe.

   — Mai întâi ar trebui să găsim o ascunzătoare pentru barca noastră, zise căpitanul şi arată cu mâna întinsă spre un grup de tufişuri dese, care se găsea în apropiere.

   Încă înainte ca Petre să schiţeze măcar gestul de-a trage barca lor în direcţia dorită dintre tufişurile dese care asemenea unui zid-perie, verde, ce străjuia o bună parte din plajă, ieşi... un negru înaintea lor. Poate că era acelaşi om pe care George îl văzuse mai înainte, căci şi acesta purta o suliţă lungă cu mânerul vopsit şi-al cărui vârf de fier era bine ascuţit, putea fi însă şi un altul, întrucât chiar atât de precis nu le fusese dat să distingă figura primului indigen pe care-l văzuseră pentru a-l recunoaşte mai târziu.

   Negrul îi salută de la distanţă, apoi se opri cu veneraţie, cu suliţa ţinând-o ceremonios ca pe un steag, după care înfigând-o în nisip îşi întinse mâinile larg, semn indubitabil că venea cu gânduri bune şi de pace, în întâmpinarea lor.

   Ca şi conducător al grupului de patru inşi ce debarcaseră pe pământ străin, căpitanul îi răspunse în acelaşi fel făcându-i semn să se apropie, ceea ce acesta şi făcu după ce-şi smulse suliţa din nisipul moale.

   — Mă numesc Kuma, spuse el într-o engleză curentă, nu fără un puternic accent local.

   — Ne bucurăm să te întâlnim aici, spuse şi Farrow, care evită cu-ndemânare să-şi spună numele lui şi-al însoţitorilor săi.

   — Masser, sunteţi străini de locurile astea. Eu însă le cunosc bine, de-asemenea şi oraşul Accra, pot să ofer străinilor serviciile mele? Masseri vor fi cu siguranţă mulţumiţi de mine. Sunt om de încredere şi-am mai lucrat cu albi. Masser şi-au dat seama că stăpânesc limba albilor mai bine decât alţi confraţi de-ai mei.

   — Mi-am dat seama de asta şi mă bucur foarte mult s-o constat, zâmbi căpitanul. Eşti cu siguranţă nu numai un om destoinic şi de încredere, dar fără îndoială şi un cetăţean înţelept.

   Măgulit negrul zâmbi cu toată gura, dezvelindu-şi un şirag de dinţi albi, ca perlele.

   — Masser, sunteţi foarte prietenoşi cu Kuma. Nu toţi stăpânii îl laudă aşa pe Kuma, mai adăugă indigenul făcând o reverenţă după toate regulile curtoaziei europene.

   Căpitanul îi mai spuse încă câteva cuvinte prietenoase lui Kuma, care îi făcură acestuia mare plăcere, totuşi George nu scăpa de impresia că sub aparenţa acestui negru primitiv, care nici măcar nu era îmbrăcat ca majoritatea negrilor din zonă şi a cărui bust gol nu era împodobit decât de un şirag de dinţi de la fiarele ucise, se ascundea un om destul de experimentat şi viclean.

   George nu-şi trădă însă simţămintele, întrucât nu era politicos, mai întâi, în al doilea rând pentru că ştia foarte bine că tatăl său, bun cunoscător de oameni ce era, nu-i va scăpa să judece la adevărata lui valoare şi pe omul din faţa sa. L-a făcut atent pe doctor, care stătea în faţa lui, printr-o mică atingere cu cotul. Acesta făcu semn la rându-i c-a înţeles.

   Convorbirea dintre căpitan şi negru a mai durat un timp, aşa cum se obişnuieşte în astfel de situaţii, în termeni foarte politicoşi.

   Apoi când Kuma îl întreabă încă odată, cum ar putea el mai bine să fie de folos albilor, căpitanul hotărî să meargă direct la miezul problemei. De aceea el spuse cu mare francheţe:

   — Ne-am dori foarte mult să vedem sărbătoarea Homovo din Accra.

   Kuma îşi închise ochii până ajunseră o dungă subţire, înclină capul, după care zise:

   — Sărbătoarea Homovo nu-i pentru străini, spuse el gânditor.

   — Ştim asta, răspunse căpitanul, dar tu eşti destul de abil, Kuma, pentru că ştii tu o cale a ne ajuta în problema asta.

   — Kuma se va gândi la cererea străinilor, zise acesta mai mult pentru a câştiga timp, înainte de a se pronunţa hotărârea într-un fel sau altul, cu da sau nu.

   — N-o vei face nerăsplătit. Nu suntem meschini şi vom şti să recompensăm cum se cuvine serviciul pe care ni-l vei face.

   Când Kuma auzi pronunţându-se cuvântul recompensă, capul i se ridică cu doi centimetri şi marşând direct pe această temă întreabă direct:

   — Poate Kuma să ceară un avans din recompensa lui?

   — De ce nu, râse căpitanul şi făcu să zornăie câteva monede de argint pe care le purta stinghere în buzunarul hainei.

   Negrul îşi întinse mâinile în formă de cupă, pentru a-şi primi tainul. Căpitanul încearcă să stabilească cât de mult era dependent Kuma de bacşişul străinilor.

   — În Europa avem preţuri fixe.

   — În Africa lucrurile stau altfel, râse negrul cu prezenţă de spirit.

   După o târguială specifică locurilor astea, ce ajunse la un compromis care asigură o sumă fixă în caz că-i reuşea lui Kuma să le arate sărbătoarea Homovo şi-o sumă mai mică, în caz de încerca dar nu reuşea. Nu intra-n considerare suma pe care căpitanul a şi înmânat-o negrului în monede de argint.

   Kuma se-ntoarse şi ţinând strâns în mâna stângă monedele deja câştigate îşi întoarse capul spre albi spunându-l:

   — Kuma îi roagă pe domnii străini să mă urmeze.

   Fără nici o ezitare căpitanul îl urmă în vreme ce George îi şopti abia auzit lui Petre:

   — Negrul ăsta cu bunăvoinţa lui aparentă şi cu lăcomia lui pentru bani, îmi cam dă de bănuit.

   Petre dădu numai din cap, dar nu zise nimic.

   În coada micului convoi astfel format venea doctorul Bertram. Cu paşi mari Kuma se grăbi spre perdeaua de tufişuri care mergea oarecum paralel cu plaja. Deodată

căpitanul se opri şi-i şopti lui Petre.

   — Încă mai avem barca de ascuns.

   Deşi căpitanul vorbise foarte încet, cuvintele lui Farrow nu-i scăpară negrului. El se întoarse şi-i strigă căpitanului:

   — Dacă lui Kuma i-e permis să spună ceva, atunci el zice că pe plaja asta nu s-a furat niciodată nimic.

   — Ce-i sigur e sigur, îl contrazise Farrow.

   Petre care era-n apropiere merse să tragă barca într-un tufiş din apropiere, în timp ce Kuma aleargă să-l ajute. George a fost atât de îngrozit că negrului nu-i scăpă expresia de pe faţa lui George când acesta se puse în fruntea convoiului se mai întoarse odată, spunându-i cu-o sclipire de viclenie-n glas:

   — Tânărul Masser poate fi liniştit, Kuma se ţine de cuvânt. În afara de asta nimeni n-a văzut unde a ascuns barca.

   Fără a mai aştepta răspuns se puse din nou în fruntea convoiului.

   — Încotro o luăm acum? Este vreun sat în apropiere? N- am vrea în nici un caz s-ajungem în oraş! întreabă căpitanul. Kuma nici nu se mai întoarse pe când răspunse:

   — Îi conduc pe Masseri la coliba mea. Coliba mea e chiar în apropiere şi e foarte curată. În curând ajunseră la marginea de unde începea desişul.

   Kuma făcu loc printre crengile pe care le dădu la o parte, într-un loc anumit pe care părea că-l cunoaşte foarte bine şi- i lasă pe camarazi să pătrundă prin spărtură. Dincolo de tufişuri începea o cărare, foarte bine întreţinută, deşi nu prea lată, astfel încât nici măcar doi oameni nu puteau merge pe ea unul lângă celălalt. Kuma se puse din nou în fruntea grupului şi-i invită în felul său ceremonios şi politicos totodată.

   — Masser să binevoiască să mă urmeze, nu vor avea de ce să regrete.

   — Kuma ar putea funcţiona ca recepţioner şef într-un hotel de lux, şopti George lui Petre. În ciuda distanţei, negrul auzi şi cuvintele astea şi-i răspunse fără să se- ntoarcă:

   — Tânărul Masser va fi surprins. Kuma nu numai că-i un fel de recepţioner în casa lui, dar conduce aici şi un hotel. Lui Kuma îi place să fie mai degrabă un mic stăpân la el acasă, decât un mare servitor la alţii. Toţi din tribul Ashanti preţuiesc libertatea.

   George se miră ce cuvintele lui Kuma, dar nu mai avu vreme să le disece întrucât tatăl său îl întreabă direct pe acesta:

   — Aşadar deci tribului Ashanti aparţii?

   — Fac parte din tribul Ashanti, răspunse acesta, nu fără o oarecare mândrie.

   — Cei din Ashanti sunt un popor foarte războinic, constată sec căpitanul.

   — Au fost, răspunse la fel de sec negrul.

   Din nou Farrow fu uimit de promptitudinea răspunsurilor lui Kuma. Între timp au mai parcurs o bucată de drum, pădurea pe care o străbăteau, rărindu-se tot mai mult de- acuma. Copacii deveneau mai izolaţi, deşi încă coroanele lor bogate alcătuiau umbrela foarte eficientă împotriva soarelui.

   După aproximativ o sută de metri pădurea se sfârşi, camarazii atingând marginea unui luminiş, în care nu exista nici un tufiş.

   Cam la mijlocul acestuia, la poalele unu copac foarte jos, c-o coroană vegetală impunătoare, se găsea un fel de colibă bungalow - mai mare.

   — Iată hotelul meu, râse Kuma, arătându-şi din nou şiragurile de dinţi albi ca perlele.

   — Atunci să tragem la hotel, ordonă căpitanul, râzând la rândul lui.

   În timp ce grupul celor cinci, în mijloc cu negrul păşiră prin iarba grasă şi tare spre colibă, negrul se-ntoarse brusc, întrebându-i:

   — Cu ce au venit Masseri încoace.

   — Cu mica barcă pe care ai văzut-o deja, răspunse sec Farrow.

   — Cu o asemenea barcă nu puteau doar Masseri să traverseze mare.

   — Ai dreptate. Mai avem lângă coastă încă un vas ceva mai mare şi mai rapid.

   — Şi e chiar atât de rapid, vasul Masserilor? insistă Kuma.

   — Pentru un proprietar de hotel, îi întrebi cam mult pe musafiri tăi, râse căpitanul.

   — O, Masser nu trebuie să se supere! răspunse acesta repede. Kuma vrea să înveţe foarte multe şi vrea să înveţe ca să devină bogat pentru a putea construi un hotel adevărat pentru străini. Am întrebat din curiozitate şi dorinţa de a şti.

   Lui George discuţia i se păru tare ciudată, ashantul îi făcu o impresie tot atât de ciudată şi-l privea acum tot mai neîncrezător. De aceea abătu intenţionat discuţia în altă direcţie când întreabă:

   — Se găseşte pe aici ceva vânat sălbatec, Kuma? Parcă am avea chef de-o pulpă proaspătă de antilopă sau gazelă. Se poate vâna pe aici?

   — Tinere Masser, întreaga regiune este foarte bogată în vânat. În afara animalelor cu carne bună de mâncat mai trăiesc aici şi mulţi simba.

   — Ai putea să ne însoţeşti la vânătoare?

   — Kuma îl va însoţi cu plăcere pe tânărul Masser la vânătoare dar, n-ar vrea să se avânte prea adânc în stepă, întrucât negrilor nu le este permis să poarte arme de foc. Cu suliţa să porneşti împotriva lui Simba e prea periculos.

   — Totuşi ne-ar prinde bine ceva vânat proaspăt, remarcă căpitanul.

   — Kuma îi va însoţi pe Masseri cu plăcere la vânătoare, de îndată ce aceştia vor intra în colibă şi se vor fi răcorit puţin.

   Camarazii ajunseră la uşa locuinţei lui Kuma, pe care acesta o deschise larg, invitându-i cu un gest politicos să intre.

DOUĂ FELURI DE VÂNĂTOARE

   COLIBA LUI KUMA, construită din trunchiuri de copaci legaţi cu rafie şi fibre de palmier, oferea mai mult spaţiu decât i se credita din exterior dacă-i vedea-i numai un perete sau altul.

   —  Toţi albii care au fost pe aici au fost mulţumiţi, mărturisi, zâmbind Kuma, care-i urmase pe camarazi intrând în casă.

   — În hotelul tău, zâmbi la rându-i complice Farrow, întorcându-se spre acesta.

   — În hotelul meu, repetă ca un ecou Kuma radios că şi aceşti străini nu făceau excepţie şi-i lăudau locuinţa.

   Înafară de scaune şi policioare de aşezat, lăcaşul mai cuprindea câte o masă mare, confecţionată de proprietar, indubitabil şi chiar tabureţi care erau însă de serie, confecţionaţi de vreo fabrică de profil.

   Mai era o chiuvetă de spălat din fier, emailată, aşa cum se vedea-n secolul XX-lea în Europa. În pereţi erau bătute cârlige şi cuiere, spre care arăta tocmai gazda:

   — Domnii pot să-şi atârne lucrurile aici!

   Farrow şi doctorul, dădură numai din cap, în vreme ce George mereu neîncrezător, continua să-şi rotească ochii prin încăpere.

   — Şi aici este apă! arată Kuma spre o găleată care stătea într-un colţ a încăperii.

   — Kuma roagă numai pe domni să pună totdeauna capacul, ca să nu cadă înăuntru muşte sau alte insecte.

   Capacele de pe găleţi - se găsea câte una în fiecare colţ al încăperii unde erau amenajate paturile - erau fără îndoială confecţionate de către Kuma însuşi şi deşi făceau o impresie mai degrabă primitivă, erau alcătuite din sârmă de fier întreţesute, dar îşi îndeplineau scopurile lor. Kuma părea foarte mândru de munca sa.

   — Sper ca domnii să se simtă bine aici. Kuma trebuie să meargă să aducă apă proaspătă. Masseri au nevoie de apă. Aşa se obişnuieşte doar în Europa.

   Zicând asta dispăru în antreu, de unde înarmat cu două găleţi care erau goale, voi să se îndepărteze.

   Căpitanul însă strigă după el:

   — De unde ştii tu Kuma că în Europa se obişnuieşte aşa ceva?

   — Kuma auzit asta de la toţi străinii care au fost pe aici, veni pregătit răspunsul.

   — O să lipseşti mult? îl întreabă Farrow.

   —  Nu Masser, Kuma se va înapoia repede. Cu asta dispăru în grabă.

   George nu-şi pierdu rezervele ce le avea asupra lui Kuma şi ţinea să discute cu tatăl său şi cu doctorul Bertram despre asta. Un astfel de negru nu mai întâlnise până acum.

   —  Ce părere ai de el tată, zise el, când îl văzu pe fereastră, cu găleţile traversând în mare grabă. Negrul ăsta nu-mi place deloc, ce urmăreşte de ne-a adus în casa lui?

   — Nu trebuie să avem prejudecăţi George. Kuma este inteligent şi-a venit în contact cu mulţi albi în Accra. Încearcă să câştige bani în felul său şi atâta tot.

   — Deci nu eşti de părere că ne-a atras aici într-o cursă?

   — Deloc, râse căpitanul amuzat.

   — Ce părere aveţi domnule doctor, se adresă George savantului.

   Nu că s-ar fi îndoit de vorbele tatălui său, dar dorea să audă şi părerea personală a doctorului.

   — Existenţe ca a lui Kuma, vezi peste tot în Africa. Mulţi negri se străduiesc să imite pe albi, dar le lipsesc mijloacele de a o face. Negrii sunt mai interesaţi decât credem noi şi- ntr-o zi nu vor mai avea nevoie de ajutorul nostru. Se deosebesc şi ei în funcţie de tribul din care se trag, fireşte, unii sunt leneşi, alţii dimpotrivă. Cine ştie cum se va dezvolta acest popor în următori douăzeci sau treizeci de ani, poate îi vor alunga pe albi din Africa şi-şi vor lua destinul în propriile lor mâini.

   George ar fi preferat să continue cu plăcere discuţia cu doctorul Bertram despre destinul acestei rase, dar deşi fusese purtată în germană, prefera să nu mai discute despre el, când îl văzu pe Kuma, întorcându-se cu găleţile pline de apă; probabil că sursa de apă, râul sau lacul, izvorul ce-o fi fost nu se afla prea departe de locuinţa acestuia.

   — Aveţi aici o plită sau cuptor unde am putea pregăti carnea, în caz că vânătoarea va fi reuşită, îl întrebă căpitanul pe negru.

   — Plita sau cuptorul, afumă coliba prea mult, răspunse Kuma făcând o plecăciune. De asta am instalat plita afară, nu departe de aici. Şi turiştilor le place mai mult aşa, se cred mai degrabă în plin safari.

   Camarazi nu se putură opri să nu admire perspicacitatea lui Kuma şi felul în care se străduia să-nţeleagă mentalitatea albilor.

   — Vin des pe-aici turişti albi, voi să ştie căpitanul.

   — Des, ar fi prea mult spus, răspunse Kuma, dar oricum mă pot declara mulţumit cu ce câştig din afacerea asta. În ultimul timp a fost destulă animaţie pe-aici, din cauza acestei sărbători - Homovo.

   Zicând cuvintele astea, Kuma mai râse odată, aşa de viclean şi de ascuns i se păru lui George râsul ăsta, încât deşi pe moment liniştit de vorbele tatălui său şi-ale doctorului, reveni la animozitatea sa anterioară. Ieşi din colibă şi caută să-şi îndrepte atenţia spre alte probleme, cum ar fi de exemplu vânătoarea.

   — Kuma îi va însoţi pe masseri, se oferi gazda lor, când veni vorba de vânătoarea plănuită.

   — Aş vrea să mai fac un drum până la barcă, înainte, propuse căpitanul. Vrei să mă însoţeşti doctore?

   Doctoral a fost de acord şi Farrow continuă:

   — Du-te cu Petre la vânătoare, George! Eu aş vrea să mai iau unele lucruri, mai ales că dejunul nostru va dura mai mult decât am crezut la început. Încrede-te în Kuma! Kuma te va duce, sunt sigur, într-un loc unde vei avea prilejul să vânezi o antilopă, gazelă sau vreun gnu.

   — Kuma îi va conduce pe Masseri bine. Turme întregi de animale izolate, stau în apropiere. Nici măcar nu sunt sperioase, întrucât rar se vânează pe aici.

   Negrul se îndreaptă spre un colţ al locuinţei sale unde puse mâna pe-o suliţă zdravănă şi-apoi le făcu semn lui Petre şi George să-l urmeze. În timp ce ultimii doi, îşi mai verificau încă armele, negrul o şi luase la picior peste luminiş cu pas sprinten, fără să se mai sinchisească, dacă cei doi îl urmează sau nu. Merse drept spre partea cea mai deasă a marginii luminişului spre nord, deşi părea cea mai grea de pătruns.

   George şi Petre trebuiră să se grăbească pentru a-l ajunge din urmă pe Kuma. După ce-l ajunse George care în afară de arma de vânătoare îşi mai luase şi aparatul de fotografiat, îl întreabă pe însoţitorul lor negru, cum se face că aici animalele sălbatice sunt atât de puţin sperioase.

   — Masser, trasul cu arma în apropierea oraşului este interzis. Trebuie să ai permis de vânătoare, dacă vrei să vânezi în regiunea asta.

   George se miră de obiceiul acesta, care seamănă aşa de mult cu cel practicat în patria lor, Germania.

   — Dar mai departe, în savană, vânătoarea este permisă tuturor, continuă Kuma să precizeze deşi nu fusese întrebat.

   George se gândi la vorbele lui Kuma de mai înainte.

   — Se găsesc Simba, sau lei, aici în apropiere?

   — Atât de aproape nu, dar mai departe în savană, poţi întâlni mulţi lei.

   Camarazii ajunseră la marginea pădurii, luând-o pe o cărare bine întreţinută. Kuma mergea în frunte, cu suliţa sa, indicându-le locurile cele mai interesante. Pădurea nu se întindea prea departe. Doar vreo opt sute de metri, după care, chiar când soarele cobora spre asfinţit, ajunseră într- un loc de unde începea savana. Încă iarba galbenă, uscată de soare se mai ţinea dreaptă. Din loc în loc, se iţeau tufişuri şi copaci, din ce în ce mai răzleţi, care răsăreau ca piloni din iarbă. În zonă se vedea o dungă de-un verde întunecat care părea a fi tot iarbă.

   — De ce iarba de acolo pare atât de proaspătă? întreabă George.

   — Acolo traversează un râu întreaga regiune şi există umiditate din belşug, răspunse Kuma, fără să gândească prea mult.

   — Va trebui să străbatem râul? se interesă George iarăşi.

   Negrul încuviinţă.

   — Dincolo de râu începe cu-adevărat un ţinut frumos.

   După ce depăşiră şi cei câţiva copaci care se găseau în faţa lor, dădură de râu care nu era mai lat de trei metri şi nu prea adânc. Kuma trecu prin apa, care de-abia-i trecu peste genunchi, urmat de cei doi camarazi, care-i urmară exemplul.

   De-abia ieşind din apă şi negrul se reazemă de trunchiul unui pom şi-n umbra acestuia şi arată cu suliţa întinsă, undeva în depărtare. George şi Petre şi duseră mâna streaşină la ochişi distinseră, cei drept foarte departe, nişte puncte întunecate dar nu-şi putură face o părere despre ce fel de animale era vorba.

   — Kuma se va târî în spatele animalelor şi le va mâna spre Masser. Masseri, pot să înainteze până la cea de-a treia sau a patra linie de tufişuri de-acolo. Dar multă grijă! Deşi animalele nu sunt sperioase, ele evită mai degrabă întâlnirea cu omul.

   Negrul nu mai aşteptă răspunsul ci o luă înainte, aplecat pe jumătate, spre savana din faţa lor.

   N-a mers direct spre turmă ci spre stânga acesteia, astfel încât să le cadă în coastă şi fără ca animalele să poată să-l simtă.

   Cei doi se străduiră acum să urmeze instrucţiunile ghidului lor negru, îndreptându-se spre grupul de arbuşti şi tufişuri convenit. Din când în când câte-o pasăre necunoscută îşi lua zborul din faţa lor, iar după câţiva metri de zbor se lăsa din nou în iarba grasă. George îşi pregăti aparatul fotografic pentru orice eventualitate.

   Pân-acum nu fotografiase prea mult, doar câteva instantanee cu animale şi de pe puntea Dox-ului. Doctorul Bertram insistase întotdeauna să-i împărtăşească din experienţa lui. Când din nou o pasăre zbură înaintea lor, după care se aşează pe un loc mai puţin vizibil, profitând de buna iluminare, mai făcu doi, trei paşi cu degetul pe butonul aparatului de fotografiat.

   Întrucât pasărea, pe care doctorul cu siguranţă o cunoştea nu se dovedise deloc sperioasă, George mai îndrăzni să facă câţiva paşi, până ce ajunse la un metru şi jumătate de ea şi mai făcu trei fotografii. De-abia acum pasărea se ridică în văzduh şi dispăru undeva dincolo de

perdeaua de verdeaţă.

   Până la locul indicat de Kuma nu mai era departe şi cei doi ajunseră în curând şi acolo. Sub copaci şi-n jurul acestora, iarba era mult proaspătă decât în stepa deschisă. Se vedea clar ce poate să facă câteva ore de umbră pe zi, vegetaţiei locale.

   N-avură de aşteptat prea mult; după vreo zece minute în turma de gazele se stârni agitaţie. Animalul conducător ciuli urechile îţi ridică capul şi se pregăti de săritură. N-o făcu însă, turna de gazele îşi reluă iarăşi liniştită păscutul, apoi din nou primul animal îşi ridică capul şi acum făcu într- adevăr un salt impresionant, urmat de-ntreaga turmă, care numără vreo douăzeci de exemplare, o porni în goană.

   Cum anticipa Kuma, nu va trece mult şi turma va trebui să treacă-n goană, pe lângă copacii unde George şi Petre se aşezaseră la pândă. Că la o sută cincizeci de metri pe animalele astea le aşteaptă un pericol mult mai mare, fireşte că nici una dintre ele nu bănuia nimic. Gazelele îl urmau orbeşte pe conducătorul lor. Încă o sută de metri, optzeci, şaizeci, patruzeci, treizeci de metri, acum conducătorul cirezii se afla în aceeaşi linie cu cei doi prieteni.

   George îşi dusese arma deja la ochi. Ultimul animal din şir, dacă avea un an. Pe acesta-i luă în vizor. Dar totul se petrecu mai repede decât se poate povesti. Bum răsună împuşcătura prin stepă. Ultimul animal se cabră în văzduh, caută să mai facă o săritură sau două şi se prăbuşi grămada.

   După căderea împuşcăturii, animalele o cotiră în unghi drept şi se depărtară repede de George şi Petre, care se grăbiră spre animalul căzut. Puţin mai târziu îşi făcu apariţia şi Kuma.

   — Să despoi animalul, întreabă Petre pe tânărul său prieten.

   — Nu văd de ce nu am face-o la coliba lui Kuma, răspunse acesta. Petre vru să arunce gazela în spinare, dar ashantul se opuse, spunând că albii sunt oaspeţii săi. Petre nu insistă prea mult, întrucât soarele ardea foarte tare şi gazela aceea deşi numai de un an, avea greutatea unui ied

de căprioară dezvoltat.

   — Atunci spre colibă, comandă George. Kuma îşi înşfacă sarcina la care se angajase şi-acum se grăbea cu prada, care le anticipa un prânz delicios, acasă. De abia parcurseră două sute de metri îndărăt, când Kuma care mergea ultimul scoase un strigăt uşor. George şi Petre se opriră din mersul lor, în timp ce ashantul le arată cu suliţa spre dreapta. Aproape neauzit şopti:

   — Simba!

   Într-adevăr, în depărtare, cei doi camarazi distinseră o pereche de lei care se strecurau printre firele de iarbă înaltă. Poate că zgomotul detunăturii pe care o trăsese George să le fi tulburat siesta. Iarba era atât de înaltă, încât doar din când în când li se zăreau trupurile lor galbene.

   — Aş trage o pereche de poze, cu multă plăcere, acum, spuse George în şoaptă.

   — Cred că mai bine ne-am grăbi la colibă, domnul căpitan şi domnul doctor se vor fi întors de-acum.

   — Atunci să mergem, dar de-ndată ce depunem gazela ne putem întoarce-n stepă, Petre!

   — Dacă domnul căpitan o va permite, domnule George, atunci îţi stau alături!

   — Atunci la colibă! spuse George hotărât şi micul convoi se puse din nou în mişcare. Încă de câteva ori mai apărură trupurile celor două feline. Cu mare plăcere le-ar fi ieşit George în întâmpinare, căci intrase în el febra vânătorii, dar nu voia să-şi supere tatăl.

   Ajunseră curând la colibă, unde Kuma îşi depuse gazela. Cei doi camarazi păşiră-n hotelul din savană.

   Căpitanul şi doctorul se-ntorseseră de la ultima lor vizită pe submarin. Aduseseră tot ce aveau nevoie pentru o petrecere mai îndelungată a timpului, aici pe uscat: vase de gătit, muniţie de rezervă, obiecte de toaletă şi, pentru fiecare, o grenadă de mână cu gaze ameţitoare, construite de o echipă comună din care făcuseră parte, căpitanul Dox- ului, Hagen, doctorul şi Ghasna. Gazul era cu desăvârşire nevătămător, atâta doar că-i expedia pe cei expuşi într-un leşin sau somn forţat de douăzeci şi patru de ore, din care se deşteptau însă învioraţi. Adesea grenadele astea le-au adus camarazilor servicii nepreţuite, salvându-i din situaţii foarte grele. În timp ce George le povesti doctorului şi tatălui său, cum decursese vânătoarea, Petre îi ajuta negrului să jupoaie gazela. Măruntaiele au fost de-ndată îngropate în pământ.

   O cazma şi-un hârleţ modern avea pregătite Kuma în magazia lui. Focul fusese aprins în spatele colibei şi era vorba de-o vatră alcătuită din bucăţi mari de piatră, întrucât mortarul lipsea.

   Lemn uscat aveau destul îngrămădit acolo, întrucât pădurea era aproape.

   Curând flăcările vesele ale focului trosniră şi lui Petre-i lăsa gura apă, când se gândea la spinarea de gazelă, care se rumenea de zor, fragedă şi fără un pic de grăsime.

   Între timp George-l roagă pe tatăl său să-i dea voie să se întoarcă cu aparatul de fotografiat, încăodată în stepă, pentru a filma pe cei doi lei.

   Tatăl său îl roagă să mai aştepte până-i gata prânzul şi va fi mâncat, dar tânărul insistă spunând că intenţiona să se întoarcă până atunci.

   —  Ia-l cel puţin pe Petre cu tine. Aici poate rămâne Kuma care să ne mai dea câte-o mână de ajutor. George n-avu nimic împotrivă, astfel încât mai târziu, se afla cu uriaşul ajutor de timonier Petre, înapoi pe drumul care ducea în stepă.

   Păduricea o străbătură repede şi-n faţa celor doi se deschidea acum vastitatea savanei. Se bucurară şi de noroc, deoarece nu au avut de mers mult că şi apăru perechea de feline uriaşe.

   Poate că stăpânul savanei vânase el însuşi o gazelă căci acum cele două animale se strecurau liniştite, luând o direcţie contrară celei pe care-o avuseseră iniţial, atunci când George îi văzuse pentru prima dată. Tocmai asta îi şopti George prietenului său la ureche, dar Petre scutură numai din cap:

   — Aşa de repede nu vânează leii, domnule George. Şi mai înainte de toate nu mănâncă pe săturate într-un aşa de scurt timp.

   George trebui să recunoască adevărul spuselor lui Petre.

Cei doi continuară să se târască prevăzători prin iarba înaltă. Deşi vântul sufla dintr-o direcţie avantajoasă. La fiecare copac sau grup de tufişuri se apropiau pentru a observa perechea de lei.

   — Trebuie să ne apropiem mai mult de lei, dacă vrem să luăm imagini foarte bune, îl zori George pe Petre.

   — Nu vrei deci să-l împuşti pe mascul, întreabă acesta.

   — N-aş vrea să-i las perechea văduvă, zâmbi George, dându-i răspunsul. Două, trei fotografii ajung şi-mi va rămâne o amintire de la el.

   Leii făcură un mic ocol şi acum se părea că vin direct spre cei doi prieteni. Aceştia mai înaintară până la următorul grup de copaci, care le oferea un loc de ascunzătoare mai bun.

   Acolo se întinseră la pământ şi se uitară la cele două feline uriaşe, de pradă, care, între timp se opriseră şi ele.

   Trecură minute. George şi Petre se mişcau acum la fel de prudenţi ca leul şi leoaica. Dintr-odată pe George-l năpădi un sentiment că în spatele lui stătea cineva. Cu iuţeala fulgerului se-ntoarse în timp ce mecanic mâna lui se strecură la cingătoare unde-şi ţinea pistolul. George se sperie destul de mult când în spatele său ţâşni un negru aproape dezbrăcat cu o suliţă în mână.

   Îşi trase brusc pistolul, în timp ce Petre şi apucă de-ndată cuţitul.

   — Prieten bun estem! zâmbi acum negrul.

   El stăpânea cu greu limba engleză, dar putut totuşi să spună:

   — Căpitan roagă - imediat înapoi.

   — Ai vorbit cu tatăl meu, întreabă George care se ridică-n picioare alăturându-se lui Petre care se ridicase deja.

   — Nu tata - căpitan, zâmbi negrul, tot o lună plină.

   — Căpitanul este tatăl meu, dar negrul nu-nţelegea despre ce-i vorbea albul.

   — Masser de la căpitan, roagă repede înapoi.

   George-l privi pe Petre şi întreabă în germană:

   — Crezi că-i o cursă, Petre?

   — Îmi pare destul de ciudat, dădu acesta răspunsul.

   — Este tata încă în coliba lui Kuma? îl întreabă George

mai departe.

   Din nou negrul păru a nu înţelege. El auzi cuvântul Kuma, îşi arătă dinţi albi, tot un zâmbet, spunând:

   — De asemenea Kuma!

   Din ce spunea negrul nu înţelegea prea multe. George aruncă o privire acum în direcţia de unde trebuia să se apropie leii. Întrucât acum se ridicase-n picioare avea o largă perspectivă asupra întregii savane.

   Aşa era, leii se apropiaseră între timp, tot mai mult de ei.

   — Petre, dă-i tu drumul înainte cu negrul. În câteva minute îmi iau instantaneele şi te-ajung din urmă.

   Credinciosul Petre nu a fost de acord. El se simţea răspunzător de siguranţa fiului căpitanului său şi nu dorea să-l părăsească. Tânărul însă nu se lasă, încercând să-l convingă că nu-l păştea nici un pericol, că nu avea de gând că vâneze sau să tragă cu arma ci doar să facă câteva fotografii.

   — Masser, căpitanul are puţin timp - sărbătoarea Homovo, spuse negrul într-o clipă. Menţionarea acestui cuvânt fu determinantă.

   — Dă-i drumul Petre. Te urmez şi eu, numaidecât!

   — Dar nu te lăsa prea mult aşteptat domnule George, zise Petre şi-i făcu semn negrului s-o ia înainte.

   George se-ntoarse spre perechea de lei, pe care pe moment n-o mai vedea. Iarba înaltă îi acoperea, dar nu... iată-i că se vedeau din nou, corpurile lor galbene unduiau deja prin iarbă. George caută o acoperire în spatele tufişului cel mai stufos. Îngenunche, îşi lasă carabina şi pistolul lângă el, gata pregătite şi-şi pregăti aparatul de fotografiat. Leii făcură din nou un mic ocol. Dacă-şi păstrau direcţia aveau să treacă foarte aproape de el.

   Fără grabă regele animalelor se strecură prin iarba înaltă urmat de zvelta lui consoartă, apropiindu-se de el, dar George nu-şi pierdu cumpătul nici de data asta.

   Când perechea de lei se apropie atât de mult încât dintr-o săritură ar fi putut fi lângă George, acesta se aplecă asupra aparatului fotografic, făcu o poză şi-apoi încă una. Înainte de a o reuşi pe-a treia şi pe a patra, gândi George, perechea de lei va trece pe lângă el şi-i va oferi profilul. Din fericire nu se întâmplase aşa şi ultimele două poze fură efectuate. Acum felinele puteau fi fotografiate numai din profil. Ambele feline încă nu-l descoperiseră pe George. Acesta era foarte mulţumit cu faptul că-i reuşiseră pozele. Numai să nu fi fost vreo greşeală tehnică.

   Un timp George a rămas ascuns la adăpostul copacilor până ce leii mai făcând un ocol se-ndepărtară. De-abia acum se ridică el, pornind înapoi către coliba lui Kuma, nevoind să-l facă pe tatăl său să-l aştepte prea mult. Deşi căpitanul era bun la suflet şi ceda întotdeauna la rugăminţile fiului său, devenea foarte aspru dacă acesta-i nesocotea ordinele, ori le-ndeplinea prea târziu fără o justificare întemeiată. Spera încă să-i ajungă pe Petre şi pe negru, deşi încă nu se vedeau, probabil că intraseră deja în pădure. George se miră foarte mult cum de Petre nu-şi încetinise intenţionat paşii pentru ca să ajungă deodată la colibă. Îşi grăbi şi mai mult paşi, poate că-i va prinde totuşi din urmă pe cei doi în pădurice.

   N-a fost însă cazul. În faţa lui apăru luminişul în care se afla coliba lui Kuma, dar nici o urmă de Petre sau de negru. Să fi mers ei chiar atât de repede? se întreabă George mirat. Păşi repede-n faţă străbătând jumătate din luminiş, aflându-se acum în spatele colibei, unde se afla instalată vatra. Focul fusese stins cu grijă, pe vatră nu se afla nimic. George îşi dădu seama dintr-o privire că nimic nu indica că aici avusese loc vreo luptă. Totul părea să fie în ordine. Totuşi un simţământ nelămurit nu-l părăsi de-ndată ce dădu ocol colibei şi-acum era pe punctul de-a intra înăuntru. Strigă odată, de două ori numele tatălui său, dar nimeni nu-i răspunse. Asta i se păru foarte ciudat tânărului. Se gândi dacă să mai strige odată sau să părăsească de-ndată coliba. Dacă mai striga şi-a treia oară şi camarazii se găsesc înăuntru, numai se face de râs. Şi asta n-o voia. Simţământul de nelinişte nu-l părăsea deloc. Ceva totuşi nu era în regulă.

   Cu multă prudenţă George intră în colibă, apropiindu-se mai întâi de prag şi uitându-se în toate părţile. Nici un om nu era acolo. Pe masă mai stăteau într-o farfurie de lemn o bucată de gazelă friptă, alături stătea un cuţit şi-o furculiţă.

Deasupra farfuriei lângă o solniţă pe care George o recunoscu ca aparţinând inventarului bucătăriei Dox-ului, mai stăteau trei felii de pâine, destul de groase, asta era cu siguranţă masa care fusese pregătită pentru el. În colibă nu mai era nimeni! Unde era negrul cu care plecase Petre?

   Tânărul părăsi din nou coliba, mai cercetând odată în dreapta şi-n stânga cu atenţie, căutând şi pe pământ, după urme. Erau urme ce-i drept dar erau atât de amestecate, încât nu puteai să-ţi faci o părere.

   Oare sosirea negrului să fi însemnat o capcană? George străbătu luminişul şi merse spre liziera pădurii. Aici se vedeau clar urme în desiş cum intrase cineva, după crengile rupte şi frunzele tufişului zdrenţuite. Poate că aici tatăl său, sau Petre i-au lăsat un semn.

   Aici începea deasemenea o cărare care ducea în adâncul pădurii. Această cărare se găsea la mai mult de 90 de grade de cărarea pe care-o folosiseră Kuma şi el, când se-ntoarse.

   Păşi mai departe pe cărare, atent să nu fie de undeva atacat. Poate că era singurul care mai rămăsese-n libertate şi nu dorea s-o piardă aşa de repede. El nu se va lăsa surprins! Mai rămăsese doar singura speranţă a celorlalţi camarazi. Din nou, câteva frunze căzute!

   Un semn sigur, pe care îl lăsaseră camarazii, ca să-i arate drumul pe care fuseseră târâţi. George cercetă mai departe să găsească urme suplimentare. Pământul din pădure era însă tare şi nu putu descoperi nici o urmă nouă.

   Tot mai adânc pătrunse George pe poteca care era străjuită de un zid de verdeaţă verde atât de nepătrunsă era încât nu putea vedea nimic dincolo.

   Cu atât mai precaut devenise George. Foarte uşor s-ar fi putut să fie atacat din toate părţile de către războinicii ashanti şi trebuia doar să se apere. Trebuia oare să se întoarcă? N-ar fi oare mai bine să se grăbească să se- ntoarcă pe bordul submarinului şi să ceară ajutorul lui Rindow. În fruntea unei grupe de marinari pe sprânceană aleşi poate ar reuşi să-i elibereze pe camarazi.

   Dar prin asta ar pierde numai timp! Mult timp! Aşa că George se hotărî să-şi continue căutările pentru a afla cel puţin unde fuseseră târâţi tovarăşi săi.

   Dai nou găsi frunze căzute pe jos, semne că pe aici au fost târâţi oameni. Îşi grăbi în consecinţă paşii însă fără să renunţe la prudenţa pe care şi-o impuse.

URMĂRIRE ŞI ATAC

   PĂDUREA SE SFÂRŞI înainte ca George, care se lupta cu mărăcinişul să-şi fi dat seama. De-acum începea savana. La capătul cărăruii George găsi un mare număr de frunze rupte.

   Dar ce era asta? Savana nu oferea aici iarba înaltă, covorul verde cu care erau obişnuiţi. Caracterul pământului era aici altfel. Numai din loc în loc apărea câte un smoc de iarbă, mărunt. Copacii lipseau aproape cu desăvârşire. Doar cactuşi răzleţi, în jurul căruia se-ndeseau mai multe tufişuri. Pe pământ parcă fusese trasă o linie, care avea la unul din capete desenată foarte clar, ceva ca şi capul unei săgeţi.

   George căzu pe gânduri. Nu părea să se fi petrecut aici evenimente rapide în succesiunea lor, care să fi avut drept rezultat desenele astea pe pământ. Era evident impresia ca şi cum oamenii şi-ar fi dat osteneala şi deloc în grabă, de-a fi lăsat aici semne indicatoare, care să-i arate altuia, sau altora calea de urmat. Cu ce instrument fusese imprimate în sol, semnele?

   Erau două posibilităţi: să fi fost trase cu mânerul unei suliţe sau cu tocul unui pantof. În sfârşit era indiferent cu ce instrument fuseseră desenate semnele, important era că fuseseră făcute de către camarazi pentru a-i arăta lui, în ce direcţie o luaseră sau fuseseră târâţi de către negri.

   George porni mai departe. Acum nu mai trebuia să fie atât de precaut ca-n pădure, întrucât nimeni nu se putea apropia de el şi că nu fie văzut. În cel mai rău caz se putea ca războinici ashanti să fie pe poziţie în dosul unei grupe de tufişuri şi să-l pândească de acolo.

   Dar fiul căpitanului alesese un astfel de drum încât să ocolească tufişurile cu pricina.

   Săgeţile indicatoare se repetau din optzeci sau o sută de metri şi erau imprimate în sol, cu multă claritate. Asta-i dădeau lui George destul de mult de gândit. Astfel de semne nu puteau face în nici un caz prizonieri care erau târâţi de răpitorii lor.

   Să nu fi fost camarazii răpiţi şi să fi mers de bună voie? De ce nu i-au lăsat atunci tatăl său şi doctorul un bilet, lângă friptura de gazelă?

   Ciozvârta de gazelă, friptura de gazelă? Abia acum simţi cum îl macină foamea şi acum regreta amarnic că nu şi-a luat timpul necesar pentru a-şi astâmpăra foamea.

   George merse tot mai mult în stepă, adâncit în gânduri. Nu mai dădu multă atenţie grupurilor de tufişuri pe lângă care trecea şi de aceea tresări surprins când fâşâi ceva la picioarele sale. Dar nu era un duşman. Era un şarpe de mărime mijlocie şi neotrăvitor al cărui nume nu şi-l amintea; de altfel şarpele şi fugi înspăimântat în unul din tufişuri.

   Apariţia şarpelui la smuls pe George din noianul de gânduri în care căzuse. Acum îşi recăpătă prudenţa, când se apropie de grupurile de tufişuri. Săgeata o găsea cu regularitate pentru a-i indica direcţia de mers.

   Încăodată se mai uită împrejur. Pădurea pe care-o străbătuse, rămăsese undeva departe, în urma lui. Înaintea sa se desfăşura stepa nesfârşită. Aceasta nu părea să fie atât de sălbatecă, ca aceea în care George vânase gazele.

   Deosebirea consta că acolo, predomina iarba, iar aici pământul uscat. Se-ntindea oare mult stepa asta? Soarele ardea nemilos, licărind la contactul cu pământul, ca-ntr-un fel de ceaţă luminoasă.

   Dar când îşi încorda privirea după un timp i se păru că la orizont se desluşeşte din nou o linie întunecată, aşa dar de acolo începea din nou pădurea.

   Dar ce este asta! Două puncte, ba nu, patru puncte se mişcau chiar înaintea pădurii. Acestea se grăbeau spre stepă, devenind tot mai mari şi-acum George recunoscu că era vorba de patru negri care se grăbeau spre el, silueta lor creştea din ce în ce mai mult şi-acum se putea comunica şi prin strigăte cu aceştia, până într-atât se apropiaseră.

   Să se ascundă oare îndărătul unui tufiş? Să-şi caute vreun adăpost oarecare?

   Negri grăbiră pasul. Ei erau tot atât de primitiv îmbrăcaţi ca şi Kuma şi purtau în mâini aceleaşi suliţe cu vârful din fier, pe care o avea acesta. De departe aceştia îi strigară ceva, dar nu putut înţelege despre ce era vorba. Ori vorbeau în dialectul lor, ori se foloseau de engleza aceea cu accent oribil în a cărui flux verbal, nu se părea deloc c-ar fi vorba de vreo limbă europeană.

   Se opri locului şi-i lasă pe negri să se apropie, dar îşi luă prevăzător pistolul în mâna dreaptă.

   De armele de foc, negrii aveau o mare teamă. Se opriră la patru metri de el. Unul arată spre pistol şi făcu un gest care însemna că ar fi trebuit să şi-l pună înapoi în teacă. George nu prea ştia ce să facă. Lăsă să-i cadă mâna cu pistolul şi li se adresă în engleză. Le spuse că era un om paşnic. Cei patru negri, evident, nu pricepură nimic din ce se trudea el să le spună. Scutură capul şi vorbiră atât de însufleţit între ei şi adresându-se lui, încât nu putea să- nţeleagă nimic. Atunci George mai făcu trei paşi spre ei, astfel încât acum era foarte aproape de aceştia. Negri stătuseră pân-acum în front în faţa lui, acum îl înconjurau din toate părţile, în timp ce doi stăteau în faţă, unul păşi în stânga şi altul în dreapta lui. Asta nu-i convenea lui George deloc, aşa că ridică arma din nou. Atunci spuse unul din negri primul cuvânt pe care George îl înţelegea pe deplin:

   — Nix arme Masser! Pace, Pax!

   Ca semn al intenţiilor sale, îşi înfipse suliţa în pământ şi- şi arată podul palmelor goale.

   — Pace, Pax! repetă şi George, sigur acum că măcar aceste vorbe ale sale vor fi înţelese.

   Cei patru negri dădură din cap cu entuziasm. Unul făcu un pas lateral. Din nou văzu George vârful unei săgeţi care-i indica calea de urmat. Negrul care se dădu deoparte, indică acum cu suliţa spre vârful săgeţi.

   Începu apoi iarăşi o cuvântare, din care din nou nu mai înţelese o singură iotă. Când ceilalţi trei negri, observară cum cel de-al patrulea arătă spre vârful săgeţi desenate pe pământ începură să râdă şi să vorbească între ei, foarte vioi. George se supără pe ei că nu era în stare să-nţeleagă nimic, din ce spuneau negri.

   Unul din aceştia îi arătă cu mâna spre pădure. Să însemne asta că George trebuia să-i însoţească? Asta i se păru cam periculos de aceea scutură energic din cap.

   Şa asta negri rămaseră miraţi şi descumpăniţi din nou, îşi

apropiară capetele şi-ncepură o discuţie însufleţită între ei.

   Să-şi fi făcut un plan cum să-l atragă în cursă? Nu putea şti.

   Unul care părea că duce greul conversaţiei se apropie din nou de George, arată înspre el şi-nspre pieptul lui, apoi arată spre săgeată şi spre pădurea lui din spate şi spuse din nou un cuvânt care era franţuzesc, dar pe care cel puţin George îl înţelese:

   — Voila! (Uite!).

   — Trebuie să vă însoţesc?

   Din nou ridicare din umeri şi mutrele încurcate ale negrilor.

   În cele din urmă George îşi pierdu răbdarea. Cu negrii n- avea nici o şansă să se-nţeleagă vreodată asta-i era clar acuma, voia să urmeze indicaţiile săgeţii, oarecum negri ăştia-l încurcau, voia mai întâi să se scape de ei.

   Brusc hotărî, făcu stânga-mprejur şi-o luă înapoi pe drumul pe care venise. După zece - cincisprezece metri se- ntoarse şi se uită ce fac negri. Aceştia rămaseră buimăciţi locului, dar erau pe cale de-a se lua după el. Aşadar intenţia acestora nu era neapărat paşnică.

   George bănui că unul din negri o să arunce cu suliţa după el, de aceea începu să alerge în zig-zag. Dar nu se întâmplă deloc aşa. Când se întoarse pentru a doua oară, fără a-şi încetini goana, văzu că negri alergau ca nişte diavoli după el. Negri sunt bine cunoscuţi ca nişte alergători de fond excelenţi, rezistenţi şi iuţi şi nu a fost de mirare că după trei sute de metri a fost ajuns.

   În dreapta şi-n stânga lui apăru câte un negru, care începu să gesticuleze puternic cu suliţa ridicată.

   George nu îndrăzni să se oprească şi-şi continuă goana până-i pieri suflul. El aproape că-şi dădu sufletul, pe când negrilor care alergau pe lângă el aproape că nu le păsa. Mai continuă goana aceasta cu sufletul la gură două sute de metri.

   Deodată unul din negri, întinse suliţa în faţa lui George pentru a-l împiedeca să mai fugă. Acesta-şi ridică pistolul. În aceeaşi clipă negrul care alerga în dreapta lui îl cuprinse cu braţele, astfel încât pistolul îi scăpă printre degete.

   Un al doilea se aplecă şi-l culese de pe jos. Ce se va întâmpla acum? Tânărul simţi cum braţele-i fură legate cu mlădiţe de palmier până nu se mai putea deloc mişca. Urmară picioarele. Deocamdată sta încă în picioare.

   Acum negrul care-i smulse lui George pistolul începu să spună ceva ce bineînţeles că nu-nţelese nimic. Negrul îi puse din nou pistolul în cingătoare şi făcu câteva semen liniştitoare. În acelaşi moment un bandaj negru îi acoperi ochi, de nu mai putea vedea nimic. Începu să se zbată puternic, dar legăturile erau trainice. Simţi cum a fost ridicat şi purtat pe braţe. La început la pas şi-apoi în trap, fu dus mai departe. Încotro oare?

   George mai făcu o-ncercare să se elibereze şi-n cele din urmă renunţă. Rezistenţa nu mai avea nici un rost. Trebuia să se elibereze, deocamdată era curios încotro-l duceau.

SĂRBĂTOAREA TRIBULUI AŞANTI

   CEL PUŢIN O JUMĂTATE DE ORĂ a fost purtat în trap de către negri. Între timp îşi găsise liniştea interioară. Atât de des fusese-n mâna vrăjmaşilor săi încât cazul de-acum nu-i părea deloc periculos. Oarecum va găsi el un prilej să se elibereze şi-apoi să-şi elibereze şi camarazii, dacă cumva camarazii îl vor elibera pe el. Deocamdată negrii îşi încetiniră paşii. Tânărul auzi cum se deschide încet o uşă. Câţiva paşi şi negrii îşi reluară mersul.

   După care uşa a fost închisă. Din nou câţiva paşi, George simţi cum este aşezat pe un scaun. Legăturile de la mâini şi picioare i-au fost tăiate într-o clipă şi-n acelaşi timp banderola de pe ochi, concomitent cu asta o voce străină îi spuse:

   — Voila!

   George privi cu atenţie înainte şi-n jurul său. Se găsea într-o încăpere întunecată, în care cădea o rază de lumină înaintea sa. Fâşia de lumină se opri pe-o suprafaţă de culoare albă, pe care rula un film; ori mai bine spus începu să ruleze.

   Vocea care spuse „voila", continuă în limba franceză:

   — Vedeţi acum instantanee din sărbătoarea AŞHANTI - HOMOVO. De aici şi-a luat filmul numele. Se numeşte aşa cum v-am spus dinainte, domnule căpitan, domnule doctor, „Sărbătoarea tribului AŞHANTI". Pentru prima dată s-au făcut filmări pe Coasta de Aur. Ar fi fost mai frumos să turnăm un întreg film natural dar nu ne-am putut permite s- o facem. Sper că va veni curând timpul când asemenea filme vor fi o practică curentă, dara sta peste vreo zece sau cincisprezece ani. Filmul nostru stă abia la început.

   George se obişnui încetul cu încetul cu împrejurările.

   Totul se petrecuse atât de repede! Se aşteptase să fie închis în nu ştiu care colibă de negri, legat şi cu căluş în gură şi-n loc de asta iată fusese adus într-o baracă de lemn şi i se proiecta un film. „Publicul" dacă se putea vorbi de aşa ceva nu era numeros. Pe o duzină sau o duzină şi

jumătate de scaune stăteau un grup de oameni şi acolo...

   — Tu eşti acolo? întreabă o voce în întuneric, când francezul făcu o pauză, după care filmul începu din nou să zumzăie.

   — Da! Tu eşti tată? putu spune numai tânărul, apoi francezul, care stătea lângă ecran, spre dreapta, continuă:

   — Prin urmare vrem aici o acţiune nu neapărat fictivă dar în genul filmului de aventuri, care se bazează în principal pe sărbătoarea Homovo. Sigur că acţiunea e jucată de actori şi cu cât aceştia îşi joacă rolul mai bine, cu atât totul pare mai veridic. Adevărata festivitate începe însă peste două zile. Şi încă ceva. Aşa cum se vede-n film, sărbătoarea reală se aseamănă numai aproximativ. Înainte cu douăzeci şi cinci de ani, deci cam pe la începutul secolului, cel puţin, aşa se desfăşurau lucrurile. Între timp tribul Ashanti a devenit paşnic, civilizaţia i-a ajuns şi pe aceştia. Să sperăm că-n avantajul lor. Atunci însă aşa era, cum arată filmul nostru. Tronul era spălat cu sânge, cu sângele străinilor, pe care războinicii tribului Ashanti au izbutit să-i vâneze. Atenţie, acum urmează ultima scenă, înaintea începutului sărbătorii. Cei doi albi sunt prinşi. Femeia albă este dezlegată. Aici. Acum albii sunt duşi spre piatra de sacrificiu - vedeţi singuri, voila!

   Francezul tăcu. Captivat George urmări evenimentele care se petreceau pe micul ecran. În mijlocul unei jungle, un luminiş în luminiş războinici negri, aproape despuiaţi, cu suliţe lungi în mâini - şi acolo da, acolo, era chiar. Kuma. Kuma era pe ecran. El ordonă războinicilor săi să se desfăşoare pe două rânduri.

   Acum se croi o ulicioară în grămada de negri, care erau - întruchipaţi pe ecran. Prin această cărare făcută din corpurile umane, păşi un negru înveşmântat într-o pelerină împodobită cu pietre scumpe. Negrul nu putea fi decât căpetenia.

   Acesta păşi spre jilţ şi luă loc. În jurul lui se-ngrămădiră curtenii.

   — Aici începe muzica războinicilor, vedeţi? completă francezul.

   Pe ecran grăbiră în faţă războinici care se-ncinseră la un

dans cu Kuma la conducere, în faţa căpeteniei.

   Începe dansul Homovo! În stânga în plan, negrii care băteau frenetic în tobe şi cu instrumentele primitive de suflat.

   Filmul era mut şi evident nu s-auzea nimic. Din nou au alt episode: începu dansul general în onoarea sărbătorii Homovo.

   Mişcarea negrilor se amplifică din nou zăbovi camera asupra negrilor, care cântau, ale căror degete din ce în ce mai repede, apoi cu o iuţenie şi-o putere uimitoare băteau în tobe.

   Se prezentară apoi bucăţi din dansul propriu-zis: instantanee, fotografii totale. Dansul care începuse atât de liniştit căpătă un ritm sălbatic. George nu mai văzuse o astfel de mobilitate printre negri. Membrele lor se îndoiau, se contorsionau, băteau cu picioarele în pământ, ameninţau cu suliţele, îşi plecau capetele vopsite-n culorile războiului, în special gura le era în permanentă mişcare. Cântau sau răcneau în dansul lor şi pasiunea şi puterea şi sălbăticia sentimentelor acestora creştea mereu.

   Apoi: un pumn izbi toba cea mare cu putere. Schimbare de tablou. Negrii îşi plecară capetele şi suliţele. Un alt negru, Kuma, păşi înainte, împingându-i pe ceilalţi încet, deoparte.

   Căpetenia se văzu din nou!

   Cei doi albi legaţi au fost conduşi în faţa lui. Camera făcu un clic.

   Pe o targă purtată de patru negri uriaşi se vedea un tron purtat peste stepă. Lumina soarelui era reflectată de metalul nobil. Începea pădurea. Purtătorii tronului dispăru în pădure.

   Iată-i din nou în faţa căpeteniei. Un vraci ieşi din mulţimea de curteni care înconjura căpeteniei şi-şi ridică implorator, mâinile în sus.

   Patru negri săriră înainte. Câte doi negri de-o parte şi de alta îi înşfăcă pe albi, agitând cuţitul. Tabloul se opri asupra scaunului, apoi asupra căpeteniei care se ridicase. Într-un vas, vraciul aduce un fel de lichid negru, ce voia să reprezinte sângele albilor.

   Tabloul se opri asupra războinicilor care dansau: ei îşi ridicară suliţele în sus şi le ciocniră una de alta. Tobele începură un tact drăcesc, care se vede din iuţeala cu care se repetau mişcările. Căpetenia păşeşte-n faţă îşi înmoaie mâna dreaptă în lichidul întunecat şi vâscos şi stropeşte tronul de aur. Acelaşi lucru face şi vraciul.

   Căpetenia îl cheamă pe conducătorul negrilor la el, care nu e altul decât Kuma. Şi acesta îndeplineşte acelaşi ritual, îşi înmoaie mâinile în lichidul din vas şi stropeşte tronul. Acesta fu ridicat de către purtători. Căpetenia ţinu o cuvântare. Vraciul vorbi tuturor celor adunaţi.

   Flancaţi de războinici tronul a fost luat pe sus.

   Şi iarăşi schimbare de tablou: tabăra negrilor. Locul de adunare al mulţimii.

   Deasupra unor focuri aprinse au fost înfipte antilope întregi. S-au tăiat mari hălci de carne, pe care o mâncau cu lăcomie. Încă aburea pe când o luau între degete. Apărură şi nevestele negrilor. Ca şi bărbaţi lor şi ele erau sumar îmbrăcate, aveau doar un şorţ în faţă. Ele aduseră vin în butoiaşe, vin de palmier pe care toţi cei adunaţi îl gustau cu plăcere, mai puţin femeile care nu băură.

   Zgomotul înăbuşit al aparatului de proiecţie îşi schimbă brusc tonul.

   Pe ecran se făcu întuneric.

   — Voila! spuse iar francezul.

   Cineva aprinse o făclie, uşa a fost deschisă, lumina năvăli în baraca de lemn. George se uită repede împrejur. În spate pe un dispozitiv de scânduri, despărţit de restul încăperii, stătea aparatul de protecţie iar în faţă era un ecran proaspăt văruit în alb. George se ridică şi-o luă-nspre tatăl său, care era înconjurat de-un număr de oameni necunoscuţi. Cu toate acestea căpitanul îşi găsi timp de-a se adresa fiului său.

   — Aproape c-ai ajuns prea târziu George!

   Acesta dădu din cap, dar prea clar nu vedea lucrurile nici acum. De ce nu lăsase tatăl său în coliba lui Kuma un mesaj în care să facă referire la proiecţia de film la care asistase? De ce au trebuit să-l care cu de-a sila aici cei patru negri care fuseră trimişi în întâmpinare?

   Acum nu era momentul să-l întrebe, întrucât tatăl său tocmai voia să-l prezinte unor domni prezenţi acolo, pe care însă nu-i putut reţine pe toţi laolaltă.

   Era vorba de domnul Tennysolt, şeful poliţiei din Accra, care nu era se pare înclinat de a-i face greutăţi lui Farrow, însoţitorilor săi şi submarinului său, deşi în mod oficial între guvernul Marii Britanii şi Farrow nu se încheiase pacea.

   Mai era domnul Petitval, şeful societăţii franceze care producea filmul, un om zvelt şi vânos, cu-o statură mai mult scundă decât medie, dar care se vedea de la o poştă că era un as în materie de finanţe şi jongla cu sume pe care alţii nici nu îndrăzneau să le pronunţe.

   Domnul, care ţinuse discursul introductiv, presărat pe alocuri cu atât de sugestivul „voila", se numea monsieur Deville, care se prezintă drept regizorul şi autorul scenariului.

   Mai erau şefi de producţie, de lumini, cameramanul şi ajutoarele sale, asistentul de regie, un profesor de folclor adus tocmai din Cairo, care supervizase autenticitatea informaţiilor (el gira deasemenea calitatea de specialist pentru cutumele şi obiceiurile africane). Se mai aflau de faţă cel ce pregătea costumele, măştile, membrii laboratorului tehnic foto şi evident producătorul european.

   Doctorul Bertram se întreţinea foarte intens cu mademoiselle Michele Blanche, actriţa principală albă, care de fapt apărea doar pentru un timp foarte scurt în film.

   Purta pantaloni scurţi, o cămaşă sport verde-închis şi avea genele şi sprâncenele făcute.

   Şi căpetenia tribului Ashanti, care era de faţă, discuta ceva aprins cu asistentul de regie. Era vorba ca anumite scene pe care directorul de producţie nu le considera prea reuşite, nu erau destul de animate sau nu fuseseră jucate cu convingere, lucru care-l evidenţiase proiecţia de probă să fie reluate şi refilmate. Bani se găseau pentru asta, întrucât tribul Ashanti era plătit suplimentar pentru reluarea filmărilor.

   Felul cum se târguiau asupra acestei afaceri îl umplu de uimire pe George, întrucât nu şi-ar fi putut imagina asta la o căpetenie de trib.

   George a fost angrenat la rându-i în multe discuţii cu mulţi oameni din cei prezenţi acolo. Cameramanul chiar îi propuse ca o parte din aventurile sale să fie filmate, mai ales din acelea necunoscute multora, întrucât doar puţine din aventurile sale au putut fi deconspirate lumii exterioare, cum îl lăsase să-nţeleagă căpitanul dintr-o discuţie anterioară cu acesta. Poate că la micul dejun vor avea mai mult timp să vorbească despre lucrurile acestea.

   Kuma era deasemenea acolo. Era anturat din toate părţile şi fiecare îl striga. După cum se vedea îi plăcea postura de actor. Mai ales se bucura de prestigiul de-a fi cel mai bun vorbitor de engleză al tribului său şi-un important om de legătură. Când trecu pe lângă George îi strigă râzând ironic şi întrebându-l:

   — A promis Kuma prea mult?

   — La micul dejun, vă rog, poftiţi la micul dejun, strigă un nou sosit care apăru în pragul barăcii.

   Se dovedi mai târziu că era conducătorul expediţiei sau societăţii, care avea în grijă întreţinerea şi hrana acestui uriaş angrenaj al societăţii de filmare.

   Micul dejun dură mai mult de două ore şi era numit în mod curios aşa deşi trecuse cu mult de această perioadă a zilei şi s-ar fi chemat mai corect prânz (deşi oameni de film au altă reprezentare când vine vorba de asemenea lucruri), a fost servit într-o baracă alăturată aceleia în care fusese proiectat filmul. Avea ferestre mari şi prevăzute cu plase de sârmă împotriva ţânţarilor. Spaţiul „sufrageriei" unde fusese adusă masa avea prestanţa, confortul unui hotel de gară şi cu care membrii echipajului Dox se cam dezobişnuiseră şi încă demult.

   Multe lucruri noi şi ciudate îi fu dat să vadă lui George şi nu avu timp să vorbească nici cu tatăl său, nici cu doctorul Bertram, care erau pretutindeni înconjuraţi de convivi. Chiar şi Petre se adâncise într-o discuţie cu-n actor francez, care pare-se juca rolul principal. Aşa că tânărul părea a fi uitat de toţi.

   Încă nu-şi putut da seama cum se face că a trebuit să fie adus legat în cabina de proiecţie.

   În cele din urmă, micul dejun luă sfârşit, lumea se ridicase în picioare, se fuma şi se bea cafea Mokka, care le fusese adusă în ceşti mici de porţelan fin.

   În cele din urmă, căpitanul hotărî că pentru el şi camarazii săi a venit vremea să se-ntoarcă la hotelul lor din savană. Dar momentul despărţirii dură mult mai mult aici, decât îşi imaginase George. Kuma nu-i însoţi, dar le promise că diseară va fi şi el acasă.

   Cu atâta agitaţie şi aglomeraţie George nu era deloc obişnuit. Răsuflă mai uşurat în ciuda razelor ucigătoare ale soarelui, pe drumul de întoarcere spre coliba lui Kuma.

   — Kuma mi-a promis că ne va arăta sărbătoarea Homovo - şi-n natură, cum s-ar zice, George, i se adresă Farrow fiului său. După ce ai văzut azi pe ecran, poate că evenimentul real te va dezamăgi puţin. Chiar şeful poliţiei Tennysolt mi-a spus că aici aşa ceva se celebrează cu mult mai puţină pompă şi pasiune. Câteva dansuri din cele pe care le-ai văzut trebuie să fie învăţate de tineri de la războinici mai în vârstă ai tribului. Aşa se schimbă şi pe aici vremurile. Ca peste tot, dragul meu.

   George dădu numai din cap, ceea ce-i spunea tatăl său, putea fi foarte util şi plin de învăţăminte, dar el ar fi vrut mai degrabă să afle de ce a fost ales acest mijloc romantic- aventuros de-a fi transportat la locul de proiecţie.

   — De ce nu mi-ai lăsat nici o notiţă, când aţi părăsit coliba lui Kuma, întreabă el.

   Căpitanul se opri uimit.

   — Cum adică n-am lăsat nici o notiţă. Nu mai înţeleg nimic. Domnule doctor, hai te rog puţin încoace!

   — Despre ce-i vorba domnule căpitan, îşi făcu loc doctorul Bertram apărând între el şi fiul său.

   — Ai lăsat o notiţă explicativă, înainte de-a părăsi „hotelul". Cum de n-a găsit-o?

   — Am lăsat biletul chiar lângă farfuria unde era friptura.

   — Dar n-a fost nici un bilet! îl asigură George.

   — Atunci nu-mi pot da seama nici eu, răspunse Bertram mirat.

   — L-aţi pus chiar acolo, întreabă căpitanul.

   — Bineînţeles! adeveri doctorul.

   — Atunci este posibil ca o rafală de vânt să-l fi măturat

pe undeva, încearcă Farrow să explice misterul.

   — Nici o pală de vânt n-am simţit întreaga zi, replică George. În afară de asta masa pe care stătea farfuria de lemn, era aşa de ferită că nici o pală de vânt chiar de-ar fi fost n-ar fi putut să-l sufle. De altfel m-am uitat şi pe podea dar n-am găsit nimic.

   — Ei dragă, ce mai ai de spus acum, zâmbi căpitanul.

   Doctorul se uită la căpitan făcând ochii mari, dar nu zise

nimic.

   — Ai mai luat notiţe după ce-ai scris biletul pentru George?

   — Da fireşte, zise doctorul.

   — În carnetul de notiţe?

   — Nu, pe foi răzleţe.

   — Unde sunt notiţele?

   Căpitanul abia-şi putut stăpâni râsul.

   — Aici, spuse doctorul, introducând mâna în buzunarul jachetei şi scoase la vedere un număr de foi zburătoare, parţial scrise şi parţial nu.

   — Ia dă să văd, continuă Farrow.

   Fără să spună un cuvânt acesta îi înmână căpitanului pumnul de hârtie. Farrow se opri şi-ncepu să-l răsfoiască una câte una, până ce extrase un exemplar din acestea şi i-l puse-n faţă lui George.

   — Iată, fiule!

   Farrow râse acum din toată inima, George privi biletul şi-l citi. Era o informaţie, precum că, ei s-au dus să vizioneze un film şi că el trebuie să-i ajungă repede din urmă, după ce-a mâncat bineînţeles şi că drumul îi va fi marcat în aşa fel încât să nu-l poată pierde..

   Doctorul Bertram luă biletul, foile albe şi celelalte hârtii de la căpitan şi fiul acestuia îndărăt.

   — Acum chiar că nu mai înţeleg nimic! spuse el şi scutură numai capul.

   — În schimb eu, da! râse Farrow mai departe.

   — Aţi luat înştiinţarea pentru mine, împreună cu celelalte notiţe domnule doctore, râse acum şi George. Şi eu care mă temeam atât de mult să nu vi se fi întâmplat ceva rău.

   — Altfel nu văd o altă explicaţie, se dădu bătut doctorul şi începu şi el să râdă. Ce putea să facă acum? Fusese întotdeauna atât de mândru că era tocmai opusul unui profesor distrat şi-acum dovedise contrariul.

TRIBUL AŞHANTI ÎŞI SERBEAZĂ SĂRBĂTOAREA HOMOVO

   DE-NDATĂ CE CAMARAZII ajunseră la colibă, mai întâi se făcură comozi. Petre se duse la focuri să-ncingă vatra, să pregătească apa fierbinte pentru ceai şi cină. Căpitanul se- ntinse pe unul din paturi, după ce-şi scoase cizmele şi-şi spălase picioarele să le maseze. Doctorul preferase să se aşeze la una din măsuţe să-şi facă însemnările zilnice în carneţelul de notiţe.

   Spre seară apăru şi Kuma şi-i întreabă, dacă mai putea face ceva pentru ei.

   — Rămâne deci cum am stabilit Kuma, noi poimâine vom merge să vedem o sărbătoare Homovo, pe viu, zise căpitanul fără a-şi mai da osteneala de-a se mai ridica de pe pat.

   — Kuma nu va uita Masser, zise el şi-şi luă rămas bun.

   De-abia după ce se lăsă întunericul, camarazii aprinseră

lampa cu petrol de care Kuma era tare mândru, la lumina căreia îşi luară cina, după care merseră la culcare. Pentru prima dată, după foarte multă vreme, nu trebuiră să pună de pază pe nimeni. Aici se simţeau în siguranţă şi nici un duşman nu le mai putea deranja odihna.

   Totuşi George nu dormi prea liniştit. De-abia spre dimineaţă somnul său a fost mai adânc. El se deşteaptă de- abia când Kuma care se întoarse îl deşteaptă.

   Ziua trecu repede. George împuşcă încă o gazelă şi patru cocoşi de stepă, care fură mânaţi de Kuma spre malul mării şi de doctorul Bertram care-l însoţi pentru a se pune-n contact cu Rindow de pe submarin. Primul ofiţer transportă apoi prada cu o barcă de aluminiu camarazilor de pe Dox. Şi apoi ce-a de-a doua noapte în hotelul lui Kuma decurse fără incidente.

   Dis de dimineaţa următoarei zile, ziua sărbători Homovo, din nou sosi Kuma cu precizie la locul de-ntâlnire, scoase apă rece, scutură saltele paturilor, mătură cu-o mătură uriaşă ambele încăperi şi agaţă în antreu o oglindă, pe care

i-o dăruise asistentul regizorului francez de regie.

   Aceasta era o nouă piesă de mobilier care venea să crească şi să împodobească inventarul hotelului din stepă a lui Kuma, care devenea astfel din ce în ce mai select. De fapt societatea de film nu-l plătise tocmai rău pe Kuma pentru serviciile prestate. Pentru el, toţi banii câştigaţi reprezentau o adevărată avere. După ce negrul îşi terminase lucrul, căpitanul îl cheamă la el pentru a discuta posibilităţile pe care le aveau ca toţi camarazi să poată să participe la tot ceremonialul sărbătorii Homovo, mai cu seamă că negrii erau obişnuiţi să petreacă această zi între ei.

   Guvernul britanic le garanta chiar această dorinţă expresă şi de mult primise asigurări că riturile barbare nu se mai aplică.

   Kuma propuse s-o ia spre locul menit a avea reprezentaţia şi să se ascundă în copaci, mai înainte de-a se fi adunat vreun membru al ritualului Ashanti care să-i vadă. Camarazii puteau să-şi găsească locuri foarte comode în copacii înalţi şi stufoşi şi să urmărească de-acolo festivităţile care se vor desfăşura oarecum asemănător cum Masser le-a văzut deja în film.

   Întrucât sărbătoarea avea să-nceapă numai după amiaza târziu, nu trebuiau să se grăbească prea mult, era suficient să fie acolo înainte de-a începe cu-o oră bună, sub conducerea lui Kuma.

   Kuma dispăru din nou, dar apăru la ora convenită, între timp Petre le pregătise prânzul.

   Luminişul unde aveau loc festivităţile era mare şi destul de lung, dar în apropierea locului unde aveau să celebreze căpetenia, Kuma căută doi arbori solizi a căror crengi puternice îi puteau ascunde uşor. Nu trebuiră s-aştepte prea mult până sosiră primii negri, care trebuiau să facă pregătirile necesare.

   Deodată răsunară bătăi de tobe şi strigăte. Veneau negrii. Înainte mergeau femeile care presărau pe teren un praf a cărui miros dulceag urca până-n vârfurile copacilor unde se aflau marinarii Dox-ului. În urma şirului de bătrână ai tribului venea căpetenia care luă loc pe fotoliul care i se aduse şi-i fusese dinainte pregătit. Sărbătoarea decurse aproximativ la fel ca ceea e văzuseră la film pe ecran, cu deosebirea că-n vasul respective menit să poarte sângele care să spele tronul era acum apă de izvor. Dansul războinicilor era exact ca-n film.

   A doua parte a sărbătorii negrilor era praznicul.

   Aroma pulpelor de antilope prăjite la focurile câmpeneşti îţi gâdilau nările şi papilele gustative, în cel mai seducător mod posibil. Doctorul Bertram coborî cu-o creangă mai jos pentru a putea vedea mai bine. Vinul care fusese adus, nu mai era vin autohton de palmier (asta-l interesa pe doctor mai ales), ci vin adus din Accra în sticle speciale.

   Un trosnet! Şi-o prăbuşire! Dar ce-a fost asta? Creanga pe care se lăsase doctorul se rupse şi el căzu la pământ, aproape de-un grup de negri care se-ndeletniceau cu băutul licorii de struguri. Negrii erau însă atât de preocupaţi cu degustarea băuturilor şi pe de altă parte, zgomotul făcut de tot felul de instrumente de percuţie era atât de mare, încât aceştia nu observară ce se petrecea lângă ei.

   Doctorul, de altfel se grăbi să se urce din nou în copac, unde-şi alese, de data asta, o creangă mult mai groasă.

   Camarazii trebuiră să aştepte mult căţăraţi acolo sus în pom, pentru că festivităţile se terminară de-abia în zorii zilei.

   Cu toate acestea Kuma, care juca un rol foarte important în festivităţile Homovo, un fel de manager sau aşa ceva, apăru la timp în hotelul său.

   Căpitanul îi mulţumi în numele său şi-al camarazilor săi, că a făcut posibil ca să poată asista la această originală sărbătoare a populaţiei locale şi să vadă cum serbează ea, astăzi.

   Kuma primi suma promisă şi încă un pumn de bani, pe deasupra. Se putea citi de departe bucuria pe faţa lui, când îşi strânse averea toată în punga care-o purta sub şorţul din faţă.

   După ce camarazii se mai odihniră câteva ore, se întoarseră la bordul submarinului pentru a-şi relua călătoria.

SFÂRŞIT

Volumul 224

LĂNCIERUL

   FANTOME ÎN AMIAZA MARE

   — ŢINEŢI-O TOT AŞA, de-a lungul străzi vreo doi kilometri spre est până daţi de un drumeag care coteşte spre sud, trecând printr-o făşie de junglă, de vreo trei sute de metri lungime. Veţi da într-o vale largă cu aspect deşertic, care e străbătută de un fluviu. La marginea junglei veţi da cu siguranţă de gândacul pe care-l căutaţi domnule Bertram.

   Colonelul Hendrick Bustle îşi însoţi cu-n zâmbet ce se voia convingător. Bătrânul ofiţer care de mai bine de douăzeci de ani străbătuse întreg pământul fiind în Legiunea Străină, îmi fu deosebit de simpatic, din clipa-n care l-am cunoscut. Era un englez naturalizat evident, dar adevărata-i obârşie puteam doar s-o ghicesc.

   Se spunea c-ar avea rubedenii în Africa de Sud. Prenumele său de Hendrick ducea oricum la concluzia că părintele sau străbunicul său cel puţin, provenea din Buri.

   Gazda noastră ne povestise că simpaticul ofiţer servise în tinereţea lui atât în Legiunea Străină olandeză cât şi-n cea franceză în orice caz, pretutindeni unde aveau nevoie de serviciile sale şi se dădeau lupte. Serviciul cuminte de garnizoană nu păruse deloc să-i priască bătrânului muşchetar.

   Îndărătul explicaţiei pe care tocmai mi-o oferise, se ascundea poate ceva mai mult, de aceea am spus:

   — Nu-mi pot închipui cum de s-ar putea pripăşi prin părţile astea, tocmai cărăbuşul ăsta pe care mi l-aţi zugrăvit adineaori? Ştiu că se aţine prin Jawa, pe undeva. Numele său ştiinţific e Apoderus Longicollis.

   — Exemplarul acesta din cutie l-am prins ce-i drept în Jawa, reluă cu obiectivitate colonelul. Ar trebui însă să mă înşel prea mult, dacă aş spune că n-am văzut o insectă ca asta.

   Cu ocazia asta îmi zâmbi atât de pişicher, încât senzaţia că povestea cu gândacul, nu-i decât o scorneală sau un pretext, deveni aproape o certitudine.

   Marian îl privi scurt pe interlocutorul nostru, după care spuse:

   — Apariţia unei astfel de specii de insecte tocmai aici, în India, ne-ndreptăţeşte să tragem nişte concluzii - de natură biologică se-nţelege. Prin urmare Robert, te voi însoţi şi eu. E încă devreme şi socot că până la amiază ne vom putea înapoia.

   — V-aş mai arăta şi alte curiozităţi rare, pe care le-am adunat cu ocazia peregrinărilor mele prin lume, continuă colonelul. Apoderus Longicollis îşi face şi aşa apariţia numai către amiază. Să sperăm că veţi suporta cu stoicism căldura, de altfel sunteţi cred familiarizaţi demult cu clima tropicală.

   Pe când spunea ultimele cuvinte, Bustle se ridică, îndreptându-se înspre un dulap vechi cu lucrătură artistică, specifică regiunii tibetane şi se apucă să-i deschidă uşile solide. Fiecare colecţie de curiozităţi adunate într-o viaţă de hoinar, în sine, era o splendoare şi-şi avea farmecul său. Ştiurăm să preţuim cum se cuvine tot ce ni se arăta acum, dar din nou avui impresia că Bustle dorea numai să ne câştige interesul şi să ne reţină la el până la orele amiezei.

   Trebuia prin urmare să ajungem în valea cu pricina la o anumită oră a amiezii şi asta îşi avea importanţa sa.

   Dar gândurile ascunse mă părăsiră de-ndată ce colonelul ne arătă una câte una piesele colecţiei sale: figurine întruchipând zeităţi felurite din fildeş, bronz, metale preţioase sau din pietre semipreţioase, arme sofisticate şi scumpe, casete prevăzute cu inele şi nestemate şi câte altele, care ar fi făcut fără nici o îndoială cinste oricărui muzeu din lume.

   Colonelul Bustle ştia să-nsoţească fiecare exponat în parte cu istorie a sa, foarte captivantă şi instructivă în sine şi nu-i de mirare că timpul se scurse repede.

   Cam dintr-odată, amfitrionul nostru se puse să-şi stivuiască iarăşi comorile colecţiei sale, la loc, în dulapul de unde le luase, neuitând să-ncuie şi uşile, după care ni se adresă:

   — Ei domnilor, celelalte piese vi le rezerv pe diseară. Dac-o porniţi acum, ajungeţi la timp în valea cu pricina, nu puteţi să vă rătăciţi dacă veţi ţine seama de ce v-am spus; sper numai să n-aveţi prea multă bătaie de cap cu căldura.

   Se făcuse exact ora unsprezece, când am început să străbatem grădina.

   El ne conduse spre poarta grădinei şi ne spuse râzând, luându-şi rămas bun, următoarele:

   — Nu pot să-ţi săpun cu exactitate domnule Bertram, dacă e vorba de-acelaşi cărăbuş sau de altul, rămâne să constataţi cu domnul Farrow la faţa locului. Oricum eu vă aştept aici cu prânzul la ora două. Până atunci sper să rezolvaţi totul şi să fiţi înapoi. Vă doresc excursie plăcută cu roade pe măsură, domnilor!

   După ce ne-am mai îndepărtat puţin de proprietatea colonelului Marian îmi spuse:

   — Chiar că m-a făcut curios, ce-o să găsim în valea asta! Colonelul n-ar fi insistat atât de mult să vizităm locurile astea.

   Dădui din cap afirmativ, reluând la rândul meu.

   — Colonelul a hoinărit în aproape toate ţările globului şi nu-mi pare un om care să se teamă de aventuri şi pericole. Din comportamentul său aş deduce - abstracţie făcând de problema cu cărăbuşul - că ţine neapărat să vizităm locul acela, unde se întâmplă probabil unele lucruri neexplicabile.

   — Ar trebui să-l luăm şi pe Pongo cu Maha. Ceea ce ne-a spus colonelul Bustle se întâmplă în valea aceea în fiecare zi, aşa că nu văd de ce nu am amâna pe mâine excursia proiectată.

   — Va trebui totuşi să ne dăm seama despre ce e vorba,

Mariane. Poate că nu-i nimic important. C-o fi existând o rudă a cărăbuşului ăluia în jungla indiană, nu văd c-ar fi imposibil.

   Ajunserăm tot vorbind la cărarea care ducea în junglă.

   Mai aveam trei sute de metri până-n valea cu pricina. Eram curios ce-o să se întâmple şi Marian simţea la fel.

   De altfel o şi luă atât de repede la picior, încât de-abia îl mai puteam urma. Eram deja scăldat de sudoare. La această oră a amiezii soarele ardea cu putere. Eram expuşi fără apărare arşiţei întrucât porţiunea de junglă pe care-o străbăteam nu avea arbori înalţi cu coroane bogate, care să ne ofere protecţia necesară. Liane căţărătoare ne blocau la tot pasul drumul. Trebuia să le înlăturăm, dacă nu voiam să rămână numai zdrenţe din costumele noastre. Cu acest prilej am constatat că pe alocuri lianele erau tăiate proaspăt, ceea ce denota că cineva a mai trecut e acolo de curând. Cine oare, să fi fost colonelul?

   În cele din urmă porţiunea de junglă cu pricina a fost străbătută şi-am ajuns astfel în valea prin care curgea un fluviu.

   Speram că aici să fie ceva mai răcoros, dar m-am înşelat. Valea era presărată parcă cu nisip fin alb, pe care razele piezişe ale soarelui le încălzeau puternic şi apoi căldura o reflecta înapoi. Mă mira foarte mult colonelul Bustle, care, la vârsta lui, putea să îndure asemenea temperaturi.

   Valea era lată de trei kilometri şi se-ntindea către est şi vest până la linia orizontului. Fluviu se rostogolea în mijlocul acestei văi, malurile sale fiind populate cu tufişuri răzleţe.

   — Să ne apropiem de liziera pădurii, îmi şopti Marian. Dacă ne proţăpim aici, prea la vedere poate că „evenimentul" va întârzia să se producă.

   Porţiunea de junglă se termină brusc, ca tăiată cu cuţitul. O trecere lină în regiunea de câmpie nu exista.

   La marginea junglei tufişurile nu erau mai rar reprezentate decât în mijlocul ei. Ne-am apropiat de tufişuri şi-am iscodit în dreapta şi-n stânga.

   La început nu se petrecu nimic. Examinam deja următoarele ramuri ale tufişurilor din preajmă, dacă nu cumva voi da de cărăbuşul promis. Marian stătea-n stânga mea şi privea mai mult către vest. Stăteam deja de-un sfert de oră în toropeală aici, după care mă adresai în şoaptă lui Marian.

   — N-ar fi cazul să-ncercăm să dăm de ascunzătoarea cărăbuşului, Mariane? Altfel nu văd de ce ne-am mai obosit până aici. Poate că Bustle a vrut să ne facă numai curioşi şi şi-a permis o glumă nevinovată.

   — Colonelul a fost prea serios, ca să fi intenţionat asta. La ora amiezii, poate că are loc un eveniment misterios, care deocamdată, nouă ne scapă. Caută-ţi liniştit cărăbuşul deşi mă îndoiesc c-ai să-l găseşti. Eu o să-mi văd de treaba mea! îmi răspunse Marian.

   — Nu prea mai am chef s-alerg după acul în carul cu fân, pe zăpuşeala asta. Mai ales că-i zadarnic sum spui tu. Termin de scotocit tufele astea şi-n rest voi trage singur concluzia care se impune. A fost vorba de-o glumă a colonelului deşi mă-ntreb dacă la vârsta şi prestanţa lui ar trebui să glumească astfel. Sau mai ştii, poate că a vrut să ne-ndepărteze din casa lui, tocmai la ora aceasta a amiezii, deşi nu văd, de ce.

   — Mi-a trecut şi mie prin cap gândul ăsta, dar nu merge!

   — Adu-ţi aminte că mai întâi te-a trimis la plimbare, folosindu-şi povestea cu cărăbuşul. Eu n-am făcut decât să mă alătur ulterior, voluntar.

   — Ei atunci, poate c-a vrut să vorbească ceva cu tine în particular, mă hazardai eu, în continuare. Poate de aceea mi-a servit povestea cu cărăbuşul, întrucât a sesizat că mă interesează la nebunie în calitate de entomolog.

   — Dacă-ar fi fost aşa, nu crezi c-ar fi încercat să mă reţină cumva, Robert? Nu, aici e vorba de altceva. Colonelul a ţinut morţiş încă din Navagunar să ne invite la el, încât de atunci am bănuit că are un motiv ascuns. De-ndată ce-am ajuns aici ieri seară n-a pomenit nimic, după cum ştii, dar azi dimineaţă l-am surprins de câteva ori, uitându-se preocupat la ceas. De-ndată ce ţi-ai arătat interesul faţă de cărăbuşul javanez, parcă a devenit şi el mai vioi şi brusc interesat.

   — Ceea ce-mi spui acum Marian, pune lucrurile într-o altă lumină, astfel încât, aproape că-mi pierdui interesul pentru

cărăbuşul meu.

   Îmi devenise tot mai clar că trebuia să ne aşteptăm la lucruri cu mult mai importante, decât găsirea locului de obârşie al unor gângănii.

   Mă-ntorsei pentru a privi peste câmpia întinsă care se întindea departe spre est. Într-acolo curgea fluviul care străbătea valea şi se vărsa după toate posibilităţile la vreo depărtare de treizeci de kilometri în golful Cambay.

   — Cred că ai dreptate, Mariane. Poate că altceva avea colonelul în cap, decât cărăbuşul meu, ceva ce şi-a închipuit că nici noi nu-l vom crede, afară de cazul c-am vedea cu proprii noştri ochi. Se temea de bună-seamă să nu fie luat peste picior dacă ne-ar fi spus-o direct.

   — Cam aşa m-am gândit şi eu, confirmă Marian. Să sperăm că „evenimentul" nu va întârzia să apară, altfel ne coacem aici. Suntem de mult la tropice, dar o astfel de căldură nu mi-a mai fost dat, de mult, să-ndur.

   — Poate că numai în Africa, când eram în drum spre ţara hererosilor ţinui eu să-i amintesc. Atunci am trăit în deşert temperaturi asemănătoare. Ţi-aduci aminte? Aici cel puţin şti că ne putem oricând întoarce la un regim de temperatură ceva mai suportabilă. Dar uite!

   Îl apucai de mână, repede pe Marian, arătând spre est. De-abia la o sută de metri de lângă mine, apăru un călăreţ, ca din pământ, de fapt din desişul junglei de alături. Călărea un cal de rasă, după cum se putea observa din mişcările elegante ale calului.

   Galopa cu-o uşurinţă uimitoare spre nisipul încins de pe malurile fluviului. Călăreţul purta un veşmânt indian alb de- o albeaţă desăvârşită şi-un turban cu voal, alb, care se desfăşura uşor în vânt după cum galopa calul. În mâna dreaptă purta o lance lungă, aplecată ca pentru atac. Stupefiat mă uitai la ciudata apariţie.

   Cât ai clipi, călăreţul acoperi distanţa până la fluviu, sări într-un tufiş des şi... dispăru. Mă frecai la ochi. Unde a dispărut călăreţul?

   Să fi sărit în apă şi să-şi fi continuat drumul înot, într-o regiune în care ochii noştrii nu-l puteau vedea? Asta era extreme de necugetat. Pe căldura asta, calul supraîncălzit ar fi putut suferi la contactul brusc cu apa rece un atac de inimă.

   — Deci ăsta a fost secretul colonelului, exclamă Marian! De necrezut! Nu ne rămâne decât să ne întoarcem şi să-l întrebăm chiar noi pe Bustle, dacă a fost el însuşi martor la aşa ceva şi dacă circula anumite zvonuri în rândurile populaţiei autohtone, în această privinţă.

   — La aşa ceva nu m-am aşteptat drept să-ţi spun, îmi dădui şi eu acum frâu liber emoţiei. Dar n-ar fi mai bine Mariane, să cercetăm mai întâi cu atenţie de unde a apărut şi unde a dispărut călăreţul. Nu se poate să nu fi lăsat nişte urme.

   — Nu-mi prea vine s-o fac, Robert! Poate că şi-a găsit undeva lângă fluviu o ascunzătoare şi ne priveşte de-acolo. Nu trebuie să bănuiască că ne interesează prezenţa lui. De altfel am putea veni, oricând în cursul după-amiezi, încăodată încoace şi să cercetăm în linişte. Atunci va fi mai răcoare. Marian o luă pe cărarea din junglă, pe care-o urmasem pân-aici şi dispăru.

   Nu-mi rămase decât să-l urmez. Deşi ardeam de dorinţa de-a întreprinde pe loc cercetări asupra călăreţului misterios, nu puteam să ignore justeţea argumentelor lui Marian. După ce-am ajuns şi eu la cărarea din junglă, înainte de-a dispare printre copaci şi m-am întors încăodată înapoi şi-am privit cu atenţie câmpia netedă care se întindea în faţă, licărind sub razele puternice ale soarelui. Nimic nu mi-a fost dat să văd, tufişurile erau părăginite ca- nainte, mai departe era oglinda liniştită a apelor fluviului.

   — Nu te mai uita atât de ostentativ înapoi, răsună vocea lui Marian, undeva în spatele meu. Nu faci decât să devină bănuitor şi să-i atragi atenţia asupra noastră, călăreţului, în caz că ne observă. Ne vom întoarce la timpul potrivit.

   Marian o luase puţin înaintea mea. Mă grăbi să-l ajung. Se pare că-şi impusese un astfel de ritm, încât numai cu greutate l-am putut ţine după el.

   Ce fel de secret era legat de lăncierul ăsta, care apărea tocmai când arşiţa era mai mare decât oricând, din desişurile junglei apoi dispărea într-unul din tufişurile de pe malul fluviului.

   Cât de mult bântuia pe aici fantoma asta de călăreţ, colonelul nu ne spuse şi probabil că nu ştia nici el, tocmai de asta ne chemase pe noi.

   De ce purta călăreţul acesta o lance ca şi semenii săi din evul mediu, aşa cum se folosea aproape până în ajunul primului război mondial, la cavalerie! Se aştepta la atacul unui duşman?

   Înainte de-a se termina porţiunea junglei am reuşit să-l ajung după câteva sforţări pe Marian.

   — Ce părere ai tu Mariane, de ce umblă înarmat cu lance, călăreţul ăsta, îl întrebai eu încă gâfâind din goană, pe prietenul meu.

   — Pe mine mă frapează şi altceva. De ce îşi alege această oră, cea mai călduroasă a zilei şi dispare mereu în regiunea fluviului? Cred că o face în mod deliberat.

   — Ai dreptate, dar pe mine tot felul în care e înarmat mă şochează.

   — E clar că asta simbolizează sau ascunde ceva şi mai cred că tocmai de asta ne-a trimis colonelul Bustle încoace, ca să lămurim misterul ăsta.

   Porţiunea care ne-a rămas de făcut, din drumul nostru de întoarcere. Am parcurs-o în tăcere şi repede. Nu-mi puteam abate însă gândul de la călăreţul misterios. În cele din urmă am ajuns la bungalowul colonelului.

   Bustle ne privi cu-n zâmbet şiret. Ne conduse în sufragerie unde masa era deja pusă. C-o bucurie nedisimulată îmi bătură în ochi câteva sticle de apă minerală.

   — Căldură mare, domnilor, începu Bustle conversaţia. Vă rog să vă serviţi! Ei, domnule Bertram, ţi-ai găsit cărăbuşul? Clătinai zâmbind la rându-mi capul. După ce bău un pahar cu apă minerală, Marian începu şi el:

   — Domnule colonel, permiteţi-mi o întrebare.

   — Vă rog!

   — Ce v-a făcut să vizitaţi valea chiar în timpul amiezii? Aţi auzit sau aţi primit dovezi cu privire la lăncier? Sau l-aţi descoperit întâmplător.

   — Aşadar l-aţi văzut, spuse colonelul mai mulţumit acuma. Credeţi-mă am început să mă îndoiesc de judecăţile mele, de patrusprezece zile încerc să dezleg enigma asta, dar nu-mi pot explica nici apariţia nici dispariţia călăreţului cu pricina.

   — Poate că se ascunde sub aparenţe mai mult decât bănuim. Dar mai întâi răspundeţi-mi la întrebările mele domnule colonel.

   Din nou colonelul dădu din cap în semn de încuviinţare iar Marian îşi continuă ideea.

   — Aşadar aţi dat întâmplător de călăreţul ăsta sau aţi auzit de el?

   — Am fost atenţionat cam de maniera în care v-am atenţionat eu însumi, domnilor. Mie mi-a povestit un indian cum că în valea cu pricina, cam pe la ora amiezii bântuie un tigru enorm. Asta a fost un prilej minunat pentru a apărea la faţa locului şi-a mă convinge. Atunci l-am zărit pe călăreţ pentru prima oară.

   — Şi l-aţi urmărit zilnic?

   — Da, dar n-am fost atât de aproape încât să-l pot atinge.

   — Vă rog povestiţi-ne cât mai exact ce-aţi văzut şi cum aţi procedat, domnule colonel. Fiecare amănunt poate fi revelator. Cine v-a atenţionat deci asupra văii cu pricina.

   — A fost bătrânul Tory, care ca brahman, se bucură în regiune de-o mare încredere şi e bine văzut şi-n cercurile politice.

   — După ce v-aţi convins că nu-i vorba de un tigru ci de altceva aţi mai avut convorbiri cu acest domn, sau cu altcineva?

   — Bineînţeles! Am fost să-l vizitez încă în aceiaşi zi. După ce i-am spus ce-am văzut, el mi-a mărturisit liniştit că poate se-nşelase. Ochi lui, poate din cauza vârstei, nu erau chiar fireşti sau în regulă şi nici nu putea să susţină o conversaţie mult timp. L-am întrebat pe Tory dacă a văzut el însuşi tigrul şi răspunsul a fost că susţinătorii săi, l-au făcut atent asupra prezenţei animalului în zonă. Abia apoi s-a deplasat el însuşi în valea cu pricina şi a văzut tigrul.

   — L-aţi întrebat mai multe asupra adepţilor săi, care au văzut tigrul, pentru prima oară? îl chestionă Marian mai departe pe Bustle. Şi încă o întrebare. În care cercuri politice se bucură de influenţă Tory?

   — Ştiţi prea bine că peste tot în lume, se urzesc comploturi şi răzmeriţe, începu colonelul. Nici India nu face excepţie. Colonelul făcu aici o mină gravă, apoi continuă. Aţi făcut probabil cunoştinţă cu adversari guvernului nostru, după câte am citit. Şi aici este un astfel de partid la lucru, care doreşte eliberarea Indiei. Bătrânul Tory este conducătorul indienilor, care sunt însă de partea noastră. E de părere că numai astfel India poate păşi paşnic pe calea progresului şi dezvoltări. Pot afirma chiar că datorită influenţei lui Tory, sentimentele antiengleze şi-au mai pierdut forţa şi elanul iniţial.

   — Dacă Tory a fost cel care va făcut atent asupra călăreţului trebuie neapărat să-l contactăm. La rândul său poate-şi va întreba omul de la care a aflat totul. Acum cu privire la ce-aţi trăit singur domnule colonel, urmă Marian. V-aţi dat seama de la bun început că aveţi de-a face cu-n călăreţ înarmat cu o lance şi nu cu-n tigru. Aţi cercetat ulterior de unde a venit şi unde a dispărut?

   — Fireşte! Am găsit drumul pe care şi l-a croit prin junglă. După crengile rupte şi am găsit şi urmele prin tufişuri la malul fluviului. Dar asta nu este totul. Încotro a dispărut călăreţul n-am putut deloc stabili.

   — Vrem să mai vedem încăodată în această după-amiază locul unde a dispărut călăreţul. Poate că ne puteţi descrie mai exact locul. Cred cu siguranţă că apare şi dispare în acelaşi loc şi-n acelaşi moment al zilei. Are fluviul malurile abrupte? Cât de adânc este fluviu sau măcar oglinda apei? Ar fi posibil ca un călăreţ să coboare în fluviu şi noi, din postul nostru de observaţie, să nu-l mai putem vedea!

   — Atunci am rezolvat oarecum problema dispariţiei călăreţului, strigă colonelul după o scurtă pauză. La asta cei drept nu m-am gândit, dar aşa este, firul apei se află cam la un metru şi jumătate sub marginea malurilor. Adâncimea fluviului n-am măsurat-o, dar e posibil ca un călăreţ cu cal cu tot care înoată prin apă, să nu se poată vedea de la o oarecare depărtare.

   — Explicaţia totuşi este la mintea omului, fu de părere Marian. Poate că omul nostru a înotat paralel cu curentul spre mare, în sensul de curgere a fluviului şi asta până ce-a putut ieşi neobservat din nou la suprafaţă. Se pune întrebarea încotro se-ndreaptă. Acum, cât de mult aţi urmărit urmele lăsate în junglă?

   — Urma duce până la strada care la rându-i dă spre oraş. De acolo, urma se pierde evident în celelalte.

UN INCIDENT PERICULOS

   — DACĂ VINE DIN ORAŞ, atunci cercetările devin destul de anevoioase.

   Aţi întrebat pe cineva în această privinţă, continuă Marian să-l descoase pe colonelul Bustle.

   — Pe Tory bineînţeles! fu răspunsul acestuia. Dar n-a putut să-mi dea răspunsuri lămuritoare. Nimeni nu l-a zărit vreodată, părăsind oraşul şi nimeni nu l-a văzut intrând în el. Vă puteţi închipui că Tory dispune de un mare număr de adepţi şi de o mare influenţă, dar nimeni n-a putut da vreo informaţie utilă. Când am auzit de sosirea dumneavoastră aici în Navagunar, m-am folosit numaidecât de ocazie. V-am făcut cunoştinţă, presupunând că veţi fi interesaţi de problemă.

   — E clar că nimeni nu intră în junglă şi nimeni nu iese din ea, zilnic, în clipele cele mai toride ale zilei, dacă n-ar urmări un scop anume, dar mă nedumereşte faptul că acest călăreţ nu-şi uită niciodată lancea.

   — Asta poate voi încerca s-o lămuresc eu, interveni colonelul. Asupra acestui punct cred că m-am lămurit mai întâi pe mine însumi. Am aflat de la un bătrân Si kh (comunitate religioasă în Randjab) că lăncierul întruchipează o veche legendă. Acum câteva secole când afganii au cotropit ţinutul, au ajuns în câmpie şi-au vrut să atace oraşul. Un singur lăncier a reuşit să le ţină piept şi să-i facă să se retragă. Legenda pare să-i fi atribuit acestui călăreţ puteri supranaturale. Pare să fi fost Şiva însuşi personificat în acest luptător.

   — Aşadar călăreţul se foloseşte de legenda asta ca nici un indian să nu-i poată da de urmă, argumentă mai departe Marian. Un truc foarte folosit şi care ca de obicei reuşeşte. E posibil să stăm de vorbă cu bătrânul Sikh?

   — De ce nu! Se numeşte Noga şi a pătimit multe la viaţa lui. În ciuda vârstei sale înaintate este atât de proaspăt la minte şi la cap, încât stârneşte invidia multora, cu mult mai tineri. Cunoştinţa lui Noga, s-ar putea să vă fie fructuoasă,

domnilor!

   — N-a auzit Noga, la rându-i ceva de lăncierul nostru?

   — Nu domnule Farrow. L-am întrebat dar părea complet în afara problemei. Am întreprins cercetări amănunţite în oraş, dar cu foarte mare precauţie şi n-am avut deloc impresia că mi s-ar fi ascuns ceva. Existenţa lăncierului e necunoscută în oraş şi-acest adept al lui Tory, putea să-l fi văzut întâmplător. Cine merge în orele cele mai toride ale amiezii în această vale, expusă din toate părţile lumini solare?

   — Un punct foarte important! Trebuie întrebat şi acest adept al lui Tory ce-a căutat la această oră imposibilă din zi acolo.

   — Credeţi c-o astfel de informaţie ne apropie de miezul problemei, d-le Farrow?

   — Nu trebuie lăsat la o parte, replică Marian.

   — La urma urmei n-avem nici un drept să ne interesăm de secta lăncierului. Ce dăunează. Dacă face ce face, intervenii eu.

   — Corect domnule Bertram! strigă aproape colonelul. Chiar eu mi-aş fi reproşat şi la rândul meu aş fi indignat să se amestece în treburi care mă privesc numai pe mine. Dacă mi-ar face plăcere, aş face şi eu pe lăncierul care apare şi dispare în acelaşi moment al zilei. Altfel ar sta situaţia dacă acest lăncier ar fi în legătură cu reprezentanţii unui partid care este ostil guvernului. Asta am bănuit la început dar n-o pot, fireşte, dovedi. Dacă mi-ar pune lăncierul cu pricina această întrebare, un astfel de răspuns i-aş da.

   — Apariţia călăreţului n-a deranjat pân-acum nimănui şi nimeni nu s-a plâns de nimic. Călăreţul ar avea toate drepturile din lume de-a se plânge de atitudinea noastră, dacă l-am deranjat fără motiv. Oricum am privi lucrurile e de presupus că-n spatele tuturor acestor apariţii stă ceva misterios şi poate în contradicţie cu legea. Împotriva lăncierului misterios putem întreprinde măsuri numai dacă se poate demonstra c-a încălcat legea sau dacă e în legătură cu lucruri care sunt sau pot deveni ilegale. Aşa că nu trebuie să ne etalăm intenţiile înainte de-a şti mai multe. În primul rând pentru a nu-l face neîncrezător şi-n al doilea rând pentru a nu-l determina să întreprindă la rândul lui măsuri contra noastră. Personal vă sunt foarte recunoscător domnule colonel ce ne-aţi inclus în ecuaţie. Întotdeauna am tânjit să dau de firul unor lucruri misterioase cum este acesta.

   Marian îşi şterse gura cu şervetul.

   — Masa a fost deosebit de gustoasă!

   Colonelul ne oferi ţigarete. Ne servirăm cu câteva, în timp ce colonelul îşi întinse picioarele cât era de lung, făcându-se cât mai comod. Marian reluă firul discuţiei:

   — Vom cerceta împreună cu Pongo şi cu Maha încă o dată, valea şi fluviul. Poate că Maha va reuşi să i-a urma lăncierului din junglă până-n oraş.

   — N-ar fi rău deloc domnule să-l puneţi la lucru pe ghepardul dumneavoastră. N-am îndrăznit să m-adresez poliţiei pentru a folosi câini poliţişti. În felul ăsta chestiunea ar fi luat o turnură oficială. Aş dori să vă-nsoţesc în vale. Poate că vă voi putea fi de folos.

   — Bineînţeles că va trebui să veniţi domnule colonel. Sunteţi doar cel care a descoperit întreaga afacere. În afară de asta, cunoaşteţi poliţia locală. N-ar fi exclus s-avem nevoie de ajutorul acesteia, după cum s-ar putea s-ajungem în conflict cu aceasta. Ar fi cazul să plecăm de-acum, sper că-ntre timp lăncierul se va fi convins că n-avem intenţii rele în ce-l priveşte. Poate că acum a luat-o în direcţia golfului. Dacă curentul e puternic, nu se poate menţine pe loc prea mult timp.

   — Hm. Asta cam aşa-i, murmură colonelul. Atunci n-are de unde să ştie dacă l-am urmărit sau nu. M-a văzut doar la prima întâlnire, pentru că mai apoi am avut grijă să mă ascund cum se poate mai bine.

   — Excelent! strigă Marian. Putem conta pe faptul că nu va fi neîncrezător în ce ne priveşte. Azi la amiază la rându- ne am stat ascunşi cum am putut mai bine în tufişuri. Dacă totuşi ne-a văzut ar putea să ne considere cercetători, biologi sau botanişti. Aşadar înainte! Eu o să-i iau pe Pongo şi pe Maha.

   În automobilul închis al colonelului am străbătut oraşul luând-o spre mica porţiune de junglă care conducea la marginea văii prin care curgea fluviul. Din cauza prezenţei lui Maha n-am vrut dă străbatem oraşul astfel încât să stârnim vâlvă. Pe şoferul indian Bustle îl trimise înapoi imediat, pentru a nu-şi da seama unde ne-ndreptăm. Era mai precaut să procedăm deocamdată aşa, nu aveam decât de câştigat. După ce automobilul s-a depărtat, o apucarăm pe cărarea care străbătea jungla.

   Parcă căldura mai slăbise în intensitate, deşi după standardele europene, rămânea încă insuportabilă.

   Când am ajuns în valea fluviului, ne-am oprit şi-am privit dincolo de fluviu, al cărui ochi de apă nu-l puteam vedea de aici.

   În tufişurile în care dispăruse călăreţul nu se mişca nimic. În cele din urmă Marian propuse:

   — S-o luăm la început spre fluviu. Mi se pare extrem de important să-mi dau seama unde ar fi putut să dispară călăreţul. Marian păşi înainte. Străbătu porţiunea presărată cu nisip fin şi fierbinte, cu paşi lungi. Nu uită însă să se uite în toate părţile grijuliu. Am luat-o de-a curmezişul spre sud- est şi-n curând am dat de urmele pe care calul le-a lăsat în nisipul fin.

   După adâncimea urmelor de copite şi depărtarea dintre ele ne-am putut face o impresie cu ce viteză galopa calul. Numai un excelent animal de rasă putea străbate în galop cu o asemenea viteză terenul pe-o asemenea căldură. După toate aparenţele a sărit în apă, altfel nu se putea explica dispariţia bruscă a calului şi călăreţului. Calul trebuia să fi fost obişnuit cu schimbarea bruscă de temperatură, altfel ar fi suferit la impactul cu apa un atac de cord. Poate că-şi avea sălaşul undeva între junglă şi oraş, astfel încât nu avea decât o mică parte din drum de străbătut în plin soare. Marian părea să fi nutrit cam aceleaşi gânduri, pentru că acum, în timp ce ne reluam marşul se adresă colonelului Bustle:

   — Dacă îi vom lua urma calului cu ajutorul lui Maha, reparcurgând drumul în sens invers, poate c-o să dăm de grajdul unde este adăpostit calul. Nu poate fi departe, altfel saltul acesta în apa fluviului ar fi fost o nesăbuinţă prea mare din partea călăreţului, al cărui animal ar fi putut suferi

din cauza schimbări bruşte de temperatură.

   — N-ar fi rău să dăm de grajdul calului. Am avea cel puţin un punct de plecare.

   — Acum să păşim în linişte întrucât ne apropiem de tufişurile în care călăreţul respective a dispărut.

   Marian era deosebit de prevăzător. Aşa cum obişnuiam deja în astfel de expediţii, mergeam în şir indian, eu încheind convoiul.

   La început îmi venea să mă împotrivesc ordinii alese, întrucât aveam impresia că, acela care încheia şirul ar avea mai puţine de văzut, sau o însemnătate mai mică. Marian mă lămurise mai bine.

   Tocmai acela care încheia şirul juca un rol mai important. Toţi marii strategi îi încredinţează celui mai bun om ai lor să încheie convoiul, sau să fie în ariergardă. Ca să nu mai vorbim că uneori se schimbă rolurile şi ajungi în frunte dintr- o dată, în toiul unor evenimente neprevăzute. În consecinţă mergea Marian în frunte, venea colonelul, Pongo şi eu.

   Am rămas puţin în urmă pentru a avea o mai bună perspectivă.

   Asta era să mă coste scump. Marian o luă spre tufişul cel mai des, exact în locul unde apăruse călăreţul. Se formase deja o cărăruie îngustă, un semn în plus că omul nostru îşi alegea acelaşi loc pentru a dispărea din vedere.

   Am înaintat destul de repede, întrucât nu era necesar ca să ne croim un drum prin hăţişul cel mai de nepătruns. În felul acesta puteam evita să facem zgomote care ne-ar fi dat de gol. Marian înainta într-o poziţie uşor aplecată cum obişnuia când presupunea că ne paşte un pericol iminent. Ţinuta lui trăda încordarea de care era cuprins. Tufişurile se- ntindeau pe-o lăţime de cel puţin doisprezece metri. Deja Marian era la o depărtare de doi-trei metri de malul fluviului. Atunci se petrecu ceva neaşteptat. Auzi un vâjâit care crescu subit şi de-o tonalitate asemănătoare. Sunetul venea din dreptul tufişului din dreapta. M-am oprit locului. Un nor se ridică deodată, plutind deasupra crengilor, iar Marian care văzuse în ce pericol ne aflăm, strigă din toate puterile:

   — Repede în apă! Repede în apă!

   Aproape că parcurse distanţa în salturi pân-acolo şi dispăru îndărătul malului abrupt. Colonelul ţipă speriat şi se repezi de asemenea după el.

   O secundă am şovăit, numai o secundă, din pricina comportamentului ciudat al camarazilor mei, mai mult decât din cauza vâjâitului misterios. Automat m-am repezit şi eu în direcţia în care o luară camarazii, mai mult din instinct şi mai aveam deja un metru de parcurs când am recunoscut, în fine, pericolul în care pluteam.

   Norul al cărui zumzet şi vâjâit îl auzisem cum crescuse treptat în imediata mea apropiere nu era decât un roi de viespi care voiau să se lase asupra-mi. Poate c-au fost stârnite din partea lor tocmai de mersul impetuosului călăreţ pe care-l pândisem noi. Trebuia să ajung la malul salvator, înainte ca o singură viespile să mă înţepe.

   — Repede Robert mai repede, pentru Dumnezeu! mă zori Marian care se afla deja în apă.

   Vocea lui suna puţin cam îndepărtată. În ciuda situaţiei primejdioase în care mă găseam, îmi trecu prin cap, curentul care mâna apele fluviului trebuia să fie foarte puternic dacă într-un interval atât de scurt, Marian se depărtase atâta.

   C-o ultimă săritură am ajuns pe marginea malului. Sub mine luceau apele fluviului. Încă în cădere răsuflai deja uşurat, aşa de repede nu mă putea ajunge viespile mai ales dacă erau în roi. În acelaşi moment mi-am dat seama că m- am înşelat. Deja am simţit o împunsătură în antebraţul stâng. Câteva viespi care se desprinseră din roi, mă urmaseră mai repede de cât am crezut. Câteva au reuşit să străpungă cu acul ţesătura fină a cămăşi mele tropicale.

   În ciuda durerii, mi-am păstrat atât prezenţa de spirit, să rămân adâncit în apele fluviului, până când am putut să-mi ţin respiraţia.

   Între timp curentul m-a târât destul de departe, astfel încât acum eram departe de roiul de viespi care făceau o larmă insuportabilă. Durerea mă mai lăsase, prin impactul cu apa rece, dar braţul stâng îmi devenea tot mai greu şi-o paralizie treptată parcă puse stăpânire pe el. Trebuia să mă bizui numai pe forţa braţului drept pentru a înota. Încă mă temeam să nu ne urmărească mai departe viespile. În acest caz se vor năpusti întâi asupra mea întrucât le stăteam cel mai aproape.

   — Înotaţi mai departe, le strigai camarazilor mei, care încă înotau de zor. N-am decât câteva înţepături. Voi rezista şi eu!

   Marian, colonelul şi Pongo începuseră să se împotrivească curentului pentru a mă aştepta s-ajung la ei.

   Când i-am ajuns, fără nici o sforţare din partea mea, întrucât curentul mă purtase de la sine, ne-am lăsat cu toţi purtaţi de acesta în direcţia golfului Cambay.

   Colonelul înota în frunte. Pentru a ne păstra în aceeaşi linie cu acesta a trebuit să accelerăm puţin înotul. Braţul meu funcţiona deja mai bine. Efectul apei reci se făcu simţit.

O DESCOPERIRE REMARCABILĂ

   — AŞA DAR, viespile au apucat totuşi să te înţepe, domnule Bertram, strigă colonelul care înota minunat pentru vârsta lui. Aş vrea să am de-a face mai degrabă cu-n tigru rănit decât cu un roi de viespi. Dacă fluviul n-ar fi fost atât de aproape, ne-ar fi mutilat rău de tot bestiile astea. Se-ntoarse apoi spre Marian. Acum se pune problema cum scăpăm de curentul ăsta. Cum o să facem domnule Farrow?

   — Aşa cum a făcut-o şi lăncierul nostru, fu răspunsul.

   Oricum ar fi fost şi totuşi m-aş fi aruncat în apele

fluviului. Curentul va slăbi cu siguranţă ceva mai jos, deoarece până la mare nu poate să-noate cu calul său. Dacă curentul slăbeşte, trebuie să ne apropiem înotând spre mal şi să vedem dacă nu putem da de urmele acestuia, pentru că vom găsi cu siguranţă urme acolo unde calul a ieşit din apă. Atâta timp cât malurile fluviului sunt atât de abrupte şi înalte, nu cred c-a putut părăsi fluviul.

   Vorbele lui Marian îşi aveau sensul lor dar ciudat era că în loc să slăbească, curentul se înteţi pe măsură ce albia fluviului se îngusta. Aici cu siguranţă că lăncierul nu putuse părăsi fluviul. Ar fi fost oare posibil să fi înotat împreună cu calul până în apropierea golfului?

   Malurile înalte se apropiau tot mai mult. Pe alocuri trebuia chiar să înotăm unul după altul şi să avem mereu în grijă ca meandrele pe care le făcea fluviul să nu ne proiecteze exact în malul stâncos.

   După o ultimă cotitură înspre sud, valurile au început să staţioneze. Asta a fost salvarea noastră, altfel ne-am fi lovit cu toată puterea de malurile fluviului.

   Aşa ne-a apucat vârtejul care se crease prin schimbarea bruscă a direcţiei de scurgere a fluviului şi ne purta doar de puţin pe lângă malul primejdios.

   După ce-am depăşit cotitura, am ajuns într-o porţiune atât de largă a fluviului încât făcea impresia unui lac.

   Doar în stânga noastră malul se înălţa abrupt, pe când în dreapta era aproape plat şi de acesta se spărgeau valurile

înspumate. Dacă lăncierul a părăsit fluviul nu putea s-o facă decât pe aici.

   O apucarăm cum era şi firesc spre dreapta. Nu era însă atât de uşor să ieşi din îmbrăţişarea curentului. Pongo trebui să-mi dea o mână de ajutor, întrucât paralizia braţului stâng, muşcat de viespi îmi reveni într-o oarecare măsură. Chiar în Europa înţepăturile de viespi pot fi periculoase. Viespile din ţinuturile tropicale sunt cu mult mai mari decât suratele lor europene şi în mod corespunzător, mai primejdioase.

   După ce-am ieşit din împotrivirea curentului, am dat de pământ sub picioare. Am putut păşi prin apă şi într-un timp foarte scurt am păşit pe malul uscat.

   Pongo îmi cercetă mai întâi braţul. Cu ochi săi ageri, găsi repede acul viespei înfipte în antebraţul stâng şi cu ajutorul cuţitaşului meu de buzunar îl scoase afară.

   Mă simţi pe dată uşurat.

   — Iată aici au apărut din nou urmele, strigă colonelul cu înfrigurare. Aici lăncierul a părăsit fluviul, ce ziceţi, urmărim ce-a făcut mai departe, domnilor?

   Marian urmări atent urmele potcoavelor şi zise:

   — Călăreţul a luat-o spre sud. La aşa ceva nu m-aş fi aşteptat. Credeam c-a ieşit la celălalt mal şi de-acolo s-a îndreptat spre oraş. Cunoaşteţi bine fluviul până la vărsare, domnule colonel? Îl traversează vreun pod pe undeva? Sau măcar vreun vad, care să nu aibă malurile abrupte?

   — Nu ştiu din păcate nimic de-aşa ceva. Pân-acum n-am avut deloc ocazia de-a călări de-a lungul fluviului până la vărsare.

   — Atunci nu ne rămâne altceva de făcut decât să mergem pe urmele lăsate. Nu ne va strica dacă vom alerga vreo bucată de drum. O să ne uscăm mai repede. Ce-ţi face braţul Robert, mă întreabă Marian.

   — Merge! Sunt bucuros că n-a fost decât o singură înţepătură. Prin comparaţie cu-n tigru rănit, un roi de viespi e mai periculos, aici domnul colonel are perfectă dreptate.

   — Tot au fost bune viespile la ceva, glumi Marian. Ne-au scutit să deliberăm multă vreme dacă să ne azvârlim în apele fluviului sau nu. Dacă n-am fi făcut-o, n-am fi dat

probabil de urmele astea.

   — Totuşi nu-nţeleg de ce prezumtivul lăncier a preferat drumul ăsta, reluă cu obiectivitate colonelul Bustle. Pe calul său excelent ar fi ajuns mai repede aici dacă nu s-ar fi aruncat în apă.

   — Oricum trebuia s-ajungă pe malul celălalt, după cum am şi constatat deja. Trebuia deci, orişicum să se arunce în apele fluviului. De ce a procedat aşa? Probabil că trebuia să dispară din ochii concetăţenilor săi, la o anumită depărtare de oraş, la o anumită porţiune a fluviului şi totul pentru a se potrivi cu legenda bătrânului Sikh despre lăncierul din vechime, care a ţinut piept năvalei afganilor, explică Marian.

   — Eu sunt de altă părere Mariane. Procedând aşa a vrut mai întâi să atragă atenţia asupra sa. Dacă ar fi ales drumul normal şi poate fără lance, cine l-ar mai fi asociat cu călăreţul legendar?

   — Admit că trebuia să aibă motive bine întemeiate pentru toată mascarada asta. Dar să mergem, cred că mai avem drum lung, ne zori acum Marian.

   — Ar fi trebuit să ştim de mai înainte dacă intenţionează să sară-n apă. L-am fi putut, probabil urmări cu mai mulţi sorţi de izbândă chiar la amiază. Chiar dacă o luăm repede la picior, n-ajungem la ţintă înainte de lăsarea serii. În felul ăsta pierdem timp preţios.

   — Ţi-ar fi plăcut mai de grabă să nimereşti în cuibul de viespi, dacă cumva l-ar fi stârnit chiar lăncierul înainte? zâmbi Marian.

   — Dar ce este asta? strigă uimit colonelul, după ce parcurserăm o mică porţiune de drum. Se pare c-am dat din nou de fluviu.

   Apăruse brusc în raza noastră vizuală a linie întunecată de pământ şi vegetaţie, tufişuri, care păreau atât de dese încât puteai presupune că-nconjurau întregul mal al fluviului.

   Nisipul moale care te-mpiedeca la mers se transformă într-o porţiune de teren de stepă cu iarbă, pe care puteam înainta repede. Din ce în ce tufişurile deveniră mai vizibile, curând se putu desluşi şi firul apei.

   Când am atins malul am dat de-un ieşind aidoma cu cel pe care-l părăsisem cu câtva timp în urmă. Peste tot se vedeau urmele lăncierului, care dădeau în apă.

   Marian îşi duse mâna straşină la ochi şi se strădui să privească peste malul celălalt, în timp ce Pongo strigă:

   — Masser, urmele continuă pe celălalt mal!

   — Atunci trebuie s-ajungem acolo, ne urgentă Marian şi-o luă primul prin vad. Nu era adânc şi ne ajungea chiar în mijlocul fluviului până la şolduri. Curentul slăbise foarte mult, Marian continuă:

   — Fluviul s-a aplatizat atât de mult, înainte de intrândul ăsta, încât socot că omul nostru pe aici a trebuit să iasă din apă. Pe malul celălalt o fi având el un drum pe care s-a grăbit în oraş.

   — Păi atunci, saltul ăsta-n apele fluviului cu cal şi călăreţ să-l fi făcut de amorul artei sau hai să-i zicem de plăcere? spuse colonelul.

   — Ia uitaţi-vă aici, e priponită o barcă. Aici s-a întâlnit probabil lăncierul cu oamenii săi. Vedeţi sunt mai multe urme de oameni pe plajă, înseamnă că s-au întâlnit aici de mai multe ori. Cum putem ajunge de aici în posesia unei bărci dacă am vrea s-ajungem pe fluviu-n jos, până la mare? Dac-aş parcurge acest drum pun pariu c-aş da de oamenii cu care s-a întâlnit lăncierul nostru. Şi e foarte probabil ca ei să locuiască foarte aproape de coastă.

   — Cu o barcă n-ar fi o problemă să ajungi în golful Cambay. Poate că e vorba de contrabandişti, se hazardă Bustle.

   — Cu ce-ar face aceştia contrabandă aici? întreabă gânditor Marian. Nu cred! Cred mai degrabă că alte secrete se ascund aici. De ce călăreţul poartă întotdeauna lancea cu el? Poate că-n asta constă şi secretul acestuia. Explicaţia lui Marian părea logică şi el însuşi se-ntrerupse în toiul acesteia, după ce descoperi un număr de găuri în pământ.

   — Ce să fie asta?

   Malurile erau deja, cucerite de iarbă, astfel încât semnele se vedeau distinct.

   — Aici lăncierul s-a sprijinit în lancea sa, în timp ce discuta cu oamenii săi, lămuri Marian şi chestiunea asta.

   — S-ar putea să fie şi astfel, încercai şi eu o explicaţie. Poate c-a avut loc un schimb de arme (lănci). Poate că lăncierul nostru s-a întâlnit cu pasagerii bărcilor nu din motive personale. El şi-a înfipt lancea în pământ şi i-a dat-o acelora care-au adus-o.

   — Nu-i rea ideea asta, admise prietenul meu. Dacă cineva trece întâmplător pe aici, ceea ce e mai greu de presupus lancea nu-i bate la ochi.

   Barca apare după schimbarea lăncilor şi aduce noutăţile. Răspunsul vine-n ziua următoare în orele amiezi şi este primit atunci de către lăncier.

   — Un astfel de schimb de ambasadori şi informaţii presupune cum e şi firesc ca o posibilitate, intervenţia autorităţilor, fu de părere colonelul. Poate că bătrânul Tory m-a făcut atent asupra acestei privelişti dintr-un motiv bine întemeiat. Poate că bănuieşte sau chiar are dovezi că e vorba de-o organizaţie care luptă împotriva regimului instalat de englezi. Poate ar fi mai bine dacă aş şi da dispoziţii să se instaleze aici poliţişti ca să controleze totul temeinic.

   — În primul rând nu cred că oamenii respectivi se vor lăsa arestaţi, atât de uşor. Din perspectiva faptului că lucrează cu atâtea procedee, atunci când schimbă informaţiile - dacă despre asta este vorba, dar deocamdată numai bănuim, putem deduce cât de precauţi sunt. Oameni care lucrează astfel sunt foarte greu de prins şi mai greu de dovedit încă. Să presupunem că are loc cu adevărat un schimb de informaţii, e deasemenea de presupus că aceşti oameni de-ndată ce se vor simţi în nesiguranţă îşi vor schimba locurile de întâlnire. Nu ştim dacă noi, nu suntem supravegheaţi chiar în acest moment. Dacă e vorba de mărfuri de contrabandă - deşi nu-mi pot face o idee despre ce-ar putea fi vorba - adversarii noştri nu vor fi mai puţin prevăzători. Propun să excludem deocamdată poliţia din vederile noastre şi să căutăm singuri să dăm de firul afaceri.

   — Vreţi să rămâneţi aici, întreabă uimit colonelul.

   — Propun mâine la amiază să revenim iarăşi să ne ascundem şi să-l observăm pe lăncier şi oamenii săi, veniţi cu barca, din ascunzătoare. Ar fi foarte bine dacă am face rost şi noi de o barcă pentru a-i putea urmări pe fluviu-n jos.

   — Nu prea cred c-am putea face rost de-o barcă în oraş, zise neîncrezător colonelul. Fluviul are apele atât de iuţi că o barcă numai cu greu ar putea naviga pe porţiunea asta. Am putea merge cu maşina mea până la coastă, unde am putea închiria de-acolo o barcă şi să venim cu ea încoace.

   — Asta am putea-o face şi azi, cu maşina ajungem repede pe coastă. Aproape de vărsarea fluviului în mare, este o mică aşezare şi la trei kilometri un sat de pescari. Am putea închiria de acolo o barcă şi-apoi s-o luăm paralel au plaja până la îmbucătura fluviului cu marea, propuse Bustle.

   — Cred ca aşa pierdem mult timp, spuse Marian. Cred cam putea vâsli singuri vreo douăzeci de kilometri, de-a lungul fluviului ca să ajungem aici.

   — Am o idee, zise Bustle. Putem închiria o barcă pe coastă şi-apoi cu ajutorul unui camion s-o aducem încoace. Strada nu e chiar atât de departe. Dacă găsim un şampan uşor cu ajutorul lui Pongo îl putem uşor transporta de la stradă până aici. Prin asta facem economie de câteva ore şi putem să ne-ncepem cercetările de aici.

   — Foarte bine, zise Marian. Să sperăm că ştiţi vreun proprietar de camion, care va fi dea cord şi să-şi ţină gura.

   — O să luăm o maşină a poliţiei. Haideţi domnilor, mor de curiozitate. Cine-or putea sta îndărătul acestei poveşti misterioase! mai spuse colonelul.

   Cu paşi mari colonelul o porni înainte. Era o încântare să vezi zelul acestui bătrân trubadur. Propunerea lui era bună şi promitea succesul. Cu cât barca va fi mai repede aici în posesia noastră, cu atât va fi mai bine şi ne vom putea continua cercetările mai repede.

   Din păcate, am pierdut destul de mult timp înainte de-a ajunge în oraş. Fluviul cu apele lui repezi ne-a mânat considerabil de mult în josul albiei sale.

   Colonelul obţinu într-adevăr un camion de-o tonă şi jumătate ce putea merge cu 70 de km pe oră. Întrucât strada era în condiţii de întreţinere bune, am putut ajunge în satul de pescari, cunoscut de Bustle, destul de repede. Negocie el însuşi închirierea unui şampan cu cel mai vârstnic pescar din comunitate şi astfel datorită tenacităţii sale, o jumătate de oră mai târziu aveam un şampan uşor încărcat în camion.

   Am pornit îndărăt şi ne-am oprit la câţiva kilometri depărtare de oraş. Am luat barca uşoară şi-am pornit-o spre pădure, Pongo păşind înainte cu cuţitul de spintecat rechini pentru a ne tăia lianele şi alte plante agăţătoare care ne-ar fi încurcat drumul.

   Totuşi drumul nostru prin junglă ne-a luat tot atâta timp cât am făcut până la satul de pescari cu camionul şi îndărăt. În cele din urmă am reuşit mai ales că Pongo punând umărul ne-a uşurat mult munca.

   După ce-am ajuns la fluviu mai rămăseseră încă două ore de lumină până la căderea serii. Trebuia să ne grăbim dacă voiam să mai facem cercetări în ziua aceea.

   Sampanul fu pus la apă în ciuda malului abrupt şi noi am sărit deasemenea în barcă.

   Pongo mână ambarcaţiunea uşoară, cu mişcări regulate şi puternice de vâsle, înainte. Adevărul este că singur curentul apei şi-ar fi fost suficient să ne-mpingă înainte. Pe alocuri acesta era chiar atât de puternic încât Pongo se străduia mai mult să frâneze cu vâsla. Priveam necontenit cele două maluri ale fluviului dar nimic nu ne bătu la ochi. Marian căzut pe gânduri, nu mai lua demult parte la discuţiile pe tot felul de teme care se purtau acum în barcă.

   Deodată folosindu-se de-o pauză ce-o luarăm în discuţiile noastre, spuse:

   — Nu-mi pot imagina cum ar putea oameni care vin cu bărcile, luptând împotriva curentului, să reuşească s-o facă şi s-ajungă la întâlnirea cu lăncierul, dacă n-ar folosi o barcă cu motor. Numai cu vâslele ar fi prea greu s-o facă.

   — Dacă nu vin dinspre coastă, lăncierul nici n-ar trebui să-i întâlnească tocmai aici, fu de părere colonelul.

   — Poate că merg pe mal şi intră-n barcă numai foarte aproape de locul de-ntâlnire, spusei eu.

   — Nu-i exclus, mă sprijini Marian. Oricum ar fi, prea fac mare caz de-ntâlnirile astea, numai pentru a-şi împărtăşi nişte informaţii. Poate că e vorba de informaţii extrem de importante.

   Prietenul meu făcu o pauză şi-apoi se adresă lui Pongo:

   — Să coborâm aici Pongo. Poate dăm de urme care vor confirma spusele lui Robert.

   Pongo reuşi să ducă barca pe mal, după ce Marian sări primul din sampan, când voi să-l urmez şi eu la rându-mi îmi strigă:

   — Ai avut dreptate Robert! Se văd urme, parc-ar duce o cărăruie paralel cu fluviul, dar fireşte că nu ştim încă exact de cine e folosită. Putem presupune însă! Uite aici urme de parcă o funie s-ar fi târât pe nisip, care arată de parc-ar fi măturat. Poate că-i funia cu care a fost tras sampanul.

   — Ne găsim deci în locul de-ntâlnire al celor căutaţi, stabili Bustle.

   Eu îi confirmai opinia dând din cap, în timp ce Marian arată şi alte urme vizibile de-acum.

   — Da, se confirmă că şi-au târât barca, poate o folosesc doar să facă cale întoarsă, uzând de curentul fluviului. Acum cred că putem şi noi să ne urcăm în sampanul nostru şi să urmărim ruta.

   Ne urcarăm în sampanul nostru şi-o pornirăm mai departe. Curentul deveni tot mai slab şi Pongo trebui să folosească vâsla tot mai mult. Noi ceilalţi eram cu ochii-n patru, întrucât aici malurile erau atât de plate încât în orice moment ne puteam trezi cu barcagiul şi ambarcaţiunea sa ascunşi pe undeva. La rândul nostru nu trebuia să ne lăsăm văzuţi sau să lăsăm urme.

   Am mers însă mult şi n-am dat de nimic. Marian se uita tot mai des la ceasul lui brăţară. Mai aveam foarte puţin de beneficiat de lumina zilei, după cum ştim aici la tropice, întunericul se lasă brusc şi mai aveam un drum lung de parcurs până-n oraş.

   Pongo lucra cu precizia, puterea şi regularitatea unei maşini.

   Neabătut mâna barca mai departe, dar fiindcă între timp, albia râului se lăţise foarte mult, trebuia să facă adevărate curse în zig-zag pentru a verifica ambele maluri. Cu toate acestea pân-acum n-am reuşit să observăm nimic.

   — Domnule Farrow, îl mai auzi spunând pe colonelul Bustle, nu cred că azi o să mai avem noroc. Poate ar fi cazul

să debarcăm acum.

   Câteva minute mai târziu, întunericul coborî peste tot ţinutul. Ziua se terminase.

O COLONIE CIUDATĂ

   — GATA! strigă Marian fără chef. N-are nici un rost să mai continuăm. Pe întuneric nu vom mai putea distinge urmele.

   Să tragem barca pe uscat s-o ascundem cât mai bine şi apoi să mergem acasă. Mâine vom veni cu maşina şi vom continua să cercetăm în josul fluviului. Acum nu ne rămâne decât să ne gândim la cina care ne aşteaptă.

   — Chiar că nu ne mai rămâne altceva de făcut, îl asigură Bustle. Păcat, eram în forma cea mai bună de înaintare, acum trebuie să ne-ntrerupem munca care decurgea atât de bine.

   — Masser, foc înaintea noastră, ne preveni liniştit Pongo.

   Cuvintele uriaşului negru ne electrizară. Un foc în

regiunea asta pustie era oricum remarcabil. Ne ridicarăm de pe locurile noastre şi ne dădurăm osteneala să spionăm în direcţia arătată de Pongo.

   Câteva puncte luminoase licăreau la o oarecare depărtare. Ar fi putut fi făclii sau focuri de lagăr.

   — Ştiţi că s-ar afla vreun sat în regiunea asta, îl întreabă Marian pe colonel.

   Bustle clătină din cap.

   — Nu, dar fireşte nu mi-am bătut capul prea mult cu asta. Să mergem pân-acolo?!

   — Bine-nţeles, căzu imediat de acord Marian. Trebuie să stabilim neapărat ce rost au focurile alea, poate c-o să dăm de cei căutaţi în ultimul moment. Înainte Pongo! Condu barca foarte încet până-n apropierea locului de unde se văd focurile. Poate c-ar fi bine să fim pregătiţi sufleteşte să dăm şi-o luptă, deşi nu prea cred că vom reuşi să jucăm rolul unor călători inofensivi.

   Pongo se puse din nou vârtos pe vâslit. Sampanul uşor părea că zbura pe valuri, dar atât de uşor încât stropi de apă care cădeau din valuri, provocaţi de lupta cu valurile, îi mai simţeam din când în când, altfel nu se-auzea nimic.

   Emoţia care ne cuprinse era de înţeles. Ce vom descoperi

acolo? Punctele deveniseră tot mai mari şi în curând, în lumina tremurătoare a flăcărilor, puturăm vedea că era vorba de un foc de lagăr. Întrucât erau mai multe puncte luminoase probabil că erau adunaţi un număr mare de oameni acolo.

   Din obişnuinţă, mi-am slăbit strânsoarea pistoalelor la cingătoare. Să fi gata înseamnă totul, era deviza lui Goethe, deşi el nu s-a gândit nici o clipă la aventurile pe care de câteva luni le trăim în India.

   Eram numai patru oameni şi dacă se ajungea la o luptă, atunci era important ca armele noastre să facă diferenţa. Când mai aveam doar o sută de metri până la focuri, colonelul ne şopti:

   — Pare să fie un sat întreg, acolo, deşi pân-acum n-am auzit de ei. Chiar dacă nu mi-am bătut capul cu asta ar fi trebuit să ştiu, dacă nu cumva....

   Bustle tăcu brusc, în mijlocul frazei, întrucât aproape de noi, pe malul stâng al fluviului, auzeam deodată strigăte şi chemări înăbuşite. Zgomotele se asemuiau cu cele scoase de-o pasăre de noapte, dar aveau o tonalitate încât colonelul ne spuse după câteva secunde:

   — Nu-i vorba de nici o pasăre, domnilor! Marian îi răspunse la fel de încet, pe când sampanul nostru mergea mai departe.

   — E vorba de-o santinelă, care a înştiinţat probabil satul că pe-aici a trecut un canu. Vedeţi, focurile au fost înăbuşite cu bucăţi de iarbă, probabil.

   — Asta nu-mi miroase a bine, şopti Bustle.

   — Şi cei de făcut? întrebai eu.

   Numai Pongo rămase pe mai departe tăcut şi-şi mâna ambarcaţiunea.

   — Debarcăm aici şi mergem spre sat, în mod paşnic, se hotărî subit Marian. Locuitori, ne vor aştepta cu siguranţă la mal sau undeva în apropiere.

   Uriaşul negru cârmi mica ambarcaţiune cu câteva lovituri de vâslă şi-apoi o îndreptă spre malul stâng. Când barca atinse suprafaţa aproape plată a malului, Marian sări primul din barcă, îl urmă colonelul şi apoi eu. De data asta am renunţat să mai urmăm regula ca eu să închei grupa,

întrucât în urma mea a rămas Pongo, care-şi mai făcu de lucru cu sampanul. El trebuia deci să urmeze cu Maha, care stătea ghemuit lângă el.

   Nu m-am mai întors după el, întrucât trebuia să-l urmez îndeaproape pe colonel, care mergea chiar în spatele lui Marian. Prietenul meu va alege precis un drum neprimejdios care ne va duce-n spre sat. Ne puteam baza pe el, ca să evite zgomotele de prisos, crengi uscate pietrele mari şi alte piedici, pe care va şti el să le îndepărteze.

   De-abia am mers vreo douăzeci de paşi îndărătul colonelului când a trebuit să mă opresc înspăimântat locului. Îndărătul nostru din nou răsunau din nou ţipetele misterioase ale aşa zisei păsări.

   Dacă debarcarea noastră a fost observată, atunci santinelele au dat alarma în tot satul şi prin urmare erau preveniţi. Acum se punea problema cum ne vor întâmpina, prieteneşte, sau altfel.

   Mă gândeam că s-a oprit Marian, dar înaintea mea, nu-l mai văzui deloc pe colonel. Dispăruse. Prin urmare primii doi camarazi şi-au continuat drumul chiar pe întuneric, fiindcă între timp se înnoptase.

   M-am întors în spate, dar ciudat nu l-am putut vedea nici pe Pongo, care-l purta de zgardă pe Maha. Pe ghepardul nostru ar fi trebuit să-l văd chiar în întuneric, întrucât ochii luminoşi ai animalului erau pentru mine un indiciu sigur.

   Câteva secunde m-am gândit dacă să-l aştept aici pe credinciosul uriaş. M-am gândit că poate era ocupat s- ascundă cât mai bine sampanul în vreun colţ întunecat.

   Sau poate că avea de gând să neutralizeze sentinela, reducând-o la tăcere, în caz că ar fi dovedit vreo atitudine duşmănoasă. M-am grăbit deci, cât am putut pentru ca să-i ajung pe primi doi camarazi.

   De sat nu puteam fi prea departe. Acesta era înconjurat de o aglomeraţie de tufişuri dese şi după câţiva paşi mi s-a părut că-n faţa mea stă un copac uriaş, aşa era, sătenii îşi aşezaseră satul la adăpostul coroanelor unor arbori uriaşi, în scopul ca aceştia să-i protejeze de căldură.

   Mi-am continuat drumul bâjbâind printre două trunchiuri de copaci groase, sperând să dau de Marian şi de colonel.

Mi-am grăbit cum am putut paşii, ţinând cont de întuneric şi toate celelalte, întrucât voiam neapărat să-mi ajung camarazii. Înainte ca aceştia să ajungă în sat. De aceea nu prea mai eram atent ce se-ntâmplă în jurul meu, ceea ce era să mă coste mult. O pătură sau un sac îmi fu aruncat peste cap şi-n momentul următor pumni şi mâini puternice mă înşfăcară. Ar fi fost inutil să mai opun rezistenţă.

   Pătura care-mi acoperea braţele până la şold îmi zădărnicea orice mişcare.

   În jurul corpului, m-am trezit deodată că mi-au fost petrecute fâşii puternice, care m-au imobilizat cu totul. Am mai primit şi-o lovitură, care aproape m-a dat de-a berbeleacul.

   Apoi şi picioarele mele au fost legate. Oameni se pricepeau la aşa ceva. Deocamdată eram lipsit de apărare.

   Când adversarii invizibili, care-au năvălit asupra-mi s-au ridicat de jos pentru a mă căra mai departe, m-am gândit la Pongo. Oare să fi căzut şi bunul uriaş în mâinile acestor oameni? Să fi suferit aceiaşi soartă Marian şi colonelul Bustle? Pongo, eram sigur, ca fost apărat de către Maha, ghepardul care nu putea fi stânjenit de întuneric.

   Mă gândeam să ţip sau nu după ajutor. În ciuda sacului pe care mi-l trăseseră pe cap, aş fi putut fi auzit, dacă camarazii mei s-ar fi găsit în apropiere. Ar fi înţeles c-am fost atacat, învins şi legat.

   Apoi m-am gândit că n-avea nici un rost, poate că şi ceilalţi au suferit acelaşi tratament şi n-au strigat nici ei după ajutor. M-am simţit apucat din nou şi ridicat în picioare. Deodată se făcu lumină în faţa mea. Unul din agresori îmi desfăcu sacul cu-n cuţit şi-mi făcu o spărtură pentru vedere.

   M-am uitat în jur. Stăteam în apropierea unui foc de lagăr, din care o parte fusese înăbuşit cu ajutorul unor bucăţi de iarbă săpate cu hârleţul, încât lumina cădea, numai lateral şi asta în direcţia fluviului.

   Lângă mine se aflau colonelul şi Marian, care păreau să fi fost făcuţi prizonieri cam de aceiaşi manieră ca şi mine. Şi ei aveau trase peste feţe saci asemănători, tăiaţi în dreptul ochilor, pentru a putea vedea.

   În faţa noastră stătea un indian bătrân, a cărui ochi negri luceau ciudat în lumina flăcărilor.

   — Am căzut în cursă? murmură colonelul ca pentru sine. Se-ntoarse spre indian şi-l întreabă c-o voce aspră.

   — Ce înseamnă asta şi de ce aţi tăbărât pe noi şi ne-aţi legat? Vreau să fim puşi imediat în libertate. Sunt colonelul Bustle din Palitana!

   — Ştiu domnule colonel, spuse liniştit bătrânul indian. Când aţi venit spre noi, nu ştiam cu cine aveam de-a face. Am fost siliţi să vă luăm prizonieri. Îmi pare rău domnule colonel că vă aflaţi printre aceştia. Nu ştiu nici eu cum e mai bine să procedez. Misiunea noastră, care ne-a împins spre singurătate şi izolare, încă nu e înfăptuită. Acum însă, prin prezenţa dvs. şi a însoţitorilor, locul nostru de refugiu e primejduit. Socot că trebuie să rămâneţi aici până la îndeplinirea misiunii.

   — Ca prizonieri? strigă consternat Bustle. Asta-i culmea! Daţi-mi drumul imediat! În acest caz nu voi întreprinde nimic în ce vă priveşte, oricum mă mai gândesc.

   Îmi impuse de-ndată atitudinea energică a bătrânului militar care, cerea respect şi profera ameninţări, pe care nu le putea duce la-ndeplinire, decât dacă era eliberat. Prea diplomatică nu era comportarea asta, e drept şi-n acest caz nu se asemăna deloc cu compatrioţii săi englezi, care oricând erau predispuşi la negocieri.

   Atitudinea lui impunătoare, semăna mai degrabă cu a acea a burilor.

   — Sahib colonel, continuă calm indianul, prin ameninţări nu ne veţi putea abate de la ţelul nostru, pe care fireşte că nu vi-l vom putea spune. În patru sau cinci zile, sarcina noastră va fi dusă la bun sfârşit după care veţi fi liberi. Vă promit că nimeni nu se atinge de un fir de păr al dumneavoastră. Sunteţi mulţumit cu atâta? Dacă aţi fi vorbit altfel, poate am fi găsit o cale de rezolvare, acum din păcate, trebuie să rămână aşa, după cum v-am anunţat.

   Strigă câteva cuvinte în dialect indian, deşi până acum vorbise o engleză impecabilă. Imediat furăm din nou înhăţaţi de indieni şi ridicaţi în picioare. Protestele colonelului se loviră parcă de un zid. Am fost duşi într-o colibă şi legaţi de nişte pari, astfel încât să nu putem să ne rostogolim ca să ne eliberăm.

   Indienii nu scoaseră nici un cuvânt. În colibă ardea o mică făclie, care lumina cât de cât. Doi indieni se postară de paznici la intrarea în colibă, ceilalţi ieşiră afară.

   Cei doi paznici nu dădură nici o atenţie înjurăturilor pline de năduf ale colonelului.

   — N-are nici un rost să ne enervăm degeaba, zise Marian în cele din urmă. Am ajuns din vina noastră în această situaţie neplăcută, dar poate că rezolvarea misterului e mai aproape decât pare. Trebuie să fim prudenţi cu privire la ce vom vorbi, poate că cei doi paznici cunosc engleza.

   Ultimele două propoziţii le rosti în şoaptă. Chipurile celor doi indieni rămaseră nepăsătoare, dar colonelul îşi coborî de-ndată vocea, în timp ce spuse:

   — Păcat nici măcar nu putem atunci să vorbim.

   Din nou îmi veni în minte Pongo. Aşadar s-a putut face nevăzut şi-a scăpat atacului indienilor. Eram sigur că va încerca să ne elibereze.

   Fără nici un zgomot intrară doi indieni, purtând castronaşe cu mâncare, furăm hrăniţi ca nişte copii neajutoraţi! Am mâncat orez cu curry ca şi garnitură şi cocs, care era mâncarea naţională indiană. Asupra calităţii bucatelor n-aveam a ne plânge. După ce-am terminat cu masa, cei ce-au adus mâncarea împreună cu unul din paznici părăsiră încăperea, vreau să zic coliba. Al doilea însă nu-şi părăsi postul. Acum colonelul era chiar mulţumit. Chiar ne zise râzând:

   — N-a fost o idee rea a bătrânului indian, că ne-a aduc ceva de mâncare şi de băut. Dac-aş şti că locuitorii satului nu plănuiesc nimic ilegal poate c-am putea ajunge la o înţelegere.

   Marian continuă să reflecteze. Colonelul continuă după un timp.

   — Ne aflăm într-o situaţie neplăcută. Ascultaţi-mă, puţină germană ştiu şi eu, chiar dacă cu greşeli. Aşa că vă rog să nu râdeţi de mine, dac-o să le fac. Să sperăm că paznicii nu ştiu nemţeşte.

   Ultima frază o rostise colonelul în germană. M-am uitat anume la fizionomia paznicului. Am văzut clar c-a rămas surprins la auzul cuvintelor rostite de colonel în altă limbă.

   — Nu ştie nemţeşte, am spus încet, am citit asta pe chipul lui. Spune repede ce ai de spus domnule colonel, până nu vine alt indian care poate că chiar înţelege germana.

   De-abia am terminat la rându-mi fraza, când paznicul scoase strigătul acela ciudat pe care l-am auzit înainte de-a cădea prizonieri. El trebuia să fi dat semnalul locuitorilor satului.

   — Am recunoscut pe omul care ne păzeşte acum, spuse repede Bustle. A fost condamnat înainte c-o jumătate de an la o pedeapsă lungă privativă de libertate întrucât s-a împotrivit stăpânirii britanice. Am găsit manifeste duşmănoase în casa lui şi asta l-a-nfundat, întrucât continua să nege participarea lui la un complot antiguvernamental. Bătrânul Tory ne-a făcut atent asupra lui.

   — Atunci probabil c-a evadat din închisoare, continuă Marian. Prin urmare avem de-a face c-o organizaţie antiguvernamentală. Va trebui să ne eliberăm. Dar tăcere!

   Al doilea paznic îşi făcu intrarea în colibă şi după el un tânăr indian, care făcea o impresie destul de inteligentă, cu figura lui.

   Când îl văzu pe colonel, acesta strigă mirat:

   — Ramsa, tu eşti, dar asta-i nebunie! Cum ai evadat?

   — Domnule colonel, eu am fost nevinovat, spuse tânărul indian făcând o plecăciune în faţa colonelului. El vorbea curent germana şi fusese trimis pentru a asista la convorbirea noastră. Colonelul Bustle trecu pe limba maternă.

   — Toţi sunteţi aici, evadaţi din închisoare?

   — Da, Sahib, toţi suntem evadaţi şi asta pentru că am fost nevinovaţi. Cu noi au plecat toţi fraţii şi alte rude în recluziune.

   — Şi acum căutaţi cu toţi să răsturnaţi guvernul britanic, râse cu amărăciune colonelul. Nu va fi atât de uşor Ramsa, să nu vă amăgiţi numai. Veţi reuşi poate să produceţi vreo baie de sânge. Dar nu mai mult de atâta. Puterea Angliei nu este de doborât!

   — Sahib colonel, noi avem alte planuri, spuse tânărul indian în engleză. Aproape c-am ajuns la ţintă. După aceea vom fi liberi.

   — Puterea o vreţi! mormăi Bustle. Eu vă spun că-i o prostie, ce părere aveţi domnilor?

   — Depinde ce intenţionează să facă indienii, spuse Marian. Poate că nu-i neapărat vorba de-o eliberare de sub stăpânirea engleză. Fugarii evadaţi pot urmări cu totul alt ţel. Dar despre asta mi-ar plăcea să discut mai degrabă cu bătrânul conducător.

   — El este tatăl meu, zise Ramsa. O să-i transmit dorinţa dumneavoastră. Dar pentru azi e prea târziu, va trebui s-o amânaţi pe mâine.

   — Frumos, atunci va trebui să rămânem o noapte aici, spuse resemnat Marian. Cred că ştiu ce intenţionează aceşti oameni. Dar vom vorbi despre asta mâine. Noapte bună, domnule colonel. Noapte bună Robert. Sunt tare obosit!

   Marian se strânse cât mai comod lângă par şi se lăsă în jos, atât cât îi permiteau legăturile. Ştiam prea bine că nu se gândea deloc la somn, dar îi urmai exemplul şi spusei căscând lui Bustle:

   — Prietenul meu are dreptate! Să dormim mai bine! Mâine vom fi eliberaţi dacă vom vorbi raţional cu bătrânul conducător al indienilor.

   Trebuia să-mi reţin râsul, în timp ce mă lăsai în jos auzind vorbele mânioase şi furioase ale colonelului, care evident nu pricepuse comportamentul nostru.

   În cele din urmă se linişti şi el. Poate că tot a înţeles ceva până la urmă.

   Paznicii au mai adus două făclii în colibă, pe care le fixară de pari. M-am aşezat astfel încât faţa-mi era în umbră. Astfel puteam îndrăzni din timp în timp să privesc printre gene, cu ochi mijiţi, să văd cu ce se-ndeletnicesc paznici.

   Ramsa părăsi din nou coliba şi-o fi dat seama că-n prezenţa lui nu ne ardea de vorbă. Unul din cei doi paznici se apropie de noi, după un timp, se aplecă şi privi chipurile noastre. Mi-am închis repede ochii şi-am început să răsuflu adânc şi regulat. Paznicul îşi reluă în cele din urmă locul. Chiar şi colonelul care păru să ne fi înţeles stratagema trase câteva sforăituri. După ce mi-am întredeschis ochi din nou, după puţin timp am văzut cum cei doi paznici şuşoteau plini de însufleţire între ei. Se vor fi convins probabil între timp că noi dormeam duşi. M-am uitat spre Marian, care zăcea în dreapta mea, întors cu spatele. Făcea acum cu braţele semne abia perceptibile. La-nceput am crezut că lumina faclelor îmi joacă o festă dar apoi m-am convins că nu m- am înşelat.

   Camaradul meu încerca fără îndoială să se elibereze. Oamenii care ne legaseră, ne-au lăsat armele şi cuţitul la brâu. Braţele ne erau legate strâns pe lângă corp, dar poate că era totuşi posibil să tragem cuţitul şi să sfâşiem păturile, pentru a ajunge la legăturile din piele cu care eram legaţi. Mă gândeam tocmai să-i urmez exemplul lui Marian când mi-a dat prin cap că poziţia mea era cea mai defavorabilă. Tocmai asupra mea cădeau mai întâi privirile paznicului. Renunţai la intenţie şi-mi continuai somnul, respirând cât mai adânc şi regulat posibil. În realitate urmăream încercările disperate ale lui Marian. Va reuşi el oare să se elibereze fără ajutor din afară?

O REZOLVARE NEAŞTEPTATĂ

   DUPĂ O JUMĂTATE DE ORĂ colonelul părea să fi adormit de-adevăratelea.

   Sforăiturile sale, îmi păreau prea naturale, ca să fie numai teatru. Marian continua prevăzător să-ncerce să se elibereze.

   Cei doi paznici se rezemau nemişcaţi de stâlpii uşi. Deodată se-ndreptară de spate şi-şi întoarseră capetele spre intrare. Venea oare cineva?

   Poate că se apropia Pongo, să ne elibereze? Poate c-a făcut vreo mişcare nesocotită, pe care paznicii vor fi auzit- o?

   Ambii paznici îşi traseră pumnalele din brâu şi luară o poziţie de aşteptare. Mă gândeam dacă să-i dau sau nu un semnal de avertisment, după mine nu putea fi decât Pongo care se târa încoace spre colibă.

   Dar se întâmplă ceva ce n-am prevăzut şi la care nu m-aş fi aşteptat. Cu iuţeala fulgerului Marian se ridică-n picioare, făcu câteva mişcări puternice, cuţitul său străpunse sacul în care era vârât şi-şi tăie la repezeală legăturile din piele, care-i încolăceau braţele şi... se eliberează.

   Cei doi paznici trebuie să fi auzit mişcările făcute de Marian, se-ntoarseră pe călcâie îşi ridicară pumnalele şi dădură să se năpustească asupra lui. În cele din urmă îşi frânară avântul, contra prietenului meu când acesta scoase ambele pistoale de la brâu.

   — Rămâneţi liniştiţi, nu mă obligaţi să trag!

   Cei doi indieni nu mai îndrăzniră nici o mişcare, singura lor speranţă era să strige după ajutor, dar Marian le poruncise să n-o facă. În cele din urmă părură hotărâţi ca-n ciuda avertismentului lui Marian să dea semnalele cuvenite de alarmă din fluierele lor. Dar. chiar atunci trăsăturile lor parcă se-mpietriră şi se prăbuşiră de parc-ar fi fost doborâţi de fulger. Ce se-ntâmplase?

   Pongo stătea acum chiar lipit de ei. C-o mişcare dibace îi apucase şi le apăsase puţin gâtlejurile, până leşinară.

   Nu lăsă însă trupurile lor să cadă cu zgomot la podea, ci le aşează cu grijă. Lângă uriaşul negru care ne privea bucuros apăru şi Maha acum. Acum trebuia să părăsim satul cât mai repede cu putinţă. Marian mă eliberă pe mine, în vreme ce Pongo făcu acelaşi lucru cu colonelul, care mărturisi mai târziu că într-adevăr adormise.

   Sub conducerea lui Pongo ne strecurarăm din colibă. Paznicii ştiam prea bine că vor rămâne pentru un timp ameţiţi. Deocamdată nu era pericol să alarmeze satul.

   Afară era întuneric beznă. Toate focurile din sat se stinseseră.

   Pongo ne conduse cu siguranţă printre colibe. Pentru a nu ne pierde ne ţineam de mână. M-am mirat cu câtă îndemânare ne-a condus Pongo printre colibe, după ce-am lăsat în urmă satul. De-abia în pădure Marian îl întreabă:

   — Cum de-ai reuşit Pongo să nu fi luat prizonier?

   — Fost foarte uşor, spuse acesta calm. Când Pongo auzit strigăte aşteaptă. Oameni aleargă pe lângă el. Pongo se ia după ei, vede cum masser târâţi în colibă, aşteaptă până întuneric, atunci vrea elibereze Masser.

   Uriaşul găsea totul de la sine înţeles. În clipa aceea luna ieşi după un nor gros şi îmbrăţişează toată valea fluviului cu razele sale palide. Trebuia să ne grăbim altfel, am fi putut fi descoperiţi dacă indienii aveau postată vreo santinelă pe aici.

   Pongo face nişte paşi atât de mari, încât de abia ne puteam ţine după el. Ce trebuia să facem acum? Să ne folosim de şampan pentru a parcurge drumul îndărăt? Voiam să mă sfătuiesc cu Marian când Pongo o coti brusc în regiunea porţiuni de junglă, care se găsea-n dreapta fluviului.

   — Pongo, unde-i barca noastră, strigai eu încet.

   — Indieni luat barca, răspunse uriaşul.

   — Atunci avem de făcut un marş zdravăn, şopti Bustle. Mai bine am fi dormit la indieni şi să pornim de-abia dimineaţa.

   — În cel mult patru ore vom fi ajuns în oraş, îl consolă Marian. Noaptea este răcoroasă, n-o să fie cine ştie ce.

   Am avut nevoie de-o oră întreagă ca să ieşim din zona de junglă care părea că se-ntinde de-a lungul întregii văi a fluviului. O altă jumătate de oră ne-a mai trebuit ca să străbatem prin jungla aceea deasă. Abia pe urmă am dat de şoseaua care ducea la Palitana. Un marş de încă două ore şi jumătate şi ne va fi suficient să ajungem la casa colonelului.

   După ce ma ajuns în bungalow-ul acestuia, eram într- adevăr atât de obosiţi încât n-am mai avut chef să mai discutăm asupra evenimentelor care s-au derulat. Ne-am dus cât mai repede în camerele noastre şi ne-am băgat în pat.

   Soarele era sus pe cer când m-am trezit. După ce am făcut un duş rece, m-am îmbrăcat repede, temându-mă cam pierdut dejunul.

   Dar când am intrat în sala mare, care servea de sufragerie tocmai atunci camarazii mei se aşezau la masă. Cafeaua fierbinte şi chiflele miroseau foarte apetisant.

   — Ce-i de făcut acum, întreabă colonelul cu laconismul său militar.

   — Am putea alarma poliţia şi să punem să-i aresteze pe locuitorii satului, spuse Marian. Cred încă că fuga noastră va face însă să se precipite lucrurile, tatăl lui Ramsa spunea doar că mai avea nevoie de patru, cinci zile până când îşi vor fi îndeplini misiunea. Acum totul va merge mai repede, deoarece vor juca totul pe-o carte. Astfel că nu va mai trebui să ne batem capul cu locuitorii satului, evenimentele ne vor arăta cum se vor desfăşura lucrurile.

   — Oricum o răscoală înarmată va trebui să-mpiedecăm, strigă colonelul. Dacă cineva aprinde incendiul nu se ştie cât va mistui, până s-o stinge.

   — Nu cred că fugarii aceia vor încerca o răzmeriţă, spuse foarte serios Marian. Ba sunt dimpotrivă convins că nu vor decât linişte şi pace. Nu m-am înşelat în aşteptările mele domnule colonel. Propun ca azi la amiază să-l prindem pe lăncier în clipa când îşi schimbă lancea. Aşa cum bănuim. În acest fel ajungem mai repede la rezolvarea problemei.

   — Tare mult aş vrea să te cred domnule Farrow, mai spuse Bustle, dar după ce-am auzit, am văzut şi am pătimit chiar, asupra-mi apasă o mare şi grea răspundere. Dacă cumva totuşi se pregăteşte o răscoală, care ar putea cuprinde toată ţara, aş pute-o împiedeca, numai dacă aş înştiinţa acum autorităţile.

   — Aş vrea să vă pot prelua eu toate responsabilităţile domnule colonel, încearcă să argumenteze Marian. Dacă cu adevărat se pregăteşte o răscoală generală, prin contramăsurile pe care le vom lua împotriva indienilor, o vom provoca încă şi mai mult. Puteţi să recomandaţi intenţia poliţiei, vă spun dinainte, că funcţionarul poliţiei nu va mai apuca să intervină. Lăncierul ne va da cu siguranţă toate lămuririle necesare. În orice caz trebuie ca până mâine la amiază să păstrăm discreţia absolută în această privinţă.

   — Hm, să zicem că sunt de acord, spuse încă şovăind Bustle.

   Dacă îţi iei dumneata răspunderea, fie, voi recomanda totuşi poliţiei să fie în stare de alarmă. Când vrei s-o pornim?

   — Curând domnule colonel. Poate va trebui să stăm cam mult la pândă. Presupun că următoarea informaţie va fi un avertisment în legătură cu noi. Dacă apare călăreţul, trebuie să-l aducem neapărat în puterea noastră.

   Câteva ore mai târziu ne aflam postaţi la locul de pândă, unde bănuiam că va avea loc schimbul lăncilor. Ne-am postat îndărătul unor tufişuri dese care înconjurau tot malul fluviului. Înaintea noastră se vedea o lance înfiptă în nisip. Aveam de gând s-o cercetăm, îndată ce l-am fi adus pe lăncier în puterea noastră.

   Răbdarea noastră fu pusă la grea încercare. Timpul se scurgea foarte încet. Se făcea tot mai cald, dar călăreţul nostru nu apărea deloc.

   Să se fi înşelat Marian? Să fi izbucnit în oraş vreo răzmeriţă sângeroasă? Colonelul îndeosebi era foarte agitat. Nu-şi putea însă arăta starea de spirit şi trebuia să se comporte foarte calm şi plin de răbdare. Aici printre crengile tufişurilor domnea o temperatură ca-ntr-un cuptor. Nu puteam nici măcar să-mi şterg sudoarea de pe frunte, orice mişcare am fi făcut, putea să ducă la un fâşâit de crengi, la o trosnitură oarecare, care ne-ar fi trădat colonelul Bustle gemu încetişor. Răbdarea acestuia ajunse la capăt. Brusc Pongo, scoase un fluierat uşor. El trebuia să fi auzit ceva, care să-i fi dat de gândit.

   Am încremenit în poziţiile noastre. Au mai trecut câteva secunde, care ni se păru ca la ore întregi am auzit un plescăit în fluviu, care păru să-ntreacă zgomotul valurilor.

   O umbră păru să cadă de sus asupra nisipului fin şi alb. Venea către mal. Acum era acum!

   Răsună tropăit de copite. Pongo o zbughi din ascunziş urmat de Marian. Colonelul şi cu mine încă nu ne-am prins că deja venise momentul. Pongo însă se şi ridicase ca o statuie din pământ înaintea calului călăreţului. Cu mâna dreaptă, apucă dârlogii calului în timp ce cu stânga înşfăcă lancea. O smucitură şi călăreţul căzu din şea. Noi ne-am tras de-ndată pistoalele.

   Nu mai era necesar, când se ridică, vălul de pe capul călăreţului căzu.

   — Nogo, tu eşti, strigă înmărmurit colonelul. Apoi întorcându-se înspre noi, continuă:

   — Este bătrânul Sikh, despre care v-am vorbit. Nu m-am aşteptat, drept să spun la aşa ceva! Să faci parte din tabăra adversă!

   — Nu facem parte din nici o tabără adversă, domnule colonel, spuse bătrânul foarte serios. Ba mai mult, am cruţat oraşul de câteva ori de aşa ceva. Acum trebuie să ne grăbim până nu e prea târziu. Dar lancea trebuie s-o capăt cu orice preţ şi arară-n spre lance, care rămase încă înfiptă în nisip.

   — Opreşte-te! Lancea trebuie s-o cercetăm noi mai întâi. Marian trase deja lancea din iarbă, o privi puţin şi-i deşurubă vârful, de unde scoase un mic petec de hârtie în scobitură, pe care-l desfăcu şi-l parcurse.

   — Nu-i decât o relatare a prizonieratului nostru şi-a evadării care a urmat, precum şi-un avertisment că „Făptaşul" va fi dovedit în curând. Să vedem ce se află-n cealaltă lance.

   După ce Marian luă lancea adusă de bătrânul Sikh o supuse aceluiaşi procedeu şi-i luă documentul, după ce-l citi repede, strigă mirat spre colonel:

   — Domnule colonel, cunoaşteţi pe cineva cu numele de Raha?

   — Da, urmaşul spiţei princiare, spuse colonelul grăbit. Acesta e cu siguranţă fidel regimului.

   — Repede înapoi în oraş! strigă Marian. Să-i căutăm pe bătrânul Tory. Bine că automobilul nostru mai e parcat în stradă. Noga poate să-şi vadă de drum! E grabă mare, Noga! Înainte ca colonelul Bustle să ajungă să poată spune ceva, bătrânul Sikh sări-n şa şi-o porni în galop spre fluviu. Marian o porni-n goană spre pădure, în timp ce noi începurăm să-i urmăm pilda, fără a avea răgazul să-i punem vreo întrebare. De-abia după ce-am ajuns la şosea şi-am sărit în maşină Bustle spuse gâfâind:

   — Domnule Farrow! Ce se-ntâmplă aici? De ce i-aţi dat drumul lui Noga? Şi ce-i cu Raga?

   — Bătrânul Tory, care potrivit aparenţelor este atât de fidel regimului şi stăpânirii engleze, joacă un rol dublu, îl lămuri pe scurt Marian. A zugrăvit în negru şi-a blamat compatrioţi care erau într-adevăr fideli regimului, iar Raha, era omul din umbră. El era în strânsă legătură cu indieni evadaţi, care au fost cu toţii condamnaţi pe nedrept. Cel ce mijlocea aducerea informaţiilor era Noga, lăncierul. Acum au apărut dovezi irefutabile în mâna lui Raha împotriva lui Tory. Raha scrie că vor urma de îndată evenimente iniţiate de Tory.

   Maşina ne duse-n mare viteză în oraş. De-abia am ajuns în primele străzi c-am şi văzut cum mulţimea e cuprinsă de nelinişte. Mulţi indieni coloraţi erau deja în stradă, dar nu se îndreptau spre interiorul oraşului ci undeva spre nord.

   — Unde locuieşte Tory, în întreabă Marian pe colonel.

   — La marginea oraşului, veni răspunsul.

   — Mai repede, mai repede, îl zori Marian, trebuie să ne grăbim altfel, pentru Raha va fi prea târziu. Şoferul nostru nu putea însă accelera mai mult, întrucât străzile se umpleau tot mai mult de oameni. Indieni erau tot mai agitaţi. În curând deveniră ameninţători.

   Calmi de nezdruncinat, ca şi stâncile sub furia apelor, stăteau cei câţiva poliţişti britanici, în mijlocul mulţimii agitate, supraveghind atent în jur.

   Eram convins că şi-ar fi pus bastoanele în funcţiune de- ndată ce-ar zări vreun agitator în mulţime.

   Se trudeau să facă mereu loc pentru bunul mers al maşini noastre, care în ciuda acestui lucru înainta, destul de-ncet. Nerăbdarea lui Marian creştea, iar colonelul devenea tot mai nervos. Numai Pongo era liniştea- ntruchipată.

   Eu încă nu eram pe deplin lămurit cu tabloul zugrăvit de Marian şi cred că şi cu Bustle se petrecea acelaşi lucru.

   Bătrânul Tory pe care-l credea pe deplin fidel regimului şi care-l puse pe urmele lăncierului era bănuit acum de Marian că face un joc dublu. Apoi mai era prinţul Ruha care era de asemenea fidel regimului şi care adunase dovezi împotriva lui Tory. Deci era vorba de ura indienilor împotriva englezilor şi-acum se vedea cine era împotriva acestora şi cine nu.

   Maşina noastră abia mergea la pas, aşa de multă lume indigenă se adunase pe străzi. Spre uimirea mea la claxoanele disperate pe care le făcea şoferul nostru, i se făcea totuşi loc. Poate din cauza celor trei sahibi din maşină, care impuneau respect, deci situaţia nu era aşa de deznădăjduită. În timpul mersului, nu puteam să nu mă gândesc la satul de indieni, constituit aproape în exclusivitate din evadaţi care fuseseră condamnaţi pe baza activităţilor lor antistatale împotriva regimului impus de englezi şi care pretindeau nevinovăţia.

   Câţiva din ei au fosta acuzaţi de Tory! Să se fi înşelat autorităţile? În mâinile denunţătorilor s-a găsit material de propagandă, ceea ce i-a înfundat. Părea să fi nimerit într-un cuib de viespi, nimic nu era clar, oricum chestiunile politice nu le agream. Pe cine să crezi şi pe cine nu? În India se putea uşor ajunge la o baie de sânge groaznică, trebuia să te gândeşti la marea răscoală a Sepoilor. Cel mai mult vor avea de suferit femeile şi copii. Răscoala de sub conducerea lui Nena Sahib a demonstrat cât de multe grozăvii se pot face când un popor se ridică împotriva stăpânirii străine.

   — N-are nici un sens de-acum, zise Marian. Domnule colonel, roagă-l, te rog, pe poliţistul ăla înalt de colo să ne croiască drum. Să coborâm şi să mergem pe jos ultimii metri. Vom ajunge oricum mai repede decât cu maşina. La un fluierat al colonelului poliţistul îşi făcu loc prin mulţime.

   — Am coborât. Poliţistul şi cu Pongo au început să ne croiască drum.

   Cu automobilul n-am mai fi reuşit, dar celor doi uriaşi mulţimea le făcu loc.

   Se auziră deodată împuşcături. Cuprinsă de panică mulţimea se dădu înapoi.

   Am fi fost luaţi de curent dacă poliţistul şi cu Pongo n-ar fi stat ca nişte bastioane în cale fluxului uman. După ce-a trecut primul val uman, am putut s-o luăm zdravăn înainte şi nu după mult timp ne-am trezit în faţa unei case, care era înconjurată de poliţişti britanici. Un tânăr ofiţer apăru în faţa noastră, strigând:

   — Domnule colonel, Tory s-a baricadat în casa lui. Are cam zece discipoli cu el care trag, asigurându-i acoperirea. Vreţi să preluaţi comanda?

   — Nu! strigă Bustle. Asta o va face domnul Farrow. Vă rog domnule Farrow! mai zise el indicând cu mâna spre camaradul meu.

   Marian privi puţin casa, dar foarte concentrat, după care zise, întorcându-se spre ofiţer:

   — Domnule locotenent, trageţi asupra ferestrelor până când noi pătrundem în casă. Ne vom croi drum pe la ultima fereastră din stânga. Înainte Robert şi Pongo! Să tragem în cadrul ferestrei până putem pătrunde înăuntru. Dacă ajungem în casă, focul poate fi oprit. Fără să mai spună o vorbă, prietenul meu îşi luă pistolul din cingătoare, ajunse în dreptul ferestrei şi trase gloanţe după gloanţe. Eu îi urmai exemplul. Trei, patru împuşcături veniră din zona ultimei ferestre din stânga. Gloanţele ne trecură pe lângă urechi şi pe deasupra capului pe când ne apropiam. Pongo ne dădu la o parte, un salt şi.... Dispăru prin deschizătura ferestrei. Înainte de a-l putea urma auzirăm două ţipete. După ce-am sărit şi noi în încăpere am văzut doi indieni ameţiţi, apărători ai casei pe care uriaşul îi făcuse nevătămători. Poliţistul cel înalt care ne croise drum, stătea şi el în faţa ferestrei făcând încercarea de-a pătrunde înăuntru. Marian îi făcu semn când văzu că şi alţi poliţişti voiau să-i urmeze exemplul.

   Salva de foc a poliţiştilor de-afară amuţi, aşa cum poruncise Marian.

   Din încăperea următoare Marian trase perdeaua la o parte şi pătrunse înăuntru. Două împuşcături se auziră-n camera alăturată. Gloanţele se-nfipseră în perete, apoi detună arma prietenului meu. Se auzi un strigăt.

   Am pătruns şi noi în încăpere. Un indian era la pământ şi un la doilea îşi ridicase tocmai pistolul. Dar îl îndreptase spre fereastră. Atunci de afară se auzi o detunătură, indianul îşi ridică braţele în sus şi se prăbuşi. Din încăperile din spate ale cădirii se auzi un zgomot de luptă. Am parcurs mai multe dependinţe fără a vedea nici un adversar.

   În ultima cameră, a cărei ferestre dădeau spre grădină am auzit zgomote de luptă înverşunată între indieni.

   L-am recunoscut pe Noga, lăncierul şi pe tinerii paznici care ne-au păzit pe timpul prizonieratului nostru în coliba din pădure de pe malul fluviului.

   Aceştia izbucniră în strigăte de bucurie după ce ne-au recunoscut.

   Şase indieni îi asaltau pe cei trei cu toată puterea. După ce-am intervenit şi mai ales Pongo, lupta fu decisivă. Un al patrulea indian care stătea în preajma lui Noga păşi în faţă.

   — Sunt prinţul Ruha, zise acesta. Mulţumesc domnilor pentru ajutor. Noga mi-a povestit totul. Acum trebuie să punem mâna pe Tory care nu trebuie să ne scape.

   — Uite-l şi pe Tory, auzirăm vocea lui Bustle, acum din una din încăperile din faţă. Aici e!

   În a doua încăpere pe care-o luasem noi cu asalt, zăcea într-adevăr Tory.

   Glonţul lui Marian părea să-l fi atins serios. Era pe moarte. După ce mai deschise odată ochi şi-şi privi pe Bustle, un râs ironic îi mai zgudui odată trupul.

   — Domnule colonel, nu v-aţi dat niciodată seama că eu am făcut un joc dublu. Acum s-a pierdut mult, dar răzbunătorii mei mă vor înlocui. Eu....

   Moartea îi pecetlui buzele pe vecie. În pivniţa casei sale sau găsit toate tipurile de manifeste care-au fost tocmai dovezile pe baza cărora mulţi nevinovaţi au fost condamnaţi de justiţie. Câţiva indieni pe care i-am luat prizonieri ne-au mărturisit că ei au fost aceia care la ordinul lui Tory au introdus în case materialul compromiţător.

   Mai târziu toţi nevinovaţii au fost puşi în libertate. Colonelul Bustle şi-a mai adăugat colecţiei sale cele două lănci cu care informaţiile au fost schimbate între indieni.

   Dar această ţară, India, cu un potenţial nesecat de întâmplări de tot felul, ne-a adus pe cap o nouă aventură descrisă în volumul următor.

SFÂRŞIT

Volumul 225

PREOTUL BHIWA

   O SITUAŢIE NEPLĂCUTĂ

   AM PĂRĂSIT ORAŞUL NANGPUR, unde viaţa noastră, care atârnase de un fir de păr, eram cât p-aci s-o pierdem şi ne-am îndreptat înspre Lucknow care era situat mai departe spre nord.

   După ce întreaga înainte de masă am mărşăluit pe o stradă prăfuită, sub arşiţa nemiloasă a soarelui, am căutat un popas în fine, la marginea unei jungle, de fapt un într-un luminiş, care aşa cum se vedea mai fusese folosit şi de alţi călători în scopuri asemănătoare.

   Peste tot se vedeau resturile unor focuri de tabără, cutii goale de conserve şi câte şi mai câte. Şi predecesorii noştri şi-au căutat aici adăpost de razele fierbinţi ale soarelui.

   Întrucât în timpul marşului, n-am pus nimic în gură şi proviziile noastre erau pe terminate, l-am trimis pe Pongo să facă rost de vânat pentru masa noastră de prânz. Pleacă cu Maha legat cu o zgardă lungă şi dispăru curând în desiş. Visam deja la o masă îmbelşugată, dar n-a fost să fie aşa. Am vândut pielea ursului din pădure şi am uitat că acesta se găsea în jungla indiană.

   Marian se aşezase pe unul din uriaşii copaci ai junglei doborâţi de furtună, în vreme ce eu mă îndeletniceam cu aprinderea focului la care voiam să prăjim sălbăticiunea vânată de Pongo. N-aveam acum decât să-i aşteptăm întoarcerea.

   — Ce s-o fi întâmplat cu Napir Sunda, îl întrebai eu pe prietenul meu recapitulând întâmplările neplăcute, pe care le-am trăit în Nagpur (vezi Liga panterelor vol. 226).

   Marian făcu un semn a lehamite cu mâna, semn că nu mai voia să audă sau să aibă de-a face cu povestea aceea sângeroasă. Mie însă mi-ar fi făcut plăcere să aflu dacă şi unde conducătorul „Bandei Panterei" voia să se salveze, cel care sub numele de complezenţă de director al „Şcolii Înţelepţilor", a câştigat încrederea englezilor, ca mai apoi să-ncerce eliberarea Indiei de sub stăpânirea britanică, în felul său propriu. Deodată chipul lui Marian se-ncordă şi-l văzui cuprins de o oarecare nelinişte.

   — Tăcere! îmi şopti el acum. N-au auzit nimic?

   Întrucât făceam pregătirile pentru masă, n-am acordat

prea mare atenţie în jur. Mi-am ridicat capul şi-am ciulit urechile, dar deşi m-am străduit cât am putut în afara zgomotelor obişnuite ale junglei n-am putut distinge nimic.

   Prietenul meu avea o altă părere însă, chipul lui rămânea încordat. Am ghicit de-ndată că mirosea vreo primejdie oarecare.

   Marian se uită la ceas, după care spuse:

   — Pongo ar fi trebuit de mult să se fi întors, sau cel puţin să fi dat vreun semn de viaţă.

   Mă molipsi şi pe mine neliniştea camaradului meu şi de- aceea am spus:

   — Ar putea fi....

   M-am întrerupt în mijlocul frazei, căci la urechile mele miau ajuns un strigăt ce de trompetă, pe care-l cunoşteam prea bine şi de care nu mă lega amintiri tocmai plăcute. Era vorba de strigătul de mânie al elefantului mascul. Aceşti elefanţi singurateci şi deosebiţi de periculoşi se numesc în India „Rogues".

   Marian sărise deja-n picioare şi-şi apucase carabina Winchester, în timp ce eu făceam acelaşi lucru. Strigătul de furie al elefantului venea din apropiere. Ce l-o fi apucat aşa? Să fi dat Pongo peste el? La gândul că i s-ar fi putut întâmpla ceva uriaşului negru mă trecu cu cald şi rece prin şira spinări.

   Pongo devenise o părticică a eu-lui nostru. O viaţă de călători perpetuă ca a noastră era de neconceput în absenţa acestuia, el ne aparţinea nouă, tot aşa ca şi Maha, ghepardul nostru.

   Dar iată-l pe Maha, cum vine în salturi uriaşe! Nu se opri până n-ajunse în luminiş la Marian. Brusc făcu stânga- mprejur şi dispăru din nou în întunecimea junglei, din nou apăru şi dispăru din nou, parcă făcându-ne semne să-l urmăm.

   Ne-am lăsat bagajele jos în luminiş şi ne-am apropiat cu precauţie de locul de unde se auzea strigătul înfuriat al „rogue-lui".

   Din nou răsună acesta, dar mult mai ameninţător şi mai periculos decât înainte. Marian şi cu mine tresărirăm şi apoi iarăşi un strigăt, dar de data asta dintr-un gâtlej omenesc - ăsta numai Pongo putea să fie. Îndată după-aceea o chemare distinctă:

   — Masser! Ajutor!

   Am pornit alergând pe cărarea îngustă de junglă, care se deschise în faţa noastră şi-n faţa ochilor noştri ne se-nfăţişă un tablou de groază.

   Într-un mic luminiş, care nu fusese durat de mâna omenească şi nici de puterea focului ci de picioarele ca nişte stâlpi ai elefantului, sta cam la o bătaie de puşcă un „rogue", care-şi înfipsese colţii în trunchiul unui copac uriaş. Îmi devenise deodată clar cum devenise totul posibil: animalul înfuriat voise să-l împungă cu colţii pe Pongo, care căutase adăpost, ascunzându-se în spatele copacului respectiv. Elefantul împunse, dar lui Pongo îi reuşi o manevră dibace de evitare, în ultimul moment, dar rogue-ul nu se mai putu opri şi-şi înfipse colţii în lemnul arborelui.

   Nu. Mai grozav decât asta a fost ce-am văzut mai departe. Elefantul se ancorase atât de mult în trunchiul copacului, încât toate încercările de eliberare îi eşuaseră, dar... între colţii uriaşi ai elefantului stătea Pongo! El nu se putea mişca! Niciodată nu voi uita acest tablou! Chiar acum când scriu aceste rânduri şi mă gândesc la ce am trăit atunci, un fior de groază îmi străbate şira spinării.

   — Rezistă Pongo! Venim! strigă Marian.

   Dar ce puteam noi să facem ca să-l eliberăm pe Pongo!

   „Rogue-ul" deja observase prezenţa noastră şi-acum îşi dublă eforturile ca să se elibereze de trunchiul copacului, poate că picioarele elefantului înfuriate l-ar fi făcut terci.

   — Trebuie să-mpuşcăm elefantul Mariane, altfel Pongo e pierdut! strigai eu.

   — S-o facem! zise Marian.

   Dacă elefantul reuşea să se elibereze - şi asta se putea întâmpla în orice secundă - ar fi devenit un adversar mai mult decât grozav. Sforţările animalului zguduiau din rădăcini trunchiul uriaş al arborelui. O împuşcătură trasă asupra elefantului era periculoasă. Dacă n-ar fi fost mortală, pericolul pentru Pongo ar fi crescut încă şi mai mult. Marian îşi păstrase calmul. Duse carabina la ochi şi-şi alese locul cel mai bun pentru tras întrucât elefantul nu putea să-l împiedice.

   Cu Pongo n-aş fi vrut să schimb pentru nimic în lume.

   După ce ne-am apropiat, am văzut că fruntea îi era scăldată-n sudoare, deşi altfel nimic nu l-ar fi scos din calmul său obişnuit.

   — Stai în spatele meu, spuse Marian. De primul glonte depinde totul!

   Asta o ştiam şi eu şi-am urmat îndată sfatul prietenului meu. Am văzut că acesta ţinteşte exact în spatele urechii uriaşului pachiderm. Pongo închise ochi înainte de-a bubui detunătura. Pachidermul scoase un ţipăt de spaimă. Parcă un cutremur îi străbătu corpul lui masiv, dar era încă în picioare.

   Cu iuţeala fulgerului Marian se porni să ocolească copacul, atât de repede că eu nu fui în stare să-l urmez, ţinti încăodată scurt în spatele celeilalte urechi ale masivului elefant. Asta a fost decisiv. Dar încă elefantul stătea în picioare datorită colţilor săi grozavi care intraseră adânc în trunchiul arborelui.

   — Elefantul este aproape mort, Pongo, spuse Marian. Nu poţi să-ncerci să-ţi faci loc pe sub colţi elefantului? O să te ajutăm.

   Pongo încearcă din răsputeri şi reuşi de-ndată ce rogue-ul se înmuie puţin. De-ndată ce uriaşul negru se eliberă dintre colţii grozavi ai elefantului scoase un strigăt, strigătul acela pe care l-am auzit de prima dată când l-am însoţit în jungla vulcanului Sejawa (vezi vol. Nr. 38 - Fantoma din pădure).

   — Masser sosit la vreme! Pongo simţit nu mai poate rezista mult. De-ndată ce credinciosul nostru tovarăş fu iarăşi în picioare, începu să-şi verifice membrele unul câte unul ca să vadă dacă sunt întregi. Părea el însuşi foarte bucuros să constate că era întreg.

   — Ce facem acum cu elefantul acesta Mariane? Doar n-o să-l lăsăm aşa lipit de trunchiul copacului, până ce vulturii şi şacalii or să-l de-a gata?

   — Nu putem face nimic. În Lucknow vom anunţa autorităţile. Poate că-i vor tăia cel puţin colţii.

   Ne pierise cheful acum de-a mai lua masa în luminiş, mai ales că Pongo nu reuşise să vâneze nici o sălbăticiune. Făcurăm cale-ntoarsă să ne luăm bagajele pe care le lăsaserăm în luminiş.

   Dar abia ne-ntoarserăm la locul unde mă trudisem să aprind focul pentru pregătirea mesei, c-o nouă surpriză ne aştepta! Bagajul nostru dispăruse în întregime! Doar rucsacurile noastre au rămas ascunse în iarba înaltă, când am alergat să-i dăm ajutorul cerut de Pongo.

   Cine să le fi furat? Indigeni de regulă nu fură. N-am fost furaţi niciodată de-a lungul întregii noastre peregrinări prin India.

   — Maha caută! îi strigă Marian ghepardului nostru.

   Dar patrupedul nu aşteaptă îndemnul lui Marian ci începuse deja cercetările pe cont propriu, luând urma hoţilor şi adulmecând cu nasul lui fin de jur-împrejur. Deodată Marian începu să facă salturi atât de mari, încât ne dădurăm toată osteneala să-l ajungem.

   După o oră de urmărire continuă într-un mers accelerat am ajuns la un râu mare, pe care fără canu, nu era chip să-l trecem. Maha adulmecă încă încolo şi-ncoace pe mal.

   Am stabilit pe harta pe care o aveam asupra noastră că râul sau fluviul acesta mare, căci era mai degrabă fluviu, se numea Gumti şi era unul din afluenţii Gangelui.

   Dacă o luăm de-a lungul malului dădeam de oraşul Lucknow care se-ntindea de-o parte şi de alta a fluviului Gumti.

   Maha se oprise şi-acum bătea înfuriat cu coada pământul, pufăind ameninţător. În special un loc anumit de pe mal, credinciosul animal îl zgâria cu furie. Aici probabil că acostase un canu şi hoţi dispăruseră de aici cu ambarcaţiunea. Să fi trecut pe celălalt mal? Sau să fi străbătut fluviul, în sus sau în josul acestuia?

   Ochii pătrunzători ai lui Marian, descoperiră pe celălalt mal canu-ul ascuns în trestie, datorită vârfului bărcii care nu era mascat prea bine. În locul acesta Gumti avea o lăţime de vreo 200 metri şi apa curgea leneş. Acest loc trebuie să fie un paradis pentru crocodilii, care aveau aici hrana din belşug. Voiam chiar să-l rog pe Pongo să străbată porţiunea de apă până la canu, înot, când am văzut câteva platoşe plutitoare, plutind de colo până colo, un înotător, ar fi ajuns la celălalt mal doar cu extreme de puţine şanse de izbândă, chiar dacă s-ar fi numit Pongo şi-ar fi fost înarmat cu un cuţit de spintecat rechini.

   — Nu prea văd ce-am putea face de-acum Mariane, poate ar trebui să renunţăm, spusei eu.

   — Vorbeai înainte de hoţi, Robert şi foloseai pluralul. Eşti sigur că sunt mai mulţi şi nu e vorba numai de unul singur?

   — Aşa presupun cel puţin. Pentru că unul singur ar fi fost totuşi prea mult.

   — Şi eu înclin să cred c-au fost mai mulţi. Şi atacul elefantului mascul, le-a venit numai bine la socoteală mai ales dacă ne-au urmărit înainte. Dacă lucrurile s-au petrecut aşa, atunci va şti cu siguranţă şi cine suntem noi. Dacă e aşa, atunci nu cred c-am fost jefuiţi de bagaje din cauza conţinutului lor, care nu e tocmai valoros şi probabil din însărcinarea unei a treia persoane, sau părţi care evident ne poartă sâmbetele.

   Presupunerile prietenului meu păreau să aibă miez. Numai că nu-mi puteam imagina cine ar putea fi. Dădui glas bănuielilor mele:

   — Napir Sunda e puţin probabil să-şi fi căutat scăparea în regiunea asta Robert. Mai degrabă se aţine prin Delhi.

   — Păi altcineva, cine ar mai putea fi.

   — Poate că n-o să aflăm niciodată. Deocamdată chiar că nu-i nimic de făcut. Să traversăm înot fluviul ar însemna sinucidere curată, iar canu nu posedăm. Propun s-o luăm de-a lungul fluviul Gumti până ajungem în Lucknow. Acolo vom face cunoscut unde am localizat canu-urile hoţilor.

   Pongo între timp însemnase locul în felul său, astfel încât şi după o lună să putem găsi cu siguranţă locul. El era furios, că hoţii ne luaseră nu numai păturile noastre, oalele de gătit, dar şi puţinele provizii pe care le mai aveam. Ne mai rămăseseră doar armele şi puţinii bani pe care-i mai aveam asupra noastră.

   Pe drumul spre oraş, care-mi păru să dureze o veşnicie, mă tot gândeam cine să aibă interesul să ne joace o festă atât de urâtă, ca furtul avuţiei noastre. Aşa ceva nu stătea în caracterul indienilor, ei nu râvnesc la ce nu le aparţine şi se mulţumesc şi c-o mână de orez, doar să-şi păstreze cinstea. Furtul trebuia să aibă altă motivaţie, dar care? Eram siliţi deci să-i urmărim pe hoţi şi cu acest prilej...

   Asta era! Ni se-ntinsese o cursă, pe care cu greu am putea-o evita. Omul care orchestra totul din umbră, pornea de la ideea că ne vom folosi de toate mijloacele pentru a intra din nou în posesia bunurilor noastre. Când fui sigur de asta, scoasei un oftat de uşurare.

   Marian îmi zâmbi drept răspuns, semn că şi el ajunsese la aceeaşi concluzie ca şi mine.

   Am urmat malul de-a dreptul porţiunii navigabile a fluviului, mal, care pe alocuri era destul de mlăştinos şi nu era lipsit de primejdii. Pongo preluase conducerea şi ochilor săi ageri ca de lynx, nu le scăpa nimic. Aveam însă motive să fim precauţi întrucât anumite porţiuni din mal erau mlăştinoase, aveau un desiş de trestie atât de des în care cu siguranţă că era o ascunzătoare minunată pentru duşmani potenţiali, care ar fi putut să ne atace. Înainte de orice regiunea mustea de şerpi de tot felul. Prin tulpinile înalte ale trestiilor se filtra o lumină de amurg, iar drumul pe care apucasem era o mică cărăruie care devenise plată, aşa cum fusese călcată de-atâtea picioare.

   Deodată ceva luminos apăru în calea noastră. Lui Pongo îi scăpă un ţipăt, care ne puse-n gardă în faţa unui pericol iminent. Cuţitul de spintecat rechini al negrului zbură ca un fulger înaintea noastră şi un şarpe mare, prinse a se zvârcoli pe pământ.

   Cuţitul lui Pongo îi despicase acestuia capul de trunchi, deşi în trupul descăpăţânat viaţa mai continua să existe.

  — Frumoasă regiune, am mormăit eu, în vreme ce Pongo ridică trupul şarpelui azvârlindu-l cât colo în fluviul de alături.

  Dar apele fluviului se-nvolburaseră şi stropi de apă săriră- n toate părţile, când vreo jumătate de duzină de crocodili salutară cum se cuvine prada care li se servi pe tavă.

  Se-ncinse o vânzoleală pe cinste, între târâtoare pentru pradă. Cozile crocodililor apăreau şi dispăreau biciuind apele fluviului cu furie. Apoi deodată se-nstăpâni tăcerea, prada fu devorată. Gumti putea curge din nou liniştit de- acum.

  — Ce-o să ne mai aştepte-n Lucknow, l-am auzit pe Marian întrebându-se.

  Am ridicat din umeri. N-avea rost să mă preocupe problemele cu care încă nu aveam de-a face. Pe de altă parte eram flămând şi-n această stare, nu prea îţi mai faci gânduri despre viitor, pericole şi aventuri. Ne aflam la o depărtare de un ceas de oraş, când Maha o zbughi în salturi mari într-acolo. La dreapta şi la stânga noastră se-ntindeau câmpii de orez, umede şi mocirloase, sperietori de ciori, stranii stăteau la anumite distanţe, legate între ele printr-un sistem de sfori şi legături. În felul acesta sămânţa tânără era protejată de lăcomia păsărilor. De regulă indigeni săraci deserveau acest sistem de sfori. De-ndată ce un stol de păsări se apropia de câmp, ciudata colecţie de figuri - balauri, animale fantastice - era pus în mişcare.

  Către asemenea indigeni se grăbea acum Pongo. Ne grăbirăm să-l urmăm, dar nu l-am putut ajunge. În sfârşit am ajuns, muiaţi în sudoare, la locul unde Pongo prinsese un indigen şi-l ridicase în aer. Acesta dădea din picioare şi ţipa din toţi bojocii. La pământ zăcea însă bagajul nostru. Indianul tocmai deschise una din conservele noastre şi se pregătea să se-nfrupte pe săturate.

  — Hoţule, hoţule, strigă Pongo, care-l înşfăcase pe sărmanul individ şi-l scutura de-i mergeau fulgii.

  — N-am furat, strigă tânărul indian, lasă-mă jos!

  La semnul lui Marian, Pongo îl depuse la pământ. Indianul se ghemui de-ndată pe pătura mea de dormit. Pe faţa lui se putea citi o spaimă de moarte.

   — Sahibi, eu n-am furat nimic, se tângui el jalnic.

   — Atunci cum ai ajuns în posesia lucrurilor noastre, îl întreabă aspre Marian şi arată înspre bagajele noastre care zăceau alături de indian încă neatinse cu excepţia conservei deschise.

   — Doi oameni au venit la mine Sahibi. Au venit cu canu- ul pe râu şi m-au ameninţat cu moartea dacă îi voi trăda. Mi-au poruncit să am grijă de bagaje până vor veni să-le ia. De mâncat puteam să mănânc, indieni săraci mor de foame!

   Ne-am uitat uni la alţi. Indianul spunea sau nu adevărul, care nu se putea dovedi pe moment. În orice caz eram bucuroşi că ne-am recuperat bagajele.

   — Cred că sărmanul om e nevinovat, fu de părere Marian, după un timp. Îi ştie pe oameni care i-au adus bagajele dar mai degrabă s-ar lăsa omorât decât să-i trădeze, spunându- le numele.

   Pongo şi puse mâna pe bagajele noastre şi-acum privea pe indian nu tocmai prietenos.

   — Lasă-i mâncarea Pongo. Bietul om, i s-au lungit urechile de câtă foame a făcut. Noi vom găti ceva de-ale gurii în Lucknow.

   Indianul cască ochii de mirare când auzi că poate păstra conservele. El căzu înaintea lui Marian în genunchi şi voi săi sărute măna, dar acesta făcu un pas îndărăt.

   — Mănâncă pe săturate, îi spuse Marian. Şi spune hoţilor dacă vor veni înapoi, c-o să avem noi grijă de pielea lor!

   — Sahibi sunt buni, spuse indianul aproape cu evlavie şi se uită lung după noi, în vreme ce dispărurăm printre câmpurile de orez în direcţia oraşului Lucknow.

   Oraşul acesta a jucat odinioară un rol mult mai important decât îi era rezervat azi, în spaţiul indian. La sfârşitul secolului optsprezecelea trecea drept cel mai bogat oraş al Indiei musulmane, după Delhi. Răscoala Şipailor a dat însă sorţii oraşului o crudă lovitură.

   Englezii au fost înconjuraţi la 30 iunie 1857 de către răsculaţi şi-au fost nevoiţi la 22 noiembrie să-l părăsească şi nu s-au putut întoarce decât la 19 martie 1858 sub conducerea lui Cambell şi Outram, care l-au recucerit.

ÎNTÂMPLĂRI LA LUCKNOW

   ODATĂ AJUNŞI ÎN LUCNOW am fi vizitat mai întâi moscheea Dşami Moşid, care stârneşte admiraţie tuturor călătorilor. Ea a fost construită de către dinastia, acum demult apusă a Assaf-ud-Daulilor.

   Voiam tocmai a trecem podul pentru a ajunge de cealaltă parte a fluviului Gumti, unde e plasată cea de-a doua parte a oraşului când, Marian se-ntoarse brusc pe călcâie şi- nşfăcă un tânăr indian care era tocmai pe punctul de aşi vârî mâna în buzunarul meu, în timp ce eu pierdut în gânduri mai admiram încă clădirile.

   Fără voie făcui legătura imediat cu ce ni se întâmplase în junglă. Tânărul scânci jalnic şi ne roagă să-i dăm drumul, deoarece el nu voia să fure nimic.

   — Haide cu mine la poliţie, hotărî Marian. M-am mirat întrucât nu era în firea lui Marian ca isprăvile unui mic răufăcător ca acesta să le aducă imediat la cunoştinţa poliţiei. De data asta avea motivele sale. De aceea nu am intervenit.

   Aşa că l-am dus pe băiat care continua să scâncească jalnic la poliţie. Pe parcursul drumului se stârni o oarecare agitaţie şi atitudinea indienilor ne deveni ostilă.

   — Aceştia sunt Farrow şi Bertram, am auzit în mulţime pe cineva. Sunt prieteni cunoscuţi ai englezilor.

   Avea dansul să înceapă din acest moment? De-abia am intrat într-un oraş, unde nu mai fusesem până atunci şi iată că prin numeroasele fotografii publicate de către ziarele vremii am şi fost recunoscuţi. Nu am scăpat de presentimentul că întreaga afacere fusese montată cu intenţia de-a ne pune într-o lumină proastă şi de-a stârni ura locuitorilor indieni a oraşului, de la bun început.

   Presupuneam că Marian o să-i dea în curând drumul micului indian întrucât atitudinea indienilor devenea tot mai ameninţătoare. M-am înşelat însă. Dimpotrivă îl ţinea strâns de mână, fără a-i provoca durere.

  Am ajuns astfel în faţa clădiri poliţiei unde deja s-adunase o mulţime de oameni, care strigau şi profanau ameninţări.

  Colonelul Shemess, căruia agitaţia din faţa clădirii nu-i scăpase, ne ieşi în întâmpinare.

  — Ce se-ntâmplă aici, domnilor? strigă el. Am avut azi înainte de masă o convorbire telefonică cu colegii din Nagpur. Tocmai acum a sosit o telegramă a viceguvernatorului din Calcutta. Am fost însărcinat mai întâi domnilor, să vă exprim recunoştinţa guvernului Indiei. Aţi făcu atât de multe pentru restabilirea ordinei şi siguranţei statului. Personal m-am bucurat foarte mult că voi avea în fine prilejul să vă cunosc. Pot să vă invite la locuinţa mea din oraş şi vă rog s-o consideraţi ca pe propria dumneavoastră locuinţă!

  În timpul lungi şi măgulitoarei cuvântări a înaltului funcţionar guvernamental, îl privi pe Marian pe furiş şi mă întrebam ce va răspunde. După o înclinare politicoasă a prietenului meu, acesta începu:

  — Vă mulţumesc mai întâi în numele meu şi apoi a camarazilor mei aici de faţă pentru cuvintele adresate. Ceea ce am făcut şi vom face, nu s-a datorat străduinţei noastre de-a dobândi onoruri ci de-a sluji dreptatea şi de-a preveni ori de câte ori este posibil vărsarea de sânge, care e fără sens întotdeauna. Dacă ceea ce facem e de mai mare sau mai mică importanţă, nu joacă un rol major în decizia noastră. Micul hoţ de-aici de exemplu...

  Cu asta am ajuns în miezul problemei care ne frământă. Câteva minute mai târziu şedeam în biroul şefului poliţiei, elegant mobilat şi fumam câte o ţigară. Shemess ascultă cu atenţie relatarea prietenului meu. Apoi se-ntoarse spre tânăr:

  — Cine ţi-a dat însărcinarea să-i furi pe Sahibi? răspunde imediat sau voi pune să fi bătut.

  Tânărul indian rămase mut şi nu spuse nimic, chiar dacă fusese ameninţat cu o bătaie zdravănă.

  — N-are nici un sens, mi-am imaginat eu c-aşa se vor petrece lucrurile. Daţi-i drumul băiatului.

  În limba franceză, pe care băiatul sigur n-o înţelegea, Marian adaugă:

   — Puteţi dispune ca băiatul să fie urmărit cât mai discret? Sunt sigur că nu a acţionat din proprie iniţiativă. La început ne-aş fost furat bagajul, acum se-ncearcă ceva asemănător dar într-un mod diferit. Cine-ar putea sta în dosul întregii afaceri?

   — Cu siguranţă un fanatic! fu de părere Shemess, degajat, după care apăsă pe un buton. Apăru un funcţionar căruia îi dete instrucţiuni să-l conducă pe băiat afară şi să-l supravegheze.

   — Nu veţi obţine nimic de la mine, strigă în aceeaşi clipă spre mirarea noastră tânărul, care dispăru ca un fulger din încăpere.

   Întreaga scenă ne dădu de gândit. Colonelul începu să se plimbe energic încolo şi-ncoace prin încăpere, apoi se opri în faţa lui Marian căruia-i spuse:

   — Ce-ar mai trebui să întreprindem acum domnule Farrow? Nu prea am de gând să stau şi să aştept până va începe dansul aşa cum s-au petrecut lucrurile la Nagpur. Am de la vicerege doar toate instrucţiunile ca să înăbuş încă-n faşă toate încercările de răscoală ale indienilor. De la ultima conferinţă ţinută la Londra, situaţia în teritoriu s-a schimbat drastic. Cei mai importanţi conducători ai Congresului Indian au fost arestaţi. S-ar fi putut spune că Hidrei i-au fost tăiate capetele dar poate că m-am înşelat. În locul unui lider arestat răsar alţi zece în acelaşi loc, care caută să semene agitaţie şi nelinişte în ţară. Guvernul e hotărât de data asta să meargă până la capăt şi să pună lucrurile la punct.

   Colonelul Shemess era la fel de vorbăreţ pe cât era de jovial şi era un orator desăvârşit în societate. După o scurtă pauză continuă:

   — Se presupune în cercurile înalte ale puterii, domnilor, că nici de data asta nu veţi precupeţi eforturile pentru a demonta planurile celor care visează la o răscoală generală, aici în India.

   Marian se-nclină din nou şi continuă:

   — Mulţumim pentru încredere, dar trebuie să refuzăm dea ne alătura unei părţi sau alteia. Suntem întotdeauna de partea acelora care pe moment slujesc adevărul şi păstrează ordinea şi liniştea de drept. De fapt în esenţă suntem cât se poate de neutri, atâta timp cât nu suntem atacaţi. Dacă se comite o nedreptate pe faţă - şi chiar dacă aceasta ar fi comisă de regimul britanic actual - noi vom protesta întotdeauna, la fel de puternic ca atunci când aceasta nedreptate şi fapte reprobabile sunt produse de acel care luptă pentru libertate, independenţă şi neatârnare.

   Colonelul îşi păstră pe tot timpul discursului lui Marian zâmbetul său curtenitor.

   — Răspunsul acesta mă onorează domnule Farrow, zise el grav. Dacă dumneavoastră sau prietenul dumneavoastră aţi fost cumpărabili, guvernul meu nu s-ar mai fi interesat de dumneavoastră. Tocmai datorită poziţiei principiale pe care o aveţi v-aţi câştigat unanima apreciere.

   Cu asta partea generală a discursului oficial se terminase şi ne puteam concentra asupra chestiunilor practice.

   — Cel mai inteligent agent la meu s-a îmbrăcat în straie indiene şi-l urmăreşte acum pe micul hoţ indian, continuă colonelul. Mă gândesc să aşteptăm până se-ntoarce omul meu.

   Marian aprobă, dând din cap. Lucknow este un oraş important, dar vechi şi fiind aşezat pe ambele maluri ale fluviului Gumti are o mulţime de străzi şi străduţe pe care un european s-ar sfii să le viziteze. Dacă unul din indigeni ar urmări un ţel ascuns, cu siguranţă că ar căuta refugiu şi acoperire într-unul din colţişoarele acestui oraş, aflat pe malul fluviului.

   Am aşteptat o oră, apoi două ore, dar agentul secret n-a mai apărut.

   — Să i se fi întâmplat ceva lui Thomson, se întreabă deodată neliniştit Shemess. Trebuia să fie demult îndărăt!

   Asta era şi părerea noastră, Marian însă nu vorbi deschis de asta, deşi vedeam c-a renunţat deja să mai creadă în întoarcerea poliţistului.

   Shemess se mai plimbă de câteva ori, încoace şi-n colo prin birou, după care se calmă. În schimb se duse şi declanşă alarma în toate încăperile poliţiei.

   Peste tot se deschideau uşi, năvăleau oameni. Flegmaticul englez de-abia-i puteai recunoaşte acum.

   — Declanşaţi imediat o razie completă! strigă el. Trebuie să-l căutăm pe Thomson.

   În câteva cuvinte pe care ăi le împărtăşi pe coridor, aflară cu toţi de misiunea lui Thomson.

   — Dacă se opune rezistenţă, atacaţi fără milă, îşi încheie colonelul îndemnurile.

   — Am putea lua şi noi parte la razia asta, întreabă Marian.

   O clipă sau două, şovăi colonelul asupra răspunsului pe care urma să-l dea, după care spuse hotărât:

   — În interesul dumneavoastră propriu v-aş sfătui să n-o faceţi domnilor. Vă cunosc curajul, dar nu cunoaşteţi Lucknow-ul.

   — Ştim ce s-a petrecut aici în 1857, domnule colonel, am ripostat eu.

   — V-aş ruga totuşi, mai întâi să-mi ţineţi tovărăşie. De- ndată ce ştim ceva mai precis nimic nu vă va sta în cale să participaţi la operaţiune. În bungalow-ul meu, care e păzit de vreo 12 oameni veţi fi în siguranţă.

   Marian acceptă propunerea şefului de poliţie, în timp ce afară vreo 50 de oameni, încărcaţi în dube porniră pe urmele camaradului lor Thomson. Era ora 4 după-amiaza. O privire aruncată pe fereastră mă convinse că toată acea mulţime de oameni dispăruse din faţa sediului poliţiei. Cum va evolua povestea asta nu puteam şti, dar un lucru îl ştiam cu siguranţă: stăteam pe un butoi de pulbere, gata să explodeze în fiecare secundă.

   Brusc simţi dorinţa inexplicabilă de-a alerga la fereastră şi a o deschide. Parcă m-ar fi cuprins o putere magică şi-am alergat la fereastră, deschizând-o şi aplecându-mă din ce în ce mai mult peste pervazul ei. Şi dacă Marian nu m-ar fi prins chiar la timp m-aş fi rostogolit afară. Soarta mi-ar fi fost astfel pecetluită, dacă cădeam pe fereastră. Biroul lui Shemess se afla la ultimul etaj, iar jos era curtea cimentată, după care urma grădina.

   — Ce s-a întâmplat cu tine Robert? strigă Marian îngrijorat.

   Eu însumi nu-mi puteam da seama.

   — Tremuri din tot corpul şi ai fruntea transpirată, Robert.

   Shemess scutură din cap.

   — Am crezut că vrei să iei puţin aer la geam domnule Bertram.

   Încă nu eram capabil de un răspuns. Toate mădularele îmi erau ca paralizate, în timp ce genunchi îmi tremurau parcă m-aş fi ridicat pentru prima dată din pat după o boală grea şi îndelungată. Părea că întregul cap îmi era închis într- un cerc de fier, care se strângea tot mai mult.

   — O să vă explic ce cred eu domnule colonel, începu Marian, stăm în faţa unui duşman invizibil care dirijează totul prin puterea voinţei sale, deşi se află departe de-aici, posesor de multe vapoare manevrabile, aparate aeriene ghidate prin comenzi, torpile şi câte altele. Ceva semănător se petrece şi cu gândurile omeneşti. Gândurile sunt lucruri spun filosofii. De când sunt în India, am trăit pe propria-mi piele, lucrurile astea. Nu sunt arme mai puternice decât gândurile. Un fachir care dispune de puternice forţe telepatice, i-a transmis prietenului meu ordinul de a merge la fereastră de a o deschide şi de-a se arunca prin ea.

   Robert nu s-a gândit la nimic rău de aceea n-a opus suficientă rezistenţă prin voinţa sa. N-a ştiut măcar ce face, trebuia numai să se supună la ceea ce i se cerea.

   Colonelul care ascultase atent cuvântarea lui Marian, încuviinţă în tăcere.

   — Ai dreptate domnule Farrow. Şi eu cunosc fachiri care pot dispune de o astfel de putere. Din fericire nu le-am experimentat voinţa pe propria mea persoană. Ce-aş putea face însă să vă protejez pe dumneavoastră?

   — Împotriva acestor emanaţii sau fluxuri de voinţă nu există alt antidot decât propria ta voinţă, domnule colonel.

   Între timp mi-am revenit atât de mult, încât am putut înţelege totul, adică ceea ce spusese Marian. Numai la cap mai simţeam o ameţeală înăbuşită. Treptat devenii conştient c-am trecut printr-o primejdie de moarte.

   — Mulţumesc Marian, şopti eu şi-i întinsei mâna, pe care el mi-o strânse şi-o ţinu atâta de mult într-a sa până când cu-n ultim spasm mă eliberai de tot răul care era în mine.

   — Mai aveţi încă dorinţa domnilor după această probă să vă mai angajaţi în această aventură al cărui sfârşit e încă

atât de incert? întreabă Shemess.

  Acum că mi-am recăpătat pe deplin puterile şi voinţa am spus pe acelaş ton cu Marian.

  — Da, bineînţeles!

  — Cum vreţi, fu de părere colonelul. Fiecare are numai o piele pe care şi-o poate duce la piaţă s-o vândă cum vrea. Că n-aţi vrut să fiţi învinşi de un fachir indian, pentru mine e clar, poate că nici eu n-aş fi procedat altfel. Shemess merse la geam, pe care Marian între timp îl închisese. Păli şi arată cu mâna afară:

  — Am bănuit eu, mai gemu el şi-şi strânse buzele atât de tare, încât parcă deveniseră o singură linie.

  Am sărit în picioare şi-am alergat la fereastră. Se vedea un convoi lung de poliţişti care se-ntorceau din razia efectuată. Mergeau unui după altul după o maşină de transport care purta pe ea trupul unui om mort. Marian murmură numai printre dinţi:

  — Ăsta nu poate fi decât Thomson! Aşa şi era. Colonelul tremura din toate mădularele, petrecându-şi mâna peste ochi şi frunte. Dar mâna îi căzu pe lângă corp, transformându-se în pumn.

  — Moartea lui Thomson va fi răzbunată spuse el încet dar cu hotărâre. Nu voi mai cruţa pe nimeni de astă dată.

  Aici se înfăptuise o crimă ordinară şi devenise clar că micul indian care încercase să ne fure acţionase la ordin mai înalt. Pe acest om trebuia să-l căutăm şi să-l cunoaştem orice s-ar întâmpla şi oricât ne va costa. Oamenii dădură jos din maşină cadavrul lui Thomson şi-l aduseră în clădirea poliţiei. Înaintea casei nu se mai afla nici un indian, parcă sar fi strecurat cu toţi în cine ştie ce colţişor necunoscut sau văgăună. Situaţia asta nu-i scăpase lui Shemess. Cum ar putea da acum ordin să se caute indianul invizibil în casa acestora? Indienii sunt un popor curios, dacă se-ntâmplă ceva într-un loc, se adună grămadă să vadă despre ce este vorba.

  Coborârăm cu Shemess jos, în marele vestibul. Trupul lui Thomson fu pus pe o targă şi camarazii lui îl înconjurară din toate părţile, gravi şi tăcuţi. Pe feţele lor se citea lămurit sentimentul de care erau stăpâniţi: răzbunare. Când şeful poliţiei pătrunse în vestibul unde se afla mortul, oameni săi luară poziţia de drepţi, dar acesta le făcu semn să-şi reia poziţia iniţială şi le spuse:

  — Camarazi! Unul dintre ai noştri a plecat de lângă noi, ucis de o mână criminală. Aceasta ne obligă mai mult decât oricând de a nu precupeţi nici un efort în lupta noastră pentru liniştea securitatea şi ordinea în ţara asta. Vom răzbuna moartea camaradului nostru. Pacea fie cu el şi cinste memoriei sale. Poliţişti îşi dădură jos căştile şi-şi aplecară capetele ca pentru rugăciune. Se vedea pe chipurile lor că de-abia aşteptau să treacă la ordine pentru a-şi îndeplini dorinţa de revanşe.

  Chiar şi-n noi ardea flacăra hotărârii de-a nu cruţa nici un efort de-a da de urma misteriosului individ, responsabil de toate acestea. Asta devenea de fapt sarcina noastră principală deocamdată.

  Shemess se-ntoarse pe călcâie, se-ndreptă înspre ascensor şi ne făcu semn să-l urmăm. Nu zise nimic, ne urcarăm la ultimul etaj, o luă pe coridor şi deschise uşa biroului său, ne lăsă să intrăm şi spuse după un timp, după ce-am luat cu toţi loc pe fotoliile comode:

  — Domnii mei, chiar dac-am folosi toată puterea noastră armată, nu ne va folosi prea mult în această chestiune. Poate că vă va reuşi dumneavoastră, datorită experienţei, cunoaşterii ţări, în sfârşit datorită curajului recunoscut în mod unanim de către toţi să-l găsiţi pe ucigaşul camaradului nostru Thomson. Omul din umbră care a făcut această grozăvie sau a plănuit-o, sau i-a fost impusă, trebuie neapărat prins. Vă dau toate împuternicirile necesare, vă rog numai să fiţi extrem de precauţi. Viaţa vă este în primejdie! Vreţi să primiţi această misiune, domnilor? Vă rog asta nu cu uşurinţă sau plăcere, căci sunt conştient că poate vă trimit în braţele morţii, dar mai sunt conştient că cu tot aparatul meu poliţienesc nu voi reuşi. Oamenii şi aici mă refer la indieni, mă cunosc pe mine şi pe poliţiştii mei, ca şi serviciul meu secret. Poate veţi reuşi dumneavoastră, deşi sunteţi la rându-vă cunoscuţi datorită relatărilor din ziare şi fotografiilor publicate. Sper să nu-mi refuzaţi această cerere.

  Nu i-am refuzat-o. Marian îi strânse în tăcere mâna colonelului Shemess. Aceasta echivala cu o promisiune.

MOSCHEEA IMAMBNRA

   MAUSOLEUL ULTIMULUI DINASTIC Assaf-ud-Dunlas, este construit din marmoră albă şi este amplasat în moscheea Imambnra, mausoleu de-o măiestrie artistică desăvârşită, aproape tot atât de vestit ca şi Moti-Mahall, Prinţul Perlelor, care e mai ales renumit datorită colecţiei de manuscrise orientale.

   Am citit doar multe lucruri despre aceste două construcţii care fac din Lucknow, ele singure un punct cert de atracţie pentru toţi cercetători de relicve şi antichităţi.

   În seara aceleiaşi zile când am sosit la Lucknow ne-am stabilit cartierul general în bungalow-ul şefului poliţiei şi-am cinat acolo, datorită bunăvoinţei soţiei acestuia şi am pornit să admirăm aceste monumente de artă ale glorioasei epoci indiano-mahomedane. Bineînţeles că n-am uitat însărcinarea principală pe care ne-o încredinţase Shemess. Evident că şi-n cazul că nu ne-ar fi cerut expres colonelul Shemess tot ne-am fi ocupat de rezolvarea acestei probleme, acum eram însă oficial investiţi ca să spun aşa şi asta era de natură să fie imbold în plus, în munca noastră.

   Moscheea stătea-n lumina albăstruie a razelor de lună iar marmora albă strălucea parcă din interior. Strălucirea mată a pietrelor preţioase şi tăcerea prafului în care era scufundat lăcaşul ne umplu de-o vrajă deosebită. Chiar şi Pongo, care ne urmase cu Maha, păstră o tăcere evlavioasă.

   Eram atât de mult cufundat în contemplarea moscheii din marmoră, încât nu m-am mai uitat în spate, chiar şi Marian care stătea lângă mine, părea transformat de vraja impresiei pe care-o degaja vechea clădire.

   Cum s-a-ntâmplat nu mai ştiu: a trebuit subit să mă întorc. Dispăruseră Pongo şi Maha şi doar ştiam cu siguranţă că ambii stătuseră în spatele meu.

   — Mariane, am şoptit.

   Prietenul meu se-ntoarse imediat, parcă ştiuse dinainte despre ce este vorba.

   Locul era scăldat în lumina razelor de lună, deci luminat

oricum şi nu puteam presupune că Pongo şi cu Maha au dispărut dintr-odată de pe faţa pământului. Chiar dacă ne găseam în India patria minunilor, nu puteam crede în lucruri supranaturale.

   Oameni nu se pot evapora aşa pur şi simplu, dacă un alt om nu este amestecat în treaba asta.

   Un moment Marian stătu ca paralizat, apoi îşi smulse pistolul din cingătoare şi...

   Dar asupra cui voia să pornească? Nici un om nu se găsea prin apropiere. Locul viran din faţa moscheii era ca măturat, nu se vedea nici măcar o urmă pe nisipul fin galben, care acoperea pământul. Marian dădu ocol clădirii, în timp ce eu am rămas locului cu sentimente foarte confuze.

   Camaradul meu trebuia să se întoarcă repede. Am aşteptat şi aşteptat, dar Marian nu mai veni înapoi.

   O pornise pe partea stângă a moscheii. Unde să fi rămas? Am rămas ca împietrit. În jurul meu se petrecea evenimentele pe care nu mi le puteam explica în nici un fel.

   Pongo şi cu Maha au dispărut. Marian a dispărut la rându- i şi el. Aproape că nu îndrăzneam să fac un pas în faţa sau înapoi. Ochii mei se uitau în toate părţile, dar nimic deosebit nu-mi bătu la ochi.

   Locul viran era pe mai departe scăldat în lumina argintie a lunii, care ţesea o pânză magică. O putere de nestăvilit mă mâna înainte. Nu mă puteam împotrivi şi a trebuit să urmez acelaşi drum pe care-l luase şi Marian. Mi se întâmplă ca şi-n după-amiaza asta, când o forţă misterioasă mă mâna spre geam, mă chema să mă aplec în afară şi asta până ce ameninţau spre geam, mă chema să mă plec în afară şi asta până ce ameninţau să cad şi să mă zdrobesc de pavaj.

   Dispăruse de asemenea orice rezistenţă împotriva voinţei străine. Din nou am ajuns fără puterea în mâna fachirului invizibil. Ca şi un lunatec păşeam înainte. Încet dădeam târcoale în jurul moscheei. Deodată am văzut într-un colţ o figură pândind. Cine era, figura vreunui zeu sau ce.? Dintr- odată figura se mişca, păşi înainte şi ridică mâna.

   Ca la comanda m-am oprit şi nu m-am mai mişcat ca o păpuşă care se mişca trasă de sfoară şi-apoi tot la comandă se opreşte brusc.

  Pentru un timp vedenia mă ţinu sub vraja ei, după care ochii mei se-ntoarseră de jur împrejur. Am observat cu această ocazie că de jur împrejurul moscheei se găseau făcute nişte nişe.

  În fiecare din aceste nişe se găsea o siluetă a unui zeu, în mărime naturală, a unui stat de om. Toate astea păreau că prind viaţă deodată şi păşiră asupra-mi. Figurile de zei păşiră spre mine, mă luară în mijlocul lor şi merseră cu mine - încet şi fără să facă nici un zgomot - în interiorul moscheei.

  Nişa, în care stătuse figura ce ridicase prima mâna era un mic culoar, care cu siguranţă nu era folosit. El se-nchise imediat în urma mea.

  Încă n-am ajuns în sanctuarul propriu-zis ci într-o sală cu colonade, care străluceau albăstrui în lumina fadă a lunii. Păreau a fi turnate din marmoră.

  Am mers mai departe şi-am ajuns într-o construcţie în formă de cupolă, magnifică, bătută peste tot în aur şi pietre preţioase. Am putut să observ toate astea, deşi mă aflam încă sub influenţa puterii străine.

  Convoiul nostru ciudat se-ndreptă spre fundul moscheei. Acolo se găsea o perdea aurită, uriaşă. Îndărătul acesteia, se auzea o muzică stranie şi ademenitoare, cum rar mi-a fost dat să aud.

  Înaintea draperiei - pe un covor vechi de mare preţ - stătea, cu picioarele încrucişate, un preot cu ochi ficşi, ce scânteiau ameninţători. Purta un turban verde, în care era încrustată semiluna profetului. În jurul preotului stăteau într- o poziţie umilă între 10 şi 12 alte siluete. Spre acestea se- ndreptară, misterioşi mei însoţitori, îngenuncheară unul după altul şi făcură un cerc în jurul preotului aşezat în mijloc.

  Totul nu m-ar fi emoţionat atât de tare, ca alt tablou, care mi-a făcut sângele să îngheţe în mine.

  La picioarele misteriosului preot zăcea Marian nemişcat. Lângă el stătea Pongo şi cu Maha. Toţi păreau ca morţi. Să fi fost hipnotizaţi de către preot? Nu erau în stare să se mişte?

Aşa se părea, altfel nu găseam nici o explicaţie a acestui mister. Că Marian fusese hipnotizat şi doar el dispunea de-o putere a voinţei mult mai mare decât mine, era un semn al puterii acestui preot. Am ştiut din instinct că şi cu mine lucrurile îi vor merge la fel de uşor dacă nu şi mai uşor.

   Moscheea Imambnra, care aparţinea cultului mahomedan nu era deloc părăsită aşa cum ni se spusese înaintea călătoriei la Lucknow, ea ascundea viaţa şi înc-o viaţă foarte misterioasă.

   Ce voia fanaticul cu privirea aceea scânteietoare de la noi?

   Încă din junglă neobservase. Acum iată, îşi atinsese ţelul.

   Ne avea pe toţi trei, împreună cu ghepardul în puterea lui, acum putea fi mulţumit. Nici azi nu găsesc cuvinte pentru situaţia ciudată în care ne aflam. Vedeam totul, auzeam fiecare zgomot, înţelegeam ce se petrece cu mine şi cu cei din jur, atâta doar că nu eram în stare a întreprinde nimic.

   Cu toată sforţarea căutai să mă împotrivesc voinţei dominatoare, străină. Voiam să-mi păstrez judecata, dar nu numai aşa s-o gândesc, s-o fac. Ochii preotului ardeau în ai mei şi-mi conduceau fiecare nouă sforţare la zădărnicie. Deodată preotul ridică mâna şi muzica amuţi:

   — Bhiwa ţi-a poruncit să nu vii aici pentru a renunţa la răzbunare, începu să vorbească misteriosul personaj. Ai încercat împreună cu prietenul tău care - aşa cum vezi - se află deja în puterea mea, să zădărnicească planurile noastre de-a elibera India de jugul englez. Mahomedanii şi hinduşii sunt azi de acord, că au un ţel comun: Libertatea! Iar acest ţel nu poate fi primejduit. Cine îndrăzneşte s-o facă este duşmanul nostru. Voi aţi îndrăznit şi încă zilnic. Nimic nu-i rămâne ascuns lui Bhiwa. Eu vă citesc gândurile şi... vi le stăpânesc. Îţi spun şi ţie Robert Bertram, că tu şi prietenul tău aţi ajuns la sfârşit. Până aici şi nu mai departe!

   Din nou ridică preotul braţul. Muzica începu din nou cu putere. Un zgomot sacadat de tobe îmi răsună continuu în urechi. Dar tonalitatea acestei noi melodii se deosebea de aceea pe care-o ascultasem la început, aceasta era războinică, poruncitoare.

   Din nou melodia se opri ca la comandă. O voce blândă umplea acum încăperea, aşa cum nu auzisem nici în cele mai selecte biserici creştine. Figurile de zei dimprejur, începură să cânte. Bhiwa care se autointitulase preotul suprem, se alătură corului. Vocea sa de bas răsuna ca o orgă, adâncă, plină şi curată.

   Dintr-odată am simţit cum preotul supreme încearcă încăodată să mă hipnotizeze. Atunci îmi veni un gând în minte: am procedat astfel, ca şi cum m-aş fi lăsat în voia voinţei omului, închisei ochii ca la comandă şi mă comportai ca un subiect hipnotizat. Am procedat corect, întrucât am simţit aproape fizic, cum tăria voinţei străine slăbi. Preotul suprem mă crezu de-acum în hipnoză şi-şi recheamă puterea voinţei care se abătuse supra mea. Câteva momente mai târziu, zăceam ca şi mort alături de Marian şi aşteptam desfăşurarea lucrurilor care-or să se-ntâmple.

   La urechi îmi pătrunse un hohot batjocoritor de râs. Bhiwa bătu din palme. Am privit cu ochii întredeschişi. Siluetele din jurul preotului suprem se ridicară din liniştea lor stoică şi formaseră un cerc în jurul lui.

   Bhiwa recită câteva versuri din Coran. Acestea se refereau la duşmani islamului şi la necesitatea sa a-i distruge. Cu figuri evlavioase preoţii din jur ascultară cuvintele murmurate ale mai marelui lor Bhiwa, îşi mişcară capetele încolo şi încoace şi-şi traseră fulgerător săbiile lungi şi îndoite pe care le păstraseră pe sub veşminte. Păreau să fie săbii turceşti. Le ridicară şi vârfurile lor se ciocniră într-un clinchet împreună.

   Cu o urare a armelor înfierbântate îmi apăru lunga litanie acum. Când aceasta se termină, cei trei preoţi se înclinară, îmbrăcaţi în veşminte albe şi lungi, spre noi şi-apoi ne ridicară în sus. Locul pe care stătea Bhiwa, încăperea cu covorul pe care stătuse Bhiwa, dintr-odată... dispăruseră şi lăsară un loc gol care-mi amintiră de o scenă, ce dispare brusc din vedere odată ce reprezentaţia este terminată. Perdeaua se ridică din nou. Ne trezirăm pe o podea înclinată, după care ne-am simţit coborând în adâncime. Cinci preoţi ne-au însoţit pe drum cântând.

   Deasupra, micuţa sală a moscheei părea goală.

Moscheea Imambnra avea deci secretele sale şi cine ajungea să le cunoască, putea să-şi piardă uşor viaţa în labirint.

   Numai datorită stratagemei mele, de-a mă comporta ca un hipnotizat am putut să percep tot ce sa-ntâmplat în jurul meu.

   Nedumerit m-am uitat în jurul meu. Din păcate Marian nu stătea în vecinătatea mea şi-mi părea foarte rău.

   Ne-au coborât cinci sau şase metri. Aerul stătut şi umed se simţea de peste tot. Se părea că ne găsim într-o criptă mortuară.

   După câte am citit despre oraşul Lucknow ar fi trebuit să se găsească aici câteva moaşte ale profetului. Dar dacă neam lua după ce se spune, ar trebui din toate oasele astea să se refacă un întreg colegiu de preoţi, dacă ar fi să se reconstituie vreodată.

   Aşadar în această criptă subpământeană ar trebui să se consume ultima noastră oră pe pământ Pregătirile pentru expedierea noastră într-o lume mai bună fuseseră deja făcute.

   Am văzut un gang lung, pavat cu pietre mari şi grele care probabil că ducea de aici din subteranele moscheei la Mausoleul lui Assaf-ud-Daula. Culoarul sau gangul acesta părea să fie tot atât de vechi cât şi moscheea sau monumentul funerar al ultimei dinastii. La capătul acestui coridor lucea o lumină albastră magică. Poate în acolo era Bhiwa, poate că fundase aici o sectă printre adepţii mahomedanismului. Cine putea să ştie asta într-o ţară ca India mustind de atâtea secte şi comploturi într-o ţară în care pasiunile politice de-abia erau acoperite de pojghiţa relaţiilor superficiale dintre oameni şi partide. Şi mai presus de toate într-o ţară în care stătea pe un butoi de pulbere, gata oricând să explodeze.

   Acum eram păziţi de vreo duzină de preoţi cu săbii lucitoare. Mi-ar fi plăcut să ştiu ce se întâmplase cu Pongo şi cu Marian, pe care nu-l vedeam în continuare, decât zăcând într-un somn cataleptic. Cu Maha se petrecuse acelaşi lucru, el nu putea în nici un caz să se prefacă. Dar cu Pongo? Dar mai întâi Marian! Să fi fost oare prietenul meu, care era

întotdeauna, prevederea întruchipată de data asta păcălit?

  Zăceam cât se poate de liniştit cu ochi închişi dormeam de tot, lăsând o posibilitate de supraveghere a evenimentelor din jur aruncând din când în când priviri furişe spre Marian şi Pongo. Speram tot timpul ca această încremenire hipnotică clipă să se ridice în picioare. Cel puţin dacă unul din aceştia s-ar mişca cât de puţin, pentru a-mi da de ştire, că starea de hipnoză e numai trucată! Din păcate strădaniile mele de-a observa cât de cât ce se petrece, erau îngreunate de semiobscuritatea care domnea în jur.

  Ce se petrece dincolo în cavou, puţin mai sus de unde se scurge lumina albăstruie, nu puteam descoperi nimic. Ne găseam totuşi după părerea mea la şase metri adâncime sub pământ. O răcoare neplăcută domnea în încăpere. Picioarele îmi amorţiseră iar mâinile mi le puteam mişca numai cu greutate. Nu puteam risca însă să fac nici o mişcare şi trebuia să stau tot timpul nemişcat şi să fac pe mortul.

  Aşa ceva nu era deloc plăcut. Şi mai neplăcut era gândul, ce-o a urmeze acum, cum ni se va hotărî soarta?

  Un înţelept, filosof sau poet spunea odată: „să ai răbdarea şi să ştii să aştepţi, asta e esenţa vieţii"! Poate că avea dreptate, dar uşor nu era în nici un caz să te obişnuieşti cu aşa ceva şi mai ales să-ţi drămui întreaga filosofie a vieţii după asta.

  Speram ca preoţii să mai dispară odată, ca să mă pot convinge de-a binelea dacă Marian şi Pongo erau sau nu sub hipnoză, sau numai o mimau aşa cum făceam eu acum. Însă nu-mi era permis în nici un caz să mă trădez. Tot timpul ochii ageri de lynx ai preoţilor vegheau asupra mea. O simţeam mai bine zis, pentru că de văzut prea bine, evident că nu eram în stare s-o fac.

  Aproape că-mi veni să trag o înjurătură zdravănă englezească!

  În spate de unde venea lumina albastră părea să înceapă îndată „dansul". La început muzica se redeşteaptă în tonalitatea ei obişnuită, dar totuşi c-o notă de stridenţă în plus, care-ţi biciuia nervii.

  Apoi, preoţii se aplecară din nou asupra-mi pentru a mă lega. Întrucât nu ne mişcam ne-au legat solid şi de-a adevăratelea.

  Pe Maha nu-l supravegheau de fel. Credinciosul ghepard nu se putea trezi din somnul hipnotic.

  Muzica crescu în volum, deveni tot mai tare şi mai sălbatică. Deodată toţi preoţii care ne supravegheau dădură buzna în coridor. Agitau încă săbiile scurte şi strâmte după care... dispărură. Unde oare?

  Numai un om în situaţia mea, care a văzut în Mecca, dervişi cuprinşi de amoc, ştiu la ce se poate aştepta de la ei.

  Chiar dacă nu mai puteam să văd nici un preot în apropiere, îi auzeam totuşi. Cel puţin auzeam vocea lui Bhiwa. El se ruga tare cu o anumită emoţie, care creştea din minut în minut. Glasul de bas, răzbătea deasupra strigăturilor infernale ale preoţilor, care împletite cu muzica, creau un tumult nemaiîntâlnit.

  Acesta era momentul pe care-l aşteptam, pe care şi Marian îi aştepta demult.

TREI OAMENI ŞI UN ANIMAL DE PRADĂ

   CEATA DE PREOŢI făceau o gălăgie infernală în cavoul în forma de cupolă al lui Assaf-ud-Daula. O voce pătrunse mai cu seamă în urechea mea, care-mi risipi toate îndoielile, făcându-mi să-mi renască speranţa.

   — Maha!

   Dintr-o săritură, credinciosul ghepard care până acum stătuse ca mort ajunse pe picioare. După ce privi cu luare aminte-n jur sări spre camaradul meu, Marian care zăcea în apropiere şi începu să-i roadă legăturile. Se părea că credinciosul animal, aşteptase numai acest moment prielnic pentru a trece la lucru. Mormăia liniştit sau mârâia din când în când frecându-şi botul de umărul lui Marian. În curând Marian fu liber. Animalul sări asupra lui Pongo şi procedă în acelaşi mod apoi asupra-mi şi ne slăbi legăturile.

   — Staţi culcaţi, îi scapă printre buze lui Marian.

   Acum am tresărit de bucurie că situaţia atât de dramatică la început s-a schimbat şi totodată să mă stăpânesc să nu strig de bucurie. Dar nu trebuia să permitem preoţilor să ştie ce se petrecuse aici în lipsa lor. Mai întâi de toate trebuia să ne facem un plan de salvare.

   — Jos Maha, jos! îi strigă Marian ghepardului nostru. Rămâi liniştit. Credinciosul ghepard se-ntinse la pământ şi rămase atât de nemişcat şi ţeapăn acolo, de parcă s-ar fi găsit şi de data asta sub hipnoză.

   Ce va propune Marian să facem? I-am lăsat lui iniţiativa.

   — Indieni nu deştepţi, Masser Farrow, deştept şopti Pongo. Un rânjet trecu peste faţa acestuia, în timp ce zăcea în continuare pe jos ca ameţit.

   Marian se lăsa rareori surprins şi ştia să găsească de obicei, chiar şi-n cele mai deznădăjduite situaţii, căi de salvare.

   Chiar aventura de faţă era un exemplu în acest sens. Îi lăsase pe preotul şef să creadă i-a fost înfrântă voinţa, l-a făcut şi pe Pongo să joace acelaşi teatru.

   Căpetenia preoţilor care afirmaseră mândru despre sine,

că poate citi gândurile oamenilor, iată că nu putuse citi gândurile lui Marian şi crezuse că starea noastră aparentă de hipnotism, fusese reală.

   Asta dovedea că sentimentul puterii absolute şi a încrederii nelimitate-n sine îi jucase de data asta o festă mai marelui preoţilor.

   Altfel ar fi mirosi ce se întâmplă aici.

   — Vom aştepta aici, să vedem ce vor să facă cu noi, Robert. Nu mă îngrijorează numărul mare al adversarilor noştri şi faptul că suntem la şase metri sub pământul şi mecanismul...

   Marian se întrerupse brusc, întrucât o ceată de mai mulţi preoţi se apropia de noi, în frunte cu Bhiwa. Erau cam 24 de preoţi înarmaţi şi-n fruntea acestora căpetenia preoţilor purta un fel de Potir sau vas, care parcă strălucea din interior.

   Şi această lumina era albastră-azurie, pe care văzusem şi admirasem şi-n celelalte încăperi. Culoarea nu era roşiatică ca aceea a unei flăcări ci calmă şi de-o minunată claritate.

   Privindu-l pe Bhiwa nu mă puteam abţine să nu mă gândesc la Parsifal, cavalerul sfântului Potir, al Graalului după mitologia germană, întrucât purta ceva asemănător în mâini.

   Vasul era fără îndoială un potir de jertfă care era sortit să se adape din sângele nostru, dacă era să fim sacrificaţi pe altarul cine ştie căror zeităţi.

   Islamul nu cunoaşte jertfă umană, nici în momentele sale anterioare şi nici astăzi. Dar poate că Bhiwa aparţine mai degrabă sectei Thugilor, care impuneau sacrifici umane în cinstea zeiţei Khali.

   Va şi cum ar fi vrut să certifice presupunerile mele, preoţii se dispuseră odată ajunşi în încăpere din nou în formă de semilună. Bhiwa stătea cu potirul din care strălucea misterioasă lumină albastră-azurie exact în mijloc.

   Toţi erau atât de cufundaţi în meditaţie, încât nici măcar n-au mai observat că noi nu eram legaţi.

   Eram curios ce intenţiona Marian de data aceasta să facă. Acum era după părerea mea momentul decisiv.

   Se auzi un şuierat undeva. Maha sărise-n picioare, cu-n salt impresionant îi sări căpeteniei preoţilor în faţă, acesta de spaimă scăpă potirul albastru, care se sparse cu zgomot de podea.

  În acelaşi moment sărirăm şi noi în picioare, Marian, Pongo şi cu mine. Înainte ca preoţi să-şi revină din incantaţia lor religioasă, Pongo îşi şi făcuse treaba. Pumnii săi nimeriră bine şi la sigur. Preoţii leşinaţi fură legaţi cât ai clipi de Marian şi cu mine şi după câteva minute adversarii noştri stăteau deja cu toţi legaţi la pământ. Acum îşi arătă şi Bhiwa adevărata faţă. Ochii săi părură să scapere scântei. Proferă înjurături groaznice asupra necredincioşilor care au pângărit templul, în loc ca sângele acestora să curgă în potirul de sacrificii. Cel mai mult îl necăjea spargerea potirului şi-mi pot imagina de ce.

  La un fluierat al lui Marian, Maha îl lăsă în pace pe Bhiwa, Pongo îl legă şi pe el alături de ceilalţi, Marian se apropie de acesta şi-i spuse:

  — Ne pare rău, c-am fost siliţi să ne apărăm şi să vă legăm. Nu intenţionam să ne amestecăm în obiceiurile şi cutumele voastre, dar n-aţi ales bine victimele pentru jertfă, Bhiwa, ca om inteligent ar fi trebuit să cauţi alte metode pentru atingerea ţelurilor, decât crima. Am preţuit puterile pe care le ai, foarte mult chiar, dar ai ales să-l ucizi pe Thomson asta nu ţi-o putem ierta. El era absolut nevinovat. Trebuie să rămâi aici până la venirea poliţiei care va decide asupra faptelor comise. Asta nu este responsabilitatea noastră.

  Bhiwa nu zise nimic, dar ochii săi scânteiau de mânie.

  Îmi pare cu adevărat rău de omul acesta, care ar fi putut face multe, dacă şi-ar fi ales drumul drept.

  Marian cercetă din nou legăturile preoţilor, satisfăcut continuă apoi să caute dispozitivul care permitea podelei mobile să ne trimită în sus, la suprafaţă şi pân-la urmă-l găsi. Nu era decât un mecanism foarte simplu, sub forma unei roţi dinţate care-ţi permitea apăsând-o să ridici sau să coborî podelele după plac.

  Marian se gândea pe bună dreptate că oricum i-am fi legat de bine pe preoţi, ar putea fi eliberaţi din întâmplare, dacă oameni cu care aceştia sunt în legătură i-ar vizita

tocmai acum. El presupunea pe bună dreptate că secta asta nu era formată doar din două duzini de preoţi fanatici, poate că mai există şi alţi indieni de care noi nu ştiam deocamdată nimic.

   Pentru a fi siguri, Pongo cu Maha ar trebui să stea de pază în vreme ce noi am fi ajuns sus şi-am fi căutat o ieşire din templu.

   În Bhiwa nu puteam avea deloc încredere şi nici o măsură în plus de siguranţă nu era prea mult.

   Eram deja sus dar nu găseam deloc nişa care ne permitea să ieşim din templu. Puteam alege doar la întâmplare un gang de ieşire, întrucât era încă noapte speram să nu fim deranjaţi de cine ştie

   L-am lăsat pe Pongo cu Maha în imediata apropierea dispozitivului de coborâre, după o perdea grea. Am luat-o pe culoarul sau gangul ales. Uşile grele erau din bronz eram liberi şi totuşi nu prea ne folosea libertatea la nimic, deocamdată ne simţeam ca şi şoareci prinşi în cursă. Fără- ndoială l-am subapreciat pe Bhiwa.

   Era el ce-i drept prizonier jos, în cavou, dar el era acela care cunoştea toate secretele construcţiei templului nu noi. Voinţa lui nu mai triumfa momentan asupra noastră, dar era suficient de puternică pentru a-şi domina supuşi. Şi acest lucru aveam să-l simţim pe pielea noastră în curând.

   Căutam cu disperare o ieşire, când am observat că pereţii din interiorul templului aveau şi ei nişe asemănătoare celor de afară. În fiecare din aceste nişe stătea o figură a unui zeu. Aş fi jurat că înainte nu erau aşa. Deodată toate aceste siluete de zei se animară şi prinseră viaţă, la fel ca acelea care ne târâseră de la bun început în pivniţa templului.

   Bhiwa se pare că-şi mobilizase rezervele ultimei sale gărzi. Gândurile şi voinţa sa, poruncise acestor oameni să se comporte ca nişte automate. Nici n-ar fi fost aşa de rău dacă, zeităţile astea n-ar fi mărşăluit atât de metodic ieşind din nişele lor ca la o comandă, asupra noastră. Curtea din interiorul templului, în care ne găseam noi acum, era rotundă ca un turn. În mijloc stăteam noi şi circular de jur împrejur, asupra noastră veneau aceşti oameni cu figuri de zei, ţinând şi săbii în mâinile lor.

   Erau cu atât mai grozavi cu cât mumiile alea se mişcau fără a face cel mai mic zgomot. Să fi fost oameni aceştia, din carne şi oase? Doar nu erau să fie zei adevăraţi treziţi la viaţă din piatră şi metal. Cât de puternică trebuie să fie voinţa lui Bhiwa, dacă deşi-n postura în care era, legat fedeleş în fundul pivniţei să fie strategul din umbră care făcea aici sus legea.

   Cercul în care eram noi înconjuraţi se strângea din ce în ce. Marian şi cu mine vedeam cum se apropie tot mai mult săbiile atacatorilor. Mai lipseau câţiva metri pentru a ne ajunge.

   — Parcă n-ar fi nimic real în toate astea Mariane! strigai eu.

   Prietenul meu cugeta cu înverşunare, faţa sa părea împietrită de atâta concentrare. Lumina poleită a luni tremura în jur, făcând ca săbiile atacatorilor să capete o nuanţă albăstruie. Era atâta linişte încât ne puteam auzi respiraţia. Venise timpul să punem capăt circului ăstuia monstruos. Doar nu era să ne lăsăm omorâţi de ceata asta de fantome cu săbiile astea turceşti încovoiate.

   Ce intenţiona Marian? Aşteptam să-mi dea un semn, în tot momentul. Potrivnici noştri care nu păreau nici oameni dar nici automate veneau spre noi cu o precizie şi o regularitate de care nici cea mai exersată trupă n-ar fi fost în stare.

   Deodată Marian ţâşni înainte şi se aplecă fulgerător. Îl apucă pe primul adversar de picioare şi-l răsturnă. Îi urmai exemplul la rându-mi o fracţiune de secundă mai târziu. Prietenul meu scoase un tril ascuţit. Ca o furtună a junglei, veni-n goană credinciosul nostru Pongo cu Maha. În momentul următor tabloul se schimbă. Figurile de zeităţi se transformară în oameni, care încercau din toate puterile să ne împungă cu săbiile lor. Eram într-un raport de forţe cam de 30 contra 3. Aici nu-ţi mai foloseau nici curajul şi nici îndrăzneala la nimic şi poate superioritatea spirituală, dacă mai folosea la ceva. Fără ajutorul lui Pongo, oricum am fi fost pierduţi. Cu-n strigăt furios de atac - care n-avea nimic divin în el - se repeziră toţi ca unul asupra noastră. Câteva secunde mai târziu lamele săbiilor, scânteiau în aer.

   Îmi amintesc de un tablou pe care-l văzusem la Mecca. Un dans al săbiilor, executat numai de către dervişi.

   Pongo îi smulse unuia din adversari sabia şi-acum lovea ca un turbat în jurul lui. Încerca de toate, să-i facă pe adversari noştri să scape săbiile din mâini. Asta îi reuşi de câteva ori. Preoţii nu scoteau nici un strigăt ci luptau cu-o hotărâre uimitoare dar în tăcere.

   Pongo sângera deja, în mai multe locuri, dar el nu mai acorda atenţie acestor nimicuri. Pongo şi Maha în acţiune aşa cum nu i-am văzut niciodată. Nu-i mai puteam opri şi după o vreme am ieşit din luptă complexat de ce am văzut că se petrece în jurul meu.

   Am fost victorioşi până la urmă, dar abia ne mai trăgeam sufletul şi gâfâiam ca după o alergare de maraton. Sângeram din mai multe răni. Pongo primise cele mai adânci răci dintre noi toţi - dar important era c-am câştigat şi adversarii noştri erau întinşi pe jos.

   După o scurtă o pauză, am trecut să ne legăm prizonierii cu fâşii din draperiile pe care le găseam acolo, cel puţin pe acei care nu erau grav răniţi.

   Acesta fusese cel de al doilea atac în noaptea asta. Dar încă nu eram în afara pericolului şi multe lucruri neplăcute ne mai puteau aştepta.

   Apoi se-ntâmplă să vedem cea mai neaşteptată surpriză dintre toate. Bhiwa era liber! Doar Dumnezeu singur ştia, cum a fost posibil acest lucru, mai ales după ce Marian l-a legat întocmai pe el cu deosebită grijă. Bhiwa îşi trimise ultimele rezerve în luptă şi aşa părea că se bazase numai pe preoţi ai căror fanatism era deosebit de puternic. Mai târziu în călătoriile noastre prin India urma să aflăm că secta acestuia era mult mai largă şi mai răspândită, invadând şi alte domenii de care noi nu aveam cunoştinţă.

   Bhiwa n-avea de gând să participe direct la luptă, stătea lângă uşa care dădea în coridorul principal de intrare în templu. Întinse mâna şi spuse-n tăcerea nopţii:

   — Fericiţi sunt aceia care vor muri în slujba profetului. Îi vor aştepta o mie de alte fericiri în cerul profetului.

   Când preotul suprem al unui cult mahomedan vorbeşte astfel, preoţi de rang inferior nu mai cunosc nici o limită.

Credinţa lor se transformă-n extaz, aşa cum indienii se aruncă-n faţa roţilor de sute de kilograme greutate care poartă chipurile zeilor lor, dar pentru a se sacrifica şi-a ajunge mai repede dincolo...

  Tot aşa Bhiwa încerca să le inoculeze oamenilor săi o credinţă şi-un devotament pe măsură, pentru a nu-şi precupeţi viaţa, jertfind-o în lupta împotriva necredincioşilor pentru a fi vrednici de răsplata care urma să vină.

BHIWA SE MATERIALIZEAZĂ

  PE BHIWA L-AM VĂZUT PENTRU O CLIPĂ, cu mâna ridicată, în faţa intrări principale care dădea în sanctuar. Dintr-o dată dispăru însă, de parcă l-ar fi înghiţit pământul. Unde să fi rămas oare, sau ce mai uneltea?

  Marian se uită-n jurul său. Pongo se grăbea să intre cu Maha pe poarta principală. Dacă Bhiwa ne scapă, atunci victoria nu va fi deplină, în ciuda numeroşilor duşmani care zăceau legaţi la pământ.

  De afară de auzi un sunet de trompetă. Imediat dup- aceea am auzit de dincolo de zid vocea colonelului.

  — Domnule Farrow! Domnule Farrow! Unde sunteţi!

  — Hello domnule colonel, strigă Marian. Totu-i în ordine. Sprijiniţi o scară de zidul care înconjoară curtea templului.

  — În regulă, fu răspunsul.

  După un scurt răgaz se iţi deasupra capul colonelului care apăru peste zid. În spatele lui apăru un poliţist. Apoi un al doilea. O a doua scară a fost adusă pare-se şi rezemată de zid, apoi o a treia, urmată de a patra. Câteva minute mai târziu mişuna întreaga curte de mulţimea poliţiştilor care sosiseră cu camioanele, pregătiţi pentru orice.

  — Ce se petrece aici, întreabă Shemess.

  Marian îi povesti cele petrecute în câteva cuvinte. Colonelul făcu semn unor poliţişti care aveau însemnele crucii roşi gravate pe uniformă.

  — Domnii sunt răniţi! Trebuie pansaţi! Apoi îngrijiţi-vă de răniţi care sunt aici legaţi.

  Rănile noastre fură spălate şi legate. Colonelul făcu o vizită prin curte. După ce se-ntoarse clătină numai din cap.

  — De necrezut ce-aţi putut face numai trei oameni, murmură el.

  — Pongo şi cu Maha şi-au adus principala contribuţie la victorie, spuse Marian. Fără ajutorul lor am zace aici la pământ străpunşi de săbiile astea turceşti.

  Poliţişti curăţară curtea moscheii. Au deschis uşile, fără să le dinamiteze şi-au cules săbiile. Au dus prizonierii răniţi

afară şi i-au încărcat în camioane şi pe maşini sanitare.

  — Şi Bhiwa? întreabă deodată colonelul.

  — A dispărut. Urmă o pauză.

  — Iată-l pe Pongo şi pe Maha că s-au întors, spuse Marian.

  Dar pe faţa lui Pongo se putea citi că nu l-au găsit, dar şi că arăta destul de speriat. Ce l-ar fi putut speria pe Pongo al nostru? Trebuia să se întâmple ceva groaznic, pentru că camaradul nostru negru nu era nici fricos şi nici superstiţios. Cu greutate începu:

  — Masser... Pongo văzut spirite... în cupolă... spiritul unui om viu.

  Ne uitarăm unul al altul buimaci. Să fi visat ceva Pongo? Uriaşul continuă:

  — Pongo sărit în templu. Văzut cum coboară platforma cu Bhiwa, urmăreşte. Vede jos flacăra albastră. Bhiwa dispărut. spirit!

  Nu ne-am prea lămurit asupra celor ce se petrecuseră, din relatarea camaradului nostru. Probabil că era vorba de-o scamatorie de fachiri a lui Bhiwa. Urmaţi de colonelul Shemess şi alţi poliţişti am pătruns în interiorul moscheei. Platforma funcţiona încă, nejustificând temerea lui Marian, dar covorul care-o acoperise de prima dată mascând-o, lipsea de data asta. Dar mai lipsise şi când am fost transferaţi în adâncime, în pivniţa templului, deşi mai târziu apăruse din nou. Acum din nou nu mai era aici.

  — Pongo veghează sus, spuse uriaşul negru, ţinându-l strâns pe Maha de zgardă şi ghemuindu-se jos.

  Platforma coborî şi Marian îi arătă colonelului locul unde am fost hipnotizaţi şi legaţi.

  Cioburile potirului de marmoră zăceau încă împrăştiate la pământ. Strălucirea albastră care se degaja din el, dispăruse. Am căutat în cavou după Bhiwa, am pătruns până la mausoleul lui Assaf-ud-Daula, dar preotul nu era de găsit nicăieri.

  Am auzit deodată semnele celor doi sergenţi care-au coborât cu noi în pivniţă şi care rămaseră de strajă acolo. Am avut apoi prilejul să constat că Pongo n-a minţit deloc şi nici n-a fost victima unei halucinaţii.

  În mijlocul încăperii care acum nu mai era luminată decât de lanternele noastre, plutea o flacără fină, albastră, care creştea în mărime şi intensitate, astfel încât în curând umplu întreaga încăpere.

  Ca la o comandă interioară ne-am stins lămpile de buzunar şi acum stăteam la lumina mistică a flăcării albastre.

  Nimeni nu scotea o vorbă, eram ca vrăjiţi. Treptat flacăra se stinse parcă-n într-un fum albastru, care se-ngroşa tot mai mult până ce căpătă forma şi consistenţa făpturii lui Bhiwa.

  Mi-am putut acum lesne imagina spaima bravului Pongo, când a asistat la personificarea spiritului lui Bhiwa.

  Marian îşi scoase revolverul şi slobozi un glonte chiar în mijlocul norului care-l întruchipase pe preot. Credea prietenul meu oare că Bhiwa şi-a depăşit până într-atât măsura încât să plutească viu prin norul acela albastru?

  Ceaţa sau aburul se restrânse treptat, flacăra se micşoră până ce întunericul puse stăpânire pe întreaga încăpere. Ne-am aprins din nou lămpile de buzunar.

  Am căutat foarte amănunţit de data sta dar n-am găsit nici o explicaţie unde s-ar fi evaporat Bhiwa.

  — Aici în subteran trebuie să fie neapărat un coridor de ieşire, spuse Marian. Bhiwa are posibilitatea de-a veni şi pleca după dorinţă fără a mai folosi platforma.

  Prin apariţia şi dispariţia asta caută doar să ne convingă de faptul că posedă arta materializării şi dematerializării după dorinţă.

  Am luminat toate colţişoarele şi ungherele pe unde am bănuit că s-ar găsi o astfel de ieşire, am bătut în ziduri da n- am dat de nimic.

  Colonelul se enervă de-a binelea.

  — Ne crede proşti, preotul ăsta, sau ce? Marian zâmbi numai la auzul vorbelor lui Shemess şi scoase un fluierat care-i era specific. Ştiam din experienţă că dacă Marian procedează aşa, era destul de aproape de dezlegarea misterului.

  — Cu cât soluţia este mai simplă cu-atât îi dai mai greu de cap, zise el. Poate fi o copilărie, după ce-o rezolvi.

Platforma este deservită de dispozitivul acesta prevăzut cu rotiţe, iar manivela de aici împiedecă platforma să se prăbuşească sau să i-a o viteză prea mare. Există două posibilităţi de acţionare ca la automotoare. Unul deserveşte platforma sau ascensorul. Acum fiţi atenţi, Robert şi domnule colonel: apăs pe manivelă dar în stânga. Este foarte simplu. Platforma maschează un fel de cotlon, partea de sus a tavanului glisează ca pe şine, până aici jos. Apăsând din nou, se deschide o uşă secretă, care se găseşte în dreptul celor două şine din dreapta ale acestui ascensor. Dacă apăs din nou şine din dreapta ale acestui ascensor. Dacă apăs din nou pe manivela asta, nu funcţionează deloc platforma. Nu mai putem s-o luăm pe vechiul drum în sus, trebuie din nou s-o pun în funcţiune. Bhiwa a apăsat pe manivelă de aici, în timp ce noi eram jos şi astfel a putut după dorinţa sa, întrucât iată uşa se deschide, să iasă sau să intre, fără ca noi să observăm ceva deoarece noi eram cu spatele la ea. Asta-i tot secretul. Dacă vom merge de-a lungul cotlonului de-aici, am putea ieşi afară.

   — Şi Bhiwa, domnule Farrow, întreabă din nou Shemess.

   — Să-l lăsăm pentru un moment mai favorabil domnule colonel. Nici aşa nu va putea să ne scape, mai devreme sau mai târziu, tot vom da de el. Poate că-n chiar momentul ăsta este pe drumul spre alţi membrii ai sectei sale, care locuiesc în afara oraşului.

   Am pătruns pe coridorul descoperit de Marian şi-am luat- o spre vest, spre interiorul oraşului. În felul acesta ne-am îndepărtat de oraşul templelor.

   — Mii de draci! izbucni deodată colonelul Shemess. Trăiesc de mai mulţi ani aici în Lucknow ca şef al poliţiei şi n-am habar că aici, sub oraş o mulţime de catacombe din astea se întind ca o reţea de labirinturi. Desigur că aceste catacombe şi-au jucat rolul lor în răscoala sângeroasă a lui Nana Sahib. Cât de lung e coridorul ăsta subteran? Mi se pare că n-are capăt.

   Se părea că într-adevăr ne-am pierdut în labirintul gangurilor subpământene, mai ales că ne-am trezit în curând în faţa unei ramificaţi ale acestora. Gangul principal pe care-l urmasem se diviza sub forma de raze în diferite direcţi. Nu mai puteam să continuam. Fiecare din aceste ganguri putea să fie cel drept, sau dimpotrivă fals. În orice caz aveam nevoie de timp să le cercetăm pe toate. Bhiwa probabil să le cunoştea mult mai bine şi acum îşi râdea de noi, deoarece nu ştim ce drum să luăm. Toate aceste ganguri subterane erau bine întreţinute şi făceau o impresie de curăţenie.

   De aici concluzia că-n ultima vreme au fost mult folosite.

   — Voi închide toate catacombele astea şi-o să le zidesc, promise colonelul. Ţinând cont de situaţia politică actuală din India, mă-ngrozesc să ştiu că-n măruntaiele pământului mişunau un viespar de duşmani. Cărora nu le putem face nimic. Cine ne poate garanta că Bhiwa n-a adunat o întreagă armată de duşmani aici şi că-ntr-o noapte n-o va scoate la suprafaţă pentru a provoca tuturor europenilor din oraş, o baie de sânge! Pot să-l cred pe acest tip în stare de orice.

   Trebuia să-i dau dreptate lui Shemess. Marian propuse să ne întoarcem.

   Ne-am întors deci şi-am luat-o spre ieşirea din gangurile subterane.

   Mi-am adus aminte că Pongo şi cu Maha ne aşteptau şi că vor deveni nerăbdători dacă întârziem să apărem.

   Ca şi-o lumină rătăcitoare peste-o mlaştină, din nou pluti mica flacără albastră în faţa noastră ridicându-se în sus şi-n jos, înainte şi-napoi ca un spiriduş. Am avut sentimental că această flacără albastră nu ne duce pe drumul cel bun şi că era vorba de-o nouă tentativă de viclenie a lui Bhiwa.

   — Trebuie neapărat să-l prindem pe Bhiwa, strigă colonelul.

   Se repezi cu atâta avânt înainte, încât de-abia am reuşit să-l urmăm, deoarece nu voiam să se-ndepărteze prea mult în cazul când îl va ameninţa vreun pericol doream să-l ajutăm. Dar colonelul fugea în continuare după flacăra albastră, care se-ndepărta tot mai mult. La un moment dat aveai impresia c-o poţi atinge cu mâna şi-n momentul următor dispărea din nou. Poate în alt gang! Cine putea să ţină cont de asta în impetuozitatea urmăririi, strigă Marian?

   Vrui să-i împiedec pe Shemess să mai alerge aşa ca un bezmetic da nu reuşi. Părea ca hipnotizat de gândul de-al prinde pe Bhiwa.

   Ne uitam unul la altul.

   — Cred că am pierdut din vedere câte ganguri am străbătut deja, spuse Marian. O să dăm într-o înfundătură.

   M-am uitat cu-ngrijorare în ochii săi. Nu ne găseam la o încrucişare ci-n mijlocul unei încăperi goale, din care diferite ganguri se încrucişau în toate direcţiile. În febra urmăririi n- am ţinut cont peste câte ganguri am trecut.

   — Ce-i de făcut acum domnilor? Ne-am rătăcit ca eroul acela din vechime grec, dar noi nu mai avem firul Ariadnei s-o mai dregem.

   Marian care gândea atât de profund încât fruntea i se- ncreţise, tresări ca şi noi toţi, întrucât flacăra albastră apăru chiar lângă noi şi atât de luminoasă încât fără voie închiserăm pe moment ochii.

   Era de parcă aş fi văzut în spatele flăcării chipul unui om.

   Trăsei brusc, instinctiv cu pistolul, dar ecoul fu numai singurul răspuns pe care-l primisem. Să fi fost ecoul detunăturii sau un imens hohot de râs? Shemess era ca scos din minţi de ciudă.

   — Să-l lăsăm pe Bhiwa ăsta să-şi bată joc de noi, domnilor? strigă el. Îi urmărim şi când să....

   Dar nu mai reuşi să termine. Ca împietriţi ne oprirăm locului şi nu mai ştiam acum, dacă eram treziţi sau visam. Bhiwa păru să-şi exercite din nou puterile sale hipnotice extraordinare asupra noastră.

   — Stingeţi-vă lămpile de buzunar, răsună din întuneric o voce poruncitoare. Nu vă fie teamă! Vă voi arăta numai dovada că n-aveţi nici o putere împotriva mea. Vă dau cuvântul de onoare că nu vi se va întâmpla nimic şi că flacăra albastră vă va conduce afară din subteran.

   Ne uitarăm nedumeriţi unul la altul. Gangul aici părea amplasat destul de sus şi părea că va conduce într-un puţ de mină, format de curând. Poate că, folosind o scară s-ar putea chiar de-aici ajunge în mijlocul moscheii, la o adică.

   — Bine Bhiwa, strigă Marian, spre cel nevăzut. Vream să te credem, dar dacă vei încerca să ne-nşeli sau să ne faci

vreo festă n-o să mai am reţinere, o să fiu fără milă.

  În acelaşi moment se atinse lumina aceea rece. Ne găseam în întunericul cel mai adânc şi teoretic, puteam fi atacaţi de duşmani ai noştri, fără rezerve. Dar Marian, ciudat, părea să-l creadă în această privinţă pe Bhiwa. Narată cel puţin nici o urmă de teamă, ritmul respiraţiei sale părea să meargă foarte regulat.

  În consecinţă ne bazarăm şi noi pe această încredere.

  Cercul din jurul nostru se animă deodată. Spaţiul din jur, păru că se lărgeşte, iar în mijlocul acestuia crescu un mangotier, în toată splendoarea sa. Păru că crească până la cer, tabloul era foarte convingător, doar totul se desfăşura ca pe un ecran în faţa ochilor noştri.

  Am ştiut imediat: Bhiwa ne conducea acum în încăperile subterane al copacului minune. Dispune într-adevăr de extraordinare puteri magice, aşa cum numai în India se- ntâmplă.

  Lângă trunchiul uriaşului arbore de Mango apăru deodată un indian foarte bătrân, un fachir cu picioarele încrucişate. Figura sa se aseamănă cu-a lui Bhiwa. În faţa lui se afla un coş din cele mai obişnuite din răchită, pe care-l deschise. Din coş sări un copil de vreo zece ani, afară. În timp ce se- nclina în toate părţile, pe faţa bronzată a puştiului apăru un zâmbet ascuns.

  Copilul se urcă din nou în coş dar trebui să se-ndoaie bine pentru a reuşi să intre din nou în coş. Fachirul îşi acoperi coşul dar nu înainte de-a scoate din el două săbii foarte ascuţite pe care le ţinea în ambele mâini. Apoi cu-o iuţeală ameţitoare începu să împlânte fără alegere săbiile-n coşul acoperit, în care se găsea puştiul. Sângele începu să- mproaşte cu-adevărat printre nuielele coşului - sânge roşu!

  Eram atât de vrăjiţi de spectacolul acesta de groază cu măcelărirea brutală a unui copil, când fachirul îşi încheie demonstraţia, coşul arăta jalnic de atâtea împunsături. Nici un om sau animal care s-ar fi găsit întâmplător, n-ar fi putut să scape cu viaţă.

  Brusc ochii noştri se dilatară de uimire.

  Avusesem o iluzie, sau ce era asta? Nu ne puteam crede ochilor. Din înălţimea copacului de mango am auzit un

strigăt, care ne-a făcut să tresărim puternic.

   Copilul cobora vesel şi nevătămat, zâmbind din coroana copacului.

   Odată ajuns jos făcu câteva plecăciuni de curtoazie, după care dispăru râzând, lăsând în urma-i imaginea dinţilor săi albi strălucitori.

   Mai stăteam încă-n vraja celor ce văzusem când deodată un întuneric de nepătruns ne-nconjoară de unde răzbătu vocea lui Bhiwa:

   — V-am dat numai o mică probă din puterile mele, Sahibi. Nu doriţi desigur ca aceste puteri să le pun odată-n slujba acelora care vor hotărî destinul Indiei şi al vostru. V-am dat cuvântul meu că vă voi conduce nevătămaţi spre ieşire. Dar îţi citesc gândurile colonele Shemess. Vrei să zideşti toate gangurile astea subterane. Nu vei reuşi însă. Te avertizez! Începând de azi orice european va pătrunde în reţeaua subterană, va fi sortit morţii!

   Mica flacără albastră se aprinse din nou şi pluti înaintea noastră, încolo şi încoace.

   — Puteţi să vă aprindeţi din nou lămpile de buzunar Sahibi - veni vocea celui nevăzut, parcă de nicăieri.

   Mă gândeam încă de unde ar putea veni vocea, în timp ce mă îndepărtam spre ieşire. Nimeni nu spunea o vorbă.

   Englezilor nu le prea plăcea situaţia asta, după câte mi- am dat seama, colonelul Shemess îşi strânse buzele, până ce gura-i deveni o linie subţire.

   Căutam să ajung la o explicaţie în legătură cu flacăra asta. Dar prin gândirea logică nu prea puteai să dai de urma secretelor acestei adevărate ţări a miracolelor care e India.

   Bhiwa părea să dispună într-adevăr de puteri magice nelimitate aşa că nu era deloc de mirare că adepţi săi treceau prin foc şi prin apă pentru el, se lăsau mai degrabă măcelăriţi decât să şovăie în a-i îndeplini hotărârile.

   Bhiwa era pentru aceştia toţi un sfânt.

   Chiar şi atitudinea asta nu era comună nouă occidentalilor. N-ar fi avut nici un sens să cunoşti logica lucrurilor astea. Lucrurile, faptele şi înţelesurile lor se pierdeau în negura timpurilor şi-a culturii mistice a acestor oameni.

   Bhiwa se ţinu de cuvânt, ne apropiam de ieşire din ce în ce mai mult. Valurile de aer proaspăt care ne-ntâmpinară ne-au arătat asta chiar dacă încă nu vedeam capătul gangului.

   Înăuntrul sufletului meu m-am temut că Bhiwa nu-şi ţine cuvântul şi ne va atrage într-o nouă cursă. Dar preotul suprem al acestei secte ştia ce-nseamnă respectul cuvântului dat.

   Bhiwa nu voia să meargă până la extrem cu acţiunile sale împotriva reprezentanţilor guvernului. Ştia deja ce-a declanşat uciderea la datorie a poliţistului lui Lucknow şi preţul pe care a trebuit să-l plătească, cu atât mai mult nu voia o repetare pe scară mai mare a tuturor acestor evenimente.

   Cât de bine cunoştea Marian psihicul poporului indian, încât nu şovăi să acorde în acest caz încredere preotului!

   Am ajuns în cele din urmă la cupola de unde am plecat. În locul unde ne apăruse silueta căpeteniei preoţilor stătea... Pongo. Maha îi lingea uriaşului nostru prieten faţa.

   Pongo zăcea fără cunoştinţă. O vânătaie clară la tâmpla stângă indica destul de clar c-a fost lovit şi doborât la pământ cu-n obiect foarte greu. În orice caz ne aşteptase prea mult să ne întoarcem şi a pornit în căutarea noastră şi- a fost surprins de către Bhiwa.

   A trebuit să-l ducem pe Pongo la aer proaspăt înainte de a-şi fi venit în simţiri. După ce i-am stropit faţa cu apă şi-a deschis în sfârşit pleoapele.

   Dimineaţa veni repede, aşa cum se-ntâmplă de regulă la tropice. Pongo care-şi revenise pe deplin se uită-n jurul lui îngrozit. De abia după ce ne recunoscu pe mine şi pe Marian se mai linişti.

   — Ce s-a întâmplat Pongo, îl întrebai eu.

   Uriaşul ne povesti ceva neverosimil despre o stafie, care l-a doborât la pământ, cu mâna goală, fără nici o sforţare.

   Stafiile păreau deodată să joace-n viaţa lui Pongo un rol foarte mare.

   — Stafii nu există Pongo, zâmbi Marian.

   — Pongo a văzut-o, zise serios şi grav uriaşul. De data asta nu Bhiwa, ci animal mare!

   Nu-mi putui reţine un zâmbet. Să fi fost lovitura pe care a primit-o Pongo la cap atât de puternică încât să-i fi tulburat minţile?

   Să-l fi luat pe Bhiwa drept o maimuţă uriaşă? Marian îi dădu mâna şi-l privi adânc în ochi.

   — Ce ai văzut de fapt Pongo, îl întreabă el.

   Uriaşul se ridică. În ochii lui, încă se mai putea citi groaza clipelor trăite pe care nu le putea explica încă prea bine.

   — Pongo vegheat cu Maha, Masser, începu el istorisirea, deodată întuneric. Pongo vede numai Maha. Maha mârâie şi vrea sară. Atunci... atunci către Pongo vine animal uriaş. Nu mai văzut niciodată aşa. Nu urangutan! Pongo cunoaşte oamenii păduri. Pongo nu se teme de oamenii păduri şi des luptat cu urangutan în pădurile de la Sumatra şi Borneo. Acum însă..

   Şi uriaşul negru începu din nou să tremure la retrăirea coşmarului său.

   — Animal poartă gheare mari. Pongo vrut apuce cuţit, împunge. în aer nimeni. Ghioaga cade pe capul lui Pongo încet, fără sforţare. Pongo cade şi nu mai ştie nimic.

   Marian şi cu mine ne uitarăm unul la altul. Fără nici o îndoială că Bhiwa i-a pregătit camaradului nostru o reprezentaţie similară cu aceea arătată nouă, când cu copacul cu fructe mango. Pongo nu-şi putut explica, ca şi noi de altfel, astfel de lucruri şi le interpreta în felul lui. Era o nouă dovadă a abilităţii, şireteniei şi înţelepciuni lui Bhiwa, care i-a arătat uriaşei fiinţe care era Pongo, o altă, încă şi mai mare, pentru a-l îngrozi. Pentru preotul ăsta n-a fost o performanţă deosebită să facă pe Pongo să creadă că vede aşa ceva, mai ales că i-a reuşit asta cu nişte europeni sceptici cum eram noi.

   Marian îi pipăi rana, care nu părea a fi fost provocată de vreo fantomă, ci de-un obiect dur, cum ar fi o piatră din lespezile care pavau templul. Însă uriaşul persevera cu încăpăţânarea.

   — Pongo a fost lovit de spirit mare.

   A trebuit să-l lăsăm să creadă aşa. Dacă n-ar fi fost căpăţâna tare a lui Pongo, ar fi fost de rău. Aşa i-a propus numai ameţeala şi pierderea conştiinţei.

   Marian îi spală rana, cât de bine putu şi-o leagă. Între timp l-am cercetat pe Maha, care nu era rănit, dar era foarte agitat. Şi el tremura uşor de parcă ar fi văzut o stafie.

   Era un nou secret şi-o nouă provocare? Să-l fi hipnotizat Bhiwa şi pe Maha, dar nu până la starea de inconştienţă, ci numai atât cât să-l facă inapt pentru luptă? M-am străduit să-l liniştesc pe ghepard cum m-am priceput mai bine şi-n cele din urmă a-nceput să răsufle regulat.

   — Maha zbârleşte păr, când vine stafie. Pongo niciodată nu văzut aşa Maha, spuse uriaşul.

   — Să ieşim cât mai repede de-aici, îmi spuse Marian. Sunt prea multe mistere pe care nu mi le pot explica.

   Între timp colonelul Shemess comandase două automobile. În primul luară loc colonelul, Marian şi cu mine, în celălalt a luat loc Pongo şi Maha.

   Deja-n dimineaţa zilei următoare două duzini de zidari începură să zidească gangurile subterane ale oraşului. Bhiwa rămase dispărut.

   Stăteam pe terasa bungalowului colonelului, unde ne aduseră automobilele şi discutam despre experienţa noastră asupra celor trăite în India, le cerui o ţigară.

   — Şi ce părere aveţi despre situaţia generală, domnilor, ne întreabă Shemess. Sunteţi doar de mult în India şi-aţi cunoscut oameni, aţi trăit întâmplările trebuie să vă fi făcut o impresie, alta şi mai completă decât a noastră, din colţul unui birou. Preţuiesc mult experienţa dumneavoastră.

   Marian ridică din umeri, urmări rotocoalele albastre ale fumului de ţigară şi spuse gânditor:

   — Cu Bhiwa ne vom întâlni din nou domnule colonel. Aparţine inteligenţei acestei ţări chiar dacă uzează de scamatorii şi şiretlicuri. Prin puterea sa de sugestie are masele în mâna sa. Asta-i cu atât mai periculos cu cât e vorba de oameni care nu se pot înfrâna şi dau curs liber pasiunilor lor.

   Marian spusese calm toate astea. Subit furăm întrerupţi. Un servitor intră şi luă o poziţie smerită.

   — Sahib Shemess vă rog să veniţi la telefon. Un apel urgent din Delhi.

   Colonelul se scuză şi străbătu veranda spre interiorul

camerei.

   M-am uitat la Marian, care-mi făcu un semn, fără să zică nimic altceva. Părea să ghicească că-n gândurile mele tocmai de Shemess era vorba. Doream să vizitez vechiul oraş şi-acum se pare să dorinţa mea era pe cale de-a de îndeplini, mai repede decât m-aş fi aşteptat.

   — Colonelul este reţinut destul de mult la telefon, constată Marian, după un timp.

   Gândurile mele şi fantezia mi-o luaseră cu mult înainte zugrăvind scene frumoase, dar se-ntâmplă din nou altfel decât am gândit.

   Shemess apăru şi pe faţa lui se putea citi clar emoţia de care era cuprins. Se vedea clar că ceva îi apasă conştiinţa. N-a trebuit să aşteptăm prea mult şi spuse:

   — În Delhi se pare că s-au petrecut lucruri misterioase.

   Marian îl privi întrebător.

   — Am fost întrebat, dacă vă mai aflaţi în Lucknow. Am răspuns că da. Am fost rugat să vă transmit şi să vă rog să plecaţi neîntârziat spre Delhi. Despre ce este vorba exact, nu ştiu. Nu mi s-a spus oral, dar se doreşte prezenţa dumneavoastră acolo. Vreţi să faceţi asta domnilor? Am fost rugat că dacă consimţiţi să telegrafiez numaidecât.

   Marian şi cu mine schimbarăm câte o privire. Apoi Marian zise fără şovăire:

   — Puteţi transmite la Delhi că-n cel mult trei zile vom fi acolo, domnule colonel.

   — Mulţumesc domnilor!

SFÂRŞIT

Volumul 226

LIGA PANTERELOR

   O ÎNTÂLNIRE NEOBIŞNUITĂ

   AM PĂRĂSIT BANHARA, un oraş indian ce aparţinea Provinciei centrale Nagpur şi ne-am apropiat de ţinutul muntos ce făcea parte din lanţul munţilor împăduriţi Satpura. Voiam să vizităm Nagpurul, capitala provinciei cu acelaşi nume şi să ajungem acolo, încă înainte de ivirea serii.

   În stânga noastră curgea Malinganga de-a lungul drumului prăpăstios de care, iar într-unul din care trase de boi, călătoream noi.

   Ultima noastră aventură ne-a măcinat puţin nervii şi nădăjduiam ca la prietenii noştri din Nagpur vom găsi răgazul să ne odihnim şi să ne refacem puţin.

   Marian picotea alături de mine şi nu era de mirare întrucât soarele nemilos îşi arunca săgeţile perpendicular în capul nostru dintr-o boltă albastră impecabilă, neumbrită de nici-o fărâmă de nor. Ne cam chinuia setea.

   Chiar Pongo, care era obişnuit cu asemenea temperaturi, frecvent întâlnite în libata sa africană, arăta cam moleşit. Maha stătea şi el culcat la picioarele uriaşului negru tot atât de moleşită de căldură.

   Treceam chiar acum printr-un ţinut prăpăstios, iar pe ambele laturi ale acestuia străjuind stânci înalte de cel puţin cincizeci de metri.

   L-am zgâlţâit pe Marian, care sări speriat în sus.

   — Ce... ce s-a întâmplat, bâigui el, frecându-se la ochi.

   — Ia uite-te puţin la peisajul ăsta Mariane, i-am spus eu.

Uşor de tot le-ar veni duşmanilor noştri să ne atace aici.

   Marian se uită mirat la mine şi părea că nu-nţelege o iotă din ce spuneam. Aruncă o privire fugară spre peisajul înconjurător, după care zâmbi.

   — Dacă procedau aşa, eram morţi de mult, dat putem fi liniştiţi, nu există nici un pericol prin preajmă. Ai fi putut să mă laşi liniştit să picotesc mai departe Robert, mă apostrofă el. Sunt obosit şi pe deasupra toropit de căldura asta!

   Se pregătea chiar să caşte niţel, dar se reţinu după ce Maha, care stătuse până-atunci liniştit, începu deodată se mârâie. Ne ridicarăm binişor capetele şi Pongo dădu şi el semen de-nviorare, ca un animal de pradă, căruia-i mirosea ceva în apropiere.

   Lui nu-i scapă nici un buchet de floricele care-ar atârna de unul din colţurile stânci.

   — Nu se vede nimic Masser, făcu el, după o vreme şi-şi trece degetele peste blana strălucitoare a ghepardului nostru.

   Animalul nu se linişti însă dintr-atâta lucru, ci-ncepu să măture nervos în jur cu coada. Deodată Maha sări în picioare şi uriaşul negru avu chiar probleme în a-l împiedeca să sară din vehicul. Chiar şi căruţaşul care se lăsase pe-o rână, stând pe capră-n faţa noastră, mânându-şi animalele de tracţiune, pe cei doi zebu, tresări speriat, văzându-şi patrupedele cum se opresc deodată.

   Un tremur de frică parcă le cuprinsese spinările. Marian se ridicase-n picioare-n căruţă şi scoase un strigăt de surpriză când în spatele nostru - şi priveliştea zău că era cumplită - se năpusti un cârd de... pantere!

   Am întâlnit destule aventuri şi lucruri uimitoare pe toate cele cinci continentele, dar tabloul care ni se oferi acum era atât de neobişnuit şi de grozav totodată, încât de uimire nici n-am mai fost în stare să ducem mâna la arme. N-ar fi folosit la mare lucru şi dac-am fi făcut-o, dar ce puteai întreprinde în faţa a zece exemplare din aceste splendide feline, de stirpe indiană, care cel puţin în strălucirea blănii dacă nu în greutate aminteau de suratele lor sud- americane, jaguarii.

   Am întâlnit aceste superbe animale încă în Java, deşi nu le-am cunoscut foarte de aproape. Javanezii le numesc „Matjang tutul", ceea ce înseamnă „tigrul pătat".

   Bine-nţeles că nu se aseamănă tigrului, în ceea ce priveşte forţa şi ferocitatea dar îl întrec când vine vorba de îndemânare şi eleganţa mişcărilor.

   În India rar ne-a fost dat să ne-ntâlnim cu pantera. Cu atât mai mult era de mirare să-ntâlnim această felină, care de cele mai multe ori e singuratică, exceptând cazurile de împerechere, când nu stă în doi, într-o adevărată turmă, sau haită, cum s-o fi zicând mai bine.

   Am pus mâna-n cele din urmă pe armă, atent, să trag asupra animalelor care veneau în salturi, înainte de-a ne ajunge, vrând să-mi vând pielea cât mai scump cu putinţă.

   Marian, pe care întâmplare î-l făcu numai decât mai vioi, îmi dădu peste mână strigându-mi:

   — Nu trage! Uite animalele nu ne atacă pe noi. Ciudat.... Pongo îşi dădea acum osteneala să-l domolească pe Maha cu cuvinte blânde liniştitoare. Se uită şi el asupra panterelor care veneau în salturi - dar nici nu se uitau spre noi - şi trecură vârtej de-a stânga şi de-a dreapta vehiculului nostru în direcţia Nagpur, dispărând în colbul drumului. Să fi fost o vedenie? Pongo se freacă la ochi, de parcă acum s-ar fi trezit din somn. Nici eu nu-mi puteam explica deloc apariţia sau viziunea pe care-o văzusem!

   Miraţi ne-am uitat unul la altul. Să fi trăit din nou, ceva unic, nemaiauzit şi nemaiîntâlnit?

   Domol, de parcă nu s-ar fi întâmplat nimic, cei doi zebu îşi reluară din nou drumul lor. Numai conducătorul, angajat la Bandera, păşea cocoloşit de tot, sus pe capră din care-şi conducea bidivii.

   — Ce să-nsemne asta Mariane? Ce părere ai? l-am întrebat în cele din urmă pe prietenul meu.

   Marian, părea cufundat în gânduri, aşa că dură, până când vorbi din nou.

   — Nu-mi pot explica pe moment apariţia asta ciudată a haitei de pantere. Mai ciudat este că goneau cu-n scop anume şi-au trecut pe lângă noi aproape fără să ne observe.

   — Poate că e vorba de animale domestice, încercai eu o explicaţie.

   Marian dădu din cap gânditor.

   — Ai dreptate cred, Robert! Domesticite! S-au dresate aşa pentru un anumit scop. Altfel ar fi greu de explicat ce- am văzut. Se pune întrebarea: În ce scop au fost dresate astfel animalele? Şi mai departe! Cine e atât de nesăbuit să le dirijeze pe un drum bătut de care? Tu ce părere ai Pongo? zise el întorcându-se spre uriaşul negru.

   Faţa lui se schimonosi într-o largă grimasă:

   — Masser, eu cred Pantere ascultă de ordine, duc ştiri...

   Marian dădu numai din cap aprobator şi-l bătu pe umeri

amical pe uriaş.

   — Deci eşti de părere că panterele fac un serviciu de curieri între două localităţi necunoscute, care se află în legătură. Păcat că n-am putut captura nici o felină. Concluzia asta nu-i de aruncat, deşi e greu de digerat. Panterele sunt animale de pradă, a căror dresură e foarte grea de realizat. Şi dacă-ar mai fi vorba de-un singur exemplar, dar o întreagă haită? Sunt lucruri însă pe pământul ăsta care scapă înţelegerii noastre. Am trăit doar în India întâmplări care erau la graniţa miracolelor.

   — Dacă Panterele reprezintă totuşi o ştafetă de curieri, atunci nu pot acoperi decât o distanţă mică, altfel serviciul ăsta de comunicaţii ar fi greu de realizat între expeditori şi adresanţi. Sunt convins că animalele vor face cale-ntoarsă în foarte scurt timp, îmi exprimai la rându-mi opinia.

   — Atunci dacă-i aşa să vedem dacă vom reuşi să izolăm şi să prindem una din feline.

   — Trebuie să fie vorba de ştiri secrete, altfel nu s-ar fi decis asupra unui astfel de mijloc de comunicare.

   — Sunt sigur că autorităţile britanice n-au habar din ce se petrece aici, Robert.

   — Şi eu cred tot aşa, Mariane.

   Marian îi strigă câteva cuvinte căruţaşului care-şi reluase locul cu stoicism pe capră. Acesta îşi opri de-ndată perechea de zebu. După părerea mea, nu puteam fi prea departe de Nagpur. Deci părerea mea nu putea fi prea departe de Nagpur. Deci nu ne va fi prea greu s-ajungem în oraş pe jos, dac-o fi cazul. Poate că va trebui pentru la noapte să renunţăm la o hrană caldă şi-un adăpost stabil deasupra capului, dar asta nu conta prea mult, dacă puteam să rezolvăm în schimb un mister.

   Marian îi spuse căruţaşului că ne dispensăm pe mai departe de serviciile sale şi că poate să-şi întoarcă căruţa şi s-o ia înapoi către Bandara, după care îi dădu un bacşiş generos.

   Indianul ne mulţumi, în timp ce noi ne dădurăm jos cu bagajele noastre din căruţă.

   Pentru căruţaşul nostru n-a fost un lucru uşor să-şi întoarcă căruţa pe şoseaua asta strâmtă, dar de bine de rău, îi reuşi până la urmă, deşi animalele astea zebu, destul de sperioase îi dădură de multe ori de furcă. Încetul cu încetul, căruţa dispăru din raza privirilor noastre, luând-o înapoi pe drumul pe care venisem.

   — Cât crezi că mai avem până la Nagpur, Mariane, întrebai eu, acum, văzând cum căruţa dispare-ndărătul unui nor de praf.

   — Nu cred că mai ajungem azi la destinaţie, veni răspunsul laconic al prietenului meu, uitându-se în toate părţile ca şi cum ar fi căutat un loc potrivit, unde să ne ascundem fără a fi văzuţi.

   Pentru un automobil şoseaua nu era deloc potrivit, dar exista una şi pentru astfel de vehicule, care făcea însă un ocol mai mare până să ajungă la Nagpur şi care lăsa lanţul de munţi mult la dreapta.

   Noi însă am preferat drumul prin lanţul muntos întrucât voiam să cunoaştem mai bine ţinutul.

   Braţul lui Marian indică spre un tufiş, ce crescuse înspre stânci, acolo ar putea exista o peşteră sau o grotă cât de cât care ne-ar putea ascunde. Locul nu se ridica cu mai mult de un metru deasupra solului. Pongo se repezi într-acolo, pentru a cerceta terenul. El ne-a făcut semn înfrigurat să ne apropiem. Ne-am apropiat de locul arătat de Pongo şi spre mirarea noastră am descoperit nu numai o peşteră ci chiar un gang care era destul de spaţios pentru a face loc mai multor oameni. Pietroaiele, stâncile de cretă se deschiseră înspre înăuntru. Intrarea era mascată atât de bine de tufiş, că trecătorilor întâmplători nu le-ar fi dat niciodată prin cap că aici s-ar găsi aşa ceva practicat în structura stâncilor.

   — Să aşteptăm aici, deci, desfăşurarea evenimentelor. Pongo, tu ar trebui să încerci, dacă panterele vor veni într- adevăr îndărăt să prinzi una, fără s-o răneşti într-un fel, spuse Marian.

   — Oamenii care au în grijă panterele, vor observa doar de-ndată, dacă lipseşte unul din animale.

   — Păi să observe liniştiţi! replică Marian. Fireşte că sunt conştient că astfel vom atrage atenţia asupra noastră. Numai aşa vom putea da de urma secretelor, pe care le acoperă întâmplările astea, de plăcere nu cred că se ocupă nimeni cu dresarea unor pantere care să facă serviciul de curieri între Bandara şi Nagpur.

   Asta aşa era. Gândurile mele o luaseră deja razna. Am cercetat peştera şi am stabilit că aceasta ducea în adâncime încă vreo câţiva metri şi dădea într-un gang care, după câteva sute de metri, începea să coboare treptat, dacă nu cumva îşi continua coborâşul până ce ajungea sub fluvial Malinganga. Acest lucru era important de stabilit, după cum se dovedi mai târziu. Pongo îşi începuse între timp să-şi facă preparativele pentru a prinde o astfel de panteră, dacă s-ar întoarce. Se retrage într-o parte a intrării în peşteră, după ce avu grijă să-l lege pe Maha de trunchiul unui copac. El însuşi se ascunse în spatele unui tufiş mai scund şi mai bogat în frunze şi plini de ţepi.

   Abia acum ne bătu la ochi că n-am întâlnit pe-ntregul parcurs al căruţei noastre trase de zebu, nici măcar un suflet de om, deşi şoseaua pe care am folosit-o constituia legătura directă dintre Bandara şi Nagpur.

   Eu şi cu Marian, ne-am aşezat pe jos în peşteră, în timp ce prietenul meu se gândea mai departe, la întâmplările stranii de astăzi, n-am cutezat să-l mai întrerup, ştiind prea bine că va vorbi singur când ideile i se vor cristalizat. În cele din urmă începu:

   — Ascultă-mă bine Robert! India a devenit o ţară fierbinte, unde se urzesc comploturi de tot felul uneori susţinute de prinţi de odinioară, toate îndreptate împotriva guvernului, pentru a scutura jugul dominaţiei britanice şi-a recăpăta suveranitatea. Puţinele sunt cercurile indiene care doresc ca acest irezistibil marş spre neatârnare să se facă cu paşi mai lenţi şi în mod mai precaut. Au fost şi în trecut vărsări de sânge. Mahatma Gandhi este unul dintre puţini care doresc să păşească pe drumul acesta legitim. Lucrurile de acum în India se aseamănă celor petrecute odinioară în Irlanda, când a-nceput lupta împotriva neatârnări. La început Sir Roger Casement a fost spânzurat apoi a fost necesar să se recunoască suzeranitatea Irlandei. Cam aşa ceva se va petrece şi în India, poţi fi sigur. Desfăşurarea naturală a evenimentelor nu poate fi împiedecată. Asociaţia asta de pantere, cred că duce la un astfel de grup, care are- n calcul scopuri politice asemănătoare - adică lupta împotriva dominaţiei britanice, pentru neatârnare. O bandă oarecare de răufăcători nu ar dispune niciodată de suficienţi bani pentru a dresa un asemenea număr de pantere şi nici nu s-ar folosi de un asemenea serviciu de informaţii. Lucrul acesta e cunoscut în regiune şi de aceea vizitiul nostru s-a lăsat foarte greu convins să folosească drumul direct prin lanţul de munţi şi nu ruta ocolitoare pe care o folosesc şi automobilele. Tot ce se petrece aici ne arată că este vorba de probleme politice, emanate de persoane influente din păturile înalte ale societăţii. Ce părere ai?

   Am mărturisit faptul că Pongo se-ndeletnicea tocmai acum cu capturarea unei pantere din grup, aceasta mă interesa pe moment mai mult de cât orice. El instalase o capcană la marginea şoselei şi părea sigur de reuşită, o expresie de mulţumire se oglindea deja pe faţa lui. Părea să fie convins că nu va trece în următoarele ore nici un om prin defileu, mă uimea capacitatea lui Pongo de-a se ocupa întotdeauna cu lucrurile cele mai importante la momentul dat.

   Stătea acolo, mascat faţă de şosea cu picioarele încrucişate, aşteptând răbdător, insensibil la razele soarelui, care-i cădeau perpendicular în creştet.

   Ca şi Marian de altfel, Pongo era ferm convins că panterele se vor întoarce, numai că nu bănuia poate adevăratul motiv al acestui serviciu de curieri prin feline. Marian căzuse din nou pe gânduri şi nu mai scotea nici o vorbă, pe când eu nevoind să-l tulbur îmi imaginam cum se vor desfăşura în curând evenimentele. De fapt ne privea pe noi că cineva se servea pentru un serviciu de curieri de pantere dresate? În Europa îl privea pe cineva dacă ar fi folosit câini dresaţi?

   Deodată Pongo trase cu putere aer în piept, în timp ce Maha, începu să mârâie încetişor, semn că cineva se apropia pe şosea. În timpul orei pe care-o petrecusem ascunşi în peşteră nici un om nu trecuse prin apropiere. Se părea că drumul era evitat de trecători, de parcă ar fi fost „tabu". Maha începu să biciuie cu coada pământul şi trăgea de zgarda de piele încoace şi încolo în timp ce ochii îi scânteiau. Puteam urmări uşor din locul meu fiecare mişcare a ghepardului şi aşteptam cu nervi încordaţi ce-o să mai urmeze. Pongo îşi ridică în sfârşit capul şi privi drept înainte.

   Dacă urmăreai direcţia privirii camaradului nostru negru, aceştia duceau către capătul defileului care părea ca o gaură de tunel pentru calea ferată. Câmpul de privire era foarte îngust şi astfel, apariţia unui om sau a unei fiare putea fi de departe sesizată.

   Şi felinele veneau într-adevăr! Păreau să cunoască drumul foarte bine întrucât acum goneau ca o haită înfometată de lupi. Perspectiva era magnifică, dar îngrozitoare totodată, animalele aveau un astfel de tempo încât nici nu se mai punea problema c-ar putea adulmeca oamenii cu viteza asta. Ce animale superbe se găseau printre ele! Dresorul se putea bizui cu totul pe animalele astea. Cine şi-ar fi putut închipui că erau purtătoarele unui mesaj politic? Doar Marian ajunse la ideea asta datorită comportamentului nenatural şi în haită al felinelor.

   Un mormăit înfuriat ne mută privirea înainte. În faţa unei pantere care pufnea mânioasă stătea ghepardul nostru.

   Minunat tablou! Ca doi rivali puternici nu se scăpau din ochi. Pantera se pregăti de săritură, sări, ghepardul se dădu-n ultimul moment deoparte şi felina, sora lui, căzu.... În groapa pe care-o săpase Pongo cu sârg mai devreme.

   Uriaşul negru aruncă cu îndemânare un fel de plasă confecţionată-n grabă din împletitură de crengi deasupra gropii. Un colţ al gropii îl lasă liber, pentru a-i arunca animalului un laţ în jurul gâtului. Nimeni în afară de Pongo

n-ar fi reuşit să facă treaba asta!

   — Pantera are o zgardă-n jurul gâtului Massers! ne strigă el şi arătă în jos spre felina care se mişca ca turbată.

   — Pe zgardă e imprimat un număr, constată repede Marian, care se apropiase pentru a arunca o privire-n groapă. Numărul 9. Deci pantera cu numărul 9. Pongo, încearcă s-o legi!

   Pongo trase de laţul pe care-l aruncase în jurul gâtului animalului, astfel încât acesta nu mai primea aer. După ce pantera în încercarea ei disperată de-a respira începu să bată aerul cu labele, apoi să gâfâie şi să devină brusc „moale" uriaşul negru sări în groapă şi-o leagă cu mare îndemânare, îndepărtându-i laţul. Pentru că nu voiam în nici un caz să ucidem animalul.

   Ca pe un colet scoase trupul animalului afară din groapă şi-l depuse în şosea. Sări el însuşi afară şi transportă coletul în peşteră. Felina scuipa şi fornăia dara sta nu-i ajuta la nimic! Era prinsă şi noi încercam acum s-o cercetăm.

   Mai întâi Marian îi îndepărtă zgarda, care era alcătuită dintr-un material foarte elastic. Materialul era împăturit de mai multe ori. Se dovedi că-n mijloc conţinea o foiţă subţire de hârtie, scrisă atât de mărunt că de-abia putea fi descifrată cu ochii, fără lupă.

   Marian desprinse foiţa şi-o strecură necitită în buzunar. Scrisul părea să fie în hindustană şi nu accesibil oricărui.

   — Iată ceva ce-o să-l bucure pe bătrânul nostru prieten, profesorul Cornweel din Bombay. Din păcate suntem prea departe pentru a apela la ajutorul lui. Să sperăm că şi-n Nagpur vom găsi pe cineva care să fie în stare să descifreze hieroglifele astea.

   Marian nu răspunse nimic vorbelor mele, ci privi pantera cu atenţie, care în ultimele minute devenise ciudat de liniştită. Cât de mult se zbătuse la-nceput pe atât de liniştită stătea acum.

   Pongo arată spre ochii felinei, după care spuse:

   — Pantera nu mai are mult de trăit! Cu asta o întoarse pe cealaltă parte, fără ca să se opună sau să pufăie.

   Cu animalul ăsta se petrecuse o schimbare majoră: ochi marii pisici îşi pierduseră strălucirea, agresivitatea scăzuse la zero. Nu părea să aibă dureri, dar se stingea pe picioare! Starea asta nu putu să-i fie provocată de scurtul timp în care Pongo îi tăiase cu laţul, răsuflarea.

   După un sfert de oră, animalul era mort. Oricât am examinat-o cauza morţii panterei părea să ne scape. O nouă enigmă...

SOLIA MISTERIOASĂ

   AM AŞTEPTAT CURIOS, să văd, ce-o decide Marian. Nu voiam şi-l influenţez sau să-i reproşez ceva, dar am rămas la părerea că, capturarea panterei ne va băga într-o aventură foarte primejdioasă. Că animalul era mort avea şi dezavantajul că nu-i mai puteam găsi pe expeditori urmărind pur şi simplu felina vie. Moartea panterei îl mai înştiinţa pe iniţiatorul acestui serviciu de curieri că ceva se petrecuse.

   Faptul că aceasta purta un mesaj în zgardă era meritul lui Marian că-l bănuise şi i se adeverise. Îmi era însă clar că-n viitorul apropiat vom fi urmăriţi sau cel puţin puşi sub observaţie. Cuvintele prietenului meu îmi întrerupseră şirul gândurilor.

   — Va trebui să ne grăbim să ajungem la Nagpur, Robert, spuse el. Pantera o vom lăsa aici. Nu putem să ne ocupăm cu îngroparea ei.

   Înainte de toate trebuie să avem grijă de mesajul găsit. Sunt sigur că expeditorul va intra în mare necaz că a pierdut pantera şi-o să suporte consecinţele şi cu atât noi, care ne-am vârât nasul în treburi care nu ne privesc. Asta cel puţin după canoanele indiene.

   Pongo care ascultase cu atenţie cuvintele lui Marian nu mai întrebă nimic şi nu mai şovăi deloc, înşfăcă pantera pe umerii săi puternici. O duse până-n şosea şi-o aruncă într-un tufiş.

   După aceea umplu groapa săpată şi-o nivelă cât mai bine. Totul s-a petrecut foarte repede, după care ne-am pus în marş către Nagpur, întrucât după hartă ar fi trebuit să ajungem acolo în trei ore, dacă n-ar fi intervenit ceva neaşteptat.

   Acum ne deveni clar c-am comis o greşeală, dispensându-ne de căruţa trasă de zebu, întrucât trebuia să parcurgem întreaga distanţă pe jos.

   Dar era stilul nostru să regretăm lucrurile pe care nu le mai puteam nici cum îndrepta. Aşa că păşirăm mia

voiniceşte şi făcurăm şi oarecare progrese, în marş. Pe măsură ce ne apropiam de oraş eram tot mai pătruns de sentimentul că ne păştea un mare pericol acolo.

   — N-ai putea şi singur să descifrezi mesajul, Mariane, îl întrebai eu, în timp ce transpiraţia îmi curgea şiroaie de pe corp.

   Marian nu-mi răspunse în cuvinte ci scutură numai capul şi privi cu îngrijorare în jur. În privirea sa se oglindea teama că-n orice moment ni se putea întâmpla ceva neplăcut.

   — Mariane, începui eu din nou, după un timp. M-am uitat cu atenţie la ceas. Pantera a murit după căderea ei în captivitate cam la un sfert de oră după aceea. Să mai socotim încă 15 minute pentru timpul folosit de Pongo pentru instalarea capcanei şi face exact o jumătate de oră.

   — Ştiu ce vrei să spui cu asta Robert, răspunse Marian, aruncându-mi un zâmbet încurajator. Câţi kilometri poate o panteră, care aleargă din răsputeri să acopere într-o jumătate de oră? De aici vrei să faci o aproximare a distanţei faţă de locul unde animalele au fost aşteptate.

   — Chiar aşa! Nu ştim nimic de cât timp panterele erau pe drum, înainte de-a ajunge la noi. Prea mult timp însă nu cred să fi trecut. Deci nici locul de unde au venit nu putea fi prea departe. Cu atât mai puţin locul spre care zoreau, întrucât ar fi vorba doar de-o jumătate de oră. Să adunăm înc-o jumătate de oră, între apariţia şi dispariţie şi se face o oră. Marian nu răspunse nici de data asta nimic ci îşi mări viteza de marş. Se părea că se grăbea foarte mult să ajungă odată la Nagpur. Asta nu putea avea legătură numai cu teama care se întipărise pe faţă de ceva imprevizibil.

   Mi-am dat toată silinţa să ţin pasul cu Marian, cât despre Maha, trebuia din când în când să facă câte un salt pentru a recupera şi el distanţa. Pongo păşea alături de noi, ca una din creaturile primitive ale junglei, făcute anume pentru a ne proteja. Dar mai era oare suficientă prezenţa acesteia ca să taie cheful eventualilor atacatori?

   Eram deja de două ore pe drum şi nu întâlnisem încă picior de om. Peisajul se schimbase de câteva ori dar îşi păstra romantismul său. Se putea pune oare pe seama nervozităţii mele faptul că împrejurimile deveneau din ce în ce mai sălbatice? Sau era poate numai gândul la foiţa de hârtie cu scrisul misterios pe care-o găsise Marian în zgarda panterei?

   La orizont începu deja să se adune norii negrii, se anunţa o furtună.

   Se-ntunecase vizibil în plină zi aşa cum se-ntâmplă la tropice când apare din senin un uragan, pentru a trece tot atât de repede.

   Se făcuse atât de întuneric că aproape un distingeam împrejurimile, astfel încât dac-o prăpastie mi s-ar fi deschis în faţă, ne-am fi putut prăbuşi în ea, fără posibilitatea de-a ne da ajutor unul altuia.

   Nu mai păşeam deja, unul lângă altul, ci unul în spatele celuilalt. La început era Marian, eu la mijloc şi Pongo la urmă, deşi în alte ocazii, eu încheiam de obicei şirul.

   Furtuna gonea deja peste coroanele bogate ale copacilor din jungle care era aproape, aplecându-le în direcţia de batere a vântului.

   Strigăte de animale răzbăteau din pădure în mod fragmentar. Oamenii cu nervii slabi se puteau speria de-a binelea.

   Un fulger lumina totul, urmat apoi de-o detunătură grozavă. Nu cumva a apărut un chip necunoscut lângă mine, care-n lumina strălucitoare a fulgerului mi se părea teribil de schimonosit? Să mi se fi părut numai, să mă fi lăsat şi pe mine nervii şi-acum să văd fantome?

   Întunericul creştea mereu în intensitate, în timp ce noi ne străduiam să răzbatem mai departe. Marian păşea tot mai repede. Deodată dispăru din raza vederii mele. I-am strigat numele. N-am primit nici un răspuns.

   — Mariane! Nimic nu se-ntâmplă.

   — Pongo! Cu-n pas uriaş, acesta se grăbi să mă ajungă şi strigă în tumultul care se dezlănţuise:

   — Masser strigat?

   — Marian a dispărut, am urlat eu drept răspuns.

   — Masser Farrow dispărut? întreabă Pongo îngrozit. Dar ce era în mintea noastră?

   Ne-am oprit o clipă.

   Uriaşul tremura uşor şi simţeam asta când îşi puse mâna

pe umărul meu.

   Subit se întoarse într-o parte şi o luă la goană spre jungla apropiată care mergea paralel cu şoseaua.

   M-am oprit, ne mai îndrăznind să fac un pas. Pongo care-l avea pe Maha lângă el şi ghepardul adulmeca apropierea unui duşman. Cu un salt ghepardul dispăruse în junglă şi Pongo îl urmase. Asta puteam să recunosc în ciuda furtunii.

   Trecuseră secunde pline de teamă în care tremuram pentru viaţa prietenului meu. Cum a apărut diavolul ăsta cu faţa schimonosită în mijlocul şoselei, tocmai în toiul furtunii, pe când tuna şi fulgera? Cine era străinul pe care-l văzusem? Un fachir? Chipul ascetic al acestuia aducea ce-i drept cu faţa unui fachir, dar ochii - Dumnezeule, ochii? Ca o stafie apăruse silueta asta, pentru o clipă numai şi acum dispăruse din nou.

   Ce era de făcut?

   Încordat pândi din nou, singur acum în drum. Dar numai vântul mai era de auzit şi tunetele asurzitoare ale furtunii. Unde era Pongo acum, să fi dispărut şi el?

   Am simţit ceva moale cum mi se freacă de genunchi. Am privit în jos: Maha! Pentru o secundă inima mi-a încetat să bată.

   A venit ghepardul să mă ia, acum că dispăruse şi Pongo?

   Poate că aşa era, fiindcă-i stătea-n obicei credinciosului camarad negru, în felul ăsta să-mi vestească nenorocirile.

   Dintr-odată l-am văzut din nou lângă mine pe Marian. Apăruse!

   În clipa aceea n-am putut să scot nici-o vorbă.

   — Portmoneul cu bucata de hârtie, s-a dus, spuse el cu ciudă. Individul m-a doborât la pământ de-ndată ce-a fulgerat. Nu m-a lovit prea bine aşa că m-am ridicat şi-am alergat după el în junglă. A fost un noroc c-ai remarcat dispariţia mea imediat. Maha l-a adulmecat repede, dar individul s-a căţărat repede într-un copac de unde ghepardul nu-l mai putea ajunge. Ce prostie că mi-am pierdut portmoneul. Trebuie să ne grăbim acum cât putem spre Nagpur ca să putem acolo, încredinţa cazul cât mai repede poliţiei.

   În timp ce ploaia cădea în trompe, noi alergam atât cât

ne ţineau picioarele şi plămânii spre oraş.

   Deja străluceau în depărtare luminile Nagpurului. Marian devenise din nou taciturn şi nu era de mirare, ţinând cont prin ce trecuse. Iată c-am fost observaţi fără ca noi să ne dăm seama. Doar aşa putea şti fachirul unde-şi pusese Marian portmoneul cu hârtiuţa. Diavolului ăluia îi venise de minune în ajutor furtuna pentru a intra din nou în posesia însemnatei hârtii.

   Fachirul cu siguranţă că-ntre timp a părăsit copacul şi s-a grăbit la ai săi. Am fost bătuţi şi păcăliţi de data asta!

   Ce însemna înfrângerea asta pentru Marian un om atât de ambiţios îmi puteam singur imagina, dar el nu purta nici o vină asupra celor petrecute.

   Nagpur sau mai numit şi Nagpore este reşedinţa guvernatorului districtual, răspunzător pentru provinciile Wardha, Badhara, Balaghat şi Chanda.

   Majoritatea locuitorilor sunt hinduşi şi de aici puternice sentimente de neatârnare şi revenire a puternicului regat de odinioară. Locuitorii îşi stimează şi-şi iubesc conducători şi pe Rajahii lor şi mai mult.

   De-ndată ce ne anunţarăm la comandatura Poliţiei care rezida într-un Palat modern, furăm introduşi numaidecât. Numele de Farrow avea şi aici rezonanţa lui.

   Pongo care aştepta împreună cu Maha pe coridor, fu înconjurat de-o grămadă de funcţionari ai poliţiei care se zgâiau la el. Se zvonise din păcate prea repede c-am ajuns în oraş şi-n consecinţă aveau tot timpul să-şi desăvârşească pregătirile împotriva noastră.

   — Mă bucur pentru ocazia care mi s-a oferit, pentru a vă cunoaşte, ne salută şeful poliţiei, un oarecare Mr. Brown. Să sperăm să nu un „caz" va aduce la Nagpur, ci doar dorinţa de a vizita oraşul nostru frumos şi de-a vă odihni câteva zile. Vreţi să-mi faceţi onoarea de a fi oaspeţii mei, zilele astea, cât veţi fi prezenţi în oraş?

   Mr. Brown, un om extrem de amabil îşi dădu toată osteneala să ne asigure că nici în Nagpur şi nici în împrejurimi nu se petreceau lucruri care-ar fi putut să ne neliniştească. Cu atât mai surprins rămase, după ce Marian îi relată în câteva cuvinte ce ni se-ntâmplase pe drumul către Nagpur. Mr. Brown a rămas încremenit deodată în faţa fotoliului său, clătinând numai capul încoace şi încolo, de- ndată ce Marian terminase ce avea de spus.

   — Dacă n-aţi fi dumneavoastră domnilor, ceia ce-mi povestiţi acum aş crede că am căzut pradă halucinaţilor.

   Marian se-nclină mulţumind pentru compliment.

   — De necrezut! Un serviciu de curieri prin pantere între Bandara şi Nagpur, ce evenimente se pot petrece atât de importante între cele două localităţi ca să fie nevoie de-o astfel de metodă de comunicare?

   — Dac-aş mai fi în posesia hârtiei scrisă-n hindustană, poate am fi putut-o afla chiar acum. Altfel totul de bazează pe presupuneri. Domnule Brown, n-ai dumneata cunoştinţă totuşi de un element cât de minor în legătură cu această problemă?

   — Nimic, dar absolut nimic domnilor! Sunt cel mai surprins dintre toţi. Dumneavoastră nu ştiţi ce-ar putea fi aşa de important încât să se recurgă tocmai la aşa ceva?

   Marian ridică numai din umeri.

   — Pot doar bănui că sunt probleme politice şi-atâta tot, spuse Marian calm.

   Un pic cam corpolent, Mr. Brown sări din fotoliul său şi străbătu cu paşi mari camera.

   — Motive politice? Hm, asta-i interesant! Aşa ceva am avut din belşug în ultima vreme. După care tăcu.

   Marian urmări fumul ţigări sale, după care se adresă din nou şefului poliţiei.

   — Întrucât pantera este moartă, iar eu am pierdut hârtia, trebuie să-ncepem din nou de la început. Bineînţeles că adversarii noştri vor fi mult mai precauţi de-acum, asta este clar. Să sperăm că planurile lor sunt de-abia în faza incipientă şi că ne mai rămâne timp să-mpiedecăm ce e mai rău. Mai întâi trebuie să cercetăm de unde anume vin panterele şi încotro se duc exact şi-apoi vom mai vedea ce-i de făcut.

   — S-ar merita oare să instalăm o patrulă de poliţie pe şoseaua directă între Bandara şi Nagpur, întreabă Mr. Brown.

   Marian neagă oportunitatea unei astfel de idei.

   — Prea ar bătea la ochi. Deocamdată acest serviciu prin pantere l-am stabilit că există numai între Bandara şi Nagpur, dar nu avem nici o informaţie dacă nu e mai larg răspândit. Poate că e-o metodă nouă de-a elibera India de sub dominaţia britanică, se poate presupune orice, peste tot domneşte tensiunea.

   — De partea cui stă simpatia dumneavoastră domnule Farrow?

   Marian se ridică şi răspunse deschis:

   — Prea stimate Mr. Brown. Sunt oaspetele guvernului englez şi beneficiez de bunăvoinţa şi sprijinul acestuia. Prietenul meu şi cu mine suntem totuşi neutri din punct de vedere politic. Politica nu e domeniul nostru.

   Rubicondul Mr. Brown aprobă, dând din cap.

   — Ei bine, nici nu m-am aşteptat la altceva. Spuneaţi că foiţa aceia de hârtie era în hindustană sau în sanscrită?

   — Presupun numai Mr. Brown. Nu cunosc încă toate subtilităţile vechilor limbi indiene, pentru a-mi face o părere definitivă. Dacă va fi cazul vom apela la cunoscători. Acum v-aş ruga să treceţi în revistă pe toţi oameni proeminenţi băştinaşi pe care-i cunoaşteţi. Nu s-ar potrivi vreunul din aceştia pentru a fi-n capul conspiraţiei?

   Din nou îşi începu Mr. Brown marşul dezlânat prin încăpere. După un timp scutură energic capul şi zise:

   — Fiecare al treilea indian ar putea urzi o conspiraţie, domnilor, dar asupra unei persoane anume, nu mă pot totuşi fixa.

   — Dacă nu puteţi localiza pe nimeni aici în oraş, cel puţin în împrejurimi, nu s-ar potrivi nici unul? Nu există o proprietate mai îndepărtată, de unde...

   — Aşteaptă, aşteaptă puţin domnule Farrow, îl întrerupse şeful poliţiei pe prietenul meu. Uite că nu mi-a trecut de la- nceput prin cap asta! La doi kilometri depărtare de Nagpur, în direcţia Bandarei un indian distins, Sindhar Radpura ţine o scoală. Acest indian e venerat ca un sfânt. Are între 30 până la 40 de elevi care îi sunt orbeşte devotaţi. L-am vizitat de câteva ori şi mi-a explicat de fiecare dată că nu-l interesează politica ci doar ştiinţele spirituale şi filosofia. Sindhar e un brahman, provine dintr-o familie foarte nobilă şi aparţine unei caste foarte înalte. Poate că într-o bună zi o să aveţi ocazia să-l cunoaşteţi pe omul ăsta. Aţi putea motiva că-n calitate de călători germani, auzind de şcoala lui aţi simţit dorinţa de ai vizita şi cunoaşte.

   — Bănuiţi cumva că Sindhar Radpura nutreşte o preferinţă foarte mare pentru animale şi-n speţă pentru pantere? întreabă Marian.

   — Nu mă pot pronunţa în legătură cu acest subiect.

   Casa sa e situată întrucâtva mai departe de şosea.

Întreprinderile sale le numeşte „Şcoala înţelepciunii". Indianul are contacte cu foarte multe spirite înalte din lumea nouă şi veche. Şcoli înrudite par să existe chiar şi în Germania. Marian încuviinţă. Ştia destule acum. Poate că se înşela, dar trebuia să cerceteze.

   — Mulţumesc foarte mult Mr. Brown. O să vizităm neapărat „Şcoala înţelepciunii".

   La rându-mi m-am bucurat pentru ocazia ivită şi mi-am dat imediat consimţământul. Marian continuă.

   — Întrucât trebuie să procedăm cu mare prudenţă şi nu vrem deloc să batem la ochi nu ne luaţi în nume de rău dacă nu vom face acum uz de invitaţia de-a ne considera oaspeţii dumitale Mr. Brown. Vom căuta un hotel de cartier şi-o să începem cercetările cât mai discret cu putinţă. Mie mi-ar părea cel mai bine dacă această „Şcoală a înţelepciunii" n-ar avea nici în clin nici în mânecă cu nici-o conspiraţie şi s-ar ridica deasupra oricăror îndoieli.

   Şeful poliţiei ne aprobă din cap. Marian se ridică şi-i întinse mâna lui Mr. Brown.

   — Dacă doriţi o recomandare pentru un hotel bun v-aş sfătui să optaţi pentru Sunlight House! Casa soarelui e aşezată la marginea oraşului în direcţia Bandara şi de fapt chiar lângă autostradă. V-aş putea recomanda chiar eu! Şi încăodată mult noroc.

   Ne-am despărţit cordial şi ne-am mutat la Sunlight House. Pongo nu ne-a urmat, trebuia de abia după apusul soarelui să-şi facă apariţia. Adică în curând. Patru kilometri a durat drumul până la hotelul ăsta micuţ, dar făcut parcă pentru europeni sătui de tumultul oraşului. O grădină frumoasă înconjura hotelul, iar personalul de serviciu era format din indieni tăcuţi, politicoşi şi stilaţi, care ne- ndeplineau cea mai mică dorinţă ca la nişte sahibi de vază ce eram, dar din a căror trăsături nu puteam descifra nimic.

   La dorinţa noastră am primit camere alăturate la parter, care duceau la un balcon, de unde se putea uşor ajunge în clădirea învecinată. L-am anunţat că servitorul nostru trebuie să sosească de-abia spre seară. Din balconul camerei noastre, puteam vedea fereastra camerei lui Pongo şi-n caz de urgenţă puteam comunica cu el urgent.

   Din exterior „Casa soarelui" nu părea un hotel mare, dar dacă pătrundeai înăuntru te frapa mulţimea camerelor şi eleganţa cu care erau mobilate.

   Proprietarul era un irlandez care se stabilise de câţiva ani aici în Nagpur şi care se bucura de multă vază. Eram mulţumiţi cu reşedinţa noastră, am făcut o baie bună, neam întărit cu o masă suculentă şi-acum că venise seara toţi trei, Pongo sosind şi el, pe verandă, făcându-ne planuri pentru a doua zi.

   În hotel domnea liniştea, dar nervi noştri reacţionau diferit la asta. Ştiam din experienţă că liniştea nu poate fi decât preludiul luptei şi pericolului.

ŞCOALA ÎNŢELEPCIUNII

   DOI CĂLĂTORI INOFENSIVI se apropiau în dimineaţa următoare de proprietatea oarecum izolată a lui Sindhar Radpura.

   Pe Pongo şi pe Maha i-am lăsat la hotel cu consemnul ca peste o oră să fie în apropiere, în caz de necesitate, deşi ne îndoiam că s-ar fi putut ivi azi un astfel de caz. Proprietatea indianului consta dintr-un ansamblu de diferite construcţii.

   Din depărtare arăta ca un fel de han european sau o fermă americană. Trei clădiri asemănătoare de câte două etaje se aflau una lângă alta în unghi drept, oferind frontonul şoselei. În mijloc se găsea o grădină îngrijită, cu plante ornamentale cu cărări pietruite pe care se plimbau siluete cu cărţi în mâini. Umbrele de soare mari construite sub forma unor cupole, protejau de soarele prea arzător, fiind puse pe tot cuprinsul domeniului. Totul făcea impresia unui mare hotel-pensiune sau a unei şcoli cu internat, dacă- ţi făceai o impresie generală asupra ansamblului întregi proprietăţi. Partea dindărăt a acestor locuinţe se-ntindea până departe, spre ţinutul muntos, pierzându-se într-o geană împădurită, care ducea pe mile întregi, cât vedeai cu ochii poate chiar până la Bandara.

   Prima impresie pe care ţi-o formai despre această „Şcoală a înţelepciunii" nu putea fi prin urmare decât una favorabilă. Nici un om nu putea ajunge la concluzia că-n aceste dependinţe s-ar putea adăposti teribilele feline de pradă, a căror cunoştinţă tocmai o făcuserăm. Marian scutură numai capul şi trase aer în piept.

   Mirosul caracteristic al acestor animale nu-l simţeam nicăieri.

   Un gard înalt de fier înconjura partea din faţă a proprietăţii. Uşa grea din bronz fusese pusă între doi stâlpi imenşi de beton şi ar fi rezistat singură unui întreg asediu.

   Marian se opri în faţa uşi, cu atenţia sporită, după care zâmbind îmi spuse:

   — Robert, dacă n-aş şti c-avem de-a face aici cu o şcoală

unde se-nvaţă filosofia, m-aş gândi mai degrabă la o închisoare.

   — Cam asta-i şi părerea mea, a fost răspunsul meu.

   — Pentru un om care nu-i de-al casei, nu-i chiar uşor să pătrundă înăuntru.

   Marian puse masiva sonerie la lucru, într-una din clădirile învecinate se auzi clinchetul acesteia, atât de puternic încât îl auzeam distinct de la poartă. Aproape c-am tresărit când s-a declanşat întrucât suna ca un avertisment.

   A durat ceva timp până s-a apropiat de poartă un indian înalt şi slab, probabil un servitor. Odată ajuns la poartă a întrebat fără să deschidă:

   — Sahibi ce doresc?

   Marian tresări când îl zări pe indianul care ieşise din casă şi-a cărui siluetă era mascată de uşa de metal, deocamdată.

   Marian se reculese repede, după care spuse:

   — Venim tocmai din Germania şi-aducem salutul nostru, din partea prietenilor de acolo, conducătorului acestei instituţii, Sindhar Radpura.

   — O să-l întreb pe stăpân dacă sahibi vor fi primiţi, veni răspunsul. Vă rog să aveţi puţină răbdare!

   Indianul ne lasă să stăm în faţa uşi lucru care în India nu se obişnuieşte în nici o casă care se zice că-i ospitalieră.

   — Ai tresărit Mariane, în clipa în care l-ai văzut pe indian. Pun pariu că acesta-i omul care te-a doborât la pământ în timpul furtunii.

   — Sst! făcu Marian, ducându-şi degetul la buze.

   Servitorul indian se-ntoarse după un timp şi deschise uşa

care în ciuda masivităţii sale se dovedi foarte mobilă. Dar zgomotul pe care-l făcu zăvorul la închidere îmi dădu deja fiori.

   Parcă aş fi avut un presentiment că uşa aceia nu se va deschide din nou tot atât de uşor pentru noi, ca să ne lase să plecăm.

   — Sahibi sunt rugaţi să mă urmeze! sosi invitaţia servitorului care păşea înaintea noastră alegându-şi ca direcţie, clădirea din dreapta.

   Studenţii pe care-i văzusem la început, când am sosit în faţa clădirii plimbându-se prin grădină, cu cărţile în mână, dispăruseră acum, nici ţipenie de om nu se vedea prin preajmă. Ciudat era că din nici-o clădire nu răzbea cel mai mic zgomot. Servitorul ne conduse prin coridorul principal al casei, destul de lung, în care pătrunsesem, de-abia după ce indianul bătu în faţa uşi de intrare. Uşile pe lângă care treceam purtau numere de ordine ca la camerele de hotel. Ar fi putut fi săli de clasă ale „Şcolii înţelepciunii", dac-ar fi fost să ne luăm după criteriile europene, stabilite în această problemă. Deasupra uşi, la care bătu, servitorul Indian stătea scris „Direcţiunea".

   Uşa se deschise imediat, pe prag apărând un indian cu turban alb şi îmbrăcat într-un veşmânt larg bătut cu aur. Făcu un semn servitorului care stătea în spatele nostru, să se îndepărteze şi ne invită cu-n gest amabil să ne apropiem.

   Bănuiam pe drept cuvânt că indianul nu putea fi altul decât proprietarul şi conducătorul şcolii Radpura. Avea o siluetă nobilă, impunătoare şi-o faţă spiritualizată. Ochi săi adânci aveau culoarea neagră-antracit şi scânteiau, părând să aibă ceva în ei iscoditor, ca o luminiţă ce stătea la pândă.

   — Cine-mi produce onoarea acestei vizite, deschise Sindhar Radpura discuţia într-o engleză ireproşabilă.

   Marian repetă din nou motivul şi scopul vizitei, aşa cum îl făcuse anterior servitorului, pronunţând într-o alocuţiune rapidă numele mai multor minţi spirituale germane şi franceze, atât de repede încât Sindhar nu-şi da seama pe moment cine-i cunoştea de fapt pe aceşti oameni, el însuşi sau numai interlocutorul său.

   Bineînţeles că alese numai numele acelor oameni din occident care se ocupau într-adevăr de studiul filosofiei indiene. Faţa lui Sindhar rămase impenetrabilă. Din trăsăturile feţei sale nu se putea deduce cum întâmpinase cuvintele lui Marian. După ce Marian îşi termină de spus tot ce avea pe suflet, Sindhar reluă netulburat discuţia.

   — Şi acum doriţi să intraţi în şcoala mea nu-i aşa?

   Vă voi rezerva două camere-n acest scop, servitorul meu vă va conduce.

   De mâine puteţi începe cursurile. Cuvintele-i sunară atât de convingător şi propunerea părea atât de firească că excludeau orice altă interpretare. Spre marea mea surprindere, Marian păru să găsească şi el propunerea indianului de la sine înţeleasă şi s-o accepte pe loc. Eu m- am abţinut de-a face vreun comentariu, pentru că asupra acestor negocieri importante îi lăsasem mână liberă camaradului meu.

   Marian se-nclină şi spuse:

   — Veniţi în întâmpinarea dorinţelor noastre.

   Intenţionam fireşte să vă frecventăm şcoala care e

renumită până şi-acolo, în lumea veche, de unde venim noi.

   — Aşa că ne-am înţeles deci domnilor, încheie Sindhar Radpura discuţia şi ne zâmbi. Am interpretat zâmbetul în felul meu, întrucât nu-l credeam pe indian a fi drept ceea ce se da. Se citea prea limpede în ochii lui adânci firea crudă şi ura fanatică de care era măcinat acest om.

   Sindhar apasă pe un buton din perete. Acelaşi servitor apăru, care ne întâmpinase de prima dată. Directorul spuse cu un calm stoic:

   — Domnii doresc să se mute în camerele dânşilor.

   Servitorul se înclină încăodată până la pământ, cu braţele

încrucişate şi făcu o invitaţie largă spre uşă, aidoma stăpânului său.

   Dar mi se păru numai, sau am surprins cu-adevărat o privire triumfătoare schimbată între servitor şi stăpân?

   Mă mira calmul lui Marian, deşi mă străduiam să-l imit, nu prea-mi venea să intru cu inima uşoară cu capul în laţul pe care mi-l pregăteau aceşti indieni fanatici. Poate că Marian socotise astfel de la început şi de aceea primi totul ca de la sine înţeles şi foarte firesc. Brown avuse în această privinţă un nas foarte fin, când a bănuit că ar putea fi ceva în legătură cu acest Sindhar Radpura, dar nici el n-a bănuit poate că prin el, ne-ndreptam spre ţelul nostru atât de repede, poate mai repede decât ne-am fi dorit-o. Bănuiam că indianul ştia deja de la început tot ce-am discutat cu şeful poliţiei şi vizita la şcoala sa se datora tocmai acestei convorbiri.

   Am urcat după servitor la etajul doi şi am intrat într-o încăpere pe care acesta a deschis-o. Fereastra îngustă a camerei da spre curtea interioară, dar camera părea suficient luminată de afară. Înspre partea dreaptă a încăperii stătea o uşă deschisă care ducea într-o a doua cameră, mobilată la fel ca prima: un mic pat de campanie, un spălător, o masă de scris şi un dulap din scânduri bătute în perete, acoperit de-o draperie. Mobilierul amintea inventarul sumar al camerelor de hotel primitive din Europa. Făceam o comparaţie între camerele astea mobilate la modul spartan şi biroul elegant şi luxos al directorului instituţiei. Gândul meu merse şi mai departe. Aceste camere nu sunt altceva decât celule de închisoare, menite să-i aducă la ordine pe şcolari recalcitranţi.

   Marian nu se plânse-n nici un fel, încuviinţă doar, dând din cap, arătându-se nerăbdător aproape de-a rămâne singur în celula sa.

   Servitorul păru să fi înţeles aluzia şi se retrase încet şi fără zgomot.

   Două secunde mai târziu, Marian fu dintr-un salt din nou la uşă dar de data sta, uşa era.... încuiată încât amândoi cu puterile unite nu reuşirăm s-o deschidem.

   — Frumoasă poveste, mormăi el, scoţându-şi o ţigară din tabacheră şi întinzându-mi şi mie una. N-am spus nici-o vorbă, am luat şi eu ţigara, am tras fumul adânc în piept resemnat. Treptat un zâmbet pişicher se zugrăvi pe faţa prietenului meu.

   — Cred că am face mai bine să vorbim nemţeşte, aici şi pereţii au urechi. Casa este foarte modern înzestrată. Ia priveşte rogu-te lampa din plafon!

   Mă uitai spre lampa care atârna de plafonul destul de înalt al încăperi dar n-am putut descoperi nimic.

   — E un microfon montat acolo, dar aşa de rafinat e construit că numai un ochi foarte versat l-ar fi putut descoperi.

   Într-adevăr Marian avea dreptate. Puteam deci conta pe faptul că fiecare cuvinţel ce-l rosteam în acea încăpere va fi auzit şi înţeles pe loc.

   — Camera mai are încă şi alte secrete, continuă Marian şi păşi spre dulapul pentru garderobă, ridică draperia, o dădu deoparte şi ciocăni uşor peretele.

   După un scurt timp îşi continuă relevaţiile:

   — Aici se găseşte o trapă în legătură cu-n ascensor.

Apăsând pe clapa asta poate ne vom primi masa: foarte ingenios, ce zici?

   Scopul mobilierului camerei nu-mi părea tocmai clar, mă asaltau mereu gândurile legate de pantere, care jucau un rol foarte important în întregul concept pe care nu-l înţelegeam încă foarte bine.

   Marian examină ferestrele. Nici una nu era suficient de largă pentru a ne permite o evadare şi, oricum de sus până jos în grădină erau vreo 7 sau 8 metri. N-ar fi fost recomandabil să cauţi să-ţi câştigi libertatea sărind în gol de la o astfel de înălţime, chiar dacă ai fi putut.

   — De ce crezi că ne-a luat Sindhar prizonieri, Mariane?

   Marian răspunse tare, în ciuda microfonului.

   — Banda Panterelor a preluat „Şcoala înţelepciunii". Sindhar Radpura nu este Sindhar Radpura.

   Vorbele prietenului meu mă loviră ca un ciocan.

   — Banda panterelor? murmurai eu, ce... Ce vrea să zică asta?

   Marian se aşează-n faţa mea pe un scaun pe care-l cercetă în prealabil, foarte grijuliu.

   — Rămân la convingerea că panterele pe care le-am întâlnit pe şosea, respectiv servitorul indian, care în realitate se numeşte altfel este aceeaşi persoană care în persoana fachirului întâlnit în toiul furtuni mi-a furat portmoneul. Dacă Sindhar Radpura ar fi fost el însuşi s-ar fi prins de mult de tot ce i-am îndrugat în legătură cu învăţaţi din occident. Această casă este sediul Bandei Panterelor, care şi-a propus prin metode speciale să se emancipeze de sub jugul colonial britanic. Din exterior se creează impresia că „Şcoala înţelepciunii" ar mai funcţiona într-adevăr, dar din interior. Se vede mai bine!

   Marian a pronunţat ultimele fraze foarte încet astfel încât cuvintele lui n-au putut fi preluate şi transmise de către microfon.

   N-am făcu o mutră prea inteligentă al auzul tuturor ăstora şi zâmbetul cu subînţelesuri al lui Marian ar fi sfârşit să mă scoată în alte ocazii din sărite.

   — Ei şi-acum ce-i de făcut, şopti eu abia respirând.

   — Numele noastre sunt prea bine cunoscute în India,

Robert. Pe de lată parte se ştie prea bine că ne vârâm nasul în lucruri pe care şi guvernul englez şovăie să se amestece. Aşadar aceşti luptători pentru libertate au toate motivele de-a ne lăsa să dispărem fără urmă, dar şi fără să lase vreun indiciu c-ar fi responsabili de acesta.

   Locuitorii din zonă ştiu prea bine ce se petrece, altfel n-ar evita cu atâta încrâncenare şoseaua care face legătura între cele două localităţi, apariţia noastră în ţinut i-a alarmat din cale afară pe membrii asociaţiei panterelor. Membrii acestei asociaţii trec drept studenţii „Şcolii înţelepciunii". Ei pregătesc poate o răscoală de mari proporţii, poate mai mare chiar decât aceea a lui Nena-Sahib din 1857. Mai cred că duşmani noştri ar fi încercat prin toate mijloacele să ne atragă încoace, dacă nu am fi venit chiar noi, de bună voie.

   Vorbele lui Marian mă uluiră atât de mult încât n-am mai fost în stare să scot un cuvânt. Dacă ceea ce-mi spunea el era adevărat nimerisem într-un adevărat cuib de viespi. Fraţii „Asociaţiei Panterelor" vor face tot ce ţine de ei ca să ne amuţească pe vecie.

   — De unde ai luat tu denumirea asta de „Banda Panterei", îl întrebai pe Marian.

   — Nu-i greu de ghicit! Evenimentele ulterioare îmi vor da dreptate.

   Un zumzet ciudat se auzi acum. Ne-am întors capetele. Zumzăitul părea să vină din perete. Marian se ridică în picioare şi se opri în faţa perdelei. O alianţă rabatabilă căzu cu zgomot, după care zumzăitul amuţi.

   Există într-adevăr aici un fel de ascensor mascat, aşa cum se obişnuieşte în unele localuri pentru transportarea mâncării. Marian trase perdeaua deoparte. O cină bogată pentru două persoane era pregătită pe o tavă şi stătea pe podeaua ascensorului gata pentru a fi luată. Nici măcar vinul nu-l uitaseră gazdele noastre. Sub o farfurie era strecurată o notiţă. Marian o luă în timp ce eu înşfăcai tava şi-o aşezai pe masă. Ascensorul zbârnâi din nou, pornind-o imediat în jos, de-ndată ce ma luat tot ce ne era adresat nouă. Marian citi zâmbind notiţa:

   „Domnule Farrow! Asociaţia Panterei se simte onorată să vă salute în casa ei şi vă doreşte dumitale şi prietenului dumitale poftă bună! Puteţi mânca şi bea fără teamă, bucatele nu sunt otrăvite.. Puteţi să dormiţi şi-n noaptea asta. Comitetul trebuie mai întâi să hotărască ce măsuri se impun."

   — Ei, minunat Robert ce zici? strigă prietenul meu, înmânându-mi biletul. Frăţia Panterei pare a fio asociaţie de oameni foarte culanţi. N-aş vrea să se strice mâncarea, deci să mâncăm. Să vedem ce va fi la noapte.

   — Şi cu Pongo cum rămâne? şopti eu drept răspuns.

   — Pongo va juca rolul său. Mai întâi să facem cinste bucatelor ăstora Robert.

   Am luat rolul chelnerului şi-am servit felurile de mâncare, după care ne-am apucat de mâncat. În timpul acesta n-am mai discutat nimic. În casă domnea o tăcere absolută, de parcă ar fi murit toată lumea.

   Între timp se lăsase noaptea. Lampa atârnată de tavan filtra o lumină alb-gălbuie destul de străvezie. Deocamdată temniţa noastră nu părea atât de ameninţătoare dacă făceam abstracţie de necazurile de care am putea da în viitor. Lui Marian se pare că nu-i păsa prea mult. Era vesel şi făcea şi glume, ceea ce se-ntâmpla numai când era foarte bine dispus. Vorbea despre toate vrute şi nevrute, numai despre lucrurile care mi se păreau mie importante, nu aducea o vorbă.

   Ni se lăsa timp şi eram trataţi încă cu politeţe. Asta era clar de recunoscut. După ce-am terminat ultima firimitură şi-am înghiţit ultima duşcă de vin, am sărit ca la comandă în picioare. De undeva dintr-un colţ răzbătea până la noi o voce clară, pătrunzătoare şi atât de insistentă şi puternică de parcă vorbitorul ar fi fost lângă noi.

   — Da! Domnule Farrow. V-am convins de intenţiile noastre paşnice. Vă considerăm că împreună cu domnul Bertram suficienţi de inteligenţi ca să pricepeţi că-n orice moment am putea porni împotriva dumneavoastră cu cele mai sofisticate arme pe care le avem în dotare. Suntem însă înclinaţi spre a vă propune în propriul dumneavoastră interes următoarele: vă veţi da cuvântul de onoare deasemenea şi domnul Bertram să părăsiţi în decurs de trei zile pământul Indiei şi să nu mai reveniţi aici niciodată. Vă veţi angaja pe cuvânt de onoare să părăsiţi de-ndată orice intenţie duşmănoasă la adresa Asociaţiei noastre. Noi suntem în slujba întregului popor care suferă sub jugul asupritorilor. Vrem o Indie liberă şi neatârnată, ca făcând parte din marea familie a popoarelor lumii. Nu vom înceta să luptăm pentru aceste aspiraţii, pentru care cei mai buni dintre indieni deja şi-au vărsat sângele. Ce vă priveşte pe dumneavoastră ca străini problemele noastre? Călătoriţi spre casă, sau în oricare altă ţară. Rămâneţi prietenii poporului Indian! Nu vă dorim ca să vă considerăm la rându-ne ca duşmani ai acestui popor!

   Vocea amuţi. Mă uitai plin de înţeles la Marian. Ce spunea vocea necunoscută nu era deloc lipsit de sens. Şi nu era în esenţă ceva rău. Dar ştiam prea bine că Marian nici nu se gândea să îndeplinească aceste cerinţe.

   Marian îşi ridică capul puţin se apropie de microfon şi vorbi în direcţia acestuia - deci înspre lampa care atârna din tavan.

   — Domnilor! Am recepţionat cererile dumneavoastră şi ştiu motivul pentru care eu şi prietenul meu am fost reţinuţi aici. Am venit în ţara asta pentru a-i cunoaşte oamenii, animalele şi locurile pitoreşti. Nu ne interesează problemele politice. Suntem oaspeţi Guvernului acestei ţări care este la putere, pe dreptate sau nu, asta nu putem decide noi. N- avem nici-o dorinţă de a lucra pentru sau împotriva regimului la putere şi nici nu intenţionăm de a părăsi India, din care am şi cunoscut o bună parte. Prin urmare în numele meu şi al prietenului meu trebuie să resping ultimatumul pe care ni-l daţi. Dacă însă preferaţi să ne ţineţi mai departe prizonieri, atunci veţi găsi în noi nişte duşmani care vor lupta cu aceleaşi mijloace pe care le veţi folosi dumneavoastră înşivă.

   După ce Marian terminase, am aşteptat un răspuns, dar, nu veni nici unul. Nu prea m-am mirat pentru că ştiam că adversarii noştri se consultă, între timp. Poate c-au considerat de la sine înţeles că Marian va primi deîndată ultimatumul lor. Nu mă îndoiesc deloc, că în acest caz nu ni s-ar fi clintit un fir de păr nouă, pentru că împotriva voastră nu avem nimic. Stăteam doar în calea realizării ţelului lor.

Se temeau poate că ştim prea multe. Adversarii noştri erau însufleţiţi de dorinţa de aşi elibera ţara chiar folosind forţa.

   Fanatismul lor nu cunoaşte omenie şi unde începe acesta, se termină raţiunea. Asta-mi era clar.

   Marian îşi aprinse o altă ţigaretă şi se uită pe fereastră. Noaptea era neagră ca smoala. Cerul era acoperit, nori grei nu lăsau să pătrundă nici lumina lunii nici a stelelor.

   O noapte numai nimerită pentru evadare. Cred că Marian gândea la fel.

   Unde să fi rămas Pongo? Ce va întreprinde el? Răgazul pe care i l-am dat până să ne caute expirase de mult. Asta mă neliniştea întrucâtva.

   — Mariane, am şoptit eu.

   Marian îmi făcu repede un semn să tac, după care se duse spre zona „ascensorului" adică-n spre dulap, apasă pe clapetă şi ascultă ce se petrecea dedesubt.

   Totul părea liniştit. La Şcoala Înţelepciunii părea să fi mers toată lumea la culcare. Ce putea să creadă Brown, dacă nu i-am dat nici un semn de viaţă?

   El a fost omul care ne-a trimis aici, fără să bănuiască că ne-a trimis tocmai în bârlogul lupului.

IV

PANTERELE

   — ŞEDINŢA ESTE ÎN CURS, şopti Marian, închizând clapeta şi retrăgându-se pe vechiul lui loc. Cel puţin 10 oameni participă la ea. Am auzit un nume pe care trebuie să-l reţinem Napir Sunda. Aş paria să el este moştenitorul lui Sindhar Radpura. Dacă într-adevăr filosoful şi-a vândut „Şcoala înţelepciunii" Asociaţiei Panterelor şi aparent asta funcţionează mai departe, sau dacă Sindhar a fost pur şi simplu îndepărtat, n-aş putea spune. Napir Sunda pare a fi sufletul acestei mişcări de eliberare. Dar mai bine am scoate din funcţiune microfonul de sus, ne-a deranjat şi aşa destul.

   Am aşezat un scaun pe masă şi m-am căţărat deasupra.

   De-abia am putut ajunge cu braţele până la plafon. Am desfăcut câteva fire subţiri care ieşeau din lampă. În rozeta lămpii era făcută o mică deschizătură: aici era ascuns microfonul.

   — Totul este în ordine Mariane, am spus cu satisfacţia muncii îndeplinite şi m-am dat jos.

   Marian păşi spre geam, îl deschise, privi cu încordare în jos.

   Am păşit împreună la celălalt geam, care era chiar alături. Marian mă prinse de mână şi-mi arătă ceva jos. A trebuit să mă aplec destul de mult pe fereastră pentru a vedea în jurul zidului. Marian mă ţinu strâns să nu mă prăbuşesc. Jos am văzut după ce ochi mi s-au mai obişnuit cu întunericul, siluete întunecate ascunse, una, două,... trei... patru. cinci. mai multe.

   Umbrele se adunară una lângă alta şi-o zbughiră de- acolo. Am auzit un ţipăt care mă făcu să tremur. Umbrele acum ştiu nu erau altceva decât panterele asociaţiei, panterele pe care le-am întâlnit pe şosea, care-au gonit ca nişte stafii pe lângă carul nostru tras de zebu.

   — Ei şi-acum poftim să sari jos, râse Marian ca pentru sine.

   Perspective nu era prea ademenitoare trebuie s-o spun, întrucât animalele alergau libere în grădină, de colo până colo.

   Marian începu deodată să dea dovadă de multă vioiciune.

   Se mai uită încăodată prin cameră de-ndată ce-am închis geamurile, se uită mai ales cu atenţie la dulapul acoperit de perdea, se duse-n camera alăturată şi rămase mult tip acolo. Când în cele din urmă reveni, fluieră ceva ca pentru sine şi făcea impresia de parcă ar fi fost mulţumit de el. Îmi făcu un semn să-l urmez. Arată spre peretele despărţitor dintre camerele noastre. Peretele era deosebit de gros, dar când începu să-l ciocănească cu degetul acesta suna de parcă ar fi gol, găunos.

   Îl privi mirat pe Marian, după care buna dispoziţie mă cuprinse şi pe mine. Tovarăşul meu de prizonierat desprinse scândurile dulapului, care fusese mascat de draperie. În spate rămase peretele gol, dar ochiul ager al prietenului meu nu-i scăpă că-n perete era înzidită o balama şi dacă împingeai peretele spre stânga se deschidea un gol, care era în legătură cu ascensorul pentru mâncare din prima cameră. Spaţiul deschis dintre cele două camere devenea un fel de puţ care ducea perpendicular în jos. Dar cum puteam noi să ajungem jos! Ascensorul pentru mâncare era prea mic pentru a ascunde un om. Erau oare alte posibilităţi să ajungi jos!

   Am stat mult acolo, uitându-ne unul al altul, până ce faţa lui Marian s-a luminat în sfârşit.

   Primul pas la făcut spre pat, de unde a luat cearceafurile şi-a început să le rupă în fâşii. Din acestea am alcătuit o funie trainică care să ne poată susţine. După ce partea asta a fost executată, Marian dădu din cap mulţumit. Acum de ajuns jos vom reuşi s-o facem, dar cum să facem să ieşim. Ce ne-o aştepta acolo? Dar pe Marian nu părea să-l preocupe gândurile astea.

   În grădină răsună un fluierat. Un al doilea. Ăsta nu putea fi decât Pongo. O undă de bucurie mă cuprinse.

   Era important de ştiut de unde venea fluieratul din grădină sau de dincolo de proprietate şi gardul ei. Eu aveam impresia c-a venit din grădină, pe când Marian spunea că de mai departe. Asta nu era aşa de important. Principalul era

că Pongo venise.

   În realitate îmi părea rău că Napir Sunda şi discipolii săi ne deveniseră duşmani. Puteam înţelege năzuinţa acestora pentru libertate şi independenţă. Metodele alese pentru transpunerea în fapte a dorinţelor, deşi ciudate erau caracteristice poporului indian şi mentalităţilor sale şi nu putea fi judecat după standardele noastre europene. Poate că Napir Sunda dezvoltase o cu totul nouă modalitate. Libertatea Indiei o dorea fiecare indian, numai că unii o doreau dobândită pe cale paşnică, pe când capetele înfierbântate, pe calea armelor şi prin vărsare de sânge. În provinciile nordice ale ţării se prefera o răscoală generală, care să aducă India la libertate mai degrabă decât atingerea acesteia în timp mai îndelungat, prin negocieri paşnice.

   Triburile de sikşi ca şi alte triburi indiene şi-au însuşit modul de luptă împotriva europenilor şi nu e de mirare că existau oameni care căutau cu aceleaşi mijloace

primejdioase să-şi elibereze ţara de sub jugul străin.

   Gândurile astea-mi treceau prin cap, în timp ce-ncercăm să-mi fac funia rezistentă din cearşafurile de pat rupte.

   Lui Pongo nu puteam să-i dăm nici o veste, dacă nu voiam să ne primejduim preparativele de evadare. Era suficient să ştim că se află în apropiere.

   Marian se strecurase deja prin intrare în puţ punând mâna pe funie, şoptindu-mi totodată:

   — Urmează-mă de-ndată ce am ajuns jos! Îţi voi da un semnal. Funia nu ţine doi deodată, aşa că vom proceda pe rând.

   Am dat din cap şi-am apucat funia confecţionată de noi, cu amândouă mâinile, după ce am ancorat-o bine, în cameră.

   Ceea ce făceam era destul de temerar întrucât nu ştiam precis dacă puţul de jos oferea un mijloc de evaziune. Poate că era pus chiar sub observaţie şi la rafinamentul duşmanilor noştri nici nu era greu s-o admitem.

   Nu mai era însă timp pentru gândire sau şovăială, Marian deja ajunsese jos şi-mi făcea semne să-l urmez. El se găsea încă în puţul îngust. Pe unde voia să iasă nu ştiam încă. Am încercat să-l urmez dar, am fost întrerupt în mod neplăcut.

   Cineva mă bătu prieteneşte pe umăr. Când m-am întors în cameră lângă mine stătea un indian înalt cât un copac, care mă privea zâmbind şi scuturând capul.

   — Sunteţi pe un drum greşit Sahib! Aşa nu puteţi să vă recăpătaţi libertatea.

   Mâna sa se odihnea pe plăselele unui pumnal. Acum îmi era absolut clar că afară stăteau încă vreo doi indieni. Deci fuseserăm de la bun început supravegheaţi şi-acum am căzut în cursă.

   Nu mai avea nici un rost în aceste circumstanţe să mai încerc să mă apăr. Deocamdată că interesa mai mult soarta lui Marian decât a mea. El stătea doar fără apărare în puţul îngust şi era o pradă uşoară în mâna indienilor.

   — Păcat de doi oameni atât de deştepţi, mai zise indianul şi-şi împreună mâinile peste piept. Aţi fi putut realiza mai mult în mijlocul nostru. Tot aurul Indiei şi comorile sale v-ar fi stat la dispoziţie dac-aţi fi fost de partea noastră.

   — Cine eşti dumneata Napir Sunda, întrebai eu, mai mult ca să câştig timp.

   — Cine a menţionat acest nume, spuse indianul, neliniştit.

   Aşadar am atins un punct sensibil. Probabil că acest nume trebuia să rămână secret. Asta-mi convenea de minune, aşa că am supralicitat:

   — Ştim multe deşi nu totul. Cunoaştem ţelul „Ligii Panterelor", dar nu putem fi de acord cu acesta. Iubim ce-i drept aventura, dar nu suntem criminali!

   Am vorbit intenţionat cât mai tare cu putinţă pentru a putea fi auzit de Marian care era jos în puţ. De fapt nu ştiam exact dacă mai rămăsese acolo sau îi reuşise să se strecoare undeva, dar în cazul în care mai era acolo trebuia să-i dau astfel de ştire.

   Ce prostie am făcut să spun vorbele astea, mi-am dat seama ceva mai târziu. Chipul pân-acum calm al indianului se schimonosi de furie. Se repezi înainte, ochi săi provocatori păreau că vor să mă străpungă şi să mă ardă în focul urii sale. Mi-am dat toată silinţa să rezist acestei priviri nimicitoare, dar n-a fost posibil. Am simţit cum gândurile mele se liniştesc, fiind pe pragul de-a cădea într-o stare de hipnoză care pentru mine părea să-mi fie fatală. Ultimul meu gând a fost la Marian! În rest n-am mai ştiut nimic. În nări îmi rămăsese mirosul pestilenţial al animalelor de pradă. Maha? Sau Panterele?.... Când m-am deşteptat din somnul greu, hipnotic, în jurul meu era întuneric de parcă era noapte. Am deschis ochi doar pentru a tresări îngrozit. În urechi mi-a pătruns un mârâit prea bine cunoscut. Mi-am frecat ochii şi-am pipăit în jurul meu întrucât nu puteam distinge nimic. Am dat de paie. Un miros pătrunzător umplea încăperea.

   Unde mă găseam? Dumnezeule! Bănuiam deja!

   Mă găseam într-o cuşcă de pantere. Fără-ndoială lângă mine se găseau felinele a căror cunoştinţă o făcusem şi-a căror mârâituri ameninţătoare, zgârieturi şi lovituri peste gratiile de fier, pătrundeau tot mai mult în subconştientul mer. Eram oare despărţit de aceste animale numai de uşa cuştii ăsteia în care mă găseam? Unde se găseau cuştile? Sau era numai una? Unde se afla Marian, mai era încă Pongo în libertate?

   În întunericul de nepătruns m-am târât în tot spaţiul îngust al cuştii ferindu-mă însă s-ajung în apropierea felinelor, pe care le bănuiam doar că erau în vecinătate. Din când în când mi se părea că disting o pereche de ochi verzi scânteind prin întuneric. Unde era deci Marian? În cuşca mea nu era, asta era clar.

   Am simţit cum mi se face părul măciucă. Eram oare singur cu animalele de pradă, care aşteptau numai semnalul ca cineva să le deschidă uşa cuştii pentru a mă sfâşia în bucăţi?

   Era un gând îngrozitor. Am rămas la început ca paralizat şi nu eram în stare nici să mă gândesc mai mult în ce situaţie înfiorătoare mă găseam.

   În cele din urmă îmi făcui curaj şi-am şoptit:

   — Mariane, Mariane unde eşti?

   Spre marea mea uşurare, prietenul meu îmi dădu de data asta un răspuns. Deja mă simţeam mai bine, mai liber. Eram pregătit acum să-ndur ceea ce era mai rău, acum că prietenul meu era undeva-n apropiere.

   — Stau ca şi tine într-o cuşcă. În fiecare cuşcă se găsesc cinci pantere. Suntem despărţiţi de ele doar de câteva zăbrele. E vorba de nişte căruţe platforme, aşa cum se obişnuieşte să se transporte animalele la circ. Toate stau acum într-un hangar. Mai mult nu ştiu nici eu.

   Aşadar asta era! Ca şi animalele sălbatice eram şi noi închişi într-o cuşcă. Mă treceau fiori reci. Bineînţeles că vom fi daţi drept hrană panterelor dacă nu vom ajunge la nici o înţelegere cu indienii. Totul era menit ca să ne-nmoaie împotrivirea şi spiritul de luptă.

   Mi-a trebuit puţin timp până ce mi-am putut abate oarecum gândurile de la groaznica situaţie în care ne găseam.

   În faţa noastră ochii luminoşi ai panterelor străluceau din când în când. Săreau încolo şi încoace asupra gratiilor de fier. Mârâiturile şi răgetele lor ne arătau clar că erau pregătite să ne atace în orice moment li s-ar fi permis aceasta. În situaţia mea deznădăjduită nu mă puteam opri să nu mă gândesc la Pongo. Unde rămăsese oare?

   O să reuşească oare să ne scoată singur de aici? S-au poate că l-a înştiinţat pe Brown? Dacă indienii prindeau cumva de veste, atunci ne-ar fi sosit sorocul!

   N-am avut de aşteptat prea mult. Marea uşă a hangarului fu deschisă. Înăuntru intrară membrii comitetului de „Apărare naţională". Între primii, îmbrăcat foarte elegant l- am recunoscut pe omul care se autointitulase directorul „Şcolii Înţelepciunii".

   La semnul său, uşa hangarului fu închisă. Un sistem de iluminare care venea din plafon se cuplă şi lumina întreg spaţiul într-o lumină albă. Zece indieni intraseră cu totul acolo îmbrăcaţi festiv. Am putut să-l văd pe Marian în cuşca alăturată.

   Ne aflam cu-adevărat amândoi în nişte cuşti portabile, pe căruţe, cum se obişnuieşte la circ. Căruţele fuseseră împărţite în două părţi despărţite prin zăbrele. Într-un compartiment aşteptau cinci pantere, care se-nvârteau de colo, iar în cealaltă jumătate, stăteam noi, fiecare singur în câte-o astfel de căruţă.

   Indienii păreau să se fi adunat ca la o reprezentaţie de gală sau spectacol în hangarul ăsta încăpător, la un spectacol care urma să aibă loc pe contul puterii de rezistenţă şi-a nervilor noştri. Mlădioasele animale a căror frumuseţe le-aş fi admirat-o în orice altă ocazie, acum erau menite să nu-mi producă nici o bucurie.

   Napir Sunda bătu din palme. Un servitor indian aduse un fotoliu aurit pe care luă loc directorul. În jurul acestora se grupară însoţitorii săi indienii, pe-a căror faţă nu se zugrăvea nici o părere de rău. Ba mai mult păreau să se bucure anticipând spectacolul care va urma.

   — Domnilor, îşi începu speech-ul în engleza lui ireproşabilă. Aţi constatat deja că n-are nici un sens să vă opuneţi nouă sau ligii noastre. Suntem destul de puternici ca să ne apărăm împotriva oricărui duşman. V-am arătat întâi ce poate să vă aştepte dacă persistaţi în refuz. Nu v-aş dori ca să continuaţi de aceiaşi manieră.

   — Domnule Farrow, zise el înclinându-se spre el, aş vrea să-ţi mai ofer o posibilitate de-a hotărî o privinţă. Avem nevoie de oameni înţelepţi cu experienţă, abilitate tactică pentru a gândi planurile noastre. Ele trebuie, neapărat să fie încununate de succes. Nu suntem nişte apucaţi ca să alergăm orbeşte în focul tunurilor şi mitralierelor englezeşti. Ştim prea bine, c-ar fi zadarnic să sacrificăm cât mai puţine vieţi omeneşti, atât ale noastre cât şi ale oponenţilor noştri - dar vrem să luptăm împotriva Angliei, chiar cu alte mijloace şi aici dumneata şi prietenul dumitale să ne ajutaţi în acest scop.

   Napir Sunda scoase de sub vestmântu-i larg câteva pungi la vedere.

   — Fiecare va primi cinci asemenea pungi, continuă vorbitorul, cu-o valoare de aproape câteva mii în banii voştri şi în afară de asta un post însemnat în guvernul format. Ofertă mai generoasă nu v-ar putea face nimeni, hotărârea vă aparţine, dar faceţi-o acum, domnilor!

   — Mai întâi am vrea să fumăm eu şi prietenul meu o ţigaretă. Mirosul ăsta de animale aproape că m-a ameţit şi nu mai pot gândi clar.

   Marian voia să câştige timp, asta era evident, spera în ajutorul de afară. Directorul „Şcolii înţelepciunii" făcu un semn şi unul din indieni ne aduse o ţigară orientală, ne-o întinse printre gratii şi ne dădu să tragem fumul aromat în piept, după care spuse:

   — Domnilor, se pare c-aţi ajuns la concluzia că metodele brutale de convingere sunt mai potrivite pentru a influenţa hotărârea, decât una liber consimţită. Putem discuta despre metodele care sunt diferite de la ţară la ţară, spun încă că o decizie de atât de mare importanţă nu poate fi luată în câteva secunde. Suntem germani şi ne-am obligat faţă de guvernatorul general britanic ca noi să rămânem strict neutri, pe toată durata şederii noastre în India. S-ar putea ca simpatia noastră să fie de partea poporului indian, oricum ar fi - Marian vorbea acum cu multă grijă şi precauţie - noi nu ne putem călca cuvântul dat, dacă ne respectăm întâi pe noi. Dac-am proceda aşa ne-am atrage dispreţul tuturor, călcându-ne cuvântul dat. Napir Sunda ascultă cu atenţie cuvintele prietenului meu. Un zâmbet imperceptibil jucă pe buzele sale, apoi faţa i se întunecă din nou, când ne zise:

   — Domnule Farrow! Cu cuvinte meşteşugite te eschivezi a da un răspuns ferm. Trebuie să te hotărăşti într-un fel sau altul. Într-un caz vi se oferă o răsplată regească şi onoruri pe măsură în celălalt, siguranţa noastră ne obligă să vă dăm pradă panterelor. Poate părea crudă această măsură şi de neînţeles de ce tocmai noi, conducători Şcolii Înţelepciunii apelăm la aceasta, dar.... În război orice mijloc este permis şi din această perspectivă asimilându-vă guvernului britanic vă considerăm în egală măsură culpabili. Ce se-ntâmplă în război cu spionii o ştiţi prea bine. Eu nu mai am altceva de spus.

   Eram curios să văd ce va răspunde Marian la toate astea, deşi un lucrul ştiam prea bine. Era exclus ca prietenul meu să colaboreze. Chiar dacă nu ar fi vorba de cuvântul dat, tot nu ne-am fi schimbat convingerile pentru avantaje materiale. Dacă tot era să murim, atunci să murim ca nişte oameni care nu s-au plecat şi nici nu şi-au pătat onoarea.

   Pentru asta eram gata să murim. Dar deocamdată nici nu ne gândeam la moarte, mai întâi trebuia să dea Marian ultimul răspuns. El îşi aprinse cu toată liniştea interioară de care era capabil, o a doua ţigară după care continuă:

   — Stimaţi domni ai Ligii Panterelor! Poate că ţelurile spre care vă îndreptaţi să fie cele juste, dar aţi comis o mare greşeală să folosiţi panterele ca transmiţătoare de informaţii şi să le lăsaţi să alerge pe o şosea umblată. Totul poate dura până într-o zi numai şi apoi să se răzbune dintr- odată. Cât despre propunerea pe care ne-aţi făcut-o, e drept foarte ademenitoare, dar trebuie încăodată să remarc că e o decizie foarte greu de luat şi asta nu se poate în câteva secunde şi în împrejurările în care ne găsim noi acum.

   — Împrejurările şi situaţia de faţă în care vă găsiţi acum se datorează atitudinii pe care-aţi avut-o domnilor, continuă netulburat indianul. Dacă vă dau un ultim termen până mâine o fac doar ca să nu par un şantajist în ochii voştri.

   Veţi rămâne în cuştile astea, de unde nu veţi putea evada. De asta se vor îngriji panterele şi paznicii noştri care se găsesc ascunşi peste tot pe proprietatea mea. Aveţi de ales între două perspective.

   — Moartea şi onoarea, aşa cum nu v-a mai fost şi nici nu vă va mai fi acordată a doua oară în viaţă.

   — Lăsaţi-ne singuri, domnilor, se rugă Marian. Trebuie să cugetăm în toată liniştea asupra acestei propuneri. Mâine dimineaţă devreme vă vom comunica hotărârea noastră.

   Marian voia să câştige timp. Poate că Napir Sunda nici nu-i era odios - eu eram la fel de înclinat să cred asta dar era un fanatic şi de-aceea nu ne puteam aştepta la nici-o milă din partea sa.

   Indianul se ridică din fotoliul său, păşi încet spre cuşca lui Marian se opri la scurtă distanţă de zăbrele şi privindu-l pătrunzător pe prietenul meu spuse: să nu speri în ajutor de afară domnule Farrow. Aici nimeni nu poate să vă ajute.

   Spunând aceasta se-ntoarse pe călcâie şi părăsi cu ceilalţi membrii ai comitetului său, hangarul. Întunericul ne- nconjură din nou, toate luminile se stinseră în jur, eram singuri cu panterele de acuma.

PONGO, MAHA ŞI BROWN

   NU ERA UŞOR PENTRU NOI să ne păstrăm mintea limpede într-o situaţie deznădăjduită ca aceasta. Numai speranţa c-am putea fi salvaţi în ultima clipă ne mai susţinea moralul cât de cât. Pongo fluierase doar de-afară.

   Asta era un semn că se afla la post şi va încerca tot posibilul să ne salveze. Poate c-a şi anunţat autorităţile despre situaţia în acre ne aflăm. Dacă ar putea să-şi dea seama că ne aflam aici într-un hangar, vârâţi în cuştile astea, nu puteam spera, dar totuşi Maha, cu simţurile sale fine va reuşi să-l conducă pân-aici.

   Încă era noapte şi deci în decursul acestei nopţi trebuia să se-ncerce eliberarea noastră, în zorii zilei era prea târziu, fiindcă Napir Sunda va fi aici şi soarta noastră se va fi decis într-un fel sau altul.

   Nu puteam ghici ce-avea de gând Pongo şi dacă va reuşi să pătrundă pân-aici. Deocamdată ne străduiam să depistăm cel mai mic zgomot care s-ar fi putut auzi de afară, dar spre disperarea noastră, n-auzeam nimic în afară de pufăitul întăritor al panterelor.

   Cu cât trecea timpul cu-atât mai mult creştea îngrijorarea mea. Marian tăcea cu perseverenţă, îi zăream doar scânteia muştiucului ţigării sale, printre gratiile cuştii sale. Neavând în continuare ce face, m-am apucat să fac la fel, astfel că fumarăm amândoi în tăcere aşteptând desfăşurarea evenimentelor.

   Şi acestea nu întârziară să se producă!

   Începu cu o zgârietură la uşa mare, care închidea hangarul. Panterele deveneau tot mai neliniştite. Zgârieturile se auziră şi deasupra acoperişului.

   — Ăsta nu poate fi decât Maha! a fost primul meu gând.

   Aşadar ghepardul păru să ne fi mirosit. Mârâitul său îl puteam recunoaşte dintre alte o sută deja. Asta le făceau pe pantere să se agite aşa. Mârâiau tot mai înfuriate şi se loveau de zăbrelele cuştilor încolo şi încoace, în sus şi-n jos. Bine măcar că gratiile astea erau solide! Se mai întâmplă

ceva!

   Cineva încerca să-şi facă de lucru la uşa solidă a hangarului, o deschise puţin şi luna care străpunse cu razele sale norii - ne prezintă o siluetă înaltă şi masivă care pătrunse înăuntru şi care închise cu grijă iarăşi uşa.

   Lângă umbra aceea înaltă apăru Maha care sări în sus, repezindu-se spre cuştile în care erau închise panterele. Felinele deveniră încă şi mai agitate la vederea ghepardului. Începură să urle de-ţi asurzeau urechile şi pufăiau îngrozitor că mă trecu un fior pe şira spinării.

   Speram ca-ncercarea noastră de salvare să decurgă fără multe greutăţi!

   — Masser! şopti Pongo. Paznic amorţit, lovit la bărbie. Acum masser se salvează.

   — Asta n-o s-o uit niciodată Pongo, şopti Marian mişcat.

   Dar ne găseam încă-n cuşti. Salvarea ne era aproape, la

îndemână, dar nu era încă înfăptuiră. Pongo nu ştia cum să ne scoată din cuşti pare-se.

   — Pongo, apasă pereţi, spusei în sfârşit, după ce lumină cu lampa sa de buzunar în jur. Îşi propti umărul în peretele din lemn şi apăsă cât a putut de tare.

   — Unde sunt membrii „Ligi Panterelor", întrebai eu, întrucât mi se păru curios că Pongo se mişca atât de liber pe aici, fără să ia în socoteală faptul c-ar putea fi oricând surprins de aceştia.

   — Pongo dat de ştire Masser Brown, care cu soldaţi este pe drum, ne şopti uriaşul negru.

   Era un om pe cinste camaradul nostru negru, un om pe care te puteai baza în toate privinţele, un om care făcea lucrurile potrivite la timpul potrivit.

   După câteva opinteli zdravene, lui Pongo îi reuşi să- ndoaie puţin o latură a cuştii. El îşi alesese ca ţintă cuşca în care stătea Marian. Îşi deschise larg braţele pentru că Marian să poată sări afară. Acum veneam eu la rând.

   După ce am fost din nou liber, mi-am îngăduit puţin răgaz pentru a-mi reveni, cu această ocazie, descoperi că aveam armele încă la mine, dar nu şi muniţie.

   Da, luaseră muniţia deşi ne lăsaseră pistoalele. Şireţi oameni! Pistoalele noastre nu erau decât simple jucării.

   — Ei ce facem acum Mariane?

   Prietenul meu se strecoară spre uşă şi pândeşte încordat. Nu prea avea încredere în pacea ce domnea afară şi avea dreptate. E drept că nu ne mai aflam în spatele gratiilor dar nici nu eram în libertate.

   Nici azi nu-mi pot imagina cum s-a întâmplat, dar când Pongo îşi mai lăsă odată fascicolul luminos al lămpii sale de buzunar să străbată spaţiul hangarului, descoperi cu surprindere că una din cuştile cu pantere era goală. Zăbrelele erau trase şi-acum felinele se pregăteau să sară asupra noastră.

   Marian şi Pongo stăteau în dreapta. Pongo ţinea de zgardă la Maha. Era atât de surprins de întâmplare, încât în primul moment nici nu ştia ce se petrecuse cu adevărat şi asta înseamnă mult, când e vorba de uriaşul nostru. În stânga apăruse ca din pământ di indieni care rânjeau bucuroşi, asmuţind panterele împotriva noastră. Nici nu mai era necesar să le aţâţe pe cât erau „pisicile" astea de pornite.

   Din fericire erau doar cele cinci pantere din cuşca lui Marian acre pufăiau gata de atac. Treptat Pongo îşi reveni din buimăceală. Îi dădu imediat drumul lui Maha care luă parte la luptă. În secunda următoare uriaşul cuţit de spintecat rechini luci în mâna uriaşului. De două, de trei ori, străbătu aerul oţelul ascuţit. De asemenea noi, puserăm mâna pe pumnale. Cuţitele erau singurele noastre arme de nădejde şi-n lupta corp la corp trebuiau să-şi dovedească utilitatea.

   Deodată uşa hangarului se deschise ca prin minune, cei doi indieni dispărând. În lumina palidă a razelor de lună, care cădeau parţial şi în spaţiul hangarului am văzut cum una din pantere era pe punctul de a face un salt asupra-mi. În acelaşi timp am văzut - deşi nici un indian nu se mai afla în încăpere - cum, gratiile celei de a doua cuşti se ridică şi ultimele cinci pantere săriră afară după o oarecare şovăială.

   Împotriva celor zece pantere eram pierduţi, întrucât cum am putea noi să ne apărăm concomitent? Maha era prea mic şi prea slab în lupta cu panterele şi primise deja câteva răni serioase. Acum se lupta cu una din felinele cele mai mari, se muşcau reciproc, valsând de colo-colo, una în jurul celeilalte. Dar credinciosul ghepard nu era o pereche potrivită pentru un asemenea adversar.

   În acest moment izbucniră de pe acoperiş, trase-n jos, printr-o spărtură o salvă repetată de-mpuşcături. Erau trase de un trăgător de elită pentru că după fiecare dintre împuşcături una din pantere se zvârcolea şi rămânea nemişcată la podea. Cine trăsese salvele astea, încă nu ştiam. Înc-o salvă urmă ucigând ultimele pantere. Şi acum nevăzutul puşcaş nu se arătă. Sângele-mi curgea şiroaie de la o rană primită la mână. O „pisică" mă zgâriase destul de rău şi nici Marian nu scăpase cu faţa curată. Dar ce se întâmplase cu Pongo?

   Era mai mult decât o minune cum izbutise uriaşul negru să se apere de atacul panterelor care săriseră asupra-i. El o sugrumase pur şi simplu şi acest lucru nu-i stătea-n puteri decât lui Pongo. Dar până şi el sângera din câteva răni, dar se pare că nu se sinchisea de ele, râse numai şi ne arătă şirul de perle al dinţilor săi albi.

   — Păcat de blănurile astea frumoase, spuse el.

   Păcat era şi de superbele animale. Dar unde rămăsese salvatorul nostru?

   — Masser Brown a tras de pe acoperiş, ne-a spus Pongo în momentul următor şi ieşi ca o vijelie din hangar afară.

   Reintră aproape imediat înăuntru, deoarece în grădină începu o canonadă de împuşcături, de parcă o întreagă bătălie era în curs de a începe. Comenzi militare energice fură întrerupte de strigăte de furie şi durere. Vocea comandantului de poliţie Brown se auzea din când în când. Brown părea să fi venit cu-o trupă serioasă de oameni încoace pentru a sfârşi odată pentru totdeauna cu membrii „Şcolii Înţelepciunii" şi „Ligii Panterelor" mi se strângea inima când mă gândi la câte sacrificii de vieţi omeneşti se preta lupta pentru libertate, acum şi în viitor.

   Brown nu părea să aibă nici-o milă - şi nici indieni. Acum se dovedi că întreaga proprietate mişuna de indieni. Veneau aici din toate părţile şi înainte de-a ne da seama cum, hangarul nostru deveni teatrul de război. Trebuia să ne apărăm pielea cât puteam mai bine.

   Pongo, camaradul nostru credincios care nu spunea prea multe, dar făcea în schimb multe, ne aprovizionă între timp cu muniţie. El singur ştia de unde le luase şi nu era momentul să-l întrebăm. Am căutat să păstrăm şi-acum neutralitatea între cele două tabere şi n-am atacat noi înşine ci am răspuns pur şi simplu atacurilor. Din ce în ce mai mulţi indieni apăreau pe teatrul de luptă. Se părea că acum în acest ceas al zorilor întreg Nagpurul era în picioare.

   Lupta fu crâncenă şi se-ntindea mereu. Am fost de mai multe ori asaltaţi şi pe punctul de a fi copleşiţi. În acest moment am făcut cu mine însumi un legământ să-l rog pe Marian să părăsim India şi să căutăm ţări cu un alt ţel călătoriilor noastre.

   India, ţara frumoasă a miracolelor! Ţară de vrajă! Ţară cu atâtea minuni şi fapte inexplicabile! Înţesată de secrete străvechi şi istorie.

   Ţară a contrastelor şi-n armonie, a junglelor şi mlaştinilor, cu animale sălbatice pe care rareori europeni au prilejul să le vadă, cu oameni buni şi înţelepţi! Acum însă parcă a intrat diavolul în mulţi dintre aceştia. Se va dezlănţui totuşi pârjolul care plutea de multă vreme în aer? Ura împotriva Angliei era adâncă, cum se vor termina toate într-o bună zi?

   Mr. Brown era un om al faptelor. Vocea lui se făcu din nou auzită, încurajându-şi oamenii. Treptat bătălia se mai linişti. Se părea că victoria englezilor era asigurată, dar cu ce preţ. Câte victime plătiseră cu viaţa?

   Se făcuse oare dimineaţă? Atât de repede, dar atunci de unde venea iluminarea asta? Deasupra capetelor noastre începu să trosnească şi să pârâie. Indienii în deznădejdea lor dăduseră foc hangarului! Nu numai hangarului, cum se dovedi mai târziu, ci chiar câtorva clădiri, aparţinătoare „Şcolii Înţelepciunii".

   Focul se întindea din secundă în secundă tot mai mult şi nimeni nu părea că vrea să-l tăgăduiască.

   Din fericire vântul nu bătea în noaptea asta, iar Nagpur se afla totuşi la doi kilometri depărtare, astfel că oraşul nu era în pericol.

   Nici măcar incendiul nu-i determinase pe indieni să cedeze, ci luptând în adevăratul sens al cuvântului până la

ultimul om.

   Ne-am năpustit afară din hangarul în flăcări şi pot spune că tocmai la timp pentru că câteva clipe mai târziu acoperişul se prăbuşi acoperind fiarele moarte şi îngropând duşmani şi prieteni sub dărâmăturile arzând. În grădina alăturată se părea c-a trecut pustiul. Încă mai luptau printre răsaduri de flori şi parcele de iarbă oameni obosiţi dar înverşunaţi în această încleştare mortală, luminaţi de flăcările care cuprinseseră hangarul din trei părţi deodată.

   În Nagpur se declanşase alarma de pompieri. În câteva minute sosiseră şi pompierii militari. Apeluri telefonice se făcură aşa cum am aflat mai târziu - în această oră şi la alte garnizoane a fost o noapte a groazei aşa cum nu mai trăisem în India.

   Până la revărsatul zorilor dură lupta cu restul indienilor. O parte din aceştia rămaseră în clădirile cuprinse de flăcări şi traseră de-acolo neparticipând la lupta corp la corp, înconjuraţi de flăcări din toate părţile. Alături continua şi lupta împotriva elementului natural dezlănţuit - focul. Apă exista destul în apropiere astfel că pompierii n-au trebuit s- aducă şi să lege furtunuri suplimentare. Noaptea de groază trăită la Nagpur ar fi putut fi semnalul declanşator al răscoalei în toată India. Noi alături de Pongo ne-am adus contribuţia ca această revoltă să rămână localizată aici. Înfrângerea deplină pe care-o suferise Liga Panterelor a contat ca un serios avertisment dat altor organizaţi similare din alte oraşe.

   Victoria a fost a trupelor regulate dar scump plătită. Zece poliţişti şi-au pierdut viaţa aici Maha, ghepardul nostru şchiopăta jalnic în urma lui Marian. Abia acum ne puteam ocupa de rănile sale.

   În sfârşit am dat de Mr. Brown care sângera dintr-o rană la frunte, cu uniforma mototolită şi murdărită. Faţa şi mâinile îi erau acoperite de funingine şi pârlite destul de serios.

   — Cine şi-ar fi putut închipui, ne strigă el răguşit, în vreme ce ne dădea mâna. Dacă aş fi bănuit numai, n-aş fi îngăduit să veniţi încoace.

   Marian îşi şterse sudoarea de pe faţă deşi cu asta nu se

făcuse mai curat şi spuse:

   — Că sub faţada „Şcolii Înţelepciunii" se ascundea „Liga Panterelor" n-am bănuit-o nici eu. S-a găsit cadavrul lui Napir Sunda?

   — Napir Sunda? Cine-i ăsta?

   — Preşedintele mişcării „Ligii Panterelor", care voia să abordeze lupta pentru neatârnare a Indiei prin noi metode. Care ar fi fost să fie astea, poate nu vom şti niciodată.

   — Da, răspunse Mr. Brown, a trebuit să dăm tot ce aveam în această bătălie. Crede-mă domnule Farrow, luptele astea nu-s o plăcere pentru nimeni. Oricum omul are o singură viaţă. Dar e mai bine ca într-o luptă să se piardă o sută de vieţi decât în toată ţara sute de mii. Dacă aţâţătorii la revoltă ar suferi întotdeauna un duş rece ca ăsta, nu le-ar mai veni prea curând cheful să mai încerce a doua oară. Indienii trăiesc destul de bine sub administraţia noastră. Crize ca astea sunt răspândite-n lumea întreagă şi nu se rezumă doar la India; nu suntem singuri răspunzători de declanşarea acestora.

   — Am ajuns din nou pe terenul lunecos al politicii, dragă domnule Brown, zâmbi Marian şi această temă o evităm de regulă cu cea mai mare plăcere. Ne-am păstrat de partea dumneavoastră întrucât era de înţeles. În acest caz nu neam condus după dreptate sau nedreptate ci după raţiune care ne-a obligat să fim de partea dumneavoastră.

   — Pur şi simplu raţiunea şi nu altceva, domnule Farrow?

   — Puteţi să-i spuneţi în acest caz special şi instinctul de conservare domnule Brown. În orice caz dacă nu aţi fi apărut la timp şi aţi fi tras minunat de sus de pe acoperiş, panterele ne-ar fi sfâşiat fără îndoială.

   Pongo caută împreună cu Maha printre dărâmături şi se pare cu-n anume scop. În cele din urmă veni, scuturând din cap.

   — Masser, Napir Sunda nu este printre morţi.

   — De unde ştii tu asta Pongo.

   — Pongo l-a văzut când s-a întors din hangar şi l-a recunoscut apoi. Napir Sunda nu, printre morţi!

   — Ce spune acolo prietenul dumneavoastră negru, întreabă acum Brown, care nu pricepea nimic.

   — Pongo spune că liderul Ligii Panterelor, directorul actual al „Şcolii Înţelepciunii" nu se găseşte printre cei morţi. Ăsta nu mi se pare de bun augur.

   — La dracu'! scrâşni şeful poliţiei. Asta ar fi chiar fatal pentru noi, pentru că omul va continua cu siguranţă în altă parte să sfârşească ceea ce a început aici. Este întotdeauna rău când şeful unui complot nu este scos din cursă. India se aseamănă cu o Hidră cu o mie da capete şi dacă-i tai unul cresc o sută la loc. Voi să eliberez un mandat de arestare pentru Napir Sunda oriunde s-ar afla el. Dar că va avea succes mă îndoiesc, dar trebuie totuşi încercat să fac ce se cuvine. De peste zece ani India fierbe ca un cazan. Acum trebuie să plătim faptul de-a fi folosit mercenari asiatici împotriva europenilor în războiul mondial trecut. Acum îşi îndreaptă armele pe care i-am învăţat să le mânuiască împotriva noastră.

   Marian îşi ridicase puţin casca colonială de pe creştet.

   — Cu îngăduinţa dumitale ne-am reîntoarce acum în oraş şi-am, face bine dac-am merge acasă la bungalowul dumneavoastră. Soţia, doamna Brown se va speria dacă va vedea figuri noi, dar....

   — Soţia mea vă va primi cu braţele deschise. Haideţi să fiţi supuşi de-ndată atenţiei doctorului, sunteţi răniţi? Asta e valabil şi pentru Pongo şi Maha care a primit văd, câteva îngrijiri preliminare. Avem un doctor veterinar de nădejde în Nagpur. Vindecă-totul. La revedere domnule Farrow! Ne vom întâlni astă seară la o ţigară bună, acasă la mine şi vom mai sta de vorbă.

   Ne-am bucurat când ne-am văzut în fine pe drumul spre oraş. Pompierii nu putură salva mult din lanţul de clădiri care alcătuiau „Şcoala Înţelepciunii". Ce-a fost de ars a ars.

   Doamna Brown ne primi într-adevăr cu cea mai mare amabilitate şi ne înconjoară cu toată atenţia.

   Ne-am curăţat rănile şi zgârieturile şi nici Maha nu a fost uitat. Soţia colonelului Brown se bucură nespus de mult când află că soţul ei este bine, sănătos.

   Era o doamnă excepţional de drăguţă şi tânără şi fermecătoare căruia trebui să îi povestim în amănunţime ce-am întâmpinat la „Şcoala Înţelepciunii".

   Timpul s-a scurs repede.

   — Şi-acum unde vă veţi continua călătoria, domnii mei, întreabă doamna Brown.

   — Vrem să mergem mai întâi în oraşul Lucknow, stimată doamnă, răspunse Marian.

   N-am bănuit atunci că şi în oraşul Lucknow ne vor aştepta aventuri care însă vor fi şi mai teribile decât cele trăite la „Şcoala Înţelepciunii".

SFÂRŞIT

Volumul 227

BADY LEOAICA SENEGALULUI

   LEOAICA DIN SENEGAL

   — IATĂ, ÎN DREAPTA NOASTRĂ, se iveşte Senegalul! se pronunţă doctorul Bertram arătând cu mâna spre coasta- ndepărtată care apăruse ca o dungă subţire, abia ghicită, înspre cerul întunecat de apariţia înserării, undeva în vest. Ne găsim undeva-n dreptul fluviului Gambia; Senegalul este o ţară cu multe curiozităţi, unde ar merita să debarcăm.

   — Da, da, tată, strigă bucuros George. Lasă-ne te rog să facem o mică incursiune în interiorul ţinutului despre care vorbea domnul doctor. Cine ştie când vom mai avea ocazia să mai vizităm Africa.

   Căpitanul Farrow îi surâse numai doctorului Bertram, care în calitatea lui de medic şi om de ştiinţă călătorea la bordul Dox-ului, arătând totodată-n spre fiul său George.

   — După ce se va mai lăsa întunericul, ne putem apropia ce-i drept puţin mai mult de coastă. Poate că vom găsi posibilitatea cu ajutorul unei mici bărci de aluminiu să debarcăm.

   Va trebui totuşi să evităm satele şi aşezările mai aglomerate. Cu ocazia asta am putea organiza şi o mică vânătoare, tot ducem noi, în ultima vreme lipsă de carne proaspătă. Ia-ţi şi aparatul de fotografiat cu tine, poate că vei avea norocul să-ţi taie drumul unul din faimoşi lei senegalezi!

   — Aş face cunoştinţă cu plăcere chiar şi cu oamenii de prin partea locului tată! Ei, cine ştie, poate că tot o să întâlnim câţiva băştinaşi! Şi George dispăru sub punte pentru a-şi lua aparatul de fotografiat şi brâul cu arme. Între timp căpitanul porunci să se aducă din interiorul vasului componentele unei mici bărci de aluminiu, pe care-o înjghebară la repezeală matrozii pe punte.

   — Doctore, dumneata o să ne-ntovărăşeşti bineînţeles. Nu putem renunţa fireşte asupra cunoştinţelor de limbă pe care le posezi.

   Între timp George caută în interiorul vasului pe prietenul său uriaşul Petre ştiind prea bine că acţiona şi-n preîntâmpinarea dorinţei tatălui său, dacă-l ruga pe acesta să-l însoţească în expediţie.

   Doctorul Bertram plecase să cotrobăiască între timp, prin grămada de relicve de tot felul pe care reuşise să le colecţioneze în ultima vreme, la bordul submarinului şi acesta era unul din motivele pe care bunul doctor i-le amintea căpitanului, de-a se reîntoarce mai repede la „Insula odihnei" ca să le poată depozita şi să-şi mai facă loc pentru altele noi.

   Dacă mai continua tot aşa în curând cabina sa avea să-i fie plină şi nu-i mai rămânea decât să-şi instaleze hamacul de-a curmezişul „obiectelor" sale, sau să doarmă în picioare. Căpitanul Farrow izbucni în râs:

   — Vom ajunge în curând şi-n „Insula odihnei". La urma urmei şi Dox-ul nostru trebuie să aibă o clipă de răgaz şi să poată fi cercetat şi întreţinut cum se cuvine. Suntem cam demult în misiune. Acum că suntem în apele continentului African aş mai da o mică raită prin America de Sud. Dup- aceea ne vom îndrepta prin oceanul Pacific direct spre mările sudului. În curând vom fi străbătut aproape toate mările pământului şi ne vom binemerita şi noi o perioadă de netulburată odihnă.

   George care între timp se-ntoarse pe punte prinse ultimele cuvinte ale tatălui său, apoi privindu-l în ochi cu-o uitătură ştrengărească şi reprobatoare totodată îi zise:

   —  Chiar aşa de repede să sperăm că nu ne vom întoarce la „Insula Odihnei". Mi-ar plăcea să vizităm mai întâi America de Sud, deşertul Gran Chaco şi câteva oraşe din vestitele oraşe vechi incaşe.

   — Ţi-ai propus cam multe, băiete! râse căpitanul uitându- se la fiul său, dar în sinea lui era pregătit de mult să nu-i refuze această dorinţă, mai ales că în esenţă coincidea cu-a sa proprie.

   — Noaptea se va lăsa-n curând domnule căpitan, spuse doctorul, sper că-ntre timp barca noastră să fi fost montată.

   Într-adevăr barca fusese repede montată din părţile ei componente şi aici, ca şi-n alte privinţe inginerul Hagen îşi aduse contribuţia sa inovatoare.

   — Plec de la prezumţia, reluă Farrow, că aici în apropierea coastei, nu se află nici o aşezare mai importantă a negrilor, astfel încât să putem debarca netulburaţi şi să putem pătrunde o bucată bună în interior.

   Barca fiind pregătită, Farrow şi fiul său, urmaţi de doctor şi de Petre luară loc imediat în ea. Petre trecu la cârmă şi deşi aici fluxul nu era prea mare, totuşi trebuia să fie atenţi pentru a nu face o baie nedorită, înainte de a ajunge la mal. Fluxul, în general pe coasta Africană îngreunează îndeosebi debarcarea. S-au construit dispozitive speciale de debarcare mai ales pe coasta fostei colonii germane din Africa de Sud, îndeosebi după ce fondatorul acestei colonii Luderitz şi-a găsit moartea tocmai cu prilejul unei astfel de debarcări.

   După ce s-au apropiat simţitor de mult de mal, George percepu o siluetă care se aţinea pe mal, dar a fost pentru o perioadă foarte scurtă de timp. Nu-şi putut da seama pe moment dacă dispariţia acesteia din raza lui vizuală se datora faptului că fuseseră observaţi sau că înaintea lor apăruse un obstacol brusc, care le distrase perspective. După părerea lui, nu putea fi vorba decât de un indigen.

   — Poate că e-n căutare de scoici de litoral. S-o fi speriat dacă a văzut deodată o barcă plină de albi, că doar aşa ceva nu se întâmplă frecvent pe meleagurile astea, fu de părere şi doctorul Bertram.

   Barca lor uşoară luneca lin printre valurile stârnite de apropierea coastei, pătrunzând într-un mic golfuleţ. Acum după câteva minute vor putea ajunge la mal. George sări primul pe uscat şi aleargă imediat până la micul grupuşor de stânci, în dosul căruia zărise de la început făptura ciudată.

   Nu credea că fiinţa aceea îi era lui sau camarazilor în vreun fel ostilă, de aceea nici nu se gândi să-şi tragă pistolul sau să-şi ia alte măsuri de precauţie. Cu toate acestea nu alergă direct înspre stâncă, ci făcu un mic ocol pentru a putea privi cumva, dintr-o perspectivă laterală, puţin ferită, la ce se aflase cu câteva minute în locul acela, dar şi aşa nu avea să vadă nimic.

   Tânărul privi în jurul lui. Malul era nisipos în parte, iar în parte stâncos. Nu departe mijea liziera unei păduri, dar cât de mare putea fi aceasta nu putea estima de pe-acum, poate că se-ntindea numai ca un brâu de verdeaţă de-a lungul malului.

   Întrucât aici, în dosul stâncilor, băştinaşul nu putuse fi descoperit singura concluzie care se impunea este că dispăruse-n pădurea din faţa lor.

   Caută urme, dar se dovedi a nu fi prea uşor, fiindcă nu departe de-aici începea să crească iarba de stepă, pe care urmele de paşi nu se imprimau prea bine. Iarba era scurtă şi tare, dar după îndelungi sforţări, lui George i se păru că descoperise o dungă întunecată acolo, care-ar fi putut fi chiar urma căutată.

   Tânărul se apleacă pentru a putea cerceta mai cu luare aminte.

   Ciudat era că urmele descoperite pe iarbă erau mai late decât ar fi corespuns unei singure perechi de picioare. Mai aproape de adevăr era faptul că doi oameni o luaseră înspre pădurice nu unul singur. Cel puţin doi. Continuă să meargă aproape de stânci şi curând descoperi aici alte urme. Pământul era atât de călcat de parcă doi indivizi ar fi dansat pe locul ăsta, sau s-ar fi luptat între ei.

   Curând George avu posibilitatea să facă distincţie între cele două urme. Una, aparţinea unui om mare şi puternic care apăsase nu glumă, lăsând o urmă vizibilă şi lângă aceasta se mai găsea urma unui picior considerabil mai micuţ, de parcă ar fi aparţinut unui copil sau a unei negrese mai puţin masive.

   Mai departe nu putu descoperi nimic asta şi pentru că întunericul începu să se lase şi atunci când voi să-şi aprindă lampa de buzunar tatăl său îl rugă să n-o facă deocamdată.

   Încă nu ştiau precis dacă se găseau sau nu în apropierea vreunui sat de negri şi nu doreau să se facă premature

observaţi.

   — Să mergem să cercetăm pădurea, fu de părere Farrow. De acolo vom vedea dacă găsim un drum potrivit care să ducă mai adânc în interiorul ţinutului.

   Camarazii o porniră prin noapte, dar de-abia făcură vreo două duzini de paşi, că un strigăt îi împietri locului.

   — Ce să fie asta, şopti Farrow ca pentru sine.

   — A fost strigătul unui om, îi răspunse George.

   — S-ar fi putut tot atât de bine să fie şi strigătul unei fiare, îşi exprimă părerea doctorul Bertram.

   — Nu prea cred domnule doctor, îl asigură fiul căpitanului. Mie mi s-a părut mai degrabă a fi strigătul unui om care cheamă în ajutor.

   — Nu prea făcea impresia asta, îi replică căpitanul. Un astfel de strigăt îl scoate un băştinaş când se pregăteşte de luptă. Dar cine poate lupta aici şi împotriva cui? Pe de altă parte tonul părea mult mai înalt decât normal.

   — Poate c-a fost o negresă care a fost tocmai atacată de un negru, le replică George, povestindu-le despre cele două urme care indicau tocmai acest lucru. Dar nici căpitanul, doctorul sau măcar Petre, puteau să facă în vreun fel legătura între cele povestite de George şi strigătul pe care-l auziseră.

   Camarazii îşi reluară drumul, George punându-se ca de obicei în fruntea micului convoi. Imaginaţia-i lucra cu înfierbântare, firea romantică şi aventuroasă îi zugrăvea tablouri în care el, ce mai adesea intra decisive în luptă de partea celor năpăstuiţi. Ce putea să se fi petrecut aici? Atac, răpire sau ceva mai grav? Adâncit în gânduri nu remarcă că se-ndepărtase simţitor de tovarăşii săi.

   Ajunse primul la porţiunea de pădure care-i mijea în faţă şi chiar înainte de-a atinge primul copac auzi puţin înaintea lui cum cineva înainta frângând crengile. O siluetă întunecată îi apăru în faţă iar foarte aproape de aceasta o a doua.

   Tânărul aprinse brusc lampa de buzunar. O tânără negresă, zveltă şi înaltă, bine făcută îi ieşi în faţă. Cu-n ţipăt de spaimă îşi protejează ochii de lumina fascicolului luminos care-o orbea. Nici trei paşi în urma acesteia năvăli un negru care se părea c-o urmărea. George îi strigă acestuia din urmă un imperativ:

   — Opreşte-te! Dă-te înapoi. Dă drumul fetei.

   De-abia acum observă negrul că în faţa lui nu stătea numai fata pe care o urmărea ci un alb care-i bloca drumul şi care-i era adversar întrucât se contrapunea planurilor sale de-a o ajunge şi înşfăca pe fată. Se opri aşadar, făcu cale întoarsă şi dispăru în vegetaţia deasă a pădurii înainte ca George să-şi fi putut da seama în ce direcţie o luase sau dacă nu se pitise undeva în apropierea lor, în frunziş, să vadă ce şi cum.

   George îşi îndreptă aşadar atenţia asupra tinerei negrese. Ea-şi luase mâinile de pe faţă de-ndată ce fascicolul de lumină încetă de-a o mai orbi şi clipi doar din ochi în faţa tânărului alb din faţa ei.

   Când George îndreptă lumina lanternei sale asupra acesteia dar evident nu-n faţă ci oarecum lateral, rămase uimit cât de proporţionat era acest trup acoperit cu-n şorţ numai în faţă şi cu-n lanţ dublu care-i înconjura gâtul, bănuind imediat că acest copil dotat al naturii avea şi ceva sânge arab care-i curgea prin vine.

   — Poţi fi liniştită, îi vorbi George în engleză. Atât timp cât sunt eu aici, nu va îndrăzni atacatorul tău să-ţi facă vreun necaz sau să te urmărească.

   Negresa se scutură puţin, zâmbind şi spuse pe-un ton şugubăţ.

   — Djallo nu e duşmanul meu!

   — Dar te-a urmărit doar, îi replică fiul căpitanului de- ndată.

   Negresa dădu din cap afirmativ.

   — Djallo m-a urmărit, e adevărat - dar nu ca şi duşman. Dar asta nu poate înţelege tânărul Masser. Mă cheamă Bady. Bady este foarte recunoscătoare Masser pentru c-a eliberat-o de Djallo.

   George nu putu să se lămurească pe deplin asupra spuselor fetei şi trase concluzia că poate ea, nu-i cu toţi piticii acasă. Îşi dădu seama că fata poseda totuşi ceva din cultura europeană, în afară de instinctele naturale ale oricărui popor primitiv, înţelepciunea şi viclenia, caracteristice neamului său. Stăpânea binişor limba engleză, era puternică, neînfricată, gândea clar şi obiectiv. George nu ştiu pe moment ce să-i răspundă vorbelor în doi peri pe care i le adresase fata cu privire la atacul acelui care-o urmărise. De aceea nu mai zise nimic ştiind prea bine din cele aflate de la doctorul Bertram că-n cazurile când nu eşti pe deplin edificat asupra unui lucru e mai bine să păstrezi tăcerea şi să nu te pronunţi. În viaţă se-ntâmplă lucruri de tot soiul pe care nu le poţi de-ndată înţelege. Avea timp şi poate că până la urmă se va lămuri pe deplin despre ce-i vorba.

   După un scurt răgaz Bady continuă:

   — Bady va fi mereu recunoscătoare tânărului Masser pentru că l-a alungat pe Djallo. Bady va proteja pe tânăr Masser, dacă va fi să-l ameninţe vreun pericol.

   — De unde să mă ameninţe un atare pericol, vru să ştie de-ndată George.

   — Nu în partea lui Djallo. Acesta nu va ataca pe tânărul Masser. Dar sunt mulţi simba în preajmă. Dacă simba sunt flămânzi atacă şi pe oameni.

   Între timp căpitanul, doctorul şi Petre uriaşul ajunseră la ei. Ca şi cum s-ar fi găsit într-un salon european din marile oraşe, George o prezentă pe tânăra negresă camarazilor săi, făcând abstracţie de comicul situaţiei. Se aflau totuşi pe coasta africană, la margine de codru şi pe timp de noapte. N-avură însă mult timp de gândire întrucât Bady se adresă camarazilor săi şi pe un ton politicos de-o anumită ţinută le spuse:

   — Vor Massers să meargă cu Bady? Masser nu-i de pe mare, Bady a văzut asta dinainte de-a fi fost urmărită de Djallo. Tânărul Masser a eliberat-o pe Bady de Djallo, de asta, Bady vrea să fie recunoscătoare. Dacă Masser vrea să vâneze, Bady este gata să conducă Masser la turme de sălbăticiuni şi mai ştie unde se ascund mulţi simba.

   Ăsta era un discurs în toată regula şi doctorul Bertram se miră nespus de ce auzea. Cunoştea doar multe popoare primitive şi rar îi fusese dat s-audă un discurs atât de lung al vreunui reprezentant al acesteia.

   În numele camarazilor căpitanul îi dădu răspund:

   — Da Bady, ai dreptate, am debarcat aici doar cu scopul de a vâna. Dacă vrei să ne conduci îţi vom fi recunoscători.

   — Pentru leoaica Senegaleză va fio plăcere şi-o onoare s- o facă, accentuă încăodată tânăra negresă.

   — Pentru cine, întreabă Farrow mirat. Pentru Leoaica Senegaleză?

   — Bady înseamnă leoaica senegaleză, spuse cu faţa strălucitoare fata, nu fără mândrie.

   — Şi cum de ţi s-a dat acest nume de cinste, se interesă George.

   — Bady a ucis deja patru simba cu lancea, răspunse aceasta.

   Şi o spunea atât de simplu şi de nepăsător de parcă ar fi istorisit cum le pregătea ea zilnic hrana părinţilor.

   — Şi cine te-a botezat totuşi astfel, o descusu George mai departe.

   — Oamenii din sat.

   — Ca să ucizi patru lei cu suliţa, pentru o tânără fată este o ispravă nemaipomenită, stabili doctorul proporţiile faptelor sale.

   — Atenţie Masser! strigă Bady în acelaşi moment şi sări înaintea lui George, căutând protecţie.

   — Ce se-ntâmplă, întreabă Farrow surprins.

   — Djallo, strigă numai negresa, a apărut dintr-odată şi-a dispărut tot aşa.

   — Ciudat, murmură Petre, ca pentru sine.

   — Ce vrea de la tine, de te urmăreşte cu-atâta înverşunare, întreabă doctorul.

   — Bady nu poate da nici un răspuns în această privinţă. Poate mai târziu. Masser nu trebuie să aibă frică de Djallo. Nu face nimic rău străinilor. Nu vrea să facă rău nici lui Bady ci numai s-o prindă pe ea.

   Căpitanul şi doctorul înţeleseră tot atât de puţin vorbele fetei ca şi George mai-nainte. Petre între timp iscodea-n toate părţile ca să-l descopere pe negru Djallo pitit pe undeva. Voia ca-n cazul când îl descoperea să tabere asupra lui şi să-l lege fedeleş, Bady merita să aibă în sfârşit linişte dinspre partea asta.

   — Masser mai bine face dac-ar stinge lumina, propuse negresa. Bady conduce Masser sigur şi pe întuneric. Masser veţi vedea în curând sălbăticiunile, numai să se facă ziuă.

   — Cum va trebui să mărşăluim întreaga noapte? întreabă doctorul Bertram care avea mai puţin chef să-şi petreacă noaptea umblând prin stepă conduşi de o negresă.

   George stinse lampa în timp ce camarazii aşteptară puţin până ce ochii li se obişnuiseră cu întunericul care stăpânea acolo.

   O luară apoi pe urmele tinerei negrese, care n-o apucă direct prin pădure ci mai întâi de-a lungul plajei înspre nord, apoi înspre est, după care de-abia o cotiră înspre interiorul ţării.

   Erau deja de-o oră pe drum când jumătatea de lună răzbi prin perdeaua de nori şi-o lumină pală inundă câmpia.

   Continuară să meargă tot mai mult. În cele din urmă în depărtare apărură primele colibe rotunde ale unui sat de negri, care se sfârşeau toate cu-n acoperiş ţuguiat asemenea formei unui glonte.

   De departe se putea deduce şi materialul de construcţie care părea a fi trestia sau tulpinile de palmier.

   — Ne conduci în satul tribului tău? o întreabă căpitanul. Chiar dacă el însuşi nu era suspicios, avea totuşi o responsabilitate pentru camarazii săi, care-i acordaseră lui întreaga responsabilitate şi de aceea Farrow se simţi obligat să întrebe.

   Negresa răspunse de-ndată întrebării puse.

   — Bady conduce Masser în satul meu. Peste trib domneşte tatăl lui Bady.

   — Aşadar eşti fiica căpeteniei de trib, rosti pe-un ton şugubăţ doctorul Bertram care pe parcursul drumului nu- ncetase să se mire de eleganţa mişcărilor şi ţinuta tinerei şi neobişnuitei negrese. Bady trebuie să fi simţit în străfundurile sufletului ei că Farrow mai şovăia încă, dacă să meargă mai departe sau nu, aşa că se opri şi-i se adresă direct.

   — Masser nu trebuie să se teamă că tribul meu îi va ataca. Noi suntem oameni paşnici şi nu vrem să facem nici un rău străinilor. Căpetenia Waga se va înţelege bine cu străinii. Din când în când mai trec străini prin sat pe la noi, printre care şi albi. Sunt bune găzduiţi şi trataţi şi după câteva zile pleacă mai departe. Oamenii lui Waga lucrează pe câmp şi vând ceea ce recoltează şi de care se pot dispensa.

   — Cred că putem merge fără grijă tată, îşi exprimă opinia şi George care i se adresase în nemţeşte tatălui său.

   — Şi eu sunt de aceeaşi părere, şopti abia auzit doctorul. Vocea lui Bady e prea calmă şi liniştită pentru a ascunde neadevăruri îndărătul vorbelor exprimate.

   Tânăra negresă între timp o luase înainte. Încă nu ajunse la prima colibă când răsună ţipătul unei păsări de noapte. Deodată focul care ardea mocnind în piaţa satului dezvoltă o lumină vie.

   Aproape de foc stătea un negru mai în vârstă, care îi întrecea în înălţime pe locuitorii obişnuiţi ai satului cu câţiva centimetri. Înafara echipamentului sumar, comun tuturor, mai purta în plus o mantie pestriţă. În jurul gâtului îi atârna o colecţie de scoici şi dinţi de animal, pe care începu să-i ordoneze ca şi mătăniile de-ndată ce Bady se apropie de foc.

   — Bady aduce oameni în vizită! îşi salută ea tatăl - acesta se dovedi a fi negrul cel mai înalt - căpetenia tribului. Tânărul Masser a intervenit şi m-a apărat de Djallo, zise ea, arătând spre George. Bady îi este foarte recunoscătoare deşi fără acest ajutor ar fi reuşit să scape de Djallo.

   Căpetenia făcu o reverenţă plină de demnitate în faţa lui George, apoi în faţa celorlalţi trei albi, păşi înspre ei, îşi ridică ambele mâini în sus, privi-n spre cerul întunecat, îşi lăsă braţele în jos şi spuse într-o englezească cu-n accent puternic.

   — Căpetenia Waga îi salută pe Massers.

   El păşi înaintea albilor şi le întinse mâna dreaptă, după obiceiul european, le-o strânse şi zise:

   — Bine aţi venit Massers în satul lui Waga.

   După ce se termină ceremonialul de strângere a mâinilor, doctorul Bertram mai mult decât restul se bucură că i se oferă prilejul de-a petrece noaptea aici. Era deja obosit şi se bucura de pe acum de bucuria unor ore de somn

reconfortant.

   Deşi era tot atât de rezistent ca şi restul echipajului de pe Dox, nu-i făcea prea mare plăcere să rămână treaz mai multe nopţi la rând şi să mai şi mărşăluiască pe deasupra. După ce căpetenia îi salută pe străini atât de călduros, negri care stăteau împrejur, izbucniră în strigăte de bucurie. Fusese o primire cordială şi George se bucură primul, deşi iar fi mai plăcut să ştie din ce motive Bady fugise din calea lui Djallo şi totuşi nu-l privea ca pe un duşman. Fata căpeteniei se apropie de tatăl său şi-i vorbi în dialectul natal câteva minute, după care se adresă din nou camarazilor în engleză.

   — Bady propune ca acum să dormiţi câteva ore, până cu două ore înainte de ivirea zorilor. Atunci vom pleca după vânat şi când soarele va răsări veţi putea vâna în voie.

   — Aşa să fie, răspunse Farrow şi le mulţumi în numele camarazilor căpeteniei şi fiicei sale. Rămânem aici deci să ne odihnim.

   Bady făcu semn câtorva tinere care stăteau în apropiere. Acestea părăsiră mulţimea adunată-n jurul focului, în vreme ce Waga îi invită pe albi să-l urmeze. Restul negrilor se- mprăştiară la un semn al căpeteniei.

   După vreo duzină de paşi Waga se opri se-ntoarse înspre albi şi le spuse nu fără mândrie:

   — Noi avem întotdeauna pentru musafiri o pereche de colibe pregătite. Sunt curate, dar nu sunt mobilate în stil european.

   Negresele pe care Bady le trimisese de acolo, dispăruseră în două colibe alăturate. Cu siguranţă că aveau obligaţia să cerceteze dacă interiorul în cele două locuinţe era în ordine, pentru primirea musafirilor. Dură de fapt foarte puţin, până se reîntoarseră şi-i făcură semn lui Bady care mergea alături de George, că totul era în ordine, înainte de a dispare în direcţia altor colibe în care locuiau.

   Waga şi fiica sa îşi conduseră oaspeţii în cele două colibe care erau plasate ultimele dintr-un semicerc de astfel de locuinţe. Se opriră în faţa intrării, le făcu semn albilor, oferindu-le să intră şi făcând înainte o mică reverenţă, înainte de a spune:

   — Căpetenia Waga doreşte musafirilor săi odihnă plăcută. Şi fiica sa le doreşte noapte bună. Spunând acestea, cei doi făcură stânga împrejur şi se-ndepărtară luând drumul înapoi, pe care veniseră.

   George pătrunse primul în una din cele două colibe.

   — Aici avem rogojini, văd că sunt patru, amenajate în formă unor paturi, constată el de-ndată ce-şi aprinse lumina lămpii sale şi se uită cu luare aminte împrejur. Putem să dormim toţi patru în coliba asta şi nu-i nevoie s-o mai folosim pe a doua.

   Căpitanul, doctorul şi Petre uriaşul îşi aprinseră deasemenea lămpile lor de buzunar aruncând şi ei o privire circulară în colibe.

   — Ce părere ai tată? îl întreabă tânărul pe tatăl său, deoarece acesta încă nu se pronunţase încă.

   — Hm! făcu numai căpitanul.

   Petre nu pierdu vremea trecu la unul din paturile amenajate, ridică blănurile care-i serveau de cuvertură şi folosind lumina lămpii sale de buzunar examină totul cu minuţiozitate.

   — Totul e curat aici. Aşadar nu vom fi devoraţi de insecte la noapte!

   Căpitanul şi doctorul izbucniră în râs.

   Înafară de paturile de rogojini amenajate pentru ei, coliba nu prea mai avea alt mobilier. Într-un colţ găsiră pe un pietroi mai solid un fel de sobă pentru care fusese prevăzută şi-o hotă, care străpungea acoperişul. Lângă fiecare pat era plasat un fel de scăunaş pe care camarazii îl folosiră doar pentru a-şi depune obiectele personale de îmbrăcăminte şi armele cu care erau încinşi. În curând fură gata de culcare.

   — N-ar fi cazul să ne-ngrijim de pază, întreabă Petre.

   — Nu va fi necesar, răspunse Farrow. Bady nu va permite ca să ni se-ntâmple aici ceva. Negrii respectă cutumele de ospitalitate. Pe de altă parte fata îi este atât de recunoscătoare lui George încât nu va permite ca să ni se întâmple ceva.

   Spunând acestea căpitanul se lasă să se cufunde-n patul moale şi-n curând adormi, exemplu urmat imediat şi de

restul însoţitorilor săi.

BADY LA VÂNĂTOARE

   ERA ÎNCĂ ÎNTUNERIC BEZNĂ când Bady în persoană trecu pe la fiecare din camarazii care dormeau adânc, trezindu-i cu o uşoară atingere. După câteva minute toţi patru erau în faţa colibei unde se spălară. Trei găleţi cu apă proaspătă de izvor stăteau deja pregătite. Mai apoi în colibă îşi desăvârşiră toaleta.

   Focul din mijlocul pieţei centrale ardea încă, dar puţini negri, printre care şi căpetenia mai moţăiau în jurul acestuia. Câteva negrese mişunau încolo şi-ncoace.

   Ele le înmânară musafirilor lor, carne de vânat friptă puternic condimentată, turte din mălai şi-o băutură caldă, despre care George nu ştia prea bine dacă era făcută din fructe de palmier sau din orez.

   Căpetenia Waga se-ntreţinu cu musafirii săi asupra ultimelor întâmplări ale zilelor care trecuseră, întrucât avea cunoştinţă de toate evenimentele petrecute cam cu-o săptămână, două în urmă din... ziare.

   Curând cursul discuţiei se schimbă asupra vânătorii care urma să-nceapă.

   Acum Bady, „Leoaica Senegaleză" era în elementul ei. Ea povesti în felul ei direct şi simplu, dar pitoresc şi fascinant totodată despre multe întâmplări de vânătoare trăite de una singură sau cu Djallo - din nou apăruse numele tânărului negru în discuţie - sau cu cete întregi de războinici ai tribului său.

   — Să vedem dacă poimâine vom putea fi din nou la bordul Dox-ului nostru, spuse Farrow în treacăt după ce terminară cu masa şi intervenise o mică pauză în convorbirile comune pe care le purtau. Sper ca Waga sau fiica sa ne vor da câţiva războinici să putem transporta la bordul vasului nostru, vânatul răpus. Lui Rindow îi va fi uşor să le transporte de pe mal cu ajutorul unei bărci uşoare de aluminiu. Deoarece echipajul duce lipsă mare de carne proaspătă.

   George îşi şi exprimă dorinţa fiicei căpeteniei Waga, care

se declară de-ndată de acord şi rămase stabilit ca câţiva războinici să ajute la transportul vânatului. Se hotărî pentru zece războinici, care trebuiau să-i urmeze în acest scop şi pe terenurile de vânătoare. După ce fu epuizat şi acest subiect se apropie de căpitan şi-i zise:

   — Masser trebuie să pornim! Altfel o să fie prea târziu! Sălbăticiunile or să se retragă din nou în vizuinele lor.

   — O să întâlnim şi vreun leu, vru să ştie George.

   — Bady va ademeni deasemenea un leu din ascunzătoarea lui, dacă se află acolo. Dar lei nu trebuie imediat împuşcaţi. Bady vânează cu suliţa numai lei bătrâni, care nu au femele şi pui.

   Ăsta era un punct de vedere foarte raţional al lui Bady, care îi căzu foarte bine mai ales doctorului Bertram. El ura cel mai mult împuşcarea fără raţiunea a fiarelor pădurii, numai din plăcerea pur şi simplu de-a ucide. Prefera să omoare numai animalele de-a căror carne avea neapărată nevoie, care atacau oameni sau care se puteau dovedi periculoase în vreun fel. Exemplarele izolate pentru colecţia sa intrau în această categorie şi ştia prea bine că multe muzee din lume l-ar fi invidiat oricând pentru colecţiile sale.

   Camarazii se sculară în picioare îşi luară carabinele pe umeri şi o urmară pe Bady, conducătoarea lor, în noapte. Până ce se obişnuiră cu întunericul, au trebuit să pipăie literalmente drumul. Luna se ascunsese-n dreptul unui nor. George păşea cu lanterna în mâna stângă ţinând degetul pe buton, gata s-o aprindă, dacă împrejurările i-ar fi cerut-o.

   Bady păşea nestânjenită, silueta ei de-abia putând fi zărită în fruntea micului convoi. Părea să fie în elementul ei şi se vedea că nu e la prima expediţie de acest fel. George se minuna mai cu seamă că fata cunoştea regiunea atât de bine încât nici măcar nu se-mpiedeca de vreuna din pietrele care le presărau drumul. Deodată fata se opri şi-i şopti lui George care mergea chiar în spatele ei:

   — Tânărul Masser să fie cu băgare de seamă. Simba aproape!

   — Unde se află simba? întreabă tot atât de încet George.

   — Acolo în tufiş!

   — Pot să trag în el, se informă fiul căpitanului Farrow.

   Leoaica senegaleză Bady scutură numai din cap.

   — Nu, nu, Masser, simba este fără tată de familie! Dacă tânărul Masser vrea să-l vadă pe simba, Bady îl va ademeni din ascunzişul său.

   Doctorul Bertram nu se miră deloc că Bady ştia atâtea despre obiceiurile leilor şi simţea că unul din ei, este în apropiere.

   — Masser, vă rog, veniţi mai aproape! spuse Bady. Bady vrea arate Masser simba.

   Camarazi păşiră aproape de tânăra negresă şi-şi aţintiră ochii în întuneric în direcţia în care „Leoaica Senegaleză" arată cu mâna.

   Bady râcâi cu suliţa în frunzişul unui tufiş stufos, după care strigă ceva şi aşteaptă. Nimic nu se întâmplă.

   Mai strigă şi-a doua oară şi-apoi a treia oară însă nimic nu se mişca în tufiş.

   — Simba poate că este la vânătoare! îi şopti căpitanul tinerei negrese. Aceasta însă neagă, scuturându-şi capul cu putere şi reluă în şoaptă:

   — Nu, este acasă!

   Strigă din nou. Treptat strigătele şi chemările lui Bady se transformară în înjurături şi ameninţări pe care începu să le profereze.

   — Atenţie! strigă Bady deodată.

   Crengile se mişcară brusc, luna care ieşise de sub nori descoperi capul unui leu, care-şi făcea loc printre tufe. Bady îşi desfăcu braţele ca şi cum ar fi vrut să-i protejeze oarecum în faţa unui atac probabil al fiarei. Dar simba nu se gândea deloc să-i atace pe oamenii care stăteau în faţa lui. Pufăi numai odată şi în noapte pufăitul fiarei răsună aproape patetic, apoi dispăru din nou în dosul tufişurilor.

   — Simba are două soţii şi şase copilaşi, relată Bady înainte de a porni mai departe. De-asta nu trebuie ucis simba, care aduce carne pentru puişori.

   Cu asta se-ncheie prima întâmplare cu primul leu peste care dădurăm împreună cu Bady. Ca şi cum ar fi ocolit o movilă de termite, aşa de uşor şi mlădioşi păşi mai departe ocolind sălaşul leilor. Marşul continuă mai departe şi tânăra negresă impuse acum un tempo mai alert. Camarazii o urmau. La orizont începuse deja să se distingă o geană de lumină. Începea curând o nouă zi. Iarba stepei le ajungea deja până la genunchi. Din loc în loc le apăreau în faţă grupe de tufişuri.

   Bady le ocolea în cerc larg. Nu părea deloc să se teamă de şerpii care s-ar fi putut aţine prin ierburile înalte.

   Doctorul Bertram profită de-un moment de pauză instalat şi-o întreabă cum de nu se teme de şerpi veninoşi care ar putea fi prezenţi la tot pasul.

   — Şerpii veninoşi nu pot s-o rănească pe Bady, râse fata căpeteniei. Şamanul tribului nostru i-a injectat lui Bady încă din fragedă tinereţe din ce în ce mai mult venin de şarpe până ce Bady a devenit, cum se zice la voi - imună pentru otrava lor.

   Aceasta îi lămuri suficient pe camarazi. Luna începu deja să lumineze mai clar, deşi zorii nu erau departe. Norii de pe cer s-au mai răsfirat, ziua promitea a fi caldă.

   După zece minute Bady se opri şi arată cu mâna undeva în depărtare. Într-acolo începură să se mişte încet mai multe puncte întunecate.

   — Acolo e-o cireadă, spuse numai decât fata.

   — În apropierea unei cirezi atât de mari se aţin întotdeauna şi lei, îşi formulă George obiecţiunea.

   — De cele mai multe ori, da, Masser, aprobă ea.

   Lei îndeplinesc în stepa africană oarecum rolul unei poliţii sanitare. De cele mai multe ori răpesc din turme cele mai slabe sau mai bolnave animale, care nu pot ţine pasul cu celelalte când e cazul să-şi caute scăparea cu fuga. Natura nu tolerează slăbiciunea şi în felul acesta contribuie la selectarea speciei.

   Zorii nu mai erau departe. George se apropie cu mare băgare de seamă de cireada de animale căputând să împuşte două sau trei animale pentru a asigura carne proaspătă pe vasul lor. Deocamdată era încă protejat de umbrele nopţii, conta ca primele împuşcături să fie decisive.

   Bady le arată cu mâna înspre un lanţ de tufişuri, care se desfăşurară undeva pe stânga la o depărtare de o sută cincizeci, două sute de metri.

   — Să mergem într-acolo Masser! spuse ea. Acolo trebuie să fim cu băgare de seamă pentru că uneori lei bătrâni se aţin în astfel de tufişuri de unde-şi pândesc prada. Un simba bătrân este foarte rău, atacă şi oameni dacă este întărâtat. Bady a încercat de câteva ori s-arunce lancea într-unul din aceşti simba bătrâni şi n-a reuşit deloc s-o facă cu un simba anumit, care-i prevedea mişcările.

   — O să-l dăm noi gata, n-avea grijă, râse George dându-i astfel un răspuns negresei.

   — Bady crede că tânărul Masser împuşcă foarte bine. Continuară să se târască spre brâul de tufişuri.

   Brusc fiicei căpeteniei îi veni ceva în minte.

   — Tânărul Masser nu trebuia să tragă asupra lui simba dacă ea apare, pentru că zgomotul împuşcăturii va speria cireada de animale, care va lua-o la fugă.

   Camarazii îi dădură de-nţeles tinerei negrese că sunt perfect înţeleşi asupra acestei chestiuni.

   — Şi ce vei face tu Bady, dacă leul apare brusc din tufiş şi ne va ataca? întreacă George.

   Cu-o stăpânire de sine cu-n calm uluitor, de parcă ar fi cel mai simplu lucru din lume, fiica căpeteniei răspunse pe loc.

   — Atunci Bady îl va omorî pe simba cu suliţa ei!

   — Frumos, n-am ce zice! răspunse George, dar luă totuşi prevăzător, carabina de pe umeri şi-o ţinu pregătită să intervină în caz de necesitate. Dar şi Bady se pregătise pentru vânătoare.

   Nu mai folosea suliţa ca „băţ de promenadă" ci o ţinea pregătită în faţa ei. În orice moment felina îşi putea face apariţia. În lumina luni George putea să-şi dea seama cu câtă prevedere păşea acum înainte fiica căpeteniei Waga. Fiecare muşchi părea racordat la momentul aşteptat să se încordeze, pentru a azvârli arma - suliţa ei cu-o maximă eficienţă. Cu cât se apropiau cu toţii mai mult de brâul de tufişuri cu pricina, cu atât mai prevăzătoare erau mişcările şi mersul lui Bady. Uneori se oprea şi-şi ridica nasul în vânt de parcă ar fi vrut să adulmece mai repede urma fiarei.

   Vântul bătea spre vânători astfel încât fiara nu i-ar fi putut adulmeca la rându-i înainte de vreme.

   Înainte de-a mai rămâne doar 20 de metri până la tufiş

Bady le şopti abia auzit:

   — Simba aici Masser, Bady îl miroase! Masser rămâne aici!

   Camarazii se supuseră instrucţiunilor fetei, care se apropia cu prudenţă de tufişuri. George îşi potrivise carabina pentru a interveni imediat, în caz că Bady ar fi greşit cumva.

   Înainte ca fata căpeteniei să se fi apropiat mai mult de opt metri, ea îngenunche şi-şi propti suliţa astfel încât să stea cu vârful în sus şi cu partea mai groasă a sa înfiptă în pământ, după care începu să râdă şi să cheme în limba ei, să spună vorbe disparate şi jumătăţi de propoziţii.

   — Ademeneşte leul, le şopti doctorul însoţitorilor săi, mai bine zis îşi bate joc de el. Cu asta vrea să-l facă să atace. Vânătorii arabi obişnuiesc şi ei să procedeze aşa.

   Câteva minute pline de-ncordare se scurseră astfel şi George nu-şi putea închipui cum ar putea câteva vorbe spuse-n doi peri de Bady să stârnească leul să iasă din ascunzătoarea sa, dar spre surprinderea lui, auzi un mârâit înfundat, venind clar din spre zona tufişurilor.

   Bady răspunse cu ţipete ascuţit, menite anume a-l scoate pe simba din ţâţâni, căci mârâitul şi pufăitul se amplificase considerabil. Şi dintr-odată căpăţâna grozavă cu coama-i caracteristică se ivi de dintre ramuri, făcând loc imediat şi trupului masiv al acestuia.

   Leul rămase apoi liniştit în faţa tufişului şi se uită ţintă spre negresa care nu-şi mişca nici o fibră a corpului.

   La fel încremeniră şi camarazi, a supra cărora numai o dată lunecă accidental privirea felinei, care rămase apoi aţintite asupra duşmancei sale apropiate.

   Bady se ridică treptat şi începu să întărâte leul cu mâinile, mai bine zis cu stânga, pe care o agita mereu în aer, scoţând în acelaşi timp ţipete.

   Leul se mai apropie puţin de negresă, de fapt atât cât ar fi putut să ajungă dintr-o săritură. Deocamdată se opri şi se pitulă la pământ, după care... sări!

   — Nu trageţi! strigă Bady în acelaşi moment şi- ngenunchea din nou la pământ. Suliţa-i stătea deocamdată în poziţia-i nemişcată, de-a curmezişul, înfiptă în pământ.

   În timp ce leul era încă în plin salt, Bady făcu un pas înainte şi-i propti leului suliţa în faţă.

   Acesta nu-şi putut modifica amplitudinea sărituri în funcţie de noua situaţie ivită. În toiul impactului suliţa-i nimeri cu putere-n regiunea inimii. Fiara căzu greoaie la pământ în timp ce Bady se zvârli cu iuţeala fulgerului de-o parte.

   Leul începu să urle cuprins de dureri, de-ndată ce tăişul armei îi străpunse coastele. În timp ce se afla la pământ, nu contenea să se vaite. Era rănit mortal şi nu mai avu de suferit mult. Arma tinerei fiice a căpeteniei Waga îi străpunse inima şi-o parte a plămânului.

   — Asta a fost o lovitură de maestru, o lăudă acum căpitanul pe Bady, de-ndată ce aceasta se retrase înspre camarazi.

   — Nu degeaba porţi acest nume mândru de „Leoaica Senegaleză" îi ţinu isonul doctorul Bertram, cuprins de admiraţie.

   — Aşa ceva n-am mai văzut nici eu pân-acum, mărturisi şi George entuziasmat.

   — Simba n-a fost prea deştept să sară chiar în suliţă, fu de părere Bady. Dacă ar fi fost, ar fi acordat mai multă atenţie suliţei, decât mie. Dar s-a mâniat pe Bady şi-a sărit în suliţă.

   Bady râse sonor, dar încetişor şi smulse cu toată forţa de care acum camarazii nu se mai minunau, suliţa din trupul fiarei răpuse şi nu mai aruncă cadavrului nici o privire. Se strecură numai înainte înspre brâul de tufişuri pe care înainte de a-l ajunge, se mai întoarse încăodată înspre camarazi, şoptindu-le.

   — Animalele din cireadă trebuie să treacă pe aici Masser!

   Calmă, se ghemui în apropierea primului tufiş.

Vânătoarea leului fusese uitată în timp ce pentru George scena văzută încă nu se consumase în întregime. El compară în linişte între Bady, vânătoreasa şi-o tânără similară din Europa şi nu-şi dădu seama pe moment că această comparaţie era totuşi lipsită de obiect, având în vedere condiţiile complet diferite de vină din cele două regiuni ale planetei.

   Era posibil ca hotărârea şi cursul unei tinere din Koln, Munchen, Hamburg, Dusseldorf sau Frankfurt pe Main să fie îndreptate într-o cu totul altă direcţie decât aceea a luptei primitive cu-o fiară sălbatecă şi totuşi să nu fie mai puţin valoros, în contextul dat.

   Camarazii se aşezară lângă Bady, care indică spre nişte arbuşti de Acacia, care se aflau la o depărtare de 30 până la 40 de metri de acolo.

   — Când animalele sunt sătule de păşunatul în stepă, trec în fiecare zi pe sub copacul acela de-acolo, Masser! Bady trebuia să fi fost adesea aici şi să fi observat foarte atent, ca să cunoască atât de precis obiceiurile animalelor. Se mai îngâna ziua cu noaptea, dar zorii sfârşiseră prin a apărea, în cele din urmă.

   Soarele apăru deja în toată splendoarea sa la orizont. Începu să se facă din ce în ce mai cald. Răceala şi răcoarea nopţii se topi ca prin minune.

   Stepa întreagă strălucea acum în soare. Bady le făcu semn însoţitorilor săi s-o urmeze, dacă voiau să prindă vânatul în colimator, aşa că o luară puţin lateral, mascaţi de tufişuri, până avură o privelişte de ansamblu bună asupra animalelor din faţă.

   — Aici! şopti Bady, după un timp.

   Camarazii priviră-n direcţia pe care-o arata mâna negresei. Aşa era, chiar acum venea-n spre ei o cireadă de zebre.

   — Animalele au carnea nu prea bună, numai pielea e valoroasă, vă rog nu trageţi.

   Între zebrele care păşteau în faţă se găseau încă şi numeroase antilope Gnu, care păşteau paşnic alături de suratele lor din alt neam.

   Puţin mai târziu, păşeau pe urmele primelor, antilope- sabie, animale înalte şi graţioase cu coarne îndrăzneţ curbate, care aparţineau celor mai rapide ierbivore din stepă. Viteza şi rezistenţa lor erau armele lor cele mai redutabile, pe care le aruncau în lupta cu duşmanii lor de tot felul, în care cel mai periculos şi proeminent era fără îndoială omul. Carnea antilopelor sabie era preţuită nu numai de triburile de negri dar şi de vânătorii albi, ceea ce făcea ca acest fel de animal să fie printre cele mai vânate din regiune.

   Căpitanul Farrow desemnă pe şoptite două animale care se răzleţiseră puţin şi mergeau în urma turmei, dintre care una cădea în sarcina lui George şi-a lui Petre, pe când cealaltă, o lua-n seama sa şi-a doctorului Bertram.

   De-ndată ce antilopele se apropiară îndeajuns, patru detunături răsunară deasupra stepei, care răsunară de parcă ar fi fost una singură. Cele două animale se prăbuşiră, una mai încercă să se ridice, dar zadarnic, după care rămase întinsă pe jos. Cireada o porni în galop, după ce făcu un unghi drept în raport cu vânători.

   — Masser trage foarte bine! se entuziasmă la rându-i Bady. Acum Masser va avea multă carne pe vapor. Războinici tribului nostru vor veni să ajute la transportul cărni până la mare.

   — Trebuie să păzim animalele de vulturi şi de hiene, spuse căpitanul.

   Tânăra negresă încuviinţă şi zise imediat:

   — Trebuie acoperit totul cu crengi de copac! Vânători se puseră pe treabă. Petre aduse crengile câtorva arbuşti tineri încoace şi-i plantă în aşa fel încât de departe nu se prea deosebeau de alţi care creşteau prin zonă.

   Doctorul ştia prea bine că hienele vor mirosi prada oricum, dar se baza pe faptul că oamenii lui Waga nu vor întârzia să apară.

   — Acum încotro o luăm? se interesă căpitanul.

   — Masser vrea mai mult să împuşte? vru să ştie Bady.

   — Nu, nu! se apără Farrow. Cu cele două antilope ne-am făcut deocamdată planul. Vom căuta chiar câteva bucăţi să le punem la saramură pentru ca să nu se strice.

   — Poate Masser vrea să întâlnească alţi lei? îi iscodi „Leoaica senegaleză" în continuare.

   — Ar fi frumos! fu de părere George. Trebuie să spun c-aş răpune şi eu bucuros un leu.

   — Bady mai cunoaşte încă sălaşul unui alt leu bătrân.

   — Să-l lăsăm pe seama întâmplări, hotărî căpitanul. Propun să ne-ntoarcem înapoi în sat, înainte ca soarele să ardă şi să pârjolească totul. Am putea alege un alt drum

decât acela pe care am venit.

   — Aş vrea să împuşc şi eu un leu, tată, insistă George.

   — Întreab-o pe Bady, unde-şi are sălaşul acest „bătrân domn" cum îi palce ei să-l numească. Dacă ea vrea să te- nsoţească n-am nimic împotrivă ca să ne despărţim aici. Doctorul şi cu mine vom găsi şi singuri drumul până în satul lui Waga.

   — Excelent, mulţumesc tată! jubilă George.

   — la-l şi pe Petre cu tine, strigă Farrow, înainte de-a se- ndepărta cu doctorul pe drumul care ducea îndărăt spre sat.

DJALLO REAPARE

   DUPĂ CE CĂPITANUL ŞI DOCTORUL se-ndepărtară într-atât încât nu mai puteau fi auziţi, George îi împărtăşi lui Petre:

   — Pâlcul de copaci de-acolo, pe care Bady îl numea „Casa lui simba" nu poate să aibă o lungime de mai mult de 200250 de metri. Cred că n-ar fi rău să-l înconjurăm de-asta e mai bine să ne despărţim aici Petre. Tu-o vei lua spre dreapta iar eu îl voi ocoli prin stânga.

   — Şi Bady cu cine va merge, întreabă uriaşul îngrijorat.

   Tânăra negresă înţelese pe loc despre ce era vorba şi

decise pe loc.

   — Voi merge cu tânărul Masser. Simba probabil că va veni pe partea stângă, acolo unde se termină bucata de pădure.

   Asta-l linişti oarecum pe Petre, aşa că se despărţiră pe când căpitanul Farrow şi doctorul Bertram de-abia se mai zăreau ca nişte mici puncte în imensitatea stepei.

   George privi atent în jur, în timp ce păşea prin iarba care aici avea o înălţime peste medie, astfel încât un leu se putea foarte bine ascunde în ea.

   Mai trebuia să fie atent şi la şerpi veninoşi în special la viperele africane întrucât le cunoştea potenţialul de periculozitate. Muşcătura unei astfel de reptile duce la moarte imediată chiar dacă nu e prea adâncă rana, dacă nu e administrată pe loc contraotrava. Încă mai mor sute de negri africani în fiecare an datorită muşcăturilor de şarpe.

   Bady păşea în urma lui George, ceea ce-l liniştea pe acesta întrucât, deoarece ştia că dacă pândea un pericol iminent fata ar fi solicitat să meargă în faţă.

   Netulburaţi Bady şi George trecură de capătul pădurii mergând unul în spatele celuilalt la o depărtare de 20 metri.

   După ce se apropie, tânărul o întreabă pe însoţitoarea lui cum se face că există o pădure atât de deasă în stepa aceea.

   — Există ape subterane acolo, care servesc foarte bine şi

ca adăpători pentru animale, răspunse negresa.

   După vreo 10 minute ajunse şi Petre, de dădu ocolul pe la capătul din dreapta al pădurii. George îi făcu semn şi Petre-i răspunse la rândul său, făcând şi semne prin care-i dădea de înţeles că el, Petre, nu dăduse încă de nici o sălbăticiune în drumul său.

   Bady şi George continuară încă să meargă multă vreme şi iarăşi Petre care nu contenea să le aţină urma, în stepă. George încă nu-şi dădea seama că deja făcuseră un mare ocol. Când se-ntoarse încăodată înapoi pentru a vedea pădurea, realiză că aceasta se găsea mult în urma lor în dreapta, mult mai mult decât presupusese. Şi o nouă surpriză îi aşteaptă în spate, fireşte, foarte mult în spate veneau căpitanul şi doctorul în direcţia lor. Ei luaseră acelaşi drum îndărăt, pe când camarazii îl aleseseră pentru a ajunge aici. În timpul nopţii nici unul din musafiri Waga n-a observat că Bady a făcut un ocol larg, foarte larg, pentru a ajunge la locul de unde putut pândi şi răpune antilopele. În timp ce George şi Petre s-au oprit pentru a-i aştepta pe căpitan şi doctor, Bady îşi continua netulburată drumul înainte. Ea trecu de-un pâlc mai mare de arbori de acacia de tip umbrelă, în a-l căror frunziş bănuia poate că adastă „bătrânul domn", simba - leul. De la o depărtare relativ mare lui George i se păru că Bady aplică acum aceeaşi metodă pe care-o aplicase adineaori, pentru a ademeni vechiul leu din ascunzătoare. Îl ruşină însoţit cu cuvinte mai potolite, apoi cu tot mai multă înverşunare.

   Printr-un semn al mâinii sale Farrow îi dădu de ştire fiului său că el, împreună cu doctorul va ocoli un alt grup de tufişuri. Poate că bănuia căpitanul că pe aici se ascunde cu adevărat leul. Doctorul Bertram îi făcu semn deasemenea lui Petre astfel încât George se găsea de acum singur în stepă şi examina tufişurile din faţa lui. El era ca să spunem aşa omul de legătură între participanţi la vânătoare.

   Timpul începu să se scurgă, Bady începu să strige tot mai tare. Dar sub tufele de acacia nu se mişca nimic. Lui George timpul acesta de aşteptare i se păru foarte lung şi de nesuportat, mai ales că stătea în soarele arzător din stepă.

   În cele din urmă tatăl lui apăru din nou, George văzu cum el ridică din umeri ca să-i dea de ştire că n-a putut descoperi leul în grupul de tufişuri din faţa lui. Puţin în spatele căpitanului apărură doctorul şi Petre. Ei nu se- ndreptară imediat către George ci undeva între Bady şi acesta dacă n-aveau de gând să-şi schimbe poziţia.

   După o vreme Bady se reîntoarse, scutură dezamăgită capul şi-i spuse lui George:

   — Simba nu-i aici!

   — Putem oare să-l găsim în altă parte? insistă George.

   Tânăra negresă dădu numai din cap, dar fu de părere că

va fi foarte greu să-i ia urma leului în altă parte.

   Între timp, căpitanul şi doctorul Bertram se apropiaseră întrucât drumul lor făcea o cotitură care cădea chiar perpendicular pe direcţia unde se găseau George şi negresa. Farrow auzise convorbirea şi ce spuse Bady şi acum spuse la rându-i:

   — Atunci va trebui să renunţăm pe ziua de azi de-a mai împuşca încă un leu, George. Ghinionul vânătorului! N-avem ce face şi gata!

   — Deci încotro! vru să ştie doctorul Bertram.

   — Înapoi în sat, hotărî căpitanul şi se adresă astfel lui Bady.

   Camarazii o porniră pe drumul de reîntoarcere cu Bady în frunte. Mergeau cu toţii tăcuţi. Deodată apăru un monstru ca din pământ înaintea lor, un rinocer mascul, care de la depărtarea aceea le păru ca un muşuroi uriaş de termite.

   Deja făcuse un salt şi-şi scutura ţeasta încolo şi încoace.

   — Să ne fi mirosit sau să fi apărut aici din pură întâmplare, o întrebă căpitanul în şoaptă pe negresă.

   — Bady nu poate să-şi dea seama, veni răspunsul corect şi obiectiv.

   Deodată rinocerul ce păru un moment că zăboveşte locului se năpusti ca şi catapultat înspre camarazi. Sub conducerea tinerei Bady, aceştia se dădură puţin în lături şi se pitiră în iarba înaltă. Dacă nu era neapărat necesar, n- aveau de gând să tragă asupra colosului. Doctorul Bertram o afirmase de nenumărate ori că rinocerii sunt protejaţi prin lege întrucât în ultima vreme au fost vânaţi fără milă şi specia lor era aproape de extincţie.

   Au fost călători în Africa care au cutreierat mai multe luni prin stepă fără să fi avut norocul să întâlnească fie şi un singur exemplar.

   Aproape de ascunzătoarea camarazilor îşi opri şi rinocerul goana sa. Camarazii şi Bady văzură cum înaintea rinocerului apăru o siluetă întunecată care sări înspăimântat lateral, dar nu în direcţia în care se găseau ei.

   Rinocerul mascul continuă să-şi urmărească victima, fără a devia cu-n centimetru de la direcţia sa şi-n curând dispăru din raza vizuală a camarazilor. Farrow se ridică şi zise:

   — Negrul a avut noroc c-a scăpat deocamdată de atacul rinocerului.

   Bady îi privi pe camarazi cu-n aer ciudat.

   — S-a întâmplat ceva, întreabă căpitanul căruia nu-i scăpase privirea ciudată a fetei.

   — Acela a fost Djallo, mărturisi „Leoaica senegaleză".

   — Acel Djallo, care te-a urmărit atunci, întreabă pe jumătate doctorul. De unde a apărut aici, să ne fi urmărit tot acest timp?

   — Bady nu ştie, răspunse fiica căpeteniei, dar trebuie acum să fie cu mare băgare de seamă.

   George se gândi din nou fără să vrea la cuvintele lui Bady, care îi spunea că Djallo o urmărea dar de fapt, nu voia să-i facă nimic rău. Şi acum ca şi atunci nu găsea nici o explicaţie cu privire la comportamentul fetei.

   — Vreţi să-l căutăm pe Djallo? întreabă George, care voia să-şi ofere din nou sprijinul în cazul unei agresiuni a tânărului negru.

   Camarazii se grăbiră înspre locul unde negrul scăpase pentru prima oară de asaltul rinocerului, pitindu-se-n iarbă, dar nu fură în stare să descopere nimic.

   Negrul dispăruse parcă intrase-n pământ. Cum a reuşit să facă asta, pentru George rămânea un mister.

   — Djallo este foarte viclean, ştie să se folosească de orice şiretlic pentru a nu-şi trăda prezenţa când se strecoară prin iarbă şi nu vrea să fie descoperit, îi lămuri încăodată Bady.

   — Eu zic s-o luăm mai degrabă înspre sat, îi sfătui Farrow care şi el pricepea foarte puţin din jocul ăsta.

   Convoiul se puse din nou în mişcare şi Bady îşi reluă locul în frunte, deşi acum devenea oarecum mai neliniştită, pentru că-şi întorcea din când în când capul în urmă, apoi spre dreapta şi spre stânga ca şi cum ar fi căutat pe cineva. Căpitanul îşi dete seama că gândul acesteia era mul mai mult îndreptat asupra lui Djallo decât asupra „bătrânului domn" simba, sau chiar a unui mâncător de vegetaţie probabil.

   De asemenea şi camarazi se uitau mai cu atenţie în jur, mai ales George, dar nici acesta nu putut descoperi nimic care-ar fi putut fi interesant.

   Petre încheia micul convoi şi avea deja sentimentul că cineva mergea în spatele lui. Se întoarse de vreo câteva ori şi se uită îndărăt, dar nici el nu putut descoperi nici o făptură care s-ar fi putut masca în iarba înaltă.

   Bady păşi din ce în ce mai repede şi vizibil mai relaxată. Odată îi spuse căpitanului Farrow care se apropiase mai mult de ea:

   — Djallo nu se mai află în apropiere.

   — Este Djallo chiar atât de periculos? vru să ştie Farrow.

   — Periculos nu e chiar cel mai nimerit cuvânt, fu de părere negresa.

   — Ce rol joacă în viaţa ta acest tânăr care te urmăreşte peste tot? îşi continuă căpitanul tirul întrebărilor şi continuă aproape imediat:

   — Nu prea pricep nici comportarea acestuia nici a ta, Bady.

   Dar „Leoaica senegaleză" păstră tăcerea asupra acestui subiect. Aşa că Farrow n-o mai iscodi mai departe. Nu era felul său de-a pătrunde în intimitatea oamenilor dacă ei nu voiau asta. Trebuia să fie un secret asupra acestui lucru, asta-i cu desăvârşire clar, dar care oare?

   Deşi după opinia tinerei negrese nu mai era nici un pericol din cauza lui Djallo, aceasta îşi mărise totuşi tempoul de marş astfel încât camarazi trebuiră să depună sforţări serioase să ţină pasul cu aceasta.

   Se apropiară de următorul brâul de verdeaţă până la 300400 de metri.

   — N-ar putea să se aţină simba în acest brâul de pădure,

o întrebă George pe fată.

   — Bady nu crede asta, veni răspunsul.

   Cu toate astea George se uită cu foarte multă atenţie în stânga şi-n dreapta, i-ar fi plăcut să mai apară un leu în bătaia puşti sale.

   Oricât de atent a fost, nu-i fu dat să descopere nici o urmă a vreunui leu. Nici o urmă în iarbă care să-i fi sugerat o astfel de prezenţă, ceva mai devreme.

IV

UN MIC INCIDENT

   CAMARAZII SE APROPIARĂ, cam la o sută de metri de pădurice. Bady se opri şi se uită la însoţitorii săi. Când aceştia se apropiară le zise:

   — Acolo este o cărare pe unde femeile se duc la baie.

   Satul se află în spatele pădurii. Cărarea este numai aici,

dincolo se află arbuşti plini de spini. Simba poate la fel să aleagă numai cărarea asta, altfel ar rămâne înţepenit în spini. Temba (elefantul) a croit primul cărarea asta, acum este folosită de oameni şi tot felul de animale.

   Tufişurile de arbuşti trebuie să fi fost într-adevăr peste măsură de dese şi pline de spini, dacă însuşi leul se sfia să le penetreze. Se ştie că regele animalelor nu-i chiar atât de sensibil la spini.

   — Înăuntru, în interiorul pădurii, spinii nu mai sunt aşa de mulţi, îi linişti fiica căpeteniei. Se găsesc acolo destule tufe fără spini, unde şi simba s-ar putea piti foarte bine. Masser s-o lase pe Bady să intre prima! De-ndată ce Bady intră cu suliţa în mână înăuntru, Masser trebuie să vegheze foarte atenţi. Poate că simba iese tocmai atunci şi Masser trebuie să tragă imediat.

   Aşadar fata căpeteniei voia să stârnească leul cu suliţa din tufişuri pentru ca să poată fi omorât de însoţitori ei.

   Era simplu, dar nu lipsit de pericol, un plan ca ăsta lui Farrow şi lui Bertram lucrul ăsta şi se păru evident, dar lui George acest fel de vânătoare i se păru totuşi prea rudimentar.

   — Masser culege deasemenea pietre mari cât pumnul să le arunce pentru a-l alunga pe simba, îşi completă planul tânăra vânătoreasa - negresă.

   După ce-şi reluă marşul, după câţiva paşi George văzu ceva lucind în iarbă, ceva ce semăna c-o piatră şi tocmai se aplecă s-o ridice când... se dădu brusc pe spate întrucât piatra sau obiectul, ce-o fi fost se puse-n mişcare. Piatra, nu era altceva decât un şarpe python, al cărui cap, în clipa următoare se ridică brusc cam o jumătate de metru de la

pământ.

   Tânărul nu se putut da-ndărăt totuşi, la fel de repede cum at fi vrut. Fu atât de surprins că-i trebui aproape o secundă ca să-şi revină din surpriză şi să reacţioneze. Acest răstimp îi fu deajuns reptilei să se-ntoarcă spre şoldul lui George şi să se ridice drept în faţa lui.

   Camarazii fură şi ei luaţi prin surprindere de-ntâmplare şi reacţionară cu-ntârziere. Doctorul fu totuşi cel care fu primul lângă tânăr încercând să abată atenţia şarpelui şi să-l împingă deoparte cu mâinile goale, dar nu luase-n calcul lungimea reptilei.

   Şarpele se năpusti concomitent asupra celor doi camarazi. Întrucât doctorul înaintase şi el suficient de mult în apropierea şarpelui, acesta se-ncolăci şi împrejurul trupului doctorului, cum o făcuse c-o clipă mai înainte cu acela al lui George.

   Doi oameni încolăciţi de acelaşi şarpe presupune o performanţă a unei reptile de acest soi, cum rar se vede. Pericolul în care se găseau cei doi însă nu dură prea mult, deoarece apăru foarte repede Bady la faţa locului. Părea să nu aibă nici o frică de capul reptilei care-o urmărea şi pe aceasta, mişcându-se încolo şi încoace.

   O clipă păru să caute, Bady ceva în iarba înaltă. Când găsi ce căutase, adică o piatră pe care-o ridicase de jos şi- acum o trânti cu-atâta putere în capul reptilei încât aceasta se lasă îndată-n jos, inelele cu care şarpele îi strânseseră pe cei doi slăbiră şi-n final cedară de tot.

   George se eliberă primul din strânsoarea nedorită, urmat de doctorul Bertram. Îndată fu şi Petre la faţa locului, deoarece între timp, acesta se-ndepărtase puţin de restul grupului pentru a încerca şi el să momească leul din ascunzătoarea sa.

   Când văzu tot ce s-a-ntâmplat îşi trase cuţitul lui zdravăn de marinar şi-i făcu pythonului o tăietură straşnică la gât. Cu toate acestea reptila se mai zvârcoli încă de câteva ori încolo şi-ncoace în iarbă până ce în final viaţa se scurse din ea.

   — Ce putere are un asemenea şarpe, gemu George şi încearcă să-şi regleze respiraţia din pieptu-i strivit. Cred că reptila ar fi reuşit, fără intervenţia lui Bady să ne zdrobească în încleştarea-i grozavă.

   Se duse apoi şi-i mulţumi lui Bady care-i strânse mâna întinsă, puţin cam încurcată.

   — Pielea şarpelui trebuie neapărat s-o luăm cu noi, spuse Farrow. Bady ştie oameni din satul tău, care să despoaie pielea şarpelui de pe corp?

   Aceasta încuviinţă doar.

   — Bady va trimite mai târziu doi războinici.

   Căpitanul propuse ca la marginea pădurii să se facă mai întâi un popas întrucât după cele petrecute, atât cu George cât şi cu doctorul, aveau nevoie de puţină odihnă ca să-şi revină. La urma urmei voiau doar să continue cu vânătoarea leului şi pentru asta aveau încă nevoie de toate forţele lor.

   Farrow prelungi pauza mai mult de-o jumătate de oră cu bună ştiinţă. În clipa când se ridică - asta fu semnalul - toţi se simţiră vizibil împrospătaţi şi gata pentru noi evenimente.

   Micul convoi se formă din nou, cu Bady la timonă. Aceasta îşi duse degetul la buze de-ndată ce pătrunse în pădure pentru a le da de înţeles tuturor să păstreze tăcere, pentru că intraseră pe teritoriul lui simba.

   Negresa păşea acum mult mai încet decât în stepă, iar însoţitorii ei stăteau deja cu puştile pregătite pentru a trage în orice moment.

   Îşi sforţau ochi, cum puteau mai bine pentru a nu le scăpa şi cea mai mică mişcare a crengilor sau a tufelor unui arbust. Dar nimic nu se mişcă, leul nu apăruse de nici unde.

   Cărarea care la început fusese îngustă se lărgi din ce în ce. Doi oameni puteau merge acum unul lângă celălalt fără a veni în atingere cu spini arbuştilor de pe margine, acolo unde aceştia erau crescuţi.

   Căpitanul îi făcu semn fetei că de-acum puteau merge câte doi oameni pe cărare şi Bady fu de acord. Parcă fu de la sine înţeles că George şi tânăra Bady s-o ia în frunte, urmaţi de Farrow şi de doctor, iar Petre era ultimul care încheia convoiul.

   — Simba va merge să bea apă, spuse Bady. Acolo sunt tufe foarte mari şi dese. Masser aruncă cu pietre în tufiş.

   Coroanele arborilor înalţi, pe sub care mergea acum convoiul deveniră mai bogate şi duceau în jos, tot mai jos. Asta avu drept urmare că lumina zilei se filtra tot mai greu. Domnea o semiobscuritate verzuie în care devenea tot mai greu să recunoşti ceva. Ochii camarazilor încă nu se obişnuiră pe de-a-ntregul cu această lumină verzuie pentru a mai distinge clar în jurul lor.

   Poteca făcea cotituri neaşteptate, lăstărişul şi frunzişul se rărise pe alocuri, dar apărură în schimb mai deşi, copaci. Câteodată stăteau chiar trunchi lângă trunchi.

   După circa un sfert de ceas Bady îşi curmă mersul şi arată ceva înainte. Chiar în mijlocul pădurii se afla un lac mare. Numai pe alocuri se putea privi oglinda apei, întrucât plante acăţătoare, iedere şi alge felurite acopereau pânza verzuie netedă a apelor care se ghiceau doar acolo.

   Malul lacului era înconjurat din trei părţi de tufişuri dese.

   — Acolo trebuie să se găsească simba! şopti Bady lui George.

   Eleşteul din pădure - îşi mărturisi doctorul pentru sine - trebuie să aibă o semnificaţie foarte importantă pentru locuitorii satului. Multe legende ale acestora stau în strânsă legătură cu astfel de elemente naturale. De asta se şi îmbăiau multe femei în lac, deşi le pândea tot timpul pericole de-a se-ntâlni în drum cu vreun leu. Poate că lacul însuşi avea vreo semnificaţie religioasă.

   George se opri la 20 de metri înaintea primului tufiş şi-i făcu semn lui Petre să se apropie. Acesta colecţionase câteva pietre în drum şi George îi spuse să arunce prima piatră în tufişul din faţă. Întrucât nu se întâmplă nimic, Petre aruncă o a doua piatră dar totuşi fără succes.

   — Simba nu-i aici Masser, spuse Bady, îndreptându-şi atenţia spre al doilea tufiş, care se găsea la o mică depărtare de primul.

   Un eşec asemănător îi aştepta şi la al doilea tufiş şi n- avură noroc nici la al treilea şi al patrulea.

   Curând îşi epuizaseră toate pietrele adunate şi simba tot nu apăruse.

   — Pietrele nu sunt bune pentru a-l aţâţa pe simba, zise Bady. Bady îl va stârni acum cu lancea.

   Prevăzătoare trecu la primul tufiş iar George se ţinu tot mai aproape de tânăra negresă. Aceasta împunse cu putere în primul tufiş, dar se pare că leul chiar nu era prezent.

   Ocoliră eleşteul, procedând la fel şi nu se întâmplă nimic. În cele din urmă Bady se opri.

   — Massers sunt supărat? întreabă ea, puţin abătută, pe musafiri albi ai tatălui său. Bady a presupus cu-adevărat că simba se găseşte aici.

   Căpitanul Farrow râse numai.

   — Dar bine Bady, n-ai ce să-i faci dacă leul nu stă aici! Asta se-ntâmplă şi celui mai bun dintre vânători. De multe ori ţi-e dat să rătăceşti zile-ntregi până dai de vânatul dorit.

   — Am putea aştepta aici reîntoarcerea leului, dacă Bady crede că se va reîntoarce în cursul zilei de azi, propuse George.

   — Simba se-ntoarce sigur aici, dar Bady nu ştie când va veni sigur.

   — Poate nici n-ar fi chiar atât de rău, să ne odihnim un pic aici, propuse doctorul Bertram.

   Căpitanul Farrow îşi dete consimţământul cu plăcere.

   — Va trebui mai întâi să cercetăm cu multă atenţie marginea centuri ăştia de tufişuri ca să nu avem cumva mai târziu vreo surpriză şi să dea leul buzna peste noi.

   George se oferi imediat să dea ocol singur, eleşteului. Petre vru să-l însoţească dar căpitanul îi făcu semn să rămână consolându-l că oricum, pot să-l urmărească din ochi şi din poziţia aleasă pentru popas. Petre ar fi mai de folos aici dacă ar reteza puţin în juru-i locul mai bine, luând în considerare experienţa recentă pe care-o avuseră cu pythonul.

   În felul acesta fiecare avea o preocupare, căpitanul însuşi împreună cu Bady aveau să se-ngrijească de pregătirea mesei. Camarazii mai aveau câteva conserve de rezervă pe care acum aveau de gând să le consume.

   George parcurse între timp o bucată mare de drum împrejurul lacului după ce cercetase cu mare grijă fiecare tufiş fie el mare sau mic. Caută şi eventuale căi de acces ale leului, pe unde acesta s-ar fi putut strecura cât de cât neobservat.

   N-ar fi exclus ca să existe şi alte cărărui mai mici, adiacente, pe care le-ar fi construit locuitori satului între timp.

   Stătea-n firea sătenilor să-şi construiască tot mereu cărărui noi şi să le mascheze astfel încât să nu fie cunoscute şi de locuitori altor sate. Animalele le stătea mai uşor în fire, astfel de poteci să le descopere şi, să le folosească.

   Totuşi pân-acum nu dăduse de nimic asemănător. În cele din urmă îi bătu la ochi un tufiş parcă mai uscat decât celelalte, la ochi. Cum era posibil ca tufişul să fie uscat în asemenea hal? Să existe-n pământ vietăţi atât de devoratoare, şoareci poate, care-au ros toată vegetaţia?

   Explicaţia asta îi păru lui George puţin deplasată, pentru că în acest caz, tufişul ar fi avut probabil puterea să se fi regenerat, dezvoltându-se o nouă generaţie de frunziş.

   Cu prudenţă tânărul trase una din crengile uscate ale tufişului în cauză spre sine. Observă atunci că întregul tufiş se mişcă şi era doar slab împlântat în pământ.

   Ce să-nsemne asta? Ori era ceva ascuns îndărătul tufişurilor pe care nu-i era dat oricum să observe, ori negri mascaseră prin acest tufiş smuls din pământ sfârşitul poteci care ducea la lac. Se gândi dacă să-l cheme pe tatăl său, care ar fi voit s-o ştie evident înainte ca oamenii săi să pice în vreo capcană. George privi spre tabăra a lor săi. Tatăl său şi tânăra negresă aveau de lucru. Nu merita deci să-l deranjeze din cauza acestui amănunt. Va încerca şi singur să rezolve asta. Dacă începea cu-adevărat o cărare de aici va şti şi singur s-o găsească. Nu putea duce decât în satul lui Waga.

   Trase cu putere de tufiş, care eliberă perspectiva unei poteci curate şi bine tăiate, care fusese de curând înjghebată.

   Voi să păşească numai câţiva paşi pe poteca asta nouă, n-avea de gând să-şi piardă acum vremea cercetând-o până la capăt, o putea face mai târziu.

   Porni aşadar cu carabina-n mână, pregătit când din spate, primi o lovitură zdravănă. George se roti ca un titirez, fără a mai avea timp să scoată vreo vorbă. Se prăbuşi fără cunoştinţă la pământ, nu înainte de-a avea senzaţia, c-a văzut în ultima secundă a conştiinţei sale, faţa unui negru.

DJALLO ŞI MARO

   CÂND GEORGE ÎŞI REVENI, văzu numai puncte luminoase cum dansau în întuneric, iar în ţeastă simţea o durere înăbuşită. Numai mai apoi simţi că era legat fedeleş şi când îşi deschise ochii se trezi în mijlocul stepei largi.

   Cine să-l fi legat şi să-l fi adus aici? Neclar, parcă văzu din nou faţa negrului în care tocmai privise, înainte de a-şi fi pierdut cunoştinţa.

   Apoi îi veni în minte Djallo, de care îi vorbise Bady. Numai el putuse fi, acela care-l doborâse cu-o lovitură din spate. Negrul probabil că făcuse un ocol mai mare prin pădure şi-i căzuse-n spate. S-o fi făcut intenţionat, vrând să se răzbune pe George care intervenise acolo pe plajă.

   Ce relaţie domnea oare între Djallo şi Bady de aceasta din urmă nu-i putuse da nici o lămurire clară. Din vorbele ei nu reieşea altceva decât că voia să scape de Djallo, dar nu să-i facă vreun rău.

   Dar unde se vor fi aflând camarazii săi, care cu siguranţă că l-or fi căutat de-acuma şi în caz că nu vor trece pe lângă tufişul uscat cu pricina, lor le va scăpa cu siguranţă capcana.

   Tânărul cocheta cu ideea că însoţitorii săi îl vor căuta şi-l vor găsi eliberându-l, poate că-i şi luaseră urma negrului care-l azvârlise jos, pentru a putea scăpa mai repede.

   George ridică capul şi se uită în jur. De jur împrejur stepa era moartă. Avea o perspectivă clară asupra stepei, întrucât grupurile de tufişuri şi copaci erau răzleţe iar iarba relativ scurtă.

   Numai într-o direcţie se găsea în apropierea lui George un tufiş des. Tânărul nu credea că Djallo l-a adus cu bună intenţie în apropierea acestui tufiş fiindcă acesta-şi dădea prea bine seama cât de periculos ar fi fost pentru George să fie legat lăsat acolo. Încearcă să-şi elibereze mâinile din legături. Avea o anumită experienţă în asta. Dar Djallo îl legase cu legăturile astea din palmier atât de măiestru că acestea îi tăiau şi mai tare pielea cu cât voia el să le

slăbească. Mâinile nu-i erau legate la spate ci pe lângă corp. Gemând George se lasă să cadă înapoi, după ce se ridicase oarecum în capul oaselor. Capul îl durea mai tare decât încheieturile. Deodată auzi paşi uşori în apropierea sa. Lângă el stătea Djallo şi-l privea fără să spună o vorbă. Negrul se-ncinsese cu brâul lui George şi-i luase în mână carabina.

   — Acum cred că tânărul Masser nu va mai putea trage, spuse el arătând spre armele sale. Înainte ca George să poată spune ceva, negrul o şi pornise prin stepă. Nu-i rămase altceva decât să se ridice şi să privească în jur.

   Departe la orizont văzu un punct în mişcare, care devenea din ce în ce mai mare. Nu putea fi decât un om, întrucât punctul creştea tot mai mult. Un animal! Ce fel de animal? O doamne, un leu! Şi el stătea aici legat fedeleş.

   Ce trebuia să facă, ce putea să facă? George se gândi la povestirile pe care le citise în legătură cu călătoriile în Africa. Singura posibilitate a unei salvări, dacă nu-i venea în ajutor din afară, era să stea liniştit şi să se prefacă mort. Se lasă prin urmare din nou la pământ şi se prefăcu nemişcat. Trecură mai multe minute, care lui George îi părură lungi cât o eternitate. S-ar fi ridicat cu plăcere să se convingă dacă leul se-ndrepta spre el sau îşi alesese o altă direcţie, dar nu îndrăznea s-o facă. Printr-o mişcare necugetată şi-ar fi putut pecetlui soarta.

   Poate că leul era în urmărirea lui Djallo şi mogâldeaţa aia întinsă pe jos n-o interesa de loc. Cât de aproape era leul acum?

   Un pufăit în apropierea lui îl făcu să simtă că leul se apropiase de el nu glumă şi acum nu trebuia decât să-i dea asaltul final.

   Pufăitul se transformase într-un mârâit mânios. George îşi adună toată stăpânirea de sine de care dispunea pentru a putea rămâne, în continuare liniştit la pământ, pentru a-şi stăpâni şi cel mai mic tremur nervos.

   Mârâitul se accentuă. Dacă şi-ar fi putut vedea cel puţin duşmanul! Nervii oricărui om se-ntind până ce ameninţă să se rupă. Nici George nu reuşi să nu se mişte chiar de loc, fără a-şi zări inamicul. Cu multă precauţie îşi întoarse capul.

La un metru şi jumătate de el zări coama bogată a regelui animalelor.

   Însă acesta nu privea spre victima lui sigură, ci undeva deasupra lui şi lateral. Ce-i era dat să vadă oare acolo? George îşi întoarse capul în direcţia cu pricina.

   În acelaşi moment apăru Bady cu suliţa în mână dindărătul tufişului des, ce-l acoperea pe George.

   Privirea ei se-ndreaptă nemijlocit asupra lui simba. Păşi curajoasă în faţa leului.

   Dar îi va reuşi oare ei să ucidă leul numai c-o suliţă?

   George mai avusese o probă a talentului ei, încă de azi dimineaţă dar atunci leul sărise chiar el în suliţă, iar acum distanţa era mult mai mică ca acelaşi mod de luptă să reuşească.

   Leului nu-i era necesară o săritură prea mare pentru a cădea asupra negresei. Deja se pitulă, pregătindu-se de săritură şi în momentul următor o şi efectuă.

   Tinerei negrese nici nu-i trecu prin cap să se dea la o parte, în stânga sau la dreapta, sau chiar înapoi. Cu o smucitură grozavă îşi aruncă suliţa înaintea leului care urlă îngrozitor când vârful ascuţit îi străpunse coastele.

   Leul căzu la pământ cu suliţa încă în corp. Bady nu se mai îngriji de leu ci aleargă la George pe care-l trase din vecinătatea primejdioasă. Simba nu era rănit mortal. Cu labele din spate şi cu gura zdrobi mânerul trainic al suliţei. De îndată ce se elibera se va năpusti cu siguranţă asupra lui Bady şi George, chiar dacă nu mai avea putere să facă acest lucru în salturi.

   În acest moment detună o împuşcătură. Cel care trăsese era Petre care sosise cel dintâi la faţa locului. De-ndată ce se lămuri despre ce era vorba, trecu la acţiune şi o făcu decisiv.

   Glontele pătrunse adânc în ţeasta leului care începu să urle jalnic lăsându-se pe-o parte şi întinzându-şi într-un ultim geamăt labele înainte. Şi suferinţele i se curmară.

   Petre păşi primul lângă George şi-n timp ce cuţitul său îi tăia legăturile i se adresă lui Bady:

   — Ai acţionat minunat Bady! Eşti un om şi jumătate!

   Faţa tinerei fiice de căpetenie străluci de bucurie. O asemenea laudă venită din partea acestui marinar înalt şi puternic cât un urs era cel mai frumos elogiu care i se putea face aduce. George era în sfârşit liber. Deocamdată se întinse şi-şi freacă mâinile pentru a-şi restabili cât mai repede circulaţia sângelui.

   Apoi le mulţumi pentru salvarea sa lui Bady şi prietenului său.

   Gândurile lui George se-ndreptară acum de la leul răpus la Djallo care-l atacase şi-l legase transportându-l aici.

   Ca şi cum tânăra fată a căpeteniei i-ar fi ghicit gândurile, luă cuvântul:

   — Acum trebuie să-l căutăm pe Djallo!

   — Chiar asta am de gând să fac, strigă George. Ticălosul va trebui să mi-o plătească!

   — Dar nu-l omorî, interveni din nou Bady pentru tânărul negru.

   — De omorât nu-l voi omorî, dar o amintire de la mine tot o să aibă. În afară de asta s-a încins cu armele mele. Asta nu i-o pot permite şi trebuie să-mi recapăt armele.

   — Bady nu-i supărată pe Djallo, chiar dacă îl evită, stabili încăodată raporturile dintre ei doi, fata.

   George era de-acum prea mult preocupat de propriile lui probleme ca să mai bage-n seamă şi de data asta vorbele lui Bady.

   — Cum de m-aţi găsit aşa repede, întreabă George, care se mirase că Bady şi Petre erau deja lângă el, pe când tatăl său şi doctorul rămăseseră undeva în urmă.

   — Bady a descoperit imediat după dispariţia ta tufişul uscat şi cărarea ce-a nouă. Fără Bady aş fi pierdut curând în stepă urma lui Djallo, căci vicleanul negru şi-a căutat anume locuri cât mai pietroase în stepă ca să nu lase urme. Chiar şi Bady a trebuit să caute cu multă băgare de seamă urmele în pământul stâncos pentru a le găsi. De asta am ajuns atât de târziu.

   — Dar n-a fost târziu de loc! se simţi dator George să remarce. Slavă Domnului! oftă Petre. Domnul căpitan şi domnul doctor trebuie să sosească aici în tot momentul. Doar erau în urma noastră, numai că noi am alergat mai mult.

   — Acum nu mai ai nici o suliţă, se adresă George lui Bady. Vrei să iei unul din pistoalele lui Petre.

   Negresa scutură numai din cap.

   — Bady nu ştie să tragă cu pistolul!

   — Poate că-ţi vor aduce totuşi unul din războinicii tribului o armă, Bady, dar mie trebuie să-şi împrumuţi totuşi una din armele tale, Petre.

   Timonierul îi înmână lui George unul din pistoalele sale.

   — Iată-i că vin încoace şi pe doctor cu domnul căpitan, arată Petre spre două puncte care se apropiau rapid.

   Cei doi veneau într-adevăr dar erau sfârşiţi de-atâta alergare. George le povesti ce se mai întâmplase între timp.

   — Trebuie să-l urmărim neapărat le Djallo, hotărî căpitanul. Înainte, nu trebuie să pierdem nici o clipă!

   — Bady va recunoaşte urmele lui Djallo cu siguranţă, fu de părere negresa şi preluă din nou conducerea.

   Ţinând cont de iarba călcată şi de frunzele smulse, fiica căpeteniei îşi dădu seama numaidecât încotro se îndreptase Djallo.

   O jumătate de oră mai merseră camarazi până ce-n depărtare se văzu un brâu de arbuşti care după părerea lui George aveau o lungime de cel puţin o sută de metri.

   George o întrebă pe negresă ce lăţime poate să aibă brâul de arbuşti din faţa lui, Bady la început nu-nţelese, apoi, după ce se lămuri, răspunse că nu e foarte lat şi că-n foarte scurt timp poate fi străbătut.

   Mai repede decât ar fi crezut, camarazi şi atinseră brâul de arbuşti. Farrow după un moment de gândire ordonă un moment de pauză. El o întreabă pe Bady:

   — Crezi că Djallo se-ascunde undeva în desişuri?

   Negresa nu răspunse imediat, dar în sfârşit spuse:

   — Bady nu ştie, dar e posibil.

   — Ne vom desface într-un lanţ mai larg şi-o să examinăm brâul de verdeaţă, dar ţineţi distanţa cuvenită de la om la om, ordonă Farrow.

   Căpitanul o luă spre dreapta, pe când Bady luă-n primire flancul stâng. În mijloc mergea George. Între George şi Bady avansa Petre, iar între căpitan şi George, doctorul Bertram.

   Se apropiară cam la vreo 30 de metri de brâul de arbuşti când, căpitanul făcu un semn cu mâna să se oprească cu toţi.

   Spionară cu atenţie printre tufişuri dar nu putură descoperi nimic care să le trezească bănuielile. Nici o ramură nu se mişca.

   — Mai departe! făcu din nou semn cu mâna căpitanul.

   Cu multă atenţie îşi continuară drumul, dar Bady deveni mai puţin prudentă. Ea avansa cu cel puţin trei metri înaintea însoţitorilor ei albi.

   Când tânăra negresă nu mai era decât la marginea tufişului gata să-l atingă, ramurile se dădură într-o parte şi- un negru se năpusti afară.

   Bady care pân-acuma alerga aplecată, se îndreptă din şale brusc. George care văzuse primul ce se întâmplase şi- acum îşi ridică pistolul îndreptând cătarea către Djallo.

   — Nu trage Masser! strigă în acelaşi moment fiica căpeteniei. Negrul între timp o ajunse pe Bady.

   Şi acum se petrecu ceva ce camarazii nu credeau posibil să se petreacă. Bady îşi desfăcu ambele braţe şi-l îmbrăţişă pe negru. Braţele ei îl cuprinseră deja pe după gât.

   Negrul o ridică pe fata căpeteniei în braţele sale puternice şi-o târî după sine în stepă.

   În timp ce aceasta fu luată-n cele din urmă pe sus, Bady le strigă râzând camarazilor:

   — În sat ne vedem iarăşi, Masser să meargă repede la tatăl meu!

   Camarazii fură atât de uimiţi încât nu puteau pricepe ce s-a întâmplat. Doctorul Bertram îşi regăsi cumpătul mai repede şi după ce ceilalţi se apropiară luă cuvântul:

   — Sigur c-a fost numai o ceartă între cei doi! Tinerii se iubesc doar! Bady şi Djallo!

   — Djallo iubeşte de asemenea pe Bady! răsună în acelaşi moment o voce lângă ei.

   Albii tresăriră puternic. Lângă ei, foarte aproape sta

Djallo. Camarazii nici n-au observat că sa apropiat de dânşii.

   — Mâinile sus! strigă Petre de-ndată.

   Djallo însă zâmbi.

   — Djallo nu vrea duşman fie, de la Masser!

   — Acum chiar că nu mai ştiu ce se petrece aici, oftă descumpănit doctorul, cu-n accent comic caracteristic unor situaţi de acest gen.

   Djallo era pe punctul de aş da jos brâul cu arme al lui George. Îi dădu atât brâul cât şi carabina zâmbind:

   — Djallo luat arme de la Masser tânăr ca să nu fie cumva împuşcat cu ele când prinde Bady. Acum nu mai poate prinde Bady, Maro fost mai repede!

   — Am crezut că tu ai fost cel care a plecat cu Bady, făcu acesta. Maro iubeşte la fel pe Bady şi este mai fericit, Bady nu fuge de el.

   — Deci asta era! începu doctorul să se însenineze.

   Şi începu să-i lămurească pe camarazi despre nişte obiceiuri ale unor triburi de negri.

   — La multe triburi de negrii, tinerii războinici trebuie să-şi cucerească femeile pe care le iubesc. Ei trebuie pur şi simplu s-o răpească când acestea merg să facă baie în eleşteu sau au drum prin stepă. Ele se lasă sau nu cucerite, pot alege să se apere şi să fugă, sau nu. Când fetei îi place un războinic atunci se lasă uşor prinsă de acesta, altfel s-ar apăra din răsputeri. Dacă cucerirea reuşeşte, atunci alegerea este definitivă. Două zeci şi patru de ore rămân cei doi în stepă. Apoi se întorc împreună şi păşesc în faţa căpeteniei pentru a-i cere binecuvântarea.

   Doctorul Bertram tăcu.

   — Aşa este, adeveri Djallo. Din păcate Bady nu iubit Djallo, acum trebuie caute altă fată, căsătoreşte.

   — Şi când se va serba căsătoria celor doi, mai iscodi doctorul Bertram.

   — O zi după ce cei doi se-ntorc, veni răspunsul.

   — Atunci trebuie să luăm parte şi noi, se entuziasmă George.

   — Nunta durează trei zile, îi informă Djallo.

   — Şi cu-n banchet pe cinste, se-nţelege, stabili Bertram.

   — Nu cred că vom putea lipsi chiar atât de mult pentru a asista la întreaga nuntă a lui Bady. Dar vom aştepta până ce Maro şi Bady se reîntorc.

   Se întâmplă cum a spus căpitanul. Djallo i-a condus pe albi în sat, unde musafirii albi au fost rugaţi să rămână pentru a sărbători împreună nunta lui Bady. Căpitanul mulţumi în numele camarazilor săi dar refuză invitaţia.

   După douăzeci şi patru de ore tânăra pereche se reîntoarse în sat unde fură întâmpinaţi cu mult tămbălău.

   Se despărţiră cu multă căldură de căpetenia Waga, de „Leoaica Senegaleză" şi de Djallo, căruia George nu-i purta pică că l-a legat şi târât în stepă.

   Nu după mult timp se găsiră din nou pe puntea Dox-ului lor drag, reluându-şi călătoria care ducea spre Nord.

SFÂRŞIT

Volumul 228

ŞEICUL DIN EL HOHD

   LA MARGINEA PUSTIULUI

   — AŞADAR ĂSTA A FOST ODATĂ UN FORT, spuse zâmbind cu maliţiozitate doctorul Bertram, după ce lăsaseră-n urmă zidurile pe jumătate căzute şi părăginite din Matam. Azi şi-a pierdut bineînţeles importanţa de odinioară. Tâlhari ai deşertului nu mai există.

   — Slavă Domnului, azi, împotriva cărora au fost ridicate aceste ziduri. În urmă cu 30 de ani mai existau beduini şi alte triburi care trăiau din prădăciuni şi nu tocmai rău. Da, într-o viaţă de om, dar ce zic eu, în 10 ani, se schimbă multe!

   — Viaţa de tâlhar nomad trecea-n ochii mândrilor fii ai deşertului drept ceva foarte onorabil. Acum întreaga regiune, de aici de unde începe de fapt deşertul, s-a civilizat sau culturalizat, cum o fi mai nimerit s-o spunem. Chiar şi triburile de beduini s-au mai îmblânzit. Poate că-n direcţia nord-est lucrurile să stea puţin altfel; acolo mai sunt încă prezente triburi de tuaregi, care şi azi nu recunosc nici o dominaţie străină.

   Căpitanul Farrow spuse ultimele cuvinte foarte serios. Doctorul Bertram dădu numai de câteva ori din cap şi sublinie ideea căpitanului:

   — Cu cât vine mai mult în contact populaţia băştinaşă cu civilizaţia, cu atât mai mult se accentuează sentimental de autodeterminare, după eliberarea de stăpânirea străină. În albi, chiar dacă vin ca turişti, băştinaşii văd, comunitatea opresoare a albilor, iată de ce dac-ar fi să ne mai reîntoarcem în Senegal, n-ar fi exclus să întâmpinăm greutăţi.

   — Vom evita s-ajungem în conflict cu băştinaşii cu atât mai mult cu cât suntem în imediata vecinătate a regiunilor de influenţă franceză.

   George, fiul căpitanului, care fusese martor la această discuţie, nu putu scăpa de sentimentul frustrat, că tatăl său, nu voia să debarce pentru a încerca o incursiune în interiorul ţării.

   Ştiu că va încerca o dezamăgire poate, dacă aşteptările sale nu se vor împlini, dar nu voi să renunţe la visurile pe care şi le făurise cu privire la această expediţie, de aceea continuă totuşi:

   — Am vrut să văd doar o mică parte a deşertului, tată, pentru a mă bucura odată în plus de briza mării, când ne vom relua parcursul marea e vastă şi ea, dar nici pe departe atât de decepţionantă ca şi pustiul.

   Doctorul Bertram zâmbi, răspunzându-i lui George:

   — Este o părere greşită să presupui că pustiul este dezolant şi gol sau că este numai monoton. Chiar şi dunele de nisip se găsesc în continuă mişcare, îşi schimbă poziţia lor, devin mai mari sau mai mici - aşadar sunt şi reprezintă şi ele viaţa, aşa cum este ea, variată şi în continuă mişcare.

   — O să ne căutăm un loc potrivit pentru a înnopta, de- ndată ce va începe să se întunece, reluă căpitanul. Chiar dacă aici înserarea durează ceva mai mult decât la tropice, durează totuşi mai puţin decât la latitudinea obişnuită. Avem la noi conserve, ceai şi vase de gătit, aşa că nu va trebui de-ndată să ne apucăm să vânăm vreun iepure de stepă sau găinuşe de stepă pentru a ne hrăni. Apă ne dă din belşug fluviul din apropiere. Propun însă să ne facem tabăra puţin mai departe de malurile fluviului şi asta din cauza ţânţarilor, care cred că există cu miliardele din cauza păpurişului şi a trestiei care abundă pe ambele maluri ale apei.

   — Presupun că suntem aprovizionaţi cu chinină împotriva malariei, intră din nou George în vorbă.

   — Chiar dacă suntem, paza bună trece primejdia rea, îi răspunse căpitanul.

   — Şi cam cât de mult ar urma să dureze marşul nostru prin deşert? vru să ştie doctorul, întorcându-se spre Farrow.

   — Vom face mâine dimineaţă o scurtă incursiune şi-apoi ne reîntoarcem în aceeaşi zi astfel încât în două, trei zile să putem fi din nou pe coastă, n-aş vrea să las Dox-ul să aştepte prea mult. Chiar dacă pe Rindow primul meu ofiţer mă pot bizui ca pe mine însumi.

   — Dacă însă nu ne vom instala tabăra chiar aproape de fluviu, atunci va trebui să găsim o bună ascunzătoare pentru ambarcaţiunea cu care am pornit-o încoace, stabili George. Circulaţia pe fluviul Senegal e doar destul de animată, mai ales în porţiunea asta, tată.

   — Asta şi din cauza sezonului de pescuit! spuse doctorul Bertram.

   — O să căutăm un loc potrivit, n-avea grijă, îl linişti Farrow.

   Curând în calea lor se ivi un tufiş de trestie. Petre evită cu prudenţă vecinătatea primejdioasă şi trecu la timonă pentru a se strecura prin vegetaţia deasă până vor găsi un loc potrivit să le servească de ascunzătoare pentru barcă. Munca fu grea şi anevoioasă întrucât tulpinile trestiilor de bambus, elastice şi flexibile împingeau barca mereu înapoi, oricât voiau ei să înainteze. Puterile uriaşului însă, învinseră obstacolul natural şi-n cele din urmă ajunseră la mal. Evident că şi-aici se aflau bambuşi care arătau ca o pădurice care se-ntindea binişor de la ţărm. Asta-i convenea cel mai mult căpitanului pentru că numai printr-o pură întâmplare ar fi putut barca lor să fie descoperită. Oricum de privirile curioase era cu desăvârşire ferită.

   Băştinaşi vor evita să se avânte chiar atât de mult în tufişurile cu trestie, întrucât nu departe de-aici se aflau fără doar şi poate crocodili şi chiar dacă nu se temeau prea mult de ei, îi vor evita cu siguranţă.

   De câteva ori auziră câte-un hăpăit, puţin mai departe, pe când Petre se lupta cu trestiile de bambuşi şi fără- ndoială era produs de vreun aligator care fusese trezit din somnul său.

   — Atenţie, aici ne aflăm pe tărâmul crocodililor! îi avertiză şi căpitanul. Câţiva se află deja cu siguranţă pe mal

şi se vor propulsa în apă de-ndată ce vom ajunge acolo.

   George îşi desprinse pistolul lui din cingătoare pentru a fi pregătit să facă faţă oricărei situaţii, când şopârlele blindate vor găsi de cuviinţă să apară.

   Petre se-ntoarse înspre căpitan, întrebându-l:

   — N-ar fi mai bine să croiesc un drum îngust printre trestiile astea? O să-l putem folosi, dacă se va impune să ne părăsim în grabă tabăra.

   — Este o treabă grea şi anevoioasă, Petre, la care nu te- aş sfătui să te înhami. Sigur c-ar fi de preferat dacă am avea pregătit un astfel de drum pentru orice eventualitate. Dar de ce nu? Începe-l numai, noi o să te schimbăm mai târziu!

   Timonierul îşi scoase cuţitul lat de marinar şi se puse pe treabă. Nu era uşor, dar uriaşul nu se dădu bătut. Croi o mică potecă printre trestiile de bambuşi pe care un om putea merge în voie, fără să se ciocnească tot timpul de trestiile de pe margine. Petre înaintase câţiva metri deja când în faţa lui plescăi ceva. Inspirat sări la o parte pentru ca în secunda următoare un monstru cât o şură să treacă pe lângă el.

   George care era-n drum spre Petre, pentru a-l înlocui, bănui din săritura pe care acesta o făcuse brusc că ceva nu este în regulă aşa că-şi ridică pistolul. De-ndată ce văzu căpăţâna crocodilului îşi ridică arma, ţinti scurt şi trase de două ori, două focuri, unul după celălalt. Împuşcăturile răsunară până la mal.

   Proiectilele mici, dar de mare penetrabilitate de calibru puternic străpunseră de fapt cuirasa împlătoşată a crocodilului. Dar şopârla avu timp să-ncerce să-l înşface pe George între fălci şi doar o săritură a acestuia peste crocodil înainte, îl salvă, deocamdată.

   Aproape fără a se chinui, aligatorul ajunse în raiul crocodililor.

   — Ce-ar fi să-l despuiem de mândreţea asta de platoşă, îi propuse Petre tânărului său prieten după ce-şi croi drum îndărăt, lângă George. Nu e lipsită de valoare şi-apoi reprezintă şi-o amintire de pe meleagurile astea.

   —  Ba bine că nu! Să-i luăm scalpul, Petre, se-nvoii acesta.

   Când era vorba de astfel de suveniruri George era

întotdeauna dispus să-şi sacrifice timpul şi să se-nhame la o treabă anevoioasă deşi avea o grămadă de piei de animale, suficiente să umple vreo patru camere mari ale unui apartament în oricare oraş european, de provenienţă

africană, asiatică sau din mările sudului.

   — Începe tu, Petre, o să te ajut şi eu pe urmă! Acum

vreau să te înlocuiesc la croirea potecii şi să tai şi eu mai

departe trestiile astea de bambuşi.

   Doctorul Bertram pe care-l atraseră împuşcăturile, venise în goană înspre ei, îngenunchease acum şi purceadă la o examinare amănunţită a crocodilului, îl căută în gură, îl pipăi ţeasta care-l interesa îndeosebi. Există numeroase tipuri de crocodili şi chiar în cadrul unei familii anume există atât de multe particularităţi care trebuiau toate temeinic cunoscute, dacă vrei să te numeşti savant şi specialist în acest domeniu.

   Petre îi trase pielea crocodilului fără să mai spună o vorbă după ce termină doctorul, după care i se alătură lui George pentru ca acesta să-şi ducă mai repede treaba la bun sfârşit.

   George-l sfătui pe Petre să-şi îngăduie puţină odihnă dar uriaşul nici nu vru să audă. El îşi termină treaba începută, până la sfârşit fără nici o pauză. O oră întreagă dură totuşi întreaga muncă.

   — Aşa, am făcut-o şi pe asta! mormăi uriaşul şi mai răsuflă de câteva ori, după ce ajunse la capătul drumului şi- şi admira poteca tăiată drept şi foarte curată care ducea până la tabăra pe care şi-o aleseseră pentru popas, camarazi.

   George trecu pe lângă Petre şi privi puţin împrejurimile în care se aflau. În faţa celor doi prieteni se-ntindea stepa care era acoperită cu iarbă scurtă. Pe alocuri câmpia era presărată cu grupe de tufişuri şi copaci. Departe înaintea lor strălucea o linie albă: de-acolo, pasă-mi-te începea deşertul.

   Căpitanul Farrow se apropie de cei doi, care-şi lungeau gâturile pe deasupra trestiilor de bambuşi pentru a se convinge că-n lung şi-n lat erau singuri oameni, care-şi

făceau veacul pe-acolo.

   Păşiră apoi sub protecţia tufişurilor înspre stepă. Căpitanul şi doctorul îi urmară. Făcură câţiva paşi prin iarba scurtă şi tare.

   — Acolo începe deşertul, arată doctorul în depărtare.

   — Aş prefera să nu campăm printre trestii, ci mai degrabă să o facem în apropierea unei grupe de tufişuri sau copaci, propuse căpitanul Farrow. Vom fi protejaţi astfel din toate părţile şi vom avea o bună perspectivă asupra regiunii. De-acolo ne vom putea de dimineaţă relua călătoria prin deşert.

   — Să fie oare lei prin regiunea asta, domnule doctor, întreabă George.

   — Cu siguranţă, adeveri acesta. Poate că tocmai mâine dimineaţă vom avea plăcerea să-l privim în faţă pe regele animalelor.

   — Cât de departe se află prima oază de aici, vru să ştie mai departe curios, George.

   — Întrebi cam multe, băiete! îi luă Farrow doctorului răspunsul. Bineînţeles că o bucată bună de deşert. Dacă acesta începe de aici, e îndoielnic că o bună bucată de drum nu vom mai întâlni aşezări omeneşti.

   — Ajung leii berberi până aici în câmpie, nu se lasă tânărul fiu al căpitanului, iscodind mai departe.

   Doctorul Bertram scutură numai din cap:

   — Nu. Domnule George, leii berberi se găsesc mult mai la nord. Dincolo de paralela a douăzecea. Aici trăiesc numai leii senegalezi, care sunt specia cea mai frecventă din Africa. Dacă ne vom îndrepta înspre nord, poate că vom întâlni şi leii berberi, care sunt ceva mai mici de statură, dar mult mai cutezători şi gata de atac.

   George îşi propuse ca la prima ocazie că-l roage pe tatăl său s-o ia o bucată bună spre nord, în regiunea triburilor maure, de-ndată ce proiectata călătorie în deşert se va sfârşi. Nu voia nici să renunţe la viitoarea întâlnire cu leii berberi. Nu spuse deocamdată nimic, întrucât ştia prea bine că tatăl său nu-şi va da deocamdată consimţământul. Va căuta o ocazie mai potrivită s-o facă.

   — Înainte deci, spre grupul de copaci de acolo!

   Dar grupul de copaci spre care îi direcţionase Farrow era mult mai departe decât presupuseseră iniţial.

   Aprecierea distanţelor e înşelătoare, mai ales în stepă. Camarazii însă nu se lăsară abătuţi de la ideea de-a campa acolo.

Marşul prin iarba de stepă era floare la ureche. Datorită umidităţii date de apropierea fluviului, aceasta nu era îngălbenită decât foarte puţin şi făcea o impresie de prospeţime. Solul era bine aprovizionat cu apă şi oferea la rândul său hrană suficientă vegetaţiei, care se putea dezvolta în voie. Dacă iarba nu crescuse mai înaltă, aceasta se datora felului specific de iarbă care acoperea stepa aceasta. Fără a mai se petrece vreun incident ajunseră la grupul de copaci care le stătea în faţă, nici măcar un şarpe nu-i fu dat lui George să întâlnească. Douăzeci de metri înaintea primelor tufişuri căpitanul se opri. Camarazii priviră cu atenţie grupul de tufişuri car nici o ramură nu se mişcă, trădând prin asta prezenţa vreunui om sau animal prin preajmă. George ridică totuşi o piatră şi-o aruncă în tufiş. Voia cu asta să tulbure din siestă vreun animal care dormea pe-acolo, dar nici acum nu se petrecu nimic. Nici după ce mai aruncă odată.

   Doctorul Bertram propuse ca tabăra să şi-o facă nu înspre partea dinspre fluviu ci de cealaltă parte, care dădea spre deşert. Aici focul pe care intenţionau să-l aprindă ar fi avut mai puţin şanse de-a fi observat.

   Căpitanul îşi dădu acordul şi-i rugă pe Petre şi George să adune suficiente lemne şi crengi pentru ca să poată întreţine focul toată noaptea. Nu se putea dormi fără de pază şi cel ce stătea de veghe va avea cel puţin ceva de lucru, dacă va fi ocupat tot timpul să alimenteze focul.

   — Un foc este exact ce ne trebuie, spuse doctorul Bertram. În această regiune nopţile sunt cu predilecţie reci. Diferenţa dintre noapte şi zi e destul de mare şi de asta o să ne dăm seama îndată ce soarele apune.

   Dar nu ducem lipsă de combustibil şi lui George şi Petre nu le fu greu să găsească destul lemn uscat.

   Cei doi munciră cu atâta sârg încât nu după multă vreme un morman de lemne şi de vreascuri uscate se ridicară în

apropierea taberei lor.

   — Aşa e bine, jubilă doctorul. Peretele ăsta de lemne care l-aţi ridicat voi aici va împiedeca vântul de noapte, care e destul de rece, să ne necăjească.

   Camarazii aduseră de pe submarin tot felul de conserve.

   Aveau deci posibilitatea să pregătească la flăcările focului lor o cină bogată şi variată. Munca anevoioasă de peste zi îi flămânziseră în aşa măsură încât cina şi se păru deosebit de gustoasă. Apă şi ceai aduseseră deasemenea cu ei, aşa că n-aveau să rabde de sete.

   — Se va întuneca în curând, făcu căpitanul de-ndată ce terminară de mâncat. Am putea să ne pregătim paturile pentru noapte.

   Doctorul Bertram dădu numai din cap. El mai era încă angajat în procesul de masticaţie întrucât ca medic era de părere că o bună masticaţie asigura digestia pe jumătate. Deci el încă nu terminase cina şi era unul din oameni de ştiinţă medici care practicau chiar ceea ce recomandau celorlalţi.

   Cu câteva înghiţituri zdravene din limba de bou, din conserva pe care o preţuia cel mai mult îşi terminase şi el cina.

   — Aşa şi-acum să stabilim posturile pentru veghe, spuse căpitanul, smulgând câteva fire de iarbă pe care avea de gând să le folosească la trasul la sorţi.

   Cine trăgea firul mai lung va putea dormi cel mai mult, aşadar va avea ultima veghe. Sorţii vrură ca Petre să fie primul, doctorul îl urmă. Căpitanul şi cu George traseră fire apropiate ca lungime dar totuşi firul lui George era cu-n milimetru mai lung decât al tatălui său, astfel îi reveni somnul cel mai lung.

   Întunericul începu să se lase, încetul cu încetul. Încă o jumătate de oră se mai întreţinură camarazi asupra deşertului din faţa lor şi-a posibilităţilor de aşi prelungi după voie incursiunea, apoi căpitanul spuse să se culce, întrucât cu toţi aveau nevoie de toate forţele proaspete pentru a doua zi.

   Petre care adunase mai multe pietre şi le acoperise cu muşchi şi iarbă îşi înjghebase lângă focul de lagăr un loc

comod de şezut.

   Se duse de se instală acolo, pe când ceilalţi merseră la culcare.

   Carabina o avea atârnată peste oblânc. Din timp în timp aruncă câteva crengi uscate, pe când focul ameninţă să se stingă pentru ca flăcările să izbucnească din nou să ardă vioaie.

ÎNTÂMPLĂRI NOCTURNE

   PETRE SE UITĂ ŞI ASCULTĂ cu atenţie zgomotele nopţii. Du-te-vino-ul obişnuit al micilor animale şi-al insectelor le putea numai auzi, fiind singurele care răzbăteau până la urechile lui. Avea suficienţă experienţă ca să-şi dea seama că asta încă nu însemna nimic. Nimic nu prevedea vreo primejdie. Runda lui de veghe se scurse netulburată. Arma nu şi-o luă nici o clipă în mână. Veghea doctorului şi-a căpitanului decurse cam în acelaşi fel. Când Farrow veni să-l deştepte pe fiul său pentru ultima veghe ăi zise:

   — Scoală George! Vreau să mă mai întind încă vreo două ore. De fapt nici nu cred că-i nevoie de pază aici.

   — Totuşi o să veghez şi eu două ore tată, răspunse tânărul. Câteodată se-ntâmplă ceva, când te aştepţi mai puţin.

   Căpitanul Farrow îşi reţinu cu greu un căscat şi se culcă.

   George ascultă o vreme concertul insectelor care zburau de colo-colo prin tufişuri mai scormoni în tăciunii focului, apoi începu să se gândească la „Insula odihnei", la patria sa germană şi începu să viseze la noi călătorii prin mări necunoscute şi la marşuri prin ţări îndepărtate şi obiceiuri şi cutume stranii. Mai aproape de ecuator se gândi George, domneşte o viaţă mai nuanţată în diferitele ei forme de manifestare. Înafară de zgomotul şi zumzetul necontenit al insectelor se aud răcnetele animalelor mari de pradă care pleacă la vânat în ultimele ore ale nopţii. Zumzăitul greierilor şi al cicladelor, care în această regiune erau foarte bine reprezentate acţionară în timp asupra lui George ca un somnifer. De multe ori, trebuie să se scuture pentru a nu adormi. Deodată ciuli urechile. Ce fusese aceasta? Ce fel de sunet i se păruse că aude? Venea parcă dinspre pustiul din faţă sa, care-n lumina razelor lunii lucea ca o fâşie de argint. Zgomotul pe care-l auzise se asemăna unui tunet îndepărtat, dar o furtună nu putea izbucni pe-o noapte ca asta.

   Era oare răgetul unui leu, care dorea să vestească prin asta începutul unei dimineţi de vânătoare?

   Camarazii nu auziseră nimic, după cum îşi dădu seama George, de-ndată ce se ridică din „şezlongul" construit de cu seară de Petre.

   După ce se sculă şi se mai întinse odată, deveni treaz dea binelea.

   Tânărul trecu la zidul din ramuri de copaci şi crengi, pe care-l adunaseră pentru foc şi privi printr-o spărtură, pe care-o făcuse ceilalţi care stătuseră de veghe, pentru a se- ncălzi mai bine. Privi cu atenţie în jur, dar nu putut descoperi nimic. Dacă ceea ce auzise fusese cu-adevărat răgetul unui leu, atunci existau slabe şanse de-al putea zări pe regele animalelor în noaptea asta, pentru că acesta se va feri să se apropie de foc, chiar dacă va fi-nşelat şi-ar vrea să bea apă din fluviu.

   Cum lui George începu să-i fie frig aruncă un braţ de crengi în foc, dar una câte una. Flăcările izbucniră şi începură să dănţuie vesel, în timp ce el merse din nou la zidul de crengi pentru a privi din nou spre deşert.

   Şi... din nou se auzi răgetul de adineaori acum mult mai aproape şi după cum i se păru lui George mult mai ameninţător şi periculos decât oricând. Se uită spre camarazi, dar aceştia aveau un somn bun şi nu mişcă nici unul.

   George se gândi dacă n-ar fi cazul să înainteze puţin în stepă. Întrucât luna scălda câmpia în razele sale va recunoaşte de-ndată, dacă avea de-a face cu-n leu într- adevăr, chiar dacă acesta va fi încă, la mare depărtare.

   Poate că va reuşi să-l ucidă, sau cel puţin cu câteva împuşcături va reuşi să-l facă să se îndepărteze.

   Îşi spuse mai apoi că tatăl său se va supăra, dacă fără să-l încunoştinţeze pe nici unul din camarazi se va îndepărta părăsindu-şi postul ce-i fusese încredinţat. Dar dacă l-ar scula pe Petre i-ar încredinţa lui postul său, pentru cele câteva momente sau minute cât va lipsi.

   Nu, mai cu seamă asta nu trebuia să facă. Harnicul Petre îşi merita cu prisosinţă somnul, după ce toată ziua trăsese la vâsle, apoi muncise la crearea potecii prin desişul de trestii şi bambuşi. Trebuia să se refacă şi el pentru a reîncepe o nouă zi. Cine ştie ce noi greutăţi le mai pregătea şi ziua de azi, întrucât un marş prin deşert presupune multă sforţare.

   Se mai scurse un sfert de oră. George încă mai stătea nemişcat înăuntru spaţiului delimitat de zidul de crengi şi foc şi se străduia să privească în depărtare.

   Întrucât focul ameninţa să se stingă se pregătea să arunce din nou câteva crengi în jar pentru a aţâţa din nou focul.

   După ce o făcu, flăcările izbucniră din nou vesele la viaţă. Când după câteva minute se apropie din nou de marginile taberei lor, ceea ce văzu îl făcu să nu-şi creadă ochilor.

   Ceea ce venea acum în fugă spre el nu era acum o siluetă albă? O siluetă care se clătina de epuizare, de alergătură. Şi în urma acesteia alerga un leu, un leu uriaş şi puternic?

   George se frecă la ochi. Era o realitate ceea ce vedea sau nu era decât o Fata morgana? Închise ochi pentru o secundă. Când îi deschise îşi dădu seama că nu se înşelase.

   Într-adevăr alerga spre ei un om, urmărit de către un leu. Lui George îi veni să râdă despre ideea lui cu fata morgana. Aşa ceva se petrece la lumina soarelui nicidecum noaptea la lumina lunii.

   Între timp făptura înveşmântată în alb se apropiase cam la o sută de metri de tabără. Leul se oprise şi mârâia numai înfuriat în spatele siluetele. Poate că nu voia să se apropie de foc simţea şi el că de-acolo îl pândea o primejdie de moartă.

   Omul urmărit scoase un ţipăt de spaimă şi-n momentul următor carabina lui George zbură în sus căci strigătul scos proba că cel urmărit era o fată sau o femeie.

   Leul îşi dădu seama de primejdia în care se afla el însuşi de-abia acum. Încă mai repede ca şi arma lui George, regele animalelor care se ridicase cu partea din faţă a corpului înainte şi-acum stătea cu labele din faţă în aer se lasă pe spate şi-o rupse, în salturi, la fugă îndărăt, spre deşert.

   Tânărul îi trimise totuşi două gloanţe drept amintire, dar depărtarea şi lumina înşelătoare a lunii nu-i oferită lui

George posibilitatea să ţintească bine şi să nimerească aşa că leul scăpă cu fuga. Făptura albă era deja prăbuşită pe jos de epuizare.

   Datorită împuşcăturilor trase de George camarazii se treziră.

   — Ce se-ntâmplă, întreabă căpitanul imediat.

   — O tânără femeie a fost urmărită de un leu, tată, răspunse repede George.

   — Şi unde e leul, întreabă mai departe Farrow.

   — A alergat înapoi spre deşert! îl lămuri George.

   — Şi iată acolo se pare că s-a prăbuşit femeia, spuse repede doctorul care aprecie dintr-o bucată, situaţia.

   George dădu numai din cap şi spuse:

   — Trebuie să ne ocupăm imediat de ea, poate că rănită şi spunând asta, îşi părăsi tabăra.

   — Vin şi eu! îi strigă Petre şi sări în urmărirea prietenului său. O s-o duc eu aici.

   Amândoi alergară spre silueta nemişcată care zăcea încă la pământ. În curând ajunseră lângă ea. Razele lunii îi cădeau chiar pe chip de pe care căzuse un voal sfârtecat.

   — Trebuie să fie o maură! strigă George. Poate că leul a atacat vreo caravană, i-am auzit răgetul de la mare depărtare. De-abia mai apoi, a apărut şi făptura asta alergând spre focul nostru de tabără urmărit de către leu.

   Petre îngenunchease între timp şi ridică fiinţa prăbuşită de jos. Uriaşul o putu cu uşurinţă purta pe braţe, fără a simţi prea mult povara. Cu paşi repezi, cei doi se grăbiră să se întoarcă lângă foc, pe care căpitanul tocmai îl aţâţase astfel că o căldură îmbietoare domnea în jur şi de- asemenea o lumină destul de puternică.

   Pe când Petre ajunse cu povara lui la foc, fata încă nu se deşteptase. Doctorul Bertram pregătise, o mică farmacie ambulantă pe care o lua cu el în orice expediţie. Deja destupase o sticluţă şi după ce-i scoase dopul un miros puternic şi plăcut se răspândi în jur. Doctorul îi ridică puţin capul şi-acum se putea vedea bine că era vorba de-o fată maură - şi-i ţinu sticluţa cu lichidul puternic mirositor la nas. Uriaşul Petre o depuse cu grijă pe una din pături.

   — Fata asta maură are o piele deosebită de albă, constată doctorul. Poate că-n vinele ei curge înafară de sânge maur şi arab. Cel puţin aşa s-ar deduce din trăsăturile regulate aproape frumoase ale feţii sale.

   George îşi menţine bănuiala că leul atacase o caravană în deşert.

   Căpitanul Farrow păru să fie de acord cu presupunerea asta şi spuse:

   — În cazul ăsta ar trebui şi ceilalţi membrii ai caravanei în cauză să apară în tot momentul.

   — Iată că-şi revine, şopti doctorul Bertram.

   — Sunt curios ce ne va spune, tată, spuse George.

   — O să-i lăsăm puţin timp şi linişte ca să-şi revină şi să capete puţină încredere în noi, George. Nu fi aşa presant! Altfel se poate c-o s-o sperii!

   Cei patru camarazi se strânseră acum în jurul păturii pe care sta întinsă fata, care deschise-n sfârşit ochii mari şi negri de-o strălucire deosebită. Buimăcită fata privi-n jur, încearcă să se ridice în capul oaselor îşi îndreptă privirile-n spre doctorul Bertram, care se aplecase în faţa ei şi-l întreabă într-o englezească perfectă:

   — Unde mă aflu? Ah, sunteţi europeni? Unde este leul?

   — A fugit înapoi în deşert, zise căpitanul. Fiul meu l-a alungat.

   — Am văzut luminile focului, începu să povestească fata dar apoi l-am auzit pe „domnul cu capul mare" (denumirea pe care-o dau arabii leului pustiei), că se află chiar în spatele meu când nu mă mai aflam decât foarte aproape de foc. Cum am fost salvată?

   Căpitanul începu să-i povestească în detaliu cum a decurs totul, iar George îl completă pe alocuri. Tânăra fată se simţi în puteri să se ridice acum, sprijinită de Petre. Păşi apoi în faţa lui George se înclină adânc în faţa lui, punându- şi mâinile încrucişate pe piept şi spunând:

   — Aleh îi datorează viaţa tânărului domn. Aleh va fi servitoarea tânărului domn. Aleh îl roagă pe tânărul domn să-i permită să rămână la el.

   — Nu, nu, strigă George, aproape înspăimântat. Nici chiar aşa. Nu sunt oare oamenii tăi, undeva în apropiere Aleh? Nai plecat cu-o caravană la drum? Am auzit răgetul leului cu

mult înainte de-a te vedea pe tine şi leul.

   — Tânărul domn are dreptate, răspunse fata. Însoţitorii mei trebuiau să mă ducă la şeicul de EL HOHD. Sunt logodnica lui. Leul ne-a atacat şi oamenii mei au fugit care încotro. Calul meu m-a aruncat din şea, am rupt-o la fugă şi pe urmă am auzit răgetul leului în urma mea.

   — Oamenii tăi vor fi auzit zgomotul împuşcăturilor şi vor veni încoace, făcu căpitanul. Apoi îţi vei putea continua călătoria.

   Frumoasa fată dădu numai din cap, apoi privirea ei se- ndreptă din nou spre George.

   — Aleh este foarte recunoscătoare tânărului domn pentru că nu vrea să-i fie sclavă.

   — Mai există încă aici sclavagism! întreabă căpitanul aproape înspăimântat. Credeam c-a fost eradicat de mult.

   — Relaţia se servitute, remarcă doctorul Bertram în locul tinerei fete, exprimă în esenţă acelaşi tip de sclavagism ca odinioară, chiar dacă oamenii nu mai pot fi vânduţi pe bani. Bărbaţii au însă asupra personalului feminin drepturi depline, fără ca un juriu să se preocupe de lucrul ăsta sau să intervină în cazul când o astfel de servitoare este bătută soră cu moartea.

   — Aşa este, adeveri Aleh, cu-o privire încărcată de tristeţe, deşi ea însăşi îşi oferise un astfel de statut celui cei salvase viaţa.

   —  Noi suntem reprezentanţii unei naţiuni care nu cunoaşte decât oameni liberi, o lămuri Farrow. Întoarce-te la oameni tăi! Să sperăm că şi ei au scăpat cu bine!

   — Şeicul de El Hohd se va bucura nespus să-şi strângă din nou logodnica-n braţe, spuse George.

   În acelaşi moment fata scoase un suspin adânc.

   — Ei, ce s-a întâmplat, întreabă Farrow, de-ndată.

   — Aleh, nu mai poate rămâne logodnica şeicului, exclamă ea şi încearcă, jumătatea-i de figură să şi-o acopere cu vălul rupt, dar nu-i reuşi aproape deloc. Străini au văzut faţa lui Aleh.

   — Vechile obiceiuri mai persistă încă printre triburile de nomazi îşi continuă doctorul dizertaţia, cu voce scăzută. În Egipt ca şi altundeva, de altfel în Africa de Nord cel puţin în oraşe, femeile s-au obişnuit să nu mai poarte voal. Dar pentru a se mărita cu un şeic mândru, obiceiul trebuie păstrat, aşa că Aleh nu mai este demnă pentru o astfel de căsătorie şi chiar dacă s-a întâmplat că faţa ei i-a fost descoperită pe când se afla într-un pericol de moarte.

   Ea trebuie să meargă înapoi la tatăl ei şi să aştepte până se va găsi un alt pretendent care nu ţine chiar atât la vechile cutume. Altfel nu va mai găsi în viaţa ei un bărbat care s-o ia de nevastă.

   — Trist, foarte trist dar din păcate nu putem face nimic în această privinţă, spuse căpitanul.

   Căpitanul şi doctorul Bertram vorbiseră ultimele fraze în limba natală, germana. Căpitanul reluă apoi în engleză adresându-se lui Aleh:

   — Nu se găseşte oare în tribul tău vreun bărbat care să te vrea de soţie chiar dacă chipul ţi-a fost văzut? Doar orice om poate să-şi dea seama că a fost vrerea lui Alah ca noi ţi- am văzut faţa. În afară de asta nici nu e nevoie să ştie cineva lucrul ăsta. Te poţi baza pe faptul că noi nu vom spune la nimeni.

   Ochii negri ai lui Aleh se luminară la auzul vorbelor lui Farrow.

   — Aleh nu-l cunoaşte încă personal pe şeicul El Hohd, spuse ea. Aleh ştie numai că e foarte sever şi-ntunecat şi că domneşte peste supuşii săi uzând de forţă şi fata continuă cu vocea scăzută. În tribul meu trăieşte Biroh. Pe Biroh îl plac mult, foarte mult chiar. El mi-a vorbit despre dragoste dar din păcate nu mă pot căsători cu el, fiindcă e sărac. Poate că acum tatăl meu mă va da lui de soţie.

   — Atunci totul va fi în regulă, continuă Farrow mulţumit. Acum puneţi, te rog, vălul.

   — Deja e prea târziu, constată George, care în ciuda convorbirii pe care o purta cu Aleh, continua să ţină întreaga regiune sub observaţie chiar pentru a se convinge dacă nu cumva leul se va reîntoarce.

   Fiul căpitanului Farrow le atrase atenţia însoţitorilor săi asupra a doi oameni îmbrăcaţi în burnusuri albe şi cu turbane de aceiaşi formă care se apropiaseră, aproape neobservaţi de tabăra lor şi acum priveau îngroziţi spre

Aleh.

   Tânăra fată se întoarse, trăgându-şi destul de artistic voalul sfâşiat peste faţă. Cei doi oameni erau mai închişi la culoare decât arabii, unul din ei, cu un nas plat şi lat avea fără îndoială o obârşie negroidă. Chiar şi buzele puţin răsfrânte indicau lucrul ăsta. Pe gura celuilalt, care era mai înalt, juca un zâmbet viclean. Într-o limbă necunoscută căpitanului şi lui George, cel mai înalt luă cuvântul rostind câteva propoziţii cărora, spre surprinderea camarazilor, nu fata ci doctorul le dădu răspunsul. Doctorul făcu semne-n spre pustiul din faţa lor şi arătă din nou prin semne c-au fost împuşcături de carabină.

   Privirea maurilor nu deveni mai prietenoasă ci dimpotrivă mai dură, mai furioasă parcă. În cele din urmă cel mai înalt rosti ceva ce semăna a blestem sau a înjurătură.

   Doctorul Bertram răspunse cam de aceeaşi manieră şi cu aceeaşi energie.

   — Ce tot vrea individual ăsta, întreabă căpitanul între timp.

   — Păi tocmai ne-a înjurat. Înjurături urâte, scârboase, aşa cum se obişnuieşte între mauri.

   Tocmai pe când doctorul Bertram menţiona înjurăturile proferate, se petrecu ceva neaşteptat. Petre fu din două sărituri înafara taberei şi-i arse celui mai înalt dintre mauri o palmă usturătoare care-l făcu să se clatine.

   Al doilea maur trase un pumnal din burnus, dar în următorul moment cel mai colorat zbură într-un cerc larg în iarba stepei. Petre tocmai îşi intra în formă. În astfel de situaţii nici vorbele căpitanului său nu-l mai puteau struni. Dar de data asta nici Farrow nu-şi dădu osteneala să-l ţină-n frâu. Apoi uriaşul se proţăpi în faţa celor doi şi-le tună:

   — Încă o înjurătură... şi Petre o să vă arate de ce sunt în stare pumnii săi!

   Petre vorbise în limba germană.

   — Bravo Petre! O să le traduc cele spuse de tine ăstor doi de aici! În grabă părăsi tabăra şi doctorul, apăru lângă Petre şi le ţinu celor doi mauri o cuvântare în maură, în limba lor natală, presărată din belşug cu epitete deocheate pe măsura înjurăturilor.

   Cei doi se mirară peste măsură că omul alb le putea vorbi încă înjura în limba lor natală.

   — Ei mai lasă-i doctore în pace, îi strigă căpitanul, când savantul făcu o pauză în monologul său. Cei doi şi-au primit pedeapsa de la Petre şi noi nu suntem răzbunători! Spune-le să aibă mai multă grijă pe viitor de tânăra fată şi să nu se mai sperie pe viitor de vreun leu.

   Înainte ca doctorul să-şi poată îndeplini misiunea încredinţată, apărură din întuneric mai multe siluete. În faţa lor păşea un bătrân solemn cu-o barbă lungă, albă, spre care Aleh, cu voalul pus de bine, de rău, aleargă însufleţită. Bătrânul tresări îşi păstră însă atitudinea demnă, descălecă, păşi pe lângă zidul de crengi spre camarazi se-nclină în faţa acestora şi spuse în limba engleză:

   — Şeicul Bilma vă salută domnilor. Vă mulţumesc din suflet domnilor şi în special tânărului domn pentru salvarea fiicei mele. Allah a voit ca frumoasa mea fiică să apară fără voal în faţa voastră, ştiu că mândrul şeic El Hohd n-o s-o vrea. Aşa că va aparţine omului care-o iubeşte, chiar dacă e sărac. E-un vânător destoinic şi va înmulţi bunurile tribului nostru. Dacă e posibil să fac ceva pentru domnii pentru a le arăta recunoştinţa mea va fi nu numai o onoare pentru mine ci de-asemenea o mare plăcere.

   — Este departe de aici tribul vostru? se interesă căpitanul. Vrem să facem o mică excursie în deşert şi nu ne- ar displace să vizităm un trib de nomazi cu-acest prilej.

   Plin de demnitate răspunse şeicul cel bătrân:

   — Domnii sunt oaspeţii tribului meu, atât cât vor binevoi domnii şi Allah le va îngădui să rămână la noi. Dacă vreţi puteţi lua parte la nunta lui Aleh cu Birah. O să-ncep pregătirile de acum. Mâine pe la amiază le voi trimite domnilor cai, întrucât un drum pe jos ar fi prea obositor.

   — Aşa să fie şeic Bilma, fu de acord căpitanul. Vă mulţumesc şi în numele camarazilor mei pentru generoasa invitaţie.

   — Domnii să-ngăduie să vorbesc acum cu cei doi oameni ai mei şi se-ndreptă spre cei doi pe care-i pălmuise Petre.

   Aceştia nu-ndrăzniră să se mişte din loc într-o atitudine ameninţătoare.

   Cum povesti mai târziu doctorul Bertram, şeicul le reproşă laşitatea de care dădură dovadă şi le făcu poruncitor un semn să plece.

   Trebuiau să-şi caute caii să meargă la şeicul El Hohd să-i relateze ce s-a petrecut şi săi transmită că logodna e ruptă din acel moment.

   Cu privirile aplecate se strecurară de acolo, dar lui Petre-i aruncară priviri întunecate care nu prevesteau nimic bun. După ce s-au îndepărtat şeicul spuse pe-un ton grav.

   — Domnilor, e de datoria mea să vă previn că prin cele ce-aţi făcut aţi stârnit mania şeicului El Hohd. Atâta vreme cât sunteţi la mine siguranţa vă e garantată, dar lucrurile se vor schimba pe urmă. Fiţi în gardă! Ar fi îngrozitor pentru mine să aflu că salvându-mi fata v-aţi expus primejdiilor şi represaliilor şeicului El Hohd.

ŞEICUL AMENINŢĂ

   FARROW RĂSPUNSE CA NUMAI EL şi oamenii săi vor ştii să se apere în cazul că vor fi atacaţi şi-n consecinţă şeicul poate fi fără grijă dinspre partea asta.

   — Mai cu seamă l-aş avertiza pe domnul cel înalt, continuă Bilma. Tamri şi Kassa, cei doi oameni de încredere ai şeicului El Hohd sunt foarte răzbunători. Sunt şi foarte vicleni, întrucât preferă să atace întotdeauna din spate decât din faţă.

   Petre îi mulţumi şeicului pentru avertisment în timp ce acesta privea statura impunătoare a marinarului cu-o privire apreciativă. Arată şi interes pentru armele moderne ale camarazilor întrucât spuse:

   — Vă mulţumesc încăodată domnilor pentru salvarea fiicei mele. Mâine vă voi trimite cai, care vă vor aduce pe pământurile tribului meu. Puteţi după dorinţă să aşteptaţi aici sau s-o luaţi spre nord, oricum oamenii mei vă vor găsi - încăodată vă pun în gardă asupra şeicului El Hohd şi asupra oamenilor săi Tamri şi Kassa.

   Căpitanul îi ură în numele camarazilor săi întoarcere plăcută. Şeicul se urcă apoi din nou pe calul său îşi luă fiica pe şea şi porni în galop prin stepă spre deşert. Camarazii priviră îndelung în urma micului convoi.

   — Sunt convins, începu doctorul după un timp că vom cunoaşte multe lucruri noi la tribul bătrânului şeic.

   George aduse din nou vorba despre şeicul El Hohd şi despre cei doi oameni de încredere ai acestuia. Căpitanul fu de părere că toţi ar fi cu cale să se mai odihnească puţin. Petre era din nou la rând să facă de gardă. Timonierul se

aşeză din nou la locul său pe care şi-l amenajase din pietre

şi iarbă de cu seară. Aruncă din nou câteva crengi

proaspete în jar, dar aranjă focul în aşa fel încât să nu

lumineze prea mult. Petre putea vedea până departe în stepă şi-şi dădea silinţa s-o facă din cauza ameninţării venite din partea lui Tamri şi Kassa. Căpitanul îi dori lui Petre veghe netulburată şi doctorului şi fiului său somn uşor.

   George se aşează primul jos şi se acoperi cu cuvertura, întrucât noaptea era cu precădere rece. Curând adormi. Dar somnul nu-i fu dat să fie de durată. Răsună o împuşcătură! Cei trei camarazi adormiţi săriră de-ndată în picioare. Petre era deja în picioare înaintea lor.

   — Ce s-a întâmplat, întreabă căpitanul.

   — Am auzit în tufişuri un fâşâit ciudat. Dintr-odată căzu ceva ca un obiect lângă foc. Am strigat dar n-am primit nici un răspuns. N-am mai putut vedea până-n tufişul următor, dar am tras totuşi. Nu cred că l-am nimerit pe individul care se ascundea acolo, poate că l-am zgâriat numai. Dar nu prea cred nici asta că prea s-a îndepărtat repede.

   — Luna a dispărut îndărătul norilor, remarcă căpitanul. Nu mai are nici un rost să alergăm după el. Dar vorbeai de un obiect care a căzut în apropierea focului nostru de lagăr, unde este şi ce-ar putea să-nsemne?

   Lângă foc stătea într-adevăr un fel de toiag care era crăpat la un capăt. În deschizătură se afla o bucată de hârtie groasă pe care căpitanul uimit o scoase şi-o despături.

   Mesajul era scris în limba arabă şi era scurt şi cuprinzător.

   „Străinii necredincioşi au văzut logodnica şeicului descoperită, i-au bătut pe servitorii credincioşi ai şeicului El Hohd, Tamri şi Kassa din cauza asta le declar neclintită duşmănie, atât cât voi rămâne şeicul El Hohd."

   — Hm, spuse Farrow sec. Păcat că noi n-avem mesager care să-i ducă răspunsul. Dar înştiinţarea arată că şeicul se află în apropierea taberei noastre. Cred că s-a terminat cu somnul nostru pentru restul din noapte care a mai rămas.

   Doctorul Bertram se-nfăşură din nou în pătura sa şi spuse:

   — Eu cred chiar contrariul. Maurii nu sunt chiar prietenii nopţii. Şeicul va constata că suntem cu ochii în patru mai ales după împuşcătura care l-a alungat pe omul său.

   — Aş vrea până la veghea următoare să mai trag un pui de somn. Ai dreptate, se răzgândi căpitanul. Ajunge unul dintre noi să facă de veghe! Timpul tău de veghe, Petre aproape c-a trecut şi-apoi te schimbă doctorul. Uite că deja a şi adormit! E de invidiat! Se pare că nu prea se teme de-o intervenţie a şeicului pe timp de noapte.

   În curând adormiră din nou atât Farrow cât şi fiul lui.

   Noaptea trecu în linişte. Când s-apropiară zorii George, care avea ultima veghe cercetă îndelung stepa şi merse să mai iscodească îndărătul fiecărui tufiş. Dar nimic nu se mai arată.

   Camarazii îşi luară micul dejun în linişte. Mai ales că doctorului Bertram îi prii bine mâncarea. El se mărgini să mănânce din nou conservă din limbă de bou din care mai rămăsese un rest. După ce mâncară adunară păturile până ce făcură nişte bocceluţe mici pe care le puteau purta uşor.

   Caii pe care şeicul promise să le trimită încă nu puteau sosi, era prea devreme pentru asta. Căpitanul nu se gândi să rămână în lagăr şi să nu facă nimic folositor, de aceea propuse să-şi înceapă marşul.

   — Înspre nord! În direcţia în care arată compasul! Şi aşa începu marşul din ziua aceea. George se-ntoarse de câteva ori pentru a se convinge că nu vin din spate, deja oamenii şeicului El Hohd.

   Iarba stepei, rămase până la începerea zonei deşertice, destul de proaspătă. Trecerea înspre zona de deşert nu se făcea treptat mai mult chiar, iarba părea dintr-odată să fi pierit ca şi cosită. Ultima porţiune era parţial acoperită de nisipul învolburat adus din deşert, care presăra un covor gălbui de humă galbenă, care se colora treptat până la brun, la picioarele camarazilor. În solul nisipos paşii călătorilor deveniră sensibil mai lenţi. Mirat privi George nesfârşita întindere din faţa sa, unde nu se găsea loc pentru nici un copac, nici un tufiş.

   — N-aş vrea să-mi petrec întreaga viaţă în pustietatea unei astfel de regiuni, spuse doctorul Bertram.

   Ca şi locuitor al altei zone geografice este greu să-ţi imaginezi că-n pustiu ăsta poate exista o viaţă animală şi totuşi aşa este!

   — Dacă vom întâlni o turmă de gazele am putea împuşca un animal şi să-l ducem în dar bătrânului şeic, propuse George.

   El era întotdeauna gata să vâneze şi să-mpuşte animale.

Numai încetul cu încetul putu doctorul să-l lămurească că toate soiurile de animale mici sau mari care există pe suprafaţa pământului îşi au menirea lor şi nu-i e permis omului să le distrugă decât când e absolut necesar, are nevoie de hrană ori este ameninţat de acestea. Chiar şi distrugerea dăunătorilor în regiunile cultivate, de pe gospodăriile ţărăneşti se supun aceloraşi reguli, în general, dar în cazul acesta particular, se poate face abstracţie de la regulă.

   În sufletul lui George domina instinctul de vânătoare al vechilor generaţii. Doctorul îl sfătui pe George să cumpere un aparat de fotografiat pentru a păstra pe peliculă întâlnirile sale cu cele mai reprezentative din animalele întâlnite şi ai astâmpăra mai uşor focul lăuntric.

   La mare depărtare, călătorii zăriseră câteva stânci ieşind din peisajul obişnuit dar câr de departe erau acestea era greu de apreciat. Deşertul cu aerul său de densitate neobişnuită de mare, înşeală adesea aprecierea distanţelor, scurtând sau îndepărtând-o. Aşa că trebuie să fi umblat mult prin deşert ca să ai experienţa necesară a unei corecte aprecieri.

   George grăbi instinctiv paşii de-ndată ce apărură stâncile, dar doctorul Bertram îi temperează elanul şi-i strigă:

   — Mai încet, mai încet, domnule George! Dacă cumva în umbra stâncilor stă pitită o turmă de gazele ai să strici totul dacă mărşăluieşti aşa. Gazelele conducătoare ale turmei sunt foarte bune observatoare şi de obicei ne descoperă prezenţa mai repede decât noi pe-a lor. Pe de altă parte oboseşti foarte repede dacă pe nisipul ăsta vrei să mergi prea repede.

   Tânărul îşi dădu seama că doctorul are dreptate aşa că îşi mai domoli mersul.

   Timpul trecea încetul cu încetul. De 60 de minute, apoi de 90 de minute tot mergeau înspre stânci şi nu păreau să se fi apropiat prea mult. În sfârşit se vedea de-acum clar că apropierea acestor stânci se desemnau contururile bizare ale unor forme ce păreau în mişcare. Dintr-odată Petre, care avea ochii cei mai buni se opri cu totul şi arată spre un intrând în zona stâncoasă ca un fel de îmbucătură sau golf, pe uscat.

   — Ei, cei, întreabă nerăbdător căpitanul.

   Doctorul Bertram îşi duse tocmai binoclu la ochi şi răspunse în locul timonierului:

   — O cireadă! Gazele! Iată-le acolo în umbra stâncilor, încă sunt greu de recunoscut, blana lor galbenă pământie se-aseamănă destul de mult cu aceea a stâncilor! Cam vreo 15 bucăţi.

   După ultimele cuvinte îşi desprinse binoclu de la ochi. Cu multă prudenţă camarazii se apropiară din ce în ce mai mult de stâncile cu pricina. Animalul conducător nu păru că miroase pericolul care plana asupra cirezii.

   — Să cutezăm oare să tragem o salvă de-aici, tată? îl întreabă în şoaptă George pe Farrow.

   — Distanţa încă este foarte mare, fu de părere doctorul, dar încearcă totuşi. Poate că cireada se va pune-n mişcare dacă ne vom apropia prea mult. George îngenunche în nisip îşi duse carabina la umeri şi ochi cu grijă. Glonţul porni, detunătura se auzi până la stânci, ecoul venindu-le repercutat înapoi. De câteva ori, la rând. Împuşcătura acţionă ca un fulger în cireadă, animalele o zbughiră unele în altele, una dintre gazele îngenunche şi rămase întinsă. George nimerise bine.

   — Să încercăm să mai răpunem una? întreabă George îndată după prima împuşcătură.

   — Nu, nu, e destul, răspunse căpitanul. Ca dar pentru gazde ajunge o gazelă pe deplin.

   — Trebuie să ne ocupăm de jupuirea gazelei, în soare n-o putem lăsa aşa. De luat cu noi, iarăşi n-o putem, întrucât e prea grea. Va trebui să descriem călăreţilor care ne vor aduce caii locul foarte bine ca s-o găsească. Să sperăm ca pân-atunci nu vor dao gata vulturii şi şacalii.

   — Doi dintre noi, vor trebui să rămână lângă gazela răpusă, zise căpitanul Farrow, ceilalţi doi pot să meargă în întâmpinarea şeicului.

   — Petre şi cu mine, vom rămâne lângă gazelă, propuse George. În curând va fi amiază şi oamenii bătrânului şeic vor veni cu caii.

   — Bine băieţi, fu de acord căpitanul cu propunerea fiului său. Dar aveţi mare grijă asupra şeicului El Hohd şi-a oamenilor săi şi mai înainte de toate nu fiţi nechibzuiţi!

   Cei patru camarazi se despărţiră cu aceste cuvinte, căpitanul şi doctorul grăbindu-se să ia din nou direcţia nord, în timp ce timonierul şi cu George rămaseră la grupul de stânci. Petre nu-şi pierdu vremea ci deschise gazela şi-i luă pielea în timp ce George căuta să se urce pe stânci pentru ca de-acolo să aibă o perspectivă mai largă asupra împrejurimilor. Nu-i reuşi decât puţin s-o facă, stâncile erau prea abrupte şi piatra nisipoasă cădea uşor, fărâmiţându-se, de câte ori încerca câte un punct de sprijin.

   Curând renunţă în această încercare şi se aşează pe o piatră lângă Petre.

   Nu trecu mult şi căpitanul şi doctorul de-abia mai puteau fi recunoscuţi ca nişte punctuleţe departe la orizont şi asta dovedea că merseră, nu glumă.

   Întrucât deocamdată nu-i pândea nici un pericol, Petre şi George îşi depuseră carabinele rezemate de stânci. George se uita mai mult la ceea ce făcea Petre şi nu acordă mare importanţă împrejurimilor. Deodată se auzi un galop înfundat. Imediat sări în picioare. Călăreţul era deja aproape, el purta peste burnusul alb un voal de mătase care-i cădea ca o glugă pe spate.

   Aproape de cei doi albi călăreţul îşi struni calul său falnic. Omul părea tânăr, avea o faţă prelungă, inteligentă, dar cu- o cută de hotărâre săpată pe gură, care era încă accentuată de două linii subţiri laterale care porneau din colţul guri. Ochii săi întunecaţi scoteau fulgere. El îşi ridică mâna dreaptă şi spuse pe un ton rece:

   — Sunt şeicul El Hohd. Acum veţi avea prilejul să vedeţi ce înseamnă să-mi câştigaţi duşmănia. Mergeţi la şeicul Bilma, sărbătoriţi acolo şi fiţi fericiţi. De răzbunarea mea tot nu scăpaţi!

   El vorbea o engleză ireproşabilă.

   George răspunse imediat:

   — Ameninţarea ta nu ne sperie. Vezi, n-ar trebui decât să-mi trag pistolul şi să trag şi-ai fi un om mort. Dar de fapt, nu ne-ai făcut nimic. Că noi am văzut-o pe logodnica ta, descoperită a fost numai o întâmplare, aşa a vrut Allah, ar fi fost mai bine ca ea să fi fost în schimb sfâşiată de leul care o urmărea?

   — În arta trageri cu pistolul poate că eu sunt mai bun, râse şeicul şi-şi scoase un pistol nou nouţ de marcă engleză.

   — Mai bine călăreşte înapoi, îl avertiză George pe oponentul său. Sunt ca şi prietenul meu, aici prezent, un om foarte paşnic, dar cu noi nu se poate glumi chiar aşa!

   Fără să mai salute şeicul îşi struni calul şi o luă-n galop.

   — Ciudat om, făcu Petre, după o clipă de linişte.

   — E un duşman fanatic şi nu de dispreţuit, răspunse tânărul.

   — Cred că-i răzbunător dar nu foarte deştept, spuse Petre.

   — Prost nu-i în nici un caz, râse George. A ştiut prea bine ce a vrut de la noi. Voia să ne provoace să facem vreo nechibzuinţă, care l-ar fi permis să-şi aţâţe războinicii împotriva noastră.

   Petre se dedică din nou muncii la gazelă şi George îi sări în ajutor. De-abia după vreo 20 de minute putură să-şi termine treaba. Îşi frecară mâinile cu nisipul fin, în loc de apă.

   Nu le rămase apoi decât să se pună pe aşteptate. Deodată Petre arată spre nord.

   — Ia, uită-te domnule George. Au apărut puncte la orizont, care devin treptat tot mai mari. Sigur că-i şeicul Bilma cu războinicii săi, care ne aduc caii necesari.

   George privi în jurul său:

   — Ia uite, acolo departe, spre sud par să se apropie de- asemenea călăreţi. Bănuiesc că-s oameni şeicului El Hohd. Poate că s-a răzgândit şi vrea să ne prindă acum.

   — Întrebarea se pune, cine va ajunge mai întâi aici, spuse calm timonierul.

   — Teamă mie de cei din sud, zise George.

   — Haide să construim din pietre o mică redută aici. În spate avem oricum stâncile astea care ne protejează.

   Nu dură mult până ce pietre mari şi mici au fost adunate şi stocate în aşa fel încât să le acorde celor doi un fel de protecţie dacă se va lăsa totuşi cu împuşcături deşi sperau că nu va fi cazul şi şeicul El Hohd va prefera raţiunea. Poate că voia să-i ia prizonieri pentru a-i folosi ca ostateci împotriva celuilalt trib.

   Călăreţii din ambele tabere se apropiară binişor. Acum se putea recunoaşte cai şi călăreţi şi se puteau deosebi între ei.

   — Sunt curios dacă şeicul El Hohd conduce singur trupa de războinici sau şi-a trimis numai oameni, spuse Petre.

   — O să vedem curând, zise George şi se adăposti în dosul parapetului provizoriu construit de ei înşişi.

   După două, trei minute îl puteau însă recunoaşte pe şeicul duşman în mijlocul oamenilor săi.

O VÂNĂTOARE SĂLBATECĂ

   DOAR PATRU SUTE DE METRI îi mai despărţeau pe călăreţii veniţi din sud de cei doi camarazi când George se adresă lui Petre:

   — N-ar fi mai bine să-ncerc, după ce se vor apropia mai mult să-l rănesc uşor pe şeicul El Hohd? Zău dacă n-ar merita-o!

   — Pentru Dumnezeu, nu! spuse Petre. Făcând asta ne-am atrage ura întregului trib pentru toate zilele care vor urma. Vom căuta să rezolvăm paşnic disputa. Pe de altă parte sunt mai numeroşi. Oamenii şeicului Bilma vor ajunge mult mai târziu aici. Sunt încă destul de departe. Tatăl tău mă va trage la răspundere dacă te las să faci o astfel de nechibzuinţă.

   George bombăni ceva, ca pentru el, dar se supuse - gândindu-se la tatăl său - opiniei camaradului său mai vârstnic.

   Atacatori călăreau nişte cai minunaţi, care se apropiau repede de grupul de stânci. lată-i numai la o sută de metri depărtare. În câteva secunde vor trebui să-şi strunească caii sau să cotească lateral. Oamenii şeicului El Hohd nu erau însă atât de paşnici ca şi Petre. Îşi opriră galopul cailor, îşi duseră flintele la ochi şi sloboziră o primă salvă spre stânci şi parapetul construit de ei.

   — Acum însă o să răspund şi eu cu carabina! strigă George.

   — Nu. Nu. Încă n-o face, îi strigă Petre, mai raţional. George nu prea aprobă asta dar totuşi se supuse.

   —  Ala de colo e Tamri căruia i-am tras palma aia ieri, strigă Petre. Acum chiar că mă mănâncă la degete să-i expediez individului un glonte.

   Fiul căpitanului începu să râdă.

   — Acum nici tu n-o poţi face Petre, trebuie să te comporţi după propria-ţi reţetă!

   — Aici ai dreptate, zise Petre şi se adăposti mai bine în dosul parapetului, pentru ca Tamri să nu-l poată ochi direct.

   Un moment domni tăcerea. Călăreţi se adunaseră cu toţii în jurul şeicului, probabil că se sfătuiau dacă era mai nimerit să-i atace direct în formaţia lor pe cei doi camarazi sau să descalece, să-i înconjoare şi aşa să năvălească metodic asupra lor.

   — Kassa se află şi el printre cei care ne atacă, întreabă Petre în sufletul căruia se dădea o grea bătălie.

   I-ar fi arătat bucuros lui Tamri cum se poate nimeri o flintă ca să-i zboare din mână, dar în interesul fiului căpitanului trebuia să se stăpânească.

   — Ia uite-te Petre - se retrag!

   Petre ridică capul peste parapet. Într-adevăr şeicul El Hohd şi călăreţii săi îşi struniră caii, făcură stânga împrejur şi-acum galopau cu-nverşunare spre stepă, din direcţia din care veniseră.

   — Oare vor dispărea Petre? Sau plănuiesc să cadă asupra noastră dintr-o cu totul altă direcţie, care le e mai favorabilă, întreabă George.

   — Încă nu ştiu, răspunse calm Petre. Deocamdată bine cam scăpat de ei. Asta e-un punct în favoarea noastră şi chiar că nu e de dispreţuit.

   Călăreţii şeicului Bilma însă se apropiau tot mai mult. Ei călăreau în două grupe înainte veneau patru mauri, apoi la o mică depărtare căpitanul împreună cu bătrânul şeic şi doctorul, înconjuraţi de numeroşi alţi călăreţi care purtau doi cai înşeuaţi, gata pregătiţi pentru Petre şi George.

   —  A-ndrăznit şeicul El Hohd să vă atace? El a fost adineaori aici? Au trebuit domni să tragă pentru a se proteja sau n-a fost nevoie?

   Erau prea multe întrebări deodată, George povesti pe scurt despre mersul atacului despre vizita singulară a şeicului şi-apoi despre atacului călăreţilor săi.

   — Şeicul el Hohd este duşmanul perpetuu al păcii în regiunea noastră, spuse şeicul Bilma. Aş ţine mult ca gura-i să fie pecetluită măcar pentru o vreme. Din cauza lui s-au luat măsuri de pedepsire şi-a altor triburi care nu sunt vinovate cu nimic, de către guvern. I-am oferit numai de aceea pe fiica mea drept mireasă, sperând într-o alianţă şi- un contact prietenesc cu el şi între triburile noastre. Dar

poate că nici această căsătorie n-ar fi reuşit s-aducă pacea în ţinuturile noastre deşi mulţi tânjesc după ea. Şeicul El Hohd dispune de cea mai mare şi antrenată armată de războinici dintre toate triburile megieşe. Se ştiu folosi şi de armele moderne. Cum a intrat în posesia pistoalelor şi-a carabinelor de fabricaţie engleză nu ştiu. E suficient că le posedă şi că e dispus să le folosească atunci când nu poate obţine altfel ceea ce vrea. Dumneavoastră, domnilor, sunteţi primi care aţi îndrăznit să-l înfruntaţi. Acum nimbul său de strălucire este puţin atins deşi e departe de-a se da bătut. Cel puţin nu înainte de-a se da o luptă grea.

   — De ce şeicul El Hohd s-a retras atât de repede cu războinicii săi, întreabă George.

   — Ne-a văzut venind, răspunse bătrânul şeic. Regiunea asta îmi aparţine mie şi el împreună cu războinici săi ar fi încălcat legea, dacă i-ar fi reuşit să vă ia prizonieri aici. I-am putea urmări dar nu-l vom ajunge înainte de graniţa dintre pământurile mele şi-ale lui. Haideţi acum, domnilor, să călărim spre tabăra tribului meu.

   George şi Petre se urcaseră-n şeile mândrilor cai, care le fuseră aduşi. Mai întâi trebuiră să se obişnuiască cu ciudatele şei arabe dar se dovedi, puţin mai târziu că se putea sta foarte bine în ele.

   George aproape că uită de gazela doborâtă. El călări până lângă bătrânul şeic şi-l întreabă politicos dacă îi poate oferi în numele camarazilor ca un mic cadou, animalul sacrificat.

   Bătrânul fu foarte mulţumit şi-şi exprimă bucuria din inimă, făcând un semn apoi oamenilor săi să ia gazela pe unul din cai.

   — Înainte, porunci şeicul Bilma şi mica trupă o porni în galop spre nord.

   Exerciţiul acesta de călărie şi se părea o binefacere. De abia simţeau căldura soarelui care altfel era atât de greu de suportat, mal ales când erai nevoit să străbaţi deşertul la picior, întrucât nisipul reflecta toată căldura.

   Călătoria dură o oră întreagă. Numai din când în când caii se mai opriseră din galop pentru a-şi regal respiraţia. După câteva minute îşi reluau din nou galopul.

   Peisajul monoton al suprafeţei nisipoase nu se modifică o clipă pe tot acest parcurs. Apoi apăru la orizont o dungă întunecată, care crescu tot mai mult până devin clar că era vorba de-un grup de coline. După ce se mai apropiară îşi dădură cu toţi seama că pe aceste coline creşteau palmieri şi între acestea creştea o iarbă înaltă de-un verde sănătos. O oază!

   Oaza se dovedi că nu era altceva decât o vale adăpostită de-o parte de un ţinut deluros, de cealaltă parte de nişte grupuri de stânci.

   Nu era atât de mare, dar totuşi mai mare, decât se- nchipuie în occident că este o oază.

   Dintr-una dintre stânci izvora un curs de apă, apă care fertiliza pustiul şi care crea chiar un mic lac de acumulare, plasat în centrul oazei. Apa era limpede şi clară.

   Între palmieri şi grupurile de tufişuri străluceau corturile galben cu alb ale membrilor familiei şeicului Bilma.

   — Ce frumos este aici! strigă uimit George, când ajunseră în oază şi-şi lăsă calul să meargă la trap.

   — Un astfel de paradis, cu greu ar fi bănuit aici în mijlocul deşertului, fu de părere doctorul Bertram.

   — Asta dovedeşte o dată-n plus câte lucruri contrastante creată natura, spuse entuziasmat căpitanul Farrow.

   — Cred că vom rămâne o vreme aici, se bucură fiul căpitanului.

   Şeicul arată spre două corturi albe, care evident fuseseră pregătite doar de câteva ore.

   — Astea sunt pentru musafirii mei, pe care-i rog să se facă comozi. Masa va fi gata în curând. Aleh, fiica mea va sosi în persoană pentru a-i servi pe musafirii săi.

   Asta era o cinste deosebită care în nici un caz nu putea fi refuzată. Camarazii intrară în corturi.

   Corturile erau foarte bine înzestrate. Pe jos erau aşternute covoare bogate cu scăunaşe vopsite în culori pestriţe şi câte două pături prevăzute cu blănuri de tot felul.

   Căpitanul Farrow împărţi cu fiul său unul dintre corturi, pe când doctorul Bertram cu Petre, celălalt.

   În fiecare cort se găseau butoiaşe cu băutură răcoritoare. Pe o măsuţă joasă erau ustensile pentru fumat. Nimic nu fusese uitat, pentru a face sejurul musafirilor cât mai plăcut cu putinţă.

   Camarazii se spălară de praful drumului în apa clară a lacului. Deodată, în tabără, se auzi sunetul unui gong, Aleh, de data asta voalată temeinic, păşi spre musafiri săi rugându-i s-o urmeze.

   Masa fu aranjată în cortul şeicului, care era şi el foarte mare.

   Cele mai bune bucăţi de gazelă fripte între pietre încinse, fură servite musafirilor. Carnea era foarte gustoasă şi condimentată cu grijă. Doctorul Bertram nu-şi amintea să fi mâncat de curând o masă atât de gustoasă, gătită din vânat.

   Se mai serviră plăcinte de meii, deasemenea foarte gustoase, iar ca băutură fu servit vin de curmale.

   Camarazii se bucurară din plin de bogăţia şi rafinamentul bucatelor, iar şeicul şi fiica sa la rându-le se bucurară de apetitul oaspeţilor.

   După masă au fost aduse vase cu apă în care oaspeţii îşi spălară mâinile. Şeicul le propuse apoi musafirilor să se odihnească puţin să se culce, dacă vor putea să doarmă, bineînţeles că oamenilor de pe „Dox" nu putură refuza o asemenea propunere, mai ales că se simţeau în siguranţă, sub protecţia şeicului Bilma.

   — De-ndată ce soarele se va ascunde după munţii din zare, voi da dispoziţii ca domnii să fie treziţi. Tinerii războinici ai tribului meu vor arăta musafirilor lor, un vechi mod de călărie, spuse şeicul.

   — O reprezentaţie de călărie, minunat! se bucură doctorul Bertram, care cunoştea foarte bine cutumele şi obiceiurile triburilor nomade nord-africane.

   Camarazii mulţumiră pentru prânzul fastuos şi se retraseră în corturile lor, unde întinşi în paturile lor, adormiră curând.

   Când mai multe servitoare îi treziră cu puţin timp înainte de sosirea serii, aerul deveni în vale considerabil mai rece. Soarele îşi trimitea razele care luminau blând dintr-un cer fără nori din partea de est a munţilor.

   Se aduseră şi caii de care aveau să se folosească camarazii. Şeicul porni apoi cu musafirii săi în galop, părăsind valea.

   În depărtare aşteptau deja tinerii, care aveau să-l înveţe pe europeni, vechile jocuri de călărie şi echitaţie.

   George citise şi auzise destul de mult despre „fantaziile" arabe în tehnica călăriei şi-acum se bucura foarte mult să aibe prilejul să vadă aşa ceva la faţa locului.

   Tabloul era atât de bogat colorat, cum nimeni nu l-ar fi putea descrie. Într-o aparentă dezordine sălbatecă se mişcau călăreţii aplecaţi pe gâturile bidiviilor lor. Scenele reprezentate de acest joc, întruchipau modele de luptă călare în care două tabere se luptau pentru victorie. Cu cât jocul devenea mai înverşunat cu atât se apropiau de finalul său.

   În actul final năvala călăreţilor către privitori fu pigmentată de un incident pe care nimeni nu l-a putut prevedea. Călăreţul maur care călărea-n flancul stâng îşi struni brusc calul şi-o coti puţin lateral pentru a o lua apoi în spatele confraţilor săi. Concomitent un răget se auzi dinspre munţi, neobişnuit, ce-ţi băga frica-n oase. Un „Domn cu capul mare", un leu adică, ce-şi alesese ca şi culcuş una din singurule grote ale muntelui păru să nu-i priască detunăturile flintelor maure, încărcate cu destulă pulbere şi- o pornise acum în salturi după călăreţul care-l deranjase.

   Situaţia putea deveni serioasă, datorită zăpăcelii create. Armele participanţilor la jocurile călăreţilor de tip „Fantazia" erau numai cu pulbere încărcate sau cu cartuşe oarbe.

   Totul nu era decât o mimare a luptei sau a scenelor celor mai fierbinţi de vânătoare fierbinţi.

   Călăreţii îşi struniră caii, de-ndată ce auziră răgetul leului şi priviră într-acolo de unde se auzea glasul furios al acestuia. Europenii se-ncinseră cu brâurile lor, în care îşi purtau pistoalele încărcate.

   Căpitanul Farrow şi fiul său dădură liber cailor să alerge spre locul unde sperau să dea de regele animalelor.

   Doctorul Bertram şi Petre îi urmaseră numaidecât.

   Maurul care stârnise leul asupra sa, dăduse bir cu fugiţi şi acum se afla destul de departe spre deşert, dar deşi leul îi luase urma, distanţa ba se micşora ba se mărea, după cum îşi puteau da seama de la depărtarea aceea căpitanul şi însoţitorii săi.

   Animalul de pradă îşi puse pasă-mi-te să-l ajungă cu orice chip pe călăreţul nechibzuit, fără să-i mai pese că-n urma sa veneau ceilalţi călăreţi trăgând cu armele lor cu gloanţe oarbe şi încercând să-l sperie.

   Un călăreţ mai rapid decât ceilalţi îl ajunse pe George şi acesta trebui să dea pinteni calului său pentru a nu rămâne în urmă, tânărul mirându-se de performanţele acestui maur, care-şi încarcă flinta din mers şi care nu era decât cu câţiva ani mai în vârstă decât el.

   George silindu-se din răsputeri, ajunse-n fruntea coloanei care-l urmărea pe regele animalelor, dar pentru a ochi cu siguranţă, n-ar fi reuşit cu nici un chip în acest galop nebun, dacă nu s-ar mai apropia ceva mai mult de leu. Abia atunci, după ce-şi va fi oprit calul, va-ncerca să tragă mai multe focuri unul după altul. Deşi George nu era nici pe departe un călăreţ atât de bun pe cât se dovedeau mauri şi ştia foarte bine că şi aşa calul lui nu dăduse totul, mai avea în potenţial multe resurse de care el încă nu putea beneficia.

   Îi strigă calului câteva cuvinte încurajatoare. Dacă văzu că nici aşa nu ajută prea mult îşi înfipse ceva mai energic pinteni în burta calului.

   Dintr-odată porni ca o săgeată, dar curând încetini din nou. Atunci îşi luă biciul şi şfichiui energic crupa animalului. Se comportase ca un jocheu în cursa, pe care voia s-o câştige cu orice preţ.

   Se dovedea că animalul răspundea mai bine biciului decât pintenilor pe care se pare el, George, nu prea ştia cum trebuie să-i folosească. Mai folosi de câteva ori biciul şi-abia apoi simţi cu adevărat că bidiviul său dădu tot ce putea plămânii şi picioarele sale. În felul acesta fiul căpitanului se apropia tot mai mult de el, care la rându-i îşi micşorase considerabil distanţa faţă de animalul pe care-l urmărea. Tânărul se hotărî să facă felina să-şi schimbe direcţia. Vânătoarea avansase de acum atât de mult în inima deşertului încât vârfurile muntoase la poalele cărora se afla plasată oaza, nici măcar nu se mai vedea în depărtare.

   Cu mâna stângă se ţinea de dârlogi dar frâul îl lăsase slobod şi calului de-abia acum parcă începuse să-i placă alergarea, cursa asta, tot mai liberă şi ameţitoare.

   Mâna dreaptă a lui George lunecă-n spre pistol. Dar cine ar putea trage şi ochi cu precizie în acest galop nebun? Aşa că nu-i rămânea altceva de făcut decât să se apropie tot mai mult de regale animalelor.

   În cele din urmă îndrăzni să apese pe trăgaci, odată, de două ori. Şi nimeri! Leul se dădu-n năvala goanei peste cap, răgi înfiorător pentru ca apoi să rămână nemişcat. Răgetul felinei atinse de glonte nu păru să deranjeze galopul iepei arabe. Ea făcu chiar un salt lateral şi George care nu fusese atent la ce va urma alunecă din şea. Se rostogoli puţin în nisip înainte de-a se putea ridica în genunchi.

   Se ridică imediat în picioare, poziţia în care se afla, aproape de leu, nu era de fel de natură să-i garanteze securitatea în caz că leul nu era rănit sau nu murise încă. Tocmai pentru că fusese împuşcat animalul putea deveni periculos.

   Acum însă George îşi luă timpul necesar de-a o ochi, cu mult mai multă grijă. Din nou îşi ridică arma, de data asta, după ce trase de două ori era la sigur că nimerise din plin.

   Leul mai gemu odată în nisip, legănându-se încolo şi-n coace. Dar era făcut dintr-un material deosebit de rezistent. Încăodată îi reuşi să se ridice în picioare şi mai răgind încăodată făcu un salt spre George. Dar felina planificase mai mult decât o ţineau puterile, pentru că saltul făcut n- avu amplitudinea necesară pentru a-l ajunge pe tânăr.

   Se prăbuşi înaintea acestuia gemând încăodată, pe când învingătorul lui, îi dădu lovitura de graţie. Încăodată puternicul leu mai tresări, cuprins de spasmul morţii, apoi se destinse şi rămase liniştit cu labele din faţă întinse în faţa sa.

   Câteva secunde mai târziu călăreţii mauri se apropiară şi când îşi dădură seama că leul era mort, izbucniră în strigăte entuziaste de bucurie. Şi maurul care fusese urmărit se- ntoarse, se apropie de George pentru a-i mulţumi. Dar tânărul respinse râzând mulţumirile, mărginindu-se să constate:

   — Chiar dacă ştiu să trag mai bine, sunt un călăreţ mai slab ca voi.

   În momentul următor un maur îi aduse iapa lui George înapoi. Tânărul îi mângâie gâtul, vorbi cu animalul şi se aburcă în şea. Bătrânul şeic aleargă spre tânăr spunându-i:

   — Ăsta a fost leul care ne-a decimat turmele de mult timp. Pân-acum l-am urmărit zadarnic, reuşind să scape din toate capcanele. Alah te-a trimis tinere prieten, să ne scapi de el.

   George se bucură că putea fi de folos, apoi se apropie de leu, care se dovedi vrednic de porecla de regele animalelor.

   Era un exemplar adult cu-o coamă uriaşă şi nu fusese uşor să-l ucidă numai cu gloanţele pistolului său. Căpitanul era cu precădere bucuros de isprava fiului său.

   — Păcat că nu s-a putut filma căderea mea din şea! glumi George.

   — Poate că despre zborul tău din şea ai vrea să spui, se exprimă şugubăţ Bertram. Doctorul nu se mai osteni să- ntrebe dacă tânărul se rănise datorită „zborului său din şea .

   Era doar un acrobat atât de desăvârşit încât se vedea clar că nu putuse păţi nimic rău. Nu-i vorbă că şi nisipul era moale şi elastic aşa că numai printr-o cădere nefericită s-ar fi putut răni.

   — Pe-un cal în plin galop nu poţi să tragi cum trebuie. Sigur c-a fost voia lui Allah că animalul m-a zvârlit din şea. Totul are-n viaţă rolul său şi-ntâmplările mici, motivaţiile lor, trebuie doar să le înţelegi!

   — Aşa e, foarte filosofic n-am ce spune, râse doctorul Bertram. Păstrează-ţi această poziţie întreaga viaţă domnule George, atât pentru lucrurile bune cât şi pentru cele rele. Totdeauna se poate petrece ceva mai rău, cum obişnuia să spună unul din profesorii mei şi se pare c-a nimerit esenţa.

   Câţiva mauri descălecaseră şi se puseră să-l tragă leului pielea peste cap. Îi aparţinea lui George, prin dreptul vânătorului victorios şi voiau s-o prepare ca să i-o înmâneze acestuia.

   Şeicul fu foarte bucuros şi îi propuse lui George şi camarazilor săi să bea împreună cu el şi războinicii săi „pe frăţie" Bruder schaft, întrucât leul fusese o adevărată pacoste pentru tribul său.

   — Oferta ne onorează foarte mult! îi şopti doctorul lui George. Şi trebuie s-o primeşti, ca noi toţi de altfel. Aşa se făcu să tânărul răspunse:

   — Dacă şicul Bilma şi oamenii săi ne propun să devenim fraţi de sânge, asta mă onorează în mod deosebit pe mine, care sunt încă foarte tânăr şi-mi provoacă o mare bucurie pentru această distincţie.

   — Bine spus, îi şopti doctorul pe nemţeşte.

   — Allah se va bucura foarte mult când ne vom întoarce acasă cu pielea leului, îşi încheie şeicul Bilma alocuţiunea.

ALEH ÎI SALVEAZĂ PE CAMARAZI

   LEUL FU DESPUIAT ÎN CURÂND, iar capul îi rămase-n blană. Şeicul îl lămuri că-l vor curăţa temeinic întrucât cunoştea prea bine obiceiul europenilor de-a conserva şi capul fiarei răpuse, pentru a da mai multă personalitate şi prestanţă trofeului obţinut.

   Într-un trap potolit o porniră înspre oază. Numai doi dintre mauri călăreau înainte în galop pentru a duce mai devreme tribului vestea uciderii leului şi a avea timp să dovedească pregătirile pentru primirea eroilor vânătorii.

   Când valea apăru în zare aproape că toţi locuitorii oazei ieşiră în întâmpinarea micului convoi. Cu urale necontenite musafirii fură conduşi în corturile lor.

   — Dacă suntem fraţi de sânge ai şeicului, atunci aveam în fiecare din membrii tribului cel mai buni prieteni, acum şi în viitor. Cine ştie dacă mai târziu nu vom mai avea ocazia să vizităm din nou locurile astea, încheie doctorul Bertram să-şi exprimă gândurile, odată întorşi în corturi.

   — Sunt foarte bucuros s-aud asta, îi răspunse George. Nu mai putem rămâne câteva zile aici, tată? Maurii doar au nevoie încă de câteva zile pentru a prepara cum se cuvine blana leului. Tocmai la blana asta ţin cel mai mult, întrucât nu am mai avut prilejul să ucid un leu în împrejurări ca astea.

   — Bineînţeles, se oferi Farrow. De altfel l-am jigni de moarte pe şeic dacă nu am asista la nunta fiicei sale. Sentimentul prieteniei este foarte mare la aceste popoare şi nu trebuie să-l desconsiderăm, dacă nu vrei să ţi-i faci duşmani sau cel puţin să-i amărăşti grav. Şi-apoi nu-i de lepădat de-a asista la o nuntă maură, care va fi, sunt sigur, un spectacol unic şi neuitat.

   Seara târziu, ceremonialul înfrăţirii dintre cei patru membrii ai echipajului „Dox" şi tribul şeicului Bilma fu încheiată cu mare fast. Se ţinu cont de toate obiceiurile

vechi. Într-un potir de argint în care se culeseră câţiva stropi de sânge de la fiecare participant, se adăugă apă şi apoi toţi cei cinci erau fraţi şi la bine şi la rău şi trebuiau să-şi acorde sprijin la toate chiar cu preţul vieţii.

   După o cină îmbelşugată stropită cu vin de curmale, seara se încheie în dansul languros şerpesc, al câtorva fete maure, la lumina faclelor.

   Şeicul le dărui fiecăruia dintre cei patru noi fraţi de sânge, pe care îi dobândise, câte un inel de mare preţ, ca simbolul de recunoştinţă a tribului şi de recunoaştere de către membrii său. Căpitanul îi înmână nişte diamante şlefuite, pe care le păstra necontenit asupra sa pentru a-i servi în astfel de ocazii.

   Ori de câte ori vreun membru al tribului îl întâlnea pe unul din cei patru camarazi, inelul de recunoaştere le arăta calitatea de fraţi de sânge, cu şeicul.

   Această calitate era transcedentală şi urmaşii de drept ai şeicului trebuiau să recunoască şi ei.

   Se făcuse foarte târziu când camarazii se-ntoarseră în sfârşit în corturile lor pentru a merge la culcare. Vinul de curmale îi ameţise şi pe aceştia, deşi nu băuseră decât cu măsură, întrucât îi prevenise anticipat despre efectul băuturii asupra oamenilor care nu erau obişnuiţi cu el.

   George şi adormise de-ndată ce se întinse pe patul lui. Dormi însă agitat şi somnul îi fu presărat de cele mai sălbatice tablouri.

   Cel mai adesea îi apărea şeicul El Hohd în coşmarurile sale, care-i repeta mereu că e timpul ca răzbunarea lui să se împlinească.

   George caută să uite de visul său, dar nu-i reuşi. Subconştientul său era preocupat constant de coşmare asemănătoare în care el nu mia era deloc eroul şi învingătorul care ar fi vrut să fie.

   În cele din urmă se trezi. La început nu-şi dădu seama unde se găseşte. Să se fi schimbat atât de mult peisajul în cort, de când se culcase?

   De fapt unde se afla? Îşi frecă ochii pentru a-şi veni în fire, întrucât pleoapele-i erau încă atât de grele iar capul îi era încă cuprins de-o mare oboseală, cum nu mai simţise

pân-atunci.

   Să fi avut vinul de curmale asupra lui un efect atât de devastator? În această clipă auzi în vecinătatea sa un glas:

   — Ah, uite că s-a deşteptat! Am crezut pentru o clipă că praful adormitor pe care l-a suflat Tamri în cort a fost dozat mult mai tare decât ar fi fost cazul.

   Vorbele astea-l făcură pe George cu desăvârşire treaz, dar se păzi s-o arate. Dimpotrivă, respiră de câteva ori, horcăind, îşi legănă capul de câteva ori încolo şi încoace pentru a rămâne-n clipa următoare complet nemişcat.

   Deschizându-şi ochii foarte puţin - cât o linie subţire, văzu cum şeicul El Hohd se apropia de el. Îl auzi spunând:

   — La apucat însă rău praful vostru!

   Îl chemă apoi pe credincioşii săi servitori Tamri şi Kassa şi le arătă corpul nemişcat. Când şeicul îşi mişcă întâmplător burnusul, George putut vedea că acesta purta pe de desubt o cămaşă de zale foarte fină, ce-l proteja probabil împotriva gloanţelor. Fără de vrere, George se mişcă puţin, când la o oarecare depărtare auzi o-njurătură neaoşă nemţească, spusă de un marinar lung cât o prăjină. Ăsta nu putea fi decât Petre! George se ridică puţin pe coate pentru a putea vedea mai bine unde se găsea prietenul său.

   Şeicul şi servitorii săi, ar fi trebuit neapărat să vadă mişcările necontrolate ale tânărului, dacă-n clipa în care Petre începu să-njure atenţia lor nu le-ar fi fost atrasă de acesta.

   — Iată încă unul care s-a deşteptat din somnul lui! spuse şeicul cu-o voce ironică.

   Tamri şi Kassa care-ngenunchease lângă el, l-ar fi tratat fără-ndoială nu tocmai cu duhul blândeţii ţinând cont de palmele şi pumnii pe care le încasaseră de la uriaş nu cu mult timp în urmă, dacă şeicul n-ar fi fost atât de aproape.

   Astfel că nu-ndrăzniră nimic împotriva acestuia fără permisiunea expresă a şeicului.

   George ar fi vrut să se apropie de prietenul său şi folosind ocazia când nimeni nu se uita la el să se rostogolească spre Petre, astfel încât să fie mai aproape de acesta. Şeicul din fericire nu-i remarcase manevra.

   Îşi îndreptă atenţia din nou asupra lui George pe care-l credea că zace ceva mai departe dar în realitate se- mpiedică de trupul tânărului.

   Acum nu se mai putea preface, trebuia să acţioneze! Acum ori niciodată îşi ridică brusc capul şi cu ţeasta lui tare lovi exact în bărbia şeicului de EL Hohd. Lovitura ar fi făcut cinste şi unui boxer profesionist. Şeicul se clătină pe picioare şi căzu la pământ. Fusese făcut K.O. în toată regula. Un urlet de furie izbucni de pe margine din gâtlejurile celor ce asistau la spectacol, dar deasupra tuturor se făcu auzit râsul sonor al lui Petre.

   — Bravo domnule George! strigă uriaşul. Nu ştiu dacă am mai văzut vreo scenă atât de comică deşi nu ne găsim într-o situaţie dintre cele mai plăcute.

   — Situaţia noastră este destul de gravă, oricum, se auzi glasul căpitanului de undeva din cealaltă parte a locului. Şi lovitura de box a lui George ne-a înrăutăţit-o considerabil.

   George tăcu dându-se bătut. Ce-ar mai fi putut răspunde vorbelor tatălui său? Petre care stătea foarte aproape de George îi şopti acestuia:

   — Acum mă întorc pe o parte, domnule George! Rămâi culcat liniştit jos! Voi încerca să-ţi slăbesc legăturile. Maurii sunt ocupaţi cu şeicul lor care şi-a pierdut cunoştinţa şi încă nu şi-a revenit. Cel puţin ne vor lăsa în pace.

   Puţin mai târziu George simţi cum mâinile prietenului său se străduiau să-i desfacă legăturile.

   Dar maurii cunoşteau prea bine arta faceri legăturilor. Pentru un timp şi legăturile lui George nu se slăbiră câtuşi de puţin. Între timp şeicul îşi revenise de-ndată ce fu în picioare vru să se zvârle cu pumnalul ridicat asupra lui George dar Tamri îl reţinu. Şeicul se-ntoarse furios către servitorul său dar acesta îi şopti câteva vorbe. Acesta dădu numai din cap şi renunţă la intenţia lui.

   Ei se aşează din nou la foc şi-i spuse fiului căpitanului.

   — Necredinciosule, te-ai comportat foarte nechibzuit! Nu te-ai gândit ce urmări va avea actul tău şi că acum nu te mai poţi aştepta la indulgenţă şi înţelegere? O să te căieşti amarnic, vei vedea tu!

   Vorbele sale conţineau atâta ură reţinută încât George se cutremură când se gândi la ce-ar putea întreprinde şeicul

pentru ca să se răzbune.

   La început tânărul nu vru să-i răspundă nimic şeicului dar apoi se răzgândi, nedorind să-l întărâte zadarnic pe şeic şi spuse pe-un ton cât mai indiferent.

   — Şeicule El Hohd, toţi va trebui să murim odată şi odată!

   Şeicul îi aruncă o privire otrăvită. Realizase chiar contrariul a ceea ce îşi propusese. Calmul şi indiferenţa îl întărâtară şi mai şi pe şeic.

   Între timp Petre se străduia din răsputeri să-şi slăbească legăturile dar deocamdată nici urmă de succes. Fiul căpitanului însă îşi făcu socoteala că Petre în câteva minute va fi liber.

   Dar vezi că asta nu-i reuşea nici puternicului său prieten! George parcurse-n tăcere, în minte, situaţiile de felul acestora, în care se găsise el şi camarazii săi. Începuse c-o faptă nevinovată, salvarea unei tinere fete de atacul unui leu. De aici se derulaseră toate evenimentele. George îl urmărea pe şeicul El Hohd pe-a cărui faţă se oglindeau toate patimile. Din când în când un surâs răutăcios îi deforma şi mai mult trăsăturile. Îşi luă în cele din urmă privirea de pe faţa şeicului şi privi cerul. După aprecierea lui în două ore cel mult vor răsări zorile. Deodată îi veni o idee. Mai reuşise el şi altă dată, prin vorbe meşteşugite să surprindă băştinaşi, reprezentanţi ai unor popoare primitive.

   Era oare posibil şi aici? Cu siguranţă că maurii nu erau oameni atât de primitive ca membrii unor triburi din Africa de mijloc, din insulele Suderhi, din India de nord sau Sud, dar oricum superstiţioşi erau şi aceştia.

   La urma urmei nu putea să-i dăuneze cu nimic, dacă va începe să se laude cu puterea pe care o posedă, chiar aşa legat. Gândit şi făcut!

   Se-ndreptă pe jumătate, îl privi fix pe şeic până când privirea acestuia fascinantă, se opri asupra lui apoi îi spuse plin de importanţă.

   — Şeicule El Hohd, noi dispunem de-o putere mai mare decât poţi tu s-o bănuieşti. Ori crezi c-am sta noi astfel aici, atât de liniştiţi?

   Şeicul pufni în râs, dar râsul lui suna puţin artificial.

   — Necredinciosule, să nu-ţi închipui că poţi să mă speri cu vorbele tale, cheamă-ţi puterile de care dispui şi care crezi că te vor ajuta, eu nu cred că-ţi vor folosi la ceva!

   George observă că Petre tot mai muncea la legături, dar nu cu mult folos, de aceea trebuia să câştige timp. Când se va face ziuă, bătrânul şeic va trimite după dânşii. Se va găsi locul gol. Şi nu va fi greu să ghicească mâna cui este. Întrucât acum erau fraţi de sânge, se va face luntre şi punte să-i salveze.

   Tânărul dădu vocii sale un ton înăbuşit pe când zise:

   — Şeicule, tu-ţi sfidezi soarta! Vrei într-adevăr să fac apel la forţele care m-ajută ca să năvălească asupra ta şi-a oamenilor tăi?

   Servitorii şeicului şi câţiva războinici care erau evident mai superstiţioşi decât acesta se-ndepărtară deja de foc. Neliniştit chiar şeicul privi-n jurul său ca şi cum ar aştepta să apară forţele de care vorbise prizonierul, în chiar secunda următoare, în faţa sa. Dar spiritul raţional al acestuia învinse încăodată superstiţiile ancestrale.

   — Încerci să mă faci nesigur, necredinciosule, spuse el de sus dispreţuitor, dar vocea lui tremura puţin când pronunţă cuvintele astea.

   Asta simţi lămurit George. După un timp şeicul, care se liniştise reluă:

   — Bine străine, cheamă-ţi forţele în ajutor, mă voi lupta cu ele!

   Acum tânărul ajunse într-o mare încurcătură, ce trebuia să întreprindă acum?

   Dar Petre îi veni tânărului său prieten în ajutor. El prinse să urle, atât de-ngrozitor, încât şi pe George-l trecu cu rece prin şira spinării. Şeicul sărise-n picioare. Privi peste cei doi prizonieri, departe-n stepă întrucât Petre se făcu că urlă în partea aceea.

   Oamenii şeicului se răspândiră care încotro prin întuneric după urletul lui Petre în timp ce acesta privea nedumerit în jur. Se găsea singur deja cu cei doi prizonieri şi intenţiona să râdă, dar nu scoase decât o grimasă jalnică. Acum George spuse cu toată seriozitatea de care era în stare:

   — Şeicule te previn pentru ultima oară! Noi nu ţi-am făcut nimic şi-am salvat pur şi simplu logodnica din ghearele unui leu care o urmărea. Nu puteam face altfel, întrucât în năvala căzăturii o parte din văl s-a rupt şi ea a trebuit să se arate fără acesta. Gândeşte-te la asta! Am avut de mai multe ori ocazia de-a te doborî, dar n-am făcut- o. De ce s-o fi făcut? Nu am nimic împotrivă-ţi dar între timp mânia ta s-a tot acumulat. Este drept aşa? Crezi că lasă Allah dumnezeul tău aşa ceva nepedepsit?

   Din nou Petre scoase urletul său înfiorător. Îşi ţinu gura atât de aproape de pământ încât se păru că urletul vine de departe, din stepă. Şeicul făcu un pas îndărăt. Dar mai apoi păru să-şi dea seama că e o păcăleală. Păşi din nou înainte şi strigă:

   — Acum vreau să văd, dacă puterile pe care le tot invoci te ajută cu adevărat!

   Spunând asta îşi trase pumnalul. George se crezu de data asta pierdut.

   În acelaşi moment apăru la vedere dintre burnusul şeicului şi mâna-i stângă care atârna pe lângă corp, o sabie încovoiată.

   Şeicul fu atât de înspăimântat încât începu să se clatine. Se reculese însă şi se-ntoarse pe călcâie. Nu văzu pe nimeni care i-ar fi putut vârî sabia între mână şi corp. Să fi fost de bine puterile care le invoca tânărul său prizonier?

   O secundă mai târziu din nou urletul şi un fâşâit.

   George el însuşi nu ştiu ce se petrece. Focul de tabără se stinse. Parcă fusese călcat de-o furie care bântuia prin apropiere fără a le dăuna însă prizonierilor.

   Din nou simţi la mâna stângă ceva ca o lamă rece pe care George nu şi-o putea explica în nici un fel. Legăturile de la mâini fuseseră tăiate ca şi e le de la picioare.

   George sări în picioare. Ce întâmplare?

   Ca un vânt al răzbunării, războinicii bătrânului şeic, cu care camarazii legaseră frăţia de sânge fură peste tabăra şeicului El Hohd.

   Lângă George apăru brusc o siluetă. În momentul următor flăcările focului de tabără reizbucniră din nou cu putere.

   La lumina lor George o recunoscu pe Aleh şi alături de ea

pe tatăl ei.

   — Tu ai introdus sabia încovoiată între trup şi mâna stângă a şeicului El Hohd, întreabă tânărul. Tânăra maură dădu numai din cap şi spuse:

   — Există o veche legendă asupra forţelor oculte pe care le invoci asupra unui duşman, sau al tribului său, de aceea şeicul s-a speriat aşa. Mai întâi ne-am strecurat neobservaţi aici şi am acţionat cum am acţionat.

   — Asta a fost aşadar, zâmbi George!

   În momentul următor alte facle se aprinseră. Şeicul din El Hohd şi războinicii săi fură aduşi ca prizonieri de astădată lângă foc. Căpitanul, doctorul şi cu Petre stăteau lângă şeicul bătrân, care tocmai descăleca. Şeicul Bilma raportă scurt că fiica sa Aleh se trezise în timpul nopţii extrem de neliniştită şi mergând spre corturile oaspeţilor observă că acestea sunt goale. Valea în care şeicul se retrăsese era foarte cunoscută. Li se înveliră copitele cailor şi-aşa veniră încoace.

   Începu acum o negociere îndelungată între cei doi şeici.

   În cele din urmă se declară El Hohd gata să-i plătească lui Aleh şi tribului său o sumă mare de răscumpărare şi să lase la o parte toată duşmănia pentru a-şi recăpăta libertatea.

   Aleh adeveri că se putea baza pe deplin pe jurământul şeicului El Hohd.

   Camarazii au mai rămas o vreme ca oaspeţi ai şeicului Bilma şi-a fiicei sale. O nouă întâmplare va fi descrisă în volumul următor.

SFÂRŞIT

Volumul 229

DIAVOLUL DIN KASHMIR

   ÎN DRUM SPRE KASHMIR

   KASHMIR! Cum mă bucuram de tare să cunosc ţara a căror frumuseţi nu este întrecută decât de anumite regiuni ale Elveţiei! Voiam să străbatem cât mai temeinic Kashmirul şi apoi să ne urmăm calea peste Nepal, în India de Jos.

   De la Delhi am luat trenul. Aşa se face că stăteam instalaţi comod într-un vagon de clasa I-a, în timp ce Pongo, de dragul lui Maha, ocupa un vagon de marfă, pe care l-a rezervat anume pentru ei. Altfel, credinciosul nostru ghepard ar fi trebuit să călătorească într-o cuşcă, făcută anume pentru câini şi nu i-ar fi fost tocmai comod.

   Deocamdată eram singurii pasageri ai vagonului nostru. Stăteam liniştiţi pe locurile noastre, faţă-n faţă şi priveam minunata panoramă pe care-o străbătea trenul în goana lui, care se schimba mereu.

   În Ludhiana ne-am oprit mai mult. Aici a urcat un călător. Un domn mărunţel, de vârstă mijlocie, ne-a întrebat politicos dacă poate lua loc în vagonul nostru. La semnul de încuviinţare al lui Marian, se prezintă:

   — Permiteţi-mi domnilor, numele meu este Ronswell, profesorul Ronswell din Bombay.

   El făcu o reverenţă ireproşabilă. După asta, pronunţă şi prietenul meu numele noastre, dar destul de neclar, aşa încât îl privi întrucâtva nedumerit. Profesorul Ronswell se făcu el însuşi comod în cea de-a treia parte a compartimentului nostru şi de-ndată ce trenul se puse în mişcare înnodă el însuşi firul unei conversaţii:

— Călătoriţi şi dumneavoastră domnilor înspre Amritsar?

Eu merg într-acolo ca să-mi vizitez nepotul. Întrucât plec înspre Kashmir nu vreau să-mi scape ocazia de-al vedea. Pot să mă interesez de ţelul călătoriei domniilor voastre?

   Am găsit cam curios faptul că profesorul voia să se intereseze de ţelul călătoriei noastre şi-aveam pregătit un răspuns evaziv la îndemână. Dar Marian mi-o luă înainte spunând:

   — Noi vrem să mergem de-asemenea în Kashmir, domnule profesor. Poate că ne veţi spune acum vreo rută mai bună de luat în considerare, la urma urmei sunteţi cunoscător al acestor frumuseţi mai bine decât oricare altul.

   — Aşadar, vreţi să călătoriţi şi dumneavoastră în Kashmir! Se potriveşte de minune domnilor. Atunci dacă doriţi v-aş putea lua în automobilul nepotului meu, care vine să ne ia din Amritsar. Drumul cu automobilul printre munţi e mult mai frumos şi mai plăcut decât cu trenul, m-ar bucura dacă mi-aţi ţine tovărăşie.

   — Foarte amabil din partea dumneavoastră, domnule profesor că ne oferiţi această posibilitate. Vom face uz cu plăcere de această ocazie, devreme ce ne-o oferiţi. Vreţi să rămâneţi mai mult timp în Kashmir, vreau să spun, permanent, sau aveţi de rezolvat o problemă acolo doar pentru o scurtă perioadă de timp, sau călătoriţi în interes de afaceri?

   — Sunt geolog de profesie, domnii mei şi mă interesează evident şi pietrele Kashmirului. Poate că voi rămâne un an sau mai mult acolo. Cunosc bine ţara şi istoria ei şi poate că sunt în stare să vă ofer un traseu interesant - v-aş putea întreba de unde veniţi acum?

   — De la Delhi, domnule profesor.

   Marian îi dădu informaţia cerută scurt şi obiectiv. Dacă ar fi cunoscut reacţia profesorului la auzul acestui răspuns, poate că ar fi numit un cu totul alt loc.

   Profesorul păru să cugete puţin, numai pentru sine, ne privi câteva momente foarte uimit, după care strigă brusc:

   — Dumneavoastră sunteţi domnii Farrow şi Bertram! Dar bineînţeles! Acum mi-e totul clar. La prezentarea de odinioară, nu prea v-am înţeles clar, numele. Nu v-aş fi recunoscut dacă nu aţi fi vorbit despre Delhi. Mă bucură

extraordinar că v-am putut face cunoştinţă.

   Ne dădu încăodată mâna, ne-o scutură energic şi se bucură ca şi când ar fi făcut o descoperire extraordinară. Mie nu-mi prea convenea că acum Ronswell ştia cine suntem noi. Tocmai de aceea n-am suflat nici un cuvinţel în Delhi, încotro o luăm, tocmai pentru a nu se sesiza nimeni înainte sau la sosirea noastră cine suntem. Am avut de- atâtea ori experienţe neplăcute în această privinţă. Acum se va şti cu siguranţă de aici încă din tren că scopul ultim al călătoriei noastre era Kashmirul.

   Marian păru să nutrească gânduri asemănătoare pentru că îl întreabă pe profesor foarte deschis de unde cunoaşte numele noastre întrucât, când ne-am prezentat, n-am făcut- o cu intenţie de-a ne fi reţinute.

   — Păi domnilor, ultima dumneavoastră aventură din Delhi este cunoscută peste tot. Întrucât aţi pronunţat cuvântul Delhi şi eu am o grămadă de fotografii cu dumneavoastră nu mi-a fost deloc greu să vă recunosc.

   Marian zâmbi şi continuă cu sufletul împăcat:

   —  Ei, atunci spuneţi-ne, vă rog şi dumneavoastră adevărul domnule profesor. Nu sunteţi geolog, ba poate nici profesor şi călătoriţi cu o anume intenţie înspre Kashmir.

   Profesorul se miră destul la auzul afirmaţiei prietenului meu. Chiar şi eu m-am uitat uimit la Marian, care continua să zâmbească:

   — Aţi uitat ceva, domnule Ronswell. Asta m-a făcut să cred că aveţi vreo oarecare legătură cu autorităţile poliţieneşti din Bombay. Pe cufărul dumneavoastră e lipită o etichetă pe care scrie, foarte caligrafic şi citeţ „Comisarul Ronswell". Aţi omis să îndepărtaţi eticheta. V-aş sugera s-o faceţi acum. Dacă vreţi să călătoriţi incognito în Kashmir ar fi păcat ca identitatea să vă fie deconspirată de un asemenea lapsus, regretabil.

   — Dar văd că nu vă scapă nimic, domnule Farrow! Ce-i drept am cam uitat de etichetă. Dar aveţi dreptate, sunt comisarul Ronswell din Bombay. Tocmai de aceea mă bucură şi mai mult c-am recunoscut în dumneavoastră pe domnii Farrow şi Bertram. Aţi auzit despre istoria asta din Kashmir şi dumneavoastră şi de aceea mergeţi într-acolo?

   — Nu domnule Ronswell. Vedeţi că eu evit să pronunţ titlul profesiunii pe care-o aveţi. Pentru a nu vă deconspira mai departe. Despre ce istorie vorbiţi?

   — Păi e vorba despre „Diavolul din Kashmir", cel puţin aşa e numit în limbaj popular şi despre ce e vorba, nu-i prea clar. Alăturaţi-vă mie, domnilor, la dezlegarea acestui mister şi totul va fi lămurit mai repede.

   — Bine, s-a făcut deci, domnule Ronswell. Povestiţi-ne deci vă rog mai departe, ce-i cu diavolul ăsta!

   — În Kashmir se află multe mine. Ţara e bogată în fier, cupru şi plumb. Într-una din mine s-a dezlănţuit în cel mai pur sens al cuvântului, de vreo patru luni, iadul pe pământ. Diavolul a intrat în mină şi nici un om nu mai îndrăzneşte să coboare acolo.

   — Mai departe, vă rog!

   — Poliţia din Srinagar a bănuit la început că vreo societate concurentă şi-a permis „luxul" de-a face să înceteze lucrul în mină. Dar cercetările întreprinse în această direcţie n-au avut nici un rezultat. Au fost scotocite toate galeriile şi puţurile minei, s-a vorbit cu oamenii. Aceştia au reintrat din nou în mină şi - diavolul şi-a vârât din nou coada! Către amiază, după spusele oamenilor, diavolul a apărut într-unul din puţuri. Acesta s-a prăbuşit puţin mai târziu. De teama „diavolului" minerii au părăsit lucrul în cele din urmă, nemaivrând cu nici un chip să se mai reîntoarcă acolo. Descrierile făcute „acestuia" vin din mai multe surse. Pare să fie foarte înalt şi are păr lung şi zburlit. Câţiva creştini spun chiar c-au văzut urme de copite de cal. Părerea mea rămâne neschimbată, întreaga poveste a fost inventată de-o firmă concurentă, altfel n-ar mai avea nici un sens.

   — Din cauza asta aţi fost trimis tocmai din Bombay în Kashmir, domnule Ronswell? Atunci trebuie că-i ceva serios. Ce s-a mai întâmplat în ultima vreme în legătură cu acest caz?

   — Încă n-am terminat, domnule Farrow. În ultimul timp câţiva păstori de capre, din munţi, au fost alungaţi, încet, dar sigur din locurile lor. Şi tocmai de acest „diavol". Apare de-obicei noaptea şi intră în turmele de capre, speriindu-le de moarte. Câinii se comportă foarte ciudat la apariţia „vedeniei". Nu atacă, ci se târăsc pe jos, schelălăind jalnic. Vedeţi şi dumneavoastră ce impresie poate face acest lucru asupra unor munteni primitivi şi foarte superstiţioşi. Părerea comună, unanim împărtăşită a oamenilor din preajma locului, este că e vorba de-o răzbunare sau despre vreo pedeapsă dumnezeiască.

  — Şi în ce regiune anume, se petrec toate aceste lucruri, domnule Ronswell?

  — La est de Srinagar, într-o regiune muntoasă, care precede intrarea în lanţul munţilor Himalaieni. Poliţia locală n-a rezolvat nimic, astfel încât am fost trimis eu însumi din Bombay la faţa locului, să întreprind cercetări.

  — Ne-aţi mai putea povesti câte ceva despre Kashmir, domnule Ronswell? Poate că din descrierile ţinutului se pot desprinde câteva indicii referitoare şi la „diavolul" nostru.

  — Kashmirul este o regiune muntoasă. În medie se găseşte la o altitudine de 1500 metri. Este înconjurat din toate părţile de vârfuri şi piscuri ale munţilor, acoperite cu zăpadă. Poate că forma provinciei asemănătoare unui ou ar putea fi descrisă mai bine sau mai exact ca o vale „muntoasă" decât ca o regiune muntoasă. Fluvial Djilam fertilizează întregul ţinut, luându-şi din vest şi est apele, de la numeroşi afluenţi care-l alimentează. Lanţul sudic al munţilor care acoperă înălţimi de până la 6470 metri în zona Pir-Pandsal, se învecinează cu munţii Himalaiei, iar la nord-vest, cu munţi Hinducuşi. Trecătorile sunt tăiate abrupt şi stau cam la o mie de metri mai jos decât vârful muntelui. Demne de vizitat sunt lacurile aflate la sud de capitala ţării. Cel mai renumit dintre acestea este lacul Wular, alimentat de Djilam. Din timpuri foarte vechi e cunosc multe cutremure care au avut loc în această regiune. Cel mai puternic dintre acestea a fost cel din 1828, care a fost urmat două luni după aceea de alte câteva, mai mici.

  — Cunoaşteţi ţara, după cum văd, destul de bine, domnule Ronswell, zâmbi Marian atunci când comisarul făcu o mică pauză.

  — Dacă vreau să trec acolo drept geolog trebuie ca să cunosc cel puţin un minimum necesar. Să vă mai povestesc ceva despre flora şi fauna regiunii? Sau despre industria acestei ţări binecuvântate? M-am informat întrucâtva despre toate aceste domenii. Pe ambele maluri ale Djilamului cresc plopi, cireşi şi nuci. Piersici, caişi şi meri se găsesc într-o mare cantitate. Mai cu seamă abundă duzii a căror frunze constituie hrana pentru viermii de mătase. Călătorul este întâmpinat în valea Djilamului de-un amestec variat de arome florale de tot felul: trandafirilor, iasomiilor şi altor arbuşti sălbateci. Kashmirul este ţara de unde provine uleiul de trandafir exportat şi în oraşul târgurilor Leipzig. Uleiul de trandafir este un parfum deosebit, râvnit de multe femei şi dobândit de acelea a căror soţi sau rude îşi permit cheltuielile procurării acestuia.

   — Din cauza dragostei dumneavoastră excesive pentru uleiul de trandafir aţi uitat complet de renumita lână de Kashmir din care sunt făcute nu mai puţin vestitele şaluri sau fulare de Kashmir, adăugai eu râzând.

   — Asta cam aşa e, râse la rându-i şi comisarul. Fularele de Kashmir au fost odinioară încă şi mai renumite decât astăzi. Înainte erau lucrate de mână, acum s-au introdus pe scară largă şi în Kashmir, maşinile. Cu câteva zeci de ani înainte, trei ţesătoare lucrau câte trei săptămâni la un astfel de şal. Numai ieftinătatea mâni de lucru mai face ca azi marfa să fie plătită. Poate că nici nu ştiţi că pentru că pentru confecţionarea şalurilor de Kashmir, de fapt pentru lâna acestora se foloseşte părul caprelor din Tibet pentru a căpăta elasticitate, moliciune şi rezistenţă deopotrivă. Există exemplare minunate de astfel de şaluri, exportate mai ales în anumite magazine din Statele Unite şi nu pentru bani puţini, se înţelege. Pentru asemenea lucruri - opere de artă, în adevăratul înţeles al cuvântului se lucrează la un şal câte trei luni. Da, da, la un singur şal! Că, apoi, nu se vinde pe degeaba e doar de la sine înţeles.

   Profesorul - comisar ajunse la sfârşitul prelegerii sale. Bineînţeles că ştia mai multe despre ţară şi obiceiurile sale. Şi eu aş fi interesat să aflu mai multe, dar cu siguranţă era de părere că o expunere mai îndelungată ar sfârşi prin a ne plictisi.

   Marian îi mulţumi lui Ronswell în numele amândoura şi

spuse:

   — La cutremurul din 1828 parcă nu-mi iese din cap locuitorii Kashmirului în marea majoritate sunt de religie mahomedană, asta mai voiam să întreb.

   — Fără îndoială! În nordul Indiei, islamul s-a înstăpânit şi afirmat peste tot. Numai o fracţiune mică aparţin cultului Hindus.

   — Încăodată mulţumiri, domnule Ronswell. Înc-o întrebare pe care ţin să o pun: în povestea asta cu diavolul din Kashmir s-au ivit şi incidente mortale?

   — Încă nu, domnule Farrow. Din fericire, nu încă! Dar cred că s-ar fi ajuns şi-aici dacă minerii nu ar fi încetat lucrul în mină la timp. De fapt consider că este cel mai bine dacă ajungem ca turişti în Kashmir, dar Pongo şi cu Maha vor atrage cu siguranţă atenţia.

   — Nu pot să-i las undeva, în afara problemei noastre, domnule Ronswell. Ne-a salvat de-atâtea ori în ultimul moment când ne aflam în situaţii aparent fără ieşire încât în nici un caz nu putem renunţa la ajutorul lui.

   — Cum ar fi domnule Farrow ca Pongo să treacă drept servitorul meu. Poate astfel ar bate la ochi mai puţin.

   — Excelentă idee, domnule Ronswell. Da unde-l lăsăm pe Maha? Nu are cumva în Amritsar, nepotul dumneavoastră vreun spaţiu potrivit pentru a-l adăposti şi-l îngriji pe ghepardul nostru, în tot acest timp?

   — Da, cred că da! Dar cum vom face când ajungem în Amritsar? Mergem împreună sau despărţiţi?

   — Cred că-i mult mai bine despărţiţi, domnule Ronswell. Daţi-ne adresa nepotului dumneavoastră şi vom merge la el. Ne întâlnim după căderea întunericului. Unul câte unul. Sper că maşina care ne duce să fie o limuzină în care să nu fim văzuţi. Ronswell ne asigură că e vorba de-un automobil închis, în care nimeni nu ne va recunoaşte.

   Spre seară am ajuns în fine la Amritsar. Marian îi dădu de ştire lui Pongo, într-una din staţiile intermediare să fie pregătit.

   Aşa că în clipa coborârii din tren, nu ne-am mai interesat de el, ca să nu batem la ochi. Chiar şi Marian şi cu mine am luat-o-n direcţii diferite ca şi cum nu ne-am mai fi întâlnit

niciodată-n viaţă.

   Ca să fiu sincer m-au uimit aceste măsuri extraordinare de precauţie pe care le lua Marian, dar prudenţa şi spiritul de anticipaţie nu pot dăuna niciodată aşa cum obişnuia el să spună. Până la căderea întunericului am hoinărit prin oraş încolo şi încoace pe străzile animate şi aşa ca şi-n alte oraşe indiene, m-am bucurat de privilegiul pe care-l aveam de-a palpa viaţa inedită în aer liber care se desfăşura acolo. Gândurile mele erau adesea deviate de spectrul „Diavolului din Kashmir" care-mi pătrunsese parcă şi inconştientul.

   Aveam şi eu adresa nepotului lui Ronswell şi ştiam regiunea în care locuieşte. Aşa că m-am orientat în aşa fel încât la căderea întunericului să nu fiu prea departe de ţelul meu.

   Când am ajuns în faţa casei, uşa mi s-a deschis, fără a mai fi nevoie să bat la ea. Marian sosise cu puţin timp înaintea mea. A fost prezentaţi împreună unui domn pe nume Wood. Comisarul îl încunoştinţase deja pe nepotul său de sosirea iminentă a noastră şi acesta se bucură atât de tare de vizita noastră încât era gata el însuşi să participe la acţiune.

   Când în cele din urmă sosi şi Pongo, Wood ne conduse în grădina sa şi ne arătă acolo, o cuşcă prevăzută cu gratii.

   — Voiam odată să cresc nişte pui de urs, ne lămuri Wood dar n-am putut face rost de micile animale. Cuşca am construit-o totuşi. Aici putem să-l găzduim pe ghepardul dumneavoastră până la sfârşitul operaţiunii. O să-i aduc eu însumi zilnic hrana şi-o să mă conving că-i bine îngrijit şi nu- i lipseşte nimic.

   Pongo îl conduse pe Maha la cuşcă, după ce-i şopti câteva cuvinte la ureche, pe care animalul păru că le înţelege. Îl privi pe Wood cu atâta încredere ca şi cum ar fi recunoscut în el pe noul stăpân provizoriu. Mai târziu, la cină am mai reluat în discuţie subiectul „Diavolului din Kashmir". L-am întrebat pe Marian înainte de-a merge la culcare dacă are vreo idee în legătură cu topica discuţiei, dar n-a putut scoate nici o vorbă în plus de la el.

   — Bineînţeles că mi-am făcut o idee despre ce ar fi, dar pare atât de deplasată şi aventuroasă încât prefer mai

degrabă s-o păstrez pentru mine.

   După schimbul ăsta de cuvinte ne-am dus la culcare morţi de obosiţi.

   Pe timpul nopţii m-a trezit la un moment dat un zgomot suspect. Se plimba oare cineva acolo prin cameră?

   Poate că era Marian care căuta ceva anume şi umbla cât mai încet ca să nu mă trezească?

   M-am ridicat în capul oaselor. În cameră domnea un întuneric deplin, aşa că trebuia să mă bazez doar pe simţul auzului. În timp ce ascultam cu atenţie, pipăi cu mâna dreaptă după lampa mea de buzunar pe care-o aşezasem de cu seară pe noptieră.

   Din nou am auzit zgomotul de adineaori - un hoţ opera atât de aproape că rămăsesem stupefiat de uimire. În acelaşi moment s-a trezit şi Marian, l-am auzit clar cum se scoală din pat. Mi-am aprins lampa de buzunar. Chiar în mijlocul camerei se afla un indian înalt cât un copac, care în momentul când îl ajunse fascicolul de lumină făcu un salt şi dispăru din încăpere înainte de-a mai avea timpul de-a întreprinde ceva.

   Marian sărise-n aceiaşi clipă din pat şi aleargă după indian dar când apărui şi eu pe coridor, indianul nu mai era de văzut nicăieri.

   M-am oprit nehotărât în pragul uşi. Marian dispăruse aşa îmbrăcat în pijama cum era, după indian, fără a lua o lampă de buzunar, fără un pistol la el. În momentul următor uşa camerei de alături se deschise. Pongo apăru pe culoar şi-mi şopti:

   — Masser Bertram, Pongo auzit ceva în grădină. Oameni aleargă, Pongo merge să vadă.

   Coborârăm amândoi treptele şi ne găsirăm în faţa uşii care dădea la capătul culoarului înspre grădină, care era deschisă acuma.

   Pongo dispăruse deja în grădină, fără să scoată nici un zgomot. Ce era de făcut? Să alerg la rândul meu în grădină din faţa mea şi pe care n-o cunoşteam mai de loc?

   Unde să-l caut pe Marian? De ce nu mai dădea vreun semn de viaţă? Trebuie să ştie doar că m-am luat după el.

   Acum îmi veni în minte Maha. Dar animalul nu putea găsi urmele în grădină întunecată. M-am hotărât repede şi m-am repezit spre cuşcă. Drumul într-acolo în cunoşteam doar şi-l găseam şi pe întuneric. Pe Maha însă... Nu l-am mai găsit, cuşca era goală. Să fi avut Pongo aceleaşi gânduri ca şi mine? În ciuda pericolului mi-am reaprins lampa de buzunar şi-am început să cercetez împrejurimile. Zadarnic. N-am descoperit nimic şi nici de Pongo şi Marian n-am dat.

  În partea din spate a grădinii am auzit un ţipăt înăbuşit, îmi atrase atenţia şi evident că m-am grăbit într-acolo. Lampa continua s-o ţin aprinsă.

  Spre marea mea spaimă am dat de Marian - care zăcea fără cunoştinţă la pământ. M-am convins la repezeală, dacă mai era în viaţă. Har Domnului nu era decât ameţit. Am cercetat imediat tufişurile din apropiere. Dac-aş fi ştiut că Pongo fusese pe-aici mi-aş fi cruţat osteneala, dar n-aveam habar, în ce direcţie o luase.

  Ca să-ncerc să-l mai urmăresc pe indian mi se păru o pierdere de vreme, aşa că l-am luat pe Marian pe braţe şi l- am dus în casă. Am ajuns în camera mea unde l-am aşezat pe pat. L-am trezit pe Ronswell şi pe nepotul acestuia. Wood fu peste măsură de-nspăimântat că-n casa lui s-a putut petrece aşa ceva şi alarmă de-ndată servitorimea.

  Sub comanda acestuia s-a căutat temeinic în grădină, la lumina faclelor, dar aşa cum era de aşteptat, fără rezultat.

  Între timp m-am ocupat de Marian. În cele din urmă deschisese ochi. Aproape o jumătate de sticlă de apă de colonie am folosit ca să-i frec fruntea şi pieptul.

  — Aţi reuşit să-l prindeţi, a venit prima întrebare a prietenului meu.

  Am negat scuturând capul.

  — Nu, din păcate. N-am prea fost pe fază, de-abia împreună cu Pongo am intrat în grădină. Te-am auzit chemând şi m-am grăbit spre tine. Pongo încă nu s-a întors.

  — Încă nu ştie nimeni că suntem aici, spuse el după o perioadă de reflecţie. Nimeni nu poate să bănuiască că noi, tocmai de „Diavolul din Kashmir" vrem să ne ocupăm. Cine să fi fost indianul? Un hoţ adevărat, un hoţ pur şi simplu, care s-a urcat prin fereastră? Şi cum a putut scăpa? Să fi intrat pe uşa, nu cumva te-a urmărit cineva, ieri prin oraş,

Robert?

   Am negat! Nu puteam deloc să-mi amintesc, dac m-a bătut vreun om sau altul la ochi, în ziua precedentă, când am hoinărit prin oraş şi nici să mă fi comportat eu însumi într-un fel, care să bată la ochii.

   — E foarte posibil ca Ronswell să fi fost urmărit încă de la începerea călătoriei sale încoace şi cu acest prilej se va fi aflat şi cine suntem noi, încheiai eu mica mea explicaţie.

   — Nici asta n-ar explica vizita indianului, răspunse Marian şi schimbă tema subiectului, când întreabă. Dar unde să fi rămas Pongo? Să sperăm că nu i s-a întâmplat nimic!

   — Presupun că Maha a plecat cu Pongo, întrucât cuşca ghepardului e goală. Cu ajutorul lui, poate că Pongo va reuşi să-l dea de urma indianului, chiar dacă este întuneric. Nu cred că trebuie să ne facem griji din cauza lui Pongo, lui nu-i vine nimeni atât de uşor de hac.

   Pe când vorbeam, Pongo reintră în cameră uşor, fără să facă zgomot, ca de obicei. Ronswell încremeni. Mă pufni râsul văzându-i faţa, când îl recunoscu însfârşit pe Pongo.

   — Pongo urmăreşte indian, care luat drum spre Srinagar. Acolo dispărut. Pongo căutat mult, nu găsit nimic.

   — Cred că-i aşa, fu de părere Wood, de-ndată ce intră Pongo în cameră. Strada spre Srinagar este un drum de trecere, care traversează sau face legătura cu ambele părţi ale muntelui. Nu-i mare lucru, ca să dispari în condiţiile astea.

   — Mâine va trebui să călătorim cu foarte mare precauţie, spusei eu. Indianul ne poate foarte uşor instala o capcană.

   Ronswell zâmbi.

   — Să călătorim cu precauţie, domnule Bertram? Am de gând mâine să merg cu-o viteză foarte mare, cât poate să dea maşină în condiţiile astea, nu-i prea văd pe indian, punându-ne capcane.

   — Dar ar putea uşor să ne blocheze drumul, chiar construind o ambuscadă din pietre, domnule Ronswell.

   — Strada nu prea poate fi supravegheată, în continuu domnilor. Şi fără să mă laud trec unul dintre cei mai buni şi îndrăzneţi piloţi ai poliţiei din Bombay.

   — Ce părere ai domnule Wood, se va reîntoarce noaptea

asta indianul? reintră Wood pe firul conversaţiei.

   —  Nu cred, mai ales că ştie foarte bine că suntem pregătiţi să-l întâmpinăm cum se cuvine, răspunse Marian. Poate că va aştepta pe drumul acela de legătură. Cred că ne putem duce să ne culcăm liniştiţi, n-o să mai fim deranjaţi în noaptea asta. Domnule Wood dacă vreţi totuşi să fiţi liniştiţi, postaţi doi dintre servitorii dumneavoastră cei mai de încredere, de pază. Cu asta problema era rezolvată.

   — Se face, domnul Farrow! A doua oară nu vor mai fi deranjaţi musafirii în casa mea.

   Ronswell şi Wood ne urară noapte bună şi se retraseră în camerele lor.

   Pongo rămase la fereastră, în camerele noastre şi se uită mai departe, scrutând întunericul.

   Eu am adormit în curând, dar somnul meu fu din nou întrerupt. Pongo ne deşteptă, chemându-ne cu glasul şoptit.

   — Indianul s-a reîntors! Massers scoală repede! A doborât servitori, se furişează-n casă. Pongo iese afară prinde indian.

   Marian şi cu mine furăm de-ndată în picioare. Ne-am tras repede pantalonii pe noi, ne-am luat papucii de casă şi-am coborât după Pongo treptele. Când am păşit în grădină am văzut o siluetă cum dispare într-unul din tufişuri. Dacă era indianul sau Pongo, n-am putut fi siguri. Maha apăru brusc înaintea noastră, a executat un salt de câine înspre noi. Sări apoi din nou înainte, se-ntoarse îndărăt şi-apoi o luă din nou din loc. Voia-n felul acesta să ne facă să-nţelegem că trebuie să-l urmăm. Ne-am luat după el, dar drumul animalului nu ducea înspre tufişul cu pricina, ci înspre partea din spate a grădinii. Tocmai în locul unde-l găsisem odinioară pe Marian inconştient, ni se înfăţişă un tablou grozav privirilor: Pongo stătea sub un copac, ridicat pe vârfurile picioarelor în timp ce-n jurul gâtului său se- nfăşurase un laţ care era fixat de una din crengile cele mai trainice ale copacului.

   Pongo gâfâia, ştrangulându-se, dar nu putea să se mişte altfel laţul l-ar fi strâns şi mai tare de gât, luându-i aerul.

   Dintr-un salt am fost lângă el, mi-am scos cuţitul din pantaloni, tăindu-i la repezeală, cu lama ascuţită, funia.

Uriaşul înghiţi de câteva ori în sec să-şi revină, după asta, reluă încet:

   — Pongo n-a avut încotro Masser! Trebuie să fi fost doi indieni. Pongo adus Maha, fugit aici. De sus căzut funie, prinde Pongo, ridică sus. Pongo nu poate face nimic. Maha nu poate face nimic. Indienii fugit peste zid. Atunci Maha adus Massers.

   Ne-am mai revenit din spaimă îndată ce-am intrat în casă. Pe Maha l-am lăsat în grădină să umble liber.

   Cei doi servitori şi-au revenit cu ajutorul nostru în simţiri. Nu prea ştiam ce s-a petrecut cu ei şi le-am ordonat să nu mai păşească pe timpul nopţii în grădină. În casă puteau să- şi continue garda, dar în spatele uşilor.

   Ronswell şi nepotul său încă nu ştiau nimic de cel de-al doilea atac. Dormeau ca duşi un somn sănătos şi n-am mai găsit de cuviinţă să-i mai trezim, aşa că fără zgomot ne-am retras în camerele noastre.

   Indianul sau indienii nu mai puteau pătrunde neobservaţi în grădină, Maha i-ar fi depistat cu siguranţă. Pongo preluă din nou paza la geamul nostru. Aşa că ne-am culcat, oarecum liniştiţi.

   Am dormit netulburaţi până dimineaţă, iar Ronswell şi Wood au rămas foarte miraţi când dimineaţa, la micul dejun, le-am relatat despre aventura noastră din timpul nopţii.

   Dup-aceea ne-am urcat în automobile şi-am plecat la drum. Cât am parcurs oraşul şi-n apropierea acestuia am rămas, Marian şi cu mine, adăpostiţi în dosul perdelelor maşinii, ocupasem locurile din spate. De-ndată ce strada deveni goală, am tras perdelele şi-am coborât unul din geamuri.

   Drumul parcurgea o trecătoare abruptă printr-un defileu. Culmile înzăpezite ale munţilor din faţă luceau în bătaia razelor de soare. Un pictor nu şi-ar fi putut dori un tablou mai maiestuos.

   Ronswell conducea cu mare viteză, deşi uneori era silit să mai revină la viteza normală. Lângă el, pe scaunul de lângă şofer stătea Pongo. Am simţit de-ndată că Ronswell era un şofer experimentat. Privirea îi era concentrată asupra

traseului dar putea totuşi purta o discuţie cu noi.

   — Mă gândesc să vă debarc într-un loc foarte aproape de Srinagar, domnilor. De-acolo veţi putea intra în oraş ca turişti. Asta bate mai puţin la ochi. Pongo rămâne cu mine. Am aici o hartă exactă a oraşului Srinagar şi a împrejurimilor sale. Luaţi-o domnule Farrow, poate că veţi avea nevoie de ea, pe parcurs. Eu mai am încă una.

   Marian împături bine, imediat, harta. Ronswell îşi marcase câteva puncte cu creionul şi ne lămuri asupra lor, pe parcursul călătoriei.

   — Vedeţi mina asta, rău famată de pe hartă, domnilor? Se află în mijlocul munţilor, de aceea pentru o apariţie a diavolului e foarte nimerită sunt sălbatice sau dacă vreţi, mai degrabă romantice. Punctele pe care le-am însemnat cu roşu sunt locurile unde „Diavolul" a dat buzna în turmele de capre. Locurile sunt foarte aproape. „Diavolul" pare că se aţine într-o anumită circumferinţă.. Împrejurimile

   — Cel mai bine ar fi dacă ne lăsaţi înainte de prima cruce roşie pe care aţi făcut-o pe hartă, propuse Marian. În felul acesta o să ne familiarizăm mai bine cu regiunea în care bântuie diavolul nostru.

   — În regulă! Nu cred - deci după întâmplările din Amritsar o să vă pară ciudat - că „diavolul" ăsta omoară vreun om.

   — Eu sunt absolute convins c-avem de-a face cu-o imensă păcăleală. De fapt nu cred nici versiunile cu concurenţa, ci sunt de-o cu totul altă părere. Peste cât timp vom ajunge la locul unde trebuie să ne dăm jos? se interesează mai departe Marian.

   — Mai durează aproximativ două ore, domnule Farrow, veni răspunsul călătoria dura într-un tempo alert.

   — Pitiţi-vă undeva-n maşină, domnilor. Undeva-n faţă văd c-au apărut nişte siluete, zise deodată Ronswell.

   Ne-am lăsat pe spate pe scaunele pluşate, moi, pentru a nu putea fi văzuţi, în timp ce Ronswell dădu gaz cât putu de mult, pentru a trece-n viteză de trecătorii de pe şosea. Deodată frână atât de rapid că furăm proiectaţi înainte.

   Ne-am ridicat din nou, de jos. Ronswell înjura în toate felurile ca şi un lucrător din docuri. Automobilul se opri.

   — Ce s-a întâmplat, întreabă Marian.

   — Ia uitaţi-vă domnilor! Asta ar fi putut însemna moartea noastră sigură. Ce ticăloşie!

   De-a curmezişul străzii fu trasă o sârmă, care era legată la stânga şi la dreapta de copaci puternici. Am coborât.

   — Al treilea atentat! stabili cu obiectivitate Marian. Cine ar fi putut şti că venim tocmai în direcţia asta?

   Ronswell nu putut să dea un răspuns mai bun decât noi, la toate aceste întrebări. Am îndepărtat cu grijă sârma. Între timp Pongo cercetă împrejurimile, dar nu dădu de nici o urmă proaspătă, în afara urmelor obişnuite ale pantofilor celor pe care tocmai îi depăşisem.

   Ne uitarăm după aceştia, dar între timp, dispăruseră.

   — Cu siguranţă trecătorii aceştia au fost cei care au întins sârma, spuse comisarul. Poate c-au dispărut printre stânci. Chiar înapoia noastră începe un teren stâncos. Aici urmele încetează, aşa că n-ar avea nici un rost să mai perseverăm în direcţia asta. Oricum aceştia se descurcă în ţinutul ăsta stâncos mai bine decât noi.

   Ne-am urcat în maşină şi-am pornit mai departe. Ronswell conduse acum cu viteză moderată. Şoseaua era mai întortocheată şi de-aceea nu putea merge cu viteză mai mare şi nici vizibilitatea nu era prea bună.

   Aici am fi putut foarte bine fi atacaţi, întrucât regiunea se preta de minuna la asta.

   — Acum adversarii noştri ştiu sigur că venim, stabili Marian. Poate că ne pun noi capcane!

   Trecătoarea le oferea doar cea mai bună posibilitate.

   — Ce-am putea face împotrivă, domnilor? Trebuie să fim foarte atenţi şi-atâta tot. În caz de necesitate ne vom baza pe focul pistoalelor noastre.

DIAVOLUL SE ARATĂ!

   APROAPE DE AMIAZĂ am ajuns la locul unde urma să coborâm. Ronswell opri maşina şi fără a face mare vâlvă, dispărurăm, maşina rămânând curând în afara privirilor noastre.

   Ne-am îndreptat înspre două blocuri de piatră şi-am început cu cercetările de-aici. N-am remarcat nimic deosebit.

   — De aici un drum duce direct la mină, observă Marian după o vreme. I-am spus lui Ronswell să nu neaştepte la Srinagar. Poate că vom petrece noaptea la mină. Provizii avem destule în rucsacurile noastre. Carabinele nu cred că le vom utiliza, dar de pistoale s-ar putea s-avem nevoie. Înainte, deci, Robert! Drumul până la mină îl putem recunoaşte uşor şi să sperăm că paznicii de la intrarea minei ne vor lăsa să intrăm.

   — Nu prea cred să fie paznici pe-acolo, Mariane?

   — Dacă sunt paznici totuşi acolo, trebuie să vedem cum ajungem jos fără să folosim ascensorul pentru puţ.

   Aproape fără voie, în timp ce ne întreţineam cu jumătate de glas am privit întâmplător în sus. Mi se păru că sus, deasupra stâncilor am zărit o siluetă, pentru o foarte scurtă fracţiune de timp şi i-am atras atenţia de-ndată lui Marian.

   Privirea prietenului meu mătură cu atenţie stâncile. Dar în clipa următoare am încremenit amândoi. Deasupra grupului de stânci se-ndreptă silueta uriaşă a unui indian cu partea de sus a corpului dezgolit şi părul zburlit. Acesta ţinea un bloc uriaş de piatră în ambele mâini îi ridică deasupra capului şi-l azvârli asupra noastră.

   De-abia am avut timp să sărim într-o parte, că bolovanul uriaş se şi zdrobi de pământ. Fragmentele săriră în toate părţile şi ne atinseră şi pe noi.

   Am vrut să tragem imediat, dar indianul dispăru din raza priviri noastre înainte de-a putea să ne ducem gândul la capăt.

   Am aşteptat mai mult timp, dar nimic nu s-a mai

întâmplat. În cele din urmă, ţinând în continuu ochii aţintiţi înspre înălţimea stâncilor am păşit încet mai departe. Fiecare cotitură a drumului nostru se cerea cercetată cu atenţie, asta am şi făcut, dar indianul nu se mai făcu văzut.

   Au trecut câteva ore până am păşit pe trenul pe care scândurile răspândite peste tot, ne-au dat de ştire că ajunsesem în vecinătatea minei. Aceasta părea absolut părăsită de oameni. Mă trecu un fior când m-am gândit că- ncurând amândoi, Marian şi cu mine, trebuia să coborâm în străfundul puţului. Ce-o să întâmpinăm acolo, mai multe sute de metri sub pământ?

   Marian se târî înainte singur şi dispăru într-una din cuştile din lemn care duceau înspre mină. După puţin timp îmi făcu semn dintr-una din ferestrele cuştii. Construcţia părea într- adevăr părăsită. Am început să cercetăm încăperea primitivă şi extrem de veche. „Ascensorul" putea fi pus în mişcare manual şi putea să intre trei oameni deodată.

   — Mă gândesc că deocamdată să cobor numai eu singur, Robert, făcu Marian. După cum văd după lungimea frânghiei puţul nu poate fi chiar atât de adânc.

   — Şi cum o să ajung eu la rându-mi jos? Nimeni nu va pune „ascensorul" pentru mine în mişcare!

   — Să lăsăm coşul jos. Vei fixa frânghia. Puţul nu e mai adânc de 100 metri, te poţi lăsa în jos pe frânghie, când îşi voi da eu semn.

   Pregătirăm coşul pentru coborâre. Marian luă loc în coş şi eu îl lăsai în jos. Dură destul de mult până ce atinse solul. M-am aplecat peste marginea puţului. Jos în adâncime am văzut o luminiţă difuză, care, după scurt timp, dispăru. Marian o luase deci într-unul din gangurile minei.

   Am mers la una din ferestrele barăcii pentru a mă asigura că afară totul era în ordine. Era de presupus că indianul nu părul zburlit să ne fi urmărit şi-acum ne ţinea în observaţie. Deocamdată însă nu se mişca nimic. Când m-am apropiat din nou de puţ am auzit de jos vocea lui Marian.

   — Robert, Robert, vino jos!

   M-am convins încăodată că funia ţinea şi era corespunzător legată şi înţepenită şi mi-am dat drumul în jos, spre fundul puţului. Coborârea nu părea să-mi facă cine ştie ce greutăţi şi parcursesem deja ca jumătate din distanţă când de jos am auzit o împuşcătură.

   — Grăbeşte-te Robert! strigă Marian. Sus pare a fi cineva. Să sperăm că n-o să taie funia!

   Din mişcarea frânghiei mi-am dat seama că sus cineva încerca s-o apuce. M-am lăsat în jos cât am putut de repede. Era şi timpul! Mai aveam frânghia în mână când orice rezistenţă încetă şi aceasta căzu în întregime de sus. Fusese tăiată.

   — Şi cum vom urca din nou la suprafaţă? nu mă putui abţine să-ntreb.

   — Nu-ţi fă nici o grijă! La nevoie va şti Ronswell unde ne aflăm. Şi Pongo nu se va lăsa până nu vom fi din nou lângă el. Mai mult încă, sunt de părere că nici nu va trebui să ne folosim de puţ pentru a ieşi la suprafaţă, există o a doua ieşire, pe care va trebui s-o descoperim. Asta o foloseşte dealtfel şi „Diavolul din Kashmir".

   Mi-am aprins lampa de buzunar şi împreună cu Marian am început să cercetăm primele galerii. Puteam merge normal, unul lângă celălalt. N-aveam de ce să ne temem de ce-i în spatele nostru aşa că puteam cerceta în toată liniştea galeriile minei. Pân-acum n-am dat de nici un sistem de ventilaţie deşi aerul era destul de bun. Poate că galeriile erau alimentate cu aer prin cea de-a doua ieşire, care crea un curent puternic de aer, aşa cum bănuia Marian.

   După un timp am dat de locul unde galeriile se prăbuşiseră. Aici trebuia să se fi petrecut vreo explozie întrucât pereţii erau pe alocuri înnegriţi. Ne-am căţărat peste dărâmături şi am ajuns la o grotă mare unde începeau galeriile să se ramifice în continuare.

   — Va trebui să cercetăm pe rând toate galeriile, Robert! Poate c-o să dureze mult, dar poate c-o să avem noroc şi-o să găsim mai repede ceea ce caut.

   — Ce-a de-a doua ieşire?

   — Pe asta încă n-o caut. Doar dacă dăm şi de asta între timp cu atât mai bine.

   — Prin urmare ce căutăm acuma Mariane?

   — Intrarea pe care o foloseşte „Diavolul din Kashmir".

   Am început mai întâi să căutăm prin galeriile care se găseau plasate înspre est, întrucât aici bănuia prietenul meu să dea peste ceea ce voia. Mi-am lăsat privirea de multe ori să rătăcească-n jur, pe când Marian ciocănea un perete sau altul, de parcă ar fi bănuit ceva în spatele acestuia. Galeria, prima pe care am început s-o examinăm se terminase. Ne-am întors aşadar, dai nou în grotă.

   — Acum vine rândul la cea de-a doua, mă îndemnă Marian. Înaintasem deja o bună porţiune de drum în cea dea doua galerie când în urma noastră un râs sardonic, răsunător, se făcu auzit.

   Într-o clipă ne-am întors şi-am luminat în spatele nostru, înspre direcţia de unde venise zgomotul.

   În acelaşi moment ne-am tras pistoalele. Timp de câteva minute am încremenit aşa. Nu se vedea nimic. L-am privit mirat pe prietenul meu.

   — Cred Robert, „Diavolul din Kashmir" a vrut să ne atragă numai atenţia asupra lui. Trebuie să fie în apropiere. Cunoaşte doar mina, cu toate galeriile ei mult mai bine decât noi.

   De-abia-şi terminase Marian fraza când râsul se făcu din nou auzit. Părea să-ţi dea fiori de groază auzindu-l. Direcţia din care venea nu era uşor de stabilit, întrucât ecoul repercuta sunetul de pereţii galeriilor.

   — Stinge lampa! îmi strigă Marian.

   Stăteam acum în întuneric şi Marian mă trase ceva mai la perete. Am rămas o vreme aşa. Şi din nou răsună râsul cel grozav, dar acum părea să vină de undeva din faţă.

   Marian îşi aprinse brusc lampa sa de buzunar, dar în faţa noastră totul era pustiu, în afară de bineînţeles de pereţi din piatră ai galeriilor. Ne-am oprit din nou locului când ceva zbură şi se lovi de peretele pietros. Tocmai acolo unde străbătusem c-o clipă mai înainte.

   — Jos! îmi şopti iarăşi Marian.

   Stăteam lipiţi de pământ. Cu precauţie, camaradul meu începu să se târască înspre cea de-a treia galerie. Să fi observat ceva acolo?

   De două ori la rând se mai auzi râsul diabolic care după opinia mea se asemăna cu râsul unui dement. Din precauţie nu ne-am mai reaprins lămpile.

   La intrarea în cea de-a treia galerie ne-am ridicat în picioare. Voiam să-i şoptesc ceva partenerului meu, când râsul răsună din nou. Acum venea destul de aproape. Marian făcu un pas înainte şi concomitent făcui lumină.

   Marian înşfăcase un indian mare, care se apăra deznădăjduit.

   Îi veni în ajutor prietenului meu. În acest proces îi veni cumva indianului în partea stângă, unde acesta-şi ridicase braţul, străduindu-se s-apuce. Braţul în mişcare al omului nostru îmi lovi lanterna, care se rostogoli departe şi lumina ei se stinse.

   Marian strigă ceva, ce n-am putut bine înţelege. Întrucât nu puteam avansa decât pipăind în jurul meu, am înaintat foarte încet. Deodată se făcu lumină. Marian îşi aprinse propria lui lampă de buzunar. Dar indianul dispăruse.

   — Cred c-a dispărut în galeria asta, a spus repede Marian. Păcat că ţi-a putut smulge lampa din mână, altfel îl prindeam cu siguranţă. Vezi dac-o găseşti. Am oricum becuri de rezervă la mine.

   Marian lumină din nou grota. Ceva mai departe mi-am găsit lampa de buzunar. Un minut mai târziu mi-am înşurubat becul de rezervă. Am declanşat butonul şi funcţiona.

   — Indianul nu putea să fi dispărut decât în cea de-a treia galerie, repetă amicul meu, să sperăm că-l vom prinde, atunci vom şti cu siguranţă mai multe.

   Ca un răspuns din nou răsună râsul prea bine cunoscut, părea să vină ce-i drept din cea de-a doua galerie.

   Să fie indianul atât de uşuratic încât să-şi trădeze singur, locul unde se adăpostea?

   — Ai grijă să mă acoperi Robert, îmi spuse Marian în timp ce ne apropiam de cea de-a treia galerie. Pătrunsesem vreo 20 de metri în interiorul acesteia când m-am întors din nou brusc şi-am luminat cu atenţie în urma mea. Nu mi-a luat toată această operaţiune decât câteva secunde şi totuşi când m-am întors Marian.... Dispăruse.

   N-am auzit nici un zgomot. Am rămas ca încremenit locului.

   Să fi căzut acesta în vreo capcană? Dar unde?

O altă galerie nu se mai ramifica de aici.

Pe sol nu descoperi nici o gaură. Unde a dispărut Marian?

ÎN GHIARELE „DIAVOLULUI”

   N-AM ÎNDRĂZNIT SĂ MĂ MIŞC DIN LOC, în timp ce o mie de gânduri îmi treceau prin cap. În cele din urmă am îndrăznit să fac doi, trei paşi înainte. Dar pământul nu se prăbuşi cu mine, solul era solid.

   — Mariane, strigai eu cu-o jumătate de voce, sperând totuşi că va apare de undeva aşa cum a dispărut.

   Dar drept răspuns n-am primit decât râsul sinistru. Fără vrere m-am rotit pe călcâie voind să mai luminez odată galeria până la grotă. Am încremenit locului însă, neîndrăznind să mă mai mişc, când în faţa mea apăru indianul cel înalt, de parcă s-ar fi ivit din pământ. Înmărmurirea mea dură numai câteva secunde. Am vrut să ridic mâna cu pistolul când un lichid îmi stropi faţa. Am simţit cum îmi pierd cunoştinţa. Foarte neclar, parcă de la o mare depărtare am crezut că percep încăodată râsul sinistru.

   Când mi-am revenit în simţiri, am constatat că mâinile şi picioarele îmi erau legate şi un căluş mă-mpiedeca să vorbesc. Un întuneric complet mă-nconjura din toate părţile. Unde rămăsese Marian? Să fi fost scos din luptă după acelaşi procedeu? Am început să mă mişc în stânga şi-n dreapta, până am dat de-un corp. Să fi fost a lui Marian? Cu ajutorul telegrafiei noastre secrete mi-am putut da sema în câteva secunde. Era Marian, care-mi transmise prin Morse, în felul lui cunoscut.

   M-am mişcat atât de mult încolo şi-ncoace e sol până am ajuns spate-n spate cu prietenul meu. Poate că ne va reuşi cumva să ne eliberăm reciproc de legăturile noastre, ca-n atâtea alte dăţi.

   Marian se trudi îndelung, eu am simţit cum îmi pierd răbdarea până ce am simţit cum legăturile mele se slăbesc treptat.

   Acum devenise un fleac să scap definitiv de ele. Nici cu legăturile de la picioare nu m-am chinuit prea mult. În câteva minute eram amândoi liberi.

   Pipăind în jur, ne-am examinat temniţa în care ne găseam. Spre mirarea noastră am dat peste rucsacurile noastre şi peste alte lucruri pe care le avusesem asupra noastră, nu lipseau nici măcar pistoalele.

   — Să îndrăznim s-aprindem luminile, Robert. Oricum nu s-aşteaptă să ne fi eliberat, de-ar şti numai!

   — Numai de nu ne-ar supraveghea de undeva, Mariane!

   — Nu prea cred. „Diavolul" pare să lucreze singur. Cred că aici jos şi-a organizat sediul vreo sectă, care nu e lăsată să-şi serbeze cultul oficial de către autorităţile engleze. Mineri probabil că şi de aceia au fost alungaţi. Mina era în plină expansiune şi ar fi tulburat sălaşul practicanţilor acelui cult. Indianul acela mare, care probabil îl întruchipează pe „Diavol" este pe post de sperietoare.

   Teoria lui Marian părea destul de plauzibilă.

   Acum însă era mai important decât toate să găsim o a doua ieşire din temniţa asta subpământeană.

   Ne-am reaprins lămpile de buzunar şi ne-am reluat cercetările. După mai multe examinări zadarnice ale pereţilor galeriei, Marian dădu drumul unui şuierat de satisfacţie arătându-mi o mică crăpătură practicată în peretele stâncos. Îşi scoase apoi cuţitul din buzunar şi-i introduse lama în tăietură - un zgomot uşor, o trosnitură şi peretele din faţa noastră se retrase. Pătrunserăm într-o grotă înaltă, în formă de cupolă, cu pereţi netezi. Spaţiul semăna cu-o cameră de provizii. Marian părea să aibă dreptate cu presupunerea sa.

   Dar o ieşire din această grotă n-am mai găsit în ciuda tuturor sforţărilor noastre. În spate erau adunate câteva pietroaie de diferite mărimi. La ce serveau nu-mi puteam explica în nici un chip. Şi prietenul meu se uită lung şi gânditor, într-acolo. În cele din urmă ridică capul şi se uită spre tavan.

   — Am găsit Robert! se bucură Marian. Dacă aranjăm pietroaiele într-un anume fel, putem construi nişte trepte care ne vor duce-n spre ieşire. Hai să încercăm.

   Pietroaiele nu era prea greu de ridicat şi duceau într- adevăr spre ieşire. Marian urcă şi cercetă plafonul. Eram întrucâtva obişnuiţi cu secretul templelor indiene şi în consecinţă găsirăm nu peste mult o trapă care numai ea singură putea intra în discuţie ca o eventuală posibilitate de ieşire.

   Marian deschise înspre sine această trapă, care se dovedi a nu fi asigurată şi se urcă mai departe prin aceasta. Eu îl urmam îndeaproape. Ne găseam într-adevăr într-un templu Indian. Înaintea noastră stătea figura necunoscută a unei zeităţi. Templul primea lumină de pe partea stângă, printr-o lucarnă care pătrundea prin plafon.

   Ne găseam deci pe unul din versanţii muntelui, o galerie ducea de aici mai departe. Poate că tocmai această galerie ducea în cele din urmă la libertate.

   Mai întâi am cercetat împreună templul dar acesta n-a arătat că mai există vreo ieşire. Când eram pe punctual de a pătrunde în galerie, am auzit aproape de noi un mormăit înfuriat. Ne-am întors şi-am privit cu groază un uriaş urs brun (cenuşiu) care venea spre noi. După cum ştiam, se mai găseau încă în Kashmir asemenea urşi. Fără-ndoială urşii nu sunt atât de dornici de atac ca şi lei, tigri şi panterele dar aceştia pot deveni foarte periculoşi mai ales că nu le poţi descifra din expresia feţei când au de gând să te atace.

   Pot să afişeze o mină cu totul nevinovată pentru ca-n momentul următor să te strivească între labele sale.

   Probabil că ursul de-aici era domesticit. El se ridică pe ambele picioare, păşi domol spre Marian şi voii să-l îmbrăţişeze.

   Marian nu se trase, aşa cum mi-am închipuit, el privi numai ursul fix în ochi.

   Deodată răsună în spatele nostru din nou un mormăit, un al doilea urs păşea spre noi. Acum trebuia să acţionăm repede. Numai cu fuga puteam să ne salvăm de un atac pe două fronturi.

   — Repede în galerie, strigă Marian.

   Am alergat spre un colţ al încăperii unde am văzut de la bun început primele trepte care duceau în sus. Urşii ne-au urmat bineînţeles dar ne-am dovedit mai rapizi şi curând am ajuns în galeria care se ridica cu vreo şase metri deasupra podelei templului. Aici ne simţeam deocamdată în siguranţă.

   Evident urşii nu intenţionau să urce treptele, care pentru ei fiind atât de buni căţărători ar fi fost o nimica toată. S-au aşezat jos în faţa statuii zeului şi şi-au închis ochi pe jumătate. Am avut răgaz să privim în jur. Numai la doi metri depărtare de mine se găsea o lucarnă prin care pătrundea lumina zilei.

   Marian se căţără pe umerii mei şi privi afară. După care am schimbat rolurile şi m-am căţărat şi eu pe umerii lui Marian, de-abia-mi putui reţine un ţipăt de uimire la vederea peisajului care s-aşternea în faţa ochilor. Un mic cazan din stâncă înconjurat de pereţi înalţi şi abrupţi de stâncă stătea chiar aproape sub mine. În vale zării o mulţime de căsuţe cu grădini. Oamenii circulau pe drumuri bine întreţinute.

   — Minunat Mariane! am exclamat plin de uimire. După ce ne vom fi terminat aici treaba, va trebui să vizităm neapărat această localitate.

   Pe Marian îl pufni râsul:

   — Crezi cumva, Robert că localitatea asta o s-o găsim noi, aşa, numaidecât? Ia uite-te pe hartă? O vezi cumva localizată?

   Prietenul meu scoase harta pe care i-o dăduse Ronswell, cu-nfrigurare am căutat localitatea-n cauză dar nu era însemnată nicăieri.

   — Din ce motiv n-ai tras asupra urşilor Mariane? l-am întrebat eu curios. Acum nu ne mai putem coborî în sala templului fără teama de-a fi atacaţi de aceştia.

   — Deocamdată vom rămâne aici, unde cu siguranţă nu bănuie nimeni încă, că ne aflăm. Putem să alegem uşor o poziţie mai comodă, chiar orizontală şi chiar să mâncăm ceva.

   Am fost de acord cu propunerea întrucât stomacul mă presa de mai multă vreme. Am luat proviziile din rucsacurile noastre şi-am mâncat pe săturate. N-am pregetat însă să cercetăm constant sala templului. Urşii s-au retras după o vreme, erau cu siguranţă îmblânziţi şi jucau aici numai rolul de paznici. Treptat se făcu întuneric. Lumină nu puteam face în nici un caz, pentru a nu ne pune fără rost vieţile în pericol. Dacă pe timpul nopţii nu se mai petrecea nimica, vom încerca dimineaţă s-o ştergem de aici. Am făcut de gardă cu schimbul. Mai întâi a dormit Marian două ore, apoi am urmat eu. Când mi-am preluat cel de-al treilea schimb am auzit jos sub mine un zgomot. L-am deşteptat de-ndată pe Marian. O dâră slabă de lumină penetra până la noi. După ce ne-am uitat cu precauţie în jos, l-am văzut pe indianul cu părul zburlit, care-l întruchipa pe „Diavol" preocupat să deschidă trapa care stătea chiar în faţa zeităţii stranii, care ducea spre temniţa în care fusesem noi lăsaţi, legaţi întâia oară. Cu siguranţă că va descoperi acuma dispariţia noastră. Ce se va întâmpla?

  Indianul dispăru prin deschizătură. După puţin timp reapăru. Se uită în sala templului şi-apoi privirea sa se direcţionă spre galerie. Ne retraserăm însă atât de mult cu spatele încât în nici un caz nu ne mai putea vedea.

  După ce „Diavolul" mai privi de câteva ori, jur împrejurul templului, dispăru din încăpere.

  — Reprezentaţia va începe de-ndată Robert! Fii atent la ce se-ntâmplă în templu. Dacă vreunuia îi dă prin gând să se urce în galerie, îl avertizăm întâi şi-apoi tragem.

  — Nu ştiu ce idee să-mi fac de toată treaba asta Mariane! Ne aflăm într-un templu care se află foarte aproape de o mină şi ni se oferă un peisaj minunat, care pe hartă nu-i deloc trecut. Nu cunoaştem nici zeitatea care tronează acolo în templu deşi am străbătut India în lung şi-n lat. Numi pot explica toate astea!

  — Poate că-i mai simplu decât presupui tu, Robert! Plec de la ideea ca totul să decurgă fără vărsare de sânge. Trebuie doar să ne păzim să nu mai cădem în plasa indianului. Este singurul de care trebuie să ne ferim.

  Ei iată că începe!

  În templu se făcu deodată lumină ca ziua. Patru indieni prevăzuţi cu făclii păşiră în încăpere, printre ei şi diavolul nostru. Ultimul păşi înăuntru un indian bătrân cu-o barbă lungă albă, care se opri în faţa statuii zeului necunoscut. Eram căutaţi peste tot, dar nimănui nu-i trecea prin cap că ne putem găsi sus în galerie.

  Bătrânul indian în chemă pe „Diavol" la el şi-i vorbi pe un ton agitat. Marian îmi povesti mai târziu că bătrânul îi făcu „Diavolului" reproşuri pentru că presupunea că acesta ne omorâse şi prin asta nesocotea poruncile sale. „Diavolul" însă îl asigură de nevinovăţia sa şi-i promise că ne va găsi cât mai repede cu putinţă.

   După un timp indieni dispărură din templu. Ne-am întipărit bine în minte locul pe unde părăsiseră templul, întrucât acolo trebuia să se găsească neapărat ieşirea atât de căutată. Diavolul se postase pe restul nopţii cu siguranţă la pândă, de el nu prea ne temeam acum după ce atacul acestuia se produse, în timp ce urşii continuau să fie o problemă.

   — Eu o să mă cobor primul, Robert, fu de părere Marian. Poate-mi reuşeşte să zăvoresc undeva urşii ăştia. Cu siguranţă că se găseşte o cuşcă pe undeva. Cred că numai de aceea sunt lăsaţi pe-afară, pentru că nimeni nu se găseşte în templu, la ora asta.

   — N-ar fi mai bine să-l căutăm împreună, Mariane, am întrebat eu, întrucât nu mi se pare drept ca numai unul să rişte.

   — E mai bine dacă tu vei avea de grijă de aici de sus, când se întoarce „Diavolul". Nu trebuie să ne mai lăsăm prinşi de acesta, cu nici un chip a doua oară.

   Aşa că am rămas singur în galerie urmărind sala întunecată a templului. Din când în când vedeam lampa de buzunar a lui Marian luminând în jur.

   Ştiam în felul acesta, mereu, unde se găsea. În fiecare clipă mi se părea că aud mormăitul înfundat al urşilor, dar totul rămânea liniştit.

   Deodată am tresărit cu putere: cineva mi-a atins braţul, dar nu era decât Marian care se strecurase din nou în galerie.

   — Urşii dorm în cuşca lor, Robert, îmi şopti el. Am dat de ieşirea pe care-o căutam, care are un cifru secret. O să- ncercăm să dispărem cât mai repede cu putinţă.

   — Încotro duce ieşirea? Şi dacă paznicii stau de veghe şi în faţa templului!

   — Am căutat peste tot. Ieşirea dă către un perete de stâncă de unde o potecă îngustă duce în serpentine până-n vale. O să ajungem unde voiai înainte, în valea minunată pe

care-am văzut-o prin lucarnă.

   M-am bucurat s-aud asta - şi-n sufletul meu - ştiam că azi n-o să se-ntâmple nimic neplăcut.

   Marian mă conduse spre ieşire, pe care o deschise fără prea multe greutăţi. Când am păşit afară din închisoarea noastră, luna lumina valea, care arăta extreme de paşnică aşa ca situaţia între cei doi munţi. Camaradul meu zăvorî cu grijă ieşirea şi am început coborâşul în vale. Pe măsură ce ne apropiam de localitate cu atât mai prevăzători deveneam. După o ultimă cotitură prin defileul muntelui, cărarea ducea aţă spre această aşezare. Ne izbi nările un puternic miros de trandafiri şi iasomie. Nu mă putui abţine să nu mă gândesc la cursul ţinut de Ronswell despre Kashmir. Marian se oprise şi trase adânc aerul parfumat în piept, zicând:

   — Aici ar trebui omul să-şi petreacă puţin timpul, doar în linişte şi pace făcând abstracţie de restul oamenilor.

   — Şi „Diavolul" ce rol joacă în povestea asta, am întrebat eu.

   — Aici e ceva cu diavolul ăsta, care supără, Robert.

   Am mai vrut să-l întreb ceva pe Marian, dar apăru o siluetă şi-a trebuit să dispărem repede în dosul unei stânci, pentru ca să nu ne vadă.

   Încetul cu încetul silueta se apropia de noi şi-acum la lumina lunii am putut recunoaşte făptura „Diavolului din Kashmir".

   Întrucât Marian rămăsese pe deplin liniştit, am rămas şi eu tot aşa, deşi tare mi-aş mai fi dorit să mă năpustesc asupra indianului.

   Păşea spre templu şi dispăru curând din raza noastră vizuală, când păşi spre locul un de era intrarea. Ce dorea să caute acolo? Ne căuta oare pe noi?

   — Să plecăm spre localitate, mă zori Marian.

   — Şi crezi că acolo nu vei întâlni nici un duşman, am întrebat.

   — Singurul duşman tocmai a trecut pe lângă noi şi nu se va mai reîntoarce înainte de revărsatul zorilor, Robert. Haide, nu ne-a mai rămas prea mult timp.

   Spunând asta, camaradul meu îşi grăbi simţitor paşii spre localitatea de vis pe care o văzusem. Mă aşteptam să văd în orice clipă făptura întunecată, care să năvălească asupra noastră, dar totul rămânea liniştit.

  În cele din urmă am ajuns la prima colibă mai mare, uşa stătea larg deschisă. Fără să şovăie Marian păşi înăuntru. Am vrut să-l avertizez dar el mi-a făcut semn să-l urmez.

  Încăperea în care tocmai intrasem aducea a sală de provizii sau mai degrabă a sală de recuzită de tot felul.

  În spate, pe-un plan ceva mai ridicat era plasat un fel de tron. Un tron pe un podium. În tronul fotoliului stătea aşezat un indian bătrân, care ne privea cu-o căutătură fixă. Marian păşi spre el şi rămase la doi metri depărtare de el în picioare. Indianul ne examină îndelung, după care ne spuse într-o engleză fluentă:

  — V-am aşteptat domnilor. Ştiu cine sunteţi. Nepotul meu, care şi-a câştigat reputaţia unui „Diavol" mi-a mărturisit despre apariţia dumneavoastră în zonă. Nu mi-ar plăcea să fiu nevoit să trec la măsuri drastice. Nepotul meu este un om cu înclinaţii spre violenţă, căruia-i place să joace, cu plăcere, rolul conducătorului acestei comunităţi. A semănat discordie peste tot şi-ar dori să mă uzurpe. De câteva luni am observat că mina era ameninţată să avanseze prea mult. Comunitatea noastră este cu desăvârşire necunoscută. Ne-nchinăm unui zeu pe care l-au venerat şi strămoşii noştrii. Templul nostru e construit în aceşti munţi care au suferit cele mai mari transformări cu ocazia cutremurelor de pământ care au avut loc. Pericolul consta, ca după avansarea minei, să fim descoperiţi. Nepotul meu mi-a făcut propunerea de a îndepărta pericolul, dar trebuia ca totul să se desfăşoare după planul său. Cum a procedat, din păcate, am aflat prea târziu. A apărut peste tot în rolul „diavolului". Dacă n-ar fi apărut nişte împrejurări favorabile, o mulţime de oameni şi-ar fi pierdut viaţa. Am aflat prea târziu ce v-a făcut şi dumneavoastră. Azi dimineaţă mi-a povestit că v-a luat prizonieri. M-am bucurat când am aflat că mai trăiţi. Aş fi preferat să stăm de vorbă, mai degrabă, întrucât vă cunosc ca oameni care-i ajută pe cei în nevoie. Ştiu că nu-mi veţi refuza cererea, dacă va fi vorba de-a proteja o comunitate

paşnică. Nepotul meu, vrea să rezolve totul cu ajutorul forţei. Asta nu pot s-o tolerez, sprijiniţi-mă şi ajutaţi-mă să dejoc uneltirile nepotului meu! Lăsaţi apoi comunitatea asta să trăiască în linişte şi pace!

   L-am ascultat pe bătrân în linişte:

   — Am bănuit toate astea, răspunse Marian. Atât cât stă în puterile noastre o să vă ajutăm pe dumneavoastră şi această comunitate. Cum ar fi dacă printr-un intermediar aş cumpăra mina asta şi-apoi aţi opri-o? Nimeni nu ar mai ridica problema redeschiderii minei. Nimeni n-ar mai bănui apoi că-n spatele minei se află o comunitate ai căror membrii vor să rămână necunoscuţi, întrucât se-nchină la un zeu cunoscut numai de ei.

   — Aţi putea şi aţi vrea domnule Farrow să-ncheiaţi afacerea asta pentru mine? întreabă bătrânul. Vă descurcaţi cu astfel de afaceri mai bine decât mine. Cu mijloacele băneşti vă stau, fireşte la dispoziţie. Puteţi cumpăra pe numele dumneavoastră şi puteţi afirma că vreţi s-o exploataţi mai târziu. Procedura vom aranja-o între noi.

   Marian se declară de acord ca să joace pe intermediarul. Bătrânul preot ne rugă să ne considerăm oaspeţii săi. Pentru restul nopţii am primit adăpost şi aveam sentimentul că putem dormi liniştiţi.

   M-am deşteptat când am văzut zorii zâmbindu-ne printr-o mică fereastră. Încă somnoros m-am ridicat în picioare. În acelaşi moment am văzut un uriaş braţ brun care parcă era îndreptat înspre mine. M-am aplecat repede. Un obiect greu zbură prin aer şi trecu la un fir de păr pe lângă capul meu - cu cuţit fusese aruncat. Dintr-odată am fost pe picioare şi am fugit spre uşă. Prea târziu. De făptuitor nici urmă. Marian se trezi la zgomotul făcut de mine şi se uită mirat în direcţia mea. Arătai spre cuţitul care stătea înfipt deasupra patului, într-un par de lemn.

   — L-ai recunoscut pe agresor? m-a întrebat calm Marian.

   — Am văzut numai un braţ, dar nu putea fi decât „Diavolul din Kashmir".

   — Aşadar nepotul nu ascultă de tutorele său, zise Marian. Aşadar lucrurile nu se vor desfăşura aici atât de paşnic pe cât am crezut noi, din păcate. Ciudat e numai că „Diavolul"

are cam aceeaşi putere, de care se bucură bătrânul preot.

   — Să-i dăm de ştire repede bătrânului preot, dar ce s-a întâmplat acolo, Mariane?

   — N-ar avea nici un rost Robert. „Diavolul" va nega-o. Să lăsăm lucrurile-n voia lor. Dacă „Diavolul" ne mai plictiseşte nu voi mai cunoaşte nici o milă altfel pentru noi ar putea fi mult prea târziu.

DISPARIŢIA PROFESORULUI RONSWELL

   O ORĂ MAI TÂRZIU ne primi bătrânul preot şi-i înmână lui Marian o sumă de bani generoasă care-i îngăduia să cumpere mina. Înăuntru sufletului meu îmi venea să râd că cunoscutul vântură lume Marian Farrow cumpără o mină în Kashmir, pe care n-are de gând s-o exploateze şi care de fapt nici nu-i aparţinea.

   Un preot tânăr ne conduse pe-o cărare izolată care dădea spre capitala Srinagar. Marşul nostru prin dimineaţa însorită a fost o adevărată plăcere. Când am ajuns la hotelul în care ştiam c-a descins Ronswell am aflat că acesta a plecat cu servitorul său dar nu se ştia unde. Cu siguranţă că Ronswell era plecat împreună cu Pongo la mină.

   Am hotărât să mergem pe urmele lor. Mai întâi Marian îl caută pe proprietarul vechii mine pentru a negocia vânzarea cu acesta. Proprietarul ne privi cam mirat când Marian îi făcu propunerea de cumpărare a minei.

   — Nu pot scădea preţul numai pentru că acolo se petrec lucruri inexplicabile, deocamdată, domnilor.

   — Sunt gata să plătesc preţul pe care-l avea mina, înainte de apariţiile despre care vorbiţi.

   Proprietarul nu-şi putut reprima un zâmbet pişicher. O astfel de afacere nu dorea evident s-o lase să-i scape printre degete. În două ore, după ce-am vizitat un notar, am fost cu actul de vânzare-cumpărare în mână.

   Am mâncat repede în restaurantul hotelului, am închiriat o maşină şi ne-am îndreptat spre noua noastră proprietate. Am coborât chiar în locul în care ne depusese c-o zi înainte Ronswell, am expediat automobilul înapoi şi-am pornit-o spre mină.

   Cunoşteam de-acum prea bine pericolele care ne pândeau în defileu şi de-aceea am fost cu ochii în patru şi- am putut ajunge nestingheriţi la intrarea în mină. Mai întâi Marian se convinsese că Ronswell şi cu Pongo n-au fost aici, mergând într-o gheretă din lemn în care mai fusesem şi noi prima dată. Totul rămăsese neschimbat şi chiar funia zăcea

tăiată pe fundul puţului.

   — Unde-ar putea fi oare Ronswell şi Pongo, Mariane? Comisarul n-are doar nici o bănuială în legătură cu comunitatea cunoscută de noi.

   — N-ar fi exclus ca amândoi să fi fost atacaţi. I-am fi ajuns altfel pentru că nu cred c-au plecat chiar cu noaptea în cap. Numai să nu fi picat în vreo capcană!

   — Poate că vom găsi totuşi în una din căsuţele astea de lemn vreun semn de la ei, Mariane.

   — Să mai căutăm atunci. Dar dacă apare „Diavolul" din nou, fii fără milă.

   Am cercetat din nou capătul funiei tăiate. Deodată Marian scoase un fluierat apreciativ ca şi cum ar fi dat în sfârşit de ceva.

   — Nu este aceeaşi funie cu care ne-am lăsat noi în jos, Robert. Ia uită-te la capătul ei! Funia asta e aproape nouă. Cu siguranţă Ronswell şi Pongo au fost capturaţi după ce sau lăsat şi ei în jos cu funia asta.

   Am fost nevoit să-i dau dreptate. Funia pe care-o folosisem noi, era veche.

   — Cum să ajungem atunci în puţ? am întrebat eu. Dar nici camaradul meu nu putea da un răspuns la o astfel de întrebare. Am căutat prin toate cotloanele şi-am dat de o baracă cu materiale de schimb. Acolo am dat de-o nouă funie cu scripeţi. Am transportat-o la gura puţului.

   — Coboară tu întâi acolo Robert! Eu voi veghea de sus ca funia să nu fie tăiată de cineva, dar fi atent în galerie dacă dai peste cineva.

   — Ar fi mai bine, dup-aceea ca să fixăm frânghia puţin lateral, în felul ăsta, voi putea avea o perspectivă mult mai bună-n sus.

   — Bine gândit! Aşadar începe coborârea! Opreşte-te, n-ai auzit nimic?

   Mi se păru mie c-am auzit un zgomot înfundat. Am stat şi-am ascultat cu încordare. Din nou acelaşi zgomot! Suna de parcă un obiect greu s-ar fi ciocnit de un perete din lemn. Dacă nu mă înşelam, zgomotul venea dintr-a doua încăpere dinspre dreapta.

   Ne-am îndreptat înspre sursa zgomotelor, care venea la intervale regulate. În ultima baracă în care se găseai o grămadă de lăzi dezafectate am auzit în afara acelor zgomote regulate şi-un geamăt încet ce părea să vină dintr- una din lăzi. Ni se întinsese o cursă sau vreunul din prieteni era ferecat într-adevăr într-una din lăzi?

   Marian găsise-n curând lada, după sursa zgomotelor. Alte două lăzi erau puse deasupra. Le-am dat jos şi-am deschis-o c-o rangă ce se găsea-n apropriere, printre celelalte lucruri ce-a de a treia ladă - când am luat capacul, l-am găsit înăuntru pe Pongo ce fusese legat şi-n gură avea un căluş.

   L-am eliberat repede şi Pongo ne-a povestit, după ce-a tras câteva guri de aer proaspăt în plămâni, în modul său laconic, ce i se întâmplase.

   — Masser, Pongo mulţumeşte. Pongo ajunge cu profesor aici. Aduce funie şi aruncă în puţ. Profesor coboară jos. Pongo stă sus de pază. Pongo aude oameni cum se strecoară, se-ntoarce. Aici stă „Diavol" negru şi scuipă Pongo lichid în faţă. Pongo nu mai ştie nimic, se trezeşte în ladă închis.

   Să sperăm, ne-am spus, ca cel puţin Ronswell să nu fie în pericol în vreuna din galerii sau în templu.

   — Pongo trebuie să coborâm din nou în puţ, tu trebuie să stai de veghe, dar să nu te laşi din nou ameţit. Când te vom chema, trebuie să te coborî cât mai repede pe frânghie, jos. Ţine-te spre lateral ca să putem vedea de jos şi să putem trage, în caz că cineva va-ncerca să-ţi taie funia de sus!

   — Massers poate fi liniştiţi. Pongo a doua oară foarte atent.

   Ne putem baza pe Pongo aşa că-ncepem coborâşul. Marian se lăsă primul în jos şi la un semn dat cu frânghia de jos, l-am urmat.

   Am aşteptat apariţia lui Pongo şi-ncele din urmă făptura lui uriaşă apăru în deschizătura puţului.

   Pongo coborâse pe jumătate, când sus apăru într-adevăr un cap. Pistolul meu şi-al lui Marian detunară concomitent, capul dispăru rapid. Câteva secunde mai târziu, Pongo apăru printre noi şi spuse imediat:

   — A fost iarăşi „Diavol". Pongo exact recunoaşte.

   — Unde s-o fi putut ascunde Robert, indianul, de ce nu l- am găsit, când am fost sus? întreabă Marian. Doar am căutat peste tot. Intrasem în galerie şi-acum vorbeam cu vocea scăzută. Deodată o bubuitură se făcu auzită lângă noi, un bolovan fusese aruncat de sus, prin gura puţului, de către cineva şi cesta nu putea fi decât „Diavolul".

   — Massers aşteaptă aici! spuse Pongo zelos. Pongo caţără repede sus şi prinde pe „Diavolul".

   Pongo îşi şi începu pregătirile de-a se urca sus dar Marian îl opri s-o facă, întrucât i se părea actul lui Pongo fără rost.

   — Trebuie mai degrabă să mergem să-l căutăm pe Ronswell, cu siguranţă zace pe undeva, legat şi cu căluş în gură şi nu ne poate atrage atenţia în nici un chip, fu de părere prietenul meu.

   — Să căutăm şi-n galeria unde am fost noi pentru întâia dată atacaţi, Mariane! De acolo ne putem descurca apoi mai bine.

   — Sunt presărate peste tot capcane, Robert. Trebuie să fim foarte atenţi. Să sperăm că-l vom putea prinde uşor pe „Diavolul" ăsta.

   Am păşit încet mai departe. Pongo o luase înainte şi a- nceput să cerceteze cu lampa de buzunar, cu multă atenţie solul galeriei, pereţii şi plafonul acesteia. Fără nici un incident am ajuns din nou la peştera cupolă de unde de ramificau mai multe galerii. Marian îi zise lui Pongo să- nceapă căutarea în cea de-a treia galerie.

   — Fii foarte atent! îi şopti cu ocazia asta.

   Pongo dădu numai din cap şi se strecoară mai departe, dar rămânând destul de aproape de noi ca Marian să-l poată reţine în cazul c-ar fi ajuns la locul dorit.

   — Aici ar trebui să fie, Robert, spuse Marian pe şoptite şi se opri. Să cercetăm peretele din dreapta, pe acolo trebuie să fi venit „Diavolul".

   Am căutat multă vreme, dar n-am putut descoperi nimic.

   — Massers aici! spuse Pongo încet şi ne arată o crăpătură în perete. Când am îndreptat lămpile noastre de buzunar asupra crăpăturii am văzut că aceasta nu se-ntindea pe o suprafaţă mare. Găsisem uşa secretă.

   Marian găsise cu mare uşurinţă uşa secretă, întrucât se exersase destul de mult, în astfel de manevre prin aventurile anterioare. În acelaşi moment în spatele nostru am auzit un zgomot destul de puternic. Mirosea a gaz.

   — Nu respira, îmi strigă Marian şi împinse uşa.

   Curând dispărurăm îndărătul acesteia. Marian închise din nou uşa.

   — „Diavolul" trebuie să presupună că ne-am înăbuşit. El n-a remarcat sunt sigur c-am reuşit să găsesc mecanismul secret şi-am deschis uşa. Trebuie să plecăm repede de-aici!

   Ne găseam într-un gang care mergea paralel cu galeria minei. Ne-am grăbit de-a lungul acesteia şi-am ajuns la o uşă de cupru. Am reuşit fără probleme să deschidem toate uşile. Am păşit înăuntru şi ne-am găsit într-o mică încăpere, care de cealaltă pare mai era mărginită de-o altă uşă.

   Marian deschise a doua uşă şi iată-ne iar în templul în a cărei galerie am petrecut noaptea anterioară.

   — Atenţie urşii! îmi şopti Marian şi se uită cercetător în jur. Se strecură apoi pe lângă perete înainte şi noi l-am urmat. Marian arată apoi în sus, înspre galerie. Urşii stăteau paşnici în cuştile lor, dar uşa acestora era deschisă. Am închis-o şi am urcat treptele spre galerie.

   — Dar unde să fi rămas Ronswell, am întrebat eu.

   — N-are nici un rost să-l mai căutăm, Robert. Cred că se găseşte exact în aceeaşi încăpere în care am zăcut şi noi legaţi. Sper ca preotul să apară din clipă-n clipă. În fiecare după-amiază se celebrează aici serviciul divin religios, după cum ne-a povestit bătrânul preot.

   — Vin oameni mulţi acolo, Massers, ne strigă Pongo, care se ridicase sus la înălţimea ferestrei pentru a privi înafară.

   Ne-a lipit în aşa fel de pereţii galeriei încât să nu putem fi văzuţi imediat de-afară. După un timp uşa templului se deschise şi primul păşi prin ea, bătrânul preot. Un mare convoi de oameni îl urma. Preotul se reculese puţin în faţa statuii zeului său, apoi ţinu coreligionarilor săi într-o limbă necunoscută o cuvântare. După ce acesta-şi termină cuvântarea toţi se uitară, plini de aşteptare înspre partea din spate a templului. De-acolo apăru nepotul bătrânului preot „Diavolul din Kashmir". După el îl trăgea pe comisarul Ronswell.

   Ronswell fu depus înaintea preotului care începu acum cu acesta un fel de interogatoriu. El traduse fiecare cuvânt al comisarului comunităţii sale.

  — Pe cine căutaţi în vechea mină, întreabă preotul.

  — Pe prietenii mei, sosi laconic răspunsul.

  Comisarul nu arătă nici o teamă şi-i reproşă chiar tratamentul la care fusese supus de către nepotul preotului.

  — Prietenii dumitale sunt în siguranţă şi acum probabil că sunt în Srinagar.

  De-abia termină de spus vorbele că „Diavolul" sări în faţă şi răcni furios:

  — Nu, aceştia au murit în galerie! Ne-am recâştigat din nou libertatea, omorâţi-l de-ndată şi pe acest om!

  — Ţi-am spus să taci! îl întrerupse bătrânul preot. Numai eu am voie să dau ordine aici! Şi dacă o să aflu că tu nu te- ai supus poruncilor zeului nostru şi i-ai omorât pe străini care erau pe cale de-a ne face un mare serviciu, zeul nostru te va pedepsi!

  „Diavolul" râse batjocoritor şi strigă din nou.

  — Tu nu vei mai avea curând nici un cuvânt de spus, bunicule. Nu te mai pot baza pe toţi cei care sunt aici că-ţi ţin ca odinioară partea. Mulţi te condamnă pentru lipsa ta de energie, pentru moliciunea ta. Vrei să dăm pe tavă comunitatea noastră englezilor, care ne vor interzice de a ne mai venera zeul?

  Un murmur străbătu adunarea. Acum îmi bătu la ochi că bătrânul ca şi „Diavolul" vorbiseră până acum englezeşte. Cei mai mulţi dintre cei prezenţi trebuiau să fie supuşi de odinioară ai englezilor.

  — Comunitatea noastră va rămâne şi pe viitor netulburată şi secretă, vorbi bătrânul preot. Străinii mi-au promis că vechea mină nu va mai fi pusă niciodată în funcţiune.

  Prin rândurile oamenilor străbătu concomitent un murmur de aprobare dar şi de răzvrătire, ceea ce era de neînţeles.

  Bătrânul preot vorbi mult timp în limba sa până se păru că toţi cei prezenţi înclină în favoarea sa.

  După asta luă şi diavolul cuvântul. Am văzut clar cum un şir întreg de oameni îl aprobau.

   Bătrânul îşi aruncă întâmplător o privire-n sus şi din locul său plasat la înălţime ne zări, dar trăsăturile feţei sale nu-l trădară cu nimic.

   Din nou vorbi acesta cu cei din comunitatea sa şi în încheiere ridică mâna înspre galerie şi zise în engleză:

   — Veniţi jos, domnilor şi luaţi parte la consfătuirea noastră. Străinilor nu le este interzis să păşească în templul nostru. Să sperăm c-aţi adus veşti bune!

   Marian şi cu mine coborârăm, Pongo rămase însă pe mai departe culcat acolo şi ne şopti:

   — Massers merge singuri. Pongo veghează aici.

   Am coborât treptele şi ne-am îndreptat spre bătrânul preot. El ne întinse mâinile după obiceiul european, drept salut şi ni le scutură energic.

   În ochii nepotului său se putea citi clar ura.

   Marian îi arătă preotului documentul care-l făcea proprietarul minei. Preotul îl citi în faţa oamenilor săi şi le mai spuse în plus câteva cuvinte lămuritoare. Strigăte entuziaste se auziră din toate părţile, pe care „Diavolul" încearcă zadarnic să le acopere prin ale sale.

   Eu l-am eliberat între timp pe Ronswell de legăturile sale, ceea ce preotul lasă să se întâmple ca ceva de la sine înţeles. Când „Diavolul" voii să mă împiedice, Marian îl pironi cu pistolul său la faţa locului.

   Dacă n-ar fi fost „Diavolul" aventura noastră aici s-ar fi încheiat în mod paşnic. Dar nepotul se lupta pentru tronul unchiului său şi voia ca el însuşi să devină primul preot al comunităţii.

   Marian vorbi puţin în şoaptă cu bătrânul preot după care bătrânul se-ntoarse spre nepotul său şi vorbi cu el. Deodată faţa acestuia i se schimonosi groaznic, începu să strige şi să blesteme:

   — Vrea să vă ucidă, întrucât se teme pentru siguranţa comunităţii noastre. I-am interzis şi hotărârea finală va fi luată de zeul nostru. El vrea să lupte cu unul dintre dumneavoastră. Dacă învinge, toţi vor trebui să moară. M- am opus unui astfel de duel.

   — De ce? întreabă Marian. Suntem pentru lupta în duel. Să sperăm că-i e tot una, cu cine se luptă.

  — O să vă trimit pe toţi în iad, urlă „Diavolul".

  Marian vorbi din nou cu preotul şi-l rugă să aprobe duelul. După multe codeli acceptă însfârşit. Lupta trebuia să- nceapă către seară pe o pajişte anumită a muntelui.

  Adunarea fu apoi dizolvată. Ne-am coborât cu preotul şi cu membrii comunităţii sale în vale, fără a ne mai preocupa de Pongo.

DUELUL LUI PONGO

   BĂTRÂNUL PREOT NE GĂZDUI PRIETENEŞTE. El ne

cumpără formal mina pentru sine. Fu prevăzut un document pentru acest caz. Spre seară apăru Pongo.

   — Massers, dă permisiunea ca Pongo luptă cu „Diavolul", spuse acesta.

   — La asta ne-am gândit şi noi, râse Marian. Dar n-aş vrea să-l ucizi, doar să-l înveţi minte.

   — Pongo face, spuse uriaşul şi dispăru.

   Ne pregătirăm de plecare. Furăm însoţiţi de un alai întreg de preoţi şi astfel ajunserăm la locul destinat desfăşurării luptei. „Diavolul" şi Pongo lipseau încă. Preoţii făcură un semicerc şi se puseră pe aşteptat. În cele din urmă sosi nepotul bătrânului preot. Plin de ură ne măsură cu privirea.

   — Cine îndrăzneşte să se lupta cu mine? strigă el.

   — Pongo, aici!

   Ca din pământ apăru uriaşul negru în faţa acestuia.

   „Diavolul" tresări puţin, se reculese şi spuse:

   — Mie pe deplin egal, sunt gata de luptă.

   Bătrânul preot aduse două cuţite lungi şi-l lasă pe Pongo să aleagă. Celălalt îi dădu nepotului său. Pe pământ se trasă un cerc, pe care luptătorii nu-l puteau depăşi. Începutul luptei îl dădu bătrânul preot. Luptătorii stăteau unul în faţa celuilalt, de parcă erau turnaţi în bronz.

   După ce preotul bătu din palme, lupta începu. De-ndată „Diavolul" se repezi năvalnic asupra potrivnicului său, dar o mişcare a braţului lui Pongo, îl zvârli deoparte.

   Acum deveni mai precaut şi se apropie cu paşi înceţi. Încearcă din când în când un atac surpriză, dar Pongo era în gardă. Uriaşul negru încă nu luptase, ci-şi încerca numai adversarul.

   Deodată indianul se repezi înainte şi încearcă direct să-şi împlânte cuţitul în pieptul lui Pongo. Mai întâi acesta se apleacă brusc, astfel încât cuţitul trecu pe lângă el şi prin forţa impactului, negăsind rezistenţă îşi pierdu echilibru. Acum Pongo ar fi putut împunge cu cuţitul său, dar n-o făcu.

   Indianul se ridică cu greutate şi rămase la o oarecare distanţă în expectativă. Îşi înfrânse durerea provocată de căzătură. Când ne văzu feţele zâmbitoare îl apucă furia. Se repezi din nou asupra lui Pongo, care primi atacul cu braţul îndoit şi cu celălalt braţ prinse mâna dreaptă a adversarului său indian.

   O smucitură scurtă a lui Pongo şi indianului îi zbură cuţitul din mână. Pongo îşi lasă liber adversarul şi cu-o lovitură de picior îi azvârli acestuia cuţitul în prăpastia care se afla la marginea pajiştei, stabilită pentru luptă.

   Îi arată adversarului cuţitul său şi-l azvârli după celălalt. Acum duelul urma să continue fără arme, ceea ce se văzu, nu-i prea convenea „Diavolului". Dar ura sa, era mai mare, decât raţiunea. Se repezi asupra lui Pongo şi-l cuprinse în braţele sale, lui Pongo nici că-i păsa se scutură numai descotorosindu-se de adversarul său şi-apoi îl ridică pe sus, ca pe un viţel.

   Performanţa lui Pongo scoase preoţilor strigăte de entuziasm. Uriaşul îi dădu adversarului său un brânci uşor care-l împinse cât colo.

   — Nu mai este nici o luptă Masser, strigă Pongo. Adversar prea slab, Pongo este milă!

   El voii tocmai să-l roage pe bătrânul preot să pună capăt luptei când „Diavolul" veni din nou ca din puşcă spre el.

   Pongo însă veghease atent! Făcu numai un pas lateral care-l făcu pe indian să se clatine. El căzu la pământ, se rostogoli mai departe şi... căzu peste marginea prăpastiei. Un strigăt de disperare străbătu liniştea serii „Diavolul" dispăru în prăpastie. Se mai auzi încă un urlet deznădăjduit înainte de-a se fi zdrobit de stânci.

   — Pedeapsa zeului, vorbi bătrânului preot.

   Toţi îşi plecară mâna, mărginindu-se să-i spună.

   — Nu e vina ta, Pongo. A fost cu adevărat pedeapsa Domnului.

   Prăpastia era cel puţin de două sute de metri adâncime. Indianul îşi pierduse viaţa fără nici o îndoială. Nici măcar nu putea fi înmormântat. În tăcere ne-am reîntors în vale.

   — Acum povesteşte-ne te rog, domnule Ronswell, cum de-ai ajuns în puterea „Diavolul", îl întreabă Marian, întrucât

comisarul păstrase până acum tăcerea.

  — În acelaşi mod ca dumneata domnule Farrow, răspunse acesta. Când „Diavolul" a tăiat funia, am ştiut că Pongo a fost surprins. Am vrut să vă caut de unul singur, când întruna din galerii am auzit un hohot de râs sardonic. M-am grăbit într-acolo. Mi s-a împroşcat în lină figură un fel de lichid care m-a făcut să-mi pierd cunoştinţa. M-am trezit legat într-una din încăperile pe care n-o cunoştea. Restul îl

ştiţi.

  — După ce v-am povestit astăzi după-amiază, sper, continuă prietenul meu, că veţi păstra tăcerea asupra acestei aşezări şi-a locuitorilor ei. Va fi suficient dacă raportaţi la serviciu că „Diavolul" este mort şi nu va mai pare. Cu asta, problema s-ar putea considera rezolvată.

  — Bineînţeles că-mi dau consimţământul, domnule Farrow, păcat că nu putem afla mai mult despre viaţa acestei comunităţi, făcu Ronswell.

  Spre seară se reuniră toţi preoţii. Le-am mai dat încăodată asigurările noastre solemne că nu vom sufla o vorbă despre localitatea şi templul ei. Ca semn de recunoştinţă noi vom fi întotdeauna primiţi ca musafiri, dacă drumul nostru va mai trece prin Srinagar sau prin apropiere.

  În zorii zilei următoare am pornit spre casă. Pe cărarea îngustă ne conduse un tânăr preot şi până la intrarea în mină şi-apoi ne luarăm un călduros rămas bun. Am rămas singuri.

  — Mina nu va fi închisă şi aceasta va fi punctul final al aventurii noastre.

  Stăteam unul lângă celălalt şi priveam barăcile din lemn. Deodată am simţit un brânci puternic care m-a împins bine, câţiva metri.

  Cu Marian şi Ronswell s-a petrecut acelaşi lucru. Întrucât aterizară la câţiva metri depărtare de mine. Concomitent am auzit un bloc enorm de stâncă cum se prăbuşea.

  Într-o clipă am fost din nou în picioare. Pe locul unde stătusem se odihnea un imens bloc de stâncă, care numai de sus putea fi rostogolit. Pongo îl observase şi ne-a dat un brânci salvându-ne viaţa.

  — Asta numai „Diavolul din Kashmir" ar fi putut s-o facă, zise el cu calm. Sigur nu s-a prăbuşit în prăpastie ci s-a prins undeva, salvându-se. Acum vrea să se răzbune.

   Ronswell se uită şovăitor în jur.

   — Pongo, trebuie să te urci sus, noi îţi vom asigura de jos spatele, cu armele noastre.

   Pongo se puse pe treabă. Am văzut că era teribil de furios pe indian, pe care în duel îl tratase cu blândeţe. Se urcă repede pe stâncă, în vreme ce noi vegheam de jos cu armele pregătite. Pongo ajunse sus, fără nici un incident. Se uită-n-mprejur şi arată apoi cu ochiul spre sud. Să fi fugit „Diavolul" într-acolo?

   În clipa aceea se auzi o explozie atât de puternică încât pământul începu să se cutremure. Dinspre barăci izbucni un nor de fum. Prin fum am văzut flăcările. Preoţii au aruncat mina în aer sau au prăbuşit-o, mai bine zis.

   — S-a făcut, zise mulţumit Marian, arătând spre barăci şi intrarea în mină. Noi însă va trebui să-l prindem neapărat pe „Diavolul". Deocamdată sarcina noastră e pe jumătate îndeplinită. Pongo ne făcea semne să-l urmăm.

   Să-nceapă urcuşul!

   Am început să urcăm, dar n-a fost deloc uşor. Priveliştea care ni se oferi ne recompensă pe deplin efortul.

   La poalele noastre se aşterneau minunate pajişti verzi în care erau întreţesute covoare de flori, în toate culorile curcubeului. În depărtare trona vârfurile acoperite cu zăpadă ale munţilor Himalaia.

   Nici vorbă să-l vedem pe undeva pe „Diavolul din Kashmir".

   — Avem provizii la noi, zise Marian. Aşa că nu ne mai rămâne altceva de făcut decât să stăm de pază. Va veni el cu siguranţă îndărăt.

   Aici puteam zăbovi o vreme şi ne-am făcut comozi chiar la intrarea în gang, am deschis câteva cutii de conserve şi- am început să mâncăm. Pongo preluase veghea. El şedea pe un bolovan mai mare în faţa peşterii.

   Orele se scurseră încet, am început să fumăm şi să ne repovestim din aventurile noastre mai vechi aşteptându-l pe „Diavol". Va trebui să stăm toată noaptea în peştera asta? Nu era tocmai comod şi n-aveam nici o pătură la noi. Se apropie seara. Veni şi noaptea. Marian ne dispuse astfel la gura peşterii încât nimeni nu putea trece pe acolo fără ca să ştim. Chiar înăuntru peşterii nu rămăsese nimeni. Eu stăteam în dosul unui bloc de stâncă şi puteam parcurge cu privirea o mare întindere.

   Din nou au trecut ore după ore. Să n-aibă de gând „Diavolul" să se întoarcă? Deodată mi-a ajuns la ureche un fluierat uşor. Era semnalul dat de către Pongo. „Diavolul" părea să se afle în apropiere.

   Îmi scrutai vederea cât puteam de mult, privind departe în întuneric. Câteodată mi se părea că percep vreo mişcare. Dar ochii-mi jucau o festă. Erau numai umbrele uriaşe ale stâncilor. Acestea nu ne erau favorabile, inamicul nostru sar fi putut uşor ascunde în dosul lor. În nou răsună semnalul lui Pongo.

   Uriaşul negru o zbughi deodată sus, ca şi catapultat de-o forţă nevăzută. Se repezise asupra cuiva. Am sărit la rândul meu în sus, ca să-i dau o mână e ajutor. Pongo trebuia să se fi înşelat asupra aprecierii distanţei la lumina slabă a lunii, întrucât am văzut o siluetă căutându-şi scăparea în fugă făcând salturi impresionante. Am început să alergăm după acestea în timp ce câteva gloanţe ne fluierară pe la ureche.

   — Atenţie, strigă Marian.

   Şi noi ne traserăm pistoalele şi-am încercat să tragem după cel care fugea, fără însă a-l putea nimeri. Deodată silueta dispăruse de parc-ar înghiţiţi-o pământul.

   — Opriţi-vă, ne strigă Marian care se adăpostise lateral de mine în dosul unei stânci. „Diavolul" se află-n spatele pietroiului ăla mare, din stânga. Între Ronswell şi mine era o depărtare de câţiva metri. Comisarul îşi trase pistolul şi ţinti cu grijă. Două detunături răsunară în noapte. Indianul din faţa noastră trase o înjurătură urâtă. Ronswell trebuie să-l fi nimerit.

   M-am uitat din nou la Ronswell. Două gloanţe trecură hăulind pe lângă mine. M-am aplecat cât am putut. Din nou Ronswell trase. Din nou trebuia să fi nimerit pentru că indianul scoase nişte urlete mai puternice decât de prima dată.

   M-am uitat după Pongo, dar nu era de găsit nicăieri.

Poate s-a strecurat să-i cadă în spate adversarului nostru.

   Am mai tras cu schimbul pentru a concentra atenţia „Diavolului" asupra noastră. Şi Marian păru să-şi fi atins ţinta întrucât se auzi din nou urletul „Diavolului".

   Acum venea rândul meu. Am dus arma la ochi şi-am aşteptat cu răbdare s-apară capul sau vreun braţ de din dosul stânci din faţă. Atunci voiam s-apăs pe trăgaci.

   Marian şi Ronswell au tras de mai multe ori. Deodată a apărut ceva întunecat deasupra blocului de stâncă. În acelaşi moment căzu dincolo o împuşcătură. Am tras şi eu. Să fi nimerit?

   Dincolo nu mai mişca nimic. Să fie oare o viclenie de-a adversarului nostru pentru a ne scoate din rezervă? Glasul lui Pongo se auzi de-acolo, chemându-ne:

   — Massers vine! Indian grav rănit!

   O umbră uriaşă apăru dintre stânci şi ne făcu semn - era Pongo. Am sărit în picioare şi ne-am grăbit într-acolo. „Diavolul din Kashmir" zăcea fără cunoştinţă la pământ.

   L-am cercetat, dar pentru el nu mai era salvare. I-am potrivit capul pentru cazul că şi-ar mai fi revenit încăodată în fire. Poate voia să ne spună ceva, pentru ultima oară. Tăcuţi stăteam adunaţi în jurul lui.

   Deodată îşi deschise ochi. Încă mai ardea vie ura în ei. Obosit îşi închise din nou pleoapele, apoi ochii i se deschiseră dintr-odată pentru a ne spune, cu multă sforţare:

   — Mergeţi... la... lacul Wular. Acolo... găsiţi ceva.... Mai mult n-am putut înţelege. Vocea indianului devenise acum prea slabă. Marian se apleacă peste el. Se scurseră minute. Apoi Marian îi apasă ochi şi se ridică:

   — A sosit sfârşitul, spuse el. O să-l îngropăm aici. A fost un fanatic.

   Pongo curăţă mica peşteră, unde ne petrecuserăm o mare parte din noapte. Îl transportarăm pe indian acolo şi acoperirăm cu pietre intrarea grotei. Înaintea acesteia am îngrămădit câteva bucăţi de stâncă.

   Zorii nu erau departe, când ne-am îndreptat spre Srinagar.

   Marian, nu spuse multă vreme nici un cuvânt. L-am întrebat care e motivul tăcerii sale.

   — Mă gândesc la ultimele cuvinte ale indianului, Robert. Va trebui să vedem lacul Wular.

   — V-aş însoţi cu plăcere dacă mi-o permiteţi, zise comisarul.

   — Cu plăcere numai dac-o să aveţi timp, râse Marian.

   — Deocamdată am patru săptămâni de călătorie în interes de serviciu, ne lămuri Ronswell.

   Ne-a bucurat să-l avem cu noi câtva timp întrucât era curajos şi gândea bine ceea ce făcea.

   — Înainte de toate va trebui să-i dăm de ştire nepotului dumneavoastră, domnule Ronswell, ca să ne trimită pe Maha cu automobilul. Poate că vom avea nevoie de el la lacul Wular, mai adaugă prietenul meu.

   Când soarele se arătă la orizont, am ajuns şi noi la Srinagar. Am tras la hotelul unde trăsese şi Ronswell închiriindu-ne camera. Ronswell telegrafie nepotului său.

   Către seară Maha ajunse la noi.

SFÂRŞIT

Volumul 230

NEPALUL, ŢARA MIRACOLELOR

   SFÂNTUL MUNTE

   PANORAMA UNUI ŢINUT SĂLBATEC şi arid se-ntindea înaintea noastră. Călăream printr-un defileu muntos îngust, care ducea uneori pe lângă prăpăstii înfiorătoare, care se căscau chiar lângă noi şi dacă caii noştri ar fi făcut un singur pas greşit asta ar fi însemnat cu siguranţă moartea noastră subită.

   Eram în drum spre Nampa. Marian preferase să scurtăm puţin drumul şi s-o luăm prin munţi într-acolo. Voia să evităm să fim văzuţi, întrucât tocmai treceam graniţa într- un stat nou, independent, aflat totuşi sub protecţia britanică. Nepalul rămânea chiar şi după încheierea primului război mondial un stat aproape închis pentru vizitatorii de origine europeană sau albi în general.

   Nu vreau să spun cu asta că li se interzisese oficial europenilor sau americanilor să intre în ţară, dar nu erau bine văzuţi deşi la ora aceea un număr de europeni îşi stabiliseră domiciliul acolo.

   Albii erau consideraţi curioşi, inoportuni, străini şi deoarece noi doream să vizităm Nampa cu-n anumit scop, doream să evităm neplăceri ulterioare. Ultima noastră aventură pe care am descris-o în broşura „Lacul Wula" urma să-şi aibă continuarea şi sfârşitul dacă era după dorinţa noastră, aici.

   De la Srinagar am luat trenul parcurgând localităţile Amritsar, Saharunpar şi Muradabud până la Almora şi de aici am pornit cu o mică caravană.

   Marian cumpărase patru cai, mici dar puternici şi curajoşi din renumita rasă Tanga, cu ajutorul cărora nădăjduiam să ne continuăm călătoria. Gazda noastră din Almora ne sfătui să ne luăm un ghid, întrucât altfel ne va fi extrem de greu să nu greşim drumul.

   Am dat bineînţeles o adresă greşită ca finalitate a ţelului nostru, pentru a induce în eroare pe duşmanii care eventual ne-ar fi urmărit şi de-aceea ideea cu cercetaşul locului a căzut. Marian preferând să se bazeze pe instinctul şi norocul

nostru.

   Întrucât eram pe drum din zorii zilei, sperând că Marian va da semnalul pentru pauza de prânz, deoarece stomacul meu începuse cam de mult să-şi ceară drepturile.

   A trebuit însă să mai aştept peste o oră până ce Pongo, care călărea în faţă - ca de obicei - şi care aşa cum se afla cocoţat pe calul său făcea o mutră deosebit de comică, dădu însfârşit semnalul de oprire.

   Călăream de-o bună bucată de vreme unul în spatele celuilalt aşa că nu prea am avut prilejul să vorbim între noi. Defileul era cum spuneam atât de îngust încât ne absorbea toată atenţia pentru a nu cădea într-una din prăpăstiile fără fund care ne mărgineau.

   Eu încheiam convoiul venind imediat după Ronswell şi acum răsuflând uşurat am descălecat alăturându-mă camarazilor mei, privind cu interes în jur. Ne găseam pe un platou stâncos, mic dar suficient totuşi pentru a ne priponi caii acolo şi-a ne face tabăra pentru o anumită perioadă de timp. O privelişte mai frumoasă nici c-ai fi putut găsi. Munţii Himalaia cu piscurile lor crestate, ninse de zăpadă ne salutau de departe iar jos văile adânci, largi şi verzi ne momeau privirile prin coloritul lor. Aş fi putut sta ore întregi în admiraţie, dacă slăbiciunile trupeşti ca şi foamea, de exemplu, nu mi-ar fi impus alte priorităţi.

   Ne-am întins pe jos, pe păturile pe care le adusesem cu noi şi întrucât nu aveam nici o bucată de lemn în jur, ca să facem focul, ne-am mâncat conservele aşa reci, cum erau. Nu aveam a ne teme de nici o surpriză omenească sau de altă natură. Pe de altă parte Maha, ghepardul nostru ne veghea suficient. Acum puteam vorbi netulburaţi. După ce primele accese de foame fură potolite, comisarul Ronswell îl întreabă pe Marian care e ţelul călătoriei noastre. Ştiam doar că Nampa era aceasta, dar de ce tocmai ăsta, Marian nu ne spuse. Acum însă nu-l mai reţinea nimic.

   — Pe când ne aflam în pivniţa templului, pe mica insulă a lacului învecinat, la marele lac Wular şi-i spionam pe prizonierii indieni, Lartsa, unul dintre indieni menţionă numele unei localităţi pe care atunci, nici tu Robert, nici eu nu l-am înţeles bine. Mai târziu am înţeles că această localitate era Nampa. Eu auzisem ceva mai bine întrucât mă aflam mai aproape. Pare să fie chiar locul spre care se îndreptau indienii, dar oricum în apropierea acestei localităţi. Trebuia mai departe să ne bazăm pe norocul nostru, care ne-a fost alături atât de des, în ultimul timp.

   — Aşadar dumneata eşti absolut convins că indienii nu se vor mai întoarce a lacul Wular? întreabă Ronswell.

   — În nici un caz! Altfel n-ar fi aruncat în aer templul şi mina, domnule Ronswell.

   — Ce crezi Mariane, am întrebat eu, să fi avut pe drum ceva iscoade pe urmele noastre?

   — Nu l-ai observat pe indianul cel bătrân, Robert, care în timpul călătoriei cu trenul stătea în vagonul alăturat?

   — Da, da, dar l-am considerat mult prea inofensiv.

   — Indianul avea acelaşi drum ca şi noi şi-a cumpărat bilete chiar după noi cu aceeaşi destinaţie. Când ne-am întrerupt călătoria şi am luat trenul următor am făcut-o numai din cauza acestui indian.

   — Şi ce-a urmat mai apoi, întreabă Ronswell curios.

   — El şi-a întrerupt ca şi noi călătoria şi a continuat-o de abia cu următorul tren, al nostru. Asta să fie tot o întâmplare?

   — De ce n-ai spus nimic despre asta, Mariane? L-am fi luat şi noi în colimator, atunci.

   — Asta am vrut să şi evit. Nu poţi juca niciodată teatru mai bine decât dacă totul e natural. V-am rugat doar să nu vorbiţi nimic în legătură cu Nepalul.

   — Şi cât de mult ne-a urmărit, bătrânul indian, continuă să întrebe Ronswell.

   — Până la Almora. Acolo a schimbat câteva cuvinte în taină cu gazda noastră. Din cauza asta i-am dat acestuia o ţintă falsă a călătoriei noastre. Azi dimineaţă nu l-am mai găsit pe indianul nostru deşi am fost foarte atent. Am făcut dinadins un ocol mai mare pentru a ne pierde urmele. Presupun că va trebui să ne petrecem poate şi noaptea în defileul ăsta, de aceea am şi luat păturile astea călduroase cu noi. Să sperăm că vom găsi vreo peşteră undeva sau vreo stâncă mai adăpostită.

   — Peşteri poate că vom găsi dar nu cred că vom găsi

lemne de foc, spuse Ronswell.

   — Ar trebui să evităm focul chiar dacă s-ar găsi lemne, zise Marian, întrucât am atrage atenţia. Indienii cunosc regiunea asta muntoasă mai bine decât noi şi poate că ne pot observa foarte bine din alte defileuri şi trecători pe care noi nici nu le bănuim că există. M-am gândit la ceva care să-i inducă în eroare şi anume să călătorim până noaptea târziu pentru ca aceştia să nu poată vedea unde ne stabilim noi tabăra. Ne căutarăm apoi o peşteră şi rămâneam ascunşi acolo vreo trei zile. Oricine ne-ar fi observat ar ajunge la concluzia că ori am pornit-o cu noaptea în cap ori ne-am rătăcit şi după vreo două zile de căutări zadarnice ne-am reîntors. Atunci scăpăm de orice iscoadă şi putem ajunge neobservaţi în Nampa.

   — Te-ai gândit la toate domnule Farrow, spuse Ronswell. Totuşi nu cred c-am fost urmăriţi pân-aici, dar orice precauţie în această privinţă nu are cum să ne strice.

   Întrucât voiam să facem o pauză de-o oră aici, camarazii se-ntinseră puţin să se odihnească după călăritul acela obositor. Întrucât eu nu simţeam deocamdată nici o urmă de oboseală am mers să arunc o privire în prăpastia care era cea mai aproape.

   O panoramă minunată se deschidea de acolo, în faţa ochilor mei! Munţii Himalaia ne înconjurau din toate părţile (Himalaia înseamnă popasul zăpezilor). Până în înaltul cerului străjuiau culmile sale, străbătute de firişoare argintii de pârâuri sau lacuri. Câmpiile erau presărate de mii şi mii de flori îmbobocite, dar pretutindeni nu se vedea ţipenie de om sau animale. Părea că întreg ţinutul acesta este nelocuit.

   După aprecierea mea ne aflam la o altitudine de vreo 3000 de metri. Urcuşul nostru fusese pe alocuri chiar abrupt. Mi se părea cum stăteam acolo că sunt un fel de domn al munţilor care-şi priveşte de pe culme întreg imperiul său. Cu ajutorul ocheanului m-am uitat între munţii învecinaţi. Şi acolo trebuiau să se găsească trecători înguste aşa cum se găsesc cu duiumul în Himalaia. Mai sus începea ţinutul gheţarilor veşnici, pe care probabil că încă n-a pus piciorul nici un om. Mă aflam deci în Nepal, ţara minune. Ce alte minunăţii mai erau încă de descoperit în interiorul ţări?

   Deodată Marian strigă după mine.

   — Nu trebuie să priveşti atât de evident spre trecătorile celorlalţi munţi din apropiere.

   M-am uitat mirat la el şi-acum îmi explică:

   —  Se pare că-ţi face o bucurie deosebită să te afli însfârşit în munţii Himalaia, Robert. Dar ai uitat ce-i mai important.

   —  Ce anume Mariane? l-am întrebat eu mirat. Ai descoperit iar ceva?

   — Eu nu, dar Pongo... N-a spus de fapt încă nimic, dar l- am observat cu atenţie, pare să fi descoperit totuşi ceva, acolo, la marginea muntelui. M-am uitat prin ochean într- acolo şi am văzut un om pe trecătoarea îngustă, ascuns de altfel destul de bine. De aici şi remarca mea!

   Marian avusese deci dreptate când ne vorbise acum câteva minute de-un eventual urmăritor. Acum trebuia să petrecem trei zile încheiate într-o peşteră pentru a scăpa de acesta. Dar era cu-adevărat un urmăritor? Dar dacă nu era altceva decât un biet drumeţ? Am acroşat din nou acest subiect cu Marian care se mărgini numai să râdă şi să-mi spună:

   — Dac-am spus că e vorba de-o iscoadă atunci nu e greu de-a recunoaşte una. Şi-a făcut popasul exact în dreptul nostru şi ne observă la rându-i printr-un ochean. Cred că nu se află la o depărtare mai mare de un kilometru. De la această distanţă ne poate recunoaşte foarte bine, aşa că te rog, nu te mai uita atât de insistent în direcţia lui.

   — Este un indian Domnule Farrow, preciză şi Ronswell acum, observaţiile sale. Ne-a examinat cu ocheanul de pe poteca cealaltă. Deci ai avut perfectă dreptate.

   — Mi-am dat seama cu cine am de-a face, râse Marian. Dar omul va rămâne destul de dezamăgit mâine când nu va mai descoperi nici o umbră de-a noastră.

   — N-ar fi mai bine domnule Farrow să călătorim întreaga noapte? întreabă Ronswell. Atunci cu siguranţă că încă de mâine ne va pierde urma.

   — Dacă are un bun ochean de noapte, ne poate urmări.

Cred că-i mai bine să dispărem trei zile, atunci chiar că nu va şti nimeni pe unde am mers.

   Timpul de odihnă se scurse şi Pongo înşeuă caii. Ne-am urcat în şea şi ne-am continuat drumul. Din nou a trebuit să călătorim unul în spatele celuilalt şi din nou a trebuit să renunţăm să mai schimbăm orice vorbă între noi. Odată trecătoarea urca brusc, alteori cobora dar în medie rămânea la aceeaşi înălţime.

   Puţin înainte de lăsarea întunericului ne-am întocmit din nou lagărul, ne-am hrănit caii şi ne-am pregătit cina şi chiar înainte de căderea întunericului după ce-am terminat cu mâncarea, ne-am aburcat din nou în şea şi-am călărit mai departe. Marian calculase timpul atât de precis încât indianul de pe partea cealaltă, care ţinea pasul cu noi, mai putea vedea cum ne-am reluat tocmai marşul. Trebuia să-şi bată singur capul ce fel de ţintă ne vom alege pe timpul nopţii.

   Când se făcu atât de întuneric încât deveni periculos să mai mergem călare, am descălecat şi ne-am luat caii de căpăstru. Pongo care mergea în faţă se uită în continuare dacă nu găsea o peşteră mai spaţioasă. Se părea însă că aveam ghinion. Deşi pân-acuma în drumul nostru am întâlnit destule peşteri mari, iată că acum nu mai aveam noroc. Ne gândeam tocmai ce e de făcut, când Pongo fluieră uşor, aşa cum îi era obiceiul. Găsise însfârşit o peşteră pe măsura dorinţelor noastre. Am început să pipăim, la intrare şi abia după ce am pătruns bine înăuntru, am îndrăznit s- aprindem lămpile noastre de buzunar. Peştera avea o adâncime de vreo 30 de metri şi una mai potrivită nici că puteam găsi. O proeminenţă a stâncii ne acoperea atât de bine, încât puteam fi liniştiţi dinspre observatorul de pe partea cealaltă a muntelui.

   După ce ne-am dus caii în fundul peşterii ne-am întins păturile pe jos şi am încercat să ne facem un culcuş cât mai confortabil. Pe Maha l-am pus între gura peşterii şi noi, astfel încât bine protejaţi, putea, dormi fără grijă.

   În dimineaţa următoare n-am părăsit peştera şi n-am încercat să-l supraveghem pe omul care ne urmărea.

   Marian era de părere că ne puteam trăda uşor, printr-o

scăpare şi de-aceea era mai bine să nu întreprindem nimic.

   Am stat întreaga zi, unul lângă altul şi ne-am istorisit aventurile şi încercările prin care am trecut pe toate cele cinci continente, filosofând asupra unor locuri sau altora. Am discutat şi misiunea pe care-o aveam în faţă.

   Dar ce puteam să mai spun în plus? Totul stătea deocamdată sub semnul incertitudinii. Nu ne-am plictisit deloc întrucât şi Ronswell avu destule de povestit din munca migăloasă a poliţiştilor, care din dovezi mărunte şi lucruri mici, trebuiau să desprindă esenţialul şi să refacă mozaicul faptelor, care-l puteau încrimina pe răufăcător. Prima zi a acestui prizonierat deliberat al nostru trecu pe nesimţite. Tot aşa se întâmplă în ziua a doua şi a treia.

   Am luat atât de multe provizii pentru noi şi pentru cai încât putem zăbovi şi-o săptămână în peştera asta.

   Înaintea dimineţii celei de-a patra zi, când să ne reluăm călătoria, Marian privi cu luare aminte. Nu am mai văzut picior de urmăritor. Până la Nampa mai aveam încă vreo 50 de kilometri de parcurs, deci încă două zile de mers, întrucât trebuia să fim foarte atenţi pe cărăruia aceasta de munte ca să putem înainta.

   Am călărit şi iar am călărit. În timpul zilei nu se întâmplă nimic important. Spre seară am dar din nou de-o peşteră unde ne-am putut petrece noaptea. În seara zilei următoare speram să ne atingem ţinta.

   La răsăritul primelor raze ale soarelui, Marian ne dădu deşteptarea spre mirarea noastră, Pongo lipsea. Se- ndepărtase fără să ne spună ceva doar aşa? Nu era felul lui Pongo de a proceda.

   — Unde ar putea să fie, fu prima mea întrebare.

   — Poate a observat ceva, ce-a crezut că merită să fi cercetat mai îndeaproape. Pongo nu prea pune mare preţ pe vorbe, răspunse Marian.

   Ne-am grăbit cu micul dejun, ne-am înşeuat caii şi întrucât ştiam că Pongo ne va urma, dacă la înapoiere nu ne va întâlni aici, i-am luat şi calul lui de dârlogi.

   Drumul urca mereu. Curând ajunseserăm la o altitudine de vreo 4000 de metri. M-am uitat în urmă, doar, doar îl voi vedea venind pe uriaşul negru, dar trecu oră după oră şi lucrul acesta nu se întâmplă. Să i se fi întâmplat vreo nenorocire?

   De-ndată ce-am mai făcut o cotitură în defileul îngust Pongo apăru ca din senin înaintea noastră şi arătând după obiceiul lui înainte ne zise-n felul său simplu şi precis:

   — Pongo găsit în peşteră înainte om singuratec. El se roagă. Pongo la noapte aude zgomot. Maha neliniştit. Pongo merge să vadă, vede umbră de om. Strecoară după el şi găseşte om singuratec.

   Marian privi gânditor în faţa sa. Ce înseamnă toate acestea? Voia omul să ne atace şi intenţia i-a eşuat din cauza prezenţei lui Maha?

   — Să mergem mai departe, spuse prietenul meu după un timp. Pongo să vină la urmă pentru că băştinaşul sau ce-o fi să nu-l vadă prea repede.

   — Crezi că omul acela ar putea fi o santinelă? l-am întrebat.

   — Trebuie să-l privesc mai bine, înainte de-a da un verdict, răspunse Marian. Păcat că de-aici nu mai putem face nici un ocol, altfel aş fi evitat s-ajung la peştera acestuia.

   Am călărit mai departe. Pongo a rămas cu Maha în spate. Nu dură mult până ce am ajuns la peştera pustnicului. Am descălecat şi am intrat înăuntru.

   Pe pământul gol stătea un indian bătrân, care ne privea cu ochii lipsiţi de strălucire. Omul era orb. Asta-mi deveni clar, deşi la început am avut impresia că ne cercetează cu multă luare aminte.

   Marian merse cu câţiva metri mai aproape de indian şi-i vorbi pe un ton politicos. Întreabă despre drumul spre Nampa şi lasă să se înţeleagă că ne-am rătăcit. Bătrânul indian continuă să stea nemişcat şi scutură numai capul la cuvintele lui Marian, ca şi cum am fi ales un drum greşit. Firele de păr, lungi şi albe ale bătrânului se mişcau numai încolo şi încoace.

   Răbdarea noastră fu pusă la mare încercare, înainte ca indianul să poată spune câteva vorbe.

   — Voi veniţi ca şi străini în ţara noastră şi vă urmăriţi numai propriile interese. De ce nu ne lăsaţi în liniştea şi

pacea noastră?

   — N-am venit încoace ca să vă răpim liniştea şi pacea, răspunse Marian politicos. Am venit, tată, pentru a privi frumoasa voastră ţară şi-a vă cunoaşte oamenii şi obiceiurile.

   — Nu veniţi deloc cu pace în ţara noastră, îi răspunse eremitul calm, car nu fără o anumită fermitate. Ştiu c-aţi venit să-i pedepsiţi pe fraţii mei care-au înfăptuit ceva ce contravine principiilor voastre. Deşi ochii mei sunt orbi pot vedea mult mai departe decât voi şi văd moartea voastră, o moarte grea. Dacă nu faceţi cale întoarsă străinilor, prevăd o luptă grea. Văd cum veţi fi măturaţi, cum o să alunecaţi aproape de moarte şi apoi potrivit credinţei voastre vă veţi înăbuşi în flăcările iadului. Întoarceţi-vă străinilor. Nu glumesc cu avertismentul meu. Părăsiţi ţara şi întoarceţi-vă în patria voastră!

   Indianul se ridicase pe jumătate pe câtă vreme îşi proferase profeţiile. Apoi căzu din nou în starea lui letargică obişnuită şi păru să nu se mai intereseze de ce era în jur.

   Marian nu se lasă tulburat şi-l întreabă încăodată de drumul bun spre Nampa, dar nu primi nici un răspuns, sfântul murmură numai câteva rugăciuni ca pentru sine. Noi încetasem să mai existăm pentru el.

   Am părăsit în tăcere peştera, ne-am urcat pe caii noştri şi l-am urmat pe Pongo care o luase o bucată de drum înainte. Maha alerga lângă calul său.

   Când am ajuns lângă Pongo acesta spuse netulburat.

   — Om singuratec nu om bun. Om singur, poate bine vede.

   Marian dădu numai din cap zâmbindu-mi:

   — Pongo are dreptate. Şi mie mi s-a părut sfântul ăsta cam ciudat. Dacă te-ai fi uitat cu atenţie la el ai fi observat diferite lucruri cam ciudate.

   — Am remarcat dar că prin profeţiile sale dorea să ne reţină să ajungem la Nampa. Dacă este spion atunci nu şi-a jucat cum trebuia rolul, spuse Ronswell.

   — Pariez pe ce vreţi că sfântul ăsta este de prima dată în peştera aia. Nu ştiu însă cum de-a aflat de prezenţa noastră aici.

   — Poate că stă de câteva zile acolo sus în munţi pentru a supraveghea trecătoarea. Poate că şi alte trecători care duc spre Nampa şi nu sunt decât câteva trecători, sunt sub supraveghere.

   Pongo interveni şi el în discuţie noastră.

   — Masser întoarce repede, priveşte înapoi. Om singur acolo sus pe stâncă.

   Pongo ne arată undeva în spate. Înainte de a ne întoarce pustnicul dispăruse. Ne puteam baza pe ochii lui Pongo. În nici un caz nu s-ar fi putut înşela.

   — N-ar trebui să ne-ntoarcem şi să-l dăm pe faţă, fu de părere Ronswell.

   — N-ar fi rău, aş şti atunci cel puţin cum stăm, am spus la rândul meu.

   — Nu cred că e bine, zise Marian. Sigur c-a dat cuiva un semn şi i-a semnalizat intenţia noastră de-a merge mai departe.

   — Atunci trebuie să fim şi mai mult cu ochii în patru, ne lămuri Ronswell.

   De aceeaşi părere eram şi eu de aceea am spus:

   — N-ar trebui să mai suportăm ce-am pătimit cu banda asta în Caşmir, de aceea prudenţă maximă.

   Ne-am reluat marşul dar am fost atenţi la fiecare zgomot şi ne-am încetinit din nou ritmul când coboram abrupt.

   În curând drumul deveni atât de lat încât puteam călări alături de Marian. Nici Pongo nu voia să rămână în urma lui Maha aşa că i se alătură lui Ronswell.

   Ghepardul aleargă printre cai ca un câine credincios.

   Drumul deveni treptat tot mai lat şi avea o pantă descendentă.

   Aproape de amiază am ajuns în câmpie. Am fost atât de surprinşi de frumuseţea peisajului încât ne-am strunit caii pentru a ne opri puţin.

PRINŢUL LORBU

   NE GĂSEAM ACUM ÎNTR-O VALE înconjurată de piscurile abrupte ale munţilor. În faţa noastră cât vezi cu ochii păşuni verzi şi văi verzi, presărate de covoraşe de flori în toate culorile pământului. Din loc în loc creşteau copaci şi undeva în spate se vedea o mică pădurice.

   Prin câmpie curgea un râuşor cu ape cristaline, a cărei apă, caii noştri o îngurgitară cu deosebit nesaţ, întrucât tot cuprinsul călătoriei noastre n-au avut decât apă strict raţionalizată din proviziile noastre. Din loc în loc mai dădeam de izvoare dar puţine. Calul lui Marian începu să necheze de bucurie şi celelalte animale i se alăturară.

   La marginea pârâului ne-am întins şi noi tabăra. Pongo adună la repezeală lemn uscat şi curând a putut fi aprins un foc, la care ne-am putut încălzi conservele pe care le mai aveam asupra noastră.

   În sfârşit am putut avea şi noi o masă caldă!

   M-am sfătuit cu Marian cam pe când am putea fi în Nampa şi-n timpul ăsta Pongo a pornit să exploreze pădurea, numai ce l-am văzut că vine cu salturi mari, îndărăt. Mai întâi m-am gândit c-a dat peste vreun tigru, dar mai apoi mi-am dat seama ce-l urmărea.

   Era un rinocer şi de-ndată Marian, Ronswell şi cu mine am dat să ne apucăm armele. Rinocerul ţinea capul aplecat. Pentru a-şi împlânta cornul în trupul lui Pongo, dacă l-ar fi ajuns. L-am înţeles imediat pe Pongo care-n toiul goanei sale îşi schimba brusc direcţia, făcând un ocol. Ne voia ca rinocerul să vină direct spre noi.

   Animalul nu păru să observe manevra uriaşului, aşa cuprins de furia asaltului cum era şi-şi continuă drumul.

   Mai repede decât am crezut ne şi ajunsese. Printr-o săritură mi-a reuşit în ultimul moment să-l evit. Şi Marian şi Ronswell care sesizară repede situaţia făcură un salt lateral astfel încât turbatul animal împlătoşat ţâşni printre ei.

   Datorită saltului brusc casca tropicală îmi căzu de pe cap dar rinocerul o prinse în corn şi-o agită în aer. Mai aleargă

cu ea câţiva metri mai-nainte se opri brusc, se-ntoarse şi veni din nou în galop.

   Nici Marian şi nici eu n-am găsit răgazul să ne tragem carabinele, întrucât totul se desfăşoară nespus de repede. Nu ne rămase deci altceva de făcut decât să sărim din nou la o parte, lăsând rinocerul să treacă ca o locomotivă pe lângă noi.

   Când se mai întoarse încăodată, carabinele le aveam deja bine înţepenite în umăr, am putut ochi cum trebuie şi- am tras. Am nimerit bine, rinocerul căzu în genunchi şi după câteva secunde şi-a dat duhul.

   Ronswell care nu mai participase încă la o vânătoare de rinoceri, veni spre noi, cu paşi şovăitori pentru a privi superbul rinocer. Era un rinocer impunător a cărui piele era de culoare alb-gri.

   Dar cum de-a ajuns acest rinocer tocmai în această câmpie? Nu ne puteam imagina deloc şi ne întrebam chiar dacă apariţia acestuia nu era cumva în legătură cu duşmanii noştri?

   Pongo a privit lupta cu multă stăpânire de sine, ştia el prea bine că şi fără ajutorul său eram în stare să răpunem rinocerul. Ne făcu numai semn şi aleargă din nou în pădure pentru a o cerceta mai temeinic. Acum am găsit prilejul să ne împărtăşim părerile asupra apariţiei neaşteptate a rinocerului. Să se găsească în Himalaia rinoceri? Tigri şi urşi cu siguranţă, dar rinoceri? Nu puteam deloc pricepe enigma asta.

   Pongo ieşise între timp dintre copaci ne făcu semn ca să venim repede la el. De-ndată ce-am fost acolo ne spuse scurt:

   — Masser să mă-nsoţească. Pongo găsit ceva. Ne conduse în pădure, care începea de la un bloc de stâncă şi se întindea la o oarecare distanţă. Arată spre pământ, spre urmele rinocerului. Până la stâncă am putut, urmări urmele proaspete ale rinocerului săpate în pământ, nu mai departe însă, întrucât acestea se terminau într-un tufiş des. Pongo dădu ramurile şi crengile care blocau intrarea într-o peşteră ascunsă din care trebuia să fi ieşit rinocerul.

   — Peşteră nu avut capăt, ne spuse Pongo acum, cu asta voia să zică că peştera avea o ieşire pe partea cealaltă, aşadar era un tunel. Trebuia oare să-l cercetăm?

   — Adune caii şi lucrurile noastre Pongo, spuse Marian. Te aşteptăm până vii. Nu putem lăsa animalele prea mult nesupravegheate.

   În timp ce Pongo ne aduce caii am cercetat peştera şi-am constatat că se găsesc destule urme în jur din care rezultă concluzia că nu cu mult timp în urmă aici se aflau oameni.

   Aşadar am fost tot timpul urmăriţi. Atacul rinocerului puteam să-l apreciem ca un atac asupra noastră, mai ales că aceste animale atacă numai dacă sun înfuriate. Deci probabil că rinocerul fusese artificial aţâţat, înfuriat şi asmuţit apoi asupra noastră.

   Pongo aduse repede caii noştri cu bagaje cu tot. Caii i-am legat pentru a nu se îndepărta dar cu funii atât de lungi încât puteau paşte în bune condiţii iarba bogată din jur.

   I-am dat şi lui Pongo o lampă de buzunar. De rezervă. Întrucât el a fost cel care a descoperit primul pericolele potenţiale ale peşterii trebuia să fie acum primul care va intra în ea. Avea o lărgime de vreo doi metri şi o înălţime care permitea unui om normal dotat să meargă neaplecat.

   Un curent de aer proaspăt veni spre noi, aşadar avea perfectă dreptate când Pongo susţinuse că peştera asta avea şi o a doua intrare. Gangul ducea direct înainte.

   Marşul nostru părea să dureze o veşnicie dar totuşi în cele din urmă am văzut o geană de lumină la capătul tunelului. Am stins lămpile de buzunar şi-acum înaintam cu multă băgare de seamă.

   Pongo o luase cu Maha destul de mult în faţă şi-acum ne trimise ghepardul. Ne-am oprit uitându-ne la Pongo care părea c-a atins capătul tunelului.

   Prietenul nostru negru dispăru, apăru, apoi după un scurt răgaz de timp din nou, şi-apoi ne făcu semn să ne apropiem. Deocamdată nu ne pândea nici un pericol.

   Pentru a ajunge afară a trebuit să ne urcăm peste un tufiş des, care masca ce de-a doua intrare în tunel.

   Din nou ne găseam într-o vale, de data asta, mai mică decât prima. Stânci abrupte, aproape verticale înconjurau valea de jur-împrejur. În mijlocul acestei văi se ridica un fel de cetăţuie cu turnuleţe în toate cel patru laturi şi prevăzute cu poduri cu şanţ, ca în Europa feudală, de odinioară. Podul traversa şanţul de apărare al cetăţuii care părea s-o înconjoare.

   Cetatea însăşi părea destul de mică, aproape o jucărie, imitaţie sau miniatură după cele de demult, mult mai masive. În jurul acesteia, pe câmpiile şi ogoarele învecinate munceau câţiva oameni. Totul făcea o impresie atât de paşnică încât Pongo începu să râdă.

   Ronswell se scărpină în cap şi-l întreabă pe Marian c-o îndoială justificată în glas:

   — Mai crezi încă domnule Farrow că aici vom da de duşmanii noştri?

   — Tabloul arată foarte paşnic, ce-i drept, admise acesta, dar să nu uităm rinocerul care trebuia să fi venit tocmai de aici.

   Trebuia să fi fost observaţi din mica cetate, întrucât doi indieni traversau tocmai podul mobil care fusese coborât.

   Ne-am oprit şi i-am lăsat să se apropie. După ce fură înaintea noastră ne-au salutat ceremonios. Unul dintre cei doi ni se adresă în limba engleză:

   — Stăpânul nostru prinţul Lorbu vă urează prin intermediul nostru bine aţi venit şi vă oferă prietenia sa.

   Marian se-nclină spre vorbitor în timp ce cei doi servitori păşiră înaintea noastră spre cetate.

   — Poate că mergem acum în vizuina leului, îmi şopti Marian.

   Nu-i împărtăşeam părerea dar faptul că rinocerul venise de-aici dădea totuşi de gândit. Aşa că mi-am potrivit ca să- mi fie mai la îndemână pistolul la cingătoare.

   Peste pod am ajuns într-o curte interioară unde un servitor ne luă imediat în primire şi ne salută plin de politeţe.

   Podul mobil fusese tras din nou sus astfel încât acum ni se răpise posibilitatea de-a scăpa aşa de uşor de aici. L-am privit întrebător pe prietenul meu care dădu numai din cap încurajator ca şi când ar fi făcut o descoperire plăcută.

   Bătrânul indian ne introduse în interiorul cetăţii şi ne rugă să aşteptăm într-un iatac luxos mobilat. Acesta avea piese de provenienţă europeană şi era dotat cu-n birou de scris de tip diplomatic. După toate probabilităţile ne găseam chiar în biroul de lucru al prinţului.

   Am privit cu luare aminte în jur fiind pregătit dacă cumva s-ar încerca un atac prin surprindere asupra noastră.

   Marian se trânti într-un fotoliu şi părea să aibă ochi acum numai pentru un mare tablou care atârna deasupra biroului. Reprezenta o tânără indiană, îmbrăcată în haine europene. Trăsăturile feţei le avea regulate şi foarte armonioase. Dacă n-ar fi fost pielea mai închisă la culoare ai fi crezut că ai dea face cu o rusoaică.

   Ce interes trebuia să-i fi deşteptat lui Marian tabloul? Cu câteva minute înainte ne avertizase împotriva unui atac posibil, iar acum părea să fi uitat el însuşi de orice măsură de prevedere şi se adâncise în contemplarea tabloului.

   La dorinţa lui Marian, Pongo ne-nsoţise cu Maha în cameră. Poate că asta însemna în ochii prinţului o încălcare a bunelor maniere, să permiţi unui ghepard să intre-n biroul gazdei. În astfel de situaţii Marian punea siguranţa noastră deasupra oricăror politeţuri de salon.

   A trebuit să aşteptăm. În cele din urnă o perdea se dădu la o parte în încăperea alăturată şi înăuntru păşi un indian în veşmânt bogat. În purtarea sa se citea demnitate şi nobleţe iar trăsăturile feţei sale erau simpatice. Ne salută în englezeşte ne scutură mâna, nu-l uită nici pe Pongo însă.

   — Mă bucur să vă pot primi în casa mea domnilor. Ştiu că-n faţa ochilor mei stau binecunoscuţii domni Farrow, Bertram şi prietenul lor Pongo. Sunt prinţul Lorbu şi vă rog să-mi priviţi modesta-mi casă ca pe propria dumneavoastră casă.

   Marian mulţumi politicos şi-l prezintă şi pe Ronswell şi spre mirarea mea ca şi... comisar de poliţie.

   — Am comandat să vi se pregătească trei odăi, domnilor, întrucât ştiam că veţi veni încoace. Omul meu de încredere v-a urmărit încă din Srinagar şi-a călătorit în acelaşi tren ca şi dumneavoastră. Dar despre asta mai târziu. Va trebui să vă odihniţi şi revigoraţi după călătoria grea şi anevoioasă pe care aţi întreprins-o. Vă rog deci să vă lăsaţi conduşi de servitorii mei în camerele ce vă sunt destinate.

   Prinţul apăsă pe un buton mascat şi de undeva de-afară se auzi o sonerie. Aici totul părea să fie amenajat după bunele obiceiuri europene. Apăru un servitor tânăr căruia Lorbu îi dădu câteva indicaţii. Servitorul se-nclină înaintea noastră şi făcu un semn de invitaţie cu mâna să-l urmăm.

   La primul etaj servitorul ne repartiză trei camere alăturate. În toate domnea un lux rafinat şi când mi-am aruncat privirile pe fereastră, totul îmi părea ca o poveste din „O mie şi una de nopţi".

   Într-o grădină alăturată înflorise tocmai cele mai rare şi mai frumoase flori în toate splendoarea lor. Marian care venise lângă mine, la geam rămase şi el copleşit de frumuseţea peisajului.

   — Aş vrea să ştiu unde am ajuns Mariane. Mi se pare totul atât de neverosimil încât mai degrabă aş spune c-am ajuns printre prieteni, nu printre duşmani.

   — N-avea grijă Robert, deocamdată te găseşti printre prieteni. Am ştiut-o din prima clipa în care am văzut tabloul pictat în ulei din biroul prinţului. Bănuiesc că ne va ruga să- ndeplinim o misiune sau ceva asemănător.

   Nu ştiam ce să-i răspund prietenului meu, astfel încât Marian continuă:

   — Ia uită-te Robert, am fost aşteptaţi. Asta n-ar fi de fapt suficient ca să-l putem privi pe prinţul Lorbu ca şi pe un prieten. Dar nu eşti de părere că unul din duşmani noştri ne-au înscenat mai degrabă o cursă decât să fim primiţi în casa sa. Ospeţia este şi va rămâne în India o noţiune sacră. Şi-acum despre tabloul care el însuşi spune o întreagă poveste. Şi însfârşit spontaneitatea prinţului pe care i-am putut-o uşor observa. Ţi-aduci aminte de indianul pe care l- am privit ca pe un adversar şi ca pe un spion. De asemenea santinela de pe defileul alăturat, căruia i ne-am sustras, poate fi un emisar al prinţului. Mă mir numai că nici unul din aceştia n-au venit direct şi sincer să ni se adreseze.

   — Şi sfântul munţilor Mariane?

   — Cu ăsta-i altă poveste, el aparţine părţii adverse. Avem de-a face cu două partide şi bănuiesc că secretul indienilor de la lacul Wular are de-a face tocmai cu povestea prinţului Lorbu.

   De-abia ne-am scuturat de praful de pe drum că ne şi bătu la uşa camerei noastre. Ronswell era cel care-şi cerea permisiunea de-a ne vizita.

   — Ce părere aveţi despre întreaga poveste domnilor! începu el fără nici o introducere. Mi se pare c-aş visa. Aţi aruncat o privire pe fereastră?

   Marian râse la auzul vorbelor comisarului.

   — Da, domnule Ronswell! Dar fii pe pace, nu visezi deloc ci trăieşti doar o primire prietenoasă în ţara asta minunată.

   — Şi cum se numeşte prietenul, domnule Farrow? Sau îl ţii de prieten pe un om care asmute un rinocer asupriţi?

   Pongo rămase cu Maha în cealaltă încăpere alăturată. Neam lăsat conduşi din nou de servitorul care se anunţă prin sonerie în faţa prinţului. În biroul acestuia am luat loc la o măsuţă pentru fumat şi ne-am delectate cu-o foarte bună cafea Mokka, cum de mult n-am mai băut.

   — Vorbeaţi mai devreme de un emisar Alteţă, care ne-a acompaniat o bucată de vreme, începând cu plecarea noastră din Srinagar. L-am remarcat dar n-am înţeles motivele prea bine. Ne puteaţi trimite o înştiinţare directă dacă voiaţi să ne vedeţi şi să ne încredinţaţi vreo misiune.

   — Mă înconjoară spioni din toate părţile şi pe mine şi cetatea asta domnule Farrow. Aşa că modul în care am procedat mi s-a părut cel mai corect. Am vrut ca să ajungeţi singuri aici. Îmi aparţin multe pământuri în ţara asta, în Nepal vreau să spun. Nu-i de mirare că am duşmani. În această vale înconjurată de stânci, care este necunoscută multora, mi-am căutat refugiul şi l-am găsit. Am o mare rugăminte la dumneavoastră, domnilor. Dacă problema mea ar fi rezolvată de dumneavoastră aş ieşi curând din toate greutăţile şi asta e convingerea mea fermă.

   — Înainte de-a începe să relataţi istorisirea dumneavoastră Alteţă aş prefera să ştiu cine a dat drumul rinocerului să vină peste lagărul nostru, unde aveam proviziile şi caii?

   Prinţul Lorbu începu să râdă:

   — Eu sunt răufăcătorul. Mi-a părut foarte rău c-a trebuit să sacrifice superbul animal. N-am găsit însă alt mijloc de-a vă atrage aici, fără ca să înştiinţeze vreun om din regiune, care nu pot şti dacă mi-e duşman sau nu. Ştiam că veţi lua urma rinocerului, veţi găsi tunelul şi-l veţi străbate. Nici un străin nu ştie trecătoarea asta. Am trimis un servitor să vă aducă caii şi am închis gura tunelului.

   — Mulţumesc foarte mult Alteţă!

   Abia acum începu prinţul să ne povestească ce l-a determinat ca să ne facă să ajungem aici. Ne umplu din nou ceştile cu cafea Mokka, arată spre ţigaretele de pe masă şi- şi aprinse el însuşi una, după ce-şi extrase un trabuc dintr-o cutie de aur cu o monogramă franţuzească, confecţionându- şi-o singur.

   — La est de Nampa îmi aparţin multe pământuri. Timp de multă vreme am locuit într-unul din castele tatălui meu. Vechile palate indiene sunt sigur că nu vă sunt necunoscute şi ştiţi că conţin anumite secrete. Tatăl meu nu mi-a povestit nimic despre aceste secrete şi a murit dintr-odată fără ca s-o fi arătat dinainte. Locuiam deci în acest palat şi.... Nu-l cunoşteam deloc. Eram căsătorit şi viaţa împreună cu soţia mea decurgea într-o armonie deplină, am avut şi o fiică împreună. De un an ne-a lovit nenorocirea. Soţia mea s-a îmbolnăvit şi a murit după trei luni, nici un doctor n-a putut s-o salveze şi-a murit în mâinile mele. Puţin mai târziu am fost lovit chiar eu însumi de nenorocire. De trei ori s-a rupt cureaua care mă ţinea călare pe elefantul meu când eram la vânătoare de tigri. Odată era să fiu sfâşiat în bucăţi de un tigru şi doar intervenţia curajoasă a unuia dintre servitorii mei mi-a salvat viaţa. Chiar şi în palat s-au încercat atentate la viaţa mea. În cele din urmă am ajuns la concluzia că toate aceste „incidente" să spunem, sunt regizate de unul din adversarii mei. Dar oricât am cercetat, nici azi nu ştiu cine este acel duşman. Noaptea am fost trezit din somnul cel mai adânc. O fiinţă înveşmântată în alb, dansa în încăperea unde dormeam, ca o fantomă, deşi închisesem toate uşile şi ferestrele. Mai întâi am crezut că- mi apare stafia soţiei mele moarte, întrucât îmi făcea semne, dar mai apoi am ajuns la concluzia că un bărbat se ascundea după vestimentaţia aceea. M-am înarmat şi întruna din nopţi am tras în stafia care mă chinuia şi-am nimerit deşi i-a reuşit să dispară. Urmele de sânge lăsate pe covor au fost dovezi suficiente pentru cazul când aş fi crezut că visasem. M-a prins o nelinişte şi-o teamă pe care nu mi-o putui stăpâni. Atunci mi-am adus aminte de ascunzătoarea asta de-aici. Am dat dispoziţie celor mai devotaţi servitori ai mei să pregătească totul pentru mutarea noastră de aici. În această perioadă fiica mea dispăru fără urmă. Am căutat-o săptămâni întregi. Zadarnic! În cele din urmă m-am mutat singur aici. Am trăit mulţi ani în Europa şi am studiat acolo. La o şcoală superioară tehnică din Germania mi-am luat diploma de inginerie. Atunci fusese un capriciu pentru mine, voiam să-mi umplu timpul liber pe care-l aveam, dar mai târziu studiul mi-a servit mult. Puteam să-mi administrez proprietăţile foarte bine folosindu-mă de cele învăţate în Germania. Am construit mori moderne de apă, poduri, am avut grijă de canalizare şi câte altele. Hobby-ul era telegrafia fără fir şi altele legate de aceasta. Am intrat în posesia unui post de emisie pe unde scurte cu recepţie. În casa mea totul funcţionează pe bază de electricitate. Curentul îl obţin au ajutorul căderilor de apă. Când am primit vestea că sunteţi în Srinagar am şi imaginat planul de a vă aduce încoace. Am telegrafiat omului meu de încredere în Srinagar să vă aducă încoace. De două ori mi-a raportat că la rândul vostru sunteţi urmăriţi de-un inamic necunoscut. Aşa că nu se putea apropia de dumneavoastră fără ca să nu se creeze probleme serioase de neînţelegere. Din fericire aţi ajuns şi singuri fără intervenţia mea. Ajutaţi- mă să-mi recapăt fiica. Lămuriţi lucrurile pentru a mă putea întoarce din nou în palatul tatălui meu.

   Marian îi întinse prinţului mâna peste măsuţa de fumat zicându-i:

   — Ce stă-n puterile noastre vom face cu plăcere. Dar trebuie să ne răspundeţi exact la nişte întrebări:

— Cu dragă inimă, domnilor!

   — Cine va fi succesorul dumneavoastră în caz că vi se întâmplă o nenorocire?

— Un văr care a dispărut însă de mulţi ani.

   — Dac-ar apărea brusc ar deveni urmaşul şi moştenitorul universal, nu-i aşa?

Prinţul aprobă dând din cap, numai.

   — Fiica dumneavoastră ar primi numai foarte puţin din toată moştenirea dv.?

   Din nou aprobă prinţul în tăcere, după care spuse:

   — Nu cred că vărul meu mai trăieşte.

   — În ce relaţii eraţi cu el Alteţă?

   — Din primii ani se născuse o aversiune între mine şi Tinka.

   — Cum îl cheamă pe vărul dumneavoastră Alteţă? îl întreabă Marian pe prinţ, acuma.

   — Tinka! Cunoaşteţi un om cu numele acesta?

   — Încă nu! Dar am auzit numele acestuia menţionat. Dacă este o coincidenţă sau nu, nu pot spune acum. Numele apare într-o conspiraţie în legătură cu furtul tezaurului dintr-un templu.

   — Tinka al nostru ar trebui să se aţină în apropierea oraşului Nampa, adăugai eu o informaţie în plus.

   — E posibil ca vărul meu că se ascundă în spatele tuturor acestor lucruri care s-au petrecut şi se vor mai petrece. A iubit aceeaşi femeie ca şi mine, care nu l-a preferat pe el. Asta era înainte de căsătoria mea. Atunci s-a produs principala ruptură dintre noi. Dup-aceea a părăsit ţara. Poate c-a intrat în posesia secretelor castelului tatălui meu, mai repede decât am putut s-o fac eu, s-o fi ascuns pe- acolo şi a apărut ca şi stafie bântuindu-mi nopţile.

   — Şi în ce împrejurări v-a dispărut fiica?

   — Voiam să întreprindem călătoria încoace puţin înainte de răsăritul soarelui. Când una din servitoare merse s-o trezească a constata că iatacul ei era gol. Uşa fusese spartă întrucât se-nchidea numai pe dinăuntru şi era zăvorâtă. Şi fereastra nu se putea deschide decât din interior. Cum de-a dispărut fiica mea din cameră a rămas până azi un mister. Am rămas cu impresia că s-au folosit de-o viclenie. Am ajuns la concluzia tot mai fermă, în ultima vreme că fiica mea a dispărut numai printr-o uşă secretă pe care n-o cunosc dar care e cunoscută tocmai duşmanilor mei, practicată undeva în interiorul palatului. Dacă vărul meu mai trăieşte şi-şi face mendrele pe undeva prin apropiere atunci această faptă i se poate fără nici un dubiu, atribui lui.

   — Ştie vărul dumneavoastră unde vă aflaţi? Sau mai precis are vreo bănuială despre existenţa acestei văi şi acestei cetăţui?

   — Presupun că ştie că aici se găseşte o vale înconjurată de stânci, foarte protejată. Dar nu cred că-i e cunoscut şi accesul încoace.

   Interveni o pauză lungă în discuţie. Însfârşit Marian ridică capul şi întreabă:

   — Alteţă, cunoaşteţi pe vreun sfânt al muntelui, un pustnic ce-şi are sălaşul acolo sus, pe înălţimile defileului, într-o peşteră?

   — Nu! Dar voi întreba pe oamenii din personalul de serviciu. Poate că vreunul are cunoştinţă de aşa ceva.

   Prinţul se ridică, se scuză pentru cele câteva minute de absenţă şi ne spuse după ce se întoarse:

   — Nimeni dintre servitorii mei nu are cunoştinţă despre aşa ceva!

   Marian şi pregătise următoarea întrebare:

   — Vă sunt cunoscute numele unor bărbaţi ca Biamihto şi Lartsa?

   — Bineînţeles! Lartsa a fost unul dintre vechii mei servitori, Biamihto unul dintre intendenţii vechiului meu castel pe care i-am concediat pentru necinste. Cum de aţi ajuns la numele astea domnule Farrow?

   — De la aceştia am auzit de numele Tinka. Presupun că Tinka se află în relaţie strânsă cu aceştia doi. Dragă domnule Ronswell ai fi dumneata amabil să rămâi câteva zile în acest paradis pământesc şi să ai grijă de Alteţa sa?

   — Cu plăcere domnule Farrow! Dar încotro vrei să mergi?

   — La palatul părintesc al Alteţei sale, domnule Ronswell. Dar cred că unul dintre noi ar trebui să rămână aici, întrucât Tinka şi oamenii săi sunt capabili de orice. Dacă descoperă cumva valea asta, atunci prinţul e primejduit.

   — Aş pleca şi eu mai degrabă la celălalt castel domnule Farrow. Mai bine să plecăm împreună la Nampa!

   — Unul dintre noi trebuie să rămână neapărat aici, hotărî Marian.

   — Numai pentru apărarea mea! zâmbi prinţul Lorbu. Cum ar fi atunci dacă aş veni şi eu cu dumneavoastră? Cunosc oarecum castelul şi vă pot da îndrumări folositoare.

   — Se poate aranja asta, Alteţă, dar trebuie să fim foarte prevăzători. Chiar şi valea unde am făcut popas ultima dată e înconjurată de duşmani. Putem numai noaptea şi folosindu-ne de-o stratagemă care să-i inducă în eroare pe adversarii noştri.

   — Tunelul e care l-aţi folosit domnilor nu e singurul care duce afară din valea asta. Mai există o ieşire care chiar pentru dumneavoastră va fi greu de găsit. Dacă ieşim pe- acolo mai sunt doar cinci ore de călărie până la Nampa.

   Marian întreabă acum despre poziţia exactă a castelului părintesc al prinţului.

   — La est de Nampa, răspunse prinţul Lorbu. Nu va trebui să intrăm în oraş. Să plecăm noaptea sau ziua?

   — Noaptea Alteţă! răspunse Marian. Pe întuneric, greu ne-ar putea urmări un eventual spion.

   — Propun atunci domnilor, ni se adresă prinţul ca să vă mai odihniţi acum câteva ceasuri şi să-ncercaţi să dormiţi chiar. Vom mânca împreună, vom fuma o ţigară după care vom porni la drum de-ndată.

   Am fost de acord cu această propunere şi ne-am întors în camerele noastre unde ne gândeam să dormim câteva ore.

III

ZIDIŢI DE VII

   — NU NE-AI POVESTIT MARIANE cum ţi-ai dat seama privind portretul că prinţul are o însărcinare pentru noi.

   — Foarte simplu, Robert, lângă tablou stătea un buchet proaspăt de flori care numai azi dimineaţă putea fi cules. Pe rama tabloului stătea scris numele fetei şi data naşterii. Dacă ar fi fost moartă, stătea scrisă şi data morţii ei, aşadar mai era încă în viaţă. Se aşază astfel un tablou, numai dacă e vorba despre un mort sau un dispărut. De-aici am dedus că-n persoana prinţului aveam de-a face cu-n om care are să ne roage să-i îndeplinim o dorinţă.

   — Bine le-ai mai ticluit, Mariane!

   Ne-am dus apoi la culcare, ca să mai prindem câteva ore bune de somn înainte de căderea seri. La sfatul lui Marian prinţul luă cu el doar un singur servitor şi aproape nici un bagaj.

   Pongo înşeuase între timp caii şi-i mână însoţit de către unul dintre servitori într-un loc dinainte stabilit al văii.

   Pongo ne deşteptase mai înainte de căderea serii şi după ce-am mai cinat odată cu prinţul eram pregătiţi de plecare.

   Înainte de miezul nopţii, cu foarte puţine minute a fost dar semnalul de plecare. Prinţul care-şi ducea propriul cal de căpăstru ne arată la marginea văii un loc şi ne îndeamnă să căutăm ieşirea. Am încercat în fel şi chip dar degeaba. Atunci prinţul apasă pe-un dispozitiv ascuns în peretele de stâncă. Încet, încet un bloc masiv de stâncă se dădu la o parte, eliberând intrarea în tunel. Ne-am aprins lămpile de buzunar şi-am păşit prin acesta, care părea ceva mai lung decât primul care ne permisese intrarea în valea cetăţii.

   La ieşire am dat din nou de mecanismul secret care a permis coborârea bucăţii imense de stâncă. De-abia am păşit afară din tunel că stânca revenise automat la loc.

   — Ne găsi acum pe un platou stâncos, ne explică prinţul. Vă rog de-acum să fiţi extrem de precauţi. Aici în stânga drumul continuă mai departe dar pe-a locuri devine atât de strâmt că va fi cel mai bine să ne luăm caii de dârlogi. Din fericire nu putem fi văzuţi de către nimeni atâta timp cât ne aflăm aici.

   Tânărul servitor al prinţului era în frunte, întrucât drumul îi era familiar. Timp de o oră întreagă ne-am continuat drumul, înainte până ce am ajuns într-o vale din nou şi prinţul Lorbu dădu poruncă să încălecăm din nou.

   Am mers deocamdată la pas, presărat ocazional cu-n scurt galop, apoi din nou urma un călărit la pas.

   După vreo trei ore am putut vedea oraşul Nampa în faţa noastră, pe care trebuia acum să-l ocolim.

   — Într-o jumătate de oră suntem la castel, spuse prinţul.

   Va trebui să călărim acum ceva mai repede, dacă vrem

să le facem o surpriză oamenilor mei.

   Începu un trap provocator şi într-adevăr cam după o jumătate de oră eram în faţa palatului prinţului.

   Palatul zăcea cufundat în întuneric, părea că nimeni nu mai rămăsese treaz acolo. Tocmai voia prinţul să pună în funcţiune marea sonerie de la poartă când se hotărî să scoată mai întâi un fluierat uşor, după care se îndepărtă. La primul etaj scapără dintr-odată lumină.

   — E camera mea de lucru, ne şopti prinţul. Este închis în permanenţă, când sunt plecat. Dar cine are cheia de la aceasta? Şi cine să fie oare acum acolo?

   — Am putea pătrunde-n palat şi printr-o altă intrare decât aceasta, se interesează camaradul meu Marian.

   — Bineînţeles! Mai este o intrare laterală şi am din întâmplare cheia la mine. Aşa putem să intrăm neobservaţi în palat.

   — Servitorul vostru trebuie să rămână afară şi să păzească caii Alteţă! Poate că-i va reuşi să-i mâne-n parcul castelului, unde cu siguranţă nu vor fi văzuţi de nimeni.

   După ce-am descălecat prinţul îi dădu servitorului său o scurtă însărcinare.

   Acesta se îndepărtă de-ndată în vreme ce noi l-am însoţit pe prinţ la cealaltă intrare pe care o deschise fără zgomot.

   Marian porni înainte şi făcu lumină. Am urcat nişte trepte vechi care păreau să ducă într-o mică încăpere. De aici prinţul putea ajunge străbătând un coridor oricând în biroul său. Ne-am strecurat într-acolo. Înaintea uşii biroului Marian îşi stinse lampa de buzunar. Prin gaura cheii se zărea o geană de lumină. Marian se apleacă pentru a putea privi în cameră.

   Imediat dup-aceea se apleacă şi prinţul ca să se uite prin gaura cheii. Când se ridică de şale voii să se repeadă să deschidă uşa dintr-o smucitură dar Marian îl împiedecă s-o facă.

   — Uşa este închisă şi zăvorâtă, Alteţă, îi şopti camaradul meu. Va trebui să aşteptăm până de individul părăseşte de bună voie camera.

   După ce spuse asta se apleacă din nou şi studie cu amănunţime tot ce făcea omul acela în cameră. În cele din urmă Marian se ridică din nou. Prin gaura cheii nu se mai distingea nici un firicel de lumină.

   — Acum putem intra Alteţă, dacă aveţi cheia la îndemână, zise Marian din nou, cu glas scăzut.

   Cu-o cheie artistic lucrată, prinţul deschise uşa câteva minute mai târziu lumina electrică se aprinse-n candelabru.

   Camera era aranjată într-o ordine desăvârşită. Nimic nu trăda că un om a fost aici, doar de câteva minute. Ce putea să caute oare?

   Prinţul declanşă alarma soneriei imediat şi puţin după aceea apăru intendentul, foarte tulburat şi-l privi pe stăpânul său cu ochii mari deschişi.

   — Adu-ne cafea Mokka şi lichior. Să nu spui nimănui că sunt aici.

   Cu o mină foarte gravă îl urmări Marian pe intendentul care se-ndepărtase.

   — De cât timp este acest om în serviciul dumneavoastră, Alteţă?

   — De exact un an. De ce-mi pui întrebarea asta, domnule Farrow?

   — Trebuie să capăt informaţii cât mai detaliate despre oamenii care fac serviciul la castel. Omul a fost şi el martorul morţii soţiei dumneavoastră?

   — Da. Şi pot spune că s-a comportat destul de straniu. În prezenţa mea arăta că-i stăpânit de-o mare tristeţe. Când se simţea neobservat râdea adesea. N-am acordat atunci prea multă importanţă faptului întrucât eram şi aşa

preocupat cu ale mele.

   Prinţul intenţiona să-şi continue relatarea, dar tăcu acum la un semn al lui Marian. Imediat după aceea am auzit o bătaie în uşă. Intendentul intră în încăpere împingând înaintea lui o măsuţă pe rotile cu cele cerute de către gazda noastră.

   Prinţul ne făcu semn să ne servim. Cu destulă poftă am sorbit băutura tare şi fierbinte. Intendentul se-ndepărtase din nou. Am mai vorbit un timp cu prinţul Lorbu apoi ne duse el însuşi în camera de oaspeţi unde trebuia să ne petrecem restul nopţii.

   La întrebarea cine fusese în biroul prinţului în toiul nopţii nu căpătarăm încă răspuns.

   Ronswell şi Pongo au căpătat fiecare câte o cameră proprie pe când eu şi cu Marian împărţeam aceeaşi încăpere.

   Marian îmi făcu semn să nu vorbesc. Se dezbracă şi se vârî în pat. După ce stinse lumina am simţit cum s-apropie de patul meu şi-mi şopteşte:

   — Îmbracă-te din nou! Încet! Trebuie să continuăm cercetările!

   — Şi Ronswell? l-am întrebat la fel de încet.

   — I-am dat de ştire şi lui ca şi lui Pongo. Pongo trebuie să stea de gardă aici. Ne strecurăm din nou în biroul prinţului. Am descoperit ceva acolo.

   În două minute am fost gata. Marian mă conduse de-a lungul coridorului şi-l luă şi pe Ronswell din camera lui. Fără să facem cel mai mic zgomot am coborât treptele, covorul gros înăbuşindu-ne foarte bine paşii.

   După ce-am intrat în biroul prinţului, Marian încuie uşa pe dinăuntru şi atârnă ceva de clanţa uşii pentru a nu permite cuiva din afară să ne spioneze. Trase jaluzelele grele ale ferestrelor astfel încât nici o geană de lumină să nu poată fi văzute de afară, după care-şi aprinse lampa de buzunar.

   Mai întâi am examinat cu atenţie raftul de cărţi dinspre peretele din dreapta.

   — Vizitatorul nocturn a dispărut pe partea dreaptă, ne lămuri el, aşadar aici ar trebui să se găsească o ieşire.

   Am căutat cu forţe sporite toţi trei dar multă vreme nu am descoperit nimic. Marian dorea chiar ca să întrerupă cercetările până-n zori, întrucât nu mai era mult pân-atunci, când dădu pe neaşteptate de ceva ca o podoabă.

   Un sunet metalic slab şi întregul raft de cărţi se dădu la o parte. Stăteam în faţa unei deschideri întunecate pe care prietenul meu o lumină-n secunda următoare. Trepte duceau şi în sus şi în jos. Ronswell se opri între raftul de cărţi şi şopti în timp ce Marian şi cu mine am pornit-o pe trepte în sus.

   Acestea mai urcau încă două etaje. În ultimul, am observat de pe lateral cum mija o geană de lumină pe care Marian a stabilit repede că se strecura pe gaura cheii unei uşi de pe culoar. Încăperea era învecinată cu aceea a dormitorului prinţului.

   Marian îmi făcu loc să mă uit şi eu în cameră. Dormitorul era luminat la maximum iar prinţul pe jumătate dezbrăcat şedea într-un fotoliu, părând că cugetă adânc.

   Am coborât din nou treptele, am adus raftul în poziţia iniţială şi din nou se auzi clinchetul caracteristic care punea în mişcare mecanismul dispozitivului şi-apoi am părăsit încăperea.

   Marian o pornise înainte şi-acum îşi aprinse din nou lampa, coborând de data asta treptele care duceau în pivniţă, acoperite toate cu-n strat gros de praf. Urme de paşi duceau înspre fundul acesteia. Când am ajuns şi-acolo, o uşă masivă care nu avea nici o broască ne bara drumul.

   Ce era de făcut? N-o puteam sparge fără să facem zgomot, iar vreun mecanism secret nu prea era la vedere.

   Ne-am uitat cu-atâta interes la uşa aceea încât n-am mai dat atenţie la ce se-ntâmpla în jurul nostru. Asta ne-a fost fatal. Deodată ne-am trezit loviţi peste cap şi înainte de-a ne fi putut gândi la apărare, mâini puternice ne-au apucat de gât încercând să ne sugrume. A trebuit să respir de câteva ori pe apucate şi deodată am simţit un miros dulceag. Ni se trăseseră acum nişte saci peste cap conţinând un gaz ameţitor.

   Deznădăjduit am căutat să mă agăţ de adversarul meu pentru a mă putea elibera dar am început să-mi pierd repede cunoştinţa.

   Când m-am deşteptat, eram legat de mâini şi de picioare dar nu aveam căluş în gură. Spre bucuria mea am auzit glasul lui Marian:

   — În sfârşit Robert! Ai zăcut multă vreme fără cunoştinţă. Ronswell s-a deşteptat de mult.

   — Unde ne găsim Mariane? am întrebat deşi abia acum mi-am dat seama că nici camaradul meu n-avea de unde să ştie.

   — Probabil că într-o pivniţă. Miroase a cărămidă şi mortar, de parcă de curând s-ar fi zidit ceva.

   — Eşti legat solid Mariane? Poate ne reuşeşte să ne eliberăm cumva.

   — Mâinile-mi sunt amorţite deja. Probabil că zăceam de mult timp aici jos.

   — C-am acelaşi lucru se petrece şi cu mâinile mele, am auzit vocea lui Ronswell, venind de undeva din întuneric.

   — Poate că vom reuşi să facem ceva cu dinţii. Voi încerca să mă rostogolesc spre tine Mariane.

   Când în cele din urmă am simţit mâinile lui Marian sub gura mea am simţit cât de reci erau acestea. M-am apucat de lucru imediat. La început nu părea să-mi reuşească dar mai pe urmă am început să am un succes. După o jumătate de oră, mâinile lui Marian erau libere. Dură însă destul de mult până îşi restabili circulaţia sângelui, după care se eliberează de legăturile de la picioare şi mă putut elibera şi pe mine şi pe Ronswell.

   În timp ce Ronswell şi cu mine ne masam încă mâinile, Marian începu să pipăie pereţii temniţei noastre. Deodată scoase un strigăt de bucurie. Imediat dup-aceea se aprinse lumina lămpii de buzunar pe care o găsise la pământ.

   Eram atât de surprinşi că la început n-am putut scoase nici o vorbă. Marian lumină întreaga pivniţă şi cu această ocazie văzu ceva alb pe podea. Camaradul meu o ridică repede şi-ncurând ţinea o scrisoare în mâini.

   — Domnilor, spunea scrisoarea. Când veţi citi scrisoarea asta. Vă veţi afla doar ca morţi vii în această pivniţă. Vă aflaţi într-o încăpere subpământeană, adâncă şi nu veţi mai vedea deloc lumina soarelui. Intrarea este zidită. De ce v-aţi băgat nasul în afacerea mea de la lacul Wular şi vreţi ca şi acum să interveniţi în problema care-mi afectează dreptul meu legitim? De aceea v-am hotărât moartea. Veţi muri de foame şi de sete. Şi pe prietenul vostru Pongo o să-l prindem cu siguranţă. N-o să-i reuşească să vă elibereze, degeaba speraţi. În lumea de dincolo vă veţi întâlni cu noul vostru prieten prinţul Lorbu. De ce n-aţi ţinut cont de avertismentul pustnicului de pe munte?

   Ne-am uitat unul la altul descumpăniţi, apoi Marian şopti cât putu de încet:

   — Pongo şi Maha!

   La Maha nu m-am gândit. El ne va găsi cu siguranţă urma şi Pongo nu va cunoaşte liniştea până ce nu ne va fi eliberat. Vai de omul care-i va sta în cale. O uriaşă povară îmi căzu de pe umeri când m-am gândit la el. Aşadar eram sortiţi să flămânzim şi să însetăm după plac. Chiar de pe acum simţeam junghiul foamei şi gâtlejul îmi era uscat ca pustiul Saharei.

   Lui Marian şi Ronswell le mergea cam tot la fel.

   Poate că mai avea unul dintre noi vreo ţigaretă la el. N- am vrut să-l întreb imediat pe Marian, întrucât acesta cerceta tocmai zidul cel nou. C-o oarecare doză de optimism cunoscută.

   — Dacă ne reuşeşte să dislocăm numai o piatră din zidăria asta, celelalte le vom îndepărta mai uşor. Din păcate nu avem nici o unealtă la noi. Voi încerca cu lampa mea de buzunar.

   — Mortarul e încă umed, constată Ronswell.

   În timp ce luminam zidul, Marian desprinse din cutia lămpii ceva semănător cu-o mică rangă sau unealtă de săpat. Din acelaşi material de tablă şi fier al cutiei îşi confecţionă şi Ronswell ceva similar. Apoi ambii încercară să răzuiască mortarul şi după aproape o oră şi ceva, Marian reuşi să desprindă prima piatră.

   — Stinge lumina, îşi şopti Marian. Am putea fi văzuţi de afară.

   În întuneric am lucrat mai departe îndepărtând alte pietre până ce deschizătura fu atât de mare încât ne permise să ne strecurăm prin ea.

FANTOMA LUI PONGO

   MARIAN ÎŞI RELUĂ LAMPA, aşa provizorie cum era şi-o aprinse de câteva ori pentru foarte scurt timp. În spatele pivniţei erau nişte trepte de piatră care duceau sus. Am luat-o în sus pe acestea. Păreau să nu se mai sfârşească. În cele din urmă am ajuns la o uşă care se deschise uşor.

   Din nou lumină Marian în jur. Asta trebuia să fie pivniţa în care am fost atacaţi şi de aici cunoşteau drumul care duce spre biroul de lucru al prinţului.

   Marian îl rugă pe Ronswell să stea de veghe, în pivniţă, în timp ce noi am urcat treptele care duceau după ce ajungeam la o uşă din nou, în camera de dormit a prinţului Lorbu.

   Ne-am uitat pe gaura cheii. În cameră ardea ca în fiecare noapte o lampă mică. Prinţul şedea în patul său şi părea să doarmă. Aşadar nu ajunseserăm prea târziu.

   Am coborât din nou până-n biroul acestuia şi-am acţionat asupra mecanismului secret, care făcea să se deplaseze raftul de cărţi. Lampa noastră de buzunar devenise atât de primitivă încât nu ne puteam folosi de ea, decât cu intermitenţe.

   Marele orologiu din birou arătă ora două a dimineţii. Aşadar ne-am petrecut în pivniţă îngropaţi o zi întreagă. Unde rămăsese Pongo? Nu puteam crede că el n-a întreprins nimic, de-ndată ce a observat că dispărusem. Poate că întreprinderea de unul singur, cercetări în clădirea palatului.

   Pe Marian păru să-l intereseze dintr-odată o carte groasă pe care o desprinse din raft. Începu să-ntoarcă şi alte cărţi căutând în locuri diferite şi clătinând neîncetat din cap.

   N-am vrut să-l tulbur dar mi-ar fi plăcut mai degrabă dacă am fi încercat să-l găsim pe Pongo. În cele din urmă Marian puse cartea deoparte şi coborî împreună cu mine, din nou, în pivniţă. Ronswell scoase un oftat de uşurare deîndată ce ne văzu.

   — Am descoperit nişte trepte care duc deasemenea sus,

ne şopti Ronswell, la cealaltă parte se află o trapă pe care am încercat zadarnic s-o deschid.

   Marian ne făcu semn şi-am pornit-o cu toţi pe treptele descoperite de Ronswell. La uşile pe lângă care am trecut fuseseră făcute găuri şi astfel am putut constata de afară că în nici o cameră nu ardea lumina, de aceea am coborât din nou în locul de unde plecasem.

   — Dacă aş fi ştiut care din trepte duc în camera noastră mi-ar fi plăcut să mă pun repede în legătură cu Pongo.

   — Să mai încercăm încăodată trapa, spuse comisarul. După părerea mea de-acolo se poate ajunge din nou în pivniţă sau cine ştie unde.

   Cu greu am ridicat capacul şi Marian lumină înăuntru.

   Nu erau nici un fel de trepte aici, dar distanţa până la sol era mai mare de trei metri.

   — O să sar jos. Sper să pot ajunge de-acolo, neapărat din nou sus.

   — O să mă aplec pe pământ şi-o să ţin mâinile întinse spre tine. O să sari cât poţi în sus şi-o să te agăţi de ele. Ronswell o să mă ţină strâns din spate, ca să nu mă prăbuşesc şi eu jos, am propus eu acuma.

   Marian îmi făcu semn că nu-i de acord şi sări în deschizătură, am putut urmări doar raza lămpii lui de buzunar. Încăperea nu era mare şi de-acolo se deschideau mai multe uşi.

   —  Coborâţi şi voi, ne şopti Marian. O să găsim cu siguranţă o ieşire. Dacă nu, o să facem acrobaţie de sală, unul se va urca pe umerii celuilalt; în felul ăsta vom ieşi cumva de aici.

   Am deschis uşa care era cea mai apropiată de noi, un miros de rânced şi stătut izbindu-ne în faţă. Aproape imediat am descoperit într-un colţ o făptură învelită în zdrenţe.

   Marian îndreaptă lumina lămpii sale asupra persoanei aflată pe jos. Trebuie să fim foarte precauţi întrucât nu posedam nici un fel de armă. Omul de jos nu se mişcă deloc, aşa că am îndrăznit să ne apropiem. Marian ridică pătura într-un colţ. În faţa noastră se afla capul unui mort - un craniu cu alte cuvinte. O cercetare mai completă ne dezvălui că-n faţa noastră se afla un schelet aparţinând unui om care trebuia să fi murit de multă vreme în încăperea asta.

   Hainele mortului se prefăcuseră în praf la atingere. Mortul ţinea într-o mână o cărticică, pe care Marian şi-o însuşi.

   Trebuia să ne grăbim. În curând se va face dimineaţă şi până atunci trebuia să mai rezolvăm multe probleme.

   Uşa următoare era ca şi prima neîncuiată. Şi asta ducea într-o mică încăpere, care nu mai părea folosită de mult, de nimeni. În spatele următoarelor două uşi n-am mai găsit nici o ieşire. În spatele ultimei uşi o scară ducea în sus.

   Am ajuns în altă pivniţă din care trei rânduri de trepte duceau în sus, le-am parcurs şi pe acelea, unul după altul. Al doilea rând de trepte, spre bucuria noastră duceau în camerele repartizate nouă. Acestea erau laminate de câte-o lampă cu lumină difuză care ardea în fiecare dintre ele. Neam putut recunoaşte bagajele, în care aveam lămpi de buzunar şi pistoalele de rezervă.

   Din păcate duceau spre camerele noastre, le puteam vedea, dar nu puteam deocamdată intra în ele.

   — Păcat că de aici nu putem ajunge în camerele noastre, îşi exprimă Ronswell regretul. Am avea acces la armele noastre şi la lămpile de buzunar.

   — După părerea mea trebuie ca folosind aceste trepte să reuşim să ajungem în orice cameră, aşa cum am putut ajunge în biroul de lucru al prinţului.

   Cuvintele astea le spuse Marian, care examină încăodată pereţii. După câteva momente găsi într-adevăr locul mascat unde trebuie să apese. Un zăvor de metal hurui uşor. În faţa noastră peretele se dădu într-o parte. Drumul spre camerele noastre era deschis.

   Marian se strecură înăuntru luă din bagajele noastre trei pistoale şi trei lămpi de buzunar şi veni imediat îndărăt. Am acţionat asupra mecanismului astfel încât peretele lunecă la loc.

   — Să-ncercăm de-aici s-ajungem în dormitorul prinţului pentru a-l lămuri în legătură cu mersul cercetărilor? am întrebat eu.

   — Atunci ar mai trebui să trecem încăodată prin pivniţa unde zace mortul acela. Mai întâi să vedem însă unde duce rândul al treilea de trepte.

   Am urcat şi aceste trepte. De-atâta urcat şi coborât treptele mă dureau deja muşchii gambelor şi genunchi. La al doilea etaj am putut privi prin gaura cheii într-o altă cameră.

   Era de fapt dormitorul prinţului, privit numai dintr-o altă perspectivă. M-am aşezat în faţa uşii obturând gaura cheii.

   Pipăind peretele Marian găsi înc-o deschizătură făcută în el, prin care se putea privi în încăpere. Ronswell păşi în faţa ei. Puteam acum examina camera în linişte.

   Deodată dinspre cămin se desprinse o siluetă înaltă, c-o mască pe figură. M-am speriat de moarte întrucât mă temeam pentru viaţa prinţului.

   Ronswell îi făcu loc lui Marian să privească în cameră. Silueta se strecoară încet spre patul în care dormea prinţul şi-şi scoase un pumnal de sub veşmântu-i bogat. Cum puteam să-l salvăm pe prinţ? Să batem în perete sau să strigăm nu prea ar fi avut sens, întrucât pereţii erau destul de groşi.

   Mă apucă o teamă de moarte. Dar atunci se întâmplă ceva neaşteptat. De pe partea opusă dinspre perete, toată porţiunea ocupată de tablou se dădu deoparte şi apăru o deschizătură întunecată. Din gaura asta apăru o făptură înaltă acoperită de la cap la picioare într-un veşmânt bogat, alb. Făptură arăta întocmai unei stafii şi-acum se deplasă uşor de parcă nici nu ar fi atins pământul spre silueta cu pumnalul, care tocmai se aplecase asupra prinţului. Indianul înarmat nu prinsese încă de veste ce se întâmplase în spatele lui.

   Ochii siluetei mascate erau îndreptaţi asupra prinţului care dormea. Deja masca ajunsese lângă pat când se- ntoarse repede pe călcâie. Când observă cea de-a doua siluetă o zbughi pe lângă cămin şi dispăru.

   Făptura înveşmântată în alb nu întreprinse nimic pentru a-l urmări pe mascat se-ntoarse la rându-i în jurul axei dispărând în gaura din perete după care tabloul reveni la loc. Marian şi cu mine ne-am uitat uimiţi unul la altul.

   Dar el putu tot atât de puţin să găsească o explicaţie la tot ce se petrece cum am fost eu în stare s-o fac.

   Marian se-ntoarse spre Ronswell spunându-i:

   — În dormitorul prinţului a apărut mai întâi un asasin mascat şi-apoi o stafie. Fantoma îmbrăcată în cearceafuri albe trebuie să fi coborât de pe treptele peste care-am dat şi noi înainte. Venind printr-o deschizătură practicată în zid. Poate că şi din partea asta există încă un gang secret şi-o intrare pe care trebuie s-o descoperim.

   Ronswell şi cu mine am început să-l ajutăm pe Marian să caute mecanismul secret. Strădania noastră fu răsplătită când Ronswell dădu peste o umflătură abia sesizabilă-n zid pe care o presă cu degetele. Peretele din faţa noastră se deschise lăsând o porţiune pe care o bănuiam de intrare în cameră, acum acoperit de un tablou uriaş. Ronswell şi cu mine ne-am oprit în faţa deschizături pe când Marian o porni singur prin aceasta. Căuta probabil un alt mecanism care să permită tabloului din faţă să lunece într-o parte. Aveam deja experienţă în astfel de lucruri aşa că nu dură mult până ce Marian găsi ceea ce căuta. Marian ne făcu semn să-l urmăm. Am făcut să se-nchidă intrândul din perete în faţa căruia stătea acum şi l-am urmat pe camaradul nostru. Tabloul fu repus la loc. De stafie nici urmă.

   — Să fi coborât stafia asta albă în pivniţă? întreabă Ronswell.

   — Am putea să cercetăm mai întâi acolo şi apoi să ne urcăm în camerele noastre. N-am chef să mă mai joc mult de-a v-aţi ascunselea.

   Am adus apoi vorba despre Pongo întrucât îmi făceam mari griji din cauza lui.

   — Poate că Pongo însuşi ne pregăteşte o surpriză, spuse Marian. În vocea sa simţi uşoară ironie. Nu ştiam la ce se referă.

   În drum spre camera de oaspeţi am mai făcut o vizită în biroul de lucru al prinţului dar am găsit totul neschimbat. Cu secretele tabloului ne-am familiarizat treptat, atât de mult încât numai trepte şi intrări secrete mai foloseam deplasându-ne prin palat în colo şi încoace.

   În pivniţă am găsit uşa care ducea spre fosta noastră temniţă, deschisă. Ştiam c-o închisesem când am trecut ultima dată pe acolo. În încăperea de unde se ramificau trei rânduri de trepte, am auzit un strigăt slab pe când treceam pe acolo care ne-a făcut să ne oprim şi să ascultăm cu atenţie dar nimic nu s-a mai auzit apoi. Din ce direcţie venea strigătul n-am putut stabili.

   — Încetul cu încetul te-apucă groaza să mai rămâi aici jos, zise Ronswell. Mai degrabă aş lupta în câmp deschis c-o forţă superioară, decât aici, cu una sau două fantome.

   — Cred că dinspre stafia îmbrăcată în alb, n-avem a ne teme, spuse Marian. Este una care vrea să ne ajute. Strigătul pe care l-am auzit a fost scos de cineva care-a văzut tocmai această stafie.

   — Dacă nu mă înşel, zise Ronswell strigătul nu venea dinspre unul din rândurile de trepte de-aici. Poate că se mai găseşte totuşi o uşă secretă pe care încă n-am descoperit- o?

   Marian ridică prevenindu-ne mâna. De undeva din lateral se auzea clar un râcâit pe pietriş care era întrerupt pe- alocuri de un pufăit uşor.

   — Maha, strigă Marian şi cercetă locul de unde venea zgomotul. I-am dat o mână de ajutor şi succesul nu întârzie să vină. Am găsit o trapă de piatră pe care am putut-o deschide.

   În lumina lămpii de buznar apăru Maha care-şi mişca coada plin de bucurie şi-şi freca acum capul de genunchi noştri. Dacă Pongo ar fi fost în pericol cu-adevărat, Maha sar fi comportat cu totul altfel.

   Coridorul în care l-am descoperit pe Maha nu avea decât 70 de cm înălţime.

   A trebuit să ne târâm să-l putem cerceta în timp ce Maha o luă înaintea noastră. După câteva curbe sinuoase înaintea noastră apăru o geană de lumină. Ne-am stins lămpile şi la capătul coridorului am zărit lumina roşie a zorilor care-şi trimisese salutul. Coridorul ducea deci afară.

   Înainte de-a ieşi afară Marian ţinu să se convingă dacă nu cumva eram observaţi. Intrarea în acest gang era mascată de tufişuri dese aşa că n-ar fi putut fi observat lesne de către cineva. Am putut părăsi gangul şi-am privit în jur. Maha se ghemuise la picioarele lui Marian aşadar nu mirosise nici un duşman.

   Ne găseam la poalele muntelui pe care fusese construit palatul prinţului. O cărare îngustă ducea în jos. În jurul nostru se înălţau culmi de munte, despărţite printr-o vale prăpăstioasă, dedesubt. Am mai descoperit un turn de pază care părea pe jumătate prăbuşit. Acestuia Marian îi acordase acum întreaga atenţie.

   — Să mergem acolo, ne spuse camaradul nostru, după un moment de tăcere. De-aici slabe şanse de-a mai întreprinde ceva.

   Nu mai aşteaptă remarcile noastre ci o porni îndărăt şi după mult timp am ajuns din nou în pivniţa cu trepte de unde puteam merge în camerele noastre dacă am fi vrut-o. Câteva minute mai târziu am deschis uşile camerelor unde Pongo şedea paşnic, zâmbindu-ne radios ca şi când nimic nu s-ar fi întâmplat.

   — Aduce Maha foarte bine Masser. Pongo lăsat Maha în gang, păzit de duşmani. Duşmani însă nu apărut.

   Deodată îmi căzu vălul de pe ochi şi-am exclamat numaidecât:

   — Deci tu ai fost Pongo, stafia albă din dormitorul prinţului?

   Pongo încuviinţă numai şi adaugă:

   — Pongo alungat duşman care crezut vine stafie. Pongo întâlnit duşman în pivniţă acesta ţipat speriat şi târât afară. De asta Pongo lăsat Maha în coridor.

   — Nu ne-ai căutat Pongo? l-am întrebat eu mai departe.

   — Pongo caută Masser, Maha furişat prin birou Maha găseşte unde Masser Farrow apăsat. Perete dat la o parte, Pongo cu Maha furişat în pivniţă, Pongo auzit cum Masser eliberează. Găsit cămara unde multe lucruri vechi. Pongo se îmbracă pe el ca stafie şi caută mai departe. Pongo vede cum duşman vine prin cămin în dormitor de la prinţ şi ştie că Masser din altă parte în cameră vede. Pongo găsit buton care lasă din altă parte furişat Pongo în dormitor. Apoi om dispare prin cămin.

   Marian nu-l întrerupse de fel pe uriaşul negru. Îl întreabă

numai de propriile lui gânduri.

   — Şi unde crezi c-ar putea fi ascunsă fiica prinţului, Pongo?

   — Pongo crede că vechiul turn de pază. Când din nou vine întunericul Pongo furişează şi eliberează fata.

   Ăsta era adevăratul Pongo. Pentru el nu exista greutăţi şi pericole.

V

SALVAŢI

   NE-AM SPĂŞAT MAI ÎNTÂI BINE, să scăpăm de murdăria acumulată. Dimineaţa se scurse repede şi n-am mai apucat să ne-ntindem câteva ore.

   Prinţul Lorbu dejunase singur într-o stare sufletească deprimantă, gândindu-se la dispariţia noastră.

   Când fără nici un preambul am apărut în uşa camerei sale, bucuria lui fu de nedescris.

   — M-am gândit să nu vi se fi întâmplat vreo nenorocire, domnilor, când azi dimineaţă servitorul meu mi-a zis că nu vă aflaţi în camerele dumneavoastră.

   — Am trecut prin lucruri ciudate, Alteţă. Dar vă asigur că până spre seară totul va fi lămurit. Credem că ştim unde se află fiica dumneavoastră, spuse Marian.

   — N-am putea s-o eliberăm imediat? întreabă prinţul cu înfrigurare.

   — Asta am putea-o face Alteţă, zise Marian, dar în acest caz nu vă putem asigura că vărul vostru Tinka va putea fi prins. Trebuie să acţionăm cu viclenie. În afară de-asta ni-e grozav de foame, întrucât de alaltăieri seară nu am mai mâncat nimic.

   Prinţul apasă pe un buton pentru a-i da intendentului ordinul de-a ne aduce micul dejun.

   După câteva minute se auzi o bătaie în uşă. Intendentul apăru. Mutra pe care o făcu când ne văzu şezând la masă no voi uita nici dac-ar fi să trăiesc 100 de ani. Se făcu palid ca un mort şi nu putut scoate nici un sunet.

   — Ei, ce ţi s-a-ntâmplat? Credeai cumva că vom rămâne pe vecie în pivniţa aia, zidiţi? N-aveam de gând s-o facem şi chiar în noaptea asta ţi-am arestat complicii.

   M-au mirat nespus vorbele lui Marian. Ce spera să obţină în felul acesta?

   Dar intendentul căzu în cursă. Repede duse mâna la veşmântu-i bogat de unde scoase un revolver afară. Dar nu mai ajunse să facă uz de armă, întrucât fu apucat de umeri şi tras afară din cameră. Pongo veghease bine. Poate că

Marian îl rugase să fie pe fază. Prinţul rămase înmărmurit. În cele din urmă luă cuvântul:

   — Omul ăsta face deci parte dintre duşmanii mei?

   — Este ucigaşul soţiei dumneavoastră, Alteţă, răspunse Marian. Dar nu se putea bănui. Poate că va mărturisi el singur, mai târziu.

   Agitat prinţul îşi împreună mâinile.

   — O să-l las să putrezească în cea mai adâncă pivniţă a mea.

   Un alt servitor ce nu-l credeam implicat în complot ne aduse micul dejun. În timp ce mâncam i-am povestit prinţului în cele mai mici amănunte ce ni s-a-ntâmplat şi ce am descoperit. Turnul cel vechi nu l-am mai menţionat pentru a nu ne zădărnici planurile, printr-o imprudenţă.

   Prinţul promise că-l va răsplăti regeşte pe Pongo pentru că i-a salvat viaţa şi îl întreabă pe Marian ce i-ar putea provoca o bucurie mai mare.

   — Dăruiţi-i un pumnal frumos, Alteţă, ceva mai mare decât sunt cele obişnuite, care i s-ar potrivi în mâinile lui.

   — O să-l primească. În colecţia mea de arme se găseşte ceva potrivit. Mă gândesc deja la ceva care o să-i producă mare bucurie.

   — Cu câţi duşmani credeţi că vom avea de-a face? întreabă Ronswell acum.

   — Cred că mai sunt vreo trei. Împreună cu intendentul erau patru. Banda este compusă după părerea mea din vărul dumneavoastră Tinka, Alteţă şi servitorii de odinioară Biamihto şi Lartsa în afară de intendentul Scos din luptă.

   — Şi când credeţi c-o să-i puteţi prinde domnilor?

   — Azi după amiază, răspunse Marian. Va trebui pentru atingerea scopului nostru să ne-mbrăcăm în veşminte indiene. Pe faţă nu ne putem apropia, ne temem să nu-i facă altfel vreun rău fiicei dumneavoastră, Alteţă. Sper că aveţi pe aici câteva veşminte potrivite.

   — Mai mult decât destule! Noi şi altele uzate! Voi porunci tânărului servitor care ne-a însoţit aici şi în care mă pot încrede pe deplin să vă facă rost de hainele cerute. Două ore mai târziu eram înapoiaţi în camerele noastre şi ne-am făcut toaleta, adică ne-am mascat, cum se spune la teatru.

   Curând eram astfel travestiţi încât Marian care ne inspecta ţinuta cu-n ochi critic nu găsi nimic de reproşat.

   Tânărul servitor care ne-a adus hainele ne-a povestit după ce a fost întrebat că vechiul turn de pază nu a mai fost folosit de mulţi ani şi este în paragină, năpădit de vegetaţia sălbatică. Va fi greu să găseşti uşa pentru a urca în turn, deşi chiar ieri i s-a părut c-a văzut la marginea turnului un om. Dar trebuie să se fi înşelat.

   — De ce n-ai spus prinţului nimic despre asta? îl întreabă Marian.

   — Sahib mă temeam că va râde de mine. Nu poate să fie vreun om în turn, veni răspunsul tânărului indian.

   — Mulţumesc. Bine că ne-ai spus acum nouă!

   Acum ştim că ne aflăm pe drumul cel bun. A mai rămas să discutăm despre rolurile pe care urmăm să le interpretăm fiecare dintre noi.

   Spre amiază au apărut în apropierea turnului doi indieni care se certau puternic între ei. Larma se auzea de la mare depărtare.

   În cele din urmă se ajunse la o încăierare. Cel mai slab dintre aceştia îşi trase repede un pumnal din veşmânt afară şi se repezi cu el asupra indianului mai puternic şi mai înalt.

   Se clătină însă vru să se repeadă din nou asupra potrivnicului său dar în cele din urmă o rupse la fugă.

   Când se văzu în apropierea turnului de control părea să se gândească dacă nu i-ar putea oferi un adăpost temporar. Indianul cel înalt se luase pe urmele lui.

   În spatele plantelor agăţătoare indianul mai slab descoperi o uşă mică. Se grăbi spre ea, dar o găsi închisă. Urmăritorul îl ajunse astfel încât în faţa uşii reîncepu din nou lupta.

   Indianul mititel se apără cu pumnalul de adversarul lui mai puternic lovi cu putere şi păru să-şi fi lovit adversarul în zona inimi. Fără zgomot indianul cel înalt se prăbuşi la pământ.

   Indianul cel mititel fugi în pădure. Se scurse astfel mai mult timp. Indianul lovit rămăsese nemişcat întins în faţa uşi vechiului turn de pază. Deodată uşa se deschise, un indian apăru în prag şi se aplecă asupra mortului. Acest moment păru numai că-l aştepta „mortul".

   Dintr-un salt fu în picioare, cuprinse gâtul indianului care coborâse adineaori şi-i luă răsuflarea. Totul se petrecu cu mult mai repede decât a fost povestit.

   Fără cunoştinţă indianul zăcea acum în braţele uriaşului care făcu un semn spre pădure, după care îl depuse pe indian pe pământ şi dispăru în turn.

   Indianul cel mare era natural Pongo, care jucase teatru mai înainte cu Marian pentru a înşela vigilenţa adversarilor.

   De-abia dispăruse Pongo în turn c-am şi alergat cu toţii, Marian, Ronswell şi cu mine spre uşa de intrare. Ronswell îl târî pe indianul leşinat în turn unde-l leagă în timp ce Marian şi cu mine am început să percheziţionăm turnul.

   Turnul părea să fie numai sălaşul unui singur indian care juca rolul unei santinele aici. Nu dură mult până indianul îşi recăpătă cunoştinţa astfel încât Marian putea încerca să-l interogheze.

   L-am recunoscut de-ndată întrucât era vechiul nostru amic Lartsa servitorul de odinioară al prinţului. La început nu voii să răspundă deloc la întrebările puse de Marian, dar când Pongo începu să-l ameninţe cu tortura cedă în cele din urmă.

   Fiica prinţului, conform mărturiei lui Lartsa s-ar găsi într-o pivniţă adâncă, ţinută acolo sub pază. Tinka şi celălalt servitor vor veni spre seară în turnul de pază.

   I-am ordonat să ne ducă în pivniţa de care vorbise, am eliberat-o pe fiica prinţului şi i-am redat-o părintelui său, care-o cuprinse de-ndată în braţe. Recunoştinţa sa părea să fie fără margini dar şi vărului său îi jură o răzbunare sângeroasă.

   Pongo rămase cu Maha în turn unde-i adusesem şi pe intendentul prizonier. În pivniţa unde zăcuse fata i-am închis pe ambii răufăcători.

   Spre seară ne-am reluat veghea în turn şi Tinka nu avea de unde să ştie ce-l aşteaptă. Credeam că va apărea puţin după căderea întunericului dar ne-am înşelat.

   Stăteam împreună cu Marian aproape de intrare pentru a-l putea scoate din luptă cât mai repede pe Tinka.

   Pongo se ascunse afară în desiş, iar Ronswell făcea sus pe indianul în turn pentru a-i înşela vigilenţa şi a ne da şi nouă un semn în caz să-l vedea venind pe duşmanul nostru singur sau însoţit.

   Deodată chiar înaintea uşii se auzi un strigăt puternic care ne făcu să sărim speriaţi:

   — Sus mâinile.

   N-am mai şovăit ci am ridicat mâinile sus. La lumina unei lămpi am văzut doi indieni care stăteau în faţa noastră ambii ţinând pistoalele în mâna îndreptate asupra noastră. Păreau să fi ajuns acolo pe un coridor secret.

   — Surpriza pare să ne fi reuşit de minune domnilor, spuse unul dintre indieni ironic şi acesta păru să fie Tinka. Deghizamentul nu e rău, numai că eu l-am recunoscut imediat. Cum a fost posibil să scăpaţi din pivniţa în care v- am zidit? Ţineţi numai mâinile sus, eu nu glumesc deloc! Pistolul are siguranţa trasă. Probabil că v-a ajutat servitorul vostru Pongo. Pe acesta l-am lichidat şi acum îi veţi împărtăşi soarta. Împotriva săgeţilor noastre otrăvite, pe care aţi avut prilejul să le simţiţi la lacul Wular, nu puteţi face nimic chiar dacă aţi avea puteri de urs.

   Indianul tăcu. Speram din tot sufletul s-apară Ronswell pentru a ne elibera din situaţia neplăcută în care ne aflam.

   Mi-am aţintit privirea ca din întâmplare spre treptele care duceau în sus. Însoţitorul lui Tinka bagă de seamă şi spuse imediat:

   — Mai trebuie să fie unul sus. Să-i legăm mai întâi pe ăştia doi! Putem apoi arunca turnul în aer şi cel puţin vărul tău nu-şi va mai vedea fiica niciodată.

   — Fă-o repede! spuse Tinka. Şi leagă-i bine.

   Însoţitorul lui Tinka în care am crezut c-am recunoscut pe

Biamihto ne leagă cu-atâta îndemânare că nu puteam mişca nici măcar un deget. Tinka se repezise în pivniţă. Am bănuit ci-l va elibera pe complicii său, dar se întoarse înapoi singur.

   — În cincisprezece minute turnul sare în aer! spuse el rece. Să-l aducem şi pe negru înăuntru. Dup-aceea poate să se prăbuşească totul.

   După câteva minute l-au adus pe Pongo în stare de inconştienţă şi-l depuseră lângă noi.

   Tinka apăru în faţa noastră, ne privi o vreme, după care spuse:

   — Iată-i şi pe renumiţi aventurieri care credeau că sunt superiori tuturor celorlalţi oameni. Vezi Biamihto, eu sunt mai puternic.

   Apoi se-ntoarse spre noi:

   — Domnilor mă interesează cum aţi reuşit să ieşiţi din pivniţă, v-a eliberat servitorul?

   — Pentru asta n-am avut nevoie e ajutorul lui! râse Marian ca şi când s-ar fi întreţinut într-una din cele mai plăcute situaţii cu interlocutorul său. Trebuia să ne legaţi mai bine şi să lăsaţi comedia cu scrisoarea. Pentru a dărâma zidul acela proaspăt ridicat nu-ţi trebuie cine ştie ce artă!

   Tinka păru să chibzuiască puţin. Ochii săi luciră pe jumătate furioşi pe jumătate admirativi. În cele din urmă continuă repede:

   — Domnule Farrow, ştii că-n câteva minute turnul va sări în aer. O scăpare nu există. Vrei să te supui condiţiilor pe care ţi le impun, ca să-ţi scapi viaţa?

   — Asta depinde de condiţii! veni răspunsul calm al lui Marian.

   — Nu sunt prea grele sau de neînchipuit. Caut în palat ceva.

   — Vrei să spui comoara ascunsă, Tinka. Ştiu că umbli după documentul acela. L-am găsit eu.

   — Ce? Domnule Farrow cu asta poţi să-ţi salvezi viaţa. Repede! Dă-l încoace! Unde-i? Te iau de-ndată cu mine din turn.

   — Şi cum rămâne cu prietenii mei, domnule Tinka?

   Tinka păru să chibzuiască repede. Am văzut cum îi

tremura bărbia după care spuse calm:

   — Dacă-mi dai cuvântul dumitale de onoare că vei părăsi ţara imediat împreună cu prietenii dumitale îi eliberez şi pe aceştia. Dar te voi ţine prizonier atâta timp, până ce am documentul şi voi găsi comoara.

   — Şi dacă nu-ţi vei ţine cuvântul domnule Tinka? Cine-mi garantează asta? Vei putea să ne laşi liniştiţi să murim aicea de-ndată ce-ţi voi dezvălui taina locului unde se găseşte tezaurul.

   — Sunt un prinţ, domnule Farrow! Şi cuvântul unui prinţ are valabilitate în India. Aş putea găsi şi eu documentul dar dacă prin dumneata voi ajunge mai repede la el vă voi cruţa vieţile.

   — Vreau să te cred domnule Tinka, spuse Marian. Documentul se găseşte într-un coridor secret care duce de la turn afară. Într-una din nişele laterale vei găsi înscrisul.

   Tinka păli.

   — În coridorul care duce de aici în afară, domnule Farrow? Atunci va fi greu de ajuns la el.

   — De ce? întreabă Marian calm. M-am târât eu însumi prin gang şi am supravegheat prin gura de ieşire turnul.

   — Nu te-ai întâlnit cu nici-o... stafie domnule Farrow?

   Marian făcu pe miratul.

   — O stafie? Nu, domnule Tinka. Crezi că există vreuna? Tinka stătu câtva timp nehotărât. Apoi se apleacă şi-i şopti ceva însoţitorului său. Ştiam acum că el fusese acela pe care-l alungase stafia lui Pongo.

   Marian zise acum foarte grav.

   — Ar putea fi stafia strămoşului care-a murit, domnule Tinka şi care-şi păzeşte comoara. Sigur că ştie că vrei s-o ridici. De aceea v-a apărut. Pe noi ne-a lăsat în pace întrucât ştie că nu ne pasă de comoara asta.

   Tinka era nehotărât, neştiind ce să facă. Din ce în ce se apropia timpul ca turnul să sară în aer. I se adresă încăodată stăruitor lui Marian.

   — Ultima propunere, domnule Farrow! Dumneavoastră şi însoţitorii dumitale sunt de-ndată liberi dacă-mi aduci documentul sau comoara din pivniţă. Trebuie să-mi dai cuvântul de onoare. Dacă accepţi puteţi ieşi imediat.

   Marian păru să chibzuiască şi nu păru să se grăbească deloc. După o reflecţie temeinică spuse:

   — Nu domnule Tinka. Aşa nu merge! În primul rând nu vreau să am de-a face cu o stafie şi-n al doilea rând nu am deplină încredere în dumneata. Nu mi-o lua în nume de rău! O spun aşa cum o simt! Dacă vei avea comoara vei avea puterea şi ne vei putea totuşi ucide. Vreau să fiu foarte sigur. Îţi dau documentul, iar comoara o poţi lua apoi şi singur din pivniţă.

   Din nou chibzui Tinka.

   — Bine domnule Farrow! Îmi dai documentul şi dacă găsesc comoara sunteţi liberi.

   — Propunerea mea a fost, domnule Tinka să ne eliberezi numaidecât şi eu îţi dau doar documentul.

   Mai erau câteva minute până să se producă explozia. Am început să mă neliniştesc şi nu-l înţelegeam pe Marian de ce prelungea atâta discuţia şi negocierile astea!

   Ce urmăreşte? Conta încă pe ajutorul lui Ronswell? Putea singur comisarul să le vină de hac acestor doi indieni?

   — Uite, ultimul cuvânt, domnule Farrow! Dacă-mi dai cuvântul de onoare că voi primi adevăratul document, eşti liber, imediat! Dar tovarăşi dumitale rămân aici ca ostateci până ce te înapoiezi. Nu, nu aici şi undeva în siguranţă. Dacă vii cu documentul adevărat veţi fi liberi altfel pun să vă ucid.

   — De ce trebuie să-ţi dau mai întâi documentul dacă îţi dau cuvântul meu de onoare? Ai încredere în mine tot atât de puţin ca eu în dumneata. Mai bine să lăsăm lucrurile aşa cum sunt. Să nu mai încheiem nici un târg!

   Tinka se-nfurie de-acuma.

   — Atunci n-aveţi decât să pieriţi! Din partea mea aţi meritat-o! Eu v-am vrut numai binele! Domnilor - se întoarse spre Pongo şi mine - domnului Farrow trebuie să-i mulţumiţi dacă veţi face o călătorie acum în veşnicie. I-am făcut propuneri prieteneşti, domnule Bertram, poţi dumneata să-mi spui unde se găseşte documentul?

   — Dacă i-ai fi eliberat pe prietenii dumitale care zac acum legaţi în pivniţă şi care sunt sortiţi să moară odată cu noi atunci prietenul meu n-ar fi fost atât de neîncrezător, domnule Tinka. Bănuieşti de la început trădarea.

   Mânia lui Tinka păru să nu cunoască margini.

   — Crezi cu-adevărat că v-aş fi eliberat, domnule Farrow? Să-mi ţin cuvântul faţă de voi ar fi fost cea mai mare greşeală şi prostie din partea mea. Voi găsi documentul şi comoara singur. Peste trei minute începe călătoria veşnică.

Merg cu mulţumirea c-am pus capăt vieţii celor trei aventurieri primejdioşi. Călătorie sprâncenată, domnilor!

   Îi făcu semn lui Biamihto şi se-ndepărtă repede. Înainte de-a pleca au stins lămpile astfel că zăceam într-un întuneric deplin. L-am strigat repede pe Ronswell, dar acesta nu-mi auzi strigătele. Am tras de legături cât am putut dar n-au cedat deloc. Împreună cu Marian am strigat din nou după comisar. De data asta păru să ne audă strigătele. Coborî treptele cu paşi de uriaş cu lampa de buzunar în mână.

   Îşi dădu seama imediat de-ntreaga situaţie şi fără a spune nici o vorbă ne eliberă de legături şi începu să-l târască pe Pongo afară din turn.

   Sforţându-ne din răsputeri am reuşit să-l transportăm peste 50 de metri. Când deodată în spatele nostru pământul începu să se cutremure urmat de-o detunătură grozavă. Turnul începu să se clatine şi căzu o parte din el zdrobindu-se de pământ, stârnind un nor uriaş de praf.

   La o anumită depărtare se auziră două împuşcături, urmate de un singur strigăt, apoi se lăsase o linişte deplină.

   Nu ne făceam griji din cauza lui Pongo ştiind că după un anumit timp îşi va reveni în simţiri. I-am povestit în grabă lui Ronswell ce s-a întâmplat în turn în timp ce el stătea calm de veghe.

   — Acuma însă indienii ne-au scăpat, ne zise comisarul când am terminat ce-aveam de spus.

   — Dumneavoastră poate, nu şi mie, se auzi o vocea de undeva. Prinţul Lorbu apăru dintr-un tufiş în faţa noastră. Ne-am uitat miraţi la el.

   — N-aţi auzit cele două împuşcături de mai înainte domnilor? ne întreabă prinţul, care se găsea în compania tânărului său însoţitor.

   —  Soţia mea şi răpirea fiicei mele sunt răzbunate. N-am mai avut linişte în camera mea şi m-am luat după dumneavoastră, domnilor. Vărul meu mi-a căzut direct în braţe şi şi-a ridicat deja pistolul să mă doboare. Dar i-am luat-o înainte, lui şi complicelui său.

   I-am strâns mâna în tăcere.

   Mai târziu, când ne-am regăsit împreună în biroul de lucru al prinţului, acesta-i înmână lui Pongo un pumnal minunat şi-i mulţumi încăodată pentru viaţa salvată.

   Pongo, care de obicei nu accepta nici o mulţumire îşi puse numaidecât la cingătoare minunata armă. El spuse două cuvinte de mulţumire care erau suficient ca venind de la el ştiind că vin din inimă. După cină ne întreabă prinţul Lorbu ce căutase Tinka în biroul său cu-atâta înverşunare. Marian se duse la raftul cu cărţi, luă cronica cea veche şi ne arată nouă tuturor o pagină însemnată, încercuită jos.

   Acolo scria că strămoşul prinţului, cu ocazia izbucniri unei răscoale în regiune a ascuns în gangurile subterane ale palatului o comoară deosebită. După câtva timp prinţul a dispărut fără urmă şi nimeni nu a mai găsit comoara.

   — După această remarcă a cotrobăit vărul vostru, Alteţă. L-am găsit în cea mai adâncă pivniţă a platului pe prinţul care se transformase-n schelet. În pumn ţinea o carte în care erau descrise secretele palatului său. La sfârşitul cărţii este marcat locul unde este ascunsă comoara. Dacă vreţi puteţi coborî chiar acum în pivniţă.

   — Bineînţeles că putem coborî, deşi nu cred că vom mai găsi comoara. Am considerat întotdeauna povestea asta ca o legendă a familiei şi n-am întreprins nici un fel de cercetări. Totuşi ne putem încerca norocul.

   După ce fiica prinţului, care în timpul cinei făcu onorurile casei servindu-ne cafea Mokka şi ţigări, am coborât din nou în pivniţă. Prinţul se minuna de mulţimea coridoarelor secrete pe care le vedea pentru prima oară. În mâna bătrânului prinţ am găsit într-adevăr descrierea locului unde este ascunsă comoara şi-n cele din urmă am găsit-o şi pe aceasta.

   Prinţul Lorbu lăsă totul la locul său şi alese din mulţimea minunăţiilor din faţa lui nişte „nimicuri" de acolo.

   Trei inele minunate pe care ni le dădu, mie, lui Marian şi lui Ronswell. A trebuit să le luăm dacă nu voiam să-l jignim pe prinţ.

   Am mai rămas câteva zile încă în palat ca oaspeţi ai prinţului şi fiicei sale, apoi ne-am reluat călătoria din nou, spre sud.

SFÂRŞIT

Volumul 231

MAURA TIRIS

   UN VECIN DEZAGREABIL

   ZIUA A DOUA DUPĂ ÎNTÂMPLAREA cu şeicul El Hohd (vezi broşura nr. 228) începuse. Căpitanul Farrow, fiul său George, doctorul Bertram şi Petre cârmaciul submarinului stăteau pe proprietatea şeicului Bilma, într-o minunată vale din mijlocul deşertului.

   În prima zi cei patru camarazi au participat la o vânătoare de hiene pestriţe. Cu această ocazie George reuşi să captureze un minunat cal sălbatec. Îndemânarea lui trezi în sufletele maurilor o mare admiraţie, tot acum bătrânul şeic se făcu, cu tovarăşii săi de pe submarin, frate de sânge şi le-a făcut chiar oferta de a rămâne pentru totdeauna sau pentru mai mult timp pe proprietatea sa.

   Aşa ceva era bineînţeles imposibil. Căpitanul Farrow îi luă propunerea zâmbind, în orice caz n-o respinse brutal şi îi explică pe îndelete şi întemeiat de ce el şi tovarăşii săi nu puteau rămâne acolo pentru totdeauna.

   Pentru seara asta era programată o sărbătoare a întregului trib. Aleh, fiica şeicului, pe care George o salvase pe când o urmărea un leu, dar care la rândul ei se revanşase salvându-l din închisoarea şeicului El Hohd, trebuia să se căsătorească cu războinicul şi vânătorul căruia ea îi dăruise inima. În special se bucura de aceasta doctorul Bertram şi nu din cauza mâncării şi a băuturii ci pentru că spera să afle cu această ocazie alte obiceiuri şi ritualuri ale triburilor nomade nord africane.

   Nici George nu era mai interesat să-şi umple stomacul cu mâncarea prea grea şi grasă şi nici nu-l prea interesa să bea vinul tare şi aromat din curmale şi nici să se uite ore întregi la reprezentaţiile „artistice" ale fetelor şi războinicilor tribului. Aşadar la câteva ore de la începerea sărbătorii găsind ocazia potrivită se ridică de pe scaunul de onoare ce le fusese pregătit celor patru tovarăşi şi se duse încet să dea o raită prin frumoasa oază a nomazilor. Luna învăluia întreaga vale cu o pânză de argint şi totul părea frumos ca în poveşti.

   George se plimba încet pe cărăruia estică a drumului ce ducea spre munte. Aici cu toate că el se afla în umbrele lunii putea să vadă până departe. Se bucura de bizarele forme pe care le aruncau palmieri şi tufişurile, umbrele lor părând a semăna când cu animale sălbatice gata să sară în atac când cu groteşti forme sălbatice.

   Gălăgia petrecerii se auzea înfundat până la George şi părea se potrivea cu singulara frumuseţe a acestei nopţi cu luna în oaza deşertului.

   Deodată fiul căpitanului se opri. Urechile sale fine prinseră parcă o şoaptă. În primul moment se gândi la un pericol. Tribul inamic al şeicului El Hohd nu-şi ţinea probabil făgăduiala de a face pace.

   George înaintă precaut mai departe. Trebuia să se convingă că pe tribul la care ei erau oaspeţi nu-l păştea nici o primejdie.

   Şoptitul pe care-l auzise mai înainte deveni tot mai clar. Putea chiar să deosebească vocile. O voce aparţinea cu siguranţă unei femei.

   Avea cumva în faţa lui o pereche de îndrăgostiţi care-şi dăduseră întâlnire la poalele muntelui?

   Da, vocile sunau ca şi cum în ele nu era nimic duşmănos. George nu dorea cu nici un chip să deranjeze doi oameni care vorbeau despre nişte treburi care-i priveau numai pe ei.

   De aceea se hotărî să rămână liniştit. Dar curând se retrase încet. O piatră se desprinse, se rostogoli şi făcu puţin zgomot pe care el l-ar fi evitat, dar ce se întâmpla se întâmplase, nu mai putea schimba nimic.

   Imediat vocile încetară. Din umbră apăruseră două

siluete.

   George nu se mai află acum în umbra care până acum îl protejase. Una din siluete se îndrepta aproape duşmănos spre George. Ce-i rămânea decât să se pregătească pentru o partidă de box?

   Silueta neagră se dădu înapoi, George însă strigă în engleză:

   — Opreşte-te, nici un pas în plus! Altfel trebuie să fac uz de armă!

   Ameninţarea era exagerată deoarece el nu purta acum la el nici o armă. La ce i-ar fi folosit în această vale liniştită a unui trib prietenos cu a cărui şef se făcuseră fraţi de sânge? Astfel George se pregăti de o partidă de box, dar silueta neagră care se retrase mai înainte se îndepărtă. Sigur el deranjase o pereche de îndrăgostiţi. George auzi încă în depărtare o voce femeiască, apoi totul deveni liniştit.

   Zâmbind fiul căpitanului mai aşteaptă câteva minute. Deci tocmai deranjase o pereche de îndrăgostiţi. Merse mai departe cu intenţia de a ajunge la capătul văii unde păşteau mustangii maurilor şi unde rumegau turmele de oi ce aparţineau tribului Bilma - şeic. Pe lâna ce o obţineau de la ele ei primeau o sumă destul de frumuşică.

   Perechea de îndrăgostiţi - bănuia George, se întoarse pe vreo altă potecă din nou în sat unde petrecerea era în toi.

   Ciobanul care avea grijă de oi înţelegea destul de bine engleza pentru că locuise un timp destul de îndelungat pe coastă. Fiul căpitanului se întreţinu mult cu el, când îl întâlnise în timpul plimbări ce-o făcea în vale.

   Deodată George se opri din nou. În faţa sa, între oi, se instală o sălbatică nelinişte, animalele behăiau în vreme ce ciobanul bătea cu putere un gong de metal.

   Ce poate însemna asta?

   George grăbi paşii şi scoase din buzunar lanterna care o purta totdeauna la el. În mâna stângă avea lanterna iar dreapta şi-o ţinea pregătită de luptă. Astfel se grăbea mai departe căci zgomotul făcut de behăitul oilor se accentua tot mai mult.

   Din staul izbucni un foc. La lumina lui, George văzu cum două siluete se apropiau de el. Fiul căpitanului se ascunse repede la umbra unei stânci. Când siluetele se apropiară îndeajuns aprinse lanterna şi ce văzu îl făcu să zâmbească în sinea lui - era perechea de îndrăgostiţi pe care tocmai o deranjase.

   Fata îi păru cunoscută lui George. Îi amintea de tânăra cu alură de şarpe dar cu o faţă destul de inteligentă pe care o văzuse în compania fiicei şeicului în timpul ceremoniei de căsătorie unde ea jucase un anumit rol. Ea era una din tinerele maure care împreună cu alte fete nu purta ca de altfel şi celelalte femei, un văl pe faţă.

   Asta-i sărise lui George în ochi şi de aceea îi ceru o explicaţie şeicului. De la şeful tribului aflase că era vorba de văduve sau de tinere femei care dintr-un motiv oarecare fuseseră respinse de soţii lor. Tiris - aşa o chema pe fată, îşi aminti George şi făcea parte din ultima categorie pomenită de şeic.

   George merse în faţă către silueta feminină şi o întrebe pe tânăra maură:

   — Ce se întâmplă acolo? Nu te speria! Doar mă cunoşti. Fac parte dintre oaspeţii albi ai şeicului!

   Tiris era speriată, iar însoţitorul ei îşi feri faţa de privirea lui George. Ea răspunse repede:

   — Să fugim repede la oi. Acolo Gesela!

   Gesela? Ce naiba o mai fi şi asta? George ar fi vrut s-o întrebe ce înseamnă acest lucru, dar Tiris şi însoţitorul ei nu- i lăsaseră timp pentru asta. Ei fugiră repede pe lângă el şi se ascunseră într-un tufiş. Nu avea nici un rost să-l strige din nou pentru că era sigur că nu ar mai fi venit.

   Gălăgia din staulul oilor se înteţi şi mai mult, la început George se gândi că intrase în staul vreun leu, dar imediat renunţă la idee căci dacă ar fi fost aşa s-ar fi auzit şi răgetul regelui animalelor pe care locuitorii acestui trib îl numeau „regale cu cap mare".

   Sau poate acolo se aflau oamenii din tribul lui El Hohd veniţi să fure oi?

   Niciodată nu regreta George mai mult decât acum că nu avea la el o armă. Nu-l putea ajuta pe cioban în nici un fel dacă turma era pândită de un pericol mare.

   Totuşi nu-şi încetini pasul, trebuia să ajungă la cioban

pentru că acolo era în pericol un om sau nişte animale.

   Trebuia să-l ajute.

   În sfârşit îl văzuse pe cioban la lumina focului. El bătea în continuare din gongul de metal.

   George sări spre el însă nu se putea înţelege cu el din cauza gălăgiei. Când George îl prinse de un braţ bătrânul scoase un urlet şi căzu la pământ. George rămase surprins. Ce se putea oare petrece aici? Oare căzuse ciobanul la pământul fiindcă îl văzuse pe el? Apoi auzi cum ciobanul murmura rugăciuni.

   — Ce se întâmplă aici? întreabă George strigând şi aplecându-se asupra lui.

   Trebui să repete de mai multe ori întrebarea până ce fu înţeles de bătrânul cioban.

   În sfârşit bătrânul îşi ridică capul, îl privi pe George, respiră adânc şi spuse în vreme ce ridica.

   — Mulţumesc lui Allah că te-a trimis aici! Împuşc-o repede pe femeia lui Şeitan pe cumplita Gesela!

   Ea ne omoară oile!

   Fiul căpitanului ştia că Şeitan însemna satan. Deci nevasta diavolului omora oile. Cu o astfel de explicaţie nu prea putea face nimic. Atunci îl scutură puternic de braţ pe ciobanul distrus şi îl întreabă cât putut de tare:

   — Semme, cine este Gesela?

   În loc de răspuns bătrânul cioban arată spre staul. Oile se adunaseră într-o mare grămadă lângă foc. Dar din nou printre ele se văzu o mişcare sălbatecă. Behăitul le era plin de spaimă. Behăitul unei oi se opri într-un gâlgâit.

   George merse mai aproape de şirul de palmieri ce forma staulul, îşi prinse din nou lanterna pe care o stinsese în vreme ce stătuse pe lângă cioban şi se îndreaptă spre oi. Lui George fu cât pe ce să-l scape lanterna din mână când văzu o oaie stând sub un corp negru. Era o panteră. Se putea aşa ceva? Nu se aflau pe insulele Sunda, unde panterele erau ca să zicem la ele acasă, ci se aflau în nordul Africii!

   Pantera îşi întoarse capul spre George şi ochii ei verzi sclipeau spre el. Fără să vrea George îşi duse mâna la cingătoare dar centura cu arme rămăsese în cortul oaspeţilor. Cu pistolul ar fi doborât-o de la distanţă aşa de mică.

   George nu se gândea la pericolul ce-l prezenta pentru el şi viaţa lui pantera. Dacă pantera s-ar fi ridicat de pe prada ei din câteva sărituri ar fi ajuns la George.

   Dar animalul care făcuse o baltă imensă de sânge, nici nu se gândea să se îndrepte spre omul ce stătea la marginea gardului. Din vale se auzea acum un zgomot care se apropia tot mai mult. Maurii care sărbătoreau fuseseră alarmaţi de gongul păstorului. Sigur cu ei veneau şi tovarăşii lui George. Fiul căpitanului tremura de nerăbdare ca pantera să rămână asupra pradei sale până ce soseau ei. Cu siguranţă că Petre îi aducea centura cu armele sale.

   Dar pantera neagră părea să bănuiască că atâta gălăgie nu era un semn bun pentru ea. Neliniştită îşi întoarse capul încoace şi în colo, se ridică mai aruncă o privire spre raza de lumină pe care George o ţinea îndreptată spre ea apoi se întoarse, trecu printre oi, sări peste ele şi dispăru în întuneric.

   George bătu de ciudă din picior. Dacă tovarăşii săi ar fi fost ceva mai rapizi. Atunci cu siguranţă că ar fi omorât felina. Petre veni spre el fugind, aproape fără suflare.

   — Domnule George! Domnule George! Ce se petrece aici?

   Înainte ca George să fi putut răspunde se grăbiră şi căpitanul Farrow şi doctorul Bertram ca să nu mai vorbim de războinici mauri care le călcau pe urme înarmaţi până în dinţi cu arme vechi sau mai noi.

   George le spuse de ciudatul animal de pradă care atacase turma de oi şi îl întreabă pe doctor dacă aşa ceva este posibil? Erau aici şi pantere negre?

   — Şi spui că ciobanul a numit pantera neagră Gesela? întreabă doctorul Bertram. Aceasta este o specie închisă la culoarea de leopard. Este foarte rară şi apare tot atât de rar. Păcat că n-aţi avut armele la d-voastră domnule George!

   — Nevasta lui Şeitan vine adesea şi ne omoară oile, îi informă bătrânul şeic care venise şi el între timp şi se alăturase grupului strâns în jurul lui George. Semmu, bătrânul cioban a tras de multe ori în ea dar se pare că

gloanţele n-au mai avut un efect asupra ei.

   — Şi de ce n-a tras şi acum Semmu? întreabă George.

   El ar fi putut cel puţin să-l sperie şi să-l alunge până a nu face atâta prăpăd aici.

   Şeicul vorbea acum nervos cu ciobanul. Semmu îi arătă cu o figură tulburată vechea sa puşcă. Era ceva de pe vremea bunicilor. Piatra de aprindere se desprinsese de pe cocoşul puştii, astfel încât ea nu putuse fi întrebuinţată.

   — Mare păcat! strigă George, dar poate că puşca stricată i-a salvat bătrânului cioban viaţa. Căci dacă ar fi tras de la o aşa scurtă distanţă, cu siguranţă că ar fi fost atacat de această pisică sălbatică.

   — Doi tovarăşi de-ai lui Semmu au fost răniţi, spuse şeicul Bilma, când au încercat s-o împuşte pe Gesela.

   — Lăsaţi-mi mie şi tovarăşilor mei plăcerea de a o vâna pe Gesela, îl rugă fiul căpitanului pe şeic. Aş vrea să-i am blana. Este o raritate. Chiar mâine vom încerca s-o doboare. Vizuina ei nu poate fi departe de aici şi chiar n-o s-o găsim voi sta s-o pândesc în nopţile următoare.

   Şeicul Bilma îi răspunse gânditor:

   — Îţi sunt recunoscător tinere prieten, că vrei să alungi urgia aceasta din turmele noastre şi vrei să vânezi leopardul dar ca frate de sânge trebuie să te atenţionez că nu va fi lipsit de pericol. Leopardul atacă în alt mod decât leul. O să- ţi dau mâine dacă totuşi vrei să-l vânezi câţiva dintre cei mai buni vânători ai mei ca să-i căutaţi peştera unde se ascunde peste zi. Unul dintre tinerii mei războinici, vânătorul Asad crede chiar că ştie muntele la poalele căruia se află peştera unde Gesela, nevasta lui Şeitan, cum o numim noi stă în orele fierbinţi ale zilei. El te va conduce acolo tinere prieten.

   Dacă un european ar fi formulat un asemenea răspuns în asemenea cuvinte ar fi fost catalogat caraghios. Dar George ştia că acest del de dialog era foarte preţuit în cercurile înalte ale triburilor de mauri. Ştia că cuvintele bătrânului şeic sunt spuse din inimă.

   George se bucură mult de răspuns şi încearcă să-i vorbească politicos şi să-i mulţumească în acelaşi jargon.

   Farrow nu-i răspunse direct la întrebare ci îi dădu să înţeleagă că ar fi mai bine să aştepte un nou atac al fiarei în staulul oilor decât să meargă să-l vâneze într-un ţinut pe care abia îl cunoştea. Dar cum se întâmplă de cele mai multe ori George îl convinse să meargă încă de a doua zi dimineaţa la vânătoarea leopardului.

   Doctorul Bertram reveni asupra faptului că în nordul Africii era o raritate să găseşti un leopard cu asemenea blană.

   — Specia este într-adevăr foarte rară, îi întări şeicul spusele.

   — Cu atât mai mult m-ar bucura dacă am reuşi să-l capturăm, spuse doctorul.

   Căpitanul Farrow fu de acord să vorbească acum cu tânărul vânător Asad şi cu ceilalţi războinici ce aveau să-l însoţească la vânătoare şi hotărî să facă împreună un plan.

   — Nu ne putem permite nici o scăpare, încheie el, altfel această fiară şireată ştiindu-se descoperită şi-ar căuta altă vizuină în care să se adăpostească pe timpul zilei.

   Bătrânul şeic îi rugă pe cei de pe submarin să mai rămână o vreme în staulul oilor. Oamenii lui trebuiau să adune oile sfârtecate dintre cele nerănite. George se duse şi el cu ei înainte de a împrumuta din precauţie un pistol de la Petre.

   Leopardul negru ucisese opt oi pe cele mai multe printr-o muşcătură în ceafă. Asta era o pierdere destul de importantă pentru bătrânul şeic.

   Cât priveşte sălbăticiunea, ea nu se mai vedea cu toate că George lumina toate colţurile staului. Pe pământul pietros nu rămăsese nici o urmă după ce sărise gardul ţarcului de oi.

   George îşi spuse că nu-i va fi chiar aşa de uşor să descopere culcuşul acestei pisici sălbatice. Poate că ar fi fost mai bine să urmeze sfatul tatălui său şi să aştepte noaptea viitoare apariţia lui, pentru că era logic că aici o să se întoarcă, unde şi avea hrana asigurată şi de unde putea bea sânge cât dorea. Este cunoscut că leoparzii omorau totdeauna mai multe animale decât le-ar fi fost necesar ca hrană. Ei simţeau probabil o beţie a sângelui când ucideau oile acelea blânde.

   Leii şi tigrii nu făceau niciodată aşa ceva, ei omorau atât cât le era necesar să se hrănească.

   Cu şeicul în mijloc tovarăşii părăsiră staulul şi se înapoiară din nou la corturi. Sărbătoarea la nunta fetei şeicului odată întreruptă nu mai putea fi reluată cu aceiaşi bucurie, şeicul îl strigă pe tânărul vânător Asad şi pe ceilalţi războinici care trebuiau să-l însoţească pe George la vânarea leopardului negru.

   Tinerii bărbaţi aveau siluete puternice şi feţe îndrăzneţe, cei mai mulţi erau bine înarmaţi, la ei nu se putea vorbi despre ceva ca vechea flintă a ciobanului. Asad, care avea vreo 25 de ani, purta o armă militară franţuzească de ultima modă. Cine ştie cum ajunsese până la el.

   El vorbea o engleză precară şi-i răspunse lui George la întrebările privitoare la leopard.

   — Eu am văzut pisica sălbatică la poalele muntelui ce se ridică în partea de nord. Ea se face nevăzută de lângă un pârâu care îşi are acolo izvorul. Eu eram însă prea departe pentru a ţinti cu siguranţă. Numai s-o izgonesc n-aş fi vrut pentru că dorinţa mea este să o omor pe această nevastă a lui Şeitan. Animalul dispăru într-o vale a acestui munte care are multe peşteri şi de o parte şi de alta. M-am dus în vale şi am căutat-o dar n-am reuşit s-o găsesc.

   George presupuse că tânărul maur nu îndrăznise să se aventureze prea mult în valea stâncoasă pentru a căuta leopardul, nu-i spuse însă nimic de asta, însă continuă:

   — Dacă ştii în ce vale se ascunde fiara cu siguranţă că o s-o prindem. Am putea să dăm drumul unei grenade cu gaz în peştera ei iar eu cu lanterna s-o ţintuiesc într-un colţ.

   — Allah să fie cu tine! murmură Asad.

   Căpitanul Farrow se amestecă în discuţie şi spuse că cel mai bine ar fi dacă ar putea momi leopardul afară din vizuina lui. Vânătorii mauri ar putea ajuta şi ei prin aceea că nu i-ar da voie să urce pe munte obligând-o să rămână în vale. El însuşi o să fie acolo cu camarazii lui pentru a cerceta valea.

O VÂNĂTOARE PERICULOASĂ

   GEORGE DORMI TOT RESTUL NOPŢII destul de neliniştit. Chiar în vise se ocupa cu leopardul a cărui blană strălucea bătând în negru. Un asemenea trofeu de vânătoare nu putea să-i scape în nici un caz.

   Dimineaţa când apăru în faţa tatălui său arăta atât de nedormit încât căpitanul îl întreabă îngrijorat:

   — Nu te simţi bine George? Să sperăm că nu ai luat malaria!

   George îl asigură că nu este deloc bolnav şi începu să se spele din cap până în picioare. Apa rece făcu minuni cu corpul său, îi alungă coşmarurile nopţii şi când apăru la micul dejun era din nou proaspăt şi vioi. Căpitanul vorbi despre vânătoarea la care urmau să participe şi expuse câteva posibilităţi prin care ar putea fi omorât leopardul fără ca ei să fie puşi în mare pericol.

   Când se adunaseră şi toţi tinerii războinici ai tribului vânătoarea începu. Drumul ducea prin valea oazei, pe lângă staulul oilor pân departe în deşert. Nisipul era alb gălbui şi atât de fin încât uneori piciorul ţi se afunda până la gleznă. Pe tovarăşii de pe submarin îi trecură toate transpiraţiile deoarece Asad, care mergea în faţă, impuse un ritm rapid de mers. Dar ei nu se plângeau şi mergeau neobosiţi mai departe.

   În sfârşit apăru în faţă un fel de munte. Asad arată spre înălţime:

   — Acolo locuieşte nevasta lui Şeitan. În curând vom fi în valea în care ea dispare. Această privelişte le dădu noi puteri vânătorilor. Îşi grăbiră mai mult pasul dar după cum se vedea mai aveam mai bine de o oră de mers prin nisipul din ce în ce mai fierbinte, până la stânca arătată mai înainte de Asad.

   Valea despre care era vorba o evaluă Farrow cam la 500 de metri lungime şi lată numai de 50. Pereţii stâncoşi de o parte şi de alta a văii erau foarte înalţi, cam cât un bloc cu patru etaje dintr-un oraş german.

   Erau atât de prăpăstioşi şi gata să se prăbuşească încât leopardul ar fi întâmpinat greutăţi să se caţere pe ei.

   După planul lui Farrow războinicii mauri se urcaseră pe peretele stâncos ca nişte pisici şi se împrăştiară în jurul stâncilor. Asad dorea să rămână cu tovarăşii de pe submarin dar căpitanul îi explică că aşa ceva nu era posibil pentru că trebuia să fie în mijlocul oamenilor săi şi la o adică să-i comande. Şi în afară de asta trebuia să supravegheze şi intrarea în vale. Era posibil ca leopardul să se afle încă în afara văii aşa că acolo trebuia să fie un războinic pe care să se bazeze.

   După ce Asad ajunsese în vârful muntelui îşi căută o ascunzătoare potrivită încât dacă leopardul ar fi venit direct din deşert să nu-i poată observa când se va apropia de vale.

   Ei remarcaseră cu uşurinţă peşterile multe ce rodeau de o parte şi de alta pereţii de stâncă. Cât de adânci erau aceste peşteri nu-şi puteau da seama. În timp ce Petre umbla să descopere urmele leopardului, căpitanul spuse ca mai întâi să cerceteze partea dreaptă şi apoi cea stângă a văii.

   Chiar şi pe un teren stâncos ar trebui ca leopardul să lase urme de gheare dacă vine în mod regulat în vale, spuse doctorul Bertram, care îl însoţise pe Petre o bucată de drum şi acum se alăturase căpitanului şi fiului său.

   — Dar urmele pot fi adesea foarte greu de descoperit.

   Şi savantul începu cu un zel ştiinţific greu de oprit să-i povestească căpitanului care sunt diferenţele dintre leopardul de munte şi cel de câmpie până când acesta îl rugă dacă este posibil acum să stea liniştit şi să se concentreze mai bine asupra vânătorii ce urmau s-o facă.

   Doctorul Bertram nu i-o luă în nume de rău căpitanului fiindcă acesta avea dreptate.

   George aruncă o privire văii ce scânteia sub arşiţa soarelui şi apoi şopti:

   — Dacă leopardul şi-a adus prada pân aici, ar trebui să găsim în faţa vizuinii oase şi resturi ale prânzului său.

   Tot atât de încet doctorul îi explică că în cele mai multe cazuri leopardul îşi sfâşie prada şi-o mănâncă acolo unde a prins-o.

   Încetul cu încetul tovarăşii pătrunseră tot mai adânc în vale.

   George mergea de-a lungul pereţilor stâncoşi însă până acum nu au putut descoperi nimic care i-ar fi putut conduce la prezenţa leopardului.

   Unele peşteri păreau adânc săpate în piatră în timp ce altele nu erau decât nişte adâncituri în stâncă prin care un leopard ar fi putut trece dar pentru un om ar fi fost imposibil.

   În faţa fiecărei grote mai adânci Petre se oprea şi arunca pietre ca prin aceasta să sperie fiara în cazul în acre ea s-ar fi aflat acolo. Ceilalţi trei aşteptau cu puştile gata de tragere.

   Aşa fuseră controlate o peşteră după alta. În sfârşit tovarăşii ajunseră la sfârşitul părţii stângi a muntelui fără a descoperi nimic. Acum se îndreptară spre partea dreaptă a peretelui stâncos al văii.

   Înainte de a ajunge acolo George se întoarse spre tatăl său care mergea lângă doctorul Bertram şi spuse:

   — Asad spunea că leopardul ar locui în apropierea unui izvor. Ai văzut până acum vreunul?

   În locul căpitanului care dădu uşor din cap îi răspunse doctorul:

   — Dacă aici o fi un izvor este de presupus că ar izvorî lângă pereţii de stâncă. În aceste ţinuturi rar ţâşneşte un izvor într-o vale, dar nici să bag mâna în foc nu pot. Dac-ar fi pe aici vreun izvor, sigur ar fi în partea cealaltă a stâncii. De aceea nu-l putem vedea de aici.

   Răspunsul era logic din punct de vedere geologic aşa că tovarăşii nu prea puteau face nimic în acest sens.

   Între timp ajunseră în cealaltă parte a văii şi începură şi acolo să controleze grotele în care s-ar fi putut ascunde leopardul.

   De cele mai multe ori băiatul căpitanului lumina cu lanterna grotele însă după ce controlaseră deja cinci posibile vizuini tot nu găsiră nimic.

   A şasea grotă înainta mult în stâncă aşa că lumina lanternei lui George nu-i dăduse de capăt.

   Părea un fel de tunel cu mai multe ganguri şi cotituri care

pătrundeau adânc în munte.

   —  Voi arunca o piatră înăuntru, spuse Petre, care stătea ghemuit lângă George să vadă şi el grota la lumina lanternei.

   George dădu din cap şi Petre luă o piatră mare cât pumnul şi o aruncă în peşteră. O secundă mai târziu tovarăşii auziră un mârâit furios. Vizuina leopardului fusese găsită.

   — Va ieşi imediat afară, este destul de aţâţat! îi şopti Petre lui George.

   El caută acum o bucată de piatră mai ascuţită pe care o aruncă cu toată puterea în peşteră. Văzu împreună cu George cum piatra se lovi de peretele stâncos, dar leopardul nu apăru privirii celor doi prieteni.

   George aruncă o privire tatălui său care numai asta putea să însemne:

   — Şi acum ce facem?

   Doctorul spuse:

   — Hai să găsim animalul!

   — Cred că asta nu va avea succes, răspunse căpitanul imediat. Gangul poate să ducă adânc în munte. Este puţin probabil ca să ajungem până la capătul peşterii. Dacă aruncăm cu gaz nu facem decât să împiedecăm leopardul să iasă prin gura peşterii, ci chiar noi îl obligăm să intre mai adânc unde are aer suficient să respire.

   — Ai dreptate tată, răspunse George. Nu-mi rămâne decât să intru eu în peşteră şi să-l omor pe loc acolo sau să-l oblig să iasă singur afară.

   Trăsăturile feţei căpitanului deveniră gânditoare şi apoi răspunse:

   — Te-ai gândit bine George la ce te expui dacă îndrăzneşti să intri în peşteră? Tu nu ştii cum este în interiorul ei. Gangul poate deveni dintr-odată foarte îngust încât să fi nevoit să stai în patru labe. Cum vei mai putea lupta atunci împotriva leopardului?

   — Trebuie să gonim vânatul şi să-l omorâm! spuse George încet. Gândeşte-te tată că şeicul şi tribul său aşteaptă ca noi să răpunem pantera şi să ne păstrăm onoarea în faţa lor.

   Farrow dădu din cap şi faţa lui deveni şi mai serioasă.

   Atunci Petre se hotărî să meargă el în peşteră în locul lui George şi să hăituiască afară leopardul.

   — Viaţa ta îmi este la fel de scumpă ca şi a băiatului meu, spuse căpitanul încet.

   — Dar d-voastră ce spuneţi în acest caz? se adresă George doctorului Bertram care întotdeauna la susţinut când era vorba ca să-şi pună în aplicare planurile care mai de care mai îndrăzneţe.

   Dar şi faţa doctorului Bertram era în acest moment foarte serioasă. El se uită la căpitan şi apoi la George şi spuse în felul lui cum cântărea el lucrurile:

   — Şi tatăl tău şi tu aveţi perfectă dreptate, domnule George. Trebuie să ne reuşească să omorâm leopardul pentru a se păstra onoarea de care ne bucurăm în faţa şeicului şi a tribului sau. Teoretic este uşor dar practic va fi teribil de greu. Sunt foarte cinstit şi vă avertizez să nu intraţi în peşteră.

   George le aminte de un fel de vânătoare ce o practică băştinaşii din America de Sud care porneau la vânarea jaguarului. Ei intrau deasemenea în peşterile pe care aceste animale de pradă le aveau ca vizuini, luminau peştera cu nişte făclii ca să orbească animalul sau prin aruncări îndemânatice îi puneau nisip fin pe faţă şi ochi încât acesta să nu mai vadă. Atunci se puteau apropia de jaguar atât de mult încât puteau să-l omoare chiar şi cu cuţitele.

   — Oare vrei tu să te lupţi cu cuţitul împotriva leopardului negru? îl întreabă căpitanul îngrozit.

   Acum George nu putut să nu zâmbească puţin cu toată îngrijorarea de pe faţa tatălui său.

   — Nu tată, bineînţeles că voi răpune fiara prin împuşcături pentru ca ea să nu mai facă stricăciuni în staulul oilor. Chiar doream să-mi iau pe lângă pistol şi mitraliera. Poate că tunelele din peşteră sunt destul de lungi încât dacă văd din depărtare pantera s-o pot ochi cu un glonţ de mitralieră a cărui putere este desigur mult mai mare decât cea a unui glonţ de pistol.

   Şi Petre era foarte îngrijorat în inima lui de intenţiile dragului său George.

   Cum oferta lui de a merge în peşteră în locul lui George îi fu refuzată, ceru ca cel puţin să fie lăsat să-i însoţească pe George dacă ar vrea totuşi să intre în peşteră.

   — Încă eu nu i-am dat permisiunea lui George să intre în peşteră, spuse căpitanul, pentru că consider întreprinderea aceasta drept foarte periculoasă. Dar dacă mă gândesc mai bine, chiar nu ne mai rămâne altă modalitate de a ajunge la leopard. Bine George, dacă ai atâta curaj, eu nu te pot împiedeca. Şi tu Petre poţi să-l însoţeşti atâta vreme cât consideraţi că nu v-aţi încurca unul pe altul.

   George străluci de fericire când auzi cuvintele tatălui său şi spuse numai scurt.

   — Hai cu mine Petre! dar rămâi puţin în urma mea atât cât să avem destulă libertate să ne mişcăm fără a ne lovi unul de altul. Peştera se pare că se strâmtorează pe măsură ce înaintăm după cum am putut eu să-mi dau seama la lumina lanternei.

   — Să sperăm că peştera nu are şi o altă ieşire. Asta n-ar face decât să-i dăm posibilitatea leopardului să iasă pe acolo şi să dispară în deşert.

   Doctorul Bertram alungă această posibilitate. El dori să şi-o întemeieze ştiinţific, dar George dispăru deja în peşteră.

   El îşi aprinse deja lanterna pe care o ţinea în mâna stângă. În mâna dreaptă ţinea mitraliera.

   Cele două pistoale le avea la centură.

   După zece paşi mici peştera începu deja să se strâmteze. Dacă la intrare George trebui să-şi aplece numai puţin capul acuma trebuia să înainteze cu tot spatele îndoit dacă dorea să meargă mai departe.

   Petre ţinea distanţa dorită între el şi fiul căpitanului şi pentru că el era mult mai înalt trebuia să meargă foarte aplecat ba chiar în genunchi uneori.

   După zece metri de la intrare, peştera făcu o cotitură. Cu precauţie George luă colţul. După ce înaintă puţin, lumină cu lanterna în faţă pentru a descoperi animalul de pradă, dar el nu era aici. Peştera înainta după cum se părea încă mult în stâncă.

   După încă câţiva metri George trebui să cotească a doua oară. O făcu însă cu mai multă precauţie decât prima dată.

   Atunci pantera apăru în lumina lanternei, puţi orbită, dar dispăru repede în interiorul peşterii. George dori să-i strige lui Petre că peştera era mult mai adâncă decât crezuseră ei la început, dar renunţă fiindcă se lovi puternic cu capul de tavanul tunelului.

   Peştera devenea din ce în ce mai strâmtă. Petre trebuia să înainteze acum în genunchi. Şi George trebui să facă lucru după încă câţiva metri. Acum înaintarea devenea tot mai grea.

   Fiul căpitanului înainta în patru labe mai departe. Cu mâna stângă trebuia să umble mai precaut pentru că în ea avea lanterna de care avea neapărată nevoie dacă cumva apărea leopardul, pentru ca cel puţin să-l orbească pentru câteva momente în caz de atac.

   Nici mâna dreaptă nu-i era uşor s-o folosească. În cazul în care ar fi trebuit să tragă nu era prea sigur că va lovi ţinta la fix. Totuşi se târa cu vitejie mai departe. Dacă odată s-a pornit la drum trebuia să-l continue, să învingă toate greutăţile, greutăţile care la început nu le credea aşa de mari.

   Câţiva metri George trebui să-l parcurgă pe burtă din cauza unei ridicări de teren ce se ivise pe neaşteptate.

   Tavanul tunelului rămânea însă la aceeaşi înălţime. Din fericire însă deodată tavanul deveni mai înalt, ceea ce îi lărgea lui George câmpul de acţiune. Totuşi nu putea încă merge în picioare dar în caz că apărea leopardul putea să îngenuncheze, să-şi ducă partea de sus a corpului în faţă şi să tragă cu precizie.

   Dar în ultimele minute George nu mai auzi nici un sunet scos de panteră. Sigur ea se retrăsese până la capătul tunelului.

   Fiul căpitanului crezu că vedea deja capătul peşterii. În acel moment se auzi din nou mârâitul leopardului. Animalul era probabil foarte aproape pentru că mârâitul lui se auzea acum tare şi ameninţător.

   Deodată George văzu laba din faţa a fiarei cum apăru dintr-un tunel alăturat şi dădu peste sursa de lumină ca şi cum ar fi încercat să o stingă.

   Atunci luă o scurtă pauză şi aşteptă până când Petre se

apropie mai mult.

   — Leopardul stă acolo la dreapta în spatele peretelui, îi strigă George prietenul său. Sigur este vorba despre o fundătură în stâncă de unde nu mai poate fugi. Cred că-l avem în curând.

   Petre îi spuse să se retragă o porţiune mică înapoi în aşa fel încât George să aibă destul spaţiu ca împuşcătura lui să fie sigură.

   Fiul căpitanului consideră corect acest lucru şi începură să se retragă câţiva metri înapoi întâi Petre şi apoi el.

   — Acum îmi voi rostogoli lanterna, zise George încet, ca să ajungă să lumineze şi în tunelul alăturat. Dacă ea se pierde şi n-o s-o mai pot recupera o să te rog să mi-o împrumuţi pe a ta, Petre.

   — Hm, mârâi uriaşul.

   Cu îndemânare George îşi rostogoli lanterna în faţă. Ea se opri exact unde trebuia.

   Lampa rămase fără să se stingă în aşa fel încât lumina chiar tunelul unde presupuneau că se află leopardul.

   Dacă nu se înşelau şi tunelul era o fundătură, leopardul avea să reacţioneze imediat.

   Şi el reacţionă. Abia se opri lampa din rostogolit că şi apăru o labă care încearcă să ajungă lampa. Dar leopardul se înşelase în aprecierea distanţei. Lampa era mai departe decât ar fi putut-o ajunge el.

   Atunci lui George îi trecu prin cap un plan aproape nebunesc. Dacă animalul nu vroia să se arate, trebuia să-l aţâţe. Îşi luă mitraliera sub braţ şi când laba apăru din nou pentru a apuca lampa el trase o rafală iar ecoul ei se lovi de toţi pereţii. Glonţul nimerise laba panterei.

   Imediat se auzi un mârâit furios care răsună aşa de înfricoşător încât Petre povesti mai apoi că a crezut că pereţii peşterii se vor prăbuşi peste ei.

   Pantera îşi pierduse acum viclenia pe care până atunci o avu în lupta ei de apărare. Ea ieşi fulgerător din ascunzătoare şi acum se afla numai la doi metri depărtare de George. Când ea încearcă să se întoarcă iarăşi în tunelul alăturat George apasă pe trăgaci de două ori una după alta. Leopardul fusese împuşcat mortal căci gloanţele îi atinse creierul, încât pantera căzu pe loc se mai zbătu puţin şi în mai puţin de un minut horcăind îşi dădu duhul.

   — Este oare moartă? îl întreabă Petre pe prietenul său mai tânăr, după câteva secunde.

   — Cred că da, îi răspunse George.

   — Mai aşteptaţi puţin, înainte de a vă apropia de el, îl sfătui cârmaciul submarinului.

   — Şi acum cum o să ducem leşul panterei? întreabă George.

   — Asta într-adevăr n-o să fie prea simplu.

   Totuşi eu voi încerca să-o împing din spate în vreme ce tu vei trage pantera de labele din faţă.

   — Hai să încercăm, zise Petre.

   Se chinuiră puţin însă în cele din urmă reuşiră. Dar dură ceva timp până când cei doi reuşiră să aducă prada afară. Mai greu le era la cotiturile din tunelul peşterii. De multe ori trebuiră să-şi ea o pauză pentru a respira.

   Pentru Petre fu mai greu căci trebuia să împingă leopardul târându-se în genunchi să-şi aibă grijă şi de arma pe care nu o dorea s-o lase în peşteră.

   În sfârşit ajunseră la porţiunea unde puteau sta aproape în picioare şi acum jubilau. De afară se auziră strigătele de bucurie şi urările de sănătate ale căpitanului Farrow şi a doctorului Bertram.

   Maurii care stătuseră pe stânci auziseră şi ei împuşcăturile din peşteră. Când văzură leopardul mort scos afară din peşteră scoaseră de-a dreptul urlete de bucurie şi coborâră stâncile mai mult rostogolindu-se şi când ajunseră în vale începură să danseze cu braţele ridicate în aer agitându-şi armele.

   George şi Petre care erau eroii zilei erau în centrul ovaţiilor cu toate că nu înţelegeau cuvintele, gesturile maurilor vorbeau de la sine.

   Abia după un timp războinicii mauri se potoliră încât George putu să povestească pe scurt cum o omorâse pe Gesela.

   George se străduia să folosească cuvintele cât mai uşor de înţeles pentru băştinaşii care ştiau mai mult sau mai puţin limba engleză. Dar nici asta nu era o problemă pentru cei care înţelegeau mai bine le traduceau şi tovarăşilor lor care nu pricepeau.

   Farrow era foarte mândru de fiul său. Asta se vedea şi de pe faţa sa. Doctorul însă formula în cuvinte clare şi răspicate actul de curaj ce a dus la vânarea leopardului de către George secondat de uriaşul Petre. Apoi începu să se dedice examenului leopardului. El îl studie pe îndelete şi constată că diferenţa dintre exemplarul mort, care în plus mai avea cam aceeaşi mărime ca şi leoparzii negri din insulele Sunda.

   — Dar dacă Şeitan soţul Geselei locuieşte şi el pe aici? îl întreabă George pe doctor când acesta trecu pe lângă el.

   — Şi asta s-ar putea, dădu din cap omul de ştiinţă care tocmai măsura greutatea şi lungimea panterei. Dar se şi poate ca Gesela să fi trăit singură aici.

   Doi mauri se oferiră imediat să scoată pielea prăzi care urma să fie dusă la submarin şi prelucrată acolo.

   Apoi ea urma să fie pusă în rafturile de vânătoare ale lui George care atât după regulile nomazilor cât şi după cele ale albilor, el era singurul proprietar, el fiind fericitul vânător.

UN NOU DUŞMAN

   NIMENI NU OBSERVASE în veselia şi emoţia generală ce urmase reuşitei vânătorii, că tânărul războinic Asad mai stătea încă la punctul lui de observaţie de pe stâncă. Văzuse şi el bineînţeles că George şi Petre o terminaseră pe Gesela. De mult timp însă faţa sa era îndreptată spre deşert unde încordat privea spre ceva.

   Tovarăşii de pe submarin şi fraţii săi de trib îşi îndreptară atenţia asupra lui abia când auziră că trăsese câteva focuri de armă în deşert. Care oare îi fusese ţinta? Se apropia oare o nouă sălbăticiune? Se întorceau oare călăreţii şeicului El Hohd care încălcau acum jurământul de pace pe care-l făcuseră?

   O nouă împuşcătură se auzi tot în direcţia deşertului, trasă de puşca lui Asad.

   Imediat după a doua împuşcătură, Asad îşi împreună mâinile ca şi cum ar fi făcut din ele o porta voce şi strigă cât putut de tare:

   — Şeitan! Şeitan!

   — Aha! Diavolul! Soţul lui Gesela. Leopardul - mascul, remarcă doctoral.

   — Şi dacă şi el este negru? întreabă George, imediat.

   — Asta nu putem ştii! zâmbi doctorul Bertram.

   Un războinic tânăr din tribul maurilor se amestecă şi el în discuţie şi spuse:

   — Şeitan negru este, mai negru ca şi Gesela!

   Imediat se trezi din nou în George pasiunea pentru vânătoare.

   — Şi pe mascul trebuie să-l terminăm tată! strigă el plin de pasiune şi încântat. Mai ales că este mai întunecat decât femela.

   Căpitanul mai calmă entuziasmul fiului său prin aceea că nu-i răspunse imediat şi nici direct, ci îl întreabă mai întâi pe tânărul maur:

   — A atacat Şeitan turmele voastre de oi?

   — Încă nu! îi răspunse tânărul. Şeitan este foarte viclean

şi se retrage imediat ce vede încă din depărtare oameni.

   — Dar aici va veni! speră George. Cu siguranţă că a folosit aceeaşi peşteră ca vizuină ca şi soţia sa. Te rog tată, lasă-mă să-l aştept aici. Voi vă puteţi întoarce fără teamă înapoi în oază. Presupun că nu va dura mult până ce va apărea aici. Muniţie mai am încă destulă. Nu se poate întâmpla nimic. Şeitan trebuie să apară ori pe aici ori pe cealaltă parte a văii. Aşa n-are nici o posibilitate să se ascundă pe altundeva. Eu trebuie numai să-l văd la timp şi să-l ochesc şi să trag de la distanţă.

   Tânărul războinic maur tocmai auzise exact ce a propus George:

   — Bine ar fi dacă şi Şeitan ar cădea sub gloanţele tânărului domn. El este tot atât de periculos ca şi Gesela cu toate că până acum nu ne-a atacat turmele.

   — Ai auzit tată, strigă George fericit că şi tânărul războinic maur îi susţinea prin cuvintele sale planul de o nouă vânătoare.

   Căpitanul nu apucă să răspundă fiului său, căci tânărul războinic continuă:

   — Tinere domn, eu nu cred că Şeitan va apărea în vale atâta timp cât va vedea vreun om pe aici. O să se întoarcă cu siguranţă în deşert atât timp cât valea nu va fi „liberă".

   George se repezi cu planul său.

   — Foarte simplu! Mă retrag din nou în interiorul peşterii. Acolo nu mai pot fi văzut. Leopardul o să ţină cu siguranţă valea sub control până când veţi dispărea de aici. Atunci nu va mai dura mult până va veni la vizuină. Din gura peşterii îl voi putea comod şi sigur împuşca.

   — Şi dacă Şeitan va veni de pe stâncă şi te va lua prin surprindere, întreabă doctorul Bertram îngrijorat.

   Ca să schimbe discuţia şi să încerce să-şi îndepărteze fiul de la asemenea gânduri, căpitanul Farrow întreabă:

   — Nu cumva ţi-e foame George?

   Fiul căpitanului dădu din cap.

   — Acum, în nici un caz, poate că leopardul va apărea de îndată ce vom părăsi valea. Animalele, mai ales dacă sunt sfioase şi prevăzătoare cum se pare că este şi Şeitan îşi lasă destul timp până se întorc în peşterile sau vizuinele lor.

Poate să se însereze până când va veni. Şi de îndată ce se întunecă mi se pare foarte periculos să ataci un leopard în propria vizuină.

   Şi eu sunt de aceeaşi părere, întări căpitanul spusele doctorului.

   — Când o să se întunece o să ies din peşteră. Este doar atât de simplu, zise George care deja nu mai avea altceva în minte decât această nouă vânătoare.

   Între timp Asad se coborî de pe stâncă şi se apropie de oamenii de pe submarin. El îi informă că Şeitan se întoarse din nou în deşert şi este sigur că nu se va întoarce curând în vale.

   Acum George nu mai ştia ce să mai inventeze pentru ca tatăl său să-i dea permisiunea să-l vâneze şi pe leopardul negru „tatăl familiei".

   El spuse:

   — Dacă Petre merge acum cu voi, când se va întoarce îmi va aduce şi mie ceva de mâncare şi de băut. Cu siguranţă că până atunci nu voi muri de foame şi de sete.

   Asad spuse că pentru întoarcere îi va da un cal foarte iute.

   — Vezi tată că nici măcar nu stau atât de mult singur.

   Apoi Petre va sta cu mine până apare Şeitan. Îţi promit că

nu voi rămâne în peşteră în momentul în care se face întuneric. Căpitanul era cu toate că gândea profund, un om dintr-o bucată şi după ce socoti puţin acceptă propunerea din urmă a lui George.

   Cei doi bărbaţi care până acum se ocupaseră să ia blana de pe Gesela aproape că terminaseră şi după ce o curăţiră o presărară cu nisip fin.

   Atunci căpitanul dădu semnalul de plecare înapoi la oază. Tovarăşii părăsiră valea şi rămase numai George.

   De îndată ce oamenii de pe submarin şi războinicii mauri părăsiră valea, George intră în peştera unde fusese vizuina Geselei şi îl aşteaptă acum pe mascul, care era cu siguranţă mai mare decât ea.

   Se sprijinea de peretele peşterii şi privea din întunericul ei la soarele arzător care se reflecta în nisipul alb-gălbui. În curând îl durură picioarele şi începură să-l doară şi ochii şi pentru că nu-şi luase nici un moment privirea de la gura peşterii. De fapt aş putea să mă fac puţin mai comod, se gândi el. Găsi un loc în care se întinse lângă peretele de stâncă şi care îi dădea posibilitatea să-şi mai relaxeze membrele din când în când, fără însă să scape din ochi bucata de vale ce se vedea prin gura peşterii.

   Aşa trecură ore şi ore. Răbdarea lui fusese pusă la grea încercare. Leopardul părea că nu are de gând să vină în timpul zilei. Dar asta ce să fie? Dintr-odată sări în picioare din culcuşul lui şi făcu câţiva paşi. El văzu şi auzi cum pe lângă gura peşterii cădeau pietricele de pe stâncă. Atenţia lui era încordată la maximum. Oare leopardul n-a venit de-a lungul văii ci a preferat să vină pe deasupra stâncilor ca să ajungă la vizuina sa. S-ar fi putut să fie aşa datorită timidităţii, vicleniei şi precauţiei sale. Fiul căpitanului îşi potrivi astfel puşca încât dacă ar fi apărut capul leopardului în gura peşterii să şi tragă în aceiaşi secundă. Dar el aşteaptă în zadar. Încă de două ori mai căzură pietrele apoi totul se linişti. George părea că-şi auzea propriul său puls. Respira liniştit şi adânc.

   Mâna sa stângă ţinea strâns puşca. Aştepta şi iar aştepta, oare cât? În asemenea momente secundele se puteau transforma în ore şi minutele în secunde.

   Dar afară de mult totul era liniştit. Oare îl intuise animalul? Fusese leopardul acolo şi apoi plecase din nou? Totul era posibil. Leoparzii au un miros foarte fin. Foarte posibil ca leopardul să fi inspectat numai împrejurimile fără intenţia de a intra în peşteră cu atât mai mult cu cât simţise prezenţa omului.

   George dorea să iasă puţin din peşteră şi să se uite afară dar totuşi se abţinu. În această situaţie răbdarea era singura soluţie. Deodată în vale apăru o umbră. În spatele ei zării un corp întunecat care zbura şi ateriza graţios pe pământul stâncos unde rămase nemişcat. Leopardul! Masculul! Şeitan!

   George îşi duse puşca la ochi. Atunci atinse puţin peretele. Zgomotul nu fu mare dar suficient ca leopardul să dispară printr-un salt lung din faţa lui.

   Să fugă după el fu singurul gând a lui George. La pericolul care-l pândea dacă părăsea grota nici măcar nu se gândea. Ce mai putea fi acum periculos? Şeitan fugise iar mult dorita lui pradă se îndepărta. Deci trebuia să-l urmărească.

   Din câţiva paşi fu afară şi se uită rapid în direcţia în care dispăruse leopardul. Acesta traversa cu sărituri lungi valea şi se îndepărtase destul de mult, dar cu toate că soarele încă mai strălucea, animalul îi oferea lui George o ţintă bună. Ridică arma şi ţintea sau mai bine zis dorise să ţintească când o funie aruncată i se încolăci pe partea de sus a corpului lipindu-i braţele de trup. Atacul veni atât de neaşteptat încât arma îi căzu din mână. Se uită în jurul lui pentru că crezu că funia fusese aruncată din spate, dar nu văzu pe nimeni. Funia cobora de sus de pe stâncă. George nu mai apucă să se uite în sus căci umbre negre tăbărâră asupra lui şi numai ce se pomeni cu mâinile legate la spate. Apoi fu tras sus pe stâncă. Staturile negre erau nişte bărbaţi puternici care purtau turbane. Ca şi cum n-ar fi avut nici o povară cei doi se îndreptară în aceiaşi direcţie adică spre oaza unde îşi avea reşedinţa şeicul Bilma.

   În curând ajunseră la capătul văii. Siluetele o luară puţin spre stânga. Erau şase după cum putut George să-i numere. Acolo îi aşteptau pregătiţi, caii. Repede fură dezlegaţi şi George fu ridicat şi pus în şea. Cu capătul funiei picioarele îi fuseră legate bine de şaua calului. Unul dintre bărbaţi scoase un strigăt de bucurie şi porniră prin deşert.

   Caii bine odihniţi zburau parcă fără zgomot pe pământul nisipos. Calul lui George era flancat la dreapta şi la stânga de doi călăreţi. O umbră întunecată mergea înaintea cortegiului în vreme ce o alta o încheia. Dacă oare aceşti bărbaţi erau din tribul şeicului El Hohd. George îşi revenea din şoc, dar în cap îi încolţeau deja gânduri cum ar putea scăpa.

   Mai întâi trebuia să ştie unde va fi dus. În curând însă emoţia îi trecu. Nu mai fusese el în asemenea situaţii? Acum aproape că era curios, oare unde îl vor duce bărbaţii aceştia. Călăritul prin deşert dură destul de mult. În sfârşit apăru o oază în zare. George putu chiar să vadă când caii mai alergau în galop, în centru, un mic aşezământ de

corturi.

   În mijlocul acestei, cum părea înfloritoare oaze, se afla un lac mare a cărui margini erau străjuite de curmali.

   O bucurie mare domni în sat atunci când călăreţi trecură cu prizonierul lor pe lângă primele colibe şi corturi.

   Bărbaţi, femei şi copii îi înconjuraseră pe cei sosiţi şi făceau o zarvă aşa de mare încât nu puteai înţelege nici un cuvânt.

   Când ajunseră într-un loc ce părea a fi centrul satului comandantul celor şase războinici începu să le vorbească celor care stăteau în jurul lui. Ultimele cuvinte le adresă însă călăreţilor, care stăteau unul de-a dreapta şi altul de-a stânga lui George care încă mai stătea legat de cal.

   În sfârşit George fu dezlegat. Bărbaţii îl traseră brutal de pe cal. Încadrat de nişte bărbaţi puternici fu condus într-un cort ce se afla aproape. Acolo fu bine legat şi trântit pe o podea pe care erau aruncate pături şi blănuri de animale. Înainte ca George să poată face ceva îi fuseră legate strâns şi picioarele. Pentru că perdeaua cortului unde se găsea fusese numai pe jumătate trasă, George putu vedea de acolo de unde era tot ce se întâmpla afară. Putea chiar să vadă şi cele două santinele ce-i păzeau cortul.

   După ce se mai linişti începu să se gândească intens la cum ar fi putut să se elibereze. La început încearcă să-şi mai lărgească legăturile ce-i strângeau mâinile. Dar maurii îşi cunoşteau meseria aşa încât încercarea sa nu făcu altceva decât să-şi taie pielea şi mai mult din cauza frânghiei.

   Deodată George văzu că santinele ce-i păzeau cortul se dăduseră câţiva paşi înapoi. O siluetă, de fapt o siluetă feminină intra în cort. Dar aceasta ea şi George era sigur că nu se înşela, Tiris, Tiris din tribul şeicului Bilma, cea care se afla în apropierea staulului şi pe care o deranjase din plimbarea ei cu acel bărbat în noaptea cu pricina.

   O vreme Tiris se uită la George apoi începu să vorbească foarte repede, chiar cu ură.

   — Da, chiar eu sunt! Te-am dat pe mâinile şeicului El Hohd pentru a nu mă trăda spunând că m-ai văzut cu un bărbat în tribul şeicului El Hohd pe care îl iubesc. George nu răspunse. De fapt nu avea nici un răspuns. Ce putea el spune în cazul acestor probleme intime?

   — Ce i-ai povestit tu bătrânului şeic Bilma? întreabă Tiris nerăbdătoare.

   — Chiar nimic Tiris, îi răspunse George, spunând adevărul. Plimbarea ta cu un tânăr nu m-a interesat chiar de loc. În Europa nu este obiceiul să te vâri în problemele personale şi apoi să le povesteşti mai departe, mai ales dacă eşti martor din întâmplare la aşa ceva.

   Tiris se mai potoli, chiar deveni aproape gânditoare.

   — N-ai povestit nimic? întreabă ea neîncrezătoare.

   — Nu, doar ţi-am spus. Şi apoi nici nu aveam de unde să ştiu că tu nu te plimbai cu un tânăr din tribul şeicului Bilma. Şi apoi eu mă plimbam ca să-mi revin puţin fiindcă simţeam că la nunta fiicei şeicului băusem prea mult vin de curmale şi nu mai puteam bea din obligaţie în continuare.

   Tiris se ridică. La aceasta nu mai avea nimic de adăugat. Putea ea să recunoască şi să spună deschis că se pripise?

   Când se îndreptă spre ieşirea din cort fiul căpitanului o strigă şi-i spuse:

   — Hai aici Tiris! Repară ce ai greşit! Tu te-ai înşelat! Fiecăruia i se putea întâmpla, dar acum repară-ţi greşeala.

   — Şi cum aş mai putea? ăl întreabă repede Tiris.

   — Eliberează-mă! Desfă-mi legăturile! Apoi voi găsi eu o posibilitate să scap!

   Tiris făcu doi, trei paşi în direcţia lui George. Aproape că părea că vrea să-i satisfacă rugămintea, dar apoi se opri, se gândi un moment şi spuse:

   — Tinere prieten nu te pot elibera, eu nu am voie!

   — Ţi-e cumva teamă de oamenii şeicului El Hohd?

   — Nu, scutură din cap Tiris.

   — Ţi-e teamă de logodnicul tău? Nu trebuie să-i spui ceea ce au făcut, iar eu n-am să te trădez niciodată.

   Maura scutură din nou din cap.

   — Nu mi-e frică.

   — Şi atunci de ce eziţi să-mi îndeplineşti cererea? Ceea ce ai făcut tu este o nedreptate, măcar repară-ţi greşeala.

   Tiris se apropie foarte mult de fiul căpitanului şi îi şopti încet dar hotărât:

   — Nu pot şi nu am voie să te eliberez. Eşti acum aici prizonier şi soarta ta este să mori aici.

— Să mor aici? râse George.

Tiris dădu din cap a aprobare.

— Nici nu mă gândesc la aşa ceva Tiris!

— Nu-ţi rămâne altceva de făcut!

   La un moment George se gândi şi apoi crezu că este mai bine să-i de-a dreptate maurei.

   — Inschollach! supse el, cum vrea Allah. Mă consolez cu soarta mea. Dacă Allah îmi vrea viaţa atunci aşa să fie.

   Asta o făcu pe Tiris mulţumită şi întorcându-se ieşi repede din cort.

ÎNTR-O SITUAŢIE DEOSEBIT DE PERICULOASĂ

   DUPĂ CE IEŞI DIN CORT TIRIS, lăsă perdeaua la fel ca mai înainte încât George putut să vadă cum ea vorbi îndelung cu cele două santinele, apoi se îndepărtă în grabă.

   Fiul căpitanului stătea liniştit acum şi se tot gândea cum ar fi putut scăpa acum după ce rugămintea lui fusese respinsă de Tiris Deodată privirea îi căzu pe un ulcior care stătea chiar lângă el. Cum nu se gândise la el mai înainte! Putea să fi fost liber de mult! Sigur că era posibil ca să-şi taie legăturile cu un ciob din acest ulcior. Dar mai întâi trebuia să aibă un ciob din acest ulcior! Cu precauţie se rostogoli către ulcior.

   Apoi făcu o mişcare puternică atât cât îi permiteau legăturile.

   Prin aceasta reuşi să răstoarne ulciorul care se sparse în cioburi mari şi mici.

   Gălăgia însă o auziră şi cele două santinele din faţa cortului. Ei intrară în cort ca să vadă ce sa întâmplat.

   George stătea însă liniştit. El arată numai cu capul ulciorul spart.

   — L-am răsturnat din greşeală, spuse el scuzându-se. Cele două santinele se retraseră şi-şi luară din nou locul.

   Un sfert de oră George nu îndrăzni să facă nici o mişcare apoi, îşi ridică mâinile legate spre cel mai apropiat ciob.

   Ciobul era ascuţit şi tăios ca un cuţit din epoca de piatră. Cu o mişcare rapidă pe cât îi îngăduiau legăturile, luă ciobul, îl strecură în mânecă în aşa fel încât numai o mică porţiune rămânea afară şi pe care oricând dacă era cazul o putea face să dispară.

   Cele două santinele din faţa cortului nu observară nimic. Ochii le erau îndreptaţi spre piaţa centrală a satului iar în cort nu aruncau nici o privire.

   Ciobul era el ascuţit însă lungimea lui nu-i permitea să taie frânghia aşa dintr-o dată aşa încât fu nevoit să taie bucăţică cu bucăţică lucru ce nu era chiar atât de uşor. Însă George nu-şi încetă lucru. El tăia neîncetat mai departe. Şi

în sfârşit avu noroc. Frânghia fu tăiată. Cu mişcări îndemânatice George se eliberă destul de repede. Când legătura de pe încheieturi îi căzu, trebui să aştepte un timp până când încheieturile şi degetele să i se dezmorţească şi circulaţia sângelui să-şi reia activitatea.

   Când lui George îi reveni din nou puterea în mâini nu-i fu greu să ia un alt ciob şi să-şi taie legăturile de la picioare.

   Îi mai trebuiră câteva minute ca să lucreze cu toată puterea lui de mai înainte. În sfârşit era liber.

   Acum trebuia să se gândească repede cum ar putea părăsi încet cortul fără ca cei de afară să-şi dea seama de lucrul acesta. Primul lui gând fu acela de a aştepta până la căderea întunericului.

   Dar imediat îl alungă gândindu-se în amănunt la un altul ce-i părea mai bun. El îşi spuse în sinea lui.

   Dacă îmi reuşeşte acum într-un fel sau altul să scap va fi zăpăceală printre mauri aşa de mare încât nu-mi poate fi decât folositoare.

   Deja dorea să se ridice şi să meargă la un zid al cortului când intrarea în cort se întunecă iar Tiris apăru pentru a doua oară.

   Dar de data aceasta nu spuse nimic. Se uită îndelung la fiul căpitanului şi păru că se gândeşte. Oare venise cumva să-l elibereze?

   George nu ştia. Tiris se apropie de el cu încă trei paşi. În mână ţinea un cuţit subţire. Oare vroia ea să-l omoare?

   Deodată maura spuse:

   — Nu, nu am voie să fac asta! Voia lui Allah trebuie să se îndeplinească! Am vrut să-ţi tai legăturile şi să te eliberez. De aceea am mai venit odată. Dar nu mă pot opune voinţei lui Allah!

   Acestea fiind spuse, se întoarse şi dispăru din cort. De data aceasta însă trecu repede pe lângă santinele, trase perdeaua cortului aşa încât George putea lucra dea cum nestingherit.

   Încet, fiul căpitanului apucă un alt ciob ascuţit, se strecură până la peretele cortului aproape de ieşire şi-l tăie de jos până sus în vârful cortului. Fâş făcu micul ciob dar santinele din faţa cortului nu putură să-l audă.

   Cu extremă precauţie George se strecură afară. Aici nu prea văzu multe colibe. Dar aici în această parte mai retrasă a satului domnea o viaţă tumultoasă. George observă o vreme tot ce se petrecea aici. Nu, de aici nu putea scăpa atât de vreme cât era ziuă. Aşa că se hotărî să aştepte până la căderea întunericului şi apoi să îndrăznească să fugă. Timpul trecea acum foarte încet pentru fiul căpitanului chiar mai încet decât atunci când fusese legat. George îşi imagina fuga în tablouri care prindeau viaţă. Dar din păcate nu erau decât produse ale imaginaţiei lui pentru că el nu cunoştea decât superficial sau chiar deloc împrejurimile în care se afla cortul său.

   Dar lucrurile preţioase nu-l interesau pe George în acest moment. Îl interesa să găsească un turban şi un burnus pentru a se îmbrăca ca şi maurii şi a trece neobservat printre corturi în încercarea sa de a fugi.

   Într-o nişă a cortului găsi ceea ce căuta. Într-o secundă se îmbrăcă în burnus şi-şi puse turbanul pe cap. Cu multă plăcere ar mai fi cercetat George cortul unde se mai aflau încă câteva lucruri preţioase însă îl presa timpul. Trebuia să părăsească repede cortul şi să fugă. Înainte de a ieşi ascultă cu atenţie încă odată pe covorul din faţă. Afară însă totul era liniştit. Acum se gândi că este momentul potrivit să fugă. După ce lasă să cadă perdeaua în spatele lui se uită încă odată în jur. Maurii mai erau încă adunaţi pe malul lacului. Unul dintre conducători şi se pare că era chiar şeicul El Hohd părea că le dă sarcini fiecăruia.

   Cuvintele nu ajungeau până la el dar George văzu în lumina flăcărilor de la focurile de tabără acolo în piaţă o siluetă înaltă. Ea stătea aproape nemişcată nimic sălbatec nu era în ea.

   După cum îşi propuse George, el se strecoară îndemânatec folosindu-se de umbra corturilor în direcţia vestică.

   Când ajunse aproape lângă ultimele colibe şi corturi auzi gălăgie în spatele lui care din secundă se apropia tot mai mult.

   George ştiu imediat ce însemna aceasta. El văzu când se întoarse de la o mică depărtare bărbaţii tribului căutând încolo şi încoace şi fugind unul după altul. Fuga sa fusese descoperită. În alte trei colţuri ale satului care până acum fuseseră în întuneric se aprinseră focuri. Fuseseră aprinse pentru a lumina cât mai mult spaţiu din sat şi din oază. Fiul căpitanului profită de distanţa ce mai rămăsese între el şi mauri şi cu câteva sărituri repezi se ascunse în spatele ultimului cort. Un timp el rămase pândind de acolo. După ce mauri s-au grupat încă odată în jurul a câte unui conducător, George îşi schimbă brusc planul, el se hotărî brusc să pornească spre nord. Aşa ajunse în curând la capătul oazei.

   Aici nu mai avea nici o ascunzătoare în care să se ascundă de ochii duşmanilor.

   Dacă maurii ar fi venit în direcţia lui pentru a nu fi descoperit cel puţin imediat, George se culcă în nisipul moale al deşertului.

   Deodată se auziră cai galopând. Cel puţin trei duzini de călăreţi goneau în şei ca la o sălbatică vânătoare.

   Maurii ţineau în mână săbii şi puşti în vreme ce cu stânga ţineau lejer hăţul şi cu picioarele îndemnau caii să gonească.

   Grupul de călăreţi trecu razant pe lângă George dar nici unul nu-şi dădu seama de asta, nimeni nu fusese atent la locul unde George se lipi cât putu de tare de pământ. Când călăreţii dispărură în întuneric fiul căpitanului se ridică şi se târî de-a buşilea în deşert cam în aceiaşi direcţie în care o pornise şi maurii.

   El îşi spuse că el nu se vor întoarce tot pe unde au plecat şi acesta fu un motiv pentru care alesese acelaşi drum.

   Nisipul fin care la început nu fusese atât de adânc începuse să se înalţe tot mai mult. Începură să apară mici coame de dune ca nişte valuri ceea ce-i făceau tot mai grea înaintarea. Ceea ce pentru cai antrenaţi să meargă prin deşert era o nimica toată lui George îi solicita muşchii dar nu numai ci şi inima şi plămânii.

   Dintr-o dată George tresări. Auzise un zgomot pe care-l ştia destul de bine. Nu-l scosese nici un maur ci un duşman furios şi mult mai periculos, un leu.

   Ce putea face acum fiul căpitanului, neînarmat şi singur în mijlocul deşertului? Cum putea înşela văzut şi auzul acestui rege al animalelor? Oare se putea apăra numai orbindu-l cu lumina lanternei sale? Asta i-ar face numai să câştige puţin timp sau trebuia să stea în continuare lipit de pământ şi să facă pe mortul?

   Auzise că leul atacă numai fiinţe vii şi rar se atinge de mortăciuni. Orice ar fi făcut acum tot mai rămânea un risc. Aşa că nu-i rămânea decât să spere că leul se va îndepărta de la sine.

   Dar trebuia să şi acţioneze, trebuia să facă ceva dacă vroia să se apere. Îşi aduse aminte de o întâmplare din Africa de Sud.

   Acolo o fiică a unei căpetenii ademenise leul prin puterea vocii ei, dar îl şi vrăjise în acelaşi timp. Oare putea şi el să încerce aşa ceva?

   Nu putea lua nici o hotărâre se străduia să rămână liniştit când îşi dădu seama că devenea tot mai nervos şi-şi spuse: întâi să aştept să văd dacă într-adevăr apare leul. În timp ce se gândea la toate acestea se auzi din nou un răget, de data aceasta mult mai aproape şi cum îi păru lui George, mai ameninţător. Încerca oare leul să-l atace?

SALVAT ÎN ULTIMA SECUNDĂ

   CÂND GEORGE AUZI A TREIA OARĂ răgetul leului ce acum părea şi mai doritor de atac şi care se mai apropiase, ştiu că trebuia să acţioneze cumva şi să fie atent ca din neglijenţă să nu se trezească cu leul în spate.

   George ştia că pe o stradă întunecată dacă aprinzi un chibrit el se vede de la 200 de metri, iar în cazuri mai fericite de la un kilometru, făcuse această experienţă de mai multe ori cu Petre - oare lanterna de la ce distanţă se putea vedea?

   Dacă călăreţii mauri probabil că se aflau acum destul de departe totuşi nu credea că vor mai căuta mult timp un fugar care pe jos tot n-ar fi putu ajunge la capătul deşertului. Deci călăreţii vor înconjura porţiunea şi vor face front comun să găsească fugarul. Cu siguranţă ca vor observa puternica lumină a lanternei şi bineînţeles că-l vor repera şi pe el.

   Dar pericolul ce-l prezenta leul era mai mare şi mai aproape. Atunci George îşi aprinse lanterna, lumina întâi spre stânga apoi o porţiune din spate şi văzu leul la numai 60 de metri liniştit, dar privind cu toată atenţia în noapte.

   Uriaşa lui coamă îi era zburlită. Precaut se retrăgea pas cu pas în spate. Atunci când aprinse lanterna sa caută prezenţa leului văzut în spatele lui un bloc de stâncă.

   Dacă îi reuşea să se retragă în spatele lui, acesta îi era salvarea.

   Înţelept, fiul căpitanului ţinea lanterna drept în ochii regelui deşertului. Leului nu-i plăcea treaba asta şi tot încerca să iasă din cercul de lumină însă George îl urmărea cu înverşunare. Dacă n-ar fi fost lanterna demult ar fi fost lângă el şi l-ar fi doborât.

   Ca urmare a luminii distanţa dintre ei se mări puţin.

   Acum George mergea mai repede în spate dar nu îndrăznea să se uite împrejur să vadă dacă se îndrepta în direcţia stâncii sau se îndepărtase de ea. Nu avea voie să scape din ochi nici un moment fiara. Deodată dădu cu

spatele, care începu să-l doară, de ceva tare. Era stânca - şi din două mişcări şerpuitoare reuşi să se ascundă după ea în aşa fel încât acum leul nu-l mai putea vedea.

   Stinse lanterna - cel puţin pentru moment pentru a-l deruta.

   Leul se uită acum încurcat că George dispăruse aşa dintr- odată din ochii lui. Fiul căpitanului văzu asta pentru că tocmai atunci apăru luna luminând ca un argint peste tot deşertul. Era ca într-un tablou fermecat care strălucea de o lumină nefirească. Cine n-a văzut aşa ceva în deşert nu-şi poate nici măcar imagina. George era copleşit de atâta frumuseţe încât uită câteva secunde şi de leul care-l pândea cât şi de maurii care-l vânau.

   Fu scos din această stare de reverie de strigătele însoţite de cai galopând care se auzeau în depărtare şi care se apropiau tot mai repede. Maurii se întorceau. George îi vedea acum în lumina lunii. Şi unde era leul.

   El stătea încă pe locul unde era când George dispăruse în spatele stâncii. George fu mai întâi atent în ce direcţie se îndreptau maurii. Ei se îndreptau chiar în direcţia lui şi a leului. Acum poate să fie leul salvarea mea se gândi tânărul din spatele stâncii. Şi leul fu într-adevăr salvarea lui. Când îi auzi pe călăreţii se întoarseră spre el ca şi cum ei ar fi rupt vraja.

   Dar maurii îl văzuseră de mult. O parte dintre călăreţi o luară într-o direcţie, cealaltă în alta. George îşi dădu seama că ei vor să înconjoare leul.

   Oare ce va face acum regele animalelor, stăpânul deşertului sau stăpânul cu capul mare cum îl numesc triburile nomade?

   Va fugi oare pentru a-şi salva viaţa? Se va pregăti să lupte?

   Dar leul rămase pe loc. Maurii se apropiară foarte mult şi formau acum un trei sfert de cerc pe care încercau să-l lărgească. Prin asta încercau să-l forţeze să se întoarcă de unde a venit. Leul se îndreaptă acum direct spre stânca din spatele căreia se ascunsese George. Dacă, acum în locul lui s-ar fi aflat Petre ar fi auzit deşertul o teribilă înjurătură. Însă el nu era Petre, încearcă să rămână liniştit în

continuare.

   Regele animalelor nu-i rămânea altceva de făcut decât să stea pe loc şi să aştepte atacul. Călăreţii se apropiau tot mai mut. Unde oare era ţinta lor. În faţa stâncii? Sau în spatele ei? Leul era în faţa stâncii! Lui George îi căzu o piatră de pe inimă. El urmărea întâmplarea din faţa ochilor săi ca un spectacol la care lua parte şi el. Maurii nici nu bănuiau că fugarul pe care-l căutau atâta se afla atât de aproape, chiar acolo în spatele stâncilor. Aproape în faţa stâncii călăreţii coborâră de pe cai, care rămaseră liniştiţi. Maurii îşi luară flintele gata încărcate în mâini şi se îndreptară spre leu.

   Nu doreau atât să tragă de pe cai pentru că le era frică că leul furios ar fi putut sări la gâtul vreunui cal.

   Atunci atât călăreţul cât şi calul ar fi fost pierduţi. Leul merse încet în spate îşi întoarse de câteva ori capul ca să se convingă că era înconjurat. Acum se pregătea de luptă!

   Dacă regale animalelor ar fi simţit şi gândit ca şi oamenii sigur şi-ar fi spus: îmi voi vinde pielea cât se poate de scump. Sunt pierdut. Dar şi maurii trebuie să moară pentru moartea mea. Caii maurilor se mişcau chiar în spatele stâncii unde era George. Simţeau încordarea luptei, simţeau prezenţa leului şi de aceea erau mai neliniştiţi.

   De ce am eu acum nevoie este un cal, îi trecu prin minte lui George. Cei doi mauri care rămăseseră lângă cai se uitau acum în direcţia luptei; doreau să vadă cum cade leul sub gloanţele flintelor.

   Atunci George îndrăzni, sări din spatele stâncii unde se ascunsese şi se îndreptă spre cel mai apropiat cal, îi luă căpăstrul şi foarte uşor sări în şa, apoi îndemnându-l cu picioarele şi trăgând de căpăstru zboară în galop în deşert în deşert care se desfăşura în faţa lui în lumina minunată a lunii.

   Îndrăzneaţa fugă a lui George stârni însă gălăgie.

   Calul pe care George îl alesese, un pur sânge arab, nechează ascuţit când el îl încălecă. Se auzea şi zgomotul copitelor deşi nisipul deşertului era moale şi adânc.

   Imediat cei doi ce păzeau caii îşi îndreptară atenţia spre el, ca de altfel şi ceilalţi. Maurii fugiră spre cai şi încălecară în grabă luând urma lui George. Dar cu această ocazie se ivi printre ei panică şi dezordine ceea ce-l ajută pe George să mărească distanţa dintre el şi cei care-l urmăreau.

   Nu numai George dar şi leul pe care-l înconjurară folosi această posibilitate să iasă din cercul făcut în jurul lui.

   Mârâind înfundat sperie caii care-şi săltară călăreţii, apoi regale animalelor fugi în deşert în direcţia opusă.

   Astfel George salvă viaţa leului şi leul salvă la rându-l viaţa. Leul însă se afla într-o situaţie mai bună pentru că maurii nu-l vânau pe el ci pe George, îl vânau cu aceea înverşunare pe care arabii şi maurii o arătau în astfel de situaţii. George îşi îndemna calul prin scurte strigăte iar acesta alerga de mânca pământul. Un mai bun alergător nici nu şi-ar fi putut alege. Din când în când se uita în spate la urmăritorii săi. Distanţa dintre ei rămânea neschimbată. Acum se punea problema cine va rezista mai mult. Calul lui sau ceilalţi pentru că caii-arabi erau dârzi şi luptau cu aceeaşi energie ca şi călăreţi lor.

   Ritmul alergări devenea tot mai rapid. Părea că pământul moale al deşertului zboară sub George. Acum aproape că nu mai era necesar să-şi stimuleze calul. Nobilul animal parcă ştia despre ce este vorba şi îşi punea toată ambiţia pentru a-i depăşi pe ceilalţi care-l urmăreau.

   Odată însă calul se împiedecă dar George îl redresă rapid aşa încât nu ajunseră la vreun accident. Împiedecatul calului avu însă o urmare la care George nu se gândise.

   Când fiul căpitanului se întoarse o clipă şi se uită în spate observă că trei dintre urmăritorii săi care deasemenea călăreau cai pur-sânge se apropiaseră foarte mult de el. Ceilalţi rămăseseră în urma aşa încât de ei nu-şi făcu acum probleme.

   Cei trei însă se apropiau tot mai mult şi părea că este chiar conducătorul şi cei doi apropiaţi ai săi.

   Vânătoarea continua. Caii zburau ca vântul în noapte iar deşertul părea în lumina lunii ca suprafaţa unei mări mişcată de mici vălurele.

   Pe George îl cuprinse spaima dintr-o dată, simţi cum calul său nu mai putea ţine acelaşi ritm ca şi până acum. Ce avea oare animalul? Sfinte Dumnezeule, el şchioapătă, chiar şchioapătă. George aruncă o privire în spate. Îşi dădu seama că era vorba de câteva minute până la venirea urmăritorilor săi. Acum aveau în el o ţintă fixă dacă doreau să tragă asupra lui. Dar se pare că doreau să-l prindă viu. George îşi încuraja animalul, dar fu în zadar, situaţia nu se îmbunătăţi. Oare era acum totul pierdut, chiar când aproape era de ţelul lui şi de salvarea definitivă?

   Deodată George remarcă în faţa lui în depărtare o masă de călăreţi care se apropiau tot mai mult. Încă nu se putea recunoaşte de erau prietenii sau duşmanii lui.

   Poate totuşi erau călăreţi din tribul şeicului Bilma. Din nou se uită în spate şi văzu că cei trei călăreţi îşi opriseră caii şi mai văzu că acei călăreţi ce veneau spre el îl aveau în mijloc pe tatăl său, pe doctorul Bertram şi pe Petre, lângă care era bătrânul şeic, fiica acestuia şi războinicul Asad.. Cu o mişcare rapidă îşi dădu jos burnusul şi dezleagă turbanul de pe cap.

   Cei trei călăreţi ce-i fuseseră în spate până acum îşi întoarseră caii şi făcură la rândul lor calea întoarsă.

   Prietenii lui George sosiră la timp.

   Petre strigă:

   — Pe aici! Trebuie să-i urmărim!

   Dar căpitanul ca şi şeicul dădură din cap. Cel mai mult se bucurau de salvarea lui George fiica şeicului şi Asad.

   Toţi se strânseră în jurul lui George care între timp descălecă şi împreună cu un maur din tribul şeicului consultau piciorul calului pe care acesta îl ridica ca şi cum ar fi vrut să spună: aici sunt rănit, aici am dureri.

   Maurul strigă ceva unui frate din trib care veni repede cu nişte cârpe cu care legară strâns piciorul calului.

   Între timp George povesti în puţine cuvinte tot ce se întâmplase din momentul în care rămăsese singur în peştera pentru a-l vâna şi pe al doilea leopard şi până la fuga lui şi urmărirea lui de către oamenii şeicului El Hohd care cu siguranţă că dacă nu interveneau ei îl prindeau şi îl duceau înapoi.

   Grupul de călăreţi se întoarse şi se îndreptau acum spre oaza şeicului Bilma. George călărea acum pe un alt cal care fusese adus pentru el. Armăsarul arab era condus de hăţuri de un maur tânăr. Şchiopăta încă după cum spusese fiica şeicului care se pricepea la aşa ceva, în câteva zile va fi vindecat - după ce se va fi odihnit suficient.

   Fiului căpitanului îi devenise drag acest animal superb care-l salvase. L-ar fi luat cu el dar nu se putea din păcate. Cum putea să ia la bordul submarinului un armăsar pur- sânge? Aşa că-l făcu cadou fiicei şeicului. Ea îi promise că-l va călări numai ea, atunci când va fi vindecat.

   Dimineaţa nu era departe când ei ajunseră în tabăra şeicului Bilma. De un lucru se bucura George acum, putea să doarmă pe săturate. La prânz încă nu era sculat, se trezi abia târziu după amiază. Oamenii şeicului pregătiseră un nou ospăţ în cinstea lui unde din nou se mâncă şi se bău vin de curmale iar muzica pe care dansară tinerii războinici şi fetele înveselite în şaluri se auzi târziu în noapte. Fiul căpitanului era pus pe locul de onoare între şeic şi fiica lui şi tânărul ei soţ. Asad le demonstră minunate jocuri de călărie în îngusta piaţă a satului. Doctorul se întreţinea cu însufleţire cu câţiva bătrâni ai satului de la care află câteva obiceiuri şi legende noi despre comunităţile nomade.

   Cei de pe submarin mai rămaseră încă două zile acolo apoi se întoarseră pe submarin căruia îi fură necesare trei zile să iasă de pe ţărmurile Senegalului.

   Când se termină a treia noapte George întâmpină cu un strigăt de bucurie intrarea în mare.

   — Şi acum spre vest! spuse căpitanul cu vocea lui calmă clară şi autoritară.

   — În America? întreabă George fericit.

   — În America de Sud! întări căpitanul zâmbind.

   Aşa se termină prima vizită a lui George pe „Continentul negru" iar o frumoasă aventură se termină din nou cu bine. Ce au mai păţit cei de pe submarin este descris într-unul din volumele noastre viitoare.

SFÂRŞIT

Volumul 232

PE LACUL WULAR

   COMOARA DIN TEMPLU

   ÎNAINTE DE-A ÎNTREPRINDE CĂLĂTORIA plănuită spre lacul Wular, Marian lipsi o jumătate de zi.

   — Trebuie să mai vorbesc încăodată cu bătrânul preot, îmi împărtăşi el ţinta demersului său. Voi ajunge înspre după-amiază din nou în Srinagar.

   Despre ce voia să vorbească cu preotul nu mi-a spus şi refuză şi participarea mea. În felul ăsta nu-mi rămase altceva mai bun de făcut decât să mă învârt de unul singur prin vechiul oraş Srinagar şi să contemplu tot ce putea el să ofere.

   În cele din urmă se hotărî şi comisarul Ronswell să mă însoţească, care continua să se drept profesor de geologie, pentru a nu atrage inutil atenţia asupra sa. (Vezi broşura nr. 229 Diavolul din Caşmir).

   — Şi ce-o sa avem de văzut noi la lacul Wular, mă întreabă deodată Ronswell.

   — Am şi eu o idee personală despre toate astea, domnule Ronswell. „Diavolul din Caşmir" ne-a momit în ultimele secunde din viaţa spre acest lac. Presupun deci că vrea să se răzbune într-un fel sau altul, chiar şi după moarte, îndemnându-ne într-acolo.

   N-am auzit chiar foarte exact ultimele lui cuvinte, dar Marian care era mai aproape, păru c-a înţeles mai mult. Tocmai de-a aceea a ţinut să mai facă o vizită înainte de-a pleca la bătrânul preot din valea aceea necunoscută.

   Am căutat să vedem împreună cât mai temeinic tot ce avea de oferit în această privinţă, oraşul.

   După ce-am ajuns înapoi la hotel şi-am luat loc pe terasă, pentru masă, în după masa aceea, Marian, apăru, ca din pământ, în faţa noastră. Faţa îi strălucea. Trebuia să fi aflat prin urmare o veste îmbucurătoare.

   — Vom pleca îndată înspre Nepal, spuse el după ce ne salută.

   — Sper că vei veni cu noi, domnule profesor!

   Ronswell făcu o figură atât de mirată, că-mi veni să râd. De fapt m-am mirat şi eu de această bruscă schimbare de atitudine a lui Marian. Se pare că nu mai intenţionam s-o luăm înspre lacul Wular, dar privirea cercetătoare a lui Marian mă avertiză că era vorba de-a induce în eroare vreun ascultător sau observator ascuns în mulţimea oaspeţilor de pe terasă şi că de fapt nu vorbise serios.

   I-am dat un cot în secret lui Ronswell aşa ca să-şi ţină gura şi am spus:

   — Excelent, Marine. Mă bucur de pe-acum de această călătorie. Fireşte că ne-nsoţeşte şi domnul Ronswell. Ca savant şi profesor, poate dispune cum vrea de timpul său.

   Marian se aşezase la masa noastră şi arătă c-o mişcare aproape insensibilă a capului înspre stradă. Ca din întâmplare privii într-acolo şi văzui un cerşetor, neînsemnat, aproape un adolescent, care aparent obosit, se rezemase de gard.

   Marian găsi de cuviinţă să ne şoptească acuma:

   — Cerşetorul ăsta m-a urmărit în secret o bună bucată de vreme. Aşa că trebuie să fim precauţi! L-am observat din prima clipă când am părăsit aşezarea indienilor din vale şi- am apucat-o pe şoseaua care duce spre Srinagar. După ce m-am întors brusc, păru să privească absent în altă parte dar mi-ar plăcea să ştiu în slujba cui se află de mă urmăreşte.

   — Se poate presupune, Mariane, că „Diavolul din Caşmir" mai are aici în Srinagar sau în împrejurimi câţiva adepţi credincioşi cărora le este clar că ne îndreptăm spre lacul Wular.

   — Din cauza asta am accentuat atât de tare că Nepalul va fi ţelul nostru imediat. Automobilul nepotului dumitale ne va duce înapoi. Pe drum ne vom coborî din maşină şi o vom lua la picior înspre lacul Wular. De aici nu prea e departe, mă gândesc să tot fie vreo 50 de kilometri. Dacă facem o bună bucată cu maşina, cu siguranţă că spre seară vom ajunge acolo.

   Ronswell privi şi el aparent întâmplător spre băiatul care se rezemase de gard. Poate că se simţea observat sau oricum remarcat în vreun fel, pentru că se ridică brusc de- acolo şi dispăru.

   — Acum va raporta, cu siguranţă, că n-avem de gând să mergem la lacul Wular, râse Marian. Poate c-a fost schimbat numai în postul lui de către alt observator care se ţine în umbră. Dacă-i dăm drumul acum, atunci, domnule Ronswell, fă bine şi imprimă-ţi cel mai rapid tempo al dumitale la mers pentru ca un eventual urmăritor să nu ne poată lua urma prea repede.

   Şoferului trebuie de asemenea să i se spună să-şi păstreze mersul cel mai rapid îndată ce ne lasă undeva pe drum, pentru a nu da prin nimic de bănuit. Va crede că suntem tot în maşină. Ronswell începu să râdă:

   — De-abia te-ai întors, domnule Farrow şi ne şi pui nervii la încercare. Ne-am simţit atât de liniştiţi toată după-amiaza asta.

   — Cred că de data asta avem de-a face cu adversari foarte periculoşi. Dacă vrei să dai înapoi domnule Ronswell, sunteţi... Dar Marian fu întrerupt imediat.

   — Dar ce-ţi trece prin cap! Mă bucur, fireşte, de aventura noastră la lacul Wular, oricât ar fi ea de periculoasă, îl întrerupse comisarul.

   — Dacă vom fi suficient de prevăzători şi hotărâţi în acelaşi timp, nu poate să ne meargă prost, adaugă Marian însufleţindu-ne încredere.

   — Dac-o fi să mi se întâmple cu adevărat ceva, voi fi pur şi simplu o victimă a profesiunii mele alese în mod liber consimţit, ne lămuri comisarul. Guvernul britanic o să-mi facă apoi un necrolog nemaipomenit!

   — Să sperăm că vestea aceasta va veni cât mai târziu posibil, fu Marian de părere.

   — Cred c-ar trebui să-i dăm de ştire şoferului că suntem oricând gata de plecare, spusei eu mai mult ca să schimb tema discuţiei.

   — Vezi de te ocupă tu, de chestia asta, Robert! Şi spune-i te rog lui Pongo să fie gata.

   L-am căutat imediat pe şofer şi i-am spus cu voce tare, că vrem să plecăm imediat şi că o vom lua înspre Nepal. El se ridică şi se duse să pregătească maşina. Pongo nu avea multe pregătiri de făcut. Împacheta repede puţinele lucruri pe care intenţionam să le luăm pentru tabăra noastră de noapte şi spuse:

   — Pongo merge dar revine repede.

   — Dar unde vrei să mergi, Pongo? întrebai eu uimit acum. De obicei nu-şi exprima brusc astfel de dorinţe.

   — Pongo vrea convinge dacă înşelat sau nu. A văzut ceva de la fereastră.

   Deci Pongo stătuse de gardă la fereastră şi l-a observat cu-acest prilej pe micul cerşetor de-a afară. I-am spus că între timp acesta dispăruse.

   — Nu acesta, zise uriaşul. Pongo văzut indian, care înconjoară pândind hotelul. Pongo urmăreşte pe el.

   Asta era cu totul altceva. Pongo se înşela foarte rar în asemenea ocazii. El părăsi repede încăperea, pe când eu m- am reîntors pe terasă. După ce i-am povestit lui Marian despre convorbirea pe care-am avut-o cu Pongo, faţa i se înăspri când zise:

   — Par să fie mai mulţi adversari decât credeam. Să sperăm numai că Pongo nu se va trăda prin ceva nesăbuit. La masa învecinată cu a noastră se aşezaseră doi indieni care nu păreau să se intereseze de noi. Au comandat cafea Mokka şi s-au adâncit în citirea ziarelor lor.

   Marian îmi aruncă o privire prevenitoare. I-am dat de înţeles şi lui Ronswell.

   Prietenul meu începu să povestească lucruri inofensive, dar nu prea tare, pentru a nu atrage atenţia. Ne spunea tocmai că după vizita noastră în Nepal, ne vom relua călătoria prin India de sud şi-apoi de aici ne vom continua călătoria înspre Sumatra.

   Ronswell intră bucuros în joc. Participă la convorbirea noastră, povestindu-ne despre călătoria sa de studii în insulele Sunda şi nu trădă prin nimic că el se gândea la cu totul altceva. În cele din urmă ne detalie cum a ajuns să

devină profesor geolog.

   După ce m-am mai uitat încăodată de pe terasă după alţi oaspeţi ai hotelului nostru, l-am zărit pe Pongo cum tocmai apăruse în uşa hotelului. Îmi făcu un semn tainic şi dispăru. Am aşteptat puţin după care m-am ridicat şi-am intrat în camera mea.

   — Indianul stă la masa vecină, îmi şopti Pongo. Vorbit afară cu doi indieni. Venit cu unul înapoi în hotel. Ai doilea indian plecat.

   Ce voiau aceşti oameni de la noi? Să bănuiască ei oare că scopul nostru adevărat era totuşi lacul Wular deşi vorbisem că ne-ndreptăm spre Nepal? Ce secret ar fi putut să existe în legătură cu lacul Wular ca să ne spioneze şi să prevină descoperirea secretului?

   Sau trebuie să fim numai urmăriţi până exista certitudinea că vom părăsi cu-adevărat oraşul.

   După un timp, apărură Marian şi cu Ronswell, cărora le- am spus despre ceea ce a observat Pongo.

   — Cineva trebuia să fi fost în preajmă atunci când a murit „Diavolul din Caşmir", spuse Marian. Altfel nu-mi explic de ce atâta vâlvă în jurul nostru, mai ales că nu ne cunoaşte nimeni pe aici.

   Cel care a auzit cuvintele muribundului pare să-şi ia acum toate măsurile pentru a ni se asigura o primire călduroasă în cazul că totuşi vom ajunge la lacul Wular.

   — Cu atât mai mult mă face asta mai curios despre ce secret o fi vorba acolo, la lacul Wular, dacă au început încă de aici să ne spioneze.

   Între timp, şoferul ne anunţă că automobilul e pregătit şi ne stă la dispoziţie. Ne-am luat micul bagaj şi armele şi am coborât în holul hotelului, unde ne-am reglat conturile la recepţie.

   Am căutat însă să nu-i pierd din ochi pe cei doi indieni care rămăseseră pe terasă, dar în ciuda eforturilor mele, nu i-am mai putut descoperi. Părăsiseră hotelul înaintea noastră.

   Puţin mai târziu eram aşezaţi în maşină şi goneam pe drumul de reîntoarcere, înspre Amritsar. Ronswell s-a aşezat el însuşi la volan şi-acum gonea c-o viteză care ar fi făcut cinste oricărui alergător de curse. Marian şi cu mine ne uitam ocazional îndărăt să vedem dacă ne urmăreşte cineva. De-abia după ce ne-am îndepărtat vreo 20 de kilometri de Srinagar, apăru în urma noastră un motociclist, care mergea c-o mare viteză. Părea să dispună de o motocicletă de curse, pentru că, deşi Ronswell mergea cu viteza lui caracteristică, motociclistul părea că se apropie din ce în ce. Ronswell remarcă aceasta şi spuse:

   — Ce-ar fi să-i împuşcăm cauciucurile?

   — Dacă aş fi sigur că individul ne urmăreşte pe noi, dar absolut sigur, n-aş zice nu. Aşa însă, întrucât nu cunoaştem intenţiile motociclistului, o cădere bruscă a acestuia i-ar putea provoca moartea şi n-aş vrea să fiu responsabil, spuse Marian.

   — O să reduc viteza maşinii şi-o să ne dăm seama, spuse Ronswell.

   Motociclistul nu se apropie însă de noi, ci părea că vrea să păstreze distanţa. De câte ori măream viteza, proceda la fel şi dacă încetineam, încetinea şi el.

   — Condu te rog mai încet, spuse deodată Marian. Când îţi fac semn să frânezi şi opreşte-te.

   Marian îşi apucă arma şi eu îi urmai exemplul.

   Ronswell îşi micşoră atât de mult viteza încât unui om nu i-ar fi fost deloc greu să alerge pe lângă maşină. Marian dădu acum semnalul cuvenit şi maşina se opri.

   Aveam acum răgazul să-l examinăm cu atenţie pe motociclist care nu se afla decât la vreo 300 de metri în spatele nostru. După ce ne-am oprit, descălecă din şaua motocicletei şi se făcu că examinează ceva la motor. Marian îşi strecură vârful armei printr-o deschizătură în spatele maşinii şi ochi cu atenţie. Împuşcătura răsună şi am văzut cum motociclistul fu aruncat înapoi, după care se ridică şi îşi examină roata. Marian nimerise cu precizie roata din faţă a motocicletei.

   — Dă-i drumul cu toată viteza, domnule Ronswell. Acum cred că vom scăpa de el.

   În curând îl pierdurăm din vedere pe motociclist de-ndată ce-am ambalat maşina şi nu după mult timp am ajuns în porţiunea unde trebuia să parcurgem defileul îndărătul căruia era plasată mina, acum părăsită. Am coborât din vehicul, i-am dat şoferului un bacşiş gras, de-ndată ce Ronswell, care stătea la volan opri motorul. După care şoferul trecu el însuşi la volan şi-i dădu drumul cu toată viteza.

   De motociclist nu ne-am mai preocupat, nici nu se vedea de altfel. Am trecut prin defileu şi nu după mult timp eram iarăşi la mina părăsită. Platforma care ducea jos se prăbuşise înăuntru, cabanele de lucru erau arse până la pământ Ne-am căţărat repede pe-o înălţime şi-am căutat cărarea pe care „Diavolul din Caşmir" îşi dăduse ultima suflare. Poteca ducea către nord-vest, adică tocmai în direcţia în care, după socotelile noastre, se afla lacul Wular.

   Întrucât mai aveam o porţiune bună de drum de parcurs am întins-o voiniceşte la drum. Pongo mergea cu Maha, pe care-l recuperase de la Amritsar, înainte, urmau Marian şi Ronswell, pe când eu, ca de obicei, încheiam grupa. Panorama care se desfăşura în faţa ochilor noştri era impresionantă. Nu eram pentru prima dată în munţi ale căror vârfuri erau ninse de pudra albă a zăpezii, dar rar mai văzusem atâtea frumuseţi naturale adunate la un loc.

   Crestele munţilor Himalaia păreau să fie mult mai aproape decât erau în realitate. Aerul rarefiat îi făceau să pară mai aproape în spaţiu. Sub noi, în vale, se întindea un covor multicolor de vegetaţie sălbatecă, florală.

   Aproape că se simţea mirosul florilor care păreau că înfloriseră peste tot în jurul nostru. Priveam aceste covoare pestriţe de flori şi turmele de capre care păşteau iarba bogată. Pe aici îşi făcea veacul nu de mult „Diavolul din Caşmir".

   Eram pe drum de mai multe ore, fără să fi făcut nici o pauză. Soarele coborâse puternic la orizont. În cele din urmă am văzut în depărtare sclipind oglinda apei lacului Wular, dar numai după ce ne-am suit pe cea mai înaltă culme pe care o oferea locul pe care-l traversam.

   Marian se opri, fermecat de splendoarea ţinutului pitoresc care se aşternea la picioarele privirilor noastre. După un oarecare răgaz spuse:

   — Cred c-ar fi mai bine să nu mergem de-a dreptul spre lac, mai ales că nu ştim cu câţi duşmani avem de-a face şi nici pe unde se aţin. Ar trebui să aşteptăm să vină noaptea şi de-abia apoi să ne strecurăm neobservaţi până la malul lacului.

  — În jurul lacului ar putea fi porţiuni mlăştinoase, domnule Farrow, îi atrase atenţia Ronswell.

  — Dar sunt şi porţiuni uscate şi asta în special acolo unde Djilamul se varsă în lac, veni răspunsul prietenului meu. De asemenea, în zona canalelor de scurgere, care după părerea mea, trebuie să se găsească undeva-n sud-vest, vom găsi porţiuni de teren uscat.

  — Şi-n ce crezi dumneata c-ar consta secretul lacului Wular? se interesă mai departe Ronswell.

  — Dacă aş şti m-aş îndrepta numaidecât într-acolo. Propun să facem un mic popas aici, ca să ne mai tragem sufletul. Marşul ne-a solicitat din plin forţele, pe de altă parte mă încearcă o foame neobişnuită, domnule comisar.

  De fapt cu mine şi cu Ronswell lucrurile stăteau cam la fel. Între timp, Pongo, care se oprise lângă mine, nu-şi pierdu vremea degeaba. Găsise repede în apropiere un mic izvor spre care ne-am îndreptat şi noi, apoi. Provizii aveam cu noi, destule. Ne-am apucat de mâncat c-o pofta de lup. Apa izvorului era rece ca gheaţa, clară şi limpede şi după oboseala drumului ne-a priit mai bine, decât cel mai de soi vin.

  Maha se strecoară pe lângă stânci şi părea să stea de veghe acolo, astfel că eram suficienţi de păziţi, pentru a nu fi luaţi prin surprindere Dar cine ar fi bănuit că ne aflăm aici?

  — Ultimele vorbe ale „Diavolul din Caşmir" muribund n- au fost decât o indicaţie, începu Marian, de-ndată ce terminarăm cu masa şi ne aprinserăm câte-o ţigară.

  Ne-am îndreptat spre lacul Wular, dar nu acestea păreau să fie ultimele cuvinte ale sale. Toate vorbele au fost spuse aşa de dezlânat că nu mi-a fost clar ce-a vrut să spună, deşi un singur cuvânt l-am înţeles clar „Comoara din templu".

  Astă noapte m-am tot gândit ce poate să-nsemne asta şi am ajuns la convingerea că „Diavolul" a înţeles prin ce-a vrut să spună tocmai ascunzătoarea unde s-ar găsi o astfel

de comoară.

   Din cauza asta i-am mai făcut azi de dimineaţă înc-o vizită bătrânului preot, pentru a-l întreba în legătură cu problema asta. Am aflat că comoara pe care preoţii o ascunseră înăuntrul templului lor, fusese furată acum opt luni.

   Pân-acum hoţul a fost căutat fără nici un rezultat însă, dar acum după mărturisirea „Diavolului", hoţul, ar fi putut să fie cel mai probabil el însuşi.

   Deci sarcina noastră ar consta în a descoperi comoara asta, care bănuiesc că-i păzită însă cu străşnicie. De asta trebuie să fim foarte prevăzători.

   — Şi unde crezi tu, c-ar fi mai probabil să se găsească, comoara, Mariane? De ce n-o fi poate scufundată-n apele lacului.

   — Lacul are o mărime de 275 km2, domnule Farrow, interveni comisarul în discuţie. Vrei să cauţi peste tot cuprinsul lacului?

   — Asta ne-ar lua ceva timp, nu? Cred, domnule Ronswell, că vom ajunge mai degrabă la ţelul nostru dacă ne observăm cu multă băgare de seamă potrivnicii noştri Vor comite ei o imprudenţă, care ne va da un fir călăuzitor.

   Între timp se făcu întuneric. Ne-am mai odihnit o bucată de vreme, după care Marian propuse, să ne ridicăm şi să ne continuăm drumul. Nu trebuia să ne grăbim peste măsură, întrucât în două ore, socoteam că vom ajunge la lac. Din nou Pongo şi cu Maha au pornit în fruntea micului nostru convoi. Uriaşul negru se opri de câteva ori să asculte cu atenţie zgomotele din jur. Luna strălucea clară, astfel încât puteam recunoaşte foarte bine drumul. După ce Pongo se mai opri odată, îşi ridică, avertizându-ne, mâna: Cărarea făcea o cotitură, astfel încât puteam vedea doar o mică porţiune de drum în faţa noastră. Maha devenise neliniştit şi se lipea în continuu de picioarele uriaşului negru.

   Acesta îşi reluă din nou marşul. Prudent spionă în dreapta şi stânga, ne făcu un semn şi... dispăru.

   Pongo îl eliberase complet pe Maha din zgardă şi-acum animalul stătea nemişcat pe-acelaşi loc. Dar ce se- ntâmplase cu el de tremura aşa? Să se aţină oare vreun animal de pradă, prin preajmă? Sau poate vreun şarpe pe care ghepardul îl mirosise? Am inventariat toate felurile de animale care s-ar fi găsit la latitudinea asta şi ne-ar fi putut speria până într-atât ghepardul, dar nu m-am putut fixa pe ceva anume.

  Ne-am reluat încet drumul. După ce-am trecut de cotitură, am căpătat o perspectivă mai largă asupra drumului din faţa noastră, dar de Pongo n-am descoperit nici o urmă. Ultimele cuvinte ale uriaşului negru au fost „Atenţie". Marian îmi făcu semn, am aşteptat apoi, ţinându- mi respiraţia.

  A trebuit să aştept mult, cam vreo 20 de minute, înainte de-a apare Pongo, ca din pământ, în mijlocul cărărui, pe care tocmai o străbăteam. Ne făcu numai un semn. Cum dea reuşit s-apară aşa ca din pământ înaintea noastră? Unde fusese?

  Când am ajuns lângă el, ne arată zâmbind înspre o crăpătură într-una din stânci, spunându-ne:

  — Pongo, urmărit, urs brun. Stat chiar aici, unde a dispărut Pongo. Urs dispărut în stânci, Pongo căutat zadarnic. Întrucât era vorba de-un urs brun, nici nu era de mirare că pe Maha îl apucase tremuratul. Noi nu trebuia să-l mai căutăm mai departe pe ursul ăsta, ştiut fiind faptul că acesta nu atacă decât atunci când se simte ameninţat. Neam reluat prin urmare drumul. După încă zece minute am auzit un mormăit înfundat care venea din spatele meu. Speriat de moarte, m-am întors repede pe călcâie. La o depărtare de vreo douăzeci de metri se aflau doi urşi care păreau să vină domol spre noi.

  I-am strigat pe camarazii care îşi continuau drumul netulburaţi.

  Aici nu putea să-mi fie de ajutor decât Pongo. La o trântă dreaptă cu ursul, el se pricepea de minune. Deodată Pongo apăru lângă mine.

  Nu-şi trase cuţitul de spintecat rechini, cum am bănuit, ci merse liniştit în întâmpinarea urşilor. La cinci metri de aceştia se opri, îşi ridică brusc braţele în sus, le agită deasupra capului şi scoase ţipătul lui de luptă din junglă, care odinioară îmi tăiase respiraţia şi-mi merse până-n

măduva oaselor.

   Cei doi urşi se opriră mai întâi din mersul lor şi când ecoul strigătului lui Pongo veni repetat înspre ei, se dădură înapoi pe picioarele din spate, se-ntoarseră cu 160 de grade şi-o luară la goană de-acolo.

   Aproape că-mi venea să râd de modul cum procedase Pongo cu urşii aceştia. Îi scuturai mâna cu putere de îndată ce fu lângă mine, dar uriaşul zâmbi numai, reluându-şi repede locul în fruntea convoiului.

   — Să sperăm că n-a auzit nimeni strigătul ăsta, spuse Ronswell, altfel ne-am putea trăda.

   — Chiar dacă ar fi auzit cineva strigătul, nu ne-ar putea dăuna cu nimic, răspunse Marian Nimeni n-ar bănui că un om a fost acela care l-a scos.

   — Şi cu strigătul cărui animal ar aduce cel mai mult, am întrebat îngrijorat la rându-mi.

   — N-aş şti ce să-ţi răspund, pentru că gorile nu se găsesc prin regiune. Nimeni nu v-ar putea da un răspuns clar. Şi asta-i tot ce ne interesează. În orice caz, n-am fost siliţi să ucidem urşii şi asta mă bucură în mod deosebit.

   Drumul nostru urca şi cobora. Câteodată urca destul de abrupt. Alteori abia sesizai şi aşa se-ntâmplă şi în jos. Uriaşul Pongo făcea nişte paşi cu care Ronswell abia dacă putea face faţă. Speram să ajungem la lacul Wular fără alte incidente, dar se potrivi altfel. Din nou ne atrase atenţia Maha, prin comportamentul său ciudat. Ne găseam tocmai pe-o înălţime: în dreapta se înălţau colţurile stâncilor uriaşe care ne presărau drumul, iar în stânga se căsca o prăpastie.

   Cărarea ducea drept înainte, aşa c-o puteam bine supraveghea. Ne încetinisem drumul întrucât Pongo trebuia să examineze cu atenţie nişte crăpături care se căscau în blocurile de stânci. Dispăru ca o felină şi trebuia să ne bazăm pe simţurile lui. Apăru deodată şi-şi ridică mâinile în sus.

   Întrucât mergeam chiar în coada convoiului n-am putut să-mi dau seama imediat ce voia să spună. După Marian şi Ronswell, m-am grăbit şi eu acum spre el. În acelaşi moment, păru să se-nalţe în sus. O funie trainică, groasă, i se-nfăşurase peste piept, dar braţele şi le putu elibera, în

rest atârna strâns solid în laţ.

  În aceeaşi fracţiune de secundă mi-am smucit pistolul şi- am tras spre marginea stâncii unde mi se păruse că văd apărând un cap. Cine ne întinsese cursa asta? Ce voia anume de la Pongo? Sau poate a fost înhăţat numai fiindcă se nimerise. Să fie primul?

  Nu puteam să-i venim nici cum în ajutor. Dacă n-ar fi fost tras aşa repede deasupra stâncii de funia aceea, poate am fi reuşit cu câteva împuşcături să nimerim funia. Dar gândurile cele mai bune vin de obicei prea târziu. Acolo sus trebuia neapărat să se afle mai mulţi oameni, întrucât unuia nu i-ar fi reuşit să-l tragă pe Pongo al nostru sus. Mă apucară toţi dracii văzând cum Pongo dispăruse tras în sus de pe masivul stâncos. Cum puteam să-l ajutăm? Ca să urci stâncile astea abrupte şi colţuroase nici pomeneală.

  — Ei ce-i de făcut, domnule Farrow întreabă şi Ronswell. Cum să ne urcăm pe stâncile astea?

  — N-o să reuşim niciodată. Sper numai...

  Marian îşi întrerupse fraza începută. De sus coborâse din nou o funie. Fusese aruncată atât de îndemânatic în jurul umerilor lui Ronswell, încât de-abia se mai putea mişca. O smucitură... Şi pluti tot atât de neajutorat în aer.

  Acum sări Marian. Lama cuţitului său sclipi în bătaia razelor de lună şi Ronswell. Căzu la pământ. Cu o tăietură zdravănă Marian sorti eşecului ce-a de-a doua tentativă de răpire a unuia dintre camarazii noştri.

  — Ce ticăloşie! urlă Ronswell. Aşteptaţi nemernicilor, numai să ajung eu sus!

  — Numai să ajungi, râse Marian.

  Deveni din nou grav când pe platoul stâncos auzi un zgomot grozav. Din nou răsunară ţipetele de luptă ale uriaşului negru. Imediat după aceea, zbură prin aer un obiect întunecat semănând cu-n corp omenesc şi care dispăru imediat în prăpastia de alături.

  — Pongo şi-a început „munca" sus, am strigat entuziasmat. Marian dădu din cap, păşind puţin deoparte şi privind în sus, unde se auzeau tot mai multe ţipete. Un al doilea căzu de sus dispărând în prăpastie. Zgomotul de sus se potoli după un ultim strigăt Acum domnea sus o tăcere deplină.

   Deodată apăru un cap deasupra crestei stâncoase şi-o voce cunoscută ne strigă:

   — Massers, aici totul lichidat, Pongo coboară jos acum.

   Cum voia s-o mai facă şi pe asta? Dar puteam să mă

îndoiesc de vorbele lui Pongo? N-a realizat el lucruri şi mai şi? Dar, just! De sus căzu o frânghie în jos pe care Pongo se coborî imediat. După ce fu jos, ne arată în sus, cu-n zâmbet larg, care făcu să-i sclipească dinţii albi în lumina lunii.

   — Oameni de sus proşti. Credeau prinde Pongo. Pongo tace, ca fără cunoştinţă. Aşteaptă până oameni din nou aruncă frânghia jos. Pongo sare, strigă şi aruncă oameni jos.

   Asta era raportul scurt şi concis, marca Pongo, în care ne relata lupta de pe platoul stâncos.

   — Te-ai descurcat minunat Pongo, îl laudă Marian pe prietenul nostru negru. Ce voiau oamenii aceia de la noi? Nai auzit ce vorbeau?

   — Oameni vorbesc despre lacul Wular. Spune noi nu avem voie trecem. Oameni fac plan rău, vreau prindă pe noi aici. Pongo este mai deştept.

   Din nou rânji uriaşul cu faţa ca o lună plină, iar noi îi ţinurăm bucuroşi isonul. Dup-aceea Marian i se adresă din nou:

   — Trebuie să mergem mai departe. Mai avem înc-o bună bucată de parcurs.

   — Pongo acum bagă mai bine de seamă.

   Spunând asta, uriaşul o şi luă înaintea noastră, reluându- şi drumul. Maha mergea alături. După exact două ore de mers am ajuns la malul lacului Wular. Chiar la malul apei nu puteam răzbate întrucât între noi şi acesta se-ntindea o reţea de mlaştină. Am luat-o de-a lungul malului, fără să ştim când o dăm de-un loc uscat de acces.

   Marian privi de câteva ori cu ocheanul suprafaţa lacului dar nu putu descoperi nimic din ce am fi remarcat desigur dacă am fi fost la faţa locului O să mai întâmpinăm şi alte surprize, peregrinând aşa-n neştire de-a lungul malului? Dar Ronswell spunea că are o suprafaţă de 275 km2. Şi ca „profesor de geologie" ar fi trebuit s-o ştie. Ori ca să străbaţi malurile unui astfel de lac, căutând cine ştie ce, nu

vedeam cum ar fi posibil.

INSULA MISTERIOASĂ

   MARIAN SE OPRI ÎN CELE DIN URMĂ şi-şi scoase harta pe care-o studiasem temeinic la lumina lămpilor noastre de bilunar. Prietenul meu spuse deodată:

   — Să fie asta o nouă pistă? Chiar în apropiere este un al doilea lac, mult mai mic decât lacul Wular. Ambele sunt legate printr-un braţ îngust de apă. Cel de-al doilea lac are numai un kilometru pătrat suprafaţa şi în mijlocul său se găseşte o insulă.

   Ronswell îi dădu dreptare lui Marian:

   — Asta ar putea fi chiar insula care ne interesează pe noi. În jumătatea acesteia sunt indicate mai multe mlaştini, deci o reţea naturală de protecţie.

   — Dacă duşmanii noştri şi-au ales ascunzătoarea în această insuliţă, atunci va trebui să găsim vreun mijloc să străbatem prin mlaştini, fu de părere Marian. De altfel trebuie să se găsească un mijloc de-a pătrunde printre ele şi pe acesta trebuie neapărat să-l găsim. Până la insuliţă mai avem vreo oră de mers.

   Marian îşi împături din nou harta şi-i făcu lui Pongo un semn cu mâna, spre direcţia pe care voia s-o apucăm. Acesta-l luă pe Maha cu el şi merse ca de obicei înainte, preluând conducerea.

   Drumul ducea printre tufişuri dese care ne împiedecau vederea. Devenise atât de îngust încât abia dacă-l puteam străbate în pas de gâscă unul după celălalt. Eu eram din nou în urma convoiului.

   După o oră de mers, Pongo se opri şi arată cu mâna întinsă înainte.

   — Lacul cel mic, şopti el.

   La o mică distanţă apele lacului cel mic scânteiau în bătaia razelor de lună. Din locul unde stăteam, nu ne putem da seama cât de mare era totuşi suprafaţa lacului.

   — Pongo cercetează dacă totul, acolo, linişte!

   Uriaşul se strecoară, imediat după aceste cuvinte, cu Maha mai-nainte.

  Ştiam prea bine că voia să ne elibereze drumul în caz că vreunul din potrivnicii noştri ar fi stat acolo de santinelă. Neam oprit pândind în toate părţile şi uitându-ne mai ales spre lac. Tocmai când voiam să-l întreb pe Marian dacă nu era cazul să-i urmăm pe Pongo, iată-l că apăru din nou în faţa noastră fără ca unul dintre noi să-l fi auzit că vine.

  — Totu-i în regulă, Massers! Insulă mică în lac. Pongo găsit loc ascuns de unde Massers poate supravegheze insula.

  L-am urmat pe Pongo care păşise de-ndată, din nou, mai departe. Pământul începu curând să aducă cu solul premergător unui ţinut mlăştinos, dar Pongo găsea cu dibăcie acele locuri mai solide în care ne puteam încrede să păşim fără riscuri. Drumul nostru ducea în zig-zag mai departe.

  Ne-am găsit destul de curând pe malul lacului, când Pongo ne arată silueta unui copac puternic, pe care începu să se caţere. În lumina pală a lunii nu putui recunoaşte de- ndată despre ce este vorba.

  Ştiam doar atât că are coroane bogată şi, pentru a vedea dacă un om stă ascuns în frunzişul acesta, nu puteai recunoaşte nici ziua, la lumina razelor de soare, nicidecum noaptea.

  După Ronswell şi Marian, m-am căţărat şi eu în pom.

  Speram din toată inima să nu fim nevoiţi să ne petrecem toată noaptea stând de priveghi în pom, urmărind mişcările potrivnicilor noştri.

  Când am ajuns lângă camarazii, m-am mirat de ce-am găsit. Pongo pregătise în scurtul răgaz pe care-l avusese la dispoziţie o adevărată lucrare de artă. Din tot ceea ce făcea, se vedea clar că era copilul junglei şi se bucura de tot ce făcea.

  În frunzişul des ne amenajase o platformă mai bună decât şi-o putea dori cineva. Cu multă prudenţă am păşit pe platformă dar m-am convins că reticenţa mea era complet neîntemeiată. Podeaua platformei era construită din beţe de bambus, legate măiestrit cu liane.

  — Pongo tăiat la mal bambus, mă lămuri uriaşul când îmi văzu faţa uimită.

   — Aici nu ne va bănui nici un om, zise Marian, dar va fi şi mai bine dacă Pongo va coborî să ne şteargă urmele, acolo unde au mai rămas.

   Pongo dădu numai din cap şi dispăru din nou de pe platformă. Abia acum am avut răgazul să mă uit mai bine-n jur şi să examinez lagărul nostru. Era încăpător şi spaţios şi, ce era mai important, ne ferea cu totul de-a fi observaţi de jos. Pongo, construise totul foarte durabil, aşa că ne puteam mişca în voie, ca într-o cameră. Înspre lac şi spre mal, aşezase crengile astfel încât să nu putem fi deloc remarcaţi. Un mai bun post de observare nici că ne-am fi putut găsi. Deocamdată eram condamnaţi la inactivitate întrucât pe timpul nopţi nici aşa nu puteam vedea mare lucru din insulă. De aceea ne-am pregătit să mai luăm o cină târzie, despachetându-ne iarăşi proviziile.

   După un sfert de ora se-ntoarse şi Pongo care-l aduse cu sine şi pe Maha care se-ntinse la marginea adăpostului nostru, făcând acolo de veghe.

   — Pongo, distrus urmele, duşmani nu mai găseşte nimic, ne spuse liniştitor uriaşul negru.

   După ce-am terminat de mâncat, ne-am decis să ne culcăm. Am tras la sorţi pentru posturile de veghe şi mie mi-a căzut prima gardă. Camarazii s-au întins cât erau de lungi şi curând erau duşi în împărăţia visurilor. Întrucât tot n-aveam altceva de făcut, urmăream suprafaţa lacului. Timpul afectat veghii mele era pe sfârşite, când Pongo care avea un somn extraordinar de uşor se ridică pe jumătate şi ascultă cu atenţie. Îmi făcu semn ca să nu zic nimic şi arată în jos. Chiar şi Maha îşi ridică capul şi se uită peste marginea platformei în jos. Cât despre mine, încă nu sesizasem nimic.

   Marian şi Ronswell se deşteptaseră şi ei acum, datorită mişcărilor la care supusesem platforma noastră. Ne-am înţeles doar prin semne. Am încercat să ne încordăm auzul, dar n-am auzit nimic. Să se fi înşelat Pongo şi cu Maha?

   Dacă acum s-ar fi găsit sub noi vreun animal sălbatec, Maha n-ar fi rămas în nici un caz atât de liniştit. Ori era vorba de un animal inofensiv ori de vreun om pe care Maha îl simţise. Pongo se mai ridicase cu-n cot mai sus şi acum ne

şopti:

   — Jos găseşte doi indieni! Stă la copac, Pongo nu ştie de ce.

   Din nou se apleacă şi ascultă cu încordare. Curând am auzit şi noi şoapte care veneau de jos, după care liniştea se înstăpâni din nou. Indieni păreau că vor să aştepte pe cineva. Speram să nu ne fi descoperit ascunzătoarea. Probabil că-i mai aşteptau şi pe alţii.

   Deodată se auzi sub noi ţipătul unei păsări de noapte, care fu repetat de două ori încă, clar şi puternic. Din depărtare i se răspunse.

   Marian îşi duse din nou ocheanul la ochi şi dup-aceea mi-l înmână. Nu-mi putui reţine bucuria când am văzut o mică barcă, care părea că se desprinse de malul mici insule şi- acum vâslea spre noi. Aşadar cei doi indieni erau aşteptaţi pe insulă. Poate că aduceau vestea că noi ne-ndreptam spre Nepal. Îmi veni în minte incidentul cu motociclistul.

   Prin faptul că i-am împuşcat roata din faţă, contraziceam doar intenţia noastră. Barca se apropie tot mai mult şi-acum am recunoscut în ea un singur indian. Din păcate, bogăţia frunzişului adăpostului nostru nu ne permise să ne dăm seama în care parte a malului acosta ambarcaţiunea.

   M-am îndreptat înspre Pongo pentru a-l întreba ceva, observând chiar în acel moment că nu mai era la locul său. Dispăruse fără să facă cel mai mic zgomot, pentru a spiona în jurul nostru.

   N-a trebuit să aşteptăm prea mult până a apărut din nou barca în care şedeau acum trei indieni. Puteam presupune că încă nu ne-au descoperit. În timp ce noi priveam, se întoarse şi Pongo. El ne spuse că cei doi indieni, fără a spune un singur cuvânt au urcat în barcă şi-au plecat. Locul de ancorare al acesteia nu era foarte departe dar era mascat de frunzişul des. Malul nu era aproape deloc mlăştinos. Întrucât înainte de venirea zorilor nu puteam întreprinde nimic, ne-am întins din nou la orizontală. Pongo urma să preia cea de-a doua veghe.

   De-ndată ce-am fost deşteptat de către Ronswell pentru a prelua cea de-a doua veghe, zorii nu mai erau departe aşa că m-am apucat să pregătesc micul dejun pentru noi toţi.

   În cele din urmă, primele raze de soare răzbătură prin frunzişul bogat şi-i deşteptară şi pe camarazi care încă mai dormeau.

   Marian se uită mai întâi spre insulă care încă mai era învăluită într-o perdea subţire de ceaţă. Mă gândeam şi eu, cum am putea ajunge acolo fără a fi descoperiţi prematur, când Marian ridică aceeaşi problemă. Îl întreabă pe Pongo, care avea aproape întotdeauna soluţii pentru astfel de probleme.

   — Pongo înoată într-acolo, până ceaţa rămâne.

   — Bună idee! Când te-ntorci ia şi barca ca să putem traversa şi noi. Să sperăm că nu vei fi observat.

   — Pongo fi foarte prevăzător.

   — Ceaţa va mai rămâne înc-o oră cel mult, Pongo. Crezi că vei putea face totul în acest răstimp?

   Pongo dădu numai din cap, în semn afirmativ. Voia tocmai să se îndepărteze, când mi-a venit să propun s- aşteptăm până seara, întrucât la lumina zilei existau puţine şanse de a nu fi descoperiţi.

   Poate că indivizii vor observa şi dispariţia bărcii şi vor şti imediat că le-am luat urma.

   Marian gândi câteva momente, după care îmi dădu şi el dreptate şi spuse:

   — Bine! Să aşteptăm venirea nopţi. Pe timpul zilei putem supraveghea insula. Poate că vom putea constata cu câţi potrivnici avem de-a face. Aşadar să rămânem în ascunzătoarea noastră. Lui Pongo îi este indiferent când trebuia să înoate spre insulă, pe timpul zilei sau pe timpul nopţi.

   Timpul pană la prânz se scurse fără ca să se întâmple ceva deosebit După ce se ridică pe deplin ceaţa am putut recunoaşte bine aspectul insulei. Ne-am uitat pe mal şi în jurul acestuia. Nu se vedeau deloc oameni. Păreau să se aţină în interiorul insulei, care la rându-i făcea o impresie cam sălbatecă. Barca care trebuia să fie ascunsă undeva în tufişurile de pe mal, n-o puturăm descoperi. De-abia după- amiază am văzut-o din nou pe apă.

   În ea stăteau trei indieni acum. Voiau să părăsească insula şi lacul?

   Dacă aşa stăteau lucrurile ne va fi mai uşor să ajungem pe insulă.

   Speranţele mele depăşiră chiar aşteptările, întrucât după ce-au acostat la mal, cei trei indieni au părăsit barca şi s-au îndepărtat. Au trecut din nou pe sub copacul nostru.

   Pongo se strecură pe trunchiul copacului în jos şi se luă după ei, pentru a stabili încotro se îndreaptă.

   Între timp ne-am dat şi noi jos din copac şi ne-am îndreptat spre barca părăsita de cei trei indieni, în direcţia în care presupuse Pongo că se află. Ne-am încărcat repede în ea proviziile şi armele noastre şi-acum aşteptam numai întoarcerea lui Pongo ca să îndrăznim trecerea înspre insulă.

   După ce Pongo se arată în sfârşit, se urcă alături de noi în barcă fără a mai spune un cuvânt. Ştiam acum că cei trei indieni nu se vor mai întoarce atât de curând. Cu câteva zdravene lovituri de vâslă, Pongo făcu ca mica ambarcaţiune să se îndepărteze repede de mal. Speram să ajungem la insulă fără vreo altă complicaţie dar, cam la mijlocul porţiunii de lac pe care-o traversam, dădurăm de- un obstacol neprevăzut. Miraţi, ne privirăm acum unii pe alţii. Să se afle aici în apă, ceea ce să semene cu vreo capcană?

   Pongo se apleacă peste bord şi se uită apă. Dar când se îndreptă pentru a ne spune ce-a constatat, barca primi o smucitură zdravănă ceea ce făcu ca uriaşul negru, ridicat pe jumătate din barcă, să-şi piardă echilibrul şi să cadă în apă.

   Voiam să-i dăm imediat o mână de ajutor, când apăru în imediata apropiere a lui Pongo un bot imens, cu-n gâtlej pe măsură, deschis. Într-o clipă ne îngheaţă sângele în vine. Ceea ce vedeam era un crocodil uriaş.

   Era necesar să acţionăm imediat dacă nu voiam ca Pongo să-şi împlinească chiar sub ochii noştri soarta şi încă într-un mod îngrozitor. Mi-am tras pistolul cât am putut de repede şi voiam tocmai s-apăs pe trăgaci, când reptila blindată se- ntoarse brusc deoarece tocmai acum apăruse capul lui Pongo la suprafaţa apei.

   Acum dac-aş fi tras, n-ar fi dăunat prea mult târâtoarei blindate, întrucât gloanţele n-ar fi putut pătrunde prin carapacea groasă.

   Pongo, părea pierdut. Cum puteam să-l ajutăm într-altfel? Cu botul deschis, crocodilul ţâşni ca o săgeată spre nenorocitul nostru camarad. Când să-şi ajungă prada, aceasta se scufundă brusc, pentru a apărea în coada uriaşei şopârle din nou. Crocodilul începu să bată apa cu furie, întrucât îi dispăruse ca prin farmec prada din faţa ochilor.

   Pongo ridică cuţitul de spintecat rechini deasupra apei şi se scufundă pentru a doua oară.

   Atunci am ştiut că Pongo va ieşi victorios în această luptă, care până la început părea pierdută. De fiecare dată reieşea din apă în spatele crocodilului înfuriat, apa înroşindu-se de sânge în jur. Din fericire nu se mai aflau alţi crocodili prin preajmă, altfel ar fi fost atraşi fără îndoială de mirosul de sânge.

   Pongo lucrase foarte bine întrucât se-ndepărtase treptat de barca noastră.

   Altfel lesne s-ar fi putut întâmpla ca o lovitură de coadă norocoasă a acestui monstru să ne răstoarne barca.

   Treptat, puterile crocodilului începură să scadă şi acum acesta să se scufunde dispărând uşor sub valuri, în timp ce Pongo care înotase între timp spre barca noastră, se caţără cu uşurinţă în ea.

   — Masser foarte bine nu trage, spuse el liniştit. Altfel împuşcătura trădează.

   — Aşa ceva mi-a fost dat să văd pentru prima oară în viaţa mea, se miră Ronswell. Unui om îi reuşeşte să despice burta unui crocodil sub apă!

   În timpul luptei lui Pongo cu crocodilul, n-am mai acordat fireşte nici o atenţie asupra insulei. Asta cât p-aici să fie pierzarea noastră. După ce-am acostat am rămas cu impresia că nici o fiinţă omenească nu se mai află pe insulă. Dar n-am pus la socoteală şi viclenia indienilor.

   Micul golf în care am mânat barca noastră era aşa de bine adăpostit de crengile căzute şi lăsate-n jos încât făceau o ascunzătoare minunată pentru aceasta şi-n orice caz de pe lac n-ar fi putut fi descoperită.

   De-ndată ce-am simţit pământ tare sub picioare, Pongo cercetă împrejurimile până ce găsi o cărare care ducea cu siguranţă în interiorul insulei. Pongo preluase conducerea, iar Maha îl urma de-aproape. Cărarea mergea şerpuită spre interior. Deodată Pongo ridică mâna.

   Un tufiş mai mare decât celelalte ne bloca înaintarea, la o cotitură a cărăruii. Cei mai mulţi ar fi încercat să dea tufele într-o parte, dar Pongo fu mai prudent. Din experienţele noastre anterioare, ştiam ce poate să-nsemne asta. Spinii puteau fi îmbibaţi cu otravă, cât de repede acţionează această otravă am avut ocazia s-o simţim de două ori pe propria noastră piele.

   Pongo îşi trase cuţitul din cingătoare şi începu să taie temeinic tufele de la rădăcină şi să le îndepărteze cu grijă.

   O ramură i-o înmâna lui Marian care-o examină cu atenţie, după care dădu verdictul. Da, spini fuseseră otrăviţi!

   Pongo făcea o treabă temeinică. Nu după mult ne-am putut relua drumul, fără a mai fi primejduiţi şi fără a mai fi siliţi să atingem spinii otrăviţi. Ceva bun tot ieşise din treaba asta. Ştiam că suntem pe drumul cel bun.

   Cărarea se termină într-un luminiş în care, spre surprinderea noastră, am descoperit un templu în paragină. Templele indiene îşi au întotdeauna secretele lor, asta o ştiam noi prea bine.

   În împrejurimile templului am descoperit numeroase urme. Cu toate acestea, nu ne venea să credem că se mai aţine vreun om prin pustietatea asta, de aceea am fost cam neprevăzători.

   Marian merse primul spre uşa templului care nu părea a fi închisă. O dădu deoparte şi lumină cu lanterna înăuntru. Întrucât nu dădu de ceva care să-i dea de bănuit, o luă repede înainte. L-am urmat imediat, dar nu înainte de-ai da lui Pongo un semn ca să rămână afară, de gardă. Ronswell veni şi el după mine şi se uita acum foarte curios în interiorul templului.

   Nu era însă prea mult de văzut, lipsea până şi statuia zeului. Doar soclul pe care acesta stătuse mai era încă prezent.

   Marian păşi înainte şi se opri chiar în faţa acestui soclu. Mă gândeam la trape secrete şi la alte curse pe care le întâlnisem în ocazii asemănătoare şi păşeam acum cu multă precauţie, pentru a fi gata să-i dau o mână de ajutor prietenului meu, în caz c-ar fi pe cale să cadă într-o cursă.

   Ronswell păşise alături de prietenul meu şi părea că are o grămadă de întrebări să-i pună.

   După ce m-am întors încăodată înapoi şi-am privit înspre uşa templului, un fior de spaimă mă cuprinse. Pongo zăcea chiar lângă uşă cât era de lung şi Maha zăcea alături de el, nemişcat la pământ.

   Am vrut să-l avertizez pe Marian, dar gândul mi-a rămas la stadiul de intenţie, întrucât am simţit deodată o slabă înţepătură în regiunea umerilor. Am început să amorţesc, în ciuda tuturor sforţărilor nici un sunet nu-mi ieşea de pe buze. Cât de mult am stat aşa ameţit nu mi-am putut da seama - ciudat era că mintea-mi era cu desăvârşire limpede - până când m-am deşteptat. Dar unde mă găseam? Un întuneric profund mă înconjura.

   Eram legat şi aveam căluş în gură, dar legat şi ţintuit de ceva pe podea că nu-mi puteam da seama dacă eram singur sau cu ceilalţi camarazi ai mei, în temniţa mea. Părea că zăceam acolo de ore întregi. Toate sforţările de-a mă elibera de legături fură zadarnice.

   Nici căluşul din gură nu-l puteam scuipa. Mi-a reuşit să scot câteva zgomote, gemete, ce-or fi fost, care n-aveau nici o relevanţă cu sunetele scoase de-un gâtlej omenesc. Voiam să mă înţeleg cumva cu camarazii mei dar încercarea îmi râmase zadarnică. În cel din urmă m-am liniştit şi m-am gândi la ce poate să mă aştepte.

III

SCLAVII ALBI

   CÂND DUPĂ O LUNGĂ PERIOADĂ DE TIMP, celula mi se lumină, am văzut un indian înalt, probabil originar din nordul ţării, care stătea în faţa mea, examinându-mă cu atenţie.

   Se apleacă asupra-mi şi îmi îndepărtă căluşul. Îmi luă apoi pistolul, cuţitul şi tot ce aveam prin buzunare.

   Între timp m-am uitat prin încăpere. Eram singur cu indianul, pe camarazi nu-i vedeam nici unde. Unde puteau fi? Dar dacă nu i-o fi ucis deja. Să fi venit indianul să mă conducă şi pe mine pe ultimul meu drum?

   Pân-acum individul păstrase tăcerea. Deodată îmi adresă prima întrebare:

   — Din ce motiv şi pentru ce scop aţi venit pe insula asta?

   Am spus adevărul întrucât o minciună mi-ar fi înrăutăţit

situaţia.

   — Camarazii mei şi cu mine căutăm o comoară răpită dintr-un templu despre care avem indicii că s-ar găsi tocmai în această zonă.

   — Şi de ce tocmai aici? întreabă indianul mai departe.

   — Comoara se presupune c-a fost adus în zona lacului Wular.

   — Ţi-ai salvat deocamdată viaţa, pentru c-ai spus adevărul. Altfel ai fi fost ucis imediat. Va trebui să mai rămâi totuşi pe insulă pentru totdeauna, dacă nu vei pieri cumva mai repede. Insula are un secret şi azi o să-l cunoşti.

   — Unde se găsesc camarazii mei? am întrebat, îngrijorat de soarta lui Marian, Pongo şi Ronswell.

   — Deocamdată trăiesc. Şi ei au spus de la bun început adevărul. Vei împărtăşi soarta lor. O să-i vezi în curând. Indianul puse aici capăt discuţiei şi ieşi. Nu după mult timp se făcu din nou lumină. Un alt indian apăru şi-mi aduse de mâncare. Îmi desfăcu mâna stângă şi se mărgini să spună să fiu cu băgare de seamă să nu comit ceva necugetat pentru că mă va înjunghia pe loc. Spunând asta îmi arată cuţitul său ascuţit.

   Mă păzii să fac vreo prostie. Întrucât eram foarte flămând mi-am mâncat hrana cu multă plăcere.

   După ce indianul se îndepărtă, am început să mă gândesc la situaţia mea. Nu eram în pericol imediat de-a ne pierde viaţa, dar eram ameninţaţi să rămânem permanent pe insulă.

   Adică o veşnicie, o viaţă întreagă. Aşa de mult nu se putea prevedea şi nici dispune, cu atât mai puţin. Senzaţia de saţietate şi aerul cald din încăpere mă făcură somnoros. Aşa c-am adormit de-adevăratelea. De-abia lumina unei lanterne mă trezi. Indianul care m-a vizitat de prima dată, era iarăşi lângă mine. Îmi desfăcu încet legăturile de la picioare. Îmi ţinu apoi un discurs, care era oricum, numai plăcut nu.

   Pe insulă părea să fie intrarea într-o mină veche, în care indienii voiau să caute aur. Tovarăşii mei şi cu mine eram sortiţi să lucrăm ca sclavi în această mină. Trebuia să locuim, să lucrăm şi să dormim acolo şi să nu mai vedem niciodată lumina soarelui. Enumerase pedepsele n-am ce zice!

   Mai întâi, fie şi-aşa. Şi-apoi după ce vom fi cu toţii împreună, vom mai vedea. Indianul îşi făcu ceva de lucru la picioarele mele. Când m-am ridicat am băgat de seamă că mi-a îndepărtat legăturile dar mi-a pus un fel de cătuşe care-mi permiteau să fac paşi mici, dar trebuia să trag după mine o anumită greutate. Asta-mi înăbuşe dorinţele mele de libertate, întrucât cu-o greutate de vreo zece kilograme care s-o târâi după tine, era ceva cam greu să ţi-o recapeţi. Indianul îmi văzu fata bosumflată, pentru că-mi spuse:

   — Legăturile de la mâini ţi le voi lua doar în mină. A trebuit ca greutăţile de la picioare să le iau în mâna dreaptă legată şi aşa să păşesc înaintea indianului. Mă purtă prin numeroase ganguri subpământene, care păreau să fie foarte vechi şi aparţineau stăpânului templului în care am şi fost atacaţi şi luaţi prizonieri.

   În cele din urmă am ajuns în faţa unui puţ care ducea perpendicular în adâncime. Acolo stătea un al doilea indian preocupat să potrivească o frânghie groasă. Însoţitorul meu îi strigă câteva vorbe în timp ce acesta aduse un capăt de funie la marginea puţului. Acest capăt îl înfăşură în jurul pieptului meu. Urmam deci să fiu lăsat în jos, în puţ.

  Aşa s-au şi petrecut lucrurile. Foarte curând pluteam astfel legat deasupra hăului negru. Gura puţului prin care eram expediat în jos să fi tot avut vreun metru diametru, înzestrat cu o anumită forţă şi capacitate de rezistenţă, ai fi putut ieşi fără frânghie afară.

  Coborâşul nu dură foarte mult întrucât aici puţul nu era prea adânc. Era greu de exprimat în metri ce adâncime avea, dar ţinând cont că ne aflam pe-o insulă, înconjurată de ape, în mijlocul unui lac, galeriile nu se puteau găsi la o adâncime prea mare. Dacă s-ar fi săpat prea mult în adâncime galeriile ar fi sfârşit prin a fi inundate.

  Când am simţit din nou teren solid sub picioare, am fost apucat şi tras de-acolo, de-ndată ce funia mi-a fost desfăcută Din nou am fost nevoit să suport greutăţile care mi le atârnaseră şi nici măcar legăturile nu mi le-au luat jos. Era atât de întuneric în puţ, că nu-mi puteam recunoaşte nici măcar însoţitorul. Galeriile prin care eram condus duceau drept înainte. Am mers vreo 200 de metri, când la o oarecare depărtare am văzut mijind o luminiţă.

  Am pătruns într-o cavitate sau ceva de felul acesta şi aproape îmi veni să strig de bucurie, zărindu-mi camarazii. Marian îmi făcu un semn de încurajare. Pongo era întins la pământ, părând să doarmă, Ronswell stătea rezemat de peretele stâncos şi privea fără să remarce nimic, în juru-i.

  Toţi trei ca şi mine aveau atârnate de picioare astfel încât nu se puteau mişca prea repede. Dar cel puţin nu mai erau legaţi.

  Însoţitorul meu era, aşa cum am constatat acum, un indian solid, înalt care ţinea în mâna dreaptă un bici scurt din piele. La cingătoare îi atârnau două pistoale pe care, la o examinare mai atentă, le recunoscui ca fiind proprietatea lui Marian.

  Indianul îmi eliberă legăturile de la mâini şi mă împinse înspre camarazii mei. L-am salutat pe Marian şi-am încercat pe complet deznădăjduitul Ronswell să-l încurajez cumva.

  Pongo părea aşa cum am remarcat de-ndată puternic ameţit. Probabil c-a opus rezistenţă atunci când a fost adus

aici. Marian mă asigură ca Pongo se va deştepta în curând.

   Indianul ne făcu semn să-l urmăm. Ne făcu atenţi să nu- ncercăm să evadăm întrucât, în acest caz, va face uz imediat de arme. Sarcina noastră ca să căutăm aici în subteran aur, întrucât indieni spuneau c-au descoperit un filon aurifer. Însoţitorul nostru ne dădu nişte lopeţi, patru la număr şi ne conduse într-o galerie subpământeană care se termina după câţiva metri. Aici trebuia să săpăm, să fărâmiţăm pământul şi să-l ducem la gura galeriei.

   Cercetarea primitivă, menită a constata dacă pământul conţine vine de aur, urma să fie făcută de indianul însuşi. În galerii erau împrăştiate trunchiuri de copaci groase care erau astfel poziţionate încât să susţină galeria. I-am aruncat lui Marian o privire, constatând că nutrea aceleaşi gânduri ca şi mine. Gangul era luminat de către o lămpi de carbid şi era astfel aşezată încât să lumineze peretele la care urma să lucrăm. Ne-am apucat de muncă. Ronswell muncea în tăcere. Până acum nu-mi adresase nici o vorbă şi părea să fi pierdut orice speranţă de-a mai ajunge vreodată la suprafaţă. Deodată am auzit un strigăt puternic venit din văgăună. Pongo se deşteptase din leşinul său. Lui indieni iau ataşat nişte greutăţi cu adevărat impresionante la picioare.

   Picioarele îi erau apoi ferecate cu cătuşe unul de celalalt, ceea ce cu noi nu fusese cazul. Lanţul până la broasca de fier era atât de scurt încât Pongo nu putea în nici un caz să- şi ia greutăţile în mâini, ci trebuia să le târască după el.

   Indianul se grăbi din nou înspre văgăuna unde adăstaseră cei trei la început, pentru a-l aduce şi pe Pongo la lucru. De-abia dispăruse indianul că Ronswell se îndreaptă de şale, râse şi zise.

   — Mă prefac intenţionat pentru ca indianul să mă creadă laş. Cum credeţi că ne vom putea elibera?

   — Trebuie să aşteptam s-ajungă şi Pongo la noi. Numai el singur ne poate scăpa de greutăţile astea.

   — Aşadar cât de mult va trebui să ne prefacem că lucrăm aici? Mărturisesc că n-am nici un chef s-o fac.

   — Cel mult până diseară, domnule Ronswell. Până atunci vom găsi noi soluţia! Indienii presupun că din cauza legăturilor de la picioare nu putem întreprinde nimic, dar cred că se înşeală amarnic.

   Indianul se-ntoarse, împingându-l încet pe Pongo înaintea lui deoarece acesta făcea paşi foarte mici şi trăgea greutăţile sale imense. El râse numai, spunându-ne.

   — Pongo dormit mult, acum multa forţă pentru lucru. Uriaşul negru puse mâna pe unul din târnăcoapele existente acolo şi începu să sape în zidul de piatră. Bucăţi mari de rocă se prăbuşiră la pământ şi Pongo le împinse mai încolo, cu piciorul.

   Am lucrat aşa o oră, aproximativ, până se petrecu ceva neaşteptat. Indianul care ne supraveghea stătea în urma noastră învăluit în mantia întunericului.

   Nu-l puteam vedea întrucât lanterna era protejată astfel încât lumina să cadă asupra peretelui la care lucrau.

   Pongo avea ochii mai ageri decât mine. Dedicaţia sa pentru muncă îi servea doar pentru a-i masca mişcările, întrucât se apleca des şi se-ntorcea pe jumătate. Cu ocazia aceasta îl poziţionase cu destulă precizie pe indian.

   Din nou azvârli Pongo târnăcopul în perete astfel încât iarăşi bucăţi mari de rocă se desprinseră. Apoi se aplecă pentru a le-ndepărta. Deodată, un bloc mare de piatră zbură peste capetele noastre, înapoi şi-l lovi pe indian care căzuse fără să mai zică nici pâs.

   Marian ridică repede lampa şi-i proiectă asupra-i din plin fascicolul de lumină. Dinspre partea indianului nu mai aveam mult timp a ne teme. Pongo nimerise bine şi indianul zăcea fără cunoştinţă la pământ.

   — Pongo încearcă dacă poţi scăpa de greutăţile de la picioare, spuse Marian repede.

   Pongo veni înspre noi. El veni mult mai repede-n spre noi ca înainte, ceea ce presupunea că se prefăcuse doar.

   Uriaşul încearcă de mai multe ori dar nu-i reuşi oricât s-ar fi încordat să rupă lanţul sau măcar broasca. Deodată lui Ronswell îi veni o idee:

   — Domnilor, cred c-am putea proceda altfel. Am găsit aici în buzunarul indianului mai multe chei. Poate că unele se vor potrivi şi pentru „broaştele" noastre.

   Ronswell încearcă pe broasca lui şi îi reuşi din cea de-a doua încercare. În câteva clipe îşi desfăcu greutăţile şi lanţul şi-apoi dădu lui Pongo cheile care ne eliberară şi pe noi. Evenimentele ulterioare le puteam aştepta acum mai liniştiţi de-ndată ce pistoalele lui Marian intraseră în posesia noastră şi aşijderea se întâmplă cu cuţitul indianului.

   Marian îmi dădu unul din revolverele sale şi pe celălalt şi-l puse la brâu. Pongo primi cuţitul indianului, întrucât cu această armă era mai obişnuit. Ronswell trebui deocamdată să se bazeze pe armele noastre, ceea ce şi făcu, fără să obiecteze.

   — Sunteţi da părere să încercăm de-ndată să ne urcăm afară din puţul ăsta, ne întreabă el pe mine şi pe Marian.

   — Cred că-i puţin cam devreme, răspunse Marian. Dac-aş şti că cina trebuia să ne-o aducă tot indianul ăsta, sau altul, aş găsi repede o posibilitate de a ajunge sus.

   — Nu prea-mi vine să cred, Mariane, că indianul ăsta s-ar duce sus şi ne-ar lăsa pe noi, singuri în puţ, în timpul ăsta.

   — Sper să ai dreptate, Robert. Să mergem la gura puţului şi să observăm cu grijă ce se întâmplă. Sigur că există un loc secret unde indieni îşi păstrează comoara furată.

   — Pongo caută peste tot, ne propuse uriaşul. Dar Masser rămâne fără lumină. Pongo are nevoie de lumină pentru căutat.

   Fără lumină nu putea fi nimic descoperit, asta era clar. Am mers tocmai din cauza asta mai întâi împreună prin diferite galerii, căutând peste tot, prin cavităţi şi văgăuni laterale. În cele din urmă i-am încredinţat lampa lui Pongo, iar noi ne-am căutat drumul bâjbâind până la gura puţului. Aici domnea de asemeni întunericul dar totuşi puteam vedea lumina zilei la gura de intrare a acestuia. Era către ora 17. Pentru a nu ne trăda, am mers foarte uşor, fără să provocăm vreun zgomot.

   Chiar dacă sus nu auzeam zgomot eram convinşi că la gura puţului se găseşte un paznic care-i străjuia intrarea. Ne-am aşezat pe pământul gol şi ne-am pus pe aşteptat. Aş fi fumat cu plăcere însă în acest răstimp o ţigară de-aş fi avut-o. Trecu o oră fără să se întâmple nimic. După înc-o jumătate de oră, peste marginea puţului se apleacă bustul unui om. Scoase un strigăt asemănător ţipătului unei păsări,

aceeaşi pasăre de noapte pe care-o mai auzisem când ne aflam încă în copacul de la marginea insulei, urmărind traversarea apelor luciului de către indian.

   Marian se ridicase-n picioare şi dispăru în galerii. Din nou răsuna ţipătul de pasăre de sus. Imediat dup-aceea şi veni răspunsul dinspre galerii. Acelaşi strigăt putea fi scos numai de către Pongo care imita aproape toate ţipetele de animale. Indianul de sus păru că se mulţumeşte cu răspunsul, căci dispăru de la gura puţului. Câteva minute mai târziu pluti pe deasupra un coş cu mâncare în jos. Aşadar nu cobora nimeni la noi. Indianul care se afla la gura puţului avea doar misiunea de-a ne trimite jos mâncarea. Eram puţin cam dezamăgiţi. Dacă acum mai cobora un indian jos, la noi, l-am fi putut repede face nevătămător şi- am fi avut mai târziu un duşman mai puţin.

   După ce coşul atinse pământul, îl desfăcurăm din funie după care Marian făcu un semn, pentru a fi trasă afară.

   Funia dispăru, într-o clipită, în sus. Ronswell râmase să aibă de grijă singur la gura puţului întrucât eu şi cu Marian am preferat să mergem să-l ajutăm pe Pongo. El îşi reţinu din mâncare, atât cât credea că va putea mânca, cu restul am mers în văgăuna unde-l lăsasem pe Pongo, ca să mâncăm împreună.

   Pongo găsise deja un fel de grotă învecinată, care servise iniţial pentru păstratul uneltelor necesare mineritului. Existau şi patru paturi din paie, dar păreau să nu fi fost folosite cam de mult.

   Unelte din acelea de care aveam nevoie acuma n-am găsit din păcate, deloc. După îndelungi cercetări am descoperit totuşi o uşă secretă, în spatele căreia am bănuit că se afla o încăpere mai mare. Se găsea şi-o uşă făcută dintr-o bucată de piatră enormă, pe care nici măcar Pongo cu forţa lui n-o putea urni.

   — Cu forţa n-o să reuşim aici nimic, Pongo, i se adresă Marian uriaşului. Va trebui să căutăm mecanismul care-o pune în mişcare.

   Uşa de piatră se potrivea cu cea mai mare exactitate în deschizătură. Marian luase cuţitul lui Pongo şi-acum căuta cu lama în crăpătură, dar succesul nu se arată. În cele din

urma se auzi un clinchet metalic şi Marian putu urni uşa.

   Luminarăm precauţi înaintea noastră. Nu ne aşteptam la nimic bun, dar am fost foarte plăcut surprinşi când în dosul acestei uşi am descoperit comoara furată din templu. O a doua uşă n-am mai găsit. Comoara era plasată într-unul din colţurile încăperii.

   — Ce intenţiona să facă „Diavolul din Caşmir" cu comoara asta? se întreabă Marian. Poate că voia s-o păstreze ca pentru a doua şansă în cazul în care nu ar fi devenit căpetenia preoţilor şi chiar să-şi întemeieze cu ajutorul ei o altă sectă. Era însetat de putere şi asta îi stătea înscris în sânge.

   — Poate că începutul acestei noi secte îl constituie chiar indieni care sunt pe insulă acum, am remarcat eu. Par să fi conlucrat strâns cu „Diavolul din Caşmir", altfel nu ne-ar fi momit el încoace.

   Marian examinase în tăcere obiectele din metal preţios şi nestematele scânteietoare care se găseau aici şi spuse.

   — Nu-i păcat de Dumnezeu, Robert, că astfel de minunăţii, adevărate lucrări de artă, zac îngropate în templele astea indiene Dacă ar fi înmânate unui muzeu, ar fi accesibile tuturor oamenilor.

   — Nu trebuie să uiţi însă, Mariane, că toate aceste comori reprezintă pentru India deopotrivă obiecte de cult. Ceea ce aparţine zeilor nu trebuie privit de ochii muritorilor de rând. E suficient că-şi desfată preoţii cu ele, ca să nu mai spun de sentimentul de înălţare ce-i încearcă, ştiind că-s în posesia unor atari bogăţii.

   În aceeaşi clipă, răsună din nou strigătul păsării de pradă. Marian luă coşul golit şi dădu fuga în galeria care ducea înspre puţ, în timp ce Pongo răspunse la fel ca mai înainte. După câteva minute, Marian veni înapoi.

   — De sus, vom avea acum parte de puţină linişte. Ronswell vrea însă să facă de veghe mai departe aşa că i- am lăsat pistolul meu.

   Am mai cercetat şi alte galerii pentru a veni în cele din urmă din nou în locul în care zăcea indianul pe care-l amorţise Pongo cu bolovanul ăla mare şi l-am găsit încă fără cunoştinţă. Marian îl cercetă cu atenţie pe indianul nostru, încăodată şi-i găsi la piept un săculeţ din piele în care se afla un bilet împăturit.

   După ce-am desfăcut biletul, am recunoscut că-i vorba de un plan, marcat cu semne necunoscute de noi. Nu ştiam ce vrea să spună, astfel că Marian îl împături şi-l băgă în buzunar.

   — Ce mai cauţi încă, Mariane, întrebai eu, de-ndată ce-l văzui pe Marian că mai încearcă încăodată să cerceteze grota, pe care a mai cercetat-o odată.

   — Mi-a venit ideea, Robert, observând că aerul de-aici pare mai proaspăt decât în restul galeriilor, deşi nu există nici un sistem de ventilaţie. Aş paria că mai există un puţ de aerisire care ne-ar putea duce la suprafaţă. Poate că nu-i decât o deschizătură îngustă. Pongo care ascultase cu atenţie convorbirea noastră, spuse cu multă certitudine în glas.

   — Massers caută în mica grotă, unde stau lucruri: De- acolo, curent de aer!

   Pongo avusese deci acelaşi gând ca şi Marian şi localizase deja deschizătura. Am mers repede spre grota învecinată. Acolo ne-am putut da seama într-adevăr, că aerul era mult mai proaspăt şi mai curat. Motivul îl găsisem cât de repede.

   Tavanul grotei prezenta o deschizătură abia vizibilă prin care venea în continuu aer proaspăt.

   Ca să lărgim crăpătura n-ar fi avut nici un rost. Era granit curat. Crăpătura trebuie să se fi format în urma unor cutremure de pământ mai vechi. Poate să fi fost şi vine de sare care, în decurs de milenii, se vor fi topit.

   Când am pătruns în grota cea mai mare, Ronswell tocmai venea spre noi. Bâjbâise prin întuneric pân-aici şi-acum ne făcea semne energice să-l urmăm.

   — Indianul care se află sus, la gura puţului, trebuie să fi observat ceva, ne şopti el. A strigat de mai multe ori în jos.

   — Atunci reprezentaţia va trebui să înceapă, mai curând, decât ne-am gândit noi, domnule Ronswell. Dar nu cred că va trebui să ne temem serios de ceva.

DUŞMANI PRIMEJDIOŞI

   CÂND AM AJUNS LA GURA PUŢULUI, nu mai era acolo nimic de văzut, întrucât venise noaptea între timp. Dacă era sau nu un paznic sus, n-aveam de unde şti. Pongo ne făcu propunerea să-ncerce să se urce încet sus. Dacă va ajunge până aproape sus, va rezista cel puţin până ne vom fi urcat şi noi sus. Propunerea era acceptabilă, de aceea m-am mirat puţin că Marian n-o acceptă imediat. În cele din urmă îşi dădu acordul şi Pongo îşi începu urcuşul, aşa cum face orice hornar, care se respectă.

   Deşi îşi dădea toată osteneala, anumite zgomote nu puteau fi evitate totuşi. Când parcursese deja jumătate din drum, eram pe cale să cred că câştigasem partida, dar se dovedi că m-am bucurat prematur.

   Deasupra apăru lumina unei lămpi de buzunar şi capul unui indian. După ce zăbovi niţel, îşi îndreaptă lumina lămpii sale spre interiorul puţului. Trebuie să-l fi recunoscut pe Pongo pentru că scapă un ţipăt de groază şi dispăru de- acolo.

   Acum Pongo nu mai avea de ce să fie precaut, dacă făcea larmă sau nu era totuna, aşa ca se trudi din răsputeri s- ajungă sus.

   Între timp indianul apăru din nou la marginea gurii puţului. Am văzut clar c-a aruncat ceva înspre Pongo care, alunecă puţin mai jos. Lângă noi căzu o bucată mare de stâncă, dar ne-am putut salva la timp, făcând un pas lateral.

   — Ne-a descoperit, spuse Ronswell cu obiectivitate. Acum cum naiba să mai ajungem sus.

   Lampa ne-am lăsat-o în grotă, aşa că de sus nu puteam fi văzuţi. Deocamdată stăteam tăcuţi unii lângă alţii şi nu îndrăzneam să mai apărem în deschizătura puţului. Doar Marian îşi întoarse capul astfel încât să poată privi în sus.

   — Lumina de sus dispăruse, ne spuse acum. Deodată am auzit un zgomot ciudat de parcă cineva s-ar fi lăsat pe gura puţului în jos, să fi îndrăznit indianul să vină-n spre noi ca să

ne atace.

   Nu credeam în ruptul capului şi aşa ceva.

   — Haideţi să mergem cu toţii în grotă, ne propuse Marian. Ne vom lua lămpile şi le plasăm lângă puţ. În fiecare din cele două pistoale sunt nouă cartuşe, aşa că putem trage de optsprezece ori. Vom trage numai dacă avem o ţintă clară. Ne-am dus înspre grotă iar Pongo, care fusese nevoit să revină printre noi, rămase puţin mai în urmă, pentru a ne acoperi retragerea. Ne-am luat lampa şi ne-am întors din nou lângă Pongo. Lampa am plasat-o chiar aproape de gura puţului aşa cum am hotărât şi ne-am retras la adăpostul întunericului. Lampa îşi focaliza acum snopurile de lumină în direcţia de unde ne aşteptam s-apară duşmanii noştri. Pongo însă aleargă spre noi şi ne spuse:

   — Atenţie, Massers! Indieni lasă tigru în jos!

   Marian şi cu mine ne pregătirăm să-i facem fiarei o primire „călduroasă". Din păcate lumina era destul de slabă şi mă îndoiam că aş putea ochi bine.

   După câteva secunde, tigrul apăru într-adevăr la baza puţului. Ne mirosi de-ndată, întrucât se chirci imediat la pământ. Înaintea lămpii se opri, mă gândeam dacă va sări chiar acum sau mai târziu.

   În acelaşi moment detună arma lui Marian şi a mea. Tigrul se cutremură, dar sări totuşi peste lampă şi mai făcu câţiva paşi. Abia am avut timp să ne dăm de-o parte, că tigrul şi trecu glonţ, pe lângă noi.

   În semiobscuritatea galeriilor nu puteam recunoaşte la timp în ce colţ se aţinea felina. Pongo alergă de luă lampa în mâini şi-o ţinu îndreptată astfel încât să putem vedea în orice clipă fiara. Am văzut de-odată că nu aveam a ne mai teme de asta. Se zvârcolea deja în ghearele morţii şi după câteva spasme în luptă cu moarte îşi întinse, sfârşit, labele înainte. Gloanţele noastre au lovit bine. Pongo propti lampa la locul ei pentru ca să observăm daca era să ni se pregătească o nouă surpriză la gura puţului.

   — Oare indienii vor ajunge la concluzia că tigrul ne-a sfâşiat deja? ne întreabă Ronswell.

   — Au auzit împuşcăturile şi întrucât nu au mai fost urmate de altele, deduc că am biruit tigrul. Ca să-ncercăm să-i inducem în eroare trăgând mai multe gloanţe, ar fi lipsit de sens întrucât trebuie să ne cruţăm muniţia.

   Pentru noi obiectivul principal rămâne să ieşim din galeriile astea.

   Pongo aleargă până la gura puţului şi veni repede înapoi.

   — Massers, vin multe cobra. Indieni le lăsau în coş pentru noi.

   — Câte bucăţi ai numărat, Pongo? întreabă Marian.

   — Pongo numărat cinci, încearcă ucide cu cuţit.

   Dacă erau numai cinci reptile, le puteam face faţă. Coşul se mai legăna încă atârnat de funie, încolo şi încoace. Şerpii se târâră afară, întrucât legănatul acesta nu le era tocmai pe plac. Se târâră spre lumină şi-n consecinţă spre noi.

   Se petrecu atunci ceva nescontat. Lumina pâlpâi în lampă de câteva ori şi-n cele din urmă... Se stinse.

   Fuserăm brusc cufundaţi în întuneric. Cobrele nu se vor lăsa intimidate pentru a nu se apropia tot mai mult de noi.

   Cum să ne apărăm în situaţia asta? Nu puteam aştepta până ce simţeam o târâtoare din asta pe noi.

   — Repede-n grota tezaurului, ne strigă Marian. Acolo reptilele nu ne vor găsi, ne spuse Marian. Aşa era. Uşa se- nchidea atât de ermetic încât nici unui şarpe nu-i va reuşi să pătrundă înăuntru. Marian o luase înainte, în timp ce noi bâjbâiam după el. Spre groaza noastră, Marian îşi dădu seama că, din greşeală, închisese uşa grotei, din nou.

   Problema se punea dacă vom putea găsi mecanismul de deschidere destul de repede, pe întuneric.

   Marian împrumută cuţitul lui Pongo şi-i plimbă tăişul de-a lungul crăpăturilor. Următoarele secunde trecură foarte greu, întrucât în orice moment cobrele ne puteau ajunge, fără ca noi să băgăm de seamă.

   În cele din urmă am auzit un clinchet, după care, uşa zbură în lături şi noi am putut intra repede-n sala tezaurului. Marian trase repede uşa după noi. Deocamdată eram în siguranţă, dar stăteam ca pe gheaţă, ca să spun aşa.

   Rămăsesem prinşi în întuneric şi nu puteam îndrăzni să ieşim de aici, întrucât nu ştiam unde se află şerpii.

   — Ai văzut, bine Pongo, nu erau decât cinci şerpi, îl mai întrebă Marian pe uriaş în întuneric.

  — Doar cinci Masser, adeveri Pongo din nou.

  — Trebuie să ne gândim cum să facem din nou rost de lumină. Poate că şerpii i-am putea noi ucide şi pe întuneric dar împotriva agresorilor umani suntem fără putere, continuă Marian.

  — Şerpii se pot prinde uşor, fu de părere Pongo. Uşa deschide foarte puţin, ascultă până ce un şarpe se strecoară. Atunci şarpe zdrobit cu uşa.

  — Eşti în stare s-asculţi tu singur dacă un şarpe se strecoară încoace, Pongo, l-am întrebat eu.

  — Pongo face. Massers să rămână foarte liniştiţi.

  Ne-am retras în cel mai îndepărtat colţ al încăperi şi am

încremenit acolo. Am auzit cum Pongo deschide câţiva centimetri uşa şi imediat dup-aceea o închise cu zgomot. Din nou o deschise şi-a trebuit să treacă iar câteva secunde, cât o eternitate, iarăşi fu închisă uşa cu putere şi Pongo anunţă din nou.

  — Un şarpe şi încă unul mort, Massers. Acum iarăşi trebuie stat liniştiţi. Cobrele ne luaseră aşadar urma.

  Jocul se mai repeta de trei ori şi-n cele din urmă Pongo spuse:

  — Toţi şerpii sunt morţi. Massers poate merge afară, caută lumină.

  Am răsuflat cu toţii uşuraţi dar cum şi unde puteam da de lumină? Pongo spuse asta aşa, de parcă asta ar fi fost cel mai simplu lucru din lume.

  Indianul pe care-l scosesem din luptă avea asupra sa chibrite şi Marian aprinse acum unul. La această flacără palidă am văzut cinci cobre ucise de către Pongo pe care acesta le împinse cu piciorul cât colo după care deschise larg uşa. Băţul chibritului se consumă şi flacăra se stinse.

  — Pongo face făclie, spuse prietenul nostru negru şi dispăru din sala tezaurului. Marian râse şi zise:

  — Pongo a avut acelaşi gând ca şi mine.

  Câteva minute mai târziu, uriaşul se-ntoarse cu-o făclie făcută de el însuşi, care făcea ceva lumină-n jur dar mirosea groaznic.

  Întrucât era de presupus că nu va arde prea multă vreme am părăsit repede galeria. Poate că între timp indienii ne-au mai slobozit câteva „cadouri". Pe când eram încă-n grota unde odinioară se depozitaseră uneltele, Pongo, după câteva căutări, scoase la iveală o lampă veche cu petrol.

   Am putut s-o reparăm cât de cât şi lumina sa se-mprăştie în împărăţia noastră subpământeană. Cel puţin vom recunoaşte la vreme „surprizele" dacă acestea ne fuseseră expediate.

   Din paiele presărate pe jos, ne-am înjghebat nişte culcuşuri în care ne-am cuibărit pentru a ţine sfat de război.

   Eram prinşi aici ca într-o cursă de şoareci şi dacă indieni vor arunca bombe sau gaze asfixiante, atunci eram pierduţi.

   Trebuia neapărat să-ncercăm să evadăm, încă în această noapte şi-acum trebuia să ne batem capul cum s-o facem.

   — Numai c-o viclenie puteam scăpa de aici, fu de părere Marian. Trebuie să-l strigăm pe indianul de sus şi să-i spunem că doi dintre noi au murit. Când acesta se va fi aplecat peste marginea gurii puţului, am putea trage ca să-l scoatem din luptă.

   — Atunci locul său va fi luat de altul, am spus eu. Poate c-ar fi mai bine ca unul dintre noi să se urce, aşa cum a făcut Pongo, pe gura puţului şi când va apărea indianul să tragă atunci. Numai aşa poate ajunge unul din noi sus şi să-i ajute apoi şi pe ceilalţi.

   Marian se gândi câteva clipe şi spuse.

   — Poate că ai dreptate, Robert. Doar aşa am putea ieşi de-aici. Voi încerca să mă caţăr sus dar va trebui să vegheaţi cu atenţie. Dacă vezi că apare indianul, trage imediat. Şi eu o să ţin pistolul în mână, pregătit. Nu ştiu dacă voi nimeri dacă va trebui să mă şi caţăr, dar de- ncercat putem să încercăm.

   Am mers din nou la gura puţului. Pongo pe care-l trimisesem mai înainte acolo să stea de veghe, ne spuse că indianul nu s-a mai arătat sus.

   Marian se pregăti de căţărare şi-acum trecu la treabă. Indianul tot nu se arăta şi prietenul meu ajunse deja la marginea de sus a puţului, când am observat sus o dâră de lumină şi imediat o umbra care se aplecase peste marginea acestuia. N-am ajuns să trag întrucât Marian mi-o luase înainte. Împuşcătura detună şi indianul scoase un ţipăt de spaimă. Cu-ndemânare, Marian se urcă mai departe, ajunse curând la bordură şi trecu peste aceasta, dispărând din raza privirilor noastre.

  Acum pe Pongo nu-l mai puteam nicidecum reţine. La repezeală, începu să urce şi el în sus şi după câteva minute era trecut şi el dincolo. Am vrut să-l urmez dar când am ajuns să urc am văzut că de sus ni se aruncă o funie. Atunci Ronswell şi cu mine am putut să ne căţărăm foarte uşor afară.

  De-ndată ce-am fost sus, nu i-am văzut nici pe Marian nici pe Pongo şi nici măcar pe indianul rănit. O lampă veche şi primitivă zăcea la pământ, răspândind o lumină tulbure.

  Am aşteptat până ce Ronswell ajunse sus, am luat lampa şi-am încercat să luminez bolta unde ne găseam.

  Ne găseam într-o pivniţă de granit care avea numai o ieşire. Ducea prin acoperiş şi era-n formă de scară. Când mi-am scos capul afară l-am văzut pe Pongo într-o încăpere mică, stând la fereastră şi privind în afară.

  M-am apropiat de el şi l-am privit întrebător:

  — Pongo caută pe Massers Farrow, îmi şopti uriaşul. După ce Pongo sus, Massers Farrow, nu mai e aici, nici indian rănit.

  Asta era adevărat, întrucât am văzut eu însumi urmele de sânge în pivniţă. Cu siguranţă Marian era pe urmele rănitului Nu puteam sta aici şi să nu facem nimic, Marian presupunea desigur că-l vom urma. Întrucât şi Ronswell ajunsese lângă mine, ne-am strecurat pe-o mică uşă laterală, care era singura ieşire Am deschis încet uşa şi-am privit înăuntru. Înaintea noastră se afla templul în care intrasem înainte de a fi luaţi prizonieri.

  Să le fi reuşit indienilor să-l ia încăodată prizonier pe Marian?

  Pongo pătrunse primul înăuntru Se strecura încet şi precaut asemeni unui animal de pradă, ţinându-se mai mult pe lângă pereţi. Ronswell şi cu mine am aşteptat, până ce ne făcu semn După ce am ajuns lângă el, ne arată o uşă de bronz care rămăsese întredeschisă. O deschisei complet şi m-am uitat în încăperea alăturată. Părea să fi fost folosită ca şi cameră de locuit şi-n consecinţă mobilată destul de pretenţios. Covoare preţioase erau întinse pe pereţi şi pe duşumea. După ce m-am convins că încăperea era cu desăvârşire goală, am intrat înăuntru Mi-a atras atenţia imediat o colecţie de arme care erau aşezate pe o panoplie pe partea din stânga, deasupra unui divan.

   Privind-o, am uitat aproape unde mă aflu, până când Ronswell mă aduse la realitate. Ronswell îmi arată un mic tapet care atârna pe peretele din fundul camerei şi care era oarecum împins de parcă cineva l-ar fi deplasat din loc. Pongo încă mai era în templu, examinându-l. Împreună cu Ronswell am mers la tapet şi l-a ridicat de la loc.

   O uşiţă tot din cupru, se-nfăţişă înaintea ochitor noştri, care se lasă deschisă fără nici o dificultate. Am putut privi într-o a doua încăpere care era mobilată ca şi prima. Şi aici se găsea un divan pe care era întins un indian.

   Mi-am ridicat pistolul dar am observat la tâmpla omului, după ce m-am apropiat mai mult, o gaură din care se prelingea un firişor subţirel de sânge. Indianul fusese de curând împuşcat sau se sinucise. Ronswell stătea de pază în timp ce eu l-am examinat pe indian. Puteam fi surprinşi în orice moment, întrucât, cu siguranţă că erau mai mulţi duşmani în preajmă.

   După părerea mea, acesta trebuia să fie indianul care a avut sub pază gura puţului din peşteră. Atunci Marian trebuie să-i fi făcut rana de la tâmplă! Dar cum să fi reuşit să ajungă aici?

   Dar dac-a fost transportat de ceilalţi indieni, unde erau aceştia acuma?

   Eram atât de adânc cufundat în gândurile mele, că am tresărit când Ronswell scoase un mic striga de avertisment. M-am întors repede înapoi şi-am ridicat pistolul.

   În spatele încăperii, un covor se dădu deoparte şi... Marian apăru în faţa noastră. Mi-am coborât braţul cu pistolul.

   — Am crezut că am ajuns din nou în puterea indianului, domnule Farrow, spuse-n şoaptă Ronswell.

   — Nu, domnule Ronswell! Cred că deocamdată suntem singurii oameni de pe insulă. În ciuda întunericului am cercetat totul până la malul insulei, dar n-am putut descoperi nimic. Barca nu se mai găseşte la locul de ancorare Deci câţiva indieni au părăsit insula. Dar unde-i Pongo?

   I-am împărtăşit lui Marian cum am reuşit la rândul nostru să ieşim din puţ şi că Pongo încă mai cercetează interiorul templului.

   Marian merse înspre indianul mort şi-i cercetă buzunarele. Am găsit două pistoale care erau proprietatea mea. Unde erau însă celelalte lucruri ale noastre, armele, mă refer la carabinele noastre?

   Marian îl rănise pe indian şi-l urmărise până-n prima încăpere. Indianul şi-a pus pe tâmplă o batistă ca să nu lase nici o urmă. A fost o minune c-a reuşit s-ajungă până aici. Încăperea în care pătrunsese Marian la început servea drept anticameră şi fusese complet goală. Nişte trepte uşoare duceau în sus. Cu ajutorul unei a doua lămpi pe care o mai găsisem au putut fi cercetate toate camerele descoperite acolo.

   Treptele duceau spre turnul templului de unde se deschidea o măreaţă perspectivă asupra lacului. În aceiaşi mod se putea privi şi-nspre interiorul templului. Aşa fusese posibil ca indieni să ne ameţească cu săgeţile lor otrăvite.

   Ne-am reîntors înapoi în templu pentru a-l reîntâlni pe Pongo dar nu mai era acolo. Să fi ieşit afară, la aer liber?

   Aşa a şi fost. Îi fusese dor de Maha, care acum i se lipea de genunchi.

   — Pongo căutat pe Maha şi găsit aici în firidă, unde Maha încuiat. Mâna uriaşă a negrului mângâie blana animalului care ne recunoscu şi pe noi, imediat. Maha se comporta destul de liniştit deci am tras concluzia că nu se mai găseau duşmani prin apropiere.

   Marian îl trimise pe Pongo în turnul templului ca de acolo să poată supraveghea marea şi malul. Maha trebuia la rându-i să stea de pază la uşa templului până ce noi am fi căutat. Am mai găsit două încăperi, tot atât de luxos mobilate. Aici am găsi bagajele noastre precum şi armele, ca şi cuţitul şi pistoalele lui Ronswell. O deosebită bucurie ne-a produs găsirea lămpilor noastre de buzunar, pe care le- am pus imediat în funcţiune.

   Cu ajutorul acestora puteam cerceta mai repede şi mai bine toate încăperile templului. În cele din urmă se făcu de ziuă. Pongo încă mai făcea de gardă în turnul templului. În bagajele noastre, am găsit conserve încă pe care le-am mâncat cu mare poftă după încercările prin care am trecut. I-am dus sus lui Pongo porţia lui şi-n felul acesta am putu arunca o privire asupra întregului lac, care părea paşnic şi liniştit.

   Nu ar fi făcut niciodată impresia că s-ar găsi o mină aici pe insula asta, care părea mai degrabă un paradis pământesc.

   Să se fi întins mina asta spre nord, până la celălalt mal? Dacă aşa stăteau lucrurile, de ce n-au prevăzut indienii şi la acest capăt un puţ de intrare în mină? Sau n-am fost noi în stare să-l găsim?

   Înspre amiază, Pongo ne mărturisi că la celălalt mal a apărut un indian care intenţiona să folosească barca. Ne-am grăbit înspre mal, pentru a ne-nsuşi barca cu care voiam să părăsim insula.

   Puteam fireşte ajunge la malul celălalt şi înot, dar gândul ne rămase tot la crocodilul căruia Pongo era cât p-aici să-i cadă pradă.

   Ne-am ascuns în dosul unor tufişuri, aşteptând sosirea indianului. Nu părea să bănuiască ce se petrecuse-n lipsa lui pe insulă întrucât îşi îndreaptă barca fără nici o măsură de prevedere spre mal şi după câteva secunde părăsi barca.

   Fără a se mai uita în jur, vru să ia drumul direct spre templu, când, în faţa, lui apăru ca din pământ Marian şi-i împinse pistolul în faţă. Indianul sări un pas înapoi şi-şi scoase pumnalul. Când vru să se repeadă asupra lui Marian, Pongo îl înlănţui din spate cu braţele, astfel încât nu se mai putu mişca şi pumnalul îi scapă din mână.

   L-am legat repede, aducându-l în templu. Marian se trudi să afle ce-l aduse pe insulă, dar indianul rămase mut. L-am dus în pivniţă şi l-am legat de-o scândură. Trebuie să aşteptăm să vedem dacă mai apar indieni. Dacă vin ziua nu putem să le luăm barca pentru că atunci vor băga de seamă că aici se petrece ceva, ne spuse Marian.

   — Masser Bertram duce Pongo la mal cu barca şi vine înapoi cu barca. Pongo se caţără în pom şi aşteptă până vin indieni.

   — Planul nu-i rău, zise Marian mulţumit Cred că mai sunt încă doi indieni pe aici pe care-i putem lăsa liniştiţi pe seama lui Pongo. Noi vom mai aştepta, dar nu cred că indienii vor veni mai repede decât după-amiază sau chiar către seară.

   — N-ar fi mai bine, domnule Farrow, să-l înştiinţăm pur şi simplu pe bătrânul preot din aşezarea secretă, (vezi Diavolul din Caşmir), c-am găsit comoara, singuri tot n-am putea-o transporta.

   — Tare aş vrea să fii ambasadorul nostru înainte de-a lichida indienii care ţin de insula asta! Vrei să faci dumneata drumul singur sau să aştepţi până vom fi gata cu indienii?

   — Merg şi singur, se oferi Ronswell. Dacă Pongo mă conduce dincolo pot merge chiar acum.

   — Va trebui să mergi toată noaptea, îl avertiză Marian.

   — Dacă mă grăbesc, voi ajunge în cinci ore, răspunse Ronswell. Fireşte că voi ajunge abia seară acolo. Preoţii vor fi aici abia a doua zi dimineaţa.

   Propunerea lui Ronswell ne era convenabilă, întrucât ne scutea de-un drum în plus. Voiam să întreprindem o călătorie spre minunatul Nepal şi Ronswell, care avea patru săptămâni de concediu, intenţiona să ne însoţească. De asta era şi interesat ca să sfârşim odată cu misiunea asta.

   Ronswell ne asigură că va găsi şi singur drumul până-n colonie. Ne-am despărţit de el şi l-am condus pe celălalt mal. Pongo se urcă în copac, în timp ce Ronswell dispăruse deja. Urmele debarcări fuseseră şterse cu grijă de către Pongo. Uriaşul negru îşi alese copacul care ne servise odinioară tuturor de adăpost. Eu am adus barca singur la mal.

   Marian şi cu mine l-a înmormântat pe indianul mort şi i- am dus celui ameţit în mină, care între timp îşi revenise, mâncare.

   Trecu oră după oră. De la Pongo nu veni nici un semn Maha era stăpânul întregii insule şi era cel mai bun paznic al nostru.

UN NOU SECRET

   SE FĂCUSE DEJA ÎNTUNERIC când am auzit semnalul convenit de la Pongo.

   Marian şi cu mine am vâslit spre celălalt mal unde Pongo ne primi c-o mină cam încurcată, de unde am dedus imediat că ceva nu mersese cum trebuie.

   — Pongo azi neîndemânatec. Un indian e doborât, aici, altul scăpat.

   Uriaşul ne povesti acum ce s-a-ntâmplat. Cei doi indieni au venit unul câte unul, mai întâi cel pe care l-a şi doborât, dar celălalt care trebuie să fi observat totul, a vrut să-l înjunghie pe la spate cu pumnalul. N-a reuşit s-o facă, dar tot a reuşit să scape în tufişuri, unde Pongo nu-l mai putuse găsi din cauza căderii întunericului.

   Cel ce zăcea legat la picioarele noastre, era încă inconştient. Ce era acum de făcut? Cel ce scăpase era în stare să aducă ajutoare dacă erau pe-aproape mai mulţi indieni care aparţineau acestei organizaţii.

   — Pongo cu Maha îl vor urmări, zise uriaşul negru.

   Maha era încă pe insulă. Am mers cu indianul legat pe insulă înapoi şi Pongo îl căută şi-l luă pe Maha. Conduse singur barca, însoţit de Maha. Eu am vrut să-l însoţesc pentru a readuce barca dar Marian îmi spuse că nu e necesar. L-am dus pe indianul prins de Pongo în pivniţă, unde l-am aşezat la o oarecare depărtare de celălalt prizonier şi totodată l-am adus şi pe celălalt prizonier din galeria minei. Am părăsit pivniţa împreună, am stins lămpile de buzunar, dar ne-am strecurat înapoi în pivniţă pentru a-i spiona pe indieni.

   Am ajuns pe nesimţite lângă ei şi ne-am lăsat jos. Am avut de aşteptat mult până ce indienii s-au hotărât să vorbească. Prizonierii erau de părere că străinii pe care îi văzuseră la Srinagar adică noi, erau singurii care au pătruns pe insulă. Ultimul indian, cel prins de Pongo părea să aibă un rang mai înalt printre ei, căci ceilalţi doi i se adresau cu deosebită politeţe. Am aflat deci că Lartsa, adică ultimul prizonier, împreună cu Biamihto, au venit împreună spre

insulă.

  Biamihto a scăpat şi-acum va căuta să-i aducă din nou pe străini în puterea sa. Deodată fu pomenit şi Nepalul. Acum ne-am străduit să nu pierdem o vorbuliţă. Se pronunţă un nume de localitate, dar nu l-am desluşit cum trebuie încât indienii vorbeau în şoaptă. După ce se vor elibera, vor pleca de-ndată în Nepal întrucât Pinka îi aştepta. Cu siguranţă Biamihto şi pornise într-acolo.

  Afacerea lor de pe insulă era oricum compromisă şi deci nu mai avea sens să mai rămână.

  La încheierea convorbirii, Lartsa le recomandă subordonaţilor săi, ale căror nume nu le menţiona, să nu mai vorbească între ei pentru că străinii s-audă şi să vină după ei în Nepal. Auzisem ce ne-a interesat să auzim, aşa că ne-am strecurat, cât am putut de uşor, din nou sus.

  Funia care ducea jos în puţ am lăsat-o să atârne aşa. Trebuie să menţionez asta ca să se-nţeleagă ce avea să urmeze. Noaptea am petrecut-o în templu, unde am dormit cu schimbul, dar nimeni nu ne deranja somnul deşi mai erau încă forţe active ce voiau să ne distrugă.

  Când se ridică soarele, Pongo încă nu se întorsese. L-am trezit pe Marian şi voiam să-i spun că găsesc asta deosebit de ciudat, când iată-l şi pe Pongo, mustind de apă, înaintea mea.

  — Pongo trebuit să înoate până la insulă, barca dispărut. Duşman în apropiere. Pongo a regăsit barca dar zdrobită.

  Am schimbat priviri cu prietenul meu, destul de nedumerite. Ce voia să însemne asta? Indianul care scăpase de mâna lui Pongo să fi fost atât de îndrăzneţ ca să fi rămas totuşi în apropierea uriaşului? Pongo ne spuse mai departe:

  — Indianul frecat cu buruiană, Maha nu poate mirosi, distrus barcă, Pongo nu are pânză de cort, nu poate repara, adus Massers în primejdie.

  Cum puteam fi în pericol, dacă nici indianul nu putea folosi barca? Pongo nu aşteaptă răspunsul nostru, ci continuă:

  — Pongo are mare nelinişte. Când Pongo are nelinişte, atunci are dreptate.

  Ne-am strâns împreună în pivniţă pentru a vedea de prizonierii noştri. Pivniţa era goală iar prizonierii dispăruseră. Marian văzu funia care atârna încă în puţ şi ne spuse:

   — Repede, jos trebuie să fie acolo o a doua ieşire! Să sperăm că mai găsim comoara la locul ei.

   Pongo luă una din lămpi şi se duse de se uită peste marginea puţului, după care se lasă imediat pe funie în jos. Marian îl urmă. Mie-mi strigă să fiu atent sus ca să nu mai fim din nou surprinşi.

   Mi-am dat seama că Marian avea dreptate şi pentru a avea o mai bună perspectivă asupra a tot ceea ce se petrecea în perimetrul templului m-am urcat sus în turn.

   Am descoperit curând la mal mai multe siluete care strigau înspre insulă. L-am recunoscut pe Ronswell care se- ntorsese cu preoţii coloniei secrete, pentru a prelua comoara.

   Cuvintele lui Marian „să sperăm că încă comoara mai e la locul ei" îmi trecură prin cap, să fi reuşit indieni s-o ia? Căutarea dura prea mult pentru câteva persoane. M-am coborât din nou în sala templului, grăbindu-mă înspre malul insulei unde am vrut să fac stânga împrejur, pentru a-l încunoştinţa pe Marian, acesta venea în întâmpinare.

   — Indienii au avut ajutoare, îmi strigă ei. Au încercat să ia comoara dar i-am împiedecat la vreme. De pe malul celălalt exista un gang de legătură, puţul fiind astupat c-o lespede. Aşadar mina se întinde până la mal şi pe câmpie, pe sub lac, evident.

   Prin acest puţ sau gură de mină au venit indienii şi, căţărându-se pe funia pe care am lăsat-o noi, dincoace, au putut să-i elibereze pe tovarăşii lor. Uşa de la camera tezaurului stă larg deschisă dar n-a fost înstrăinat nici un obiect.

   I-am relatat lui Marian că se adunaseră pe celălalt mal deja preoţii coloniei, pentru a prelua comoara. Nu puteau ajunge până la noi întrucât nu mai aveau barcă.

   — O să-i conducă Pongo, Robert şi anume prin gura de mină de pe malul celălalt.

   Întrucât Pongo mai era încă în galerii, Marian se mai coborî odată la el. Pongo ieşi la suprafaţă prin al doilea puţ de mină, înconjură lacul şi-i conduse pe preoţii înapoi. Întrucât nu mai aveam pentru ce ne teme, am coborât din nou jos, unde i-am întâlnit pe preoţii care nu mai puteau de bucurie că-şi regăsiseră tezaurul!

   Aduseră cu ei o mulţime de saci şi-acum s-au pus pe treabă, au împachetat totul în saci. Pongo îl postase pe Maha de paznic la cel de-al doilea puţ de mină şi-i ajuta pe preoţi să-şi care sacii grei cu podoabe. Voiau să se retragă imediat în colonia lor, deşi mai aveau de făcut un drum foarte greu. Insula propriu zisă o vizită numai bătrânul preot care se miră cum de-a reuşit nepotul său, „Diavolul din Caşmir", să-ntemeieze aici o asemenea organizaţie.

   După ce sacii au fost scoşi la suprafaţă şi depozitaţi la mal, ceilalţi preoţi îl mai aşteptară numai pe conducătorul lor pentru a porni din nou la drum. Nu voiau să-i însoţim întrucât Marian ne făcuse propunerea să mai rămânem până seara în apropierea templului. Recunoştinţa bătrânului preot fu fără margini. Când se despărţi de noi, în cele din urmă, Marian îl însoţi prin galerii, până la ieşirea la suprafaţă.

   Ronswell ne povesti cum după un marş extenuant ajunsese noaptea târziu în colonie şi găsise pe toată lumea adormită. De-abia însă se răspândi vestea despre comoara regăsită, că toţii preoţii s-au hotărât să-l însoţească pe preotul cel vârstnic, şeful lor.

   — Eu am făcut de două ori drumul şi-acum sunt grozav de obosit. Dacă vreţi să plecăm de aici mâine dimineaţă m- aş întinde să dorm vreo câteva ore. Vreţi să-i mai vedeţi pe indienii de aici? ne întreabă la sfârşit comisarul.

   — Să sperăm că nu mai dăm ochii cu ei, cel puţin aici. Presupun totuşi c-o să-i revedem în Nepal şi i-am povestit de-abia acum lui Ronswell ce-am auzit spionându-i pe indieni în încăperile subterane ale templului.

   — Vin şi eu, se-nţelege, în Nepal sublinie încăodată cu convingere Ronswell de voinţa sa.

   Între timp Marian revenise. În prima din cele două încăperi luxos mobilate am ţinut un consiliu de război la care Pongo nu lua parte întrucât avea în grijă paza noastră. Din partea sa nu aveam a ne teme, dar ce-a de-a doua intrare în mină, unde făcea Maha de pază. Ne dădea oarecare temeri.

   Am hotărât ca a doua zi, dis-de-dimineaţă, s-o pornim spre Nepal. Trebuia s-ajungem mai întâi în Srinagar, de unde luam trenul, cât mai neobservaţi cu putinţă.

   În Srinagar, Pongo şi cu Ronswell se vor despărţi de noi, reluându-şi rolurile de profesor şi servitor, dar în tren ne vom putea din nou reuni.

   Pongo îl luă pe Maha cu el în interiorul minei. Ghepardul alerga acum prin galerii, păzindu-ne în felul lui.

   Astfel Pongo putea să urce sus şi să ia masa cu noi, întrucât se făcuse deja ora prânzului.

   Am mai zăbovit puţin împreună. Ronswell voia tocmai să se ducă să se culce când din străfundurile galeriilor am auzit un striga înfiorător.

   Am sărit cu toţii în sus şi-am năvălit în pivniţă. Încă se mai auzeau gemete şi ţipete de pe gura puţului, răzbătând până la noi.

   Ne-am lăsat s-alunecăm pe frânghii în jos, până la fund. La lumina lămpilor noastre de buzunar, am văzut un tablou înfiorător. Maha stătea cu labele deasupra unui indian întins la pământ, căruia i-ar fi sfâşiat într-o clipită beregata dacă sar fi mişcat. Indianul care trebuia să se fi apărat la început, sângera din abundenţă, dar acum stătea complet liniştit, dar ochi săi erau deschişi mari de groază. Privirile i se îndreptară imploratoare asupra noastră. De abia după ce Pongo îl rechemă pe Maha, indianul încearcă cu greutate să se ridice dar în momentul următor căzu din nou lipsit de putere la pământ.

   Marian se apleacă spre el şi-i vorbi în cele din urmă.

   Indianul se ridică cu cele din urmă puteri care-i mai rămaseră şi spuse:

   — Peste câteva clipe nu voi mai trăi dar şi voi străinilor mă veţi urma de-ndată. Nimeni nu vă mai poate salva.

   Spunând asta se-ntinse şi după câteva răsuflări îşi dădu sufletul.

   Marian ne privi îngrozit şi fugi repede la gura puţului, care ducea în templu, strigându-ne pe drum:

   — Repede, repede. Trebuie să ne salvăm pe noi şi

lucrurile noastre, înainte de-a fi prea târziu.

  Marian şi cu mine am început să ne căţărăm pe gura puţului mare în sus, în timp ce Ronswell, Pongo şi cu Maha, au luat-o prin gura puţului cel mic.

  Armele noastre, împreună cu toate bagajele noastre şi ale lui Ronswell şi Pongo le-am înşfăcat cât am putut de repede, grăbindu-ne spre malul insulei. De aici l-am putut vedea pe Pongo cum aleargă înconjurând lacul cel mic. Voia să-ncerce să repare barca pentru a putea părăsi şi noi insula. Nu va fi însă prea târziu pentru noi s-aşteptăm atâta? Aşteptam din clipă-n clipă să se producă o explozie care ar distruge mina sau chiar întreaga insulă.

  Ce noroc că ura indianului izbucnind la suprafaţă ne-a avertizat în ultimele-i clipe de viaţă!

  Pongo reuşi să dreagă barca dar numai foarte provizoriu şi în scurt timp fu la noi, o jumătate de minut mai târziu părăsind insula. Pongo astupase găurile din barcă cu ierburi de-aceea trebui să conducă foarte atent, dar în cele din urmă am ajuns la malul celălalt. Pe când mă dădeam jos din barca, în spatele meu am auzit un huruit înfundat, urmat de-o detunătură puternică. Şi la acest mal, dincoace de apă, am simţit presiunea deosebită a aerului. Cu ajutorul ocheanelor ne-am spre insulă. Din clădirea templului nu se mai vedea decât o grămadă de moloz fumegând. Se prăbuşise, în clipa când avu loc şi explozia în mină.

  Am renunţat să mai vizităm încăodată insula.

  Ne-am urcat în copacul nostru, unde Pongo ne amenajase culcuşuri atât de minunate. Acolo am petrecut, adăpostiţi de coroana bogată a arborelui, restul timpului, până dimineaţa.

  Ronswell era atât de obosit încât a adormit imediat ce s-a lăsat în culcuşul său.

  Şi noi ne-am bucurat de linişte şi somn până a doua zi.

SFÂRŞIT

Volumul 233

POVESTE INDIANĂ

   O „MICĂ” SURPRIZĂ

   — PUTEŢI SPUNE CE VREŢI domnule Farrow, dar eu rămân la convingerea că aici în India, se petrec adevărate minuni, pe care nu ni le putem explica!

   Profesorul Reuter, un conaţional, un german deci, înalt şi deşirat, pe care l-am cunoscut aici în Manipur, la clubul englezesc deveni foarte agitat, de câte ori Marian îşi exprima părerea sa, că nu credea în minuni şi-n spatele acestora, se ascunde întotdeauna, o explicaţie naturală şi logică.

   — Vă pot relata fapte şi întâmplări, domnule Farrow, pe care le-am trăit eu însumi şi pe care nimeni nu le-ar crede. Sunt profesor de zoologie şi-am venit aici pentru a studia lumea minunată a insectelor. Aproape că mi-am abandonat această preocupare, când am dat peste o problemă, pe care încerc să mi-o explic, deşi m-am găsit pân-acuma nici una. Dac-o să mă întrebaţi despre ce este vorba, nu v-aş putea da nici un răspuns, întrucât mi-am luat angajamentul, de-a nu spune nimănui despre asta. Aş face-o poate totuşi, dacă nu aş mai nutri încă speranţa, să pot lămuri şi singur „minunea" asta.

   Marian se mărgini să ridice din umeri, ca şi cum ar fi vrut să spună, că fiecare e liber să-şi păstreze credinţa şi părerile, dar el unul, nu dădea o ceapă degerată pe aceste aşa zise „minuni".

   Mie mi-ar fi plăcut, dimpotrivă să-l iscodesc ceva mai mult pe interesantul profesor, dar întrucât prietenul meu, voia să dea impresie că toate astea nu-l prea interesau m- am adâncit la rându-mi într-o discuţie cu Balling, care ne însoţise şi el la Manipur.

   Pe profesor păru însă să-l deranjeze indiferenţa lui Marian, pentru că rămase câteva secunde tăcut, cu fruntea încreţită de gânduri. Deodată, faţa i se lumină din nou şi fără a mai insista asupra vechi teme de discuţie, îl întreabă pe Marian câtă vreme are de gând să rămân în Manipur.

   — Poate că vreo două zile, domnule profesor răspunse

Marian. Depinde totul de ce ne va fi dat să trăim şi să cunoaştem, prin locurile astea. Ne cunoaşteţi doar după nume şi ştiţi că suntem în căutare de aventuri şi întâmplări, dar acestea par să lipsească aici în Manipur.

   Am înţeles intenţia camaradului meu de a-l provoca cumva pe simpaticul profesor, să devină mai deschis. Acesta se gândi câteva minute, înainte de-a spune:

   — Vizitaţi mai întâi împrejurimile oraşului Manipur şi veţi vedea că veţi cunoaşte lucruri interesante. Dacă o luaţi spre nord, veţi da de o regiune împădurită, o adevărată junglă, prin care mi-am croit o mică cărare în căutarea insectelor mele. După vreo 45 de minute de mers, pe cărarea asta, daţi de un luminiş cu totul deosebit. Nu veţi regreta osteneala. Nu se găsesc tigri, sau alte pericole acolo, aşa că puteţi vizita totul în linişte. Eu am putut urmări de acolo lumea minunată a insectelor. Aţi putea merge mâine după masa de prânz şi sunt sigur că nu veţi regreta.

   — Ne-ar plăcea s-o facem domnule profesor, mai ales că prietenul meu Robert, este foarte interesat de lumea animală şi fireşte şi de cea a insectelor. Dar ora aceea de după prânz nu este prea călduroasă pentru o astfel de ieşire?

   — De-ndată ce veţi da de mica potecă din pădure, nu veţi mai simţi urma de zăpuşeală. Asta ar fi după mine cea mai nimerită oră la care aţi putea merge.

   — Ei bine, am să vă urmez sfatul, domnule profesor! Sper să poţi veni cu noi şi dumneata, domnule Balling!

   Balling, un om care iubea aventura tot atât de mult, ca şi noi şi pe care-i întâlnisem în Chirang (Vezi vol. Duşmani periculoşi) scutură doar capul.

   — Ce să caut eu în junglă, domnule Farrow, dacă nici măcar tigrii nu se pripăşesc pe acolo? Şi de-a ieşi pe căldura asta din Manipur, să-ţi spun drept, nu mă prea atrage.

   Profesorului păru să-i placă refuzul lui Balling de-a ne însoţi. Îi descrise încăodată frumuseţile acestei excursii lui, Marian şi nu pierdu ocazia de a mă lămuri şi pe mine, de adevărul spuselor sale.

   Balling scutură tot timpul neîncrezător capul. M-am mirat la rândul meu că Marian, voia să întreprindă acest drum şi când profesorul încearcă să mă lămurească şi pe mine, mi se păru c-am înţeles stratagema profesorului, care dorea să vizităm noi înşişi luminişul aceia, dar fără să spună el despre ce este vorba.

   Ni se mai întâmplase ceva asemănător, cu puţin timp în urmă când colonelul Hendricks Bustel, ne sfătuise să vizităm valea şi albia unui râu, fiindcă pasă-mi-te, pe-acolo bântuie un bondar sau cărăbuşi deosebit.

   Am ajuns în valea cu pricina, dar n-am dat de nici un cărăbuşi, ci de cu totul altceva (vezi vol. Lăncierul).

   Aşa ceva ni se „cocea" şi acuma. Mai întâi profesorul ne povesti de-o minune, pe care-o trăise aici şi-n momentul următor, ne sfătuia să vizităm un anume luminiş în junglă, aparent doar pentru frumuseţea şi bogăţia vieţii entomologice de aici. Cu siguranţă stătea o taină în dosul tuturor acestor apropouri dar m-am prefăcut ca şi prietenul meu, complet indiferent, dându-mi totuşi consimţământul de-a lua şi eu parte la mica expediţie.

   — N-aţi vrea să ne însoţiţi chiar dumneavoastră acolo, domnule profesor? Asta ar fi doar lucrul cel mai simplu, zise deodată Marian.

   Profesorul încremenise parcă dintr-odată.

   — Nu, nu, domnule Farrow, spuse el în grabă, mâine nu am timp deloc, mi-am dat întâlnire cu nişte domni. Spre seară ne putem iarăşi întâlni aici şi-atunci veţi putea povesti, cum a decurs excursia.

   Nu-mi putui reprima o oarecare bănuială, faţă de acest profesor. Ne făcusem doar destui duşmani, care ne juraseră răzbunare. Nu cumva aparţinea acestora, acest profesor şi voia să ne întindă numai o cursă? Ce ştim noi, despre el? Că obişnuia să frecventeze acest club englez nu spunea multe şi că ne era compatriot, încă şi mai puţin.

   E-adevărat că nu arată deloc ca un răufăcător, trăsăturile sale, îi erau chiar bonome şi erau străbătute de o umbră de melancolie, chiar.

   Pe scurt, îmi făcuse, o impresie bună, deşi nu mai ştiam ce să cred despre aceste insinuări, care voiau neapărat să ne îndemne să căutăm un anume luminiş în junglă, care putea lesne ascunde o cursă, înainte de-a se despărţi de noi, îşi reînnoi propunerea de-a ne revedea mâine seară şi când Marian îi mormăie, păru să fie foarte mulţumit.

   — Vrei cu-adevărat să cauţi pe arşiţa zilei luminişul ăla, domnule Farrow? E-o prostie, zise Balling care se supărase pe insistenţele profesorului.

   — Bineînţeles, domnule Balling, că vom face această excursie şi sper că ne veţi însoţi.

   — Nu dragul meu, nu mă poţi obliga şi de bună voie nu voi merge.

   — Şi totuşi te voi sili s-o faci domnule Balling, răspunse Marian, zâmbind, dar folosind un cuvânt magic, prin care vei vrea să vii, chiar neobligat de nimeni.

   — Aşa deci, atunci s-aud cuvântul magic, râse Balling, acum chiar că m-ai făcut curios.

   — De fapt sunt trei cuvinte, dragul meu şi astea sună: O nouă aventură.

   Balling se uită ca cruciş la Marian, neştiind în primul moment dacă acesta vorbeşte serios sau glumeşte. Însă când prietenul meu dădu cu seriozitate din cap, englezul strigă entuziasmat.

   — Presupui deci, că odată-n acest luminiş, ni se va deschide perspectiva unei noi aventuri, domnule Farrow? Da, acum, îmi vine-n minte aluziile acestui profesor. Voia să ne ademenească în junglă, unde menţiona ceva despre un heleşteu în apropierea unui luminiş, dar fără s-o spună explicit. Atunci se-nţelege că particip şi eu!

   — Ei vezi că am avut dreptate dragă Balling? Ce-o să găsim acolo, nu ştiu, dar bănuiesc, că vom da de-o mare enigmă, pe care va trebui s-o lămurim.

   Între timp am ajuns la hotel şi-am intrat în camera pe care-o închiriasem eu şi cu Marian. Marian îmi zise, c-ar fi mai bine, să-i lase acasă pe Pongo şi pe Maha şi va fi suficient ca uriaşul să ştie încotro ne ducem.

   — M-am temut domnule Farrow că până-n Sumatra, unde vreau să ajung şi eu, nu vom mai avea de întâmpinat aventuri. Să sperăm că vom găsi ceva interesant în luminişul acela, pentru că viaţa plictisitoare şi sedentară, nu-i pentru mine!

   Balling se comporta ca electrizat. Cel mal mult i-ar fi plăcut, să pornim de-ndată într-acolo şi Marian avu de furcă să-l lămurească să n-o chiar facem. În dimineaţa următoare l-am lămurit pe Pongo, despre cum stau lucrurile şi acesta a înţeles imediat.

   — Dacă Masser, nu vine înapoi, până seara, Pongo caută pe profesor, apoi, luminiş în pădure. Pongo găseşte apoi Masser!

   Astea erau cuvinte, pe care ştiam prea bine, că Pongo şi le va respecta cu sfinţenie. Pongo ne va găsi fără-ndoială, da, în ce stare... Ei bine, asta mai rămânea de văzut.

   Puţin după masa de prânz am pornit-o la drum. Am luat cu noi numai pistoalele şi în rucsacuri câteva provizii.

   După un marş de vreo două ore, am ajuns într-o regiunea junglei aproape de nepătruns, dar cu toate acestea am dat de cărăruia menţionată, care ne-a dus după vreo 45 de minute la luminişul de care ne vorbise profesorul. Am suferit destul de mult de pe urma zăpuşelii şi nici în pădure nu ne mergea mai bine, ba chiar dimpotrivă, aerul era mai înăbuşitor. O tăcere nefirească ne înconjura din toate părţile şi m-am minunat destul că profesorul avusese curajul, să vină singur până aici.

   Poteca făcea numeroase cotituri prin desiş şi-a trebuit să fim cu ochii în patru, pentru a nu ne expune vreunui atac din partea vreunei fiare, întrucât nu prea credeam în cuvintele profesorului că aici nu s-ar aţine tigri.

   Nu se petrecu însă nimic. Am ajuns nestânjeniţi la luminişul cu pricina, care era plasat la marginea unui mic iaz. Cât despre frumuseţile asupra cărora ne atenţionase profesorul, n-am descoperit nimic. Cărarea părea că se termină aici, întrucât după ce am înconjurat luminişul, n-am mai găsit pe cealaltă parte nici o continuare a acesteia. Dacă voiam să pornim mai departe ar fi trebuit să facem uz de cuţitele noastre.

   Marian nu lăsase nimic necercetat şi acum se aşezase jos la marginea micului heleşteu. Balling şi cu mine i-am urmat pilda şi acum aveam ochiul de apă în faţa privirilor noastre.

   — Va trebui să ţinem luminişul sub supraveghere continuă, zise brusc Marian, întrucât dacă e vorba de-o cursă de acolo poate veni doar.

   — La asta m-am gândii încă de ieri, Mariane, când profesorul parcă voia să ne silească să venim încoace.

   Balling nu spuse încă nimic, dar ţinea ochii aproape închişi ca şi cum ar fi fost obosit, dar ştiam prea bine că nu slăbea din ochi iazul. Am lăsat cu schimbul ca privirile noastre să se alunece spre luminiş, dar când trecuseră aproape două ore, fără ca să se întâmple ceva deosebii, m- am simţit treptat obosit, tot mai obosit şi-am închis ochii.

   Trebuie să fi adormit de-a binelea, întrucât am primit un cot de la Marian, ce m-a făcut să tresar speriat, indicându- mi totodată să mă uit spre iaz, dar făcându-mi semn cu degetul la buze să nu vorbesc.

   Nu-mi credeam ochilor, când am văzut ce se petrecea de cealaltă parte a iazului. Acolo unde înainte se găseau doar tufe de arbuşti şi desiş de ne pătruns, în faţa ochilor noştri se întindea acum un teren de iarbă neted, pe care păşea acum, o tânără indiană. Ea păşi până la marginea iazului, îşi lepădă hainele şi se scufundă încet în apele iazului.

   Tânăra indiană, a cărei vârstă o apreciam la cel mult nouăsprezece ani, înota cu mişcări largi de jur împrejur. Deodată am văzut cum patru corpuri întunecate, se apropiau de înotătoare, venind din toate direcţiile şi spre groaza mea neţărmurită mi-am dat seama că erau patru crocodili. Înotătoarea nu părea să fie conştientă de prezenţa acestora, întrucât continua să înoate liniştită mai departe. Am vrut să scot un ţipăt de alarmă, dar Marian m-a prins de braţ, constrângându-mă la tăcere.

   Crocodilii însă s-au oprit la o oarecare distanţă, privind-o, parcă, ţintă pe indiană. Balling îşi scoase deja pistoalele, dar Marian îi făcu semn, să se liniştească. După un sfert de oră, tânăra ieşi din apă, se înfăşură în vestmânt şi păşi mai departe pe pajişte cu picioarele desculţe. Ca la un spectacol de teatru apărură din toate părţile desişurile cum au fost mai înainte impenetrabile aşa cum fuseseră, iar ţărmul îşi luă aspectul său, paşnic, obişnuit.

   Înmărmurit m-am uitat spre Marian şi Balling. Să fi adormit numai şi să fi visat şi totul să nu fi fost decât o nălucire?

   — Ce-a fost asta Mariane? am izbutit eu să îngân, două vorbe. Cum de s-au putut da la o parte desişurile şi să apară o plajă în loc?

   — Nu asta m-a neliniştit Robert! Cum de crocodilii nu i-au făcut nimic fetei şi de unde au apărut aceştia în acest mic iaz.

   Aici e minunea de care vorbea profesorul! Ştia mai mult decât a putut să povestească şi probabil că i s-a smuls promisiunea de a tăcea. Poate c-a izbutit să vorbească cu tânăra indiană!

   — Ei, atunci, să mergem să-i căutăm urmele domnule Farrow. Sigur că vom da de una, fu de părere Balling.

   — Vrei să-ncercăm să ne croim drum prin acest desiş de nepătruns domnule Balling? îl întreabă Marian, arătând spre malul celălalt înţesat de tufişuri dese. Acolo am putea să ne facem de lucru ore întregi, fără să putem cine ştie cât, răzbate.

   — Dar profesorul trebuie să fi găsit el o cărarea şi acolo, în orice caz, cel mai bine ar fi dacă l-am întreba astă-seară.

   — Nu ne va spune nimic, întrucât este legat de promisiunea pe care a făcut-o. Va trebui să găsim o altfel de cale, ca să lămurim misterul ăsta. Prin iaz nu putem ajunge, întrucât ar trebui să ucidem crocodilii. Malul este mlăştinos şi aproape de nestrăbătut şi un drum prin junglă dacă vrem să-l croim noi, ne-ar reţine prea mult. Cel mai bine ar fi dacă am merge înapoi la Manipur şi neam întoarce la noapte, însoţiţi de către Pongo. El va găsi cu siguranţă un mijloc de a ajunge pe matul celălalt.

   — Şi să nu-i mărturisim nimic profesorului, domnule Farrow? întreabă încăodată Balling.

   — Cred c-ar fi rău, întrucât ne-ar putea trăda, chiar fără să vrea.

   Ne-am pregătit de întoarcere. Marian nu scoase nici o vorbă şi întrucât şi ei nu prea aveam chef de vorbă, am parcurs drumul înapoi foarte tăcuţi.

   La ora nouă seara, am ajuns în sfârşit, după ce întunericul cuprinde toată firea, în hotelul nostru. Pongo avea consemnul să ne aştepte până la miezul nopţii, apoi să-l caute pe profesor şi să-i spună ce s-a întâmplat. Şi din acest motiv ne-am întors, pentru a nu-l amesteca pe mai

departe pe profesor, în acest joc.

   Din păcate, nu-l puteam lua deloc pe Maha, cu noi şi de- aceea l-am lăsat în camera lui Pongo.

   După o masă copioasă, ne-am îndreptat din nouă, spre luminişul din junglă, unde am ajuns cam după oră, după miezul nopţii. Profesorul trebuie să fi avut dreptate, că pe- aci nu se aţineau deloc fiare sălbatice, fiindcă n-am perceput nici un zgomot care să le trădeze prezenţa, deşi întunericul nopţii puse stăpânire peste tot.

   După ce-am ajuns în luminiş, Marian îi arată lui Pongo locul de unde am observat-o pe indiana care a intrat în lac. Pongo se strecoară ca o felină, în jur şi caută un drum de intrare în desişuri, dar totul fu zadarnic. De câteva ori dispăru din raza noastră vizuală, după ce-şi croii drum în desiş, dar de fiecare dată, revenea, scuturând doar capul.

   M-am dus până la malul heleşteului şi m-am străduit să privesc, malul opus. Deodată am auzit lângă mine, un plescăit îngrijorător, astfel încât am făcut repede un pas îndărăt. Acum am recunoscut capul a doi crocodili care pândeau chiar lângă mal. Din păcate nu îndrăzneam să-i ucidem cu pistoalele, de teamă că împuşcăturile ne-ar putea trăda. M-am îndreptat din cauza asta, prost dispus către Marian, care se-ntinsese, undeva mai încolo, în iarba înaltă.

   — Nu cred Mariane, că vom putea pătrunde de pe partea asta, ci poate mai degrabă de pe celălalt mal, am opinat eu.

   — Trebuie să existe o cale Robert şi eu nu merg de aici, până ce n-o voi găsi! Nu m-am aşezat aici să mă odihnesc, ci vreau să cuget asupra unei posibilităţi de care s-a folosit şi profesorul pentru a ajunge pe celălalt mal.

   — Dacă l-am fi întrebat totuşi, poate că ne-ar fi spus şi- acum am fi fost pe celălalt mal. Noaptea va trece repede şi la lumina zilei vom fi cu siguranţă observaţi.

   Ca din pământ răsări din nou Pongo în faţa noastră şi la lumina slabă a razelor de lună, am văzut că faţa îi râdea de bucurie.

   — Masser, Pongo găsii cărarea care duce dincolo! Marian sări repede în picioare şi chiar şi Balling se apropie de noi. Pongo ne conduse, aproape de malul iazului, îndepărtă un

tufiş des ce-i sta în cale şi-şi croi drum mai departe.

   L-am urmat repede şi-acum înaintea noastră... se afla cărarea îngustă, care înconjura iazul.

   — Trebuie să fim prevăzători, ne strigă repede Marian, încă nu ştim cu cine avem de-a face.

   Pongo între timp, o luase înainte şi-acum ne-am străduit să mergem mai repede, pentru a-l ajunge. După ce-am înconjurat iazul, Marian ne arată deodată un tufiş foarte des, care stătea lateral de noi. Mâna mea îmi alunecă imediat spre pistol, dar Marian îmi făcu semn să rămân liniştit, pătrunse în desiş, dădu crengile la o parte şi ne arată rădăcinile.

   Tufişul stătea într-un cadru, pe care era montat un cărucior, care luneca pe şine. Acum îmi puteam imagina schimbarea bruscă de decor la care asistasem la amiază. Tufişurile erau reale, dar puteau fi îndepărtate exact ca pe-o scenă la teatru.

   Acum totul devenea plauzibil şi nu mai avea tenta aceea de poveste sau legendă de mai-nainte şi eram curios, pe cine vom întâlni în această pustietate.

   După ce ne-am croit drum prin tufişuri, am găsit terenul plat pe care păşise tânăra indiană. Nu ne-am propus să-l străbatem, ci am rămas în umbra deasă a tufişurilor de pe mal.

   Din nou am ajuns la un desiş Încâlcit, dar care de data asta închipuia doar un gard natural. În spatele acestuia se înălţa un zid înalt, pe care nu l-am observat decât când neam trezit în faţa lui. Marian îi făcu semn lui Pongo să-l ridice şi privi dincolo. Când ajunse din nou lângă noi, scutură numai capul şoptindu-ne:

   — Profesorul a avut dreptate şi sunt foarte curios în legătură cu toată povestea asta. În spatele zidului se găseşte o grădină minunată şi toată vegetaţia luxuriantă pare să se fi întâlnit aici şi e plină de eflorescenţă. Grădina este foarte bine îngrijită şi se pare că face parte dintr-o proprietate mai mare. Poate că nu e bine, să pătrundem aşa aici, întrucât lesne, putem fi consideraţi drept răufăcători şi arestaţi ca atare. Nu ştim nimic despre proprietar, ci doar atât, că o tânără indiană a făcut baie în iaz.

   — Dar ce-i cu tufişurile astea mobile? întreabă Balling.

   — Poate fi capriciul unui stăpânitor bogat, sau a unei femei bogate. Aş vrea să fac cale întoarsă, dar o voce interioară îmi spune că voi trăi aici o aventură interesantă.

   — Atunci să escaladăm pur şi simplu zidul, domnule Farrow, spuse Balling, o să găsim noi mai târziu vreo explicaţie, în caz că va fi necesar.

   — Pongo va trebui în orice caz să rămână în afara acestei grădini, asta pentru a ne asigura acoperirea, spuse Marian. Pongo, tu rămâi aici şi dacă nu ne-ntoarcem în două ore, sau nu-ţi dăm cumva de ştire, atunci începi sa ne cauţi.

   — Pongo bagă de seamă şi caută Masser, ne promise uriaşul.

   Am escaladat zidul unul câte unul, ajutaţi de către Pongo. De-ndată ce-am fost jos, de cealaltă parte a zidului, l-am văzut pe Marian care o şi apucase prin grădină, înainte de-a proceda la fel, am considerat să mai arunc o privire spre această minunată grădină. După părerea mea, aparţinea cel puţin unui prinţ şi m-am minunat de hotărârea lui Marian, de a ne forţa drumul aici. Dacă vom fi surprinşi nu ne va folosi la nimic nici o explicaţie şi la fel credea şi Balling, care tocmai acum fusese ridicat de către Pongo, peste zid.

   — Nemaipomenit, îmi şopti el la ureche, aşa ceva n-am mai văzui niciodată, exact ca în poveşti!

   A trebuit să ne grăbim să ne coborâm de pe zid, întrucât Marian, deja trecuse peste pajişte. Întrucât zidul nu era chiar atât de înalt, am reuşit să-l sărim fără greutate şi- acum ne găseam cu toţi lângă Marian. Acesta ne arată înainte, unde la o oarecare depărtare între arbori înalţi se vedea o clădire maiestuoasă, un adevărat palat.

   — Ar fi mai bine să ne-ntoarcem Mariane, i-am şoptit prietenului meu, întrucât mă temeam că vom avea serioase neplăceri, pătrunzând pe teritoriul unei proprietăţi străine.

   — Acum e prea târziu Robert, putem să ne continuăm drumul. Dacă facem cale întoarsă, nu vom mai lămuri niciodată misterul acestui iaz şi ne vom bate capul degeaba, regretând poate. Aşadar înainte!

   Ne-am continuat aşadar drumul spre falnica clădire. Pentru a nu fi descoperiţi prematur, ne-am aplecat cât am putut sub vegetaţia abundentă tropicală, folosindu-ne de orice acoperire ni se oferea.

   În cele din ne-am aflat la o depărtare de câţiva metri de palat, fără să vedem nici un om. Pătrunsesem deja cu toţii în palat, unde putea să stea de veghe vreo santinelă, deşi palatul părea nelocuit.

   Am privit cu multă atenţie clădirea. Nimic nu se mişca aici şi nu se părea că palatul era blestemat. Din păcate această linişte ciudată, nu era decât o aparenţă şi de asta ne era dat să ne convingem foarte curând.

UN MAHARAJAH CIUDAT

   MARIAN SE STRECURĂ MAI DEPARTE mai departe şi ajunse ta o uşă mică, pe care, spre mirarea noastră, o găsisem deschisă. El ne făcu semn şi noi l-am urmat imediat. Marian deschise uşa şi lasă şuvoiul luminos ai lămpii sale de buzunar, să măture încăperea din faţa noastră. O cameră mică, mobilată luxos, se găsea în faţa noastră, dar aducea mai degrabă cu anticameră, sau un coridor. Din nou am vrut să-l fac atent pe Marian, să ne întoarcem, dar acesta şi păşise spre uşa care se afla în faţa noastră.

   Din păcate am fost cât se poate de neprevăzători, pe când am dat să-l urmăm. Balling şi cu mine mergeam unul lângă celălalt şi înainte ca mâna lui Marian să atingă clanţa, pământul se surpă sub noi şi ne-am trezit foarte curând într- o pivniţă care părea destul de adâncă.

   În timp ce cădeam încă, îmi trecu prin minte că ne vom zdrobi, cu toţii de podea, dar, spre mirarea noastră prăbuşirea fu aproape total amortizată. Am căzut pe nişte saltele căptuşite cu vată şi când mi-am îndreptat privirea în sus, se mai vedea încă arzând lampa lui Marian, care-i căzuse din mână. După părerea mea distanţa de la care căzusem era de cel puţin opt metri!

   Trapa secretă se-nchise încetul cu-ncetul deasupra noastră, în timp ce întunericul ne învălui, în timp ce noi zăceam pe saltele.

   Am vrut să ridic lampa mea de buzunar şi s-o pun în funcţiune, dar Marian ne opri să vorbim şi pe mine să aprind lampa.

   Trecu cam o oră întreagă, fără ca să se-ntâmple ceva deosebit de-aceea am aprins în cele din urmă lampa, începând să percheziţionăm peste tot. Din păcate nu era nici o cale de scăpare decât prin trapa din plafon, la care nu puteam ajunge în nici un fel, chiar dacă ne-am fi urcat unul pe umerii celuilalt.

   Mi-am stins lampa de buzunar, acum că am văzut cum

stăteam şi am rămas aşa tăcuţi pe întuneric, aşteptând derularea de la sine a evenimentelor.

   A mai trecut înc-o oră, după care am auzit paşi deasupra noastră.

   — Acesta este Pongo, am strigat eu, cu glas înăbuşit. Va trebui să-l aver... mai departe n-am reuşit să spun nimic. Trapa se deschie din nou şi un corp întunecat căzu peste noi. Ne-am rostogolit repede pe-o parte, pentru că dintr-o dată. Pongo fu lângă noi. Mi-am aprins din nou lampa şi i- am luminat faţa care exprima nedumerirea.

   — Masser, Pongo aşteptat, apoi sărit peste zid, căutat Masser!

   — Şi ne-ai găsit, Pongo! râse Marian. Ai căzut şi tu în cursa în care am căzut şi noi, mai spuse el uitându-se amuzat la faţa descumpănită a camaradului nostru.

   — Acum să-ncercăm, să ajungem sus, domnule Farrow, fu de părere Balling, până la trapă vom reuşi oricum să ajungem.

   — La asta m-am gândit, când l-am văzut pe Pongo, că ni s-a alăturat.

   Pentru camaradul nostru va fi o joacă, să ne tragă sus, spuse Marian. Haide Pongo, dacă te-ai odihnit destul, să ne sprijinim de perete şi să formăm o scară.

   Uriaşul negru care mai stătea încă nedumerit pe saltea sări acum drept în picioare şi porni spre perete. Am alcătuit repede o scară pe umerii uriaşului, cu Marian vârf de lance. Acesta ajunse, cum era şi prevăzut cu uşurinţă la trapă, dar o găsi zăvorâtă!

   Degeaba încerca acesta s-o împingă-n sus, sau s-o tragă înspre interior sau lateral, în speranţa că va reuşi s-o deschidă, nu reuşi În ciuda eforturilor sale, Marian se coborî înfuriat din nou la podea şi împreună am început să căutăm din nou, după vreo uşă secretă. Toate căutările noastre fură sortite eşecului!

   Stăteam deja de ore întregi aşteptând să apară cineva, acel care ne indicase cursa aceasta dar. nu apăru nimeni! În curând în cele din urmă, se va lumina de ziuă şi speram ca va apare o oarecare animaţie în palat. Trecu însă şi răgazul acesta şi nimic nu se întâmplă. Domnea atâta linişte în jur, încât se părea că întreg palatul şi împrejurimile sale sunt pustii. Nu se făcea auzit nici un pas, nici o voce şi totuşi trebuia să fi fost vreun suflet de om care să fi instalat această capcană.

   Se făcu amiază şi încă nimic nu se întâmplă. Stomacul meu începu să se revolte din cauza foamei şi mă întrebam dacă eram sortiţi să flămânzim aici, sau chiar să murim de inaniţie dacă nu cumva se va fi epuizat aerul înainte.

   De-abia mi-am dus gândurile până la capăt, când am auzit în fine un zgomot uşor sus şi o dâră de lumină, străbătu până la jos, la noi. Concomitent căzu şi un coş lângă noi şi de-abia am reuşit să-l desprindem de sfoara de care era atârnat, că aceasta şi fu repede trasă în sus, trapa închizându-se imediat, fără să fi avut posibilitatea de a vedea vreun chip.

   — Ei, cel puţin nu vom răbda de foame în văgăuna asta ne strigă Balling. Drace, uite şi două sticle de vin şi asta-i foarte drăguţ din partea directorului temniţei noastre.

   — Iată că avem şi ţigări aici, am spus arătând spre o cutie, ce conţinea într-adevăr ţigarete.

   — Asta-nseamnă că nu ne vor pedepsi prea tare, zise Marian după ce cercetă coşul în care se găsea suficientă mâncare, pentru patru persoane.

   — Binecuvântat fie pământul, strigă amuzat Balling, care şi întinse mâna după un picior de fazan. Să trăiască amfitrionul nostru.

   După bogăţia alimentelor din coş, puteam judeca, că, era de aşteptat o pedeapsă nu prea drastică, pentru cutezanţa noastră, ceea ce ne conferi o bună dispoziţie. Deodată îmi trecu prin minte, care aproape că făcu să mi să- nţepenească o bucată de carne în gât.

   — Mariane, am spus, după ce-am reuşit să-mi revin oarecum, nu cumva asta e ultima noastră masă, cea de dinainte de execuţie?

   Marian şi Balling încetară deodată să mestece şi mă priviră cu multă gravitate. În timpul mesei ne aprinserăm lămpile noastre de buzunar şi-acum şuvoiul luminos puse mai mult în evidenţă paloarea feţelor acestora.

   În cele din urmă Balling se reculese şi zise:

   —  Ne-ai stricat pofta cu remarcile asta domnule, Bertram! Nu cred defel că asta va fi ultima noastră masă pe pământul ăsta, aşa că îmi voi relua masa.

   Nu părea însă să fie prea convins de asta, întrucât în curând îşi puse deoparte hartanul de carne, din care mestecase şi scutură cu îngrijorare capul.

   Şi Marian se posomorâse, întrucât nu era deloc exclus şi avea dreptate. Dacă gazda noastră nu şi-ar fi propus nimic rău în privirea noastră, ar fi spus ceva, sau s-ar fi prezentat, aşa puteam deduce, că dorea numai să ne pierdem înainte de vreme forţele.

   Am continuat să fumăm în tăcere şi m-am mirat că în ciuda fumului acumulat, aerul continua să rămână proaspăt. Se putea deduce de aici că exista vreun mijloc oarecare de ventilaţie, necunoscut nouă.

   L-am atras atenţia asupra acestui fapt lui Marian şi neam pus din nou pe căutat, în întreaga încăpere. După ce-am ridicat saltele am văzut practicate în podea nişte găuri mici, prin care pătrunde aerul.

   — Să mai fie oare, aici sub noi, o altă încăpere? întreabă Balling şi arată-n jos.

   — N-ar fi exclus, răspunse Marian, după un scurt răgaz de gândire, dar cel mai probabil există, că sub noi se găseşte doar o gură de aerisire. Ar trebui să căutăm în podea, să dăm de gura asta, sau puţul de aerisire pe care-l bănuiesc că există, dar din nefericire, ne lipsesc uneltele.

   — Să sperăm numai că nu ne vor gaza, în cele din urmă, am opinat îngrijorat.

   Balling tresări furios.

   — Prea le vezi pe toate în negru, astăzi domnule Bertram. Întâi ne strici prânzul şi-acum ne mângâi cu ideea că poate o să murim de-o moarte plăcută, otrăviţi cu gaze.

   — Spun doar ce s-ar putea întâmpla domnule Balling. Trebuie să luăm în calcul toate posibilităţile şi cred că prietenul meu Marian, gândeşte la fel.

   — Ai dreptate, dragă Robert. Asta mi-a trecut prin cap şi mie. Sper însă, că diseară, când ni se va aduce cina, să putem face o încercare de evadare, cu sorţi de izbândă.

   Balling şi cu mine, ciulirăm urechile. Să existe cu adevărat vreo posibilitate de evadare din carcera asta şi Marian s-o fi şi luat deja în considerare?

   Pongo care până-n acest moment, zăcea tăcut la podea, ne şopti brusc:

   — Dacă diseară, Masser se caţără pe umeri lui Pongo, poate ieşi de aici dacă deschide trapa.

   — Bravo Pongo, la asta m-am gândit şi eu şi cred ca e singura posibilitate de-a ieşi de aici, strigă Marian. Dar ne vei putea ţine atâta vreme în spinare, Pongo? Ar putea dura destul de mult, până va veni cineva să deschidă trapa.

   — Pongo ţine Masser! veni prompt răspunsul.

   Din nefericire planul nostru nu putu fi dus ta îndeplinire, întrucât chiar înainte de venirea serii, ni se făcu atât de somn, încât de-abia m-am putut abţine să nu închid ochi. Gânduri negre îmi trecură prin minte şi degeaba m-am străduit din toate puterile să rămân treaz, am remarcat deodată că nu-mi mai puteam mişca membrele. Eram ca paralizat. Ultimul meu gând fu la găurile practicate în podea, prin care putea intra gazul otrăvitor, apoi îmi pierdui cunoştinţa.

   Când mi-am revenit din nou în simţuri, mi s-a părut că visez.

   Nu mai zăceam în binecunoscuta pivniţă, ci într-o încăpere, mobilată luxos şi cu bun gust, care mă făcu să mă gândesc imediat la maharajahul misterios şi palatul lui.

   Lângă mine stătea întins Marian, ca şi mine, pe perne de mătase şi părea că doarme. Mirat peste poate, de ceea ce vedeam, m-am ridicat în capul oaselor, pentru a putea privi înjur. Cu ocazia asta, am remarcai că nu eram legat şi că mă puteam mişca în voie. Am vrut să-l trezesc pe Marian, dar n- am reuşit, încă era probabil sub efectul prafului adormitor.

   Nu se vedea nici o uşă şi ferestrele erau prevăzute cu gratii solide, aşadar, tot prizonieri!

   Nu m-am putut opri să nu mă gândesc la copiosul prânz, pe care l-am privit ca ultima masă, a condamnatului. Amfitrionul nostru nu ne dorea cu siguranţă moartea, întrucât altfel, ne-ar fi putut suprima cu uşurinţă pe când eram prizonieri în pivniţă.

   Abia acum mi-am dat seama de lipsa lui Pongo şi a lui

Balling. Unde puteau fi aceştia?

   Şi ce va face Maha dacă nu ne întoarcem?

   Am deschis fereastra, uitându-mă la grădina splendidă care mi se releva în faţa ochilor. Concomitent am constatat, că era din nou ziua-n amiaza mare. Aşadar trebuia să fi stat în nesimţire, sub acţiunea prafului de dormit peste douăsprezece ore.

   În spatele meu, am auzit brusc un zgomot şi m-am întors numaidecât.

   Nu era decât Marian, care tocmai se deşteptase din letargia sa. Eram tot atât de mirat, pe cât fusesem eu mai înainte şi-acum se ridică întocmai cum făcusem şi eu şi se- ndreaptă spre geam.

   — Bună dimineaţa, dragă Mariane! Ai dormit bine?

   — Mulţumesc Robert, chiar foarte bine! Parcă m-am născut din nou, îmi mărturisi camaradul meu, zâmbind cu toată faţa. Dar acum trebuie să mai aflăm unde sunt prieteni noştri, Pongo şi Balling şi mai ales cum scăpăm de aici.

   — Astea-s întrebări la care nu ţi-aş putea nici eu răspunde, mai ales, că nu m-am trezit, decât cu câteva minute înaintea ta.

   Marian, se duse din nou la fereastră, privi afară după care scutură uimit capul.

   — Acum chiar că, cred şi eu în minuni, dragă Robert! Profesorul se pare c-a trăit pe pielea lui toate astea şi ne-a trimis aici, cu-n scop bine determinat. Poate pentru a dezlega misterul.

   — Pe mine mă miră cu totul altceva şi anume ce vor oamenii aceştia de la noi. Nu ne pot închide doar aici şi să nu se arate deloc, trebuie să se lămurească odată, cum stau lucrurile.

   — Ce vor oameni ăştia de la noi Robert, acum chiar c-ai zis-o!

   Mai bine zis, el se-ntreabă, ce vrem noi de la ei, fiindcă am impresia că noi suntem mai degrabă intruşii şi nu aceştia.

   Şi cu ţoale acestea proprietarul sau proprietarii nu ne iau drept hoţi, ci mai degrabă... Musafiri.

   Din nou se făcu auzit în spatele nostru un zgomot uşor. În toiul discuţiei noastre, o luarăm din nou spre geam, dar acum ne-am întors pe... călcâie şi chiar în mijlocul camerei, unde cu câteva clipe mai înainte nu se găsea nimic, se afla întinsă o masă, cu-n mic dejun copios.

   De unde să fi apărut, aşa din senin?

   Marian arată spre podea şi spuse doar:

   — De-acolo, din podea bineînţeles nu-i nici un mister aici.

   — Aşadar ca-n „O mie şi una de nopţi". Masă aşează-te, masă strânge-te!

   — Ceea ce e fascinant că o poveste aici, este fastul şi bogăţia care par mai mari chiar decât cele pe care le-am văzul până acum în palatele indiene. Dar hai să onorăm masa asta, aşa cum se cuvine, simt cum îmi lasă deja, gura apă!

   Am luat pilda lui Marian şi n-am iertat nimic, din ce ni se pusese pe masă. Acum eram mulţumit dacă facem abstracţie, de gândurile pe care ni le făceam asupra sorţii camarazilor noştri Pongo şi Balling. Oare să fie şi ei la fel de bine îngrijiţi şi serviţi ca şi noi, sau îşi pierduseră viaţa, înăbuşindu-se prin contactul cu gazul adormitor?

   Am început din nou să examinăm încăperea, Marian şi cu mine, dar în ciuda străduinţelor noastre, n-am descoperit nimic, nici o trapă secretă şi totuşi pe undeva trebuia să fi fost aduşi în această încăpere. Prin podea poate, ca şi micul nostru dejun. Mi-am rotit din nou privirile spre măsuţa, unde mâncasem, aproape într-un gest maşinal, dar am rămas din nou surprins, constatând că măsuţa. Dispăruse! Se impunea deci concluzia că amfitrionul nostru ne examina de undeva, fără ca s-o ştim.

   Am vrut să-i împărtăşesc lui Marian gândurile mele. Acesta ridică numai din umeri zicându-mi:

   — Am bănuit de la-nceput dragă Robert, fiecare vorbă ce- o spunem e auzită. Din cauza asta, vorbesc nemţeşte.

   — Nu cred c-ajută la ceva! Dar s-aşteptam, s-avem răbdare, poate ne vom lămuri în cele din urmă.

   — Ai dreptate Robert, aici nu ne rămâne altceva de făcut. Grădina asta mă umple de uimire. Proprietarul trebuie să dispună de-un personal cu înalta calificare în branşă, pentru

ca grădina să arate aşa.

   Am trecut din nou la geam, uitându-ne afară. Deodată am văzut câţiva oameni, printre care şi pe tânăra indiancă pe care o văzusem la iazul din junglă. Aceasta mergea liniştită, prin aleile îngrijite ale grădinii purtând un bogat vestmânt indian şi bijuteriile încrustate în el, păreau să valoreze sute de mii de lire.

   Împrejurările în care vedeam bogăţia exotică a grădinii şi- a întregului anturaj, mă făcură să mă gândesc din nou la vechile basme indiene, populate de prinţese, ca aceea de acum.

   Pe când gândurile mele colindau pe tărâmurile feerice ale poveştilor, trei leoparzi îi săriră fetei în faţă, înconjurând-o. Leopardul este un animal adesea domesticit în India şi serveşte ca însoţitor la vânătoare şi-acum aceste feline îmi făceau impresia unor câini credincioşi care-şi întâmpină stăpâna.

   La un moment dat, prinţesa se-ntoarse şi privi în sus, spre fereastra noastră. Privirea acesteia nu era nici furioasă, nici mânioasă, ci mai mult o privire rugătoare, plină de îngrijorare. Deodată răsună o chemare sonoră şi parcă înspăimântată, indianca se-întoarse în jur şi-şi continuă drumul.

   M-am uitat spre Marian, care îşi clătină la rându-i mirat, capul. Îmi făcu însă un semn tainic, ca să nu vorbesc, bănuia poate pe drept cuvânt că aici ne aflam în plin mister. Din nou am auzit un zgomot uşor şi... De data asta, în mijlocul camerei se afla un tânăr indian. Acesta nu avea nici o armă, în faţă purta numai un şorţ alb. Se pleacă adânc în faţa noastră şi ne zise:

   — Prinţul Kalingo, stăpânul şi binefăcătorul meu, îi salută prin mine pe sahibi şi îi pofteşte să ia masa de prânz împreună.

   — Transmite-i rogu-te, stăpânului dumitale, salutul nostru călduros şi mulţumirile noastre pentru ospitalitatea arătată. Ne simţim onoraţi să luăm masa cu înălţime sa. Am avea însă o rugăminte. Poţi şi ţi-e permis să ne spui unde ne găsim? Se adresă, amabil Marian tânărului Indian.

   — Sahibii se găsesc în Palatul Basmelor ai prinţului

Kalingo. Mai mult nu îmi este permis să spun, răspunse indianul. O să mă reîntorc peste două ore pentru a-i lua pe sahibi la masă.

   Spunând vorbele acestea, indianul dispăru din nou, de parcă l-ar fi înghiţit pământul. Şi aşa era.

   — Ei Robert, ce mai spui acum? Ne aflăm aşadar în Palatul Basmelor al prinţului Kalingo. Aventura noastră are un debut deosebit de interesant, fu de părere prietenul meu.

   — Ar fi trebuit să-ntrebi poate de soarta lui Balling şi-a lui Pongo, nu ştim de ce nu pot scăpa de impresia că li s-a întâmplat ceva.

   — Nu prea cred Robert; mai dimpotrivă să vezi c-o să-l întâlnim pe Balling la masă.

   — Şi cu Pongo, cum rămâne? Poate că fiind negru a fost mai prost tratat.

   — Linişteşte-te Robert, Pongo nu va permite nimănui să-l trateze prost aşa că nu-mi fac griji din cauza asta.

   Am trecut din nou la fereastră. Indianca, părăsise între timp grădina, dar cei trei leoparzi, mai dădeau târcoale. Un miros aromat de plante veni de jos şi regretam sincer că noi n-avusesem încă privilegiul de-a ne plimba prin grădina asta minunată.

   Ne-am întins pe divan şi-am mai sporovăit de unele de altele, până ce tânărul indian apăru din nou în faţa noastră. Cele două ore de aşteptare se scurseseră.

   Tânărul o luă înaintea noastră spre un perete, dădu unul din preţioasele covoare ce-l acoperea, la o parte şi bătu de trei ori într-o uşă capitonată, mascată-n zid. Uşa se deschise şi indianul ne făcu semn să-l urmăm. N-am fi găsit niciodată culoarul acesta secret, atât de bine era ascuns în zid.

   Am pătruns, prin mai multe încăperi fiind uimiţi de fiecare dată, de bogăţia aleasă a mobilierului autentic indian, fără nici o piesă europeană.

   În cele din urmă am ajuns într-o cameră mare, care servea pare-se de sufragerie, iar masa din mijloc era încărcată cu felurite bunătăţi rare şi foarte costisitoare. Uşa se-nchise cu zgomot în urma noastră şi acum ne-am trezit singuri în încăpere.

   Am aşteptat la uşă, sosirea prinţului, iar între timp neam familiarizat cu încăperea în care ne aflam. Voiam tocmai să-l fac atent pe Marian asupra rarităţi indiene, când în faţa noastră, o perdea grea s-a dat brusc la o parte şi un indian înalt îmbrăcat într-un vestmânt bogat, pătrunse înăuntru.

   Am făcut o plecăciune în faţa acestuia, dar indianul îşi continuă drumul spre noi, ne întinse mâna, împodobită de- asemenea cu inele de preţ şi ne spuse:

   — Vă salut domnilor şi vă urez un călduros „bine-aţi venit" în palatul meu. Ştiu că am în faţă pe domnii Farrow şi Bertram şi mă bucur să vă văd în casa mea.

   Indianul vorbea o engleză impecabilă şi dacă n-aş fi avut în faţa ochilor chipul acesta indian, aş fi crezut mai degrabă că vorbele astea sunt spuse de-un demn reprezentant al aristocraţiei engleze. Marian răspunse politicos:

   — Vă mulţumesc, înălţime, că ne-aţi primit în acest minunat palat, deşi ne aşteptam la o recepţie mai puţin binevoitoare. Mi-aş putea permite să vă întreb, unde se află tovarăşii noştri?

   — Vă rog domnilor, luaţi loc mai întâi. Vom putea discuta despre toate, în timpul mesei, de aceea am dat dispoziţii să se pregătească totul aici, pentru a nu mai fi deranjaţi ulterior.

   Spunând asta, ridică castronul, ţinându-l în faţa noastră. O asemenea atenţie din partea gazdei noastre, pe proprietatea căruia am pătruns mai degrabă prin efracţie, nu am aşteptat-o. Puteam acum să-l privesc în voie şi-am citit numai onestitate, în trăsăturile şi privirile sale, iar pe faţa sa simpatică n-am găsit urmă de şiretenie. Puteam să-i apreciez vârsta, la cel mult 40 de ani.

   — Pe bună dreptate vreţi să ştiţi domnitor, unde se află camarazii dumneavoastră. Ei bine, ei iau prânzul, ca şi dumneavoastră şi nu-i aşteaptă de asemenea nici o neplăcere. Sigur, aţi pătruns cam forţat să zicem pe proprietăţile mele, dar nu vom mai discuta acest subiect, dacă-mi veţi spune fără ocol, care a fost motivul care v-a împins la aceasta.

   — Nu e greu de ghicit Excelenţă, a fost doar simpla curiozitate. Ne cunoaşteţi şi ştiţi că suntem mereu în căutare de aventuri. Din întâmplare am văzut o tânără indiană pe plaja de lângă iazul din junglă şi ne-am bătut capul să aflăm cum a ajuns aici, în regiunea asta, pustie.

   Am înconjurat lacul şi-am dat în fine de grădina dumneavoastră. După ce-am aruncat o privire peste zid, am fost fermecaţi de ce am văzut şi nu ne-a mai răbdat inima de-a renunţa să aruncăm o privire mai îndeaproape, era de parcă-am fi ajuns pe tărâmul poveştilor.

   La auzul ultimilor cuvinte ale lui Marian trăsăturile feţei prinţului se luminară, tot mai mult pentru ca la sfârşit să ne spună zâmbind:

   — Da domnilor, chiar vă aflaţi pe un tărâm al poveştilor şi locuiţi într-un palat al acestora! Dar pentru pătrunderea ilegală aici trebuie să vă aplic o pedeapsă. Aţi putea să-mi spuneţi trei poveşti indiene, pe care eu nu le ştiu deja? Daco faceţi, sunteţi din nou liberi, împreună cu însoţitorii dumneavoastră!

   Marian deveni dintr-odată foarte grav, îl privi pe prinţ, spunându-i:

   — Aş putea să spun o astfel de poveste, poate chiar trei, dar ar avea vreo importanţă, dacă acestea au fost cândva scrise?

   — Da, domnule Farrow, pentru mine, are importanţă, ca poveştile să fie inedite, chiar dacă au văzut vreodată lumina tiparului. Cu asta îmi veţi dovedit că n-au fost inventate. Toate cărţile indiene, cu asemenea teme, le cunosc pe dinafară, întrucât mă privesc pe mine însumi ca pe unul din eroii acestora. Vă dau deci trei zile timp de gândire.

   — Şi dacă se va întâmpla ca nici o poveste pe care-o ştiu să-nu fie o inedite pentru înălţimea voastră, ce se va întâmpla atunci?

   — În acest caz, vă voi reţine aici. Va trebui apoi să mă ajutaţi să inventez eu noi poveşti, care să fie plauzibile.

   M-am uitat dintr-o parte spre prietenul meu. Chipul său devenise grav şi nici eu nu ştiam ce să mai cred despre o asemenea conversaţie. Marian privea tăcut în farfuria sa, părând să chinuiască, deodată îşi ridică capul şi spuse:

   — Ştiu cu siguranţă o poveste inedită pentru dumneavoastră Excelenţă, dar o voi povesti mâine, întrucât trebuie să-mi reamintesc cu precizie toate amănuntele. Aş putea însă să vă întreb, ce se va întâmpla cu ghepardul nostru în caz că nu avem permisiunea de-a ieşi de aici? Îi va merge prost, întrucât l-am încuiat în camera însoţitorului nostru, Pongo.

   — Puteţi fi liniştit domnule Farrow, Maha al dumneavoastră, se găseşte deja aici. A părăsit într-un fel oarecare camera în care era închis şi v-a urmat până-aici. L- am găsit în faţa zidului, aşteptând acolo, l-am prins şi l-am pus într-o cuşcă, dar este bine îngrijit.

   Asta era, aşadar. Acum ne găseam cu toţii în puterea acestui prinţ.

   Dar aveam oare să simţim pe pielea noastră, puterea prinţului?

   Nu aveam doar altceva de făcut decât să spunem nişte poveşti indiene, după care vom fi din nou liberi.

   După masă, prinţul ne însoţi în camerele noastre. Ne promise că vom avea voie să ne plimbăm şi prin grădină, dar în acest caz trebuie să permitem să fim legaţi.

   — Oameni atât de periculoşi ca dumneavoastră, nu pot fi lăsaţi să umble noaptea nestingheriţi prin preajma palatului. Aţi putea fugi şi-n acest caz, s-a zis cu poveştile mele, încheie prinţul râzând.

   Mai trebuie menţionat aici, că ne-au fost luate de la bun început toate armele; cu toate acestea l-am fi putut lua prin surprindere foarte uşor pe prinţ, dar ne-am fi putut aştepta apoi la o rezistenţă îndârjită din partea numerosului personal al casei. După ce ne-am aflat din nou singuri în camerele noastre, am discutat pe îndelete situaţia noastră. Fireşte în şoaptă, întrucât puteam fi ascultaţi.

   — Ce spui de ideea nebunească a prinţului Mariane să ne ţină prizonieri de nu-i vom spune povestea potrivită?

   — N-ai observat în afară de asta nimic Robert?

   — Că prinţul vorbeşte o engleză perfectă!

   — Nu-mi iese din cap ideea profesorului, cu minunea indiană. Aici trebuie să fie un secret, pe care va trebui să-l lămurim.

   Stăteam la fereastră vorbind încet, din precauţie. Din poziţia noastră nu se vedea uşa secretă măcar, cu atât mai puţin să ne reuşească s-o deschidem. Am căutat în toate părţile, dar degeaba.

   — Salutare domnilor şi să vă fie de bine, veni brusc o voce şi când am ridicat privirea, în faţa noastră stătea surâzător... Balling.

   — Ei dragul meu, cum îţi place, excursia noastră, îl întreabă Marian, după ce-i răspunse bucuros la salut.

   — Excelent, domnule Farrow. L-am gratulat însă pe domnul Bertram nu tocmai cu cele mai măgulitoare epitete, după ce ieri ne-a stricat apetitul, vorbindu-ne de cina din urmă a condamnaţilor. Rar am trăit momente mai plăcute, dup-aceea.

   — Mă bucur s-aud asta dragă Balling, dar unde a rămas Pongo şi cum de ţi-e permis să ne vizitezi?

   — Pongo se găseşte într-o cameră specială, fiindcă oamenii prinţului par să se teamă foarte mult de el. După cum am auzit, prinţul ar dori să-l păstreze pe Pongo pentru sine.

   Am râs la ideea asta, întrucât Pongo nu se va lăsa aşa uşor convins.

   — Şi ştiţi, sau bănuiţi cumva domnilor, ce a vrut prinţul de la mine, atunci când m-a vizitat, în camera mea? Să-i povestesc unul din basmele indiene, pe care nu le cunoaşte deja.

   — Cu noi lucrurile s-au petrecut aidoma, dragă Balling, numai că numărul poveştilor se ridică la trei. Aşadar trebuie să ne gândim în total, la patru poveşti frumoase.

   — I-am şi spus una domnule Farrow, dar prinţul vrea numai poveştii scrise, pe care nu le cunoaşte, încă. Şi când mă gândesc că i-aş putea inventa una, foarte frumoasă.

   — Ai observat altfel, ceva deosebit în acest palat, domnule Balling?

   — Atât doar că prinţul stăpâneşte limba engleză ca nimeni altul şi că are asemenea idei năstruşnice.

   — Dar pe tânăra indiancă n-ai mai văzut-o?

   — Din păcate nu, dar speram s-o revăd spre amiază, când se va îndrepta spre locul ei obişnuit de baie. Din păcate n-am mai avut timpul s-o fac, întrucât a apărut prinţul şi m-a condus încoace.

   — Poate c-a făcut-o intenţionat, domnule Balling. Poţi avea o privire liberă, stingherită, din camera dumitale, de pe cealaltă parte a clădirii în spatele grădinii?

   — Bineînţeles şi dacă frumoasă înotătoare, voia să meargă la iazul ei, trebuia să treacă neapărat pe lângă fereastra mea.

   —  Păcat că prinţul nu i-a permis şi lui Pongo să ne viziteze, va trebui să-l rog pe prinţ să ne îngăduie aceasta, îşi exprimă regretul Marian.

   Ne-am înţeles cu Balling, care trebuia să se reîntoarcă în camera sa, să ne reîntâlnim în ziua următoare, în grădină.

   După ce Balling a părăsit încăperea am mai stat pălăvrăgind şi fumând la fereastră. Indiana nu mai apăruse, dar Marian spera ca rezolvarea misterului în care ne vârâsem să vină dinspre partea acestei indiene frumoase. Şi într-un fel am avut noroc, întrucât, după amiază târziu, către seară, am văzut-o, de data asta însoţită numai de către două servitoare, leoparzii lipsind de data asta. Trecu de câteva ori, pe sub fereastra noastră, fără să ridice ochii. Dar deodată ridică capul, pentru foarte scurt timp şi ne arată ceva alb ce ţinea în mână, apoi îşi reluă mersul de parcă nu s-ar fi întâmplat nimic, servitoarele care o însoţeau se părea că n-au băgat de seamă nimic.

   — Ce-a fost asta, Mariane, ce ne-a arătat de jos fata am vrut să ştiu eu.

   — Cred că-i vorba de un bilet şi-acum trebuie să fim foarte atenţi, unde o să ni-l lase, ca să ne parvină.

   Aşadar Marian credea că-i vorba de o notiţă, sau un bilet.

   Trebuia să fi fost extrem de concentrat şi atent, ca să poată vedea un lucru neînsemnat ca acesta.

   Acum indiana se opri în faţa unui tufiş înflorit, ale căror flori ea le cuprinse cu mâna şi la atrase spre sine, ca şi cum ar fi vrut să le miroase mai bine.

   Cu ocazia asta, se uită din nou spre noi, iar Marian făcu un semn prevenitor cu mâna, dându-i de ştire că am înţeles. Imediat dup-aceea îşi reluă mersul.

   După ce indianca părăsise grădina, Marian îmi spuse în şoaptă:

   — Ştii ceva, Robert, tare aş avea chef să mă duc acum în grădină, cu siguranţă că mi-ar veni în minte, mult mai uşor ideile despre povestea pe care va trebui s-o spun.

   — Păcat, că nu-l putem încunoştinţa pe prinţ am răspuns cu glas tare, tare aş avea poftă de o gură de aer proaspăt mai ales, că afară s-a răcorit considerabil.

   De-abia am terminat de spus ultima propoziţie, când în spatele nostru, din nou se auzi o voce:

   — Dacă sahibii vor să coboare în grădină, atunci, va trebui să-i însoţesc. Înălţimea sa, renunţă la cătuşe, dacă sahibii îşi dau cuvântul că nu vor încerca să evadeze. În afară de asta, vom fi întovărăşiţi de către doi leoparzi.

   Marian promise că pe timpul acestei plimbări nu va încerca să evadeze şi-o făcu şi în numele meu. Am luat loc în „ascensorul" care ne duse din camera noastră, în jos şi- am ajuns într-o mică încăpere, a cărei uşă ducea afară, în grădina minunată pe care-o admirasem atâta. Tânărul indian care ne însoţea, rămânea mereu la trei paşi depărtare de noi şi ţinea de lesă în fiecare dintre mâini, câte un leopard. Dacă am fi încercat să fugim, n-ar fi trebuit decât să asmuţe asupra noastră felinele şi nu am mai fi apucat să ajungem departe.

   Marian făcu un mare ocol, înainte de a se apropia de tufişul lângă care se oprise, tânăra indiană. El arată spre plantele înflorite şi întreabă pe servitorul indian, dacă-i era îngăduit, să-le miroase, mai îndeaproape. Când acesta, ne bănuind nimic rău, răspunse afirmativ, Marian luă o floare şi-o duse la nas.

   În timpul acesta ochii săi rătăceau din floare în floare, până ce ochii săi s-au putut opri, asupra celei potrivite. O împinse puţin în jos şi-n timp ce scoase chipurile o exclamaţie de admiraţie, atrăgându-mi atenţia asupra bogăţiei coloritului, scoase cu îndemânare un mic bileţel dintre frunzele unde-l ascunse indianca şi-l lasă să-i scape în buzunar.

   Am mai rămas o oră întreagă în grădină şi-am admirat, nenumăratele feluri de petale, apoi Marian făcu un semn, că doreşte să ne întoarcem în camera noastră şi am fost conduşi pe acelaşi drum pe care am venit, sus, în camerele noastre.

   De-abia am fost singuri, că Marian o şi porni spre unul din colţurile camerei şi scoase biletul, am citii împreună următoarele.

   — Dacă vă veţi întoarce la Manipur şi veţi vorbi cu profesorul, spuneţi-i că puteţi vorbi deschis cu dânsul, fiindcă acum, o permit. Dacă va fi posibil, vă voi arăta la noapte un mijloc de-a părăsi palatul, împreună cu însoţitorii dumneavoastră. Nu şovăiţi, fiindcă la Manipur veţi afla mai multe decât aici. Ellen G.

   Marian îşi puse biletul la loc, izbucnind în râs, la întrebarea mea mirată, el răspunse că misterul începe să se ridice şi că bănuielile sale, încep să se adeverească.

   — Dar semnătura nu aparţine unei indience, Mariane şi scrisul e fără nici o greşeală, am observat eu.

   — Aşa este Robert şi dacă bănuielile nu mă înşeală scrisul, ca şi semnătura, aparţin pe de-a-ntregul unei englezoaice.

   — Aşadar presupui că o englezoaică este ţinută aici prizonieră, care ne dă de ştire prin tânăra indiancă?

   — Nu Robert, nimeni nu-i prizonier aici, cât despre tânăra indiancă, dar mai bine, nu, vei avea parte de-o porţie zdravănă de surprize, pe care nici măcar nu le-ai visat!

   Deşi am insistat, să-mi spună despre este vorba, n-am reuşit în nici un fel.

   — Mai bine gândeşte-te că soluţia este atât de formidabil de simplă, încât am găsit-o încă în timpul mesei de prânz, dar acum te rog, tăcere, întrucât, ne va fi adusă îndată masa de seară.

   Într-adevăr, apăru îndată masa şi gustarăm bucatele minunate puse la dispoziţie. Marian vorbi despre lucruri neînsemnate, întrucât bănuiam că suntem spionaţi.

   Două ore după masă, ne-am aşezat la orizontală. Ne simţeam confortabil între pernele moi, astfel încât de-abia am băgat de seamă cum a dispărut lumina. Din nou ni se părea că suntem încontinuu observaţi.

   De somn nu putea fi vorba. În întuneric am aşteptat să apară, eliberatoarea noastră, dar trecu o oră după oră, fără să primim nici un semn.

   În cele din urmă trecuse bine de miezul nopţii şi am auzit un zgomot uşor, semn că cineva a pătruns în cameră. Foarte neclar am văzut o siluetă, dar nu-mi dădeam seama dacă e indiana sau nu. Am continuat să stau liniştit mai ales că nici Marian nu dădea vreun semn de viaţă.

   Uşor silueta se mişca spre Marian, dar numai pentru câteva secunde, pentru că apoi dispăru din nou.

   Marian se ridică în capul oaselor şi avansă până-n mijlocul camerei. M-am alăturat prietenului meu şi deja priveam amândoi în mijlocul camerei, în adâncime.

   Am găsit uşa dinspre grădină deschisă şi ne-am străduit să ieşim afară. Mereu ascunzându-ne, am alergat spre zid ne-am căţărat pe el şi în curând ne-am găsit în mijlocul junglei. Fără a aştepta însă prea mult, Marian o luă spre stânga, de-a lungul zidului şi spre spaima mea, am văzut două siluete apărându-ne în faţă. Pentru a ne adăposti era prea târziu, dar asta nu fu necesar, întrucât, aceste două siluete nu erau altele decât... Pongo şi Balling.

   Am luat-o de-a lungul plajei, unde am ajuns la luminiş şi de-aici înspre drumul spre Manipur.

   Marian mi-a spus că tânăra indiană i-a şoptit în cameră, drumul pe care să-l ia înspre libertate şi acelaşi lucru s-a întâmplat cu Balling şi Pongo.

ISTORISIREA PROFESORULUI

   ÎNSPRE DIMINEAŢĂ, am ajuns la Manipur şi băteam deja la uşa portarului hotelului la care trăsesem. Acesta făcu o figură tare mirată, când ne văzu, dar ne conduse fără să ne întrebe nimic în camerele noastre. Acolo, ne-am întins pe pat, să dormim câteva ore, eu am adormit de-ndată şi nu m-am trezit decât la glasul sonor, al lui Marian, care-mi ura bună dimineaţa.

   — Este deja ora 10.00, Robert, trebuie să mergem să-l întrebăm pe profesor, aventura noastră încă nu s-a încheiat, mă urgentă acesta.

   — Dar nu poate fi încă în nici un caz periculoasă, prinţul indian pare să culeagă numai istorisiri indiene şi nimic altceva, am contracarat eu.

   — Se pare dragă Robert, că n-ai prea înţeles nimic din toate astea, deşi te-am rugat să cugeţi mai profund. Dar te rog nu mai întreba nimic, vei auzi totul de la profesor.

   M-am grăbit prin urmare, cu toaleta mea de dimineaţă şi după ce am luat micul dejun, însoţit de Balling şi Pongo, neam îndreptat către reşedinţa profesorului Reuter.

   Acesta era acasă şi ne primi, jumătate c-o mină întrebătoare, încărcată de curiozitate şi cu cealaltă jumătate, cu voioşie.

   În camera sa de primire ne oferi lichior şi ţigări, dar nu se puse nici o întrebare, aşteptând ca Marian să ia cuvântul.

   — Ne-aţi vârât într-o aventură frumoasă, domnule profesor, dar acum a sosit timpul să ne spuneţi ce se ascunde în spatele acesteia.

   Profesorul făcu o mină, de parc-ar fi vrut să spună că nu ştie despre ce era vorba.

   — Cunoaşteţi deci, prin urmare o damă pe numele de... Ellen G, domnule profesor? îl iscodi neîmblânzit Marian. Profesorul păli şi bolborosi:

   — Ellen G? Cine-ar putea fi dama asta? Cunosc mai multe doamne, cu diferite nume, dar una cu acest prenume îmi e total necunoscută.

   Marian râse:

   — Dragă domnule profesor, acum nu mai e cazul să ne spuneţi nici o... „poveste indiană", întrucât am însărcinarea să vă aduc salutul acestei doamne şi mesajul că puteţi şi aveţi voie să vorbiţi fără nici o reţinere cu noi. Spunând vorbele astea. Marian înmână şi biletul semnat de Ellen G.

   Profesorul Reuter citi mirat biletul, apoi un zâmbet apăru pe faţa acestuia şi zise întinzându-i mâna lui Marian.

   — lartă-mă domnule Farrow, că la început n-am spus adevărul, dar mi-am dat cuvântul asupra acestui lucru. Acum însă lucrurile se schimbă şi veţi afla întregul adevăr. Este o poveste lungă şi a început de fapt în Scoţia.

   — Cred domnule profesor că iniţialele de G de pe bilet înseamnă Gutibareck, spuse Marian.

   — Aşa este, domnule Farrow şi mă miră că ştiţi acest lucru. Cum de-aţi tras concluzia asta?

   — N-a fost chiar atât de greu. Am citit eu în ziare afacerea cu lordul Gullbareck, care e poate cel mai bogat om din Scoţia, dacă nu din întreaga Anglie. După câte ştiu, acum un văr îndepărtat al lordului, administrează castelul.

   — Sunteţi pe deplin orientat, domnule Farrow, dar trebuie să vă mai dau nişte explicaţii. Proprietarul de odinioară a castelului Gullbareck, lordul Henry, avea o soră, Lady Ellen, care locuia iniţial în castel, alături de fratele ei. Aceasta şi-a manifestat dorinţa de-a învăţa limba germană şi de-aceea a sosit la castel un profesor din Germania. Tot ce vă spun este deci adevărat. Am citit anunţul pentru practicarea meseriei de profesor la castelul Gullbareck, într-un ziar german şi întrucât atunci nu aveam o situaţie materială prea roză, am răspuns anunţului şi am fost angajat. Pe scurt m-am îndrăgostit de Lady Ellen, dragoste împărtăşită şi de aceasta, dar nu ne puteam căsători şi de-aceea am ţinut totul în secret. Fratele ei, lordul Henry, se afla în India pe vremea aceea, se interesa mult de ţară şi istoria ei misterioasă. Culegea toate istorisirile indiene, ce-i erau accesibile şi era foarte mulţumit de viaţa pe care o ducea.

   Vărul său, care administra acum castelul nu era tocmai bine intenţionat şi câteva accidente care s-au produs s-ar fi putut sfârşi foarte rău pentru lordul Henry şi acestea toate, puteau fi trecute fără rezerve în contul acestui văr. Într-o bună zi, lordul Henry se îmbolnăvi şi deveni, clar că suferă de-o boală psihică. Lecturând ca de obicei o istorisire indiană se prăbuşi brusc la pământ şi când îşi reveni din nou în simţuri, începu să vorbească fără sens, dar când vorbirea lui începu să prindă din nou contur, nu mai spunea altceva decât de poveştile lui indiene. Voia neapărat să plece în India şi să trăiască acolo ca un Maharajah.

   Vărul lordului Henry îi luă bunurile în administrare, iar acesta se mută în India unde îşi construi în junglă un palat, pe care dumneavoastră domnilor, l-aţi şi văzut.

   — Cele mai multe lucruri, nu sunt însă originale şi veritabile, cum ar fi pietrele preţioase covoarele şi cele de artă. Vărul său s-a ocupat cu tranzacţiile şi fireşte c-a pretins ca şi cum ar fi fost obiecte veritabile. Am observat că acest văr, apare destul de des aici şi-l vizitează în mod secret pe lordul Henry. Lady Ellen l-a urmat aici, în pustietate pe fratele său şi poartă de grijă, ca acesta să ducă o viaţă liniştită. S-a îmbrăcat ca o indiancă şi şi-a vopsit chiar şi pielea, întocmai ca şi fratele său, care se dă drept prinţul Kalingo.

   Dar toate astea le ştiţi deja, domnule Farrow?!

   — Am bănuit-o doar, domnule profesor. Înainte de toate, mi-am dat seama după scris, că este vorba de-un englez neaoş.

   Acum parcă mi-ar fi luat cineva o ceaţă de pe ochi. Cum de n-am bănuit nimic? Dar profesorul îşi continuă istorisirea:

   — Prinţul Kalingo, prin urmare lordul Henry, se interesa pe mai departe cu multă asiduitate de povestirile indiene, iar eu am sosit aici nu pentru a mă interesa de insecte şi-a le colecţiona, cum am dat de-nţeles, ci pentru a avea de grijă şi-a o scoate de aici. Ea nu se-ndură însă să-şi părăsească fratele la ananghie, ba mai mult, susţine că a fost otrăvit cu cine ştie ce ierburi indiene şi că există o contraotravă, care ar putea să-i vindece fratele, de fiecare dată, când acest văr apare la castel, fratele ei, lordul Henry se îmbolnăveşte mai tare şi crede că toată tărăşenia asta e- o uneltire a acestuia pentru a intra în posesia moştenirii fiind singura rudă mai apropiată, de sex masculin.

   — Afirmaţi prin aceasta, domnule profesor, c-avem de a face cu o tentativă de crimă şi poate în viitor chiar c-o omucidere?

   — Aşa este domnule Farrow, mă aştept la mai rău! Întrucât mi-am dat cuvântul că nu voi spune nimănui nimic despre toate astea, m-am folosit de viclenie şi v-am ademenit la acel iaz, unde ştiam cu siguranţă, că Ellen obişnuieşte să facă baie. Crocodilii au fost însă primii care v- au atras atenţia, deşi nu bănuiaţi atunci, că un grătar de oţel, îi împiedică pe aceştia s-o atace pe prinţesă, sau pe oricine s-ar fi îmbăiat din partea aceea. Grătarul se află sub apă şi doar numai foarte puţin i se văd colţii deasupra apei.

   — Şi când credeţi că va sosi din nou acest văr aici în vizită domnule profesor, întreabă Marian.

   — Trebuie să sosească în zilele astea, întrucât şi-a comandat deja camerele în Manipur. Cred că tocmai în hotelul în care locuiţi domnule Farrow. Logodnica mea crede că va vizita din nou palatul cu această ocazie.

   — Aşadar am sosit chiar la momentul oportun, zise Marian. O să-l supraveghem puţin mai îndeaproape, pe acest aşa zis văr. Cum se numeşte el de fapt, domnule profesor.

   — James Gullbareck, tatăl său, a fost unchiul lui Henry. Marian se gândi câteva clipe, apoi i se adresă profesorului plin de încredere:

   — Sper că vom rezolva noi, lucrurile, cum e mai bine, domnule profesor. Avea însă o rugăminte de care aş vrea să ţineţi neapărat seama. Nu spuneţi nimănui, nici chiar logodnicei dumneavoastră, că ne interesăm de lordul Gullbareck. Cel mai bine ar fi dacă, în timpul acesta, nu aţi mai merge deloc pe acolo.

   — Dar logodnica mea aşteaptă veşti de la mine, domnule Farrow şi va fi foarte neliniştită dacă nu-i dau veşti.

   — Cred că cel mai târziu poimâne vom merge din nou acolo, domnule profesor şi atunci puteţi veni cu noi. Oricum lordul Henry nu vă mai recunoaşte.

   Profesorul Reuter, îi promise lui Marian, să nu facă deocamdată nimic, să lase totul în seama noastră. El va aştepta până poimâine seara, veşti de la noi.

   După ce am ajuns din nou la hotelul nostru, Marian îi ceru portarului caietul cu oaspeţii străini înregistraţi. Îi spuse portarului un nume, interesându-se dacă acest domn sosise deja.

   Îi spuse că era un prieten apropiat şi portarul îi promise să-i spună de-ndată, ce acest domn îşi va anunţa telegrafic sosirea.

   Marian spusese un nume la întâmplare, doar ca să nu-i deştepte bănuială portarului dar în acelaşi timp se uită cu atenţie în cartea hotelului, pentru a vedea dacă James Gullbareck nu fusese deja înregistrat ca sosit.

   Odată ajunşi sus în camerele noastre ne-am năpustit cu întrebările asupra camaradului meu şi acesta de-abia putu răspunde:

   — Da a sosit şi de fapt, astăzi devreme, ba mai mult, locuieşte chiar vis-a-vis de noi, în camera cu nr. 264.

   — Ei atunci, chiar că poate începe dansul, râse Balling. Mi se pare că aventura noastră de-abia începe. Cu dumneavoastră împreună, chiar că nu are omul timp să se plictisească.

   Marian râse:

   — Ai dreptate, domnule Balling. Chiar şi eu, nu m-aş fi aşteptat la vreo aventură aici în Manipur.

   Nu prea prezintă vreun pericol pentru noi, întrucât lucrurile sunt cât se poate de clare. Acest James Gullbareck vrea cu adevărat să devină stăpânul deplin al proprietăţilor şi pentru aceasta să-l înlăture pe adevăratul stăpân din cale. Mai cred că tulbureala minţii de care suferă a fost provocate de o otravă specifică indiană, dar sper să existe cu adevărat şi-un antidot la aceasta.

   — Aţi auzit cu toţi că şi în patria sa, Anglia, lordul Gullbareck a trecut prin câteva capcane, din care a ieşit teafăr dar puteau prea bine, să se termine prost pentru el, interveni Balling. Acest James îi dorea sâmbetele încă de pe-atunci şi cu atât mai mult speră, să reuşească aici în sălbăticie.

   — Sunt cu totul de-aceeaşi părere, domnule Balling. Trebuie să-l supraveghem necontenit pe acest James şi pentru asta, cei mai nimerit mi se pare Pongo. O să-l deghizăm în indian, pentru a nu exista nici o suspiciune. James Gullbareck a auzit fără îndoială de aventurile noastre şi-l va recunoaşte altfel pe Pongo, de aceea trebuie să fie deghizat în indian.

   — Şi dacă James va alerga de-ndată la palatul vărului său, domnule Farrow? Vrei să-l urmezi pân-acolo.

   — Asta în mod cert, întrucât ar fi posibil, ca acesta să întreprindă chiar acum lovitura decisivă. Nu avem până atunci nici o dovadă împotriva acestuia dar poate că vom reuşi să împiedicăm totuşi o nenorocire.

   În chiar clipa aceea apăru Pongo pe nesimţite în camera noastră. Luasem trei camere la rând, pentru a nu mai merge, pe coridor, când doream să-l vizităm pe unul sau altul.

   Pongo primi de la Marian însărcinarea să supravegheze din camera sa, pe vecinul de la numărul 264. Pongo însă păru să fie observat el însuşi ceva, fiindcă se apropie de noi şi ne şopti enigmatic:

   — Masser pleacă din camera sa, chiar acum. Este om rău, Pongo simte asta.

   Era regretabil că Pongo încă nu era deghizat în indian, ca să-i poată lua de-ndată urma lui James.

   Am decis ca Balling, care nu era atât de cunoscut ca şi noi să meargă să cumpere haine indiene pe măsura lui Pongo.

   Balling părăsi de-ndată camera cu Marian care voia la rândul său, să se asigure, dacă James Gullbareck, n-a părăsit între timp hotelul. După câteva minute reveni, spunându-ne că acesta luase loc la fereastră, aşteptând evident pe cineva.

   După o jumătate de oră, se-ntoarse Balling, aducând toate cele necesare, pentru a face din Pongo un indian autentic. Deghizarea mai dură o jumătate de oră şi când Pongo se privi în oglindă, mulţumit de înfăţişarea lui, spuse:

   — Pongo singur, nu se mai recunoaşte, a devenit altcineva. Aşa era, la o primă privire nu puteai să-ţi dai seama, aşa că-l puteam lăsa liniştit să-şi îndeplinească misiunea. Balling ne spuse acum că James Gullbareck se- ntâlnise pe terasă cu-n indian, cu care se angajase într-o

convorbire animală.

   Noi înşine nu puteam face nimic, trebuia să aşteptăm întoarcerea lui Pongo. Am avut de aştepta şi de-abia după- amiaza târziu, acesta reveni.

   — Pongo avut mult succes, zise ei numaidecât. Om rău, nu mers direct la palat ci adânc în pădure. Acolo colibă mică, unde stau indieni bătrâni. Om rău vorbit mult cu indieni, Pongo nu înţelege nimic indian dă sticlă mică şi primeşte mulţi bani. Om se-ntoarce şi-acum e în camera lui.

   Povestirea lui Pongo era un mic roman în sine. Cu siguranţă luase de la indieni din nou otrava pe care voia să i-o administreze vărului său. Am hotărât, să-i facem o mică vizită acestui indian, pentru a afla prin ameninţări ceva de la el.

   — Masser trebuie prevăzător să fie, acolo este mulţi scorpioni. Indieni au în colibă un animal pe care Pongo nu la putut vedea, masser să aibă de grijă!

   — O să fim cu ochii în patru, Pongo, îi răspunse prietenul meu, în afară de asta, trebuie să vii şi tu cu noi, ca să ne araţi coliba.

   — Atunci Pongo va băga de seamă! Aşa era întotdeauna, Pongo al nostru. Petru el nu simţea nici o teamă dar pentru noi, era totdeauna în gardă, să nu ne pască vreo primejdie.

   Fără el n-am fi scăpat teferi dintr-atâtea aventuri şi nu de rareori şi-a riscat propria-i viaţă pentru a o apăra pe-a noastră. N-am vrut să mai zăbovim mult şi-am părăsit pe nesimţite hotelul. Maha rămăsese din păcate, pe mai departe închis în palatul lordului Gullbareck, deşi acum ne- ar fi putut fi de un real folos. L-am urmat pe Pongo, care mergea Înaintea noastră, ta o oarecare depărtare.

   De-abia după ce pădurea ne feri de privirile străine, neam continuat drumul împreună doar Pongo o luase ceva mai înainte. Îşi luase doar pumnalul în mâna dreaptă, acela care i-l dăruise prinţul Lorbu ca amintire în Nepal, după ce Pongo i-a salvat viaţa. (Vezi vol. Nepal, Ţara minunilor). M- am mirat că Pongo mergea astfel înarmat înaintea noastră, dar curând aveam să mă conving de ce proceda aşa. Ne găseam în desişurile cele mai de nepătruns ale pădurii şi din copaci, spânzurau liane până jos. Deodată pumnalul uriaşului, ţâşni înainte şi taie o astfel de liană, fulgerător în două, care se dovedi spre groaza mea a fi... un şarpe, despicat în două, care se zvârcolea încolo şi-ncoace, pe jos.

   Acest lucru se repetă de câteva ori, întrucât Pongo avea ochi foarte ageri şi recunoştea pericolul imediat. Trebuia să ne grăbim pentru că noaptea putea cădea foarte curând. Aşa se-ntâmplă la tropice, noaptea vine aproape brusc şi un marş prin pădurea plină de şerpi nu era o perspectivă dorită, în special pe întuneric.

   — Cât mai avem de mers, Pongo? îl întreabă Marian pe uriaş, de parcă mi-ar fi ghicit gândurile.

   — Ajunge îndată ne şopti acesta. Dar trebuie întoarce pe întuneric, curând noapte. Atunci Pongo, trebuie bage şi mai bine de seamă. Pongo ghicise de ce-l întreba Marian de lungimea drumului. Îşi grăbi mersul şi după zece minute se opri brusc, arătându-ne spre un tufiş des.

   — Masser, acolo colibă! Pongo veghează de aici, dar Masser fie prevăzător, animal în colibă, Pongo nu putut şti ce este.

   Marian, dăduse între timp la o parte crengile tufişurilor, după care dispăru, nu înainte de-a ne face semn. L-am urmat imediat şi de-ndată ce am depăşit tufişul am văzut pe malul unui mic lac, o colibă şi ea, micuţă. Marian o examină, cu ochi critici şi păşi hotărât către aceasta. Balling şi cu mine l-am încadrat de-aproape, de-o parte şi de alta, pentru a fi gata dacă era să se petreacă ceva neaşteptat. Marian bătu hotărât în uşa colibei strigând puternic „helo"

   Câteva secunde, totul rămase liniştit, după care am auzit un pas uşor şi-n momentul următor, uşa se deschise larg. Mâna-mi zvâcni spre pistol, dar după ce l-am văzut pe indianul bătrân, care se pleacă adânc în faţa noastră, îmi veni să râd de graba mea, întrucât din partea acestui om nu ne pândea cu siguranţă nici un pericol.

UN PREPARATOR DE OTRĂVURI INDIAN

   — A SOSIT SAHIBI LA MINE, pentru a se odihni? întreabă, bătrânul fără să bănuie nimic. S-au rătăcit cumva sahibii aici în pădure?

   Marian răspunse cu nonşalanţă, c-am luat un drum greşit prin pădure şi nu mai ştiam unde ne găseam.

   — Vor sahibii să intre în coliba mea şi să bea o înghiţitură răcoritoare? Se apropie noaptea şi este greu să găsit drumul drept care duce la Manipur.

   Spunând acestea, se dădu puţin la o parte şi ne făcu semn cu mâna ca să intrăm. Marian şovăi o clipă, aşa se face că ne găsirăm în momentul următor într-o încăpere întunecată, care de-abia dacă primea puţină lumină, printr-o ferestruică. După ce ochii mi s-a deprins cu întunericul, i-am rotit prin toate părţile. Îmi veni în minte avertismentul lui Pongo, că aici se aţine un animal necunoscut, care ne poate deveni primejdios. Coliba trebuia să mai aibă o încăpere de rezervă, întrucât n-am văzut nici un fel de provizii adunate, părea să fie mai degrabă un fel de cameră de lucru şi din mulţimea de sticle şi oale, puteai desprinde lesne ce fel de ocupaţie, avea omul acesta.

   Omul se ocupa în mod indubitabil cu dresul plantelor de tot felul, poate chiar cu preparatul de otrăvuri, întrucât după tot ce se găsea aici, puteai trage concluzia că te afli la reşedinţa unui vrăjitor.

   Am luat loc pe scăunelele de lemn, pe care ie aduse indianul şi îndată după aceea veni cu o cană cu apă rece şi- o puse pe masă în faţa noastră. Eram bineînţeles foarte însetaţi, dar puteam oare îndrăzni să bem apa asta?

   Marian luă primul cana şi-o duse la gură. În timpul acesta se uită cu atenţie la faţa indianului, care rămăsese pe deplin liniştită şi calmă. Abia atunci Marian luă o înghiţitură zdravănă. Când puse cana pe masă, ne făcu semn de încurajare. De-abia după ce ne-am potolit cu toţii setea, Marian îl întreabă deodată pe indian:

   — Cum te cheamă pe tine?

   — Sahib eu nu am nume. Viaţa mea e atât de lungă şi memoria atât de proastă, încât mi-am uitat până şi numele.

   — Atunci este bine bătrâne. Dacă memoria ta e atât de scurtă, atunci vei uita de îndată, că te-am vizitat, spuse Marian.

   Indianul se uită cumva uimit la noi, după care spuse:

   — Aşadar sahibii nu s-au rătăcit şi au venit aici anume pentru a mă vizita?

   — Da bătrâne. Şi întrucât afacerea noastră pe care trebuie s-o discutăm cu tine, este de aşa natură încât nu trebuie auzită de alte urechi decât de ale noastre, sper că memoria ta este atât de slabă încât să ne putem baza pe lucrul ăsta!

   Bătrânul încuviinţă, dând numai din cap. Nu puteam deduce din asta, dacă era numai curios, sau se temea. Marian continuă mai departe:

   — Adresa ta ne-a fost dată de-un om care este de părere că ne poţi ajuta. Avem un duşman, care trăieşte.... mai mult decât am dori-o noi!

   Acum m-am uitat atent la faţa bătrânului indian. Dar n- am observat nici o tresărire sau vreo schimbare a trăsături feţei sale, acesta ridică numai capul liniştit şi spuse:

   — Dar sahibi, ce pot face eu împotrivă? Dacă trăieşte atât de mult, ucideţi-i, nu aveţi decât să începeţi cu o ceartă cu omul acesta.

   — Asta n-o putem face atât de uşor bătrâne. Omul care m-a trimis aici, a fost chiar azi aici şi mi-a spus că ştii un mijloc care acţionează pe ascuns fără ca să remarce cineva. Sunt bogat şi pot să-şi plătesc din belşug, serviciile.

   Bătrânul indian putea să se stăpânească foarte bine, pentru că nici de data asta nu observai vreo schimbare notabilă pe faţa lui. Şi răspunse calm şi de data asta lui Marian.

   — Ce fel de mijloc îmi cere sahib mie? Am multe ierburi de leac care prelungesc viaţa omului.

   — Am spus deja bătrâne, că nu un astfel de „mijloc" vreau dimpotrivă un „medicament" care să-i scurteze viaţa, nu s-o prelungească.

   Bătrânul clătină capul încolo şi-ncoace, de parcă ar fi devenit nehotărât. Şi-acum când Marian scoase un mic săculeţ şi-l scutură în faţa tui, zări pentru prima dată cum un fulger îi străbătu privirea.

   — Voi vedea dacă am una la dispoziţie ceea ce-mi ceri sahib, spuse el şi merse până-n fundul colibei. Acolo se apleacă îndelung printre nişte oale şi veni cu o sticluţă înapoi pe care-o ţinu în faţa lui Marian.

   — Aici sahib este un astfel de „mijloc". Acţionează în jumătatea unei secunde.

   Marian scutură pe mai departe capul.

   — Nu, bătrâne, aşa ceva nu-mi trebuie. Aş vrea mai degrabă un „mijloc" care să acţioneze încet şi care să tulbure spiritul unui om, până ce în cele din urmă înnebuneşte.

   Indianul se uită acum la Marian, cu totul alţi ochi.

   Am citit în privirea lui o neîncredere făţişă şi mă temeam că se va întâmpla, ceva foarte neplăcut, dar Marian nu se pierdu cu firea şi continuă.

   — Omul care m-a trimis aici, mi-a spus că i-ai dat un astfel de „medicament" şi eu aş vrea chiar aşa ceva. El a fost chiar azi aici şi doar te poţi baza pe el.

   Indianul continuă să stea nemişcat în faţa noastră şi-l privea ţintă pe Marian, ca şi cum ar fi vrut să-i citească acestuia gândurile.

   — Sahib, dacă omul acesta a fost azi aici, atunci descrie- mi-l. Trebuie să fiu precaut, pentru că dacă află poliţia engleză că vând otrăvuri, mă arestează.

   — Poliţia nu va afla niciodată nimic bătrâne. O să-ţi descriu pe omul care a fost azi aici. Şi Marian se puse să-l descrie pe James Gullbareck, atât de bine, încât îi zugrăvi exact şi culoarea costumului şi-a cizmelor. Indianul ascultă cu multă atenţie, după care dădu încăodată din cap şi spuse.

   — Da sahib, acesta a fost omul. Îţi voi da acest „medicament" din care nu trebuie să dai decât trei picături.

   Dispăru din nou în fundul colibei sale şi scotoci acolo, după o anume sticlă. După ce acesta i-o înmână, Marian îi puse în mână punga cu monezi de argint.

   — Şi-acum încă ceva, bătrâne. Descrie-mi rogu-te efectul

acestei otrăvi, ca să mă pot orienta după asta.

   — Îi vei da duşmanului trei picături din sticlă, în vin sau în apă. Dac-o bea, va leşina şi când se va trezi va vorbi fără nici o legătură sau înţeles. În fiecare lună trebuie să-i dai otrava, pentru a o sădi în capul lui. Încetul cu încetul, se va îmbolnăvi tot mai mult şi-n cele din urmă va înnebuni, nici un doctor din lume nu-l va mai putea ajuta. Va muri în nebunia sa şi nimeni nu va cunoaşte cauza morţii.

   — Ia spune, bătrâne, dacă omul meu cedează şi obţin ceea ce vreau şi nu mă mai interesează moartea lui, ai avea tu un fel de contra otravă care să-l facă din nou sănătos?

   — Da, domnule, dar acest antidot, este foarte greu de obţinut. Eu îl am dar nu pot să ţi-l dau, întrucât am nevoie de el din când în când. Dacă-ţi convine voi căuta aceste plante care sunt foarte rare şi când le voi găsi poţi să ai contra otrava dar trebuie să plăteşti foarte bine.

   — Bine, bătrâne, voi aştepta. Pe când socoţi că voi putea obţine acest antidot de la tine?

   — Vor trece trei săptămâni, până ce voi putea face rost de plante fiindcă nu cresc pe-aici şi trebuie să umblu mult.

   — Îmi poţi da, contraotrava pe care o ai la dispoziţie şi pe urmă îţi poţi pregăti alta, în timp de trei săptămâni.

   — Nu sahib, asta n-o pot face. Acest „medicament" îmi trebuie mie, trebuie să mai aştepţi, domnule!

   — Şi-acum poale fi administrată această contra otravă, bătrâne?

   — Trebuie puse şase picături în mâncare şi după un sfert de oră, acesta îşi revine din rătăcire şi imediat are capul limpede.

   M-am uitat pe ascuns spre Marian. El trebuia în orice caz să facă tot ce se putea pentru a obţine antidotul, nu puteam aştepta săptămâni întregi, în acest timp lordul Henry putea să treacă în rândul celor drepţi.

   Balling, care până acum îl privise în tăcere pe indian, îşi pierduse brusc răbdarea, se uită-n spre bătrânul indian şi spuse:

   — Acum o să te întreb şi eu ceva, bătrâne! Cred că vrei să faci rost de o grămadă de bani şi să ne dai în schimb o licoare fără nici un efect. Din fericire cunosc lucrurile astea;

arată-ne cel puţin licoarea ca să ştiu dacă spui adevărul. Oricum o recunosc după culoare. Dacă într-adevăr este antidotul despre care este vorba, vei primi un avans considerabil şi vei avea răgazul să culegi între timp plantele.

   La început indianul îl privi furios pe Balling dar de-ndată ce acesta aminti de-un avans considerabil trăsăturile feţei sale se destinseră ochii săi se luminară, după care merse spre fundul camerei, unde se găsea o plită simplă. Acolo zăbovi, mai mult decât de obicei, scoase o sticluţă şi merse cu ea spre Balling şi o ţinu la lumină.

   — Sahib, vei recunoaşte de-ndată, că spun adevărul. Asta este antidotul!

   — Asta voiam s-o ştiu, dragul meu spuse Balling râzând şi întinse mâna înşfăcând la repezeală sticluţa, pe care o ţinea acum în mâinile sale.

   Indianul rămase încremenit la început, apoi vru să se repeadă spre Balling, dar acesta îşi duse mâna imediat la cingătoare îşi scoase pistolul şi-i făcu binecunoscutul salt, după care îndreptă pistolul spre fruntea indianului.

   Trebuie să reamintesc cititorului, că pe acest domn Balling l-am cunoscut în Chirang şi era un om căruia îi plăceau aventurile în mod deosebit. Avea şi particularitate, pe lângă că era un excelent ţintaş, înainte de-a trage cu pistolul îşi lăsa pistolul să facă un „salt" prin aer, îl prindea cu îndemânare, înainte de-a deschide focul, spunea că astfel nimereşte mai bine. Îndemânarea lui era atât de mare, încât niciodată n-a greşit ţinta. Cel mai mult ne-a impresionat, când la Chirang, a omorât numai cu pistolul un tigru. (Vezi vol. Duşmani Periculoşi).

   Acum îşi arată din nou în faţa noastră meşteşugul şi nu-i de mirare că indianul se uită la el, ca paralizat.

   — Da dragul meu, te-ai cam înşelat în privinţa noastră! Dacă nu ne dai de bună voie, luăm antidotul, îl luăm pur şi simplu. Cu toate astea o să-ţi iei banii pentru el, dar te-aş sfătui să dispari din regiunea asta, pentru că s-ar putea ca poliţia să te viziteze-n cele din urmă.

   Însoţitorul nostru dorea să spună mai multe dar în acest moment se făcu pe deplin întuneric în încăpere, întrucât

noaptea căzuse pe nesimţite.

   Repede mi-am vârât mâna în buzunar, de unde mi-am scos lampa de buzunar şi Marian făcu acelaşi lucru. Locul unde stătuse înainte indianul era gol acuma, dar mi-am dat seama imediat, că uşa care dădea în încăperea alăturata acum deschisă.

   — Repede, scoate-ţi pistolul Robert, vom avea îndată o surpriză, neplăcută.

   Nu m-am lăsat de două ori rugat, întrucât mi-au revenit iarăşi în memorie cuvintele lui Pongo, că indianul ţinea în casă un animal, pe care nu-l putuse vedea.

   Ne uitarăm toţi trei spre uşa larg deschisă şi asta era cât pe-aici să devină pierzarea noastră.

   Am remarcat deodată un miros puternic, aşa cum emană el din cuştile în care sunt ţinute animalele de pradă. Era aşa de puternic, încât, fără voie am lăsat lumina lămpii mele să lunece prin toată încăperea şi-acum era să-mi cadă lampa de buzunar, când, în dreapta, la numai doi metri de mine am văzut o panteră uriaşă pregătită de săritură şi care ne privea cu ochii ei sclipitori. Fasciculul de lumină ai lanternei mele părea s-o fi orbit întrucâtva deoarece închise pentru câteva secunde ochii ghemuindu-se. Ştiam că acum va sări asupra noastră şi de-abia că aveam spaţiu s-o evităm. Mai bine zis nu prea aveam în această mică încăpere. Am ridicat repede pistolul şi-acum când pantera deschise din nou ochii scăpărători, am apăsat pe trăgaci de două ori, una după alta, concomitent cu Marian şi Balling.

   Pantera fu lovită de şase gloanţe şi se prăbuşi înainte dea executa saltul, deşi era pe cale de-a o face, impactul plumbilor zădărnicindu-i însă intenţia.

   În acelaşi moment, uşa se dădu într-o parte şi Pongo năvăli înăuntru. Când văzu pantera, zăcând la pământ, dădu numai mulţumit din cap şi se uită prin încăpere.

   Nu trebuia să-i spun nimic, pentru că uriaşul îşi dădu seama şi singur de situaţie, el o porni singur spre încăperea alăturată, de-ndată ce i-am luminat drumul. Aici părea să fie dormitorul indianului, judecând după salteaua ce-i ţinea loc de pat, dar acesta nu era de văzut nicăieri!

   Am cercetat repede încăperea dar n-am găsit nimic, decât un plic murdar pe care Marian, după o aruncătură scurtă îl lasă să-i scape în buzunar.

   Din încăperea alăturată, în care lăsasem pe Balling am auzit ţipete. Acesta ne chema să venim repede. Ne-am grăbit într-acolo şi l-am găsit pe acesta ocupat să zgâlţâie puternic uşa care fusese închisă. În aceiaşi clipă am simţit un puternic miros de ars iar sfârâitul acoperişului pe care-i percepeam acum, ne dădea de înţeles că indianul îşi dăduse foc colibei după ce ne închise înăuntru.

   Pongo se aruncă cu toată forţa în uşă, dar spre uimirea noastră fu aruncat înapoi de parcă ar fi fost catapultat.

   Uşa se curbase puţin şi-apoi îşi reluase starea ei iniţială.

   Din nou îşi încearcă şansele Pongo dar cu acelaşi rezultat. Ce era de făcut? Flăcările îşi găsiseră un bun combustibil, lemnul uscat şi focul se extinse acum de asupra întregului acoperiş.

   Încăperea se umpluse acum cu un fum foarte gros, care abia ne mai permitea să respirăm. Ne-am grăbit s-ajungem în dormitorul indianului, care avea numai o fereastră, însă atât de mică încât un om nu s-ar fi putut strecura pe-acolo niciodată.

   Pongo se uită şi-n încăperea asta cu multă luare aminte şi găsi un mare bloc de piatră, care-i servea probabil drept scaun indianului. Pongo îl ridică ca pe un fulg şi-l aruncă cu toată puterea în perete. Se auzi un pârâit groaznic şi bolovanul străpunse peretele ajungând afară. Din fericire peretele făcut din lemn nu era prea solid în această a doua încăpere a indianului, aşa încât lui Pongo îi reuşi în timp scurt să lărgească deschizătura, prin care am reuşit în cele din urmă să ieşim.

   În jurul colibei era luminat ca ziua dar pe bătrânul indian nu l-am mai văzut. Fără a mai întârzia lângă coliba asta arzând ne-am grăbit să ne întoarcem, deşi drumul pe întuneric era încă şi mai greu decât la sosire. Pongo mergea şi de data asta înaintea noastră luminându-ne cu lampa de buzunar, drumul. Destul de des trebuia să desprindă şerpii din copaci şi mă minunam cum de acest James Gullbareck, a reuşit fără să păţească nimic să găsească coliba preparatorului de otrăvuri.

   Am ajuns din nou la hotelul nostru, către ora zece seara dar am cinat aici am nou despărţiţi. Cu ocazia asta l-am văzut pe James Gullbareck în restaurantul hotelului privind plictisit perechile care dansau acolo.

V

LA ŢANC

   ODATĂ AJUNS LA CAMERA MEA, Marian îmi spuse:

   — Ai chef Robert, încă astăzi, să-l cunoşti pe lordul James?

   N-are nici o importanţă dac-o facem azi sau mâine. Acum că avem În mâinile noastre contra otrava, acest om nu ne mai poate face nimic. Aş avea mare să-i tulbur somnul în noaptea asta.

   — Ca să spun drept şi eu şi nu mă-ndoiesc nici de intenţiile lui Balling. Păi să ne schimbăm şi să mergem jos. O să-i vestesc repede lui Balling.

   L-am găsit pe acesta în camera lui şi fu de-ndată de acord, să facem cunoştinţă cu James Gutibareck încă astăzi. Voia să intre primul în sala de bal şi să se aşeze lângă acesta.

   Noi urma să venim mai târziu, să ne aşezăm la masa lui, ca bune cunoştinţe ce eram.

   Marian n-am nimic împotrivă. Balling se despărţi de noi şi-am aşteptat vreun sfert de oră, înainte de-a coborî în sală. După ce-am intrat, am căutat cu privirile un loc unde să stăm. Am auzit strigătul de bucurie ai lui Balling şi pe acesta cum veni spre noi şi ne salută aşa cum era de aşteptat. Arata spre masa lui şi ne-am dus discutăm într- acolo. Cu ocazia asta l-am observat pe James Gullbareck, care ne privea încordat.

   Când am ajuns în dreptul mesei lui, l-am salutat şi am cerut permisiunea de-a ne aşeza jos. James Gullbareck ne-o dădu. Încordarea de pe chipul său, nu dispăru şi când Balling i se adresă prietenului meu cu domnul Farrow, făcu o figură surprinsă şi întreabă politicos:

   — Iertaţi-mă domnilor că mă amestec în discuţia dumneavoastră. Am onoarea de-a avea în faţa mea, pe domnii Farrow şi Bertram?Numele meu este lord Gullbareck.

   Ne-am prezentat şi noi şi Marian adaugă zâmbind:

   — Voiam să trecem neobservaţi aici, dar prietenul nostru Balling nu ştia asta. Dar nu face nimic, doar nu avem de-a

face cu vreun duşman periculos, de care vrem să ne ferim.

   — Voiam tocmai să vă întreb despre asta, domnule Farrow, continuă James Gutibareck. Scuzaţi-mi curiozitatea, dar am auzit atât de multe despre d-voastră, încât am rămas convins că oriunde apăreţi e pregătită, gata şi-o aventură pentru d-voastră.

   — Aici aveţi perfectă dreptate Lord Gullbareck. Am întâmpinat şi-aici o aventură, nu-i vorba, dar cu totul nevinovata. Şi-acum povesti Marian cum am întâlnit în jungla locală un castel ca din poveşti, al prinţului Kalingo, a cărui prizonieri am fost o vreme. Dar întrucât ghepardul nostru Maha, rămăsese acolo, mai suntem nevoiţi să mai facem o vizita la acel palat.

   O umbra păru că întunecă faţa lordului apoi aceasta, dispăru repede, după care adaugă mirat.

   — Ştiţi d-voastră, domnule Farrow că şi eu vreau sa vizitez acest castel şi de fapt de-asta am şi venit încoace? Mă interesează mult acest prinţ, am auzit de el şi vreau să-l văd şi eu, odată.

   — Atunci am putea merge împreună acolo, lord Gullbareck. Când vreţi să faceţi această vizită?

   Lui James Gullbareck nu prea păru să-i surâd propunerea.

   — Nu ştiu domnilor dacă s-ar cuveni s-o facem împreună. M-am anunţat pe mâine dimineaţă şi poate că nu-i va plăcea prinţului să vă iau cu mine mai ales c-aţi fost prizonierii acestuia.

   — Aici aveţi dreptare, lord Gullbareck. De aceea vă fac o altă propunere. Mergeţi mâine la castel şi ne veţi înştiinţa poimâne, când putem să-i facem o vizită prinţului, ne interesează foarte mult acest castel şi secretul care e legat de acesta.

   Din nou tresări ceva pe faţa lordului dar mai apoi se reculese şi spuse cu tot calmul de care era în stare:

   — Vă voi da de ştire poimâine dacă mă voi fi întors până atunci. Dar ce secret bănuiţi c-ar exista legat de acest castel sau de persoana prinţului?

   — Nu vreau să vorbesc de asta, înainte de vreme, lord Gullbareck, altfel despre ce secret ar mai putea fi vorba? pară surâzând întrebarea Marian, care devie îndemânatec subiectul discuţiei spre alte teme, mai inofensive. L-am părăsit pe lord după vreo două ore şi-acum eram convinşi că-i dădusem de gândit pentru la noapte.

   Ajungând în camerele noastre Marian ne împărtăşi părerea lui:

   — N-a folosit la nimic, tot ce-am făcut! Trebuie să mergem încă în noaptea asta la palatul prinţului Kalingo, întrucât mâine când va sosi James Gutibareck, va fi probabil, prea târziu.

   Balling merse fără o vorbă în camera lui, să se pregătească iar după o jumătate de oră, am părăsit cu toţii hotelul, unul câte unul ca şi mai-nainte, dar de data asta ne- nsoţea şi Pongo.

   Trei ore mai târziu, eram din nou în grădina palatului şi ne-am apropiat cu grijă de intrarea, pe unde ultima dată reuşeam să evadăm. Când după câteva minute stăteam nehotărâţi în tufişurile dese şi ascultam cu atenţie, am văzut cum se apropie de noi o siluetă care folosea ca acoperire fiecare ramură de tufiş sau copac. Nu voia să fie nici el văzut, omul ăsta. Aproape că ajunsese la ascunzătoarea noastră când Marian, dădu ramurile unui tufiş la o parte şi-i făcu siluetei un semn. Câteva secunde mai târziu, în faţa noastră stătea... Tânăra indiancă, care în realitate se numea Elen Gullbareck.

   — Domnule Farrow, ne spuse ea, v-am aşteptat. Fratele meu parcă a înnebunit de când a descoperit evadarea d- voastră şi l-am putut linişti numai după ce i-am promis că vă veţi întoarce. El vă aşteaptă oră de oră. Cruţaţi-l pe bietul meu frate şi îndepliniţi-i ceea ce vă cere. Profesorul Reuter v-a povestit cu siguranţă totul şi-acum poate vă va fi posibil să lămuriţi acest secret.

   — Nu mai este un secret, răspunse repede Marian. Ştim prea bine, despre ce este vorba şi-am aflat că fratele d- voastră a fost otrăvit. Mâine dimineaţă va sosi aici şi vărul dumneavoastră. Am adus un antidot şi până mâine dimineaţă lordul Henry va fi sănătos. Pregătiţi-i însă singură micul dejun, pentru că e foarte posibil ca lordul James să aibă un complice aici.

   — Domnule Farrow, nici nu ştii cât de recunoscătoare vă sunt! Voi face tot posibilul pentru salvarea fratelui meu. Credeţi că acest antidot va acţiona atât de rapid?

   — După un sfert de oră, Henry va fi în deplina facultate a minţii şi a simţurilor sale. Cel mai bine ar fi dacă noi am apărea îndată după micul dejun să vorbim cu lordul Henry.

   — Voi aranja toate astea. Mergeţi prin uşa asta, domnule Farrow şi veţi ajunge cu ascensorul în camera dumneavoastră. Trebuie să mă grăbesc, deoarece fratele meu, ar putea să mă strige în orice moment.

   Prinţesa, sau mai bine zis Ellen G îşi luă repede la revedere de la noi, după care am luat-o liniştiţi spre uşa pe care n-am găsit-o închisă. Câteva clipe mai târziu neam aflat din nou în camera noastră.

   Întrucât pe timpul nopţii nu puteam face nimic, ne-am aranjat comod pe divan şi foarte curând am adormit.

   În dimineaţa zilei următoare, am fost deşteptaţi de către un tânăr indian, care trebuia să ne ducă pe mine şi pe Marian din nou în vizită la prinţ. Din nou am străbătut încăperile luxos mobilate dar acum mi-am dat seama că nimic nu era original, aşa cum ne şi spusese de altminteri profesorul Reuter.

   Prinţul, adică lordul Gullbareck, ne primi şi de data asta foarte amabil. Nu ne reproşă nimic cu privire la fuga noastră, ci ne rugă să luăm micul dejun cu el. Voia ca aceasta să ne fie servit în grădină şi ne rugă de aceea să permitem să fim legaţi, întrucât se convinsese de gradul nostru de periculozitate.

   N-am vrut să-l contrazicem, pentru a nu-l înfuria şi de- ndată ce un tânăr servitor apăru şi ne leagă uşor mâinile prinţul Kalingo, spuse râzând:

   — Acum veţi trăi şi d-voastră o poveste indiană domnilor.

   Eu voi dejuna în grădină şi d-voastră nu veţi primi nimic.

Veţi flămânzi atâta până ce-mi veţi spune poveştile promise.

   Şi de data asta nu l-am contrazis cu nimic, ştiind că toate astea se vor termina curând. Ne-am lăsat conduşi de tânărul servitor indian în grădină, unde stătea gata pregătit un cort deschis.

   Aici luă loc prinţul Kalingo, pe-un fotoliu, în timp ce noi ne-am aşezat pe pământul gol, cu picioarele încrucişate sub

noi.

   Câteva minute mai târziu apăru Ellen G ca indiană, care începu să danseze în faţa fratelui ei. Întregul tablou ne făcu o impresie de basm, specifică unei poveşti feerice, indiene.

   După dans prinţul bătu din palme, aplaudând-o pe dansatoare. Doi servitori au adus o măsuţă, pe care se aflau toate bunătăţile posibile.

   Ne-am aşezai acum cu toţi pe scaune, privindu-l pe prinţul Kalingo cum ia masa. Între timp sora sa dispăruse.

   Marian era foarte gânditor şi contemplativ. Îl privea pe prinţ cum se delectează cu de-ale gurii. Minutele treceau şi nu se observa nici o ameliorare în comportamentul prinţului. După ce sfertul de oră, de care vorbise bătrânul indian, trecuse, faţa prinţului păli brusc, după care i se înroşi din nou şi deodată începu să se uite mirat în jurul său.

   Se uită spre noi, destul de distrat, dar întrucât nici un alt om în afară de noi, nu era în jur ne întreabă pe noi ce se întâmpla. Marian şi cu mine ne eliberasem în secret de legăturile noastre, Marian se ridică în picioare şi-i vorbi cu însufleţire lordului Gullbareck, pentru că din prinţul Kalingo, păru să nu mai fi rămas nici o urmă.

   Marian îi povesti totul. Trăsăturile lordului Gullbareck deveniră tot mai proeminente şi când la sfârşit, camaradul meu îi relată despre sosirea vărului său James, lordul Henry îşi strânse pumnii şi spuse:

   — Să vină numai şi-o să-l primesc cum se cuvine.

   Deodată trăsăturile sale se înseninară şi bucuros sări în

picioare:

   — Ellen, draga mea soră, cât de mult îţi mulţumesc că nu m-ai părăsit! Acum totul va fi din nou în regulă şi ne vom întoarce împreună în Anglia.

   Sora sa venise pe nesimţite. Ea-şi aruncase vestmântul indian şi deasemenea culoarea cu care se vopsise. Numai părul care-o trăda ca pe-o frumoasă englezoaică blondină, îi mai rămăsese încă vopsit în negru. Îi mărturisi cum de-a reuşit să aducă lucrurile pe făgaşul lor normal, povestindu-i profesorului Reuter adevărul.

   — Profesorul Reuter, Ellen? întreabă lordul Gullbareck. Nu cumva e acel profesor german, care ţi-a predat ţie?

   Ellen încuviinţă:

   — Da, Henry, el este şi noi ne iubim. Numai dragostea lui statornică poţi să-i mulţumeşti c-ai fost salvat, pentru că el a fost acela care i-a pus în temă pe domnii Farrow şi Bertram.

   Lordul îi întinse mâna surorii sale şi spuse:

   — Voi fi bucuros să-mi fie cumnat, dragă Ellen. După ce mă voi fi socotit cu vărul meu, poţi să-l vizitezi în Manipur, pentru că o fi aşteptând cu nerăbdare veşti de la tine.

   Lordul Gullbareck vru să ne acopere cu o mulţime de mulţumiri, dar Marian îl sfătui.

   Să se pregătească mai bine pentru primirea vărului său. În camera de lucru a avut loc o lungă consfătuire întrucât lordul Gullbareck voia să-i administreze vărului său, o pedeapsă drastică. Voia să-l împuşte pur şi simplu. Marian trebui să se folosească de întreaga lui diplomaţie, pentru a-l abate de la acest gând, ceea ce-i reuşi până la urmă. Pedepsit tot urma să fie acesta, dar în alt fel.

   Către amiază, sosi şi James Gullbareck în automobilul său, la castel.

   Cu mare greutate, a putut răzbate aici, pe patru roţi. Dar până la urmă i-a reuşit. După ce-l salută pe vărul său, care continua să joace deocamdată, rolul prinţului rătăcit, am intrat şi noi deodată în cameră. James Gullbareck tresări îngrozit.

   — Dar cum de-aţi ajuns aici domnilor? Întreabă el mirat. Trebuia să aşteptaţi doar întoarcerea mea.

   — Ne-am schimbat planurile, lord Gullbareck, şi-am ajuns cu puţin înainte de d-voastră aici. Prinţul Kalingo ne-a salutat şi primit foarte bucuros şi pare să fii uitat cu desăvârşire că i-am fost prizonieri. Marian se apropie de James Gullbareck şi-i şopti:

   — Ştiţi ceva lord Gullbareck, prinţul Kalingo nu-i în toate minţile, pentru că nu-şi mai aminteşte, ce am vorbit acum câteva minute.

   — Deci ăsta era misterul pe care voiai să-l dezlegi, domnule Farrow? râse James. Asta am constatat eu ceva mai demult.

   — Asta n-o ştiam lord Gullbareck! Am mai observat că prinţul vorbeşte o engleză atât de perfectă, încât l-ai putea ţine de englez.

   Din nou râse James Gutibareck, dar de data asta, râsul mi se părea a fi cam forţat. În acest moment se apropie un servitor care anunţă că masa este pregătită şi prinţul Kalingo, ne roagă să-l însoţim în sufragerie. Balling ne însoţi şi el, doar Pongo rămăsese în camera lui.

   Minunatele feluri de mâncare, fură aduse din nou şi acum simţeam cu-adevărat colţii foamei. Am auzit imediat vorbele şoptite ale lui Marian la urechea mea:

   — Nu mânca din fazan, este felul preferat de mâncare al lui James.

   Am înţeles sensul cuvintelor lui Marian şi am transmis mai departe mesajul lui Balling.

   Prinţul Kalingo părea să se simtă în largul său pricina să fi fost vinul, pe care-i băuse din belşug sau bucuria primirii lordului James Gullbareck, destul e că prinţul vru să se facă linişte şi spuse râzând uşor:

   — Domnilor, azi mă simt minunat, întrucât datorită domnului Farrow am descoperit o nouă poveste. O să v-o povestesc imediat.

   Acum începu să-şi povestească viaţa, dar fără să spună nume. Menţionă că un văr, o rudenie de-a sa, îi administrează o otravă prin care îşi pierduse simţul realităţii. Îşi construise un castel minunat trăind în atmosfera de basm indian. Vărul voia de data asta să-i ia cu totul moştenirea şi nu viaţa, decât cum să-i vină de hac, mai bine, fără să stârnească nici o bănuială. Atunci în faţa prinţului rătăcit, apăru o zână care-i promise vindecarea şi care i-o aduce într-adevăr sub forma unui antidot pe care luându-l se vindecase pe deplin.

   Tăcu preţ de câteva minute, după ce-şi termină povestea uitându-se fix la vărul său James, pe care-i întreabă:

   — Dar ce ai James, de ce nu mănânci mai departe? Este ceva neclar în povestea mea?

   Lordul Gullbareck pălise îngrozitor şi-şi plimbă privirile rătăcite de la unul la altul şi când Marian la rându-i îl privi fix, el sări furios în sus.

   — Se pare că i-ai spus prinţului o poveste tare sărită,

domnule Farrow, ce urmăreşti de fapt prin asta?

   — Ei lord Gullbareck, de obicei poveştile se bazează pe realitate şi dealtfel, trebuie să ştii răspunsul la întrebarea asta, mai bine decât mine.

   — Ce vrei să spui cu asta, domnule Farrow, nu poţi fi mai explicit?

   — O să-ţi explic eu mai bine, reluă discuţia prinţul Kalingo. Dragă vere, nu mai sunt aşa cum sperai, ţicnit, ca să nu mai spun că n-am înghiţit nimic din otrava pe care mi- ai pregătit-o în mâncare. Cu ajutorul domnului Farrow, m- am însănătoşit, ţi-am descoperit mârşăvia şi-am hotărât ceva în privinţa asta. Voind s-ajungi în posesia averii mele, mi-ai pregătit îndelung şi minuţios moartea, care poate ar fi survenit chiar azi, daca un antidot sosit la momentul oportun, nu m-ar fi salvat? Nu vreau ca numele de Gullbareck, s-ajungă astfel mânjit la opinia publică, aşa că m-am gândit sa te pedepsesc cu totul altfel. Vei juca timp de trei ani rolul meu de prinţ cu minţile bolnave, în acest castel şi n-o să întreprinzi nimic împotrivă.

   — Ce, să rămân aici, ca prizonier? N-o voi face în nici un caz. Nu poţi să dovedeşti nimic, Henry!

   — Am luat totul în consideraţie James şi de-aceea îţi spun că vei rămâne ca nebun, aici.

   — Ai şi luat-o James şi în câteva minute, îşi va face efectul. În mâncarea pe care numai tu o serveai se găsea otrava pe care tu mi-ai administrat-o de-atâta timp.

   James Gullbareck ţipă îngrozit. Vru să mai întrebe ceva, dar vocea i se schimbă şi căzu leşinat. Otrava îşi făcuse efectul!

   Fu transportat de câţiva din servitorii preveniţi în acest scop, pe când noi, am coborât în gradina unde ne aştepta Ellen.

   În după-amiaza aceleiaşi zile, am mers cu toţi împreună la Manipur şi l-am luat cu noi şi pe Maha.

   Lordul Gullbareck voia să plece neîntârziat cu sora sa în Anglia, şi să intre în posesia deplină a averii sale Se vindecase pe deplin de poveştile indiene !

   În Manipur m-am întâlnit cu profesorul Reuter şi lordul avu o lungă si fructuoasă convorbire cu acesta.

   Drept consecinţă fu anunţată logodna dintre profesorul Reuter şi sora lordului.

   Am mai rămas trei zile împreună cu aceşti oameni fericiţi apoi ne-am împachetat lucrurile, pregătindu-ne de plecare.

SFÂRŞIT

Volumul 234

CORABIA PIRAŢILOR

   SCRISOAREA UNUI OM CIUDAT

   DE LA MANIPUR, am călătorit pe calea ferată, prin Mandalay, spre Rangoon. De acolo voiam să ne continuăm călătoria cu vaporul. Marian devenise foarte tăcut de când am părăsit Manipurul.

   Voiam într-un fel, să-i mai ridic moralul.

   N-ar fi avut nici un rost să-l întreb asupra motivului. Îl ştiam prea bine pe Marian şi ştiam că-mi va dezvălui motivul, atunci când va crede el c-a sosit timpul.

   Cel mai mult mă întreţineam cu Balling, care avea acelaşi fel ca şi noi, adică Sumatra.

   În Rangoon se petrecu ceva ciudat. Marian se lăsă pradă unor ocupaţii, care-l făceau să lipsească zile întregi, din anturajul nostru, fără a ne sufla un cuvinţel asupra intenţiilor sale. Asta m-a supărat destul de mult şi mă consultam adesea cu Balling, ce-o fi putând să facă Marian, de unul singur.

   În Rangoon am luat trei camere, la un han şi-acum într-o după-amiază târzie şi călduroasă stăteam de vorbă pe balconul nostru.

   Pongo rămase-n camera lui, iar Marian plecase ca de obicei de dimineaţă, fără a spune o vorbă.

   — Cum îţi spuneam domnule Balling, Marian ne va spune şi singur cu ce se îndeletniceşte, când va crede c-a sosit timpul.

   — Şi dumneata domnule Bertram, chiar n-ai nici o bănuială, despre ce este vorba?

   — Ia uite-te că tocmai vine Marian! Pare să se grăbească nu glumă! Poate c-o să aflăm acum despre ce e vorba.

   Cu paşi foarte repezi, Marian parcurse micul spaţiu, care îl despărţea de intrarea în hotel.

   Câteva minute mai târziu, el pătrunse în cameră, ne salută şi merse să-l caute pe Pongo.

   Am aşteptat încordaţi să se reîntoarcă. În cele din urmă, apăru pe balcon şi ne spuse cu voce tare:

   — Apăsătoare căldură astăzi, nu-i aşa? Veniţi în cameră,

pare să fie mai răcoare aici. Peste trei zile părăsim Rangoonul.

   Ne-am ridicat fără prea mare tragere de inimă, i-am răspuns pe-acelaşi ton lui Marian:

   —  Aşa de curând Mariane? Şi eu care speram să rămânem aici cel puţin opt zile.

   Marian nu-mi dădu nici un răspuns. De-ndată ce-am fost în camerele noastre, închise uşa care dă spre balcon şi spuse încet:

   — Acum a venit momentul să vorbesc. Azi am aflat destule, deşi încă nu totul. Îţi mulţumesc Robert că nu m-ai întrebat pân-acum nimic, despre ce este vorba. Peste o oră, pleacă iahtul cu motor. Pân-atunci va trebuie să mai aşteptaţi ca să vă relatez totul. Va trebui să ne grăbim să-l ajungem, dar cu multă precauţie, nimeni nu trebuie să ştie de asta.

   — Despre ce este vorba, domnule Farrow, întreabă acum şi Balling.

   — Am închiriat un iaht, domnule Balling, care ne va duce la Singapore. Într-o oră este gata de plecare. Am ales anume această oră a zilei. Peste douăzeci de minute se face întuneric, aşa că nu vom fi observaţi de nimeni, când părăsim hotelul.

   — Şi poliţia portuară? am întrebat eu.

   — Ei bine, pe iaht sunt doar trei marinari şi proprietarul domnul Malgren. Vă voi povesti totul amănunţit mai târziu, dar acum ne presează timpul.

   — Aşa dar, o nouă aventură!

   Rotofeiul Balling îşi strâmbă mutra plasându-şi zâmbetul său, încurcat, pe care-l afişa în atari situaţii.

   Obişnuia ca înainte să tragă cu pistolul, să-l lase se descrie prin aer un salt specific. Balling părăsi camera pentru a-şi aduna lucrurile. Noi n-am avut prea multe de adunat întrucât bagajul nostru era mic, Pongo trebuia să părăsească primul hotelul iar Marian îi dăduse deja instrucţiunile.

   După ce se întunecă Marian, coborî scările pentru a achita nota de plată. Îi povesti hotelierului că vom lipsi o zi, dar că ne vom întoarce precis poimâine. Am părăsit aşadar unul câte unui hotelul, ne-am grăbit s-ajungem la Malgren care locuia într-o căsuţă pe plajă.

   Iahtul său cu motor, botezat „Vulturul" - EAGLE - era o ambarcaţiune luxoasă şi spaţioasă. Avea cabine în faţă şi în spate, deci la pupa şi prova şi era mânat de două motoare Diesel a câte 200 cai-putere, care puteau dezvolta o viteză considerabilă. Iniţial, vasul fusese folosit drept cuter al poliţiei. Malgren construise singur vasul şi mai avea alte două corăbii, pe care le închiria şi care cutreierau uneori prin ţinuturi îndepărtate.

   Acesta ne primi în camera sa de lucru. După ce Marian ne prezintă, vru să ne dea câteva lămuriri cu privire la iaht dar Marian îi făcu semn că putea face asta şi mai târziu şi-l întreabă dacă totul era pregătit pentru plecare.

   — Putem pleca imediat, domnule Farrow. Am destule provizii la bord şi la dorinţa dumneavoastră, am montat la locul ei mitralieră.

   Mi-am ciulit urechile. O mitralieră? Atunci se lasă cu luptă. Chiar şi Balling - îl privi întrebător pe Marian, dar acesta continuă să păstreze tăcerea.

   Marian se mărgini să se intereseze de alte dispoziţii pe care le dăduse.

   Totul era pregătit, spre mulţumirea sa. Aşadar, călătoria putea începe. Malgren ne conduse în curtea proprietăţii sale, de unde am văzut cum printr-un canal îngust, care ducea până la şantierul naval propriu, se găsea la capătul acestuia iahtul cu motor.

   Am constatat de-ndată că aveam în faţă un vas de nădejde care putea înfrunta mările, sfidând orice furtună care-ar încerca să-l abată din drum.

   Ne-am depus bagajele jos în cabină, în una din acestea l- am regăsit pe Pongo şi pe Maha.

   Marian îi şopti uriaşului ceva la ureche, iar acesta încuviinţa numai dând din cap. Câteva minute mai târziu, iahtul se puse în mişcare şi alunecă fără zgomot în apele portului.

   Malgren nu puse-n funcţiune lămpile de poziţie din spate, întrucât nimeni nu trebuia să remarce c-am părăsit portul. Rangoon nu era situat la marea deschisă. A trebuit să navigăm mai bine de o oră, până am ajuns în golful Martaban. Abia acum îşi aprinse Malgren luminile de poziţie din spate, mărind totodată viteza vasului. Iahtul luneca ca o săgeată, despicând apele şi lăsând în urmă-i o dâră argintie. După aprecierea noastră până la Singapore, aveam de străbătut vreo două mii de kilometri, o cale destul de lungă. Dacă vasul era tot atât de puternic cum ni se păruse şi tot atât ar fi trebuit fără escală, să ne ia vreo două zile întregi să ajungem acolo.

   Un marinar care îndeplinea şi rolul de administrator, ne aduse o cină îmbelşugată în cabine. După ce ne-am astâmpărat foamea şi vesela fu luată Marian îşi începu în sfârşit istorisirea, pe care o aşteptam nerăbdători, cu toţii.

   — Aţi fost de faţă, când am vizitat pe indianul care fabrica otrăvuri, pentru negustorul lordului James Gullbareck care voia să-şi otrăvească lent vărul, pentru a-l moşteni (vezi vol. Poveste Indiană). Acolo am găsit unele scrisori, pe care le-am luat cu mine, înainte de-a arde colibă. În timp ce tu Robert, împreună cu domnul Balling aţi vizitat oraşul Rangoon, eu am studiat mai bine scrisorile acelea, în care am găsit lucruri interesante. Bătrânul indian practică un comerţ înfloritor cu amestecurile şi otrăvurile sale, pe care le prepara din plante. Acesta îşi livra mărfurile sale în toate oraşele posibile. Am regretat că l-am lăsat să fugă. Am dat o indicaţie poliţiei din Manipur, dar mă îndoiesc că indianul se va mai lăsa văzut pe acolo. Într-una din scrisori un anume „G" din Singapore, comandă o astfel de sticluţă de „Elixir". Aceasta trebuia livrată imediat mesagerului. Mai departe în scrisoare indianul trebuia să trimită două sticluţe de contraotravă „Gs" în casa unui domn Malgren, care prelua comanda. Nu vă pot arăta scrisorile, întrucât mi-au fost într-un mod inexplicabil furate în Rangoon. De la domnul Malgren am aflat că acum trei luni a fost lăsat un pacheţel, pe care un emisar trebuia să-l predea ulterior unui anume „Gs". Domnul Malgren nu cunoştea vreun om cu acest nume, însă a luat în primire pachetul, întrucât păstrează câteodată obiectele unor oameni care se găsesc pe mare. Nu se gândea c-ar putea fi ceva rău în asta. Cinci zile mai târziu a sosit într-adevăr un mesager, care a cerut pachetul în numele acestui „Gs". Mesagerul era un marinar şi domnul Malgren s-a dus în radă, pentru a vedea corabia cu care venise acesta şi i-a fost dată să vadă un vapor cu două catarge. N-ar fi bănuit nici acum cine ştie ce lucru rău, dar Malgren a observat că coşurile vasului nu erau decât imitaţii. A observat că aşa zisul marinar, care vâslise într-o barcă spre vapor, părăsi împreună cu vasul după trei ore portul. Întâmplarea face că în ziarul local să scrie că-n ultimele trei luni patru vase au dispărut fără urmă. Se crede că s-au scufundat într-un mod misterios, dar câteva săptămâni mai târziu, câţiva supravieţuitori au fost găsiţi dar erau cu mintea rătăcită. Malgren, care stătuse de vorbă cu-n astfel de marinar, a ajuns la concluzia că ceva nu-i în ordine. Marinarul bâiguia ceva despre piraţi şi luă poziţie în faţa oricărui om, pentru a se apăra. Şi acum domnule Malgren, vă rog să povestiţi singur, ce-aţi păţit cu vasul dumneavoastră.

   — Da, domnilor, acum mi-a devenit clar, datorită domnului Farrow că întâmplările mărunte aparent nesemnificative îşi aveau importanţa lor. Vasul meu „DOVE" venea dinspre Batavia către Rangoon, sub chiar comanda mea. Voiam să ajungem până-n zori la Rangoon şi ne aflam în apropierea arhipelagului Margui, când apăru lângă noi un vas cu pânze, care părea să ardă. Velierul părea condamnat, incendiul izbucnise parcă din senin, deşi n-am observat când, deşi noaptea era extrem de senină. Am lăsat o barcă la apă şi-am alergat bineînţeles în ajutorul velierului incendiat. Mi s-a părut abia mai târziu ciudat faptul că echipajul nu lansase iniţial apelul SOS şi alerga doar fără rost pe punte, de colo până colo. Am luat parte cu fiul meu la acţiunea de salvare. De-ndată ce ne-am apropiat de vas, ne-a aruncat o scară peste bord. Fiul meu s-a căţărat primul pe bord. De-abia a ajuns sus pe punte c-a şi venit înapoi, ţipând şi urlând. Imediat dup-aceea a apărut sus lângă balustradă, marinari înarmaţi cu carabine, pe care le-au îndreptat împotriva noastră. O voce puternică de bas ne somă să ne predăm. Întrucât agresorii erau în plină lumină, pe când noi eram ascunşi la adăpostul întunericului, oameni mei şi-au desprins pistoalele de la brâu şi-au început să riposteze cu dârzenie. Am auzit strigăte de durere şi câţiva dintre marinari au dispărut de lângă balustradă. Au încercat ei nu-i vorbă să tragă asupra noastră, dar au fost primiţi cu salve bine ţintite din partea noastră. Am fi părăsit corabia în flăcări imediat, dacă fiul meu n-ar fi rămas pe punte. Mă pregăteam tocmai să mă urc pe punte, când de sus căzu un corp greu, care nimeri la câţiva metri în apă de mine. L-am tras din apă pe nefericit şi vă puteţi imagina consternarea mea, când din apă fu scos fiul meu care era în nesimţire. Ne-am grăbit să părăsim corabia în flăcări şi deşi se mai traseră salve în urma noastră am ieşit curând din raza lor de bătaie. Între timp, se încetă să se mai tragă şi de-abia am fost pe puntea vasului meu, că nimic nu se mai vedea pe mare.

  Corabia piraţilor - că despre asta era vorba - dispăruse. Fiul meu şi-a revenit din leşin dar a rămas cu mintea tulburată, ca şi alţi supravieţuitori. L-am internat în Singapore, dar până în prezent nu s-a constatat vreo îmbunătăţire a stării sale. Încă de două ori am mai văzut corabia arzând, dar nu m-am mai apropiat ci am făcut un ocol, cât mai mare. Poliţia a depus la rându-i sforţări să-i prindă pe piraţi dar zadarnice, până-n acest moment. Bănuielile mele, că dispariţia celor patru corăbii stă-n legătură tocmai cu corabia în flăcări nu i s-a dat curs. Domnul Farrow aici de faţă mi-a dat dreptate şi speranţa că fiul meu se va însănătoşi. Cred domnule Malgren, interveni Balling, după acest raport amănunţit, că domnul Farrow te poate ajuta. Suntem în posesia contra otrăvii drogului de care s-au folosit piraţii.

   — Mi-a spus-o deja domnul Farrow şi mă bucur că şi dumneata eşti de aceeaşi părere.

   — Dar cine este acest „Gs", v-aţi interesat în Singapore, cu privire la asta?

   — Nu pentru că n-am făcut la început nici o legătură cu Singapore dar domnul Farrow este de părere că scrisoarea caută pe cineva tocmai în acest oraş.

   — Ei şi-acum, ce e de făcut, l-am întrebat pe prietenul meu.

   — Mergem spre Singapore, poate că-n drum întâlnim corabia cu pricina. Tocmai de-aceea am hotărât să montăm

o mitralieră pe punte!

   — E bine aşa, mie nu poate decât să-mi convină, râse Balling. Să mai vânăm, cu schimbul şi piraţi. Singur c-a vâna tigrii este mai amuzant decât oameni, dar nici aceştia nu sunt de lepădat, fac viaţa mai interesantă.

   Convorbirea fu întreruptă de apariţia unui marinar, care-i raportă lui Malgren. Acesta se uită uimit la el, sari în picioare şi ne spuse:

   — Repede domnilor! Marinarul tocmai mi-a raportat că ne urmează o corabie, care nu are luminile de poziţie.

   Am luat ocheanele de noapte şi ne-am repezit pe punte. În spatele nostru, ne urmă ceva întunecat, putea fi un vas cu aburi, întrucât din când în când vedeam zburând prin aer câteva scântei.

   — Vaporul o să ne ajungă din urmă, spuse Malgren.

   — Să dăm drumul din plin la motoare? se interesă Marian.

   — Încă nu! răspunse Malgren. Deocamdată mergem doar cu un motor. Dacă-l punem în funcţie şi pe al doilea cu greu ne va putea ajungă vaporul.

   Prin porta voce, Malgren dădu o comandă în sala maşinilor.

   Am simţit o zguduitură care traversa vasul. Iahtul începu să meargă cu viteză din ce în ce mai mare.

   — Să mai menţinem aşa încă zece minute viteza asta, domnule Malgren, spuse Marian, după care făcu un ocol mare şi vom încerca s-ajungem în spatele vasului urmăritor. Luna se ascundea tocmai după nori şi acolo va rămâne atunci un timp avem noroc să nu putem fi observaţi.

   — Ce fel de vapor o mai fi şi ăsta, domnule Farrow? Corabie de piraţi nu e în nici un caz, spuse Malgren. Să-mi sting şi eu lămpile de poziţie?

   Marian fu de acord, aşa că ne continuarăm călătoria în întuneric.

   Unul din cei trei marinari ai noştri, trebuia să stea la proră, pentru nu da de eventuale obstacole. Cel de al doilea marinar avea de lucru în sala maşinilor, iar al treilea era la cârmă. Deocamdată Malgren preluase cârma şi nu după mult schimbă cursul cu 40°, aşa că o coti puternic spre vest.

   După vreo douăzeci de minute Malgren făcu un ocol spre nord şi după încă zece minute, ţinu din nou cursul spre vest. Acum eram chiar în linie dreaptă în urma vasului cu aburi care ne urmărise. Malgren micşoră viteza vasului său pentru a nu ajunge prea aproape de vas. Între timp luna răsărise dintre nori, aşa c-am reuşit să distingem vaporul, care tot nu-şi poziţionase luminile la bord.

   Malgren îşi reduse şi mai mult viteza, vaporul ţinând curs constant spre Singapore. Ciudat era, că vaporul îşi micşorase şi el viteza, ce-l făcu pe Malgren aproape să-şi oprească motoarele.

   Misteriosul vas se părea că se-ndreaptă şi el spre Singapore, dar era foarte posibil ca pân-acolo să dispară în dosul numeroaselor insule presărate în cale. Tocmai de aceea era foarte important ca să-l păstrăm constant sub observaţie. Deodată vaporul, îşi aprinse luminile de poziţie, ceea ce făcea urmărirea lui mult mai uşoară.

   Luminile vasului din faţa noastră se apropiau tot mai mult, pentru ca dintr-odată şi noi a trebuit să dăm comanda de stoparea motoarelor, întrucât vasul din faţa noastră, se oprise cu totul. Malgren trase o înjurătură, marinărească, în sala maşinilor şi motoarele începură din nou să lucreze.

   — Ce s-a întâmplat domnule Malgren?

   — Ceea ce-i în faţa noastră nu-i deloc vaporul, domnule Farrow. Par să fie doar nişte semnale luminoase care plutesc deasupra apei şi-atâta tot.

   — Convinge-te şi dumneata singur. Iată ocheanul meu!

   Marian se uită prin ochean puţin şi-n cele din urmă trebui

să-i dea dreptate lui Malgren.

   — Vaporul s-a folosit de stratagema asta şi-a dispărut. În apropierea coastei sunt o mulţime de insule. De-abia după ce ajungem în arhipelagul Mergui, vom putea să-l căutăm până ce vom da de el. Se prea poate însă ca la lumina zilei să nu-l mai putem recunoaşte.

   — Să ne aprindem şi noi luminile de poziţie. Cine ştie poate că vom da totuşi de vapor, spuse Malgren.

   Marian care găsi logică măsura lui Malgren spuse totuşi:

   — Nu prea cred s-avem noroc, ca încă-n noaptea asta să dăm de vas. Am parcurs vreo două sute de kilometri, dar până la arhipelagul Mergui mai avem încă trei sute de kilometri de făcut. Va mai dura până în zorii zilei când ajungem acolo. După vreun sfert de ceas am trecut de-o plută, pe care erau aşezate trei lămpi de bord, puse de către căpitanul vasului urmăritor. Am lăsat pluta în voia valurilor. Noi navigam acum cu luminile de bord poziţionate. Se făcuse târziu, de aceea ne-am hotărât să mergem la culcare. Deşi Malgren ne asigurase că ne putem baza pe deplin pe marinarii săi Marian, a hotărât ca unul dintre noi să rămână în continuu de gardă pe punte, mai ales că nici unul dintre marinarii lui Malgren nu era iniţiat în afacerea noastră.

  Întrucât aveam doar a treia veghe, m-am dus la culcare şi datorită stresului acumulat peste zi ochii mi s-au închis numaidecât. M-am trezit de-abia când Pongo, care avusese veghea a doua, m-a trezit. Mi-a împărtăşit că n-a observai nimic deosebit, doar că-n vest a apărut un velier, care avea o cu totul altă direcţie decât acea a noastră, am urcat pe punte. Zorile nu mai erau departe şi mă bucuram de apropierea lor. Cei doi marinari, care nu lucrau în sala maşinilor, stăteau pe punte şi păreau cufundaţi într-o discuţie aprinsă. Pe întinsul mării nu se vedea nimic. Se făcuse ora cinci şi în curând vom fi ajuns la arhipelagul Mergui. Am mers încet spre cei doi marinari, aşa încât l-am auzit pe timonier spunând colegului său:

  — Mi-ar plăcea mai degrabă, să vorbesc cu cineva despre asta, dac-aş şti că nu va râde de mine. Chestia îmi miroase urât.

  — Despre ce-i vorba aici, am întrebat, de-ndată ce m-am găsit în apropierea acestuia.

  Marinarul tresări, apoi râseră amândoi şi unul îmi spuse.

  — Ne-am imaginat o poveste marinărească domnule Bertram. Povesteam despre ce mi s-a-ntâmplat mie acum două luni, în arhipelagul Mergui. Dar nimeni nu mă crede, dac-oi spune-o cuiva. Cel mult mă vor lua peste picior.

  — Eu în nici un caz nu. Povesteşte mi-o şi timpul va trece mai repede!

  — Ei, atunci să-i dau drumul, domnule Bertram. Iată despre ce-i vorba: Fratele meu şi cu mine trebuia să probăm o nouă barcă cu motor, pe care domnul Malgren o construise. Am întreprins o călătorie deci spre arhipelagul Mergui, care cum se ştie se compune din mai multe insule. Câteva sunt foarte mici şi nelocuite. Am ancorat la malul uneia dintre ele şi ne-am pregătit masa de prânz. După masă voiam să ne întindem puţin, cam vreo oră, să ne odihnim. Am tresărit însă foarte speriaţi când am auzit în apropiere un mârâit misterios. Ne gândeam la vreo fiară, aşa că ne-am urcat în barcă să ne luăm carabinele. Trebuie să ştiţi că eu şi cu fratele meu, suntem vânători pasionaţi. Ne bucurăm să-i putem da domnului Malgren un trofeu frumos de vânătoare. Când am fost din nou pe ţărm şi voiam să pătrundem în desiş, crengile se dădură la o parte şi în faţa noastră ne apăru înainte o... maimuţă acoperită cu păr încâlcit şi stufos. Am crezul la început c-avem în faţă o gorilă, dar aici nu obişnuiesc să ţină asemenea fiare, abia apoi am văzut că aveam acum în faţa ochilor un om acoperit cu păr pe întreaga suprafaţă a corpului. Ţinea ameninţător o măciucă grozavă deasupra capului. Ne-am luat tălpăşiţa, ne-am suit în barcă şi pe-aici ţi-e drumul! Am înconjurat insula şi-am găsii spre partea de est, a acesteia un mic intrând. Tocmai când am vrut s-acostăm acolo, maimuţa apăru din nou, trebuia să ne fi observat tot timpul, dintr-un loc ascuns, am luat arma, făcându-mă că ochesc. În clipa aceea arătarea dispăru în dosul unui bloc de stâncă. Aşadar omul maimuţă cunoştea efectul armelor de foc.

  Am tras aer în piept după ce marinarul îşi sfârşi istorisirea şi l-am întrebat, după-un timp:

  — Şi n-aţi mai întreprins nimic mai departe?

  — Nu, domnule Bertram! I-am povestit întâmplarea domnului Malgren şi-a râs de noi. Cred însă că-i vorba de-un mister aici.

  — Un mister? Te referi la ceva în legătură c-o comoară ascunsă sau ceva asemănător?

  — Nu cred să fie asta, dar poate că omul maimuţă ar avea o legătură cu alte evenimente care ne privesc şi pe care încă nu le cunoaştem.

  — Îmi pare bine, domnule Bertram, că n-aţi râs de mine. Credeţi că domnul Farrow ar fi interesat şi dânsul de insula

aceia?

   — O să-i vorbesc despre asta, de-ndată ce va apare pe punte. Se va face îndată ziua şi noi ne apropiem de insula misterioasă. Poate c-o să ancorăm acolo, dacă prietenul meu, o să fie de acord.

   Cei doi marinari se bucurară la auzul acestei veşti. În fantezia lor, povestea căpătase proporţii magice.

   Brusc cum se-ntâmplă la tropice se făcu lumină deplină. Am remarcat cu încântare răsăritul grandios de soare. Era de parcă s-ar fi ridicat chiar din mijlocul apelor.

   Nicăieri nu se zărea nici o corabie, doar apă pretutindeni.

   După-un timp, apăru şi Marian pe punte. N-aveam nici un chef să mai merg la culcare şi de-aceea am mai rămas să-i povestesc ce mi-au spus cei doi marinari.

INSULA MISTERIOASĂ

   MARIAN NU SPUSE NICI O VORBĂ, mult timp, după ce am terminat ce-am avut de spus după care merse pe puntea de comandă îi privi atent pe marinari şi le spuse:

   — Credeţi că veţi găsi insula, pe care aţi descoperit omul- maimuţă?

   — Bineînţeles domnule Farrow, răspunse cu faţa strălucind de bucurie unul dintre marinari. Să iau curs direct spre insulă?

   — Da! Trebuie să ne araţi omul maimuţă.

   — Să sperăm că mai trăieşte încă acolo, domnule Farrow. Dacă nu-l mai găsim acolo, probabil că veţi crede că v-am povestit nişte aiureli.

   — Nu cred c-aţi intenţionat asta. Luaţi curs spre insulă! Când ieşiţi din schimb? Trebuie doar să mai şi dormiţi!

   — Serviciul meu de cart se termină peste o oră. Atunci vrea chiar domnul Malgren să ia în primire cârma. Celălalt camarad al meu doarme încă, dup-aceea trebuie să ia în primire motoarele. Eu nu sunt obosit şi pot rămâne încă la post.

   — Cum doreşti! O să-i comunic domnului Malgren că vom face un mic ocol. Cât de mare era intrândul în insula respectivă? Poate intra iahtul nostru acolo?

   — Bineînţeles! Dar nu ştiu totuşi cât de mult duce golful în interiorul Insulei.

   — Cam cât de mare este insula aceea?

   — Nu mi-am format o părere, voiam doar să luăm masa acolo şi-atâta tot!

   — Ei, atunci, o să ne dăm şi singuri seama! Dar cu grijă rogu-te, să nu trecem pe lângă insula cu pricina.

   Marian şi cu mine, am coborât sub punte, după care prietenul meu, bătu la cabina lui Malgren.

   — Îmi permiţi să te deranjez un moment domnule Malgren? îl întreabă Marian, după ce proprietarul iahtului spuse intră şi noi am intrat, înăuntru. Malgren sărise îndată în picioare.

   — Îndată se face ora 7.00. Cel mai bine ar fi să luăm împreună micul dejun, în cabina mare, spuse el.

   Am luat-o împreună în cabină, unde ne reuneam de obicei cu toţi, Balling şi Malgren, au intrat deodată. Amândoi au ascultat cu atenţie ce le spunea Marian în legătură cu ce auzise de la marinarul de cart. Am gustat din micul dejun copios, care ne fusese adus, până ce un semnal, ne cheamă pe toţi pe punte.

   Marinarul care era la cârmă ne arată două dungi subţiri undeva în faţa noastră.

   — Aici începe zona insulelor, domnilor, ne spuse Malgren. În curând vom ajunge în preajma primei insule. Voi înlocui pe marinarul de cart eu însumi, ca să poată şi el să mănânce. Poate că pe insulă cu pricina vom da de vaporul misterios pe care l-am urmărit.

   — Marinarul dumitale este de părere, domnule Malgren, că, într-o oră vom fi în dreptul insulei.

   Marinarul înlocuit de Malgren rămase numai zece minute ocupat cu micul dejun, întrucât era şi el curios dacă vom găsi insula lui. Henriksen, marinarul, cu pricina luă din nou cârma în primire. Am trecut printre mai multe insule, care erau toate locuite. Mai târziu am trecut pe lângă altele mai mici, care păreau să fie doar o scurtă escală, pentru majoritatea călătorilor. Henriksen, arată spre una din acestea:

   — Uite-o acolo este, aceea cu grupuri de palmieri deşi din dreapta.

   Să mă îndrept spre ea, sau s-o înconjurăm de la distanţă.

   — În regulă Henriksen, dar încet şi cu prudenţă, să dăm ocolul insulei. Poate-l vom vedea pe omul nostru chiar de pe vas.

   Marinarul ocoli, aşa cum am conveni insula şi-n tot acest timp, am examinai constant cu binoclul malul acesteia, dar n-am putut descoperi nimic.

   Parcursesem deja, o bucată din drum, ocolind insulă pe jumătate, când Henriksen ne arată un mic intrând, după care îl privi întrebător pe Marian. Prietenul meu dădu din cap aprobator. Da, să intrăm încet cu iahtul în acest golfuleţ! Îl cheamă pe Pongo, dându-i instrucţiuni să se

pregătească. Nu se ştia ce putea apare.

   În timp ce Henriksen încetini turaţia motoarelor Pongo îşi făcu apariţia la proră, conform indicaţiilor lui Marian.

   Am pătruns cu turaţia redusă a motoarelor în golf, în timp ce în stânga şi-n dreapta se ridicau grupuri de arbori imenşi care împiedecau vizibilitatea. În curând malul păru să urce şi noi ne-am condus vasul de-a lungul unor pereţi înalţi din stâncă.

   De sus puteam fi atacaţi cu uşurinţă, fără să izbutim să ne apărăm cu succes. Am vrut să-l avertizez pe Marian să nu intre mai adânc în acest golf capcană, când după o cotitură traiectul golfului se termină. Înaintea noastră am putut vedea un mic lac.

   — Un ascunziş minunat pentru piraţi, râse Malgren, dar nu se vede totuşi nici o corabie. Ei ce spui, acostăm, domnule Farrow?

   Marian cercetă scrutător cu privirea malul, după care arată spre o proeminenţă stâncoasă care putea acoperi iahtul şi-l împiedeca de a fi văzut, de pe mal, se-nţelege.

   — Acolo putem ancora fără grijă, domnule Malgren. Cred că-n locul ăsta au mai ancorat şi alte vase.

   Henriksen conduse vasul astfel încât să facă un ocol şi câteva minute mai târziu ne aflam la adăpost. Nu puteam găsi un loc mai bun. De pe punte puteam ajunge nemijlocit pe uscat. Marian arată spre câteva pete de ulei care se vedeau plutind pe apă şi spuse:

   —  De curând a acostat un vapor aici, ce părere ai dumneata ca specialist, domnule Malgren? Proprietarul iahtului se uită la pata aceea colorată-n toate culorile curcubeului şi spuse:

   — Ai dreptate, domnule Farrow, n-a trecut mult, de-atunci şi în apă liniştită a acestui golf după câteva zile pata se dizolvă.

   — Poate că vaporul a fost chiar noaptea trecută aici, am spus eu. Să sperăm că nu ne blochează drumul, fiindcă în acest caz, am picat în capcană.

   — Vom merge pe uscat şi vom cerceta mai temeinic împrejurimile golfului şi insula. Pongo va trebui să stea de veghe întrucât este singurul dintre noi care poate să-i facă

faţă omului maimuţă.

   — Dacă Pongo, întâlneşte om maimuţă, dă imediat semn la Masser, răspunse uriaşul şi sări pe mal dispărând în dosul stâncilor crestate.

   Marian, Balling, Malgren şi cu mine am mers pe uscat în timp ce cei trei marinari au rămas să stea de veghe pe iaht.

   Noi ceilalţi am mers pe uscat, luând-o spre vest, atenţi la orice zgomot, care ni se părea suspect. N-am descoperit însă nimic care să ne dea de gândit. După vreo zece minute de mers am ajuns la marginea unui luminiş, unde ne-am oprit încremeniţi. În mijlocul luminişului, erau ridicate câteva colibe, deasupra acoperişurilor vălătuci de fum se urcau spre cer.

   Înaintea colibelor, oameni preocupaţi, alergau încolo şi încoace, unii purtând găleţi cu apă, pe care le purtau cu mare grijă. Alţii aduceau lemne în colibe. Totul făcea o impresie paşnică. Dintr-una din colibe, ieşi o femeie care strigă ceva unuia dintre bărbaţi. Acesta se duse la un tufiş şi reveni, purtând în mână o legătură de plante.

   Oamenii păreau să aparţină unor rase diferite; păreau să fie printre ei malaiezieni, indieni, chinezi şi chiar câţiva albi.

   Marian ne făcu semn să stăm deocamdată adăpostiţi la marginea luminişului. Voia să se ducă singur spre colibe. Înainte de-a merge hotărât înainte, ne mai făcu un semn, arătând spre armele noastre: asta însemnând:

   — Ţineţi pistoalele pregătite.

   Merse încet spre colibe. Câţiva dintre oameni care lucrau acolo, se uitară la el, dar nu-şi părăsiră munca în care erau adânciţi. Când Marian ajunse la primul grup de oameni, salută politicos şi le adresă câteva cuvinte.

   S-au uitat la el, ca şi cum n-ar fi înţeles despre ce era vorbă după care nu i-au mai acordat nici o atenţie.

   Prietenul meu îşi continuă drumul, dar se pare că şi cu alte grupe de oameni păţise la fel. Intrase chiar în câteva colibe dar ieşise apoi afară, clătinând numai capul. În cele din urmă ne făcu şi nouă semn să ne apropiem.

   De-ndată ce-am fost lângă ei ne-a spus:

   — Se pare că oamenii ăştia sunt ţicniţi. Bănuiesc că sunt cu toţii otrăviţi. Mă bucur c-am adus cu noi contraotrava indianului. O s-o administrez unuia sau mai multor oameni ca să vedem efectul. Apoi vom mai vedea.

   Marian nu se despărţea cu plăcere de lucruri atât de importante, cum ar fi acest antidot. Intră în prima colibă, reveni repede, din nou intră într-una, pe care, după ce-o părăsi ne spuse:

   — Curând vor lua micul dejun. Pregătirile în colibe sunt în toi, pentru asta. Dacă vom avea noroc, unii dintre ei vor fi din nou oameni normali. Bănuiesc că sunt oameni, proveniţi de pe corăbiile dispărute.

   — Dacă teoria asta este adevărată, avem de-a face cu o ticăloşie fără pereche, care nu poale fi pedepsită îndestulător de nici un tribunal, îşi exprimă părerea şi Balling.

   Ne-am strecurat pană la marginea luminişului şi-am aşteptat desfăşurarea evenimentelor. N-a durat mult, până ce câteva femei au ieşit din colibă şi le-au înmânat oamenilor de-a afară mâncare. Aceasta fu devorată cu lăcomie. După încă un sfert de oră, îşi făcu efectul antidotul, la câţiva oameni. Mai întâi au pălit, apoi s-au ridicat încurcaţi de pe movilitele de iarbă pe care se aşezaseră pentru a-şi lua masa, după care au privit curioşi şi scuturând din cap, lucrurile dimprejur.

   Marian a mers apoi către ei şi începu o discuţie din care reieşea că nu-şi aduceau aminte cum au ajuns pe insulă.

   Ultima amintire era că se opriseră în faţa unei corăbii în flăcări dar de-ndată ce au ajuns pe punte, au fost doborâţi.

   Marian îi lămuri ce se întâmplase în realitate. Cu forţe unite am reuşit să-i readucem la realitate pe toţi oamenii de pe insulă care se aflau acolo, cu mintea rătăcită.

   Bucuria acestor oameni, fu de nedescris. Toţi voiau să părăsească cât mai repede insulă pentru a căuta pe stăpânii vasului în flăcări şi a se răzbuna sângeros.

   În special cu-n irlandez înalt se întreţinu mai mult Marian din această colonie. Despre un posibil om maimuţă nu ştia nici el şi nici ceilalţi. Oamenii ne-au ajutat cu dragă inimă, să cutreierăm insula în lung şi lat în speranţa găsirii acestui om maimuţă.

   Departe presărate printre stânci am găsit câteva colibe răzleţe. Toate erau goale dar în nişte hrube subterane, asemănătoare pivniţelor, căutând încoace şi-ncolo am descoperit într-una din ele o blană de maimuţa. Acum totul era clar şi nu era greu să-ţi imaginezi şi restul. Omul maimuţă nu era decât un deghizament pentru unul din locuitorii insulei şi care urmărea un anumit scop cu asta.

   Poate că era unul dintre paznicii insulei care-şi speria în acest fel musafirii nepoftiţi.

   Dar unde era omul în momentul de faţă? În colibe erau stivuite multe provizii cu de-ale gurii. Piraţii erau interesaţi aşadar că prizonierii să nu moară de foame.

   Pentru noi se ivise o problemă gravă. Toţi oamenii, bărbaţi şi femei deopotrivă voiau să părăsească insula cu iahtul nostru. Marian i-a convins cu greu pe oameni că acest lucru nu este posibil. Îşi alese trei oameni vânjoşi care să plece cu vasul nostru, urmând să se întoarcă mai târziu şi să-i ia pe toţi ceilalţi de pe insulă. Pe cei rămaşi i-am sfătuit să-şi facă întăriri solide din crengi de copac, pentru ca în cazul întoarcerii piraţilor să se poată apăra cu succes împotriva lor. Marian le dădu sfaturi folositoare cum să-şi învingă prin viclenie duşmanii. Trebuiau să se comporte ca şi cum ar fi în continuare tulburaţi psihic şi doar în ultimul moment să se năpustească asupra duşmanilor lor.

   Pongo stătuse de pază tot timpul şi ochilor lui ageri nu-i putea scăpa nimic. După ce-am ajuns din nou pe vas a putut fi schimbat din locul său de veghe dintre stânci.

   Ne-am înţeles deocamdată să nu înştiinţăm poliţia pentru că ne-ar fi îngreunat misiunea de a da peste acest „G" în Singapore. Malgren avea pe insula Selang, care se găsea chiar în faţa golfului Kilong, o cunoştinţă ce avea mai multe corăbii de negoţ. Pe el voiam să-l rugăm să ia pe oamenii noştri vindecaţi, de pe insulă. Pentru a acosta însă în Puket, trebuia să traversăm strâmtoarea Papra.

   De-ndată ce-am intrat din nou în marea deschisă, părăsind golful adăpostit din insulă, marinarii care stătuseră de veghe au putut merge la culcare. Cei pe care i-am luat cu noi, le preluaseră serviciul. Ne-am convins că Marian făcuse o alegere bună, întrucât îşi cunoşteau bine, meseria de marinari.

   Cu viteză sporită, am pornit la drum, sperând ca insula Selang s-o atingem în nouă ore - era deja ora 13.00 - aşadar după coborârea întunericului. Faptul că ajungeam noaptea, ne convenea de minune, având în vedere, că dacă piraţi aveau spioni pe-acolo, ne-am fi putut strecura mai uşor. Ziua trecu pe nesimţite. Am trecut pe lângă diferite nave, dar n-am dat de velierul pe care-l urmăream. Am luat o cină bogată şi ne-am culcat întrucât voiam către ora 22 să fim din nou la posturi şi nu ştiam dacă nu va trebui să ne sacrificăm toată noaptea pentru evenimentele ce vor urma. Am avut un somn fără vise şi m-am deşteptat doar când m- a trezit Pongo.

   Deşi era noapte, pe punte domnea o căldură zăpuşitoare, eram doar la opt grade latitudine, deci foarte aproape de ecuator. Iahtul avusese un parcurs bun şi Malgren ne spuse că peste o jumătate de oră vom traversa strâmtoarea Papra, iar de-acolo până la Paket nu mai aveam mult. Înainte de-a ajunge în strâmtoarea care desparte insula Selang de continent, am observat înaintea noastră un vapor, care venind dinspre vest, avea aceeaşi ţintă ca şi noi, strâmtoarea Papra. Malgren reduse viteza vasului şi începu să-l examineze prin ocheanul de noapte. Să fi fost acelaşi vapor pe care-l şi care ne urmărise.

   După ce acesta dispăru în strâmtoarea Papra, l-am urmat încet, păstrând distanţă, având doar grijă să nu-l pierdem din ochi, traversarea strâmtorii dură aproape o oră. Când am ajuns în golful Kilong, vaporul coli puţin către sud. Malgren care cunoştea bine regiunea, ne spuse c-acolo se găseau grupuri de insuliţe răzleţe şi probabil că una dintre ele, era şi destinaţia vasului. Trebuia să fim cu ochii în patru pentru ca să nu ne scape din vedere.

   Deşi îl urmăream tot timpul prin ocheane, la un moment dat, vasul dispăru din vederea noastră.

   — Şi-a stins luminile de poziţie şi-acum vrea să se ascundă după una din insule. Ar fi greu să-l urmărim pân- acolo întrucât sunt multe stânci submarine şi nu vreau să primejduiesc vasul. S-o luăm spre Paket?

   — Nu ne rămâne nimic altceva de făcut, domnule Malgren, răspunse prietenul meu.

  Am luat curs spre Paket unde am ajuns după o oră. Am fost bucuroşi c-am putut pătrunde-n port fără a fi văzuţi de poliţia portuară. Am ancorat la locul indicat de Malgren şi- am părăsit iahtul. N-am avut de mers mult, întrucât cunoştinţa lui Malgren locuia pe-aproape. Am povestit multe cu acesta şi i-am zugrăvit în culori vii, tot ce pătimisem, acesta ne promise că-n dimineaţa zilei următoare va trimite un vas spre insula indicată de noi. Am lăsat unul din oamenii luaţi de pe insulă, ca să servească de ghid. Noi am plecat cu iahtul lui Malgren, înainte de revărsatul zorilor. La plecare am văzut o barcă mică cu motor care ne urmărea, dar n-am putut stabili dacă nu aparţinea poliţiei.

  Am mers cu toată viteza, până la Singapore mai aveam o mie de kilometri de parcurs şi ne va lua cu siguranţă două zeci de ore s-ajungem acolo. Era sortit să ajungem la Singapore din nou, noaptea ceea ce ne convenea şi de data asta. La răsăritul soarelui ne aflăm departe de Selang şi- acum ne îndreptam spre strâmtoarea Malaca. Curând vom ajunge pe liniile de comunicaţii dintre Singapore şi Madras. Pe acest itinerar, precis că nu vom întâlnii piraţi, aşa că Malgren, dădu comanda să mergem cu toate motoarele din plin!

III

ÎN SINGAPORE

  SINGAPORE - ÎN GERMANĂ, înseamnă oraşul leilor. Este una din insulele aparţinând părţii de sud a peninsulei Malaca. Un canal îngust, o separă de uscat. Populaţia covârşitoare majoritară e formată din chinezi şi mulatri, dar există fireşte albi, europeni şi americani. Capitala insulei, cu acelaşi nume, e locuită de chinezi, malaezi şi are şi un cartier european. Dintr-un cuib de piraţi, cum era odinioară, s-a dezvoltat ca un centru comercial şi este reşedinţa guvernatorului britanic.

  — Pirateria practicată de sute de ani, a făcut din chinezi o pătură prosperă, ne povesti Malgren. Dacă mai există din când în când lăcaşuri de piraţi, atunci cu siguranţă că e vorba de piraţi chinezi. Este greu chiar şi astăzi să stârpeşti pe deplin pirateria.

  — Acest „Gs" îmi pare a fi o căpetenie de bandă care are tocmai această îndeletnicire, fu de părere Marian.

  — Mi se pare curios cum vrei dumneata să dai de acest „Gs" tocmai în acest oraş imens atâta vreme, cât nu-i cunoşti nici măcar numele adevărat, se miră Balling.

  — Ar fi mai simplu să mergem la poliţie şi să obţinem câteva informaţii, dar deocamdată trebuie să facem abstracţie de autorităţi. Dacă putem aranja astfel că sosirea iahtului nostru să fie remarcată mâine în zori, poate că unul dintre membrii bandei, ni se adresează de la sine, fără ca să fim nevoiţi să-l căutăm noi.

  — Înţeleg, zâmbi Balling. În felul acesta ar fi simplu şi nu ne-ar rămâne decât să ripostăm.

  Întrucât căldura devenea tot mai mare, ne-am hotărât să ne culcăm, pentru ca la noapte, să putem fi proaspeţi şi în formă. Se făcuse deja ora 15.00.

  M-am culcat în cabina răcoroasă şi m-am deşteptat, când mai era foarte puţin până ajungeam la Singapore. Înainte de a mă scula, m-am întins de câteva ori şi m-am străduit să- mi amintesc, cât de multe ştiam în legătură cu acest „Gs" pentru a nu mai fi nevoiţi să-l căutăm atâta. Aproape c-am adormit din nou, dar o ciocnire puternică care ameninţa să mă dea jos din pat, m-a făcut să-mi sară somnul numaidecât. Să ne fi ciocnit de-o stâncă?

   M-am îmbrăcat repede şi-am urcat pe punte. Iahtul naviga liniştit, iar motoarele erau oprite. Marian şi Malgren erau pe punte şi aproape concomitent cu mine, au apărut Balling şi Pongo.

   — Ne-am ciocnit de ceva, dar nu de o stâncă, ci de o mică plută. Henrikson s-a dus să cerceteze.

   M-am dus la balustradă l-am văzut pe Henriksen coborând pe scara de frânghie, când voia tocmai să pună piciorul pe plută de care ne ciocnisem. Atunci am strigat din toate puterile mele.

   — Repede înapoi, Henriksen! Zburăm de nu, cu toţi în aer. Repede înapoi!

   Henriksen încremeni şi se-ntoarse după câteva secunde în care stătuse ca paralizat de spaimă înapoi, pe punte. Marian mă întreabă ce se întâmplase. Am lăsat snopul de lumină al lanternei mele să cadă din plin pe plută şi atunci au putut vedea şi ceilalţi că pe plută era aşezată o bombă, care avea menirea ca la ciocnirea de iaht să explodeze.

   Malgren înjură şi strigă:

   — Să fie bomba asta amplasată pentru noi?

   — Aşa se pare, domnule Malgren, spuse Marian grav. Am fost deci reperaţi. Să dezamorsăm drăcia asta, pentru ca să nu dea un alt vas de ea şi să păţească ceva. Malgren se declară de acord şi spuse:

   — Nu-mi dau seama cum de-au reuşit ticăloşii să planteze pluta tocmai în direcţia de mers a vasului nostru. Puteam trece foarte bine, la câţiva metri de aceasta, dar o concluzie, se impune totuşi. Piraţii nu sunt departe de aici. O să dezamorsez chiar eu bomba, după ce voi coborî pe plută.

   Prietenul meu coborî pe scăriţă, de bord şi păşi cu atenţie pe plută. Cu un cuţit tăie frânghia în două cu care bomba fusese legată de plută, trăgând-o la marginea plutei şi aruncând-o în apă. Câteva secunde mai târziu, Marian era din nou la bord.

   Malgren dădu ordin de continuarea călătoriei. L-am aşezat pe Pongo la proră pe post de observator. Cu ajutorul unei lămpi de buzunar, trebuia să lumineze din când în când suprafaţa mării, pentru a recunoaşte un pericol similar, repede şi la timp. O oră mai târziu, am intrat în rada portului Singapore şi căutam un loc bun de ancorare. Poliţia portuară apăru pe punte şi controlară hârtiile şi actele de bord ale vasului, precum şi documentele personale. De- ndată ce Marian înmână paşaportul său, comisarul însoţitor al patrulei, strigă bucuros.

   — Ah, domnul Farrow! Atunci domnul Bertram şi însoţitorul dumneavoastră Pongo, nu pot fi departe. Mă bucur că am prilejul să vă întâlnesc.

   — Am o rugăminte care v-o formulez imediat, domnule comisar, spuse Marian pe loc. Aţi putea să repartizaţi trei oameni de pază pe vasul nostru? Mă tem de un atentat.

   — Bineînţeles, domnule Farrow! Dar ce se-ntâmplă de fapt, aveţi un anume scop cu cererea asta?

   Marian zâmbi.

   — Deocamdată nu vă pot spune nimic despre asta dar v- am fi recunoscători dacă ne-aţi recomanda un hotel unde am fi în siguranţă şi-am avea linişte.

   — Cel mai bun hotel de prin partea locului este al chinezului Gishangs. Acolo veţi fi trataţi bine, mulţi călători europeni trag la dânsul.

   — Aveţi cumva acolo, vreo cunoştinţă prin care să-i transmiteţi c-am dori cel mai mult să nu fim deranjaţi? Cel mai bine ar fi dacă v-aţi face timp pentru o oră să fiţi musafirul nostru acolo şi-atunci veţi putea vorbi personal cu hotelierul.

   — Cu plăcere. Bineînţeles că vă pot acorda între o oră şi două ore pentru o convorbire în legătură cu serviciul meu, presupunând că vom avea un schimb fructuos de informaţii.

   — Parţial se poate şi asta, domnule comisar. V-aş pune doar câteva întrebări la care mi-aţi putea da eventual un răspuns, iar la rândul meu, vă pot da, un pont. Aşadar să mergem mai bine la hotel.

   Comisarul dădu dispoziţii la trei dintre oamenii săi, să rămână pe vas. Cei cinci oameni ai noştri puteau să-şi facă somnul în vremea asta. Noi ne-am luat bagajele şi după câteva minute, urmându-l pe comisar, am intrat într-un hotel arătos unde am primit câteva camere bune. Pe Maha l-am lăsat pe vas, întrucât într-un hotel de lux nu putea fi primit. Pongo voia să rămână cu Maha, dar Marian voia că uriaşul negru să rămână în Singapore mereu în apropierea noastră.

   Prin băiatul de serviciul Marian comandă o sticlă de vin. După ce-am ciocnit, îi întrebă prietenul meu pe comisar dacă-n oraş, cunoaşte pe cineva, care s-ar semna cu iniţialele „Gs".

   — Aici se găsesc o mulţime de oameni, care se semnează cu „G" sau „Gs". Mai bine povestiţi-mi despre ce este vorba, poate atunci voi fi mai în măsură să vă dau o informaţie utilă.

   Deşi Marian, iniţial nu voia să înştiinţeze poliţia, în legătură cu ultimele evenimente, îi relată totuşi comisarului, tot ce ni se întâmplase, începând cu Manipur. Funcţionarul ascultă încordat şi interesat raportul lui Marian şi când acesta termină, vru să alarmeze toată poliţia pentru prinderea piraţilor. Marian îi arată zădărnicia unei astfel de tentative, atâta timp cât nici nu ştim identitatea şefului bandei. Comisarul păru să cadă în cele din urmă de acord cu Marian.

   — Pân-acum am crezut, ne mărturisi comisarul că navele dispărute s-au scufundat. Acum văd că lucrurile stau altfel. Mă bucur domnule Farrow că dumneata împreună cu însoţitorii şi prietenii dumitale vreţi să ne ajutaţi.

   — Noi apelăm la ajutorul poliţiei, domnule comisar. Atâta vreme cât nu cunoaştem omul care se semnează cu „Gs", trebuie să ne folosim de viclenie. Mâine vom face cunoscut, că suntem pe urmele unor piraţi, pe care-i bănuim că-şi are sălaşul în Singapore, sper ca după asta, şeful bandei, să se „anunţe" în felul său, nouă.

   — Dar va încerca un atac împotriva dumneavoastră! ne şi avertizează comisarul.

   — Tocmai asta şi aşteptăm! răspunse Marian. Prin asta se va trăda. N-avem de gând să ne lăsăm atât de uşor ucişi!

   — Totuşi e foarte primejdios, zise comisarul scuturând capul.

   — Vom fi cu ochii în patru domnule comisar. Oricum, bănuim că adversarii noştri ştiu de mult că noi am debarcat în Singapore. Atentatul cu bomba, tocmai ne arată, întrucât nu am căzut jertfă atentatului se ştie deja şi am fost urmăriţi. N-ai observat vreun vas care a intrat în port, imediat după noi, domnule comisar?

   — Imediat după dumneavoastră a intrat în port vasul de curse al bogătaşului chinez Lu Hang. Acesta face dese curse, mai ales în timpul serii şi nopţii. Chinezul trece unul dintre cei mai bogaţi oameni din Singapore şi nu-l prea văd deloc în postura de căpitan de piraţi.

   — Nu spuneţi asta domnule comisar! Tocmai oamenii foarte bogaţi, au câteodată asemenea „marote", prin care îşi sporesc averea. De fapt nu cred că Lu Hang, are vreo legătură cu „Gs".

   — Despre alte vase, nu cred că e cazul să luăm vreunul în consideraţie. O să-mi întreb colegii ce vas a mai sosit în port după dumneavoastră.

   — Mâine, poate, că vom obţine informaţii noi, de la poliţie domnule comisar? Astăzi nu mai are rost să culegem informaţii, dar mâine aşteptăm tot ce e nou la hotel.

   Cu promisiunea de-a ne ajuta după cât îi va sta în puteri, comisarul îşi luă rămas bun. După ce comisarul părăsi încăperea am stat câteva momente toţi tăcuţi, apoi, Marian se strecoară pe furiş afară pentru a se asigura că comisarul părăsise într-adevăr hotelul.

   — Ai vreo bănuială Mariane, ai motive să nu-i acorzi încredere poliţistului?

   — În asemenea cazuri n-am încredere în nimeni Robert. În noaptea asta ne vom convinge dacă ne putem baza pe ajutorul comisarului.

   — Cum poţi să afli lucrul ăsta Mariane? Vrei cumva să-l urmăreşti?

   — Asta ar fi prea greu, Robert. Dacă însă Poliţia este înţeleasă cu piraţii, vom afla în noaptea asta. Pongo va trebui mai cu seamă să fie ochi şi urechi!

   Balling care pân-acum nu spuse nimic, zise în felul său liniştit:

   — Eu, cred că bucuria comisarului a fost sinceră. Din

cauza asta, nu cred că face casă comună cu piraţii.

   — Nici eu nu cred, domnule Balling, dar pe de altă parte, ţin să mă asigur. După aceea regretele sunt târzii!

   Malgren nu spuse nimic. El îşi luase pistolul său de calibru mare pe care-i purta la brâu şi-l privi, cu înţeles...

   Cu excepţia experienţei sale, avute cu corabia piraţilor, el mai avea o răfuială proprie cu acesta. Acesta îi îmbolnăvise fiul şi acum l-ar fi culcat la pământ pe căpitanul piraţilor, dacă l-ar fi avut în bătaia armei sale.

   În ziua următoare intenţionam să-l vizităm pe fiul lui Malgren, la spital. Speram că-n acest caz, bolnavul se va însănătoşi, datorită antidotului luat de la indian.

   Ne-am dus repede apoi la culcare, între timp Pongo prelua paza de noapte. Fără zgomot el merse dintr-o cameră în alta, fiind atent la orice amănunt. Fuseserăm prea adesea surprinşi în somn deşi credeam c-am luat toate măsurile de siguranţă.

   În noaptea asta nu se întâmplă nimic. Ne trezirăm proaspeţi şi comandarăm prin chelnerul chinez, micul dejun în cameră. Aveam o poftă de mâncare nu glumă şi m-am supărat de-a binelea, când Marian, ne interzise printr-o ridicare a mâinii să atingem vreunul din felurile de mâncare.

   Când eram pe cale de-a protesta, acesta îşi luă din buzunar o hârtie de turnesol şi-o cufundă în ceaiul adus, hârtia înroşindu-se imediat. Îngrozit m-am uitat spre prietenul meu.

   — Chiar şi-n cel mai bun hotel de prin partea locului se poate întâmpla aşa ceva, Robert, râse acesta. Nu ştiu pe cine am putea bănui din personalul de serviciu. Chelnerul poate fi nevinovat dar totuşi o să-l încerc.

   Ca şi mine, erau deopotrivă uimiţi Malgren şi Balling. Dar Marian, nu provocă o discuţie lungă pe această temă.

   Apasă pe butonul soneriei şi chelnerul apăru din nou.

   — Ceaiul pe care ni l-ai, adus era rece, strigă el. Se obişnuieşte la hotelul vostru aşa ceva?

   Tânărul chinez bâlbâi câteva cuvinte neînţelese, puse mâna pe ceaşca de ceai şi-o pipăi.

   — Scuzaţi-mă domnule, spuse într-o engleză cursivă, dar ceaiul este încă fierbinte.

   — Atunci gustă ca să te convingi, îi spuse Marian.

   M-am aşteptat ca băiatul să băiatul să tresară îngrozit, însă rămase perfect liniştit, goli până la jumătate lichidul din cană, într-o ceaşcă goală, pe care o duse mai apoi la buze. Dacă Marian n-ar fi intervenit ar fi băut-o.

   — Perfect, spuse Marian. Am vrut să mă conving dacă ceaiul este bun. Poţi să pleci. Totul este în regulă!

   Mirat chelnerul îl privi pe Marian, făcu o plecăciune şi părăsi în tăcere, camera.

   — Este nevinovat, Mariane! am strigat de-ndată.

   Acesta râse numai, mărginindu-se să-mi răspundă.

   — Nu ştiai că, chinezul fără să tresară numai şi-ar merge la moarte sigură pentru stăpânul său? Conform religiei lor moartea nu este ceva înspăimântător. Gândeşte-te mai bine, cum se numeşte proprietarul hotelului!

   — Dacă am înţeles bine, numele lui este Gishangs. Ei drace! Abia acum îmi cade fisa. „Gs" poate fi chiar iniţialele numelui său. Balling şi Malgren, care asistaseră la discuţie priviră spre camaradul meu, dar acesta le descurajă intenţia.

   — Trebuie să fim atenţi la toate domnilor, asta e tot! Cu toate astea nu cred că acest Gishangs ar fi omul nostru, întrucât nu-l cred atât de naiv să se trădeze în felul acesta, semnând cu numele său. M-am gândit la o farsă care ne-ar putea pune pe urmele piratului.

   Marian îşi spuse planul pe care l-am făurit cu toţi demn de a-l urma.

   După ce comisarul, o jumătate de oră mai târziu, veni, în vizită, noi zăceam cu toţi „inconştienţi" în cameră. Numai Marian putu bolborosi câteva cuvinte, informându-l pe comisar că noi toţi am fost otrăviţi, bând ceaiul. Comisarul trebuia să ne ducă într-un spital fu chemat proprietarul hotelului, chinezul Gishangs. Am observat că acesta era în interiorul lui foarte agitat, deşi se cunoştea proverbiala stăpânire de sine, a chinezilor. Ştia oare ceva de acest atentat!

   Comisarul îşi îndeplini îndatoririle foarte repede, încât la nici o jumătate de oră, eram în spital. Am fost duşi într-o cameră în timp ce doi medici au începui să ne examineze

amănunţit.

   În timp ce voiau să-i dea o injecţie, Marian sări râzând în picioare, ceea ce făcurăm şi noi imediat. Doctorii voiau să-i facă reproşuri severe prietenului meu, pentru ceea ce credeau ei că-i o farsă de prost gust, când Marian îi luă deoparte şi vorbi cu ei pe-un ton convingător.

   Doctorii se uitară uimiţi unui la celălalt, în cele din urmă zâmbiră şi se apropiară de noi, salutându-ne. Marian îi mai rugă să facă cunoscut că noi suntem foarte bolnavi şi sunt puţine speranţe să putem scăpa cu viaţă. Doctorii l-au îndepărtat pe comisar din fericire, înainte ca acesta să ne examineze astfel încât în afară de aceştia, nimeni nu cunoştea starea reală a sănătăţii noastre.

   Doctorul şef Kingston, purtă cu noi o lungă convorbire, apoi Marian se interesa de fiul lui Malgren, care - fericită coincidenţă - era în acelaşi spital şi aşa află că în ce-l priveşte pe acesta doctorii îl socoteau un caz enigmă.

   — Ar fi posibil domnule doctor, să-l trimiteţi pe tânăr până la noi, pentru a-i permite tatălui său, să-l vadă?

   — E posibil, dar vă avertizez, că nu-şi va recunoaşte tatăl. Vorbeşte despre o anumită corabie cu pânze şi vrea neapărat să se lupte cu-n adversar imaginar. A trebuit ocazional să-l mutăm într-o celulă de siguranţă, întrucât era pe punctul de a distruge totul.

   — Poate că stă-n puterea noastră de-al vindeca pe acest tânăr, domnule doctor, spuse Marian. Am umblat prin India şi cunoaştem datinile de-acolo foarte bine. Sunt de părere că tânărul a fost otrăvit.

   — Atunci ar trebui să aveţi antidotul, domnule Farrow. Asta nu-i uşor de procurat şi chiar mai greu de preparat. Am încercat tot ce ne-a stat în putinţă, dar deocamdată din păcate fără succes.

   — Poate se-ntâmplă o minune, zâmbi Marian. Vrem doar să-l cunoaştem şi noi pe tânăr.

   De-ndată ce doctorul Kingston părăsi camera pentru a-l aduce pe fiul lui Malgren, tatăl întreabă:

   — Oare-l va ajuta antidotul pe fiul meu, domnule Farrow?

   — Întrucât antidotul a ajutat pân-acum tuturor celor otrăviţi de acest „Gs" cu siguranţă nu va eşua nici în cazul fiului dumitale, îl linişti Marian pe proprietarul iahtului. Nu trebuie să-l agităm inutil pe bolnav aşa că stăpâneşte-te domnule Malgren, când intră fiul dumitale.

   Malgren ne promise că va face tot ce-i stă în putinţă. Câteva minute mai târziu apăru medicul şef însoţit de un tânăr, care după înfăţişare aducea cu Malgren. Bătrânul Malgren, rămase complet liniştit şi-şi examină numai fiul cu ochi cercetători.

   Tânărul Malgren, nu ne dădu nici o importanţă murmura numai cuvinte neînţelese. Marian îl împinse uşurel să ia loc într-un fotoliu, scoase sticluţa cu antidotul şi pune câteva picături într-un pahar cu apă. Cu prudenţă duse paharul la gura tânărului care bău, fără să opună nici o rezistenţă.

   — Trebuie să aşteptăm acum, îi spuse Marian doctorului Kingston. Într-un sfert de oră se va decide soarta lui. Poate că pân-atunci veţi avea amabilitatea de-a vă îngriji de un mic dejun copios. Azi nu am mâncat deloc.

   Doctorul părăsi pentru câteva clipe camera. După câteva minute apărură unul dintre asistenţi şi o soră, aducând pe o masă rulantă, mâncare şi ceai din belşug.

   După ce trecu sfertul de oră aşteptat, tânărul se făcu alb ca ceară şi aproape că alunecă de pe fotoliul pe care şedea.

   Apoi faţa i se coloră din nou şi uimit privi în jurul său. Îşi recunoscu tatăl şi-i căzu în braţe, antidotul îşi făcuse deci efectul.

   — Ei vedeţi, că am avut dreptate, se bucură Marian. Suntem în posesia antidotului care în astfel de cazuri aduce vindecarea. Acum însă să mâncăm cu toţi liniştiţi.

   Doctorii îşi luaseră rămas bun. La micul dejun i-am povestit tânărului, întâmplările recente prin care am trecut iar Malgren junior îşi aduse aminte c-a văzut pe corabia în flăcări un alb, în timp ce restul echipajului părea să fie chinezi. Corabia însăşi n-arsese însă. Era vorba de-un praf care se aprindea şi producea şi-un miros greu.

   Mai mult n-a putut observa, întrucât a fost doborât de alb. De-abia după ce-şi venise în fire, îşi dădu seama că nu ştie ce s-a întâmplat cu el. Istorisirea fu întreruptă de venirea medicului şef care se apleacă şoptindu-i lui Marian la ureche.

   — Aţi primit o vizită simandicoasă, domnule Farrow. Lordul Abedreg a auzit de atacul asupra dumneavoastră şi ţine să vă vorbească urgent. A promis spitalului o mare recompensă dacă va reuşi să vă facă din nou sănătos.

   Lordul Abednego? Abednego! Acum ştiam despre cine era vorba! Îi eliberasem odinioară fiica din mâinile chinezului Fu Dan şi cu ocazia asta l-am cunoscut pe Pongo (vezi broşura nr.38). Lordul Abednego locuia în Singapore şi auzise despre atacul asupra noastră. Marian se gândi câteva clipe apoi îi şopti ceva la urechea medicului şef care dispăru imediat din cameră.

   Ceva mai târziu îşi făcu apariţia şi lordul Abednego, dar nu mai era însoţit de către doctor. Lordul se opri uimit în uşă privindu-ne cu ochii mari, nevenindu-i să creadă. Marian se ridică şi se duse râzând spre acesta.

   — Mă bucur nespus de mult domnilor că vă pot saluta şi sunteţi atât de sănătoşi, i-o luă lordul înaintea lui Marian. Am crezut că sunteţi bolnavi şi viaţa vă este în primejdie.

   Marian îi prezentă pe Balling şi pe Malgren senior şi junior. După ce lordul luă loc la masa noastră Marian îl lămuri asupra adevăratelor stări de lucruri.

   — Dacă aveţi vreo bănuiala asupra comisarului, domnule Farrow, spuse Lordul Abednego, atunci de data asta vă înşelaţi profund. Acesta este unui dintre cei mai destoinici oameni ai noştri. Puteţi conta pe el şi oamenii lui.

   — Asta mă bucură s-aud. În discuţia de faţă, plec de la bun început de la premisa neîncrederii. Aveţi vreo bănuială cine ar putea fi periculosul pirat?

   — Am auzit că proprietarul hotelului în care aţi fost cazaţi a fost supus unui interogatoriu. Afirmă că nu are nici o legătură cu atacul. În această privinţă-n cred întrucât nu s-a mai dovedit pân-acum c-ar fi capabil de aşa ceva. Îl cunosc pe Gishangs de multă vreme.

   Marian se gândi o vreme, după care-l întreabă pe lord pe neaşteptate:

   — Îl cunoaşteţi cumva pe-un anume Lu Hang Milord?

   — Fireşte domnule Farrow. Se ocupă cu comerţul de ceai. Îl bănuiţi şi pe acesta?

   — Nu, dar, a intrat chiar după noi în port. După atacul cu

bomba amplasată pe plută, veţi înţelege de ce ne interesează acest om?

   — Lu Hang face în fiecare seară o călătorie, cu vasul său de curse, domnule Farrow. Cred că nu-i părtaş la treaba asta în nici un fel.

   — Aşadar spuneţi că ne putem baza întru totul pe comisar, schimbă Marian cursul discuţiei. Mă voi pune-n legătură cu el pentru a lua împreună toate măsurile necesare, pentru a scoate din circulaţie pe-aceşti piraţi. Cel mai bine ar fi dacă domnii Malgren şi cu mine, ne-am deghiza, aşa am putea căuta nestingheriţi prin port, de fapt căutăm un vas cu două catarge, care...

   — Un vas cu două catarge domnule Farrow? Păi un astfel de vas, a intrat chiar azi în rada portului.

   Am sărit în sus ca electrizaţi. Malgren întreabă repede:

   — Are şi două coşuri, nu-i aşa? Astea nu sunt decât de faţadă. Am văzut vasul şi ştiu ce vorbesc.

   Lordul Abednego adeveri că vasul avea două coşuri de fum. Nu putea şti însă dacă erau doar imitaţii sau erau reale, nu s-a interesat îndeaproape de chestiunea asta.

   În orice caz a trebuit să mergem în port. Lordul Abednego promise ca în scurt timp să ne trimită vestminte indiene şi materiale cosmetice necesare, pentru a ne vopsi pielea aşa cum intenţionam.

   Lordul spuse că-l trimite la noi pe comisar, de care aveam acum nevoie.

   După ce lordul ne-a părăsit, i-am făcut reproşuri lui Marian că pe mine n-a vrut să mă ia.

   — Dragă Robert, spuse el, disculpându-se ceea ce am de gând, nu e deloc primejdios. Mult mai important e să am o bună acoperire. Dacă mi se întâmpla ceva, am trei oameni hotărâţi care să mă salveze.

   După o oră, comisarul veni la noi. Lordul Abednego îl puse la curent cu toate problemele noastre. Se vedea că se bucură văzându-ne sănătoşi. Marian se-ntreţinu cu el mai multă vreme. De mai multe ori scutură capul, dar în cele din urmă fu-nţeles planul prietenului meu. După încă o oră, medicul şef aduse-n cameră un pachet, care conţinea lucrurile trimise de către lordul Abednego. Conţinea trei vestminte indiene şi tot ce era necesar pentru vopsitul pielii. Curând Marian şi cei doi Malgren se deghizară în indieni, ce nu puteau fi deosebiţi de cei adevăraţi.

   Balling îi privi pe cei trei, mărturisindu-ne că-n această deghizare n-ar fi bănuit niciodată nişte europeni. Între timp se făcuse ora prânzului. După masă, Marian părăsi primul spitalul.

   Medicul şef îl conduse prin grădină, pe-o poartă izolată, în stradă. Urmau apoi să iasă la intervale anumite cei doi Malgren, tatăl şi fiul. Balling şi cu mine am cerut de la medicul şef un joc de şah şi după-un timp eram atât de mult cufundaţi în joc încât am uitat de noţiunea timpului şi-am tresărit speriaţi numai când Pongo a apărut brusc lângă noi.

   — Masser, trecut mult timp. Pongo are frică. Masser Farrow nu păţit ceva. Am sărit în sus. Ceasul meu arăta ora şase după amiază.

   Marian voia să lipsească doar vreo trei ore, în caz contrar ne-ar fi dat de ştire.

   — Să mergem repede la poliţie şi în port! am strigat eu. Ne-am sfătuit la repezeală şi-am ajuns la concluzia să părăsim spitalul nedeghizaţi. Ne era de-acum indiferent dacă vom fi sau nu recunoscuţi, important era de-a ne găsi camarazii şi de-ai elibera din mâinile piraţilor, dacă au căzut cu-adevărat în capcană.

   L-am anunţat pe medicul şef care ne conduse, prin poarta izolată din grădină. Costumele lui Marian şi-ale celor doi Malgren, le-am luat cu noi, pentru a le lăsa-n custodia poliţiei. Comisarul a rămas surprins, când i-am spus că Marian şi cei doi Malgren nu s-au întors.

   Ne-a spus că cei trei voiau să spioneze numai vasul cu cele două coşuri de fum.

   — Se mai găseşte încă-n port, vasul ăsta? l-am întrebat eu.

   — De două ceasuri a ridicat ancora şi-a părăsit portul domnule Bertram. Trebuia să fi arătat destul de consternat, pentru ca ofiţerul de poliţie să-mi spună dintr-o suflare.

   — Doar nu bănuiţi, că cei trei camarazi au fost luaţi prizonieri şi au fost răpiţi la rândul lor? N-aveţi nici o grijă domnilor, corabia asta nu poate fi a piraţilor, doar aparţine

negustorului de ceaiuri, Lu Hang.

  — Lu Hang, acel care ieri noapte, a intrat în port după noi?

  — Se pare că-l bănuiţi încă, domnule Bertram! Vă pot spune cu siguranţă că Lu Hang n-are nici o legătură cu vasul piraţilor!

NEGUSTORUL DE CEAI LU HANG

  — DAŢI-NE, VĂ ROG, adresa negustorului Lu Hang, domnule comisar. Vrem să mergem în vizită la acesta. Ce nume poartă vasul negustorului?

  Comisarul începu brusc să se bâlbâie, întrucât bănuia neplăceri dacă l-am fi vizitat pe Lu Hang. I-am promis să nu- i amintesc numele şi doar aşa ne dădu adresa şi numele vasului. Ne promisese să ne ajute în toate felurile posibile dar nu uită să menţioneze că-n legătură cu Lu Hang suntem pe-o pistă cu totul greşită.

  Am ajuns la casa negustorului cu un taxi. Locuia în mijlocul oraşului într-o casă mare, înconjurată de-o grădină. După ce-am sunat ne deschise un chinez uşa, care ne spuse că stăpânul său nu este momentan în oraş şi că se află într- o croazieră cu vasul său.

  A trebuit să renunţăm şi ne-am întors la casa lordului Abednego. Fiica să se căsătorise între timp şi nu mai locuia în Singapore. L-am mărturisit deschis temerile noastre şi anume că Lu Hang era implicat în povestea asta şi că bănuiam că vasul cu cele două coşuri de fum false erau proprietatea lui.

  — Credeţi cu adevărat că prietenii noştri se găsesc că prizonieri pe vas? ne întreabă lordul.

  — Presupun că da.

  — Atunci să urmărim vasul. Poliţia portuară trebuie să ştie în ce direcţie au luat-o.

  — Va trebui s-o luăm mai degrabă în direcţie contrară, pentru că dacă ăsta e vasul cu pricina, cu siguranţă c-au dat poliţiei un itinerariu fals.

  — Ai dreptate, domnule Balling, spuse lordul. Vreţi să vă însoţească şi poliţia, sau vă încercaţi norocul singuri?

  — Cred că e mai bine s-avem poliţia de partea noastră, poate că au oficialităţile portuare vreun cuter rapid.

  — Uiţi, domnule Bertram că dispunem noi înşine de-un vas rapid care se găseşte-n port, de iahtul nostru cu care putem continua urmărirea.

   — Nu uit asta, domnule Balling, dar mai cred că vasul a nostru a fost scos din circulaţie cel puţin pentru o primă călătorie.

   — La bord au rămas de pază poliţişti, răspunse Balling.

   Cu toate acestea aveam rezerve şi am spus:

   — Cu toate astea n-ar fi bine să navigăm singuri. Se poate ajunge la o luptă pe mare şi nu ştim cu câţi duşmani avem de-a face.

   — Voi vorbi cu comandantul poliţiei, ne promise lordul Abednego. Îl cunosc bine. Daţi-i drumul cu iahtul înainte. Într-o jumătate de oră sper să demarez lucrurile.

   Ne-am despărţit mulţumindu-i călduros lordului Abednego şi-am plecat spre port. Cu iahtul nostru era totul în ordine, nimeni nu încercase să pătrundă cu forţa pe bord şi nici în secret.

   L-am concediat pe cei trei poliţişti şi i-am adunat pe cei cinci marinari ai noştri pe punte. Întrucât şi Balling era de aceeaşi părere le-am împărtăşit şi oamenilor noştri despre ce era vorba. Le-am atras atenţia să fie foarte atenţi.

   I-am înarmat pe oamenii noştri, care erau foc şi pară, pentru acţiune şi le-am repartizat amănunţit sarcinile.

   Lordul Abednego apăru pe puntea vasului nostru, spunându-ne că totul e-n regulă şi că putem pleca. Un cuter al poliţiei ne va urma în secret, un vas rapid şi puternic. El ne va da ajutor dacă va fi să ajungem la strâmtoare, poliţiştii erau în civili îmbrăcaţi pentru a nu da de bănuit, dar bine înarmaţi având şi-o mitralieră montată la bord. Nu mai avea rost să mai zăbovim mult în port şi după ce ne-am luat rămas bun de la lord, am pornit pe marea deschisă. Balling stătea lângă mine pe punte pe când părăseam portul, în timp ce Pongo coborâse în cabină pentru a-l vedea pe Maha.

   Vaporul pe care-i urmăream avea ca ţel al călătoriei Batavia pe insula Jawa. Am luat-o deci în direcţia contrară, adică din nou prin strâmtoarea Malaca. Între timp căzuse întunericul şi se făcuse seară. Lordul ne aduse hârtie pe care puteau fi localizate luminile de semnalizare pentru vasul poliţiei, ca să nu ne piardă urma. Acesta ne urma la o distanţă de vreo mie de metri. Chiar când era să intrăm în strâmtoarea Malaca în faţa noastră apăru un vas de curse care făcu un mare ocol înaintea noastră. Mă întrebam dacă nu cumva era vasul rapid de curse al lui Lu Hang.

   Balling ridică din umeri de-ndată ce-i împărtăşii bănuiala mea.

   Am dat ordinul de-a mări viteza. Pongo apăru brusc lângă noi, după ce se strecurase neauzit pe punte. Îl ducea pe Maha de zgardă.

   — Masser, acolo vas cu motor care ne urmăreşte! Maha neliniştit trebuie să fie duşman!

   Am pus să mi se aducă din cabina lui Malgren ocheanele de noapte cu care am încercat să urmărim mişcările vasului.

   — Vas se apropie repede, vrea vorbească cu noi, spuse Pongo din nou.

   Pongo avea dreptate, vedeam şi eu lucrul acesta. Am redus turaţia motoarelor şi-acum aşteptam încordat ce avea să ne spună proprietarul vasului.

   De-abia apăru marinarul cu ocheanele, când vasul cu motor, ajunse-n dreptul nostru şi ne strigă ceva, de la o depărtare oarecare. Am oprit nava noastră, vasul străin apăru lateral de noi, în timp ce un chinez bine îmbrăcat apăru cerându-ne permisiunea de-a ne vorbi, pentru câteva minute.

   L-am rugat s-o facă, o scară de frânghie a fost lăsată jos pe care chinezul se caţără cu repeziciune.

   — Mă cheamă Lu Hang. Am onoarea de-a vorbi cu domnul Bertram, întreabă el. M-am prezentat atât eu cât şi pe Balling şi-am coborât împreună în cabină. De-abia după ce-am luat loc în fotolii, Lu Hang începu să vorbească.

   — Am auzit că aţi sosit la Singapore pe-acest iaht. Împreună cu domnul Farrow, spre regretul meu, am aflat că domnul Farrow a dispărut. Am recunoscut iahtul dumneavoastră, întrucât am trecut pe lângă el şi vă pot face o destăinuire. Am observat azi după-amiază în port cum trei pachete lungi, cilindrice, destul de mari pentru ca în ele să se găsească un om, au fost încărcate pe-o corabie care a părăsit puţin mai târziu portul. Eu urmăresc de-o bună bucată de vreme un vas de piraţi şi de-aceea nu am avut timp să încunoştinţez autorităţile. Am urmărit cu vasul meu cu motor corabia cu pricina. A luat curs spre Batavia, deci în direcţia contrară. Între timp am ajuns în portul Singapore, unde am reclamat ce-am văzut, aflând cu această ocazie despre dispariţia însoţitorilor dumneavoastră. Sunt de părere că cei trei dispăruţi se găsesc pe bordul navei care se îndreaptă spre Batavia. Poliţia mi-a promis să trimită un cuter rapid în urmărirea acestuia. Eu mi-am luat misiunea de-a vă încunoştinţa. Mi- ar cădea o piatră de pe inimă dacă piraţii ar fi prinşi în sfârşit întrucât şi eu am cinci vase cu marfă care sunt constant urmărite de aceştia.

   — Cele mai călduroase mulţumiri, domnul Lu Hang. V-aş mai întreba ceva. Spuneţi că v-aţi întors din Singapore dar mi s-a părut c-aţi venit din direcţie contrară şi-aţi făcut un ocol, pentru a ne ieşi în întâmpinare.

   Lu Hang ne lămuri fără ca o singură cută a feţei sale să tresară.

   — Aveţi dreptate, domnule Bertram. Am navigat din prevedere mult mai spre sud, pentru a fi sigur că vă ajung. Abia mai apoi când mi-am dat seama c-am trecut pe lângă vasul dumneavoastră, am făcut un mic ocol, pentru a vă ieşi în întâmpinare.

   Balling nu luase pân-acum parte la discuţie, privindu-l numai în tăcere pe chinez. Pentru el, ca şi pentru mine, era mai potrivită ideea că vasul lui Lu Hang luase curs în direcţia Batavia.

   Balling îl întreabă direct pe chinez:

   — Mie mi-e de neînţeles din ce motive spuneţi că un vas e în drum spre Batavia. Doar era propriul dumitale vas, domnule Lu Hang.

   Abia acum chinezul păru să ajungă în încurcătură înainte de-a răspunde Lu Hang îl măsoară pe Balling c-o căutătură furioasă.

   — Vrei să spui cu asta, domnule Balling, că prietenii dumitale răpiţi se află pe vasul meu? Atunci nu mai trebuia deloc să vă caut!

   — Asta ar putea avea un cu totul alt motiv, domnule Lu Hang! Îţi voi spune pe şleau ce gândesc. Te bănuiesc foarte mult că eşti pe-o mână cu căpitanul piraţilor. Vasul dumitale cu cele două coşuri - faţadă, ne-au făcut să fim de la început bănuitori. Bănuiala ni s-a întărit când pe drumul spre Singapore s-a comis un atentat împotriva noastră şi în acelaşi timp dumneata ai trecut pe lângă noi, intrând în port. Acum cred că vrei să ne îndrepţi într-o direcţie greşită. Aşadar nu cred o vorbă din ce ne spui, prea sunt multe contradicţii.

   Lu Hang sări de pe fotoliul său drept în sus.

   — Asta-i mulţumirea, pe care mi-o arătaţi! Din fericire, există o poliţie şi-o justiţie pe lumea asta. Voi depune o plângere pentru calomnie.

   — Asta se poate face, zâmbi Balling. Trebuie doar să aşteptaţi s-ajungem la Singapore.

   — Ce vreţi să spuneţi cu asta, domnilor? strigă agitat chinezul.

   — Sper că veţi rămâne, domnule Lu Hang de bună voie fără a ne sili să aplicăm forţa.

   — Voi părăsi imediat nava! strigă Lu Hang şi merse repede spre uşa cabinei şi-o deschise. În faţa uşii dădu de Pongo care-i arată mut să-şi reia locul în cabină.

   — Ce vrea negru ăsta de la mine? strigă Lu Hang speriat.

   Pongo nu se lasă intimidat de strigătul chinezului şi din

câteva mişcări îl imobiliză pe chinez, îl leagă şi-l puse într- un fotoliu în cabină.

   În timp ce chinezul înjura pe toate tonurile, Balling îşi aprinse liniştit pipa şi începu să fumeze. Aveam motive suficiente de-al reţine pe chinez?

   Deodată Pongo scoase de sub fotoliul pe care stătea chinezul un mic pachet la iveală, pe care ni-l dădu spunându-ne. Omul fals ascuns pachet în fotoliu, vrut distrugă iahtul.

   Înspăimântat, m-am uitat la Balling care luase pachetul şi-l apropie de ureche.

   — O maşinărie infernală! continuă el cu zâmbetul său veşnic incert. Prevăzut cu un ceas cronometru. Domnule Lu Hang cu asta te-ai dat de gol!

   Acum un protest oficial pe lângă autorităţi iar fi folosit prea puţin. Aveam dovadă în mână. Am continuat să-l presăm cu întrebări pentru a lua informaţii în legătură cu prietenii noştri, dar chinezul tăcea cu încăpăţânare. El pleacă capul şi nu mai spuse nimic, nici când am început să strig la el. I-am ridicat bărbia în sus dar Lu Hang nu mai era în măsură să spună nimic. Nu mai era printre cei vii, îşi luase singur viaţa, înghiţind otravă. Asta era cea mai bună dovadă a rolului care-i juca în această afacere. Balling o pornise între timp, în mare grabă cu pachetul pe punte, de- ndată ce-am fost lângă el, acesta începu să facă semne spre cuterul poliţiei care ne urma, cu semnale luminoase. Cuterul ne ajunse-n câteva minute şi se alinie lângă noi.

   Locotenentul Wellwood urcă la bord şi lui i-am raportat întâmplarea cu chinezul.

   Locotenentul era înmărmurit, niciodată nu l-ar fi bănuit cu ceva rău pe Lu Hang. După ce cercetă pachetul cu amănunţime trebui să recunoască că era într-adevăr vorba de-o mică maşină infernală. Aruncă, cu o mişcare rapidă, pacheţelul, departe, peste bord. Cercetă apoi cabina, în care Lu Hang stătea mort în fotoliul lui. A trebuit să-l lăsăm deocamdată acolo şi-am încuiat uşa. Locotenentul se- ntoarse pe cuterul său. Am pornit din nou motoarele, după ce-am remorcat vasul chinezului. De-ndată ce m-am regăsit lângă Balling pe puntea de comandă, ei îmi spus pe tonul lui calm:

   — Ce-ar fi să mergem noi doi cu vasul ăsta mic de curse, înainte, domnule Bertram! Nu trebuie să ne mai temem de vasul cu cele două coşuri false întrucât vor bănui că e Lu Hang.

   Am găsit propunerea bună. Acest mic vas de curse, mai curând o barcă mare cu motor, cuprindea uşor patru persoane şi avea ş-o mica cabină. Am hotărât să-l luăm cu noi şi pe Pongo. Am îmbrăcat vestmântul chinezului, pentru siguranţă, i-am dat de ştire lui Pongo, încredinţând iahtul marinarilor lui Malgren, ca să ne urmeze îndeaproape. Pe Pongo l-am băgat în cabină şi-am pornit-o cu viteză în direcţia în care bănuiam c-o luase vasul chinezesc.

SCUFUNDAREA VASULUI CHINEZESC

  CU VITEZĂ SPORITĂ noul nostru vas spinteca apele, dispărând în întuneric. Deşi nu eram marinari experimentaţi, speram să dăm repede de corabia misterioasă. După estimările mele aveam nevoie de vreo patru ore pentru a o ajunge, dacă urma neabătut cursul pe care-l bănuiam.

  Am depăşit pe parcurs vase mai mici sau mai mari, dar nici unul nu se asemăna cu corabia pe care-o căutam. Către ora 21.00 am plecat din Singapore şi-acum era aproape de miezul-nopţii. Trebuia să ne grăbim dacă voiam să ajungem corabia înainte de ivirea zorilor. Balling fu acela care rupse primul tăcerea:

  — Să-ncercăm s-ajungem pe corabia piraţilor încă-n timpul nopţii sau să aşteptăm zorile.

  — La adăpostul nopţii mi se pare mai bine să lucrăm, domnule Balling. Teamă mi-e numai să nu trecem de corabia piratului, dacă acesta nu-şi aprinde luminile de poziţie.

  — În apropiere nu are unde să se ascundă, domnule Bertram. Altfel ne-ar trebui zile de căutare.

  — Mă gândeam tocmai la vaporul care ne-a urmat pe drumul spre Singapore şi a dispărut în dreptul insulei Selang, domnule Balling. Dacă e-n legătură cu piraţii? Poate ar trebui să căutăm acolo.

  — Dacă nu dăm de pirat în strâmtoarea Malaca, propun s-aşteptăm iahtul şi s-o luăm spre Selang. Apoi va trebui să cercetăm întreg grupul de insuliţe.

  Trecu oră după oră. Ne uitam la apa întunecată din faţa noastră şi tăceam. Nu se vedea nici urmă de corabie, deşi după calculele mele ar fi trebuit demult s-o ajungem, dacă păstrasem cursul exact.

  Dimineaţa nu mai era departe şi noi nu realizasem nimic. Am redus turaţia motoarelor şi ne ţineam de-a lungul coastei peninsulei malaieziene. De la plecarea noastră din Singapore, făcusem vreo 500 de kilometri şi în curând

aveam să dăm de insula Pulo Pinang pe care englezii le numesc insulele Price of Walles.

  Ambarcaţiunea chinezului funcţiona bine, bine întrucât şi iahtul nostru avea motoare bune, speram că acesta ne va ajunge din urmă înainte de-a trece de insula Pulo Pinang, dacă nu cumva în ultimul moment ne va fi dat să zărim corabia piraţilor. De-ndată ce se ridică soarele am zărit în depărtare coasta malaieziană. Am aşteptat iahtul vreo două ore şi acesta apăru în sfârşit. Am ţinut un scurt consiliu de război cu marinarii şi-am hotărât s-aşteptam aici sosirea cuterului poliţiei pentru a naviga împreună spre insulele Selang. Marinarii cunoşteau regiunea unde dispăruse vaporul misterios şi ne vor găsi cu siguranţă.

  Până la insula Selang, mai aveam de parcurs cam 500 de kilometri conform hărţii aşa că mai aveam nevoie de vreo şapte ore, până s-ajungem acolo. Ne-am despărţit şi-acum am pornit cu vasul de curse într-acolo în timp ce iahtul rămase s-aştepte cuterul poliţiei.

  În timp ce vasul mergea cu toată viteza, speram s-ajunge la Selang după vreo patru ore, aşadar către ora 11.00. Întrucât în ciuda viteze noastre sporite n-am apucat să vedem corabia piraţilor la orizont şi am redus turaţia motoarelor. Aveam încă să ne gândim dac-am luat-o pe drumul bun sau nu. L-am întrebat pe Balling să-mi spună, care este părerea lui, întrucât eu când mă gândeam la situaţia lui Marian şi-a celor doi Malgren, simţeam cum îmi pierd cumpătul. Balling era însă liniştea şi calmul întruchipat şi era de părere că vom găsi cu siguranţă corabia în această zonă.

  Lu Hang era chiar dovada c-am ales calea cea bună. Din nou trecură ore. Şi-n cele din urmă apăru o insulă la orizont, care nu putea fi decât Selang. Am făcut un mic ocol spre vest, pentru a găsi golful Kilong. Aici pierdusem vaporul misterios din ochi. Insulele mici au început să apară peste tot, din care unele păreau nelocuite. Tocmai aici aveam de gând să căutăm temeinic căci acestea ofereau o ascunzătoare minunată pentru piraţi, în caz că găseau o ascunzătoare potrivită.

  Am căutat ore întregi şi eram aproape deznădăjduiţi, dar până la urmă am găsit o insulă corespunzătoare, stâncoasă, pe care creştea doar din loc în loc câte un copac şi tufişuri răzleţe.

  În partea de vest avea un mic intrând. Balling fluieră uşor mulţumit când o descoperi.

  — Se pare c-am ajuns la ţel, domnule Bertram. Să ne bazăm pe forţele noastre sau să aşteptăm ajutoarele promise?

  Am ajuns totuşi la concluzia c-ar fi mai bine să aşteptăm sosirea iahtului nostru şi-a cuterului poliţiei, dar îl putem trimite pe Pongo ca avangardă pentru a pregăti terenul. Pongo trebuia să cerceteze insula de la est spre vest în timp ce noi intenţionam să mai mergem o bucată pe mare.

  După două ore, am văzul venind şi iahtul şi după încă o jumătate de oră sosi şi cuterul poliţiei. Din nou se formă un mic consiliu de război, după care am pornit-o hotărâţi spre insulă. În timp ce iahtul şi cuterul aşteptau în faţa intrândului, noi am înconjurat cu vasul insula.

  În partea de est a acesteia l-am văzut pe Pongo care ne aştepta făcându-ne semn să ne apropiem. După ce neam apropiat suficient, el ne strigă bucuros, dacă să pătrundă în interior sau nu. Descoperise un mic lac cu cale de acces dinspre mare, prin labirintul de stânci, unde stătea ancorat un mic vas cu aburi. Corabia piraţilor n-o văzuse până acum. La o oarecare depărtare de lac se găseau colibe din lemn în care locuiau vreo 20 de oameni, de toate naţionalităţile, chinezi, malaezi, precum şi albi.

  În intrândul cu pricina fusese postată o santinelă, care se schimba la fiecare două ore. Puteam intra de-acum peste ei dacă consideram că e cazul, dar atunci trebuia să luăm în considerare că aveam adversari toată populaţia de pe insulă, ba mai mult şi de pe vasul cu abur, ne puteam aştepta la o rezistenţă acerbă întrucât avea montat la prova un mic tun. Cred că adevărata corabie a piraţilor este încă aşteptată. Trebuie să evităm deocamdată luptă directă şi să negociem. Santinela n-a observat pân-acum prezenţa noastră altfel cred că am fi fost atacaţi pân-acum. Aşadar să mergem repede la oamenii noştri înapoi pentru a le spune poliţiştilor şi marinarilor că pot să debarce, fu de părere

Balling.

   Propunerea acestuia mi se părea bună L-am lăsat pe Pongo de santinelă pe insulă şi-am mers înapoi şi l-am înştiinţat pe locotenentul Wellwood care aprobă planul nostru şi după o jumătate de oră toate forţele noastre disponibile debarcară pe insulă.

   Balling şi cu mine am intrat cu vasul de curse în interiorul insulei.

   Balling s-a ascuns în mica cabină a vasului şi nu era de văzut la bord, decât un chinez adică eu. Speram ca pentru întreaga adunare de pe insulă să trec drept Lu Hang.

   După ce am ajuns la micul lac, de care-mi vorbise Pongo, n-am văzut nici un om prin preajmă. Numai pe vasul cu aburi am văzut o santinelă care-mi făcu un semn pe care nu l-am înţeles, am îndreptat ambarcaţiune noastră astfel încât să acostez lateral de vasul cu aburi, ştiind prea bine, că în momentul când vor apărea după mine celelalte două vase se va da de-ndată alarma pe insulă.

   Alesesem poziţia cea mai bună, când vasele au fost în sfârşit recunoscute de către santinelă, care scoase un strigăt de alarmă.

   Al doilea nu mai reuşi să-l scoată fiindcă un foc de pistol plecat de la fereastra cabinei noastre îi tăie elanul, făcându- l să se prăbuşească jos unde rămase nemişcat.

   Izbucni însă imediat dinspre insulă o larmă care creştea din ce în ce. Au răsunat împuşcături, au izbucnit strigăte şi o voce autoritară de comandă caută să se impună.

   Dintr-odată şi pe vasul cu aburi, se stârni agitaţie. Câţiva chinezi au apărut pe punte încercând să coboare pe nişte scânduri care formau un podeţ la ţărm. Atunci se puse în mişcare mitraliera cuterului poliţiei, astfel încât bandiţilor nu le mai rămăsese nimic altceva decât să se predea.

   După un scurt răstimp, echipajul micului vas cu aburi care debarcase, între timp pe insulă fu silit să se predea. Câţiva au căzut sub ploaia de gloanţe, fiind răniţi, restul a fost luat în custodia poliţiei. Acum trebuia să percheziţionăm repede vasul, întrucât corabia piraţilor putea sosi în orice moment. Cuterul poliţiei avea un personal de deservire de opt oameni, în iahtul nostru şase ambele ambarcaţiuni erau pregătite, pentru a face piraţilor o primire cât mai „călduroasă".

   Cele două vase ale noastre, nu trebuiau să se arate şi să pătrundă în golf, decât după ce corabia piraţilor ar fi pătruns ea mai întâi în intrând.

   Pe vasul cu aburi n-am mai găsit nimic altceva decât provizii din belşug. Piraţii trebuiau să aibă deci un ascunziş unde-şi duceau prăzile. Împreună cu Balling am căutat în cabina căpitanului descoperind imediat un dulap practicat în perete. Într-un compartiment al acestuia am găsit câteva documente pe care le-am făcut să dispară-n buzunarul meu în momentul când locotenentul Wellwood intrase în cabină.

   — Corabia piraţilor n-am găsit-o, ne spuse locotenentul. Poate că ne trădează ascunzătoarea prizonierii pe care i-am luat. Conducătorul acestora, a căzut în luptă, poate că acesta ne-ar fi putut spune mai multe.

   — Bandiţii preferă să moară mai bine decât să trădeze ceva spuse cu amărăciune Balling.

   În momentul acela intră un poliţist în cabină.

   — Ce s-a întâmplat Holger? îl întreabă Wellwood.

   — Cuterul tocmai a semnalizat că s-a ivit corabia piraţilor domnule locotenent.

   — Venim imediat. Ai grijă ca toţi oamenii să se ascundă cât mai bine şi s-a apară numai după ce aud un foc de revolver.

   Se ascunseră cu toţi la bordul vasului cu aburi, cum putusem mai bine. Numai Balling şi cu mine am mers pe vasul de curse al lui Lu Hang şi ne-am îndepărtat puţin din locul nostru.

   Balling se ascunsese-n cabină, dar eu stăteam la cârmă şi mă străduiam să-l imit cât mai bine pe Lu Hang. Trecu însă o jumătate de oră până ce corabia piraţilor pătrunse încet în micul lac. Pe punte se aflau zece chinezi care pregăteau manevra de ancorare. La cârma lângă un chinez uriaş stătea un alb care-mi făcea bucuros bezele.

   Am răspuns gestului cu mâna şi-am făcut un mare ocol în jurul corăbiei. În acest timp mi-am mascat faţa cum am putut mai bine. Corabia ancoră lângă micul vas cu aburi iar după ce fixară vasul cu otgoanele chinezii au coborât pe uscat. Coşurile pe care corabia le avusese încă-n rada portului Singapore au fost îndepărtate, ceea ce dădea vasului un cu totul alt aspect.

   Albul împărţi câteva comenzi, după care dispăru sub punte.

   Numai chinezul uriaş mai rămăsese pe puntea de comandă.

   Momentul mi se părea favorabil pentru a-i ataca pe piraţi.

   Mă gândeam că şi locotenentul va ajunge la aceeaşi idee şi va da el semnalul printr-un foc de pistol.

   Dar interveni ceva la ce nu m-am gândit. Pe calea de acces a intrândului apăru cuterul poliţiei care se-ndreaptă repede spre corabia piraţilor. Mi-am îndepărtat propria ambarcaţiune din nou spre vasul piraţilor.

   Voiam să-mi salvezi prieteni cât de repede se putea, chinezul uriaş rămas de pază, recunoscu imediat cuterul poliţiei şi scoase un ţipăt de avertizare. Îşi luă o biciuşcă din piele de hipopotam în mână şi sări spre prova vasului. Oare se găseau aici prizonierii piraţilor?

   Chinezul voia să dispară printr-o trapă de pe punte când Pongo apăru în spatele său după-un ghemotoc imens de otgoane împletite, sărindu-i în spate. Chinezul mai făcu câteva mişcări deznădăjduite cu mâna şi dispăru împreună cu Pongo sub punte. Alarmaţi de semnalul de alarmă dat de chinez ceilalţi care debarcaseră o luaseră la goană îndărăt spre propria corabie. Dinăuntrul lucarnei deschise au început să apară alţi oameni pe punte. Toţi erau înarmaţi şi hotărâţi să nu se predea uşor.

   Dinspre cuterul poliţiei şi a iahtului nostru au început salvele mitralierelor. Abia atunci au hotărât chinezii să se predea. De-ndată ce locotenentul Wellwood cu oamenii săi au apărut pe puntea cuterului poliţiei s-a ivit şi Pongo trăgându-i după el pe Marian şi pe cei doi Malgren. Toţi trei mai erau îmbrăcaţi încă în vestminte indiene. Locotenentul Wellwood care nu ştia de treaba asta vru mai întâi să-i ia prizonieri, întrucât credea că-s piraţi. Marian lămuri greşeala, zâmbind.

   — Lu Hang ne-a urmărit probabil, imediat după ce-am ieşit din clădirea spitalului, ne mărturisi el. Am fost doborâţi într-o străduţă laterală şi ne-am trezit de-abia aici pe corabie, sper c-ai adus costumele noastre, Robert!

   Costumele, bagajele şi armele se găseau pe iahtul lui Malgren ceea ce i-am şi spus-o prietenului meu.

   — Asta-i bine, spuse el. Trebuie să plecăm repede mai departe. Am aflat ceva pe corabie ce trebuie să cercetăm. Albul nu se găseşte cumva printre prizonieri? Nu-l văd, nu cumva şi-a luat tălpăşiţa?

   Chiar după o percheziţie amănunţită a vasului nu l-am putut descoperi pe căpitanul piraţilor. Şi doar l-am văzut clar când a dispărut sub puntea vasului. Unde ar putea fi?

   După ce-am ajuns pe mal i-am povestit prietenului meu de ce am ajuns să port haine chinezeşti. A fost foarte bucuros să afle că Lu Hang s-a judecat singur.

   — Ai aflat ce-nseamnă iniţiatele „Gs" Mariane? l-am întrebat pe camaradul meu, având răgazul cuvenit acum.

   — Da Robert, Gaston Solbre aşa se numeşte căpitanul piraţilor. Dar ce fac poliţiştii pe iahtul lui Malgren? Parcă au scos un cadavru pe punte.

   — Este Lu Hang şi-l duc probabil pe cuterul poliţiei, îndărăt la Singapore. Printre prizonieri chinezi, era un băiat care striga acum, neobosit după Marian.

   Prietenul meu, merse la el, râzând şi-i taie legăturile. Tânărul varsă lacrimi de bucurie şi-i şopti ceva camaradului meu.

   — Atenţie, atenţie! ne avertizează Marian acuma Daţi-vă jos de pe vas. Va sări repede în aer! Adăpostiţi-vă!

   Am trecut la treabă imediat. Cuterul poliţiei şi iahtul au luat-o spre marea deschisă, cei care erau pe uscat s-au adăpostit în dosul stâncilor. Dar unde era barca de curse a lui Lu Hang? Acum am văzut-o ca o săgeată trecu pe lângă noi şi prin intrând şi-n această nu se găsea altcineva decât Gaston Salbe, căpitanul piraţilor. Am vrut să sar în sus, dar Marian mă reţinu. În acelaşi moment o explozie se făcu auzită, de ne ţiuiră urechile şi corabia piraţilor sări în aer. Câteva secunde mai târziu o ploaie de lemn şi bucăţi din corabie căzură-n apele lacului. Din corabia nemernicilor mai rămase un morman de lemnărie arsă. După ce ne-am tras răsuflarea, Marian ne-a lămurit că băiatul chinez a fost obligat de către piraţi să-i însoţească şi-acum prin mărturisirea acestuia ne scăpase viaţa. Îl sfătui pe locotenent s-o ia printre insulele Selang către Puket şi să-l caute acolo pe cunoştinţa lui Malgren pentru a organiza expediţia pe insulă unde erau ţinuţi ceilalţi prizonieri ai piraţilor. Îi va putea aduce sănătoşi la Singapore.

   Noi înşine, nu mai voiam să întârziem aici, întrucât Marian voia să-l urmărească pe Salbre în caz că acesta, nu va fi prins pe mare de către cuterul poliţiei.

   În după-amiaza aceleiaşi zile ne-am îndreptat spre Sumatra, pe iahtul lui Malgren care părăsise insula. Balling voia şi el în Sumatra să-şi viziteze o cunoştinţă aşa că ne însoţi, de asemenea şi băiatul chinez. Întâmplarea a făcut ca-n zilele următoare am ajuns din nou în regiunea unde l- am cunoscut mai întâi pe Pongo. Drumul nostru fu hotărât de documentele pe care le-am găsit în cabina micului vas cu aburi. Pe căpitanul de Piraţi Salbre am avut prilejul de a-l revedea.

SFÂRŞIT

Volumul 235

PANTERA NEAGRĂ

   PIRATUL URMĂRIT

   — CE-MI VĂD OCHII? Domnii Farrow şi Bertram! Mă bucur atât de mult să vă revăd, după toţi aceşti ani. Pe unde aţi mai cutreierat între timp. Intenţionaţi să rămâneţi mai mult timp la mine? Sau doriţi adăpost numai pentru o noapte?

   Olandezul Diersch, vechea noastră cunoştinţă ne potopi cu tot acest şuvoi de-ntrebări, de-ndată ce ne salută. Cam din preajma sa a început lunga noastră călătorie presărată cu aventuri în jurul globului. (vezi broşura nr. 38: Fantoma din Pădure). Ne strângea mâinile încontinuu cu efuziune, în timp ce ochii îi străluceau de-o bucurie sinceră. Aproape că nu ne lăsa să-i răspundem cât de multe întrebări avea de pus. În cele din urmă apucă şi Marian să spună ceva, dar numai după ce Diersch se epuizase în cel mai adevărat înţeles al cuvântului.

   — Şi noi ne bucurăm domnule, să te întâlnim bine şi sănătos. Dacă vom rămâne aici vreo zi sau mai multe, depinde de veştile pe care le va aduce prietenul nostru Pongo. Îl cunoşti şi pe el, nu?

   — Nu domnule Farrow, personal nu-l cunosc, dar am citit multe despre el. Pe vremea când aţi fost pe la mine nu aveaţi nici un însoţitor - asta a fost acum doi ani, nu-i aşa?

   — E-adevărat domnule Diersch? Cu toate acestea îl cunoşti pe prietenul nostru foarte bine. El a fost de câteva ori pe aici, dar dumneata aveai un atât de mult respect faţă de înfăţişarea lui că aproape că ne-am amuzat faptul acesta. Pongo este negrul care a ucis pantera cu suliţa-i uriaşă.

   — Pongo este omul-maimuţă, domnule Farrow? Şi pe acesta îl numiţi dumneavoastră prietenul şi însoţitorul vostru?

   — Şi încă cum! Este un prieten minunat din toate punctele de vedere, acest om! De nenumărate ori ne-a salvat din cele mai imposibile situaţii în care aproape nu mai vedeam nici o ieşire. De fiecare dată şi-a riscat propria viaţă sa viaţă pentru asta. M-aş bucura domnule Diersch dacă l-ai considera şi dumneata printre prietenii dumitale, spre c-o vei face!

   Diersch se speriase odinioară de uriaşul negru şi de aceea simţeam că hotelierul nu prea credea în ruptul capului c-ar fi posibilă o conciliere cu acesta, cu atât mai puţin să-l numere printre prietenii săi.

   Am ajuns la locurile unde am început acum doi ani aventurile noastre, fiind aduşi până la Kota Radja de către constructorul de nave Malgren, cu iahtul său Egale. Balling însoţitorul nostru în timpul ultimei noastre aventuri, un ţintaş neîntrecut cum nu cred să se mai găsească vreun altul, voia şi el să-şi viziteze o cunoştinţă în Sumatra.

   Se despărţise deci de noi în Kota Radja cu promisiunea de-a ni se alătura de-ndată ce va cunoaşte adresa noastră exactă.

   Noi urmărisem până la Kota Radja pe căpitanul piraţilor Gaston Solbre (vezi vol. Nr. 234 Corabia Piraţilor). Acesta scăpase vigilenţei noastre şi-şi căutase scăpare în fugă cu ajutorul vasului de curse - mai bine spus o barcă modernă cu motor, care aparţinuse chinezului Lu Hang. De la Kota Radja urma ducea în munţi. Pongo îşi luase singur urmărirea piratului. Noi trebuia să-l aşteptăm în Selimeum, la hotelul olandezului Diersch, vreo două sau trei zile.

   Dacă Pongo nu venea de unul singur trebuia totuşi să ne dea în vreun fel sau altul de ştire.

   Marian şi cu mine aveam convingerea că Solbre se va reîntoarce din nou la Kola Radja. Poate că-n munţi avea o ascunzătoare unde obişnuia să-şi ducă prada.

   Faptul că-n itinerariul nostru s-a ivit Kota Radja şi-apoi Selimeum, a fost o pură întâmplare. Dar întrucât tot eram prin partea locului n-am vrut să pierdem ocazia de-al vizita

pe bunul nostru prieten Diersch.

   Eram pe de altă parte bucuroşi să ne odihnim câteva zile după oboseala acumulată-n ultimul timp. Nu era de aruncat nici ideea de-a regăsi „entre-nous" atmosfera de acum doi ani, care marcase începutul aventurilor noastre. Ne puteam baza pe Pongo în toate privinţele şi ştiam că n-o să-i piardă urma piratului orice s-ar întâmpla.

   Pe terasa hotelului am sta mult de vorbă la o ceaşcă de ceai tare cu gazda noastră Diersch. Marian îi povesti lui Diersch cum ajunsese Pongo de ne câştigase prietenia, încetul cu încetul. Din ce în ce se lumina faţa hotelierului, până în cele din urmă strigă entuziasmat:

   — Dacă Pongo e aşa cum îl zugrăveşti dumneata domnule Farrow, atunci acesta e pe de-acum prietenul meu, chiar fără să fi avut posibilitatea de-ai strânge mâna şi-al saluta. Un om ca acesta se găseşte foarte rar în viaţă!

   Marian povesti mai departe din peripeţiile noastre de-a lungul şi de-a latul pământului. Fu întrerupt de către hotelier care zise:

   — Când am citit pentru prima oară-n gazete că v-a reuşit s-o eliberaţi pe fiica lordului Abednego, am dat pentru prima dată de numele acestui Pongo. Nu ştiam pe atunci cine era de fapt acesta. În cele din urmă Marian izbuti să abată discuţia pe făgaşul preocupărilor noastre actuale. Îl întreabă dacă în ultimul timp a văzut prin zonă vreun om care să corespundă înfăţişării căpitanului de piraţi Gaston Solbre, dar Diersch nu-şi putut aminti.

   După estimările noastre Solbre dăduse bir cu fugiţii în munţi, unde avea complici. Marian îi povesti hotelierului ultima noastră aventură cu corabia piraţilor. Acesta asculta încordat, pentru ca la un moment dat să exclame:

   — Cunosc un om care corespunde pe deplin descrierii dumneavoastre. Acesta are în Kota Radja un hotel, dar mai vine ocazional în părţile astea la vânătoare de tigri. Nu se numeşte Solbre ci Roal.

   Alte amănunte despre acest Solbre nu putea oferi din păcate domnul Diersch.

   — Am făcut cunoştinţă şi am stat de vorbă în împrejurări neobişnuite şi numai pentru foarte scurt timp. O să mergem să-l vedem pe acest Roal. De ce-ar fi atât de neobişnuit ca un căpitan de piraţi să fie managerul unui hotel?

   — Poate că vă aduce Pongo mai multe informaţii cu privire la ascunzătoarea acestui pirat, spuse Diersch. După cum l-aţi descris, prietenul vostru îi va descoperi cu siguranţă ascunzătoarea, dac-o are, bineînţeles.

   Marian schimbă tema discuţiei. Îl întreabă pe amfitrionul nostru dacă există vânat interesant în împrejurimi. S-a mai văzut din nou vreo panteră neagră?

   — Aţi venit exact la timp domnilor, răspunse imediat Diersch. De circa trei săptămâni o pereche de pantere face regiunea asta nesigură. Cunoaşteţi prea bine porţiunea de junglă la care mă refer. Acolo unde Pongo a ucis pantera neagră cu suliţa îşi face veacul o pereche de feline din acelaşi aluat. Numeroşi vânători au încercat să ucidă măcar masculul dar nu le-a reuşit.

   — Mariane ce-ar fi dac-am pleca chiar acum?

   Fiorul vânători mă cuprinse şi pe mine.

   Marian râse numai de grabă.

   — Atunci ar trebui să ne grăbim foarte tare, Robert. Drumul până la locul unde se aţin felinele durează o oră şi jumătate şi în patru ore se lasă întunericul.

   — Şi tot ne mai rămân două ore pentru vânătoare, am socotit eu.

   Prietenul meu, fu de acord, aşa că am mers în camerele noastre, ca să ne luăm carabinele. Diersch promise că ne va aştepta cu cina.

   După ce-am străbătut depresiunile aluvionare, mlăştinoase ale fluviului Atjeh, ceea ce ne luă o jumătate de oră, am ajuns la liziera centurii de verdeaţă a junglei. Locul în care obişnuia să bântuie perechea de pantere se găsea la o depărtare de-o de mers de aici, în imediata apropiere a vulcanului Sejawa Djanten. Am mers voiniceşte mai departe până ce am ajuns în luminişul în care l-am văzut pentru prima dată pe Pongo, vânând pantera.

   Mai departe nu voiam să pătrundem în desiş. Poate că pantera va apare şi ea, aici. Am aşteptat timp îndelungat, dar zadarnic. Gândurile mele s-au întors în trecut... Locurile în care mă găseam mă predispuneau la asta. Mi-aduceau aminte până-n cele mai mici amănunte. Scena pe care-am trăit-o după ce prietenul meu apropiat de astăzi, uriaşul Pongo, scoase strigătul său victorios care ne-ngheţase sângele-n vine şi nu ştiam ce poate însemna. Imediat apăruse un tapir în luminiş şi-apoi dup-aceea...

   — Fii atent Robert, îmi şopti Marian la ureche în aceeaşi clipă.

   Am auzit la rându-mi frânturi uşoare de crengi şi-am înălţat ca şi prietenul meu carabina în sus.

   Prin desiş se strecura şi acum un tapir mare, care până la greabăn măsura un metru şi jumătate înălţime. Străbătu mişcându-şi trompa încolo şi-n coace, prudent luminişul. Tapirul este prada cea mai râvnită a unei pantere. Aşa s-a- ntâmplat că am avut noroc. Şi-am putut vedea una din cele două pantere.

   Greoiul tapir nu bănuia deloc în ce pericol se află. Iarba luminişului îi plăcea. Din când în când îşi ridica trompa de jos, culegând câteva frunze căzute din copaci sau rupea câte-o mlădiţă a vreunui arbore tânăr, care constituia pentru el, o delicateţe. Malaiezi au un nume pentru tapirul bălţat ei îl numesc „Saladang".

   — Aproape c-atunci decurg lucrurile şi acum, nu m-am putut opri să nu mă gândesc. Nu mai lipsea decât s-apară din tufiş o panteră neagră, care să sară-n spatele tapirului şi imediat dup-aceea s-apară şi uriaşul negru cu suliţa lui.

   N-am putut să mai evoc prea mult amintirile trecute întrucât realitatea momentului de faţă îşi cerea drepturile. Am tresărit puţin speriat când crengile aplecate ale unuia dintre arbori trosniră şi de pe-o ramură a aceluiaşi copac pantera neagră sări exact în spinarea tapirului. Animalul atacat guiţă tare şi-ncercă să-şi arunce din spate povara nedorită, zbughind-o într-un desiş. Pantera însă îşi înfipse maxilarul în gâtul victimei sale şi rupse cu ghearele vena jugulară a acestuia. Tapirul se prăbuşi, făcu câteva mişcări disperate să se ridice şi apoi nu se mai mişcă deloc.

   Pantera neagră, un minunat exemplar de „Matjang tutul" care înseamnă „tigrul pătat" sta călare pe spinarea prăzii sale privind în sus spre perechea sa, care trebuia să se găsească deasemenea undeva-n copac. În privire şi mişcare zăcea o provocare întrucât consoarta nu răspundea imediat domnului şi stăpânului ei. Pantera lăsă să-i scape un mârâit ameninţător.

   Puteam distinge clar, din locul unde stăteam, femela care stătea tolănită pe creanga unui pom. Se-ntoarse mai întâi cu prudenţă ca şi cum s-ar fi pregătit de săritură, descoperind şi ea o pradă demnă de-nşfăcat.

   Am remarcat însă prea târziu că pantera ne descoperise. Marian ridică brusc carabina sa, dar pantera asta uriaşă fu mai repede. Cu-n salt spectaculos sări jos din copac şi... dispăru în desiş.

   Neîncrezător acum, masculul se uită-n jurul său. Ochii săi rămaseră aţintiţi asupra noastră. Acum nu mai aveam voie să ratăm - aproape concomitent detunară împuşcăturile noastre peste luminişul junglei. Am nimerit bine. Pantera mai încearcă să mai facă un salt asupra noastră, dar se prăbuşi la pământ înainte de aşi desăvârşi zborul aerian. De câteva ori mai scormoniră ghearele imense pământul din jur, apoi felina îşi întinse membrele înainte. Pantera murise.

   — Atenţiune Robert! îşi strigă Marian, surprinzându-mi intenţia de-a traversa luminişul pentru a vedea îndeaproape vânatul. Cea de-a doua felină ne va ataca, acum cu siguranţă. Am zăbovit mult timp la poalele rozmarinului sub care ne adăpostisem, dar cea de-a doua panteră nu se mai arată. Marian arată spre luminiş şi spuse:

   — Haide să mergem încet dincolo! Unul din noi va trebui să stea de pază, în timp ce celălalt îi va trage blana peste cap, felinei doborâte. Vezi de te ocupă de blană!

   Cu multă prudenţă am străbătut luminişul, mergând spre pantera care zăcea pe cealaltă parte. În timp ce eu m-am apucat de-ndată de treabă Marian supraveghea terenul. Pantera aparţinea familiei panterelor negre de Sunda, care în limba băştinaşilor înseamnă, sau mai degrabă se pronunţa „Matjang tutul itum".

   Gloanţele noastre nimeriseră pantera în frunte, astfel că întreaga blană era nevătămată.

   Am lucrat până ce transpiraţia începuse să-mi curgă pe şira spinări. Dacă voiam să părăsim regiunea de junglă înainte de căderea întunericului trebuia să mă grăbesc. Nici

Marian nu prea avea chef s-o mai lungească pe-aici. Mă zorea mereu, nevoie mare. În cele din urmă am terminat cu munca mea anevoioasă. Am împachetat blana, pe care mi-o aruncai în spinare, pregătindu-ne de întoarcere.

   Am ajuns de-abia la marginea regiunii împădurite, când se lăsă întunericul. În curând va fi noapte deplină pentru că la tropice nu există o perioadă lentă de înserare, ca-n zonele temperate.

   Drumul prin terenul mlăştinos nu putea fi prea primejdios, de aceea Marian îşi mai domoli mersul, mai ales după ce eu am început să oftez de câteva ori sub povara grea a blănii ce-o purtam.

   Femela - perechea panterei ucise - nu mai apăruse. De- ndată ce-am ajuns la hotel olandezul ne primi foarte agitat. Motivul era... Pongo, care-n absenţa noastră sosise şi el la hotel.

   Diersch se speriase grozav când uriaşul negru apăru brusc lângă el. Apoi încearcă să se-mprietenească repede cu el, mai ales că acum Pongo vorbea mult mai fluent engleza ca pe vremea când îl întâlnisem prima dată. Înţelegea ce i se spunea. Se bucură hoţeşte când Diersch îi mărturisi ce teamă nemăsurată i-a insuflat acum doi ani când apăruse-n regiune pentru prima oară. Pongo aduse o veste importantă. I-a reuşit să-l urmărească pe Gaston Solbra până în munţi, departe şi de fapt până ce acesta dispăru din faţa ochilor săi fără urmă. Pongo caută îndelung să-i găsească urmele.

   În cele din urmă descoperi gura peşterii măiestrit mascată de către pirat, dar nu-ndrăzni să intre, întrucât era sigur că intrarea a fost prevăzută cu multe semnale de avertizare. Pongo aşteptase ore întregi până ce piratul ieşise din nou la lumina zilei şi-o pornise spre Kota Radja. Odată ajuns acolo se opri în faţa unei căsuţe, situată în afara oraşului. După un timp ieşi - pe deplin schimbat ca aspect exterior - din nou din casă, după care intrase în hotelul Roal.

   Pongo se împrietenise repede cu-n servitor al hotelului. Acesta îi spuse că domnul care tocmai a intrat e chiar stăpânul hotelului. Herr Roal în persoană. Ne-am uitat la

Diersch! Bănuiala sa era perfect întemeiată. Nu ne mai rămânea altceva decât să mergem la Kota Radja pentru a-l demasca pe Roal. Asta ne propusesem s-o facem în ziua următoare.

  Pongo a început încă din seara zilei să tăbăcească pielea pentru a proteja deteriorarea ei. O întinse în grădina din spatele hotelului unde trebuia să se usuce până a doua zi.

  Am mai stat tăifăsuind toată seara cât am cinat, împreună. A mai trebuit să povestim cu schimbul, eu şi Marian despre faptele lui Pongo şi mai cu seamă despre întâmplările petrecute în Africa, când a trebuit să luptăm pentru moştenirea lui de drept (vezi vol. 33-35).

  Diersch se miră că Pongo a rămas cu noi şi după ce a fost instalat ca şi căpetenie a tribului său.

  A mai trebuit să-i povestim hotelierului amănuntele morţii chinezului Fu Dan (vol. 236 - Rechinul Mării Sudului). Diersch adunase de acum suficient material ca să aibă ce povesti musafirilor săi viitori, despre faptele eroice ale lui Pongo şi prietenia care-l lega de noi. Se făcuse foarte târziu când ne-am despărţit, Diersch însuşi ne conduse în camerele noastre. Am fost încartiruiţi exact în aceeaşi cameră ca la prima noastră vizită. Totul rămase neschimbat aici cu excepţia faptului că încăperea învecinată nu mai era locuită de chinezul Fu Dan.

  Am dormit fără griji. Pongo ieşise în grădină pentru a vedea de blana argăsită. După câteva minute păşi în camera de alături în care locuia el însuşi. Am adormit repede şi am visat despre Fu Dan, înaintea căruia fusesem adus legat m-am trezit scăldat în sudoare pentru a auzi afară în grădină un mârâit furios. Aproape imediat am auzit bătăi uşoare la uşa noastră. L-am recunoscut pe Pongo care cerea permisiunea să intre. Am sărit repede din pat şi-am deschis uşa. Şi Marian făcu la fel. Lumina lunii cădea în cameră din plin, aşa că nu era nevoie să facem lumină. Pongo avea minunatul pumnal cu lama lungă pe care i-l dăruise prinţul Labru (vezi vol. 231 Nepal Ţara Minunilor), în mână şi arătând spre fereastră spuse încet:

  — Masser, pantera este-n grădină şi urlă la blana de la soţ.

   Marian şi cu mine am dat s-apucăm carabinele noastre. Iar prin fereastră puteam vedea destul de bine o parte a grădinii pe care lumina lunii o lumina ca ziua.

   Blana panterei răpuse a fost întinsă în grădină. O împuşcătură trasă prin fereastră ar fi fost prea nesigură. Am decis să ne strecurăm prin fereastră în grădină. Pongo deschise foarte încet cea de-a doua fereastră, dar pantera auzise totuşi şi acest zgomot uşor şi se-ndreaptă în salturi spre fereastră, astfel încât o aveam acum chiar în faţa ferestrei. Asta era o împrejurare extrem de favorabilă pentru noi. Trebuia să deschidem fereastra mai mult şi fiecare mişcare în plus ne-ar fi trădat prezenţa şi-ar fi putut speria animalul. Cu toate astea am reuşit să deschidem geamul, tocmai în clipa când pantera neagră se pregătea de săritură. Blana neagră strălucea în lumina lunii ca şi catifeaua. Îşi alesese fereastra lui Pongo drept ţintă. Prietenul nostru negru recunoscu imediat pericolul şi trecu la noi. Ar fi putut răni cu pumnalul său pantera după săritură, dar lupta care ar fi urmat ar fi fost prea periculoasă. În timp ce pantera căzu în cameră Pongo ne şopti:

   — Repede Masser să sărim pe fereastră în grădină. Fereastra o închidem din afară. C-o săritură Pongo fu afară, noi l-am urmat repede şi-am închis ambele geamuri. Pongo privi prin sticlă şi zise:

   — Acum pantera prizonieră, nu mai poate ieşi afară!

   — Iar noi nu mai putem intra în camere, Pongo. Nu prea puteam trage bine prin sticlă. Ar trebui să facem cumva lumină ca să avem o ţintă mai bine conturată.

   — Dacă pantera nu mai găseşte ieşirea, va sări cu siguranţă prin fereastră, Mariane, am spus eu, îngrijorat.

   — Linişte Robert! Ce-i asta?

   Am auzit în casă un strigăt puternic. Se trânti o uşă. Fereastra care era alături de cea a lui Pongo fu deschisă şi c-o repeziciune la care nu m-aş fi aşteptat din partea corpolentului Diersch, acesta sări în grădină.

   — Ce s-a întâmplat în casă, domnule Diersch, l-a întrebat Marian.

   — Bine că sunteţi aici, domnilor! Imaginaţi-vă ce mi s-a întâmplat. Am auzit în casă un zgomot ciudat şi-am deschis uşa camerei mele, pentru a privi pe culoar. Atunci ieşea din camera d-voastră o panteră neagră. Am închis cu zgomot uşa camerei mele şi am sărit pe fereastră.

   — N-ai închis bine uşa camerei noastre Pongo, a întrebat Marian încet.

   — Pongo nu ştie bine, poate numai apropiat, răspunse uriaşul negru.

   Deci asta era. În casă se plimba ca-n codru, pantera neagră, în timp ce noi eram afară şi nu puteam face nimic. Trebuia să întreprindem ceva şi încă repede, întrucât în afară de noi mai erau în hotel alţi trei călători a căror viaţă era primejduită.

   Dac-ar fi deschis întâmplător uşa camerei lor, ar fi fost pierduţi. Diersch făcu să s-aprindă instalaţia electrică care lumina hotelul. Din considerente de comoditate îşi instalase un comutator şi-n camera sa. Întrucât uşa care da spre coridor era larg deschisă, cădea lumina şi-n camera noastră.

   În camera noastră pantera nu se vedea nicăieri, de-aici am dedus că nu putea fi decât pe coridor.

   — Trebuia să-i facem panterei o ieşire, zise Marian în grabă.

   Pongo ştia exact cum trebuie să facă lucrul acesta.

   — Noi urcarăm în camera de la Masser Diersch, de acolo prin coridor, pantera împuşcă sau alungă.

   Prietenul nostru negru, deschise ambele ferestre ale camerei noastre, larg. Planul lui Pongo era bun. Pongo rămase la fereastră pentru a ne asigura acoperirea, în timp ce eu şi Marian ne-am urcat înăuntru. Ne-am strecurat apoi până la uşă. Am ascultat cu încordare şi am auzit paşii fiarei care se mişca încoace şi-ncolo pe culoar. După ce paşii se- ndepărtară Marian deschise prevăzător uşa camerei lui Diersch şi privi prin deschizătura de-un lat de palmă, afară. O închise repede la loc, broasca se închise cu zgomot. Asta trebuia s-o fi auzit şi ceilalţi locatari ai hotelului dacă n- aveau cumva somnul unui mamifer polar.

   Diersch începu să se teamă pentru securitatea musafirilor săi.

   — N-ar fi mai bine ca să-i înştiinţeze şi să-i trezesc pe oaspeţii mei? Pot s-o fac de-aici din grădină, dacă bat tare în geam.

   Tocmai era pe punctul de-a părăsi camera când tresări speriat şi strigă:

   — Dar unde este Pongo? Parcă stătea doar aici lângă fereastră.

   N-am auzit nici unul dintre noi când Pongo s-a îndepărtat.

   În timp ce ne priveam uimiţi, am auzit cum bubuia puternic la uşa noastră. Pantera trebuia să fi sărit asupra ei.

   Va trebui să părăsim din nou camera, zise Marian când auzi din nou o zguduitură puternică la uşa camerei noastre. Deodată se auzi din casă un strigăt puternic. Acesta era Pongo! El a putut să părăsească camera noastră probabil prin culoarul hotelului. Pe culoar am auzit din nou mârâitul panterei, apoi iarăşi tăcere. Imediat dup-aceea se deschise uşa camerei lui Diersch. Pongo apăru în deschizătura uşi şi stinse lumina.

   — Pongo ademeneşte pantera prin altă cameră în grădină. Dispăru repede de la fereastră şi-o închise. Aproape, în casă pantera îşi mai făcea rondurile ei regulate şi părea să supravegheze fereastra.

   —  Vom merge în camera noastră şi vom închide fereastra, zise Marian, nu-mi vine să cred că pantera va sări afară prin cadrul geamului.

   Pongo era deja-n camera noastră, fiind pe punctul de-a ajunge şi-a închide fereastra. Întrucât noi nu aveam cu toţii loc, în camera lui Diersch la geamul acestuia l-am urmat pe Pongo. Poate că se va ivi prilejul de-a deschide încăodată repede geamul şi-a trage un glonte bine ochit.

   Marian păru să-mi ghicească gândul pentru că îşi strigă:

   — Fii cu ochii-n patru, Robert! Deschide geamul numai cât o palmă, atât cât să scoţi vârful carabinei afară.

   Pongo deja stătea la fereastra camerei mele, când am intrat. Acesta-mi zise:

   — Masser Bertram, pantera obosit, acum merge acasă. Pantera sărit gardul nu mai este în grădină.

   M-am grăbit spre fereastră şi-am putut vedea cum pantera sărea tocmai dintr-o lovitură gardul care înconjura

proprietatea hotelului.

  Vânătoarea se sfârşise. Speram ca cel puţin pantera să nu fi deteriorat blana pusă la uscat. Marian observase şi el dispariţia panterei şi-acum veni la noi în cameră. Diersch era atât de agitat încât numai era capabil să se culce din nou. Peste două ore urma să apară zorile. Ne-am hotărât ca nici noi să nu ne mai culcăm, ci mai degrabă să bem o ceaşcă de cafea tare, preparată de Diersch. Băutura aburindă fu gata câteva minute mai târziu. Marian turnă lapte din belşug în cafeaua sa, în timp ce eu o beam neagră dar c-o cantitate de zahăr dublă. Am continuat să ne depănăm amintiri din aventurile noastre trecute şi până şi Diersch ne povesti ceva din viaţa lui. Deodată gândul hotelierului fugi din nou la panteră.

  — Sper să nu se mai întoarcă, după ce veţi fi plecat domnilor, spuse acesta agitat.

  — Fii liniştit, domnule Diersch, pantera asta ne cunoaşte pe noi prea bine, dacă va vedea că nu suntem aici, nu-ţi va mai deranja oaspeţii.

  — Cum de-a găsit pantera asta blana tovarăşului ei de viaţă ucis? vru să ştie Diersch.

  — Pantera se ia după miros. Noi am luat blana perechii ei ucise şi atunci devine totul de înţeles. De neînţeles e numai faptul că nu ne-a atacat în junglă şi că azi de dimineaţă a dispărut din nou.

  Am hotărât să mergem cât mai curând posibil la Kota Radja pentru a rezolva odată şi pentru totdeauna cazul Solbre-Roal.

  De-abia dup-aceea voiam să ne întoarcem la Selimeum pentru a relua vânătoarea asupra celei de-a doua pantere.

ÎN HOTELUL ROAL

   DIMINEAŢA DEVREME ne-am regăsit cu toţi în Kota Radja. Am tras împreună cu Marian la „Hotelul Roal". Am luat două camere învecinate. Pe Pongo nu l-am luat cu noi ci l-am adăpostit într-o casă mică de oaspeţi sau han cum i se mai spune. Asta pentru că Solbre-Roal l-ar fi remarcat numaidecât. Ne-am dat nume fictive când ne-am înregistrat în registrul personal al hotelului spunând că suntem vânători de animale mari şi că aveam de gând să străbatem regiunea sălbatică din jurul vulcanului Sejawa Djanten, pentru a ne găsi vânatul.

   La masa de prânz am avut prilejul să-l vedem pentru prima dată pe proprietarul hotelului Roal. Acest întruchipa o prezenţă elegantă şi nu aducea nici pe departe cu căpitanul piraţilor. Marian scutură numai capul cu îndoială. Părea să se îndoiască chiar el de versiunea noastră.

   Mai târziu am făcut cunoştinţă cu Roal şi ne-am întreţinut la o ceaşcă de cafea de Mocca, despre una şi despre alta. Brusc Marian interveni în discuţie:

   — Vrem să-ţi spunem adevărul domnule Roal. Ne-am dat nume false când am tras la hotelul dumitale, dar am încredere în dumneata cât să-ţi spun asta: urmărim un criminal care se aţine prin Kora Radja.

   Roal păli, dar se stăpâni cu succes şi ne-ntreabă cu calm în voce:

   — Aş putea să vă ajut în vreun fel? Domnii sunt cumva agenţi secreţi britanici? Aţi descoperit vreo urmă pân-acum?

   — Nu suntem agenţi britanici, dar în interesul liberei circulaţii pe mare, vrem să punem capăt carierei unui faimos pirat.

   La auzul cuvântului „pirat", urmat de-o scurtă pauză, cât să-şi tragă sufletul, a lui Marian, Roal deveni neliniştit şi răspunse c-o grabă nedisimulată:

   — Şi ce interes aveţi în această problemă domnilor, mai ales că nu sunteţi de la poliţie?

   — Întrebarea n-o prea înţeleg bine, domnule Roal,

răspunse Marian. Să presupunem că faceţi o călătorie pe mare, sunteţi atacat de către piraţi, doborât şi legat, dar vă eliberaţi apoi. N-aţi pune totul în mişcare pentru a-i prinde şi deferi justiţiei pe ticăloşi?

   Prietenul meu dansa pe-o gheaţă foarte subţire. El îi zugrăvi lui Roal cu exactitate tocmai experienţa noastră cu corabia piraţilor. Roal se-ngrozi de faptele de cruzime pe care le auzi. Era oare cu-adevărat îngrozit sau juca teatru? Aveam şi eu serioase îndoieli că Roal era căpitanul de piraţi căutat.

   — Poate că ne cunoaştem deja după nume. Mă numesc Farrow iar prietenul meu de-aici este Bertram. Roal sări bucuros în sus, după care se aşază din nou în fotoliu, spunând cu-n oftat:

   — Dacă este aşa, atunci e pierdut!

   — O să fiu deschis cu dumneata chiar domnule Roal, continuă Marian netulburat - oare nu-ndrăznea prea mult prietenul meu, acum? Bănuiam chiar c-ai fi putut fi dumneata căpitanul piraţilor. De-abia pe parcursul acestei discuţii pe care-am avut-o, am ajuns la concluzia că ne înşelăm. Mi se pare totuşi că ai o oarecare legătură cu problema asta, mai mult decât ţi-ar fi plăcut s-o ai. Aş putea glumi chiar, că piratul Solbre este fratele dumitale, la care ţii totuşi. Gândeşte-te însă la faptele de cruzime pe care le- a comis şi le comite încă. Ştiu că pentru dumneata este foarte greu să-ţi trădezi propriul frate dar în interesul comunităţii te rog să reflectezi mai adânc la răspunderile pe care le ai pentru societate, pentru ceilalţi semeni ai dumitale.

   Roal îşi luă capul în mâini şi se uită fix ca încremenit parcă, înainte. Deodată se uită direct la Marian şi-i spuse:

   — Îmi cereţi cu adevărat domnilor să-mi trădez fratele, carnea şi sângele meu? Da, Solbre este fratele meu geamăn. Îmi seamănă, e adevărat, foarte mult. N-am avut nimic în comun niciodată cu faptele sale. Cât de des i-am făcut reproşuri şi l-am rugat să renunţe la viaţa pe care o ducea şi să-nceapă o altă viaţă. N-a folosit însă la nimic, îi plăcea viaţa liberă, plină de aventuri. Dacă aş fi ştiut cu adevărat la ce fapte se dedă în realitate, m-aş fi îndepărtat cu totul din preajma lui, dar să-l trădez? Nu, domnilor, asta nu pot s-o fac, este doar fratele meu.

  — Nu trebuie să-l trădezi domnule Roal! O informaţie mi- ai putea totuşi da, pentru a nu-l mai confunda pe viitor chiar cu dumneata. V-aţi întâlnit ieri într-o mică căsuţă din afara oraşului şi-aţi avut o convorbire. Pongo, prietenul nostru v-a observat, cu acest prilej. Ce voia fratele dumitale de la dumneata?

  Roal luptă o vreme cu sine însuşi, după care spuse cu glas potolit:

  — Fratele meu mi-a cerut 20000 de guldeni, imediat, bani lichizi. S-a-ncurcat cu poliţia şi trebuia repede să părăsească regiunea. Ca şi contravaloarea pentru banii primiţi, mi-a oferit obiecte pe care le avea ascunse undeva în munţi - prada a faptelor sale. Am refuzat oferta bineînţeles. Cei 20000 de guldeni i-am promis că-i voi da, dar mai ales că m-a lăsat să-nţeleg c-ar putea face o aluzie la poliţie că eu fratele lui sunt un pirat. Asta ar însemna ruina mea sigură. Deocamdată nu prea ştiu cum aş putea să adun atâţia bani lichizi, dar sper totuşi s-o pot face până mâine seară.

  — Unde vrei să te-ntâlneşti cu el pentru a-i înmâna banii domnule Roal?

  Roal zâmbi dureros:

  — N-o să-l trădez pe fratele meu, chiar dacă-l aşteaptă spânzurătoarea! Nu pot demult să mai dorm o noapte liniştită. Am un singur gând. De şi-ar folosi aceşti bani, să-şi schimbe cu-adevărat viaţa. Sper din tot sufletul c-a cu aceşti bani, să-şi înjghebeze o nouă existenţă şi nu să se mai teamă de lumina zilei.

  — Fratele dumitale nu ne va scăpa, domnule Roal. Sper să nu fi supărat din cauza aceasta şi să înţelegi poziţia noastră. Trebuie să procedăm aşa.

  Înspăimântat Roal îl privi pe Marian şi apoi ne spuse:

  — Nu pot împiedeca prin nimic ceea ce va urma şi deci e inutil să-mi mai fac reproşuri. L-am avertizat destul. Cunoaşteţi deja locul unde se aţine?

  — Aproximativ domnule Roal. Spre seară voi porni cu prietenul meu Robert şi cu Pongo, să-l prindem pe fratele dumitale.

  — Am totuşi o rugăminte domnilor. Treceţi sub tăcere că eu sunt fratele piratului. Nu voi recunoaşte niciodată asta în faţa poliţiei. Fratele meu nu mă va trăda. Nu posedă hârtii pe numele de Roal. Asemănarea nu-i o dovadă, dubluri se găsesc peste tot.

  — Întrucât n-ai nimic de-a face cu pirateria se-nţelege că vom păstra tăcere. Pongo care a supravegheat ieri casa de- ntâlnire din afara oraşului credea că dumneata eşti piratul şi de-aceea te-a urmărit. Dacă nu v-ar fi confundat am fi ştiut încă de pe acum unde se aţine fratele dumitale. În acest caz n-am fi tras la hotelul ăsta. Până mâine îi vom fi găsit ascunzătoarea.

  Roal dădu din cap în tăcere, se sculă însă după un timp în picioare, se scuză pentru că spunea el, trebuia să se ocupe de afacerile lui. După ce ne părăsi, Marian îmi şopti:

  — O să-l informeze repede pe fratele său. Trebuie ca Pongo să-l urmărească. O să ştim astfel unde se ascunde piratul. Tu vizitează oraşul până o să-i transmit chiar eu mesajul lui Pongo. Ne întâlnim pe urmă în port la cafeneaua Rollert.

  Am fost imediat de acord cu propunerea lui Marian. Îmi place să cutreier oraşe necunoscute pentru a observa obiceiurile şi viaţa care forfotă în acestea, să intru în cafenele unde domni cultivaţi îşi citesc ziarul în timp ce doamnele fermecătoare mănâncă prăjituri cu frişcă, iar orchestre bine înzestrate cântă cele mai noi şlagăre. Am părăsit împreună hotelul şi ne-am despărţit într-o străduţă laterală. Am colindat prin oraş şi-am ajuns curând în regiunea portului. Cafeneaua Rollert nu era încă populată, când am intrat eu. Mi-am putut alege un loc favorabil mascat, de unde puteam observa totul dar eu nu eram văzut.

  Am comandat imediat la chinezul zelos care s-a interesat de doleanţele mele, o cafea Mocca şi un Brandy de piersici, rugându-l să-mi aducă câteva numere din ultimele ziare. Nu citisem de mult presa şi eram curios ce se mai întâmplase pe suprafaţa pământului. M-am cufundat până într-atât în lectură încât am uitat şi de locul şi de împrejurarea căruia-i datoram că mă aflam aici, pierzând complet noţiunea timpului. Am tresărit speriat când chelnerul veni la masa mea şi-mi înmână un pliculeţ pe numele meu. Numele meu stătea într-adevăr pe faţa plicului, dar Marian n-ar fi scris aşa meşteşugit cuvintele. Cine altcineva decât Marian ar fi ştiut de prezenţa mea aici şi mi-ar fi putut trimite un astfel de mesaj?

   Am deschis plicul şi-am citit: „Dacă vreţi să-l prindeţi cu- adevărat pe piratul Solbre, veniţi în noaptea asta la restaurantul La Raci. Acolo îl veţi găsi."

   Notiţa nu purta nici o semnătură. Mirat am ridicat privirea şi-am vrut tocmai să-l caut pe chelner, să-l întreb de unde ştia că mă numesc Bertram, dar chiar în clipa aceea Marian îşi făcu intrarea în cofetărie, căutând cu privirea în jur. M-am făcut remarcat. De-ndată de-a luat loc şi el la masa mea, i- am arătat imediat plicul. Marian citi notiţa şi râse uşor, numai.

   — E o cursă! I-am dat instrucţiuni lui Pongo. Roal n-a părăsit pân-acum hotelul. Ori că se pune-n contact telefonic cu el sau piratul se aţine şi el în hotel.

   — Solbre ştia dinainte, în orice caz mai degrabă decât am bănuit noi, dovada este chiar scrisoarea.

   — Presupui cu alte cuvinte, Mariane, că scrisoarea provine chiar de la Solbre, am întrebat eu uimit.

   — Bineînţeles! Am fost remarcaţi când am părăsit hotelul. Nimeni nu ştia încotro ne îndreptăm. Dacă ar fi destul de şiret ar părăsi cu următorul vas Kola Radja.

   — Şi dacă n-o face! Poate doar să presupună că poliţia îl va aresta de îndată ce va părăsi portul.

   — Uiţi prada adunată de acest pirat, Robert? Ai lăsa comorile astea, aşa, în paragină?

   — Şi încă cum! Mai întâi m-aş îngriji de propria mea securitate şi-apoi când atmosfera ar fi curată aş lua şi lucrurile preţioase.

   — Solbre crede că nu şi-a ascuns bine comoara. Acum va presupune c-a fost urmărit şi noi ştim exact unde şi-o păstrează. Aşa că nu va încerca s-o salveze mai întâi.

   — Deci să mergem la noapte „La Raci". După câte-am văzut asta e-o cârciumă portuară, în care se-nvârte un public îndoielnic.

   — Aşa cum arătăm acum o vizită în acest local ar echivala c-o sinucidere. Dacă mergem trebuie să alegem o îmbrăcăminte adecvată. Treaba asta îmi repugnă, doar nu suntem detectivi. Mai bine să evităm spelunca aia, nu cădem nici într-o capcană, iar pe Solbre îl putem prinde şi altfel.

   Ştiam că prietenului meu nu-i plăcea să acţioneze după metodele previzibile ale poliţiei şi deasemenea, nu prea recurgea la ajutorul acesteia decât în cazuri excepţionale. Ceea ce putea să fie sigur, cu ajutorul meu şi al lui Pongo îi aducea mult mai mare bucurie.

   — Ce părere ai avea Robert, dacă la noapte am părăsi pe furiş hotelul şi-am merge în munţi acolo unde l-a urmărit Pongo pe Solbre? Piratul va presupune că dormim în hotel sau că vom merge la cârciumă. Vom cerceta între timp comoara lui Solbre şi-i vom pândi întoarcerea. Pongo ne aşteaptă în faţa oraşului.

   Am găsit planul prietenului meu excelent. Întrucât nu voiam să pierdem timpul degeaba am hoinărit prin oraş pentru a mai vedea ceva din construcţiile deosebite, ca arhitectură ale oraşului.

   Seara când am ajuns în camerele noastre de hotel, Marian rămase la uşă şi mă împiedecă şi pe mine să mă apropii şi să intru repede-n cameră.

   — Aici a fost cineva Robert, îmi şopti el. Bagajul nostru este controlat, s-a cotrobăit prin el. Ar putea fi chelnerul făptaşul. Dacă-i aşa îşi va pierde repede postul. Poate c-a fost chiar Solbre care a aflat prin fratele său, numerele camerelor noastre.

   — Nu cred, Mariane, că Roal i-a dat fratelui său numerele camerelor noastre. Mi-a făcut o impresie prea bună pentru asta.

   Roal nu trebuia să-i fi spus neapărat el şi poate că nici na ştiut de asta. Era suficient să-l întrebi pe recepţioner ce camere a repartizat domnilor noi sosiţi. Să-l sunăm oare pe Roal c-a să se convingă ce pune de fapt la cale propriul său frate?

   Marian merse spre bagajele noastre de unde am auzit mişcări ciudate.

  — Şerpi?

  — Să nu facem nici un tămbălău din cauza asta. Cât despre Roal îmi pare rău de el, dar nu-i putem reproşa lui faptele asociate ale fratelui său. Dacă se găsesc şerpi în bagajele noastre va trebui să-i ucidem cu cuţitul.

  Marian deschise mai întâi rucsacul său de unde se ivi capul veninos al celei mai răspândite cobre din India. Dintr- o smucitură îi despărţi capul de trup. Am aşteptat un anumit timp, întrucât nu se mai ivi un al doilea şarpe am căutat şi conţinutul rucsacului, dar nu fusese decât o târâtoare.

  Am cercetat şi rucsacul meu unde am dat din nou peste un şarpe, care a avut aceeaşi soartă ca şi primul.

  Întrucât n-am găsit nimic în cameră, am răsuflat uşuraţi şi-n paturi ne-am uitat cu luare aminte întrucât nu odată adversarii noştri ne strecuraseră sub pătură asemenea „musafiri". Am cinat apoi în restaurantul hotelului unde mai târziu Roal veni să nu se alăture. N-am mai amintit de istoria cu piraţii deloc. Numai Roal ne-a întrebat scurt ce intenţionăm să facem în problema „ştiută". Marian evită un răspuns direct spunând că mai întâi trebuie să dormim bine pentru a câştiga claritate în ceea ce vom hotărî mai apoi. Directorul hotelului ne însoţi el însuşi în camerele noastre, pentru a se convinge că toate sunt pregătite pentru o bună odihnă.

  După o jumătate de oră am auzit o bătaie uşoară în uşă. Roal fusese şi ne puse o întrebare de ordin general. Voia deci să se convingă că mersesem la culcare.

  Am deschis uşa şi m-am scuzat că-l primesc în pijama. Voia însă să se convingă de asta. Zâmbi mulţumit şi se retrase cu decenţă după ce ne ură încăodată odihnă plăcută.

  Am stins lumina şi-am aşteptat mai mult decât o oră. Apoi ne-am sculat şi ne-am îmbrăcat repede şi-a părăsit hotelul fără să atragem deloc luarea aminte asupra noastră.

  Pe holul hotelului ardea doar o singură lampă de noapte care răspândea exact atâta lumină cât să putem păşi de pe pervazul ferestrei pe acoperişul unui hangar. De aici puteam ajunge în proprietatea vecină. Câteva minute mai târziu ne aflam într-o străduţă laterală şi-am luat-o spre strada principală la capătul căreia trebuia să ne aştepte Pongo.

ÎN VĂGĂUNA PIRATULUI

   UN CEAS SONOR CU CUC, ce dintr-unul din turnurile oraşului, bătu miezul nopţii, pe când noi tocmai părăseam oraşul. La locul convenit l-am găsit pe uriaşul Pongo aşteptându-ne:

   — Aici mulţi vagabonzi! ne zise Pongo, după ce l-am salutat.

   N-am stat prea mult de vorbă la locul de-ntâlnire ci am pornit călăuziţi de prietenul nostru pe cărări ocolite în munţi. Uriaşul cunoştea drumul întrucât pe-acesta îl urmărise pe Solbre.

   Deoarece aveam un drum de cel puţin cinci ore înaintea noastră, aşa cum ne spunea Pongo, am mărit ritmul de mers al nostru, pentru a fi acolo, încă înainte de venirea zorilor. Nu puteam să stăm de vorbă, întrucât trebuia să cercetăm în continuu drumul pe care ne conducea Pongo acum.

   Pongo mergea atât de sigur de parcă ar fi parcurs de nenumărate ori acest drum. Când apărură în sfârşit zorilor, eram departe de acum de Kota Radja iar Pongo era de părere că mai aveam vreo jumătate de oră până să ajungem la peştera unde-şi păstra piratul comoara.

   Drumul ducea în pantă dulce, dar din ce în ce mai sus. Puteam fi cam la 1000 de metri deasupra nivelului mării. Câteodată ni se deschidea printre pereţi de stâncă o minunată panoramă.

   În depărtare sticlea oglinda mării între şirurile de munţi iar dedesubtul nostru se-ntindeau nenumăratele covoare ale văilor presărate cu flori şi pomi fructiferi.

   Drumul făcea o cotitură de aproape 90° grade. După ce- am trecut de acest meandru, am văzut cum în faţa noastră apare apa cristalină a unui lac de munte. Apa era atât de transparentă încât puteam să vedem până-n fundul lacului. Emoţionaţi de frumuseţea locului ne-am oprit pentru o clipă. Asta era cât p-aci să fie pierzania noastră. Pongo a cărui ochi supravegheau o suprafaţă mult mai mare, ne dădu o

îmbrâncitură care ne mână până la marginea peretelui stâncos. În acelaşi timp am văzut o umbră uriaşă care tăbărî asupra tovarăşului nostru, care sări dintr-odată în apa clară a lacului.

   Eram înmărmurit de cele întâmplate, mai ales că-n umbra întunecată am recunoscut o panteră neagră, care-şi calculase exact săritura până-n spatele camaradului nostru, dacă în ultima fracţiune de secundă nu s-ar fi ferit. Pantera încearcă să se prindă cu ghearele ascuţite de marginea drumului dar nu reuşi şi se rostogoli în lac. Marian şi cu mine am dus mâna la carabine. Totul se petrecu atât de repede încât nu putusem interveni cu nici o secundă mai devreme. Când ne-am uitat în apa lacului ne-a venit prima dată să zâmbim. Ne aşteptam ca Pongo să se lupte-n valurile lacului cu felina, dar nimic din toate astea nu s-a întâmplat. Pongo înota liniştit în mijlocul lacului, pe când pantera se străduia din răsputeri s-ajungă la mal. Pongo făcu o întoarcere şi se-ndreaptă spre felină ţinându-şi cuţitul între dinţi.

   Panterele înoată îndeobşte bine, dar poate că aceasta se rănise în timpul prăbuşirii. Pongo înota mai bine şi mai repede aşa că fu imediat în spatele panterei, dar nu-i fu dat s-o ajungă. Uriaşa pisică atinse repede marginea joasă a malului şi se căţără într-o clipă dispărând după stânci. Pongo clătină numai capul, prost dispus, când ajunse la mal. Uriaşul îşi recăpătă buna dispoziţie, ne făcu semn râzând şi se grăbi să ne ajungă.

   L-am aşteptat pe Pongo chiar în locul unde era să ni se- mplinească sorocul, dar acum când am vrut dă-i mulţumim pentru că ne-a salvat, scutură numai capul încurcat:

   — Pongo văzut numai întâmplător pantera. Masser să nu se supere pentru îmbrâncitură, Pongo trebuia facă.

   Am reluat marşul. După o jumătate de oră Pongo se opri şi ne lămuri că aici era locul unde dispăruse fără urmă Solbre.

   Am început să căutăm un loc de acces în peşteră. Am căutat o vreme singuri, după care Pongo merse spre un bloc de stâncă se opintii până-l mişcă din loc şi arătat spre o deschizătură întunecată care deveni vizibilă. Aceasta ducea şerpuind de-a lungul printre stânci şi apoi în interiorul acestora.

   — Aici intrare Masser! Pongo nu poate să se târască, aici sunt sârme subţiri care duc înainte.

   Am cercetat cu lămpile noastre de buzunar intrarea în peşteră şi-am descoperit mai multe sârme subţiri care se prelungeau atât de meşteşugit de-a lungul stâncilor încât de-abia puteau fi observate.

   Marian era de părere că fie se datorau unor semnale de avertizare, fie erau menite s-arunce în stâncile în aer, în anumite împrejurări. La sfârşit fu de părere că mai degrabă ultima variantă era adevărată, întrucât un semnal de larmă n-ar fi avut sens atâta vreme cât Solbre însuşi nu era acolo.

   — N-avem voie să rupem firele în nici un caz, spuse Marian. Poate c-atunci zboară toate stâncile în aer. Dacă găsim cuibul principal, poate că nu ne va fi greu să scoatem din funcţiune dispozitivul ăsta drăcesc cu explozie.

   Peştera era atât de spaţioasă încât puteam să ne mişcăm în voie deşi puţin aplecaţi. Sârmele mergeau mai departe şi trebuia să ne străduim şi să ne punem la-ncercare întreaga măiestrie pentru a nu le atinge.

   Pongo rămase afară la propunerea lui Marian ca acoperire şi rezervă în caz de primejdie la gura peşterii. Tunelul care ducea în inima peşterii mergea în zig-zag uneori, dar tot mai adânc în interiorul muntelui. După ce-am parcurs vreo sută de metri am ajuns într-un mic cazan, care era mobilat ca şi camera unui tânăr celibatar, aici părea să se găsească locuinţa secretă a piratului. Marian urmări însă traseul sârmelor până ce aceste îl conduseră la o lădiţă în care se găsea o baterie.

   Taie două sârme care duceau la o altă lădiţă din fier, unde se părea că se afla explozibilul. Se confirmau astfel bănuielile lui Marian.

   Acum sârmele nu mai erau periculoase. Marian lasă să se plimbe fascicolul luminos al lămpii sale pe podea, pereţi şi plafon. Voia să se convingă mai întâi dacă peştera avea o a doua ieşire sau alte încăperi alăturate. N-am găsit nimic.

   Mobilierul era impersonal. Lângă un perete stăteau două saltele şi în mijloc o masă din lemn peste care atârna de sus o lampă cu petrol. În spatele peşterii am găsit trei lăzi mari pe care voiam să le cercetăm mai în amănunţime.

   Două lăzi nu erau închise. În ele se găseau conserve şi alte bunuri alimentare care aveau calitatea de-a nu se strica repede şi un număr mare de arme moderne. Cea de-a treia ladă era asigurată printr-un lacăt special şi nu se putea deschide.

   — Comoara Piraţilor! exclamă Marian. Păcat că n-o putem vedea acum. Poate că-i va reuşi lui Pongo mai târziu s-o deschidă.

   Am căutat şi-n saltelele acoperite cu pături pentru a găsi o eventuală ascunzătoare. Marian păşi în faţă şi ridică una din saltele sus.

   — O ascunzătoare trebuie neapărat să fie pe aici, Robert, îmi spuse prietenul meu. Cea de-a doua saltea ne spuse că un al doilea bandit doarme aici. Asta n-ar fi un lucru prea înţelept din partea lui Solbre, dacă acesta n-ar poseda un sistem de ascunzătoare secretă pe care acesta nu-l cunoaşte.

   — Sub saltele nu-i decât pământ, Mariane. Poate că una din saltele să conţină un dispozitiv secret.

   — Haide să căutăm repede Robert! Timpul nostru e măsurat.

   Fiecare îşi luă una din saltele pe seama sa. Dar oricât am căutat după vreun ascunziş secret în acestea, n-am găsit nimic.

   — Ei şi acum ce propui, Mariane?

   — Să căutăm mai departe, ce altceva? Ascunzătoarea trebuie doar să fie pe undeva. Trebuie doar s-o găsim şi asta din considerente bine motivate. Dacă ascunzătorile secrete nu se găsesc în saltele, trebuie să fie în alt loc din peştera asta. Pongo ne va da de ştire la timp dacă se apropie cineva.

   Am căutat din nou împreună, cercetând toată peştera. Nici o crăpătură în peretele din stâncă nu scăpă atenţiei noastre. Căutările noastre rămaseră infructuoase.

   — Plecăm poate de la o presupunere falsă, Mariane. La ce-i mai trebuie lui Solbre şi-o ascunzătoare secretă?

   — Aş putea paria cu tine Robert că se mai găseşte o

ascunzătoare aici, dar unde să mai căutăm?

   Marian scutură înciudat capul, rotindu-şi privirea prin încăpere.

   — N-ar fi mai bine s-aprindem lampa cu petrol, Robert, ca să mai cruţăm bateriile noastre de buzunar.

   — Lampa e singurul obiect pe care nu l-am cercetat, Mariane! am strigat eu râzând, apropiindu-mă de masă. Marian scoase un fluierat uşor de surpriză şi se apropie repede de masă.

   — Cred că ai dreptate, Robert. În lampă se află şi ascunzătoarea. Ia uită-te la balonul ăla uriaş pentru păstrarea petrolului. Aşa ceva nu se prea vede la lămpile obişnuite cu petrol. M-am urcat pe masă şi-am desprins lampa din cârligul de care atârna. Am început s-o examinez împreună cu Marian de-ndată ce m-am dat jos. Am desfăcut capacul şi-am privit în bol. Trebuie să aibe un fund dublu. Cu-n beţigaş de lemn Marian îi încercă lungimea. Curând dădu de fund. Am ridicat lampa sus şi-am privit cu atenţie. După ce-am încercat s-o deşurubăm secretul ni s-a dezvăluit numaidecât. Găsisem ascunzătoarea secretă a lui Solbre.

   — Am scos diferite obiecte afară: un carnet gros de notiţe, un minunat colier de perle, trei inele preţioase, o tabacheră şi-un desen. Marian cercetă obiectele găsite cu atenţie, în timp ce eu am înşurubat la loc lampa şi-a atârnat-o de tavan. Marian îmi spuse:

   — Lanţul de perle are cu siguranţă valoare unui sfert de milion. Cele trei vechi inele indiene valorează cam tot atât, poate că provin din proprietatea unui Maharajah, sau sunt furate dintr-un templu. Mica tabacheră conţine o pulbere galbenă fără miros presupun că e otravă. Poate că e chiar otrava cu care Solbre le tulbură echilibrul mintal al victimelor sale. Cele mai preţioase lucruri mi se par a fi carneţelul de notiţe şi desenul. La sfârşitul carnetului este vorba de-o altă ascunzătoare, din care a fost luată şi lădiţa zăvorâtă de-aici. Totul e-n forma unei ghicitori. Rezolvarea ne va da încă multe bătăi de cap. Din hartă nu mă prea aleg cu nimic, nu ştiu ce poate reprezenta. Vom lua lucrurile cu noi, ar fio prostie să le lăsăm aici. Pân-acum am găsit şi aşa destule. Să mergem îndărăt la Pongo! M-a apucat foamea şi n-ar fi rău să mâncăm ceva!

   Cu asta eram foarte de acord. Am părăsit cu Marian peştera.

   Deşi ne-am străduit să mergem încet, Pongo tot ne-a auzit.

   Afară nu se-ntâmplase nimic deosebit. Pongo ne conduse pe-o cărare numai de el ştiută înafara stâncilor, loc de unde aveam o perspectivă bună asupra munţilor din jur. Aici neam stabilit tabăra, dar am constata că nu eram singurii care mai poposisem în aceste locuri.

   — Solbre poate, cu oamenii săi să fi poposit aici, fu de părere Marian. De-aici avea o privelişte excelentă şi nu erau nevoiţi să stea tot timpul în peştera întunecată.

   — N-o să ne-o ia în nume de rău dacă ne luăm şi noi micul dejun aici, am râs eu.

   Pe Maha îl lăsasem în oraş la Diersch, în oraş nu ne-ar fi fost de prea mult ajutor. Acum însă ne-ar fi putut fi de un real folos dacă l-am fi avut cu noi. Dar ca să-l recuperăm ne- ar fi trebuit vreo jumătate de zi, ceea ce nu ne puteam permite.

   Vorbeam cu voce potolită şi de abia dacă acordam atenţie la ce era în jurul nostru, întrucât ştiam că Pongo este atent şi pentru noi, iar ochii săi rătăceau în continuu încoace şi-ncolo.

   După ce-am mâncat Marian scoase carnetul de notiţe şi se cufundă în lectura lui. Citi pagină cu pagină, răsfoi apoi paginile îndărăt, pentru a compara diferite date, în cele din urmă spuse:

   — Solbre a comis o groază de fapte care de care mai nebuneşti. Chiar aici a fost ţinut un prizonier în peşteră. Ai văzut inelul de fier din peretele din dreapta, Robert? De ăsta era legat prizonierul. Este vorba de un profesor care-a găsit în Sumatra o vână, un filon de aur. Solbre l-a luat prizonier şi l-a torturat să-i trădeze secretul. Se pare că n-a izbutit să-l afle până la urmă.

   — L-a ucis pe profesor, Mariane, l-am întrebat între timp.

   — De asta nu scrie nimic aici. Dar din lecturarea mai departe a rândurilor de jos reiese că profesorul a fost dus în altă parte, într-un loc pe insula Nias. Cred că acest Solbre ne poate implica şi în alte evenimente, este un om extreme de periculos. Trebuie să citeşti şi tu însemnările astea, cuvânt cu cuvânt.

  — Vrei s-aşteptăm aici până ce se-ntoarce Solbre, Mariane? Sau să cercetăm mai întâi lada încuiată?

  — Solbre nu va putea fi aici înainte de amiază. O să-l luăm pe Pongo cu noi în peşteră şi cu ajutorul lui poate reuşim să deschidem lădiţa.

  — Dar unde să ne lăsăm carabinele între timp, Mariane? În peşteră nu le putem duce, iar să le lăsăm afară ar fi prea imprudent!

  — Masser Pongo ştie ascunzătoare bună pentru arme, spuse Pongo, care împacheta deja resturile care mai rămăseseră din masa noastră.

  În timp ce ne-ndreptam din nou spre peşteră, uriaşul ne arată un bloc mic de stâncă.

  — Înăuntru este o scobitură potrivită Masser. Pongo găsit când căutat urma de la pirat.

  Uriaşului nu-i veni deloc greu să ridice piatra. El ne arată mica gaură, care se ivi după stâncă. Acolo Pongo înghesui armele noastre şi bagajul. Când Pongo voii să-nchidă din nou gaura, Marian îşi scoase obiectele pe care le găsise în bolul lămpii, din buzunar şi le aşează lângă celelalte lucruri.

  — Cei bine nu-i rău! spuse el după aceea. Nu se ştie niciodată cum vor evolua lucrurile cu Solbre. Pongo închise gaura. Pistoalele şi cuţitele ni le păstraserăm asupra noastră şi trebuia să ne ajungă ca şi arme.

  Înainte de-a intra în peşteră, Pongo se mai sui încăodată pe platformă pentru a scruta întreaga regiune, dar până hăt departe nu se vedea picior de om. Puteam îndrăzni deci, să pătrundem pentru a doua oară în peşteră.

  În micul cazan al peşterii, care servise piratului de locuinţă am aprins din nou lampa cu petrol şi-am arătat lui Pongo care dintre lăzi trebuia s-o deschidă. După multe încercări nereuşite, reuşi să-i spargă lacătul. Cu-n trosnet puternic, am ridicat capacul. Ne-am aplecat imediat deasupra lăzii şi i-am luminat interiorul cu ajutorul lămpilor noastre de buzunar. Era să izbucnim aproape în strigăte de

admiraţie.

   În lada aproape plină până la margine scânteiau şi străfulgerau: perle, pietre preţioase, nestemate şi podoabe, căni de argint şi sfeşnice de aur - toate zăceau cale peste grămadă. Conţinutul părea să valoreze sute de mii. M-am mirat de ce Solbre le lăsa să zacă aici în loc să le valorifice.

   Când m-am gândit la cât sânge s-a vărsat pentru obiectele astea înainte de-a ajunge aici m-am cutremurat.

   Marian luă câteva din obiectele care se găseau în ladă şi le privi, una câte una. N-am mai dat atenţie deloc la ce se întâmpla în jurul nostru şi nici circumstanţelor cărora ne aflam aici, ci eram cu toţii preocupaţi şi fermecaţi de obiectele de valoare găsite.

   Am tresărit speriaţi când în spatele nostru o voce rece ne somă:

   — Sus mâinile!

   Pe gangul peşterii se desena şi prinse contur patru siluete care ţineau ţevile pistoalelor lor îndreptate asupra noastră. Erau doi albi şi doi chinezi. Unul dintre cei doi albi putea fi chiar căpetenia de piraţi Solbre. Am urmat imediat somaţia şi am ridicat mâinile sus. Chiar şi Pongo căruia-i citeam mânia pe faţă că n-a fost suficient de atent şi s-a lăsat şi el orbit de splendoarea bogăţiilor din ladă. La ordinal unuia dintre albi - trebuia să fie Solbre - unul din chinezi se apropie de noi şi ne scoase pumnalele şi cuţitele din cingătoare. Le aruncă fără să se uite la ele, pe masă, apoi intră în rândurile complicilor săi.

   —  Aşa, domnilor, acum e rândul meu, luă cuvântul Solbre. Acum o să mă răzbun pentru scufundarea vasului meu. Cu ochi curioşi ne cercetă pe rând şi în bloc pe noi toţi apoi spuse:

   —  Ştiam că mă veţi căuta aici, numai că mi-e în continuare neclar cum aţi reuşit să găsiţi peştera. Păcat că n-aţi venit la „La Raci". Aş fi vrut să ofer camarazilor mei un mic divertisment.

   Marian se uită cu atenţie la rându-i, examinându-l pe Solbre, căruia nu-i plăcu gestul camaradului meu.

   Când acesta făcu o pauză, Marian zise cu o voce severă:

   — Ar trebui să-ţi fie ruşine Solbre, ca să-l înşeli în felul acesta pe fratele dumitale. Nu ţi-a mai rămas nici un simţământ omenesc?

   Solbre râse scurt şi continuă:

   — Să te intereseze mai degrabă soarta dumitale, de ce să faci speculaţii pe seama sentimentelor mele umane. Soarta voastră nu e roză deloc. Cu câteva gloanţe din revolverele noastre nu ne putem considera răzbunaţi îndeajuns. Se-ntoarse apoi către cei doi chinezi ordonându- le:

   — Legaţii bine pe domnii ăştia!

   În timp ce cei doi chinezi au început să-l lege mai întâi pe Pongo, Solbre ne ţinu în şah, ameninţându-ne cu pistolul.

   Nu ne puteam apăra în nici un fel, de-ncercam ar fi însemnat moartea noastră sigură. Trebuia să aşteptăm un moment mai favorabil. După ce Pongo fu legat, am urmat noi şi apoi am fost legaţi de inelul de fier din perete.

   După ce Solbre s-a convins că nu ne mai putem elibera se puse cu cei trei camarazi de închise din nou lada. Cu puteri sporite o transportară apoi pe gangul peşterii.

   M-am uitat la Marian. Acesta păru să nu nutrească prea mari speranţe că ne-am putea elibera curând de aici. Am citi asta pe faţa lui, pe când Pongo supărat moşmondea ceva la legăturile sale. După un timp Solbre se înapoie şi ne spuse:

   — Domnilor după cum aţi văzut am asigurat lada cu comori în primul rând, întrucât constituie piese care-mi amintesc de ocupaţia mea liberă pe mare. Vă voi părăsi acum. Către seară mă voi întoarce. Până atunci puteţi să vă decideţi ce fel de moarte preferaţi sau mai bine spus, imaginaţi-vă ce fel de moarte vă este destinată. Cine ghiceşte va căpăta un premiu - va muri mai repede decât ceilalţi.

   Părăsi râzând locul care-l ocupase şi înconjurând masa, merse de deşurubă partea de jos a bolului lămpi care mai ardea încă. Când văzu că înăuntru acestuia nu se mai găseşte nimic scoase o înjurătură groaznică şi ne privi îngrozit. Am făcut o grimasă mirată.

   — Unde ne sunt obiectele din lampă? strigă aproape vorbele astea după ce se convinse că obiectele dispăruseră

cu-adevărat şi nici în peşteră nu erau.

  Marian zise calm:

  — Ce fel de obiecte domule Solbre? Crezi cumva că suntem atotştiutori şi ţi-am descoperit dintr-odată toate secretele? Atunci ar trebui s-avem lucrurile astea cu noi!

  Cu paşi repezi Solbre se năpusti literalmente asupra noastră şi începu să ne cerceteze cu atenţie şi să ne percheziţioneze pe rând cu cea mai mare meticulozitate. Chipul său era deformat de mânie:

  Marian nu-l lasă să spună ceva ci reluă:

  — Ce cauţi de fapt dumneata, domnule Solbre? Lada ţi-ai asigurat-o doar acuma! Dacă-ţi lipseşte ceva, trebuie să te gândeşti mai degrabă la prietenii şi complicii dumitale! Poate unul din ei a fost martor când ai deşurubat lampa.

  Solbre nu mai ştia ce să spună. Întrucât nu găsise nimic asupra noastră, putea presupune fireşte c-a fost furat de către unul din oamenii săi. Mânios îşi încleştă pumnii şi strigă:

  — Câinele o să mi-o plătească! Trebuie să-mi regăsesc lucrurile, orice-ar fi!

  Înjurând mereu, mai cercetă odată peştera, fără a găsi fireşte nimic.

  În cele din urmă se pregăti de plecare:

  — Când mă voi întoarce ne vom socoti! Mai întâi însă trebuie să-mi recapăt lucrurile.

  Stinse lumina lămpii cu petrol. Am mai auzit cum paşii se-ndepărtară pe gangul peşterii. Marian se-ntoarse spre mine şi-mi spuse pe nemţeşte:

  — Să nu vorbim nimic între noi, Robert! Am putea fi spionaţi. Încearcă să-ţi slăbeşti legăturile, deşi va fi foarte greu întrucât suntem legaţi cu foarte multă dibăcie.

  Trecu oră după oră, oricât de mult au intrat funiile lor în pielea noastră, am căutat din răsputeri să ne eliberăm. Nu ne-a reuşit nimic şi nici Pongo n-a avut un succes mai mare.

  Nici de vorbit n-am mai îndrăznit. Aşa că mă puteam gândi în linişte ce fel de moarte ne hărăzise acest Solbre? Sigur că ne va dezlega ca să ne expedieze într-o lume mai bună şi acest moment trebuia exploatat cum se cuvine. Situaţia noastră deveni treptat chinuitoare. Faptul că stăteam de multă vreme în picioare cu picioarele legate ne crea un disconfort tot mai mare, întrucât nu puteam nici măcar să schimbăm greutatea de pe un picior pe celălalt.

   Deodată am văzut cum scapără o lumină înaintea noastră. Nici nu l-am auzit venind pe Solbre. Aşadar Marian avea dreptate când spusese că piratul se va întoarce pe furiş pentru a ne spiona. Cât de mult stătuse acesta ascuns pândindu-ne, nu puteam şti. Îşi aprinse mai întâi lampa după care ne cercetă legăturile. Chipul său mai exprima încă furie. Mânios îi replică acum şi lui Marian care-l întreabă în legătură cu obiectele pierdute:

   — Ţineţi gura! Ce-ţi pasă de asta!

   Simţi apoi nevoia să se descarce.

   — Numai Johnny putea să fie! El trebuie să aibă obiectele! Din păcate am fost prea repezit! Şi-a primit pedeapsa, dar nu mai poate vorbi de acuma. Unde sunt obiectele încă nu ştiu.

   Marian remarcă cu calm:

   — Dar asta nu-i chiar atât de greu de ghicit!

   Solbre ascultă cu interes cuvintele lui Marian şi zise imediat:

   — Ce vrei să spui cu asta domnule Farrow?

   — Exact ce-am spus, răspunse prietenul meu.

   Solbre se plimbă în faţa prietenului meu şi strigă la el:

   — Vrei să spui cu alte cuvinte că ştii unde se află lucrurile mele?

   — Nu. Nu vreau să spun chiar asta, domnule Solbre. Dar dacă aş ştii pe unde s-a aţinut mai mult acest Johnny aş putea bănui unde se află obiectele însuşite.

   În ochii lui Solbre se strecură o luminiţă şireată, când spuse:

   — Ai căuta chiar dumneata lucrurile, dacă ţi-aş spune pe unde obişnuia să umble Johnny? Şi mi-ai înapoia apoi lucrurile?

   — Pentru asta ar trebui să fiu liber domnule Solbre, iar dumneata vrei să mă ucizi. Nu ştiu în această situaţie cum ţi-aş fi de folos.

   — Şi dacă te eliberez? Ai să-mi dai cuvântul de onoare că-mi vei căuta obiectele şi mi le vei înapoia? întreabă

piratul.

  — Libertatea mea, numai nu-mi va folosi la nimic, trebuie ca şi camarazii mai să fie liberi..

  — Nu, nu, asta nu poate intra în discuţie, domnule Farrow. Vrei doar să scapi, asta e singurul motiv al ofertei dumitale. O să-mi caut singur lucrurile pe acolo unde Johnny obişnuia să stea mai mult. Aproape că m-aş fi lăsat păcălit - bun la suflet aşa cum sunt - păcălit de dumneata şi să-ţi redau libertatea. Ai fi mers exact la Kota Radja, şnur la poliţie şi-ai fi asmuţit-o contra mea. Mi-am imaginat o noapte atât de frumoasă pentru voi, încât ar fi păcat să n- am prilejul s-o duc la îndeplinire.

  — Sunt foarte curios de asta, domnule Solbre, zâmbi Marian.

  Calmul lui Marian îl scoase din sărite pe pirate.

  — O s-o simţiţi pe pielea voastră, domnilor!

  Spunând asta Solbre luă un mic pachet şi-l dezveli. Am văzut un ceas. Am ştiut de-ndată la ce fel de moarte se gândise Solbre. Trebuia ca să sărim în aer odată cu peştera. Chinul morţii consta în aceea că noi puteam număra cum se scurge minut cu minut timpul până-n clipa din urmă.

  Solbre aşează micul ceas pe masă şi-ncepu să-şi facă de lucru cu bateriile. Scoase câteva sârme şi leagă ceasul de explozibil. După ce termină, ne explică:

  — Totul e pregătit pentru moartea voastră, domnilor. Acum este ora 20. Exact la miezul nopţii peştera va sări în aer. Veţi fi îngropaţi sub dărâmături, scăpare nu mai există. Vă las singuri şi vă doresc călătorie plăcută în lumea de dincolo. Aveţi vreo dorinţă pe care pot să v-o îndeplinesc?

  — Da, domnule Solbre, fireşte! râse Marian.

  Piratul rămase foarte mirat că-n atari împrejurări mai izbutea să şi râdă. Nu-mi puteam nici eu suprima un zâmbet.

  — Nu-nţeleg domnilor cum de mai puteţi râde încă.

  — Fireşte că-mi vină să râd, domnule Solbre, pentru că te voi face pe dumneata, de-ţi vine să crezi sau nu, executorul meu testamentar. Ai întrebat tocmai dacă am vreo dorinţă. Am una. Grăbeşte-te la Kota Radja, adă un notar aici şi vom putea vorbi de moştenite, în mod oficial.

   Mânios Solbre se-ntoarse să plece. Remarcase prea târziu că în ciuda situaţiei sale deznădăjduite prietenul meu îşi bătuse joc de el.

   Ne aruncă o privire încărcată de ură şi dispăru din peşteră. Patru ore mai aveam până maşina drăcească făcea să sară în aer peştera, în acest timp se puteau petrece multe. Până acum am încercat zadarnic să ne eliberăm de legături. Am încercat din nou cu toată energia dar n-am făcut decât să-mi rănesc degeaba încheieturile mâinilor aşa încât am renunţat.

   — N-are nici un rost Robert. Funiile astea sunt date cu catran şi răşină şi nu se rup. Singura noastră speranţă poate fi numai Pongo care se poate elibera în felul său.

   La lumina lămpii cu petrol, pe care Solbre o lăsase aprinsă, puteam urmări numai ora dar şi mişcările ciudate pe care le făcea uriaşul cu picioarele. După ce-mi văzu privirea întrebătoare, acesta zâmbi şi-mi spuse:

   — Masser Bertram, fie fără grijă. Pongo îndată liber, trebuie numai mişte picioarele mai întâi. Îşi reluă apoi muţeşte lucrul pe care-l urmăream interesat. De Pongo atârna acum viaţa şi libertatea noastră.

LUPTA CU PANTERA NEAGRĂ

   LUMINA LĂMPII CU PETROL scălda şi se reflecta paşnic asupra armelor noastre care mai stăteau încă pe masă, unde Solbre în agitaţia de care fusese cuprins aflând de pierderea obiectelor sale, le uitase.

   Mă simţeam ca Tantalus din lumea mitologică grecească, atât de aproape de bunurile pe care le râvneam atât - acum un simplu cuţit şi totuşi să nu mă pot apropia de el. Alături ticăia implacabil mecanismul ceasului bombei. Arătătorul se mişca încet, dar fără nici o pauză. Când m-am uitat din nou spre Pongo, am văzut cum tocmai acesta se descotorosise de legăturile de la picioare şi mâini, care căzuseră pe jos. El zâmbi mulţumit şi ne spuse:

   — Masser acum nu greu pentru Pongo. El poate folosi mâini şi picioare.

   Se propti din nou cu picioarele răşchirate pe podea şi trase din nou de legăturile sale. Dar astea nu se rupseră. Nu încă. Pongo trebuia să facă câteva minute o pauză. Scutură mânios capul, încearcă din nou a doua oară, dar nici de data asta nu avu nici un succes. Ne era sortit oare să pierim aici? Poate că de data asta puterile lui Pongo nu erau de- ajuns să ne elibereze?

   M-am uitat în cealaltă parte unde stătea Marian. Privirea mea căzu atunci întâmplător pe gangul care ducea înăuntru, al peşterii. Acolo stătea şi ne privea - o panteră neagră!

   Marian şi cu Pongo văzură şi ei uriaşa felină! Deci pentru noi nu mai exista nici o posibilitate de salvare! Eram fără scăpare. La ce-ar fi folosit acum dacă Pongo şi-ar fi putut elibera şi mişca picioarele?

   Încet, încet pantera se apropia de noi şi ne examina cu ochi scânteietori. Animalul părea să fie mai vechea noastră cunoştinţă. Mi se părea că recunosc asta după forma corpului.

   Fără să vreau am închis ochii, stând complet nemişcat. Nici Marian şi nici Pongo nu se mişcară. Asta-i păru ciudat

panterei, căci acum când am deschis foarte puţin pleoapele, am văzut cum pantera trecu pe lângă noi şi se aşază la doi metri depărtare de Pongo, pe jos, privindu-l ţintă.

   Pongo încremenise ca un stâlp. Muşchii săi se-ncordau însă. Ce intenţiona oare să facă?

   Uriaşul negru trebuia să fi făcut vreo mişcare imperceptibilă, deoarece feline se ridică imediat în picioare şi merse spre el. Când feline mai era doar la o distanţă de o jumătate de metru de uriaşul negru, se întâmplă ceva ce naş fi crezut niciodată cu putinţă.

   Piciorul drept al lui Pongo, care era încălţat într-o cizmă grosolană dar tare - ţâşni înainte şi-i lovi bărbia cu atâta forţă încât am auzit că ceva plesnise.

   Urlând pantera zbură puţin îndărăt şi se-ndepărtă de Pongo. Am presupus că-n momentul următor, după ce se va ghemui va sări din nou asupra uriaşului, dar nu se întâmplă aşa, ci rămase jos, corpul fiindu-i străbătut de câteva tresăriri spasmodice.

   — Este moartă? l-am întrebat eu în şoaptă.

   — Nu moartă, răspunse Pongo, pantera revine curând. Pongo trebuie să se grăbească.

   După ce spuse cuvintele astea, uriaşul se aruncă înainte şi aproape că zbură prin toată încăperea. Smulse din zid inelul cu cârlig cu tot. Pantera se-ntinse părând să-şi revină între timp. Încă urlând îi aruncă lui Pongo priviri scânteietoare în timp ce acesta se grăbea spre măsuţă.

   Animalul cabră şi se aruncă din nou asupra lui Pongo, care se apleacă, dându-se totodată deoparte. Când pantera căzu pe pământ se porni din nou să urle jalnic.

   Pongo trebuia s-o fi rănit serios, de urla aşa. Dorinţa de răzbunare a panterei se amplifică. Din nou se ridică în picioare, căutându-şi din priviri potrivnicul. Prietenul nostru negru mai era încă legat cu ambele mâini la spate. El apucă, mergând de-a îndărătelea un cuţit ce stătea acolo şi- ncepu să-şi taie legăturile pentru a-şi elibera mâinile. După ce mai evită încă un asalt al panterei dezlănţuite, uriaşul se putu descotorosi în fine de legături. Deşi încă situaţia noastră era extreme de primejdioasă, ne făcu semen încurajatoare din cap. Pantera părea să aibă mari dureri întrucât renunţase deocamdată la un nou atac asupra camaradului nostru. Avea însă mare poftă să-şi îndrepte atenţia spre noi. Când trecu pe lângă mine, trebuie c-am tresărit fără voie, că feline se ridică-n două picioare, cât era de lungă aşezându-şi labele pe umerii mei. Am simţit dureros cum îi intră ghearele în carnea mea şi-mi şi vedeam sfârşitul aproape. Atunci a sărit Pongo din spate asupra panterei, o apucă de umeri şi înainte de-a şti ce se întâmplă, o aruncă ca pe o minge în fundul peşterii. Din nou urlă pantera uriaşă de surprindere şi de durere, sărind în picioare, dar Pongo fu mai repede. El îşi luase repede pumnalul cel lung de pe masă şi când pantera mai făcu încă o încercare de-a sări, Pongo îi şi înfipse lama ascuţită în trup.

   Lovitura nu fusese imediat mortală. Încăodată pantera caută să se ridice. Pongo o apucă de ceafă însă şi-i dădu capul pe spate. Din nou dădu pantera din labe cu frenezie, dar uriaşul evită cu-ndemânare să fie rănit de ghearele ascuţite şi reuşi să mai împlânte în plus, de două ori cuţitul în regiunea inimii felinei. După asta pantera se linişti.

   Noi am urmărit cu încordare lupta dusă de Pongo, care nu-şi îngăduia acum nici o pauză. Se repezi spre noi şi ne tăie repede legăturile. I-am strâns mâinile cu recunoştinţă.

   Marian opri imediat ceasul de la explozibil şi îndepărtă firele care duceau spre cutia cu dinamită. Puteam să părăsim imediat peştera, dar Pongo dorea să ia cu el blana panterei. Se puse repede pe lucru, dar noi între timp am părăsit peştera pentru a ne lua armele împreună cu bagajele şi obiectele găsite în lampa lui Solbre. Ne-a reuşit cu multă greutate să deplasăm blocul de stâncă pe care Pongo îl deplasase adineaori singur şi doar în joacă.

   La intrarea în peşteră l-am aşteptat pe Pongo. Între timp îmi veni un gând în minte:

   — N-ar fi mai bine, Mariane, să punem din nou bomba în funcţiune? Dacă Solbre se mai întoarce aici va putea presupune că ne-am pierdut viaţa în explozie şi nu va mai putea controla.

   — Iată o idee bună, Robert! Să sperăm că nu va trece nimeni între timp prin apropiere căruia să-i dăuneze explozia. Voi fixa acele ceasornicului astfel încât detonaţia să se producă cât mai repede posibil.

  Pongo ieşi curând cu blana panterei din peşteră. Marian hotărî să reintre singur înăuntru, în timp ce noi, trebuia să găsim poteca de întoarcere şi să-l aşteptăm acolo.

  Totul se petrecu repede şi Marian fu lângă noi aşa că neam putut mări ritmul de marş. Trebuia să ne grăbim cât puteam întrucât explozia se putea petrece în orice clipă. După şapte sau opt minute, pământul începu să se cutremure sub noi, în timp ce ecoul detunăturii umplu pretutindeni văzduhul.

  Se instală apoi, imediat tăcerea. Peştera, ascunzişul secret al căpeteniei de piraţi nu mai exista.

  Pe drum ne băteam capul cum ar fi fost mai bine să procedăm pentru a-l prinde şi demasca pe bandit. Să fi rămas încă în Kota Radja, încercând să-i smulgă banii fratelui său?

  Probabil, întrucât credea cu siguranţă că odată ce noi nu mai suntem în viaţă, nimeni nu-l va putea demasca.

  Deodată am tresărit speriaţi. În urma noastră venea făcând salturi mari un animal. O panteră, cum mi-am dat seama imediat. Mi-am ridicat carabina pentru a trage, când Pongo îmi prinse mâna spunându-mi:

  — Nu trage Masser Bertram! Ăsta-i Maha!

  Maha! La asta chiar că nu m-aş fi putut gândi. Cum a ajuns el aici?

  După ce ghepardul ne ajunse, ne salută în felul său specific, lipindu-se de genunchii noştri. Marian îl mângâie pe credinciosul animal şi spuse:

  — Ţi-a fost dor şi te-ai plictisit fără noi, nu-i aşa Maha? Ne-ai căutat şi ne-ai găsit, Bravo Maha!

  — La Kota Radja nu-l putem lua pe Maha, Mariane. Prea ar bate la ochi. Ce facem atunci? Să-l ducem îndărăt la Diersch şi să ne sfătuim acolo, ce-i de făcut?

  — M-am gândit deja la un plan, cum îl putem prinde pe Solbre.

  — Altă direcţie s-alegem Masser, spuse şi Pongo, când auzi că vrem s-o luăm spre Kota Radja.

  — S-o luăm spre nord, am zis eu.

   — Masser vine cu mine, Pongo cunoaşte alt drum care duce la Masser Diersch. Uriaşul alese o cărare laterală, pe care se părea c-o cunoaşte. Poate că pe-aici o luase când l-a urmărit de prima dată pe Solbre, în munţi.

   Spre dimineaţă am ajuns la hotelul olandezului care ne adusese imediat un mic dejun întărit şi cu o cafea tare.

   Dispariţia lui Maha n-o observase încă.

   La micul dejun i-am povestit lui Diersch cum a decurs întâlnirea noastră cu Solbre. Diersch susţinea că cel mai bine ar fi dacă am asmuţi poliţia asupra piratului.

   — Nu-mi prea place asta, domnule Diersch, îi spuse Marian. După ce-l prindem da, îl putem preda autorităţilor. Am ajuns la concluzia că cel mai bine ar fi ca într-o deghizare bună să tragem din nou la hotelul lui Roal pentru a observa dacă Roal şi Solbre sunt sau nu în legătură.

   — Şi unde să rămână Pongo, Mariane? E doar mai bine din toate punctele de vedere să rămână-n preajma noastră, am spus la rândul meu.

   — Pongo trebuie să sosească mai târziu decât noi, cu câteva ore îmbrăcat ca indian. Şi noi trebuie să ne dăm drept negustori bogaţi indieni. Vom acţiona separat şi ne vom întâlni numai dacă unul din noi are informaţii importante, utile pentru ceilalţi.

   Pongo fu pe loc cucerit de idee. Pongo se deghiză cu plăcere şi se pare că avea talent înnăscut pentru actorie, lucru pe care ni-l dovedise odată strălucit când îl interpretă pe „Mesagerul morţii" vezi vol. 188 „Mesagerul morţii".

UN SFÂRŞIT ÎNGROZITOR

   ÎN HOTEL S-AU ÎNTÂLNIT în ziua următoare la amiază doi indieni bogaţi, care-şi luaseră la primul etaj trei camere închiriate. După ce servitorul ne aduse bagajele şi am rămas singuri, am trecut la fereastră pentru a aştepta sosirea lui Pongo, care deghizat deasemenea ca indian trebuia să sosească din clipă în clipă.

   Pe Roal încă nu-l văzusem la faţă. Asta nu putea decât să ne convină, căci preferam să-l supraveghem de la distanţă. La ora cuvenită sosi şi Pongo care-şi luă o cameră lângă noi. Din păcate camerele nu erau legate prin uşi ca să putem trece nestingheriţi dintr-o încăpere în alta.

   Pongo îşi juca rolul excelent şi mă minunam peste poate de talentul său actoricesc. Marian arunca cu bacşişuri în dreapta şi-n stânga.

   El voia să facă impresia unui om foarte avut şi-şi atinse ţelul.

   Am luat masa de prânz în sufrageria uriaşă a hotelului. Aici l-am văzut din nou pe Roal. Acesta se schimbase considerabil în două zile, chipul său devenise mai ascuţit. Pielea feţei îi devenise pământie şi nesănătoasă. Povestea cu fratele său trebuie să-l fi marcat profund. Ne salută politicos şi trecu de la o masă la alta. Şi în faţa lui Pongo făcu o plecăciune, la care uriaşul negru răspunse cu demnitate. Marian avea intenţia de-a schimba câteva cuvinte cu Roal. Voia s-aducă cumva discuţia asupra piratului, în speranţa că va descoperi noutăţi. Când după masă, cei mai mulţi dintre oaspeţi se retraseră-n camerele lor sau părăsiră hotelul noi am rămas la masă, comandând câte-o cafea Mocca.

   În cele din urmă apăru şi Roal în sala de mese, de data asta pentru a doua oară. Se apropie de masa noastră. Marian îl întreabă politicos dacă a auzit cumva că-n apropierea oraşului Kota Radja au apărut într-adevăr tigri. Ne apucase patima vânătorii, pasămite.

   — Aţi putea să ne recomandaţi cel puţin un om care să

cunoască împrejurimile, întreabă - indianul - Marian în încheiere.

   Roal răspunse că aşa ceva se poate aranja şi va povesti din propria lui experienţă de vânător de tigri. În apropierea vulcanului şi-au făcut apariţia şi pantere negre, deşi el însuşi n-avut şansa de-a întâlni vreuna.

   Marian schimbă discuţia pe probleme de afaceri şi spuse că este negustor şi are trei corăbii de negoţ pe mare. Dar în ultima vreme se întâmplă multe lucruri neplăcute, una din corăbiile sale a dispărut pur şi simplu, fără urmă.

   La început a crezut că s-a scufundat, dar mai apoi poliţia din Singapore i-a spus c-a fost acostată şi capturată de către piraţi. Mai mulţi piraţi au fost prinşi, dar căpitanul acestora, un anume Solbre izbutise să scape.

   Preţ de câteva secunde sticli ceva în ochii lui Roal, apoi spuse c-a auzit şi el de lucrurile astea. A mai auzit că acest Solbre şi-ar fi pierdut viaţa acum două zile cu prilejul prăbuşirii peşteri în care se ascunsese. A trebuit să mă stăpânesc şi să prezint o faţă indiferentă, întrucât această veste cu prăbuşirea peşterii era o surpriză pentru mine. De unde putea Roal să ştie lucrul ăsta? Prin urmare fratele său fusese pe-aici. Marian auzise destule de acum. El se interesă unde este amplasată peştera. Rola îi dădu o descriere foarte exactă a locurilor, de unde se putea deduce că Roal fusese cel puţin odată acolo cu fratele său.

   Voia să-l protejeze pe fratele său trâmbiţând vestea c-ar fi mort?

   Am mai comandat încă o Mocca cu Roal împreună după care ne-am luat rămas bun. În camerele noastre Marian îmi făcu semn să nu întreb nimic deocamdată.

   El povesti - ca şi pân-acum într-o englezească stâlcită - lucruri total inofensive. Se tema oare c-am putea fi spionaţi?

   Deodată amuţi, merse repede-n spre uşă şi-o deschise brusc.

   Afară stătea un chelner care se tocmai ridica şi pe care acum Marian îl examina cu severitate.

   — Ce faci aici la uşă? Ne spionezi pe noi cumva?

   Chelnerul se scuză c-un pretext ridicol, după care se retrase. Imediat după aceea veni micul boy de-a lungul coridorului.

  Marian îl strigă să vină-n camera noastră. Băiatul chinez care primise câteva bacşişuri grase de la noi, făcea o figură foarte inteligentă, spera să facă cu noi afaceri bune.

  — Poţi să-ţi ţii gura la nevoie? l-a întrebat Marian.

  — Ku Ling tace ca mormântul, ne asigură râzând boy-ul.

  — Atunci ascultă cu atenţie aici. Mai întâi ia-ţi te rog răsplata! Acum însă trebuie să ne dai informaţii foarte precise. Cum se numeşte chelnerul care a plecat tocmai acum de la uşa noastră.

  — Se cheamă Rollert. Este numai de două zile aici şi caută cu toţi oamenii ceartă şi gâlceavă. Om rău! spuse cu sinceritate boy-ul.

  — Asta o cred, Ku Ling. Acum ascultă mai departe: dacă faci exact ceea ce îşi spun vei primi o răsplată deosebită. Dacă mă trădezi îţi va merge foarte prost. Te duci în casa chinezului Fan Dan în port şi întrebi după tânărul chinez pe care eu l-am adus acolo. El trebuie să vină aici la hotel şi să ne anunţe la noul său stăpân.

  — Ku Ling are grijă de tot! spuse tânărul. Poate să vină boy-ul chiar acum sau când?

  — El poate veni azi la ora 21. Şi nu uita Ku Ling că trebuie

să taci, altfel

  Tânărul dădu numai cu înfrigurare din cap.

  — Tace ca mormântul!

  Boy-ul făcu o adâncă plecăciune şi ieşi mulţumit din camera noastră.

  Am stat câteva clipe tăcuţi acolo. Am vrut să-l întreb pe Marian ceva, când am auzit un strigăt de durere:

  — Băiatul chinez, Mariane! am strigat eu şi m-am repezit iute spre uşă. Marian m-a urmat imediat. De-ndată ce-am deschis uşa am fost martorii unui tablou ciudat: chelnerul Rollert care mai înainte pândise la uşa noastră şi ţinea strâns de braţ pe băiatul chinez. În timp ce pe el îl înşfăcase de braţ un indian uriaş. Pongo căci el era, nu-l tratase chiar cu blândeţe, pentru că faţa chelnerului era schimonosită acum de durere. Pongo îi strigă chelnerului:

  — Lasă-l imediat pe micul chinez, altfel rup braţ la tine!

  Chelnerul dădu imediat drumul braţului micului chinez şi

caută să se smulgă din strânsoarea uriaşului.

   — De ce te-a oprit acest om, îl întreabă Marian.

   — Mi-a cerut să-i spun ce-au vrut domnii de la mine, răspunse băiatul chinez.

   — E-o minciună! se roscocobăi chelnerul furios. L-am întrebat numai unde a sta atât. Trebuia să lucreze în altă parte. Îţi vei primi încă porţia de bătaie, să nu crezi, leneşule.

   Pongo care continua să ţină strâns braţul chelnerului ca într-o menghină, îi spuse doar băiatului:

   — Dacă om bate la tine hai la mine! Îi voi zdrobi oasele la el bucăţică cu bucăţică.

   Aproape-n joacă „apasă" pe braţul chelnerului ceva mai tare ceea ce-l făcu pe chelner să ţipe de durere. De abia acum îi dădu drumul braţului, Pongo.

   În acest moment veni proprietarul hotelului Roal, care ne întreabă ce-nseamnă larma asta.

   Obraznic chelnerul îi raportă şefului său c-a fost atacat de către domnul şi arătă spre Pongo. Motivul a fost c-a vrut să-i aplice o mică corecţie boy-ului chinez.

   — Nu-i adevărat ce spune chelnerul, întrerupse Marian, explicaţia acestuia. Acest om întâi a spionat la uşa noastră şi-apoi a căutat să afle de la băiat ce i-am spus. Pe băiat l- am trimis să ne ia câteva ţigări. Boy-ul n-a vrut să spună şi de-aceea l-a luat la bătaie.

   Chelnerul voi să mai spună ceva dar Pongo merse încet lângă el, ceea ce-l făcu pe chelner să spele putina. Înainte de asta îi aruncă lui Roal o privire pe care acesta o înţelese întrucât îi răspunse cu una asemănătoare.

   Ne-am retras în camerele noastre şi l-am făcut pe Marian atent cu privirile pe care şi le schimbaseră Roal şi chelnerul.

   — M-am mirat şi eu. Să nu fie Roal omul de onoare drept care l-am ţinut? Acum treaba asta nu-mi miroase deloc a bine. Cred că la noapte trebuie să fim foarte atenţi.

   — Din ce motive l-ai convocat pe băiatul chinez la noi, în seara asta, Mariane? Vrei să-l laşi să doarmă aici?

   — Tânărul îl cunoaşte foarte bine pe pirat şi poate să ne ajute să-l găsim, Robert!

   Pe băiatul chinez l-am luat cu noi de pe corabia piraţilor (vezi broşura nr. 234) unde trebuia să servească forţat de către piraţi. După debarcarea la Kota Radja, Marian l-a încredinţat unui chinez onest acum voia să-l aibă pe lângă el pentru a-l ajuta să-l identifice pe Solbre.

   După-amiază târziu, băiatul chinez de la hotel se anunţă din nou la noi, pentru a ne spune că şi-a îndeplinit însărcinarea. Şeful său l-a chestionat, ne mărturisi băiatul cu ce misiune l-am însărcinat de fapt. El i-a spus aşa cum susţinuse şi Marian că fusese trimis să facă rost de-o anumită marcă de ţigarete, care se găseau doar în câteva prăvălii. Pe drumul spre port, chelnerul Rollert s-a luat după el, dar l-a observat la timp, aşa că a intrat într-o drogherie şi-a cumpărat un pachet de ţigări. Chelnerul care-l supraveghease se retrase mulţumit după asta. Pe lângă ţigări însă îşi îndeplinise şi misiunea principală.

   Marian îl laudă pe inteligentul băiat şi-i dădu un onorariu generos, aşa cum îi promisese. Băiatul ne asigură încăodată că nu va trăda niciodată misiunea la care participase şi se retrase foarte mulţumit.

   — N-ai remarcat cumva că mai nou, Roal nutreşte o vădită bănuială cu privire la noi, Robert? De ce l-ar mai fi întrebat încăodată pe băiat ce misiune a primit?

   Roal parcă a devenit un cu totul alt om, Mariane. Să-i fi povestit fratele său că noi nu mai trăim?

   — Eu în locul tău aş umbla mai cu mănuşi cu proprietarul şi-aş încerca să scot cât mai mult de la el.

   — Întocmai asta-mi propun să fac astă seara, Robert! De- acum trebuie ca băiatul chinez, de pe vasul piratului să fie prezent aici. Poate că Roal îl cunoaşte şi se va trăda, eventual.

   Cu două ceasuri înainte de masa de seară, Pongo se strecoară în camera noastră.

   — Masser, Pongo descoperit asta, Roal om rău, prieten de la chelner.

   — De unde ştii tu Pongo, asta, îl întreabă Marian mirat.

   — Pongo observat pe chelner în camera de la Roal, vorbit secret, ţigări fumează şi băut vin.

   — Ai prins ceva din convorbirea lor Pongo?

   — Pongo auzit numai că-n seara asta masser Roal ceva

întreprinde.

   — Asta era deci! Roal nu părea să fie omul pe care-l ţineam noi. Cu siguranţă era pe-o mână cu fratele său. Dar cum puteam noi să-l dovedim. După ce-o să-l dovedim pe Solbre, vom putea apoi să vedem şi ce-o să întreprindem contra fratelui său.

   Pongo ne părăsi tot pe furiş cum venise. Am început să studiem până la cină din noi carnetul de notiţe al lui Solbre. Pe ultima pagină era zugrăvit locul unde se găsea lada cu comori. Stătea scris cam aşa:

   „Acolo sus, unde diavolul îşi arată chipul străinilor, stă averea mea. Dacă apuci cornul diavolului, poţi s-ajungi la mine. Pa-pa, aşa-l cheamă copilul pe tatăl său. Cuvântul poate servi ca îndreptar. În apropiere de Pa-pa stă diavolul la pândă.

   De el poţi trece, dacă treci de mănăstirea veche exact la miezul nopţii când iese luna nouă şi apare dragonul ce-ţi arată calea."

   — Ce-i abracadabra asta Mariane? Din asta nu pot să trag nici o concluzie.

   — Nu spune asta, Robert! M-am străduit tot timpul să dezleg şarada asta. Pa-pa este foarte clar scris! Cu liniuţă de legătură! De liniuţa asta de unire depinde totul. Este foarte importantă ca şi Padang-Padang.

   — Bravo Mariane! Nu poate fi vorba de-un alt loc evident. Acum ştim locul misterios unde trebuie adusă lada. Dar a găsi diavolul şi al prinde de corn mi se pare o treabă mult mai grea.

   — Diavolul şi omul său nu-l putem găsi decât la faţa locului.

   Presupun că vreuna din stânci are forma acestui diavol. Stânca trebuie să fie pe-acolo întrucât presupun că Solbre vrea să-şi ascundă comoara iarăşi în vreo peşteră.

   Gongul care ne chema la masa de seară se auzi melodios prin culoarul hotelului. Ne-am coborât în sala de mese a restaurantului unde ne-am ocupat locul rezervat deja. Pongo stătea cu trei mese mai încolo şi se comporta ca un mare senior.

   După masă, Roal veni la masa noastră şi ne povesti c-a găsit un bun conducător pentru noi, care cunoaşte regiunea şi ne poate duce în regiunea dominată de junglă a vulcanului Sejawa. Acest om mai participase la vânătoare de tigri. Ne va lua mâine de dimineaţă dacă eram de acord. Marian începu să se bucure şi părea cuprins cu totul de febra vânători. Nu fu pomenit deloc incidental de la amiază. Pe când eram gata să ne întoarcem în camerele noastre, Marian îl întreabă politicos pe proprietarul hotelului dacă-i va fi îngăduit să-l invite la un pahar de vin.

   Roal consimţi bucuros şi dădu ordin să se aducă vin în camera noastră. Alese el însuşi o marcă deosebită pe care ne-o recomandă ca cea mai bună.

   Între timp se făcuse ora 8, 30. Puteam conta că în curând va sosi şi băiatul chinez. În camera noastră fură reluate subiectele de discuţie având ca temă principală vânătoarea. Cu spontaneitatea unui om ce trăise prin ţările Sudului, Marian povesti acum o întâmplare în care a reuşit ca-n decurs de-o jumătate de oră să răpună doi tigri. Deodată Marian întreabă de-a dreptul!

   — Îi cunoaşteţi pe prietenii mei germani domni Farrow şi Bertram, care voiau să vină şi ei aci la Kota Radja?

   Nu voi uita niciodată chipul înspăimântat al lui Roal la auzul unei astfel de-ntrebări, la care evident că nu se aşteptase, bolborosind cu mare greutate un răspuns.

   — I-am cunoscut pe domnii aceştia acum două zile. Dacă nu mă-nşel voiau şi dânşii să vâneze-n aceeaşi regiune dominată de junglă.

   — Am atins cu întrebarea mea ceva neplăcut, întreabă Marian. Pari atât de înspăimântat domnule Roal.

   Hotelierul îşi revenise la timp şi acum zise:

   — Nu, nu! M-am gândit fără voie la ceva în timp ce-mi spuneaţi numele acestor germani, la ceva ce m-a înspăimântat!

   — La fratele dumitale, piratul Solbre, întreabă brutal Marian.

   Roal sări drept în sus de pe scaun, exclamând:

   —  Cine sunteţi dumneavoastră domnilor? Ce fel de secrete posedaţi? Fratele meu e mort. Cred şi sper că circumstanţele morţii sale nu vor ajunge să fie date publicităţii. Dar ceva tot a ieşit la iveală. Au vorbit domnii Farrow şi Bertram? Mi-au promis doar că numele meu să nu ajungă-n convenienţă cu afacerea piraţilor.

   — Domnule Roal, o să-ţi spun ceva. Domnii Farrow şi Bertram au fost ucişi de către fratele dumitale. Zac în peştera care a aparţinut fratelui dumitale şi pe care acesta a aruncat-o în aer. Pe cei doi nemţi şi pe însoţitorul lor, fratele dumitale i-a legat în peşteră şi-a programat-o să sară în aer. Fratele dumitale însă nu e mort, el trăieşte şi dumneata ştii pe unde se aţine.

   Roal deveni alb ca varul, voii acum să se ridice de la locul său, dar Marian îl împinse înapoi în fotoliu.

   —  De unde ai fi ştiut altfel că fratele dumitale a fost îngropat sub dărâmături? Dacă nu ne spui imediat unde se află fratele dumitale o să înştiinţăm poliţia şi-o să punem să te aresteze.

   Pe când Roal voii să spună ceva la uşa se auziră bătăi. Marian strigă „Intră". Prin uşa deschisă intră băiatul chinez de pe Corabia Piraţilor.

   Când îl văzu Roal, se uită la el ca la o stafie şi vru să ajungă dintr-un salt la uşă. Şi ajunse, dar nu putut părăsi camera, întrucât în uşă stătea.... Pongo.

   Câteva secunde mai târziu, Roal era din nou aşezat în fotoliu său Pongo îi prinsese mâinile şi i le întoarse la spate.

   Boy-ul îl privi foarte atent pe Roal, după care merse la Marian şi-i şopti la ureche:

   — Acesta este Masser Solbre, care mă bătea mereu.

   — Nu, nu, tinere acesta-i fratele lui geamăn, îi răspunse prietenul meu.

   Dar chinezul nu se lasă şi-o susţine una şi bună:

   — Este piratul şi-l recunosc prea bine după cicatricea pe care o are la ochiul drept şi pe care-a primit-o într-o luptă la care am luat şi eu parte. A trebuit să-i bandajez ochiul. În afară de asta pe braţul stâng are un semn tatuat „Gs".

   Am rămas înmărmurit pe când Marian zâmbea satisfăcut. Îi făcu semn lui Pongo care-i suflecă numaidecât mâneca hotelierului. Am recunoscut imediat însemnul „Gs". Aşadar Roal era piratul Solbre.

   Solbre-Roal continua să stea mut în fotoliul său şi nu îndrăznea nici să se mişte. Îşi dăduse seama şi singur că partida era pierdută.

   — Admiţi domnule Roal că eşti piratul Solbre? îl întreabă Marian.

   Căpitanul de piraţi dădu numai din cap, ne mai auzind nimic. Nu voia să spună nimic în plus.

   Pongo îşi luă sarcina de a-l păzi pe Roal-Solbre pe când noi am mers în camera alăturată şi ne-am dat jos deghizamentul de indieni.

   Ne-am întors ca Farrow şi Bertram în camera în care stătea piratul. Când văzu cu cine are de-a face sări în picioare, înjură şi vru s-o ia la fugă, fără să-i reuşească.

   Marian se puse-n legătură telefonică cu poliţia spunându- şi numele adevărat şi rugă să se trimită un comando poliţienesc la hotelul Roal.

   Comisarul promise c-o va face.

   — Şi-acum Solbre unde ţi-ai lăsat propriul tău frate? îl întreabă Marian pe pirat.

   Acesta nu se-nvrednici să-i răspundă lui, ci preferă să meargă în linişte cu poliţiştii. Cu ajutorul comisarului am cercetat întreg hotelul. Chelnerul care deservea camerele dispăruse brusc fără urmă. Băiatul chinez angajat la hotel a văzut cum acesta a părăsit hotelul prin ieşirea personalului de serviciu. Într-una din pivniţe poliţia a găsit cadavrul proprietarului hotelului Roal, fratele geamăn al lui Solbre. El îl omorâse cu sânge rece pentru a-i prelua rolul şi-aş conduce mai departe afacerile din Kota Radja.

   Cu ajutorul unui taximetru ne-am deplasat la hotelul prietenului nostru olandez Diersch, unde am petrecut câteva zile liniştite. Ambele blănuri de panteră neagră le- am lăsat acestuia, când am pornit din nou în călătorie. Diersch ne promise să ni le trimită, când îi vom solicita asta şi vom avea o adresă mai stabilă.

   Marian păsase poliţiei toate obiectele de preţ pe care le găsise în bolul lămpii piratului. Când ne-am pregătit de plecare n-aveam decât un singur ţel în vedere: să dăm de urma lăzi cu comori a piratului Solbre.

  Solbre după cum am aflat mai târziu a fost spânzurat pentru piraterie şi fratricid.

  Înainte de-a găsi locul unde a fost ascunsă comoara am mai întâmpinat câteva aventuri. Prima dintre ele va fi descrisă într-unul din volumele viitoare.

SFÂRŞIT

Volumul 236

RECHINUL MĂRII SUDULUI

   SUBMARINUL BOMBARDAT

   — VOM ACOSTA ÎN INSULA ACEEA DIN FAŢĂ, a

anunţat căpitanul Farrow.

   — Să sperăm că nu va fi necesar să pătrundem prea adânc în ea, insula este destul de mare, şi-a dat cu părerea George. Judecând după vegetaţia abundentă ce o înconjoară, cred că apa potabilă se găseşte chiar la ţărm.

   Submarinul a ocolit o îngustă limbă de pământ ce înainta în mare şi care înconjura un golf mărişor. Câţiva arbori înalţi împiedecau vederea în partea cealaltă.

   — Acolo se află un vapor, a strigat deodată George. Ne vom întâlni cu el la intrarea în golf.

   Printr-o spărtură a desişului s-a putut observa pentru o secundă un mic cargo ce părea a fi ancorat în golf. Ambarcaţia se afla la o depărtare de vreo patruzeci de metri de submarin. Partea lui superioară se înălţa cu puţin deasupra tufişurilor.

   O corabie în această insulă necunoscută? Căpitanul şi-a încruntat ochii.

   — Ne găsim departe de căile obişnuite de navigaţie a vapoarelor, a spus el gânditor, va trebui să fim prudenţi. Stop maşinile!

   Submarinul a alunecat încet în jurul promontoriului ajungând până la optzeci de metri de prova vasului străin.

   — Cu toată viteza înapoi! a răsunat dintr-odată comanda căpitanului. Alarmă, scufundarea!

   Marinarii aflaţi pe punte au dat năvală înainte spre intrarea în turn. Încă în timpul în care se închidea chepengul submarinul începuse să se scufunde. George s-a convins printr-o privire rapidă că toţi camarazii erau în interior, apoi l-a urmat pe tatăl său în cabina de comandă.

  Turnul submarinului nu se afla sub apă când de pe cuter a izbucnit o fulgerare şi s-a apropiat vâjâind un proiectil care a explodat lângă corpul de oţel al submarinului. Un al doilea proiectil a bubuit scurt în apă în faţa prorei. Explozia a zguduit întregul vas.

  Căpitanul Farrow a privit fix cu dinţii încleştaţi la batometru. Erau abia la trei metri.

  A venit văitându-se un nou obuz, dar nici acesta n-a nimerit submarinul.

  — Drace, a izbucnit căpitanul Farrow, pur şi simplu am fost luaţi prin surprindere. Am ajuns doar la o adâncime de patru metri.

  — Tunul este ascuns pe puntea superioară, a spus George şi ei trebuie să ne fi aşteptat, asta n-a fost ceva întâmplător.

  — Apă în cala de la proră! S-a raportat de la postul de comandă. Spărtură la babord!

  — Mă duc în faţă, tată şi George s-a repezit într-acolo. În cală a dat de inginerul Hagen, care se apucase de treabă cu oamenii săi. Apa ajunsese la zece centimetri deasupra podelei, dar fusese oprită printr-un perete etanş să se reverse în alte compartimente.

  — E mare pericol, domnule Hagen? a întrebat George agitat.

  — Ultimul proiectil a explodat aşa de aproape de submarinul nostru încât a perforat ambii pereţi ai vasului. Spărtura este cam de mărimea unui pumn. Însă dumneata îţi dai seama cu câtă forţă presează apa la această adâncime.

  El a examinat locul, pe care marinarii îl căptuşeau cu o placă de oţel şi cauciuc.

  În difuzorul de bord a răsunat glasul căpitanului Farrow:

  — Ce se întâmplă, ne ameninţă vreo primejdie?

  — Spărtura a fost reparată, a raportat inginerul Hagen şi apa nu mai poate să pătrundă. Desigur, nu ne putem scufunda la o adâncime mai mare.

  — Aş vrea să ne scufundăm până la zece metri, ca să nu

mai putem fi văzuţi.

   — Încă cel mult cinci metri, domnule căpitan, altfel presiunea apei ne va smulge garnitura etanşă.

   În aceeaşi clipă s-a resimţit o nouă zguduitură, camarazii erau cât pe ce să cadă pe podea. Submarinul atinsese fundul.

   Pe vas s-a aşternut tăcerea. Toţi ascultau cu încordare. Pe deasupra lor măcina apa elicea agresorilor. Oamenii de pe submarin şi-au ridicat fără voie capul. Dacă aceştia se hotărau să arunce o bombă în apă la această adâncime mică, ar fi primit o lovitură mortală. Totuşi zumzetul elicei sa îndepărtat. George s-a grăbit cu inginerul Hagen spre postul de comandă.

   Căpitanul Farrow s-a uitat la ei. În ochi i se citea neliniştea:

   — În ce fel vezi lucrurile Hagen? De cât timp ai nevoie ca să sudezi spărtura?

   — De patru ore domnule căpitan. Lucrarea trebuie executată cu multă băgare de seamă. Am pus deja placa, însă presiunea ar putea-o totuşi desprinde.

   — Am putea face reparaţia în timpul mersului, a fost de părere căpitanul. În vreo patru ore ce spui? Atunci n-am avea de aşteptat aşa de mult. Submarinul trebuie totuşi să fie gata de acţiune ca să începem urmărirea.

   — Să sperăm că vom ajunge la vreme corabia şi-a exprimat George părerea.

   — Îi vom ajunge, George, i-a spus tatăl său şi a păşit spre periscop. Domnule Rindow ne vom înălţa puţin ca să pot observa prin periscop.

   Submarinul s-a ridicat uşor, îndepărtându-se de locul de staţionare. Căpitanul Farrow a aşteptat câteva minute, după care a dat ordin de oprire. A înălţat prudent periscopul deasupra apei însă l-a retras imediat.

   — Se mai află aici şi ne caută, a anunţat el scurt. Ei, bine, indivizii sunt într-adevăr periculoşi!

   — Tată, trimite-le totuşi o torpilă! George voia să fie nimiciţi imediat.

   Totuşi căpitanul a negat din cap.

   — Nu, dragă, nu vom proceda aşa de nechibzuit. Nu

suntem siguri că l-am da la fund de la început.

   A ridicat apoi din nou periscopul.

   — Au pornit mai departe. Bandiţii cred că suntem scufundaţi sau a început să le fie teamă. George vino şi priveşte cuterul ca să te convingi.

   George s-a apropiat de periscop, a privit afară şi a putut să vadă lămurit cum cuterul se îndepărta tot mai mult spre sud. Submarinul a ieşit la suprafaţă şi camarazii s-au grăbit să coboare pe punte. Inginerul Hagen a apărut cu oamenii săi care aduceau cu ei uneltele trebuincioase. Învelişul exterior al submarinului purta într-adevăr o zgârietură vizibilă.

   —  Va trebui să închidem partea dinspre babord a submarinului, s-a adresat căpitanul Farrow inginerului Hagen, altfel nu veţi ajunge până la spărtură.

   —  Asta nu va fi posibil, domnule căpitan, pentru că dându-l prea mult pe o parte s-ar răsturna.

   — Ce ar fi să umplem cu apă balasturile de la pupa, ca să ridicăm prova? a sărit George.

   — Ideea aceasta este bună, George.

   Căpitanul s-au urcat în turn, urmat de fiul său.

   — Se pare, tată, că în apropiere mai există o insulă. E posibil ca vasul agresor să se fi îndreptat într-acolo.

   — La asta m-am gândit şi eu. I-ai cu tine pe Petre şi Kard, împreună cu încă zece camarazi şi faceţi o cercetare pe insula aceasta.

   În timp ce George cobora în interiorul submarinului ca să- şi înştiinţeze camarazii, căpitanul a ordonat la patru marinari să se pregătească pentru o debarcare pe uscat. Imediat după aceea a apărut George cu camarazii săi. Aproape, chiar lângă submarin, se înalţă din mare o limbă de pământ abruptă, aşa că nu era nevoie de ajutorul bărcilor.

   După debarcare, George s-a uitat îndărăt, apoi s-a aşezat în fruntea coloanei. El şi-a condus oamenii de-a lungul promontoriului, până la locul unde fusese ancorată corabia necunoscută. Pe plaja de nisip erau numeroase urme, care duceau toate spre desişul din vecinătate. Camarazii s-au apropiat prevăzători de începutul unei poteci.

   George s-a oprit pe loc.

   — Dacă echipajul cuterului îşi are aici refugiul, se vor găsi precis şi alţi oameni pe insulă.

   — Lăsaţi-mă să pornesc înainte, domnule George, a cerut Petre, dar acesta a negat printr-un semn.

   — Nu este cazul, pentru că nu-i pentru întâia oară când ne înfruntăm cu un duşman necunoscut.

   El a păşit deci primul pe cărarea lată şi curată care ducea spre mijlocul insulei printr-o curbă mare. După ce aventurierii au intrat vreo cinci sute de metri au auzit deodată înaintea lor un strigăt. Chiar în apropiere se auzi o înjurătură. Se puteau distinge lămurit trei voci care se apropiau de locul unde apăruseră cei de pe submarin.

   —  Ne vom rândui pe ambele laturi ale potecii, a murmurat George. Când oamenii vor ajunge lângă mine, voi păşi înainte. Îi vom prinde atunci în cleşte. Kard, dumneata vei sfârşi cu ei.

   Aventurierii s-au pitit imediat după tufişurile de pe amândouă părţile drumului. Au aşteptat cu încordare apariţia din clipă în clipă a necunoscuţilor. George, care trebuia să iasă cel dintâi l-a văzut în sfârşit pe primul ocupant al insulei.

   Era un bărbat foarte solid, cu faţa pe jumătate ascunsă de o barbă stufoasă, cu o expresie neliniştită şi iscoditoare în ochi.

   Foarte aproape de acest om, George a rămas cu totul uimit în faţa acestor personaje. Erau vreo trei sau patru inşi care aveau cu toţii un aer la fel de sălbatec ca primul.

   George s-a ghemuit şi mai adânc, deoarece trebuia ca oamenii să ajungă mai întâi cu toţi lângă el, dacă vroia să-i surprindă. Primul din ei s-a oprit şi s-a întors.

   — Chestiunea nu mi se pare clară, s-a adresat el încet celui din spate. Sadler ne-a ameninţat că va coborî pe ţărm.

   — Dacă va reveni pe neaşteptate ne va merge rău de tot, a răspuns omul.

   — Eu găsesc că este extrem de ciudat că şi-a luat cu el şi străjile care de obicei rămâneau mereu pe insulă.

   — Aşa e, numai că în acest caz este ceva putred. Loviturile de tun lasă presupunerea că au apărut pe

neaşteptate nişte duşmani de ai lui.

   — Eu am auzit doar tunurile lui Sadler. Totuşi se poate să fi lăsat câţiva indivizi şi va trebui să chibzuim încă o dată ce să întreprindem împotriva lor.

   — Însă Edward, el dispune de un echipaj întreg împotriva căruia nu putem face nimic. Faţă de armele lor, noi suntem neputincioşi.

   George a rămas cu totul surprins de această discuţie între cei doi oameni din preajma lui. Ei nu păreau să fie membri ai bandei, având aerul că doar se adăpostiseră aici, pe această insulă.

   Acum primul bărbat s-a apropiat chiar lângă George şi după aceea şi ceilalţi trei. Îmbrăcămintea le era zdrenţuită, totuşi George nu s-a lăsat înşelat de asta. Chiar dacă aceşti oameni trăiau pe insulă ca prizonieri, ei nu lăsau nicidecum o impresie prea bună.

   Când ultimul om a trecut de George, tânărul a ieşit afară din desişul în care era ascuns. Într-adevăr pe George nu-l părăsise cu totul neîncrederea faţă de aceşti oameni, aşa că şi-a scos prudent pistolul ţinându-l în mână gata de tragere.

   — Bună ziua domnilor, a spus el calm, servindu-se de asemenea de limba engleză, vă rog să ridicaţi braţele, deoarece aşa vom putea discuta mai bine.

   Cei patru oameni s-au întors, au şovăit o fracţiune de secundă, apoi au ridicat repede mâinile. În faţa şi alături de ei au apărut şi ceilalţi camarazi.

   — Cine... Cine sunteţi? s-a bâlbâit primul bărbat care părea a fi şeful.

   — Sunt George Farrow, iar îndărătul dumitale se află Petre şi pe ceilalţi camarazi nu-i cazul să vi-i prezint.

   — George Farrow? Asta. Asta nu-i totuşi imposibil?

   — Vedeţi că este cu putinţă. Submarinul nostru se află lângă insulă, iar tatăl meu se găseşte în el.

   — Căpitanul Farrow? Ura, atunci suntem salvaţi! a strigat omul bucuros. Aşadar Sadler s-a repezit asupra dumneavoastră. I-aţi distrus?

   — Din păcate nu, atacul a venit pe neaşteptate. Acest Sadler a tras în noi şi ne-a produs o spărtură în corpul submarinului. Avaria va fi înlăturată, după care vom începe

urmărirea.

   — Aceasta îi va fi sfârşitul! Ascultaţi oameni buni, acum Sadler îşi va căpăta răsplata ce o merită. El s-a dat de gol şi de aceea şi-a luat toţi oamenii cu el.

   — Noi n-am ştiut că insula e locuită şi cu atât mai mult, de un astfel de răufăcător, altfel n-am fi venit încoace atât de fără grijă. Totuşi cine sunteţi d-voastră?

   — Eu mă numesc Edward Barth şi sunt proprietarul şi căpitanul unui mic cargobot cu care fac comerţ cu insulele din vecinătate. Aceşti trei oameni aparţin echipajului meu. Trei marinari mi-au fost împuşcaţi când mi-a fost capturat cuterul.

   — Aşadar Sadler este un pirat?

   — El face de toate. Jefuieşte vase şi face rost de lucrători pentru plantaţii. Vă daţi seama desigur ce înseamnă asta. Sărăcirea oamenilor prin jaf apoi revinderea lor. Stanley Sadler este un diavol cu chip de om, fiind cunoscut şi sub numele de Rechinul Mării Sudului.

   George a scos un fluierat. Fireşte că auzise de mult de acest nume.

   — Lăsaţi braţele jos, a spus el amical. Vă cred. Mă bucur să am putut să vă eliberăm pe dumneavoastră şi pe cei ce vă însoţesc. Aşadar Sadler îşi are aici vizuina?

   — Da, tabăra lui se află în centrul insulei.

   — Atunci acolo este desigur şi vreun izvor?

   — Nu-i nevoie să mergeţi aşa departe. Chiar în desişul din apropiere, din care aţi ieşit, puteţi face rost de apă. Vă voi arăta locul.

   George a dat aprobator din cap.

   — Cunoaşteţi întâmplător unde a dispărut Sadler? El a plecat spre sud după ce a tras asupra noastră.

   — Spre sud? Da, ştiu care-i treaba. Nu prea departe de aici se găseşte o insulă. Acolo el are un fel de filială.

   — Filială? Aşadar se ocupă şi de comerţ? a întrebat George mirat.

   — Nu ştie nimeni ce este în realitate, a spus Barth înverşunat. Sadler are în insula aceea un asociat, care conduce acolo o agenţie de comerţ. Acesta pare să fie informatorul lui Sadler, deoarece de îndată ce acesta află de un transportator cu marfă valoroasă, se poate şti că deîndată Sadler o va captura ceva mai târziu în largul mării.

   — Ce nemernic! George şi-a strâns pumnii. Îi vom strica cu totul socotelile. Veniţi, va trebui să ne reîntoarcem repede la ţărm. E necesar ca eu şi dumneata să-l informăm pe tatăl meu.

   Camarazii au luat-o uite pe potecă. Ei l-au încadrat îndeaproape pe Barth şi oamenii lui, căci chiar dacă se încredeau în ei, nu strica un pic de prudenţă.

   Căpitanul Farrow se afla cu doctorul Bertram pe uscat.

   Ei i-au privit uimiţi pe cei ce se apropiau. George i-a prezentat pe cei patru oameni şi a povestit pe scurt ce s-a întâmplat.

   Căpitanul a ascultat informarea, după care a scuturat mâna lui Barth şi a celorlalţi oameni.

   — Fiţi bineveniţi, Mister Barth. Doriţi să ne mai împărtăşiţi ceva?

   — Nu am o dorinţă mai mare, domnule căpitan, decât aceea de a vă ajuta din toate puterile noastre.

   — Cât de departe a ajuns inginerul Hagen cu reparaţiile? a întrebat George.

   — Încă o oră şi învelişul va fi reparat. Se va pompa apa afară dintre cele două învelişuri, apoi vom putea pleca. El sa întors spre Barth:

   — Cât de mult aţi fost ţinuţi în captivitate?

   — Să fie vreo patru săptămâni, domnule căpitan. În acest timp am stat sub pază numai în tabără. Nu doriţi să vedeţi locul?

   — Fireşte că vreau să ne conduceţi într-acolo.

   — D-voastră aţi vrea să ne arătaţi un izvor de unde să putem lua apă, a întrebat George.

   — Asta poate s-o facă unul din oamenii mei, iar eu între timp vă voi conduce în tabără.

   Căpitanul Farrow a fost de acord cu această propunere. El l-a însărcinat pe Kard cu adusul apei. Apoi, împreună cu doctorul Bertram, George şi Petre l-au urmat pe Barth, care a luat-o înainte.

   Acesta, ajuns de căpitanul Farrow a spus:

   — Luminişul se găseşte în mijlocul insulei. Sadler are acolo cinci barăci unde locuieşte el şi oamenii săi. În două mari depozite se află mărfurile capturate în ultimele lui expediţii.

   — Rechinul Mării Sudului nu mai are şi prizonieri? a întrebat căpitanul Farrow.

   — Are numai marfă furată. Cred că el fie a ucis echipajele care s-au opus, fie că le-a predate prietenilor săi canaci.

   — Vai ce monstru! a strigat indignat căpitanul. Mă miră totuşi că va adus aici.

   — Noi eram ancoraţi şi ne-a surprins în somn. I-a ucis în schimb pe cei de pază.

   Căpitanul Farrow asculta tăcut şi păşea repede alături de bietul om. În sfârşit au ajuns în luminiş.

   Locul era foarte întins şi înţesat de construcţii felurite. Sadler îşi crease aici o ascunzătoare splendidă.

   Aventurierii s-au interesat mai întâi de cele două depozite. Acestea erau solid asigurate. Totuşi Petre le-a spart cu ajutorul unui drug de fier.

   Conţinutul magaziilor demonstra clar că lăzile, obiectele şi butoaiele proveneau din vasele dispărute. Probabil că Sadler intenţiona să le valorifice cândva.

   Căpitanul Farrow s-a îndreptat să cerceteze cabana lui Sadler. Aceasta se afla ceva mai departe şi bine construită. Era acoperită de plante agăţătoare multicolore şi din verandă se deschidea o privelişte idilică. Nimeni n-ar fi bănuit că în această cochetă cabană locuia un pirat sângeros.

   Camarazii au forţat uşa şi au pătruns zgomotos în interior. Sadler o aranjase confortabil cu mobilier ce provenea cu siguranţă de la navele prădate. Lui George i-a atras atenţia un birou de scris masiv şi mai ales conţinutul acestuia. Involuntar s-a ocupat de un sertar secret, totuşi osteneala sa a rămas fără rezultat. Întâmplător a pipăit o ieşitură ornamentală şi a auzit un clinchet metalic. El şi-a dublat strădania şi-a văzut că sertarul se dă îndărăt singur.

   Căpitanul Farrow s-a apropiat de el.

   — Ai găsit ceva, George?

   — Nu ştiu, tată, dacă este ceva important.

   George a aşezat o mică foaie de hârtie pe masa de scris.

Camarazii au examinat gânditori desenul ce se afla pe hârtie.

   Acesta-i totuşi golful în care am fost surprinşi noi, a constat George, iar aici e pro motoriul.

   — Şi ce ar putea însemna crucea notată la oarecare depărtare de insulă? s-a întrebat contrariat căpitanul Farrow.

   — Trebuie să fie ceva deosebit. De ce Sadler să fi pus pe hârtie semnul?

   — Dacă este ceva acolo în fundul mării? a întrebat într-o doară Petre.

   — Într-adevăr ar putea fi, a sărit George. Aceasta cruce are importanţă.

   Barth s-a apropiat de căpitan:

   — S-ar putea să cunosc eu vreo explicaţie.

   Înainte cu două săptămâni l-am observat pe Sadler cum transporta un cufăr greu pe mare. N-a avut voie să-l urmeze nici un om. Sadler s-a reîntors abia după trei ore şi n-am mai văzut cufărul la el.

   — Asta-i o indicaţie interesantă, s-a bucurat căpitanul. Vom găsi mai lesne locul indicat pe schiţă. El a vârât hârtia în buzunar.

   După aceea camarazii au părăsit barăcile şi s-au reîntors la ţărm.

COMOARA PIRATULUI

   HAGEN I-A PRIMIT CU ŞTIREA că submarinul este gata de funcţionare.

   Căpitanul Farrow i-a strâns mâna:

   — Vom porni imediat în larg. S-au reîntors cei cu apa?

   — Toţi oamenii sunt la bord, domnule căpitan.

   — Atunci nu vom mai aştepta mult, haideţi!

   Camarazii au sărit pe puntea submarinului şi căpitanul

Farrow a dat imediat ordin de scufundare. Rindow, care se afla lângă căpitan, a clătinat mirat capul:

   — Doriţi să examinaţi dacă spărtura a fost astupată ermetic?

   — Nu dragă Rindow, s-a opus căpitanul Farrow. Noi am dat de ceva, care sperăm că ne va face să avansăm un pic în această afacere.

   Apoi el i-a povestit pe scurt primului său ofiţer despre schiţa descoperită de George.

   — E posibil aşa să fie. Te rog să preiei acum comanda, eu am să merg în cala de la prova.

   Căpitanul Farrow i-a mai făcut un semn cu capul primului său ofiţer, după care a pornit cu doctorul Bertram, George şi Petre spre prova, unde a poruncit să fie dat la o parte oblonul metalic de la fereastra prin care se putea vedea afară, în apă. După ce a fost aprins proiectorul, în faţa camarazilor s-a arătat fundul mării.

   — Continuaţi să înaintaţi încet, a cerut căpitanul postului de comandă.

   Submarinul aluneca prin apă cu cea mai mică viteză posibilă. Camarazii stăteau la cele două ferestre şi priveau ţintă afară. Acum trebuia ca submarinul să se găsească pe locul unde Sadler îl însemnase pe schiţă.

   — Opriţi! a strigat deodată George, acolo, în faţă se află ceva.

   Căpitanul Farrow şi-a îndrumat submarinul chiar lângă cufărul căutat. George şi cu Petre îşi şi puseră deja costumele de scafandru. După câteva minute au şi părăsit

submarinul prin încăperea de scufundare de la babord, dar nu tot atât de lesne avea să intre aici şi cufărul, când aveau să se înapoieze. Totuşi, cel mai mult au pătimit ca să-l ridice până la submarine. Sadler trebuia să fie un om cu o forţă fizică ieşită din comun dacă putuse singur să-l aducă până aici.

   Căpitanul Farrow a aşteptat până ce George şi cu Petre sau dezbrăcat din costumele de scafandru. Între timp a dat ordin de ieşire la suprafaţă şi de reluare a urmăririi lui Sadler.

   Hagen s-a alăturat camarazilor şi a început să examineze cu băgare de seamă încuietoarea cufărului.

   — Aceasta-i o lucrare executată fără cusur, a spus el şi va cere multă osteneală pentru a deschide capacul. El i-a făcut un semn lui Petre: Va trebui să confecţionăm o cheie specială.

   — Va dura mult? a întrebat căpitanul.

   — Cel puţin o jumătate de oră. O să vă dau curând de ştire.

   Inginerul Hagen a plecat cu Petre în micul atelier, în timp ce căpitanul Farrow şi cu George s-au urcat în turn.

   Submarinul ieşise la suprafaţă şi pornise spre sud.

   După aprecierea lui Barth trebuiau să ajungă la insulă într-o oră. Până atunci aveau să se afle ce conţinea cufărul. N-a trecut bine jumătatea de oră când inginerul Hagen a raportat că şperaclul era terminat.

   Căpitanul Farrow i-a lăsat din nou comanda lui Rindow şi a coborât jos cu George, unde i-a întâlnit pe ceilalţi camarazi. Hagen s-a apucat imediat de treabă şi după cinci minute el a deschis cufărul.

   Căpitanul Farrow a ridicat capacul. Cufărul era plin până sus. O pânză ceruită oprea pătrunderea apei până la conţinut. Cufărul era însă excelent lucrat, deoarece nici un pic de umezeală n-a putut fi observată înăuntru. Când a îndepărtat învelişul, au apărut mai multe casete din lemn şi metal.

   Căpitanul Farrow a scos afară o casetă şi a deschis-o. În aceeaşi clipă, cei de lângă el au scos o exclamaţie de uimire. În faţa lor se aflau cele mai minunate pietre

preţioase pe care le văzuseră până atunci.

   — Într-adevăr aici sunt de tot soiul, a întrerupt doctorul Bertram tăcerea. Asemenea bijutieri le putea strânge doar unul ca Sadler.

   — Într-adevăr, aşa e, i-a răspuns căpitanul Farrow. El s-a uitat mai îndeaproape la casetă. Minunatele giuvaeruri l-au orbit cu strălucirea lor.

   În total cufărul conţinea opt asemenea casete, umplute vârf cu bijuterii. În fund de tot, căpitanul a găsit în sfârşit o hârtie, pe care a parcurs-o uşor cu privirea. Mâna îi tremura uşor când le-a făcut cunoscut însoţitorilor săi ce conţinea nota.

   — Sadler are aici o mărturisire vie a nelegiuirilor pe care le-a comis. Câştigul cel mai mare l-a obţinut din transportul lucrătorilor, a negrilor africani, pe care i-a ridicat de pe meleagurile lor şi i-a vândut pe plantaţii, unde sărmani oameni au fost puşi să muncească întocmai ca nişte sclavi. Aşadar, un negoţ cu sclavi în toată regula. Despre piraterie sa avem deja informaţii. Staţi! Aici am găsit încă ceva. El a jefuit până şi câteva temple indiene. Prin urmare de acolo provin aceste frumoase podoabe.

   După ce căpitanul a terminat, au urmat câteva clipe de tăcere. Apoi Petre a mormăit un blestem greu.

   — Când acest diavol va ajunge în mâna mea....

   — Diavolul, acesta-i adevăratul termen, a strigat Barth. Numai că nu înţeleg de ce şi-a notat toate aşa de amănunţit. Probabil pentru a se oferi el însuşi spânzurătorii.

   — Aceasta-i o deprindere ciudată a criminalilor, explică Bertram. În cele mai multe cazuri pe aceşti oameni îi atrage îndărăt amintirile faptelor lor. Este curios că în intelectul animalelor se poate observa această particularitate. Unii dintre ei sunt chiar îmboldiţi să revină încă o dată la locul faptei.

   George cerceta tăcut depărtările. El se afla în turnul submarinului şi ţinea binoclul la ochi. Privea încordat înainte. Era frământat. El trebuise să lupte împotriva a o mulţime de criminali, dar acest Sadler părea că este unul dintre cei mai cruzi.

   A apărut în turn şi căpitanul Farrow. El şi-a pus mâna pe umărul fiului său şi George a simţit că tatăl său gândeşte întocmai ca el.

   În sfârşit, la orizont a ieşit din valuri un punct foarte mic, care trebuia să fie insula unde Sadler, după afirmaţia lui Barth, îşi avea antrepozitele. Căpitanul Farrow a dat ordin de intrare în imersiune. Fără îndoială că piraţii dispuneau de ocheane foarte puternice cu care ar fi descoperit îndată sosirea submarinului.

   Insula prindea mereu un contur tot mai desluşit şi după un sfert de oră căpitanul Farrow a putut deja descoperi prin periscop un mic golfuleţ în care piratul îşi putea avea sălaşul. Cuterul nu se vedea, în schimb căpitanul a observat mai mulţi oameni care stăteau pe ţărm şi cercetau marea. El l-a chemat pe Barth la periscop.

   — Acesta-i golful în care Sadler îşi are aşezarea?

   Barth s-a uitat prin periscop:

   — Da, domnule căpitan, eu îi cunosc vasul, dar nu-l descopăr nicăieri.

   — Nu l-am văzut nici eu, pe semne că Sadler a întins-o. Sau poate că n-a trecut pe aici.

   — Nu cred asta, altfel n-ar fi aşa de mulţi oameni pe ţărm. Totul arată de parcă ne-ar aştepta pe noi.

   Chipul lui Barth a luat o înfăţişare gânditoare.

   — Câţiva oameni poartă arme în mâini, domnule Farrow.

   — Credeţi că locuitorii aşezării sunt de partea lui Sadler?

   — Nu sunt convins de asta, dar pot să mă înşel. De aceea trebuie să fim prevăzători.

   Căpitanul Farrow se apropiase destul de mult de insulă. A observat o vreme forfota de pe mal.

   — Ceva nu mi se pare în regulă, a murmurat el. De un de aflat Sadler că noi îl vom urmări?

   — Să nu cutezăm să-l subapreciem pe Sadler, a spus Barth. Oamenii săi au o teama superstiţioasă de el. Sadler are un fel de al şaselea simţ în faţa primejdiei.

   Căpitanul Farrow i-a replicat:

   — Trebuie cu toate acestea să îndrăznim, altfel nu ajungem prea departe. Oamenilor care sunt de partea lui Sadler le vom da un răspuns pe măsură.

   Submarinul înainta încet în interiorul golfului şi găsindu- se foarte aproape de suprafaţa mării, căpitanul Farrow observa încordat oamenii de pe ţărm. Deodată a făcut o mişcare bruscă. Braţul i-a căzut de pe periscop, în timp ce sus puştile s-au înălţat şi în aceiaşi clipă turnul a primit câteva lovituri. Căpitanul a retras imediat periscopul; nu voia să se expună primejdiei ca lentilele ocularului să fie făcute ţăndări de vreun glonţ. Apoi a dat ordin de ieşire la suprafaţă. Vasul s-a ridicat rapid. El a văzut că cei mai mulţi dintre oameni s-au îndepărtat în grabă de ţărm, dar au rămas totuşi vreo opt, care şi-au înălţat nehotărâţi armele.

  Căpitanul a urcat repede scăriţa metalică şi a deschis chepengul. Fără a se lăsa văzut, el a strigat cât a putut:

  — Oameni buni, ce se petrece, de ce trageţi asupra noastră?

  — Ieşi numai afară, piratule, a urlat un glas şi vei căpăta ce meriţi.

  — Mai încet, a răspuns căpitanul, eu sunt căpitanul Farrow, presupun că aţi auzit deja de mine. Cine v-a spus gogoşi că suntem piraţi?

  Câteva secunde a domnit tăcerea, apoi s-au stârnit de-a valma nişte voci. În cele din urmă un glas grav a rostit o poruncă.

  — Cu puţin înaintea d-voastră a fost aici domnul Sadler cu cuterul său şi ne-a avertizat să ne păzim de dumneavoastră.

  — Sadler? a râs căpitanul Farrow. Ştiţi că acest Sadler este de fapt Rechinul Mării Sudului?

  Din nou s-a aşternut tăcerea pe ţărm şi oamenii s-au uitat unul la alţii.

  — Ieşi să te vedem, căpitanul Farrow, a strigat în cele din urmă cel ce vorbea, eu îţi cunosc înfăţişarea.

  Căpitanul a ieşit afară din turn şi a făcut cu mâna un semn spre ţărm.

  — Da, acesta-i căpitanul Farrow, a strigat omul. Oameni buni, el este. Veniţi pe uscat, domnule căpitan, această neaşteptată întâlnire trebuie sărbătorită.

  — Noi avem puţin timp, i-a răspuns căpitanul, deoarece va trebui să ne luăm după Rechinul Mării Sudului. Cunoaşteţi pe unde se învârte?

   Vorbitorul a dat câtorva o poruncă, după care aceştia au dispărut imediat din vedere.

   Căpitanul a pornit cu barca înspre plajă în compania doctorului, a lui George, Petre şi a lui Barth. Cei de pe insulă i-au primit cu bucurie.

   — Eu mă numesc Charles Thompson, s-a prezentat omul cu vocea adâncă. Sunt ales de ceilalţi şef al coloniei de aici. D-voastră spuneţi că Sadler este în realitate jefuitorul Rechinul Mării Sudului?

   — Da, am pe vasul meu dovezi zdrobitoare. Printre altele, pe bord se află patru oameni pe care i-am eliberat din ascunzătoarea lui. Ei vor fi garanţia adevărului.

   — Acest ticălos ne-a dus cu vorba că veţi năvăli pe insula noastră. Eu cred că noi putem să vă ajutăm ca să-i daţi de urmă.

   — Sadler are totuşi aici o filială comercială.

   — Foarte adevărat, domnule căpitan, eu am şi trimis vreo câţiva oameni ca să-l aducă aici pe omul care îl reprezintă. Iată că şi vin de acum.

   S-au apropiat patru oameni, dintre care unul încerca mereu să scape din mâinile celorlalţi.

   — Voia să dispară când am apărut noi, a explicat unul din cei ce-l aduceau.

   Căpitanul Farrow a examinat omul cu o privire pătrunzătoare:

   — Să ne spui pe unde se învârte Sadler?

   — Nu ştiu, a răspuns el temător, într-adevăr nu cunosc defel.

   — Ştii sau nu că Sadler este un pirat şi că se îndeletniceşte cu comerţul de carne vie?

   — Nu, aud de asta pentru prima oară.

   — Şi ce ţi-a transmis mereu Sadler prin radio?

   Omul s-a îngălbenit şi n-a dat nici un răspuns.

   Căpitanul Farrow a continuat fără să-i lase răgaz:

   — Sadler a tras asupra submarinului nostru, ceea ce este o mârşăvie ce întrece măsura. De aceea eu nu voi cunoaşte mila. Dacă nu vorbeşti, te voi sili să o faci.

   — El... a plecat mai departe spre sud, s-a bâlbâit omul.

   — Pentru mine asta nu-i deloc precis.

   — Acolo e un labirint de insule mari şi mici.

   — Omule, eu nu am timp de pierdut. Ori îmi spui acum foarte exact unde s-a dus Sadler, ori îi voi pune pe marinarii mei de aici să te întrebe în felul lor.

   — Nu cunosc totuşi locul, a strigat omul disperat, ştiu că pe o insulă locuieşte un trib al cărui căpetenie se numeşte Mubonta. La el va merge Sadler.

   — Pe căpetenie o cunosc, a intervenit Barth, deoarece am făcut nişte escale pe insula lui.

   — Credeţi că e posibil ca acesta şi cu Sadler să fie asociaţi? a întrebat căpitanul Farrow.

   — S-ar putea căci băştinaşii de acolo sunt foarte perfizi şi cruzi. Eu pot să vă călăuzesc până acolo, domnule Farrow:

   — Voiţi într-adevăr să ne însoţiţi până acolo, domnule Barth. Oamenii dumitale şi-au exprimat dorinţa de-a rămâne aici pe uscat.

   — Nu le pot lua în nume de rău. Cu mine este cu totul altceva. Dacă îmi îngăduiţi, voi rămâne cu dumneavoastră.

   — Cu plăcere, domnule Barth. Pentru mine orice om curajos şi hotărât este binevenit. Căpitanul a arătat cu mâna. Şi-apoi dumneata cunoşti şi drumul.

   — Da, va trebui s-o luăm direct spre sud. Mubonta cu tribul său îşi au aşezarea pe a treia insuliţă dintre cele pe care le vom întâlni.

   Căpitanul Farrow s-a întors din nou spre Thompson:

   — Aş putea să vă rog ca cei trei marinari pe care noi i-am salvat să rămână deocamdată aici până vor putea pleca cu vreun vas. Eu le-am oferit suficienţi bani pentru a se întreţine. Oamenii vă vor însoţi pe insula în care Sadler îşi are ascunzătoarea. Aş dori ca marfa furată şi depusă acolo să fie comercializată în mod corect.

   Thompson a făgăduit că va înştiinţa autorităţile, apoi aventurierii s-au despărţit de aceşti oameni.

   Între timp au debarcat pe uscat şi cei trei marinari şi şi- au luat rămas bun de la camarazi.

   La scurt timp după asta motoarele au început să uruie şi mărindu-şi iuţeala, submarinul a ocolit insula şi a luat-o spre sud.

ATAC PRIN SURPRINDERE

   CÂND SUBMARINUL S-A APROPIAT de insula căpeteniei Mubonta, căpitanul Farrow a dat ordinele de imersiune. El dorea ca mai întâi să facă ocolul insulei pe sub apă.

   — Pregăteşte o torpilă la babord, i-a spus căpitanul lui Rindow. Dacă vom întâlni cuterul şi Sadler va trage din nou asupra noastră, atunci îi vom spune o vorbuliţă.

   Rindow a pornit imediat spre provă ca să execute ordinal. Sadler nu va mai putea de această dată să execute un atac laş prin surprindere, deoarece acum aventurierii erau pregătiţi.

   Căpitanul a lăsat submarinul să se apropie până la un kilometru de insulă, apoi i-a schimbat direcţia spre est şi a înconjurat încet insula de la această distanţă. Spre marea sa dezamăgire, n-a descoperit cuterul. Cu toate acestea, exista posibilitatea ca vasul piratului să fie ascuns în vreun golf.

   Peste trei ceasuri se va lăsa întunericul, a spus căpitanul clor din jur şi abia atunci mă voi apropia de insulă. Este foarte cu putinţă ca în desiş să se afle posturi de pază ale bandei, cu binocluri puternice, care să supravegheze marea.

   — Sadler bănuieşte că îl vom urmări, a aruncat o vorbă doctorul Bertram. Va fi foarte prudent, căci se poate gândi că noi îi vom da o lovitură hotărâtoare.

   — Eu vă voi conduce apoi în sat, a spus Barth, care-i lesne de găsit.

   Căpitanul Farrow a negat din cap:

   — Aş vrea să vă rog să rămâneţi pe submarin. Dumneata nu eşti familiarizat să te mişti în cea mai adâncă tăcere pe timpul nopţii prin desiş. Totuşi poţi să-mi faci o mică schiţă, după care să ne orientăm.

   Englezul n-a fost prea entuziasmat de această hotărâre, dar s-a văzut nevoit să fie de acord că avea dreptate căpitanul Farrow. El a făcut rost de o hârtie şi un creion şi a terminat desenul.

   — N-ai reuşit să descoperi încă nimic? a întrebat George

pe tatăl său, care se uita încordat prin periscop.

   — Într-adevăr, nu-i nimic suspect, George. Din nefericire nici periscopul nu e în stare să mă ajute. Din pricina suprafeţei frământate am fost nevoit să mă apropii cam prea mult de uscat.

   Dar abia a pronunţat căpitanul aceste cuvinte că solida lentilă a periscopului s-a spart. În acelaşi timp, au răsunat câteva lovituri pe carapacea de oţel a vasului, ca şi cum ar fi căzut picături grele ploaie pe un acoperiş.

   — O mitralieră, a izbucnit căpitanul. Netrebnicul a ieşit la iveală ca excrementele unui câine şi ne-a descoperit periscopul. Scufundarea!

   Imediat cârma a răspuns prompt la comandă şi submarinul s-a lăsat şi mai la adâncime. Căpitanul a tras în jos periscopul.

   — Asta nu va face misiunea noastră prea uşoară, a socotit doctorul Bertram.

   — În schimb cunoaştem cel puţin că piraţii se află pe insulă, a răspuns George.

   Căpitanul Farrow a hotărât să schimbe direcţia de mers şi a luat-o spre est, abia după trei sferturi de oră mai târziu a ieşit la suprafaţă. Acum nu mai putea fi văzut submarinul de pe insulă, nici cu cel mai puternic binoclu. Inginerul Hagen şi cu oamenii săi s-au apucat să monteze o nouă lentilă.

   — În sfârşit iată-mă că sunt şi eu părtaş la aventură, a spus râzând lui George, care se afla alături în turn.

   — Aşa e, domnule Hagen, pentru că de obicei acţionaţi înăuntru submarinului.

   La scurtă vreme după aceea avaria era remediată şi submarinul s-a lăsat la fund, ca să se îndrepte spre insulă.

   Căpitanul Farrow s-a apropiat de ea din aceeaşi parte. Îl interesa să observe desişul, el era gata ca să retragă periscopul într-o fracţiune de secundă, dacă s-ar fi observat vreo mişcare suspectă.

   Acum submarinul se găsea doar la vreo sută cincizeci de metri de locul unde fusese trasă rafala. Nu se observa nici o mişcare. Mai erau o sută de metri, dar totul rămânea liniştit. Oricât de pătrunzător iscodea înaintea sa căpitanul Farrow. El nu reuşea să descopere nimic, ceva care să arate vreo

prezenţă omenească.

   Căpitanul a cerut să se încetinească înaintarea.

   Acum se afla la cincizeci de metri şi curând, patruzeci şi treizeci. Atunci a dat ordinul de oprire. Desişul se afla acum la o depărtare de cel mult douăzeci de metri.

   Căpitanul cerceta fiecare frunză a desişului, dar în învălmăşeala de crengi şi frunze nu simţea prezenţa nici unui duşman. În cele trei sferturi de oră de când submarinul se îndepărtase de insulă, piraţii au profitat ca să fugă.

   Căpitanul a tras periscopul şi a dat ordin de ieşire din imersiune. Submarinul s-a ridicat încet la suprafaţa mării, pompând cu gâlgâituri apa din rezervoare. George a sărit primul pe scară în sus şi a împins prudent chepengul turnului. El a scos pistolul din toc şi l-a ridicat în sus.

   Pe insulă nu se simţea nici o mişcare. Atunci George s-a lăsat pe scară în jos până la punte. Adăpostit mereu după turn, el observa ţărmul.

   — Nu pare să mai fie cineva ascuns în desiş, a strigat el în sfârşit cu voce tare, piraţii s-au decis să părăsească insula.

   Imediat au ieşit pe punte şi ceilalţi camarazi.

   Jan Brike s-a grăbit să ajungă la tunul de la prova, de pe care a dat jos husa şi i-a îndreptat ţeava ameninţătoare spre desiş. Acum puteau să vină piraţii!

   Căpitanul a tras submarinul chiar lângă mal, deoarece apa era îndeajuns de adâncă. Aventurierii puteau sări direct pe uscat.

   George a aşteptat până ce Petre şi cu Kard au ajuns lângă el, apoi a intrat împreună cu ei în desiş. Au găsit deîndată locul de unde s-a tras asupra submarinului. Se putea observa desluşit că aici fusese instalată o mitralieră. De pe un spaţiu liber pornea prin hăţiş o potecă îngustă.

   George s-a întors grăbit îndărăt, unde căpitanul Farrow debarcase deja împreună cu zece marinari. Chiar şi doctorul Bertram se afla pe ţărm gata de marş.

   — Piraţii au luat-o la picior, i-a informat George, le-am găsit amplasamentul mitralierei.

   — Să sperăm că nu e o cursă şi-a exprimat părerea căpitanul, pe acest Sadler îl cred capabil de orice.

  — Va trebui să fim deosebit de precauţi, tată. Mă tem că Sadler îl va asmuţi pe Mubonta împotriva noastră.

  — Aşa socot şi eu, însă tocmai Mubonta va fi nevoit să ne ajute dacă noi nu-i vom mai întâlni pe piraţi.

  — Tu presupui că el ar putea să ne ofere informaţii despre locul unde se găseşte piratul Mării Sudului, pe motivul că Sadler nu-i privit cu încredere de nici un băştinaş?

  — Dacă Sadler s-a refugiat până aici, trebuie să existe totuşi o legătură între ei. Cred că noi vom obţine vreo lămurire. Dar nu-i mai puţin adevărat că şeful tribului nu va vorbi de bunăvoie, dar cu o oarecare insistenţă cu siguranţă ca se va lăsa convins.

  — Atunci să ne grăbim, până nu se face întuneric de-a- binelea.

  George a pornit repede înainte spre locul unde începea poteca. Urmat de ceilalţi camarazi participanţi la expediţie, el a pătruns cel dintâi în junglă. Chiar îndărătul lui mergea Petre, apoi urmau căpitanul Farrow şi doctorul Bertram. Ariergarda era formată de Kard cu cei zece matrozi.

  George era pregătit să se întâlnească în fiecare clipă cu posturi de pază. Era cu putinţă ca şeful băştinaş să fi trimis pe oamenii săi ca să observe orice mişcare a camarazilor. Totuşi nu se arăta nimic.

  Deodată George s-a oprit pe loc. În faţa sa se întindea un luminiş mare năpădit de tufe.

  — Ciudat, a murmurat Petre, care a păşit alături de George, ar fi trebuit de mult să fi întâlnit vreun om. Nu ne-or fi atacat încă fiindcă am venit în număr mare.

  Ceilalţi camarazi s-au apropiat şi ei s-au oprit aşteptând lângă cei doi prieteni.

  — Ce s-a întâmplat? a întrebat căpitanul Farrow.

  —  Nu-mi place deloc acest luminiş, tată şi în afară de aceasta, e de mirare că n-am dat încă peste nici un băştinaş.

  — Vrei să ne întoarcem?

  — Nu, tată, în nici un caz. Am să pornesc cu Petre ceva mai înainte şi voi să ne urmaţi îndeaproape.

  Căpitanul Farrow a zâmbit, dar n-a socotit de cuviinţă să pună vreo întrebare. El ştia că putea să se bizuie pe oamenii

săi, că aceştia nu vor da înapoi din faţa primejdiei.

   — Ţineţi-vă armele gata de tragere, le-a cerut el şi dacă vom fi atacaţi să trageţi imediat fără nici un ordin.

   George şi Petre au pornit hotărâţi, ieşind din încâlceala junglei şi au străbătut luminişul pas cu pas.

   Din când în când se opreau şi examinau tufişurile din jur. Căpitanul Farrow şi cu ceilalţi însoţitori îi urmau la cinci metri.

   Totuşi, oricât de ager supravegheau aventurierii în jur, ei n-au descoperit siluetele întunecate care, răspândite prin tot luminişul, pândeau din spatele tufelor. Băştinaşii se mişcau cu o asemenea dibăcie încât nici o ramură nu le trăda prezenţa.

   Acum aventurierii ajunseră pe la mijlocul luminişului. În urma lor se închidea un cerc de făpturi negricioase. În mâini purtau măciuci grele şi uni erau înarmaţi cu cuţite şi lănci. Chipurile le erau zugrăvite atât de ciudat încât păreau a fi nişte diavoli.

   George s-a oprit deodată:

   — Nu suntem singuri, Petre, simt o agitaţie în jurul nostru, dar până acum n-am descoperit nimic.

   — Şi eu la fel, domnule George. Este de-a dreptul neliniştitor. Avem de-a face cu un duşman foarte periculos.

   — Eu cred că... George n-a mai putut să continue, deoarece dintr-o dată în preajma aventurierilor a răsunat un răcnet pătrunzător.

   Din dosul unui tufiş din faţă a ţâşnit un individ vânjos şi sa repezit asupra camarazilor, agitându-şi arma. În mai puţin de o secundă a domnit un infern diabolic.

   A răsunat o singură împuşcătură, întrucât atacul indigenilor a avut loc atât de brusc şi din apropiere încât camarazii, cu toată pregătirea lor pentru un atac neaşteptat, au fost total surprinşi. Înainte ca marinarii să înţeleagă despre ce era vorba, s-au pomenit angajaţi într-o înspăimântătoare luptă corp la corp.

   Primul gând al lui George la atacul sălbatecilor a fost să se dea imediat înapoi. Însă într-o clipă s-a văzut înconjurat de o mulţime de băştinaşi. Petre s-a aruncat asupra lor dar calea îi era tăiată. De după un tufiş răsărit asupra lui

George un individ uriaş şi doar o instinctivă aplecare a capului l-a putut scăpa pe fiul căpitanului de lovitura mortală a suliţei.

   George l-a împuşcat în şold pe atacator. Omul a căzut grămadă cu un răcnet. Însă de acum, din cealaltă parte veneau asupra lui alţi trei-patru băştinaşi.

   George nu mai putea să proceda fără menajamente. El a tras şi a golit întreg încărcătorul pistolului, apoi a sărit într-o parte. Spre el năvălea un nou agresor. George n-a mai avut vreme să-şi scoată altă armă.

   Băştinaşul, un bărbat peste măsură de voinic a pornit în iureş asupra tânărului agitând o măciucă grea. Nu era nici o posibilitate de a-l evita. Într-o clipă s-a hotărât să se arunce asupra omului. Acesta a rămas surprins pe loc, neaşteptându-se să fie el însuşi atacat.

   George a profitat de clipa de spaimă a canacului. El a înţeles imediat că singura doar apărarea împotriva superiorităţii numerice a indigenilor era zadarnică. Din partea camarazilor nu se putea aştepta la ajutor şi deşi lupta hotărât şi nefiind doborât încă, totuşi cu greu putea să mai reziste mult timp. Numai pentru că el şi cu Petre s-au aflat ceva mai în faţa celorlalţi camarazi, numai datorită acestui fapt nu s-a pomenit antrenat în centrul încăierării generale. În aceste împrejurări, doar scăparea prin fugă era singura posibilitate de a-i ajuta mai târziu pe camarazi.

   George s-a aruncat într-o parte, a dat buzna printre câţiva indigeni spre marginea luminişului. Asupra lui s-au mai aruncat doi atacatori dar de această dată George îşi avea cel de al doilea pistol în mână. Apoi a ajuns în desiş şi a pătruns mai mulţi metri înăuntru, oprindu-se cu răsuflarea tăiată.

PRIZONIERI LA SĂLBATECI

   MINTEA LUI GEORGE LUCRA FEBRIL. Din desiş se mai auzea încă vuietul luptei. Totuşi treptat împotrivirea camarazilor slăbea. Pentru fiecare camarad veneau patru până la cinci băştinaşi, ceea ce era prea mult pentru aceşti oameni curajoşi.

   După o scurtă chibzuială, George s-a căţărat într-un copac. De pe cea mai înaltă cracă el a putut să arunce o privire asupra luminişului, fără a fi văzut el însuşi. I s-a strâns inima atunci când a observat că sălbatecii izbutiseră datorită superiorităţii lor numerice.

   Petre zăcea la pământ şi se zbătea în timp ce şase canaci încercau să-l lege. Căpitanul Farrow şi doctorul Bertram erau deja imobilizaţi ca de altfel şi ceilalţi camarazi. Câţiva zăceau nemişcaţi prin iarbă. Fie că erau grav răniţi, ori ucişi.

   Băştinaşii i-au adunat grămadă pe aventurierii căzuţi prizonieri. Fireşte, în luptă au căzut câţiva indigeni şi George a numărat opt care zăceau întinşi. Un ins înalt, care desigur era căpetenia Mubonta, a examinat la rând, cu privirea întunecată legăturile oamenilor din echipaj. Apoi a dat nişte porunci.

   Imediat doi indigeni au ridicat pe unul din cei răniţi şi au pornit cu el. Alţii purtau morţii. Încet - o întreagă coloană sa pus în mişcare. Aceasta a trecut chiar pe lângă copacul în care se afla George.

   George s-ar fi aruncat cu plăcere asupra siluetelor brune, dar totuşi s-a stăpânit. Într-o luptă deschisă el ar fi fost înfrânt de aceşti oameni şi atacul său ar fi adus puţin folosesc camarazilor săi. Aşa că a aşteptat până ce a trecut pe sub el ultimul băştinaş, apoi s-a dat jos din copac. Canacii au dispărut liniştiţi, fără frică. Aceştia au mers vreo zece minute în lungul unei poteci şerpuitoare, după care au ajuns într-un luminiş în care se găsea satul băştinaş. George s-a furişat într-acolo şi a observat dintr-un tufiş pe sălbateci.

   Învingătorii au fost primiţi cu strigăte de bucurie, amestecate repede cu tânguiri la apariţia celor care purtau

morţii. Locuitorii s-au repezit cuprinşi de furie asupra prizonierilor, totuşi un ordin sever al lui Mubonta i-a făcut să se dea înapoi.

   George a observat printre două colibe cum camarazii au fost depuşi într-o piaţă întinsă din faţa unei colibe mari. Apoi toţi locuitorii s-au adunat în semicerc în jurul căpeteniei.

   George n-a mai aşteptat să termine băştinaşii ceea ce aveau de gând să facă şi s-a strecurat precaut prin jurul satului. Mai întâi a plănuit să se reîntoarcă la submarin, ca să aducă alţi camarazi dar mai apoi i s-a părut că era mai important să rămână în preajma camarazilor prizonieri. Mâniaţi de moartea membrilor tribului, canacii puteau în furia lor să pună în primejdie pe camarazii fără apărare.

   În cele din urmă George a renunţat să ajungă în cealaltă parte a satului. În faţa lui se găseau mai multe colibe, apoi urma căsoaia lungă în faţa căreia fuseseră întinşi la pământ camarazii. Cu siguranţă aceasta era coliba sfatului, în care bărbaţii tribului aveau să se retragă pentru a se consfătui.

   George s-a lăsat la pământ şi s-a târât afară din desiş. În aceeaşi clipă s-a lăsat brusc întunericul. Tânărul s-a folosit imediat de această ocazie. El a făcut un salt şi s-a furişat printre două colibe.

   Drumul îi era întipărit în minte. Cu ceva mai înainte băştinaşii aprinseseră un foc, el găsindu-se pe partea opusă a colibei destinată întrunirilor. Peretele acestora era făcut doar dintr-o simplă împletitură. Lui George nu i-a trebuit prea multă osteneală ca să taie o gaură cu pumnalul prin care să pătrundă în interior.

   George a lucrat în cea mai desăvârşită tăcere. El şi-a vârât mai întâi capul prin deschizătură şi a ascultat atent în întunericul dinăuntru. Afară în piaţă ardea de-acum un foc mare şi printr-o intrare îngustă pătrundeau în colibă pâlpâiri de lumină. Aceasta era goală şi în spaţiul ei imens nu se afla nici un om.

   A trecut mlădiindu-se prin spărtură şi a alunecat repede şi fără zgomot spre ieşire de unde putea cuprinde cu privirea întreaga piaţă. L-a o depărtare de cel mult doi metri zăceau camarazii capturaţi. La capătul opus al pieţii satului ardea focul. Lângă el stătea căpetenia şi vorbea aprins cu bărbaţii din trib, însoţindu-şi cuvintele cu gesturi vioaie. Consătenii îi urmăreau expresia cu exclamaţii gălăgioase.

  George a descoperit cu cea mai mare bucurie că lumina focului nu era prea puternică, doar atât cât să-i permită să-i vadă pe prizonieri. Pe lângă asta băştinaşii nu se siliseră să instaleze vreun post de pază. Ei se simţeau într-o siguranţă deplină.

  George s-a întins repede la pământ şi s-a lăsat precaut printre primii doi oameni legaţi.

  — Domnule George, a rostit bucuros uriaşul, dar şi-a potolit îndată vocea. Am fost cuprins de gânduri când nu v- am văzut printre prizonieri.

  George şi-a tras cuţitul şi i-a tăiat frânghiile prietenului său.

  — Ce-i cu ceilalţi camarazi, Petre, unde se află tata?

  — Tatăl d-voastră are o rană la braţ dar nu-i periculoasă. Doctorul Bertram şi cu Kard n-au păţit nimic.

  — Dar tu?

  — Ceva fără importanţă despre care nu merită să vorbesc. De altfel noi am avut destul noroc, până ce Lange şi Hubner au fost loviţi rău de tot. Dacă nu le vom da repede ajutor, viaţa lor va fi în primejdie.

  George şi-a strâns pumnii:

  — Unde-i tata?

  — Ceva mai încolo, apoi vine doctorul Bertram. Kard se găseşte în celălalt capăt.

  George a tăiat deasemenea legăturile marinarului de lângă Petre.

  — Vă mulţumesc mult domnule George, a şoptit marinarul.

  — Rămâi aşa liniştit Hahnen, deocamdată trebuie să-i eliberez şi pe ceilalţi. George s-a întors iar spre Petre şi i-a dat un pistol; am să merg între timp prin colibă şi dacă va interveni ceva, ştii ce ai de făcut. Eu mă întorc îndată.

  — Am să aştept până o să-l găsiţi pe tatăl dumneavoastră, i-a spus Petre în şoaptă protejatului său.

  George s-a târât spre locul unde erau culcaţi tatăl său şi cu doctorul Bertram.

  — Eu sunt tată, a spus el de-abia auzit.

   — Slavă Domnului, George, ai făcut o treabă minunată. Doctorul Bertram mi-a tălmăcit ce le-a spus Mubonta oamenilor săi. Ne va ucide în chinuri peste trei zile.

   — Mubonta va avea o surpriză. Am să-ţi tai legăturile, tată şi am să-ţi las pumnalul. Nu pot să-ţi dau un pistol, deoarece i-am dat de-acum unul lui Petre. El mă aşteaptă aici în colibă.

   — De acolo el poate mai bine să ne apere. E bine să stăm întinşi la pământ, până vom ajunge din nou în posesia armelor.

   — O vom face şi pe asta, tată.

   George l-a dezlegat pe tatăl său şi pe doctorul Bertram. Doctorul a întins imediat după aceea pumnalul şi l-a eliberat şi pe vecinul său.

   — Toţi să rămână culcaţi la pământ, a ordonat căpitanul Farrow, vom ieşi din colibă numai când am să strig eu.

   Ordinul a fost transmis în şoaptă mai departe.

   George s-a târât din nou îndărăt şi s-a oprit în colibă, lângă Petre.

   — Mubonta şi-a terminat pălăvrăgeala, a şoptit uriaşul şi acum primejdia va spori. Sper că se vor elibera toţi camarazii până se va întâmpla ceva.

   — Tata spune că trebuie să vă ridicaţi armele, iar ele sunt dincolo, în coliba căpeteniei.

   — M-am gândit la asta, fără arme nu putem întreprinde nimic aici.

   — Am să mă strecor până acolo şi apoi în caz de primejdie îi vom prinde în cleşte din două părţi.

   — Asta am s-o fac, dumneata, domnule George, rămâi aici, ia-ţi din nou pistolul, deoarece când voi fi dincolo, voi avea şi aşa destule arme.

   — Bine, Petre şi-a dat George consimţământul. Eu am croit în partea opusă a colibei o trecere şi poţi fără grijă să ieşi afară prin ea.

   În timp ce Petre părăsea coliba, George a examinat cu luare aminte împrejurările. Există într-adevăr posibilitatea ca nu toţi băştinaşii să se afle în piaţă. În acest caz, Petre se putea da de gol şi Mubonta ar fi fost prevenit.

   Căpetenia îşi sfârşise cuvântarea. El s-a întors şi a arătat spre prizonieri. S-a înălţat o furtună de răcnete. Câţiva au năvălit spre aventurieri. George şi-a ridicat pistolul ca să poată interveni imediat, însă Mubonta a strigat un ordin sever şi oamenii au făcut stânga împrejur.

  George a răsuflat uşurat, primejdia fusese cu atât mai mare cu cât nu toţi camarazii se eliberaseră încă. Deodată rândurile s-au desfăcut şi George, urmărindu-i pe băştinaşi cu privirea, a văzut un personaj ciudat care s-a apropiat de foc.

  Era vrăjitorul. În jurul corpului îi atârnau şnururi cu amulete bizare. Pe cap purta o scufiţă lătăreaţă şi purta un toiag înalt în mai multe culori, în vârful căruia era fixată o măciulie colorată şi ea. Chipul vraciului spre deosebire de ale celorlalţi membri ai tribului era zugrăvit înfiorător.

  Vrăjitorul a rămas câteva secunde înaintea lui Mubonta, după care s-a răsucit şi s-a apropiat de prizonieri prin ţopăieli caraghioase. Era urmat la o depărtare de cinci metri de căpetenie. În timp ce ceilalţi indigeni nu îndrăzneau să avanseze.

  Vrăjitorul s-a oprit pe loc în faţa căpitanului Farrow, gesticulând sălbatec cu braţele prin aer. George şi-a ridicat mâna cu pistolul gata de tragere, dacă vrăjitorul ar fi devenit periculos.

  Mubonta s-a apropiat şi i-a spus ceva, iar acesta a dat din cap şi a rămas liniştit cu totul înaintea căpitanului.

  — Tu vrei prins de pe Sadler? a şuierat vraciul într-un groaznic pidgin-english. Tu trebuie mori!

  — Voi îl ajutaţi pe acest criminal, l-a auzit George pe tatăl său răspunzând. Aşadar, veţi fi pedepsiţi ca şi el.

  Vrăjitorul a izbucnit în râs:

  — Tu prizonier şi tu mori. Mulţi războinici de la noi murit, toţi trebuie răzbunare. Voi muriţi!

  — Voi ne-aţi atacat, deşi noi n-am venit încoace ca să ne războim.

  — Asta insula noastră şi nici una din voi nu-l îngăduit să vină încoace.

  — Voi aţi oferit ajutor unui criminal.

  — Sadler prietenul meu, s-a amestecat în vorbă căpetenia, eu ajut prieten.

  — Tu ai ştiut că el e criminal şi de aceea ai să fi pedepsit.

  Căpetenia l-a privit şovăielnic pe căpitan, surprins că

omul alb folosea asemenea cuvinte dure, cu toate că el era legat.

  — Tu eşti fără apărare în puterea mea, a izbucnit căpetenia.

  — Nu ţipa aşa de tare, Mubonta, pentru că prin aceasta curajul tău nu va deveni mai mare.

  Căpetenia s-a dat înapoi tresărind:

  — Îmi cunoşti numele?

  — Da, îţi ştiu numele, la fel după cum ştiu că Sadler a venit să se adăpostească aci. Tu n-ai să scapi de pedeapsă. Probabil că Sadler ţi-a adus şi sclavi!

  Vrăjitorul s-a repezit înainte cu un strigăt, având în mână un cuţit lung. Prin cuvintele căpitanul nimerise drept la ţintă.

  George şi-a dat seama că viaţa tatălui său era pusă în primejdie.

  În furia sa, vrăjitorul era hotărât să-l înjunghie. El şi-a ridicat fulgerător pistolul, dar înainte de a-şi descărca arma, a trosnit din cealaltă parte o împuşcătură. Vrăjitorul a scăpat arma din mână.

  Omul a rămas pe loc îngheţat de spaimă. Atunci a tras şi George. El aluat ca ţintă podoabele de pe capul vrăjitorului. Din cinci focuri i-a spulberat întreaga claie de zorzoane ce-i acoperea părul.

  Mubonta şi-a recăpătat primul prezenţa de spirit. Revenindu-şi a început să strige şi a vrut s-o ia la fugă, dar din nou a fulgerat pistolul lui Petre şi căpetenia a căzut la pământ cu un ţipăt. Petre se rănise la picior.

  — Repede, cu toţi în colibă, a strigat căpitanul.

  Camarazii au sărit în sus. Căpitanul l-a apucat pe vrăjitor

şi l-a doborât, apoi împreună cu doctorul Bertram l-a tras în colibă.

  George s-a dat câţiva paşi într-o parte, ca să facă loc camarazilor ce năvăleau în interiorul colibei. Kard şi cu trei marinari i-au cărat pe răniţii Lange şi Hubner.

  De-abia au ajuns răniţii în colibă că indigenii şi-au revenit din starea de uluială şi s-au pregătit să atace. Ei au dat

buzna spre coliba cu strigăte sălbatice.

   George a introdus un nou încărcător în pistol şi a pornit să tragă sistematic asupra asaltatorilor. Petre a deschis şi el focul din partea opusă şi n-a avut nevoie de mult timp ca să-i oprească, apucând de fiecare dată o nouă armă când cea din mână i se golea.

   Apărarea era atât de nimicitoare încât băştinaşii au rupt- o într-o fugă dezordonată. Peste puţin timp, piaţa a fost complet goală, nemai văzându-se nici un canac.

   George i-a dat pistolul tatălui său, apoi a alergat dincolo la Petre. Trebuia să se profite de confuzia indigenilor pentru a se înapoia din nou armele camarazilor. Prietenul său găsise o zdreanţă mare, în care a înfăşurat într-un pachet toate armele. George l-a pipăit cu mâna.

   — Repede, Petre, până nu-şi revin sălbaticii. Le ai pe toate?

   — Da, e timpul să-i dăm drumul.

   Petre a înnodat colţurile legăturii şi a aruncat-o pe umăr. Au ajuns cu bine la prietenii din colibă, unde Petre a împărţit repede armele. George s-a apropiat de tatăl său, care se afla lângă doctorul Bertram şi privea cum acesta îi îngrijea pe cei doi grav răniţi.

   — Sunt în primejdie? a întrebat George îngrijorat.

   — Îi pansez şi deocamdată asta-i cel mai bine, i-a răspuns doctorul Bertram. Îndată ce ne vom înapoia pe submarin cred că-i voi putea salva. Aşa şi acum, mă voi îngriji de ceilalţi răniţi.

   La intrare a bubuit pistolul lui Petre şi a răsunat un răcnet. George s-a grăbit spre prietenul său.

   — Mubonta a vrut să se îndepărteze târâş, l-a informat uriaşul furios, asta a încercat dar n-a reuşit.

   Căpitanul Farrow a venit şi el acolo.

   — Situaţia noastră nu este tocmai bună. Nu vom putea părăsi coliba în timpul nopţii. În adâncul junglei am fi pierduţi.

   — Eu m-aş întoarce pe furiş la submarin şi aş aduce întăriri, a spus deodată George.

   — Nu poate fi vorba de aşa ceva. Aici suntem în stare să ne apărăm foarte bine. Eu iau în considerare faptul că sălbaticii nu vor cuteza deocamdată să ne atace şi-apoi avem captura şi căpetenia.

  Atunci a izbucnit în râs vraciul, care zăcea legat între doi marinari.

  — Voi ucişi, a izbucnit el batjocoritor. Mubonta nu plăcut, acum căpetenie fiul meu Koru. El mă va elibera.

  — Kard, mergi până la peretele din spatele colibei şi observă acolo, strigă George, apoi s-a îndreptat cu tatăl său spre vrăjitor.

  — Deci aşa, bătrâne amice, a spus căpitanul, acum vom sta un pic de vorbă. Ştii că noi dorim să aflăm unde îl putem găsi pe Sadler?

  — Eu tac, a şuierat bătrânul, eu nu vorbeşte.

  — Aşadar, tu ştii unde este. Asta mă bucură.

  — Tu nu aflat defel.

  — Ai să te aprinzi vorbind, a intervenit George, altfel te vom sili s-o faci.

  Vraciul n-a dat nici un răspuns. George a păşit înainte, l-a apucat în tăcere de picioarele legate şi l-a târât la lumina de la intrare. Apoi s-a aşezat înaintea lui a ridicat rapid pistolul şi a tras odată, de două ori, de trei ori, pe lângă capul vrăjitorului.

  Vraciul a răcnit speriat şi a bătut sălbatic din picioare.

  — Nu, nu... nu! a scos el un bâlbâit. Nu împuşca, eu vorbesc!

  Omul tremura din toate încheieturile.

  — Dar repede şi nu încerca să ne minţi.

  — Eu nu pot spune decât puţin. De o zi şi o noapte de când a plecat până la insula aceea cu un vas.

  — Cu un canu?

  — Nu, cu corabie şi motor.

  — Continuă! Acolo îşi are Sadler ascunzătoarea?

  — El acolo mult stă, ştie căpetenia. Bonda bine.

  — Şi cât de puternic este tribul lui?

  — Nu aşa mare ca noi.

  — În ce direcţie să mergem?

  — Tot spre răsăritul soarelui, apoi golf mare, apoi potecă scurtă şi sat.

  George l-a examinat cu luare aminte pe vrăjitor. Acesta

lăsa impresia că spunea adevărul.

   — Acum spune-mi şi numele insulei.

   — Noi îi spune Jontu, acolo multe insule. Jontu e cea mai mare în mijloc. În acelaşi timp, insula este cu spiritul dealului?

   — Spiritul dealului? Ce vrei să spui cu asta?

   — Pe insulă deal fără rotund. Acolo locuieşte demonul Inc Tabu.

   — Asta nu ne va ţine pe noi la distanţă. George s-a întors spre tatăl său. Îţi este cunoscută insula?

   — Nu-mi stăruie în memorie acest termen, îmi voi aminti îndată văzând insula de pe submarin.

   — Aş vrea să fi fost acum acolo. Cocoaşa lui Sadler ar fi atunci şi mai mare ca dealul acela.

   Deodată George s-a răsucit speriat. Dinspre ieşire a zburat în interior o săgeată şi sa înfipt în stâlpul din mijlocul colibei, pe care se sprijinea acoperişul.

   — La pereţi! a poruncit căpitanul Farrow. Tăiaţi-vă creneluri de tragere în împletitura pereţilor.

   Şi deodată pretutindeni în jurul colibei au izbucnit răcnetele canacilor. Pistoalele lui Petre şi Kard au făcut să răsune şi strigătele de durere. Pereţii din afară au început să pârâie. Băştinaşii au copleşit casa sfatului cu o ploaie de săgeţi. Acestea ca şi lăncile nu puteau totuşi să răzbată prin împletituri. Câteva săgeţi au pătruns cu toate acestea înăuntru prin deschizătura intrării, dar din fericire n-au nimerit pe nici un apărător.

   — Nu staţi chiar lângă pereţi, pentru că ar putea să pătrundă vârfurile lăncilor pe care le aruncă, a strigat George.

   Căpitanul Farrow şi cu George s-au grăbit spre intrare. Ceea ce au văzut i-a făcut să li se taie respiraţia. Din fundul pieţii se apropia spre ei un perete întunecat.

   — Împing încoace o grămadă mare de vreascuri şi ei se ascund după acestea, a strigat George.

   — Vor să se ferească în acest fel de gloanţele noastre. Şi căpitanul şi-a şters fruntea. Acum va fi cam neplăcut.

   — Ne găsim prinşi într-o cursă, domnule căpitan. Eu am să mă urc pe acoperiş.

   — Asta-i o idee bună, Petre. Deoarece dacă duşmanii noştri ar da năvală vom fi pierduţi. De data aceasta în setea lor de răzbunare nu ne putem aştepta la nici o cruţare.

   Petre s-a căţărat în sus pe solidul stâlp din mijlocul încăperii. Uriaşul a tăiat cu cuţitul o gaură în frunzele de palmier cu care era făcut acoperişul. De-abia şi-a scos capul prin deschizătură că l-a şi retras rapid înapoi. La o secundă după aceea, asupra lui s-a abătut o nouă ploaie de săgeţi.

   — De pe acoperiş nu pot face nimic, domnule căpitan, a raportat Petre, ar fi curată sinucidere, dar voi rămâne aici sus şi voi fi atent ca să nu fim luaţi prin surprindere.

   În timpul acesta marinarii îşi croiseră creneluri de tragere prin pereţi şi deschiseră focul spre cei de afară. Au răsunat iarăşi răsunetele de durere ale atacatorilor.

   George se afla la ieşire lângă tatăl său. Grămada de vreascuri se apropiase până la douăzeci de metri. Aventurierii trăgeau însă într-una. Fără a-şi pierde nădejdea ei ţinteau asupra oricărei părţi a corpului, ce se ivea de după peretele de apărare. Totuşi, deşi au răcit vreo câţiva sălbatici, înaintarea lor nu a fost stăvilită.

   — Ce ar fi dacă ne-am retrage prin spate, a strigat George.

   — Nu merge, i-a răspuns Kard şi pe acolo sunt ascunşi.

   Acum indigeni se aflau la o depărtare de doar

cincisprezece metri de colibă. George se chinuia să găsească o cale de ieşire, dar nu-i venea în minte.

   — Dacă am avea măcar nişte grenade cu gaz, a spus căpitanul Farrow, sau dacă ar mai veni camarazii de pe submarin.

   — Numai zece metri! a murmurat George, acum vor porni imediat asaltul.

   Nu-şi terminase bine spusele, când de la marginea pieţii satului a bubuit o salvă de arme. Apoi a răsunat vocea puternică a lui Barth.

   — Pe ei, camarazi!

   Ceea ce a urmat s-a desfăşurat foarte repede. Înainte ca băştinaşii surprinşi că-şi dea seama de ceea ce se petrece cu adevărat, douăzeci de marinari sub conducerea căpitanului englez au năvălit în luminiş. După câteva minute piaţa era goală, băştinaşii părăsindu-şi în panică satul.

PE CORABIA PIRAŢILOR

   CĂPITANUL FARROW A ALERGAT în întâmpinarea oamenilor săi şi i-a strâns mâna lui Barth.

   — Vă mulţumesc. Aţi sosit în ultima clipă.

   Barth s-a opus cu modestie.

   — Îi ştiu pe băştinaşii de aici. Când am văzut că nu vă mai întoarceţi mi-am dat seama îndată că vi s-a întâmplat ceva. Deoarece îmi era cunoscută aşezarea satului, domnul Rindow mi-a încredinţat comanda oamenilor săi. Sper că am procedat bine.

   — Dacă aţi procedat bine? Vă mulţumesc încă o dată, domnule Barth.

   — Aţi reuşit cel puţin să aflaţi încotro s-a îndreptat Sadler?

   — Ştim asta. Acum ne vom înapoia repede la submarin, deoarece nu ne mai ameninţă nici un atac.

   — Ce facem cu vraciul, a întrebat George.

   — Îl lăsăm în colibă şi cu siguranţă că cei din tribul său îl vor elibera îndată.

   S-au reîntors cu toţii la ţărm în cea mai mare grabă. Deşi Sadler avea înaintea lui un avans de patru ore şi vasul său era foarte rapid, totuşi căpitanul Farrow spera să-l ajungă pe pirat.

   Submarinul s-a desprins încet de locul de acostare, după care a pornit cu toată viteza pe direcţia est.

   Căpitanul s-a îndreptat spre cabina sa, unde pe harta de navigaţie figura insula ce o căuta. Îndată după aceea, pe vas s-a lăsat liniştea. Fără nici o altă întârziere, submarinul a pornit cu forţe noi în întrecerea finală ce-l aştepta.

   Se făcuse după amiază târzie când submarinul s-a apropiat de arhipelagul cu pricina. Nu era de crezut că va izbuti să-l ajungă pe Sadler în timpul mersului. George se afla la prova, unde folosindu-se de un binoclu, căuta atent în faţă. El se străduia să descopere insula cu ciudata configuraţie a dealului, în care se pretindea că sălăşluieşte un demon.

   Aventurierii trebuiau să fie în orice moment pregătiţi ca să-l descopere cei dintâi pe piraţi şi de aceea Jan Brike era mereu gata de tragere la tunul de la prova.

   George s-a reîntors în grabă în turn, unde se găsea tatăl său.

   — Dacă piraţii se aflau pe insulă, cu siguranţă că supraveghează mereu marea dinspre vest. De aceea, va trebui să facem un ocol şi să ne apropiem din partea de răsărit.

   — Ai dreptate, George, a fost de acord căpitanul Farrow, ideea nu-i deloc rea.

   Între timp la orizont au început să iasă la suprafaţă insulele arhipelagului. Căpitanul Farrow a pornit cu submarinul să-şi schimbe direcţia spre nord, apoi când insulele s-au scufundat după orizont şi-a reluat cursul îndărăt. În această vreme a examinat harta maritimă de la nord şi a constatat că insula pe care o caută se află spre sud.

   Puţin mai târziu insulele au început să iasă tot mai mult din mare la orizont şi veghea de pe punte l-a vestit imediat despre asta pe căpitanul Farrow. Deja se puteau observa detaliile de pe ele, dar totuşi nu se vedea încă ciudatul deal pomenit de vrăjitorul din satul lui Mubonta. Înălţimea ar fi trebuit să bată la ochi neapărat de la cea mai mare depărtare.

   Căpitanul Farrow a condus submarinul în mijlocul unui grup circular de insuliţe. Atunci George a arătat jubilând spre vest:

   — Aceea dea colo trebuie să fie insula, se observă clar movila de pe ea, tată, insula aceea din stânga. Vrăjitorul n-a minţit.

   — Mărturisesc că ai şi de această dată dreptate, a recunoscut căpitanul Farrow şi mi-ar plăcea să-i întâlnesc şi să nu fi părăsit locul.

   — La ce te gândeşti tată?

   — Sadler poate să se fi reîntors iarăşi la vechea lui ascunzătoare. El are acolo documente ascunse, de care vrea neapărat să scape.

   — Nu cred asta, tată. Ştie bine că-l urmărim, aşa că socoate că am anunţat cu siguranţă autorităţile despre ascunzătoarea sa. O reîntoarcere ar fi foarte riscantă pentru el.

   — Nu uita de schiţa cu semnul acela. El a fost nevoit s-o lase plecând în mare grabă şi acum are multe dureri de cap. Este cu atât mai probabil că Sadler se va duce în primul rând la bârlogul său ca să-şi asigure liniştea.

   — L-aţi pus în încurcătură pe fiul d-voastră, a râs Barth aflat în turn lângă căpitan.

   — Până acum noi am avut mereu noroc în această afacere, mister Barth. Nădăjduiesc şi de această dată că-l vom surprinde pe Sadler.

   Submarinul se apropia tot mai mult de ciudata insulă.

   George s-a urcat încet în turn.

   — E o formă de relief destul de neobişnuită, tată.

   Căpitanul a confirmat din cap şi a privit-o curios.

   — Da, însă ce vrei să spui cu asta?

   — Se pune întrebarea dacă nu-i ridicată de mână omenească. În natură nu se găseşte aşa ceva, într-o conformaţie atât de proporţionată.

   — S-ar putea să ai dreptate, George, a fost de acord căpitanul Farrow cu fiul său, dacă mă gândesc la templele subterane budiste şi indiene, pe care le-am văzut până acum.

   — Dar în această regiune e posibil aşa ceva? Mi se pare totuşi destul de neprobabil, a spus căpitanul Barth, negând din cap.

   — Noi, mister Barth, am trecut prin multe alte întâmplări şi dacă vom încheia cu bine aventura cu Rechinul Mării Sudului atunci vom examina mai îndeaproape această movilă.

   Submarinul s-a apropiat de insulă şi s-a oprit. Aşadar aici trebuia să sălăşluiască căpetenia Bonda. Aventurierii au observat cu binocluri puternice coasta răsăriteană a insulei. Pădurea tropicală se lăsa până spre plajă. Au pornit din nou cu viteza cea mai redusă, aşteptându-se mereu să fie întâmpinaţi cu foc prin surprindere.

   Căpitanul Farrow, doctorul Bertram, George şi cu Petre examinau marginea desişului, Jan Brike îşi încărcase tunul şi se adăpostea în dosul turnului, aşteptând să primească ordinul căpitanului de deschidere a focului. În spatele lui se aflau marinarii care făceau parte din detaşamentul de debarcare.

   Submarinul se apropia tot mai mult de coasta duşmănoasă pe care desişul rămânea nemişcat. Deodată a fulgerat ceva dintr-un tufiş. Aventurierii au dispărut într-o fracţiune de secundă după parapet. Proiectilele se izbeau cu zgomot de turn, ricoşeurile bâzâind jalnic pe lângă acesta. Un glonţ deviat a zbârnâit destul de aproape de locul unde se găseau Jan Brike şi marinarii.

   Mitraliera lătra sec în văzduhul cuprins de arşiţă. În ciuda gloanţelor şuierătoare, Jan Brike a sărit până la turn, i-a îndreptat ţeava spre cuibul de mitralieră şi l-a descărcat cu o bubuitură scurtă.

   Proiectilul s-a spart cu o explozie puternică şi în aceeaşi clipă schijele au secerat tufişurile, aruncându-le cât colo.

   Din partea aceea n-a mai rămas nimic odată cu încetarea împuşcăturilor dinspre ţărm asupra submarinului. Căpitanul Farrow a schimbat cu îndemânare direcţia de mers a submarinului, în aşa fel încât să vină cu bordul în lungul ţărmului. Apoi elicea s-a învârtit în sens invers, aşa încât a fost frânată înaintarea şi submarinul s-a oprit domol, precum un rechin uriaş, lângă coasta abruptă. Cei din detaşament au părăsit bordul cu sărituri de pantere.

   George a fost cel dintâi, el a alergat cât a putut de repede spre un boschet mare. A colo se aflau sfărâmăturile unei mitraliere şi doi morţi. În spatele adăpostului pornea o potecă bătătorită, destul de lată.

   George a rămas pe loc şi i-a aşteptat pe camarazi. Când au ajuns, s-a pus în fruntea lor şi a pornit încet pe cărare. Căpitanul Farrow i s-a alăturat.

   — Să fii prevăzător, George. Acum piraţii au ajuns în strâmtoare şi se vor apăra cu disperare.

   — Eu mă prind că Sadler s-a retras, tată şi poate fi posibil ca să-i surprindem încă pe indivizi la cuterul lor.

   Drumul făcea un ocol mare spre sud şi în depărate se auzea larmă. Se părea că se apropiau de satul băştinaş. Acum se cerea să fie deosebit de atenţi. Aventurierilor le

ajungea îndeajuns experienţa cu Mubonta.

   George a observat deodată o mişcare uşoară într-un tufiş. Şi-a ridicat imediat cu dreapta pistolul, deoarece s-a auzit un foşnet puternic printre crengi, chiar în direcţia unde se ascundea satul.

   — Acum vom fi atacaţi şi-a exprimat George părerea râzând, nu pare să fie foarte curajos, omul lui Bonda.

   — Asta nu va trebui să ne lase fără griji, i-a avertizat căpitanul, să nu uităm că piraţii se găsesc încă prin preajmă.

   După câteva minute au ajuns la sat. Băştinaşii au fost extrem de surprinşi când s-au ivit aventurierii, totuşi se observa lămurit că nu jucau cu toţii decât teatru.

   — Fiţi prudenţi şi-a prevenit căpitanul Farrow însoţitorii, ţineţi armele gata de tragere.

   În întâmpinarea lor a venit un băştinaş bătrân foarte înalt, care şi-a ridicat în sus ambele mâini în semn de bune intenţii. Cu toate acestea, când a vrut să-şi înceapă cuvintele de salut, doctorul l-a întrerupt tăios:

   — Bonda, nu ne duce cu vorba! Unde sunt oamenii albi?

   — Eu... eu... despre ce vorbiţi?

   — Nu te preface! Ştim totul. Unde sunt oamenii albi? Dă-i drumul, n-avem vreme de pierdut cu vorbării!

   — Oamenii albi? Aici în..

   N-a mai putut să bâlbâie în continuare, deoarece pe neaşteptate dindărătul lui a izbucnit o împuşcătură. Bonda s-a încordat, a făcut ochii mari şi a căzut grămadă la pământ cu un ţipăt horcăit.

   — Cu toţii la adăpost! a urlat căpitanul Farrow şi printr-un salt s-a aruncat cu tovarăşii săi înapoi în desiş.

   N-a trecut nici o secundă şi dinspre colibele băştinaşilor au fulgerat alte şi alte împuşcături. Acolo era ascuns Sadler cu echipajul său. Era grăitoare brutalitatea sa, prin felul cum a împuşcat pur şi simplu pe căpetenie, atunci când acesta şi-a pierdut stăpânirea de sine.

   Camarazii de pe submarin au răspuns şi ei cu foc. Căpitanul Farrow şi-a dispersat oamenii. Sărind şi târându- se, au încercat să ajungă în spatele lui Sadler. George aflat mai încolo, pitulat după un tufiş, urmărea un ţel. În minte îi

venise o idee îndrăzneaţă.

   A privit cu băgare de seamă în jur şi a constatat că nu se mai găsea nimeni prin vecinătatea sa. Cel mai apropiat camarad era lungit la o depărtare de vreo zece metri dar nu putea să-l vadă. Atunci George s-a ridicat şi a pătruns şi mai adânc în desiş. El a ocolit satul printr-un cerc larg şi a ajuns în cele din urmă în spatele bandiţilor. Totuşi tânărul nu s-a preocupat de criminal ci s-a grăbit mai departe.

   Îndărătul satului George a descoperit o potecă bine întreţinută şi a pornit pe ea. Drumul ducea spre partea nordică a insulei. Tânărul a rămas încântat când a ajuns la capătul desişului. Foarte aproape de el se întindea ţărmul şi chiar lângă malul abrupt, era legănat de undele mării cuterul lui Sadler. Golfuleţul în care se afla vasul avea o intrare foarte îngustă. Astfel încât nu putea fi văzut din afară.

   Fâşia de ţărm lângă care fusese tras vasul era în întregime acoperită cu tufăriş des. Multe din crăcile lui atârnau chiar deasupra punţii cuterului. În faţă, la prova, stătea un om. Aşadar, Sadler îşi lăsase în urmă lui un paznic.

   George a examinat totul cu amănunţime şi-a dat seama că era foarte greu să ajungă pe vas.

   Straja privea cu încordare înainte, unde în depărtare împuşcăturile începuseră să se mai rărească.

   Fără a scăpa omul din ochi George s-a furişat spre pupa. Aceasta se afla ceva mai sus decât ţărmul. Apoi printr-un salt rapid şi în profundă tăcere, tânărul a ajuns pe puntea cuterului. Imediat s-a strecurat după o grămadă de lăzi.

   Paznicul a auzit ceva. A venit încet spre pupă şi s-a uitat bănuitor în jur. Şi întrucât totul a rămas liniştit s-a dus din nou în faţă.

   George a remarcat că omul era foarte agitat şi când acesta nu s-a mai mişcat de la locul său, ci a continuat să asculte atent vuietul luptei din depărtare, fiul căpitanului a ieşit cu îndrăzneală din ascunzătoarea lui.

   A pornit târâş spre mijlocul dunetei, unde a descoperit un locaş acoperit pentru tunul de la bord. El a dat la o parte o tăblie şi s-a silit să ajungă la tun. Nu mai putea fi văzut de la

prova.

   Tunul era acoperit cu o velă. George a dat la o parte prelata şi a lăsat liberă culata. Prin câteva manevre el a făcut închizătorul de nefolosit, apoi a aşezat totul în ordine, ca la început, aşa încât nici un om să nu poată observa că cineva a umblat la piesa de artilerie.

   Între timp zgomotul luptei a încetat, dar paznicul a rămas în continuare pe locul său. Numai din când în când răsuna vreo împuşcătură. George trebuia să acţioneze, fiindcă bandiţii puteau apare curând în faţa sa. În faţa sa în suprastructura vasului se afla o uşă care dădea spre interiorul cuterului. Din trei salturi mlădioase George a ajuns la intrare şi s-a lăsat repede pe o scăriţă metalică în jos. El a ajuns pe culoarul din mijlocul navei.

   George s-a grăbit spre prova ca să ajungă în sala maşinilor. A dat însă peste o uşă deschisă, a rămas imediat ca împietrit. Înaintea lui se afla încăperea rezervată armamentului.

   George a intrat repede înăuntru, uitându-se fugar peste armele şi muniţiile pe care bandiţii le depozitaseră aici. La lumina slabă ce pătrundea printr-un hublou, tânărul a observat, spre bucuria sa, o ladă cu grenade de mână în formă de ou.

   George a ezitat o clipă, apoi a scos mai multe afară şi le- a vârât în buzunar. După aceea a părăsit grăbit magazia.

   Mai încolo urma o scară ce ducea dedesubt, la sala maşinilor. Ambarcaţia era dotată cu un motor Diesel deosebit de puternic, pe care George l-a remarcat imediat. De aceea Sadler putuse să se afle în insulă cu mult înainte ca aventurierii să-l ajungă din urmă.

   George s-a învârtit pe lângă motor şi a chibzuit cum să-l scoată din funcţiune, fără ca să se bage repede de seamă. Când a văzut conducta de alimentare cu motorină, ce lega motorul cu rezervorul, a ştiut îndată ce avea de făcut. George a găsit repede un cleşte. Într-un loc unde nu era prea uşor de ajuns el a strâns cu putere ţeava astfel ca maşina să poată primi doar un pic de combustibil.

   De-abia şi-a terminat treaba că sus pe punte s-au auzit paşi mulţi, semn că piraţii se şi înotaseră. S-a retras imediat în umbră, după nişte butoaie aflate într-un colţ. N-a durat mult şi paşii s-au apropiat, coborând jos pe scăriţă. S-au ivit doi bandiţi, care au început să umble la motor.

   — Haideţi băieţi, a răsunat un glas răguşit, prin portavoce, daţi-i drumul cu forţă. Până va fi aici Farrow cu submarinul său, trebuie să dispărem printre insule.

   George a răsuflat uşurat. Aşadar bandiţii nu izbutiseră săi biruie pe camarazi. Deocamdată era nevoit să aştepte desfăşurarea evenimentelor.

   — Stone, e o chestiune neplăcută, a murmurat unul din maşinişti, cred că de această dată Sadler este ameninţat de un mare pericol.

   — Aşa gândesc şi eu, a răspuns Stone, acest Farrow se ţine scai de noi. Începe să mă neliniştească, deoarece se află mereu pe urmele noastre.

   — Şi mai neliniştitor este că n-a căzut în nici o cursă.

   — Haideţi băieţi, mai repede! s-a auzit glasul lui Sadler prin portavoce.

   — Avem o problemă! a dat Stone răspunsul.

   — Fără glume, umblaţi ca melcul!

   — Totuşi, şefule, aşa este. Nu ştiu ce s-a întâmplat, însă motorul funcţionează neregulat.

   De sus s-a auzit o înjurătură.

   — Nu i-o fi înfundată de murdărie pompa de alimentare? a întrebat Sadler foarte întărâtat.

   — Totuşi până acum motorul a mers bine, noi nu i-am făcut nimic, a strigat Stone, cuprins de spaimă.

   — Aveţi încă două minute, apoi vin eu.

   — Corner, omule, să ne grăbim, a murmurat Stone către tovarăşul său, altfel e de rău. Când Sadler e cuprins de furie, nu mai ştie nimic de el.

   — Încet Stone, noi nu avem nici o vină. Sadler ar fi trebuit să ne lase aici, ca să verificăm motorul. În loc de asta el nea poruncit să pornim împotriva lui Farrow.

   — Pe el nu-l interesează asta, dacă nu găsim defecţiunea, ne culcă la pământ.

   — Va trebui să se gândească bine la asta, n-are decât şase oameni, iar noi doi suntem singurii care putem porni motorul.

   Cei doi piraţi examinau cu înfrigurare motorul din toate părţile; cu toate acestea nu găseau defecţiunea.

   Atunci au răsunat paşi pe scăriţă. A apărut un om scund şi îndesat. El s-a repezit la cei doi maşinişti cu faţa schimonosită de furie.

   — Ce s-a întâmplat aici? a răcnit el.

   — N-am putut găsi încă nimic, s-a dezvinovăţit Stone, parcă-i vrăjit.

   Sadler s-a încruntat, apoi a ocolit motorul ca să nu fie văzut. În mâna dreaptă îşi ţinea pistolul gata de tragere.

   — Bandă blestemată, a mârâit el, l-aţi sabotat?

   — Doar am fost toţi împreună, a strigat Stone cuprins de spaimă.

   — Nu-i nimic bun de capul vostru, nătărăilor.

   Sadler s-a oprit pe loc.

   — Nu-i în ordine ceva cu pompa de injecţie, de aceea tuşeşte motorul. Cred că-i înfundată, s-o curăţăm repede.

   — Pompa e în bună stare, a vorbit din nou Corner, i-am făcut de la început o scurtă verificare. Este de neînţeles că până acum a funcţionat, iar aşa deodată nu mai merge.

   — Totuşi se simte că motorul nu primeşte suficient carburant.

   — Atunci trebuie să fie ceva cu conducta de alimentare.

   — Dacă şti asta, de ce n-ai găsit încă defecţiunea, a întrebat Sadler ameninţător.

   — Gata, asta e, a strigat Stone, conducta de alimentare este strânsă, trebuie doar puţin îndreptată.

   — Atenţie şefule, a apărut în vedere submarinul, s-a auzit prin porta voce.

   — Fir-ar să fie! a izbucnit Sadler, la tun, vin şi eu.

   El a dat năvală pe scară în sus.

   — Acum este în regulă, a spus cu voce tare.

   Corner i-a aruncat o privire sumbră:

   — Te-ai uitat cu mai multă atenţie la conductă?

   — Da, de ce?

   — Nu ţi-a bătut nimic la ochi?

   — Desigur, ţeava era strivită şi nu venea prin ea suficientă motorină.

   — Asta-i totul?

   — Ce ţi se pare totuşi ciudat?

   — Stone, omule, te-ai uitat la conductă? Cum se poate ca ţeava să fie strivită dintr-o parte? Tu ai făcut-o?

   — Eu? Nu, de ce aş fi făcut-o? Stone a tresărit deodată puternic. Corner! a răcnit el. Asta-i mâna lui Farrow, cineva de la el se află pe vas şi îi ascuns pe undeva.

   — Aşa trebuie să fie. Haide, pune conducta în stare de funcţionare. Iar eu o să merg sus ca să-l informez pe şef.

   Corner a dispărut sus pe scări, lăsându-l pe Stone nehotărât:

   — Nu, a murmurat el, nu sunt totuşi smintit, n-am să stau în nici un caz aici dedesubt. Fără tine!

   Aşa că şi el a şters-o sus.

   Acum George trebuia să acţioneze imediat, după primirea informaţiei, Sadler va porni în căutarea sa. Nu era nici în un caz timpul să cadă în mâinile piraţilor.

   George tocmai voia să-şi părăsească locul, când au venit iarăşi jos, ce-i doi mecanici.

   — Omule, a spus Stone, abia auzit, ai văzut privirea lui Sadler?

   — E terminat, a răspuns Corner, sunt bucuros ca nu trebuie să stau sus.

   — Tunul e de nefolosit, Farrow se află în vecinătate, motorul nu funcţionează şi acesta-i sfârşitul. Încep să cred că Sadler ne va face una cu pământul. Repară ţeava, în timp ce eu voi fi atent în jur.

   Maşiniştii se aflau îndărătul motorului, cu spatele întors la George. Fiul căpitanului a ţâşnit afară de după butoaie şi s-a apropiat hotărât de cei doi oameni:

   — Sus mâinile! a răsunat rece şi puternic vocea lui George.

   În vreme ce le-a ridicat speriat, Corner s-a aruncat cu un strigăt în lături. George a tras imediat, deoarece a văzut cum omul apucase pistolul. Corner a răcnit din nou, deşi George nu-i pusese în primejdie viaţa.

   Atunci Stone a prins curaj. El s-a lăsat să cadă la pământ şi s-a rostogolit fulgerător într-o parte.

   George se găsea într-o situaţie periculoasă. Nu se aşteptase ca piraţi, în disperarea lor să reacţioneze în acest fel. Alături de el se găsea o uşă. Dintr-un salt a ajuns la ea. A vârât mâna în buzunar şi a scos o grenadă, i-a smuls inelul de siguranţă, după care a aruncat-o în sala maşinilor. George a mai auzit cum cei doi maşinişti urcau pe trepte, răcnind. Apoi el a alergat prin depozitul de mărfuri ce se întindea în faţa sa.

   Sus au izbucnit două împuşcături. Au urmat nişte strigăte şi foarte aproape pe scândurile punţi s-au prăbuşit două corpuri. George a fost cuprins de fiori de groază. Probabil că cei doi mecanici fuseseră împuşcaţi de Sadler. Pe la mijlocul vasului George a dat peste încă o scară, s-a urcat pe un coridor şi a fugit înainte.

   În clipa aceea a explodat şi grenada în sala maşinilor.

   Nava s-a cutremurat din toate încheieturile. Au răsunat răcnete speriate printre care s-a auzit şi vocea lui Sadler, care a sărit înainte cuprins de turbare. George n-a înţeles ce striga.

   Acum George a ajuns la încăperea de la prova. Fără să şovăie prea mult, el a azvârlit o a doua grenadă de mână şi s-a aruncat în jos prin bocaport. Apoi s-a întors şi a vrut s-o ia înapoi, dar a rămas pe loc, împietrit. În faţa lui apăruseră în coridor doi oameni.

   Surpriza a fost de ambele părţi. Toţi trei şi-au smucit pistoalele şi au răsunat asurzitor câteva împuşcături. George a simţit o lovitură puternică la cap. El s-a poticnit, a căzut grămadă ca izbit de un talaz şi s-a pierdut.... Pierdut....

OSPĂŢ ÎNTRE RECHINI

   CÂND GEORGE S-A DEZMETICIT a văzut ţeava unui pistol.

   În faţa lui stătea Sadler şi-l privea fix cu ochii plini de ură.

   — Ridică-te tinere, i-a spus domol piratul, deşi vocea îi arăta că acesta îşi reţinea cu greu furia.

   George s-a sculat buimăcit, cu capul greu. El s-a şters peste frunte. Când şi-a retras mâna, aceasta era mânjită cu sânge.

   — Haide, porneşte înainte, a poruncit Sadler. Te vom duce pe capota timoneriei ca să te vadă tatăl dumitale.

   Apoi George a ajuns pe acoperişul cabinei de comandă împreună cu Sadler. În depărtare a descoperit periscopul submarinului. George şi-a ridicat mâna şi a făcut un semn.

   — Aşa, acum e în regulă, tinere, a spus cu ironie Sadler, mai gesticulează cu braţul ca tatăl tău să vadă că eşti în puterea mea.

   George nu a luat în seamă spusele individului. El a aruncat o privire în jur. De la puntea pupa a cuterului ieşea un nor negru de fum. Trebuia să fi luat foc motorina. În faţă, vasul se lăsase ceva mai adânc în apă.

   — Priveşte ce treabă bună ai făcut, a izbucnit Sadler. Nava este pierdută. La prova s-a produs o spărtură. Dacă locul nu va fi inundat repede, atunci focul va ajunge în zece minute la depozitul de muniţii şi totul va zbura în aer.

   — Treaba dumitale, a spus George calm. Nu vei mai putea scăpa.

   — Aşa crezi, Sadler a râs cu hohote. Am un plan foarte bun. Tatăl tău şi-a dat seama că eşti al meu şi deci nu va întreprinde nimic deocamdată împotriva mea.

   — Nu-l cunoşti pe tatăl meu.

   — Da mă cunosc pe mine. Noi vom părăsi acum cuterul cu barca de salvare şi vom pune capul spre insula învecinată. Pe aici există un curent destul de puternic care ne va mâna în scurt timp la insula din faţă. Tatăl tău nu va putea observa când vom părăsi uscatul.

   — Totuşi te va ajunge din urmă pedeapsa.

   — Nu-ţi face griji pentru mine, i-a tăiat-o grosolan Sadler fiului căpitanului.

   — Acum ajungem la esenţa planului meu. În scurtul timp ce voi părăsi vasul, tu vei rămâne aici. Sau te vei îneca, ori vei zbura în aer.

   — N-ai găsit ceva mai bun? George a privit cu îndrăzneală faţa criminalului. Ce te aştepţi să obţii cu asta?

   Sadler s-a uitat nedumerit la George:

   — Nu ţi-e frică deloc de moarte?

   — Şi dacă îmi va fi teamă nimeni nu va vedea asta.

   — Cu atât mai bine, eu nu sunt defel sensibil la durerea omenească. Piratul şi-a încruntat ochii. Cu toate acestea nu- ţi voi oferi o moarte prea uşoară. Te gândeşti încă la tatăl tău?

   — Gândeşte-te mai bine dumneata la tatăl meu, el mă va răzbuna. Pedeapsa lui va fi înspăimântătoare.

   — Asta s-o crezi tu. Tatăl tău nu se va atinge de nici un fir de păr de-al meu. El nu va şti că tu te-ai scufundat cu vasul.

   — Cu toate acestea el va relua urmărirea. În acest caz va fi deosebit de prompt.

   — Poate să se ţină fără grijă după mine, nu mi-e teamă. Mă vei apăra tu.

   — Aha, am înţeles, tatăl meu trebuie să creadă că eu mă aflu în mâinile dumitale şi presupui că atunci el nu va întreprinde nimic. Nu-i aşa?

   — Foarte adevărat, ai totuşi un cap luminat. Însă păcat de el. Deoarece nu vei mai fi în viaţă, cu siguranţă că nu te va găsi şi va trebui să accepte ideea că eu te păstrez în siguranţă în vreun loc oarecare. Prin urmare, eu voi fi mereu la adăpost.

   Sadler a urmărit cu atenţie chipul lui George, totuşi acesta nu-şi schimba deloc înfăţişarea.

   — Dumneata ar trebui să te grăbeşti, altfel vei sări în aer împreună cu mine.

   Sadler a scăpat o înjurătură şi l-a împins pe George pe scară în jos pe punte. Acolo se aflau nişte bandiţii care se pregăteau să lase pe apă o barcă de salvare, încărcată în grabă cu fel de fel de lucruri. Suprastructura vasului îi ferea

pe aceştia să fie observaţi de pe submarine.

   Privirea lui George era atrasă de zorul ce-i apucase. Sadler stătea lângă el şi tot mestecând nervos capătul unei ţigări, dădea ordine cu glas răguşit. Din când în când privirea lui scrutătoare cerceta chipul lui George.

   Apoi a chemat la el doi bandiţi şi le-a dat poruncă să-l lege pe tânăr. În acelaşi timp şi-a ridicat pumnul ca să-l lovească în faţă pe George. Acesta a încercat să se ferească, dar s-a pomenit doborât la pământ. În aceeaşi clipă cei doi oameni au năvălit peste el şi l-au legat într-o clipă, zoriţi de spaima ce le stătea în ceafă. În timp ce-l imobilizau, tânărul s-a încordat îndepărtându-şi puţin membrele, însă din fericire bandiţii n-au băgat de seamă. Se grăbeau să-şi termine treaba ca să părăsească repede bordul. Ei ar fi fugit cu siguranţă de mult, dacă Sadler nu iar fi reţinut laolaltă cu o mână de fier.

   Întins pe jos, George nu s-a agitat cu toate că ştia ce avea să urmeze. Liniştea i-o dădea siguranţa că va putea scăpa repede de legături. Flăcările se întindeau, cu un vuiet înfundat şi pârâituri, dinspre duneta cuterului către magazia de armament. Sadler s-a întors încordat spre el.

   — Petrecere plăcută, băiete! i-a strigat acesta batjocoritor. Aş putea totuşi să te împuşcă, dar ai sfârşi-o mult prea repede. Va trebui să mai înduri încă oleacă de frică înainte ca explozia să te sufle în cer. Cheerio, my boy!

   S-a îndepărtat de el râzând, s-a urcat în barcă şi a dat ordin de plecare. Piraţii au apucat grăbiţi vâslele şi au început să vâslească cu disperare.

   George şi-a dat jos vijelios frânghiile şi s-a târât la adăpostul timonei. De aici el s-a apucat să urmărească ambarcaţia piraţilor. Aceasta era supraîncărcată şi se lăsase în apă până la marginea de sus a bordajului. Apoi a văzut aripile dorsale ale câtorva rechini trecând fulgerător prin apropierea bărcii.

   Piraţii erau tot mai neliniştiţi. Sadler înjura răsunător, dar îşi pierduse dominaţia asupra oamenilor săi. Pe ei îi stăpânea doar un singur gând: uscatul. Înaintea lor se întindea ţărmul, aflat la o depărtare de doar treizeci de metri. Dar şi între barcă şi uscat mişunau rechinii. Unul dintre ei tocmai se apropiase aşa de mult de barcă, încât valurile erau cât pe ce să-l arunce în ea peste bord.

   Sadler şi-a dat seama de primejdie. Dacă bestiile se loveau de barcă şi pe oamenii lui îi lăsau nervii, era deajuns ca la cel mai neînsemnat incident de acest fel barca să se răstoarne. Era suficientă doar o mişcare nechibzuită. Fără să şovăie el a scos pistolul şi a tras asupra unui rechin ce înota prin faţă, în imediata apropiere.

   Lighioana s-a învârtit în jur şi a biciuit cu coada suprafaţa apei, colorând în roşu creasta valurilor. Atunci au dat năvală din toate părţile alte hiene de mare şi s-au repezit la ruda lor rănită. Piraţii priveau cu ochii holbaţi la drama ce se juca atât de periculos de aproape de ambarcaţia lor. Se întâmplase tocmai ceea ce Sadler voise să îndepărteze.

   Deodată... George şi-a tras capul între umeri... corpul unui rechin s-a izbit de barcă şi a răsturnat-o în apă. În văzduh s-au înălţat brusc mai multe răcnete, întrunite într- unul singur, asurzitor. Piraţii s-au prăbuşit peste bord într-o grămadă zgomotoasă. Deasupra, marea clocotea. George şi-a închis îngrozit ochii.

   Când şi i-a deschis din nou, înaintea lui marea era iarăşi liniştită, doar aripi înotătoare se mai agitau pe mare. La o oarecare distanţă barca de salvare se balansa cu chila în sus. Spre epavă erau mânate de talazuri câteva catrafuse ale piraţilor. Nici unul dintre piraţi nu scăpase cu viaţa. „Rechinul Mării Sudului" fusese devorat de rechini!

   Totuşi George s-a întors cu gândul la curioasa şi periculoasa lui situaţie. S-a uitat pripit în jurul său. Focul se apropiase deja periculos de mult de jumătatea navei, unde se afla depozitul de muniţii. Cuterul îşi aplecase prova tot mai mult în adânc.

   George a privit din nou pe mare. Curentul mâna vasul rănit tot mai aproape de coastă. George aprecia că se găsea la o depărtare de numai cincizeci de metri. Cu toate acestea nu se gândea să treacă dincolo înotând. Se gândea cu groază la cele pe care tocmai le trăise.

   Deşi avea nenoroc, îi surâdea şi norocul! La vreo treizeci de metri mai încolo se înălţa un banc de corali, unul îngust, lung de câţiva metri, unde putea avea şansa de scăpare.

Vasul se mişca într-una în direcţia aceea.

   George a trecut peste balustradă şi s-a apucat de marginea acesteia. Încă douăzeci de metri. Încă zece... se ţinea strâns cu o mână de balustrade şi se sprijinea cu picioarele de marginea bordurii, fiind gata în fiece clipă să se avânte.

   Acum bancul de corali se găsea doar la o depărtare de şase metri. În momentul acela a izbucnit o explozie uriaşă, care a rupt vasul în două.

   George şi-a aplecat involuntar capul după balustradă, unde de şoc a aerului trecând dincolo de el. Prova s-a lăsat încet într-o parte. Atunci George şi-a dat drumul în apă. Printr-un salt lung s-a aruncat în apă, scufundându-se îndată.

   Când tânărul a ajuns din nou la suprafaţă, se găsea doar la doi metri de bancul de corali. Prin dreapta sa tăia apa aripa dorsală a unui rechin. George s-a azvârlit înainte printr-un efort supraomenesc, a reuşit să se apuce de bancul de corali şi s-a ridicat pe el în sus. Foarte aproape în urma sa a dat buzna în ultima clipă rechinul.

   George s-a întors răsuflând uşurat. Cuterul tocmai se scufunda în valuri, urmându-l pe criminalul său căpitan. În depărtare plutea submarinul. George a început să facă semen cu mâinile. El nu putea să-şi dea seama dacă l-au văzut camarazii săi, totuşi, cu puternicele lor binocluri trebuia precis să-l descopere.

   Cu toate acestea, situaţia lui George era extrem de primejdioasă. Bancul de corali se ridica doar cu vreo câţiva centimetri deasupra apei. Până la ţărm mai erau încă vreo douăzeci şi cinci de metri! În jurul lui se foiau siniştrii răpitori, care frecau tot mai des refugiul tânărului. Cu siguranţă că adulmecaseră noua victimă. Pe stânca lui îngustă, George era neputincios în faţa unui atac.

   Fiul căpitanului a descoperit cu spaimă că începea fluxul. Apa se înălţa şi în scurt timp avea să scalde reciful de corali şi atunci era pierdut. Submarinul se afla încă la mare depărtare. George a înţeles că ai săi se apropiau de el cu toată viteza, dar nu mai puteau ajunge prea curând.

   Minutele se scurgeau, apa creştea tot mai mult, gleznele lui George erau deja scăldate de valuri şi aripile de pe spinarea rechinilor treceau tot mai aproape de bancul de corali.

   Atunci şi-a adus aminte de grenadele de mână pe care se mai purta încă în buzunare. A scos una fără a întârzia nici o clipă măcar.

   A tras siguranţa focosului şi a zvârlit grenada înainte, după care s-a ghemuit jos. A izbucnit în sus o imensă coloană de apă. Puhoiul spumegând era cât pe ce să-l ia cu el. Totuşi a văzut cu bucurie că rechinii au luat-o la goană cuprinşi de o spaimă năprasnică.

   Până la ţărm sunt douăzeci şi cinci de metri, a reflectat George şi dacă aş arunca o grenadă de mână în apă, aş putea să ajung la insulă mai înainte de-a reveni rechinii.

   Tocmai voia să-şi pună intenţia în aplicare, când primele dihănii se şi întoarseră. Nu, n-avea timp deajuns la dispoziţie.

   De el s-a apropiat un exemplar nemaivăzut de mare şi s-a oprit înaintea tânărului, pândindu-l. Din fericire, n-a putut să mai înainteze, deoarece reciful se întindea oleacă sub apă. Însă George îşi dădea seama că această sălbăticiune s-ar arunca asupra lui chiar şi pe uscat ca să-şi înşface prada.

   Rechinul îl urmărea pe tânăr cu o privire vicleană. Era un animal foarte mare, având o lungime de peste patru metri. Spinarea sa înaltă şi neagra lui aripă dorsală se ridicau mult deasupra apei. Rechinul albastru vede foarte bine, are un auz ascuţit şi simţul mirosului este mai puternic decât al altor peşti. El vânează în largul mării cu o dibăcie neliniştitoare şi numai voracitatea lui nemărginită face cu putinţă să fie capturat.

   George şi-a pipăit toate buzunarele. El a căutat vreun obiect pe care să-l arunce asupra rechinului. Acesta se uita tot mai insistent. Rechinul nu se mişca din loc, dar îşi agita nervos coada. Din când în când îşi deschidea botul tivit cu dinţi ascuţiţi ca briciul.

   George a găsit încărcătorul pistolului său, care fusese aruncat de pe cuter în adâncuri, l-a azvârlit cu putere asupra lighioanei. Acesta s-a dat puţin îndărăt, dar nu şi-a părăsit locul.

   Deodată George a auzit îndărătul său un plescăit şi s-a sucit rapid. De el se apropiaseră trei rechini care au început să se învârtească în jurul recifului, biciuind cu cozile apa învolburată.

   Acum situaţia devenise şi mai ameninţătoare, rechinii încercând toate manevrele ca să-l dea jos de pe micul banc de corali şi era doar o chestiune de timp până când îl vor arunca în apă ca să-l înşface. Acesta se ţinea dârz în faţa monştrilor ce-l pândeau.

   George a scos cu hotărâre din buzunar ultima grenadă de mână, a dezamorsat-o şi a aruncat-o în mijlocul haitei dinaintea sa. Apoi s-a făcut una cu pământul.

   Explozia a provocat o uriaşă fântână arteziană, ce s-a ridicat spumegând spre înălţimi. Prin aer se învârteau corpuri de rechin. Reciful a fost izbit de un şuvoi însângerat de apă şi George a putut doar în ultima clipă să se ţină pe loc. S-a ridicat repede din nou pe bancul de corali. În oase îi intrase spaima.

   Explozia a vrut un efect înspăimântător printre rechini, apa fiind presărată cu o mulţime de cadavre, lighioanele rămase în viaţă se străduiau să fugă în larg.

   Submarinul se afla la mai multe sute de metri şi puntea îi era plină de marinari înarmaţi. Dar distanţa era încă destul de mare ca George să fie scăpat de primejdie prin împuşcături bine ţintite. Tânărul a făcut semne energice cu braţele şi a arătat într-o parte unde răsăriseră noi aripi dorsale ale bestiilor lacome de pradă.

   Acestea nu s-au lăsat mult aşteptate. Lăcomia le era mai mare decât teama de moarte. George vedea cum îşi scoteau capetele din apă şi-şi desfăceau înspăimântătoarele lor boturi. Submarinul se apropiase la vreo două sute de metri şi au început să trosnească focuri de armă. Împrejurul lui George ţâşneau în sus mici fântâni arteziene şi apa începea să clocotească furios. Rechinii se luptau fiecare unul împotriva altuia. Mirosul de sânge îi întărâtase cu totul şi George urmărea cu cea mai mare oroare această bătălie bestială, care se apropia periculos de mult de el.

   Submarinul era aproape. La o depărtare de câţiva metri căpitanul Farrow a ordonat ca motoarele să frâneze vasul.

Deja se şi aruncase spre George un colac de salvare legat de o parâmă. Înainte de a-şi da bine seama, mâinile zdravene ale mateloţilor l-au tras pe bord. L-au întâmpinat o mulţime de mâini întinse, gata să-l ajute ca să iasă din apă.

   George s-a oprit o clipă pe punte şi şi-a şters faţa udă de stropi.

   — Eh, e bine chiar şi în ultima clipă! a spus el, apoi după ce şi-a revenit, a pornit spre turn.

   Primul care l-a întâmpinat aici a fost tatăl său:

   — Trebuie să recunoşti că, spre norocul tău, am ajuns totuşi la timp. De altfel asta se poate observa şi în privirea ta.

   — Dacă eu nu m-aş fi furişat pe cuterul lui Sadler, voi l-aţi fi scăpat, a replicat el cam îmbufnat.

   — Tu ştii foarte bine că nu-mi plac asemenea escapade, care-ţi pun viaţa în joc. Cândva noi l-am fi înhăţat pe Sadler într-un mod mai puţin primejdios! Apropo unde sunt piraţii?

   George a arătat spre apă:

   — I-au înşfăcat rechinii. După ce am incendiat cuterul lui Sadler, acesta a plecat şi m-au lăsat pe epavă ca să mă duc cu ea la fund. Dar oamenii săi au încărcat peste măsură barca de salvare. Un rechin a lovit ambarcaţia şi aceasta s-a răsturnat.

   Căpitanul a ascultat prezentarea lui George şi apoi l-a întrebat:

   — Totuşi, pentru ce ai mers la cuter? Când ne-am adunat, noi ţi-am descoperit lipsa şi doar lui Petre i-a venit în gând că s-ar putea să te fi dus la cuter. El te cunoaşte foarte bine pe tine.

   George a râs:

   — M-am gândit că-i puteaţi face inofensivi pe piraţi cu ajutorul grenadelor cu gaz.

   — Totuşi, nu puteam face asta pentru că după toate aparenţele te găseai pe bord!

   — Ei, atunci ar fi avut şi el cel puţin o dată douăzeci şi patru de ore de odihnă, a spus cu înţeles doctorul Bertram.

   Au râs cu toţii şi s-au destins ca prin farmec.

   — Băiete, te vei duce frumuşel şi vei sta sub punte, l-a ameninţat căpitanul Farrow, râzând la fiul său. Totuşi te-aş invita ca pe viitor să fii ceva mai puţin nechibzuit. Dar ce ai acolo la cap?

   Căpitanul şi cu doctorul s-au apropiat de el.

   — Vai, nu-i nimic prea grav, doar o rană superficială de glonţ, a răspuns George făcând un gest cu mâna.

   — Ei, dar e o zgârietură în toată regula. Vino cu mine imediat în cabina infirmeriei. Hubner şi cu Lange vor fi încântaţi de compania ta. Ei merg din ce în ce mai bine.

   Cu aceste cuvinte doctorul Bertram a coborât din turn, George a mai rămas un pic şi adresându-se tatălui său a arătat spre insulă:

   — Tată, nu crezi că această aventură ar fi dusă la bun sfârşit dacă am da o raită pe la movila aceea?

   — Să-ţi iasă din cap, altfel îmi vine să-mi smulg părul din cap de disperare!

   George a dispărut râzând din turn. Căpitanul Farrow la urmărit gânditor cu privirea...

SFÂRŞIT

Volumul 237

TAM-TAM MORTAL ÎN CONGO

   ALARMĂ ÎN JUNGLĂ

   ÎN SEMIOBSCURITATEA VERDE a uriaşei păduri virgine africane mergeau trei oameni. Zăpuşeala apăsătoare a pădurii tropicale nu părea să-i marcheze. Stropii care cădeau de pe vegetaţia căţărătoare, luxuriantă, a copacilor, în mod constant, nu făceau decât să le grăbească paşii pentru a părăsi cât mai repede regiunea aceasta bântuită de friguri galbene şi-n general nesănătoasă.

   Aceşti trei oameni eram noi. Marian Farrow, Robert Bertram şi negrul uriaş, Pongo.

   — După un marş neîntrerupt de câteva ore, am hotărât să luăm o scurtă pauză, astfel că ne-am oprit într-un luminiş străjuit de tamarinzi uriaşi.

   De câteva zile bune, depăşisem fluviul Ngoko, graniţa naturală dintre Camerun şi Congo. Ţelul nostru rămânea încă localitatea Ikelemba, unde voiam să ne întâlnim cu locotenentul francez Pierre Gaston, pe care-l cunoşteam de mai multă vreme şi care ne solicitase de fapt această întâlnire.

   Pongo se şi apucase să-ncropească un focşor, la care avea de gând să rumenească apetisanta coastă de antilopă pe care-o purtam cu noi. Un râuşor vesel din apropiere ne oferea o apă rece şi cristalină, astfel încât, după ce ne-am astâmpărat foamea şi setea, intenţionam să ne odihnim vreo jumătate de oră. Din păcate, nu ies toate aşa cum îţi propui, aşa că asta ni s-a-ntâmplat şi nouă, când am fost brutal deranjaţi.

   Mugetul înăbuşit părea să răzbată din coroanele bogate ale arborilor, umplând văzduhul, năpădindu-ne din toate părţile. Era zgomotul unor bătăi sacadate de tobă.

   Prietenul nostru negru ascultă cu încordare, ochii săi iscodind în toate părţile în semiobscuritatea verde a junglei. El care fusese odată regele ţinuturilor acestora centrafricane părea să-nţeleagă fireşte semnificaţia acestor mesaje, exprimate prin limbajul tobelor. Pongo părea uşor neliniştit acum, îşi scutură de mai multe ori capul cu neîncredere şi pe trăsăturile feţei sale, apăru o grimasă.

   — Masser, tobele spun război, ceartă între triburile Ngota şi Ngombe. Ne-am uitat instinctiv după armele noastre, în timp ce Pongo părea să asculte cu atenţie în continuare.

   După-un timp ne spuse pe-un ton foarte grav.

   — Masser, mai bine pleacă de-aici. Vine duşmani din Lionesa şi Mene, tabăra noastră între aceste localităţi.

   Am înăbuşit repede focul, ne-am înşfăcat lucrurile imediat şi ne-am reluat marşul.

   Instinctiv, Pongo optă pentru o altă cărare, care era însă mult mai puţin practicabilă, plină de spini şi liane căţărătoare. Întrucât păşea de obicei în frunte izbea acum cu furie, în vegetaţia încâlcită care ne bara calea, cu macheta lui. Fără încetare ridica iar şi iar lama ascuţită, iar noi îndepărtam resturile plantelor cum puteam mai repede.

   Ne sufocam literalmente prin acest iad verde, în timp ce hainele noastre erau înmuiate de transpiraţie, iar plămânii lucrau cu toate pompele la turaţie maximă. De abia puteam să ne târâm cu multă greutate înainte, în timp ce zgomotele provocate de tam-tam-uri, se apropiau din ce în ce.

   — La naiba, cărarea asta nu are capăt! bombăni Marian, luându-şi de pe cap şi aerisindu-şi casca tropicală. Voia tocmai să-şi şteargă transpiraţia de pe frunte, când lângă el vâjâi o suliţă care se-nfipse într-un palmier de Rotang. Neam adăpostit imediat şi-am deschis focul, în direcţia de unde venise arma primitivă a sălbatecilor.

   Pongo dispăruse imediat dup-aceea. Să fi descoperit el în ciuda vizibilităţii reduse pe suliţaşul vrăjmaş?

   Din nou fură aruncate, una după alta, mai multe suliţe. Începuse concomitent intonarea unui cântec de luptă, întrerupt de zgomotul ameninţător al bătăilor de tobă. În ciuda prevederii noastre se-ntâmplase exact de ce ne temeam mai tare: nimerisem între cele două fronturi de luptă al taberelor rivale.

   Strigăte sălbatice de război, se auziră din toate infernele pădurii, în timp ce imediat dup-aceea ne-a fost dat să auzim gemetele răniţilor sau războinicilor care erau pe moarte. Pongo încă nu se întorsese, dar în ciuda acestui fapt ne-am continuat drumul ştiind prea bine că uriaşul ne va găsi oriunde. Ştia prea bine ce făcea şi acţiunile sale îi erau întotdeauna bine motivate.

   Din depărtare se mai auzeau încă strigătele de luptă şi- acum ştiam prea bine, că suliţa care fusese azvârlită spre noi, nu ne era adresată nouă. Un zgomot de crengi rupte, ne făcu să ne-ntoarcem brusc.

   Pongo se afla în faţa noastră. Îşi ţinea lipită o frunză de palmier, de umărul rănit şi respira cu greutate.

   Acum ne relată în felul său laconic, ce l-a determinat să dispară aşa deodată.

   — Pongo văzut umbră de la om, vrut imediat urmărească. Om de trib Nagala. Faţa de la el vopsit cu culoare roşie şi galbenă. Pongo recunoscut după suliţă, că războinicul de la trib canibal este.

   Prietenului nostru, îi scăpărară dinţii scoţând câteva înjurături în dialectul natal al patriei sale. Am început să-i bandajez umărul prietenului nostru negru, în timp ce acesta continua să ne povestească. Marian se uită gânditor spre Pongo şi spuse, pe un ton agitat.

   — Ai observat cu atenţie dragă Pongo, scena luptei? Nu cumva e vorba totuşi de-un atac banditesc şi nu de un război adevărat, între triburi, unul cu obiceiuri canibale şi unul care opunea rezistenţă?

   Pongo se uită foarte serios spre mine şi Marian şi spuse fără dubii:

   — Masser Farrow are dreptate. Război pornit împotriva misionari şi preoţi care interzic mâncat carne de om. Oameni aceştia acum în mare pericol.

   Marian se-ntoarse spre mine zicându-mi grav.

   — Trebuie să ne străduim să mergem cu orice preţ mai departe, dragă Robert. În direcţia asta se găseşte o misiune şi poate că oamenii de-acolo au neapărat nevoie de ajutor.

   Am început să ne grăbim cât puteam, pe drumul nostru atât de anevoios croit şi deja se făcuse întuneric, când neam regăsit la marginea unei plantaţii de cacao, care aparţinea după toate probabilităţile misiunii.

   Luna strălucea din plin la marginea pădurii şi-acum Pongo ne putea indica cu claritate direcţia din care se distingea un nor de fum, care se ridica tocmai din spatele câtorva clădiri care se profilau ca nişte umbre întunecate.

   Un simţământ neplăcut de nelinişte mă cuprinse treptat.

   — Mariane, am spus eu, cu limba aproape împleticită! Aici ceva nu pare în regulă, acolo în spate, par să ardă câteva clădiri.

   Pongo o luă din nou în mare grabă, înainte. Miros de ars şi de pierzanie ne împresura acum şi când am apărut în fine între mine şi uriaşul negru se putea vedea ca o fantomă uriaşă care se strecura printre zidurile arse. Era foarte agitat şi ne făcu semne disperate, să ne apropiem în grabă.

   Nu-l voi plictisi pe cititor, zugrăvindu-i toate aceste scene de coşmar, pe care le puteam vedea, conduşi de către Pongo, doar atât aş putea spune. Rar am mai putut vedea în timpuri de război, astfel de cruzime.

   Chiar şi credinciosul nostru Pongo care avea nervi mult mai puternici decât noi, stătea ca încremenit înaintea masacrului groaznic comis după toate aparenţele cu cel mal deplin sânge rece asupra celor asediaţi. Întrucât acest inamic perfid trebuia să se găsească încă în apropiere ne dădeau de ştire însăşi ruinele fumegânde şi sunetele sacadate ale toboşarilor războinici care păreau să-şi serbeze chiar acum victoria într-un dans lugubru, aducător de moarte şi ruină.

   Cu armele pregătite pentru orice, ne-am întors îndărăt în junglă, mergând cu urechile ciulite, pe-o potecă croită cu mult timp înainte de-o specie de rinoceri pitici.

   După un marş continuu de-o jumătate de oră, eram atât de epuizaţi încât ne-am prăbuşit jos literalmente de-ndată ce-am ajuns într-un luminiş mai mic.

   Pongo pe care marşul nostru nu păru să-l obosească în nici un fel, se urcă într-un copac înalt, pentru a ne aranja acolo un adăpost pentru noapte. Era atât de versat în astfel de exerciţii, încât nu dură mai mult de-o jumătate de oră, până ce ne amenaja un culcuş minunat între crengi, legându-le pentru siguranţă cu liane şi căptuşindu-l cu frunze pentru a ne fi cât mal comod. Alesese un copac în care de-ai fi privit de jos să ne facă perfect invizibili pentru eventuali urmăritorii.

  Ne-am lăsat să cădem cu atenţie în acest adăpost natural de verdeaţă şi de data asta am renunţat la santinele întrucât culcuşul nostru n-ar fi putut descoperit de jos decât printr-o pură întâmplare.

  În ciuda acutei stări de oboseală, în care mă găseam, n- am izbutit s-adorm. Sunetul îndepărtat al bătăilor sacadate de tobă şi zgomotele obişnuite ale nopţii pădurii seculare, tropicale, mă ţineau încă treaz. Simţământul că prietenii mei, se găseau încă lângă mine, m-au liniştit întrucâtva şi treptat ochii au început să mi se închidă. Am rămas şi întreaga dimineaţă a zilei următoare în adăpostul nostru sigur din copac, urmărind ce se întâmplă înjur, cu simţuri încordate. Deodată am simţit o izbitură puternică în casca mea tropicală, pe care-o auziră şi camarazii mei, iar când ne-am uitat mai bine, am văzut cu uimire o specie de gândac uriaş de aproape cincisprezece centimetri lungime care căzuse pe spate în faţa mea şi acum bătea aerul nebuneşte cu picioarele. Am izbucnit în râs cu toţi şi l-am ajutat pe bietul animal să-şi reia zborul. După-aceea am luat un mic dejun întăritor, dar rece, întrucât ne temeam s- aprindem focul.

  Abia apoi ne-am reluat marşul. După aprecierea noastră eram la câţiva kilometri depărtare de Ikelemba. Ne abătuserăm câţiva kilometri de la ţintă, rătăcind prin zone mlăştinoase, dar pe la ora trei după-amiază am ajuns în sfârşit la Ikelemba, unde locuitorii făcură ochi mari la vederea noastră. Ne-am îndreptat spre garnizoana militară, unde ne-am anunţat imediat locotenentului Gaston, care ne primi imediat, urându-ne „Bun venit". I-am relatat ultimele evenimente şi întrucât locotenent era o personalitate puternică cu-n caracter pe măsură, am putut ajunge repede la un numitor comun. Acesta poseda capacitatea de-a trage concluzii juste şi-ale aplica la momentul oportun. Aprecierea situaţiei a fost următoarea: întreaga regiune dintre Congoul francez şi ţinutul junglelor Ituri, se găsea în alarmă de luptă, în câteva locuri ale acestui imens spaţiu, populaţii întregi căzuseră în noaptea canibalismului cum de a fost aşa ceva posibil? Care fusese motivul?

   Un servitor ne aduse băuturi răcoritoare de la gheaţă, Locotenentul se lăsă să recadă-n fotoliul lui de piele şi-şi aprinsă o ţigaretă.

   În timp ce-şi urmărea propriile rotocoale de fum, care pluteau deasupra capetelor noastre, începu să povestească.

RĂPIREA UNEI FETE

   — ÎNAINTEA CU CÂTEVA ZILE a fost răpită o tânără de naţionalitate belgiană ce către oamenii tribului Ngombe. Tatăl acesteia este membru a ambasadei Belgiene la Leopoldville. A dispărut brusc şi-am fost făcut răspunzător de dispariţia fetei, întrucât teritoriul se afla sub jurisdicţia mea.

   Locotenentul Gaston deşi avea o statură robustă, în ciuda tinereţii sale, vârsta o apreciam la vreo douăzeci şi şapte de ani, părea să fie un om sentimental.

   — De ce s-a neglijat de ani întregi problema populaţiei negre? spuse el resemnat. Aceşti oameni au fost trataţi ca şi vitele de muncă, i-au minţit pe bieţii oameni, domnule Farrow. Ştii şi dumneata domnule Farrow, cât de mândri pot fi oamenii ăştia din tribul Ngola, Wute, Ngombe, Duala şi cum s-or mai fi numind.

   Locotenentul privi ceva mai împăcat spre ferestrele apărate cu plase pentru ţânţari şi zâmbi cu amărăciune:

   — Acum aceşti băştinaşi se răzbună, omorându-i pe misionari. A trebuit să-i trag la răspundere pe câţiva dintre aceştia pe care-i aveam noi ca ostateci, interogându-i cu privire la răpirea fetei. A trebuit să şi spânzur pe câţiva dintre aceştia, deşi mi-a părut rău, să-i văd legănându-se încolo şi-ncoace, în bătaia vântului, cu toate că...

   Marian se ridică şi-l întrerupse pe francez:

   — Ce-ai făcut locotenente? Ai spânzurat oameni nevinovaţi?

   Prietenul meu se uită mânios la tânărul locotenent apoi i se păru că atitudinea lui fusese totuşi prea aspră, aşa că adaugă încet.

   — Crezi cu adevărat, domnule locotenent că prin atari procedeu ai putut să-i îmbunătăţeşti cumva soarta tinerei fete?

   Marian se reaşează şi-l privi întrebător pe tânărul ofiţer.

   — Mă miră sinceritatea dumitale, domnule Farrow. Asta te onorează şi mai mult în ochii mei, dar uiţi că trebuie să mă

supun ordinelor primite de la superiorii mei. Ofiţerul armatei coloniale franceze îşi drese vocea şi-şi aranjă câteva hârtii, netezindu-le c-o mişcare înfrigurată a mâini, înainte de-a continua.

   — Superiorii mei din Panzi şi Bruxelles ne cer nouă subordonaţilor de rang inferior să acţionăm cu tot mai multă duritate şi cu hotărâre. Câteodată îmi vine să las totul baltă şi să plec, dar ştiu că-n locul meu poate ajunge altul care va avea fără îndoială încă şi mai puţine scrupule decât mine.

   În sinea mea n-am putut decât să-i dau dreptate ofiţerului şi-am simţit instinctiv că şi Marian era de părerea mea. Prietenul meu scoase din buzunarul de la piept o hartă, a regiunii Congoului pe care-o desfăşură pe masă, după care reluă dialogul.

   — Te cred domnule locotenent şi-ţi înţeleg îndoielile. Uită- te le rog la regiunea în care se găsesc triburile răsculate. Depăşesc chiar dimensiunea Franţei. Această imensă suprafaţă, ce constituie în mare parte din păduri seculare în care nici un om alb n-a pus piciorul vreodată. E un întreg imperiu al întunericului, al superstiţiilor şi vrăjitoriei. Cum crezi dumneata că-ţi vei putea exercita autoritatea acolo, o regiune care sfidează orice omenie şi orice logică?

   Marian se uită câtva timp în tăcere la faţa ofiţerului francez care nu dădu nici o replică ci se uită numai parcă transportat în alte lumi la harta din faţa sa.

   De-aceea Marian reluă:

   — Tânăra belgiancă se găseşte probabil în acest ţinut de infern, în care şansa supravieţuirii unei femei albe e aproape nulă, mai ales acum, când s-a dezlănţuit măcelul. Intervenţia rapidă se impune de la sine.

   M-am uitat spre Marian şi-am văzut cât de încordat era, în timp ce acesta îşi împături din nou harta şi întorcându-se spre mine, îmi zise:

   — Robert, va trebui să-ncercăm s-o găsim pe această tânără belgiancă şi dacă e posibil s-o eliberăm.

   Prietenul meu se ridică acum şi după ce-i dădu mâna tânărului ofiţer care-l privea uimit, mai adaugă laconic:

   — Multe mulţumiri pentru ospitalitate domnule locotenent şi pot spune că ne-am bucurat să te revedem.

  Ofiţerul se uită consternat la Marian spunând:

  — Monsieur Farrow, sunt surprins şi nu ştiu cum să-ţi mulţumesc. Orice sprijin, de orice fel, de care ai nevoie, e de mai-nainte asigurat.

  Marian zâmbi oarecum sarcastic când spuse.

  — Domnule locotenent acest sprijin şi farmecul dumitale francez nu este solicitat deocamdată. Cu excepţia poate pe moment a unei bune mese gătite după reţete culinare... franţuzeşti!

  Locotenentul Gaston se ridică din spatele biroului său şi ne zâmbi bucuros.

  — Voi nemţii sunteţi oameni ca din topor, dar plini de surprize. Dar să mergem la restaurantul francezo-belgian singurul de pe aici.

  Îndată dup-aceea stăteam în faţa unei mese încărcate cu ruladă de porc şi viţel asortate cu salată, alături de câteva carafe de vin roşu. Pentru Pongo am comandat un picior mare de batal, întrucât acesta nu prea punea mare preţ pe felul de mâncare pe care-i comandasem noi.

  După ce am discutat cu simpaticul locotenent Gaston toate cele trebuincioase, acesta ne înmână la plecare câteva hârtii importante pentru perioada în care ne vom afla în Congoul Belgian, menite a le arăta la nevoie autorităţilor în drept. Abia apoi ne-am îndreptat spre hotelul nostru unde am început să facem preparativele pentru plecarea noastră planificată pentru a doua zi de dimineaţă.

  Nu mică ne-a fost surpriza când în dimineaţa următoare tocmai pe când voiam să părăsim hotelul, un automobil se opri cu frânele scrâşnind, stârnind un nor de praf chiar în faţa noastră. Din automobil sări locotenentul Gaston cu faţa roşie care ne privi îngrijorat:

  — Monsieur Farrow! Monsieur Bertram! Veniţi cu mine la fortul Roussel. Vom zbura cu avionul spre est peste Slanleyville către Ayacubi.

  Acum era rândul nostru să fim luaţi prin surprindere. În timp ce ne întorceam la hotelul nostru, locotenentul ne relată ce se întâmplase şi de ce era necesară o asemenea schimbare de plan.

  Dintr-un izvor demn de încredere aflase că fata fusese răpită în apropiere de pădurea Huri de către un aviator belgian, contra unei mari sume de bani!

   Marian se uită neîncrezător la interlocutorul nostru:

   — Pentru o mare sumă de bani, de către cine? întreabă prietenul meu, uimit şi el întorsătura asta a lucrurilor.

   — N-avem deloc timp de pierdut, domnule Farrow, răspunse Gaston. Îţi voi da lămuriri complete asupra acestor lucruri, în timpul zborului nostru spre Ayacubi.

   — Asta înseamnă că intenţionezi să vii şi dumneata cu noi? l-am întrebat la rândul meu, pe ofiţer, surprins.

   — Bineînţeles. Credeţi că vă las singuri la greu?

   Un soldat din tribul Bantu - aşa zis Bantu Askari conduse automobilul într-o cursă fantastică în direcţia fortului Roussel. Era atât de cald, încât deşi dimineaţa de vreme, cămaşa mi se lipise de piele.

   — Monsieur Gaston vrei să fii amabil să ne explici cine se ascunde după această bizară afacere cu fete răpite, l-am întrebat eu pe locotenent reluând întrebarea de adineaori a lui Marian.

   Acesta se-ntoarse spre noi şi ne privi cu ochii obosiţi, zicându-ne:

   — Se bănuieşte că-ndărătul acestei răpiri stă un vraci bătrân, dar influent. Aparţine tribului Balunda şi este un adversar neîmpăcat al administraţiei coloniale. Domnii din Bruxelles şi Paris, nici nu-şi dau seama despre ce este vorba aici. Reprezentantul meu din Ikelemba are acum o sarcină dificilă şi ingrată şi nu-l invidiez deloc. Trebuie să reprime brutal revolta, dar ăsta este un alt capitol. După ce termină ce avea de spus se-ntoarse în direcţia mersului nostru.

   În fortul Roussel ne-am urcat într-o avionetă militară cu două motoare, a cărui pilot ne salută c-o mină gravă. Zborul dură mai multe ore, cu escală în Coquillhatville şi Stanleyville. Dădu peste noi şi-o furtună tropicală care ne legăna aparatul încoace şi-ncolo. Se făcuse târziu noaptea când am izbutit s-aterizăm pe-un câmp petrolier luminat sărăcăcios. Un maior belgian care se urcase le Stanleyville se răsti la pilot. Ajunsesem în sălbăticie. Marian privi-n spre Pongo care era ca şi noi bucuros că putea să-şi pună iarăşi picioarele pe teren solid. Ne găseam în localitatea Ayacubi un sat Bantu, prevăzută cu o secţie de poliţie, condusă de- un alb şi cu doi negri Bantu. Sergentul de poliţie se prezintă drept Luis van Berger. Ne arată una din barăcile goale şi după ce Pongo, o caută să n-aibă insecte, ne-am trântit pe saltele curate pe care ni le aduse o negresă Bantu şi-am adormit curând, buştean.

III

CONSPIRAŢIA

   DUPĂ CE ZILE ÎNTREGI am mărşăluit prin junglele întunecate ale regiunii Ituri, trecând peste teritoriile populate de piticii Ifi şi Mbuti, am ajuns în cele din urmă, în ţinuturile unde locuiau triburile Balunda şi Zonde, care în noaptea întunecată a existenţei lor mai cultivau superstiţiile legate de cultul Woodoo. Tocmai de la pigmeii Ifi am aflat că membri tribului Balunda au revenit de curând la canibalism şi că tânăra belgiancă se afla tocmai la un astfel de trib, adică aşa cum bănuise Gaston la acel trib unde era mare şi tare vraciul Kliu. Acesta o răpise pe fată, pentru a organiza un festin deosebit, oferind jertfă tocmai trupul tinerei şi asta pentru a-şi întări şi mai mult autoritatea asupra membrilor tribului său.

   Pongo, care nu cunoştea limbajul poporului de pitici Ifi, înrudit cu Mbuti, se folosea de dialectul Ki-swahili. Băgase de seamă că unul dintre pigmei pronunţase foarte des, cuvântul indaba. Acest cuvânt avea semnificaţia unei întâlniri oficiale. Se putea trage concluzia, că toate triburile din zonă, aveau de gând să se întâlnească. La această opinie se ralie şi locotenentul Gaston.

   M-am uitat sceptic fa Marian, care voia să pună aceiaşi întrebare.

   Cum am fi putut noi s-o scoatem pe fată din mâinile acestor sălbateci? M-am uitat meditativ la prietenul meu, dar acesta i se adresă lui Pongo:

   — Pongo ai încercat să explici, celor din tribul Ifi că hotărârea celorlalte triburi va avea o consecinţă mare nu numai asupra lor, asupra triburilor în cauză, ci şi asupra popoarelor megieşe, aici chiar pitici Ifi?

   Pongo încuviinţă după care dădu din umeri.

   — Pongo spus căpetenie de la Ifi, mare ospăţ de la Bantu fiind, mare nenorocire. Aduce război şi foame pentru toţi. Sacrificiu de la femeie albă, foarte rău fie. Căpetenie înţelege şi acum supărat foarte tare pe Bantu.

   — Dar de unde să ştim dacă tânăra belgiancă mai este în

viaţă sau nu?

   Marian îşi examină prudent tăişul ascuţit al machetei sale.

   O întrebare legitimă, al cărui răspuns pozitiv urma să-l căpătăm în curând.

   Jungla devenea pe alocuri atât de deasă, încât eram nevoiţi pur şi simplu să ne oprim, ca nişte prizonieri în hăţişul verde. Uneori mă apuca fobia spaţiului îngust, care aproape că-mi înăbuşea respiraţia. Lianele păreau nişte şerpi verzi, care apăreau din toate părţile ca şi capelele Hidrei şi care n-aveau alt scop decât să ne înţepenească locului pentru a nu mai putea niciodată să scăpăm din acest iad verde.

   — Mai departe, ne mâna din urmă Marian. Nu mai sunt decât trei mile până la fluviu.

   Din nou începu zborul machetelor şi din nou, ne-am repezit asupra tufişurilor încâlcite, parcă apucaţi de amoc.

   În cele din urmă în faţa ochitor noştri se deschise un mic luminiş, unde orhidee albe şi roşii ne luminau în culori de smarald perspectiva apropiatei înserări. Ştiam prea bine că- n aceste locuri obişnuiau să se aţină, speriosul okapi. Un şarpe piton lunecă numai la o jumătate de metru de faţa mea dintr-un trunchi mâncat de vremuri şi acoperit aproape în întregime cu muşchi. Pentru câteva secunde am rămas ca încremenit dar mi-am adus aminte că aveam pentru astfel de cazuri asupra mea, cuţitul ascuţit, cu care-aş fi putut lesne descăpăţâna reptila, dar atât eu cât şi Marian aveam în sânge mai mult instinctul unor prinzători de animale decât de vânători.

   De-aceea n-aveam nici un chef de-a omorî şarpele.

   În coroanele copacilor ţipau ca din gură de şarpe, maimuţele Columbus, întrucât mârâitul unui leopard din apropiere le alarmase. O pasăre rinocer luneca fără zgomot prin lumea verde a vegetaţiei seculare. Nori de musculiţe înţepătoare ne asaltau deja însetate de sânge, dar datorită lui Pongo care ne procurase zilnic frunze speciale cu care ne frecam, nu-ndrăzneau nici una să se aşeze pe pielea noastră.

   Duduitul îndepărtat al Tam-tam-ului în pădurea seculară ne adusă din nou în subconştient scopul şi finalitatea acţiunii pentru care eram aici, dar molcomul şi susurul apelor fluviului din apropiere ne făcu să uităm pe moment chemarea ameninţătoare.

   După consultul hărţii noastre, nu putea fi decât Aruwimi, unul din afluenţi marelui fluviu Congo. După încă un sfert de oră, sclipea şi scânteia printre tufele de ferigi şi palmieri.

   Ajunsesem la fluviu. Marian purta tocmai o mică discuţie cu locotenentul Gaston, pe când Pongo, supraveghea cu atenţie împrejurimile. Pe ţărmul năpădit de buruieni şi trestie zăceau ca nişte trunchiuri pântecoase de copaci, crocodili uriaşi. Păsări de apă plonjau pe deasupra bancurilor de nisip, dând un nimb de linişte şi pace, aşa după cum ni se părea nouă acum. Părea omul tulburat de ceva? Cât de fals se prezenta acest tablou idilic ne fu dat să aflăm câteva secunde mai târziu, când izbucni în pădure o luptă sălbatecă între un leopard şi unul dintre crocodili. Târâtoarea încerca din răsputeri să târască cu sine în apele fluviului felina, care se împotrivea din răsputeri. Ambele animale uitaseră cu totul în încleştarea asta pe viaţă şi pe moarte de prezenţa omului.

   Pentru o clipă se desprinseră din încleştare. Cu capul plin de sânge, legănându-l grotesc, încolo şi-ncoace, leopardul dispăru în trestiile dese, în vreme ce crocodilul se scufundă în apă plesnind din coadă.

   — Nu-i tocmai potrivit locul ăsta pentru tabăra noastră.

   Nu observasem că Marian stătea-n spatele meu şi fusese martor la tot acest spectacol.

   Pongo şi cu Gaston vânaseră în timpul acesta câteva raţe sălbatice dar a trebuit să mai facem un marş de aproape o milă, până când am găsit un loc mai sigur de popas.

   Deşi din multe puncte de vedere o înnoptare în copaci ar fi fost de preferat, aici nu era posibil din cauza abundenţei de şerpi veninoşi care se aciuaseră tocmai în aceşti arbori.

   În cele din urmă am găsit un loc potrivit, înconjurat de tufe de bambus de jur împrejur, cu sol năpădit de vegetaţie. Am hotărât să înnoptăm aici.

   În vreme ce locotenentul se ocupa cu pregătirea mesei, Pongo începu să dureze din beţe de bambuşi şi trestie, o

colibă mică, dar trainică.

  În cele din urmă ne-am repezit asupra raţelor fripte la focul domol şi a bananelor coapte. Rar ne-a priit o cină ca şi asta şi l-am ridicat în slăvi pe bucătarul nostru francez, dar acesta se sustrase modest mulţumirilor.

  — Monsieur, raţele nu sunt coapte chiar destul, cel puţin asta este părerea lui Pongo. Acum Pongo fu acela care încurcat privi în lumina pâlpâitoare a micului nostru foc, spunând:

  — Locotenentul Gaston fie cel mai bun bucătar, din Franţa.

  Am izbucnit cu toţi într-un râs sănătos dar dup-aceea neam căit imediat întrucât ne-am dat seama că prin această izbucnire necontrolată, ne-am trădat locul unde ne făcusem ascunzătoarea, expunându-ne pericolelor nevăzute ale junglei. Doar ne găseam într-o regiune unde prudenţa era legea supremă. Puteam spune că ne găsim într-o zonă de război. Pongo se duse imediat să inspecteze împrejurimile, preluând totodată şi prima veghe. Am trecut înc-o dată în revistă în detaliu situaţia prezentă, împreună cu locotenentul, înainte de-a ne lăsa odihnei binemeritate. Oboseala îmi turnase plumb în mădulare şi în curând am alunecat într-un somn fără de vise.

  Am fost deşteptat destul de brusc. Era Pongo, care-i deşteptase de-o potrivă pe Gaston şi Marian. Uriaşul era ud tot.

  — Ei, ce este, întreabă Marian înşfăcând într-o clipă carabina.

  Zgomotul sacadat al tobelor care răsunară deocamdată chiar în apropierea noastră ne oferi şi răspunsul. Am întins mâna ca şi locotenentul, după armele noastre. Prietenul nostru negru, mai izbuti să ne şoptească:

  — Pongo văzut cum oameni de la Ifi şi trib Zonde fac mare sfat. Atunci Pongo, înoată să pândească. Ifi anunţat de frică sosirea noastră dar refuzat daruri.

  Marian se uită uimit la uriaşul nostru prieten Pongo. Prietenul meu ştia tot atât de bine ca şi mine, cât de periculoasă fusese acţiunea luată pe cont propriu a lui Pongo.

   Ca să înoţi într-un fluviu plin de crocodili, numai pentru aţi arăta ataşamentul faţă de camarazii tăi, iată o faptă nu uşor de egalat.

   — Mulţumesc dragă Pongo, ne-ai făcut servicii minunate. Marian îi scutură uriaşului cu recunoştinţa mâna. Din mărturia lui Pongo se detaşa o concluzie clară pentru noi, nu ne puteam baza în totalitate pe membri tribului de pigmei Ifi. Bineînţeles că-nţelegeam motivele acestora. Nu erau împotriva noastră, dar nici pentru noi. Trebuia însă să ne ferim de membrii tribului Bantu, întrucât aceştia ne juraseră nouă albilor, moarte. Ne sărise cu totul somnul. Locotenentul propuse să ne facem tabără undeva în interiorul junglei. Cât de periculoasă era situaţia noastră, o puteam judeca din comportamentul lui Pongo, care asculta cu încordare orice zgomot care răzbătea din împărăţia verde pe care-o străbăteam acum sub clar de lună.

   Zgomotul monoton al apelor fluviului avea un efect de somnifer asupra psihicului meu.

   Bătăile îndepărtate ale tam-tam-ului, se contopeau uneori cu plescăitul apelor fluviului Aruwimi.

   Am început să-mi pregătesc rucsacul pentru a porni la drum. Deodată de-afară au răzbătut împuşcături, care ne-au făcut să sărim în sus.

   Suliţe au început să penetreze printre pereţii subţiri de bambus ai colibei noastre.

MÂNCĂTORII DE OAMENI

  M-AM NĂPUSTIT CU ARMA pregătită afară. Marian, Pongo şi Gaston stăteau adăpostiţi în spatele unui trunchi de copac şi trăgeau în şirurile de negri Bantu care ne asaltau. Aceştia erau cam vreo treizeci şi traversaseră fluviul pe trunchiuri de copac. În acelaşi timp, am deschis şi eu focul asupra unor sălbateci din tribul Zande care o porniseră şi aceştia spre noi, ţipând cât îi lua gura:

  — Carne! Carne! Carne!

  Cuvânt care făcu să mi se-ncreţească pielea.

  — Dumnezeule, gemu deodată Gaston lângă mine şi se rostogoli pe-o parte. O suliţă îi perforase braţul iar o alta îl lovi pieziş în piept. M-am ocupat imediat de rănit, care în ciuda suferinţei sale continua să tragă, foc după foc, din pistoletul său. Am îndepărtat suliţa scoţându-i-o din rană, pe care-am legat-o cum m-am priceput mai bine.

  În acelaşi moment un alt trunchi de copac, căzu de-a curmezişul peste fluviu. Războinicii însă nu mai aveau de loc chef să se lase împuşcaţi de către noi, întrucât aşa cum am stabilit în zorii dimineţii următoare, pierderile lor erau foarte mari.

  Supravieţuitorii o luară la fugă în toate părţile, urmăriţi de către gloanţele noastre şi încercau să traverseze cât mai repede fluviul. Întrucât de pe partea cealaltă dădeau năvală alţi războinici, se produse o busculadă. Chiar în mijlocul fluviului, odată ajunşi călărind pe trunchiul lor de copac, acesta din urmă se răsturnă. Într-o clipită apa se umplu de capetele crocodililor care înfometaţi stăteau la pândă şi acum se repeziră asupra lor. A fost un tablou groaznic dar n- am mai putut ajuta cu nimic pe-acei care au fost astfel condamnaţi la moarte.

  Apa se-nroşi curând de sângele muribunzilor şi înainte de-ale fi putut fi acordat ajutor, totul devenise prea târziu.

  Pigmeii Ifi au putut observa din ascunzătoarea lor lupta şi probabil că rezultatul acesteia i-a umplut de satisfacţie. De- abia au ajuns supravieţuitorii tribului Bantu pe malul opus

nou, c-au şi fost întâmpinaţi c-o ploaie de săgeţi otrăvite trase din arcuri sau sarbacane.

  Între timp se apropiau zorile noii zile. Pongo şi cu mine ne-am apucat să cercetăm morţii şi răniţii, pe când Marian şi cu locotenentul Gaston discutau ce să facem în continuare. Epuizaţi ne-am decis să ne odihnim puţin, după care am părăsit acest loc al groazei.

  Am pătruns din nou în jungla întunecată şi deci soarele se ridica tot mai sus pârjolind totul, n-am ţinut deloc cont de asta în marşul nostru. Pongo preluase conducerea din nou, dar de-abia am parcurs câteva sute de paşi în interiorul junglei, că-n spatele nostru am auzit brusc, strigăte. Ne-am oprit şi-am ascultat cu atenţie. Răsuflarea gâfâită a unor fiinţe urmărite, răzbătu până la urechile noastre. Ne-am oprit pitindu-ne după nişte arbuşti deşi încât bănuiam că totul nu-i decât o cursă a duşmanilor noştri.

  Când am văzut însă siluetele demne de milă ale unor negrii fugari ne-a apucat mila.

  — Pongo, fii atât de bun şi vorbeşte tu cu oamenii ăştia, spuse Marian, în timp ce-şi atârna din nou carabina pe umăr. Uriaşul nostru camarad le ceru negrilor să se aşeze pe jos şi noi ne-am aşezat de-asemenea pe pământul got, faţă în faţă. În timp ce Pongo începu discuţia cu aceşti oameni, Gaston, care-şi revenise oarecum de pe urma răni de suliţă pregăti o masă rece din conserve şi slănină. Nimeni dintre noi n-avea poftă de mâncare. Pongo veni- nspre noi şi ne spuse ce-a aflat de la negrii. Aceştia erau membrii ai tribului Ngombe şi cei din tribul Zonde i-au convins cu multe argumente să participe alături de ei la război. Le-au promis un stat liber în Congo, distrugerea albilor şi stârpirea pigmeilor care erau oricum dispreţuiţi de către toţi membrii tribului Bantu.

  Acum aceşti Ngombe îşi ofereau serviciile de purtători de bagaje, pentru o recompensă cât de mică. Suma cerută era atât de mică, încât am bănuit imediat că-n spatele acesteia stătea mai degrabă dorinţa acestora de-a se bucura de protecţia noastră.

  — Dacă negrii din tribul Ngombe nu sunt spioni, ci doar fugari din calea tribului Zonde, pe care l-am alungat astă noapte peste fluviul Aruwimi, pot să rămână la noi pe post de cărăuşi.

  Am încuviinţat şi noi şi propunerea lui Marian fu adoptată. Eram bucuroşi cu toţii că scăpasem de greutatea poverilor. Marian vorbi din nou cu Pongo, care li se adresă iarăşi negrilor Ngombe, negociind cu ei şi acum aceştia săriră în sus de bucurie. Cu asta încetă discuţia între cele două tabere, noi ne-am îndreptat din nou atenţia asupra prânzului nostru constituit din conserve şi slănină, după ce Pongo le împărţi şi noilor noştri însoţitori, câteva din conservele noastre.

  Deoarece acum aceşti negri Ngombe care făceau şi ei parte din marele trib Bantu se găseau pe picior de război cu foştii tor camarazi, membrii ai altor triburi Bantu, pentru noi constituia o garanţie, că aceşti oameni erau de încredere. Pongo era convins că aceştia erau cu adevărat negri Ngombe pur sânge, întrucât el era deasemenea Bantu le recunoscuse apartenenţa după tatuaje.

  Cu toate astea prietenul nostru Pongo, nu renunţă să fie prevăzător, pentru orice eventualitate, supraveghindu-i pe aceşti noi aliaţi.

  Pongo se simţea responsabil pentru aceşti Ngombe. Bagajul nostru fu împărţit în mod egal între cei cinci războinici şi era vorba despre rucsacurile noastre, vesela şi ustensilele pentru gătit, precum şi cortul locotenentului Gaston.

  Mambu hi Mambu he, hela Mambu, tawufenni...

  Cu acest cântec monoton îngânat de cărăuşii noştri neam reînceput marşul în adâncul păduri africane. Dispoziţia noastră era excelentă şi eram pe cale de-a traversa un afluent al fluviului Aruwimi, când Pongo care păşise deja pe ţărmul opus, se opri brusc şi ridică mâna.

  Ne-am oprit pe loc şi ne-am pregătit armele pentru atac sau apărare Pongo părea să observe cu mare atenţie malul opus, care era înţesat de tufişuri dese de bambus şi copaci din timpul Pandanus. În afara plescăitului valurilor, ne- nconjura liniştea de peste tot. Întrucât fluviul nu era foarte larg, îl puteam vedea foarte bine pe prietenul nostru.

  Deodată lângă el apăru o mică siluetă, în care am recunoscut de-ndată pe unul dintre Ifi. Purtători noştri de bagaje au început să murmure şi să vorbească ceva între ei.

   — Ţineţi-vă gura, le aruncă Gaston furios în Ki-swahili.

   Pongo părea să se întreţină îndelung cu piticul. Marian şi

cu mine urmăream scena prin binoclu. Au mai apărut doi pigmei şi-acum se-ncinse o discuţie aprinsă între cel patru.

   — Dar de ce să stăm noi aici şi să ne udăm picioarele exclamă, fără reţinere locotenentul Gaston care stătea până la genunchi în apa puţin adâncă. Dar Marian îi dădu să înţeleagă francezului că Pongo avea motivele sale să ţină să vorbească numai el cu băştinaşi. Trecu ceva timp, până ce uriaşul ridică mâna făcându-ne semne că putem veni. Pigmeii dispăruseră îndată şi Pongo ne zâmbi acum pişicher. Ne relată acum ce discutase cu aceştia în felul său specific.

   — Oameni Ifi nu vrut ca oameni albi şi negri Ngombe asiste la discuţie. Ei foarte reţinuţi. Pongo îşi drese vocea. Apoi traduse direct şi în limba bantu pentru ca purtători noştri de bagaje să nu se simtă excluşi. Apoi se-ntoarse din nou către noi.

   — Oameni de la Ifi descris exact drum unde adună triburi. Este la zece kilometri de fluviu. Vraciul Kliu vrea sacrifice atunci femeie aibă. Încă douăsprezece fete Ngombe vor fi sacrificate tot atunci marelui zeu Woodoo.

   Marian privi gânditor spre cei cinci negri vânjoşi din tribul Ngombe şi-acum, după ce se-ntoarse spre mine şi Gaston zise:

   — Cum ar fi dacă am câştiga şi mai mult încrederea acestor oameni, întrucât pot surveni întâmplări în care fiecare fărâmă de ajutor, nu e de dispreţuit.

   Eu am fost de-ndată de acord cu propunerea lui Marian, pe când locotenentul Gaston păru să aibă câteva reţineri.

   — Nu-mi prea par nişte eroi oamenii ăştia, remarcă el sceptic.

   Marian se reazemă de unul dintre copaci, îşi scoase casca colonială după care trase câteva înghiţituri din sticla sa de campanie. După ce bău, îşi aprinse o ţigaretă.

   — Dacă nu putem câştiga încrederea acestor oameni, atunci nu are nici un rost să-i folosim pe post de cărăuşi.

   La observaţia asta, locotenentul nu putu sau nu voii să răspundă. Deşi locotenentul era foarte tolerant, nu se putea dezbăra cu totul de mentalitatea lui de colonialist.

  Atâtea atacuri viclene, lovituri din umbră şi masacre, ale căpeteniei de triburi contribuiră şi ele la formarea acestei mentalităţi. Marian ştia prea bine asta şi de-aceea nu i-o lua francezului în nume de rău.

  — Mai avem încă o distanţă considerabilă de parcurs, spuse el gânditor. Din ce în ce mai adânc se înfunda mica noastră caravană în jungla umedă şi fierbinte a regiunii Huri.

  Speriaţi de apariţia noastră o mână de cimpanzei se refugie în coroanele arborilor.

  După o oră de marş, când eram pe cale să facem popas, Pongo se apropie în faţa unei gorile uriaşe. Blana neagră cu fire lungi a maimuţei, se zburli. Mârâind gorila făcu câţiva paşi spre Pongo, dar acesta nu se mişcă din foc, ţinând în mâna dreaptă uriaşul cuţit de spintecat rechini, gata de-a da la nevoie lovitura de graţie. Ca o statuie din oţel negru stătea acum uriaşul Pongo în faţa gorilei.

  Inima mea începu să bată nebuneşte. Stăteam ca încremeniţi acolo, aşteptând ce-o să se întâmple.

  În cele din urmă, pe neaşteptate, cu mişcări anevoioase şi parcă-n silă, recunoscându-şi înfrângerea, gorila se întoarse pe călcâie şi se retrase în desişul păduri. Am răsuflat uşuraţi cu toţii. Negri Ngombe însă au început să-l aducă osanale lui Pongo, pentru atitudinea lui exemplară de erou şi războinic adevărat. Prietenul nostru însă îşi puse liniştit înapoi în teacă cuţitul pe care-l ţinea în mână, ca şi cam incidentul acesta periculos n-ar fi fost decât unul banal, de fiecare zi.

  Am evitat să-i aducem laude de data asta ştiind că l-am pune şi mai mult în încurcătură.

ÎN VALEA GROAZEI

  TÂRZIU, ÎN DUPĂ-AMIAZA ACEEA, am ajuns într-un luminiş străbătut de-un râuşor vesel şi unde ne-am stabilit pentru noaptea în curs.

  După ce-am mâncat şi-am hotărât posturile de veghe, în care ieşisem primul, ceilalţi camarazi s-au dus la culcare.

  Negrii Ngombe şedeau în faţa unui mic foc, unde-şi prăjeau un porc sălbatec, pe care Pongo l-a vânat pentru ei. Luna îşi dăduse silinţa să lumineze prin acoperişul de frunziş, ridica umbre fantastice încolo şi-ncoace. În timp ce eu pândeam cu încordare în întuneric, cineva mă bătu uşurel pe umăr. Am tresărit, îndreptând imediat arma spre figura surâzătoare al unui negru Ngombe pe care l-am recunoscut numaidecât.

  — Buana, nu trage, murmură negru şi-mi întinse pe-o frunză proaspătă de banană o bucată apetisant-mirositoare de carne friptă. Abia acum am remarcat cât de îndemănatec şi fără zgomot, se pot strecura aceşti negri.

  Când Marian care urma după mine, auzi întâmplarea, scutură numai capul.

  — Niciodată nu-i târziu să-nveţi ceva nou, Robert!

  Noaptea trecu fără nici un alt incident. În zorii dimineţii

următoare am pornit degrabă la drum. Pongo era în dimineaţa asta foarte nervos. Marian mă privi întrebător, dar eu n-am putut decât să ridic din umeri.

  Cum îl cunoşteam prea bine pe prietenul nostru negru, asta nu prevestea nimic bun.

  Am mers în tăcere de-a lungul unui râu puţin adânc care era acoperii asemeni unui tunel de copaci înalţi care-şi ridicau coroanele bogate de-o parte şi de alta.

  Pongo care-o luase o bucată înainte reveni repede spre noi. Ţinea în mâini două măşti de lemn vopsite în culorii vii, deşi Marian voii să i le ia din mână şovăi să se despartă de aceste obiecte groteşti.

  —  Ce drăcovenie ţii în mână Pongo şi nu vrei să te desparţi de ele? De ce nu ni le dai şi nouă? am spus eu

mirat.

   Pongo scutură energic capul său creţ, după care foarte agitat şi pe-o voce emoţionantă ne şopti:

   — Masser Farrow, Masser Bertram, ţinu cu-n gest dramatic cele două măşti la înălţime. Măşti închipuie doi zei foarte răi, de la Woodoo, toţi foarte periculoşi pentru Masser şi nu trebuie atins, zei de la Woodoo sunt tabu.

   Noi, Marian, eu şi Gaston împreună cu negrii Ngombe, am făcut un cerc în jurul lui Pongo.

   Fascinaţi şi temători se uitau negrii purtători de bagaje la uriaşul nostru camarad, pe care-l ţineau în sinea lor drept unul din maeştri vrăjitori.

   Marian şi cu mine ştiam că acum Pongo purta cu sine un talisman atotputernic care, aşa cum ne asigurase el odinioară îl va păzi de viitor de Magia neagră a cultului Woodoo.

   Puterea, care venea din această vrajă ne era binecunoscută, fie că cineva credea că e posibil sau nu.

   Numai la privirea acestor chipuri fioroase şi m-am şi cutremurat de groază şi oroare.

   Pongo ne povesti acum în ce împrejurări găsise aceste două obiecte.

   — Pongo crede, dincolo este vale, aude ape cum curge. Ţinut nu mirosit bine şi Pongo vede peste tot în copaci atârnă capete de mort. Pongo crede atac asupra sate din vale petrecut. Măştile rele de la tribul Duala, atârnă de copaci.

   Marian privi gânditor cele două măşti fioroase, după care- i privi întrebător pe Pongo.

   — Aşadar sunt semne de avertisment, constată el prost dispus.

   Pongo aprobă, convingerea prietenului meu şi remarcă pe-un ton aprins:

   — Pongo trebuie îngroape măşti. Loc trebuie foarte adânc, altfel vine la suprafaţă şi răzbună.

   Marian nu răspunse nimic, îi părea rău să-l contrazică în privinţa asta pe Pongo. Eram doar în cel mai întunecat colţ al Africii şi aici domneau alte legi şi reguli. Ce căuta aici superficiala noastră civilizaţie, al căror purtători de cuvânt încercau să lămurească totul cu logică pură? Am avut de învăţat destule în această privinţă. Ce drept aveam noi albii, să apărem aici în postura unor judecători, emiţând judecăţi de valoare? Ce ştim noi despre problemele reale, necesităţile şi grijile acestor populaţii băştinaşe?

   Nu erau oare aceste confuzii şi termeni rezultatul unui regim dictatorial - colonial, continuu?

   În timp ce mă gândeam la toate astea şi Pongo era pe cale să-şi îngroape moaştele, Marian veni spre mine, c-o faţă destul de îngrijorată.

   — Ei dragă Robert, în problemele care privesc Africa să ne lăsăm mai bine sfătuiţi de către Pongo.

   Am început să discutăm cu locotenentul următorii paşi ai expediţiei noastre. Am luat spre consult o hartă amănunţită a regiuni Ituri.

   Pongo se oferi s-o ia înainte, să-nlăture piedicile şi să observe în general cu atenţie terenul pe care urma să-l străbatem şi noi. Îşi luă ca însoţitori şi doi negrii Ngombe, despre a căror îndemânare m-am putut convinge încă de seara trecută. Pongo le dădu acestora cu încuviinţarea noastră fireşte, permisiunea să poarte arme asupra lor. Cu foarte mare rapiditate îşi confecţionară în momentul următor, suliţi, săgeţi şi arcuri.

   Ne-am hotărât să ne facem tabăra într-un loc bine protejat. Locotenentul, care avea un cort propriu, ne ajută, să ne ridicăm şi noi o colibă. Pongo dispăruse de mult timp şi soarele coborî roşu printre copaci, la orizont.

   Noaptea, cu secretele ei înfricoşătoare, puse repede stăpânire peste lumea cuvântătoarelor şi-a celor necuvântătoare.

   O turmă de elefanţi cu trompele lor pendulând încolo şi încoace îşi făcu apariţia prin desişul de trestii şi păpuriş, coborând până la apele fluviului. Marian se-mprietenise între timp bine, cu unul din negri purtători de bagaje şi se- ntreţinea acum cu acesta în Ki-swahili.

   Tocmai când eram pe cale de-a aprinde un foc apărură la câţiva metri lateral de noi trei siluete înarmate dintre tufişuri. Repede ca fulgerul am dus mâna la armele noastre.

   Nu era însă necesar, pentru că era doar Pongo cu cei doi negri Ngombe, care se întorceau din marşul lor de avangardă.

   — Masser, repede stinge foc, oameni din copaci ne vede Pongo îşi puse mâna pe umărul unuia dintre negri Ngombe şi spuse cu mândrie, „Zacai a doborât patru cu săgeata lui, din copaci" iar apoi, arătând spre celălalt negru Ngombe care-i însoţise adaugă - iar Banda, speriat leul cu piatra. Cei doi lăudaţi de către camaradul nostru bătură din palme şi se-aruncară înaintea lui Pongo pe pământ.

   — Bwana bukaba! Bwana bukaba! strigară cei doi cu-n respect mergând până la idilizare.

   Mare maestru, mare maestru (într-ale magiei) suna traducerea literară a acestei expresii şi ne puteam da seama ce impresie făcuse Pongo asupra celor doi Ngombe. Prietenul nostru negru, ne relată în amănunţime, ce a descoperit în expediţia lor, mai-nainte încheiată.

   Am ascultat cu toţi impresionaţi relatarea lui Pongo.

   Rezulta de-aici că teritoriul pe care-i aveam de străbătut era un imperiu al morţii în care masacrele, incendiile şi crimele şi-au lăsat amprenta lor.

   Acest teritoriu pustiit de război se-ntindea în adâncime vreo cincisprezece mile şi-apoi se prelungea la sud de Aruwimi până la Motokolea o localitate în sudul ţinutului Huri.

   — Ai mai descoperii ceva deosebit, îl întreabă locotenentul Gaston care trăgea liniştit din pipa lui de parc- ar fi fost în mijlocul unui local parizian.

   — Da, Masa Gaston, peste tot se găsesc urme de la mâncători de oameni.

   Locotenentul ne privi acum cu multă seriozitate.

   — După cum vedeţi domnilor, temerile noastre au fost pe deplin justificate. Bătu cu degetul în pipa aproape stinsă, după care spuse uitându-se spre Pongo de-abia auzit.

   — Cred şi mi-e teamă Messieurs c-am sosit prea târziu.

   Se făcuse între timp întuneric deplin şi-o ploaie fină

începu să prelingă picături de apă pe coliba noastră căptuşită cu iarbă şi frunze de palmier.

   Ne-am uitat câteva momente tăcuţi spre Gaston după care Marian spuse, uitându-se cu atenţie la harta care

înfăţişa regiunea Muri:

   — Ştiu ce crezi dumneata, domnule locotenent. Eu însă sunt de părere că ceremonia propriu zisă n-a avut încă loc şi mai cred că acel vraci, Klui, blufează numai şi vrea s-o folosească pe tânăra belgiană doar pentru şantaj. Vrea pur şi simplu să atragă asupra sa atenţia autorităţilor din Bruxelles. Pe scurt Kliu ăsta, este un megaloman, dacă nu chiar nebun.

   Gaston zâmbi ironic şi completă:

   — Ceea ce în esenţă, înseamnă acelaşi lucru.

   La acest punct a trebuit să-i dau dreptate lui Gaston.

   După ce-am dezbătut problema mai multă vreme şi după ce-am împărţit străjile ne-am dus la culcare. Eu am mai rămas treaz o vreme. Cu groază mă gândeam la ziua următoare ce-o să ne aducă nou?

   Din nou îmi apăru masca grozavă a lui Kliu în faţa ochilor. În noaptea aceea am fost chinuit de coşmaruri neîntrerupte.

   Ceaţa umedă a dimineţii mă făcea să tremur. Mi-am tras pătura peste cap, dar tremuram încontinuu. Să fi căzut pradă unui atac malefic? Se făcu însă din ce în ce mai cald. La început căldura umedă mă îmbrăţişă ca şi-o apă călduţă, apoi încetul cu încetul deveni de nesuportat. Totul era ud în jurul meu. Mă găseam în căldarea tropicală şi-i simţeam efectele.

   Îmi veni în minte vechea întrebare pe care mi-o pusesem în timpul anilor de şcoală: Ce este mai bine? Frigul care te răcoreşte plăcut, ori căldura care te-ncălzeşte, desfătându- te.

   — Trezeşte-te, leneşule, râse Marian care intră acum în coliba.

   El mi-aduse suc rece de fructe, pe care l-am băut cu lăcomie. Abia acum i-am văzut pe cei patru pigmei care stăteau în pragul colibei noastre.

   Marian care-mi surprinse faţa dezorientată, zâmbi cu înţeles:

   — Da Robert, avem musafiri. Cei din tribul Ifi ne-au oferit ajutorul lor. O să-ţi povestesc totul mai târziu. Scoală-te acum, n-avem nici o clipă de pierdut.

   Spunând asta, părăsi coliba.

   Am sărit repede din culcuş, am alergat la fluviu, m-am spălat şi m-am îmbrăcat. Totul era pregătit pentru plecare. M-am mirat cât de bine mă simţeam acum.

   Locotenentul Gaston făcuse rost nu ştiu de unde, de o capră şi de-abia mai târziu am aflat, că acest animal era un cadou de la Ifi, pentru noi.

   — Ambele animale se simt foarte bine la noi, domnule Bertram, spuse francezul, bine dispus.

   Mirat m-am uitat în jur, întrucât nu-l puteam vedea pe cel de-al doilea animal.

   — Ei, ei, îmi atrase atenţia locotenentul care privea amuzat, salturile pe care le făcea ieduţul. Cel de-al doilea animal se găseşte deja în stomacurile negrilor Ngombe, care l-au servit la micul dejun, azi de dimineaţă.

   Curând mica noastră coloană se puse-n mişcare în direcţia sud-vest spre localitatea Motokolea.

   După o jumătate de oră de mers, prin pădurea deschisă am trecut pe lângă o regiune mlăştinoasă care era acoperită cu trestie şi cu arbuşti pitici.

   Un miros de putreziciune se ridica împreună cu ceaţa dimineţii dinspre mlaştini.

   Marian se opri. Gaston şi cu mine ne-am grăbit s- ajungem în locul unde se oprise camaradul meu şi pigmeii Ifi, ni s-au alăturat repede pe urmă. Pongo ne depăşise cu mult, împreună cu purtători de bagaje, el lăsase mlaştinile în dreapta, în partea de sud a direcţiei sale de mers.

   Aşadar deocamdată, acesta nu putea fi lângă noi.

   Poate că-şi avea motivele sale să procedeze astfel.

   Sub conducerea lui Marian am pătruns încet şi cu prudenţă în interiorul regiunii mlăştinoase. Pigmeii dispăruseră, dar au apărut ceva mai târziu pe partea laterală a zonei cu trestie. Întrucât Gaston cunoştea mai bine limba Ki-swahili, purtă el, discuţia care urmă cu pigmeii. Locotenentul se rezemase cu spatele de-un trunchi de copac şi asculta acum vorbele liliputanilor Ifi. Punea din când în când câte-o întrebare, dădu numai din cap, pe când expresia feţei sale se posomora vizibil.

   Unul dintre Ifi descrise cu braţele sale un arc mare şi striga: Bundu! Bundu! Pongo! Pongo! Arătă apoi spre sud spre o direcţie unde desimea tufişurilor părea impresionantă şi făcu gestul tăierii gâtului.

  Am înţeles semnificaţia gestului prea bine, fără a mai aştepta explicaţiile ulterioare ale francezului. Voiam însă să ne convingem cu ochii noştri, de adevărul celor auzite de la Ifi.

  Aceştia ne conduseră spre un mare luminiş care era plasat în mijlocul unei mici păduri de arbuşti. Mirosul de putreziciune care domnea aici ne tăie respiraţia. Ca într-un coşmar ne-am uitat la scenele de groază care se ofereau privirilor noastre. Aş vrea să-l cruţ pe cititor de descrierea unor amănunte macabre. Vreo cincizeci de cadavre zăceau presărate încolo şi-ncoace năpădite de frunze şi bălării ca şi de ferigi sălbatice. Toate cufundate în mlaştină.

  Câteva minute am stat nemişcaţi acolo, de parcă cineva ne luase piuitul în faţa acestui adevărat câmp al morţii. După ce-am cercetat mai cu atenţie, ne-am dat seama că e vorba de membrii aparţinători tribului Ngombe. Deci Pongo ocolise cu bună ştiinţă acest loc pentru a nu tulbura fără rost pe cărăuşii noştri, care aparţineau aceluiaşi trib. Cu cât pătrundeam mai adânc spre sud cu atât mai înfiorătoare deveneau scenele macabre încotro priveam vedeam numai asemenea vestigii funeste. Pe când ne-ndreptam atenţia, spre un mic afluent al fluviului Aruwimi pe care doream să-l străbatem prin vad, privirea ne-a fost atrasă de-un şir uriaş de bambuşi care avea spânzurate printre crengi între fetişuri şi stârvuri de păsări şi numeroase cadavre umane.

  Gaston nu prea vorbise în ultimele minute, dar acum la vederea noii grozăvii nervii îi cedară.

  Începu să înjure şi să se agite, sărea încolo şi-ncoace ca un apucat, se opri apoi deodată, uitându-se fix spre Marian. Acesta încearcă să-l liniştească prin vorbe potolite, zadarnic însă, acesta-şi ridică arma şi şi-o îndreaptă împotriva prietenului meu.

  Deodată un obiect greu zbură prin aer, care căzu cu zgomot pe casca colonială a francezului, apoi făcu un mic arc de cerc, prin aer şi-apoi se căzu pe pământ. Locotenentul însuşi făcu o semipiruetă spre dreapta, apoi căzu cu-n zgomot înăbuşit, pe iarba mlăştinoasă. O măciucă

căzu lângă el pe iarbă.

   Pongo se apropie şi spuse cu părere de rău:

   — Pongo pare foarte rău de Buana Gaston, dar nu avut ce face, de-asta aruncat măciuca.

   — Mulţumesc Pongo. Prin gestul tău, mi-ai salvat mie, sau poale lui Buana Gaston viaţa.

   Pigmeii se retrăseseră speriaţi undeva-n spate, întrucât nu-şi puteau explica comportamentul ciudat al oamenilor albi.

   Fără a mai pierde timpul, l-am ajutat pe tulburentul locotenent să se ridice de jos. Acesta respira cu greutate şi pieptul i se ridica şi cobora spasmodic. Marian îi umezi fruntea cu apă din sticla sa de campanie.

   Pongo confecţionă cu ajutorul purtătorilor de bagaje un fel de targă pe care intenţionam să-l aşezăm.

   — Da Robert, spuse Marian cu resemnare. Nu ne mai rămâne nimic altceva de făcut decât să-l transportăm aşa pe locotenent. Presiunea psihică a ultimilor ore se pare că a fost prea mult şi pentru un om robust cum e francezul.

   Căldura necruţătoare, mirosul pestilenţial de cadavre, ţipătul necontenit al păsărilor mâncătoare de stârvuri şi mai ales câmpii şi pomi aceştia presăraţi cu leşuri, au fost prea mult pentru el. N-a mai putut suporta.

   De la accesul de furie căruia îi căzuse victimă francezul nu trecuse mai mult de o oră şi Marian dădu din nou semnalul de plecare.

   De data asta le-am lăsat pigmeilor să preia conducerea. Pongo ne tălmăci ce-nseamnă toate semnele astea. În două zile urma să-nceapă marea sărbătoare a sacrificiului şi întreaga ceremonie de magie neagră a cuţitului Woodoo. Asta aflase Pongo de la Pigmei Ifi şi asta ne relatase el acum.

   Gaston îşi revenise între timp, dar nu-şi reamintea ce se petrecuse cu el, iar noi n-am găsit de cuviinţă să-i spunem. Francezul ne privea cam neîncrezător, poate câteva din amintirile-i macabre îi reveneau în minte dar nu ştia unde să le plaseze.

   — Men Dieu! Doar nu sunt invalid, îi scapă acestuia o înjurătură.

   Mergeam deja de-un sfert de oră prin ţinutul ăsta mlăştinos. Se ridicase un vânt uşor care mânase mirosul acolo de putreziciune şi descompunere, care se răspândise ca un linţoliu peste tot. Nu m-am putut opri să nu mă gândesc la sărmana fată. Ce se-ntâmplase cu ea? Mai era oare în viaţă? Gaston se-ndoise de data asta în zilele trecute şi eu eram de părerea acestuia.

   După părerea mea, ajunsesem prea târziu. Dar opoziţia mea nu era determinată cum remarcase Marian sarcastic. Acesta nu se-ndoia de loc că fata mai era încă în viaţă.

   Spre seară am ajuns în valea propriu zisă. Din depărtare, am auzit din nou obsedantele bătăi de tobă, ale negrilor.

   Nu departe de-aici ardea ca o torţă un sat, strigăte de spaimă şi râsete sardonice, se amestecau cu cântecul îndepărtat şi cu crescendo-ul şi descrescendo tam-tam- urilor.

   Marian merse către purtători de bagaje, pentru a se întreţine cu Gaston, în timp ce Pongo care mergea alături de mine arată spre satul prefăcut în scrum şi cenuşă.

   — Masser Bertram, spuse uriaşul cu amărăciune. Am sosit. Acesta sat Monokolea.

   Am dat numai din cap la vorbele lui Pongo.

   Pongo îşi vopsise capul cu roşu şi galben, pentru a-l păzi de duhurile necurate, după cum ne-a explicat el. Înaintea noastră la celălalt capăt al văii, începea iarăşi jungla africană. Din această zonă răzbătea fără contenire loviturile sacadate al tobelor.

   Eram perfect conştient că ţelul nostru se afla în această zonă a junglei. Acolo în dosul lizierei verzi se adunau şefii de triburi din ţinutul Congolez şi se punea la cale marea conspiraţie africană. Tot acolo-şi dăduseră întâlnire, cei mai şireţi vraci, tămăduitori, şamani şi vrăjitori, pentru cea mai importantă ceremonie a istoriei Congoleze, ce trebuia regizată.

   — Acolo, departe, este Kliu cu fata sărmană, zise Pongo strâmbându-şi faţa într-un rictus, care-i dezveli dinţii perlaţi. Pongo răpeşte fata de la vraci şi ucide pe Klui.

   — Dacă fata mai trăieşte încă, am spus eu.

   C-o figură serioasă, Pongo examină peisajul pustiit şi

spuse pe-un ton melancolic:

   — Masser Bertram, fata încă vie, dar mare pericol.

   După ce spuse cuvintele astea, se grăbi să-şi reia locul printre pigmei, care se pare că-l interesau în mod deosebit.

   Am făcut popas într-o coliba spaţioasă goală. Locotenentul care putea merge într-o oarecare măsură din nou şi care făcea altfel o impresie de om puternic şi sănătos, ne spuse mai multe planuri de acţiune, pe care le- am studiat cu atenţie, dar am fost nevoiţi să le respingem. Planurile locotenentului erau de tentă militară şi cu implicaţii politice reflectând mentalitatea unui ofiţer în armata colonială. Noi voiam s-o eliberăm pe fată, fără vărsare de sânge. Intervenţia oficialităţilor coloniale belgiene n-ar fi făcut decât să primejduiască inutil viaţa tinerei fete. A trebuit să ducem muncă de lămurire în această privinţă cu ofiţerul francez.

   Marian propuse, ca la adăpostul nopţii să pătrundem în junglă sub conducerea pigmeilor. În timp ce Marian ne explica planul său, Pongo îşi începu tratativele cu negrii pitici Ifi.

   Am luat cu toţii mica gustare, deşi nu simţeam din motive Ieşene de înţeles nici o poftă de mâncare, după care am aşteptat la marginea satului, căderea nopţii. Am discutat toate amănuntele expediţiei noastre încă o dată. Din păcate a trebuit să-l lăsăm pe Gaston care se simţea încă destul de rău, în grija, unui cărăuş în afara planului nostru. Francezul protesta foarte energic, întrucât era un om de acţiune.

   — De ce-am străbătut întreg drumul din Congou-ul francez până aici? Să stau într-o colibă şi să aştept să fiu măcelărit de către canibali? Ar fi o ironie a sorţii Messieurs, dacă eu ca şi maestru bucătar, aş sfârşi la rândul meu într-o oală!

   Marian a trebuit să-şi desfăşoare întreaga putere de persuasiune pentru ca Gaston să-nţeleagă justeţea demersului nostru. În cele din urmă francezul se dădu bătut şi ne ură drum bun şi succes.

   Soarele se-nvălui într-un nor tivit cu galben, pe când uneori în tam-tam-ul obsedant care răzbătea spre noi din depărtare, se amestecau şi frânturi de cântece. Înserarea coborî repede şi pigmeii se pregătiră acum de expediţie verificându-şi dispozitivele unde-şi ţineau otravă-curara, anume pregătită pentru înmuierea vârfurilor săgeţilor lor. Curara era transportată în oale speciale.

   Aceşti Ifi ştiau cu exactitate ce urmăresc şi-acum dispărură atât de repede de parcă i-ar fi înghiţit pământul.

   Pongo mai schimbă şi el câteva cuvinte cu Marian, după care dispăru la rândul lui. Patru negri Ngombe înarmaţi până-n dinţi îl urmau la o anumită distanţă.

   După ce ne-am despărţit la rându-l nostru de locotenentul Gaston, am luat-o şi noi în aceiaşi direcţie.

   Satul Monokolea era acum ars de tot, doar din loc în loc mai mocnea câte-un rest de colibă. Ţineam pregătite în ambele mâini pistoalele noastre Parabellum. Cine ar fi îndrăznit să ne aţie calea şi ne-ar fi apărut brusc în faţă, ar fi fost un om mort. Nervii noştri erau încordaţi la maximum şi nu ne părăsea de ceasuri întregi simţământul că suntem supravegheaţi. Se făcuse întuneric beznă şi nimerisem acum într-o câmpie presărată cu spini. Am nimerit deodată peste un fel de masă cleioasă şi când am îndreptat lumina lămpii mele în jos am avut surpriza să privesc faţa rânjind sardonică a unui mort.

   Marian fu numaidecât lângă mine şi fascicolul luminos al lămpi sale, se plimbă de colo până colo pe trupul mortului. După tatuaj ne-am putut convinge că era vorba de-un om din tribul Ngola.

   Din ochiul mortului ieşea capătul unei săgeţi. Marian cercetă mai îndeaproape săgeata morţii şi-ajunse la concluzia că e vorba de una din săgeţile pigmeilor noştri.

   — Eşti sigur? l-am întrebat pe prietenul meu, dar acesta nu răspunse nimic, ci mă-ndeamnă doar s-o luăm repede la picior, întrucât ne dasem întâlnire nu departe de locul ăsta cu Pongo şi pigmei care-l însoţeau.

   — De-ar înceta odată cu bubuitul ăsta sacadat al tobelor, care mă scoate din sărite, am murmurat eu mai mult pentru mine, decât pentru prietenul meu.

   Deodată statura impozantă a lui Pongo apăru în faţa noastră, cerându-ne să-l urmăm neîntârziat. Cu cât ne apropiam mai mult de pădure cu-atât devenea mai clar răpăitul tobelor şi cântecul se auzea mai clar. După exact o oră am ajuns la marginea păduri şi-acum Marian îl întreabă pe Pongo, unde se aţin negri pitici, Ifi. Nu mai era cazul să vorbim în şoaptă, întrucât cântecul se auzea, din ce în ce mai tare. Uriaşul ne asigură că totul mergea după plan, dar din păcate nu s-a putut evita vărsarea de sânge aşa cum ne doream cu toţi, Pongo îşi ridică resemnat umerii spunându- ne aceasta.

   — Spioni este peste tot. Ne arată nişte copaci, care abia se profilau ca nişte umbre în întunericul nopţii. Ifi veghează în copaci.

   Uriaşul pipăi trunchiul copacului, sub care stăteam. Fără vrere, privirea ne fugi în sus în coroane copacului. De fapt Ifi erau chiar aici şi acum în ciuda întunericului, ni s-a părul căi puteam recunoaşte cât decât. Aceştia se coborâră unul câte unul şi ne salutară cu multă reţinere.

   — Trebuie să mergem mai departe, ne spuse uriaşul. Am continuat să pătrundem în interiorul junglei pentru ca numai la câteva sute de metri înaintea noastră să distingem clar flăcările sclipitoare a focului de tabără. Mirosul de carne friptă, adusă de vânt, ne zgândări nările. Pongo adulmecă aerul pentru a-mi spune strâmbându-se, cu-n glas şoptit la ureche.

   — Masser Bertram, Pongo miroase carne de la om!

   Am început să ne strecurăm tot mai aproape de tabăra duşmană.

   Aveam de-a face cu canibali şi-acest gând ne provoca un adevărat şoc. În acest moment au apărut din tufişuri patru siluete Marian şi cu mine ne-am pregătit pistoalele dar am observat la timp că erau negri noştri Ngombe. Unul dintre aceştia, vorbi câtva timp cu Pongo, după care uriaşul dădu din nou semnalul de plecare. Am continuat să ne târâm cu băgare de seamă înainte, în tot acest timp, tobele răpăind fără încetare. Deodată Marian sări în sus ca muşcat de şarpe şi gemu înăbuşit:

   — La naiba, au fost cele mai inofensive cuvinte folosite, după care îşi agită mâinile, ca un apucat. Brusc am început şi eu să fiu chinuit de-o mâncărime foarte dureroasă. Ca un fulger mi-a trecut prin minte ceea ce citisem cândva despre „furnicile peregrine".

   Dădusem în marşul nostru peste o armată de furnici călătoare, care sunt capabile să roadă carnea şi de pe-un animal mare în mai puţin de câteva ore, până la os. Pongo îl înşfăcă pe Marian de umăr şi aleargă cu acesta până la un râuşor care curgea prin apropiere, unde eliberându-se rapid de haine putu să scape de furnici, intrând în apă. Am plonjat şi eu în apa răcoritoare. Ceva mai târziu am căpătat de la piticii Ifi o alifie care ne amelioră repede durerile.

   După acest incident neplăcut, care era cât pe-aici să ne fie fatal am luat din nou în discuţie, planul nostru de atac. Ţelul nostru rămânea s-o eliberăm pe belgiancă, dar unde se găsea aceasta? Pe de altă parte voiam să le salvăm şi pe fetele tribului Ngombe care urmau să fie sacrificate împreună. Eram atât de aproape de duşmani noştri, încât am putut recunoaşte cu ochii liberi, oamenii adunaţi într-un luminiş mare asemănător unui amfiteatru.

   Era o adunătură pestriţă, dar numai prieteni noştri indigeni şi-ar fi putut da seama cu precizie căror triburi şi semiţii aparţin duşmani lor. Priveam fascinat costumele şi travestirile luptătorilor, muzicienilor şi dansatorilor adunaţi acolo şi Marian făcea la fel.

   Noi, adică Marian, Pongo şi cu mine eram bine mascaţi îndărătul unui tufiş des, dar incidentul cu furnicile călătoare, ne făceau să simţim repulsie la orice atingere a solului acestei jungle.

   Păream că stau ca pe arcuri şi precis că şi prietenului meu. Marian, nu-i mergea mai bine.

   Focul uriaş arunca, umbre fantastice peste peisajul nocturn al junglei, iar un disc lunar firav îşi arunca lumina ei specifică peste toată această învălmăşeală de oameni.

   — Mariane, de-o oră, de când ni s-a-ntâmplat incidentul cu furnicile, pigmeii Ifi, parc-au intrat în pământ. Nu cumva vor să ne joace o festă?

   Mi se pare cam ciudată, toată treaba asta, i-am şoptit în urechea camaradului meu.

   Marian privea încordat acest tablou caleidoscopic şi-mi răspunse fără să se uite la mine:

  — Nu te preocupa de asta Robert, dac-ar fi ceva serios Pongo ne-ar fi prevenit.

  Pongo stătea însă linişti în iarbă alături şi privea prin ocheanul de noapte ceremoniile acestor triburi sălbatice.

  Răpăitul ritmic de tobă, era acum amplificat şi de cântece.

  Cam la cincizeci de oameni se legănau în tactul muzicii în cinci şiruri ca la comanda unui solist care ieşise în faţă.

  Deodată unui dintre Ifi apăru din întuneric lângă Pongo şi- i şopti acestuia ceva la ureche. După câteva minute de pândă uriaşul negru se-ntoarse şi-i şopti la rândul lui ceva în urechea pigmeului care dădu numai din cap, aprobându-l. Era un tablou de încredere reciprocă absolută. Pigmeul dispăru din nou în dosul tufişurilor şi Pongo se târî spre noi, relatându-ne evenimentele. Acestea erau în esenţă că primisem întăriri şi-n jur de şaizeci de pigmei erau deja în copaci pregătiţi, înconjurând din toate părţile tabăra canibalilor.

  Pigmeii au aflat în colaborare cu prietenii lor din tribul Bantu, locul unde erau deţinute fetele răpite. Acestea se găseau deocamdată într-o stare fizică bună. Ceremonia de sacrificare urma să-nceapă cam peste o oră.

  Larma produsă de flauturi şi cimbale, naiuri şi tobe căpătase o amplitudine tot mai mare, ca un flux în crescendo, încât acum ne surzise urechile.

  Deodată siluetele celor care dansau, începură să facă în iarbă, mişcări groteşti, care-mi aminteau de spectacolele văzute cu un an în urmă în Noua Guinee.

  — Mariane, am şoptit eu, putem să ne încredem în piticii ăştia?

  Marian care urmărise cu-ncordare întreaga ceremonie a adversarilor noştri mă privi uimit, dintr-o parte şi-mi răspunse: De ce eşti atât de sceptic, dragă Robert?

  — Pentru că am mai fost odată înşelaţi de către Ifi, ai şi uitat de asta? am răspuns eu mai brutal decât mi-aş fi dorit.

  Prietenul meu privi încă o dată tevatura din faţa noastră. Părea pierdut în gânduri, când îmi spuse:

  — Aia era cu totul altă situaţie. Atunci era în joc soarta lor şi nu ne cunoşteau pe noi şi pe Pongo, personal. Acum e

vorba c-avem inamici comuni.

   Da, poate că anii petrecuţi în Africa m-au făcut să devin neîncrezător. Intrigile nesfârşite ale triburilor de negri, jocurile false pe care făceau administraţiile colonialiştilor albi mi-au subminat şi doza de încredere pe care o aveam.

   Deodată se dezlănţui din nou zgomotul infernal. Tăcerea care se pogorâse mai-nainte îmi părea mai teribilă şi mai plină de ameninţări decât larma de-acuma. Să fi fost deja descoperiţi? Sau chiar trădaţi? Scepticismul meu să fi căpătat o bază solidă?

   Marian şi cu Pongo, nu se sinchisiră prea mult deşi ştiau prea bine, că venise clipa jertfei, clipa satanică când toate forţele răului reprezentat de şamani şi vrăjitor erau pe punctul să izbucnească.

   Din nou au apărut cei patru negri Ngombe în faţa noastră şi-au începui să se sfătuiască cu Pongo. Aceştia părură să se certe cu prietenul nostru. După argumentări ample, în care Pongo păru să aibă câştig de cauză, cei patru negri Ngombe îi porniseră cu capetele plecate, dispărând în pădure.

   De-abia după ce-au dispărui aceştia Pongo ne spuse subiectul disputei. Cei patru războinici Ngombe insistaseră să pătrundă ei patru mai întâi în lagărul duşmanului şi să încerce să le elibereze pe fetele Ngombe sortite sacrificiului.

   Pongo încercase să-i lămurească că o astfel de acţiune ar dauna şi-ar face să eşueze întregul nostru plan de acţiune. Conducătorul cărăuşilor îşi dădu singur seama de asta şi ceilalţi trei negri Ngombe se lăsară până la urmă convinşi, deşi cu şovăire.

   Uriaşul negru se ridică.

   — Pongo, veghează asupra cărăuşi, spuse acesta şi dispăru apoi în noapte.

   Ciudat, cum cărăuşii noştri într-un timp foarte scurt s-au transformat din sclavi docili în războinici dornici de răzbunare, îmi trecu prin cap acum.

   Marian îmi atinse braţul şi-mi arată flăcările focului care ardea-n tabăra inamicului, cum îşi schimbaseră culoarea devenind oranj, semn că ceremonia morţii începuse.

   În şiruri lungi, aşezate unul lângă celălalt, reprezentanţii diferitelor triburi centrafricane aşteptau cu răbdare

începutul propriu zis al sacrificiului.

  Începu din nou un cântec plin de melancolie. Atenţia noastră fu captată de un par înalt de trei metri decorat cu felurite fetişuri, un fel de totem. Acest par nu era plasat departe de trunchiul unui copac uscat. De acest copac era legală o capră, animalul smucindu-se behăind, în timp ce tam-tam-urile începură să bată din nou.

  Apăru un şaman c-o mască îngrozitoare pe faţa vopsită în culorile războiului.

  Acestuia îi atârna din toate părţile cozi de jder de copac. Am ştiut instinctiv că acesta era Kliu, renumitul preot vrăjitor. Bătaia tobelor îmi provoca dureri de urechi şi cântecul atinse cote infernale.

  Vrăjitorul dansa ca un idiot de colo-colo, ca şi cum ar fi vrut să-i ademenească şi să-i umilească în acelaşi timp, pe cei prezenţi. Acum apărură şi doi oameni puternici, a căror trupuri erau vopsite în roşu şi alb. Aceştia duceau cu ei o fată Ngombe care striga isteric şi se apăra din răsputeri.

  În cele din urmă fu legată strâns de copac. Şi după cum mă cheamă Robert Bertram Halm, atât de exactă, e şi povestirea pe care-o relatez cititorului. Muzica încetă cu totul, Preotul Woodoo îşi îndepărtă masca de pe figură, astfel că i-am putut vedea faţa, deşi stăteam la vreo cincizeci de metri depărtare de locul acţiunii. Marian îmi făcu un semn cu mâna să mă apropii mai mult de locul procesiunii.

  Am început să ne strecurăm cu mare băgare de seamă mai aproape şi când am fost la douăzeci de metri, ne-am adăpostit în dosul unor ferigi uriaşe, până când apăru Pongo. Acesta se aşează lângă noi şi privi şi el scena.

  — Om rău, vrăjitor Kliu este, şopti el de-abia auzit.

  Preotul sau vrăjitorul Kliu, ţinu acum c-o voce scrâşnită o cuvântare, al cărui înţeles doar Pongo îl pricepea. După ce- şi termină cuvântarea, Kliu îşi repuse masca fioroasă din nou pe faţă. Acest adevărat preot al diavolului începu să danseze în jurul copacului agitând tot timpul un pămătuf făcut din păr de gorilă. Faţa-şi legăna fără încetare capul, încolo şi încoace, părând să se găsească într-un fel de transă. Acum şamanul s-apropie mai întâi de capră.

Deodată, apăru un pumnal în mâna lui, dreaptă, iar mulţimea păru să-şi ţină respiraţia.

   Apoi repede ca fulgerul şi c-o dezinvoltură, de parcă ar fi înfăptuit asta de mii de ori, împinse lama de oţel ascuţită până-n plăsele în gâtul animalului. Sângele se împrăştie peste tot şi-n acest moment se petrecu ceva cutremurător... capra ţipa atât de sfâşietor încât un fior rece mă trecu pe şira spinării. Ea ţipa îndelung şi persistent c-o voce de. fată, vocea fetei de-alături. În acelaşi moment, fata behăi aşa cum face o capră, capul îi căzu jos, murise. Un geamăt străbătu mulţimea, trupul păru să fi încremenit pentru câteva secunde.

   Vraciul îşi întinse ambele mâini în sus şi se adresă mulţimii. Pongo traduse pentru noi, ultimele vorbe ale lui Kliu. „Ceea ce aţi văzut cu ochii voştri proprii şi aţi auzit cu propriile voastre urechi, fraţilor, vă demonstrează, puterea mea. Sunt cel mai mare vrăjitor al tuturor timpurilor. Duşmanii se târăsc în ţărână înaintea mea, alţii tremură la vederea mea, iar membri tribului Ngombe imploră îndurare. Eu sunt Kliu, cel mai puternic. Voi sacrifica zece fete din acest trib, după care mi-o voi face soţie pe femeia albă. Dacă se va opune, o voi transforma şi pe ea într-o capră moartă."

   Marian scutură numai capul, constatând atâta aroganţă. În acest moment mi-ar fi plăcut ca locotenentul francez să fie aici, pentru a-l vedea şi el pe acest şarlatan megaloman în acţiune. Din nou atmosfera din faţa noastră se însufleţi. Fata moartă fu îndepărtată şi-acum se procedă la împlântarea în pământ a mai multor pari. Apărură mai mulţi vrăjitori şi vraci, practicanţi ai cultului Woodoo şi-şi probară măiestria. Tot acest Hocus-pocus, era susţinut de melopeea tânguitoare a cântecului intonat. Kliu dădu ordinul să fie aduse fetele Ngombe.

   Erau zece fete bine făcute, statuare, care, spre deosebire de prima nu opuseră nici o rezistenţă şi păşiră mândre spre martiriul lor sub supravegherea a douăzeci de războinici din tribul Zonde.

   Din nou capra deveni piesa de interes a întregii ceremonii. Dar de data asta erau capre. Aşadar se voia reprezentarea amplificată a primului scenariu. De data asta pe Kliu îl asistau alţi zece vraci din tribul său.

   Vopsiţi în diferite culori şi fiecare făcându-şi apariţia în ritmul său propriu, vracii şi vrăjitori cultului Woodoo apărură pe scenă. În dosul măştilor groteşti se ascundeau căpetenii influente, politicieni negri şi figuri anonime ale lumii africane. Am dat la o parte plasa pentru ţânţari care atârna de marginea căşti mele coloniale, întrucât îmi împiedeca să am o vedere amplă a evenimentelor în desfăşurare.

   Pongo stătea pregătit pentru saltul de atac, cu toţi muşchii şi tendoanele sale pregătite pentru acţiune. Ca şi-o panteră neagră, în bârlogul lui, cu mâna pe cuţitul de spintecat rechini a cărui lamă scânteia-n bătaia razelor de lună.

   În afară de behăitul caprelor, domnea o tăcere deplină. Doar acordurile ţipătoare ale muzicii se mai auzeau, la intervale.

   În regia vrăjitorului şef, Kliu, ceilalţi vraci îşi începură dansul având o direcţie bine stabilită - acolo unde stăteau legate victimele lor. Deodată apărură patru războinici puternici din tribul Wnega al căror trupuri erau vopsite în culoarea albastră. Aceştia purtau o platformă de lemn, pe care era aşezată o siluetă învelită în văluri albe. Trupa celor patru se apropie cu paşi legănaţi în ritmul dansului către vraciul Kliu, care făcu o plecăciune, adâncă, în timp ce războinici Wnega, aşezară larga cu silueta înveşmântată, direct în faţa lui Kliu.

   Acesta se apropie până la o lungime de braţ de tânăra înveşmântată şi cu-o mişcare bruscă sfâşie vălul.

   Dar preotul diavolului se dădu înapoi îngrozit: Cadavrul unei femei bătrâne, îi rânjea de sub văl acum, sardonic.

   Un oftat străbătu mulţimea, urmat de-un urlet îngrozitor. Kliu se repezi furios asupra războinicilor Wnega dar aceştia îl atacară ei însăşi pe vraciul demon.

   Ceilalţi zece şamani asistenţi ai lui Kliu, tăbărâră la rândul lor asupra celor zece fete legate din tribul Ngombe, pentru a le ucide, dar săgeţile pigmeilor le zădărnicise intenţia şi-acum aceştia căzură unul după altul la pământ, scoşi din luptă. Mulţimea nu mai ştia ce se petrece şi nici cum să reacţioneze. Deja cei patru războinici Wnega, care nu erau decât oamenii din tribul Ngombe, instruiţi de către Pongo, îl legaseră pe vraciul şef Kliu şi-l târâseră într-un tufiş din apropiere.

  În fracţiunea unei secunde, uriaşul negru fu lângă cele zece fete Ngombe şi le tăie la repezeală legăturile. Abia acum îşi reveniseră din şoc cei prezenţi, suliţe şi săgeţi începură să zboare prin aer.

  — Haide Robert, acum nu mai trebuie să pierdem nici o secundă, îmi strigă Marian. Am tras şi noi o ploaie de gloanţe asupra negrilor atacatori şi ne-am îndreptat spre pădure. Un pigmeu Ifi apăru din întuneric în faţa noastră şi arată-n spre desişul junglei strigând câteva cuvinte pe care nu le-am înţeles.

  — Ce doreşti, am întrebat eu în Ki-swahili.

  Pigmeul îşi agită arcul strigând „Kururu, Kururu, Buana" şi dispăru iarăşi de parcă l-ar fi înghiţit pământul. Dispăruse şi Marian din câmpul meu vizual, doar cei patru negri Ngombe mergeau cu prizonierul lor, urmaţi de fetele eliberate. Alergam cu toţi cât ne ţineau picioarele toţi în direcţia satului Motokolea.

  Ţipete venite de pretutindeni, ne ajungeau la urechi parcă o panică se dezlănţuise-n jur care ne contaminase şi pe noi.

  Am fost încă din copilărie un bun alergător şi încercările prin care trecusem, mi-accentuară această calitate. Voiam neapărat să vorbesc cu Pongo, fiind că nu-mi dădeam seama prea bine, ce se petrecea aici. Ca şi când mi-ar fi ghicit gândurile, uriaşul Pongo îşi încetini goana şi după ce- am ajuns să alergăm umăr la umăr, printr-un luminiş acoperit cu iarbă rară eu i-am spus gâfâind:

  — Dragă Pongo, îl avem, pe mare vrăjitor Kliu, în puterea noastră, dar n-am putut-o elibera încă pe fată.

  Pongo îşi încetini goana, după care se opri cu totul, ceea ce am făcut cu toţi, negri Ngombe şi fetele eliberat şi ne-am îngăduit o pauză de respiraţie, prăbuşindu-ne pur şi simplu pe iarba umedă.

  — Masser Bertram, fata albă este eliberat de către oameni Ifi. Acum Masser Farrow ia fata, ascunde-n copaci.

Pongo construit în secret acolo adăpost, Ifi ajută.

  Acum îmi veni în minte, pigmeul Ifi de dinainte. Acesta voia de fapt să-mi arate drumul spre Marian. Aşadar pitici o eliberaseră pe belgiancă în timpul absenţei sale, Pongo construise, prin urmare un adăpost, cu ajutorul pigmeilor, pentru fată. Marian ştia de la bun început că eu sunt împotriva unui plan riscant de eliberare a fetei, de aceea îmi tăinuise totul. Deşi simţeam o anumită amărăciune pentru neîncrederea prietenului meu. Am lăsat deoparte gândurile negre.

  — Masser trebuie să mergem mai departe, îmi şopti Pongo. Am dat doar din cap, în semn că am înţeles şi-am început să-mi reiau goana, cu respiraţia întretăiată. N- auzeam în spate paşii urmăritorilor noştri, totuşi strigătele ameninţătoare ale acestora, păreau să se apropie din ce în ce mal mult.

  Nu puteau decât să mă uit la Pongo şi la prieteni săi africani, care trecuseră peste aceste întâmplări de parc-ar fi fost totul la ordinea zilei. Mă refer la goana asta prin pădurea seculară şi la tot ce-a precedat-o.

  Îmi făceam griji în privinţa lui Marian care-şi asumase şi de data asta cea mai grea parte a planului nostru. Nu puteam decât să sper că totul va mergea ca pe roate şi-n curând îmi va fi dat să-l întâlnesc.

O PEDEAPSĂ BINEMERITATĂ

   DEODATĂ BUBUITUL OBSEDANT al tam-tam-urilor se auzi din nou în junglă. Urletul dezlănţuit al duşmanilor urmăritori deveni din ce în ce mai aproape şi răsuna tot mai puternic.

   Când eram aproape de liziera pădurii o grupă de vreo treizeci de africani din tribul Balunda ne blocau drumul.

   Erau războinici masivi vopsiţi în culorile roşu, galben şi alb arătând ca arlechinii. Îşi pregătiseră suliţele pentru aruncat împotriva noastră. Dar şi negrii noştri Ngombe îşi ridicaseră hotărâţi armele împotriva duşmanilor lor.

   Pongo şi cu mine am făcut câţiva paşi în direcţia războinicilor Balunda.

   — Ce vreţi de la noi oameni ai junglei? le strigă Pongo cu glas tunător în Ki-swahili, o limbă pe care-o înţelegeam şi eu întrucâtva.

   Un negru Balunda, cu-n moţ impunător, îşi ridică capul proeminent şi suveran din ceata lui de războinici îşi agită ameninţător suliţa şi strigă:

   — Daţi-i drumul lui Kliu dacă vă e dragă viaţa, altfel veţi muri cu toţi. Mai ales aceste insecte Ngombe.

   Pongo mai făcu câţiva paşi spre negri vrăjmaşi îşi ridică uriaşul cuţit de spintecat rechini şi răspunse cu vocea lui de bas.

   — Mă maimuţă împopoţonată cum de-ţi trece ţie prin minte, să ne ameninţi? Dacă eşti atât de curajos, atunci hai şi ia-ţi singur vraciul şi peste asta luptându-te cu mine. Negrul înmărmurise. Printre adversarii noştri începu să se şoptească ceva. Nu păreau a fi de acord cu propunerea şi totuşi în rândurile lor se instalase incertitudinea. Kliu aparţinea tribului Balunda, poate că era chiar vraciul acestui trib. Faptul că vraciul lor îl găsea în puterea unor străini îl făcea să fie expuşi oprobriului şi dispreţului altor triburi, ceea ce nu le convenea de loc.

   Pongo, care observase şovăiala în rândurile oamenilor tribului Balunda, ridică mâna şi spuse:

   — Oameni ai tribului Balunda. L-am luat prizonier pe vraciul vostru. Această creatură e un ucigaş şi o să-l predăm tribunalului din Leopoldville. Faceţi aşadar loc pentru că merită moartea de-o mie de ori, dacă încercaţi să-l eliberaţi îi grăbiţi numai moartea unul din oameni mei îi va tăia numaidecât gâtul.

   În rândurile negrilor se stârni o rumoare. După câteva minute se adresă din nou negrul cu moţul împăunat la Pongo, agitându-şi suliţa cu aroganţă.

   — Să-ţi fie clar, om cu faţă de gorilă, că noi Balunda nu putem fi intimidaţi, nici cu vorba nici cu ameninţări, aşa că eliberaţi-l pe loc pe Kliu sau...

   Negrul Balunda îşi ridică suliţa şi era pe cale s-o arunce asupra lui Pongo. Deodată se prinse cu mâinile de gât şi horcăind se-ntoarse în jurul propriei sale axe după care căzu cu faţa la pământ şi nu mai mişcă de loc.

   — Curara, îmi trecu mie prin cap, amintindu-mi şi de vracii care au căzut unul după celălalt, înainte când tocmai se oficia ceremonia.

   Ne-am aruncat repede la pământ. Suliţele zburară deasupra capului nostru. Negri Ngombe îşi aruncară acuma cu putere suliţele lor în rândurile vrăşmaşe. Am deschis şi eu focul şi mi-am golit încărcătorul. Dar inamicul avea o superioritate atât de mare, încât am fost nevoiţi să ne- adăpostim repede în pădure când deodată răsună o comandă militară spusă-n limba franceză. Am ridicat privirile uimiţi. Eram înconjuraţi de un mare număr, de soldaţi în uniforme, aşa zis askari. Locotenentul Gaston ne zâmbi, pufăind impasibil din pipa lui. Am alergat imediat la acesta scuturându-i mâna cu recunoştinţă. Pongo se bucură mai ales, în mod deosebit întrucât se-nţelegea foarte bine cu francezul. Între timp vraciul fu predat soldaţilor poliţişti, iar negrii Balunda au fost dezarmaţi. De abia a ajuns Kliu în mâinile Askarilor c-a a şi sărit în sus, de parcă l-ar fi muşcat vreo tarantelă. Îşi tăie repede legăturile de baioneta unui Askari care-i stătea în preajmă şi se repezi cu faţa schimonosită de furie, scrâşnind din dinţi, asupra lui Pongo. Acesta ca şi cum s-ar fi aşteptat la un astfel de atac, îi şi desprinse capul de trunchi, cu-o singură lovitură a imensului

său cuţit de spintecat rechini.

   Ca şi cum puterile răului, care-şi făcuseră cuib în acest corp n-ar fi vrut să-l părăsească, se rostogoli acum acest trup fără cap în direcţia locotenentului Gaston. Încă multă vreme îşi mişcă membrele corpul descăpăţânat, ca şi cum ar fi vrut să dovedească, că nu degeaba a fost socotit el în viaţă unul dintre cei mai mari şamani vrăjitori.

   Pongo săpă puţin mai târziu o groapă adâncă, în care arse resturile trupului vrăjitorului.

   — Cred dragă Pongo, că acest Kliu şi-a primit binemeritata lui pedeapsă. L-am privit pe uriaş în timpul macabrei lui preocupări. Acum uriaşul negru mi se adresă.

   — Acum putem fie sigur, om rău, vrăjitor mort este, totdeauna.

   După câtva timp am pornit împreună cu războinici lui Gaston şi poliţişti Askari, fetele eliberate Ngombe, care nu mai voiau să se despartă de Pongo şi vitejii noştri cărăuşi de bagaje spre Monokolea sau mai bine spus ceea ce-a mai rămas din aceasta.

   Totul în afară de câteva colibe fusese ars până la rădăcină şi-acum noi priveam la marginea salului distrus cum trupa care ne sosise în ajutor, ridică o uriaşă tabără din corturi, în zilele următoare urma să plece o expediţie de pedepsire în junglă, pe urmele tribului rebel.

   Între timp, Pongo ne pregăti şi nouă tabăra. Se-ntuneca deja şi aşteptam cu nerăbdare sosirea prietenului meu Marian şi-a fetei eliberate. De-abia spre dimineaţă când zorile se-ngânau încă cu noaptea şi eu eram mort de ostenit, mai picotind încă, îşi făcu apariţia şi acesta, cu protejata lui. Tânăra lui însoţitoare şedea într-un scaun confecţionat din trestie şi bambuşi, purtată de doi negri Balunda. Ifi, credincioşii noştri pigmei, stăteau mândri lângă aceasta. Gâfâind negri Balunda au aşezat lângă noi preţioasa lor povară.

   Bucuroşi de oaspeţi am înconjurat pe noii sosiţi, Gaston înmânând fetei un splendid buchet de orhidee.

   — Bine-ai venit Madeleine! strigă el emoţionat şi despovărat totodată.

   — Lăsaţi-mă să respir puţin, se apără Marian. Se vedea că este obosit dar entuziasmul era mare pentru toată lumea.

   — Mariane, ne bucurăm cu toţii, c-aţi sosit în sfârşit.

   Pongo şi cu mine i-am strâns mâinile cu căldură. Gaston

şi cu fata se-mbrăţişară şi toţi cei prezenţi au bătut din palme. Deodată un domn mai în vârstă apăru dintre cei prezenţi, trecând în faţă.

   — Madeleine, ma cherie! El îşi întinse braţele spre fata care înmărmurise de mirare.

   — Pappi! strigă aceasta şi căzu în braţele tatălui său.

   După cum îmi povesti Marian mai târziu, tatăl şi fiica,

zburară cu un avion la Leopoldviile. La asta n-am mai asistat întrucât dormeam dus, legănat în împărăţia viselor. Din nou mi se perindă în faţă, ceremonia sacrificiului, preoţii cu măşti îngrozitoare dansau într-un ritual macabru, apropiindu-se tot mai mult de mine. Lamele pumnalelor scânteiară în lumina pală a razelor de lună. Auzeam cum zburau săgeţile din sarbacane, unse cu curara.

   Când am deschis ochii se făcuse după-amiaza târziu şi eu eram culcat într-un cort spaţios. Marian, Gaston şi Pongo stăteau pe scăunele de trestie împletită la o măsuţă. Doi poliţişti şi askari stăteau la uşa cortului de veghe. Un ventilator cu baterie bâzâia aducând aer proaspăt şi-acum i- am auzit vocea lui Marian.

   — De când Kliu nu mai este printre cei vii, triburile se războiesc între ele. Toţi îşi aplecară capetele către o hartă întinsă pe masă.

   — Unde este tânăra belgiancă? am întrebat eu somnoros, ridicându-mă încet din pat. Marian zâmbi pe sub mustaţă.

   — N-am vrut să te trezim Robert. Madeleine a părăsit cam de-o oră Monokolea cu-n avion, în tovărăşia părintelui ei. Ţi-a transmis calde salutări.

   Am privit dezorientat în cortul în care mă găseam.

   Pongo mi-a adus un mic dejun de extra clasă, pe care l- am îngurgitat c-o mare lăcomie. M-am uitat întrebător la Marian şi acesta, încuviinţă din cap. Era timpul ca noi la rândul nostru să ne luăm „Rămas bun". Circumstanţele deveniseră pentru noi prea minunate nuanţate, din punct de vedere politic. Câştigasem însă mulţi prieteni mai ales

printre negri Ngombe şi pigmeii Ifi.

   Ne-am luat un călduros „Rămas bun" de la locotenentul Gaston. Acesta ne venise doar în ajutor într-un moment foarte greu, punându-şi în joc reputaţia, reuşind să urnească încoace trupele autorităţilor în drept. Prin asta a salvat multora dintre noi viaţa şi-i datorăm mulţumirile noastre, sincere.

   Pe un drum de ţară, croit în junglă, au fost montate de către askari câteva lămpi cu carbid. Se aştepta sosirea unui avion al poştei, cu care voiam să ne reîntoarcem la Leopoldville.

   Se făcuse întuneric şi dinspre tabăra de corturi se auzea muzica unui gramofon.

   Puţin mai târziu, bubui deasupra capetelor noastre avionul poştei. În câteva zile sau săptămâni, totul va fi dat uitării.

   Poliţia colonială mergea mai departe. Sus deasupra junglei africane, noi zburam liberi şi independenţi. Razele de argint ale lunii se reflectau de blindajul aparatului nostru aerian. Duduitul neîntrerupt al motoarelor te îmbiau la somn, iar Pongo şi Marian, chiar asta şi făceau. Câteodată îmi apărea în faţa viaţa ca un tablou grotesc, al unui vis ce mai continua încă. Poate nu-mi păreau acum decât o imensă iluzie.

   Am rămas cam o săptămână în Leopoldville la cunoscuţi de-ai noştri, când ne sosi o depeşă de la vechiul nostru prieten John Fleet. Trebuia să sosim repede la Ceylon, în legătură c-o afacere misterioasă care necesita spre rezolvare neapărat aportul nostru. Am trimis la rândul nostru o telegramă, dându-ne, fără să şovăim acordul...

SFÂRŞIT

Volumul 238

GROTA DIAVOLULUI ROŞU

  ÎN LIMA

  AM PĂŞIT CU GRAVITATE pe sub marile portaluri de bronz ale renumitei catedrale din Lima. Păşeam cu mare atenţie pe dalele de piatră, întrucât ecoul paşilor noştri produceau o rezonanţă puternică, ce impieta oarecum asupra locului în care ne aflam. Pe cât de strălucitoare arăta această catedrală de afară, pe atât de întunecată şi pustie ni se părea pe dinăuntru. În ciuda numeroaselor şfeşnice cu lumânări, ce împânzeau bolul, umbre păreau că se ridică peste tot. O tăcere evlavioasă ne cuprinse în clipa în care am ajuns la prima capelă luterană, pentru a privi moaştele principale ale acestei clădiri, oraş sau chiar stat.

  Francisco Pizarro!

  Sicriul cu rămăşiţele sale pământeşti, este expus aici Un sicriu din marmoră cu ferestre din sticlă, permite oricui să-l vadă pe marele cuceritor de odinioară al Perului, sau cel puţin moaştele sale. Este un schelet subţire, pe care pielea neagră şi scrijelita, apare uscată ca la mumii.

  Pe scări, trona plin de prestanţă un leu din bronz şi sub acesta se găseau bocitoarele, sculptate dintr-un metal de culoare închisă. Se puteau încă foarte bine distinge şi citi următoarele înscrisuri:

  Căpitan general

  Don Francisco Pizarro

  Fundaro de Lima

  En 18 de enero de 1535

  Muerto en 26 de Junio de 1541

  Ceea ce în traducere înseamnă: Căpitanul General Francisco Pizarro. Întemeietorul oraşului Lima la 18 ianuarie 1535, mort la 26 iunie 1541.

  Marian şi cu mine, am stat câteva minute, contemplând scheletul acestui cuceritor medieval, în tăcere. Aproape patru sute de ani au trecut de la moartea lui Pizarro şi iată că încă omul îl mai putea contempla, pe cel mai mare

bărbat din istoria statului Peru. O tăcere pioasă ne înconjura. Puţinii vizitatori, păşeau cât mai silenţios posibil, ca şi cum n-ar fi vrut nici ei să perturbe liniştea aceasta solemnă.

  Am păşit şi noi în tăcere, mai departe, neschimbând nici o vorbă între noi. Abia când am fost afară şi larma vechiului oraş deveni brusc perceptibilă, Marian se uită cu seriozitate spre mine.

  Aveam simţământul de-a fi transportaţi dintr-un trecut mort de mult, revenind la viaţă după ce-am colindat o vreme prin împărăţia umbrelor şi-a morţi.

  Acum viaţa asalta iarăşi, din toate părţile. Eram deja de două zile în capitala Perului. Spre marea noastră surprindere n-am găsit în port, iahtul nostru, aşa cum neam înţeles deja cu căpitanul Hoffman. De-asemenea John Fleet, care se găsea la bord şi cu care trebuia sa ne întâlnim n-a lăsat nici o înştiinţare.

  Vizitasem oraşul, încă de dimineaţă. Acum ne îndreptam spre parcul minunat care se găsea în apropierea catedralei. Ma mira abundenţa palmierilor uriaşi şi a araucarienilor, pentru că în Peru nu plouă niciodată. Şi totuşi, totul înfloreşte aici, întrucât plantele şi copacii sunt umezite din interior de către fluviul Rimac, care adună apele din ţinuturile muntoase. Canalele multiple împânzesc oraşul. Fiecare copac de pe marginea bulevardelor largi, stă într-o adâncitură cimentată, ca într-un răsad de flori, iar dimineaţa serviciul de stropit îşi intră în funcţie.

  Dimineaţa, la amiază şi seara, se-ndeplineşte acest ritual al stropirii şi fiecare copac este udat. Iată cum acest oraş. Care domină Statul Peru - de cinci ori mai întins decât Germania - prosperă, ca o oază într-un deşert, dar dacă sistemul de canalizare ar lipsi oraşul ar pieri în ruină.

  — Cât de mult vrei să rămânem în Lima, Mariane? l-am întrebat pe amicul meu, de-ndată ce-am luat loc pe-o bancă situată undeva la umbră. Acesta ridică numai din umeri:

  — O să transmit mâine o radiogramă către Hoffman, dragă Robert, îmi fac griji din cauza lui şi-a lui John Fleet. Furtunile din ultimele săptămâni, au fost deosebit de puternice.

  — De căpetenie nu putem afla nimic Mariane. Câteva vase se mai găsesc ce-i drept în pericol, vasul nostru nu figurează printre acestea. Pe de altă parte nu prea cred că John Fleet ne aşteaptă să sosim atât de devreme în Lima. Ne-am întâlnit doar cu el, ultima oară acum aproape o săptămână.

  — Totuşi căpitanul Hoffman ar fi trebuit să fie demult aici. Această aşteptare incertă, mă nelinişteşte foarte mult.

  — Ei, noi nu suntem obişnuiţi să ne irosim timpul asta e tot, Mariane, am râs eu. Oraşul l-am vizitat deja şi aduce foarte mult, cu oricare oraş european, mare. De mult n-am mai fost în regiunea asta, dar între timp nu prea s-a schimbat.

  Marian nu părea să fie prea atent la ce-i spuneam. Mă aproba numai, dând din cap distrat, pentru a adăuga apoi:

  — Ar fi poate mai bine, dac-am merge spre Cullao, dragă Robert.

  — Cullao este portul oraşului Lima, situat la o depărtare de oraş, cam de nouă kilometri. Într-un sfert de oră, putem ajunge până acolo.

  M-am uitat uimit la prietenul meu.

  — Ce să facem acolo, Mariane? Hoffman şi Fleet ştiu prea bine că ne-am luat camere la „Curtea madrilenă". Ne vor da acolo, neîntârziat de ştire, de-ndată ce vor ajunge în oraş.

  — Vreau să merg din nou la căpitănie, Robert. Neliniştea de care sunt cuprins de-o bucată de vreme se amplifică. Mă gândesc să nu ne pască o nenorocire.

  — Bine, Mariane, să mergem la Cullao, dacă asta te va mai linişti, deşi nu cred că vom mai afla ceva în plus de la funcţionarii portuari.

  — Încă azi, vreau să dau radiograma aia. Poate că într-o ora vom afla, unde se găseşte iahtul nostru. Putem să luăm un automobil până acolo.

  — Şi Pongo.

  — El ştie prea bine că nu ne vom reîntoarce decât către seară, aşa că nu e cazul să-l mai înştiinţăm.

  Prietenul meu se ridică de pe bancă şi-acum o luă repede prin parc. M-a mirat graba de care fusese apucat. Zece minute mai târziu, eram aşezaţi într-un automobil, închiriat, care o luă grăbit spre port. Marian dăduse drept ţel al călătoriei căpetenia, sau administraţia portuară, unde am şi ajuns un sfert de oră, mai târziu. După cum era de aşteptat aici, încă nu se ştia nimic de soarta iahtului nostru.

   Marian ceru permisiunea de-a expedia o radiogramă. Totul fu executat. Şi-acum am pornit să revenim după o oră să-ntrebăm de rezultat.

   Am mers pe jos până-n port, care era plasat într-un golf îngust, dar era protejat foarte bine de insula San Lonrezo împotriva vânturilor şi valurilor înalte ale fluxului şi refluxului Aici erau ancorate multe vase. Şi domnea deja o vie animaţie. Am privit o vreme viermuiala asta din port, după car e ne-am îndreptat spre o cârciuma în care şi c-o zi mai înainte servisem masa. Proprietarul era un olandez gras, care ne recunoscu imediat şi ne salută, ca pe nişte prieteni vechi. Ne conduse într-o încăpere alăturată, care nu era atât de înţesată de consumatori.

   Doar lângă fereastră luaseră loc trei oameni, un căpitan şi doi timonieri. Au privit doar trecător spre noi, de-ndată ce-am păşit înăuntru, după care îşi reluară discuţia.

   Nu le-am mai dat atenţie. De-abia după ce ospătarul ne-a adus băuturile, Marian mă înghionti, făcându-mă atent.

   Căpitanul tocmai spunea:

   — Vă repet înc-o dată: îndărătul acestora nu stă altceva decât o bandă de contrabandişti. Poţi să spui ce vrei tu, Treek, dar de fantome şi spirite, nu prea cred că-i vorba aici. Când eram un tânăr marinar, mai credeam şi eu în superstiţii din-astea.

   Cel căruia îi fusese adresată întrebarea, aşa numitul Treek, ridică numai din umeri:

   — Atunci indivizii care mi-au vândut pontul, trebuie să fi umblat cu cioara vopsită. „Grota diavolilor roşii" e renumită şi nu-i de mirare că oamenii cred ce aud.

   — Nu mă face să râd Treek! Eşti doar un cap deştept. Arătările alea, nu erau decât închipuiri, adică cineva a regizat cu intenţie întreg spectacolul pentru a alunga marinarii. Eu nu prea am chef să vizitez insula. N-au decât să se preocupe autorităţile de cazul acesta.

   — Păi au şi făcut-o, odată spuse al doilea timonier: Poliţia

portuară a fost de trei ori pe-acolo şi-a cercetat totul foarte temeinic.

  — Şi, se-nţelege că n-au găsit nimic, râse căpitanul.

  Am urmărit cu interes discuţia. Marinarii vorbeau englezeşte şi după câte am aflat mai târziu nu aparţineau uneia şi-a aceeaşi corăbii:

  — Din păcate, da, n-au găsit nimica căpitane, dar tocmai asta a fost să facă chestiunea mai misterioasă. În „Grota diavolilor roşii" umblă cu-adevărat stafiile.

  — Ei dacă vă face plăcere, puteţi să credeţi în asta, băieţi dar la mine nu se prinde. Ei ce spuneţi de astă domnilor?

  — Mai întâi ar trebui să ştim despre ce este vorba, se angajă în vorbă Marian. Am auzit doar părerea dumitale în legătură c-o chestiune despre care nu ştim încă nimic.

  — Ei, da, n-aţi auzit pân acum nimic de „Grota diavolilor roşii" domnilor? Sunteţi cumva străini de locurile astea?

  — Suntem numai de două zile în Lima şi venim tocmai din munţi.

  — Ei atunci se explică, dar treaba asta se poate aranja.

  Căpitanul se-ndreaptă de şale. Mai dete pe gât o duşcă

din paharul său, se şterse cu satisfacţie pe gură şi începu:

  — La sud de-aici, cam la zece mile depărtare de Cullao, se găseşte în peisajul abrupt şi stâncos o grotă, despre care pân-acuma nici un om nu ştia că există. De vreo patru săptămâni, grota asta, este pe buzele tuturor marinarilor, care trec pe lângă coastă. Mulţi au văzut pe timpul nopţii în grotă un focşor în jurul căruia dansau făpturi ciudate, pe care marinarii superstiţioşi le credeau diavoli. Nu-ţi vine să mori de râs din asta domnule?

  — Hm, apariţiile astea au fost frecvente, domnule căpitan? se interesă mai îndeaproape prietenul meu.

  — Da, de mai multe ori şi de fiecare dată, de alţi marinari. Relatările au fost foarte asemănătoare. Marinarii cred de-acum că dacă văd aceste apariţii, vasul lor se scufundă, ceea ce s-a-ntâmplat ce-i drept în două cazuri. Evident că furtuna puternică a fost cauza, care-a aruncat vasele pe stânci. Marinari o ţin însă pe-a lor şi pace. Dau vina pe „Diavolii din grotă". Autorităţile au cercetat-o mai de multe ori, dar n-au găsit nimic.

  —  Dumneata crezi mai degrabă că vreo bandă de contrabandişti şi-a făcut veacul pe-acolo? întreabă Marian.

  — Dacă cineva locuieşte acolo, apoi numai o astfel de bandă ar putea fi, cine ar avea altcineva interesul să răspândească povestea asta cu fantome.

  — Totuşi tocmai o astfel de istorie cu fantome, ar atrage atenţia mai mult domnule căpitan. Contrabandiştii s-ar fi trădat mai degrabă printr-o astfel de publicitate.

  —  Asta susţin şi eu, intră-n discuţie şi Treek. Contrabandişti lucrează pe ascuns şi evită un astfel de teatru. Niciodată nu le-ar trece altfel prin cap autorităţilor să cerceteze grota cu pricina.

  — Şi totuşi e vorba de-o bandă, îi contrazise căpitanul. Puteţi spune voi ce vreţi, dar în stafii eu nu mai cred de mult.

  — Bineînţeles că nu-i vorba de stafii. Lucrurile se vor lămuri într-un fel sau altul.

  — Totuşi trebuie să recunoaşteţi că-n dosul acestei istorii se ascunde ceva. „Diavolii ăia Roşii" urmăresc un scop anume, cu acest Hocus Pocus.

  — Cât de mulţi au fost văzuţi, se interesă iarăşi Marian.

  — Patru.

  — Şi cum i-aţi descrie?

  — Sunt nişte oameni, cu capete de animale. Dar asta e-o prostie. Cu cât se vorbeşte mai mult despre asta, cu atât se aprinde fantezia oamenilor.

  — Eu i-am văzut pe „Dracii roşii" cu ochi mei, intră în vorbă şi-al doilea timonier.

  — Ei atunci te rog să povesteşti domnilor tot ce-ai văzut Wottman. Dar nu te abate mult de la realitate.

  — N-am ce exagera căpitane. Eram cam la o milă marină depărtare de coastă, când am trecut prin faţa grotei. Eu tocmai eram de veghe, pe punte, când am văzut focul roşu aprins pe coastă. La început am crezut ca e vorba de un incendiu. Dar după ce mi-am dus ocheanul la ochi, am recunoscut grota, de care auzisem atâtea. M-a apucat frica şi l-am deşteptat şi pe căpitan, care dormea. Am stat amândoi, lipiţi de balustradă şi i-am privit pe diavolii roşii care dansau Păreau să fie goi şi-aveau capete de animale, în special de bivoli, în loc de scăfârliile umane, pe care le cunoaştem cu toţi. Am fost bucuroşi când n-am mai văzut focul şi-n cele din urmă am intrat în raza portului Marian mă înghionti uşor. Fireşte că ne interesa povestea marinarilor în legătură cu grota asta. Am fost la început înclinat să-i dau dreptate căpitanului, că aici era vorba de-o afacere de contrabandă. Apoi mi-am spus că aceşti oameni ar fi de-a dreptul nebuni, s-atragă astfel atenţia asupra lor, chiar dacă prin asta ar fi speriat câţiva marinari slabi de îngeri.

  — Când au fost fantomele astea văzute ultima dată?

  — Acum două zile marinarii de pe „England" le-au văzut. Vasul mai este încă ancorat în port. Alţi marinari au intrat între timp în încăpere, aşa că discuţia noastră a fost întreruptă.

  Căpitanul îi cunoştea pe toţi aceştia, aşa încât nu mai putu întreţine discuţia cu noi. Între timp mai trecuse o oră şi trebuia să ne grăbim să vizităm căpetenia. Deîndată ce-am intrat în sediul acesteia, căpitanul bătrân, care era de serviciu acolo, ne salută.

  — Iahtul dumneavoastră e-n drumul său încoace şi în două ore trebuie să sosească. Am primit numaidecât răspuns la radiograma pe care aţi dat-o.

  Vestea ne bucură mult, desigur şi-am hotărât să rămânem în Cullao pentru a ne aştepta prietenii. Marian se puse-n legătură telefonică cu hotelul nostru din Lima şi-i transmise lui Pongo să vină şi el aici. O jumătate de oră mai târziu sosi şi uriaşul negru, care se bucura şi el de veştile primite. Am început să ne plimbăm încolo şi-ncoace pe chei, discutând între noi de problema „Grotei diavolilor roşii". Marian era de părere că cinevaşi permisese să facă o glumă cu marinarii, a căror superstiţie e prea bine cunoscută. În concluzie problema nu ne mai interesa şi nu aveam de gând de a o urmări mai îndeaproape.

  Lucrurile însă au evoluat cu totul altfel. De-ndată ce iahtul nostru intră-n raza portului şi fu ancorat pe chei, am urcat cu toţii la bord, pentru ca să-i salutăm pe camarazii noştri. Căpitanul Hoffmann ne strânse mâinile Nu-l vedeam pe John Fleet şi m-am interesat ce-i cu el.

  — Da domnule Bertram Mr. Fleet a coborât undeva pe

parcurs. L-am aşteptat zadarnic. De-ndată ce-am primit radiotelegrama, am decis să mă grăbesc încoace, pentru a vă lua pe bord.

  — Dar ce s-a întâmplat anume dragă Hoffmann, întreabă îngrijorat Marian. De ce a părăsit Fleet vasul?

  — Hm, am văzut noaptea o apariţie ciudată, domnilor. Pe coastă s-a aprins deodată un foc roşu, în jurul căruia...

  — Au început să danseze, „Diavolii roşii", nu-i aşa, completă Marian.

  Hoffmann ne privi uimit.

  — Ştiţi deci despre ce-i vorba, domnule Farrow? întreabă acesta.

  — Da, despre „Grota diavolilor roşii" am auzit de-abia de trei ore. Dar te rog continuă. Ce-aţi făcut după ce-aţi văzut strania apariţie?

  — Fleet a luat o barcă şi-a vâslit spre coastă, însoţit de Johny. L-am urmărit o vreme prin ochean, după care au dispărut. Am aşteptat zadarnic întoarcerea lor şi între timp s-a făcut ziuă - focul a dispărut tot atât de brusc pe cât apăruse, cam după doua ore. Dimineaţa am lansat o a doua barca, cu trei oameni în ea spre coasta. Am găsit grota. Şi am cercetat-o temeinic. N-au găsit nici o urmă de Fleet şi de marinarul care l-a însoţit. Nici de barcă n-am dat nicăieri. Am aşteptat toată ziua şi spre seara, am primit radiograma d-voastră. Şi aşa se face c-am alergat încoace să vă relatez totul.

  — Să pornim imediat la locul întâmplării hotărî, prietenul meu. O să mă pun în legătură cu hotelul, pentru a le face cunoscută intenţia noastră într-o jumătate de ora, putem pleca.

  Marian aleargă încăodată la ţărm, dar se întoarse repede îndărăt. Imediat dup-aceea iahtul nostru se puse-n mişcare şi-am părăsit portul. Am navigat aproape de coastă şi-am luat direcţia spre sud. Noaptea nu era departe şi căpitanul era de părere că la lăsarea întunericului vom fi chiar în dreptul Grotei cu pricina.

DIAVOLII ROŞII.

   MAI ERAM LA VREO CINCI SUTE DE METRI, de locul unde se găsea grota, când căzu întunericul. Asta ne era convenabil Ne-am sfătuit pe parcurs ce trebuie să facem pentru a-i recupera pe Fleet şi pe Johnny, întrucât eram convinşi că fuseseră reţinuţi, împotriva dorinţei lor.

   Nu era exclus ca Fleet să fi ascuns undeva barca, departe de ochii trecătorilor obişnuiţi, dar Marian nu credea într-o astfel de probabilitate, susţinea ca Fleet l-ar fi trimis pe Johnny cu barca la vas, pentru ai da de ştire căpitanului Hoffmann.

   Navigam intenţionat fără luminiţe de poziţie. Întrucât în lung şi-n lat, nu se vedea nici un vas, rula aceasta, fund cu obstinaţie evitată de navigatori Căpitanii de vas preferau să facă un ocol mare, mai degrabă, decât să aibă mai târziu de-a face cu superstiţia marinarilor lor. Marian dădu comanda de stopare a motoarelor şi acum întrucât era vreme frumoasă, iahtul nostru aproape că plutea fără prea multe mişcări, pe suprafaţa apei. Cu ajutorul ocheanelor neam pus să urmărim coasta. Colţurile stâncilor se profilau ca nişte umbre întunecate, în faţa noastră, dar grota încă nu se vedea de fel. Hoffmann ne descrisese locul exact şi întrucât vasul nostru se găsea cam la aceeaşi înălţime nu era exclus ca să poată fi văzut la rândul lui de pe uscat. Faptul că nu înaintam de loc putea de-asemenea să bată la ochi.

   — N-ar fi mai bine să lansăm o barcă la apă şi să vâslim spre coastă, am întrebat eu. Nu putem doar să rămânem noaptea întreagă aici să urmărim coasta cu ocheanele. Şi poate că tocmai în noaptea asta, fantomele nu-şi mai vor face apariţia, ca un făcut.

   — M-am gândit şi eu la asta, Robert Ne-am putea continua călătoria încă vreun kilometru şi apoi încet, pe lângă coastă. Ne urcăm tu, Pongo şi cu mine, într-o barcă mică şi-o luăm spre ţărm.

   — Nu vrei să mă iei şi pe mine, domnule Farrow? întreabă Hoffmann.

  Marian refuză cererea sub pretextul că un căpitan de vas nu se cădea să-l părăsească.

  — Ar putea s-apară evenimente care-ar face imposibilă reîntoarcerea noastră pe iaht şi atunci şi corabia rămâne fără comandant. Dumneata eşti mai de preţ aici pe vas decât pe uscat dragă Hoffman, îşi justifică amicul meu refuzul.

  Acesta văzu temeinicia spuselor prietenului meu. Vasul îşi reîncepu mersul, după care se apropie de coastă şi cam la vreo două sute de metri de acesta, aruncă ancora. Marinarii noştri ne-au asigurat că aici n-aveam de-a face cu stânci sau recifuri periculoase. O a doua barcă de pe vas, fusese echipată şi ne-am instalat în aceasta. Şi musul nostru, Goliat, voise să ia parte la expediţie dar Marian îl sfătui să n-o facă. Am văzut că prietenul meu era foarte îngrijorat din cauza dispariţiei lui Fleet şi se temea pentru ce era mai rău.

  Nu-i plăcea povestea asta cu fantomele, dar din păcate noua încă nu ni se arătaseră, ca să putem ajunge noi înşine la vreo concluzie.

  Pongo vâslea încet pe lângă mal, de care mai eram despărţiţi doar de vreo zece metri. În ciuda întunericului ne putem orienta destul de bine. Odată mi se păru că văd umbra unei siluete umane apărând undeva pe plajă şi dispărând imediat. Când am trecut pe-acolo se dovedi că m- am înşelat. Acum grota trebuia să apară în orice moment în faţa noastră, să fi fost vreo cincizeci de metri, pân-acolo, când deodată liniştea nopţi fu întrerupta de ţipătul unei păsări. Pongo se opri imediat din vâslit şi ciuli urechile.

  Am aşteptat şi noi încordaţi. Se scurseră câteva minute, după care, strigătul păsării de noapte se repetă, apoi iarăşi se instaura tăcerea. Nu se mai auzea decât plescăitul valurilor de faleza ţărmului stâncos.

  — Massers, nu pasăre ţipat, oameni fost.

  Am bănuit asta de la început şi ştiam că putem să ne bizuim pe mărturia prietenului nostru Pongo, care recunoştea glasul multor animale. Pongo îşi reluă cu şi mai multă prudenţă munca la vâsle şi când am fost la doi metri depărtare, ne-am oprit. Foarte aproape de barca noastră, am dat de intrândul într-un golf mic, în dreptul căruia părea

să fie plasată grota. Aşadar eram aproape de ţel.

  În acest moment am auzit din nou ţipătul păsării de noapte şi îndată dup-aceea totul se lumină în jurul nostru.

  O lumină roşiatică strălucitoare vie, aruncându-şi razele spre mare. Umbre au început să danseze cu frenezie, după care au dispărut din nou.

  Ne-a apucat o emoţie vie. Ne era dat să vedem din nou pe dracii roşii?

  Marian îi făcu un semn lui Pongo, să mâne barca-n golf. Ceea ce am văzut în momentul următor ne-a surprins în aşa măsură, încât noi înşine am început să credem că-n faţa noastră aveam stafii.

  În micul golf în care intrasem se deschidea un cazan spre apele golfului, ce dădeau către un fundal stâncos, de unde începea grota propriu zisă. Aceasta era luminată, puternic, dar n-am descoperit nici un foc, ci doar o rază roşie ţâşnea în afară. În faţa acestei grote dansau patru vietăţi, pe jumătate om pe jumătate animale. Trupurile păreau să fie omeneşti pe când capetele aduceau cu capete de vită, din care ieşeau coarne, ca de diavol.

  Îmbrăcămintea acestor fiinţe consta din podoabe felurite, de forme fantastice. Ne-am dat seama imediat că avem dea face cu indieni, care din motive necunoscute, practicau aici un ritual ciudat. Ceea ce mă nedumerea însă era focul. De unde izvora raza aceea? Am mai observat că din grotă se mai ridica şi un fum roşietic.

  Am stat nemişcaţi şi-am privit ciudatele apariţii.

  Aproape o oră întreagă, a durat dansul ăsta de marionete. Din nou am auzit strigătul păsării de noapte, fiinţele se grăbiră înăuntrul grotei şi dispărură din vederea noastră în acelaşi moment se risipi şi pieri cu totul şi focul roşu, întunericul înstăpânindu-se peste tot.

  Marian şi cu mine, ne-am privit surprinşi. Ce însemnau toate astea? Nu era de mirare că marinarii considerau că au de-a face în mod real cu fantome.

  Am mai aşteptat zece minute, după care Marian făcu un semn lui Pongo, să mâne barca spre golf. Acesta o făcu încet şi cu prudenţă, pe când pe mine mă-ncerca un simţământ ciudat, pe parcursul acestei manevre. Fără voie m-am uitat spre stânci în momentul următor i-am prins braţul prietenului meu şi-am arătat în sus. Văzusem capul unei astfel de fiinţe ciudate, iţindu-se deasupra masivului stâncos şi spionându-ne cu atenţie.

  De-ndată ce Marian se uită la rându-l lui în sus capul dispăruse, i-am şoptit ce-am văzut dar acesta scutură neîncrezător capul. Fuseserăm observaţi aşadar şi după reprezentaţia cu dansul, „diavolii" postaseră o santinelă acolo sus, pentru a ne ţine sub observaţie.

  Pongo se puse acum pe vâslit serios, astfel încât, repede am străbătut apele golfului. Am atins repede malul şi-am sărit pe ţărmul stâncos ţinând strâns în mâini revolverele şi lămpile de buzunar. Ne temeam de un atac asupra noastră, dar valea în formă de căldare, rămase liniştită. Ca un al doilea gâtelje, în spatele grotei apăru o nouă deschizătură.

  M-am uitat din nou în sus, spre stânci. Dar un al doilea cap n-a mai apărut încă. Această apariţie certifică faptul că fusesem observaţi. Diavolii roşii au fost aceia care ne-au surprins pe noi şi nu invers. Şi de-aceea trebuia să fim pregătiţi în orice moment.

  — Pongo, supraveghează te rog stâncile de sus, îi şopti Marian uriaşului negru. Noi între timp o să explorăm grota. După cum bine ştiam indivizii n-au apucat să spele putina. Dacă totuşi au făcut-o, atunci cu siguranţă mai trebuie să fie o a doua ieşire din grotă, pe care va trebui s-o găsim.

  Această idee am avut-o şi eu, altfel cum ar fi putut apărea acest cap al creaturii brusc în spatele nostru!

  Am străbătut repede căldarea aia închisă, până la intrarea în grotă, fascicolul de lumină al lămpi lui Marian, plimbându-se colo şi-ncoace pe pereţii zdreliţi Grota era cu desăvârşire goală, aşa cum ne-am şi aşteptat, câteva blocuri răzleţe de stâncă fiind presărate împrejur, dar în spate se profilau câteva spărturi în peretele stâncos. Acolo trebuia să se găsească ieşirea dacă era vreuna.

  Nu era exclusă nici posibilitatea ca ciudatele creaturi să se fi ascuns pe undeva, pentru a tăbărî pe noi, la momentul oportun.

  Am pătruns pas cu pas înăuntru, cu privirea îndreptată-n spre stânci, dar şi spre spărturile practicate în acestea. Mi-

am aprins la rându-mi lampa de buzunar, luminând înjur.

  Zece minute mai târziu şi eram convinşi că aici nu se putea ascunde nimeni. Nişele din stâncă nu erau adânci şi am terminat repede şi cu explorarea acestora.

  Unde să fi rămas creaturile astea? Marian mă scoase din nou afară, în mica vale închisă, numind-o în termeni geografici, „căldare" şi am început şă cercetăm blocurile de stâncă, şoptindu-mi cu această ocazie:

  — În întuneric, poate că indivizi au putut părăsi grota dar nu şi valea asta, altfel ar fi trebuit să-i vedem.

  Ştiam acum ce căuta Marian. Acesta bănuia că există nişte trepte care duceau în afara văii, de care s-au folosit „dracii" ca să dispară fără urme.

  Dar cercetările în această zonă s-au dovedit zadarnice, astfel că stăteam în faţa unei enigme. Am intrat din nou în grotă şi am cercetat-o din nou, dar n-am putut descoperi nimic.

  — Ce-ar fi dacă l-am folosi pe Maha, Mariane? am propus eu. Ghepardul ne va arăta îndată drumul, pe care te-au luat diavolii dansatori.

  Marian mă aprobă îngândurat şi-apoi îmi spuse:

  — Cu asta mai putem aştepta. Prietenul meu se oprise brusc în mijlocul peşterii şi-acum trăgea aerul, încet pe nări.

  — A ce miroase aici, după părerea ta, Robert? mă întreabă el.

  Am simţit şi eu mirosul şi-am răspuns:

  — Ţine de focul din grotă, Mariane, doar am văzut cu toţii fumul care ieşea de-aici.

  — Da, fireşte şi totuşi, a ce-ţi miroase acest... ars?

  Nu-mi puteam da seama la ce face referire amicul meu.

  — Te-ai jucat şi tu de anul nou, ca orice copil, dragă Robert, continuă Marian.

  — Focul bengal, ştii acum Mariane, am strigat brusc. Da, da, ai dreptate, recunosc acum acest miros.

  — Aşadar s-a lămurit cu problema focului roşu. Deci aici s-au aprins focuri bengale. Numai că până în prezent n-am găsit nici o urmă care să ateste asta.

  — Poate c-au fost aprinse într-un butoi oarecare, după care acesta a fost transportat în altă parte, am încercat eu o

explicaţie.

  — Posibil ar fi şi cum spui tu. Mă-ntreb numai, de ce toată comedia asta, cu dansul acestor momâi indiene. Dansul a durat o oră întreagă, după care protagonişti au dispărut fără urmă. Să fi îndeplinit numai un ritual vechi, războinic? Trebuie să fie destul de ciudaţi indieni care să au aciuit aici.

  — Şi unde să fi rămas John Fleet, Mariane?

  Prietenul meu nu-mi dădu imediat răspuns ci mai întâi îşi reluă cercetările Ne-am convins în curând că toate cercetările noastre vor rămâne fără rezultat. Aici, în grotă, nu era nimic de găsit şi nici o a doua ieşire n-o descoperisem.

  — Trebuie să cercetăm la lumina zilei, întreaga regiune Mariane, am spus eu. Fleet trebuie doar să fie ascuns pe undeva. Acum noaptea nu mai are rost, nu găsim nimic şi în plus am putea fi şi lesne surprinşi şi atacaţi.

  — La lumina zilei lucrurile se schimbă, vom vedea mai bine şi în plus nu ne vor putea uşor ataca.

  Marian îmi dădu dreptate, cu toate acestea, nu se putea despărţi uşor de grotă. De-abia după înc-o oră de căutări zadarnice se hotărî să se reîntoarcă alături de Pongo şi de mine la barcă. Pongo la rândul său, nu descoperise nimic deosebit sus pe stânci. Am fi urcat şi noi sus, pentru a căuta şi-acolo, dar am hotărât s-amânăm operaţiunea pe-a doua zi.

  Am luat loc în barcă, dar gândul meu a rămas la „dracii roşii". Fireşte că trebuia să fie indieni mascaţi dar ce scop urmăreau? Ce rol avea dansul acestora şi-l practicau aceştia când nu se ştiau observaţi?

  Deodată am tresărit înspăimântat. Mi se părea c-am văzut în apă o lumină stranie. Acum dispăru din nou dar iarăşi după o vreme reapăru. L-am făcut atent pe Marian, dar acesta nu observase nimic.

  — Prostii, dragă Robert. Acum ţi se năzare şi ţie să vezi stafii, râse acesta. Luna se reflectă-n valuri. Şi-atâta tot. Sau cumva îţi închipui c-acolo pe fundul mării oamenii au pornit- o la plimbare? Există şi peşti fosforescenţi nu-i vorbă, dar nu se găsesc prin apele astea.

  Întrucât nu-mi puteam oferi mie singur, nici o explicaţie,

nu mi-a rămas decât să cred că e vorba de-o reflexie a razelor de lună în apă, într-adevăr. Ne am, continuat drumul şi-am ajuns în scurtă vreme pe iaht.

  Căpitanul Hoffman se agită, după ce i-am povestit cele întâmplate. Şi el era de părere c-ar trebui să-l luăm pe Maha, ghepardul nostru. Animalul ar putea să găsească lesne, urmele lăsate de indieni. Marian scutură numai capul.

  — Ştiu întâmplător că poliţia portuară s-a folosit de serviciile unui patruped, dar nu a avut succes. Nici Maha nu va avea succes. Indivizii care-şi fac mendrele pe-aici, s-au asigurat pentru toate, întrucât nu vor să fie descoperiţi.

  — Sigur că l-au atacat pe Mr. Fleet şi l-au târât undeva domnule Farrow, se hazardează Hoffman. Propun mai degrabă să-i pândim pe indivizi când dansează, sa năvălim atunci asupra lor şi să-i împuşcăm pur şi simplu, dacă vor să fugă.

  — Să-i împuşcăm nu, dar de tăbărât asupra lor da. Tare- mi mie numai că vor băga bine de seamă şi nu vom avea timp să ne finalizăm intenţiile. Au văzut doar că ne apropiem de ei şi totuşi au dat spectacolul.

  — Poate că nu cred că cineva e atât de curajos încât să vrea să-i atace, contrazise Hoffman.

  Marian se uită la mine, apoi dădu din cap.

  — Bine, vom încerca mâine noapte şi treaba asta, ce părere ai Robert?

  Am fost de acord, cu propunerea lui Marian.

  — Deci mâine o să-l căutăm pe John Fleet, am adăugat eu.

  — Bineînţeles, dragă Robert. Trebuie să ştim şi ce s-a întâmplat cu barca noastră. Cred că indienii au ascuns-o pentru a şterge toate urmele.

  — Să rămânem ancoraţi aici domnule Farrow? se interesă Hoffman. N-ar fi mai bine să căutăm cu iahtul un golf mai adăpostit. Unde să nu fim observaţi, de către nimeni?

  — Propunerea e bună, dar cum vei găsi dragă Hoffman un astfel de loc, acum noaptea? Tot va trebui s-aşteptăm să se facă ziua pentru asta.

  — Atunci vom putea fi văzuţi şi de alţii domnule Farrow! Nu, mai bine, s-o facem acum. Vom naviga cu prudenţă şi

mă voi aţine mai mult pe lângă coastă şi nu cred că nu voi găsi în scurt timp, ceva convenabil pentru scopurile noastre.

   Marian fu de acord în cele din urmă. Sigur că era periculos să navigăm pe un timp de noapte pe lângă coastă dar, căpitanul Hoffman îşi asumase răspunderea. După o jumătate de oră am găsit un golf îngust, înconjurat din toate părţile de pereţi de stâncă. Întrucât n-avea nici un rost, să mai încercăm să întreprindem azi ceva, ne-am retras în cabinele noastre, pentru a ne culca. Mult timp n-am putut adormi, gândurile fugindu-mi mereu la „Diavoli roşii".

   Nici în vis n-am scăpat de nălucirile astea. M-am trezit când soarele era sus pe cer. M-am îmbrăcat repede şi m-am urcat pe punte. Aveam intenţia să fac o baie de dimineaţă pentru a mă răcori, spre marea mea mirare, l-am văzut pe Marian care era deja sus şi el având aceeaşi intenţie.

   Ne am aruncat amândoi în apă.

   După micul dejun am luat loc din nou în barcă, pentru a cerceta iar grota.

   Acum, la lumina zilei, puteam vedea mult mai bine, descoperind numeroase alte golfuri şi tăieturi în stâncă şi m-am mirat că nu erau stânci subterane, care să primejduiască navigaţia. Marian îi făcu semn lui Pongo să se oprească cu vâslitul, luă ocheanul şi examină cu multă luare aminte ţărmul stâncos, deşi eram doar la câţiva metri distanţă de acesta Şi aici se găsea un mic golf, dar atât de îngust încât numai cu bărcile se putea intra.

   M-a mirat iniţiativa lui Marian şi când l-am întrebat ce caută anume, el m-a răspuns zâmbind:

   — Nu aici era locul, unde ai văzut umbrele alea, dragă Robert?

   — Poate că m-am înşelat Mariane, i-am răspuns.

   — Cu privire la lumina aceea sub apă, nu-i aşa? a adăugat el.

   Am continuat cu vâslitul şi am ajuns îndată la golful unde era situată grota. Acum la lumina zilei, totul părea inofensiv şi lipsit de aura-i misterioasă din timpul nopţii. După ce-am cercetat din nou peştera, ne-am urcat pe stânci. Pongo găsise un loc pentru ascensiune, pentru a ajunge în vârful unei stânci înalte de douăzeci de metri. Am fost curând sus

şi ne-am uitat împrejur.

  N-am găsit nici alte urme ale unor oameni, ceea ce era deosebit de enigmatic. Nu ne mai rămânea altfel decât singura posibilitate, de-a merge direct la sursa: să încercăm să-i surprindem pe indienii dansatori şi să-i luăm în puterea noastră. După trei ore de cercetare ne am întors. Eu eram dezamăgit dar Marian afişa o mină încrezătoare. Pe când treceam pe lângă celelalte golfuri, prietenul meu îl rugă pe Pongo să intre cu barca înăuntru. Îmi venea să zâmbesc Marian credea aşadar în umbrele acelea nocturne, pe care am spus că le am văzut.

  Am debarcat şi aici şi am cercetat golful întrucât pământul era peste tot stâncos, n-am putut găsi nici o urmă. Aşa că după-un scurt răgaz ne-am reluat drumul.

SCHOONERUL MISTERIOS.

  CONTRABANDĂ! Asta spusese căpitanul pe care-l cunoscusem la cârciuma din port, când venise vorba despre „Diavolii roşii". Şi la această afirmaţie mă mai gândeam încă, pe când luam masa de prânz Marian continua să rămână tăcut, aşa că mă întreţineam mai mult cu căpitanul Hoffman.

  — Da, pe dracu, trebuie să facem ceva pentru Fleet şi Johnny. Doi oameni şi-o barcă, nu pot dispare aşa de parcă ar fi înghiţit pământul, izbucni căpitanul făcându-l pe Marian să ridice capul!

  — Se va face dragă Hoffman, răspunse Marian. În noaptea care vine, n-o să prea avem timp de somn, aşa că te-aş ruga să-mi urmezi sfatul, dragă Robert aşază-te la orizontală în după-amiaza asta. Eu voi proceda la fel şi cine ştie poate ne vine o idee bună-n timpul somnului, zâmbi el.

  Hoffman orânduise straja pe punte, pentru că voia să ţină sub observaţie şi marea. Tocmai pe când ne ridicam de la masă, veni Goliat, musul nostru să ne anunţe că-n depărtare apăru un vas de tip Schooner, care se ţinea însă, la mare depărtare de coastă. Nu era cine ştie ce eveniment, dar am mers totuşi de ne-am luat ocheanele pentru a putea urmări vasul. Am descoperit că şi acolo căpitanul şi doi marinari ne urmăreau la rândul lor iahtul cu ocheanele, sau poate coasta, în orice caz nu aveau o viteză prea mare de navigaţie.

  Am ajuns la concluzia că iahtul nostru avea puţine şanse de-a putea fi observat, chiar şi prin ochean. Întrucât ne pitisem îndărătul unei stânci solide, care ne masca suficient de bine.

  Am mai văzut, că deodată s-au dat semnale de pe vas cu ajutorul steagurilor. N-am putut să le descifrăm şi nici Hoffman nu ne putu fi de mare ajutor, în această privinţă.

  Îndată dup-aceea, fură înălţate mai multe pânze pe vas şi viteza acestuia crescu simţitor, în direcţia sud.

  — Semnalele n-au fost date înspre grotă, observă

căpitanul, care mai urmărea încă atent vasul.

  — Nu, cred că schoonerul a dat mai degrabă semnalele cu steagurile înspre golful, în care ai zărit tu, dragă Robert ieri noapte, umbrele alea, zise Marian întorcându-se spre mine.

  Păcat că n-am înţeles ce voiau să spună.

  — Nu cred că-i vorba de golf, Mariane. „Dracii roşii" mai degrabă au instalat o santinelă lângă ţărm şi aceluia i-au fost destinate semnalele, l-am contrazis eu.

  — Nici nu era prea greu de ghicit Robert, râse amicul meu. Redevenind serios spuse cu îndoială. Chestiunea asta, devine din ce în ce mai enigmatică. Să fi avut totuşi dreptate căpitanul din port, când vorbea despre o operaţie de contrabandă?

  — Ar putea fi foarte uşor şi aşa ceva, spuse Hoffman. Cel puţin, schoonerul dă această impresie, prin comportamentul său.

  — Mă mir numai. Cum de-şi permite să apară la lumina zilei, în vecinătatea coastei? am întrebat eu.

  — Este fără îndoială o mare imprudenţă din partea lor, mai ales că se vorbeşte atât de „Diavolii roşii" şi grota lor, pretutindeni, în zonă. E-o prostie atât de mare, încât mă face să cred, că nu-i vorba deloc de contrabandă aici, ci de cu totul altceva.

  Marian avea dreptate. Contrabandiştii nu ard deloc de dorinţa de a li se face publicitate şi-a şi asmuţi poliţia portuară pe cap.

  Trebuia ca noi, în noaptea următoare, s-ajunge mai devreme în grotă, decât „Diavolii roşii" să-i aşteptăm şi să-i surprindem.

  I-am împărtăşit lui Marian ideea mea şi acesta îmi dădu dreptate. M-am dus să mă întind puţin după masă, aşa cum am fost sfătuit. Pongo m-a deşteptat abia pe la ora şase.

  Am cinat repede. Pentru a fi gata să plecăm odată cu lăsarea întunericului. De data asta urma să ne însoţească şi Goliat, care era numai foc şi pară şi care ne demonstrase de-atâtea ori că poseda curaj şi era un tânăr de nădejde.

  Eram deja în barcă când se lăsă întunericul Pongo începuse deja munca sa la vâsle Douăzeci de minute mai

târziu, barca noastră intrase golful, în dreptul căruia se găsea grota.

  Am debarcat, în timp ce Goliat, conform înţelegerii, se îndepărtă cu barca din locul acela, prea vizibil pentru inamicii noştri. Voiam să ne ascundem în peşteră şi să sărim asupra indienilor, în momentul, când aceştia îşi vor face apariţia.

  Am fost însă profund dezamăgiţi. Ore întregi am rămas ascunşi dar nimeni nu-şi făcu apariţia. Eram convinşi că n- am fost remarcaţi de data asta şi nu ăsta era motivul pentru care „Dracii" nu apăruseră. Mult după miezul nopţii i-am dat semnalul luminos cuvenit lui Goliat, ca să apară cu barca şi câteva minute mai târziu ne-am regăsit în barcă. Deodată Pongo se opri din vâslit şi arată înainte. M-am îngrozit când am văzut conturul unui vas mare, care nu se găsea la nici cinci sute de metri depărtare de coastă, plutind liniştit pe apă.

  — Schoonerul, îmi şopti Marian.

  — Şi iată că se găseşte exact în acelaşi loc, unde a şi dat ieri semnalul cu steagurile, am adeverit eu. Aşadar semnalul a fost descifrat în sensul că va sosi pe timpul nopţii aici.

  — Şi din nou, asta ne face să credem că e vorba într- adevăr de contrabandă, Robert. Bine că nu putem fi văzuţi întrucât suntem plasaţi în zona umbroasă, proiectată de stânci.

  Am început sa examinăm vasul cu ocheanele noastre de noapte.

  Vedeam marinari, mergând încolo şi-ncoace, la bord, dar nu ne dădeam seama exact ce făceau. Mă aşteptam s- apară o barcă spre sau dinspre coastă, dar nu se întâmplă deloc aşa.

  Scăpărară câteva luminiţe, apoi se auzi un pârâit de catarge. Pânzele fură ridicate şi schoonerul se legăna uşor acum în briza mării, pornind ca o corabie fantomă spre sud. Nu-şi poziţionase deloc luminile de bord şi după-un timp, dispăru în întuneric.

  Am rămas ascunşi o oră, ca să observăm suprafaţa scânteietoare a mării. Întrucât nu se mai întâmplă nimic, am pornit-o înainte, spre mijlocul golfului. Dar n-am descoperit nici o urmă de fiinţă vie, aşa că ne-am întors pe iaht.

  Hoffman fu foarte dezamăgit când i-am împărtăşit insuccesul nostru.

  — Din cauza acestui schooner, nu apar nici „Dracii roşii", fu el de părere. Sunt ocupaţi în altă parte.

  Marian îi dădu dreptate şi trebuie să mărturisesc că eu nu m-am gândit încă la acest aspect. Speram să-i vedem pe „Draci" în noaptea următoare. Când mi-am exprimat speranţa, Marian îşi scutură capul:

  — S-o luăm mai bine îndărăt la Cullao, dragă Robert.

  — Vrei cumva să iei legătură cu poliţia, Mariane! Ai ajuns şi tu la concluzia că aveam de-a face cu contrabandişti?

  — Am altă convingere despre care însă mă abţin să mă pronunţ deocamdată. Ai văzut ce făcea schoonerul misterios în micul golf?

  —  Nu, dar probabil au transportat marfă la mal şi aşteaptă doar un semnal.

  — Am stabilit cu totul altceva Robert. S-ar putea să mă înşel de-aceea te rog nu mă întreba azi nimic în această privinţă. În Cullao poate că voi afla dacă am sau nu dreptate. În acest din urmă caz, există o explicaţie pentru toate.

  — Şi pentru „Grota diavolilor roşii"?

  — În primul rând pentru aceasta.

  — Şi ce se va întâmpla cu John Fleet?

  — Mâine noapte îi vom căuta din nou aici şi-apoi vom mai vedea. Trebuie sa ne pregătim însă pentru cercetarea care urmează şi în primul rând să facem rost de... focuri bengale.

  Marian zâmbi, văzându-mi figura uluită.

  — Da, focuri bengale, roşii, repetă el. Da, mi-am propus ceva dragă Robert, pentru noaptea următoare. În afară de mâine dimineaţă nu vom putea afla nimic în port, aşa că pân-atunci propun să dormim liniştiţi.

  — Ai de gând să împărtăşeşti şi autorităţilor, presupunerile tale în legătură cu schoonerul, Marian? l-am întrebat, mai departe.

  — Nu, Robert. Chiar atât de importantă nu-i problema

asta. Ceea ce presupunem noi, poate fi eronat. Şi noi am acostat aici şi am mers pe ţărm, aşa că şi alţi pot presupune la fel de bine despre noi, că suntem contrabandişti. De ce n- ar face şi alţi marinari aici, cercetările lor, ca şi noi?

  A trebuit să-i dau în sinea mea dreptate. M-am dus în cabina mea şi m-am întins pe pat. N-a trecut mult şi-am adormit, iar a doua zi de dimineaţă, când m-am trezit, am văzut iahtul nostru plutind în apele portului Cullao.

  Marian mă aştepta deja pe punte şi mă salută bine dispus.

  Îmi arată un vas ancorat la o oarecare depărtare de noi.

  — Recunoşti vasul ăsta, mă întreabă el.

  M-am uitat cu atenţie în direcţia acestuia. Era tocmai schoonerul misterios.

  — Nu e chiar vasul pe care l-am văzut în noaptea trecută, l-am întrebat eu uimit.

  — Bine-nţeles că este. Vine din Chile şi a ancorat c-o oră înaintea noastră.

  — Bine, dar noi am văzut vasul luând-o în direcţia sud, Mariane.

  —  Aşa este. Căpitanul a făcut un ocol mai mare, după care a luat-o spre portul Cullao. Am căutat să obţin informaţii mai complete cu privire la vas şi echipajul său. După cum vezi, marinarii n-au prea mult de lucru. Umblă şi ei creanga, pe punte.

  — Poate pentru că încărcătura a fost transportată pe timpul nopţii Mariane, am spus eu zâmbind.

  — Hm, după cum văd, eşti convins că-n faţa noastră se află un vas de contrabandă, nu-i aşa Robert?

  — Fireşte! Dar nu pricep ce-are asta a face, cu comedia asta de „Dracii roşii" care dansează?

  — Poate că-ţi voi da eu o explicaţie, dar mai întâi să luăm micul dejun. Mâine înainte de masă am să-mi completez informaţiile de care am nevoie. Între timp te rog să le îngrijeşti de lucrurile pe care ţi le-am notat aici, că am nevoie.

  — Păi să nu te însoţesc Mariane? Am întrebat eu uimit întrucât se întâmpla foarte rar ca să nu mergem împreună.

  — Nu, ceea ce am de gând să fac, voi face-o singur. Pe de

altă parte, nu prea avem timp, fiind că cu puţin înainte de lăsarea întunericului trebuie să pornim din nou la treabă.

  — Te rog numai să nu uiţi de „Focurile bengale", spuse el zâmbind, în încheiere.

  Aş fi vrut să ştiu ce plănuia prietenul meu, dar ştiam că vrea să mă surprindă şi nu-mi va spune nimic.

  Am luat micul dejun împreună şi-am evitat să rămân supărat.

  Voiam tocmai să mă ridic când apăru Pongo cu informaţia că schoonerul aparţinea unui nord-american, pe nume Charton, care era deopotrivă şi căpitan şi proprietar. Acesta sosise doar de câteva zile în portul Cullao.

  — De câteva zile, întreabă Marian? a cărui faţa exprima nedumerirea.

  — Da Masser Farrow, înainte cu opt sau nouă zile, îl lămuri Pongo.

  — Şi ce-ai mai aflat?

  — Vasul vine de la San-Francisco şi face de câteva luni curse pe coastă.. Echipajul are nouă oameni, mai mult n-am putut afla.

  — Sunt pasageri la bord?

  — N-am putut afla Masser Farrow. Cred că da, am văzut alt om alături de căpitan. Dar nu cred că e marinar. Poartă haine albe.

  — Bine. Trebuie să ţii pe mai departe sub observaţie schoonerul, Pongo. Dacă debarcă cineva pe uscat, trebuie să-i urmăreşti. Nu ştii cumva, cât rămâne vasul în port?

  — Nu, Masser Farrow.

  Marian îmi dăduse o notiţă pe care erau scrise toate lucrurile pe care voia să le cumpăr. Cuvintele „focuri bengale" era subliniate c-o linie groasă. Am părăsit iahtul înaintea prietenului meu şi mărturisesc că-mi veni gândul de a-l urmări în taină, să văd unde merge, dar am renunţat la asta, simţindu-mă ca şi cum aş fi fost un trădător. Am căutat să-mi vă de treabă şi să-mi fac cumpărăturile. Dar din păcate am fost nevoit să plec la Lima ca să găsesc cele necesare. Folosindu-mă de ocazie, am mai trecut pe la hotelul nostru, să-i anunţ încăodată, în legătură cu absenţa noastră. De-abia după masă m-am putut reîntoarce pe vasul

nostru.

  Marian sosise deja şi citea un ziar, având alte câteva alături pe masă. Când mă văzu îmi făcu semn să mă aşez, adună vraful de ziare, înmânându-le lui Goliat, să le ducă în cabină.

  — Cauţi ceva, anume acolo, Mariane? Am întrebat eu.

  Marian scutură numai capul.

  — Ziarele sunt foarte vechi de trei ani, dragă Robert. Le- am cumpărat în Lima de la redacţia ziarului.

  — Şi ce vrei să faci cu ele, l-am întrebat uimit.

  — Am vrut numai să mă conving dacă ideea pe care am avut-o este corectă, atâta tot, se mărgini să răspundă acesta.

  — Şi corespunde?

  — Cred că da.

  — Crezi, sau ştii cu siguranţă?

  — De asta o să ne convingem de-abia la noapte. Ai cumpărat „focurile bengale"?

  — Fireşte, doar chiar tu ai insistat asupra acestui punct. Este asta, atât de important pentru tine?

  — Da, fiindcă am nevoie de ele, încă-n noaptea asta într- o oră părăsim portul, pentru a ne reîntoarce din nou la locul nostru pitit, de lângă coastă.

  — Atât de devreme?

  — Da, fiindcă la ora şapte, părăseşte portul şi schoonerul.

  — Ei gata, spune-mi despre ce este vorba Mariane. Tu văd că ştii ce se petrece aici. Nu te gândeşti că John Fleet şi la Johnny pe care trebuie să-i salvăm?

  — Încă în această noapte o să-i eliberăm, dragă Robert, altceva, nu pot să-ţi mai spun din păcate. Gândeşte-te tu singur la toate şi mai cu seamă la un incident căruia nu i-am dat la început mare importanţă. Şi tocmai acesta m-a dus mai târziu pe calea cea dreaptă.

  — N-am uitat nimica Mariane şi totuşi nu găsesc nici o explicaţie. Aş paria cu tine pe orice, că aici e vorba de contrabandă. Schoonerul face deplasări dea lungul coastei şi dă semnale nocturne. Numai asta şi-l face foarte dubios. Ieri a livrat cu siguranţă, marfa sa, undeva pe coastă.

  — Sunt convins, dragă Robert, dar totuşi nu e vorba de

contrabandă.

  — Atunci nu mai înţeleg nimic m-am ridicat eu de la masă, mânios, dar amicul meu, mă linişti punându-mi o mână pe umăr.

  — Ia gândeşte-te, spuse el. Repet încăodată. Poţi să găseşti singur soluţia, dacă îţi aminteşti un incident aparent neimportant. Mai mult nu-ţi pot spune pe moment.

  M-am dus în cabina mea şi-am luat loc la masa mea de lucru, începând să mă gândesc înc-o dată la toate amănuntele, dar nu-mi veni nimic în cap, aşa că am urcat din nou pe punte.

  Iahtul nostru tocmai se pregătea de plecare şi l-am privit cu uimire pe Marian, când Hoffman o luă-n direcţia nord. Mi- am spus c-a făcut-o, pentru a induce în eroare schoonerul, făcând un ocol mai mare şi-apoi reîntorcându-se în locul nostru adăpostit de la sud. Am mers câteva mile-n spre nord, după care căpitanul Hoffman o luă spre largul mării. De-abia după ce n-am mai putut fi văzuţi de pe coastă, se- ndreaptă spre sud.

  Patru ore mai târziu, venind din direcţia sud, am ajuns la locul nostru secret, de lângă coastă. Tocmai când am aruncat ancora, căzu şi întunericul.

  — Am cam întârziat niţel, mărturisi Marian. Am intenţionat să vizitez grota, încă la lumina zilei, dar acum nu se mai poate. Dar să ne grăbim totuşi, altfel vom ajunge prea târziu.

  Întrucât cinasem deja mai-nainte, am coborât în mica barcă, în care, călăuziţi de Pongo, care trecu la vâsle ca de obicei, am luat-o spre grotă Şi de data asta l-am luat pe Goliat, care avea misiunea ca şi c-o noapte înainte să ascundă ulterior barca noastră undeva pe coastă Am găsit şi de data asta, grota goală şi ne-am ascuns. Eram convinşi că nimeni, deocamdată, nu e prin preajmă. Apariţia „dracilor roşii", nu era prevăzută în program decât în apropierea miezului nopţii.

  Stăteam ascunşi undeva în spatele unei stânci masive, pe când Marian se ascunse, în altă parte a grotei. Lângă mine, pe pământ erau aşezate câteva grămăjoare de focuri bengale, pe care voiam să le aprind la sosirea indienilor.

Pongo îşi găsise şi el nu departe un ascunziş, într-o scobitură a stâncii. Din nou răbdarea ne-a fost supusă la grea încercare, acele ceasornicului meu, înaintând cu greu spre miezul nopţii. Credeam tocmai că am ratat şi încercarea asta, când am auzit un zgomot slab, de piatră scrâşnind pe potecă Şi deodată peştera se lumina de-a binelea. Focul roşu care izbucnise, îmi lua aproape vederea.

   M-am ascuns şi mai mult după bucata de piatră inima începând să mai bată nebuneşte în piept, când i-am văzut pe indieni în travestiul lor drăcesc. Am scăpărat un chibrit şi-am aprins pulberea presărată lângă mine. Concomitent se aprinse şi din cealaltă parte unde stătea Marian.

   Indienii se opriră din mişcările lor groteşti pentru a privi înjur.

   Atunci ne-am ridicat cu revolverele întinse.

   — Sus mâinile, bubui vocea prietenului meu, în grotă.

   Se pare că indienii cunoşteau semnificaţia acestor cuvinte, pentru că mâinile lor, se ridicară în sus. I-am împins spre pereţii grotei pe indivizii vopsiţi, somându-i că la orice încercare de fugă, tragem imediat. Îndărătul nostru mai ardea încă focul roşu. Voiam tocmai să-l mai invit pe uriaşul negru să-i lege pe indivizi, când am auzit în spatele meu, strigătul lui de avertizare. Marian şi cu mine, am tresărit şi ne-am întors cu 180° grade pentru a vedea cum alţi trei bărbaţi, albi, de data asta, tăbărâră asupra noastră. Doi dintre aceştia ţineau bastoane de cauciuc în mână, gata să lovească.

   Marian şi cu mine am îndreptat armele asupra lor, dar înainte de-a putea face uz de ele, am fost apucat din spate. În momentele de surpriză care au urmat, am uitat cu desăvârşire de indieni, Ne-au aruncat armele din mâini, imobilizându-ne. Bastoanele de cauciuc şfichiuiră aerul. Am simţit o puternică lovitură la cap. În acelaşi moment am auzit o împuşcătură. Am mai văzut cum credinciosul nostru Pongo intervenea în ajutorul nostru, dar se prăbuşi la pământ, în acelaşi moment pierzându-mi cunoştinţa.

IV

PRIZONIERI

  CÂND M-AM TREZIT, am crezut că mai visam încă. Eram cu puţin înainte de ivirea zorilor. Marian şi cu mine zăceam legaţi în faţa grotei, în vreme ce în jurul nostru dansau, cu mişcări groteşti, trei indieni îmbrăcaţi ca şi draci.

  Mi-am amintit ce s-a petrecut şi ultima secvenţă a fost prăbuşirea lui Pongo, în clipa când a răsunat o detunătură. Pongo zăcea lângă mine. M-a apucat o furie atât de grozavă, încât am încercat să-mi rup legăturile imediat, dar acestea erau bine făcute. Indienii s-au oprit din dansul lor şi ne-au târât înăuntrul peşterii, unde ni s-au acoperit capetele. Am fost luaţi pe sus şi transportaţi undeva, iar din zgomotul făcut am dedus că traversam un gang. În cele din urmă, am fost depuşi jos şi ni s-a luat acoperemântul de pe cap.

  Nu ştiam unde ne aflăm, dar în jurul nostru domnea un întuneric de nepătruns. Se instală o tăcere deplină, întreruptă de respiraţia noastră doar.

  — Mariane, l-am strigat încetişor, pe prietenul meu.

  — Da, Robert. Am fost păcăliţi. Nu ne-am gândit c-ar mai putea fi oameni în fundul grotei, spuse abătut prietenul meu.

  — Şi credinciosul nostru Pongo? Am scrâşnit eu.

  — L-am văzut prăbuşindu-se, Robert, când indivizii au tras asupra lui. Să sperăm că este numai rănit.

  — Atunci ar fi lângă noi, Mariane. Mă tem de ce e mai rău. Mă tem că ticăloşii l-au ucis.

  — Nu trebuie să ne gândim totdeauna la ce e mai rău, dragă Robert. Deşi modul în care s-a prăbuşit, îmi dă destul de gândit.

  — Goliat va aştepta zadarnic întoarcerea noastră. Păcat că indienii n-au mai rămas să danseze în faţa grotei, poate aşa ne-ar fi putut vedea.

  —  Nu cred că vom putea fi găsiţi aici. Se pare că mai există o a doua ieşire pe care n-am putut-o descoperi, în ciuda sforţărilor noastre.

  — Am văzut ieşirea asta. E-o gaură practicată-n stâncă, mascată de o alta bucată de stâncă de un metru înălţime. Prin această gaură au apărut aceşti indieni, care nici măcar nu sunt ceea ce par.

  — Cum adică Mariane, nu sunt indienii.

  — Sunt albi şi înţeleg prea bine engleza, altfel la somaţia noastră, nu s-ar fi speriat atât de tare.

  — Nu crezi c-ar fi timpul să-mi spui, despre ce este vorba, aici Mariane? Vezi în ce situaţie ne găsim? De-aş fi ştiut mai dinainte...

  — Dragă Robert, te rog nu-mi face reproşuri chiar acum! Nu cred că aceşti oameni sunt bandiţi. Faptul c-au tras asupra lui Pongo s-a datorat mai degrabă surprizei şi legitimei apărări. Ar fi putut de mult să ne ucidă, în caz că ar fi vrut-o. Probabil că ne vor da drumul când îşi vor fi terminat treaba aici.

  — Ce fel de treabă, Mariane?

  — N-aş vrea să vorbesc acum despre asta, Robert, e chiar mai bine, că nu ştii şi tu, despre ce este vorba. Dar linişte, vine cineva lasă-mă pe mine să vorbesc, voi termina-o eu şi cu contrabandişti ăştia.

  Marian accentuase cuvântul contrabandişti. Omul care intrase acum în încăpere, râse încet, părând să fi auzit cuvintele lui Marian. Nu-l puteam vedea, întrucât n-adusese lumină.

  — Aşadar domnilor, v-aţi deşteptat deja? Aţi dormit cam mult şi mă tem că v-am lovit cam tare. De-aceea v-am lăsat puţin la aer proaspăt ceea ce cred că v-a făcut bine.

  — Cine eşti dumneata şi ce vreţi de la noi, îl întreabă Marian.

  — Păi tocmai asta am vrut s-o aflăm de la dumneavoastră, domnilor. Ne taxaţi de contrabandişti, după câte am auzit. Cum aţi ajuns la concluzia asta?

  — Nu e oare destul de clar? Când am văzut „Diavolii roşii" dansând în faţa grotei, am bănuit imediat c-ar putea fi aşa ceva. Vreţi să-i speriaţi cu comedia asta pe toţi marinarii, pentru a fi stăpâni pe toată regiunea în felul acesta vă puteţi continua nestingheriţi afacerile.

  Omul râse din nou, spunând apoi:

  — Păreţi a fi extrem de ageri, domnilor. Aţi ghicit-o dar de ce-aţi năvălit asupra noastră! Voiţi să ne arestaţi, sunteţi de la poliţie?

  — Nu, curiozitatea ne-a mânat încoace şi voiam să ştim dacă avem dreptate cu bănuielile noastre. Voiam mai întâi de toate să lămurim spectacolul ăsta cu „Dracii roşii".

  — Şi cum de-aţi nimerit chiar aici? De pe mare nu veniţi în nici un caz.

  — Nu, venim de peste munţi.

  — Da, dar, acum două zile, aţi venit c-o barcă mică, pe care aţi condus-o în golf. Aţi cercetat grota de mai multe ori, chiar şi la lumina zilei, n-am dreptate?

  — Da, aşa este, dar de data asta am venit dinspre uscat pentru a nu putea fi văzuţi.

  — Îmi pare rău, că trebuie să vă ţinem aici un anumit timp, dar vă dau ocazia să nu vă pierdeţi timpul de pomană, ne puteţi ajuta.

  — La contrabandă?

  — Da, la contrabandă, dar nu veţi avea deloc de-a face cu marfa. Acum va trebui să vă las până diseară singuri şi atunci vă veţi bucura din nou de companie. Nu veţi avea nimic de suferit, dacă sunteţi raţionali şi ne urmaţi sfaturile.

  — Ne-aţi împuşcat însoţitorul, este rănit grav? Se Interesă Marian.

  — N-are decât o zgârietură. M-am speriat şi eu crezând că unul din oamenii mei l-au ucis, dar negrul ăsta are o căpăţână tare. S-a deşteptat acum o jumătate de oră. Şi nu- i prea păsa de rana căpătată. Acum se găseşte-n serviciul meu.

  — Să fie adevărat? continuă prietenul meu să-l iscodească.

  — Bineînţeles! Credeţi că vă mint? Va asigur că mi-ar fi părut foarte rău, dacă i s-ar fi întâmplat ceva. Pentru rană o să-i plătesc mai târziu şi-o recompensă.

  Mi-ar fi plăcut să aflu ceva şi cu privire la Fleet, dar dacă Marian nu menţionase nimic, n-am adus nici eu vorba. Necunoscutul, care după părerea mea, aparţinea unei categorii sociale superioare, se retrase după ce ne promise că la amiază, vom primi un prânz întăritor. După ce-am fost

sigur că nu putem fi auziţi, l-am întrebat, cu respiraţia întretăiată, pe Marian.

  — Crezi, ce-a spus omul, cu privire la Pongo, Mariane?

  — Da, tipul nu ne a minţit, dragă Robert. Subliniez încăodată, că nu avem de-a face cu bandiţi. Ne-am pierdut doar libertatea şi trebuie să aşteptăm până să ne-o recâştigăm iar, asta-i tot.

  — Dacă până atunci nu ne vom fi eliberat şi singuri, am spus eu.

  — Ţi-ai examinat deja legăturile, draga Robert? Fă-o şi dup-aceea vom putea constata dacă ne vom putea elibera reciproc. Poate că vom primi ajutor din afară, sau trebuie s- aşteptăm până aceşti... contrabandişti vor fi gata cu treaba lor.

  Eram bucuros că lui Pongo nu i se întâmplase nimic şi-mi recăpătasem din cauza asta optimismul.

  — De ce n-ai întrebat nimic despre John Fleet, Mariane, am vrut să ştiu eu.

  — Crezi că este în mâna acestor oameni, Robert? Dac-ar fi aşa, atunci am fi primit răspunsul aşteptat: că-i merge bine şi va fi şi el eliberat la timpul potrivit.

  — Crezi c-ar fi posibil ca Fleet să fie încă liber? Am întrebat eu uimit.

  —  Şi de ce n-ar fi dragă Robert? Nu i-am găsit barca şi numele lui Fleet n-a fost menţionat şi cred c-ar fi făcut-o dacă ar fi fost prizonier, ca şi noi.

  — Nu pot să răspund la asta, dragă Robert. Dacă tot n- avem ce face, aş propune să dormim, cine ştie, poate că la noapte o să fim din nou ocupaţi.

  — În slujba acestor. contrabandişti?

  — Poate că într-a noastră. Acum e de-abia dimineaţă de vreme. Până la ora douăsprezece, nu cred că ni se va aduce prânzul. Aşa că ar fi mai bine să-ncercăm să dormim până atunci.

  Am urmat sfatul prietenului meu, pentru că toată tevatura de noaptea trecută m-a obosit destul de mult. Am fost treziţi la intrarea unui al doilea necunoscut care ne-a adus prânzul. Nu l-am putut vedea deşi avea cu el o lanternă oarbă. Raza fascicolului luminos era îndreptată

asupra noastră, pe când el însuşi rămăsese în întuneric.

  Mâncarea era bună. Omul ne dezleagă atât cât să putem mânca, Dar ne ameninţă că ne va doborî ta pământ dacă încercăm să ne eliberăm cu forţa. N-aveam deocamdată intenţia asta. După ce-am mâneai omul ne leagă din nou la loc şi părăsi încăperea.

  Am mai vorbit o vreme cu Marian, pe urmă am adormit din nou, fără să vreau.

  Când, după câteva ore, m-am trezit din nou, nu mi-am putut da seama la început, unde mă aflam. Un miros ciudat, îmi gâdilă nările. M-am ridicat în sus, de-ndată ce mi-am dat seama, că nu mai eram legat. Ochii mi-au lunecai cercetători, în jur. Mă găseam într-o încăpere mică, luminată, de afară printr-o mică lucarnă.

  Mă găseam prin urmare la bordul unei nave! M-am frecat la ochi, crezând că mai visez încă. Mi-am dat seama ce fel de miros pătrunsese până la nările mele nu era altceva decât mirosul de corabie. Răşina, catran, apă şi aer sărat.

  Am sărit de pe patul meu, repezindu-se la mica fereastră. Spre marea mea mirare am văzut că vasul se afla în plin mers şi că pluteam în largul mării, vasul, legănându-se încolo şi încoace.

  Am alergat la uşă şi-am încercat s-o deschid. M-am mirat, c-am găsit-o deschisă. Înaintea mea se afla un gang, foarte slab luminat. L-am parcurs şi-am urcat pe nişte trepte, spre punte. Din nou nici un om prin preajmă. Odată ajuns pe punte, am constatat că mă găseam la bordul unui schooner, care gonea pe apă, cu toate pânzele ridicate. Câţiva marinari alergau cu treburi, încolo şi încoace. În stânga mea, rezemat de balustradă, stătea un om pe care mi se părea că-l cunosc. Acum se-ntoarse spre mine şi... îmi zâmbi, poate la vederea mutrei stupide pe care-o afişasem.

  — Bună dimineaţa Robert, te-ai sculat însfârşit? Mă întreabă acesta.

  Era Marian, aşa c-am mers repede spre el.

  — Nu-l recunoşti? Este schoonerul care a ancorat lângă noi în Cullao şi-a dat semnalele luminoase, noapte, atunci,

pe coastă.

  — Corabia contrabandiştilor?

  — Chiar aia.

  — Şi cum de am ajuns noi aici?

  — Pot doar să ghicesc. Probabil că ne-au administrat un somnifer în mâncare. M-am deşteptat cam c-o oră înaintea ta şi am rămas şi eu foarte uimit. Te-am văzut întins lângă mine, dar n-am vrut să te scol. Am găsit uşa deschisă, am urcat pe punte, unde l-am găsit pe căpitan. Acesta este-un om prietenos care şi-a cerut scuze că facem o călătorie pe care n-am voit-o. Are însă ordine foarte stricte de a ne duce pe-o insulă anume, unde probabil vom duce pentru perioadă o viaţă de adevăraţi Robinsoni.

  — Şi Pongo? Şi el este pe vas. Rana de la cap, nu e periculoasă, dar l-a scos din competiţie pentru o vreme.

  — Ce s-aude de Fleet?

  — Pe el încă nu l-am văzut, dar nu e decât o oră de când mă aflu pe punte. Te-am aşteptat să apari şi tu şi uite-i colo, vine şi căpitanul. Probabil că vrea să te salute personal.

  M-am uitat cu atenţie la cel vizat. Acesta făcea o impresie plăcută mă salută cu prietenie şi-şi ceru de asemenea scuze.

  — Aşadar, urmează să fim depuşi pe-o insulă izolată, m- am interesat eu.

  — Numai pentru o foarte scurtă perioadă de timp, Sir. Veţi găsi acolo, tot ce-aveţi nevoie. Nu trebuie să vă temeţi că veţi suferi de foame.

  — Şi unde se găseşte plasată insula asta?

  Un zâmbet fugar trecu pe faţa omului cu care vorbeam.

  — În largul mării, spuse el scurt. Regret că nu vă pot da mai multe amănunte. Sunteţi musafirii mei, dar nu încercaţi să întreprindeţi ceva împotriva noastră acest caz va trebui să vă închid.

  După ce spuse vorbele astea îndepărtă imediat.

  — Frumoase perspective, n-am ce zice, Mariane! Am fost aduşi aici noaptea, căpitanul Hoffman îşi va bate capul, unde am dispărut, am spus eu.

  — Să sperăm că nu va face nici o prostie. N-aş vrea să înştiinţeze poliţia din Cullao. Situaţia de-aici o vom rezolva-o

noi şi singuri.

  — Pe insula aia solitară Mariane?

  — Nu vom rămâne mult acolo, dragă Robert.

  — De unde ştii asta?

  — Mi-a venit o idee, să-l rog pe căpitan să nu ne lase pe insula aceea, ci mai degrabă să ne păstreze la bordul navei.

  — Asta nu poţi să i-o impui.

  — De impus nu, dar totuşi va face-o.

  — Cred că ne aflăm pe drum de vreo şase sau opt ore. Păcat că la bord nu există o staţie de emisie-recepţie. Voi vorbi totuşi cu căpitanul, pe la ora douăsprezece şi până la miezul nopţii am putea ajunge din nou la coastă. Dacă-l înduplec.

  — Ai fi un mare vrăjitor, dac-ai reuşi asta, Mariane.

  — Va naviga spre coastă Robert, poţi fi sigur. Nu uita ce ţi-am spus şi contează pe asta.

  — Contez dar continui să am îndoieli cu privire la reuşită.

  — S-aşteptăm! Acolo în spate se află Pongo.

  Acesta privi spre noi şi eu i-am făcut un semn amical din cap, la care răspunse imediat pe aceiaşi lungime de undă.

  Nu părea să fie prea grav rănit.

  — Era şi el sub influenţa sedativelor când a fost adus pe bord Mariane? M-am interesat eu.

  — Da şi el, a fost adormit după masă. Dar să vizităm nava, căpitanul ne-o permite. N-avem voie să cercetăm sub punte şi nici să mergem altundeva, cu excepţia cabinelor noastre.

  — L-am urmat pe Marian şi cu ocazia asta i-am examinat pe furiş pe marinarii care lucrau la bord. Nu-mi făceau o impresie nefavorabilă deloc. Aceştia mergeau tocmai până la proră să ia o ladă mare acoperită cu un capac.

  — Marfa de contrabandă Mariane, am zâmbit eu pe sub mustaţă.

  — Nu Robert, aici te înşeli iarăşi. Dar te rog nu mă mai întreba nimic, o să-ţi povestesc totul mai târziu.

  Vroiam chiar să-i pun o întrebare. Dar prietenul meu se întoarse pe călcâie şi o luă din loc. Am dat în schimb de Pongo şi m-am interesat cum stă cu rana. Acesta râse bucuros şi spuse că s-a supărat că nu ne putuse ajuta la momentul oportun. Corabia îşi menţinea pe mai departe cursul stabilit. Se părea că nimeni nu ne bagă în seamă şi lotuşi aveam senzaţia că suntem discret supravegheaţi.

  Aşa se făcu amiază. Am remarcat că-n afară de armele noastre, nu ni se luase nimic. Aveam asupra noastră portofelele, lămpile de buzunar şi alte celea lucruri. Marian privi la ceasul brăţară, era chiar 12 fix. Căpitanul veni şi ne pofti politicos la masă.

  Veţi lua masa cu mine, domnilor. Subliniez încă odată, că sunteţi musafirii mei. Vreţi să mă urmaţi în cabina mea?

  Păşii alături de noi, discutând despre lucruri indiferente. După ce-am stat faţă-n faţă la masă şi marinarul de servici aduse mâncarea, Marian începu să vorbească.

  — Domnule căpitan vreţi neapărat să ne duceţi pe o insulă izolată.

  — V-am spus doar că sunt obligat s-o fac.

  — Hm. Vă voi face o propunere, care va fi numai în avantajul voastră.

  — Nu, nu sunt coruptibil, domnule râse căpitanul. Propuneri, se pot face, dar nu le voi accepta.

  — Mi-ar părea rău s-aud asta, domnule căpitan. Dealtfel deja suntem în cunoştinţa de cauză în noaptea asta între orele 12 şi unu (noaptea) vă veţi întâlni cu poliţia portuară, la al doilea golf şi veţi aduce scafandri. Noi am fost îndepărtaţi pentru a nu-i deranja pe „Dracii roşii" care nu sunt deloc indieni. Poliţia va prelua o parte din sarcină, întrucât ştie exact unde zace nava.

  Căpitanul se uită uimit la prietenul meu, nevenindu-i să creadă.

  — Dumneata, dumneata ştii totul, Sir?

  — Păi cum ai auzit înainte. Şi poliţia portuară este înştiinţată. Dacă ne depui acum pe-o insulă oarecare, la întoarcere vei fi reţinut de poliţie, care va lua foarte serios dispariţia noastră şi lucrurile ar putea lua o întorsătura nefericită.

  Căpitanul încetă să mai mănânce şi ne privi cu sprâncenele strânse. Deodată se ridică în picioare se scuză faţă de noi şi părăsi cabina.

  — Acum o să schimbe direcţia navei, dragă Robert, o să

vezi c-o să obţin ce am vrut. Problema cu poliţia portuară a fost numai un bluf al meu.

  — Dar chestiunea cu vasul? Ce-a însemnat asta?

  — Despre asta, mai târziu. Ah, căpitanul se întoarce.

  Acesta reintră din nou în cabină.

  — Vreţi aşadar să-mi faceţi o propunere Sir, spuse el. Mă rog vreau s-o aud.

  — Duceţi-ne înapoi spre coastă şi atunci nu vom lua poziţie în problema poliţiei. Aţi vrut să ne răpiţi şi ca şi căpitan ştiţi ce-nseamnă asta.

  — Vă voi duce înapoi spre coastă, Sir. Dar vă spun clar că nu vă voi depune la ţărm. Credeţi într-adevăr că noi facem ceva ilegal acolo?

  — Nava se găseşte în apele teritoriale ale Statului Peru, domnule căpitan. Dacă d-voastră şi domnul care conduce toată afacerea asta, aveţi temei legal, atunci de ce toate aceste măsuri de siguranţa?

  Căpitanul nu răspunse nimic, dar am văzut că era puternic marcat de spusele lui Marian. El se opri de-a mai mânca şi aştepta ca noi să terminăm cu masa. După ce am golit farfuriile el se ridica şi ne lămuri.

  — Cum stau lucrurile în prezent, nu vă mai pot considera drept musafirii mei. Ne-aţi trădat şi prin urmare vă declar consemnaţi în cabinele voastre.

  — Cum doriţi, domnule căpitan. Urmările vă vor fi atribuite dumneavoastră.

  Omul nostru, adică, căpitanul nu răspunse nimic. Marian şi cu mine am luat-o de-a lungul coridorului şi-am intrat în cabinele noastre.

  Prietenul meu fu foarte mulţumit de bluful său, mai ales că nava-şi schimba cursul într-adevăr, judecând după poziţia soarelui. Şi-acum se îndrepta în mare viteza spre coastă.

  — Către miezul nopţii, o să ajungem la coastă, Robert. Mai avem lămpile de buzunar asupra noastră şi cu ajutorul lor, putem să-i facem semne căpitanului Hoffman. El are o staţie radio. În două sau trei ore funcţionarii de la Poliţia portuară vor fi la faţa locului. Acum trebuie să ne grăbim, altfel aceşti oameni îşi vor termina lucrarea lor.

   — Şi despre ce lucrare tot vorbeşti Mariane?

   Din nou refuză prietenul meu sa vorbească. Asta va contribui la ridicarea tonusului stării mele emoţionale, desigur.

SECRETUL DRACILOR ROŞII

   AM AUZIT ÎN SPATELE NOSTRU un zgomot uşor la uşă. Am alergat la uşă şi-am văzut că aceasta a fost închisă pe dinafară. Aşadar eram din nou prizonieri. Lui Marian nu-i păsa deloc de incident şi-acum a început cu mine, să discute despre toate aventurile posibile şi imposibile, pe care le-am trăit împreună. Numai despre „Dracii Roşii" nu spuse nimic. De-ndată ce l-am făcut atent, că suntem din nou prizonieri, el mă avertiză la rându-i, arătându-mi uşa. Bănuia fireşte că suntem spionaţi din partea cealaltă. Două ore mai târziu, ne am întins pe paturi, cât eram de lungi şi- am adormit.

   Prietenul meu, numise acest somn, de rezervă, pentru că era de părere, că-n noaptea care va urma, nu vom mai avea deloc timp, pentru aşa ceva.

   M-am deşteptat târziu. Marian era deja în picioare şi-şi lipise ochiul de lucarnă. Sosise şi noaptea, dar luna şi stelele luminau puntea, ca ziua, o zi întunecată, se-nţelege.

   La mare depărtare, am văzut un mare vapor, trecând pe lângă noi. Vasul nostru avea şi el o viteză considerabilă.

   — O să ajungem la coastă mai repede decât am socotit eu Robert, îmi şopti Marian. Să sperăm că Hoffman e lângă coastă şi ne observă semnalele. Ar trebui pentru asta să ajungem pe punte şi să nu fim observaţi dinspre ţărm. Principalul rămâne totuşi ca Hoffman să reacţioneze imediat.

   — Crezi c-a sosit timpul să mă iniţiezi şi pe mine. Mariane? l-am presat eu. S-au petrecut cele mai neobişnuite lucruri şi dacă eu continui să le ignor total ne vom găsi într- o situaţie foarte neplăcută destul de curând. Eu continui sa cred că oamenii aceştia fac contrabandă.

   — Am părăsit de multe zile asemenea gânduri, Robert, dar ai dreptate. Poate e mai bine să ştii şi tu. Nu pot însă vorbi tare, fiindcă sunt în continuare convins că suntem auziţi de din dosul uşii. Când am intrat în cârciuma din port şi-am auzit despre povestea asta, nu m-a interesat deloc

povestea. De-abia după ce l-am reîntâlnit pe Hoffman şi nea relatat de dispariţia lui Fleet, mi-am dat seama c-am putea fi amestecaţi într-o chestiune foarte primejdioasă. La început am crezut şi eu în contrabandă, dar mi-am spus curând că indivizii ar fi dat semn de-o mare prostie, să atragă astfel atenţia asupra lor în loc să lucreze în întuneric şi secret şi-ar fi atras toate privirile marinarilor asupra lor De-aceea nu în am gândit c-ar putea fi contrabandişti şi m- am concentrat doar asupra faptului cui i-ar putea folosi o asemenea comedie. Am vizitat grota şi i-am văzut pe „Diavolii roşii". Mai târziu am găsit grota goală. Mi-ai spus apoi ceva de o umbră. Am crezut mai întâi că te-ai înşelat, dar când mi-ai spus şi de descoperirea ce-ai făcut-o în apă în legătură cu lumina aceea.

  — Lumina pe care-am crezut c-am văzut-o sub apă, Mariane? l-am întrerupt eu pe prietenul meu. La asta nici eu nu m-am mai gândit apoi.

  — Asta a fost greşeala, fiindcă tocmai aceea lumină m-a pus pe drumul cel bun. Dacă ai văzut o lumină subacvatică, atunci cu siguranţă că se găseau şi oameni acolo şi aceştia nu puteau fi decât scafandri. Dar ce căutau aceştia acolo? Mai târziu apăru şi schoonerul, care transmise semnale spre coastă. Noaptea apăru din nou, aproape de apele golfului. Asia mi-a dai de gândit Ne-am întors în timpul zilei la Cullao şi ţi-am dat de lucru toată ziua între timp am căutat redacţia unui ziar binecunoscut. Acolo am aflat că acum trei ani o nava care transporta lingouri de aur s-a scufundat aici şi venea din Chile. Echipajul s-a înecat, dar timonierul mai reuşise să se salveze. Nu putuse indica unde s-a scufundat vasul şi acest timonier se numea... Charton.

  — Charton? Nu aşa se numea căpitanul schoonerului Mariane?

  — Aşa este şi e vorba de acelaşi timonier. El cunoştea foarte bine poziţia navei şi şi-a căutat ajutoare, pentru a găsi şi ridica comoara din lingouri de aur. Căutarea a început. Fiindcă totul trebuia să rămână secret, scufundători mergeau noaptea de pe mal în apă, ca să caute vasul în urma unei furtuni groaznice care s-a produs atunci, nava din Chile, a fost mânată spre coastă şi după părerea mea, s-a scufundat cam la vreo o suta cincizeci de metri de aceasta. Scafandri au găsit vasul şi comoara scufundată, dar n-au dus-o pe uscat ci au aşteptat s-apară schoonerul care încărcat marfa la bord şi şi-a continuat drumul. Până-n prezent comoara nu e prea bine ascunsă. Întrucât alte vase le puteau deranja căutarea au pus în scenă, reprezentaţia cu „Dracii roşii" Aceştia mizau pe superstiţia marinarilor, care făceau un mare ocol cu vasul lor, doar să evite grota cu pricina. Grota o descoperiseră întâmplător şi ce-a de-a doua ieşire o mascaseră cu multă îndemânare. Aşa că atenţia tuturor se concentra asupra Grotei, când nici cinci sute de metri mai departe, continua căutarea nocturna după comoară. Nu sunt îndreptăţiţi să posede comoara şi ştiu ca fac ceva ilegal. Timonierul a minţit autorităţile când a susţinut că nu cunoaşte locul accidentului maritim. Trebuia doar să fi înotat mult, în mare, până să fi ajuns în cele din urmă pe uscat. Aşa stau lucrurile draga Robert, deşi nu-i tocmai clar, unde au rămas Fleet şi Johnny. Ori aceştia se află şi ei în mâinile căutătorilor comorii, sau s-au ascuns la rândul lor căutând să descopere şi ei secretul.

  — Mă miră tot ce mi-ai spus aici şi nu m-aş fi putut niciodată gândi la aşa ceva, am recunoscut eu deschis.

  — Şi doar era atât de uşor de ghicit, dar tu nu le-ai mai gândit de loc la lumina subacvatică, pe care văzut-o.

  — Aşa este, am ajuns să cred că era vorba totuşi de-o reflexie în apă a razelor de lună.

  — Da. Principalul e că acum trebuie să acţionăm foarte repede. Mai suntem încă prizonieri, dar sper că-n foarte scurt timp ne vom putea elibera iarăşi. Hoffman recunoaşte semnalul şi ne va da imediat răspuns. Va putea apoi, în câteva secunde să transmită semnalul nostru la Cullao.

  Vorbisem foarte încet astfel încât un eventual spion nu ne-ar fi putut auzi. Acum uşa fu brusc deschisă şi apărură doi marinari, care ne aduceau cina. Păreau inofensivi şi când Marian îi întreabă ceva, răspunseră imediat. Din partea lor nu ne aşteptam la ceva rău. De-ndată ce s-au îndepărtat Marian îmi şopti.

  — Aceşti oameni par să n-aibă habar de ce se petrece la bord. Cred că sunt marinari oneşti angajaţi în San Francisco

Cine ştie ce basm le va fi povestit căpitanul, în legătură cu ce au ei de lucru la coasta asta. Am mâncat ce ni se aduse după care am trecut din nou la mica fereastră, practicată în cabina noastră. În depărtare se zărea deja linia subţire a coastei.

  — Într-o oră, ajungem acolo, Robert. Să sperăm că schoonerul va naviga spre golful unde este ancorat iahtul, nostru, altfel ne va fi foarte greu să-i dăm semnalele cuvenite lui Hoffman.

  Aceste temeri le nutream şi eu mai de mult, dar nu le împărtăşisem tui Marian. Cu atât mai încordaţi urmăream în ce zonă ne apropiem de coastă. O jumătate de oră mai târziu, Marian exclamă, c-o jumătate de gură:

  — Navigăm direct spre golful nostru, Robert, fi numai atent la stâncile alea colţuroase, care se văd acolo!

  Mai trecu un sfert de oră şi l-am putut vedea prin ochean şi pe marinarul de gardă, plasat pe stâncă. Aşadar iahtul nostru, se afla cu-adevărat în golf. Câteva minute mai târziu, Marian îşi aprinse şi reaprinse lampa de buzunar într- un anumit cod, în timp ce eu continuam să-l supraveghez pe marinarul de gardă. Acum acesta dispăruse şi se- ntoarse, însoţit de un alt om, în care mi s-a părut că-l recunosc pe căpitanul Hoffman.

  Din nou începu Marian, limbajul Morse, cu lampa sa. Am observat cum căpitanul Hoffman, îşi ridică braţul în sus, semn c-a înţeles ce i s-a apus. Imediat dup-aceea a şi dispărut. Încă înainte de-a intra în micul golf, anunţul căpitanului nostru, Hoffman şi zbură prin eter.

  Acum nu mai aveam de ce ne teme şi puteam aştepta în linişte, după vreo două ore, sosirea poliţiei portuare la faţa locului. Schoonerul îşi retrase între timp o parte din pânze ceea ce am putut bănui, după zgomotul făcut. Viteza vasului se micşoră şi câteva minute mai târziu se opri în faţa micului golf, în timp ce o ancora zbura în adâncime.

  Am privit spre mal. După câteva minute de-acolo porni o barcă, a cărei ocupanţi păreau extrem de dornici s-ajungă la bord. Imediat dup-aceea am auzit paşi pe bord.

  Apoi se instala o tăcere. După puţin timp uşa noastră fu deschisă şi noi am fost invitaţi de către doi marinari să-i

urmam, până la cabina căpitanului.

  După ce-am intrat, doi oameni care-l însoţeau pe căpitan, ne priviră cu feţele întunecare.

  — Deci ăştia sunt trădătorii? izbucni unul dintre ei, care rămăsese ascuns mai în întuneric. O să facem un proces scurt cu ei, să-i luăm pe uscat. Unde e negrul?

  — La bord. Pare să fie ascultător şi probabil va rămâne la mine, îi lămuri căpitanul.

  — Bine, dar supraveghează-l. Îţi vei relua marşul de îndată, ştii doar spre ce port te-ndrepţi. Acolo aşteaptă-mi instrucţiunile. Între timp, o să pun ordine, în toate aici. Dacă va sosi totuşi poliţia aici, nu va găsi nimic. Va bănui e a fost dusă de nas de aceşti oameni.

  Căpitanul aprobă, încuviinţând din cap. Cei doi oameni îşi traseră pistoalele de la brâu şi ne somară, s-o luăm înainte. Am fost obligaţi să coborâm scările. Pe punte m-am uitat după Pongo. Nu era de văzut şi-am crezut că i să a dat ceva de lucru, sub punte.

  A trebuit să luăm loc într-o barcă mică, în care mai stăteau încă alţi doi oameni. Ceilalţi doi ne-au urmat şi ei împreună am luat-o spre coastă. Între timp, schoonerul ridică ancora îşi înalţă pânzele şi-o luă spre larg.

  Asta era supărător, întrucât va mai dura cel puţin o oră până ce poliţia portuara va sosi aici. Şi aparent indivizii voiau, aşa cum au spus-o, să lichideze repede conturile cu noi. Am ajuns în golf. Dar în momentul când indivizii săriră pe uscat au apărut, ca din pământ două siluete. O voce aspră îi somă. Sus mâinile. Patru guri de revolvere însoţeau această somaţie.

  Indivizii, bărbaţii, cu care veniseră rămăseseră năuciţi şi se supuseră fără crâcnire.

  — Luaţi-le revolverele, domnule Farrow şi domnule Bertram. Eram şi eu uimit, dar m-am supus. Acum eram amândoi înarmaţi şi ceilalţi nu mai puteau să ne facă nimic.

  Cele două siluete salvatoare, nu erau decât John Fleet şi Johnny.

  Potrivnicii noştri au fost la rândul lor legaţi şi aşa au trebuit s-o ia înainte. Fleet părea să cunoască regiune destul de bine şi ne conduse acum într-o mică adâncitură, „scobitură" în stâncă, pe care atunci când am scotocit golful n-am putut-o descoperi, atât era de meşteşugit ascunsă. După o mică plimbare ne-am regăsit într-un defileu aşezat în mijlocul unei adâncituri în formă de cerc. Acolo se găseau două peşteri mici, care le serviseră probabil de „dormitoare". În cea de-a treia peşteră am găsit mai târziu două costume de scafandru în excelentă stare de funcţionare.

  — Unde sunt ceilalţi indivizi indieni? întreabă Marian.

  — Aceştia tocmai şi-au reluat reprezentaţie. După ce-au terminat îi luăm aici în primire.

  — Va trebui să-i dăm de ştire lui Hoffman, pentru a nu scăpa din ochi, schoonerul, l-am sfătuit eu.

  — Nu va scăpa, ştiu deja spre care port se-ndreaptă domnilor. Am stat aici mai multe zile la pândă şi i-am observat au atenţie pe aceşti oameni. Am observat când aţi umblat pe-aici, dar n-am putut interveni pentru a nu-mi deconspira ascunzătoarea.

  — Într-o oră va sosi aici, politia portuară, le împărtăşi vestea Marian. Povesti pe scurt aventura noastră şi cum a reuşit să-l determine pe căpitan să se întoarcă. Fleet încuviinţă zâmbind.

  — Sunt în total opt oameni aici. Pe patru dintre aceştia i- am şi luat prizonieri, ceilalţi le vor împărtăşi soarta în scurt timp. Atunci nu vor mai fi fantome.

  — Ştii şi despre ce e vorba aici, Mr. Fleet, m-am interesat eu.

  — Bineînţeles, că e vorba de lingourile de aur. N-am crezut că ne va fi dat să ne-ntâlnim aici, domnilor, vă credeam încă pe insula Anzi.

  Acum unul dintre prizonier luă cuvântul, încercând să ne mituiască, oferindu-ne jumătate din aurul scufundat. Nu şi-a găsit oamenii şi Fleet îl ameninţa că-i va pune căluş în gură, dacă va mai încerca să vorbească.

  Am vrut să-l anunţăm pe căpitanul Hoffman, dar Fleet m- a rugat să aştept. În orice moment de-acum, se puteau întoarce falşii indieni. Johnny stătea la pândă pentru a ne anunţa la timp, sosirea acestora.

  Un sfert de oră mai târziu, apărură într-adevăr. I-am

surprins şi i-am legat ca pe ceilalţi. Abia acum am luat loc în bărcuţa care ne-a dus spre iaht. Hoffman m-a salutat cordial. L-am rugat să vină cu iahtul în celălalt golf pentru că totul era sub control. Eu am rămas la bord şi-am parcurs mica distanţă cu iahtul.

   Deodată am văzut dinspre mare, cum vine schoonerul spre noi.

   — Schoonerul nu ne va scăpa de-acum, dragă Hoffman. Acesta are lingourile la bord.

   Hoffman nu ştia despre ce lingouri era vorba, dar era dispus sa colaboreze la interceptarea vasului cu pânze. Am luat-o în direcţia vasului, dar acesta nu făcu nici o tentativă de-a ne evita şi-acum când am fost destul de aproape, pentru a vedea ce se petrece la bord, l-am văzut pe credinciosul nostru Pongo stând în mijlocul echipajului şi făcându-ne semne prieteneşti. Zece minute mai târziu schoonerul arunca ancora în faţa micului golf.

   Am urcat pe punte. Aici am aflat cum Pongo i-a convins pe membrii echipajului ca se află pe-o corabie care făcea contrabandă şi că fuseseră angajaţi de către răufăcători. Se organizase o revoltă şi căpitanul fu luat prizonier, după care vasul îşi schimbase cursul.

   I-am strâns uriaşului recunoscător mâna. Puţin după aceea, au sosit dinspre Cullao patru vase rapide cu poliţişti. Fleet i-a predat pe prizonieri şi a raportat ce se petrecuse, după ce în prealabil le dăduserăm de-nţeles prin semnale unde să ancoreze.

   Schoonerul fu cercetat minuţios şi s-au găsit lingourile. Căpitanul a fost arestat. Comisarul care conduse misiunea, veni pe iahtul nostru şi-am luat curs, îndărăt împreună, spre portul Cullao. I-am povestit în amănunţime aventura noastră. El era acela care cercetase de mai multe ori „Grota Diavolilor roşii" dar n-a găsit nimic. Acum ne era fireşte recunoscător, c-a rezolvat misterul. În Cullao, vestea despre arestarea „Diavolilor roşii" stârni mare agitaţie. Toţi marinarii superstiţioşi care au crezut în fantome s-au simţii ruşinaţi. S-au văzut cât de uşor puteau fi păcăliţi oamenii.

   Câteva zile mai târziu Fleet împreună cu noi ne-am reîntors din nou la Lima unde voiam să rămânem câteva

zile.

  Aveam multe să ne spunem şi intenţionam ca următoarea călătorie s-o facem împreună. Din păcate nu s-a ales nimic din planul nostru, pentru că Fleet a fost din nou chemat undeva telegrafic.

  Aşa s-a sfârşit aventura noastră cu „Dracii roşii".

SFÂRŞIT

Volumul 239

REGELE MANGAIA

   PE INSULA MANNAE

   — SE POATE SPUNE C-AM AVUT din nou noroc domnule Farrow, vremea s-a schimbat şi mă temeam că vom întâmpina lucruri neplăcute. Căpitanul Hoffmann ne făcu un semn cu capul mulţumit, figura sa înseninându-se vizibil.

   — Şi ce fel de insulă se profilează acolo, înaintea noastră, dragă Hoffmann? în întreabă Marian arătând undeva înainte, în largul mării.

   — Nu poate fi decât Mannae, domnule Farrow, una dintre insuliţele aparţinând arhipelagului Hervey. Nu cred că-i nevoie s-acostăm acolo, luăm numai cursul în direcţia acestei insule, întrucât mă tem că vremea rea să nu ne ajungă din urmă. Vrem doar s-ajungem la insula Rarolonga, după cum v-aţi exprimat dorinţa. Aşadar să luăm cursul în direcţia nord.

   — Ei acum, dacă se pune aşa problema, n-ar strica deloc dac-am face o vizită pe insuliţa asta, prietenul meu Robert ar vrea să ştie ce fel de animale se propăşesc p-aici. O zi încolo sau încoace nu mai contează aşa de mult.

   — Prea multe animale nu se găsesc pe-aici domnule Bertram, mi se adresă Hoffmann. Am debarcat şi eu odată şi am cercetat insulele Hervey, mai cunoscute azi şi cu numele de Cook, dar asta se-ntâmpla pe când comandam vasul meu de cinci catarge. Prea multe animale n-am văzut, cu excepţia animalelor marine, peşti, crabi, crustacee şi câte altele, care se găsesc câtă frunză şi... apă. Pe insulele Rarotonga şi Ritutaki veţi mai întâlni bineînţeles şi mulţi pescuitori de balene, care frecventează încontinuu aceste insule.

  — Ai zăbovit pe-atunci mult, pe insulele Hervey, Hoffmann? se interesă Marian. Care anume dintre insulele Hervey propui s-o vizităm sau, cu alte cuvinte, serveşte mai bine scopului nostru, dragă Hoffmann? Ştii prea bine că prietenul nostru se interesează cel mai mult de lumea insectelor din care are la bord o întreagă colecţie pe care-ai avut prilejul s-o vezi şi dumneata.

  — Ei, dacă ne oprim la Rarotonga, acolo se găseşte un camp larg de acţiune numai că ne va trebui timp să străbatem insula.

  — Şi ce ne poţi spune despre băştinaşi?

  — Sunt oameni paşnici din familia tahitienilor. Au un trecut destul de războinic, au fost întotdeauna luptători dârzi şi consecvenţi, dar azi au câştigat mult în cultură şi e demn de menţionat că rolul principal în pacificarea aceasta e atribuită fără echivoc misionarilor. Pe aceste insula nu veţi avea ocazia să întâmpinaţi evenimente interesante ori vreun incident de orice fel.

  Marian mi-aruncă o privire. Mi-era foarte plăcut, desigur, c-aveam prilejul să-mi reiau studiile întrerupte. Prea adesea am fost implicaţi în felurite aventuri, rămânându-mi foarte puţin timp de-a mă informa mai bine cu privire la lumea animalelor. Acum însă se punea problema c-aveam şi prilejul de-am îmbogăţi colecţiile mele cu noi piese din lumea animală. Mă-nţelesesem doar cu Goliat, musul nostru să mă-nsoţească şi să mă ajute în peregrinările mele de acest fel, mai ales că şi pe Goliat îl interesau cărăbuşii şi fluturii.

  Încercase chiar să-şi încropească o colecţie proprie din cauza căreia ajungea des la ceartă cu prietenul său Pongo. Uriaşul îi propusese doar, mai degrabă să colecţioneze lei şi tigri decât aceste gângănii inofensive, dacă el, Goliat era un „mare erou" aşa cum nu înceta o clipă s-o afirme.

  Îmi era prin urmare foarte plăcută propunerea lui Marian de-a ne opri în insulele Mannae. Aici puteam să-mi fac mendrele. Marian nu era necesar să mă însoţească, îmi ajungea Goliat.

   Mi-am făcut aşadar toate preparativele pentru debarcare şi incursiunea pe uscat care mă aştepta. Nu bănuiam că tocmai pe insuliţa asta ne aştepta o mare aventură periculoasă. Mi-am luat ocheanul în mână pentru a supraveghea ţinutul de care ne apropiam tot mai mult. Acesta era foarte împădurit. N-am văzut oameni pe ţărm. La întrebarea pe care i-am pus-o căpitanului Hoffmann mi se răspunse că de fapt insula era locuită, dar băştinaşii se aţineau pe coasta de sud.

   — Se găsesc şi albi pe insulă, domnule Hoffmann? m-am interesat eu.

   — Sunt, dar numai izolaţi. În nordul insulei trăieşte un savant englez cu consoarta, venit de mulţi ani pentru a studia locul şi oamenii la faţa locului, cum se spune. N-a mai vrut să se reîntoarcă în lumea civilizată şi de-atunci a rămas aici.

   — S-ar putea ca între timp să fi părăsit totuşi insula, nu uita c-au trecut ani de când n-ai mai fost pe-aici dragă Hoffmann, zise Marian.

   — Aşa este, au trecut între timp zece ani, domnule Farrow. Am vorbit atunci cu Mister Lennert şi mi-a spus, foarte convins că nu are deloc intenţia de-a mai părăsi insula.

   — Câţi ani avea pe-atunci Lennert ăsta?

   — 40 de ani, azi trebuie să fi atins cincizeci, domnule Bertram.

   — Şi soţia lui?

   — Ea este cu zece ani mai tânără decât soţul ei şi la rândul ei se simţea foarte fericită aici.

   — Atunci ar trebui să facem o vizită acestei perechi, domnule Hoffmann. Ţine, te rog, vasul puţin mai aproape de coastă ca să poată vedea prietenul meu Robert cât mai mult din uscat.

   Totul îmi convenea de minune, acest savant şi cercetător mi-ar fi putut fi foarte util, dându-mi câteva observaţii preliminare de care aveam nevoie.

   Trei ore mai târziu Hoffmann ne lămuri că-n câteva minute vom ajunge în dreptul golfului, în dreptul căruia Mister Lennert îşi avea locuinţa. Ne arată o limbă întinsă de

pământ, care se-ntindea departe în largul mării.

   — Chiar după „peninsula" asta se află golful nostru, domnilor, în zece minute vom ajunge şi acolo.

   Eram foarte curios să ştiu mai multe despre această pereche de albi care trăia de mulţi ani aici, asistaţi numai de un servitor şi un băştinaş. După ce ne spusese Hoffmann rezulta că el singur îşi muncea plantaţia cu propriile-i mâini.

   Aşadar proprietatea asta nu putea fi prea mare. După ce- am trecut de limba de pământ am putut vedea chiar aproape de ţărm un mic bungalow, pe-o înălţime, înconjurat de palmieri înalţi. Înaintea casei se găsea un loc liber în care se amenajase o mică grădină cu straturi de flori, care străluceau de prospeţime în toate culorile curcubeului.

   — Un mic paradis, îmi şopti Marian. Aici se poate trăi confortabil şi fără griji toată viaţa.

   — Mai ales dacă băştinaşii sunt oameni paşnici, interveni şi căpitanul Hoffmann care-i auzise cuvintele.

   Iahtul nostru fusese remarcat şi dinspre bungalow. Un om îmbrăcat în haine albe, ne urmărea prin ochean. I-am făcut un semn prietenesc de salut, la care ni se răspunse în acelaşi mod.

   Omul se-ntoarse pe călcâie şi intră în casă, după care se- ntoarse însoţit de-o femeie, care ne urmări la rându-i cu multă atenţie. Zece minute mai târziu am aruncat ancora în micul golf şi-am coborât apoi pe uscat. Omul care ne salutase adineauri, coborî din verandă şi veni pe plajă, încet, pentru a ne întâmpina chiar acolo.

   Ne salută încăodată călduros şi se prezentă atât de ceremonios de parcă ne-am fi cunoscut într-o staţiune balneară.

   Ne invită numaidecât în casă şi se interesă dacă nu dorim să-i fim musafiri câteva zile. Marian ridică din umeri.

   — Sincer să fiu încă nu ştiu cu exactitate Mister Lennert, o să rămânem până ce vom fi bineveniţi. Căpitanul nostru domnul Hoffmann ne-a povestit de d-voastră întrucât a mai fost acum zece ani aici.

   — Mister Hoffmann, un german, nu-i aşa?

   Lennert strigă apoi bucuros, după ce se gândi puţin.

   — Da, acum mi-amintesc, Mr. Hoffmann m-a vizitat, atunci conducea un vas cu cinci catarge care a rămas un timp în larg, în timp ce el era pe uscat.

   — Căpitanul nostru va veni şi el mai târziu să vă salute Mister Lennert. Am văzut doar din depărtare că aici trăiţi ca într-un mic Paradis. Cum s-a-mpăcat soţia dumneavoastră cu clima insulei?

   — Slavă Domnului, ea s-a aclimatizat chiar mai bine decât mine. Soţia mea e sănătoasă tun şi se bucură că poate trăi în singurătate alături de mine.

   — Trebuie însă că lucraţi foarte mult. Aşa cum mi-a spus căpitanul Hoffmann. Aveţi grijă singur de plantaţia d- voastră? Nu-i aşa?

   — Aşa este, altfel n-aş avea nici o preocupare şi doar munca îl face pe om fericit. Ei dar acum e timpul să v-o prezint pe soţia mea, ea se bucură deopotrivă că avem musafiri. Ne va aduce aici pe verandă o băutură pe care-am inventat-o chiar eu pe aceste meleaguri.

   A luat loc în veranda umbroasă. Acum ni se alătură şi doamna Lennert care ne salută. Am primit fiecare câte-o băutură răcoritoare pe care doamna Lennert ne-o turnă dintr-o cană făcută din bostan golit de sâmburi, bineînţeles.

   Avea un gust minunat şi mai cu seamă ne-a dat o senzaţie de răcorire neobişnuită. Lennert se bucură când i- am adus elogiile noastre şi se vedea cât colo că era foarte mândru de „invenţia sa".

   După puţin timp stăpâna casei se ridică pentru a merge să prepare masa de prânz. Am fost şi noi invitaţi la masă ca şi Hoffmann de altfel şi care urma să ni se alăture. Lennert îl cheamă pe servitorul său Fibu şi-l trimise pe plaja din faţa golfului pentru a-i da de veste căpitanului. Între timp ne dădu câteva lămuriri.

   — De câteva zile s-au petrecut câteva lucruri neplăcute, domnule Farrow. Cu trei ani în urmă a murit brusc servitoarea soţiei mele, principalul ajutor în casă. Din fericire am găsit o tânără băştinaşă care îndeplinea cu bunăvoinţă toate instrucţiunile soţiei mele. Am băgat de seamă imediat că Fibu era foarte reţinut faţă de aceasta şi- o trata cu mult respect şi veneraţie. Mai întâi am crezut că se-ndrăgostise de fată, dar mai apoi s-a-ntâmplat un incident care-mi dădu de gândit. L-am observat pe furiş într- o zi pe Fibu. Stătea de vorbă cu Manah, fata în casă şi-i vorbea cu însufleţire. La început n-am acordat mare importanţă dar am văzut cum Manah se supărase şi-acum îi riposta lui Fibu foarte energic.

  Acesta se-aruncă deodată la pământ în genunchi în faţa ei părând a fi acum foarte smerit. Nici de data asta m-aş fi acordat prea mare importanţă acestui lucru dacă Manah n- ar fi scos brusc un baston la iveală, începând să-l lovească pe Fibu. Am vrut să intervin imediat întrucât mă temeam că acum Fibu va vrea să se răzbune şi-o va ucide pe fată dar nu se-ntâmplă deloc aşa. Fibu lasă să se abată ploaia de lovituri asupra sa fără să riposteze deloc. Manah se-ntoarce în cele din urmă pe călcâie şi îi strigă în limba ei, pe care-o stăpânesc şi eu, aproape la perfecţie: „Mangaia îţi porunceşte să asculţi." Acest nume Mangaia îmi dădu de gândit. Cunoşteam istoria insulelor Hervey şi ştiam că Mangaia fusese un rege care stăpânise peste un trib destul de mic. Ce puteau să-nsemne vorbele tinerei fete? Am continuat să mă gândesc la tot ce ştiam despre lucrurile astea şi-n timpul acesta am continuat să-l privesc pe furiş pe Fibu. Dar acesta se strecoară ca o umbră de-acolo şi de multe ori l-am surprins privindu-mă cu ochii încărcaţi de tristeţe. În cele din urmă mi se făcu milă de el şi l-am întrebat ce are. Se feri să dea un răspuns concludent, mărginindu-se să-mi spună că e bolnav. Atunci l-am întrebat de-a dreptul: „Te temi de puterea lui Mangaia, Fibu?" Omul se-nspăimântă atât de tare încât am crezut că vrea s-o ia la fugă. Mă privi îngrozit şi buzele sale murmură doar atât: „Tuan Fibu nu ştie, ce întreabă tuan". „Nu-l cunoşti deloc pe Mangaia, Fibu? A fost regele tău, căpetenia tribului tău", am continuat eu. Asta-l încurcă pe omul meu şi mai mult. Am încercat să-l descos mai departe, dar Fibu rămase perseverent la ideea că nu-l cunoaşte pe Mangaia. Am continuat să-l supraveghez cu atenţie. Mi-am dat seama c-a vorbit cu Manah în legătură cu întrebările mele pentru c-o vedeam supărată şi neliniştită temându-se tot timpul să nu fie supravegheată. Asta s-a petrecut acum vreo trei zile pentru că ieri am băgat de seamă că Manah a dispărut de- acasă. Trebuie c-a părăsit plantaţia ieri noapte pentru că până azi n-a mai reapărut. Din cauza asta soţia mea trebuie să pregătească totul de una singură ceea ce nu-i uşor de fel.

  — Nu l-aţi întrebat pe Fibu dacă nu ştie unde a dispărut Manah, Mr. Lennert, se interesă Marian.

  — Bine-înţeles că l-am întrebat, dar Fibu nu mi-a putut sau n-a vrut să-mi dea nici o lămurire în acest sens.

  Între timp însă a devenit şi mai speriat. L-am surprins cum se uită cu teamă în jurul său şi chiar dând târcoale noaptea pe afară ca şi cum nu şi-ar mai putea găsi somnul.

  — Aşa dar pe insulă se găsesc mai multe triburi fărâmiţate Mr. Lennert?

  — Da în partea de sud a insulei se aţin câteva, dar pân- acum n-am auzit de vreun rege Mangaia sau ceva asemănător.

  — Nu-i nevoie să fie chiar rege, unele căpetenii se- mpopoţonează numai cu titlul ăsta, râse prietenul meu.

  — M-am interesat de numele ăsta şi i-am întrebat pe indigeni dar aceştia sau speriat atât de tare şi s-au retras de parcă aş fi contactat o boală molipsitoare. Nu ştiu sincer ce să mai cred şi eu.

  — N-aţi încercat să angajaţi o nouă fată, Mr. Lennert?

  — Ba da, dar nu s-a mai prezentat nimenea, de parcă ar evita orice indigen să mai aibă de-a face cu mine.

  — De unde ştiţi că pe fată o cheamă într-adevăr Manah?

  —  Din satul ei de baştină, aşezat lângă coastă. Era orfană, nu avea alte rude apropiate şi trăia izolată într-o colibă. A fost bucuroasă când i-am propus să vină pe plantaţie.

  — Nu prea înţeleg nici eu atunci Mr. Lennert, spuse Marian. Se mai găsesc în junglă aşi alte triburi necunoscute?

  — Nu, nu cred aşa ceva.

  — Deci nu sunteţi sigur?

  — Sincer să fiu nu. Nu ştiu exact. Şi totuşi când mă gândesc ce mi s-a întâmplat mie şi lui Fibu, când am făcut o incursiune în pădurea seculară, mai că n-aş exclude nici ipoteza asta. Fibu se comporta şi cu această ocazie ca unul care se aştepta la un iminent atac pentru ca în cele din urmă să dispară. Am aşteptat cu răbdare într-un luminiş până ce s-a întors, în fine, după două ore. S-a scuzat faţă de mine spunându-mi că s-a rătăcit în pădure pe când căuta o cale de acces. Şi ştiam doar oricare băştinaş.

   — Altceva n-aţi mai observat în pădure?

   — Câte odată mi se părea că aud strigăte slabe în depărtare dar de fiecare dată mă consolam că m-am înşelat. Asta s-a întâmplat când am fost nevoit să-mi fac tabăra în mijlocul luminişului pentru o noapte întreagă.

   — În noaptea aceea a dispărut şi Fibu, nu-i aşa?

   — Da, exact în noaptea aceea a dispărut şi acesta, ceea ce m-a mirat, bineînţeles.

   — Şi Manah nu s-a întors deloc de-atunci, aşa cel puţin susţin localnicii.

   — Nu prea credeţi c-a putut fi vorba de vreun accident, Mister Lennert?

   — M-am gândit la început că Manah obişnuia să vină în fiecare dimineaţă în acest golfuleţ din apropiere şi că a căzut victimă atacului vreunui rechin. N-am găsit însă hainele ei la mal aşa c-am renunţat la ideea asta.

   — Dar poate că s-a retras în coliba ei izolată, Mr. Lennert.

   — M-am gândit şi la varianta asta, dar atunci şi-ar fi luat câteva rochii cu ea, ceea ce n-a fost cazul. Singura explicaţie e c-a fost răpită în timpul nopţii de pe plantaţie.

   — Răpită, repetă Marian, încruntându-şi sprâncenele.

   — Da şi eu m-am gândit anume la regele Mangaia, domnule Farrow. Am ajuns la concluzia că undeva în munţi, în mijlocul junglei poate se mai află un trib de băştinaşi stăpânit de către regele Mangaia, poate un urmaş al vechilor regi, stăpânitori ai acestor insule. Sper să nu greşesc.

   Marian nu respinse deloc ideea asta, ba chiar părea s-o admită pentru că se mărgini să dea numai din cap. Întrucât în acest moment îşi făcu apariţia căpitanul Hoffmann pe care Lennert îl salută foarte cordial, discuţia fu întreruptă cel puţin acum, pe timpul mesei. Prietenul meu se mulţumi doar să-mi arunce o privire de parc-ar fi vrut să-mi spună c- o nouă aventură mijea şi de data asta pentru noi. Nu-mi displăcea perspectiva dar n-aşi fi vrut să renunţ nici la căutările insectelor mele. În timpul mesei am cerut lămuriri amfitrionului nostru cu privire la acest subiect. Mr. Lennert deveni brusc foarte volubil şi-am putut afla că el însuşi era un pasionat căutător de cărăbuşi şi fluturi ca şi alte insecte.

  — O să vă arăt după masă colecţiile mele, domnule Bertram şi mă bucur nespus că avem interese comune. Aici pe insulă se găseşte un adevărat paradis al insectelor. Am descoperit chiar un cărăbuş pe care nu-l cunoşteam şi căruia i-am dat denumirea de Lennert.

  Acum începu plantatorul să-mi vorbească de adevărata lui bucurie, ca şi cum ar fi uitat cu totul de Manah şi regele Mangaia. Cu ochii străluminaţi de entuziasmul interior, Lennert începu să povestească şi nu părea obosit deloc, vorbind despre hobby-ul său. Marian îmi făcu cu ochiul ştiind că mă pasionează deopotrivă subiectul şi că acum navigam însfârşit în apele mele.

  După masă am vizitat insectele domnului Lennert. Am fost întrucâtva dezamăgit de cărăbuşul Lennert care mi se părea destul de insignifiant, deşi, ce-i drept nu ştiam să se fi catalogat pe undeva. Acesta era de-un cenuşiu deschis, avea o trompă şi-un mic corn.

  Englezul îmi promise că va avea grijă ca să primesc şi eu câteva exemplare şi ne-am propus chiar, a doua zi să mergem să prindem câţiva. M-am bucurat s-aud propunerea asta, deşi n-a fost să fie, întrucât evenimentele se precipitaseră în aşa măsură încât nu ne-a mai ars deloc de asta.

DISPARIŢIA LUI GOLIAT

   ÎN DUPĂ-AMIAZA ACELEIAŞI ZILE am vizitat plantaţia. Aceasta era destul de mică dar foarte bine îngrijită şi oferea un bun exemplu de dăruire de muncă şi abnegaţie în slujba unei reuşite. Se vedea cât de mult au lucrat aici soţii Lennert. A debarcat pe insulă şi echipajul vasului nostru, dar i-am atenţionat în secret pe oameni să nu pătrundă prea adânc în interiorul insulei întrucât nu ştiam încă cu exactitate ce fel de pericole îi pasc.

   Un băştinaş fanatic sau un şef de trib care nu vedea cu ochi buni penetraţia albilor pe insulă le-ar fi putut crea probleme.

   Întrucât plănuisem în zilele următoare o ieşire în pădure la „vânătoare" de insecte, împreună cu Mr. Lennert i-am transmis lui Pongo rugămintea de-a ne însoţi.

   O făceam din prevedere întrucât în excursia astfel proiectată nu prea aş fi dat atenţie altor lucruri care n-ar fi fost în directă legătură cu „hobby-ul" meu, iar pe Pongo Mă puteam bizui în orice privinţă, el ar fi echilibrat balanţa.

   După-amiaza trecu repede şi ne regăsisem iarăşi către seară, pe verandă, de data asta şi-n compania căpitanului Hoffmann, dar acum n-am mai adus vorba de regele Mangaia.

   Deja căpitanul dăduse de mult ordinul ca toţi membrii echipajului să se-ntoarcă la bord, întrucât în două ore se va întuneca deplin.

   Deodată l-am văzut pe Klaus şi pe John alergând de-a lungul malului şi dispărând în curând în pădure.

   Am auzit strigându-se numele lui Goliat, care pare-se nu se-ntorsese încă la iaht.

   Marian sări în picioare şi-i făcu lui Hoffmann un semn.

   — Interesează-te te rog, dragă Hoffmann, ce s-a- ntâmplat. Sper că Goliat n-a pătruns prea adânc în junglă.

   — Asta am interzis-o cu desăvârşire, domnule Farrow. Cred şi sper că Goliat a întârziat şi nimic altceva.

   Întrucât Hoffmann nu ştia ceea ce aflasem noi de curând

şi din cauza asta nu era prea îngrijorat, cu toate că începuse s-o ia el însuşi la pas de-a lungul ţărmului, pentru a-şi ajunge unul dintre marinari.

  Îl ajunse mai întâi pe John, care-i strigă ceva, în goană, după care aleargă mai departe. După un timp Hoffmann se reîntoarse şi ne spuse că băiatul nu apăruse pe punte. William îl observase, pe când acesta alerga după un fluture pe care ţinea cu tot dinadinsul să-l captureze pentru a şi-l adăuga colecţiei sale.

  — Poate că s-a rătăcit aici, n-are de ce să se teamă chiar dacă e în pădure, fu de părere Hoffmann. Dacă întâlneşte totuşi un indigen acesta o să-i arate drumul până la coastă.

  — Nu spune asta, dragă Hoffmann, interveni Marian acum, în ultimul timp s-au petrecut mai multe lucruri pe insulă care mi-au dat serios de gândit. Ei. Dar iată-l pe Pongo, acesta va alerga el însuşi în ajutorul prietenului său. Hai Pongo, hai mai repede la noi, îl urgentă prietenul meu pe uriaşul negru.

  Marian se ridică şi ieşi în întâmpinarea acestuia, vorbind ceva, în şoaptă cu el. Pongo se mărgini să dea doar din cap, după care dispăru din nou şi de fapt în direcţia în care William şi John îl văzuseră ultima dată pe băiat.

  Mă cuprinse un sentiment de nelinişte. Dacă Goliat dispăruse cu-adevărat atunci trebuie să-l căutăm încă în decursul acestei nopţi. Din fericire nu se găseau fiare sălbatice pe insulă, dar oamenii s-au dovedit de-atâtea ori mai periculoşi decât acestea.

  — Goliat poartă revolvere cu el, aşa c-ar fi trebuit s-auzim focul lui de armă dacă cumva a pătruns prea adânc în pădure, fu de părere Marian.

  — Poate că n-a mai apucat să facă uz de armă Mariane, am răspuns eu.

  Şi căpitanul Hoffmann se nelinişti acum.

  — Dac-aş fi ştiut, n-aş fi dat permisiunea de-a părăsi vasul, oamenilor mei, ne spuse, scuzându-se oarecum. Am crezut că insula este neprimejdioasă şi acum...

  — E-n regulă, dragă Hoffmann nu te trage nimeni la răspundere, responsabilitatea ne revine nouă, care-ar fi trebuit să te avertizăm. Nici noi n-am crezut într-un pericol

real. Poate că tot va reuşi Pongo să-l găsească pe dispărut.

  — lată-l că vine Fibu, ne spuse Lennert. A aflat şi el că unul din oamenii dumneavoastră a dispărut, o să-l întreb ce crede că e necesar de făcut.

  El îi făcu semn să se apropie. Băştinaşul se apropie temător de verandă şi ne privi foarte încurcat atât pe noi cât mai ales pe stăpânul său.

  — A dispărut un om din echipajul domnilor Fibu, îl lămuri el, unde crezi c-ar putea să fie?

  — Fibu nu ştie, răspunse acesta şi probabil că avea dreptate.

  — E posibil să fi fost atacat în pădure, Fibu?

  Indigenul îi aruncă lui Marian o privire surprinsă şi în loc de a răspunde puse la rându-i o altă întrebare:

  — Cine să-l atace, Tuan?

  — Mangaia, Fibu!

  Fibu se dădu înapoi, de parcă ar fi primit o lovitură, după care se reculese însă rapid şi spuse:

  — Fibu nu cunoaşte nici un om care se cheamă aşa.

  Lennert voia să-l facă mincinos şi era pe punctul de-a

izbucni când Marian îi făcu semn să se reţină.

  — E-n regulă Fibu, eşti liber, mai spuse doar Lennert. După care indigenul se-ndepărtă, se-ntoarse înspre Marian şi-l întreabă uimit, de ce n-a fost cazul măcar să-mi exprim părerea în legătură cu minciuna lui, domnule Farrow?

  — Întrucât nu vrem să ne bănuie prematur că bănuiam totul de la început. Nu trebuie să ne arătăm toţi aşii din mânecă, mai ales faţă de Mangaia.

  — Ce fel de aşi, domnule Farrow?

  — Avem de gând să vă ajutăm să lămuriţi cazul ăsta, răspunse zâmbind Marian. Cred că povestea asta e mai periculoasă decât pare. Cred că Manah n-a fost decât o spioană în casa asta.

  — O spioană?

  — Da, presupun că asta a fost. Poate că acest Mangaia intenţionează să întreprindă ceva, ceva împotriva albilor. Nu mai locuiesc pe insulă şi alţi europeni?

  — Ba da, dar în partea de est a insulei. Nu merg prea des acolo din cauza unei porţiuni de junglă prea greu de

străbătut.

   — Poate c-ar fi cazul să-i vizităm acum, Mr. Lennert şi pe ceilalţi albi. Cu iahtul nostru am putea înconjura cu uşurinţă insula. Mai întâi însă trebuie să-l găsim pe Goliat. Dar ia uite-l, se apropie Pongo.

   M-am uitat spre junglă, dar nu l-am putut vedea pe uriaşul nostru prieten negru, dar imediat dup-aceea tufişurile dese se dădură la o pare şi el păşi spre plajă. Marian trebuie să-l fi observat mai degrabă decât mine. Pongo veni repede spre noi şi când ajunse în dreptul verandei ne spuse numaidecât:

   — Pongo a văzut multe urme în junglă. Urme de la oameni localnici care ţinut adunare acolo. Urmă de la Goliat.

   — A avut loc o luptă acolo Pongo?

   — Pongo nu poate ştie exact, dar crede că nu.

   — Atunci condu-ne repede într-acolo, vrem să vedem şi noi urmele lăsate în luminiş. L-ai strigat pe Goliat de-acolo?

   — Da, Pongo ţipat pe glas de pasăre, Goliat ştie şi recunoaşte, ştie că-i aproape.

   Ne-am ridicat pentru a coborî în pădure, Lennert intenţionând să ne-nsoţească, dar Marian la sfătuit c-ar fi mai bine să rămână acasă şi să bage bine de seamă ca Fibu să nu ne urmărească. Uriaşul negru ne conduse repede la locul cu pricina. Şi căpitanul Hoffmann hotărî să rămână în casă pentru a-i fi de ajutor gazdei noastre, în caz că se vor petrece evenimente neprevăzute. De-acum puteam să ne aşteptăm la orice. Am ajuns la locul pe care-l găsise după un sfert de oră, locul unde Goliat fusese văzut pentru ultima dată. Pongo ne arătă urmele din iarba înaltă, demonstrându-ne că nu s-a dat nici o luptă aici. Urmele lui Goliat se-ncrucişau doar cu acelea ale sălbaticilor. Un lucru era clar, tovarăşul nostru şi indigenii s-au găsit faţă-n faţă la un moment dat.

   Am încercat să ne ţinem de urmele lăsate de Goliat, dar n-am reuşit mare lucru. Acestea se pierdeau la un moment dat tot în pădure. Era aproape de asfinţit şi ştiam că întunericul o să cadă imediat, aşa că ne-am resemnat cu- atâta şi-am decis să ne întoarcem la locuinţa lui Lennert.

   Aşadar speranţa noastră de-al găsi pe Goliat în junglă se dovedise zadarnică. Noaptea iminentă ne-mpiedeca să ne continuăm cercetările. Cu treaba neterminată ne-am întors pe plantaţia lui Lennert şi-am luat din nou loc pe verandă pentru a-i ţine acestuia companie. Pongo însă nu se dădu bătut, se întoarse, preumblându-se de-a lungul plajei, observând orice mişcare ar fi apărut de-a lungul coastei, intenţionând să se intereseze mai departe de soarta amicului său Goliat şi având totodată grijă să ne păzească pe noi de vreo surpriză neplăcută.

   Se apropia deja de miezul nopţii când ne-am luat rămas bun însfârşit de la Lennert şi soţia acestuia. Voiam, a doua zi de dimineaţă, cât de devreme să-ncepem să dăm ocol insulei.

   Vroiam să-l găsim pe Goliat chiar de-ar fi să-l smulgem din gaură de şarpe, în cazul acesta, din ghearele lui Mangaia.

   Marian luase-n considerare deja ca acest rege necunoscut nouă pân-acum să-l fi luat ostatec pe Goliat, tovarăşul nostru. Voiam tocmai să ne culcăm când Pongo ne sperie apărând brusc. De data asta era în culmea bucuriei întrucât ne mărturisi că Goliat apăruse brusc şi voia neapărat să stea de vorbă cu noi, numaidecât.

   Am urcat din nou pe punte, în întâmpinarea micului nostru marinar. Acesta râdea nepăsător şi se comporta de parcă nu nea-m fi făcut deloc griji din cauza lui.

   — Pe unde ai hoinărit Goliat, l-a întrebat Marian.

   — Goliat fost în pădure. Goliat văzut multe, Signor Farrow nu trebuie fie supărat, Goliat aduce multe veşti bune.

   — Ei dacă-i pe-aşa, dă drumul veştilor, băiete, e târziu şi- am vrea să mergem la culcare.

   — Goliat urmărit fluture dar acesta scăpat, ne mărturisi el. Goliat vrut să se-ntoarcă dar atunci auzit aproape zgomot, atunci Goliat ascuns, până vorbe cum se aude. Fost sălbatici, care caută pe Goliat dar el stă ascuns bine, sălbateci nu găseşte. Căutat în luminiş după Goliat apoi dispărut în pădure. Sosit apoi fată tânără, iarăşi băştinaşi apărut în luminiş şi aşteptat. Sosit apoi băştinaşi ce are haină ca şi căpitan Hoffmann şi pălărie mare. Vorbit mult cu fata, apoi fata părăsit luminiş, dar băştinaşii rămas să aştepte. După multă vreme dispărut şi ei. Goliat luat după ei, a vrut să ştie unde se duce om mare cu pălărie. Băştinaş dus mult în pădure, dar Goliat frică urmăreşte, frică nu mai găseşte cale acasă.

   Se dovedea potrivit spuselor tânărului că Marian avusese dreptate cu temerile sale. Omul îmbrăcat în haine de căpitan trebuie să fi fost Mangaia, care plănuia ceva contra plantaţiei lui Lennert.

   Marian îl trimise pe Goliat la culcare, avertizându-l că mâine va trebui să ne-nsoţească pentru a ne arăta unde a dispărut anume, băştinaşul bănuit a fi şef. Poate că degeaba acolo pe Manah. Ea avea însărcinarea să caute ceva la plantaţie.

   — Să caute? Crezi prin urmare că Lennert şi-a însuşit ceva ce-i aparţine regelui Mangaia?

   — Poate că fără să-şi dea seama ce face a luat ceva ce însemna foarte mult pentru Mangaia, poate ceva sfânt. Asta e părerea mea, dar pot să mă înşel.

   — Atunci nu ne mai rămâne decât să-l întrebăm mâine pe Lennert dacă aşa stau lucrurile, Mariane.

   — Gândul, i-a venit numai după ce-am ascultat ce-a spus Goliat. Băiatul trebuie să fi pătruns adânc în junglă dacă n-a auzit când Pongo a strigat după el.

   — Dar Lennert a luat-o pe fată de pe coasta de sud, Mariane.

   — Poate că locuia numai acolo. Într-un fel sau altul trebuia să fie în legătură cu Mangaia, altfel n-ar fi stat de vorbă în luminişul ăla. Lennert ne-a confirmat doar că după dispariţie nu s-a mai întors pe coasta de sud.

   — Sunt curios ce-a putut lua învăţatul Lennert de la Mangaia, cred că-şi va aminti până la urmă.

   — Poate vreo raritate de mare însemnătate pentru indigeni. Dar har Domnului că acum putem să ne culcăm fără griji, întrucât Goliat e iarăşi printre noi.

   — Vrei să-l iei mâine cu noi?

   — Numai atât cât să ne arate drumul, apoi poate să se- ntoarcă pe vas.

   — Îl ştii şi tu prea bine pe Goliat, Mariane, nu va voii să se întoarcă ci ne va urmări în secret.

  — O să am grijă de asta. Pongo îl va urmări o bucată de drum pentru a se asigura de intenţiile lui. O să-l ameninţ c-o pedeapsă severă dacă nu va asculta pe data asta, drept măsură suplimentară.

  Am ridicat din umeri. Ştiam prea bine interesul pentru aventură al micului Goliat, nu se-nspăimânta de nimic şi se dădea mereu de exemplu ce mare erou este el, din cauza asta ajungând în serioase dispute cu Pongo, care la urma urmei, nu era decât nişte ciondăneli prieteneşti.

  În dimineaţa zilei următoare, după ce m-a deşteptat Pongo, m-am grăbit să mă duc pe punte, unde deja m- aştepta Marian. Totul era pregătit pentru călătorie. Îi promisesem lui Lennert că vom lua micul dejun la plantaţie, aşa că ne-am, grăbit să debarcăm. L-am găsit pe acesta pe verandă unde soţia sa tocmai aşeza masa. Ne-a salutat cu bucurie şi s-a interesat dacă aveam veşti de la marinarul nostru dispărut. Când a aflat că acesta se-ntorsese pe vas, bucuria lui deveni şi mai mare.

  — După cum se vede ţi-ai făcut griji degeaba, domnule Farrow, râse el.

  — Nu tocmai degeaba Mr. Lennert. Goliat al nostru l-a urmărit într-adevăr pe regele Mangaia.

  — Pe cine? întreabă înspăimântat gazda noastră.

  — Goliat a dat de regele Mangaia în junglă şi l-a urmărit întrucât i s-a părut suspectă comportarea acestuia. S-a rătăcit însă-n pădure şi n-a mai găsit drumul de întoarcere. De-abia spre seară a reuşit s-ajungă la vas.

  — Aşadar credeţi că acest.... Mangaia, rege Mangaia are de gând să vină încoace? întreabă Lennert înspăimântat.

  — Aşa se pare Mr. Lennert. Nu ştiai aşadar că tribul lui Mangaia îşi face veacul în junglă?

  — Nu, n-am ştiut nimic despre asta.

  — Acum te rog ceva foarte important, Mr. Lennert. Nu cumva ai luat dumneata ceva de la indigeni, ce-ai crezut că reprezintă interes?

  — Nu de la regele Mangaia pe care nu-l cunoşteam.

  — Atunci de la alt indigen.

  — Nici de la altul. Am găsit însă odată ceva ciudat. În mijlocul unui luminiş am găsit un mormânt vechi, poate că era mormântul unei căpetenii. Deasupra pe mormânt se afla un par răsturnat de care era înţepenită o mască, aducea cumva cu masca unui vraci. Masca asta am luat-o cu mine pentru a o studia, întrucât am considerat-o de interes pentru ştiinţă.

   — Ei atunci s-a lămurit problema. Ai luat ceva preţios pentru indigeni, poate ceva sfânt şi treaba asta a fost descoperită numai de curând.

   — Dar nu ştie nici un om că am luat masca aceea.

   — Unde o ţi-i deci ascunsă?

   — S-o ţin ascunsă? Nici vorbă! Atârnă doar la vedere în biroul meu de lucru.

   — Acum totul mi-e cu desăvârşire clar. Manah a văzut masca şi i-a spus totul regelui Mangaia. Despre masca aia e vorba Mr. Lennert. Dacă o înapoiaţi nu mai ai de ce te teme.

   — Nici nu-mi trece prin cap, trebuie s-o păstrez, întrucât e foarte importantă pentru studiile mele.

   — Mai importantă decât viaţa dumitale şi-a soţiei dumitale, Mr. Lennert?

   — Aşadar crezi că indigenii vor fi în stare să mă omoare pentru asta?

   — N-ar fi prea greu de crezut asta Mr. Lennert. Dumneata în primul rând ca cercetător şi savant al obiceiurile acestor triburi primitive ar trebui s-o ştii primul.

   Lennert ridică numai din umeri, fusese destul de superficial în a aprecia consecinţele unei astfel de fapte, dar prea multe învăţăminte din asta nu trăsese.

   — Eu te-aş sfătui să depui din nou masca mortuară pe mormântul căpeteniei Mr. Lennert.

   — Nu, asta n-o s-o fac, răspunse cu încăpăţânare englezul. Spunând asta, se uită la noi atât de provocator de parcă noi am fi fost adevăraţii lui duşmani. Am bănuit c- aveam de-a face cu un colecţionar fanatic, care nu se dădea de la nimic în lături când era vorba de hobby-ul său. Micul dejun a fost luat în tăcere. Marian mi-a mărturisit mai târziu că aproape c-a fost pe punctul de-a se ridica să plece, dar n-a vrut să-şi jignească gazda şi ştia că-i vorba de-o manie de colecţionar. Imediat după masă am plecat. Lennert voi să-şi repare grosolănia invitându-ne la cină, dacă pân-atunci ne vom întoarce din expediţia noastră. Marian dădu numai din cap nu dădu un răspuns precis şi se despărţi de Lennert foarte repede.

   De-ndată ce ne-am regăsit în pădure Marian scutură capul mânios.

   — E-o treabă serioasă Robert şi poate deveni foarte primejdioasă dacă Lennert continuă să rămână atât de încăpăţânat. Eu în locul lui aş repune masca din nou pe mormânt. Poate s-o vadă din nou dacă vrea de pe mormânt nu va fi luată.

   — Ai dreptate şi-ar fi trebuit să i-o spui omului.

   — N-ar fi avut nici un rost, mi-am dat seama de la început.

   — Şi-acum vrei să-l cauţi pe regele Mangaia? Dar nici măcar nu vei putea să te-nţelegi cu el, Mariane.

   — Cred că va putea vorbi puţin englezeşte sau o fi învăţat ceva de când a cunoscut-o pe Manah.

   — Cred că-i înrudit cu fata, poate e chiar fiica lui.

   — Dar nu locuia cu el, avea locuinţa undeva pe coasta de sud.

   — Poate că asta are legătură tocmai cu masca subtilizată, dragă Robert, poate că tocmai ea avea obligaţia să păzească mormântul. Când a dispărut masca nu s-a mai putut întoarce în casa părintelui său până nu va recupera pierderea. Manah a găsit masca în casa lui Lennert şi s-a pus în legătură cu tatăl său, Mangaia.

   — E-o superstiţie interesantă dar rămâne de demonstrat, am zis eu, cum le potriveşti tu, Mariane toate şi-ar găsi o logică.

   — Timpul ne-o va spune Robert. Dar să ne grăbim. Pongo şi cu Goliat ne-au luat-o înainte.

   Am ajuns repede-n luminişul cu pricina şi Goliat ne arătă pe unde a luat-o el.

   O cărare îngustă mascată de-un tufiş mare ducea în interiorul insulei. Fără să ne mai oprim am pornit-o înainte.

ÎNCONJURAŢI DE PRIMEJDII

  AM ÎNAINTAT TOT MAI MULT în pădure. M-am minunat de capacitatea tânărului Goliat de a se orienta atât de bine aici.

  Cărarea se termina curând dar micul Goliat continua să meargă înainte. După trei ore se opri şi ne spuse că de-aici s-a întors îndărăt. Am făcut o mică haltă pentru a ne sfătui.

  Când Marian i-a spus tânărului că de-acum poate face cale întoarsă spre iaht acesta se-ntristă şi se rugă de prietenul meu să-i permită să ne însoţească. Era însă prea periculos şi trebuia s-avem grijă de el pe tot cuprinsul expediţiei. De-aceea Marian nu cedă şi-l trimise înapoi.

  După ce Goliat dispăru, Pongo primi un semnal de la Marian să-l urmărească. Uriaşul negru înţelese prea bine ce voia prietenul meu şi dispăru la rândul lui.

  Am aşteptat o vreme întoarcerea lui Pongo care ne mărturisi că Goliat nu ne păcălise şi se-ndreptase într- adevăr spre iaht. Liniştiţi în privinţa asta ne-am continuat drumul.

  Continuam să mergem în direcţia în acre mersese regele Mangaia şi speram să dăm curând de „reşedinţa" acestuia.

  Se făcuse deja amiază când Pongo ne reţinu. Trebuia să fi observat ceva pentru că se oprise-n faţa unui tufiş des şi se uită la ceva ce nu puteam recunoaşte. De-abia după ce-am privit la rândul nostru, cu atenţie prin crengile tufişului, neam dat seama că stăteam în faţa unui mormânt străvechi, poate chiar în faţa aceluia pe care l-a jefuit Lennert. O fată tânără era îngenunchiată înaintea acestuia, o băştinaşă. Spunea vorbe în şoapte, vorbe neînţelese pentru noi şi se ridică în picioare după o vreme.

  După ce aceasta părăsi mormântul Pongo ne făcu semn să-l aşteptăm. El însuşi dispăru îndărătul tufişului pentru a o urmări pe fată care, fără să se-ntoarcă înapoi îşi continuă drumul liniştită şi fără grabă.

  Ne-am oprit şi ne-am uitat după Pongo cât timp l-am putut urmări cu privirea. Când după un timp dispăru din

câmpul nostru vizual l-am întrebat în şoaptă pe Marian:

   — Crezi că ne aflăm în apropierea satului de băştinaş?

   — Nu pot afirma cu precizie dar e sigur că aceştia se găsesc prin apropiere. Pongo ne va da un răspuns mai complet, cât de curând. Poate câţiva indigeni s-au şi dus spre plantaţie să-şi reia masca. Lennert ar trebui înştiinţat în acest caz.

   — Am făcut-o deja, Mariane. În afară de asta căpitanul Hoffmann se găseşte-n apropierea lui şi-l va putea proteja pe acesta cu marinarii lui.

   — Dacă va fi atacat prin surprindere nu văd cum îi va fi de prea mult folos.

   — Atât de repede nu vor ataca nici indigenii. Mangaia va încerca mai întâi să-l ameninţe pe Lennert să-i dea masca.

   — Dacă Lennert ar fi un om raţional totul ar decurge normal, dar ştii cât de încăpăţânat poate fi, aşa că va refuza cu siguranţă, dragă Robert.

   — Atunci va trebui să se descurce singur.... M-am oprit întrucât l-am văzut pe Pongo cum venea în salturi mari în direcţia noastră. În acelaşi moment am auzit în urma acestuia ţipetele sălbaticilor care păreau să-l urmărească. Îndată dup-aceea Pongo ajunse la noi şi spuse în mare grabă:

   — Vin Massers, repede-n copaci, acolo nu caută.

   N-am mai avut vreme să-l întrebăm mai departe, întrucât sălbatecii se apropiau din ce în ce mai mult.

   Într-o clipă am şi fost sus, căţărându-ne în doi arbori de- abia acum am remarcat că Pongo rămăsese jos. A aşteptat ca băştinaşii să sosească-n apropierea lui după care a luat-o din loc.

   Mi-am dat seama ce intenţiona. Voia să-i îndepărteze pe băştinaşi de lângă noi după care să se reîntoarcă.

   Aceştia se apropiau în goană şi-am putut număra opt sălbateci care, când îl văzură pe Pongo au scos chiote pornind în urmărirea lui. Acesta dispăru repede pe după un copac iar sălbatecii au trecut pe sub noi în urmărirea lui Pongo.

   Am continuat să rămânem liniştiţi în copaci. L-am putut vedea pe prietenul meu Marian cum îi spiona de sus pe sălbateci. După un sfert de oră s-a reîntors şi Pongo care s-a căţărat lângă noi în copac. Întrucât alesese copacul unde se urcase Marian m-am plasat în aşa fel pe creanga mea ca să-l pot urmări pe Pongo şi să-l aud ce avea să spună:

   Râzând Pongo se sprijini mai în voie pe creangă şi spuse:

   — Masser băştinaşi foarte proşti, lăsat păcăliţi de Pongo nu se întorc aşa de repede aici.

   — Ce-ai constat în timp ce-o urmăreai pe tânăra fată Pongo, l-a întrebat Marian.

   — Pongo observat opt băştinaşi care stat în pădure, dar ia văzut foarte târziu, ei stat jos, pe pământ. Ei ridicat repede când văzut Pongo, care vine la Massers. Ei caută încă în pădure Pongo. Deci deocamdată nu trebuie să ne temem de aceştia dar totuşi e de dorit să nu ne-ncrucişăm drumurile cu ei altfel nu mai putem înainta spre satul lor. Trebuie să vorbim cu Mangaia pentru ca aceştia să înceteze actele de duşmănie contra familiei Lennert.

   Marian voia să-i promită restituirea măştii deşi ştia că acest lucru nu era uşor de realizat.

   Trebuia să rămânem încă în copaci întrucât băştinaşii puteau să se întoarcă în orice moment. Cât de adevărată era presupunerea asta aveam s-o constatăm curând.

   Marian ne arătă în jos. Nici cinci paşi depărtare de copacul unde ne aflam apăru un sălbatec, care spiona cu multă luare aminte în jur. Acesta purta o uniformă veche de căpitan în care l-am recunoscut imediat pe regele Mangaia. Fusese înconjurat de oamenii săi, care nu l-au putut urma atât de repede.

   — N-ar fi mai bine să coborâm şi să vorbim cu el, am şoptit eu. Marian scutură doar capul.

   — Nu, n-are nici un rost, băştinaşi se pot întoarce oricând şi să ne ia prizonieri. Dimpotrivă dacă ajungem de bună voie în aşezarea băştinaşilor nu ne poate lua prizonieri, altfel ar încălca legea ospitalităţii. De-abia după ce-i vom părăsi proprietatea ar putea să ne urmărească.

   — Şi aşa, rămâne primejdios, Mariane, am spus eu.

   — Mangaia trebuie doar să ştie că noi n-am fost părtaşi la furtul măştii cu pricina. O aveam pe Manah de martoră, care poate certifica că noi n-am fost pe insulă în vremea aceea. Îi vom face lui Mangaia un mic cadou şi-i vom promite că-l vom ajuta să-şi recupereze masca.

  Aveam impresia că prietenul meu Marian prea lua lucrurile uşor. Un simţământ ciudat m-a cuprins când l-am văzut jos pe acest Mangaia.

  Mi se părea extrem de fioros şi-n uniforma lui veche de căpitan făcea impresia unui bandit care-şi pândeşte prada.

  În acelaşi moment apăru lângă el şi tânăra fată care i se adresă cu câteva cuvinte. Mangaia se răsti la ea strigându-i câteva cuvinte. Manah se dădu îndărăt ca şi când ar fi primit o lovitură. Atunci băştinaşul dădu un ţipăt căruia i se răspunse imediat din depărtare. După câteva minute au apărut şi ceilalţi sălbateci care s-au oprit plini de respect în faţa căpeteniei. Acesta le strigă ceva şi arată spre fată. Aceştia se repeziră asupra ei, o doborâră la pământ după care au legat-o fedeleş.

  M-am uitat îngrozit la Marian şi-mi venea să mă dau jos din copac, s-o eliberez pe fată, dar prietenul meu îmi făcu semn să tac şi să mă liniştesc.

  Tânăra fată fu dusă de-acolo de către cei ce-o atacaseră. Mangaia îi urmă încet şi-n curând dispărură cu toţii în dosul tufişurilor dese.

  — Pongo coboară ca să urmeze sălbatecii, ne spuse uriaşul negru.

  Marian încuviinţă. Era mai bine pentru noi dacă ştiam ce au de gând indigeni ăştia şi-n această privinţă se poate baza în totalitate pe-nsoţitorul nostru. Era extrem de prevăzător şi nu se lăsa atât de uşor prins.

  Se coborî de-a lungul trunchiului de copac uitându-se tot timpul în jurul său, cu atenţie. Voia să stabilească numai decât direcţia în care-o luaseră Mangaia şi oamenii săi, pentru ca să putem părăsi la rândul nostru şi noi copacii. Poate că acesta se-ndrepta spre satul său.

  Am crezut că Pongo se va întoarce după un timp dar m- am înşelat.

  Au trecut două ore şi noi îl mai aşteptam încă în copac. Ştiam că şase sălbateci au mai rămas în pădure să-l caute pe Pongo şi dacă nu ar fi fost aceştia am fi coborât jos.

  Voiam tocmai să mă sfătuiesc cu Marian în legătură cu lipsa lui Pongo când sub noi şi-au făcut apariţia patru băştinaşi.

   Veneau din interiorul junglei şi aparent renunţaseră să-l mai caute pe camaradul nostru. După ce-au dispărut Marian îmi şopti:

   — Acum mai sunt doi sălbateci care-l caută pe Pongo, poate am putea îndrăzni să coborâm.

   — Poate că se-ntorc în curând şi aceştia doi. Mai bine am aştepta întoarcerea lui Pongo.

   — Ar fi trebuit să se fi întors de mult, dragă Robert. Am observat că ai devenit şi tu neliniştit între timp, asupra sorţi sale. Poate că totuşi i s-a întâmplat ceva.

   Am fost de acord cu ce spunea prietenul meu şi-am convenit să mai aşteptăm vreo jumătate de oră. Dacă în acest timp nu se-ntorcea Pongo sau nu reapăreau cei doi indigeni am hotărât să ne dăm jos din copaci.

   Se scurse minut după minut. Nici un zgomot suspect nu s-auzea din interiorul pădurii, aşa c-am presupus că ne găseam deocamdată singuri în această zonă.

   Marian se uită atent la ceas pentru a vedea dacă jumătatea de oră convenită s-a scurs sau nu şi dacă în ultima clipă poate surveni o schimbare a situaţiei.

   Nimic notabil nu se petrecu însă, aşa că Marian îmi făcu semn şi începu să coboare din copac. L-am urmat după ce acesta fu jos şi a cercetat bine de jur-împrejur. După câteva minute am ajuns şi eu lângă el apucând-o amândoi în direcţia în acre dispăruse regele Mangaia.

   Pe traseu speram să găsim vreun semn lăsat de prietenul nostru negru întrucât ne era greu să credem c-a căzut direct în braţele băştinaşilor care-l căutau.

   Trebuia în continuare să fim foarte atenţi întrucât îi aveam încă în spatele nostru pe cei doi din suita căpeteniei Mangaia. Marian mă rugă chiar să am grijă să mă uit mai mult în spate pe când el era preocupat să găsească calea de înaintare.

   Dacă vorbesc de cale sau drum asta nu înseamnă că aveam de-a face cu aşa ceva, aici în junglă. Nici vorbă!

   Trebuia efectiv să ne croim drum prin tufişurile desecare ne stăteau în cale. Din fericire găseam la fiecare pas urmele pe care le lăsaseră indigeni care-şi croiseră la rândul lor drum înainte. Crengi şi ramuri aplecate, ferigi călcate ne arătau, la tot pasul, drumul. Câteodată Marian îmi atrăgea atenţia asupra unei crengi aşezate astfel încât s-arate într-o anumită direcţie şi acest lucru nu putea fi făcut decât de uriaşul nostru prieten negru.

  Acesta prevăzuse aşadar că n-ar fi exclus să-l urmărim şi ne arătase în felul lui calea. Asta îmi dovedea odată-n plus cât simţ de prevedere şi clarviziune avea.

  Mergeam în spatele lui Marian şi mă uitam des înapoi. Pe cei doi indigeni rămaşi în urma noastră nu mi-a mai fost dat să-i văd sau să-i aud.

  În curând am intrat într-o zonă deluroasă. Acum trebuie să fim deosebit de precauţi întrucât tocmai o astfel de porţiune de teren era foarte nimerită pentru o aşezare omenească.

  Aici trebuia să se găsească şi apă mai ales că în depărtare am văzut nişte stânci uriaşe, foarte abrupte.

  Deocamdată am ajuns într-un luminiş foarte mare, situat la poalele unei coline, înconjurat din toate părţile de pădurea deasă.. În mijlocul acestei văi curgea un râuleţ care dispărea uneori lateral în junglă.

  Am examinat valea cu foarte mare luare aminte dar n-am găsit nici o aşezare omenească. Marian însă scutură neîncrezător capul şi nu-i venea să meargă mai departe deşi îi făceam semn să ne continuăm marşul de explorare.

  — Sălbatecii ăştia trebuie să-şi aibă satul lor aici în apropiere, Robert, zise el. Am şi observat o umbră care-a dispărut repede, acolo în faţă. Cred că-i vreun băştinaş pus de pază.

  — Şi crezi că ne-a observat?

  — Nu, cred că era pe cale să intre în pădure şi-a fost o întâmplare că l-am văzut pentru o clipă. De altfel poţi vedea şi tu aici în luminiş se găsesc o grămadă de urme care duc în toate direcţiile, nu pot fi decât cele lăsate de indigeni.

  Da, asta o remarcasem şi eu, dar ciudăţenia era că urmele duceau mai mult spre stânga şi-apoi dispăreau în pădure. Cu ajutorul binoclului puteam urmări traseul ăsta până departe, încă.

  — Se pare că oamenii noştri au urmat cu toţi poteca asta şi se pare că străbate întreg luminişul.

  — N-ar fi mai bine să-nconjurăm mai departe luminişul ăsta Mariane. Sigur nu-i o treabă uşoară să ne croim iarăşi drum prin tufişurile dese dar tot mi se pare mai bine decât să înţepenim locului.

  Marian ridică numai din umeri. Tocmai când era pe cale de a-mi răspunde am auzit în urma mea zgomote. Să se fi întors cei doi băştinaşi care voiau s-ajungă în satul lor? Şi Marian auzise la timp zgomotele şi încă arătă un tufiş des în spatele căruia intenţionam să ne ascundem. Ne-am făcut una cu pământul şi aşteptam aşa lungiţi apropierea intruşilor. Aceştia nu păreau să bănuiască nimic întrucât vorbeau destul de tare unul cu altul. Acum apărură însfârşit în câmpul nostru vizual, după care trecură, fără să bănuiască nimic, mai departe. De îndată ce-au ajuns în luminiş ne-am ridicat din nou în picioare pentru a-i observa mai bine.

  Voiam să vedem exact în care capăt al luminişului aveau de gând să dispară. Ca doi oameni care n-au de ce să se teamă, băştinaşii păşeau peste iarba luminişului luând aceeaşi cale, bătătorită de mai înainte. Iarba şi mai ales ferigile erau aici atât de înalte încât dacă te aplecai puteai să rămâi o vreme ascuns.

  Îmi veni o idee bună pe care i-o spusei prietenului meu, pe când îi ţineam sub observaţie pe cei doi.

  — N-ar fi mai bine s-o luăm şi noi pe poteca asta, Mariane? Dacă ne aplecăm suficient de mult, nu vom putea fi văzuţi, ferigile ne vor proteja suficient în cazul acesta.

  — Ferigile se vor mişca şi ele pe măsură ce înaintăm şi nici prea uşor nu ne va fi să ne urmăm drumul într-o astfel de poziţie aplecată, aproape de nivelul pământului.

  — Totuşi e mai bine decât s-o luăm prin junglă, ocolind şi tăind-o de-a dreptul prin tufişurile astea dese, Mariane.

  — Aşa e. Dar să aşteptăm până ce ambii băştinaşi vor fi dispărut, înainte de-a porni şi noi.

  Aceştia însă nu se grăbeau. Câteodată se opreau chiar pentru a vorbi mai bine. Probabil se-nţelegeau ce să-i spună lui Mangaia întrucât era de presupus că acesta va fi foarte

supărat că străinii nu au fost capturaţi.

  Străinii? Abia acum mi-am dat seama că Mangaia nu apucase să ne vadă şi că acesta ştia doar de existenţa lui Pongo. Şi totuşi, poate că ştia ceva dacă plantaţia fusese pusă sub observaţie de către oamenii lui. În sfârşit cei doi din garda lui Mangaia ajunseră la cealaltă parte a luminişului. În acest loc să dispară în junglă o luară brusc la stânga dispărând din vederea noastră. Luminişul trebuia aşadar să facă o cotitură în stânga pe care n-o puteam vedea de aici. Speram c-a acolo vom da de satul indigenilor şi ne vom putea apropia suficient de mult, fără ca aceştia să ne observe.

IV

PRIZONIERI

   — HAIDE ROBERT, să-ncercăm să străbatem iarăşi luminişul, poate că vom reuşi să ne apropiem ca şi indienii. Dar să fim atenţi peste cine dăm.

   Ne-am uitat peste tot, dar n-am descoperit nimic, pe de altă parte ştiam că alţi băştinaşi n-au mai rămas în junglă.

   Ferigile ne-ntreceau în înălţime aşa cum stăteam noi acum, cu peste douăzeci de centimetri aşa că nu era pericol de-a fi văzuţi. Înaintam foarte încet şi mi-am făcut socoteala că va mai dura o oră până să străbatem întreg luminişul. De câteva ori Marian se ridica ca să cerceteze totul mai cu luare aminte dar nu descoperea nimic nou.

   Străbătusem jumătate din drum când am auzit zgomote. Prietenul meu mă reţinu şi ridică puţin capul. Imediat îmi şopti:

   — Băştinaşii vin către noi, Robert. Repede să dispărem din drumul lor, dar ai grijă să nu mişti prea tare ferigile, altfel ne trădăm. Sunt cam la vreo douăzeci de inşi.

   Nu mai aşteptă răspunsul meu ci dispăru imediat în desişul de ferigi. Pentru a nu lăsa urme în plus am aşteptat pân-a dispărut el apoi l-am urmat pe acelaşi drum. Nu trebuia să ne-ndepărtăm prea mult întrucât ferigile ne adăposteau suficient. Am stat ascunşi la vreo doi metri de cărare, spionându-i pe sălbatecii care urmau să treacă pe lângă noi. Se apropiau încet dar nu-şi vorbeau. Mulţumeam cerului că aceştia nu erau indieni altfel ne-ar fi descoperit ascunzătoarea cu uşurinţă deşi am încercat din răsputeri să- mi şterg urmele.

   Băştinaşii au trecut mai departe fără să ne bage-n seamă şi am respirat uşurat auzindu-le paşi cum se îndepărtează.. După un timp Marian îmi făcu semn s-o luăm din nou pe cărare, ceea ce am şi făcut imediat.

   Marian îmi şopti repede la ureche:

   — Acum va trebui să ne grăbim. Trebuie s-ajungem în sat înainte ca sălbatecii să se reîntoarcă. Să sperăm că nu s-au dus să asedieze locuinţa lui Lennert. Comportarea lor mi se

pare ciudată şi mă pune pe gânduri.

   Băştinaşii se înarmaseră cu măciuci, arcuri şi săgeţi ca şi cum ar fi mers la război. Erau numai războinici unul şi unul de parcă Mangaia şi i-ar fi ales anume.

   Marian se strecura încă înaintea mea. Se grăbea cât putea de tare să ajungă la cotitura în dosul căreia, spera să găsească satul băştinaşilor.

   După ce-am ajuns acolo, fără nici un incident am stabilit că, aici, cărarea se bifurcă. O ramură ducea în pădure, drept înainte şi ce a de-a doua bifurcaţie, undeva în stânga. Marian stătea pe gânduri încă, deşi din apropiere se auzeau destule zgomote care ne-ar fi îndrituit să credem că nu departe de noi se află un sat.

   Marian se hotărî să ia ramificaţia poteci care ducea înainte, spre pădure, unde am ajuns după câteva minute, vreo zece minute, după socoteala mea. Aici sub acoperirea arborilor ne-am putut ridica din nou în picioare, începând să examinăm împrejurimile cu multă atenţie.

   Marian avusese dreptate. La vreo cincizeci de metri de cotitura din poiană se vedea satul indigen. Colibele erau căţărate pe pari şi satul părea să freamăte de viaţă. Locuitorii păreau preocupaţi să sape o groapă adâncă în mijlocul satului.

   Nu ştiam cu ce scop dar un simţământ neplăcut de insecuritate mă cuprinse când mi-am adus aminte de Pongo al nostru. Să fie groapa asta sortită lui?

   Ca şi când mi-ar fi ghicit gândurile Marian îmi spuse încet:

   — Cred că Pongo al nostru se găseşte în mare primejdie, groapa se sapă pentru el, întrucât îi e frică că acesta să nu se elibereze. Din groapa asta, dacă e destul de adâncă nu poate să iasă afară.

   — Şi ce crezi că-i de făcut, am întrebat cuprins de îngrijorare la rândul meu.

   — Deocamdată să aşteptăm. Altfel mi-am închipuit eu lucrurile. Nu putem pătrunde în sat fără a fi văzuţi. După cum ne spunea şi Lennert, sălbatecii nu ne vor face nimic dacă intrăm în sat ca oameni liberi. Dacă ne prind, doar cu puţin înainte de sat atunci ne duc prizonieri înăuntru.

  — Ciudate obiceiuri Mariane, am scuturat eu din cap, cu neîncredere. Mangaia ar trebui doar să fie bucuros dacă prin intermediul nostru şi-ar recăpăta masca mortuară.

  — N-o să ne creadă dacă-i suntem prizonieri, de aceea trebuie să intrăm ca oameni liberi în sat. În acest caz trebuie să ne trateze ca musafiri atâta timp cât suntem la el.

  — Şi dacă starea asta protocolară, de musafiri, ne dă-n gând s-o prelungim un an întreg Mariane?

  — Rămânem în continuare musafirii săi, contra cărora el nu poate întreprinde nimic. Nu ne poate nici alunga nici reţine.

  — Acum se pune problema cum putem să ne strecurăm neobservaţi până-n sat, Mariane.

  — Am putea aştepta până se face noapte, dar atunci se vor închide porţile. După cum vezi un băştinaş stă tot timpul la intrarea în sat de pază, ca şi cum Mangaia n-ar dori deloc să fie surprins.

  Am rămas o oră întreagă, ascunşi acolo în spatele unui tufiş, observând cu atenţie lagărul sălbatecilor. Groapa deveni tot mai adâncă şi sălbatecii care-o săpau nu se mai vedeau de fel. Omul care stătea de pază îşi luase slujba în serios pentru că acum atenţia lui în loc să scadă sporise şi- şi rotea capul în toate părţile spionând în jur. Se părea după toate aparenţele că Mangaia aştepta o vizită care-i fusese anunţată.

  — Cred că nu ne mai rămâne altceva de făcut, Robert, decât să aşteptăm căderea nopţii, îmi şopti Marian. Să ne- ntindem aici lângă tufişul ăsta şi să ne-narmăm cu răbdare. Poate c-o să-l vedem. Pongo nu s-a împotrivit pentru a evita o vărsare de sânge ce i-ar face cu siguranţă pe băştinaşi să ne poarte şi nouă pică, ulterior.

  — Şi despre Manah ce părere ai Mariane?

  — Va trebui s-avem grijă s-o eliberăm şi pe ea. Rămân la părerea mea că este fiica căpeteniei sau cel puţin o rudă foarte apropiată, dar acest grad de rudenie n-o împiedică să fie pedepsită. Nu degeaba Mangaia a poruncit să fie legată şi-a fost transportată aşa în sat. Şi Manah se găseşte, ca şi Pongo, în mare pericol.

   — Dacă l-am putea convinge pe Lennert să înapoieze masca aceea din cauza căreia s-au întâmplat toate acestea, atunci totul s-ar rezolva..

   — Aşa este şi voi avea eu grijă la întoarcere s-o capăt chiar de-ar fi să i-o iau cu forţa.

   — Şi eu te voi susţine. E-o mare lipsă de responsabilitate din partea lui Lennert că nu se gândeşte cel puţin la familia sa, pe care-o expune unor mari pericole.

   Aceşti băştinaşi nu se vor da înlături de la nimic.

   Orele se scurseră încetul cu încetul. Spre seară groapa care-o săpară băştinaşii fu atât de adâncă încât lucrătorii numai nu ajutorul fraţilor lor izbutiră să iasă afară. După părerea mea avea o adâncime de trei metri, aşadar atât de adâncă încât Pongo nu mai putea ieşi singur de-acolo.

   La căderea serii am fost martori la un spectacol ciudat. Se dădu un semnal şi toţi bărbaţii şi femeile se adunară în faţa unei colibe. În faţa acesteia după ce se adunară mai mulţi locatari, apăru Mangaia în vechea uniformă militară şi le ţinu un discurs, întrerupt de câteva ori de strigăte şi aclamaţii puternice. Dădu apoi o poruncă şi şase războinici îl aduseră pe Pongo al nostru întâi în faţa colibei după care îl purtară ca în triumf spre groapă, unde îl şi lăsară să alunece.

   Era legat şi cu siguranţă nu se putea elibera.

   Marian îmi făcu semn din cap, cu gravitate şi-mi puteam da şi singur seama că nu era aşa uşor lucru să-l eliberezi pe uriaşul negru din groapa aceea.

   Coborî noaptea. Cei şase indigeni au mai rămas la marginea groapei uitându-se în adâncime. Strigau ceva şi mureau de râs aruncând mici pietricele şi crenguţe, bucurându-se ca nişte copii când nimereau ţinta. M-a apucat ciuda pe acest amuzament groaznic şi-mi venea să mă reped la ei ca să-i învăţ minte, dar Marian m-a liniştit spunându-mi că pe Pongo, giumbuşlucurile astea nu puteau decât să-l amuze.

   Deveni întuneric beznă şi nu după mult timp s-a aprins un foc. Sălbatecii se retraseră în colibele lor dar lăsaseră totuşi un om de pază la marginea gropi pentru a-l veghea şi-n condiţiile astea pe uriaşul negru. De evadare nici nu putea fi vorba, mai ales că Pongo pe lângă că era păzit mai era şi legat pe deasupra.

   — Ei şi-acum Mariane? am întrebat în şoaptă.

   — Acum ne strecurăm în sat, ce altceva? zâmbi acesta. Poarta este închisă, dar poate găsim vreo posibilitate de-a penetra gardul prin vreo breşă oarecare. După aceea totul va deveni simplu. Vom deveni musafirii căpeteniei.

   — Dac-ar fi aşa cum spui tu, dar dacă Lennert se înşală?

   — Nu cred să se înşele. Am mai citit asta undeva şi triburile astea ştiu să-şi respecte tradiţia.

   — Poate că n-ar fi greu s-ajungem în sat, apoi principalul

lucru care va trebui să-i  N-am mai apucat să-mi termin

propoziţia întrucât din depărtare se auziră strigăte puternice, la care răspunseră locuitorii satului. Toţi băştinaşii ieşiră afară din colibele lor, regale Mangaia apăru şi el şi începu să dea ordine. Poarta cea mare fu deschisă şi mulţi locuitori ai aşezării indigene ieşiră în întâmpinarea celor ce soseau. Era de parcă s-ar fi întors războinicii victorioşi, care urmau să fie primiţi sărbătoreşte.

   Marian mă apucă de mână.

   — Mi-a venit o idee, îmi şopti el. Ne târâm până aproape de poartă şi dăm pur şi simplu buzna prin ea. Băştinaşii vor fi atât de surprinşi încât nu se vor mai gândi să întreprindă nimic şi vom putea ajunge astfel nestingheriţi în faţa lui Mangaia.

   — E-o încercare cam temerară, Mariane, m-am îndoit eu.

   — Trebuie să reuşească. Haide repede până nu se închide iarăşi poarta.

   Fără a mai aştepta răspunsul meu, Marian o zbughi într- acolo aşa că nu-mi mai rămase decât să-l urmez. Aplecaţi ne-am strecurat printre ferigile înalte şi nu eram obligaţi să ne mai târâm. Luna răsărise şi luminişul stătea încă în întuneric.

   Am ajuns lângă gard pe lângă care ne-am strecurat mai departe, intrarea fiind doar la trei metri, mai încolo. Aici stăteau mai mulţi locuitori, care aşteptau să se-ntoarcă semeni lor victorioşi dinspre luminiş. Unde anume se găsea Mangaia n-o ştiam bineînţeles, important era numai ca să reuşim să pătrundem fără multă tevatură în sat.

   Acum era cazul să ne-aplecăm mai mult şi să ne strecurăm bine mascaţi înainte. Mai erau doi metri, încă unul şi jumătate şi încă nu fusesem descoperiţi. Marian se- ntoarse spre mine şi-mi dădu semnalul convenit. În secunda următoare o luă din loc ca din praştie. L-am urmat şi-am mers împreună pe poartă. Băştinaşii se dădură surprinşi înapoi şi-acum eram deja în satul acestora.

   În continuare locuitorii aşezării indigene rămaseră atât de surprinşi încât ne priveau doar în tăcere. În cele din urmă au văzut că suntem albi aşa că se dezlănţui o larmă de nedescris. Nu ne-am sinchisit prea mult de asta, noi îl căutam pe Mangaia, pe care în cele din urmă l-am descoperit. El stătea cocoţat pe-o bucată de stâncă şi se uita cu nerăbdare spre poartă. Voia să-şi primească războinicii aureolaţi, tocmai din această poziţie. Când dădu cu ochii de noi, începu să urle şi dădu un ordin. Am început să înaintăm spre el dar n-am mai apucat s-ajungem până la Mangaia. O grămadă de braţe s-au năpustit asupra noastră şi ne-au trântit la pământ. Marian mi-a şoptit repede să nu mă-mpotrivesc pentru a nu leza dreptul la ospitalitate, pe care voiam să-l invocăm mai târziu.

   Nu intrasem dar cu ostilitate în sat ci am intrat doar pur şi simplu înăuntru.

   Se pare că nu se mai ţinea cont se asta întrucât am fost legaţi fedeleş şi duşi în faţa lui Mangaia, care ne privi c-o faţă întunecată. Marian îl privi numai zâmbind spunându-i în limba engleză:

   — De ce sunt legaţi oaspeţii regelui Mangaia?

   Spre surpriza noastră acesta răspunse în aceeaşi limbă:

   — Pentru că nu sunteţi oaspeţii mei, ci prizonierii mei.

   — Noi am venit ca şi musafiri la tine rege Mangaia şi ţi- am adus şi daruri.

   — Voi sunteţi prizonierii mei, strigă încăodată Mangaia, după care dădu un semnal oamenilor săi, care ne luară pe sus şi ne duseră d-acolo. Două minute mai târziu ne găseam într-o colibă în care se procedă şi la legarea picioarelor noastre.

   Ceilalţi războinici dispărură din nou cu excepţia unuia care făcea de pază afară. Totul se petrecuse atât de repede încât de-abia acum am putut judeca la rece.

   — Frumoasă primire Mariane, ce zici de asta?

   — Să mă fi înşelat oare? murmură Marian. Nu, nu cred.

   Cred mai degrabă c-am picat într-un moment nepotrivit şi

Mangaia ne-a îndepărtat pentru a nu fi martori la primirea care-o va face războinicilor săi şi la discuţia care va urma cu-acest prilej. Să aşteptăm ce se va mai întâmpla, mai departe.

   — Oare vom rămâne o noapte întreagă legaţi aici, Mariane?

   —  Probabil. Legăturile noastre nu sunt prea strânse şi cred că ni le putem îndepărta, mai ales dacă ne ajutăm reciproc. Băştinaşii nu ne-au luat totuşi nimic din ce avem asupra noastră, nici măcar armele şi asta spune ceva, nu?

   Şi pe mine m-a mirat lucrul ăsta. M-am aşezat în aşa fel încât Marian să poată ajunge la legăturile mele. Nu dură mai mult de un sfert de oră până ce-am reuşit să fim liberi şi asta se întâmplă chiar în momentul când războinici au intrat în sat.

   Ne-am strecurat până la intrarea-n colibă şi-am privit după rogojină ce se petrece afară. Spre mirarea noastră am remarcat că nu se-ntoarseră numai douăzeci de războinici în sat, ci mult mai mulţi, vreo cincizeci în total, înarmaţi până în dinţi.

   — Mangaia a primit ajutoare, probabil că se pregăteşte s- atace plantaţiile oamenilor albi, Robert. Se pare că Mangaia vrea să devină cu-adevărat regele acestei insule.

   — Ar rezulta cu adevărat o baie de sânge şi toate astea declanşate de sustragerea măştii mortuare. Dacă Mangaia vrea cu-adevărat să-i omoare pe toţi albi, atunci perspectivele pentru eliberarea noastră sunt cât se poate de proaste.

   — Nu dorim numai să ne eliberăm pe noi înşine vrem să negociem cu Mangaia pentru ca acesta să renunţe la planul său dacă-şi recapătă masca mortuară. Dacă răscoala plănuită nu are nimic de-a face cu obiectul pierdut, atunci lucrurile stau într-adevăr prost. Am continuat să-i supraveghem cu atenţie pe războinici.

   Printre aceştia era un om care părea să fie extraordinar de puternic şi foarte înzestrat fizic, după toate aparenţele conducătorul războinicilor noi sosiţi. Acesta luase loc lângă Mangaia şi stătea de vorbă cu el, în timp ce războinicii săi erau aşezaţi într-un semicerc. În cele din urmă păru să se fi încheiat un consens între cei doi, întrucât Mangaia se ridică şi strigă din nou un ordin, care fu primit cu strigăte de bucurie din toate părţile. Fu adus vin de palmier şi se-ncinse un mare chef.

   Unii dintre războinici au mers până la groapa unde fusese depus Pongo şi se uitară înăuntru, mirându-se de parcă ar fi capturat o fiinţă venită de pe altă lume. Noi nu bănuiam pe atunci că prietenul nostru credincios dormea pur şi simplu nesinchisindu-se de băştinaşi. La rândul lor aceştia nu se sinchiseau deloc de noi. În cele din urmă, aceştia s-au aşezat pe jos să doarmă, după beţia încinsă. Mangaia după toate aparenţele nu povestise nimic noilor sosiţi despre capturarea noastră, fiindcă ar fi fost pus într-o situaţie jenantă întrucât ştia prea bine că după obiceiurile tribului său trebuia să ne fi considerat musafirii săi. Eram foarte curios ce ne va spune acesta a doua zi de dimineaţă.

   Ne-am aşezat din nou jos şi... am adormit. Ne-a deşteptat un mare tărăboi. Ne-am ridicat repede şi ne-am repezit spre rogojină pentru a arunca o privire afară. Am văzut că războinici erau pe cale de-a părăsi aşezarea. Ne-am speriat grozav întrucât credeam că lupta împotriva albilor era pe punctul de a începe. Mangaia rămânea însă pe loc. Să fi fost acesta un laş, care conducea operaţiile pe mâna altui conducător, mai tânăr şi mai hotărât? Trebuia să ne convingem de asta imediat, nu puteam rămâne pe mai departe inactivi în această colibă, mai ales că nimeni nu avea de gând să se preocupe de soarta noastră.

   Pentru a nu ne trăda că ne-am eliberat noi înşine, ne-am pus legăturile la loc, la mâini şi la picioare, dar desigur nu atât de strânse încât să nu ne putem din nou elibera cu uşurinţă. Nu dură mult şi apărură doi băştinaşi care ne-au adus de mâncare. Am refuzat să mâncăm şi întrucât oamenii nu înţelegeau ce le spuneam, cei doi băştinaşi au dispărut din nou pentru a-l întreba pe Mangaia ce să facă. După o jumătate de oră aceştia au apărut din nou, ne-au dezlegat şi ne-au îndemnat s-o luăm înaintea lor. Am coborât scara care ducea jos şi-am luat-o spre blocul de stâncă pe care trona Mangaia, înconjurat de războinicii săi. Aproape de acesta zăcea Manah legată, la picioarele sale, implorându-ne parcă s-o ajutăm.

   Pe faţa ei se zugrăvea o spaimă de nedescris ca şi cum ar fi ştiut ce urma să se-ntâmple cu ea.

   Mangaia ne privi c-o faţă nesigură şi ne întrebă:

   — De ce aţi refuzat mâncarea?

   — Ca şi oaspeţi ai tăi am aşteptat să luăm masa cu tine. Regele Mangaia a încălcat datinile strămoşeşti şi ale părinţilor săi cu privire la ospitalitate. Vom povesti peste tot că regele Mangaia nu este un rege adevărat şi un exemplu bun pentru oamenii săi.

   Băştinaşi care ne-nconjurau nu puteau înţelege ce spunea acum Marian în engleză aşa că acesta putut spune ce voia.

   Lui Mangaia nu-i convenea de loc afrontul primit de la Marian şi voia să se eschiveze.

   — Voi nu sunteţi oaspeţii mei, ci numai prizonieri, remarcă el încăodată.

   — Este o minciună, am venit în satul tău de bunăvoie. De-abia odată ajunşi aici, războinicii tăi au tăbărât asupra noastră, la ordinul tău. Nu ştie oare regele Mangaia că prin asta a încălcat legea ospitalităţii?

   — Aţi fost luaţi prizonieri de către oamenii mei, în faţa satului, încearcă din nou Mangaia să scape c-o minciună.

   — Ştii prea bine că-i o minciună şi în felul ăsta n-o să poţi să-ţi recapeţi masca mortuară.

   — Masca... mortuară, ce ştie omul alb de asta, întreabă Mangaia speriat.

   — Am sosit aici pentru ca în calitate de oaspete al tău să vorbim despre restituirea măştii, rege Mangaia, dar numai în calitate de musafiri. Văd acum că m-am înşelat, fiindcă Mangaia, regele Mangaia este un om cu două feţe.

   — Nu sunt cum spuneţi voi, strigă acesta. Lui Mangaia oameni spus că războinici albi au luat prizonieri în faţa satului de la mine. Voi v-aţi rupt legăturile şi-apoi spus că venit oaspeţi.

  — Cine ţi-a spus această minciună Mangaia? strigă aspru Marian. Arată-mi pe acest om ca să-l pot pedepsi pentru minciunile sale.

  — Omul ieşit cu alţi războinici afară, spuse cam nesigur Mangaia, uitându-se în jur.

  — Bine, atunci te vom părăsi şi nu ne va mai păsa dacă-ţi recapeţi masca mortuară sau nu. Suntem mai puternici decât tine, tu nu ne poţi reţine, dacă vrem să plecăm, plecăm.

  Am făcut o mişcare smucită şi mâinile noastre erau deja libere. Mangaia ne privi cu uimire, dar înainte de a da un nou ordin ca să fim legaţi ne-am scos pistoalele şi le-am îndreptat asupra lui.

MASCA MORTUARĂ

   MANGAIA SĂRI ÎN SUS şi vru să strige, dar nici un sunet nu-i ieşi din gâtlej. Îngrozit ne privea cu ochi ieşiţi din orbite, ştiind că moartea poate să-i vină chiar din micile noastre arme, care produceau un bubuit puternic şi puteam doborî cu proiectilele lor pe cel mai puternic dintre oameni.

   M-am uitat pe furiş la Manah a cărui ochi începură să strălucească tainic de-ndată ce Marian începu să vorbească de masca mortuară.

   I-am zâmbit, dând doar din cap în direcţia ei, ceea ce păru s-o liniştească încă şi mai mult.

   — Ei ce spui, suntem sau nu oaspeţii tăi, se auzi glasul aspru a lui Marian.

   Mangaia se înăbuşea pur şi simplu şi-n acel moment nu ştiu efectiv ce să spună. Însfârşit în momentul când Marian începu să ţintească spre capul său, dădu din cap şi spuse cu vocea gâfâind:

   — Oamenii albi sunt oaspeţii regelui Mangaia.

   — Bine! Dacă-i asa, condu-ne în coliba ta, ospătează-ne, rege Mangaia! Ce vrei să-i faci tinerei fete, care-i legată alături?

   — Ea şi-a meritat moartea! strigă căpetenia de-ndată. Din cauza ei masca mortului a fost pierdută. Om alb a jefuit mormântul. Toţi oameni albi trebuie să moară.

   — Şi împreună cu tine, rege Mangaia, răspunse zâmbind Marian. Nu uita că şi noi suntem oameni albi.

   — Tu... tu... eşti oaspetele meu, regele Mangaia nu-ţi face nimic.

   — Poţi decide mai târziu asupra sorţii tinerei fete fiindcă suntem musafirii tăi trebuie ca să se audă şi vocile noastre, atunci când te vei hotărî să dai o sentinţă. Mi-e foame, ai ceva să ne oferi, rege Mangaia?

   Ştiam prea bine că nu vom fi în siguranţă decât în clipa sau mai bine zis după ce vom fi luat masa împreună cu căpetenia. Fără plăcere se ridică „regele" luând-o la pas înaintea noastră. Nu se simţea deloc în siguranţă cu noi pe

urmele sale, mai ales că Marian ţinea în continuare pistolul în mână.

   Cât ce-am ajuns în faţa colibei celei mari, căpetenia ne făcu semn să urcăm treptele scării după el. L-am urmat repede întrucât ne temeam să nu fim atacaţi din spate. Întrucât între timp Mangaia nu li se mai adresase oamenilor săi, aceştia nu puteau bănui care-i sunt intenţiile în ceea ce ne priveşte. Au văzut fireşte că regele lor a fost ameninţat cu pistolul de către Marian dar n-au cutezat să ne atace întrucât ştiau prea bine că i-am fi putut culca la pământ mai repede decât ar fi putut interveni ei.

   Ne găseam în interiorul colibei destul de spaţioasă a regelui. Două femei erau pe cale să coacă tocmai un fel de prăjitură. Mangaia le strigă ceva şi femeile aşezară mâncare direct pe podea, după care dispărură repede din încăpere.

   Ne-am aşezat pe jos, pe pământ lângă căpetenie şi-am aşteptat până acesta începu să mănânce. Mangaia mai şovăia încă, dar când se uită la faţa hotărâtă a prietenului meu ne invită printr-un semn al mâinii să-ncepem să mâncăm.

   După ce-am luat prima îmbucătură, ştiam că din acel moment nu vom mai avea de ce ne teme de băştinaşi. Mangaia însuşi ne adeveri asta:

   — Oamenii albi sunt de-acum musafirii regelui Mangaia, declară acesta pe-un ton aproape solemn. Duşmanii regelui Mangaia sunt şi duşmani de la oameni albi. „Oameni albi sunt siguri în satul lui Mangaia. Nimic rău nu se petrece."

   — Asta o ştiu eu prea bine, Mangaia, de altfel am venit în satul tău nu să te atac pe tine sau pe oamenii tăi ci ca să îţi ajut să-ţi recapeţi masca mortuară. Să vorbim despre asta.

   Ştii unde se găseşte acum masca?

   — Da, Mangaia ştie. Omul alb care are colibă pe malul de nord are masca.

   — Şi de ce nu i-ai cerut să ţi-o înapoieze?

   — Mangaia o s-o ia mâine, el adus mulţi războinici, toţi oameni albi şi femei albe trebuie să moară.

   — Asta nu se va mai întâmpla, Mangaia, altfel nu-ţi mai primeşti masca. Dacă tu vei ucide pe oamenii albi, atunci tu vei fi luat prizonier ce către oamenii albi care vin pe corăbiile de fier şi vei fi spânzurat. Dacă vei fi paşnic îţi vei recăpăta înapoi masca.

   — Mi-o va aduce înapoi chiar omul alb?

   — Da, ţi-o va aduce înapoi, dacă-mi vei îndeplini condiţiile pe care le cer. Trebuie să-mi promiţi că nu vei întreprinde nimic contra oamenilor albi. În acest caz vei fi la rândul tău chemat ca oaspete pe plantaţiile albilor, unde vei fi ospătat cu mâncare bună şi vin.

   — Asta.... asta nu crede de loc regele Mangaia, oamenii albi or să mă omoare.

   — O să-ţi dovedesc că nu se va întâmpla aşa, dar ce se va întâmpla cu tânăra fată?

   — O sa moară!

   — Chiar dacă masca îţi va fi înapoiată, Mangaia?

   — Chiar şi atunci. Dac-ar aduce ea singură masca, atunci poate trăi.

   — Este Manah fiica ta Mangaia?

   — De ce mă întrebi, e tot una dacă e fiica mea, ea a permis ca să se fure masca mortuară.

   — Dacă permiţi ca fiica ta să moară, nu vei mai revedea niciodată masca, asta ţi-o pot promite cu siguranţă.

   — Mangaia trebuie să facă aşa cum ne-a poruncit strămoşi, se scuză regele.

   — Vrei ca noi să nu ne amestecăm, de ce nu ne-ai primit de la început ca oaspeţi? De ce ne-ai minţit apoi?

   — Mangaia urăşte pe toţi oamenii albi, care i-au furat pământurile. Spunea asta c-o ură deloc disimulată care-l răzbătea până şi-n voce şi ştiam că trebuie să fim cu ochii în patru.

   — Aşadar ăsta este târgul Mangaia. Tu primeşti de la noi masca mortuară şi-n schimb păstrezi pacea şi nu te mai preocupi de oamenii albi. Ce faci apoi cu fiica ta, te priveşte, dar nu va fi vina noastră dacă după aceea masca o să dispară din nou. A doua oară nu ţi-o mai putem aduce.

   Regele Mangaia păru să chibzuiască. Era extrem de interesant să-i urmăreşti expresia feţei marcată de deliberările interne, care se petreceau în conştiinţa lui. Trebuia să fi găsit o rezolvare diabolică că deodată faţa sa se destinse, se lumină în ansamblul ei şi ne spuse aprobând

chiar cu prietenie:

   — Mangaia va face tot ceea ce cer oamenii albi, o să-i trimit pe ceilalţi războinici din nou acasă cu condiţia să primească masca. Când au de gând oamenii albi să i-o aducă?

   Sigur că se gândise la vreo viclenie. Dacă părăseam satul nu mai eram musafirii săi şi-n acest caz putea să ne ia din nou prizonieri. Marian îl dibuise numaidecât, dar zâmbi mulţumit, mărginindu-se să spună:

   — O să-ţi aducem masca la noapte, Mangaia.

   Regele se ridică acum şi ne invită să-i vizităm satul.

   — Trebuie să spun tuturor războinicilor mei că sunteţi musafirii mei. Nimeni n-are voie să vă facă vreun rău, atâta vreme cât rămâneţi în sat. Haideţi să mergem.

   Am coborât din nou scăriţa. În faţa colibei se adunaseră între timp mai mulţi localnici care ne priveau stingheriţi. Bănuiau că trebuie să fi devenit oaspeţi regelui şi că nu aveau voie să ne facă nimic.

   Deodată toţi războinicii izbucniră în urale şi se înapoiară în colibele lor. Regele Mangaia se-ntoarse zâmbind spre noi şi ne spuse:

   — Aţi văzut cum s-au bucurat oamenii mei că sunteţi oaspeţii regelui Mangaia. Acum o să vă arăt tot satul.

   Câteva femei mai stăteau încă pe-afară şi ne priveau cu curiozitate. Noi nu ne-am sinchisit de ele şi l-am urmat pe rege. Satul nu era cine ştie ce, dar regele părea să fie foarte mândru de ce ne arăta.

   Am ajuns şi la groapa cea adâncă. Am privit cu curiozitate înăuntru şi-am văzut cum Pongo al nostru stătea înăuntru legat. Acesta ne zâmbi bucuros din fundul gropi dar nu spuse nimic şi se comportă aşa de parcă nu ne-ar cunoaşte.

   — Pe cine ţi-i tu aici, Mangaia, îl întreabă Marian arătând în jos.

   Mangaia se-ndreaptă mândru de şira spinării şi spuse:

   — Aici zace cel mai mare duşman al regelui Mangaia pe care l-a învins el însuşi şi l-a legat. Regele Mangaia e foarte mândru de asta şi e temut de toţi vrăjmaşii.

   — Te cred că sunt, răspunse zâmbind Marian. Dacă tu singur l-ai învins pe-acest duşman, atunci trebuie că eşti foarte curajos şi puternic. Asta era o laudă care-l măgulea pe băştinaş foarte mult.

   Dădu din cap, plin de sine şi merse mai departe. N-a băgat de seamă că Marian şi-a aruncat repede cuţitul în hrubă.

   Am rămas pe parcursul întregii zile în sat. Cu puţin înainte de căderea întunericului am fost din nou musafirii regelui Mangaia. Acesta se mai interesă încăodată când vrem să părăsim satul şi se bucură când i-am spus c-am ales miezul nopţii să facem aceasta. Nu m-a bucurat foarte tare să aud cum ne asigură că ne aşteaptă nerăbdător din nou în satul lui. Şi că se va bucura mult să ne revadă cât mai curând. După cină ne-am întors în colibele noastre, pregătite de Mangaia pentru oaspeţii săi.

   Aici urma să aşteptăm miezul nopţii şi aparent să mai dormim câteva ore până atunci. Nu ne gândeam însă la asta. Doream să-l eliberăm pe Pongo şi pe Manah.

   De-ndată ce-am fost singuri, Marian îmi explică ce-a observat.

   — Manah a fost dusă în ultima colibă, Robert, trebuie să ne târâm pân-acolo şi s-o eliberăm. Am vrut să merg singur dar e mai bine dacă mă însoţeşti. Mangaia a venit în întâmpinarea dorinţelor noastre poruncind oamenilor săi să se culce devreme, aparent pentru a nu ne deranja. Sunt pe deplin convins c-a fost trimis un grup de războinici deja, în secret, să ne intercepteze şi să ne ia prizonieri, imediat ce ieşim din sat.

   — În cazul ăsta Mangaia nu va ajunge în posesia măştii sale mortuare, am spus eu.

   — Nu crede că i-o vom aduce de-adevăratelea, ne consideră emisari trimişi pentru a-l spiona. Acum vrea să- ntoarcă foaia, crede că noi nu bănuim că de-ndată ce părăsim satul poate să nu ne mai considere musafirii săi.

   — Şi să vrea să-şi omoare propria fiică, Mariane. Asta zău că nu mi-aş fi închipuit-o.

   — Vom afla de la Manah ce fel de rude sunt. Ia uite c-am dreptate. Câţiva băştinaşi se furişează spre poarta satului, pe care vor să-l părăsească în taină..

   Noi stăteam ascunşi după rogojina colibei noastre privind satul.

   Totul părea să se fi liniştit, nici un foc nu mai ardea în piaţa centrală ceea ce pentru noi era deosebit de convenabil. Oricât de mulţi războinici de-ai lui Mangaia ar fi părăsit satul, pe noi nu ne deranja. Nu stătea în socoteala noastră să părăsim satul pe poartă ci pe furiş tocmai pe partea opusă, căţărându-ne pur şi simplu pe gard.

   — Haide, e timpul s-o pornim, îmi şopti Marian. Să ieşim prin spatele colibei, sub acoperirea întunericului. Ne strecurăm pe lângă colibe ca să ajungem până la ultima, în care a fost dusă Manah.

   — Şi Pongo, Mariane?

   — O să-l căutăm mai târziu, cred că între timp s-a eliberat. Cu privire la Pongo nu-mi fac nici o grijă.

   Cu mare prudenţă am ieşit pe la partea din spate a colibei. Am lărgit spărtura până într-atâta încât să ne putem strecura fără probleme afară.

   Marian ieşi primul şi mă aşteaptă până ce-am ieşit şi eu. Era atât de-ntuneric de de-abia am putut desluşi contururile colibei următoare. Tocmai când doream să ne strecurăm mai departe în faţa noastră apăru ca din pământ o umbră întunecată. Credeam că planul nostru eşuase când am recunoscut vocea lui Pongo care ne şoptea:

   — Masser, băştinaşii azi tare proşti, nu pus strajă la groapă, Pongo putut ieşi singur afară.

   I-am strâns mâna şi Marian îl lămuri ce intenţionam să facem. După ce află despre ce-i vorba, dispăru în întuneric. Vedea mai bine decât noi şi avea o îndemânare mai bună pentru astfel de tentative. Curând ne-am găsit în faţa colibei unde era ţinută Manah. Întrucât acesta nu-l cunoştea pe Pongo şi s-ar fi putut speria de apariţia acestuia, Marian decise să intre singur în colibă. Se urcă pe umărul lui Pongo, produse o gaură-n peretele colibei, suficientă cât să se strecoare înăuntru. Între timp eu aveam de grijă, uitându- mă în toate părţile să nu fim descoperiţi. Nu dură mult şi apăru băştinaşul pus de pază care fu luat numaidecât în primire de către Pongo. Peste puţin timp ieşi afară Marian urmat de fată, care urma să ne arate cum se poate ieşi mai uşor din satul ăsta, căruia ea îi cunoştea evident toate secretele. Fusese convinsă de Marian să ne urmeze pentru a-i înmâna personal tatălui său masca mortuară, beneficiind astfel de graţiere. În partea din spate, întunecată a satului, Manah ne arată o bucată mare de stâncă, pe care cu ajutorul lui Pongo am putut-o îndepărta. Pe aici se putea ieşi neobservaţi din sat. Se dezveli o gaură prin care ne-am putut strecura cu toţii. De-aici puteam să facem câţiva paşi pe lângă împrejmuire ca să ajungem apoi în pădure.

   Pentru Pongo gaura fusese prea strâmtă, aşa că acesta fu nevoit să sară peste gard. Pongo aşează bolovanul la locul lui, pe când noi am rearanjat lucrurile cum erau pe dinafară, pentru a nu putea fi descoperiţi repede c-am fugit. Manah la rândul ei, cunoştea o potecă pe care folosise mai demult şi şi-o croise singură cu multă muncă. A trebuit să-nconjurăm un mic deluşor pentru a ajunge acolo, dar cel puţin aveam siguranţa că nu ne vom întâlni cu războinicii trimişi de Mangaia să ne prindă. Tocmai când am ajuns în pădure, răsunară din sat ţipete şi urlete. Se descoperise fie evadarea noastră fie a lui Manah.

   Sau poate că unul dintre băştinaşi aruncase o privire în hruba unde era deţinut Pongo şi nu-l mai văzuse. În scurt timp întregul sat fu cuprins de agitaţi. Am auzit vocea lui Mangaia care dădea ordine după ordine. Fu deschisă poarta cea mare şi-acum dădură năvală toţi războinicii afară. Din fericire n-o apucaseră în direcţia noastră şi nimeni nu bănuia încotro o apucasem. Acum că fuga noastră fusese descoperită, Mangaia fusese parcă apucat de amoc, de furios ce era, răcnea ordine după ordine. Din fericire Manah cât şi Pongo preluaseră conducerea astfel încât nu ne puteam rătăci. Nu voi mai descrie drumul pe care l-am făcut în noaptea aceea. De-abia după două ore Manah îşi îngădui să facă o pauză şi ne rugă să-i dăm ceva de mâncare. Nu primise nimic de la tatăl său de mâncare, toată ziua, întrucât urma să fie ucisă. Marian se interesă exact dacă aceasta era cu adevărat tatăl ei. Era doar tatăl vitreg întrucât se căsătorise cu văduva unui alt războinic. O ura pe Manah care devenise un fel de preoteasă. Ea trebuia să păzească vechiul mormânt din pădure.

   Ea ne asigură că dacă va aduce masca mortuară din nou în sat, va fi din nou văzută bine şi nu ar avea de ce să se teamă.

   Războinicii o vor venera chiar mai mult şi-o vor păzi în caz că Mangaia ar fi vrut să-i facă vreun rău.

   Asta ne linişti pe deplin. Nu aveam de gând să-l mai vizităm pe Mangaia, dar intenţiile acestuia de-a dezlănţui un război împotriva albilor ne creea serioase îngrijorări. Manah încearcă să ne liniştească şi afirma că dacă va redeveni preoteasa războinicilor îi va preveni că-i aşteaptă o mare nenorocire în caz că vor duce la îndeplinire intenţiile tatălui său vitreg.

   După o oră, ne-am reluat marşul şi ocolind constant cărările pe care le puteau lua războinicii lui Mangaia am ajuns c-o oră înainte de răsăritul zorilor la plantaţia lui Lennert. Nu ne-am anunţat deloc ci am rămas ascunşi în dosul tufişurilor dese, pentru că acum venea partea cea mai grea. Masca mortuară trebuia să fie luată fără ca Lennert să bage de seamă.

   Pe urmă nu ne mai interesa ce se-ntâmplă cu masca, întrucât Manah era prevenită că Lennert va face orice să intre din nou în posesia ei.

   Pongo se oferi să ia masca el însuşi şi dispăru încurând în bungalow-ul lui Lennert. Dură o jumătate de oră până se întoarse cu treaba făcută, având masca la el. Am examinat- o şi noi cu atenţie, apoi i-am înapoiat-o lui Manah care ne mulţumi călduros. Câteva minute mai târziu dispăru iarăşi în junglă, pe când noi am luat-o spre micul golf unde se afla ancorat iahtul nostru. Soarele răsări imediat trezindu-i pe oameni şi animale. Deşi eram foarte obosiţi n-aveam intenţia să mergem la culcare ci, mai întâi să vorbim cu Lennert. Voiam ca în cursul după-amiezii să părăsim insula, întrucât nu mai puteam conta pe prietenia plantatorului a cărui mânie de colecţionar nu mai cunoştea nici o limită, dat fiind faptul că nu-i păsa că-şi sacrifică familia de dragul acesteia.

   Când ne-am salutat puţin mai târziu am văzut imediat că descoperise furtul. Când Marian îl întreabă ce crede despre toată povestea asta englezul ridică din umeri.

   — De fapt sunt foarte bucuros că a dispărut, domnule Farrow, eu nu m-aş fi putut despărţi niciodată de vreo piesă din colecţia mea, asta mi-ar fi zdrobit inima. Dacă băştinaşii se liniştesc, atunci nu-i un preţ prea mare pentru pierderea măştii.

   — Era o mască mortuară, domnule Lennert, accentuă acest lucru Marian. Nu uita, rogu-te asta! Cât de uşor ţi-ar fi putut aduce nenorocirea!

   Lennert dădu din cap, încuviinţă în tăcere uitându-se la soţia sa care îi zâmbea aprobator.

   Ştia ea singură cât de mare era patima de colecţionar a soţului ei şi mulţumea cerului în tăcere c-a putut până la urmă să renunţe la mască.

   Pe la amiază am părăsit insula. Din păcate nu-mi reuşise să prind vreunul din cărăbuşii lui Lennert pentru că din excursia proiectată nu se alesese nimic. Îmi şi pierdusem între timp tot cheful. Acum voiam să mergem spre Tahiti. Acolo ne va fi dat să cunoaştem o tânără indigenă care va fi mai primejdioasă decât Manah.

   Voi povesti aventura noastră în Tahiti cu altă ocazie.

SFÂRŞIT

Volumul 240

ÎN PRIMEJDIE DE MOARTE

   O DESCOPERIRE MACABRĂ

   MOTORUL DUDUIA VESEL făcând ca barca cu motor să despice valurile ca o săgeată, lăsând în spate doar încreţitura înspumată a undelor.

   Era o zi minunată şi astfel căpitanul putea să-şi ţină făgăduiala dată cu o zi înainte.

   — În ordine, cercetaţi aşadar puţin insula care apare la orizont, zise el, luându-şi rămas bun de la George, Petre şi doctorul Bertram. Dar, adaugă el înainte de despărţire, trebuie să-mi promiteţi că veţi fi aici în golful ăsta cel mai târziu în seara asta. Dumnezeu ştie cum se poate schimba vremea în regiunea asta şi poate că nu vom putea veni repede astfel în ajutor.

   Submarinul fusese destul de serios avariat în cursul ultimei furtuni şi acum trebuia reparat înainte de aşi relua călătoria.

   Acest timp mort voiau să-l folosească acum cei trei camarazi pentru a putea cerceta puţin ţinutul mai îndeaproape.

   — Mă simt de minune azi, ca un canibal care tocmai şi-a devorat prada, mărturisi cu satisfacţie doctorul Bertram, întinzându-şi cât era de lung picioarele.

   Întrucât această călătorie o priveau cu toţi mai mult ca o excursie nu-şi luaseră provizii decât pentru o zi, ambele carabine şi pistoale, un compas şi-o hartă şi nimic altceva.

   Şi George, care stătea cu ochii închişi se dezmorţea fără grijă la soare, care-şi trimitea razele tot mai puternice, perpendicular pe pielea lui goală. Petre uriaşul era ca de obicei la cârmă şi nu părea să asculte altceva decât zumzetul motorului său.

   Erau pe drum de trei ore şi înconjuraseră aproape insula care se desfăşura în faţa lor.

   — Cred că aici ar fi bine să debarcăm, tulbură Petre liniştea celor doi camarazi. Un râu, uite că-şi croieşte albia până la mal!

   — Un râu e bun întotdeauna şi asta pentru că ne scuteşte de mers pe jos, exclamă George, care sărise pe mal şi examina acum ţinutul, se-ntoarse apoi spre doctor:

   — Ce părere ai domnule doctor, n-ar fi mai bine s-o luăm împotriva curentului şi să studiem din apă ţinutul ăsteia?

   Petre îi explică că din barcă dacă vor vâsli împotriva curentului se vor putea apăra dar cu foarte mare greutate împotriva unui atac băştinaş dat pe neaşteptate, dar degeaba:

   — Nu fi caraghios, îl ironiză George aprins de propria-i propunere. Doar suntem trei oameni şi încă bine înarmaţi. Şi-apoi ce-ar putea să vrea de la noi? Totul este atât de paşnic de parcă insula n-ar fi deloc locuită.

   — Poate fi liniştea dinaintea furtunii, îl avertiză iarăşi Petre.

   Întrucât camarazii săi se deciseră pentru acest mijloc de transport, lui Petre nu-i mai rămase decât să ridice resemnat din umeri şi îndreaptă barca în îmbucătura râului, făcând o mică întoarcere şi-ncetinind totodată viteza.

   — George, măsoară te rog adâncimea apei la proră iar dumneata domnule doctor nu slăbi din ochi malul stâng, iar eu voi face acelaşi lucru cu cel drept.

   Petre era conducătorul bărcii şi era de la sine înţeles că atât George cât şi doctorul Bertram i se subordonau în această calitate.

   — E adâncă, suficient de adâncă, strigă George măsurând cu-n băţ adâncimea apei. Curentul nu era prea puternic astfel încât puteau înainta, fără greutăţi deosebite. Aşa au străbătut deja douăzeci de minute în susul râului, când George ridică mâna dându-le un semn:

   — Înaintea noastră văd o barcă care vine-ncoace. Ai grijă Petre ca să-o interceptăm.

   Petre aprobă dând din cap şi mânui astfel barca lor încât să vină de-a curmezişul bărci care cobora spre ei. Aşadar insula nu părea chiar atât de nelocuită cum lăsase să se- nţeleagă George.

   Doctorul Bertram se ghemui în faţa lângă George, ducându-şi la ochi binoclul. Un moment se uită el încordat într-acolo, după care-i dete binoclul lui George strigând:

   — Dacă nu mă înşel zace ceva sau cineva întins în barcă.

   — Într-adevăr, adeveri şi George. Trebuie să facem tot ce ne stă în puteri să prindem barca aia.

   — Se face, bombăni Petre şi mânui propria barcă cu mai multă vioiciune. În momentul următor acceleră şi cârmi cu atâta abilitate încât bloca pe-ntreaga lungimea ei parcursul ambarcaţiuni adverse.

   — Ptiu, drace, lasă să-i scape doctorul Bertram care observase că-n barca cu pricina sta lungit un băştinaş. Acesta era legat de mâini şi de picioare cu funii puternice. Era culcat în barcă cu faţa-n jos şi nu se mişca deloc.

   Negrul fu ridicat cu grijă şi aşezat pe-o pătură. În timp ce George şi Petre îl dezlegau, doctorul Bertram îşi consultă inopinatul pacient. Din fericire îşi luase trusa de prim ajutor şi-acum putea să se ocupe cu şanse de acest nefericit.

   — Am mare poftă de-a lămuri povestea asta şi-a vedea cine se ascunde în spatele mârşăviei ăsteia, zise George, privind în susul râului. E clar că făptuitorul a vrut să scape pe vecie de negrul ăsta pentru că dacă n-am fi apărut noi întâmplător, barca ar fi intrat în mare şi ce s-ar fi putut petrece nu-i aşa greu de ghicit.

   Petre dădu din cap, aprobând: „Căpitanul n-ar fi de acord cu asta dar nici nu sunt de acord ca fapta asta să nu rămână nepedepsită. Probabil că-n interiorul insulei domneşte un despot care înţelege să-şi exercite puterea".

   George se gândi puţin, apoi scutură negând capul:

   — Nu cred că-i vorba de asta, cred că mai degrabă e vorba de un indigen, care posedă un secret şi s-a vrut să i se închidă gura. Nici un prinţ indigen n-ar îndrăzni să facă un astfel de act de autoritate.

   Toate astea se pot afla şi s-ar organiza imediat o expediţie de pedepsire.

   Petre porni din nou motorul şi îndreaptă barca în susul curentului. Barca negrului fu lăsată să plutească mai departe. Doctorul Bertram îi luă pulsul băştinaşului şi îl privi încordat în faţă.

   Cele două injecţii începură să-şi facă efectul. Negrul îşi deschise ochii şi se uită întrebător în jur. Omul voii să se ridice în capul oaselor dar recăzu gemând înapoi:

   — Trebuie să-i lăsăm ceva timp să-şi revină, îl preveni doctorul pe George care se apropie curios de băştinaş.

   Aşa mai trecură zece minute. Băştinaşul îşi deschise ochii şi se uită fix spre cer, neuitându-se deloc în stânga sau în dreapta.

   George deveni nerăbdător, întrucât înainte de a ajunge pe uscat trebuia să afle câteva amănunte de la băştinaş. Cu mare grijă se ghemui lângă negru întrebându-l:

   — Mă poţi înţelege, întreabă el în englezeasca pidgin obişnuită, care era vorbită de cele mai multe triburi de băştinaşi.

   Negrul îşi întoarse capul lateral şi lui George i se păru că vede un zâmbet mascat pe faţa acestuia.

   — Ei, poţi să mă înţelegi? Suntem prieteni şi vrem să te ajutăm!

   — Itaho mulţumeşte! foarte slab se percepu de pe buzele negrului - tu eşti prietenul meu - eu sunt prietenul tău.

   — Slavă Domnului, cel puţin că mă înţelege! răsuflă George uşurat, ridicându-se-n picioare. În acelaşi moment tufişul des care mărginea malul se dădu la o parte şi-o faţă sălbatecă vopsită violent apăru privind spre barcă. Schimonosit de ură, izbucni un ţipăt care penetră auzul:

   — Atenţie - Petre - acolo!

   Petre îl văzuse însă pe omul de pe mal şi îndreaptă barca cu motorul huruind într-acolo. Doar numai o secundă şovăi necunoscutul după care-şi duse o ţeavă lungă la gură şi ţinti.

   — Jos, la adăpost, negrul trage cu săgeţi!

   Petre putu să evite-n ultimul moment săgeata, aruncându-se la pământ. Dacă nu ar fi făcut aşa, ar fi fost cu siguranţă atins de minuscula săgeată. Necunoscutul de pe ţărm dispăruse de mult, astfel că Petre putu să-şi repună

barca în mijlocul curentului.

   — Om foarte rău, Şaman puternic! Asta a fost totul ce-a putut fi scos de la Itaho cu privire asupra atacului de adineaori. Negrul zâmbi chiar şi-l asigură pe George de prietenie lui dar nu putut afla nimic mai mult.

   Resemnat se-ntoarse spre amicii săi:

   —  Ce-i de făcut, prieteni? Poate că atacul de mai-nainte nici măcar nu l-a vizat pe Itaho. Se poate să fi fost un băştinaş care surprins a încercat, cum ştia el, să se apere.

   Petre încuviinţă dând din cap şi doctorul îşi exprimă punctul lui de vedere:

   — Dacă luăm în considerare timpul cât a zăcut Itaho în barcă, putem deduce că atacul asupra acestuia a avut loc cu mult în interiorul insulei. E puţin probabil să presupui că barca a fost urmărită de pe mal, mai ales că aici curentul are o viteză destul de mare şi cu greu ar fi ţinut nişte sălbateci pasul cu ambarcaţiunea.

   — Cu toate acestea trebuie să fim foarte atenţi, zise George. N-aş vrea să cădem într-o capcană.

   De-abia termină de vorbit c-o nouă ploaie neaşteptată de săgeţi din sarbacane se abătu asupra lor din tufişurile de pe mal. De data sta trăgătorii necunoscuţi au stat ascunşi până la momentul oportun. Din fericire pentru pasagerii bărcii, toate săgeţile căzură în mijlocul râului fără să dăuneze nimănui. Cu toate acestea camarazii făcură imediat uz de arme şi imediat dup-aceea au şi auzit un ţipăt din rândurile agresorilor.

   Cinci bărci rapide cu câte un echipaj fiecare de zece oameni ţâşniră acum dintr-un mic golf plasat la unul din îmbucăturile râului luând curs spre barca cu motor. Vâslaşii trudeau de zor pe când trei dintre pasagerii fiecărei bărci aveau pregătite ţevile de suflat. Concomitent se ridică un al doilea nor de săgeţi din tufişurile care mergeau paralel cu râul.

   — Să dispărem cât mai repede de-aici. Repede!

   — Petre, domnul doctor are dreptate, să-i dăm drumul cu toată viteza în susul râului.

   Petre afirmă, dând din cap şi ambală motorul la maximum. Cu mare viteză ţâşni barca înainte şi-i lăsă pe

sălbatecii băştinaşi cu mult în urmă.

   — Aşa, acum am picat bine în capcană, spuse Petre resemnat, când după un sfert de oră lăsă barca să-şi mai micşoreze viteza.

   Sălbatecii ştiu prea bine că noi va trebui să ne întoarcem dacă vrem să ajungem la mare. N-au decât să ne aştepte până ce venim şi să ne atace atunci.

   Fără ca cei trei prieteni să observe Itaho se sculase şi se apropie de ei.

   — Ei, despre ce-i vorba prietene negru? îl întreabă George şi-i zâmbi sălbatecului.

   — Itaho vrea să vă ajute, el spune tot, bolborosi negrul căutându-şi cuvintele şi privindu-l rugător pe George.

   Acesta îl încurajă şi-i asigură că vor face tot ce le va sta în putinţă de-al proteja împotriva tovarăşilor de trib sau a altor duşmani pe care-i va avea. Negrul mai aruncă câteva priviri înspăimântate asupra tufişurilor dese de pe mal, se gândi câteva clipe, apoi îşi învinse teama:

   — A fost Matjang - Tigrul, scrâşni el. Se-ndreptă de şale, îşi muşcă buzele şi spuse c-o voce hotărâtă: Mă cheamă Itaho şi sunt în serviciul Poliţiei. I-am făcut nevătămători pe mulţi din oamenii lui Matjang şi pentru asta am fost sortit unei morţi groaznice. Am trecut prin suferinţe îngrozitoare, de-aia trebuie ca Matjang să mi-o plătească.

   În timp ce doctorul Bertram îl privea pe negru destul de neîncrezător, George şi Petre îşi aruncară priviri uimite. Cele afirmate de Itaho schimbau cu desăvârşire aspectul problemei.

   Dar de ce n-a spus nimic la început? De ce nu a răspuns la întrebările camarazilor?

   George clătină descurajat capul, mărginindu-se să spună:

   — Dacă ne-ai fi avertizat din timp Itaho, n-am fi căzut în cursa asta.

   — N-am ştiut nici eu cu cine am de-a face. Negrul zâmbi. Aţi fi putut să aparţineţi şi voi de Matjang.

   — Să aparţinem lui Matjang?

   Petre încremeni - asta înseamnă că Matjang lucrează mână în mână cu albii?

   Itaho afirmă, dând din cap cu însufleţire.

   — Chiar aşa! Matjang şi oamenii săi s-au alăturat unei bande de albi care terorizează şi fac întreaga regiune nesigură.

   Cei trei prieteni se uitară cu înţeles unul la altul, iar doctorul Bertram trase concluzia:

   — Na ţi-o bună că ţi-am tras-o! După ce se trudeşte omul să pacifice şi civilizeze o insulă, nu durează mult şi apare o bandă de mişei care reduc la zero tot lucrul bun făcut între timp.

   Itaho arată în susul râului şi zise să mai meargă o bucată înainte:

   — Trebuie să ne apropiem de cartierul general al lui Matjang, asta în cazul că vreţi să mă mai ajutaţi.

   — Se-nţelege că te ajutăm şi George îl bătu prieteneşte pe umăr pe băştinaş, în vreme ce camarazii săi făcură acelaşi lucru. Ei şi-acum te rog să ne dai mai multe amănunte.

   Itaho le mărturisi că era de câţiva ani în serviciul Poliţiei coloniale olandeze, îngrijindu-se pentru linişte şi ordine.

   Lucrurile au decurs normal ani de zile. De câtva timp au apărut pe insulă veşti ciudate. Negustori şi oameni de afaceri care sosiseră pe insulă cu marfa lor pentru a face comerţ nu s-au mai întors niciodată, fără a se mai auzi de ei. O primă expediţie formată din patru soldaţi şi-un sergent au început să caute regiunea râului dar n-a putut găsi nimic. În cele din urmă a fost trimis Itaho aici pentru a cerceta regiunea el însuşi, dat fiind că se putea înţelege cel mai bine cu băştinaşi.

   — Iată că am sosit aici. N-am spus fireşte nimic că sunt în solda poliţiei, dar am dat de înţeles c-am fost urmărit de autorităţile olandeze pentru furt şi de-aceea am fugit de pe insula vecină. Am câştigat astfel încrederea lui Matjang şi puţin mai târziu am aflat ce se petrece aici. Albii, contrabandişti şi piraţi, care se-ndeletnicesc cu atacarea micilor vase de negoţ şi-au înjghebat aici pe insulă cartierul lor general. Matjang şi banda sa i-au ajutat. Imediat ce Matjang se convinse de „fidelitatea" mea - şi aici Itaho surâse - mi-a dat sarcini foarte importante de îndeplinit. Mai întâi a trebuit să iau parte la două atacuri pentru pradă, apoi a trebuit să păzesc prada şi însfârşit a trebuit chiar să ucid un om. Asta a fost punctul culminant şi-acum a trebuit să mă retrag mulţumindu-mă cu cele aflate pentru a înştiinţa secţia de poliţie. În noaptea fugii mele se întoarse unul dintre albi care a vorbit mult timp cu Matjang. Puţin după aceea am fost atacat înainte de a mai putea duce la îndeplinire planurile de evadare.

   — V-a să zică ai fost recunoscut drept spion al poliţiei, se interesă Petre.

   — Exact! Albul aflase printr-un om al său infiltrat în poliţie că aceasta avea la rându-i un om de-al lor infiltrat printre băştinaşi. Bănuiala lor căzu asupra mea şi în aceeaşi noapte am fost doborât la pământ, legat şi pus în barca pe care aţi descoperit-o. Nu putea fi o moarte mai sigură şi mai grozavă. Aş fi fost dus în largul mării unde aş fi murit de foame şi sete dacă n-aş fi înnebunit mai întâi din cauza soarelui necruţător.

   George îi strânse cu putere negrului mâna.

   — Mulţumim sorţii că ne-a făcut să apărem aici tocmai în acest moment. Dar cum Matjang şi banda sa trebuie să-şi primească binemeritata răsplată. Şi asta ţi-o promit solemn.

ÎN CAPCANĂ

   GEORGE ÎŞI DĂDEA SEAMA PREA BINE cât de

periculoasă era întreprinderea la care tocmai se angajase. Petre mai mână cam o jumătate de oră barca respectând indicaţiile lui Itaho, până ce-au găsit un golf mai puţin adânc unde au tras la mal. După spusele lui Itaho, după doi kilometri ajungem în zona cartierului general al lui Matjang. Patru oameni împotriva unei bande întregi de piraţi şi răufăcători, iată ce promitea această luptă inegală. Se bazau pe surpriză şi armele lor. Au sărit pe mal cu toţii şi pătrunseră în junglă. George o pornise primul dar se aţinea în umbra tufişurilor a căror vegetaţie bogată reuşea să-l mascheze.

   De mai multe ori trebui să-şi smulgă cuţitul de la brâu pentru a-şi croii drum prin desiş. Procedă la tăierea crengilor şi-a spinilor cu-atâta fineţe încât chiar Petre care venea imediat după el abia dacă-l putea auzi. Din când în când George se oprea preţ de câteva secunde pentru a asculta cu atenţie. Aşa cum prevăzuse Itaho, după câteva minute am dat de-o potecă îngustă care mergea paralel cu cursul apei.

   Drumul era uşor şi era de prevăzut că era folosit şi de către Matjang. Era de prevăzut că Matjang postase santinele şi chiar dacă nu, cel puţin erau prevăzute capcane menite a scoate din luptă de la început un eventual intrus.

   În găuri abia vizibile, scobite-n pământ pândeau capete de suliţe şi săgeţi otrăvite. Gropi în adevăratul sens al cuvântului nu erau de luat în considerare întrucât pământul aici era destul de mlăştinos.

   — Atenţie! Chiar la momentul potrivit se auzi avertismentul lui Itaho şi George se opri de parc-ar fi prins rădăcini.

   Itaho se târî înainte şi arătă câteva mlădiţe încărcate cu spini, care la prima vedere păreau destul de inofensive iţindu-se aşa din crengi.

   — Astea-s otrăvite. Şi pot să recunosc cu precizie care

sunt.

   George se strădui să privească cu atenţie şi nu-şi dădu seama imediat de culoarea diferită a acestor câţiva ţepi.

   Acum băştinaşul merse înainte şi tăie cu cuţitul lui o liană subţire şi cu-n salt neaşteptat mlădiţa plină de ţepi sări de-a curmezişul cărăruii.

   Camarazii erau deja preveniţi. Cu cât înaintau mai mult pe cărarea îngustă cu atât erau mai precauţi. Parcursese deja cinci sute de metri şi-acum devenea clar să trebuiau să-şi dubleze atenţia, întrucât erau în apropierea bârlogului lui Matjang. Petre îşi tăie o joardă groasă de un deget şi lungă de mai mulţi metri cu care îşi „pipăia" drumul înainte. Spera ca în acest mod să dibuie pericolele şi să le poată înlătura la timp pentru a nu primejdui siguranţa tuturor.

   Itaho o zbughea mereu înainte şoptind:

   — Nu suntem departe de tabără. Dacă mai mergem puţin pe cărarea asta, vom da de santinele. Propun să ne tăiem o nouă cărare prin desiş.

   Petre se uită sceptic la ceas, după care spuse:

   — Va dura mult timp ca s-o facem. Este deja amiază şi trebuie să ne gândim şi la drumul de înapoiere. Propun mai degrabă să renunţăm la intenţia noastră şi să ne croim un drum spre coastă.

   — Ei, ce-i Petre, te-a apucat frica dintr-odată? îl întreabă doctorul Bertram. Acest zâmbet nu era deloc ironic, întrucât doctorul ştia prea bine că Petre era ultimul care să se teamă. Avea el însuşi un sentiment neplăcut şi-ar fi vrut fireşte ca să aibă acoperirea necesară din partea căpitanului Farrow şi-a oamenilor săi.

   George scutură la rândul său capul.

   — Nu. Nici nu poate fi vorba! Banda e cu siguranţă avertizată de-acuma şi ne-a barat drumul de reîntoarcere. Nu există pentru noi altă posibilitate decât de-a ne continua drumul înainte. Poate că avem noroc şi vom găsi tabăra lui Matjang nu chiar atât de bine apărată. Matjang şi-o fi trimis doar războinicii să ne pândească mai jos la îmbucătura râului.

   După o scurtă consfătuire, sfatul lui Itaho fu acceptat şi au părăsit cărarea. Acum înaintau cu mare greutate, întrucât lianele şi plantele căţărătoare erau trainice ca şi pielea. Cu multă osteneală îşi croiau drum, metru cu metru, iar braţele începură să-i doară curând. George o luase din nou înainte dar după ce parcurse astfel o sută de metri au trebuit să se oprească întrucât pământul începu să se surpe sub greutatea joardei cu care tânărul pipăia înaintea sa.

   Valurile de pământ plescăiau în apă. George sări imediat înapoi, ascultând încordat. Nu se petrecu însă nimic aşa că pipăiau din nou cu joarda. Dădu de-o groapă adâncă de vreun metru şi jumătate care acum se umplea încet cu apă. Înainte însă ca apa să umple complet groapa, putu distinge vreo patru sau cinci pari ascuţiţi. Tânărul râse cu amărăciune. Asta era o nouă capcană pusă de către Matjang.

   — Lui Matjang ar trebui să-i vină idei noi. Cu astfel de gropi chiar artistic mascate cum a fost asta, nu ne poate împiedeca să ne vedem de planul nostru. Acum însă mai avem o grijă în plus, trebuie să fim atenţi nu numai la spinii otrăviţi dar şi la gropile mascate, fu de părere George.

   Dar se pare că Matjang îşi epuizase arsenalul de metode de profilaxie pentru că nu mai descoperiră nimic. Ajunseseră până la marginea unui luminiş, dar sub acoperirea unui tufiş foarte înalt şi des presărat din belşug cu ţepi naturali, au tăiat cu multă grijă o gaură în acest desiş, pentru a fi protejaţi din toate părţile, acum când spionau luminişul. Au descoperit multe colibe şi George aproape că nu-şi putut reţine un strigăt de triumf când constată că nici un om nu părea să se afle-n apropiere.

   — Aşadar am ajuns la bârlogul fiarei. Propun să deschidem de-aici focul asupra colibelor după care Itaho, eu şi cu Petre vom da năvală, în timp ce domnul doctor ne va asigura acoperirea de aici.

   Doctorul Bertram scutură capul:

   — Nu e raţional să ne expunem astfel. Cine ne poate garanta că aşezarea asta e cu adevărat părăsită?

   — Aşa este, spuse George, s-ar putea ca avertizaţi de sosirea noastră indivizii să stea pitiţi în colibe aşteptându-ne şi-apoi trăgând prin ferestre. Dar aveţi voi o propunere mai bună? Nu putem aştepta aici toată ziua.

   Nu era aşa de uşor să se găsească soluţia salvatoare. În cele din urmă Itaho făcu o propunere care deşi c-o oarecare şovăială, înclinau s-o accepte.

   — O să mă strecor, târându-mă prin luminiş. Mă pricep la asta. Voi avea grijă să evit capcanele şi să ajung la prima colibă. Dacă nu se mişcă nimeni, veniţi după mine.

   Ca un şarpe mlădios se strecură Itaho prin iarba, din fericire, destul de înaltă a luminişului. Câteodată stătea lipit de pământ şi asculta, după care îşi continua mişcarea cotind-o spre dreapta când spre stânga după caz. „Acum a dat de-o capcană şi-o evită" şopti George prietenilor săi.

   — Trebuie să fim atenţi şi s-o luăm pe acelaşi drum pentru a nu nimeri la rândul nostru într-o capcană.

   Dar totul pare liniştit, nu se mişcă nimic.

   Doctorul Bertram căpătase între timp încredere şi se ridică în picioare. Prin această mişcare tufişul cu spini începu să se mişte. Dacă marginea îndepărtată a luminişului era într-adevăr ţinută sub observaţie de cei prezenţi în colibe, atunci cu siguranţă că această mişcare ar fi putut fi observată.

   Itaho ajunse între timp la prima colibă şi se oprise pentru o scurtă pauză. Se ridică apoi şi intră în colibă. O secundă mai târziu, capul acestuia se ivi în cadrul uşii şi le strigă triumfător:

   — Totul este în ordine, tabăra este părăsită!

   Fără să-şi mai facă probleme cei trei camarazi au străbătut în picioare de astădată luminişul. N-a căzut nici un glonte şi nici o săgeată. Totul era liniştit, mult prea liniştit.

   George avu brusc simţământul că era privit din toate părţile, că fiecare pas al său fusese înregistrat.

   Cu curaj îşi reprimă acest incipient simţământ nelămurit de teamă şi-şi continuă drumul, privind spre marginea luminişului şi spre colibe. Dacă Matjang nu le pregătise totuşi o capcană aici la colibe, atunci se dovedea cam uşuratic, după părerea lui.

   Sau poate că nu era decât un adăpost de odinioară a lui Matjang pe care-l părăsise pentru un altul mai sigur? Această posibilitate nu era deloc nefondată şi-acum George îi şopti lui Petre: „Cred că vom mai avea parte de surprize".

   Itaho, ajunse între timp la cea de-a doua colibă. În mijloc pe patru pari stătea cocoţată o colibă destul de mare. Negrul se comporta astfel de parcă nu l-ar fi pândit nici un pericol.

   Plin de încredere se căţără pe scara primitivă care ducea sus şi de-acolo le făcu semn camarazilor.

   — Veniţi încoace! Nu mai există nici un pericol, tabăra este total părăsită.

   Câteva secunde mai târziu camarazi se aflau lângă băştinaş. Şi ei se simţeau în siguranţă fie şi pentru că erau înconjuraţi de scânduri din toate părţile, fiind în felul acesta protejaţi din orice parte s-ar fi comis un atac cu săgeţi.

   — Totuşi nu înţeleg, îi mărturisi George lui Petre, toate îmi par cam ciudate.

   — Îi vom da de capăt, fi pe pace, domnule George îl linişti Petre, examinând cu atenţie pereţii colibei bungalow-ului, pentru că cu aşa ceva aveam de-a face, nu era prevăzută cu ferestre, ci doar cu-o uşă solidă. Camarazii stăteau acum în veranda acestuia, cam la trei metri deasupra solului.

   Pândind George îşi lipise urechea de uşă, dar când nu auzi nimic, vru să deschidă uşa cu mâna. Chiar în ultimul moment Itaho îl împiedecă s-o facă.

   — Atenţie, cine ştie dacă nu tocmai în această colibă se ascunde vreo drăcie a lui Matjang. Poate tocmai de aia a lăsat totul aşa de paşnic la prima vedere, ca intrusul să se simtă în siguranţă.

   — Ai dreptate, făcu George recunoscător. Uşa era zăvorâtă cu-n lacăt simplu şi tânărul se aplecă, aşezându-se pe burtă.

   De-abia cu degetele putu să atingă de jos lacătul.

   Cu multă precauţie milimetru cu milimetru începu să tragă de el, spre sine. Într-o fracţiune de secundă, când lacătul se deschise, se deschise şi uşa, în interiorul colibei păru să se fi declanşat un mecanism. Uşa se prăbuşi înăuntru, în timp ce un nor de săgeţi otrăvite ţâşni pe deasupra lui. Literalmente în ultima secundă George putu să se salveze, aruncându-se înapoi.

   Tânărul se ridică de jos ştergându-şi fruntea de năduşeală:

   — Am avut noroc şi de data asta. Matjang este mai viclean decât am bănuit.

   Itaho intrase între timp să colibă, cotrobăind peste tot. După ce-a ieşit, le spuse uşurat tuturor:

   — Nici o grijă de-acum, totul este în regulă.

   Percheziţionarea colibei nu le dădu nici un punct de

plecare în ce priveşte locul unde s-ar fi putut aţine Matjang cu oamenii săi.

   Interes pentru dispozitivul drăcesc folosit pentru aruncarea săgeţilor, dar nu era cine ştie ce sofisticat. Se baza pe câteva perechi de arcuri îndoite, care se destindeau la deschiderea uşi, aruncându-şi săgeţile pe principiul oricărui arc din lume.

   Era de hotărât ce-aveam de făcut în continuare.

   — Propun să ne reîntoarcem şi să vedem dacă ne putem croi din nou drum de-a lungul râului până la marea deschisă, spuse Petre. Doar nu putem aştepta aici o zi întreagă.

   — Nu-mi place deloc, Petre, scutură George neîncrezător capul. Am impresia că ne va mai fi dat să trăim aici multe surprize neplăcute.

   În timp ce se mai sfătuiau încă se auzi de undeva de la marginea luminişului un ţipăt sălbatec. Cel puţin cincizeci de negri şi zece albi se năpusteau acum în luminiş după care s-au oprit, ca la o comandă, aţintindu-şi armele spre colibe.

   — Acum începe spectacolul! scrâşni doctorul Bertram şi- şi duse de-ndată mâna la armă. Ceilalţi camarazi precum şi negrul Itaho, se aruncară imediat la pământ, ţinându-i sub observaţie pe atacatori. Dar aceştia în loc să atace, se retraseră acum să ţină sfat. Aveau timp suficient şi nu le mai păsa dacă trebuie s-aştepte o zi sau două, cei patru oameni din colibă căzuseră în capcana mortală din care nu mai se vedea nici o portiţă de scăpare.

   Aşa gândea George şi acum şi totuşi greşea! Matjang avea cu totul alte gânduri. Era mult mai viclean şi rafinat decât presupuseră camarazii. La un semn al acestuia câţiva din oamenii săi se dispuseră în jurul colibelor şi după ce-au răscolit puţin pământul se deschideau pretutindeni gropi şi puţuri de câte-un metru adâncime. Camarazii au putut constata c-aveau de-a face din nou cu pari şi săgeţi otrăvite, aşezate în acestea.

   — Atenţie! Adăpostiţi-vă!

   La un semn al lui Matjang sălbatecii aruncară din gropile care se deschiseră o mulţime de pari asupra colibelor, a căror pereţi subţiri trosniră sub impactul acestora. Din nou răsună o comandă a lui Matjang şi din nou zbură un nor de săgeţi asupra colibelor. Camarazii nu le rămaseră altceva de făcut decât să se facă una cu podeaua pentru a nu fi atinşi, cel puţin deocamdată.

   Matjang îşi terminase probabil toată muniţia întrucât din nou făcu semn şi oamenii săi se retraseră până la marginea luminişului.

   — Mă mir numai de ce albi care-l însoţesc n-au deschis de-ndată focul cu armele lor asupra noastră, îşi mărturisi nelămurirea George. Ar fi fost mult mai simplu şi mai sigur aşa. Itaho încuviinţă dar le dădu o explicaţie:

   — Nu departe de-aici este o instituţie de misionari. Săgeţile omoară fără să facă zgomot, pe când împuşcăturile pot fi auzite şi îi pot trăda!

   Petre care ciulise urechile îl întreabă acum pe negru:

   — Spui deci că undeva în imediata noastră vecinătate se mai găsesc oameni?

   — Nu departe de aici se găseşte o staţiune de misionari, spuse Itaho. Matjang şi-a ales tocmai aici sediul pentru că apropierea acestor misionari îl făceau să se simtă oarecum în siguranţă cu privire la eventualele cercetări. Spunea mereu că o bună vecinătate îl vor păzi mai bine de curioşi.

   — Atunci asta ar trebui să lucreze acum în favoarea noastră. Vom face atât de multă larmă încât să le atragem atenţia misionarilor, care să trimită de-ndată ajutoare.

   Imediat îşi puse gândul în practică. Îşi îndreptă arma asupra indivizilor de la marginea luminişului şi slobozi câteva gloanţe unul după altul. Intenţionat trase mai multe focuri, unul după altul pentru ca bandiţii să nu bănuiască că au de-a face numai c-o forţă mică, compusă din patru oameni, ci c-o trupă mult mai numeroasă. Încercarea lui avu succes, întrucât exemplul său fu urmat imediat şi de ceilalţi camarazi, inclusiv Itaho, care-i făcu pe oamenii lui Matjang să devină foarte nervoşi. În ciuda încurajărilor căpeteniei lor, o zbughiră de-ndată cât putură de repede în desişul din junglă, pentru a se pune acolo la adăpost.

   — Haideţi acuma! Se coborâră cât de repede au putut, prin spatele colibelor, pentru a alerga la rândul lor în desişul pădurii.

   Salva trasă de camarazi a reuşit să-i năucească pe sălbateci, pentru început, atât de bine încât au putut să-şi ducă nestingheriţi planul la îndeplinire. Ştiau că acum totul se baza pe iuţeală şi noroc. Matjang avea doar suficientă autoritate asupra oamenilor săi ca să reuşească să-i strângă din nou împreună şi nu va întârzia să constate că între timp colibele s-au golit. Cei patru, de-abia au făcut câteva sute de metri în interiorul junglei când au şi auzit în spatele lor strigătele dezamăgite ale sălbatecilor.

   — Repede, mai repede, îi zorea acum Itaho. Dacă ne ajunge acum Matjang se va răzbuna cumplit.

   Fu în întregime meritul cunoştinţelor lui Itaho că după câteva ore de marş forţat au putut ajunge la misiune. Matjang îi pierduse acum, sau în mod deliberat, nu-i mai urmărea.

   Misionarii au rămas muţi de uimire când au aflat noutăţile. Nu-şi puteau imagina cum vecinul lor, îndatoritorul şi colonistul Matjang nu era decât căpetenia unei bande de ticăloşi. De-abia după ce Itaho pe care-l cunoşteau bine adeveri la rândul său şi se legitimă ca reprezentant al poliţiei coloniale le dădură dreptate.

   — Este îngrozitor ce-am auzit, spuse unul dintre preoţi. Dar ce-i de făcut acuma?

   — Cel mai bine pater, este să nu întreprindem nimic deocamdată. Cerem un mijloc de transport pentru a ajunge până la submarin. Dacă va apărea Matjang şi va întreba de noi veţi răspunde simplu că nu ne-aţi văzut.

   Misionarii căzură de acord asupra acestui plan. Barca cu motor pe care aceştia le-o puseră la dispoziţie nu era nici pe departe atât de rapidă şi de încăpătoare ca a lor, dar cu toate astea era un mijloc bun de-a ajunge după câteva ore la submarin.

   Camarazii promiseră să înapoieze barca cât de curând şi- o porniră la drum. Mai aveau un drum lung şi anevoios în faţa lor, dar sperau ca înainte de căderea întunericului să fie în faţa micului golf, unde stătea ancorat submarinul, care avea nevoie de câteva reparaţii.

DIN NOU PE SUBMARIN

   — CE SĂ SPUN, sunteţi nişte ghinionişti, îi mărturisi râzând căpitanul Farrow fiului său. Aţi plecat să petreceţi o zi liniştită şi v-aţi întors urmăriţi şi în plus aţi pierdut şi barca cu motor.

   — Totuşi am stârnit o bandă de ticăloşi în vizuina lor şi- acum o să ne ducem misiunea până la sfârşit şi-o să-i facem nevătămători. Nu eşti de aceiaşi părere tată?

   — E de datoria noastră de-al neutraliza pe Matjang şi banda lui, fireşte. Dar fără Dox-ul nostru suntem cam neputincioşi.

   Doctorul Bertram interveni în discuţie:

   — Cum aşa căpitane? Chiar nu putem face uz de submarin, am putea cel puţin să le facem nemernicilor acestora o a doua vizită, în mai multe bărci cu motor.

   Căpitanul aprobă ideea dând din cap.

   — Este o posibilitate, admit şi asta. Dar vezi, nu ştiu în definitiv e treaba poliţiei coloniale, de ce să ne amestecăm în lucruri care nu ne privesc?

   Căpitanul rămase la această părere, oricât s-a străduit George să i-o schimbe. Autorităţile au fost informate prin radio cu privire la treburile murdare ale lui Matjang şi-ale bandei sale.

   Când căpitanul se întoarse din cabina radiotelegrafistului unde dăduse mesajul, se-ntoarse din nou spre doctorul Bertram care-i stătea pe-aproape întrebându-l:

   — Ei şi ce-i de făcut de-acuma doctore?

   Doctorul Bertram nu-nţelese nimic. Mirat îl privi pe căpitan din nou cu ochi mari. Să-i fi schimbat totuşi George părerea?

   — La ce te referi, domnule căpitan?

   — Dumnezeu ştie! În cel mai scurt timp vom avea nevoie de efortul tuturor oamenilor noştri pentru a relua călătoria.

   Cu aceste cuvinte misterioase căpitanul Farrow se despărţi de doctor şi reintră în cabina sa.

   Se făcuse ora două noaptea. La bordul submarinului

domnea o linişte perfectă, dar undeva în largul mării apăreau şi dispăreau luminiţe. Luminile proiectoarelor se schimbară deodată în galben şi-apoi iarăşi în roşu. Santinela postată de căpitanul Farrow nu dădu mare însemnătate acestor semnale luminoase. Îşi spunea desigur că nu sunt decât semnale obişnuite schimbate între navele care se găseau pe mare.

  Dar santinela se înşela amarnic în această privinţă!

  Două braţe vânjoase îl apucară din spate şi-l trântiră jos. Nu izbuti nici să scoată un semnal de avertisment. Imediat dup-aceea paşi grei clăpăiră la bordul vasului, se auzi zăngănit de arme şi-apoi din nou linişte.

  Pe mal, în picioare stătea Matjang. Figura sa masivă şi impozantă lucea în bătaia razelor de lună. Comenzile le dăduse deja cu voce scăzută, dar imperativă. Santinelele de la bordul vasului fuseseră deja făcute inofensive şi legate ca nişte colete.

  Se coborî într-o barcă şi dispăru tot atât de încet şi fără zgomot pe cât apăruse.

  De data aceasta bărcile îşi continuară drumul fără să mai aprindă luminile de marcaj obişnuite, Matjang cunoştea prea bine drumul.

  Soarele stătea sus pe cer când George pe jumătate adormit şi nebănuind nimic, se urcă pe punte pentru a respira aer proaspăt.

  La început nu remarcă lipsa santinelei, dar mai apoi când nu-l văzu nicăieri pe omul de gardă se repezi pe scări cât putu de repede, pentru a-l preveni pe tatăl său.

  — Tată, ai retras tu astă noapte santinelele?

  Căpitanul Farrow sări în sus.

  — Nu, cum de-ţi trece aşa ceva prin cap?

  George ridică numai din umeri.

  — Nu ştiu, dar n-am văzut pe nici una dintre santinele afară.

  Acum totul se petrecu cu iuţeala fulgerului. Căpitanul alarmă întregul echipaj şi deasemenea şi pe mecanici australieni. Un minut mai târziu vreo douăzeci de oameni mişunau de colo până colo, pe punte. Era posibil ca santinele să fi dispărut numai pentru foarte scurt timp, dar cu cât căutau mai mult ajungeau la concluzia că santinelele dispăruseră fără să lase nici o urmă.

   Doctorul Bertram i se adresă acum căpitanului Farrow:

   — Se prea poate ca Matjang să-l folosească drept ostatec pe marinarul nostru. Ştie că nu vom renunţa la omul nostru şi vom fi nevoiţi să-i acceptăm toate condiţiile.

   — Asta vom mai vedea noi! strigă furios George şi bătu cu piciorul în podea. N-o să jucăm noi după cum ne cântă Matjang.

   — Calm, calm tinere, îl potoli căpitanul. Cu furia şi nesocotinţa nu putem rezolva nimic. Matjang prin atacul său a dovedit că este un adversar de temut şi dacă vrem să-l învingem atunci trebuie să chibzuim temeinic, am spus... temeinic.

   Camarazii s-au convins mai întâi că marinarul răpit nu era în pericol de moarte. Era mult prea important viu, ca ostatec, ca Matjang să-l sacrifice inutil.

   S-au aşezat deci liniştiţi la micul dejun hotărând să dezbată problema cu cea mai mare seriozitate.

   — Cel mai bine ar fi tată, dacă am lua câteva bărci şi am merge pe insulă. Cu forţa armelor noastre suntem superiori lui Matjang şi-l putem supune voinţei noastre.

   — Propunerea nu e rea, George, spuse căpitanul. Dar de unde să luăm atât de multe bărci?

   Doctorul Bertram interveni în discuţie:

   — Avem doar două bărci de aluminiu aici. Fiecare barcă poate duce şase oameni. Cred că doisprezece oameni bine înarmaţi şi hotărâţi îl pot pune la respect pe Matjang.

   Căpitanul clătină puţin încrezător capul şi spuse:

   — Cu doisprezece oameni suntem totuşi prea puţini. Dar ce părere aveţi dacă de fiecare barcă cu motor remorcăm câte-o barcă de cauciuc? În felul acesta mai putem lua de două ori câte patru oameni, deci opt oameni în plus.

   — Aceasta-i rezolvarea tată, strigă George izbindu-se cu palma peste şold. Cu douăzeci de oameni ne războim şi cu diavolul.

   Câteva minute mai târziu căpitanul îşi adună oamenii sus

pe punte şi le împărtăşi planul său:

   — Fac apel la voluntari, spuse el, dar ca întotdeauna se întâmplă şi de data asta. Toţi, ca şi unul voiau să ia parte la expediţie. Alţii protestară chiar energic că nu vor să fie trecuţi cu vederea ca şi cum în alte dăţi, căpitanul şi George îşi dădură multă vreme osteneala ca să-i consoleze pe cei decepţionaţi care erau sortiţi să rămână pe submarin.

   Îşi alese el însuşi dintre aceştia pe cei mai puternici şi îndemânateci. Fiecare din ei, fu aprovizionat cu arme şi minuţie din belşug. Marinarii de pe distrugătorul australian fuseseră martori uimiţi la tot ce se întâmplă, după care veniseră la căpitan spunându-i că vor să facă şi ei parte din expediţie.

   — Îmi pare rău prieteni, spuse căpitanul. Nu sunteţi doar sub comanda mea şi nu-mi pot lua răspunderea de-a vă lua cu mine.

   — Atunci întrebaţi, vă rugăm, pe ofiţeri care comandă distrugătorul şi veţi primi cu siguranţă aprobarea, spuse sergentul care comanda echipa de mecanici.

   Căpitanul Farrow trebui să refuze şi această cerere. Distrugătorul era departe în larg şi-ar fi avut nevoie de cel puţin două ore înainte de-a sosi aici, în acest golf. Rămaseră aşadar la planul iniţial. Douăzeci de oameni să pornească în expediţia contra lui Matjang, în timp ce restul oamenilor să rămână la bord pentru a-i ajuta pe mecanicii australieni la operaţiunile de reparare ale submarinului.

   — De data asta vom pune trei santinele. Fiecare va veghea într-un sector anume. Nu ne putem permite ca în absenţa noastră Matjang să întreprindă o altă incursiune asupra vasului şi să ne cauzeze noi pierderi.

   Cam pe la ora zece dimineaţa mica trupă de marinari era gata de plecare.

   Ambele bărci uşoare de aluminiu, încărcate până la refuz, prevăzute cu motoare suplimentare, o luară pe apa mării, din fericire netedă acum ca şi oglinda. În urma acestora veneau tractate două bărci de cauciuc, care se legănau încolo şi încoace sub greutatea oamenilor, ce glumeau pe socoteala asta.

   Sperau că vor ajunge curând pe uscat şi vor simţi

pământul tare sub picioare.

   — Submarinul rămâne submarin, se exprimă unul dintre marinari şi scutură râzând capul. În vreme ce un val îl stropi din cap până la picioare, udându-l de tot.

   — Mai degrabă o călătorie de zece zile sub apă, decât una într-o barcă de cauciuc de felul ăsteia, spuse altul.

   Soarele care se ridică tot mai mult pe cer se făcea simţit şi de-aceea oamenii îşi dădură jos hainele, până la lenjeria intimă, lungindu-se şi gâfâind după aer în bărcile lor.

   Căpitanul Farrow împărţi băuturi răcoritoare şi-i preveni pe oameni să-şi ţină capul încă acoperit. Gemând uşor, oamenii se supuseră întrucât şi-au dat seama de importanţa acestui lucru. Ore întregi călătoriră astfel apropiindu-se lent de ţel. Petre care mergea alături de căpitan făcu semn să se apropie cea de-a doua barcă, condusă de către George. Când ajunse acesta la o distanţă de la care se puteau înţelege, acesta le strigă:

   — Căpitanul este de părere că am putea arunca ancora în apropierea staţiunii de misionari. De acolo ne putem continua drumul până la luminiş pe uscat. Ce părere ai?

   George se gândi puţin, după care spuse:

   — În regulă Petre, ia-o înainte şi eu te urmez.

   A mai durat înc-o oră până când însfârşit apăru şi insula atât de aproape încât am putut vedea toate contururile acesteia.

   Cam treizeci de minute mai târziu barca ancora la mal.

   — Toate bărcile trebuie ridicate şi legate bine, ordonă căpitanul.

   Sosirea camarazilor a fost observată fireşte şi-n incinta misiunii şi câteva minute mai târziu, doi misionari...

   Căpitanul Farrow dădu dispoziţiile necesare. Simţea pe propria lui piele, cât de obosiţi se vor fi simţind şi camarazii săi şi cât de bine le-ar face o oră de somn profund.

   Aşa se face că trupa formată din optsprezece marinari îşi făcură un luminiş propriu, tăind tufişurile de jur împrejur şi baricadându-se-n dosul acestora. Trei oameni trebuiau să stea de veghe, în timp ce ceilalţi se-ntinseră pentru o binemeritată odihnă.

  Se făcuse un întuneric ca păcura când Farrow îşi deşteptă oamenii.

  — Sus prieteni! Să-i dăm drumul!

  Fără să facă prea mult zgomot tufişurile şi desişurile pline de ţepi care-i baricadau fură date la o parte şi-o luară, unul pe urmele celuilalt îndărăt pe cărarea îngustă, care trebuia să-i ducă la cartierul general al lui Matjang.

O EXPEDIŢIE ÎNDRĂZNEAŢĂ

   — DIAVOLUL ĂSTA, scrâşni George, adresându-se lui Petre. Sunt sigur că nu te-nşeli. Matjang şi-o fi asigurat colibele atât de bine încât să distrugă pe oricine i-ar lua urma sau cel puţin să-i reducă considerabil rândurile. Poate c-a lăsat totuşi din greşeală vreo urmă care să ne ducă spre lagărul lui. George îşi aprinse lampa de buzunar luminând parii colibei. Cercul luminos se focaliză încet spre interiorul colibei. Aşa cum o şi bănuia peste tot erau săgeţi şi pari otrăviţi, arcuri încordate, care de-abia aşteptau o presiune oarecare spre a se putea destinde.

   — A dracului treabă! Dispozitivul ăsta deşi primitiv, e genial conceput şi ne arată întregul potenţial al vicleniei lui Matjang care şi-a reînnoit imediat capcana.

   Se reîntoarse la tovarăşii săi.

   — Din păcate nu se mai poate constata nimic. Să-i chemăm pe tata şi pe camarazi pentru ca să putem cerceta şi restul colibelor şi abia apoi ne vom sfătui ce trebuie să facem mai departe.

   Apoi nu ne mai rămâne de făcut altceva decât să ne croim o nouă cărare prin desiş către sud.

   Căpitanul Farrow cu matrozii săi trecură uşor mai departe în timp ce al doilea grup cu Itaho şi doctorul, rămase de cealaltă parte a luminişului. Colibele care au rămas au fost repede cercetate.

   Toate erau prevăzute cu arcuri gata de tragere, la cea mai mică solicitare. Săgeţile erau otrăvite şi cu siguranţă de curând puse.

   Căpitanul Farrow chibzui puţin:

   — Matjang şi-a părăsit cu bună ştiinţă bârlogul ăsta pentru că are precis un al doilea mai bun şi mai bine protejat. Dar unde?

   — Înclin să cred că-n apropierea golfului cel mare, pe care ni l-au descris misionari.

   Câteva strigăte l-au făcut să-şi întoarcă capul. Itaho şi doctorul se apropiau în fugă. Negrul, în ciuda vitezei, se uita

tot timpul foarte atent în pământ, întrerupându-se doar în momentele când îşi întorcea capul în stânga şi în dreapta ca şi cum ar fi bănuit un pericol iminent. Doctorul îl făcu atent, după ce sosi asupra unui lucru.

   — Itaho a descoperit mai jos o potecă îngustă, folosită foarte mult, care duce-n sus. E lesne de presupus că ia duce la cel de-al doilea bârlog al bandei.

   Farrow se opri luând pe loc hotărârea:

   — Foarte bine, tocmai ne aflam la o răscruce în privinţa planurilor noastre. Matjang ne-a întins în acest prim ascunziş o cursă diabolică.

   — Bine c-am ajuns noi pe-aici, altfel s-ar fi pierdut multe vieţi omeneşti. Acum să-i dăm drumul să ne eliberăm camaradul şi să-l prindem pe Matjang împreună cu banda sa.

   Camarazii păşiră de-ndată pe cărarea îngustă care nu permitea decât mersul în şir indian. George o luă primul preluând conducerea micului grup deşi Itaho îl conjură să-i încredinţeze lui această sarcină. George mergea încet, uitându-se în toate părţile cu sentimentul că ceva hotărâtor era pe cale de-a se produce.

   Câteodată se oprea spionând în întunecimea nopţii.

   Poteca care la început o ţinea drept începu acum să facă multe cotituri. Mai cu seamă acolo se oprea mai mult tânărul iscodind în toate părţile, convins că la fiecare cotitură putea să dea peste vreo santinelă postată de Matjang sau peste vreo capcană drăcească.

   Banditul se părea că sa bazat prea mult pe capcanele vechiului loc de tabără întrucât nu găsea nimic care să-i dea de bănuit. Fără a fi în vreun fel deranjaţi, camarazii înaintau continuu. După o oră de mers am ajuns la marginea unui mic luminiş unde George zăbovi un timp. Numai cu foarte multă prudenţă se hotărî el să înainteze câţiva metri, uitându-se mereu şi târându-se pe brânci. Tot timpul căuta să fie mascat de câte un tufiş, făcându-se una cu pământul.

   Uşor şi mlădios ca un şarpe, căpitanul se strecură lângă el şoptind:

   — M-am mirat cum de-am putut înainta fără piedici pân- aici, dar de-acum cred că luminişul ăsta nu-l vom mai putea trece fără pericol de moarte. Dacă nu mă înşel aici şi-a plasat Matjang cea mai diabolică capcană.

   — Ar fi mai bine dacă l-am străbate tată, luminişul ăsta târâş, uitându-ne cu băgare de seamă în dosul fiecărei tufe pentru a nu da de santinele. Să pornim, n-am deloc timp de pierdut!

   Fără să facă zgomot deloc, tânărul o şi porni înainte cu pistolul pregătit în mâna dreaptă iar în stânga ţinând lampa de buzunar. Camarazii îl urmară la o distanţă ceva mai mare, dar nu se putea evita producerea unor zgomote din când în când. Trosnea vreo creangă, foşneau frunzele într-un tufiş sau câteodată scrâşnea bocancul vreunui camarad frecându-se de pământ. George şi ajunsese în mijlocul luminişului când auzi un zgomot slab înaintea lui. Ridică mâna şi camarazii se opriră. Cu respiraţia întretăiată tânărul spionă în întunericul din faţa lui. Un zâmbet îi apăru pe buze când îi şopti tatălui său, care-i stătea mai aproape:

   — Aici sforăie cineva!

   — Dar cu siguranţă nu doarme somnul drepţilor, replică Farrow, zâmbind la rându-i.

   Zgomotul se repeta la intervale regulate şi era fără îndoială ca sforăitul unui om care dormea profund. Probabil că indivizii serbaseră victoria lor cu băuturi alcoolice şi rezultatul nu întârzie să apară: era una din santinelele bandiţilor care adormise.

   George şi tatăl său îşi reluară înaintarea, cum zgomotul făcut de cel care dormea se intensifică. Tânărul îşi aprinse lampa şi lumină, fără a-şi face mari probleme, tufişul din faţa sa. Mascat pe jumătate între ramurile unui tufiş unul dintre băştinaşi dormea, într-adevăr şi era unul dintre oamenii lui Matjang.

   Acesta clipi înspăimântat când văzu fascicolul luminos. În aceeaşi clipă mâinile uriaşe ale lui Petre îl apucă de gât şi-i tăiară respiraţia. Omul se muie ca o cârpă.

   Petre îl trase cu băgare de seamă din desiş pe cel leşinat fără a face mult zgomot întrucât sentinela era o mărturie e faptului că se afla în apropierea cartierului nemijlocit al bandei. Băştinaşul fu legat şi i se puse un căluş în gură apoi l-au ascuns în tufe. Era exclus să se elibereze de unul singur şi în plus Petre se mai asigură legându-l cu două liane groase de un tufiş. Spini ascuţiţi constituiau un argument dureros şi mai convingător decât orice legătură.

   — Îmi voi continua mersul, şopti George. Sunt cu siguranţă mai multe santinele dar dacă avem noroc vor dormi toate.

   Petre scutură capul cu neîncredere dar nu-l reţinu pe prietenul său ci-l urmă doar îndeaproape pentru a interveni prompt în cazul unui pericol.

   Mai mult decât până acum acordă atenţie tânărul la posibilele tufe cu spini otrăviţi, întrucât era sigur că dat fiind apropierea de lagărul său Matjang nu se bazase numai pe sentinelele sale.

   — Cărarea se termină aici, ce facem mai departe?

   Tot atât de nedumerit rămase George ca şi Petre. Cărarea se sfârşea brusc.

   Să fi căzut din nou în una din capcanele lui Matjang? George nu păru să agreeze această variantă.

   — Nu, nu, nu cred. Santinelele au dovedit contrariul. Matjang n-ar fi instalat santinelă dacă ar fi vorba de-o simplă capcană.

   — Şi dacă totuşi? întreabă Petre.

   — Poate că santinelele au doar misiunea de a-l avertiza când trecem pe aici. E posibil ca Matjang să vrea să ne taie calea.

   George cercetase cu grijă în tufişurile din dreapta şi stânga.

   Deodată izbucni în râs:

   — Aici toate frunzele sunt uscate. Chiar aşa de proşti cum ne crede Matjang nu suntem nici noi.

   George îşi întrerupse fraza şi-l prinse de mână pe Petre îndreptându-şi arma şi lampa spre tufişuri. Din cealaltă parte se auzea un zgomot ca şi cum s-ar fi strecurat cineva printre crengi.

   Cei doi prieteni de-abia îndrăzniră să respire, aşteptând plini de încordare. Din nou un zgomot de astădată mai tare. O singură privire schimbată între ei şi cei doi se despărţiră. Ştiau că un om îşi croieşte drum spre ei.

   După o jumătate de minut o făptură mică îşi făcu loc printre tufişurile dese şi înainte ca băştinaşul să-şi dea seama de pericol şi zăcea nemişcat în mâinile lui Petre. Intrusul fu legat şi i se puse căluş în gură fiind depus mai apoi la marginea cărării... Între timp se apropiaseră şi ceilalţi camarazi.

   — Excelent, făcu căpitanul, până acum cei doi membri ai bandei au fost făcuţi nevătămători. Dacă merge tot aşa poate că nu vom avea de dus o luptă grea cu cei rămaşi.

   — N-o prea cred, fu de părere doctorul. Când totul mergea strună la început, atunci să ştii că greul vine la urmă. Rămâi pe viitor în gardă, George!

   — Ştiu că de-abia acum se-ngroaşă gluma, spuse George răzând, întorcându-se apoi spre tatăl său, îi zise:

   — Pân-acum a fost o joacă de copii, sau pe-aproape. Dacă copii aceia se joacă cu săgeţi şi pari otrăviţi, spuse Petre pe-un ton sec. După care se duse şi îndepărtă crengile astfel încât camarazii să se poată strecura fără zgomot prin golul format. Aşa cum o crezuse şi George, îndărătul tufişului gros plantat acolo, cărarea ducea mai departe. Era atât de lată încât doi oameni puteau trece comod unul lângă altul.

   Petre trecu imediat lângă George, ceilalţi camarazi rămânând ceva mai în spate. Ca nişte feline se târâră cei doi camarazi înainte, după cinci sau şase paşi, oprindu-se pentru a asculta cu atenţie. Domnea o obscuritate destul de mare în spatele acestor tufişuri din junglă şi de multe ori trebuiau să-şi pipăie drumul de-a lungul cărăruii. Tabăra bandiţilor nu putea fi prea departe. Cărarea făcu brusc o cotitură. În acelaşi moment George auzi un zgomot uşor în faţa sa şi-şi aprinse lampa de buzunar. Scoase un ţipăt de prevenire, se aplecă şi-l trase şi pe Petre după el la pământ. Ăsta a fost norocul lor. Foarte aproape deasupra lor zumzăiră un nor de săgeţi trase de către trei băştinaşi care orbiţi de fascicolul de lumină, venit dinspre lampa de buzunar a tânărului, dădură drumul la săgeţi din arcurile lor încordate. Iată că santinelele lui Matjang erau înarmate acum nu numai cu ţevile de suflat dar şi cu arcuri şi săgeţi otrăvite. După ce săgeţile zburară pe deasupra capetelor lor, George şi Petre săriră în faţa sălbatecilor. Cei doi loviră

fără cruţare cu paturile armelor lor.

   Doi dintre adversari lor zăceau deja la pământ, pe când cel de al treilea a fugit pe cărare, strigând ca din gură de şarpe. George alerga după el şi-l ajunse din vreo câteva salturi, dar răul era făcut.

   Strigătele băştinaşului le zădărnicise planul întrucât acum bandiţii erau preveniţi.

   Cuprins de mânie George-l lovi cu patul pistolului pe fugar, care-şi pierdu cunoştinţa, căzând în desiş.

   George se opri şi îl aşteptă pe Petre.

   — Cei de făcut acum? întreabă el în şoaptă. Acum Matjang ştie că suntem în apropierea taberei sale şi-şi va lua cu siguranţă contramăsuri.

   — Mai întâi să-l legăm cât mai bine pe individul ăsta, care-a dat buzna peste noi. Nu-i plăcut să ai un adversar liber în spate! Zis şi făcut! L-au legat pe canac, zdravăn ca să nu se poată dezlega singur.

   George care spionase cu atenţie între timp, în toate direcţiile, păru să distingă zgomote slabe la o oarecare depărtare. După ce ceilalţi camarazi au ajuns lângă el, George deveni mai sigur pe ce auzise. Le povesti şi celorlalţi ce se întâmplase aici.

   — Aşadar ştim că banda este avertizată, spuse căpitanul. De-acum n-avem prea mult timp de pierdut, fiindcă Matjang o să ne ucidă camaradul pentru a nu constitui o povară pentru el.

   Cu prudenţă camarazii o porniră mai departe. După zece minute de mers şi după ce-am trecut de-o cotitură a potecii, înaintea lor se văzu o lumină pală. Putea fi un alt luminiş, luminat slab de razele de lună. Nu se auzea nimic din direcţia aceea, dar era de presupus că ucigaşii stăteau la pândă acolo. Petre clătină nedumerit capul.

   — Cred că ne paşte un pericol de moarte. Vom fi atacaţi imediat ce vom păşi de pe cărare în luminiş, Matjang şi-a dispus gărzile cu siguranţă de ambele părţi ale potecii şi de- aceea aş propune să ne-mpărţim în două grupe şi s-o luăm prin tufişuri ca să surprindem deodată pe santinele de- acolo.

   — Nu e cazul să ne facem scrupule. Cine vede un inamic

trage. Dacă vor vedea că suntem superiori, poate vor da bir cu fugiţii.

   — Şi dacă vântul bate din direcţia cea bună, vom putea arunca grenadele noastre cu gaze, dar pentru asta trebuie să fim siguri, interveni căpitanul Farrow, amendând planul lui Petre.

   Ordinele fură date în şoapte, George şi Petre o şi porniră la stânga şi la dreapta cărării, mai departe. Tânărul pipăia solul cercetându-l cu grijă, chiar dacă pierdeau timp făcând asta. Din fericire Matjang se bazase pe ascunzătoarea sa. Şi pe santinelele puse şi nu mai descoperi nici o capcană. Şi Petre înaintase cu bine aşa că ambii prieteni s-au întâlnit aproape concomitent la capătul cărării.

   Pe când Petre tocmai îşi ridica capul pentru a se uita în toate părţile, pe cărare, văzu nu departe lângă tufişuri câteva siluete îngrămădite. Putu auzi după ce-şi încordă auzul, un foşnet uşor de crengi, provocat de George în deplasarea lui. Deci şi el îşi atinsese ţelul. Petre se repezi înainte după care aproape concomitent duseră mâna la cingătoare trăgând o salvă rapidă asupra asasinilor care stăteau la pândă. Intenţionat n-au ţintit decât asupra picioarelor, dar după primele împuşcături au auzit ţipete de spaimă şi durere. Trei băştinaşi s-au prăbuşit la pământ şi- au rămas acolo nemişcaţi, ceilalţi şi-au căutat salvarea cu fuga. Întrucât vizibilitatea se mărise considerabil în luminiş, cei doi, Petre şi George aveau o ţintă admirabilă pentru ochit. Fiecare glonte nimeri şic ei ce fugeau se prăbuşeau atinşi pe iarbă. Din cei şase ucigaşi care pândiseră aici, nici unul n-a mai apucat s-ajungă la marginea luminişului.

   George ţintise asupra şoldurilor victimelor sale, pentru ca aceştia să nu mai aibă chef de luptă în viitorul apropiat.

   La primele împuşcături, căpitanul şi oamenii săi se grăbiră să le vină în ajutor şi-acum se alăturară celor doi camarazi trăgând foc după foc. George se apleacă asupra unui băştinaş căzut şi vru să-l lege. De-abia acum văzu cât de rezistenţi erau aceştia. Abia putut să se deie-n ultimul moment la o parte, pentru a scăpa de-o lovitură perfidă c-o săgeată otrăvită, pe care-o încearcă rănitul. Tot atât de repede lovi şi George cu patul pistolul său. Îl auzi pe Petre înjurând ceea ce-l făcu să creadă c-a păţit acelaşi lucru. Când s-au apropiat şi ceilalţi pentru a le da o mână de ajutor, cei trei prizonieri erau deja legaţi.

   Căpitanul Farrow şi George examinară cu atenţie luminişul şi colibele. În acelaşi moment auziră în spatele lor trei împuşcături. Cei trei răniţi, împuşcaţi de George şi Petre în luminiş, s-au prăbuşit fără viaţă la pământ.

   — Am văzut cum şi-au ridicat arcurile spre noi. Depărtarea nu e mare şi săgeţile lor ne-ar fi nimerit cu siguranţă. Şi doar sunt otrăvite.

   Itaho, că el era cel care trăsese, îşi puse pistolul din nou la cingătoare şi se retrase la locul său.

   Petre între timp sondase direcţia vântului şi scutură neîncrezător capul.

   — N-are nici un rost domnule căpitan. Vântul bate neprielnic, tocmai spre noi.

   — Atunci nu mai rămâne decât o posibilitate ca nişte camarazi să înconjoare luminişul şi să arunce grenadele de mână din spate, fu de părere George. Cred că voi merge eu împreună cu Petre. Ce zici, eşti de acord?

   Căpitanul zise:

   — În regulă George, dar te rog fii foarte atent.

   Trebuie presupus că Matjang vrea să fugă pe cealaltă parte. Şi dacă daţi faţa cu banda asta laşă, atunci veţi fi în inferioritate. Matjang nu va cunoaşte mila.

   — Ce-ar fi domnule căpitan dacă dumneavoastră şi camarazii veţi ţine sub foc colibele şi noi ne-am folosi de ocazia favorabilă ca astfel acoperiţi să aruncăm grenadele?

   Căpitanul fu de acord şi cu această propunere şi dădu ordinele corespunzătoare. Cum era de aşteptat Itaho se alătură lui George şi lui Petre. Primi şi el două grenade pentru a contribui la succesul comun.

   Farrow şi oamenii săi se desfăşurară într-un cerc larg. Acum era care pe care şi pe figurile lor se putea citi hotărârea.

   La porunca căpitanului fiecare al doilea om începu să tragă. În timp ce unii încărcau, ceilalţi trăgeau. În felul acesta se creea impresia unui foc neîntrerupt, menit să-l impresioneze pe Matjang. Cleştele începu să se strângă.

Gloanţele se-nfigeau în colibe într-un tempo susţinut. La început se porniră câteva salve dinspre colibe împotrivirea părând serioasă, dar apoi deveni din ce în ce mai slabă. Nimic nu se mai mişca acum. Sub acoperirea salvei de gloanţe, Itaho, George şi Petre se apropiau din spate. N-au întâmpinat nici o împotrivire din partea bandiţilor întrucât Matjang şi oamenii săi erau preocupaţi să răspundă atacatorilor. Se auzea clar glasul lui Matjang care căuta să- şi îmbărbăteze oameni, dara ceştia puneau preţ mai degrabă pe pielea lor decât pe poruncile lui Matjang. George văzu cum Matjang îşi trase pistolul împuşcându-şi proprii lui oameni. Doi dintre aceştia căzură la pământ. Dar nici acest înspăimântător exemplu nu-i putut determina pe oamenii lui Matjang să adopte o altă atitudine.

   Fără zgomot camarazii se strecurară prin spate, după care, ca la un semnal grenadele au fost aruncate înainte, gazul alb-gălbui cuprinzând tot perimetru colibelor. Ceaţa se împrăştie şi cuprinse întreg luminişul.

   — Puneţi-vă măştile de gaze! George auzi cuvintele tatălui său şi în acelaşi moment atât el cât şi Itaho şi Petre îşi traseră pe figură măştile, după care se năpustiră înainte. Înainte de a ajunge chiar lângă colibe se auziră dinspre acestea alte împuşcături cu regularitatea unui ceasornic, un pistol domina cu zgomotul său.

   — Haideţi, să-i dăm drumul! şi George o porni înainte.

   În cele din urmă au ajuns la colibe. În timp ce camarazii de pe partea cealaltă trăgeau cu schimbul George, Petre şi Itaho şi-au asumat dificila sarcină de-a se urca pe scările de bambus şi de a pătrunde în interiorul colibelor. C-o smucitură George trase uşa din balamale. În fascicolul luminos al lămpii sale văzu trei băştinaşi stând întinşi pe jos. Toţi erau morţi când lăsă lumina să se plimbe mai departe, încolo şi încoace, descoperiră într-un colţ întins un alb. Acesta mai trăia încă, dar se vedea că era grav rănit şi că n- avea şanse să scape cu viaţă.

   — Unde este Matjang, îl întreabă răstit Petre, pe individ.

   Un rânjet perfid schimonosi faţa, deja marcată de

umbrele morţii, ale rănitului.

   — Căutaţi-l otrepelor, căutaţi-l! N-o să-l găsiţi niciodată!

Matjang vă este superior!

   Muribundul îşi apleacă capul într-o parte şi muri. Afară împuşcăturile încetaseră. Între timp căpitanul Farrow sosi la faţa locului, împreună cu restul camarazilor.

   — Matjang pare să fi scăpat! Vulpea asta vicleană trebuie s-a avut o ieşire secretă, făcută în desiş şi mascată cu grijă. De furişat s-a furişat din colibă, tot printr-o spărtură în peretele din spate al acesteia.

   George se-ntoarse pe călcâie, neîncrezător. Lumină cu această ocazie deasupra ferestrei colibei şi găsi o spărtură pe potriva înălţimii unui om. Sări dintr-o singură opinteală sus şi văzu că putea cu uşurinţă să se prindă de creanga unui copac, care stătea chiar lângă colibă.

   — Aşadar pe-aici a fugit Matjang! A spălat putina în ultimul moment şi şi-a lăsat prietenii aici în restrişte.

   — Prieteni? întreabă căpitanul. Aş spune mai degrabă că erau toţi o apă şi-un pământ în ticăloşie. Despre prietenei şi fidelitate nu se prea poate vorbi aici.

   George se agăţă de creanga tare, se lasă legănat încolo şi încoace şi se lasă să cadă la pământ. Jos descoperi urme de sânge. Concomitent descoperi o potecă îngustă pe care dispăruse cu cea mai mare probabilitate Matjang.

   Fără a se mai preocupa de ceilalţi George o porni pe cărare. Fusese în aşa măsură apucat de febra vânătorii încât lasă la o parte orice măsură de precauţie. Nu se mai gândea la eventualele capcane. Era de presupus că nici Matjang nu se mai gândise să le pună.

   La început a mai descoperit încă urme de sânge, întrucât Matjang se grăbise foarte tare, mai tare decât i-ar fi plăcut.

   Timp de un sfert de oră aleargă George pe cărare. Din timp în timp se oprea pentru a asculta cu atenţie în jur şi a căuta urmele pe cărare.

   Cărarea îngustă înconjura acum un copac. Deodată George avu senzaţia unui pericol iminent. Se opri, auzi o respiraţie grea lângă el dar era prea târziu. Din copac o siluetă întunecată sări asupra-i şi-i înconjură pieptul cu ambele braţe, trântindu-l pe George la pământ. Cu-o clipă înainte de aşi pierde cunoştinţa tânărul văzu un chip schimonosit de furie şi-un pumn ridicat în sus în care văzu

patul unui pistol.

   O lovitură năucitoare îl proiectă în nefiinţă.

   Peste o jumătate de oră a fost găsit de către căpitanul Farrow. Camarazii au fost de-ndată alarmaţi de dispariţia lui, au cercetat luminişul, descoperind cu ocazia asta poteca îngustă.

   Căpitanul s-a gândit imediat că George a luat pe cont propriu urmărirea lui Matjang. S-au grăbit cât au putut dar cu toate astea au ajuns prea târziu. Atacul pe care-l suferise George se produsese şi acesta zăcea încă leşinat la pământ.

   — Aprindeţi lămpile de buzunar, ordonă căpitanul.

   Locul fu scăldat într-o lumină vie. N-a fost greu de stabilit că Matjang dispăruse. Dar asta nu era important pe moment, acum trebuie să-l examinăm repede pe George.

   Dr. Bertram se apleacă asupra tânărului câteva minute, apoi se ridică şi spuse pe-un ton liniştit:

   — Nu-i chiar atât de grav. Tânărul are un cucui la cap şi-a suferit un şoc serios. În câteva minute îşi va reveni, la constituţia pe care o are.

   Când George îşi reveni, prima întrebare fu în legătură cu Matjang:

   — A scăpat!

   — Haideţi după el!

   — Calm, calm, zâmbi căpitanul. Acum avem alte griji. Oricum nu poate fi departe.

   Camarazii s-au reîntors la luminiş unde îi aştepta Itaho, care le aleargă entuziasmat înainte:

   — L-am descoperit pe marinarul nostru, luat prizonier de către Matjang. Stătea legat fedeleş într-o groapă.

   — Slavă Domnului! Matjang l-a uitat acolo în focul luptei, altfel n-aş mai fi dat o ceapă degerată pe viaţa lui.

   Căpitanul aleargă cât de repede putu în direcţia marinarului eliberat. Nu putut afla nimic mai precis de la acesta. După ce s-a deşteptat din leşin s-a trezit pur şi simplu legat de mâini şi picioare cu faţa-nspre pământ, în groapă, aici.

   Abia acum s-a mai interesat cineva de soarta lui.

   După ce lucrurile se mai liniştiră, căpitanul putut face în linişte o evaluare a situaţiei, în adevăratul sens la cuvântului. Cine n-a căzut direct în lupta dintre membrii bandei lui Matjang şi-a pierdut viaţa în timpul fugii. Matjang însuşi i-a culcat la pământ pe fugari, trăgând asupra lor. Nu- i păsa dacă-i trimite pe toţi la moarte atâta timp cât nu erau dispuşi să-şi dea viaţa pentru el.

   Câteva ore mai târziu erau din nou în faţa misiuni şi răspundeau întrebărilor lacome ale misionarilor şi celor două santinele lăsate de veghe acolo.

   — Restul vi-l voi povesti mai târziu, se apără Petre. Acum trebuie să dormim şi să ne odihnim.

   N-am putut însă dormi, tensiunea era atât de mare încât căpitanul a-nceput să le zugrăvească aventura. În acest timp epuizarea îşi făcu efectul şi unul după altul camarazii căzură într-un somn binefăcător.

   În dimineaţa zilei următoare, foarte devreme, de-ndată ce soarele se urcă pe cer, se pregătiră de reîntoarcerea la golf. De data asta drumul pe apă nu păru atât de obositor, mai cu seamă că toate aventurile şi luptele le lăsaseră undeva în urmă.

   — Mă enervează numai faptul că Matjang a izbutit să scape, spuse George.

   — Aşteaptă! Ăsta a fost singurul răspuns pe care i l-a dat căpitanul.

   Puţin mai târziu bărcile au intrat în golf unde au acostat. Au reînceput întrebările şi-au continuat cu istorisirile şi răspunsurile şi când au fost gata şi cu astea sergentul, comandantul mecanicilor le-a raportat că reparaţiile sunt şi ele terminate.

   — L-am şi înştiinţat pe comandantul distrugătorului meu, pentru ca să vină să ne ia.

   — În ordine, zâmbi căpitanul. Mai am o singură rugăminte. Itaho trebuie să ajungă la staţia colonială de poliţie. Poate c-o să-l luaţi pe distrugător.

   Sergentul a fost de acord. Puţin mai târziu apăru şi vasul de război în mare viteză, făcu un ocol elegant după care aruncă ancora. Primul ofiţer îl salută pe căpitanul Farrow şi-l asigură de prietenia lui. Când acesta auzi de aventura trăită

de camarazi, scutură doar capul:

  — Am avut din totdeauna convingerea că nu dumneavoastră, ci aventurile vă caută pe dumneavoastră, domnule căpitan. Dumneavoastră şi camarazii dumneavoastră trebuie că sunteţi oameni deosebiţi!

  — Deosebiţi? căpitanul scutură zâmbind capul. Nu suntem decât nişte oameni obişnuiţi dar ne ţinem ochii deschişi pentru a putea deosebi totdeauna între bine şi rău.

UN SFÂRŞIT MERITAT

   LĂSÂND O DÂRĂ DE SPUMĂ groasă la proră, Dox-ul părăsi golful şi luă curs spre larg. Maşinile funcţionau ca unse şi răspundeau la orice comandă cu cea mai mare promptitudine.

   Căpitanul Farrow stătea în turn şi deşi nu spunea nici o vorbă i se citea pe faţă marea bucurie de care era cuprins, văzându-şi vasul din nou gata de acţiune.

   — Totul este pregătit pentru scufundare, se auzi vocea lui, adresată celor de jos, după care părăsi turnul mergând în cabina de comandă.

   — Urmară şi alte comenzi, după care submarinul dispăru încet sub valuri, reintrând în elementul său. Prin periscop Farrow urmări în linişte distrugătorul care îl însoţea. Putea vedea foarte clar cum pe puntea vasului de război, echipajele de intervenţie erau pregătite, pentru ca în cazul unei nereuşite a Dox-ului în exerciţiul de manevră, să poată interveni prompt. Dar mecanicii lucraseră foarte bine, în ciuda greutăţilor, astfel încât submarinul trecu cu bine focul probelor impuse. Nici un picur de apă nu mai pătrunse în spaţiul maşinilor.

   — Ridicarea la suprafaţă! Respirând uşurat, căpitanul îşi luă privirea de la tabloul de comandă.

   — Totul e din nou în ordine? întreabă George, care pe tot cuprinsul manevrei de scufundare fusese în sala maşinilor, privind porţiunea de sudură a metalelor şi-n general cele remediate.

   — Slavă Domnului că da, răspunse căpitanul. Suntem din nou liberi şi independenţi. Eu zic să ne luăm adio cât se poate de repede de la noii noştri prieteni australieni şi-apoi să ne îndreptăm în sfârşit, către insula odihnei.

   George ridică numai din umeri:

   — Mie nu-mi iese din cap cum de-a putut scăpa Matjang. Ar fi pentru prima dată că un criminal ar scăpa cu faţa curată.

   — Şi cum să-l căutăm pe individ? A dispărut doar fără

urmă şi nu putem răscoli toată insula. E aproape sigur că sa refugiat undeva în junglă şi-şi râde acum în pumni.

   Doctorul Bertram apăru pe neobservate în cabina de comandă. Fără să vrea fusese martor la discuţie dintre căpitanul Farrow şi fiul său. De aceea luă cuvântul:

   — Chiar dacă Matjang este în junglă momentan, mai devreme sau mai târziu, trebuie să ajungă pe coastă. Nu cred că un răufăcător de talia acestuia va suporta multă vreme singurătatea. Din contră se va gândi la răzbunare şi va recurge la toate faptele reprobabile care i-ar trece prin minte pentru a-şi atinge scopul şi a se remarca.

   Înainte ca Farrow să dea un răspuns la afirmaţiile doctorului, Dox-ul se ridică la suprafaţă Petre care se uitase prin periscop, făcând o examinare exhaustivă de jur împrejur, zise acum.

   — Totul este în regulă, domnule căpitan. Distrugătorul se găseşte la o depărtare de vreo milă la tribord. Să încercăm s-o luăm paralel cu acesta?

   Căpitanul a fost de acord. Înainte de-a se urca în turn, spuse zâmbind:

   — Australienii nu-i nevoie să ştie de planurile noastre. Pentru ei, aventura noastră s-a terminat, s-a înţeles?

   George şi doctorul Bertram îşi aruncară priviri pline de- nţeles. Se părea că căpitanul le pregăteşte o surpriză şi nu se înşelau. La bordul distrugătorului căpitanul Farrow mulţumi încăodată din inimă comandantului pentru ajutorul prietenesc acordat, îşi achită costurile reparaţiei cu-n CEC, după care îşi luă rămas bun.

   De trei ori sună sirena de pe distrugător ca semn de adio şi salut, la despărţirea de submarin. Distanţa dintre cele două nave se mări din ce în ce mai mult şi după un ultim rămas bun, iniţiat de pe cele două nave, Dox-ul se îndreaptă hotărât în larg.

   — Cu toată viteza înainte! comandă căpitanul şi nu după mult timp, vasul de război australian dispăruse la orizont.

   Căpitanul Farrow făcu un ocol mai larg, după care o luă din nou spre insulă. La o depărtare cam de o milă de acesta îl cheamă pe Petre şi doctor în cabina sa, unde îi aştepta deja George.

  — Dacă Matjang vrea să-şi ia rămas bun de la insulă pentru totdeauna, atunci după părerea mea, nu-i rămâne decât o singură posibilitate, începu el discuţia.

  — Evident, el trebuie să ceară o barcă de la misionarii mănăstiri şi-apoi să caute să debarce undeva, a fost de părere doctorul Bertram.

  — Sau poate va aţine calea vaselor de linie cu aburi din această regiune, unde se va da drept un naufragiat, este destul de versat să povestească căpitanului şi echipajului o istorioară atât de credibilă, încât cu siguranţă îi va duce pe toţi de nas.

  — Părerea lui Petre e destul de întemeiată, spuse căpitanul. Aşadar toţi suntem de acord că Matjang va face uz de calea maritimă şi prin urmare are nevoie de-o barcă!

  George râse:

  — În acest caz totul e simplu. Vom înconjura staţiunea de misionari şi când apare Matjang, punem mâna pe el.

  Căpitanul scutură capul cu seriozitate:

  — Vezi lucrurile mult mai simplu decât sunt în realitate. Se apără de obiecţiile lui George ridicând mâna:

  — Nu! Ascultă! Trebuie să luăm în consideraţie faptul că Matjang supraveghează încă de-acum întreg perimetrul misiunii. Dacă ne vede cumva venind, poţi să deduci singur ce se va întâmpla.

  Doctorul Bertram interveni şi ceea ce spuse avea suficient miez pentru a impune:

  — Chiar dacă ne reuşeşte să înconjurăm misiunea fără a fi văzuţi, în clipa când Matjang ne va remarca, se va transforma din nou în ucigaş răzbunător. Putem noi oare să-i expunem pe misionari unui astfel de pericol? Eu cred că nu!

  Toţi camarazii ridicară privirea spre căpitanul Farrow. În definitiv el era acel care dădea cursul evenimentelor.

  — Propun să rămânem liniştiţi în apele acestea şi să examinăm permanent prin periscop dacă apare ceva. Când va apare Matjang şi va trebui până la urmă s-o facă, n-o să fie mare lucru să-l capturăm. Bărcile noastre sunt mai rapide şi superioritatea noastră covârşitoare, astfel încât nu-i va mai rămânea altceva de făcut decât să ridice mâinile şi să se predea.

   Soarele asfinţise între timp şi după o scurtă perioadă de înserare o noapte neagră se coborî peste mare. Nenumăratele stele sticleau pe cer. Vasul se legăna uşor pe apă încolo şi-ncoace, apa plescăia uşor la suprafaţa mării, în realitate erau cuprinşi cu toţii de febra aşteptării nici un minut nu lăsară cei trei marinari puşi de pază în turn, ocheanele de noapte din mână, cu care examinau suprafaţa mării. După o jumătate de oră au fost schimbaţi întrucât căpitanul ştia prea bine c-o veghe îndelungată pe timp de noapte cu ocheanele la ochi slăbeşte atenţia şi oboseşte psihicul mai mult ca orice. La efectuarea schimbului nu s-au schimbat deloc cuvinte, întrucât atenţia oamenilor ar fi putut fi astfel sustrasă.

   — Mi s-a părut c-am văzut în clădirea misionarilor scăpărând o lumină, raportă Petre la predarea schimbului său lui George. Se poate că mă fi înşelat întrucât luminiţa n- am văzut-o pâlpâind decât o fracţiune de secundă.

   — Poate că unul din preoţi s-a trezit, spuse George, luându-şi ocheanul de la ochi. Oricum trebuie să-i dăm de ştire căpitanului.

   Petre era tocmai pe cale de-a dispărea sub punte pentru a-l deştepta pe căpitan însă fu chemat îndărăt de-un apel al lui George.

   — Tocmai am văzut şi eu luminiţa aia - uite acum din nou! O să-l scol pe căpitan. Ţine luminiţa sub observaţie.

   Petre coborî scăriţa turnului câteva minute mai târziu, căpitanul apăru şi el sus.

   Petre deşteptase între timp pe toţi camarazii şi aceştia aşteptau doar ordinele căpitanului cu nervii încordaţi.

   — Acum nu se mai vede lumina! Nedumerit George îşi lăsă în jos ocheanul, frecându-se la ochi. Să ne fi înşelat oare?

   Căpitanul Farrow scutură capul:

   — Nu prea cred. Presimt că acum Matjang îşi va căuta o barcă.

   Ca şi cum ar fi vrut să adeverească cuvintele căpitanului se auzi deodată duduitul puternic şi clar al unei bărci cu motor. În liniştea nopţii toate zgomotele aveau o rezonanţă dublă şi nu puteau fi puse la îndoială. Se putea auzi chiar

cum se ambala motorul.

   — Ei, deci! şi căpitanul îl bătu pe umeri pe George. Ce ţi- am spus! Matjang face exact ceea ce am prevăzut. Dacă el...

   Mai departe nu apucă să spună nimic întrucât la prora bărci cu motor, se puse-n funcţiune un reflector care mătura suprafaţa mării la mai mult de trei sute de metri depărtare.

   — Alarmă de scufundare - alarmă!

   Repede ca fulgerul căpitanul apreciase situaţia şi acţionase în consecinţă. Dacă Matjang ar fi recunoscut submarinul în lumina reflectorului său, din toată veghea asta s-ar fi ales praful. În acest caz va dispărea în junglă.

   De-abia părăsi tânărul George ca ultimul om turnul şi chepengul se-nchise, trupul de oţel al Dox-ului dispărând sub valuri. Mai rămânea doar periscopul.

   Petre şovăi acum mânuindu-l. Dacă Matjang între timp şi- ar fi stins proiectorul său, n-ar fi reuşit doar cu periscopul să mai localizeze barca.

   — Slavă Domnului! Petre-i făcu semn căpitanului, care deliberase ca şi Petre. Merge cu lumina aprinsă. A poziţionat chiar barca cu luminile verzi şi roşi, semn că se consideră foarte sigur pe el.

   — Ghinionul lui, rânji George. Ce curs a luat ticălosul?

   — A luat cursul direct spre noi.

   — Ţine barca sub control şi anunţă de îndată ce observi o schimbare de curs. O să navigăm o sută de metri înapoi, pentru ca să fie destulă apă între noi şi coastă.

   Electromotoarele zumzăiau încet, împingând submarinul îndărăt. Matjang o luase direct spre el, nebănuind nimic şi prea sigur pe sine şi pe viclenia sa.

   Căpitanul îşi luă singur în primire periscopul urmărind cu încordare barca cu motor, calcula din cap unghiul, aşteaptă câteva secunde după care strigă:

   — Ridicaţi-vă la suprafaţă!

   O singură privire schimbată între el şi George fu suficientă, ştiau ce au de făcut. De-abia ieşi turnul din apă, când se deschise cu zgomot şi chepengul. O masă înspumată de apă se grăbea spre ei. Dox-ul fusese atât de exact manevrat şi-a apăru chiar la momentul potrivit, încât ca un uriaş izvorât din ape, apăru deodată în faţa bărcii lui Matjang.

   George fu primul în turn de unde strigă spre barcă:

   — Opreşte motorul! Sus mâinile!

   În acelaşi timp trase două gloanţe, orbeşte în direcţia bărcii.

   Căpitanul Farrow puse-n funcţiune câteva secunde mai târziu proiectorul uriaş al Dox-ului. L-am putut vedea astfel pe Matjang cum în prima clipă şi-a închis ochii orbit de lumină.

   În cele din urmă şi-i deschise din nou, agitând sălbatec şi ameninţător pumnii.

   Matjang strigă ceva. Dar n-am putut înţelege de zgomotul salvei lui George. În loc de-a se supune ordinelor, se ghemui din nou la motor. C-o viteză dublă barca acestuia trecu ca o săgeată pe lângă prora submarinului.

   — Opriţi! Vrea să intre într-o ciocnire directă cu noi!

   Dar evenimentul se şi petrecuse. Lemnul subţire al bărcii cu motor zbură în ţăndări sub impactul ciocnirii. Se auzi un scrâşnet de metal şi-o explozie extraordinară zgudui aerul, în vreme ce o trâmbă de foc şi fum se urcă la cer.

   Orbit George închise ochii.

   Rezervorul de benzină a explodat şi Matjang a pierit în flăcări.

   — Poate că este mai bine aşa, spuse căpitanul şi stinse reflectorul în a cărui lumină se mai vedeau bucăţi de lemne şi epava bărcii care mai plutea pe apă.

   În ziua următoare căpitanul Farrow transmise prin radio autorităţilor coloniale despre deznodământul dramei. Dox-ul luă apoi viteză deplasându-se cu toată puterea motoarelor sale spre vest.

SFÂRŞIT

Volumul 241

OCHI PENTRU OCHI

   PRIZONIERII VÂNĂTORILOR DE CAPETE

   — Rindow, se adresă George primului ofiţer urcând pe platforma turnului submarinului.

   A coborât apoi încet pe punte şi a pornit în faţă, spre provă, apropiindu-se de Petre.

   — Am înaintat de acum foarte departe spre nord, domnule George.

Şi Petre şi-a luat binoclul de la ochi.

   — Tocmai i-am spus domnului Rindow că ne vom opri la cel mai apropiat sat. Ai reuşit cumva să descoperi pe insulă vreo semnalizare cu fum?

Petre a negat din cap:

   — De obicei vânătorii de capete se împrăştie de îndată cu albii luaţi prizonieri şi ca de obicei şi de această dată s-au făcut nevăzuţi.

   George şi-a strâns buzele; era frământat de gândul eliberării tatălui său, a doctorului Bertram, a lui Edward Barth şi a celor cinci marinari aflaţi în puterea vânătorilor de capete.

Petre a pus mâna pe umărul protejatului său:

   — Îi vom găsi pe camarazii noştri, domnule George. Malaita nu-i chiar atât de mare!

   — Dacă am reuşi măcar să descoperim un loc ascuns de debarcare, a spus George, altfel cu siguranţă nu vom afla nimic! Dar până găsim unul s-ar putea să fie prea târziu.

   Petre nu ştia ce putea să îi răspundă şi şi-a dus iarăşi binoclul la ochi, privind în faţa sa. Deodată a scăpat un strigăt:

   — Ce s-a întâmplat, Petre? a întrebat George.

   — Acolo, înainte, este un kanu cu un băştinaş.

   — Ei şi? Omul pesemne că pescuieşte.

   — S-ar putea şi ăsta. Însă lângă el mai stă cineva.

   — Poate că-i femeia lui.

   — Cel de alături e un bărbat şi mai exact, un alb.

   — Un alb?

   George a apucat binoclul de campanie pe care i l-a întins Petre şi a privit atent într-acolo.

   — Într-adevăr, e un alb.

   — Ştiu că în Malaita nu prea locuiesc mulţi europeni.

   — Nu cunosc multe despre asta, însă ştiu că până acum puţini albi au reuşit să pună piciorul aici. Oricum asta dă de gândit.

   George s-a întors şi a făcut un semn cu mâna spre turn, und e Rindow urmărea şi el kanu-ul.

   — Ne vom apropia, domnule George, să vedem dacă nu cumva acela este un naufragiat.

   — Nu cred asta domnule Rindow. Trebuie să fie un alb care locuieşte pe această insulă.

   Apoi întorcându-se spre Petre, zise:

   — Am o nouă speranţă.

   Uriaşul nu voia să îi spulbere nădejdea prietenului său:

   — E posibil totuşi ca el să ne ajute. Sper să primim nişte informaţii. Un european care trăieşte aici trebuie să se înţeleagă foarte bine cu indigenii şi de aceea am putea afla câte ceva de la el despre locul unde sunt ţinuţi camarazii noştri.

   Între timp submarinul s-a apropiat de kanu până la douăzeci de metri.

   Europeanul s-a ridicat în picioare:

   — Văd bine? a strigat el bucuros. Bine aţi venit, domnilor! N-am mai văzut nici un alb de mai mulţi ani!

   Camarazii au putut recunoaşte după accent că aveau de-a face cu un englez. Băştinaşul şi-a împins kanu-ul mai aproape.

   — N-am ştiut că în Malaita locuiesc albi, i-a replicat George. Veniţi, vă rog, la bord!

   Omul s-a străduit să ajungă pe puntea submarinului şi i-a strâns mâna lui George.

   — Mă numesc Morton şi sunt misionar, s-a prezentat el.

   — Misionar? a exclamat uimit George. Aici, la Malaita, asta-i ceva ieşit din comun. Precis că nu prea aveţi mari şanse printre vânătorii de capete.

   Chipul bărbatului s-a luminat de un surâs:

   — Nu-i nimic imposibil, chiar şi vânătorii de capete sunt oameni şi au un suflet.

   — Iertaţi-mă, s-a încurcat George, nu am avut asta în vedere, mă refeream la strădania de a elimina barbara lor deprindere.

   Morton a arătat spre băştinaşul său:

   — Vedeţi, acolo stă Baga, ajutorul meu şi el a fost vânător de capete, iar acum e creştin. Tribul lui l-am convertit deja.

   — E o treabă grea, părinte Morton, eu îţi doresc să o poţi duce până la capăt. Totuşi, acum trebuie să mă recomand şi eu, numele meu este George Farrow, al celui de aici e Petre, iar acolo în turn se găseşte primul ofiţer, domnul Rindow.

   — Submarinul lui Farrow? a exclamat Morton fericit. Am aflat de pe acum multe despre dumnealui. Baga merge destul de des cu barca dincolo, la Guadalcanal şi-mi aduce de acolo chiar şi ziare, aşa că aflu destule informaţii despre dumneavoastră.

   El i-a strâns mâna lui Petre şi s-a întors spre Rindow, urcând în turn.

   — Am dorit întotdeauna să-l întâlnesc pe căpitanul Farrow şi să-i strâng mâna acestui om curajos. Unde-i tatăl dumitale, domnule Farrow?

   Chipul lui George a devenit grav:

   — El, cu alţi şapte camarazi, a ajuns prizonier la vânătorii de capete. Nu ştiu nimic unde au fost duşi. Trebuie să fie pe aici, prin apropiere.

   — Aici, în apropiere? s-a mirat pastorul. Eu nu cunosc nimic. Ştii tu ceva, Baga?

   — Pot să-i întreb pe tovarăşii mei de trib. Vă voi da de ştire, a răspuns băştinaşul într-o engleză fără cusur.

   — Se află de o zi pe aici, a spus George şi sălbaticii nu au dat încă nici un semnal.

   — Vom reuşi şi te voi ajuta, domnule Farrow.

   Morton i-a informat că în apropiere se găseşte un golf.

   — Aţi putea acosta acolo şi staţiunea nu-i prea departe. După aceea aţi fi de acord să deveniţi oaspeţii mei?

   George a confirmat bucuros din cap.

   — Dumneata îmi dai speranţe, părinte Morton. Acceptăm invitaţia cu plăcere.

   Morton a îndrumat submarinul până în apropierea ţărmului, de unde camarazii puteau să debarce numai duşi de o barcă. De aici, el i-a condus mai departe pe George, Rindow, Petre, Kard şi cinci marinari, spre reşedinţa misiunii din apropiere. Aceasta se afla în

vecinătatea pădurii, împrejmuită de o palisadă înaltă. Impunătoarea clădire, o adevărată fortăreaţă, se înălţa pe o fundaţie de piloni şi avea în jur un balcon. După un gard de uluci erau pitite mai multe anexe gospodăreşti.

   George a clătinat din cap când a dat ochii cu această construcţie:

   — Îţi faci treaba aici, părinte Morton, dar nu numai sub ocrotirea lui Dumnezeu, a remarcat el zâmbind.

   — Ar fi o nechibzuinţă de necugetat să-mi las casa fără apărare. Am obţinut această clădire cu ajutorul umililor băştinaşi, a spus el plin de mândrie. Aşadar, poftiţi, veniţi mai aproape!

   El i-a călăuzit pe oaspeţii stăpână la etajul de sus, spre care. Ducea o scară uşoară dintr-un soi de frânghie împletită. În cazul unui atac o trag sus, a ţinut să precizeze misionarul. În curtea misiunii lucrau mai mulţi canaci. Aceştia i-au salutat bine dispuşi pe noii veniţi. George şi tovarăşii săi le-au răspuns prin câte un gest. Apoi au păşit în interior şi au rămas surprinşi de mobila confortabilă, deşi simplă pe care s-au aşezat.

   — M-am aranjat aici cât mai plăcut, aşa cum a fost cu putinţă, s-a scuzat Morton. După cum vedeţi, mai sunt încă în legătură cu civilizaţia.

   Rostind aceste cuvinte, el a pus pe masă nişte pahare de vin şi o sticlă plină, de un nivel promiţător totul, pe care a destupat-o.

   — O mică înghiţitură nu ne va dăuna, în ciuda arşiţei, i-a liniştit el râzând. În sănătatea dumneavoastră, domnilor!

   Când paharele au fost din nou umplute, George a spus:

   — Mă mir mult, părinte Morton, mai ales nu numai că eşti în viaţă, dar şi că locuinţa dumitale mai există încă aici.

   Pastorul a clătinat cu seriozitate din cap:

   — Nu a fost prea uşor şi chiar în momentul de faţă nu este încă, domnule Farrow. Am convertit vreo cincizeci de insulari, care-mi sunt fideli. Baga este ajutorul meu, el se îngrijeşte mult de asta, aşa că sunt liniştit. Desigur că el a reuşit numai prin faptul că mă prezintă ca pe un mare vrăjitor alb. Trebuie să spun că asta mă mâhneşte foarte mult.

   Şi misionarul a râs dureros.

   — Totuşi, părinte Morton, cinstit vorbind, el are într-un fel dreptate, deoarece aţi convieţuit atâta vreme ca vrăjitor printre aceşti sălbatici înrăiţi. Dar existenţa dumitale nu va fi poate de acum înainte cu mult mai sigură.

   — Într-adevăr, aceasta pare îndoielnic. În vecinătatea mea

există un trib socotit foarte sălbatic şi mă aştept în fiecare zi ca acestuia să-i dispară reţinerea.

   George i-a aruncat lui Petre o privire scurtă:

   — Dacă vrem să-i găsim pe camarazii noştri, acolo va trebui să atacăm.

   — Vă rog fără nici o violentă, domnule Farrow şi văd că fără voie m-am vârât într-o încurcătură. Soarta mă va duce spre locul ce-mi este destinat. Totuşi, acum prefer să vă sfătuiesc cum puteţi să vă regăsiţi tovarăşii.

   — Va trebui să mergem în satul lui Baga şi să obţinem informaţii de acolo, a aruncat George o vorbă.

   — Exact, tocmai la asta m-am gândit şi eu, a fost de acord Morton. Putem porni de îndată?

   — Suntem mereu gata, părinte Morton.

   Pastorul l-a strigat pe Baga. Acesta a intrat înclinându-se.

   — M-ai chemat, părinte?

   — Vrem să-ţi vizităm satul, Baga, poate că vreunul din tribul tău ştie ceva despre prizonierii europeni.

   — Vă voi conduce eu însumi într-acolo, părinte.

   Băştinaşul a vrut să iasă din nou afară, însă George l-a chemat înapoi:

   — Eu îmi dau seama, Baga, că părintele tău Morton se află într - o mare primejdie. Se pare că pe aici se găsesc nişte triburi care ar vrea să-i distrugă casa şi să-l ucidă.

   Baga a răsuflat adânc:

   — Aşa este, însă de când sunt cu părintele, eu l-am protejat.

   — N-ai putea să-mi spui şi altceva, Baga, a insistat Morton, cum stau lucrurile cu adevărat?

   — Până acum, părinte, ţi-am ascuns, totuşi nu vreau s-o mai lungesc. Căpetenia Manto şi-a convins războinicii că vraciul cu care umblu eu nu este puternic. Ugo, cel mai diavolesc om al tribului, a făcut nişte vrăjitorii mari ca să-ţi nimicească puterea. Mă tem că războinicii lui Manto vor veni aici foarte curând.

   — Nu sunt primul misionar care a murit pentru credinţa sa.

   — Dar, părinte, nu trebuie să mori, a strigat Baga agitat. Eu am doborât mulţi războinici care au vrut să te omoare, deşi tu m-ai învăţat că nu-i îngăduit să ucid. Dar a trebuit să o fac, altfel capul tău ar fi fost acuma atârnat în coliba unuia din ucigaşi. Am să pregătesc mai mulţi tineri din tribul meu şi ne vom apăra. Desigur că Manto are războinici mai numeroşi şi nu ştiu, totuşi, dacă îi vom învinge.

   — Te vom ajuta, Baga, l-a liniştit George, punându-i mâna pe umăr. Manto este neputincios împotriva armelor noastre.

   — Nu vreau o asemenea rezolvare, Baga şi misionarul şi-a ridicat mâna în semn de împotrivire. Printr-o muncă de ani de zile am făurit o operă paşnică şi acum să-mi fie distrusă prin violenţă? Am să merg la Manto şi voi vorbi cu el.

   — Părintele Morton este foarte bun, exclamă George. Generoasa dumitale intenţie faţă de băştinaşi te onorează. Ai făcut din Baga şi tovarăşii lui de trib, în chip miraculos, nişte creştini credincioşi. Mă gândesc însă că la Manto fiecare vorba bună este aruncată în vânt. Şi te rog să primeşti mulţumiri în numele tatălui meu şi a celorlalţi camarazi ai noştri, dar cu vorbe paşnice nu-i poţi elibera.

   Misionarul s-a uitat înaintea sa, după care a spus cu greutate:

   — Vom vedea ce vom face mai târziu, când ne vom reîntoarce. Acum vom merge în satul lui Baga.

   Baga i-a călăuzit pe aventurieri spre marginea pădurii, de unde pornea o potecă îngustă. Între timp băştinaşul o luase repede la picior pe drumul acesta socotit sigur, urmat ceva mai încet de Morton. Foarte aproape de el păşea Kard, căruia George i-a făcut semn să nu-l scape din vedere pe misionar. Îndărătul lui veneau cinci marinari. Convoiul era încheiat de George, cu Rindow şi Petre.

   — E o treabă fără nici un rost, a mormăit Petre.

   — La ce te gândeşti când spui asta?

   — Noi trebuie să-l căutăm pe tatăl dumitale, ca şi pe ceilalţi camarazi şi iată că-l pândim pe Morton. Omul s-a şi hotărât şi va merge la vânătorii de capete.

   — De asta îl cred în stare şi eu. Morton e atât de convins de misiunea lui, încât este gata să nu vadă nici o primejdie.

   — Eu găsesc că face pe grozavul! şi-a dat cu părerea Rindow. Cum este cu putinţă ca pastorul Morton să ducă la capăt o treabă de o atât de mare importanţă prin convertirea acelui şef înrăit al vânătorilor de capete.

   — Nu-mi dau seama, a spus George. De aceea am şi început să îmi pierd răbdarea.

   Oamenii păşeau tăcuţi înainte. Deodată, coloana s-a oprit la un strigăt venit din faţă. George s-a izbit de ceilalţi camarazi de dinaintea sa. S-a grăbit să ajungă acolo şi a rămas înlemnit, scăpând o exclamaţie de spaimă. Înaintea sa zăcea nemişcat la pământ Kard şi nu se vedea nici o urmă de Morton. George a simţit că îl străpunge prin inimă un fior de gheaţă. Tânărul s-a aplecat

jos şi l-a pipăit pe Kard. Uriaşul zăcea pe o parte şi George a răsuflat uşurat când i-a simţit bătaia pulsului. Kard era deci numai ameţit. Rindow şi Petre s-au apropiat şi ei.

   — Ce s-a întâmplat? a întrebat Rindow alarmat.

   — Nu se ştie încă, a răspuns unul dintre marinari. Mă aflam la o distanţă de vreo zece metri de Kard. Gând am ajuns aici, chiar la cotitura potecii, el era întins la pământ şi misionarul dispăruse.

   — Dar pe băştinaşul pastorului nu l-ai văzut?

   — N-am auzit nici măcar un foşnet dinspre el.

   Pe când Petre se interesa, vorbind cu ceilalţi camarazi, George a aruncat o scurtă privire înspre locul în care se aflase pastorul. A descoperit nişte urme, însă acestea dispăreau la scurtă distanţă. Vânătorii de capete se ascunseră cu atâta măiestrie în desiş, încât nu-şi trădaseră nici cu cel mai mic semn prezenţa. Apoi tânărul sa reîntors la ceilalţi camarazi, a îngenuncheat la pământ lângă Kard şi l-a frecat pe frunte. Acesta s-a ridicat cu greu şi s-a sprijinit de Petre.

   — E o treabă neplăcută, domnule George, pentru că nu pot spune nimic despre ce s-a petrecut.

   — N-ai văzut şi n-ai auzit ceva, Kard?

   — S-a petrecut totul aşa, deodată. În faţa mea a ţâşnit din desiş un braţ cu o măciucă şi înainte de a putea înţelege ce este, am primit o lovitură care m-a lăsat fără cunoştinţă.

   George l-a privit pe Kard:

   — Urmele duc până la vreo zece metri şi mai departe nu se observă nimic. Avem de-a face cu adversari foarte periculoşi. Poţi să umbli Kard?

   — Fireşte, nu renunţ. Totuşi nu sunt chiar scos din luptă. Acum trebuie să dau de acest băştinaş cu două feţe.

   — Să fi mers oare în satul său? s-a întrebat Rindow.

   — Asta-i una din posibilităţi, să fi continuat drumul mai departe. Totuşi, Baga este un om inteligent şi îmi pun în el întreaga speranţă.

   Aventurierii îşi reluaseră deja mersul şi deodată şi au tras piedicile de la pistoale, ridicându-şi braţele înarmate la apariţia lui Baga. El i-a privit pe toţi speriaţi:

   — Unde este părintele Morton?

   George l-a informat pe scurt ce i se întâmplase. Băştinaşul a pătruns în desiş şi a examinat urmele observate mai înainte de George. După doar câteva clipe s-a şi reîntors. La rândul său nu a putut să desluşească nici o urmă mai departe.

   — Nu-mi dau seama ce s-a întâmplat cu adevărat.

   — E vorba de Manto? l-a întrebat George.

   — Da, războinicii lui.

   — Atunci, într-adevăr trebuie să-i facem o vizită acestei căpetenii. Dar de unde ştii asta atât de precis?

   Baga l-a privit pe George cu ochi mari, plini de mândrie:

   — Trebuie să mărturisesc că nu am fost în satul meu de mai multe, zile şi acum când mă reîntorceam spre el, cineva de-ai noştri întâlnit în cale mi-a dat nişte veşti. La noi ştirile umblă repede, domnule. Aşa am aflat adineauri ceva şi anume că undeva sunt ţinuţi prizonieri opt oameni albi.

   — Aceştia sunt camarazii noştri, a sărit George tulburat. Ai aflat în care trib?

   — Da, domnule, războinicii lui Manto îi ţin închişi în satul acestuia.

   — Baga, cunoşti drumul spre satul lui Manto?

   — Cunosc un sat şi nu se află departe de aici.

   — Manto locuieşte cumva în două sate?

   — Da, unul în apropiere de mare şi unul mai departe, în interiorul ţinutului; acolo se retrage tribul său când îi ameninţă o primejdie.

   — Vrei să ne conduci până acolo? Călăuzeşte-ne, Baga!

   Băştinaşul a confirmat din cap, apoi a pornit înaintea

camarazilor. Au mai străbătut o scurtă porţiune de potecă, după care băştinaşul a cotit la dreapta. Când ultimul din coadă a pătruns pe această potecă, mai şerpuită, atunci Baga s-a îndepărtat de capul coloanei doar atât cât să poată fi văzut. De această dată George a păşit înaintea camarazilor săi, hotărât şi fără zgomot, cu pistolul la îndemână, gata să îl folosească. Examina cu băgare de seamă tufişurile din ambele părţi. Aproape de tot, în spatele lui, îl urma Petre, cercetând atent la rândul său în preajmă, deşi îl mai ajuta şi pe Kard.

   Deodată, Baga s-a întors spre aventurieri şi le-a făcut semn cu mâna să se apropie în linişte. Când au ajuns lângă el, acesta a dat la o parte ramura unui arbust, astfel ca tânărul aflat în faţă să poată privi înaintea lui.

   George a văzut atunci o colină ce dădea într-o vale, toată acoperită cu tufişuri foarte dese. Pe acest loc se afla satul căutat şi părea însufleţit de oarecare mişcare.

   Însă George a mai văzui şi altceva. Aproape de tot stătea rezemat de lancea sa un vânător de capete.

   Tânărul i-a făcut semn lui Petre, arătându-l pe pândar:

   — Trebuie să-l îndepărtăm cât se poate de repede, i-a şoptit el, dar fără nici un zgomot. Mă voi apropia de el pe furiş şi îl voi înhăţa. Tu ai să mă urmezi de aproape, dar ai grijă să nu fii simţit.

   Înainte ca Petre să poată răspunde, George a şi dispărut printre două tufişuri în direcţia sălbaticului. Uriaşul l-a urmat, dar nu chiar atunci şi observând o creangă uscată, a frânt-o între degete. Deşi zgomotul produs a fost foarte uşor, vânătorul de capete şi-a încordat tot corpul şi s-a întors fulgerător pe jumătate.

   În aceeaşi clipă, George s-a năpustit asupra lui şi-a doborât. L-a apucat prin surprindere de gâtlej şi l-a strâns din toate puterile, până ce acesta a început să se piardă, însă tânărul a observat numaidecât că avea de-a face cu un adversar îndemânatic şi foarte puternic. Vânătorul de capete l-a apucat pe alb de încheietura mâinii şi s-a răsucit înjur ca un şarpe. George era de acum conştient că dacă slăbeşte strânsoarea doar o secundă, atunci l-ar fi scăpat imediat..

   În aceeaşi clipă, prin faţa tânărului a trecut ceva repede, s-a auzit o izbitură surdă şi corpul din mâinile lui s-a făcut moale. Petre observase încleştarea şi a intervenit la timp, lăsându-l nemişcat pe sălbatic cu o lovitură sigură.

   George l-a părăsit pe omul întins la pământ şi Petre l-a târât pe leşinat în tufiş, unde l-a legat şi i-a pus un căluş. În vremea asta tânărul şi-a concentrat întreaga atenţie asupra satului şi a împrejurimilor sale şi a înţeles că acolo se petrece ceva, dar nu-i lăsa impresia unei curse. Ce-i drept, războinicii se agitau confuz, de parcă s-ar fi aşteptat la un atac.

   Petre n-a întârziat să ajungă lângă protejatul său:

   — Ai putut să descoperi ceva, George?

   — Nu-i văd nici pe prizonieri şi nici pe misionar.

   — Poate că se găsesc în celalalt sat.

   — E posibil, dar cu toate acestea, trebuie mai întâi să ne încercăm norocul aici.

   — Nu putem să întreprindem ceva imediat, până nu ştim exact unde se află camarazii. Dacă am ataca acum, Manto i-ar ucide pe prizonieri.

   George a arătat înspre partea opusă a marelui luminiş:

   — Dincolo, pe lizieră, se află o colibă mare. Acolo locuieşte Ugo, marele vraci, a intervenit Baga, care se apropiase de George. În caz că prizonierii se găsesc în sat, atunci s-ar putea să fie numai în coliba aceea.

   — Dacă-i aşa, să mergem să facem o cercetare, a propus George.

   — E o treabă primejdioasă, domnule George, a atras atenţia Rindow încruntându-se, pentru căci cu siguranţă sunt instalate multe străji în jurul satului.

   — De treaba asta ne vom ocupa numai eu şi cu Petre.

   Rindow şi-a ridicat mâinile în sus zicând:

   — Asta nu pot să accept.

   George a trebuit să râdă şi Rindow s-a stăpânit întocmai ca tatăl său.

   — Dacă am pătrunde toţi deodată în desiş, am fi repede descoperiţi, domnule Rindow. Pentru mine şi Petre asta-i o chestiune foarte simplă.

   — Iar noi vom rămânea aici şi vom privi cum o veţi încasa de la vreunul.

   — Dumneavoastră ne veţi asigura acoperirea. Dacă cineva ne va observa şi vom fi în primejdie, atunci va trebui să trageţi. Veţi deschide focul chiar din acest loc.

   George s-a răsucit spre Baga:

   — Vrei să ne însoţeşti?

   — Da, domnule, vă voi putea fi folositor.

   — Alegeţi momentul potrivit când veţi putea trece pe lângă paznici, le-a atras încă o dată atenţia Rindow.

   — S-ar putea întâmpla să-i şi ucidem, a spus George încrezător, făcându-i un semn când a pornit cu Petre şi Baga.

   Băştinaşul s-a îndreptat spre sat, păşind uşor împreună cu cei doi albi, chiar pe marginea luminişului. Tufişurile de aici erau destul de îndepărtate unele de altele, ceea ce înlesnea deplasarea fără zgomot, dar deveneau destul de dese pe lângă sat, ca să-l protejeze.

   Pe măsură ce înainta tânărul era stăpânit de gânduri negre. Se strecura totuşi hotărât în spatele băştinaşului. Se afla oare aici tatăl său, iar ceilalţi camarazi mai erau încă în viaţă?

   Deodată, Baga a dat înapoi când a observat un arc mare, destul de primitiv, îndreptat în direcţia lor. De cum l-a văzut pe pândar, l- au şi ocolit. Au trebuit încă o dată să mai evite o strajă şi numai după aceea, luând-o pe altă parte a luminişului, s-au apropiat de coliba şamanului. Baga s-a oprit deodată după un tufiş şi s-a lăsat în jos. George se uitase şi el înainte, însă nu văzuse nimic în apropiere şi ar fi murit dacă mai înainta. Asta ar fi însemnat şi sfârşitul său.

   Înaintea sa, lângă un tufiş des, răsărise un chip întunecat de după o tufă. Braţul lui George a aplicat mecanic o lovitură puternică cu pistolul în creştetul paznicului. Izbitura era atât de viguroasă încât tânărul a scăpat arma din mână. Prin umăr i-a trecut o durere pătrunzătoare şi apoi prin întreg corpul. Braţul îi atârna în jos neputincios, în aceeaşi clipă, prin faţa tânărului a alunecat iute un cuţit. Dar o săritură fulgerătoare l-a ferit de lama sclipitoare.

   Agresorul era un individ uriaş, un vânător de capete foarte puternic. Acesta s-a năpustit imediat din nou asupra tânărului. Însă şi de această dată fiul căpitanului a putut să evite înspăimântătoarea lovitură ce-i ţintea inima, deşi durerea din braţ îi stingherea mult orice mişcare.

   Sălbaticul ţinea în mâna stângă o măciucă scurtă şi zdravănă, cu care a încercat deodată să-l lovească. Greaua şi puternica bucată de lemn i-a atins în treacăt tâmpla. Clătinându-se, gata să cadă, George a dat înapoi şi a simţit că-şi pierde cunoştinţa. Numai printr-un ultim efort a putut sa se menţină în picioare.

   Mai mult dintr-un gest instinctiv şi-a scos pumnalul cu mâna stânga şi cu un ultim efort al braţului l-a repezit spre vânătorul de capete. Vârful tăişului a pătruns adânc în antebraţul sălbaticului, care a dat drumul hangerului său cu un strigăt de furie.

   Cu toate acestea, vânătorul de capete a izbit din nou cu măciuca înainte, nimerind iarăşi, dureros, de această dată umărul lui George. Din fericire, lovitura nu a fost aplicată prea puternic, însă îndeajuns ca tânărul să cadă în genunchi. Prin faţa ochilor iau jucat scântei sclipitoare. Totuşi a reuşit sa se răsucească, ajutat de întreaga energie care îi mai rămăsese, deşi nu îi mai ajungea un singur braţ ca să se apere.

   Şi atunci a venit salvarea. Deja vânătorul de capete ridicase din nou ghioaga şi tânărul a rămas îngheţat de spaimă, dându-şi seama că începe să-l înfăşoare vălul negru al morţii. Sălbaticul a rămas câteva secunde nemişcat, apoi s-a prăbuşit dintr-o dată grămadă.

   George şi-a pipăit braţul şi învingându-şi cu toată voinţa greaţa ce îl stăpânea, a început să vadă clar în faţa sa. L-a recunoscut pe Baga cu lungul său cuţit atârnându-i la şold.

   — Tânărul domn alb a avut un mare noroc, a spus băştinaşul. Pentru că el n-ar fi scăpat altfel cu viaţă.

   — Îţi mulţumesc, i-a răspuns George încă foarte buimăcit, acest atac s-a petrecut atât de surprinzător, încât n-am mai putut să mă

opun.

   Petre s-a apropiat şi el şi văzându-l pe vânătorul de capete întins la pământ, l-a privit speriat pe tânăr:

   — De ce n-ai rămas, domnule George, alături de Baga? Sunt foarte supărat că am băgat de seamă prea târziu.

   Din cuvintele sale răzbăteau neliniştea şi mustrarea. Şi privindu-l insistent pe protejatul său, l-a întrebat:

   — Ţi s-a întâmplat cumva ceva rău?

   — Mi-a şi trecut, Petre, însă fireşte că mâna mea dreaptă nu o pot încă folosi. El s-a aplecat şi şi-a ridicat pistolul.

   — Atunci vei rămâne aici până ce eu şi cu Baga ne vom furişa în coliba aceea.

   — Nu se pune o asemenea chestiune, a protestat George cu energie. Pot încă să mă folosesc de braţul stâng.

   Petre ştia că era zadarnic să mai insiste. Odată ce apuca să ia o hotărâre, tânărul rămânea de neclintit, aşa că nu a mai lungit discuţia.

   Baga o luase de acum înainte. Când cei doi prieteni l-au ajuns din urmă, el le-a arătat în faţă:

   — Coliba se află acolo, dincolo de tufişurile astea şi mai avem până la ea doar câţiva metri.

   — O iau înainte, a spus Petre. Apoi ai să mă urmezi tu cu Baga. Veţi aştepta îndărătul ultimului tufiş, ca să-mi asiguraţi apropierea. Nu putem pătrund toţi trei deodată în coliba vraciului.

   George a fost nevoit să-şi dea seama că propunerea lui Petre era bună, astfel că s-a supus. El urma să aştepte până ce uriaşul ajungea la ultimul arbust din faţa colibei, după care avea s-o ia nevăzut, împreună cu Baga, în jos pe pantă.

   Înainte de a porni, Petre i-a şoptit prietenului său:

   — Nădăjduiesc că vom ave noroc, George.

   — Eu mă opresc şi ne întâlnim aici, Petre.

   Uriaşul s-a ridicat şi printr-un salt înainte a ajuns la colibă, repezindu-se vijelios înăuntrul acesteia. George îi urmărea încordat fiecare mişcare. Ţinea în mâna dreaptă pistolul cu piedica trasă, cu toate nimic nu lăsa să se creadă că pătrunderea lui Petre fi fost observată de cineva. N-a trecut mult şi uriaşul a ieşit afară. În interiorul cocioabei nu găsise probabil pe nimeni şi fără să-i ofere tânărului vreo explicaţie, Petre a dispărut printre celelalte colibe ale satului.

   El şi cu Baga au aşteptat tăcuţi minute în şir şi deja tânărul începuse să fie cuprins de nelinişte, când deodată de după colţul

colibei vraciului a ieşit fără zgomot o siluetă. George şi-a smucit cu repeziciune pistolul deşi îl stânjeneau durerile. S-a liniştit când a auzit de undeva chiotul reţinut de bucurie al uriaşului şi recunoscând în acelaşi timp că arătarea de lângă colibă era un marinar de pe submarin! După aceasta a apărat imediat un al doilea, apoi al treilea...

   Deodată, dinspre sat a izbucnit un strigăt de alarmă.

   — Suntem descoperiţi, a atras atenţia Baga.

   — Aici, încoace! a strigat George, făcând semn marinarilor. Să-i conduci repede în pădure, i-a cerut el băştinaşului.

   Au apărut curând în faţă alţi doi marinari, aproape în acelaşi timp cu doctorul Bertram şi căpitanul Farrow. Aceştia erau urmaţi de Petre şi Barth.

   — Tată, a izbucnit George fericit, deşi nu era de loc şi timp pentru îmbrăţişări, pentru că se năpusteau deja asupra lor mai mulţi vânători de capete.

   George a tras de câteva ori Asupra sălbaticilor aflaţi în urmărire. La rândul său, Petre, alăturându-se tânărului, a deschis şi el focul. Vânătorii de capete au luat-o la fugă.

   — Înainte de a pătrunde în sat a trebuit să scot din joc încă un paznic, a spus în mare grabă Petre.

   — Nu l-ai găsit şi pe Morton în coliba aceea?

   — Nu, numai pe tatăl tău şi pe ceilalţi, dar ai grijă să tragi cu economie.

   — Să plecăm de aici, a strigat căpitanul cuprins de îngrijorare.

   Tocmai atunci războinicii porniseră un nou atac, dar George şi

cu Petre nu-şi puteau părăsi locul, fiind singurii care îi reţineau pe sălbaticii tot mai numeroşi. Spre uşurarea lor, din partea opusă, dinspre vale, a pornit un ropot asurzitor de împuşcături. Intervenise în luptă Rindow cu oamenii săi. Ce-i drept, era cam mare distanţa pentru a ochi cu pistoalele lor de acolo, totuşi, vânătorii de capete fiind surprinşi de noii adversari iviţi, s-au retras derutaţi spre primele colibe. Folosind acest moment de răgaz, George şi cu uriaşul şi-au dat drumul vertiginos spre povârnişul văii. Înainte de a ajunge într-un desiş din faţa sa, George a făcut un semn de recunoaştere spre cei din partea opusă. De acolo s-a balansat o mână cu o şapcă. Era Rindow, care-i vestea că înţelesese. Toţi camarazii îi aşteptau pe cei doi. În sfârşit, tatăl l-a strâns cu căldură în braţe pe tânărul său fiu. El i-a atins fără să ştie umărul lovit, încât George a scăpat un strigăt de durere.

   — Ce ai acolo? l-a întrebat căpitanul îngrijorat.

   — O lovitură de măciucă, nu-i nimic grav, l-a liniştit tânărul, făcând un semn de negaţie cu cealaltă mână.

   — Trebuie să-i dăm drumul mai repede, i-a zorit Petre, mai târziu vom avea vreme îndeajuns să ne împărtăşim bucuria.

   George mergea alături de tatăl lui şi i-a oferit unul din pistoalele sale, informându-l în acelaşi timp pe fugă cum a izbutit atât de repede să dea de urma lor. Apoi s-a apropiat şi Rindow cu ceilalţi camarazi. Domnea o bună dispoziţie şi cordialitate generală, iar careva dintre oameni a observat că era o mare fericire să-l aibă din nou alături pe căpitan.

   Baga s-a apropiat de George:

   — Părintele Morton nu era în colibă?

   — Nu, Baga, trebuie să fi fost târât în celălalt sat.

   Chipul băştinaşului s-a mohorât:

   — Nu-mi dau seama unde zace acum.

   — O vom afla, Baga, dar pentru astăzi desigur că e prea târziu.

   — Ce vrei să faci acum, domnule?

   — Ne vom reîntoarce la submarin.

   Deodată faţa lui Baga a luat o înfăţişare speriată:

   — Casa părintelui Morton nu este îndeajuns de păzită şi Manto ar putea s-o devasteze.

   — Atunci va trebui să ne grăbim.

   George a făcut câţiva paşi şi a privit înapoi spre sat.

   — Totul pare destul de liniştit aşa că nu sunt prea îngrijorat.

   — Manto este speriat, dar şi viclean, a spus Baga şi trebuie să fim cu mare băgare de seamă.

   — Va avea de-a face cu pistoalele noastre, care îl vor pune la punct. Vino, Petre, vom prelua conducerea coloanei.

Capitolul II

Asaltul misiunii creştine

   Convoiul înainta străduindu-se să respecte toate măsurile de precauţie. Baga îi călăuzea pe camarazi pe o potecă îngustă ce ducea înspre mare. După vreo zece minute de mers, au ajuns la intrarea într-un luminiş destul de întins. George lăsase grupul în urmă, în interiorul pădurii şi pornise în cercetare urmat de uriaşul Petre. S-a oprit în foc, adăpostit după un tufiş şi a cercetat cu luare aminte spaţiul liber din faţa sa. Liniştea ce domina locul l-a convins că nu exista nimic suspect şi a făcut câţiva paşi înainte. Era cu neputinţă să nu-i ameninţe nici o primejdie, îşi spunea el. Dacă Manto se hotărâse totuşi să-i urmărească, atunci el nu putea să se afle decât înapoia aventurierilor. Cu toate acestea, fiind încă bănuitor, tânărul nu le-a făcut semn tovarăşilor săi semn să-l urmeze. Şi a fost inspirat, deoarece din tufişurile din partea opusă a alunecat ca un şarpe o siluetă întunecată, iar foarte aproape de capul tânărului au zburat câteva săgeţi. George şi a dat seama imediat ce primejdie îngrozitoare plutea deasupra camarazilor săi. Manto făcuse un ocol şi le-o luase înainte, blocându-le calea. Tânărul s-a întors fulgerător şi a luat-o la fugă în zig-zag înapoi în desiş.

   — Am intrat în încurcătură, a mormăit uriaşul.

   — Era cât pe ce s-o păţeşti, George.

   — Acest Manto e un mare şmecher şi ne-a tăiat drumul.

   — N-are să reuşească, nu ne va opri.

   — Să fim totuşi prudenţi, Petre, i-a atras atenţia George. Cât de perfidă este căpetenia, ţi-ai putut da seama deja. El nu se va lăsa, ci dimpotrivă, va continua prin toate mijloacele să ne închidă calea.

   — Dai aşa, dintr-odată înapoi? i-a reproşat Petre.

   — Eu trebuie să mă întorc împreună cu tata la submarinul nostru. Am fost despărţiţi atâta vreme şi nu mai vreau să mai risc nimic.

   — Doar fiul său poate fi prudent într-o asemenea măsură, a făcut observaţia doctorul Bertram.

   Căpitanul Farrow a arătat cu capul spre George:

   — Ai dreptate, nu trebuie să riscăm experimente.

   Petre a ridicat din umeri.

   — Acum stăm aici faţă în faţă, noi şi duşmanii noştri şi în acest moment nici una dintre părţi nu are vreun folos. Cu siguranţă că Manto a pregătit pe undeva mai încolo vreo baricadă, pe unde nu vom reuşi să trecem neobservaţi. Hei, Baga, l-a strigat George, putem găsi vreun alt drum, mai scurt şi mai sigur?

   — Cunosc un drum mai bun, domnule.

   George a privit încă o dată spre luminiş. Vânătorii de capete dispăruseră brusc. Poate se aşteptau la un atac al albilor, sau e posibil, ca apariţia lor sa fi fost numai un şiretlic ca să-i atragă pe camarazi în loc deschis. George se şi hotărâse să iasă în luminiş Urmat de ceilalţi, când deodată a rămas pe loc încremenit. Pin tufişuri s-au ivit câteva trupuri negre. Vreo cincisprezece sălbătici s-au strecurat afară şi au început să înainteze prin ierburi ca nişte şerpi, lipiţi de pământ. Când aceştia au ajuns în mijlocul luminişului, din acelaşi desiş a apărut un al doilea şir de războinici.

   George a tras câteva focuri. Apoi s-a întors repede, fiind întâmpinat de uriaş:

   — Să nu zăbovim nici o secundă şi să pornim! a spus acesta. Dar ce s-a mai întâmplat acolo, George?

   — Vânătorii de capete au pornit din nou.

   — Atunci e vremea ca să ajungă aici!

   — Au adoptat o tactică cu totul nouă. Manto i-a pus pe războinicii lui să avanseze târându-se în rânduri succesive.

   Petre a dat drumul unui fluierat uşor:

   — La naiba, atunci e nevoie să luăm repede măsuri! Să-i prevenim mai întâi pe ai noştri.

   Şi s-au grăbit să-i ajungă din urmă pe camarazi.

   Pe chipul căpitanului s-a întipărit îngrijorarea când a auzit de apropierea vânătorilor de capete. El i-a cerut lui Baga să conducă grupul cât putea mai repede spre bungalowul lui Morton. Acum Baga nu a mai făcut ocolul ce-i propusese şi a luat-o de-a dreptul prin hăţiş. Ajuns repede la palisadă el a strigat din toate puterile. În balconul de sus au apărut deodată câteva din ajutoarele misionarului. Bieţii oameni au luat cunoştinţă, dârdâind de spaimă, de venirea războinicilor duşmani. Cei de pe submarin s-au grăbit să urce la etajul clădirii, în timp ce Baga şi persoanele de serviciu au închis totul şi s-au pregătit de apărare.

   — Treceţi în camere. De Ta ferestre veţi avea un câmp bun de tragere! a ordonat căpitanul Farrow, în ciuda oboselii ce îl stăpânea.

   — Crezi aşadar, tată, că vom avea de-a face cu un atac?

   — Fără nici o îndoială. Manto este destul de şiret şi de hotărât, aşa socotesc eu. Poziţia lui e destul de puternică. Este greu de crezut că se va împăca cu gândul că ne-am eliberat din satul lui. Vino în încăpere. Acolo poţi să-mi povesteşti mai amănunţit întâmplările prin care ai trecut după ce ne-am despărţit.

   Căpitanul Farrow şi cu fiul său au pătruns în bungalow. Ei au examinat instalarea camarazilor şi poziţia fiecăruia, de unde se putea observa şi trage când se va da ordin de deschidere a focului. De îndată ce au intrat cei doi în camera ce şi-o aleseseră, au privit întâmplător afară pe fereastră şi au rămas înlemniţi. Jos în curte, chiar în interiorul gardului de bambus se aflau vreo zece vânători de capete, George şi-a smuls cu stânga pistolul, deoarece dreapta nu putea să o folosească şi s-a pregătit să tragă... Putea oare să doboare atâţia războinici de-ai lui Manto?

   Dar sălbaticii stăteau fără grijă, grămadă şi nu acordau nici o atenţie fortăreţei din faţa lor. George i-a văzut cu uimire pe Petre şi pe Baga pornind spre grup şi a respirat uşurat. Deci se putea trata prieteneşte cu băştinaşii!

   N-a trebuit mult să rămână stăpânit de îndoieli, întrucât Baga a dispărut cu aceşti oameni în desiş şi la scurt timp după asta Petre a intrat în încăpere.

   — Ne-au venit ajutoare, a dat el de ştire.

   — L-am văzut, sunt băştinaşii din satul lui Baga?

   — Da, oamenii vor supraveghea staţiunea timp de trei zile, dar nu au adus ştiri despre Morton.

   — Ce vrea să facă Baga cu războinicii lui?

   — Îşi va instala oamenii în semicerc în preajma staţiunii. Când va sosi Manto, acesta va fi prins ca într-un cleşte.

   — Asta-i destul de bine. Atunci să fim gata de luptă.

   George s-a pregătit aducându-şi un scaun lângă fereastră, de unde intenţiona să tragă în jos. Astfel putea să supravegheze un spaţiu întins, fără ca el însuşi să fie văzut. Căpitanul Farrow şi cu Petre i-au urmat exemplul. Apoi George i-a povestit tatălui său ultimele aventuri, fiind ascultat cu atenţie de căpitanul Farrow.

   Timpul trecea repede şi George ajunsese cu lunga sa informare la sfârşit, dar încă nu vedea nici un războinic de-al lui Baga care să aducă vreo veste despre apropierea duşmanului. Voia tocmai să se ridice pentru a se interesa dacă totul este în ordine, când iată că din desişul de vizavi a ieşit Baga şi a făcut un semn scurt spre clădire.

   — Sosesc! a strigat băştinaşul către George. A durat destul de mult...

   — Manto este prevăzător, i-a răspuns tânărul, cu siguranţă că se va grăbi să ne atace cât mai curând.

   Baga a dispărut iarăşi. Aventurierii priveau încordaţi spre desiş. Curând s-a produs o mişcare uşoară într-un boschet. Un războinic al lui Manto, bine ascuns la marginea hăţişului, pândea spre staţiune. Apoi vânătorul de capete a ieşit afară din desiş. Deşi acesta era foarte tânăr, mişcările lui demonstrau dibăcie şi putere. A rămas liniştit pe loc şi a examinat pentru o clipă casa. Apoi a înaintat păşind încet.

   — Omul are curaj, a şoptit George, în acest fel vrea să se ofere ca un manechin pentru tragere.

   — Sper ca Baga să nu facă vreo prostie şi o să-l lase în pace, a spus Petre observându-l atent pe războinic.

   Tânărul sălbatic se apropia mereu şi s-a oprit tocmai sub balconul din jurul clădirii. Prin intervalele peretelui de bambus se putea vedea bine silueta sa. A rămas minute întregi nemişcat şi a cercetat din nou, meticulos, casa. Apoi s-a întors şi a ridicat un braţ.

   În aceeaşi clipă, la marginea hăţişului au ţâşnit vreo douăzeci de trupuri întunecate. Printr-un salt înainte, sălbaticii au şi ajuns în spaţiul liber al curţii.

   Căpitanul Farrow a păşit pe fereastră, a ridicat arma şi bubuitura pistolului său a împrăştiat liniştea.

   — Foc! a strigat el în acelaşi timp.

   Câteva secunde după aceea a răsunat un ropot prelung de împuşcături de la ferestrele bungalowului. În spatele asaltatorilor au izbucnit aproape simultan strigătele de luptă ale oamenilor lui Baga.

   Războinicul de sub balcon şi-a înăbuşit spaima şi printr-un răcnet strident şi-a aruncat lancea spre una din ferestre. Însoţitorii săi i-au urmat de îndată gestul, silindu-i pe aventurieri să se adăpostească de ploaia de lănci pentru o scurtă clipă.

   Îndată spre vânătorii de capete adverşi au zbârnăit săgeţile oamenilor lui Baga. Ţipetele ce răsunau demonstrau că multe dintre ele îşi găsiseră ţinta. La rândul lor, oamenii de pe submarin au revenit la ferestre şi au tras din nou. De data asta n-au mai ţintit spre capete, ci mai ales au urmărit să-i rănească pe sălbatici, pentru a-i face incapabili de luptă.

   George a părăsit fereastra şi a ajuns la balcon. În aceeaşi clipă,

foarte aproape de el s-a înfipt în perete o lance, unde a rămas vibrând. Tânărul războinic era ascuns după o ulucă şi îşi apăra partea superioară a corpului cu un scut lunguieţ, vopsit în culori ţipătoare, iar în cealaltă mână ţinea o a doua lance, gata să o arunce.

   George i-a observat chipul schimonosit de furie. Podoabele ciudate şi zugrăveala înspăimântătoare îi dădeau o înfăţişare diavolească. Acesta trebuia să fie un fel de şef, judecând după felul nechibzuit în care atacatorii au dat buzna după el, când i-a îndemnat să atace.

   În momentul acela din dreapta au răsunat noi strigăte. George a privit câteva secunde într-acolo şi a văzut un al doilea val de vânători de capete înaintând în staţiune.

   — Atenţie, George!

   Lângă el a trosnit o împuşcătură de la fereastră.

   La avertismentul tatălui său, tânărul s-a aruncat fulgerător într-o parte. Pe lângă umăr i-a trecut o nouă lance, care s-a înfipt în peretele casei. Dar căpitanul Farrow îl răzbunase de acum pe fiul său. Printr-o împuşcătură precisă l-a întins la pământ pe tânărul sălbatic.

   George a fost nevoit să se reîntoarcă în încăpere, întrucât noii. Atacanţi copleşeau bungalowul cu o grindină de săgeţi. Însă acum apărătorii le dădeau un răspuns descurajator, asaltul fiind primit cu un foc bine ochit şi la ţintă.

   Şi din nou Baga cu oamenii săi i-au prins în cursă. Războinicii s-au oprit brusc, reţinuţi de o poruncă răsunătoare. Noul asalt îi adusese mai aproape, cu toate acestea războinicii nu se apropiaseră decât cu câţiva metri şi strigătele de luptă se transformaseră în strigăte de durere. Cei teferi şi-au încercat scăparea prin fugă, vânaţi din urmă de gloanţele aventurierilor.

   Situaţia se răsturnase în primul rând prin intervenţia lui Baga şi a oamenilor săi. George se temea acum ca nu cumva aceştia, îmbătaţi de victorie, să se răzbune în chip îngrozitor pe cei căzuţi. A coborât în grabă jos, pentru că nu vroia ca cineva să facă vreun rău războinicilor căzuţi.

   Totuşi îngrijorarea tânărului Farrow era de prisos. A văzut cât de adânc pătrunse învăţătura creştină în sufletele simple ale băştinaşilor. Munca lui Morton se încununa în aceste minute tragice.

   Baga s-a grăbit să adune cu oamenii săi pe duşmanii răniţi sau morţi, fără a face cuiva vreun rău.

   La rândul lor şi camarazii au părăsit bungalowul, iar doctorul Bertram a început imediat să bandajeze răniţi.

   — Dintre noi este cineva rănit? a întrebat George.

   — Nişte zgârieturi neînsemnate pe care le-am şi oblojit.

   Apoi Petre a arătat spre tânărul sălbatic care fusese transportat şi el de către oamenii lui Baga:

   — Războinicul întins acolo e acela care era cât pe ce să te ucidă.

   George s-a apropiat de sălbatic a cărui rană de la picior sângera

puternic.

   — Te doare?

   Mirat, acesta l-a străpuns cu privirea pe George, apoi şi-a întors capul şi nu a răspuns.

   Baga a păşit spre George:

   — Domnule, ştii cine-i acesta?

   — Un adversar primejdios care trebuie respectat.

   — El e fiul lui Manto.

   — Atunci aşa se explică şi cutezanţa lui. Acum nu i se poate întâmpla nimic rău pastorului Morton.

   Petre, aplecându-se asupra tânărului sălbatic întins jos, ca să-i panseze rana, a spus:

   — Iată că am făcut o captură bună. Poate vom reuşi să-l schimbăm cu Morton.

   — Acum e cu putinţă, deşi nu cred că Manto va fi de acord cu asta. Vânătorii de capete nu au legături de familie între ei.

   Petre a trebuit să prindă braţul tânărului sălbatic ca să-l poată pansa. De alături îl ajuta şi George. Deodată vânătorul de capete s - a încruntat şi a smuls faşa cu care îl bandajase uriaşul.

   Între timp a sosit şi căpitanul Farrow. El a rămas foarte încântat aflând de această captură.

   — Acum e vremea să ajung la bord George, vrei să vii şi tu cu mine?

   — Eu am o altă propunere, tată. După această înfrângere, Manto se va decide cu siguranţă să se îndrepte spre cel de-al doilea sat al său. Dacă ne vom lua după urmele lăsate de vânătorii de capete fugari, atunci vom da peste această aşezare. Sunt mai mult decât sigur că acolo se află Morton.

   — Propunerea ta e bună, totuşi aş mai dori să aştepţi până mâine dimineaţă.

   George l-a privit mirat pe tatăl său:

   — Până mâine dimineaţă? Nu pot înţelege de ce?

   — Pentru că eu sunt la capătul puterilor, George. Cât am fost

prizonier m-au ţinut neîntrerupt în picioare.

   Pe chipul lui George s-a aşternut dezamăgirea, dar cu toate acestea, trebuia să-i dea dreptate tatălui său. I-a venit atunci în ajutor Petre:

   — Putem totuşi să mergem cu oamenii noştri, domnule căpitan. Între timp, dumneavoastră o să vă odihniţi.

   — Dar atunci cine îi va păzi pe prizonierii de aici?

   — Asta poate să o facă Baga cu oamenii lui. Sub supravegherea lor captivii sunt asiguraţi.

   Căpitanul Farrow a clătinat din cap:

   — Într-adevăr, văd că treburile noastre par a merge ca pe roate, dar acum trebuie să ne întrebăm unde ne vom reîntâlni dacă ne despărţim?

   — Vom cerceta numai satul, după care ne reîntoarcem aici fără întârziere, tată.

   Căpitanul a dat din mâini râzând:

   — Cunosc asta, George, nu mă mai păcăleşti.

   — S-ar cuveni să merg şi eu, a intervenit Edward Barth.

   — Şi dumneata? Cred că ai încă nevoie de repaos.

   Barth l-a privit grav pe căpitan:

   — Credeţi în presimţiri?

   — Cum ai ajuns să spui asta?

   Barth a ridicat din umeri:

   — Nu ştiu, însă sunt cuprins în întregime de o ciudată nelinişte. Parcă mă prăbuşesc cu fiece clipă.

   Căpitanul a tras aer adânc în piept:

   — Dacă vei mai continua aşa am să încep să încărunţesc. Dar să fii prudent!

   George s-a întors spre Petre:

   — Va trebui să-l întrebăm pe domnul Rindow dacă vine şi el cu noi. Te ocupi tu de asta?

   — Am să vorbesc şi cu Baga, ar fi foarte bine dacă ni se va alătura.

   În timp ce Petre dădea o raită ca să adune oamenii, George s-a îndreptat împreună cu Barth spre marginea pădurii, pe unde se retrăseseră atacatorii în desiş.

Capitolul III Întreceri vrăjitoreşti

   Urmele lăsate pe potecă de către vânătorii de capete erau lesne de observat, astfel că George s-a luat repede după ele. La rândul lor şi ceilalţi camarazi s-au pus foarte repede în mişcare după ei fără zgomot.

   Baga s-a grăbit să depăşească cu câţiva metri fruntea coloanei, dar nu chiar foarte departe de aceasta încât să piardă legătura cu ea.

   — Judecând după urme se poate vedea că fugarii noştri gonesc ca o furtună, a apreciat George. Aleargă, însă tot în direcţia vechiului sat, pe care îl cunoaştem acum. Presupun, Petre, că ceata lor se va despărţi, dar stai, par să se fi oprit aici.

   — Şi de aici au luat-o pe trei direcţii diferite, George!

   — Nu-i greu de înţeles. Una dintre poteci duce înspre satul de care nu avem nevoie, a doua potecă o ia înapoi, spre sediul misiunii. Aşadar vor încerca să-şi elibereze prizonierii şi înainte de toate, pe fiul căpeteniei. Socoteşti, Baga, că războinicii tăi vor face faţă unui atac prin surprindere?

   — Da, domnule. Te asigur că vor fi observaţi.

   — Atunci e bine. În cazul acesta vom urma cea de a treia potecă, care duce spre nord-vest. Acolo trebuie să se afle cel de-al doilea sat şi tot acolo poate îl găsim şi pe Morton.

   Baga l-a privit îngândurat pe George:

   — Domnule, nu-i tocmai aşa de simplu. Se zice că în această direcţie se găseşte un lac, iar pe el se află o insuliţă foarte împădurită. Numai acolo s-ar putea construi colibe ascunse de ochii străinilor.

   — Totuşi, ai fost vreodată pe această insulă, Baga?

   — Nu, domnule, locul nu-i tocmai sigur.

   George l-a privit pe Petre:

   — Ai auzit? Se pare că locul acela e tabu. Aşa sunt toate locurile de pe aici, unde cineva are ceva de ascuns. Va trebui să cercetăm insula cu de amănuntul.

   Petre s-a declarat de aceeaşi părere:

   — O vom face şi încă prin surprindere.

   Au continuat sa se ia după urme. La vreo jumătate de oră, Baga s-a oprit pe loc, aşteptându-i pe camarazi să-i ajungă din urmă.

   — Îndată suntem la destinaţie, domnule. De aici urmele o iau la stânga, spre malul unde se găseşte insula.

   George şi cu Petre, împreună cu Baga, au ieşit la marginea desişului. Înaintea lor se înfăţişa un lac întins, iar la o distanţă de vreo treizeci de metri se înălţa insula. Ţărmul acesteia era năpădit de tufişuri care nu permiteau să se vadă nimic în interior. Iar trestia scundă de pe lac împiedica orice apreciere a întinderii acestui petic de pământ.

   — Pe timpul zilei nu vom putea ajunge nevăzuţi acolo, a fost de părere Petre.

   — Dar când se va lăsa întunericul, atunci...

   Şi George s-a uitat la ceas.

   — Nu va mai dura mult.

   — Vrei să.?

   — Fireşte, mai stai la îndoială? Vom căuta o ascunzătoare bună unde să ne poată aştepta camarazii până la înapoierea noastră.

   Şi George s-a întors spre Baga:

   — Cunoşti vreun loc unde să ne putem ascunde?

   Baga a confirmat din cap şi i-a condus pe aventurieri înapoi, spre interiorul junglei. În timp ce oamenii s-au apucat să mănânce, Petre a stabilit străjile pentru noapte. Toţi şi-au ocupat locurile cât mai în linişte cu putinţă, deoarece era posibil ca oamenii lui Manto să hoinărească prin regiune. Barth se aşezase lângă George şi alegea fără chef un pesmet.

   — Ce se întâmplă, căpitane Barth? Ai o înfăţişare de parcă te-ai săturat de viaţa.

   Barth a încercat să schiţeze un râs chinuit:

   — N-am nimic, domnule Farrow. Nu vă îngrijoraţi de chipul meu.

   — Cu toate acestea faţă de tatăl meu te-ai arătat destul de pesimist.

   — A fost o prostie din partea mea. Când cineva îmbătrâneşte, atunci are înclinaţii spre presimţiri mohorâte.

   — Dumneata te socoteşti deja bătrân? a protestat George. Încă nu prea se observă aceasta.

   — Am trecut de cincizeci de ani, domnule Farrow.

   Şi căpitanul făcu un semn a lehamite cu mâna.

   — Îţi urez mulţi înainte, căpitane Barth. George n-a mai vrut să-l iscodească pe om, cu toate că ştia că acesta era cuprins de o deprimare subită, cu atât mai mult cu cât, în ultimele zile şi săptămâni, fusese bine dispus.

   George se rezemase de un copac şi îşi închisese ochii. Vroia sa se destindă câteva minute înainte de a porni în incursiunea pe care şi-o propusese. În acest timp auzea, ca printr-o perdea, discuţia reţinută a camarazilor. Apoi s-a lăsat dintr-o dată noaptea şi conversaţiile au încetat. George s-a ridicat şi de îndată a fost în picioare şi Petre. Barth li s-a alăturat şi el.

   — Vrei cumva să vii cu noi? l-a întrebat George.

   — E de la sine înţeles, sunt în stare, nu m-am hodorogit cu totul încă.

   — Şi cine ne va asigura retragerea?

   Barth a mormăit încurcat:

   — Nu m-am gândit la aceasta.

   — Vom avea nevoie de un om de nădejde pe care să ne bizuim dacă ni se vor încurca iţele.

   — Vă puteţi baza pe mine.

   — Atunci e bine, căpitane Barth.

   Şi George i-a întins mâna.

   — Dacă apare ceva grav, va trebui să te duci la submarin.

   — Ce ai de gând? I-ai făgăduit totuşi tatălui dumitale că...

   — E numai o recunoaştere, l-a întrerupt tânărul. Haide, Petre, a venit vremea.

   Cei doi prieteni s-au strecurat unul după altul prin desiş şi s-au oprit la marginea lacului.

   — E de-a dreptul romantic aici, a şoptit Petre. Luna luminează uşoarele unduiri ale apei, ce clipesc scânteietor în noapte.

   George nu-şi credea urechilor auzind spusele uriaşului.

   — O adiere mai răcoroasă ar alunga arşiţa zilei, l-a corectat tânărul.

   — Cântă greierii în tufişuri şi fluturii de noapte fâlfâie.

   — Spune odată, dragul meu, este ceva ce nu îţi convine?

   Petre a scuturat nemulţumit din cap:

   — Nu-i prea multă nevoie să mă iei peste picior, încă n-am ajuns pe insula asta.

   — Cu drăgălaşii ei vânători de capete şi George a făcut un efort ca să-şi reţină râsul. Îmi imaginez că cineva de dincolo ne va întâmpina cu imnuri şi încă cu câte altele.

   Petre a mormăit ceva de neînţeles. Fără a rosti vreun cuvânt, el s-a uitat în jur şi a păşit pe marginea lacului, unde umbra pădurii seculare se întindea până la insulă. Acolo, el şi-a dat drumul în apă şi George l-a urmat.

   La mal, lacul era puţin adânc, astfel că apa le ajungea celor doi

prieteni numai până la şold. Solul de la fund era alunecos şi acoperit cu plante acvatice, ce le încurcau picioarele.

   Petre mergea înaintea lui George şi deodată a dispărut din vedere. Tânărul a rămas pe loc speriat şi s-a lăsat în jos. Dar chiar atunci pe suprafaţa lacului s-a ivit capul uriaşului.

   — Atenţie, aici e o adâncitură!

   — Mi-am dat seama şi eu, i-a şoptit prietenul său. De acum voi fi mai prevăzător.

   Ştia totuşi că depresiunile nu se vor sfârşi şi deodată simţi că îi fuge şi lui pământul de sub picioare şi apa i-a trecut de creştetul capului. Când a ajuns din nou la suprafaţă a văzut figura lui Petre rânjind răutăcios.

   — Să ne luăm speranţa că vom scăpa de aici într-o săptămână, Petre.

   Uriaşul a devenit serios:

   — Ai dreptate, George, am procedat cu uşurinţă.

   După strădanii îndelungate şi mişcări bine calculate, uriaşul a ajuns cel dintâi la insulă. Aici nu se auzea nici un fel de zgomot. Curând cei doi prieteni s-au văzut împreună pe ţărm şi nimic nu arăta că în hăţişul sălbatic din apropiere ar fi pitit vreun băştinaş.

   Urmat de aproape de George, Petre a trecut primul de perdeaua de trestii.

   — Locul pare să fie curat, a şoptit el după câteva minute. Am să înaintez mai departe.

   Uriaşul a mai înaintat şi simţind pământul tot mai solid sub picioare şi-a găsit adăpost sub acoperişul de crăci al unui copac. George a răzbit şi el până lângă acesta, s-a apropiat înspre urechea uriaşului şoptind:

   — Mi se pare că văd acolo în faţă o licărire luminoasă.

   Petre a confirmat din cap:

   — Tocmai vroiam să te fac atent la asta.

   George s-a ridicat şi s-a strecurat în direcţia aceea printre două tufişuri. După câţiva paşi a dat peste o potecă îngustă. Tânărul a aşteptat până ce l-a ajuns Petre şi i-a arătat acestuia cărarea. Uriaşul a făcut semn că a înţeles şi că George a pornit hotărât mai departe, cu cea mai mare precauţie.

   S-au scurs doar câteva minute şi tânărul s-a oprit.

   Prin stufăriş desluşea lumina unui foc. Cei doi s-au întins iute la pământ şi au înaintat târâş înainte, până ce au descoperit un loc de unde puteau îmbrăţişa cu privirea totul în faţa lor. Celor doi camarazi li s-a înfăţişat o privelişte de necrezut. Printre nişte colibe

mici, dar bine construite, pâlpâia un foc slab, alimentat cu lemne. În jurul acestuia şedeau mai mulţi vânători de capete, iar printre ei se afla nimeni altul decât Morton!

   Misionarul le vorbea zelos oamenilor, fiind întrerupt uneori poate pentru lămuriri. El conducea în realitate discuţia, dar din păcate George nu înţelegea nimic. Totuşi, din gesturi se putea desluşi limpede că pastorul încerca să le explice credinţa creştină.

   George şi cu Petre au rămas încremeniţi şi judecând după chipurile sălbaticilor, ei şi-au dat seama că vorbele lui Morton îi impresiona pe ascultători. Deodată, de la celălalt capăt al insulei a răsunat foarte clar un strigăt. Vânătorii de capete au sărit în sus şi feţele lor au căpătat o expresie de îngrijorare. Câţiva băştinaşi s-au îndepărtat în grabă, în timp ce alţii, împreună cu Morton, s-au refugiat în coliba cea mai apropiată de Petre şi George.

   După câtăva vreme, s-au ivit peste douăzeci de vânători de capete care s-au lăsat jos lângă foc. Atrăgea îndeosebi atenţia un războinic care îi întrecea pe toţi ceilalţi prin înălţimea şi robusteţea lui. Cu siguranţă că acesta era chiar căpetenia Manto.

   Vânătorul de capete a luat loc în tăcere. Curând în cercul luminos al focului a intrat un personaj straniu. Acesta purta un ornament ciudat pe cap, iar faţa îi era vopsită fiu galben şi roşu. De grumaz îi atârnau fel de fel de oase şi rădăcini, precum şi sculpturi de forme neobişnuite, acestea având desigur destinaţia să-i alunge pe demoni.

   George l-a atins cu mâna pe Petre şi i l-a arătat pe ultimul sosit. Uriaşul i-a înţeles semnul: omul acesta era cel mai primejdios duşman al pastorului şi asta i se cât sa îndeosebi în privire.

   Războinicii s-au tras timizi înapoi când vrăjitori a apărut la lumină. Numai Manto a rămas liniştit la locul său, deşi se vedea bine că nu se simţea în largul lui.

   Vrăjitorul a păşit încet spre foc şi a aruncat ceva peste flăcări, care au scăpărat scântei galbene. Au răsunat strigăte de spaimă.

   — E un mare escroc acest vrăjitor, a murmurat George, dându- şi numaidecât seama despre ce e vorba. Este doar sare curată!

   I-a făcut iarăşi semn lui Petre; îi încolţise dintr-o dată în minte o idee:

   — Petre, stai aici culcat, eu o să mă reîntorc curând.

   Înainte ca uriaşul să mai apuce să răspundă ceva, tânărul a şi dispărut înghiţit de întuneric.

   Între timp şamanul a mai prezentat şi alte trucuri destul de simple ca să fie descoperite; însă în sufletele naive ale băştinaşilor

   Deodată, s-a oprit în loc şi a pronunţat ceva cu glas foarte strident. Imediat mai mulţi războinici au dat năvală în coliba în care se afla Morton. Aceştia n-au zăbovit mult şi au ieşit cu misionarul.

   În aceeaşi clipă, lângă Petre s-a strecurat cineva. Uriaşul a tresărit puternic, dar şi-a revenit când l-a recunoscut pe George, care tocmai se înapoiase.

   — Totuşi, unde ai fost?

   George a pus un deget la gură şi a arătat spre vrăjitor, care stătea în picioare înaintea lui Morton şi îi arunca triumfător nişte cuvinte.

   Misionarul îi răspundea liniştit şi dispreţuitor arătării schimonosite din faţa sa.

   Şamanul s-a dat înapoi gesticulând aprig cu mâinile în jurul său, sub privirile nepăsătoare ale lui Morton.

   — Omul are curaj, a şoptit Petre, în această situaţie ar putea chiar şi să râdă.

   — Ce crezi că ar putea să i se întâmple?

   — Ce mai încolo, până la urmă aici e o chestiune de viaţă şi de moarte, nu-ţi dai seama?

   — Totuşi, Petre, în acest conflict vom avea parte de o surpriză.

   — Şi ce...

   George l-a întrerupt şi i-a atras atenţia printr-un gest, arătând ceva în faţă.

   Şamanul a făcut iar să izbucnească scântei din foc. Stăpânit de trufie, el observa efectul produs asupra albului.

   Păstorul Morton nu s-a lăsat impresionat. El a făcut un pas înainte, a ridicat mâna dreaptă şi a deschis pumnul. Din foc s-a ridicat sus de tot o flacăra care a orbit toate privirile. Vânătorii de capete au sărit în picioare răcnind, după cum a făcut-o şi vrăjitorul.

   — Unu la zero pentru Morton, a rostit George satisfăcut.

   — Cum a reuşit asta? s-a grăbit Petre să întrebe.

   George s-a căutat şi a scos un tub de cartuş.

   — Pulberea este mult mai eficace decât sarea.

   — L-ai dus-o dumneata lui Morton?

   — Da, însă el nu a vrut să mă urmeze şi s-a hotărât să îl prindă în cursă pe vraci.

   Morton a rostit un cuvânt cu voce răsunătoare. Pe feţele vânătorilor de capete se puteau vedea întipărite efectele variate ale întâmplării la care asistaseră. Manto îl privea fioros pe misionar,

avându-l alături pe şaman. Privirea i se întuneca din ce în ce mai mult.

   — Întrucât nu i-a mers bine, a şoptit Petre, ar trebui acum ca el să spună vreo minciună.

   În timp ce o parte dintre sălbatici comentau favorabil „minunea”, Manto a sărit în sus şi i-a aruncat în faţă lui Morton un cuvânt. Cu toate acestea misionarului nu i s-a clintit nici o trăsătură a feţii.

   Atunci căpetenia şi-a smuls de la şold cuţitul său lat şi l-a învârtit ameninţător, pe ici şi pe dincolo, prin faţa lui Morton. George şi-a strâns pistolul, pândind fiecare mişcare a căpeteniei.

   Deodată a ieşit din desiş şi a păşit înspre foc o siluetă leoarcă de sudoare, slobozind un strigăt răsunător.

   George de abia s-a reţinut să nu sară în sus de uimire. În faţa lui, în piaţa satului, se afla fiul căpeteniei!

   Totuşi, nu era cu putinţă, se gândea George, el nu avea cum să fie aici. Era posibil să se fi eliberat singur, ori îi dăduseră drumul războinicii lui Baga? Tânărul nu era în stare să dezlege această enigmă. Fiul căpeteniei a rostit câteva cuvinte poruncitoare şi imediat războinicii au stins focul şi peste tufişuri s-a aşternut întunericul.

   George l-a atins pe Petre cu mâna. Cei doi prieteni pândeau la ceea ce se întâmplă în faţa lor. A răsunat din nou glasul fiului căpeteniei, apoi s-a auzit o lovitură înăbuşită şi un geamăt surd.

   Tânărul şi-a încleştat degetele, fiind convins că Morton era cel doborât. În apropierea locului unde se aflau adăpostiţi cei doi prieteni, s-au auzit curând nişte paşi. Alunecând întocmai ca o pisică, cineva se apropia de ei. George s-a lăsat, sprijinindu-se pe genunchiul drept. De bună seamă că Petre strivise fără voie vreo creangă uscată. Deodată paşii s-au oprit. La o depărtare de numai câţiva metri înaintea celor doi stătea un om ascultând bănuitor în jur.

   S-au scurs câteva minute grele şi George simţind o atingere într-o parte, a tresărit puternic, dar şi-a revenit când Petre apropiindu-se, i-a şoptit la ureche:

   — George, individul e un pândar.

   — Te-am înţeles, i-a răspuns tânărul la fel de încet.

   — Să părăsim pe nesimţite locul, vino, va trebui acum să ne interesăm de soarta lui Morton.

   Cei doi prieteni s-au târât centimetru cu centimetru. După vreo jumătate de oră de strădanii, au ajuns la coliba cea mai apropiată.

Era întuneric beznă, luna se ascunsese după nori... George s-a tras lângă Petre şi a şoptit:

   — E o linişte suspectă.

   Uriaşul i-a pus mâna la gură. În clipa aceea a răsunat un strigăt pătrunzător. S-au auzit mai multe exclamaţii de spaimă şi a răsunat o împuşcătură.

   George a vrut să sară, dar Petre l-a tras cu toată puterea îndărăt. Pe neaşteptate chiar în faţa lor o voce a dat o poruncă şi alte câteva glasuri i-au răspuns. Pe platou părea că se găsesc mai mulţi vânători de capete. Petre i-a făcut semn lui George să pornească, luându-i-o înainte. Ajuns lângă colibă, uriaşul s-a izbit de un corp, pe care l-a doborât imediat şi a intrat înăuntru, trăgându-l după sine pe omul leşinat. Tânărul a întârziat doar o secundă, apoi s-a luat după prietenul său în aceeaşi direcţie.

   — Părinte Morton, a şoptit Petre, răspunde-mi unde eşti!

   — Sunt aici, s-a auzit un geamăt slab.

   Afundându-se din ce în ce mai mult în întunericul colibei, a vrut să vadă a cui e vocea, dar s-a împiedicat de ceva.

   — Aici mai zace cineva, Petre, cu siguranţă încă un prizonier.

   — Acela-i un vânător de capete, stătea de pază în faţa colibei.

   Prin intrarea colibei se strecura lumina focului aprins din nou.

În sfârşit tânărul putea să se orienteze în jur. El l-a observat pe Petre îngenuncheat într-un colţ lângă Morton.

   — E grav, Petre?

   — A primit o lovitură zdravănă în cap, dar pare să meargă bine.

   Uriaşul l-a ajutat pe misionar să se ridice.

   — Ce s-a întâmplat de fapt acum? a întrebat Morton oftând.

   — Probabil că a avut loc un atac asupra oamenilor noştri adăpostiţi în junglă, i-a răspuns George abia auzindu-se.

   Tânărul s-a grăbit spre ieşire şi dând uşor rogojina la o parte, a examinat cu privirea întregul platou. Mai încolo, în faţa sa stăteau în picioare cei cinci marinari, dar Barth şi cu Baga lipseau. I s-a urcat sângele în cap de necaz, li venea să răcnească nu alta. Barth nu era prezent, devenise oare o victimă a vânătorilor de capete?

   — Dar cine o fi ţipat aşa?

   — Nu ştiu, dintre camarazi nu pare să fi primit nimeni o rană serioasă, dar atenţie!

   Cu o mişcare rapidă Petre l-a smucit pe tânăr înapoi. Tocmai văzuse cum şamanul se apropia de colibă.

   Petre l-a rostogolit până mai încolo pe vânătorul de capete aflat fără cunoştinţă. Tocmai se ghemuise împreună cu George lângă

perete, la adăpostul uriaşului scut multicolor al războinicului, când rogojina a fost smulsă şi vrăjitorul a păşit vertiginos înăuntru. El s-a îndreptat hotărât, cu paşi de felină, drept spre colţul unde era sprijinit de perete Morton având capul rănit. Acesta putea să vadă prea puţin prin întunecimea colibei. Şamanul i s-a adresat în silă prizonierului şi pastorul i-a răspuns cu reţinere. George şi cu Petre nu puteau înţelege nimic din discuţie, dar oricum au desluşit după ton că vrăjitorul îi cerea ceva misionarului, ceva pe care acesta nu era dispus să îl ofere, în orice caz, vocea acestuia devenea tot mai hotărâtă.

   Supărat şi foarte nemulţumit de spusele misionarului, vraciul scrâşnea din dinţi. Petre s-a ridicat încet şi apropiindu-se neobservat, l-a apucat de gât cu mâinile lui puternice pe băştinaş şi l-a învârtit în jurul său. Acesta se holba la arătarea gigantică, la fantoma albă ivită aşa, deodată, din întuneric, cu o groază de nedescris în ochi. Din gură îi ieşeau nişte bâlbâieli de neînţeles.

   Petre a înălţat pumnul şi l-a lovit pe om în creştetul capului şi şamanul s-a lăsat în genunchi. Uriaşul a intenţionat să îi mai dea un pumn, dar părintele Morton i-a reţinut braţul gata să cadă.

   — Opreşte-te, opreşte-te! a strigat el îngrijorat. Loviturile au să-l ucidă pe acest om!

   — Fii liniştit, l-a domolit Petre, te înştiinţez că de mult plănuiam asta.

   Oricum, pentru şaman întâmplarea prin care trecuse îi era de ajuns. Deodată, printr-un salt rapid şi neaşteptat el a fost în picioare. A slobozit un răcnet turbat de mânie şi Petre a încercat să-l răstoarne, însă vrăjitorul a fost mai iute. Din trei sărituri a ieşit afară şi ţipând ascuţit, a stârnit alarma pe întreaga insulă...

Capitolul IV Sfârşitul unui şarlatan

   — Să vedem acum dacă vom trece cu bine şi peste asta! a mormăit Petre.

   — Aş vrea totuşi, să-mi ierţi nechibzuinţa mea, s-a scuzat pastorul Morton.

   — E în regulă, acum după ce l-am scăpat pe vrăjitor, numai putem face nimic. Priveşte acolo, ce furnicar s-a stârnit.

   — Dar ce s-o fi întâmplat cu camarazii, Petre?

   — Nu pot să-i mai văd. Probabil că au fost închişi într-o colibă de alături.

   George a examinat încăperea în care se găseau. Aceasta era construită din material uşor, dar oferea totuşi o stavilă împotriva armelor primitive ale vânătorilor de capete.

   — Dacă nu va fi cu putinţă să oprim aici un atac al sălbaticilor, atunci ne vom găsi un alt loc, a fost de părere tânărul.

   — Într-adevăr e groaznic, a şoptit pastorul, aşadar, veţi trage?

   — Fireşte, a mormăit Petre, iar dacă nu vom trage, atunci va trebui să o păţim...

   — Nu puteţi să ochiţi în aşa fel încât numai să-i speriaţi?

   — Acum avem de apărat propria noastră piele!

   Petre a privit afară după care l-a chemat pe misionar cu un gest nervos:

   — Te rog să vii încoace, dumneata cunoşti totuşi dialectul acestor băştinaşi.

   Morton s-a apropiat încet la chemarea uriaşului.

   — Acum e prea târziu, părinte Morton, cei doi băştinaşi ce puteau fi auziţi de aici s-au îndepărtat.

   — Am să vorbesc cu războinicii, a spus Morton, trebuie totuşi găsită o cale pentru a împiedica o vărsare de sânge fără rost.

   — Îndepărtaţi-vă de la intrare, i-a avertizat George, vânătorii de capete au şi pornit!

   George făcuse o deschizătură îngustă în peretele subţire şi a deschis fără să şovăiască focul asupra şuvoiului de sălbatici ce năvăleau spre colibă.

   La rândul său şi Petre a scos capul afară şi a înţeles exact că viaţa tuturor era în joc. Dacă de această dată sălbaticii biruiau, în furia lor, cu siguranţă că aveau să-i ucidă pe toţi fără îndurare.

   Împuşcăturile precise ale celor doi au rărit rândul atacatorilor şi sălbaticii s-au împrăştiat care încotro.

   — Şi-au dat seama că nu o vor scoate la capăt în felul acesta, a fost de părere George.

   — De aceea acum vom proceda cu siguranţă în alt mod, a spus Petre, introducând un nou încărcător în pistol. Pe măsură ce trece timpul va fi tot mai greu să rezistăm.

   — Se poate, însă din partea lor nu prea văd semne îngrijorătoare...

   — Aşa crezi tu? şi Petre a tras aerul pe nas. Miroase a ars. Pot paria că în curând coliba noastră va fi cuprinsă de flăcări.

   — Asta-i totuşi. într-adevăr, acum vom putea să-i observăm mai bine pe lumină.

   — E o situaţie neplăcută. Mă întreb cum voi mai scăpa de aici?

   — Am să vorbesc cu vânătorii de capete, s-a oferit încă o dată pastorul. Eu ies afară.

   — Vei fi întâmpinat de săgeţi chiar de la primul pas.

   Şi George l-a prins pe misionar de mână.

   — Rămâi aici, n-are nici un rost acest sacrificiu.

   — Dar va trebui totuşi să ieşim. Ne aflăm cu toţii prinşi într-o capcană.

   — Vom ajunge cu bine afară, părinte Morton. Priveşte, Petre este pe cale să o şi facă.

   Coliba era plină cu un fum usturător şi uriaşul cerceta peretele din dos al acesteia, pe care începuse să se prelingă de pe acum o flacără subţire.

   — De ce tocmai prin spate, unde s-a înteţit atât de mult incendiul?

   — Nu-ţi dai seama că focul a fost pus anume în dosul colibei, deoarece se doreşte a fi scoşi afară prin faţă. Sau poate că încercăm să părăsim coliba pe uşa? Aici în spate nu ne aşteaptă nimeni.

   — Eşti foarte prudent, domnule Farrow, mi-am făcut un calcul greşit.

   Petre s-a aruncat de mai multe ori cu întregul său corp înainte, până când, în cele din urmă, acesta a cedat şi s-a prăbuşit cu zgomot. În acelaşi moment îl lovi în faţă un val de căldură şi bucăţi aprinse. Uriaşul şi-a adunat toate puterile şi a ţâşnit afară prin deschizătura făcută. Fumul des îl împiedica pe George şi pe pastor să mai vadă ceva.

   — E vremea să o zbugheşti şi dumneata, părinte Morton, ca să

ajungi nevăzut direct în desiş pe după colţul colibei.

   Şi tânărul l-a împins pe misionar spre spărtură.

   — Însă nu pot să te las singur, eu...

   — Haide! Haide! Grăbeşte-te!

   George aproape că l-a îmbrâncit, astfel încât acestuia nu i-a rămas altceva de făcut decât să sară prin spărtura din perete. Norii de fum îl sufocau, aşa că George a sărit imediat după el. Scânteile şi aşchiile aprinse îi pârjoleau părul de pe cap. Fumul îi împiedica vederea, orbindu-l. A iuţit paşii şi s-a lăsat de îndată ameţit la pământ. Însă înainte de a-şi putea da seama că nimerise într-o cursă, a primit o puternică lovitură de pumn şi a căzut Într-o parte. O mână i-a astupat gura şi l-a împiedicat să scoată vreun strigăt.

   George a dat din picioare încercând să se smucească, dar a fost în zadar. Prin faţa ochilor a scânteiat lama unui cuţit şi a fost târât lângă focul mocnit. La scurt timp după asta cineva l-a adus alături şi pe Petre.

   Pe platoul aşezării au răsunat strigăte de bucurie când focul a fost aţâţat. Câţiva vânători de capete au încercat să stingă incendiul de la colibă, dar nu au izbutit.

   Manto era aşezat aproape de foc când i-au fost aduşi George şi Petre. Şeful tribului i-a examinat pe cei doi prieteni, apoi i-a făcut un semn vrăjitorului. Şamanul s-a apropiat cu o privire înverşunată. Ochii îi scânteiau de ură.

   — Individul ne mănâncă din priviri, a spus Petre, trebuie să-i meargă cam prost.

   — A suferit un eşec mare, Petre şi încearcă acum să şi recapete prestigiul.

   — Asta-i neplăcut pentru noi, mai ales pentru mine. În sfârşit am destulă tărie ca să îl înfrunt!

   — Taci, a şuierat şamanul, nu vorbi decât atunci când îţi poruncesc!

   — Nu ne poate porunci o sperietoare ca tine şi încă una care vorbeşte, i-a întors-o uriaşul.

   — Petre, l-a prevenit George, situaţia noastră nu este chiar aşa de bună.

   — Mă voi reţine, George, dar când îl văd pe acest individ, sunt gata să plesnesc.

   — Te sfătuiesc să taci şi să vedem ce se mai întâmplă.

   Vrăjitorul se umfla în pene, arătându-se plin de importanţă.

   — Acesta îşi dă din nou aere, a spus Petre, cu siguranţă că nu

m-a înţeles încă.

   — Linişte, a mârâit şamanul şi a păşit lângă uriaş.

   — Fii atent, a strigat George către vraci, trage-te înapoi!

   Acesta l-a privit mirat, dar s-a oprit.

   — Retrage-te, a repetat tânărul avertismentul. Albul este şi el un vrăjitor foarte mare şi te poate termina pe loc.

   Şamanul a izbucnit în râs:

   — Cum poate fi un mare vrăjitor, el nu are nici un mijloc care să îl ajute.

   — N-are nevoie de el, i-a explicat George, îi ştie numele. Numele acestuia îi dă puteri şi îl face de neatins.

   — Trişorule, mârâia Petre între timp, netrebnicule şi şarlatanule!

   Cele auzite păreau să nu-l facă chiar prea sigur pe vrăjitor şi din prevedere, a dat un pas înapoi. N-a părăsit însă câmpul de bătaie, altfel ar fi fost blamat întotdeauna de întregul trib.

   Petre a găsit între timp o nouă stratagemă şi a început pe neaşteptate să-şi clatine capul încolo şi încoace. Aceasta l-a nedumerit pe vraci care a făcut un pas înapoi. George a rămas şi el surprins, de abia reţinându-şi râsul de naivitatea acestor oameni primitivi, fot ceea ce nu înţelegeau, cum era de aşteptat, le tulbura în chip spectaculos încrederea. Un om, care era destinat să moară, îi făcea să fie cuprinşi de frică. Dacă el n-ar fi procedat aşa, atunci ar fi fost pierdut. Având această comportare, Petre l-a speriat pe vrăjitor. Când acest personaj intenţionează să îi păcălească pe consângenii lui de trib, aceştia socotesc că tot ceea ce li se spune sau li se cere porneşte de la o putere supranaturală.

   În acea clipă căpetenia s-a ridicat şi păşind spre vrăjitor, a poruncit ceva cu voce răsunătoare.

   — Dacă aş putea să înţeleg ce vorbeşte, aş fi cineva, a chibzuit George.

   Vraciul s-a apropiat imediat de Petre. Chipul îi era asemănător cu o mască. L-a privit fix pe uriaş, apoi a mai făcut câţiva paşi înainte. George îl observa pe indigen cu atenţie şi şi-a dat seama neîntârziat că acesta era silit să ia o hotărâre supremă, dacă vroia să-şi menţină în continuare încrederea tribului său. Altfel, convingerea în puterea vraciului de a săvârşi vindecări şi miracole ar fi părut fără speranţă în viitor şi s-ar fi năruit.

   Cam toate acestea au trecut prin mintea lui George. Un vrăjitor care dă greş nu mai are nici o nădejde. Aşadar, în caz contrar vraciul ar fi fost fără valoare, eliminat şi în acelaşi timp, i-ar fi

făcut un mare serviciu pastorului Morton.

   Şamanul a apucat în mână o secure de o formă ciudată şi balansându-şi încet capul, a început să danseze de pe un picior pe altul.

   — Mişcările lui au un rost, a strigat Petre. Vraja sa e simplă, cine îi pune la îndoială puterea, trebuie să fie ucis!

   Vrăjitorul nu i-a acordat însă atenţie şi a început să-l ocolească încet pe Petre. Uriaşul a rămas însă liniştit pe locul său şi nu lăsa să i se vadă nici o slăbiciune. Se afla chiar lângă George, care acum era prevenit.

   Tânărul chibzuia febril cum să poată îndepărta primejdia de moarte ce-l ameninţa pe protectorul său, dar nu-i trecea nimic prin minte. Pistoalele le fuseseră luate de sălbatici şi zăceau undeva pe jos. Tânărul îşi dădea seama că în orice clipă se putea dezlănţui infernul.

   Deodată, şamanul ajungând foarte aproape, în spatele lui Petre, s-a aplecat spre el ameninţător. George şi-a ridicat neliniştit capul şi uriaşul i-a înţeles gestul. Dacă ar năvăli amândoi dintr-o dată asupra unui asemenea om laş, a socotit el, această aventură ar fi însemnat un risc mare, dar şi o speranţă de salvare.

   Vraciul şi-a înălţat securea şi-a încordat corpul pentru a lovi, însă a rămas dintr-o dată aşa ca împietrit.

   Uriaşul aştepta un semn de la George, însă acesta nu mai venea. Tânărul îşi fixase o privire nedumerită în direcţia în care se află vrăjitorul. Ce se întâmplase?

   George a înţeles cel dintâi ce se petrecuse: el a văzut o săgeată subţire înfiptă între omoplaţii şamanului. Dar cine trăsese în el?

   Vânătorii de capete s-au grăbit să se apropie, îmbulzindu-se în jurul vrăjitorului întins la pământ. În ochi li se citea groaza. Manto a rostit din nou cu voce tunătoare o poruncă către războinicii săi şi aceştia au ridicat corpul celui doborât.

   George rămăsese pe locul său fără a fi băgat în seamă. Şi-a aruncat repede privirea în jur, dar nu se uita nimeni la el. Era cea mai bună ocazie de a fugi de acolo. Deja vroia să se furişeze într-o parte, când deodată pe umeri i s-a aşezat o mână.

   — Rămâi, a spus un glas poruncitor.

   Tânărul a privit chipul hotărât al căpeteniei.

   — S-a terminat cu vrăjitorul, a mârâit mânios Manto. Un neputincios. Voi i-aţi întins cursa! În aceeaşi clipă a izbucnit în desiş ţipătul de moarte al unui om. George a tresărit puternic. Imediat s-a gândit la săgeata aceea ucigătoare şi la Baga. Era cu

putinţă oare ca acesta să-şi găsească sfârşitul acum? A răsunat din nou un strigăt întrerupt subit, iar din altă parte a trosnit o împuşcătură. George s-a uitat nedumerit în preajmă şi chiar căpetenia Manto s-a înfiorat brusc.

   Petre s-a apropiat încet:

   — E Barth, a şoptit el lui George.

   Şi adresându-se lui Manto, a spus mai tare:

   — Suntem mulţi şi puternici şi vrem să te facem prietenul nostru.

   Şeful s-a arătat foarte îndârjit şi a clătinat energic din cap:

   — Manto n-are teamă, în colibă sunt prizonieri albi, Manto e puternic.

   Petre şi-a încruntat privirea. În jur se află doar câţiva vânători de capete, s-a gândit el, oare putea să-l doboare pe Manto, sări elibereze pe camarazi şi să fugă? Uriaşul a chibzuit timp de o secundă. Dar chiar atunci s-au reîntors ceilalţi vânători de capete ai lui Manto, aducându-l cu ei pe... Baga.

   — Baga, trebuia mai bine să fi dat o raită până la submarin, a murmurat Petre. Acum nimeni de acolo nu ştie ce s-a întâmplat cu noi.

   Vânătorii de capete l-au adus pe ajutorul pastorului până lângă cei doi camarazi. Băştinaşul se ţinea mândru, cu capul sus.

   George s-a întors spre el:

   — Avem parte de un mare ghinion, Baga, acum părintele Morton a scăpat, în schimb ai ajuns tu prizonier.

   Chipul băştinaşului a rămas neînduplecat:

   — Eu l-am ucis pe omul diavolului şi nu-mi mai este teamă de fel!

   În acest timp câţiva sălbatici s-au adresat căpeteniei, vorbindu-i cu însufleţire. Se vedea că Manto nu ora impresionat de cele auzite.

   — Ce vor aceşti indivizi? a întrebat George.

   — Ei sunt fraţii celor doi oameni pe care i-am ucis eu în desiş, a spus Baga liniştit şi acum îmi cer capul.

   — Manto pare să fie de acord cu asta, l-am văzut aprobând din cap.

   — El şi-ar păstra bucuros capul meu pentru sine.

   — Cu siguranţă că le-ar dori şi pe ale noastre, a adăugat Petre, asta l-ar satisface în întregime.

   — Spune, Baga şi George a păşit chiar în partea unde se găseau cei doi băştinaşi răzbunători, te pot ucide chiar imediat?

   — Da, domnule, nu mai este vreme pentru o petrecere triumfătoare.

   În faţa lui Baga, foarte aproape de el, se proţăpea un vânător de capete gigantic. În mână ţinea o secure, pe care o răsucea jucăuş încolo şi încoace. Un al doilea vânător de capete stătea mai la o parte şi îi vorbea răstit lui Baga.

   George şi-a lăsat în jos buza inferioară, fiind gata în orice clipă să intervină. Nu putea admite ca Baga sa fie ucis pur şi simplu, l-a aruncat o scurtă privire lui Petre. La fel şi prietenul său era pregătit. Acesta stătea aplecat înainte, ceva mai în faţa vânătorului de capete cu securea. Tânărul cunoştea această poziţie. Dacă adversarul schiţa vreo mişcare, atunci uriaşul ar fi sărit cu cea mai mare promptitudine.

   Cu toate acestea n-a fost nevoie să intervină. Deodată în văzduh a răsunat un strigăt înspăimântat. Baga a luat-o la fugă urmărit de privirile lui George şi Petre şi s-a oprit mut de emoţie la marginea desişului.

   Spre el venea agale pastorul Morton.

Capitolul V Salvare scump plătită

   — O asemenea cutezanţă e de necrezut! s-a mirat George.

   Baga s-a grăbit spre pastorul Morton şi s-a înclinat în faţa

acestuia. Încurcat, vânătorul de capete cu securea nu mai ştia ce să facă. Pe faţa lui se citea că ]i era teamă de Morton.

   Misionarul le-a explicat celor doi camarazi îndată ce s-a apropiat:

   — Am aflat că se intenţiona ca Baga să fie ucis şi de aceea am revenit.

   — Credeam că acum erai la submarin, i-a întors-o George supărat.

   — Nu puteam, totuşi, să vă las singuri.

   — Părinte Morton - şi George a respirat adânc - acum suntem cu toţii prizonieri, însă dacă ai fi făcut de îndată un drum până la tatăl meu. Poate chiar în ultima clipă am fi fost până la ultimul din noi eliberaţi.

   — Eu nu sunt un luptător, domnule Farrow şi gândesc în alt fel. Îmi este nesuferită orice violenţă. Dacă pe aceşti oameni de aici i- aş putea aduce în acest timp pe calea credinţei, atunci n-ar fi nevoie de constrângere. Forţa nu convinge, pe când pilda mea aduce supunere şi umilinţă. Nu voi îngădui ca cineva să-l omoare pe Baga, atunci ar trebui ca mai întâi să fiu eu însumi ucis.

   Pastorul a păşit spre Manto şi a rămas lângă el. Apoi a început să vorbească, în timp ce Baga s-a alăturat celor doi camarazi, cu care a deschis la rândul său o discuţie.

   — Manto, nu vreau să curgă iarăşi sânge, a spus Morton. Nu-i mai bine să fim prieteni?

   — Tu îmi eşti duşman, omule alb, din rândul acelora în care nu găsim nici un prieten.

   — Pentru ce te gândeşti întotdeauna numai la moarte? Nu este mai frumos dacă ai putea trăi liber, fără teamă, fără a fi nevoit să te fereşti mereu ca din spatele celui mai apropiat tufiş să nu te pândească moartea?

   Manto a strâmbat din nas:

   — Eu nu tremur în faţa nimănui, altora le e teamă de mine.

   — Te socoteşti aşadar de neatins?

   — Cine ar putea să-mi facă ceva? Aici se face numai ce îngădui

eu.

   — Gândeşte-te la Ugo, la vrăjitor. Chiar şi el a putut să moară.

   — Ce înseamnă un slujitor al spiritelor faţă de un şef ca mine? Eu sunt Manto şi stăpânesc vreo câţiva prizonieri albi, care trib mai are aşa ceva?

   — Eşti trufaş, Manto. Te avertizez că există o forţă mai puternică decât tine, care l-a judecat şi pedepsit până şi pe vraci.

   — Ugo a murit, el a fost un om ca toţi ceilalţi.

   — Şi cu toate acestea, tu te temeai de el.

   Căpetenia a întârziat cu răspunsul:

   — Trebuia să o fac pentru că aveam nevoie de Ugo pentru planurile mele. Şi acum mi le-am împlinit.

   Morton aridicat disperat ambele braţe în sus:

   — Manto, îţi atrag atenţia că nelegiuirea te va nimici.

   Căpetenia s-a ridicat în întreaga sa măreţie impunătoare:

   — De ce mă ameninţi cu lucruri care nu există? Eu nu văd pe nimeni care să mă poată pedepsi. Dacă te omor acum, cine m-ar împiedica să o fac? Strig-o atunci pe puterea aceea ca să te ajute.

   Manto şi-a scos deodată un cuţit lung şi i-a ridicat sus, deasupra capului. George a vrut să se repeadă asupra căpeteniei. Petre s-a dat puţin la o parte ca să-i deschidă calea printre doi vânători de capete. La rândul său, Baga s-a ghemuit gata să sară. Totuşi a intervenit ceva neaşteptat. Chiar înainte ca mana lui Manto să poată cădea, din desiş a răsunat o împuşcătură, una singură. Manto a scăpat un ţipăt şi cuţitul i-a căzut din pumn. El şi-a lăsat braţul în jos şi a privit holbat la mâna străpunsă. În ochii se citea spaimă şi nedumerire.

   Atunci s-a auzit din locul de unde pornise împuşcătura un strigăt.

   — Barth, a spus cu voce joasă uriaşul şi George a confirmat clătinând afirmativ din cap.

   Vânătorii de capete stăteau încremeniţi pe locurile lor şi se uitau speriaţi la căpetenie. Totuşi deodată feţele lor au luat o expresie ameninţătoare. Deja privirile au început să se fixeze asupra albilor de lângă foc. Barth a înţeles primejdia şi pistolul său a fulgerat de patru, cinci ori şi la fiecare împuşcătură îi zbura câte unui vânător de capete arma din mână. Atunci Morton a strigat ceva, cât a putut spre sălbatici şi i-au răspuns răcnete de groază. George s-a grăbit să ajungă lângă Baga, ca să afle ce se întâmplă.

   — Ce le spune?

   — Le cere să fugă cât mai repede.

   Baga a urlat şi el nişte cuvinte, ca ieşit din minţi, spunându-le vânătorilor de capete să-şi caute adăpost. Orbiţi de teamă, aceştia au străbătut desişul, apoi s-a auzit cum corpurile lor plonjau în apă.

   George şi cu Petre se uitau după ei, apoi au prins să râdă în hohote răsunătoare. Barth a ieşit afară din desiş şi a început să râdă împreună cu ei. Chiar şi pastorul Morton nu s-a putut reţine şi s-a alăturat veseliei generale.

   — Ce le-ai strigat sălbaticilor în realitate? a vrut să afle George.

   — Acum vă va lovi o pedeapsă ucigătoare, l-a lămurit Morton şi fireşte că nu mi-am închipuit că vorbele mele vor avea un asemenea efect.

   — De asta se face vinovat şi Baga, care le-a strigat să fugă. Şi acum îi vom elibera pe cei cinci marinari ai noştri.

   Bucuria prizonierilor a fost mare. Ei nu putuseră să şi dea seama de mersul evenimentelor, de vreme ce fuseseră legaţi şi închişi în colibă. Apoi au pornit cu toţii spre drumul de întoarcere spre misiune. Oamenii se grăbeau prin junglă, cu lămpile de buzunar aprinse şi pistoalele în mâini, cu piedicile de siguranţă trase. Baga călăuzea coloana, deoarece fără ajutorul băştinaşului ar fi pierdut cu mult direcţia. Totuşi, la un moment dat, băştinaşul s-a oprit pe neaşteptate. El s-a întors spre Morton, care păşea în urma lui George, la coadă:

   — Părinte, nu mai cunosc regiunea asta.

   — Asta-i rău, George a răsuflat adânc. Ştii cel puţin în ce direcţie se află marea?

   Baga a ridicat din umeri:

   — Cerul e acoperit de nori şi nu se prea văd stelele. Dacă va sufla vântul, atunci îmi voi da seama.

   — De obicei Baga este o călăuză sigură, a intervenit Morton şi până acum niciodată nu s-a rătăcit.

   — Întrucât nu ne poate ajuta acum, va trebui să ne continuăm drumul până vom da de vreun luminiş. Haide, Baga, ne vom descurca cumva.

   Oamenii şi-au reluat marşul la noroc şi într-adevăr, au ajuns îndată într-o rarişte. Petre a clătinat din cap când a privit la stele.

   — Cu ceva stăruinţă, vom reuşi cu ajutorul lor să dibuim polul nord.

   — Dar atunci Baga va trebui să îngheţe, a zâmbit George pe sub mustaţă. Domnii mei, poftiţi pe direcţia o sută douăzeci de grade!

   — De acord cu asta, s-a pronunţat Petre, mai ales că, după părerea mea, suntem destul de departe de pol.

   Camarazii s-au avântat la întâmplare pe noua direcţie şi şi-au reluat mersul cu hotărâre.

   Un marş nocturn este cu totul ceva aparte şi cere eforturi supraomeneşti. George era obosit, dar şi torturat de gânduri negre, însă nu din pricină că se confruntase cu acel vrăjitor atât de ciudat, ci pentru simplul fapt că se afla pe o insulă locuită de nişte oameni atât de cruzi şi de barbari. De aceea se impunea să fie şi pe mai departe vigilent..

   În sfârşit, camarazii au ajuns la mare. Dar ţărmul nu era neted şi accesibil ca cel din faţa bungalow-ului lui Morton. Dimpotrivă, aici stâncile se ridicau drept în sus din mare şi o parte din ele se îngrămădeau haotic, răsturnate pe plaja îngustă.

   — Cunosc acest ţărm, i-a informat pastorul. Avem de parcurs încă o cale lungă până la misiune.

   — Atunci să-i dăm drumul înainte, după ce ne vom mai odihni puţin, deoarece mersul prin desiş a fost extrem de anevoios.

   — Asta mi se pare corect, domnule Barth, s-a declarat de acord George, bucuros de propunere, deoarece şi pe el îl cam dureau picioarele.

   Aşadar, aventurierii s-au instalat la marginea stâncilor doborâte. Sub ei, la o adâncime de vreo zece metri, marea se izbea de stâncile prăpăstioase ale falezei. Vuietul monoton al talazurilor îl îndemna să adoarmă.

   — Cât de mult doriţi să rămâneţi aici? a întrebat George.

   — O jumătate de oră, s-a grăbit să-şi dea părerea Petre.

   Tânărul a confirmat energic din cap şi a închis ochii. Era timp

de ajuns pentru a-şi recăpăta puterile. Apoi s-a lăsat jos ca să aţipească puţin. L-a dezmeticit o atingere uşoară pe umeri şi de îndată s-a trezit de-a binelea. A deschis încet ochii şi l-a văzut pe Petre întins alături de el. Prietenul său i-a arătat un loc unde, la o depărtare de vreo treizeci de metri, erau îngrămădite nişte pietroaie:

   — Acolo este cineva.

   George şi-a încordat privirea dar nu a putut desluşi nimic.

   — Ai observat demult asta?

   — De acum cinci minute.

   Tânărul a privit îngrijorat la ceas:

   — Am dormit totuşi peste două ore.

   — Nu-mi dau seama, domnule George. Ceilalţi mai dorm încă,

chiar şi Baga.

   — Dar Bath este treaz?

   — Da, dar nu mi se pare tocmai în toane bune. Umblă nervos şi mormăie de unul singur nişte vorbe de neînţeles.

   — O fi bolnav. Să-l mai întreb o dată, Petre?

   — Mai târziu, domnule George, acum trebuie să supraveghem locul acela.

   — Dar, totuşi, ce ai văzut?

   — Chipul unui vânător de capete. Acesta privea încoace, înspre noi.

   — Să fie oare şi alţii?

   — Poate fi numai o presupusă figură produsă de lumina lunii, dar stai, ce face acolo Barth?

   — Şade, hai să-l deranjăm puţin.

   — Hello, căpitane Barth, l-a strigat Petre şi ridicându-se, a păşit spre englez, care privea în gol... Unde te uiţi, căpitane?

   Barth şi-a întors capul:

   — Am o durere de cap de nesuportat.

   — Eu mă gândeam la altceva, de vreme ce priveşti atât de insistent înainte.

   — Lasă-mă doar puţin, s-a scuzat insistent Barth, sunt cam obosit. Am să încerc o scurtă plimbare. Asta îmi va face bine.

   — Desigur, dar să fii atent să nu părăseşti locul, noi te vom urmări cu privirea.

   — E cumva iarăşi vorba de vânătorii de capete? Indivizii aceştia au păţit-o însă nu de ajuns. Deşi au ispăşit-o, se pare că o iau iarăşi de la capăt.

   Petre l-a tras pe englez iute la pământ. Mai târziu el a văzut o gaură provocată de o săgeată în interiorul bluzei lui Barth. În aceeaşi clipă a trosnit pistolul lui George şi printre stânci a răsunat un ţipăt.

   — L-ai observat? a întrebat uriaşul.

   — Da, însă în altă parte, nu acolo unde ai spus. Probabil că l- am lovit în umăr.

   — Atunci e o ocazie favorabilă şi Barth a făcut un salt, năpustindu-se spre stânci.

   Petre şi cu George au luat-o la goană după el însă nu au putut sa îl ajungă şi Barth a dispărut după primul bloc de stâncă.

   — Aşteaptă, ticălosule, s-a auzit răcnetul lui Barth, după care a răsunat un strigăt reţinut.

   Ajunşi la stâncă, George şi Petre au cotit şi ei după ea. Deodată

prin faţa lor a zbughit o siluetă întunecată. George s-a aruncat asupra fugarului fără să şovăie şi l-a apucat pe băştinaş cu mâna de umăr. Acesta şi-a pierdut echilibrul, a căzut la pământ şi s-a rostogolit pe o parte.

   — L-ai prins? a strigat Barth, reîntorcându-se în fugă.

   — Da, zace aici, a răspuns tânărul, dar fii atent cu el, Mister Barth. Englezul a pornit spre sălbatic însă înainte de a ajunge, acesta s-a ridicat şi a sărit într-o parte. Dar în acea clipă s-a ivit un om, un om, un nou adversar. Din fericire, cel ce se apropia era Baga, gata să intervină şi el în luptă.

   — Ridică-te, a strigat Petre, uitând că băştinaşul nu avea. Cum să-l înţeleagă.

   În clipa aceea George l-a recunoscut pe războinic.

   — Acesta-i fiul căpeteniei Manto!

   — Atenţie, George, vrea să sară în mare!

   — Nu-i ajută la nimic, Petre, sunt doar atâtea stânci în apă! Şi dacă va încerca îl voi opri.

   Totuşi, avertismentul a fost prea târziu. Vânătorul de capete l-a ocolit pe tânăr printr-o mişcare bruscă, dar şi-a pierdut echilibrul şi s-a rostogolit în gol, spre stâncile de pe ţărm.

   — Nu-l mai putem ajuta! Şi George s-a aplecat şi a privit în jos, spre mare. O clipă, iată, se vede ceva.

   — Într-adevăr, el este, a confirmat Barth, înclinându-se şi el ceva mai mult, e întins pe muchia îngustă a unei stânci, dar din fericire nu a ajuns până jos.

   — Trebuie să-l salvăm numaidecât, însă cum?

   — Am să mă cobor eu agăţându-mă de stânci.

   — Dumneata, mai primejdios decât asta nu poate fi nimic, Mister Barth. Stânca este foarte netedă şi în afară de asta extrem de alunecoasă.

   — Vreţi oare să-l lăsam să zacă acolo în plata Domnului? Poate că e posibil să mai fie salvat.

   — Fireşte că vom încerca cu toţii să-l scăpăm. Pentru aceasta treabă avem nevoie de o frânghie.

   — Înainte de toate ne trebuie un om care să-i dea fără întârziere ajutor, a ţinut-o pe a lui Barth. Eu cobor!

   — Cred că e necesară foarte multă prudenţă, a intervenit uriaşul, deoarece există pericol de alunecare şi prăbuşire. Oricum, cineva trebuie să se hotărască.

   George a clătinat din cap, nu putea să-i schimbe hotărârea englezului, aşa că s-a întors spre uriaş:

   — Ne vom folosi de o frânghie lungă de pe submarin. Cred că Baga dacă s-ar grăbi ar putea să o aducă în scurt timp.

   — Asta aşa e, îi voi spune chiar eu.

   În timp ce Petre îi explica băştinaşului ce i se cerea, George îi informa pe camarazi, care se treziseră şi ei, despre nefericita întâmplare ce avusese loc. Nu-l scăpa însă din ochi pe Barth, observând cum englezul păşea încolo şi încoace chiar pe muchia stâncii prăpăstioase.

   Petre s-a apropiat de Barth:

   — Aşteaptă, totuşi, stânca este aici foarte alunecoasă.

   — Nu pot suporta să ştiu că acolo jos zace un om care are nevoie de ajutorul nostru. Stai, ai auzit?

   — N-am auzit nimic.

   — A gemut. Am înţeles chiar destul de desluşit.

   —  Cu toate acestea nu am auzit nimic, căpitane Barth. Mai aşteaptă, vom încerca să ne unim toate forţele ce ne stau la îndemână.

   — Se mişcă, a strigat Barth, iar foarte tulburat. Dacă va continua atunci se va prăbuşi şi s-a terminat cu el.

   Şi fără să-l poată reţine uriaşul, el a început să coboare. Câţiva oameni îl luminau deja de sus cu lanternele, urmărind cu răsuflarea tăiată drumul urmat de englez.

   George a vrut să-şi dea drumul după el, dar Petre l-a oprit din toate puterile:

   — N-are nici un rost, George. Ce folos ar fi dacă ai să ajungi la băştinaş, fără nici o posibilitate de a-l ajuta.

   — Dar Barth este mult mai neajutorat decât noi. Aşadar, ce va face el de unul. Singur?

   Petre a ridicat din umeri:

   — Asta nu o ştiu. Nu-i chiar atât de neputincios încât să moară din asta.

   — Oricum ar fi, nu pot trece atât de uşor peste asta, Petre. Dar ia stai, de ce ne-o fi urmărit fiul lui Manto?

   — Cu siguranţă că a intenţionat să e răzbune pentru rănirea tatălui său.

   — Hello, părinte Morton, strigă-l pe băştinaş şi spune-i să rămână acolo nemişcat, a ajuns de jos glasul lui Barth. Spune-i că nu merg să-l ucid, ci să-l ajut.

   Morton s-a aplecat înainte şi a transmis spusele lui Barth. I-a răspuns o exclamaţie de mirare şi părintele a repetat cuvintele englezului. Vânătorul de capete a rămas liniştit pe locul său. De

bună seamă că înţelegea că orice mişcare nechibzuită l-ar pierde.

   Barth a coborât tot mai jos şi îl despărţeau numai vreo doi metri de cel căzut.

   — Aproape că a ajuns, a murmurat George, însă i se cere foarte multă atenţie.

   — Nu l-am subestimat niciodată pe Barth, a afirmat Petre, putem fi mândri cu un asemenea tovarăş.

   — Iată, că a ajuns chiar lângă băştinaş, va avea oare loc unde să stea?

   George a observat că englezul se găsea, în sfârşit, exact la locul unde trebuia. Picioarele lui Barth se sprijineau pe numai zece centimetri din muchea stâncii şi se proptea de peretele stâncos ca să nu cadă. Sălbaticul a arătat spre mâna sa stângă. Barth a confirmat din cap, înţelegând că rănitul avea braţul rupt. Printr-un semn l-a făcut pe om să priceapă că trebuie să se ridice.

   Era o treabă grea şi periculoasă, iar Barth a fost nevoit să-şi adune toate puterile pentru a ajunge până la ol. Acum cei doi oameni se aflau alături, într-o oarecare siguranţă.

   Englezul şi-a scos pumnalul, iar sălbaticul l-a privit cu spaimă. Dar albul i-a făcut un semn râzând.

   — Vreau să te ajut, i-a vorbit el liniştitor indigenului. Haide, dă- mi braţul ca să-l pansez.

   Barth i-a întins pumnalul pe antebraţul fracturat scoţându-şi batista, a înfăşurat-o cu băgare de seamă pe locul rupturii. Acum mâna îi era cât de cât protejată, astfel încât o mişcare neprevăzută să nu îi provoace dureri prea mari.

   — Hello, Mister Bart, a strigat George de sus, putem să facem ceva pentru dumneata?

   — În momentul de faţă nimic.

   — Pot să cobor jos la voi?

   — Nu mai ai loc aici, n-are sens, mulţumesc mult.

   Aventurierii hotărâseră ca mereu doi dintre ei să lumineze

spaţiul până jos cu lămpile de buzunar, pentru ca Barth să poată vedea. Înainte de toate era nevoie ca ei să-şi concentreze întreaga atenţie asupra a ceea ce se întâmpla cu cei doi. Oricum Barth şi cu vânătorul de capete aşteptau pe locul unde se găseau şi nu riscau să facă nici o mişcare, deşi celor doi nu le rămânea de urcat decât vreo cinci metri până sus. O cădere de la înălţimea aceea ar fi însemnat cu siguranţă moartea...

   Timpul trecea încet. Barth simţea cum îl copleşea oboseala. Îşi ţinea cu greu ochii deschişi, privind ţintă înspre marea presărată cu stânci ascuţite. A încercat să-şi alunge gândurile negre; acum, aici în Malaita, se afla împreună cu un vânător de capete, oricând în primejdie să se prăbuşească peste stânci. Era o situaţie ciudată. Cu puţin înainte duşmani, acum hotărâţi să se ajute reciproc. Şi deşi alături unul de altul nu puteau nici măcar să se înţeleagă între ei.

   Pe măsură ce gândurile îl părăseau îl lăsau treptat şi puterile. Deodată a tresărit din toată fiinţa şi era cât pe ce să se răstoarne. Numai mişcarea rapidă a băştinaşului, care l-a apucat cu mâna validă, i-a împiedicat căderea în ultima secundă.

   Atunci englezul a fost auzit vorbindu-i. El îi povestea despre patria sa. Sălbaticul îl asculta atent. Ce-i drept nu înţelegea nici un cuvânt, dar vocea gravă a lui Barth avea pentru el ceva încurajator.

   Au trecut aşa patru ore de aşteptare dureroasă.

   Apoi s-a crăpat de ziuă şi s-a făcut dimineaţă. Curând după asta a apărut în sfârşit şi Baga. Cu el a venit căpitanul Farrow, doctorul Bertram şi cinci marinari. Aceştia duceau destulă frânghie pentru salvarea celor doi. S-a dat drumul imediat unei funii, la capătul căreia era prins un fel de scaun pentru şezut.

   Cuprins de bucurie, Barth a făcut un semn cu mâna spre cei de sus şi a strigat:

   — A durat destul de mult!

   — N-a mers chiar aşa de repede, i-a răspuns căpitanul Farrow, ca să te scăpăm din situaţia dumitale atât de neplăcută şi de prelungită.

   Cum era de aşteptat, Barth l-a ajutat mai întâi pe vânătorul de capete să ia loc pe instalaţia improvizată. Apoi a cerut ca omul să fie ridicat şi acesta a ajuns sus fără nici un incident. Doctorul l-a luat imediat în primire. Băştinaşul nu s-a opus să fie bandajat şi a rămas în continuare pe loc, nedând semne de îngrijorare după ce doctorul şi-a terminat treaba, între timp a fost lăsată în jos frânghia pentru Barth.

   — Cu băgare de seamă şi încetişor, Mister Barth, i-a strigat George, vrem să te avem iarăşi sus, sănătos printre noi.

   Barth a făcut semn să fie mai aproape de el funia, ca să-l poată prinde capătul acesteia, cu locul de aşezat, în cele din urmă a apucat-o şi a aruncat un picior peste fragmentul de lemn ce ţinea loc de scaun, pentru a se aşeza pe el. Când a vrut să-l treacă şi pe

celălalt picior, s-a agăţat de frânghie cu tocul încălţămintei. Scaunul a fugit înainte şi cu mâinile întinse în gol, el s-a dat instinctiv înapoi, pierzându-şi echilibrul. Barth n-a mai avut pe ce să se sprijine şi s-a prăvălit în adâncul de sub el.

   George a rămas ca împietrit secunde lungi, apoi a răcnit îngrozitor marinarilor ce ţineau frânghia:

   — Opriţi-l! Şi, fără să şovăie o clipă, a apucat odgonul şi s-a lăsat pe el în jos. Marinarii i-au dat drumul încetişor, până ce tânărul a ajuns la Barth. Englezul zăcea pe o parte pe una din stâncile din mare. El l-a privit pe George cu ochii mari.

   — Domnule Barth, ce-i cu dumneata?

   — S-a terminat... George... s-a sfârşit totul.

   — Am venit să te ajut. Te poţi mişca?

   George a păşit până la jumătatea corpului în apa ce se lovea în talazuri de stânci, pentru a-l trage înspre el.

   — S-a sfârşit, George... nu mă mai poate ajuta nimeni™

   Tânărul s-a prins cu putere de stâncă.

   — Acolo sus a venit doctorul Bertram, el poate sigur să te ajute.

   — Nu George... coloana vertebrală™ aah! Şi a început să spună ceva pe şoptite. Ascultă™ George™ în portofelul me... e o hartă™ însemnări despre nişte aur™ eu l-am™ găsit, l-a mai auzit tânărul murmurând.

   George nu ştia ce să mai spună şi se uita la chipul crispat de durere al omului pe care nu putea să-l ajute.

   Apoi a sosit şi doctorul Bertram. George i-a făcut loc acestuia fiind împins de un val. Doctorul l-a examinat cu băgare de seamă.

   — Care-i situaţia, doctore?

   Bertram şi-a încruntat privirea câteva secunde, apoi s-a uitat grav în ochii lui George:

   — Edward Barth a murit!

   O coloană tristă şi tăcută a ajuns la curtea misionarului Morton. Pe o targă improvizată fusese adus corpul neînsufleţit al lui Edward Barth. Fiul lui Manto s-a dus direct spre targă şi s-a oprit la căpătâiul răposatului.

   — Îi vom săpa o groapa aici, a vorbit primul pastorul Morton.

   Căpitanul Morton s-a declarat întru totul de acord, în vreme ce

Petre şi Kard erau ocupaţi cu săparea gropii, George i-a povestit tatălui său despre harta pe care i-o încredinţase Barth.

   Căpitanul Farrow s-a grăbit să ia hârtiile englezului, vrând să

afle dacă cel dispărut avea pe undeva vreo rudă sau moştenitori care să fie înştiinţaţi.

   Apoi Edward Barth a fost înmormântat. Pastorul Morton a rostit o rugăciune, iar căpitanul Farrow a socotit că era cazul să ţină un scurt discurs în memoria camaradului şi curajosului luptător pentru dreptate. În onoarea lui marinarii de pe submarin au tras o salvă cu cartuşe oarbe deasupra mormântului.

   George a suspinat adânc, cuprins de mâhnire. Se înţelesese foarte bine cu englezul şi în cele câteva săptămâni de când Barth se afla pe submarin se legase între ei o relaţie strânsă de prietenie. Aşa se face că tânărul nici nu băgase de seamă că la funeralii el împărtăşise durerea cu un războinic din satul lui Manto.

   De îndată ce s-a stins ecoul salvei, George a ajutat la acoperirea gropii. După asta, el împreună cu Petre şi cu ceilalţi s-au retras în staţiune, unde au isprăvit ultimele treburi. George a privit cu inima uşurată chipul tânărului sălbatic, pentru care Barth s-a jertfit ca să-i salveze viaţa. Lângă fiul lui Manto se afla Baga.

   — Domnule, a spus Baga, trebuie să-ţi mărturisesc ceva. Fiul marelui Manto nu va mai lupta niciodată împotriva oamenilor albi. În afară de asta, el se va îngriji ca nimeni să nu mai facă vreun rău casei părintelui Morton şi mormântului de aici. Fiul marelui Manto doreşte să împărtăşească credinţa stăpânului meu şi îi va aduce la ea şi pe ceilalţi din tribul său.

   George i-a întins mâna băştinaşului:

   — Asta-i minunat! Spune-i, Baga, că mă bucur foarte mult.

   Baga i-a tradus vorbele după care cei doi indigeni au părăsit

staţiunea misionarului.

   Aventurierii au mai rămas încă două zile în Malaita şi au putut să se convingă că fiul lui Manto se ţinea de cuvânt. Influenţa lui era atât de mare, încât chiar şi tatăl său a acceptat să devină prietenul misionarului.

   Apoi aventurierii au pornit mai departe. Duceau cu ei amintirea unui şir de lupte împotriva unor oameni sălbatici şi necruţători. În faţă, îi aştepta noi provocări, alte primejdii, poate mult mai înfricoşătoare..

SFÂRŞIT

Volumul 242

EVADARE DIN IAD

   PE INSULA DIAVOLULUI

   CU O PRIVIRE GRAVĂ, doctorul Bertram, medic şi savant pe submarinul Dox al căpitanului Farrow privi înspre insula pe lângă care tocmai treceau şi spuse:

   — Aceasta-i Cayenne aşa numită „Insulă a Diavolului" unde francezii îşi deportează cei mai periculoşi răufăcători ai lor.

   — Şi poate că acolo viaţa chiar seamănă cu o tortură diavolească, spuse George, fiul căpitanului Farrow, care stătea chiar lângă doctor, în turnul vasului.

   — Mai întâi din pricina climei ucigătoare de acolo şi tot i s-ar îndreptăţi numele insulei ăsteia, confirmă doctoral.

   — Mă întreb dacă e permisă vizitarea insulei, reluă George, dornic de a o cunoaşte mai îndeaproape. Şi bineînţeles, vizitarea chiar şi a deţinuţilor, continuă el nestăvilit.

   — Munca foarte grea în jungla insulei reclamă şi ea un tribut substanţial de vieţi omeneşti, se amestecă căpitanul în discuţie, continuând ideea doctorului Bertram.

   — Prin urmare, Franţa trage foloase serioase de pe urma administrării acestei insule şi a prizonierilor săi, vru să ştie George.

   — Păi, să ne gândim numai la recoltele de piper, dădu un răspuns imediat doctorul. Cine altul s-ar mai oferi să lucreze din propria iniţiativă la aşa ceva?

   — Piperul cu marca Cayenne e renumit în întreaga lume, spuse Farrow. Şi poate că-i mai bine ca să nu se ştie de către oricine care foloseşte acest condiment de câtă mizerie şi suferinţă e legată exploatarea lui.

   — Asta cam aşa-i, spuse iarăşi doctorul. Şi nu numai insula se bucură de o reputaţie proastă ci şi apele din jur. De n-ar fi decât speranţa şi dorul de libertate înecat în sânge cu prilejul încercărilor de evadare ale acestor prizonieri nenorociţi, sfâşiaţi de rechini, dintre care se remarcă cele mai fioroase hiene ale mărilor, rechinii tigru, care mişună literalmente în jurul insulei. Uite-i chiar acolo! Un regiment întreg!

   Şi doctorul arătă cam la vreo două sute de metri de Dox- ul lor, o mulţime de dungi negre care se dovediră aripile dorsale ale spinărilor în formă de triunghi a acestor monştrii. Într-un continuu dute-vino.

   Rechinii reprezintă coşmarul marinarilor şi pe bună dreptate, de vreme ce atâţia au plătit tributul lor de sânge datorat acestor monştri. De aceea George cu elanul său tineresc şi spiritul său justiţiar de care era animat propuse pe loc:

   — Ce-ar fi dacă ne-am tăia drum chiar într-acolo şi am mai împuşca câţiva dintre ei?

   — N-avem voie să tragem cu arma aici. Prea suntem aproape de Cayenne, îi răspunse imediat căpitanul. Dacă n- ar sta lucrurile tocmai aşa. Demult i-aş fi ordonat lui Jan Brike să le „mângâie" cu o ghiulea de-a noastră puţin spinările...

   — Aici în partea sudică a insulei Cayenne nu sunt numai jungle impenetrabile ci sunt amenajate şi tabere pentru soldaţi sau funcţionari ai administraţiei insulei, care ar auzi tot tărăboiul, întări doctorul Bertram spusele căpitanului.

   Farrow se simţea îndreptăţit să păstreze distanţa cuvenită de Cayenne. Francezii îl mai urmăreau încă, întrucât nu-şi predase submarinul cum fusese stipulat în protocolul de încheiere a ostilităţilor între vechile puteri beligerante. Ba mai mult. Îşi căutase un refugiu într-una dintre insuliţele de atoli din Mările Sudului, împreună cu tot echipajul său care îşi adusese până la urmă şi familiile.

   George scoase deodată o exclamaţie de surpriză:

   — Uite acolo, a apărut un om la ţărm!

   Doctorul Bertram îşi duse de îndată ocheanul la ochi pentru a privi în, ai atent în direcţia arătată de George.

   — Poartă încă veşmântul dungat de deţinut, spuse el cu voce tare. Ptiu, drace! Individul s-a aruncat pur şi simplu în apă şi înoată spre larg.

   — Nenorocitul! strigă George. Ar trebui să-l salvăm, tată, înainte de a fi atacat de rechin!

   Farrow porunci de îndată schimbarea cursului şi vasul se îndreptă spre deţinut, care se afla la o depărtare de vreo cinci sute de metri de primul grup de rechini. Poate că hienele mărilor nu-l vor remarca totuşi pe înotător şi-şi vor vedea liniştite de drum. În cazul acesta, n-ar fi fost nici o dificultate să-l pescuiască din apă.

   Înotătorul părea să fi remarcat submarinul, deşi poate că nu-şi dădea seama ce fel de vas avea în faţă. Submarinele sunt vase de război şi trebuia să fi ştiut că va fi predat neîntârziat imediat ce va fi cules din apă.

   Se părea cel puţin deocamdată că rechinii nu l-au remarcat.

   — Poate că deţinutul a fost urmărit şi fuga lui raportată de mult, zise George. În acest caz se pare că preferă moartea în gâtlejul rechinilor decât să se întoarcă din nou pe insulă.

   — Rechinii par să-l fi mirosit totuşi pe înotător, spuse căpitanul. Nu cred că vom mai ajunge la timp la faţa locului pentru a-l salva pe bietul om.

   Triunghiul negricios prevăzut cu înotătoare dorsale ale unui rechin făcu o piruetă în apă, după care ţâşni glonţ urmat de o cohortă de rechini spre prada lor potenţială. Dacă nu poseda un cuţit, înotătorul era pierdut. De altfel, chiar dacă ar fi avut unul, ar fi trebuit să se dovedească un luptător şi un înotător extrem de abil ca să izbutească în lupta cu rechinul.

   Înotătorul la rândul său păru să vadă pericolul iminent în care se găsea. Se ridică puţin din apă ca pentru a adulmeca mai bine primejdia, după care o zbughi înot înapoi spre mal.

   Ca nişte torpile lunecau acum prădătorii mărilor pin apă, simţind că s-ar putea să-şi piardă prada, de care erau la un moment dat atât de siguri. Captivaţi de urmărirea care începu, camarazii priveau din turn întrecerea asta pe viaţă şi pe moarte, întrucât malul nu era departe şi existau şanse ca omul să scape cu viaţă. Rechinii mai aveau câţiva metri până să-şi fi ajuns prada. Cât de mult mai aveau până la mal, camarazii nu puteau stabili cu precizie, aşa cum se aflau în turn.

   — Tată, n-ar fi mai bine să-l chemi pe Jan Brike să trimită o ghiulea spre rechini? I-ar putea speria serios prin asta.

   — Înainte de a fi Jan Brike pe punte şi a-şi pregăti tunul, soarta omului nostru se va fi decis oricum, zise căpitanul cu obiectivitate. Omul e un înotător excelent, fireşte, dar împotriva rechinilor nu ajută prea mult nici asta.

   — Uită-te, tată, primul rechin aproape că l-a ajuns!

   — Uită-te că înotătorul nostru s-a scufundat repede şi a păcălit bestia!

   — Iată-l din nou la suprafaţă! Acum ajunge pe mal şi rechinul a rămas cu buzele umflate. Excelent!

   Numai datorită scufundării rapide şi manierei de a înota în zig-zag i-a reuşit deţinutului să scape teafăr. Preţ de o secundă, omul rămase la mal şi se uită după rechinul care se înapoia acum în apele mai adânci din larg. În cele din urmă omul se întoarse pe călcâie şi dispăru în desiş.

   — Nu vrei să debarcăm, tată, îl întreabă George pe tatăl său, care era pe punctual de a schimba direcţia vasului. Poate că îl vom putea lua la bord pe omul acesta disperat. Nu cred că n-a reuşit să ne vadă.

   — Bine, vom debarca, dar nu în apele acestea puţin adânci o să ne plimbăm Dox-ul nostru. Vezi, puţin mai în stânga se vede un golf în care apa poate fi mai adâncă. Altfel ar trebui să ne folosim de o barcă de aluminiu şi n-aş prea vrea să o fac din cauza că oricând pot apărea reprezentanţii autorităţilor care să ne vadă. Dacă ne văd şi ne recunosc ar fi posibil ca în curând să avem pe urmele noastre din nou un distrugător francez.

   — În zona asta există atâtea insuliţe unde ne-am putea ascunde, aşa că un distrugător n-ar fi sfârşitul lumii, căută George să-l înduplece pe tatăl său.

   Căpitanul nu se mai deranjă să răspundă. Submarinul se apropia încetişor e insulă. Rechinii o luaseră între timp din loc. Mai erau vreo sută de metri până la ţărm, când căpitanul strigă în portavoce:

   — Opriţi! Maşinile la turaţie maximă înapoi!

   Ochii săi ageri descoperiseră la timp conturul unei stânci submarine către care se îndrepta aţă vasul său dacă n-ar fi dat comanda de stopare. Aşa însă vasul se apropia periculos de aproape însă de obstacolul submarin.

   — Încă o dată am scăpat teferi ca prin urechile acului, spuse Farrow acum, adresându-se oamenilor săi. N-ar fi lipsit mult ca să petrecem câţiva ani frumoşi pe insula asta a diavolului. Acum va trebui să lansăm o barcă de aluminiu la apă, n-are ce să ne strice prea mult. Să sperăm că deţinutul nu a pătruns prea mult în desiş.

   Câteva secunde după ultimele cuvinte ale căpitanului, deţinutul care îşi încercase scăparea în înot, ieşi din nou la mal, după care se întoarse de câteva ori şi se uită în jur. Probabil că-şi auzea deja urmăritorii care se apropiau încet, dar sigur, de mal. Intră din nou în apă până ce putut să înoate ca lumea, după care luă de îndată direcţia submarinului.

   — Ei, în felul ăsta suntem scutiţi de efortul montării unei bărci de aluminiu, spuse mulţumit căpitanul, de îndată ce omul ajunge pe punte ne putem scufunda, aşa încât, dacă gardienii ajung la mal să nu aibă timp să ne vadă.

   Înotătorul se apropiase ca la vreo cincizeci de metri de submarin, când doctorul Bertram scoase un ţipăt de spaimă arătând spre dreapta. De acolo îşi făcu apariţia din nou triunghiul negricios al înotătoarei dorsale a unui rechin atât de mare încât nu putea fi decât un rechin tigru. Era atât de aproape de omul din apă încât acesta nu mai avea timp să atingă malul. Rechinii tigru sunt renumiţi tocmai prin asta, că se aţin uneori prin ape puţin adânci şi atacă oameni care se cred, de altfel, în siguranţă. Înotătorul recunoscu primejdia pe dată. Îşi dublă eforturile de ajunge la submarin, dar se vedea că nu are nici o şansă, întrucât şi rechinul îşi iuţi considerabil viteza.

   — Ce vrei să faci, îi strigă căpitanul fiului său, care şi sărise peste balustrade turnului.

   Petre sărise şi el jos urmându-l pe tânăr, care mai apucă

să-i strige căpitanului:

   — Să-l salvez pe omul ăsta!

   După ce spuse cuvintele astea îşi luă pumnalul din cingătoare şi îl puse între dinţi.

   George se aruncase în apă în întâmpinarea înotătorului, care nu era decât la vreo treizeci de metri depărtare de submarin. Nici mai târziu n-a ştiut să spună cărui imbold lăuntric a cedat.

   Rechinul tigru, după săritura din apă a tânărului devie puţin de la direcţia iniţială. Era destul de aproape de prada sa şi în următoarele momente ar fi atacat. Acum însă rechinul făcu o manevră de ocolire şi veni în întâmpinarea noului său duşman.

   George rămase liniştit, doar înota cu mişcări regulate spre monstrul care îşi părăsise prada sigură preferând si-l înfrunte pe noul potrivnic. Tânărul ştia prea bine cu ce fel de duşman periculos avea de-a face, dar căpătase experienţă în astfel de lupte. Nu toţi rechinii se lasă pe o parte pentru a-şi înhăţa prada, unii dintre aceştia se aruncă de-a dreptul cu gura deschisă asupra ei. Rechinul tigru face parte din această ultimă specie. Nici această specie nu face excepţie. Tânărul era pregătit pentru orice variantă. Dacă rechinul nu intenţiona să facă nici o mişcare era pregătit să o iniţieze el însuşi.

   Foarte aproape de rechin, George se scufundă atât de adânc încât corpul monstrului îl atinse doar în treacăt. Se îndreptă de şale şi îşi luă în mână pumnalul pe care îl purta între dinţi şi-i împlântă cu toată forţa lama ascuţită în corpul fusiform al uriaşului rechin. În acelaşi timp se împinse cu toată puterea pentru a se îndepărta de trupul fiarei rănite. Rechinul rănit ţâşni înainte, ceea ce avu drept urmare că lama cuţitului îi făcu o rană lungă de vreun metru în pântece. George se strădui să ţină cu o mână de fier pumnalul. Foarte aproape de rechin, capul lui George apăru la suprafaţa apei, în timp ce aceasta se colorase în roşu deja. Rechinul se zbătea cu furie în stânga şi în dreapta de aceea tânărul făcu un ocol destul de mare pentru a se îndepărta de vecinătatea primejdioasă.

   Zvârcolirea rechinului ar fi putut atrage alţi rechini de acelaşi calibru, care de abia aşteptau să se înfrupte din carnea celui rănit. Tocmai de acest lucru se temea George acum cel mai mult.

   Aproape concomitent cu deţinutul ajunse şi George la submarin. Susţinuţi de Petre, cei doi se aruncară peste balustradă.

   — Repede în turn! comandă Farrow în aceeaşi clipă. Trebuie să ne scufundăm!

   Pompele începură de îndată să pompeze cu toată puterea apa în tancurile de balast şi Dox-ul o porni din loc în viteză. George îl apucă pe evadat de mână şi-l târî în turn, întrucât submarinul începu să se scufunde. Ambii ajunseră cu bine în turn.

   — Repede! Jos! Coboară şi dumneata pe scări în jos, îi strigă George.

   Jos se opri uimit la ce i se oferea ochilor, în timp ce tânărul fiu al căpitanului trase chepengul, după care strigă:

   — Totu-i gata pentru scufundare.

   Era chiar timpul întrucât şuvoaiele de apă năpădiseră puntea iar turnul dispăru din ce în ce mai mult sub valuri. Electromotoarele începură de îndată să zumzăie, pe când Dox-ul lua adâncime.

   — Nu trăim aici ca într-un palat, urlă George deţinutului, care încă mai continua să se minuneze.

   De abia acum avu şi el timp să-l privească mai cu atenţie pe omul pe care tocmai îl salvase. Acesta era încă tânăr şi avea trăsături plăcute şi o expresie francă întipărită pe faţă, deşi suferinţa şi chinul sufletesc săpase cute adânci pe faţa acestuia.

   Lui George îi plăcu omul şi nu credea că ar fi fost capabil să fi făptuit vreo ticăloşie. De aceea îi întinse mâna şi îi spuse în franceză:

   — Bine ai venit la bordul vasului nostru, domnule. Numele meu este George Farrow şi sunt fiul comandantului acestui vas.

   — Iar numele meu este Rene Armand, se prezentă deţinutul. Numele Farrow mi-e prea binecunoscut. Aşadar mă aflu la bordul submarinului căpitanului Farrow.. Vă mulţumesc din inimă pentru generozitatea de a mă fi salvat

şi luat la bordul vasului dumneavoastră.

   George respinse încurcat mulţumirile deţinutului şi spuse:

   — O să ţi-l prezint pe tatăl meu. Şi va trebui să ne povesteşti mai în detaliu despre soarta şi viaţa dumitale, în colonia asta de pedeapsă.

   — Este iadul pe pământ, zise cu hotărâre Armand. Clima este insuportabilă. Dar şi funcţionarii şi soldaţii trebuie să o rabde. Nici o mirare că sunt uneori atât de prost dispuşi.

   Căpitanul stătea lângă periscop, când apăru George cu tânărul deţinut.

   — Se vede o agitaţie serioasă pe mal, le spuse el, toţi se uită cu atenţie în largul mării, probabil că au văzut rechinul tigru rănit şi acum fac tot felul de presupuneri în legătură cu evenimentul derulat. Dar iată că se apropie alţi trei rechini. Aceştia se aruncară pur şi simplu asupra semenului lor rănit sfâşiindu-l. Unul dintre gardieni tocmai a făcut un gest cu mâna, a lehamite, asta probabil vroia să însemne că şi-au dat seama că evadatul a fost sfâşiat de rechini. Gardienii se întoarseră acum în interiorul insulei, dispărând în desiş.

   — O să ne continuăm drumul mai departe, fără grabă. Preia, te rog, cârma, dragă Rindow! Vreau să stau puţin de vorbă cu omul pe care l-am salvat. Dar, ia, uite-l că vine!

   — Tată, ţi-l prezint pe domnul Rene Armand!

   — Bine ai venit pe Dox-ul nostru, domnule Armand. Nu pari a fi un criminal periculos, care să-şi petreacă restul zilelor pe Insula Diavolului. Ai fost cumva condamnat pe nedrept? Nici măcar justiţia nu e infailibilă. Şi judecătorii sunt oameni şi greşesc adeseori. Dacă stă-n puterea mea, o să te ajut să-ţi dovedeşti nevinovăţia, dacă, într-adevăr eşti nevinovat.

NEVINOVAT PE INSULA DIAVOLULUI

   DEŢINUTUL STRÂNSE CU CĂLDURĂ mâna oferită de căpitan şi spuse:

   — Vă mulţumesc din suflet pentru cuvintele calde pe care mi le-aţi adresat. Într-adevăr am ajuns deportat nevinovat pe insula Cayenne, cu adevărat nevinovat. Ieri noapte am reuşit să evadez după ce am alergat toată noaptea prin tufişuri. Atunci am văzut pe mare ceva întunecat şi mi-am închipuit că este un vas, fără să-mi fie clar despre ce ar putea fi vorba. M-am aruncat în apă pentru a nu mai ajunge niciodată în colonia de pedeapsă şi m-aş fi lăsat sfâşiat de rechini dacă vasul dumneavoastră nu s-ar fi îndreptat spre mine. Numai din acest motiv m-am înapoiat pe ţărm salvându-mă de aceştia, întrucât în mine a renăscut speranţa că, poate, voi fi salvat. Fireşte că mă bucur că am izbutit să mă salvez, dar bucuria mea nu e deplină, ştiind că fratele meu încă se chinuieşte acolo. De îndată ce voi ajunge în Franţa voi încerca să îi dovedesc nevinovăţia cu ajutorul unor avocaţi buni. Se înţelege că voi încerca cu tot ce îmi stă în puteri să-l eliberez chiar mai repede pe fratele meu de acolo, care acum trebuie să suporte totul, numai de unul singur. Omul acela înalt pe care l-aţi văzut pe mal, domnule căpitan nu poate fi decât Jacques Thibaut, supraveghetorul şi gardianul şef. Acesta va face tot posibilul să se răzbune pe fratele meu, chiar dacă este convins că eu am fost sfâşiat de viu de către rechini.

   — Vom încerca să îţi eliberăm şi fratele, spuse calm căpitanul. Vom debarca în noaptea viitoare, poate o să reuşească să o facem. Mai întâi trebuie să fim foarte atenţi dacă se va forma o echipă de lucru care să fie trimisă în junglă pentru defrişări. Dacă vom putea abate atenţia paznicilor altundeva, atunci vom avea o bună şansă de a-ţi elibera fratele.

   — Mai sunt şi alţi deţinuţi care vor vrea să profite de situaţie şi credeţi-mă, nu sunt oameni a căror societate să o doriţi.

   — Nici nu voi lua mai mult de unul, răspunse Farrow sec. Dar acum povesteşte-ne, te rog, cum ai ajuns dumneata pe insula asta.

   — Am fost condamnat pentru vina de a-l fi ucis pe unchiul nostru, eu şi fratele meu, le povesti emoţionat Armand. Deşi noi am trăit cu dânsul în cea mai bună înţelegere întotdeauna. Cred că ştiu cine-i ucigaşul şi cred că o mai pot dovedi. Dar pentru asta ar trebui să ajung în Franţa.

   — Te vom putea debarca undeva în America de Sud şi de acolo vei putea găsi cu siguranţă vreo posibilitate de a ajunge în Europa. Pe insula Cayenne autorităţile te vor declara mort, deci nu se vor mai face cercetări. Acum însă va trebui să încercăm să îl eliberăm şi pe fratele dumitale. Cum stau lucrurile pe insulă? E posibil să scoţi pe cineva neobservat afară din baracă?

   Armand răspunse cu resemnare:

   — Nu cred că-i posibil. Lagărul e înconjurat cu sârmă ghimpată electrificată pe timpul nopţii. În interiorul perimetrului delimitat de către sârma patrulează încontinuu gardieni înarmaţi. Cred că-i absolut exclusă posibilitatea de a intra neobservat în lagăr. În fiecare baracă sunt vreo treizeci de deţinuţi. Uşile sunt zăvorâte pe dinafară, cheia purtând-o paznicii. Chiar dacă toate aceste impedimente ar putea fi înlăturate, la intrarea în baracă toţi deţinuţii s-ar trezi şi ar vrea să evadeze cu toţii.

   — Şi dacă vor observa că noi n-avem deloc intenţia de a-l lua cu noi vor face dinadins gălăgie, îl completă căpitanul. Cu toate acestea ne vom sfătui în timpul nopţii asupra acestor lucruri. Ar trebui să fim în apropiere de lagărul deţinuţilor când apar zorile. Mai sper ca fratele dumitale să fie trimis la lucru undeva în interiorul insulei.

   — Pentru asta garantez, domnule căpitan, zise Armand. Toate treburile care se fac în interior, la bucătărie, la întreţinerea taberei de pedeapsă, sunt foarte râvnite şi constituie o recompensă, dar Thibaut se va îngriji să-l trimită pe fratele meu la cele mai grele munci în interiorul insulei. Mai ales acum după evadarea mea. Mai sunt multe locuri de desţelenit şi de ridicat plantaţii.

   Rindow, primul ofiţer, dăduse comanda de oprire a motoarelor în timp ce se purta această discuţie. Cu toate acestea Farrow fu de părere că este mai bine să navigheze o bună bucată în larg, decât să stea pe fundul mării, în apropierea insulei Cayenne. Înspre seară s-ar putea reîntoarce.

   — Cunoşti cumva un loc favorabil, un golf potrivit unde ne-am putea scufunda, dar aproape de mal, domnule Armand? Căpitanul îşi încheie astfel seria de întrebări menite de a strânge cât mai multe informaţii utile.

   — Nu, din păcate domnule căpitan. Am fost adus cu un vapor de transport şi abia acum am avut ocazia de a vedea marea.

   — În acest caz vom debarca cu ajutorul unor bărci uşoare din aluminiu, hotărî căpitanul. Vom putea pătrunde de aici cel mai bine prin desiş pentru că şi supraveghetorii şi-au croit drum cu cuţitul pe aici până la ţărm.

   — L-am văzut doar pe Thibaut înarmat chiar cu acest obiect.

   — Da, acesta poartă cu el o macetă sud-americană, spuse Armand. Dispune de o mare forţă şi am fost personal martor la cu câtă uşurinţă îşi croieşte drum prin desiş. L-am auzit deja chiar când m-am aruncat pentru a doua oară în mare. Atunci era la o depărtare destul de mare de ţărm. Şi totuşi a ajuns destul de repede la mal.

   Asta recunoscu şi în sinea lui şi căpitanul. Se adresă acum lui Rindow, primul ofiţer, spunându-i să dea direcţie ceva mai spre sud Dox-ului lor.

   — Când insula va dispărea la orizont vom putea din nou să ne ridicăm la suprafaţă. Nici acum nu cred că am putea fi văzuţi de pe insulă dar ce e sigur, e sigur.

   După o jumătate de oră submarinul ajunsese destul de departe de coastă. Întrucât, cât se vedea cu ochii nu se zărea nici o ambarcaţiune, căpitanul ordonă ridicarea vasului la suprafaţă. Reintră în turn însoţit de musafirul său şi de Brun, cel de-al doilea ofiţer care aducea unul din schimburile sale de haine, întrucât avea cam aceeaşi statură şi grosime.

   — Aerul libertăţii miroase cu totul diferit, zise Armand. Nu găsesc cuvinte prin care să-mi exprim recunoştinţa, domnule căpitan. Cine e trimis nevinovat să se căznească în iadul din Cayenne, suportă totul mai greu decât cel vinovat.

   Ceva mai târziu intrară în interiorul submarinului unde luară micul dejun.

   — Cum era mâncarea în colonia de pedeapsă? îl întrebă Farrow.

   — N-am răbdat de foame, dar nici n-am fost răsfăţaţi, asta e sigur, domnule căpitan.

   — Atunci serveşte-te cu de toate. Recompensează suferinţele şi nevoile trupeşti, recâştigându-ţi forţele, totodată.

   Armand făcu toate onorurile mesei care-i fu servită.

   Căpitanul se bucură nespus văzându-l cu câtă poftă mănâncă.

   După masă, doctorul Bertram îl examină cu atenţie pe Armand găsindu-l puţin slăbit. Îl trimise mai întâi la culcare pentru a se reface întrucâtva. Perioada de lucru pe insulă, ţinând cont de climă era prea lungă.

   Pentru noaptea următoare, Armand trebuia să fie oarecum în formă, întrucât era de la sine înţeles că el, ca unul ce cunoştea rosturile, trebuia să fie prezent la eliberarea fratelui său. În plus marinarii Dox-ului nu-l cunoşteau pe Lucien Armand, fratele ocnaşului evadat. După ce Armand se urcă în patul infirmeriei şi în curând adormi, doctorul Bertram urcă mulţumit scăriţa care ducea în turn.

   — Sărmanului om îi lipsesc în primul rând vitaminele, îi mărturisi doctorul căpitanului Farrow. Chiar şi sucul meu de mere îl poate ajuta în acest caz.

   Căpitanul dădu numai din cap gânditor, apoi spuse, mai mult pentru sine decât pentru cei ce-i stăteau în preajmă:

   — Trebuie să încercăm cu orice chip să-l eliberăm pe fratele lui Armand.

   — Asta nu ne va fi deloc simplu şi trebuie să ne fie clar că noi înşine ne vom expune unui mare pericol. Am putea ajunge în anticamera iadului şi chiar că nu-i o figură de stil.

   — Ştiu doctore, cum şi cât de periculos este. Şi la ce riscuri ne expunem şi de aceea te întreb dacă vrei să vii şi

dumneata?

   — Bineînţeles! strigă uimit doctorul. Am luat întotdeauna parte la toate expediţiile, aşa că nu văd de ce aş rămâne de data asta acasă.

   — Mă bucur că vezi lucrurile aşa, dar am întrebat ca să nu te expui fără rost riscului. Trebuie să alcătuim un plan laborios pe care să-l urmăm cu stricteţe, altfel încercarea este sortită de la bun început eşecului. Cayenne e un teren neprielnic pentru noi, iar gardienii sunt bine înarmaţi şi ştiu să mânuiască armele. Ceilalţi deţinuţi, camarazii lui Lucien, constituie un pericol pentru acesta, întrucât dacă nu vom voi să-i luăm cu noi vor deveni duşmanii noştri înverşunaţi. Poate că vom reuşi să-l răpim pe Lucien, când va pleca la lucru cu detaşamentul său în interiorul insulei.

   — Dacă vom ajunge cu fratele lui Armand undeva în desişurile junglei, atunci bătălia e ca şi câştigată, deoarece în condiţii de junglă ne mişcăm mult mai repede decât toţi paznicii la un loc, domnule căpitan.

   — Ce spui de ideea de a ne croi drum într-acolo prin două grupe, doctore? îl întrebă Farrow pe interlocutorul său. În prima grupă mergem noi amândoi, însoţiţi de George şi Petre. Rindow va conduce cea de-a doua grupă. Vom avea cu noi grenade cu gaze pentru a-i ameţi la nevoie pe amici pentru douăzeci şi patru de ore.

   — Rindow şi cea de-a doua grupă ne va asigura nouă retragerea, spuse doctorul. Păcat că Armand nu are nici o fotografie cu fratele lui. Dacă se va alătura grupului nostru şi vom fi nevoiţi să aruncăm grenadele, atunci Rindow cu ai săi ne vor putea recupera, dar tot nu-l va putea recunoaşte pe fratele lui Armand, pentru a-l elibera. O a doua încercare e exclus s-o mai facem.

   — Cel puţin va trebui să lăsăm să treacă o îndelungată perioadă de timp, până ce spiritele se vor linişti, râse căpitanul, după care continuă cu seriozitate.

   — Lucien Armand ar avea de suferit în acest caz toate represaliile posibile, întrucât Thibaut ar trage concluzia care se impune, anume că fratele său nu a murit sfârtecat de rechini ci el se află la originea încercării de eliberare. Aşadar prima încercare trebuie să reuşească neapărat.

   O vreme în turn domni tăcerea, după care Farrow adăugă:

   — Chiar acum voi trage la sorţi oamenii care vor constitui grupa a doua, sub comanda lui Rindow.

   Cei zece oameni pe care i-au decis sorţii erau extaziaţi de perspectiva aventurii apropiate, deşi nu ignorau pericolul de care era legată aceasta.

   Căpitanul le recomandă prudenţă maximă şi le zugrăvi în amănunţime pericolele la care se expuneau.

   Toţi s-au angajat să fie prudenţi şi căpitanul ştia că se putea baza pe ei. În continuare au fost eliberaţi de sarcini pentru a se putea pregăti şi odihni, întrucât nu era exclus să rămână în Cayenne pentru mai bine de douăzeci şi patru de ore. Pentru nerăbdarea de care era cuprins George ziua trecu îngrozitor de încet, în cele din urmă se pogorî înserarea.

   Masa de seară fu servită mai repede decât de obicei. Când întunericul puse stăpânire de-a binelea, au fost aduse componentele a trei bărci uşoare de aluminiu pe punte şi asamblate. Dox-ul se apropiase în ultimele ore de Cayenne, ultima porţiune fusese străbătută fără a întâlni alte ambarcaţiuni pe mare. Era posibil ca Thibaut să fi postat santinele, înlocuite tot la doua ore, pe toată circumferinţa insulei. Până la căderea întunericului căpitanul urmărise prin periscop coasta insulei, dar nimic ce să-i dea de bănuit nu putu fi semnalat. Liniştea şi pacea domnea peste tot, nimic suspect nu apăru în tufişurile de pe mal. Era improbabil de presupus că vor rămânea de strajă santinele în desişurile de pe mal, întrucât deşi nu erau animale de pradă, insecte veninoase mişunau cu duiumul.

   Când Dox-ul se apropie suficient de mult de mal, cele trei bărci uşoare de aluminiu fură lansate la apă. Camarazii coborâră în ele şi cu mişcări uşoare de vâslă se apropiară de ţărm.

   Din fericire luna rămăsese ascunsă după un nor dens. După cele trei bărci atinseseră nisipul plajei, marinarii încremeniră pentru un timp locului, ascultând şi pândind în liniştea nopţii. Întrucât nimic nu se mişca, căpitanul dădu poruncă oamenilor săi să debarce.

   George fu primul pe plajă. Fără să se oprească deloc el alergă la marginea desişului care începea de acolo. Voia să descopere poteca pe care şi-o croise Thibaut prin junglă. Dacă o găseau şi-ar fi economisit o parte importantă din forţe.

   Din spiritul de prevedere, căpitanul Farrow îşi ascunse bine bărcile cu care venise. Doi dintre marinari fură postaţi de pază lângă ele, întrucât în caz de nevoie acestea ar fi constituit singurul mijloc de salvare. Marinarii aveau misiunea de a pune repede bărcile pe linia de plutire, dacă ar fi primit semnale acustice în acest sens de la camarazii lor, eventual urmăriţi de către oamenii lui Thibaut. Toate eventualităţile au fost cântărite şi luate în considerare, aşa cum scrie la carte.

   După ce la rându-i căpitanul coborâse pe uscat, alergă spre George, care păşea încă la marginea desişului.

   — Aici este o spărtură destul de mare, tată, îi spuse acesta, după ce tatăl său fu lângă el. Pare a fi locul pe unde supraveghetorul a apărut şi a dispărut în colonie.

   — Aşa par să stea lucrurile. Mi-am întipărit bine în minte locul unde a apărut şi apoi a dispărut Thibaut cu oamenii săi.

   Au mai trecut câteva minute până ce marinarii au tras bărcile în desiş şi le-am mascat cum se cuvine.

   Rindow avea sarcina să mai zăbovească cu oamenii săi încă vreo două sau trei ore, pe mica potecă pe care şi-o croise Thibaut, înainte de a porni pe urmele primei grupe. El trebuia să înainteze până la marginea coloniei de pedeapsă şi să intervină numai dacă era absolut necesar.

   George a luă pe mica cărăruie înainte. Drumul era departe de a fi uşor şi uzul lămpilor de buzunar nu era permis decât la indicaţia căpitanului. Cea mai mică rază de lumină ce ar fi putut răzbate prin desiş ar fi putut fi trădătoare. Astfel că celor patru camarazi la care se alătură şi Rene Armand nu le rămânea altceva de făcut decât să înainteze pe bâjbâite, de-a lungul tufişurilor. Deşi cărăruia fusese croită cum trebuie, acum pe întuneric hainele camarazilor şi pielea acestora avură de suferit de pe urma spinilor de tot felul şi a scaieţilor pe care îi întâlneau pe

drum.

   Li se întâmplase chiar de vreo câteva ori să prindă între degete chiar şi insecte, care după atingere le ardeau pielea şi lăsau un miros neplăcut. Puteau să se aştepte oricând să întâlnească şi şerpi, care stăteau la pândă aşteptându-şi prada. Drumul era considerabil îngreunat astfel, dar cu toate acestea se apropiau încet de colonia de pedeapsă pe care Rene Armand o localizase foarte bine.

   Mai aveau o jumătate de kilometru până să ajungă la plantaţia care fusese lucrată de deţinuţi. Aceasta se întindea pe o porţiune de cinci kilometri. Abia apoi ar fi trebuit să atingă colţul sudic al gardului de sârmă ghimpată prin care, pe timpul nopţii trecea un curent electric de înaltă tensiune şi prin urmare mortal.

   Gardul fusese gândit şi ca un prim semnal de alarmă. Orice întrerupere a trecerii curentului sau alt deranjament ar fi declanşat în clădirea principală aprinderea unor beculeţe roşii care ar fi dat alarma.

   Prin forţă nu s-ar fi putut trece fireşte, dar George avea un plan şi pentru a înfrânge o asemenea provocare. Se gândea să-şi construiască din câteva crengi trainice de copac nişte picioroange cu care spera să ajungă nevătămat de cealaltă parte a gardului, fără a-l atinge cât de puţin.

   Parcurseră deja jumătate de drum, George preluând conducerea micului lor grup, fiind mereu înainte, avântului său juvenil neputându-i face faţă nici măcar obstacolele naturale, de care am amintit adineaori. Dacă îşi propunea ceva atunci îşi ducea întotdeauna ideea până la capăt. Deodată urechea tânărului auzi un sunet cu care era deja familiarizat: sâsâitul unui şarpe! Tânărul ştia prea bine că în desişurile junglei din Cayenne fusese naturalizaţi şerpi veninoşi a căror lungime varia între trei şi patru metri, originari din Brazilia. Împotriva unui astfel de şarpe şi a muşcăturii sale nu exista salvare. Acum era momentul pentru a aprinde pentru scurt timp lampa de buzunar. O apucă în mâna stângă, iar în dreapta ţinea pregătit pumnalul. Când fascicolul de lumină căzu pe lighioană şi nu era decât un animal relativ mic, de un metru şi jumătate, în primul moment reptila fu năucită, pentru ca apoi să-şi mişte limba furioasă spre George, care ştia de-acum cum se umblă cu astfel de târâtoare. Se aplecă puţin înainte şi lovi cu toată forţa. Şarpele încercă un al doilea atac dar lovitura fusese precisă şi puternică. Lama ascuţită despicase chiar lângă ceafă capul şarpelui de trup, care acum se zvârcolea încolo şi încoace în convulsiile morţii.

   Capul şarpelui cu colţii veninoşi zbură într-o parte. Lupta nu se derulă tocmai în linişte, de acea camarazii se opriră un timp pentru a asculta dacă nu provocaseră vreo alertă. În cele din urmă căpitanul le şopti celorlalţi camarazi:

   — Nu pare a fi nimeni prin apropiere care ar fi putu auzi ceva. Aşadar înainte!

   Încă mai prevăzători decât înainte, camarazii păşiră înainte.

GEORGE DEŢINUT

   ÎN SFÂRŞIT AJUNSERĂ LA PLANTAŢIA de cafea şi mirodenii. Arbuştii fuseseră aranjaţi cu multă regularitate, între aceştia fiind spaţii de acces. Pe nici o altă plantaţie de la tropice n-au putut întâlni mai multă ordine, metodă şi curăţenie.

   Întrucât luna ieşise dintre nori, la lumina razelor ei pale, am putut admira întreaga plantaţie în ansamblul ei. Ţinându-se în umbra desişurilor cultivate au reuşit să se târască înainte, în direcţia coloniei. Într-o oră sperau să ajungă la gardul cu sârmă ghimpată. Petre, căruia George îi împărtăşise ideea sa în legătură cu escaladarea gardului se uita deja după câţiva pomi mai subţiri adecvaţi scopului propus. Găsi până la urmă câţiva de grosimea încheieturii unei mâini de om, pe care-i mai ciopli cu cuţitul său solid de marinar. Ramificaţiile au fost îndepărtate şi acum s-au putut contura o pereche de cârje uriaşe de lungimea necesară.

   Armand nu-şi putea imagina cum ar putea reuşi George cu ajutorul acestor beţe să escaladeze gardul care mai era şi electrificat pe deasupra.

   După exact o oră ajunseră la destinaţie. Cu multă atenţie, camarazii spionară activitatea din curte şi în curând observară cum două santinele patrulau agale, încolo şi în coace cu armele în spate, dincolo de gardul de demarcaţie. Cei doi paznici vorbeau între ei de ceva vreme, astfel încât camarazii pitiţi în tufişuri au putut înţelege despre ce era vorba.

   — Thibaut e foarte prost dispus astă seară, spuse unul dintre ei.

   — Şi îi de mirare? îl interpelă celălalt. Morala care va trebui să o îndure de la comandantul coloniei va fi greu de suportat. Doar a evadat unul dintre deţinuţi, nu?

   — Este primul caz după foarte multă vreme că un prizonier i-a scăpat atât de uşor.

   — Să-i fie de bine!

   — Dacă ar mai fi scăpat şi cu viaţă atunci sărmanul

Thibaut ar fi avut ce trage.

   — Va fi cu atât mai vigilent cu fratele celui răposat. N-aş vrea deloc să fiu în pielea acestuia.

   — Comandantul va întări paza pentru cei care lucrează în junglă.

   — Asta înseamnă mai multă bătaie de cap pentru noi şi, crede-mă mi-ajunge şi cât am!

   — Ei, mai avem un an! Nimeni nu mă va mai obliga să mai rămân mai mult de atât aici. Mai bine îl omor!

   — Păi de-abia atunci vei avea mai mult timp de petrecut pe mica noastră insulă! Aşa că mai gândeşte-te!

   — Mâine Thibaut vrea să-i arate fratelui celui evadat locul unde rechinii i-au venit de hac acestuia.

   — Câtă fineţe! Asemenea torturi omeneşti n-ar trebui permise!

   — Asta numai ca să-l descurajeze de-a mai încerca el însuşi ceva asemănător.

   Vocile celor doi gardieni se pierdură în noapte. Camarazii se târâră din ascunzătoarea lor, apropiindu-se de gard, de îndată ce oamenii de pază se îndepărtaseră.

   Petre legă cele două trunchiuri cioplite din copaci cu frânghii de cânepă rezistente la capete, astfel încât să semene cu braţul unui compas, rămânând la fel de flexibil. Desfăcu apoi picioarele, ţinându-le cu toată forţa mâinilor sale, în timp ce George se căţăra pe unul dintre ele. Căpitanul îi dete fiului său un al treilea par, pe care acesta îl ridică cu grijă, lăsându-l să cadă de cealaltă parte a gardului. Capătul său subţire îl legase cu meşteşug cu celelalte două capete de prăjină. Se alcătuia astfel un fel de tripod stabil, care era petrecut cu un picior peste gard. George se lăsase cu toată greutatea trupului său pe cel deal treilea braţ şi se găsi curând de cealaltă parte a gardului, în interiorul coloniei de pedeapsă.

   — O idee magistrală, şopti Armand încântat. Şi la urma urmei atât de simplă! Dar lucrurile cele mai simple sunt şi cele mai grele. Acum o să trecem cu toţii dincolo?

   — Mă gândesc ce e mai bine, şopti căpitanul. Unul dintre noi trebuie să rămână aici de veghe.

   — Trebuie să ascundem tripodul nostru pentru timpul cât ne vom afla în colonie, spuse doctorul Bertram. Nu cred că vom fi înapoi până ce cei doi gardieni îşi fac rondul şi se întorc.

   — Ultimul care trece dincolo va trebui să desfacă legăturile prăjinilor, mai întâi a celei de dincolo de gard. Apoi să le ascundem bine pe toate trei, mai întâi pe cea de dincolo de gard, apoi pe cele două rămase aici de către marinarul de pază. Dacă avem noroc şi ne putem întoarce repede cu fratele dumitale, domnule Armand, atunci părăsirea coloniei nu va fio problemă. Cel ce rămâne aici va ridica cele două picioroange, iar noi pe cel de-al treilea. George, ca fiind cel mai uşor, va trece dincolo, în timp ce noi vom ţine prăjina de partea noastră. Apoi el va reface legăturile care ţin prăjinile laolaltă şi iată-ne pe toţi îndărăt.

   — E mai uşor s-o spui decât să o faci, fu de părere doctorul.

   — Mă declar de acord să rămân aici pentru că n-aş fi prea util în interiorul lagărului.

   — Excelent, aprobă căpitanul, să ne grăbim atunci!

   Trecerea peste gard a căpitanului, a lui Petre şi în cele din

urmă a lui Armand însuşi decurse mai bine decât îşi imaginase francezul. De îndată ce cei trei fură de cealaltă parte a gardului, tripodul fu îndepărtat, prăjinile ascunse, iar expediţia putea continua acum în jurul taberei de deţinuţi.

   Camarazii se strecurară acum prin tufişurile din jur, spre barăcile unde erau deţinuţii. În cea de-a treia baracă se presupunea a fi fratele lui Armand. Fiecare baracă era supravegheată de către doi gardieni. Schimbul gărzii fusese efectuat doar de foarte puţin timp. Mai aveau încă o jumătate de oră bună, întrucât la tropice schimbul se făcea la fiecare oră.

   Căpitanul avea îndoielile sale că ar reuşi să învingă şase santinele şi să-l elibereze pe prizonier după ce ar fi deschis cu forţa uşile. Nu era simplu să-l iei cu tine pe Lucien Armand din mijlocul copărtaşilor săi la suferinţă.

   Când prima baracă apăru în câmpul lor vizual, camarazii se pitiră cum au putut mai bine în dosul unui tufiş stufos, privind apoi cu atenţie într-acolo. Cei doi gardieni tocmai trecuseră mai departe, după ce s-au întreţinut foarte animat între ei. De îndată ce aceştia dispărură din câmpul lor vizual, marinarii de pe Dox au început să păşească pe pietrişul cu care era presărat drumul, ţinându-se în umbra barăcii.

   Din nou se auziră paşii scrâşnind ai santinelelor.

   Petre şi George stăteau de acum lipiţi de colţul clădirii, aşteptând cu muşchii încordaţi gata de săritură.

   Cele două santinele odată apărute, ca nişte pisici, nefăcând nici un zgomot, cei doi prieteni săriră înainte.

   George îl luă în colimator pe primul soldat, expediindu-i o directă de stânga direct în bărbie. În materie de box, avându-l ca profesor pe Petre, era de acum maestru ca şi în jiu-jitsu.

   Soldatul căzu grămadă fără a mai zice nici pâs.

   Şi Petre îşi scoase adversarul din luptă şi acum după ce îl aşezase cu grijă jos, c-o sfoară subţire dar rezistentă, pe care o avea totdeauna pregătită în buzunar îl legă şi pe omul lui George, îndesându-le câte un căluş în gură, după care îi târî într-unul din tufişurile apropiate.

   Acum se îndreptară spre cea de-a doua baracă, unde lucrurile se repetară întocmai.

   Armand nu mai contenea mirându-se. El îi şopti căpitanului:

   — Acum parcă îmi vine să cred că Lucien o să fie liber totuşi până la urmă.

   — Să sperăm că totul va continua la fel ca până acum, veni răspunsul şoptit al căpitanului.

   Cu santinele de la cea de-a treia baracă se întâmplă exact ca şi cu celelalte. După ce-i târî pe ultimii soldaţi în tufiş, le luă armele de pe umeri, sperând că folosindu-se de ţevile lor de fier să forţeze în caz de nevoie uşa barăcii.

   Zăvorul nu le puse multe probleme, dar cu lacătele de la uşă avură de muncit. Dar şi pentru astfel de situaţii Petre avea pregătită soluţia. În magazia submarinului îşi confecţionase un număr suficient de passepartout-uri - chei false - pe care - le-ncercă pe rând. La a patra încercare avu noroc şi lacătul se deschise. În interiorul barăcii deţinuţii auziseră deja zgomotele produse cu zăvoarele uşii. Şoaptele care se auzeau crescuseră de acum în intensitate.

   Petre deschise uşa din prevedere numai puţin şi-l strigă uşor prin deschizătură pe omul căutat.

   — Lucien, Lucien, haide repede! Aşa cum eşti! Dar repede!

   În clipa următoare uşa fu împinsă cu putere şi mai mulţi deţinuţi ieşiseră afară.

   — Suntem liberi, exclamară aceştia pe un ton înăbuşit. Putem şi noi să scăpăm din iadul ăsta?

   De asta se temuse cel mai mult căpitanul. Era absolut exclus să-i poată lua cu el pe toţi oamenii aceştia. Dar se gândise la o soluţie şi pentru asta.

   — Sunteţi liberi! zise el încet arătând spre uşa principală. E deschise! Dar încet! Haide, daţi-i drumul!

   Din ce în ce mai mulţi deţinuţi ieşeau din baracă alergând în direcţia indicată, adică în direcţia contrară de unde veniseră camarazii şi înspre care voiau imediat s-o pornească.

   În cele din urmă se repezi afară un tânăr zvelt, care căzu în braţele fratelui său Rene.

   — Repede! Înainte! îi grăbi căpitanul. Lagărul va fi în curând tot o revoltă! Lăsaţi-i mai întâi pe ceilalţi deţinuţi să o ia înainte.

   Un individ uriaş se opri lângă camarazi şi le strigă agitat:

   — De ce nu fugiţi şi voi într-acolo? E adevărat că poarta principală e deschisă?

   — Cum am fi putut astfel intra aici? spuse căpitanul. Fugi, nu mai zăbovi, noi mai avem de lucru aici. Şi ceilalţi vor să fie eliberaţi. În port e ancorat un cuter, echipajul e instruit şi foarte curând ridică ancora!

   Uriaşul ridică ameninţător braţul:

   — Aici ştie oricine că lunganul Jules nu ştie de glumă!

   — Nu mai pălăvrăgi atâta! Dă-i drumul odată! îi strigă Farrow mânios. Întrucât uriaşul îi răpea prea mult timp. Asta-i mulţumirea că am pătruns până aici să vă eliberăm? Baraca e goală, camarade! Repede, până la următoarea!

   Fără a se mai interesa de uriaşul Jules, camarazii alergară cu cei doi Armand până la următoarea baracă. Se aplecară să meşterească la uşa zăvorâtă spionându-l pe individual cel înalt, care se hotărî în sfârşit să o pornească în direcţia porţii principale. De îndată ce acesta dispăruse camarazii parcurseră drumul înapoi. Acum trebuiau să vegheze să nu cadă în mâinile celeilalte patrule care avea în custodie perimetrul gardului. În curând au ajuns la capătul coloniei. Se pitiră mai întâi în desiş şi ascultară cu atenţie.

   George îi şopti prietenului său Petre aflat lângă el: „Caţără-te tu primul peste gard! Eu te voi acoperi de aici!"

   Petre vru să protesteze, dar George i-o tăie scurt cu o mişcare bruscă de mână.

   Cei doi gardieni apărură mergând fără să bănuiască nimic, chiar pe lângă locul unde erau ascunşi camarazii. Imediat ce dispărură din vedere, Petre luă cea de-a treia prăjină din ascunzătoarea sa şi-o ridică în sus, chemându-l încet pe partenerul său de dincolo de gard.

   — Hello, domnule doctor, repede!

   Imediat ieşi şi doctorul Bertram dintr-un tufiş cu celelalte două prăjini legate împreună. Petre apropie capătul prăjinii sale de celelalte două, în locul unde acestea făceau un corp comun şi se căţără cu îndemânare pe deasupra. Când fu sus înţepeni şi cea de-a doua prăjină. Apoi alunecă încetişor de cealaltă parte a gardului. Urmară cei doi Armand, apoi căpitanul. George stătea lipit de tufişul ce servise drept ascunzătoare camarazilor. El îşi sprijinise piciorul de partea inferioară a prăjinii pentru ca aceasta să nu alunece. În momentul în care el însuşi vroia să încalece gardul, simţi un pumn în ceafă şi o mână în gât, astfel încât nu putu scoate nici un sunet. În plus se simţi tras îndărăt. În depărtare se auziră împuşcături şi alarmele sirenelor începură să sune. Întreg lagărul de pedeapsă se găsea se picior de alarmă.

   — Încoace, încoace, zbieră omul care îl ţinea încă strâns pe George. L-am prins pe unul dintre ei! Ceilalţi sunt de cealaltă parte a gardului. Încoace!

   George nu-şi pierdu prezenţa de spirit sub imperiul momentului şi încercă să îşi tragă pumnalul pentru a-şi lovi adversarul în antebraţ dar o lovitură care o primi din spate în cap îl lăsă lat la pământ. În timp ce el deschise încă o dată ochii, realiză că el se găsea în puterea acelui deţinut cu care vorbise tatăl său, numit Jules. Când George se trezi, nu putut aprecia cât fusese fără cunoştinţă. Îşi putut da seama că se găsea într-o cameră luminată puternic de nişte becuri electrice. Stătea în picioare dar nu datorită propriilor sale puteri ci era sprijinit. Un pumn puternic îl înşfăcase de braţ şi-l ţinea în picioare. Înaintea sa văzu o masă lungă la care erau aşezaţi mai mulţi ofiţeri francezi.

   — Cine eşti dumneata? îl întrebă cel mai mare în grad dintre aceştia cu o voce rece şi tăioasă.

   George abia auzi vocea care suna destul de neplăcut. I-ar fi plăcut mai bine dacă cel din faţa lui urla sau ar fi făcut scandal. Preferă prin urmare să joace pentru încă câteva secunde rolul omului încă ameţit pentru a-şi întârzia răspunsul. Poate va auzi ceva între timp ce îi va putea folosi. George începu să geamă şi să se clatine pe picioare.

   — Jules i-a aplicat o lovitură prea puternică, remarcă ofiţerul care îi sta celui vârstnic mai îndeaproape. Omul ăsta poate să beneficieze de toate favorurile de vreme ce ne-a înlesnit prinderea acestui individ care ne poate furniza atâtea informaţii interesante.

   În acelaşi moment apăru Jules urmat de către un paznic.

   — Uite-l că a sosit! exclamă ofiţerul. Tânărul din faţa noastră pare să dispună de arme excelente, piese interesante pentru colecţia mea! Pumnalul acela pare să facă parte dintr-o veche colecţie indiană şi are o lucrătură minunată. Ei, Jules, spune-ne tu cum s-au petrecut lucrurile.

   Deţinutul Jules îi vorbi ofiţerului frumos cu apelativul mon General. Un alt ofiţer pusese o scurtă întrebare generalului, adresându-i-se pe numele de Fravais. Generalul se adresă soldatului care îl ţinea pe George:

   — Scutură-l pe individ puţin mai tare! S-a trezit doar! Cred că-i zumzăie încă capul, dar o să-i treacă. N-am nici un chef să-mi pierd toată vremea aici din cauza poveştii ăsteia. E şi aşa destul de târziu.

   George fu scuturat cu atâta râvnă încât capul i se mişca încolo şi încoace de parcă i-ar fi prins de trunchi doar cu o aţă subţire şi nu cu ditamai gâtul. Atunci se hotărî să se trezească în sfârşit.

   — Ei, bine, mi-am revenit! Cu ce vă pot fi de folos domnilor?

   — Mai întâi prin a te comporta cum se cuvine, îi reproşă

generalul.

   Timp de câteva secunde stăpâni liniştea. George se uită de la o faţă la alta a ofiţerilor adunaţi acolo şi nu văzu decât priviri reci.

   — Ai încercat să eliberezi un deţinut, spuse generalul esenţialul. În plus ai permis deţinuţilor de la o altă baracă să-i atace pe deţinuţii de la poarta principală. S-au înregistrat treisprezece răniţi. Ce ai de spus în apărarea dumitale? Dar pe scurt, te rog!

   — Am ajutat la eliberarea unui nevinovat, spuse cu îndrăzneală George. Fraţii Armand pot să-şi dovedească nevinovăţia şi o vor face în Franţa. Am făcut-o din dragoste faţă de aproapele meu şi mă declar nevinovat.

   — Asupra acestei fapte părerile noastre diferă, veni răspunsul simplu şi rece al generalului. Ca o consecinţă a faptei dumitale m-ai silit să impun stare de necesitate asupra întregii colonii. Acum va urma doar sentinţa Curţii Marţiale în faţa căreia stai. Aşadar cine eşti dumneata de fapt?

   — Refuz să răspund la această întrebare!

   — Asta nu ne deranjează prea mult. Vei purta numărul 819. Aşa că vei fi condamnat 819. Ce ai de spus în apărarea dumitale?

   — Am spus tot ce-am avut de spus!

   — Noi suntem de altă părere. Aceasta sună cam aşa: complicitate la eliberarea unui deţinut, instigare la rebeliune a unui număr de deţinuţi. Pentru asta e prevăzută pedeapsa cu moartea. Luând în considerare vârsta dumitale tânără, poate vom fi mai îngăduitori. Căpitane Ficheau, prezintă alocuţiune.

   Un ofiţer mai în vârstă, cu o faţă de pergament, uscată de soarele tropicelor şi probabil suferind de ficat. Aşa cum se citea pe expresia înveninată a feţei sale, se ridică în picioare şi îşi începu peroraţia pe un ton uniform.

   — Acuzatul prezintă circumstanţele agravante care nu fac decât să-l incrimineze şi mai mult. Îşi motivează faptele de o manieră copilăroasă, romantică. Aş recomanda pedeapsa cu moartea dar având în vedere vârsta acuzatului mă rezum la închisoare pe viaţă sau cel puţin douăzeci de

ani muncă silnică pe insula Cayenne.

   Imediat se ridică şi apărătorul, un tânăr locotenent care nu era de crezut că ar mai fi putut înclina cu ceva balanţa dezechilibrată atât de mult în sensul acuzării.

   Generalul se ridică în picioare şi se retrase cu doi dintre ofiţerii săi într-unul din colţurile încăperii pentru consultare. Toţi se ridicară de pe locurile lor când ofiţerii care deliberaseră se întoarseră să-şi ia locurile. Generalul dădu citire sentinţei tribunalului Curţii Marţiale, adhoc constituită.

Cayenne. Condamnatul va fi găzduit în baraca cu numărul trei, de unde a înlesnit fuga deţinutului.

   Domnii ofiţeri componenţi ai Curţii Marţiale se reaşezaseră. Generalul se întoarse către uriaşul Jules:

   — Ascultă aici, vreau ca deţinutul să rămână în viaţă, s-a înţeles? Poate că ne va trăda complicii săi. În rest poţi să-l iniţiezi în îndatoririle pe care le va avea ca deţinut. Puteţi pleca!

   Aşa se sfârşi pentru George tentativa de eliberare a lui Lucien Armand. Acum devenise el deţinut pe Insula Diavolului. Fu condus într-o mică încăpere unde fu dezbrăcat de haine şi şurluit din cap până în picioare. I se înmână costumul de deţinut pe care trebuia să îl îmbrace pe loc. Urmă apoi tunderea la zero. Un supraveghetor tot atât de solid ca Jules îl luă în primire:

   — Aşadar ai vrut să eliberezi un deţinut? Nu te-ai gândit că poţi ajunge tu însuţi în locul lui? Jules, ţi-l încredinţez ţie să-l iniţiezi în toate.

   — Prea bine domnule Thibaut, răspunse Jules.

   Aşadar acesta era acel Thibaut pe care îl cunoştea din descrierile lui Armand.

   Gardianul şef îşi lăsă mâna sa grea pe umărul lui George spunându-i:

   — Nu trebuia să îşi vâri nasul în treburile altora! O să-ţi blestemi ziua în care te-ai gândit la asta! Cum a putut evadatul Armand să scape de furia rechinilor? Doar nu era nici un vas în apropiere.

   George nu-i răspunse, dar Jules chicoti nervos:

   — O să-l fac pe micuţul ăsta să ciripească până mâine!

   —  Din partea mea n-ai decât! Dar ai auzit ce a spus generalul, zise Thibaut. Trebuie să rămână în viaţă. Interoghează-l mai cu duhul blândeţii. Hai acum cu mine, micuţule, la baraca cu numărul trei!

VIAŢA PE INSULA CAYENNE

   GEORGE ERA ÎNCĂ AMEŢIT când păşi alături de cei doi oameni înalţi către baraca cu numărul trei. Nu-i venea să creadă că e posibil ca în ultimul moment, când reuşita evadării lui Lucien Armand era dincolo de orice dubiu, el să sfârşească prin a fi capturat. Scurtul drum parcurs prin răcoarea nopţii îi făcu bine concomitent îşi dădu seama că îl aştepta o soartă grea. Thibaut îl ura şi Jules va face totul ca să-l chinuiască pe protejatul său întrucât numărul 819 îl păcălise să o ia spre poarta principală, în noaptea evadării. Tânărul îşi propuse să nu se lase în nici un fel intimidat sau înfrânt. În acest din urmă caz ar fi purtat o viaţă întreagă pe corp relicvele acestei situaţii. Se bucura că pe mare se antrena zilnic cu Petre şi devenise un boxer desăvârşit şi stăpânea şi arta asiatică de jiu-jitsu. Vroia să-i arate lui Jules de ce este în stare în caz că acesta ar fi avut de gând să-l provoace.

   Înaintea barăcii stăteau patru soldaţi cu armele pe spinare, iar pe alţi patru, George îi văzu dispărând după colţul clădirii, făcându-şi rondul. Aşadar baraca era păzită cu străşnicie.

   — S-au liniştit deja păsărelele? îl întrebă Thibaut pe unul dintre gardieni.

   — S-au potolit deja, veni prompt răspunsul. Ăsta este unul nou? E tânărul care a luat parte la încercarea de eliberare? Păsărelele noastre se vor bucura grozav să aibă plăcerea de a-l saluta. Aş vrea să văd ce mai rămâne întreg la el mâine dimineaţă!

   — Generalul vrea să rămână în viaţă pentru a fi apt la diferite întrebări. Jules va avea de grijă ca să nu i se întâmple nimic.

   Soldatul dădu numai din cap, râzând. Uşa fu deschisă. Din interiorul barăcii răzbăteau gemete uşoare.

   — Aceştia sunt numai câţiva răniţi uşor, îl lămuri Thibaut. Au luat prea în serios sfatul vostru. Acum, timp de 15 ani vor găsi ei timpul, locul şi mijloacele prin care să regleze

conturile. Înăuntru cu el! Jules, tu să-i areţi patul lui. Va primi efectele deţinutului evadat.

   Uşa se închise cu zgomot. George se găsea deja înăuntru barăcii de unde fu întâmpinat doar de priviri de ură şi dorinţi de răzbunare.

   — Ia ascultaţi aici, strigă Jules aprinzând lumina în dormitor. Aici e păsărica pe care am prins-o tocmai când vroia să facă huşti peste gard. Am fi fost cu toţii liberi dacă indivizii nu ne-ar fi indicat o direcţie falsă. Ei nu vroiau altceva decât să-l ia cu ei pe Lucien.

   Mai multe siluete se ridicară de pe priciurile lor cu pumnii ridicaţi spre George.

   —  Ei şi acum, linişte! încercă Jules să-i potolească pe ceilalţi deţinuţi, cu o voce încărcată de potenţiale ameninţări. Generalul i-a mers tipul drept la inimă. Păsărica asta trebuie să trăiască până ce va ciripi îndeajuns ca să afle cine a pus totul la cale. Înapoi! O să mă socotesc şi eu mai târziu personal cu el. Acum însă, stă sub aripa mea protectoare. Nimeni să nu-l atingă! Înţeles? Hai la fereastră, micuţule, să-ţi arăt vizuina ta!

   — Domnilor, se-ntoarse George politicos către ceilalţi deţinuţi. Vă salut şi sper să ne înţelegem bine împreună.

   Câţiva deţinuţi izbucniră într-un hohot de râs batjocoritor.

   — De fapt, nu eu v-am spus că poarta principală e deschisă. A făcut-o căpitanul meu şi împotriva lui nu aveam voie să crâcnesc. Aşa că nu fiţi nedrepţi cu mine. Din partea mea, puteţi fi liberi cu toţii. Voi nu mi-aţi făcut nimic.

   Dintr-un colţ al barăcii se ridicară murmure aprobatoare.

   — Jules, micuţul are dreptate! Doar nu dorea ca mai târziu să simtă pe spinarea lui odgonul căpitanului. De aceea nu şi-a putut contrazice căpitanul, spuse un om îndesat, dar înalt şi puternic. Dacă suntem prizonieri aici, nu trebuie să-i nedreptăţim pe alţii. Micuţul îmi place aşa că fi raţional, Jules!

   — Ar fi cu totul altceva dacă l-am avea aici pe căpitanul lui. Pe tânăr lasă-l aşadar în pace!

   — Fii bucuros că te las eu pe tine în pace! mârâi Jules. Am de la general şi de la Thibaut misiunea de a-l lăsa să trăiesc, dar să-l fac să vorbească. Şi chiar asta am de gând să fac! Dacă o să-i fac ceva atunci nu ceva serios, care să-i dăuneze. Deocamdată!

   George era bucuros că uriaşul îl dusese în colţul barăcii, având în spatele lui fereastra zăbrelită. Avea astfel spatele acoperit, ceea ce îi putea fi de folos mai târziu.

   Jules credea probabil că o să fie floare la ureche să se joace cu el şi că nişte palme zdravene ar fi meritat el oricum. Aceasta n-o să-i dăuneze prea mult sănătăţii. De aceea, se îndreptă spre el acum, cu mâna ridicată. Dar tânărul era în gardă. Când laba greoaie a lui Jules lovi, George se întoarse cu îndemânare într-o parte astfel încât lovitura căzu în gol. Jules însă se clătină ameţit din cauza forţei inerţiale. În clipa următoare trunchiul superior al uriaşului zvâcni înapoi, după o izbitură straşnică. Ceea ce el nu considerase posibil, se întâmplase. Tânărul care făcuse impresia unui slăbănog de statură medie tovarăşilor lui, îl pocnise cu toată forţa în bărbie, ceea ce uriaşului nu i se mai întâmplase în întreaga lui carieră. George îşi pusese toată forţa în lovitura sa, dar uriaşul era destul de stabil pe picioare ca să nu se prăbuşească imediat, cum ar fi fost normal cu oricine altcineva de gabarit mai redus. Jules fusese scuturat puternic, dar încă se mai ţinea pe cei doi stâlpi solizi care erau picioarele sale. Asta nu-i convenea deloc lui George, întrucât nu era greu de presupus că omul întărâtat îşi va da toată silinţa şi nu îl va cruţa deloc.

   De aceea fiul căpitanului Farrow nu avea deloc intenţia să-l lase pe uriaş să-şi revină, ci voia să-şi exploateze până la capăt primul succes. Din nou sări la acesta care respire de acum cu greutate. O a doua lovitură în bărbie, nu mai puţin puternică decât prima, îl zgudui din temelii pe Jules. Spectatorii aplaudară entuziaşti. Asta era o luptă dreaptă pe placul lor...

   Aşa ceva îi despăgubea puţin după dezamăgirea pe care o suferise după încercarea de răzvrătire şi evadare. Sigur că-i doreau lui Jules, pe care îl pizmuiau, o corecţie straşnică din partea insignifiantului tânăr intrus.

   Jules urlă de furie, se repezi înainte şi lovi ca un sălbatic în jur. Dar loviturile sale, puternice ca barosul fierarului, nimeriseră în gol, întrucât George se eschiva cu îndemânare. O a treia lovitură a lui George îl nimeri pe uriaş, care se încolăci de durere. Ca o gorilă se repezi acum Jules spre George căutând să-l înghesuie înspre pat, unde tânărul nu s-ar fi putut apăra cum trebuie. În felul acesta George ajunsese într-o situaţie ce îi putea deveni periculoasă. Dar nu degeaba se antrenase el atât de mult. Mai întâi căpătă un pumn de la Jules, făcând o eschivă graţioasă după ce-i prinse mâna dreaptă şi-l împinse cu toată puterea într-o mişcare de răsucire înapoi. Jules ţipă ca muşcat de şarpe.

   Aplauzele pentru George urcară până la cotele cele mai înalte. Individual solid şi îndesat care intervenise primul în favoarea lui George strigă cât îl ţineau bojocii:

   — Bravo tinere! Tăbăceşte-i cojocul! Nu-l slăbi deloc, căci o merită, prostănacul!

   Câteva îndemnuri veniră din toate zonele încăperii pentru a-l termina pe Jules, dar George se întoarse spre deţinuţi şi le spuse:

   — Cred că ajunge de acum! Am vrut numai să-i arăt că folosindu-te de mobilitate şi dibăcie poţi să învingi şi forţele uriaşe pe care fără îndoială le posedă Jules. Eu nu vreau să-i fac rău, mai mult chiar vreau să fiu un camarad de nădejde, mai ales că ne aşteaptă împreună o soartă grea.

   George merse după ce spuse cuvintele acestea ascultate în tăcere de toţi cei prezenţi, înspre Jules, care stătea ghemuit de durere, îi puse mâna pe umăr şi îi zise:

   — Ei, acum ajunge, nu-i aşa? Poţi să şi continui, dar de ce să ne batem între noi pentru plăcerea altora? Am vrut doar să arăt că ştiu să mă apăr.

   Spunând acestea îi întinse mâna dreaptă. Şovăind însă, uriaşul îşi puse laba sa de urs în mâna micuţă a lui George. În momentul următor uşa fu dată la o parte. O voce atotstăpânitoare începu să ţipe:

   — Ce s-a întâmplat aici? Unde este novicele?

   Era căpitanul care citise actul de acuzare în procesul Curţii Marţiale. George făcu câţiva paşi înainte şi se aplecă uşor:

   — Dacă de mine e vorba, iată, sunt aici!

   — Văd că sângerezi la mână. Ce s-a întâmplat aici?

   George se uită la mâna lui, de unde într-adevăr se prelingea un firişor roşu de sânge. Nu se gândise însă să-l trădeze pe Jules ci numai spuse:

   — Probabil că m-am rănit de marginea patului.

   Căpitanul francez nu prea credea asta, se uită mai întâi la

uriaşul Jules, se uită la faţa acestuia, care mai purta urmele luptei, se uită din nou la George clătinând numai din cap, după care părăsi baraca fără a mai spune nici un cuvânt. În urma lui uşa fu închisă de afară.

   — Ai brodit-o şi de data asta, micuţule, spuse individul îndesat vorbind pe un ton potolit. Dacă ai fi mărturisit deschis că te-ai bătut cu Jules aţi fi încasat amândoi trei zile de arest sever pentru asta.

   Jules se apropie de George şi-l bătu încetişor cu laba sa pe spate:

   — Nu mi-o lua în nume de rău, spuse el în cele din urmă.

   În felul acesta, prin eroismul său şi prin spiritul de

camaraderie arătat ulterior, George se făcu peste tot simpatizat. Iată cât de repede poţi să schimbi impresia oamenilor. Când George intrase în baracă fiecare deţinut l- ar fi omorât cu plăcere, acum era bine văzut şi respectat de către toţi cei prezenţi.

   — Mă numesc Pierre şi sunt din Marsilia, se prezentă individul îndesat. Cum te numeşti tu?

   George reflectă bine. Sigur că nu era dine dacă s-ar fi recomandat ca şi fiul căpitanului Farrow. Aşa că spuse simplu:

   — Mă numesc Renee ca şi unul dintre cei doi Armand şi sunt elev marinar sau mus, cum se spune pe un cuter. Căpitanul meu l-a pescuit pe Armand care evadase de prima dată şi acesta a jurat pe cei are mai sfânt că el şi fratele lui au fost trimişi nevinovaţi pe insula Cayenne. Aşa că s-a intenţionat ca şi celălalt frate să fie eliberat. Păcat că am fost prins de către Jules.

   — Ai avut ghinion, atâta tot, spuse Pierre compătimitor. Ţi-aş fi dorit să fi scăpat mai uşor. Cincisprezece ani pe insula Cayenne este un timp îndelungat. Poate că vor încerca camarazii tăi să te scape, dar acum va fi al dracului de greu.

   — Poate că va face căpitanul meu o petiţie la autorităţile franceze competente. Dacă cei doi Armand îşi pot dovedi nevinovăţia, atunci propria mea vină poate fi pe jumătate absolvită.

   — Ai dreptate, te pot graţia sau te pot transporta de la Cayenne în Franţa pentru a petrece vreo câţiva ani într-o închisoare normală.

   Pierre păru să mai chibzuiască o vreme la situaţia lui, după care se întoarse pe priciul său zicându-i:

   — Noapte bună, micuţule! mai veni urarea din zona unde se întinsese acesta.

   De asemenea şi ceilalţi deţinuţi se îndreptară spre paturile lor. Unul dintre aceştia stinse lumina. Prin ferestrele zăbrelite se filtra lumina de afară, zugrăvind figuri rocamboleşti pe pereţii barăcii sau poate pe podea. Deţinuţii din baraca numărul trei erau cu toţii marcaţi de comportamentul lui George. Nu pentru tinereţea lui sau pentru că beneficia de o educaţie mai bună, ci pentru simplu fapt că după ce-l învinsese într-o luptă dreaptă îi întinsese mâna. Pierre şi ceilalţi câţiva încercară să-i facă lui George traiul mai comod. Câţiva dintre ei aduseră câteva pături pentru ca micuţul lor să nu fie jenat de rama goală a patului din lemn. George nu ştia ce să facă cu atâtea pături, dar nu le refuză pentru a nu-i jigni pe Pierre şi pe simpatizanţii ceilalţi pe care şi-i câştigase. Ştia el prea bine că şi duşmănia lor era tot aşa de uşor de dobândit. Se înveli în pături şi în curând adormi, în timp ce mulţi deţinuţi mai vârstnici se gândeau cu nostalgie la viaţa lor trecută.

O EVADARE ÎNDRĂZNEAŢĂ

   A DOUA ZI DIMINEAŢĂ, când George se trezi într-un vacarm îngrozitor, nu-şi dădu seama de prima dată unde se găseşte. Când se ridică însă în capul oaselor şi văzu toate acele siluete în jurul lui străduindu-se să se îmbrace şi să se spele, îl trecu un fior de groază. Aşadar aici, printre aceşti oameni îngrozitori să fie el sortit să ispăşească cincisprezece ani de muncă silnică? Nu va rezista atâta. Oricât de robust ar arăta el din punct de vedere fizic, din punct de vedere psihic va claca cu siguranţă. Bineînţeles că tatăl său şi cu toţi camarazii săi vor încerca tot ce le va sta în putinţă pentru a-l scoate de aici. El însuşi va trebui să îşi bată capul cum i va putea face, doar să evadeze de aici. Mai întâi vor trebui liniştite spiritele autorităţilor franceze şi ale ofiţerilor implicaţi. Atâta timp cât generalul nu va ridica starea de necesitate nu se putea nici gândi la o posibilitate de scăpare. Foarte mult starea aceasta de alarmă nu putea dura şi vor veni timpuri normale pentru lagărul de pedeapsă din Cayenne.

   — Ai dormit bine, Rene? îl salută Pierre.

   Prietenos, deţinutul cel îndesat merse înspre George întinzându-i mâna. Veni şi Jules pentru a-l iniţia în treburile cotidiene care-l aşteptau în baracă. Cele de rutină, fireşti. Deţinuţii se pregăteau tocmai să-şi împăture cuverturile cu grijă, când supraveghetorul şef Thibaut intră în baracă.

   George nu se întoarse înapoi ci îl privea numai din lateral şi îşi făcu mai degrabă de lucru cu păturile sale. Deodată auzi o voce aspră în faţa lui zicându-i:

   — Cum de ai reuşit să aduni toate păturile?

   George se făcu că nu aude şi îşi continuă treaba începută. Primi însă o izbitură în spate încât se întoarse cu iuţeala fulgerului pe călcâie, încât Thibaut tresări

înspăimântat atât de mobilitatea extremă a tânărului cât şi de focul arzător care-i scăpără din priviri. Cu o voce aspră îl întrebă pe supraveghetor:

   — Stă în atribuţiile dumitale de serviciu ca să-l loveşti pe

deţinut brusc şi fără prevenire în spate?

   — Nu ţipa atât de tare! zise Thibaut, întrucât George vorbise cu o voce atât de înaltă încât vocea sa răzbătuse sigur prin uşa deschisă şi putea fi auzită de afară.

   — Aşa se comportă un cetăţean al glorioasei naţiuni franceze? îl întrebă George tot atât de puternic mai departe.

   — La dracu, încetează odată, scrâşni Thibaut, bătrânul este în apropiere.

   George zări prin uşa deschisă, în curte, o uniformă de ofiţer. Cu aceeaşi voce puternică de mai înainte îl repezi pe gardianul şef:

   — Prin bătrân vrei să spui de domnul general? Scuză-mă, dar mă pot obişnui cu greu cu jargonul dumitale. De fapt mă mir că ai îndrăznit să-mi aplici lovitura aici, direct în spate, ştiind că domnul general se găseşte pe undeva prin apropiere.

   — Este chiar aici, răsună de afară o voce rece, tăioasă. Ce se petrece aici Thibaut?

   Cel întrebat nu putu scoate nici un sunet de îngrozit ce era. Atunci generalul se îndreptă spre George:

   — Spune prin urmare dumneata număr 819!

   Thibaut îşi găsise din nou darul vorbirii:

   — L-am atins pe acest tânăr uşor pe spate întrucât pe patul lui erau mai multe pături decât prevedea regulamentul.

   — Îmi pot imagina ce înseamnă atingerea dumitale Thibaut. Dar să lăsăm asta. Număr 819, nu ştiai că fiecare deţinut are dreptul numai la două pături şi trebuie să se limiteze la asta? Pe viitor ţine cont de asta Thibaut poartă-te cumsecade cu numărul 819, am aflat tocmai cum s-a comportat el cu Jules. Tot respectul, număr 819!

   — Cu privire la pături mă voi conforma pe viitor strict prevederilor regulamentului, spuse George privindu-l franc pe general, fără teamă, în faţă.

   — Foarte bine, veni răspunsul sec şi rece al generalului.

   Înaltul ofiţer era pe punctul de a se despărţi de George

când fiul căpitanului Farrow i se mai adresă odată:

   — Domnule general, pot să primesc pumnalul meu înapoi după ce voi fi făcut cei cinsprezece ani de pedeapsă?

Reprezintă pentru mine un suvenir nepreţuit din India de o factură cu totul personală. O tânără fiică de prinţ mi l-a făcut cadou.

   — Armele sunt rechiziţionate, spuse generalul pe un ton aspru. Deocamdată stă deasupra biroului meu pe perete şi stă bine acolo. De fapt pare să reprezinte cu adevărat o piesă foarte valoroasă.

   Fără a mai aştepta poate un răspuns din partea interlocutorilor, generalul se roti pe călcâie şi părăsi cu paşi mari dormitorul prizonierilor din baraca cu numărul trei.

   Thibaut luă poziţia de drepţi până când generalul trase uşa după el şi adjutantul său o închise, se întoarse înspre George ca şi cum ar fi voit să-i mai spună ceva. Se răzgândi însă şi nu-i mai zise nimic. Se putea imagina că n-ar fi fost un cuvânt de mulţumire.

   O perioadă domni liniştea în încăpere, apoi supraveghetorul şef spuse tuturor, dar era vizat în special George:

   — Azi avem program de desţelenire!

   — Ei, atunci am prilejul de a învăţa ceva nou. Niciodată nu se ştie la ce-ţi foloseşte, se adresă George celor din jur.

   Câţiva deţinuţi începură să chicotească pentru că deşi cuvintele acestea au fost spuse pe un ton absolut nevinovat şi foarte cuviincios ştiau ei prea bine ce nuanţă de batjocură ascundeau ele.

   Thibaut îi repezi pe câţiva, dar aceştia nici măcar nu erau obişnuiţi cu mai puţin de atât.

   — Veţi primi cafea, mai spuse el înainte de a părăsi dormitorul. Pe George nu-l mai învrednici cu nici un afront, îşi dădea seama că tânărul acesta îi era superior ca pregătire şi nu voia să mai încaseze o înfrângere. Îi ajungea ce i s-a întâmplat în dimineaţa asta în baraca cu numărul trei.

   — Minunat micuţule, se entuziasmă Jules, de îndată ce Thibaut părăsise încăperea.

   — Eşti dat dracului, Rene! râse şi Pierre. Nu te lăsa călcat pe coadă de Thibaut! Este cel mai sălbatic dintre supraveghetori, dar ai dovedit că îl poţi pune la punct, dacă vrei. A fost o mare bucurie pentru noi toţi să vedem cum l-ai

pus la punct. De asta poţi fi convins.

   Cu mult entuziasm doi dintre deţinuţi îl ajutară pe George să aranjeze păturile, aşa cum cerea regulamentul.

   Jules care era cel mai în vârstă ţiui printre dinţi. Deţinuţii păşiră unul după altul în rând. În acest fel se merse înspre cantină, unde George îşi primi cafeaua de dimineaţă şi setul de tacâmuri pentru mâncare. Toţi gardienii, precum şi deţinuţii din celelalte barăci îl examinară pe George cu mare atenţie, se puseră foarte repede în temă cu evenimentele din noaptea precedentă. Şuşoteala aici funcţiona de minune şi mai repede nu ar fi putut-o face nici un ziar din lume.

   George nu se sinchisi de interesul pe care o stârni persoana sa. Îşi luă tacâmurile şi apoi cana cu cafea de la al treilea ghişeu primindu-şi apoi pâinea de grâu. Cu toate acestea merse cu paşi de gâscă de la baraca numărul trei până la cea mai scundă din complexul de locuinţe, în dispozitiv, acolo unde la două mese lungi de lemn se lua micul dejun.

   După douăzeci de minute vasele de bucătărie au fost spălate în baracă şi aşezate pe poliţe. Şi pentru aceasta erau necesare indicaţii şi prescripţii care trebuiau neapărat păstrate. Jules se ocupă de George, spunându-i nici amabil dar nici cu ură ce are de făcut pentru a nu-şi atrage asupra sa mânia supraveghetorilor.

   Thibaut îşi făcu intrarea cu carneţelul său de notiţe în mână şi repartiză munca pe plantaţie. Câţiva deţinuţi dintre care Piere şi 819 fură repartizaţi la defrişarea terenului.

   Faţa lui Thibaut arăta un triumf ironic atunci când le făcu tuturor cunoscut planul de muncă.

   George rămase netulburat şi zâmbi. Thibaut se apropie de el, rămase cam la o distanţă de un metru de acesta şi spuse încetişor aproape sufocându-se de mânie:

   — De ce râzi nr. 819? Nu cumva râzi de mine?

   — N-aş îndrăzni să râd niciodată de dumneata, domnule Thibaut! veni răspunsul prompt de pe buzele tânărului. Mă bucur dacă-i permis să o spun franc, de munca asta!

   — Aşteaptă tu numai, omule! scrâşni Thibaut.

   George se uită spre un punct nedefinit în aer.

   — Răspunde omule, strigă Thibaut cu o voce mai sonoră, decât i-ar fi plăcut s-o facă.

   Când se uită la făptura tânărului trebuia să se stăpânească din răsputeri, pentru a nu reizbucni într-un acces de mânie.

   — De ce taci număr 819? i se adresă direct supraveghetorul.

   — La mine te referi când ai spus, omule? veni răspunsul politicos al lui George. Scuză-mă te rog, dar nu mi-am dat seama.

   Deţinuţii rânjiră, când şi-au suprimat bărbăteşte râsul direct şi batjocoritor. În afară de asta îl văzură aproape pe tânărul locotenent care-l apărase în timpul procesului. Acesta urmărea scena dintre Thibaut şi numărul 819.

   — De tine era vorba 819, a căror vine proeminente se evidenţiaseră pe fruntea şi pe gâtul său, dar în special în jurul tâmplelor. Tânărul locotenent îl scuti pe George de a mai da un răspuns, în clipa în care apăru lângă cei doi. Lui îi plăcuse curajul tânărului. Thibaut sări la raport, dar locotenentul îl pofti să ia pe loc repaus şi i se dresă lui George:

   — Îmi pare rău că nu te-am putut ajuta mai mult număr 819, dar faptele dumitale te-au apăsat ele însele prea mult.

   — Am spus numai adevărul, spuse George cu o privire serioasă. Oricum, vă mulţumesc pentru bunăvoinţă.

   Ofiţerul nu răspunse nimic la toate acestea şi se întoarse spre o altă grupă de prizonieri. Deţinuţii îi aruncară lui George priviri admirative.

   Thibaut dăduse mai departe comenzile sale. Toţi au putut constata că supraveghetorul era foarte furios pe George, dar nu îndrăzni să-l provoace.

   Mica grupă care fusese constituită pentru desţelenire îşi luă dintr-o magazie diferite unelte, sape, hârleţe, topoare, fierăstraie....

   Pierre care mergea înaintea lui îi şopti lui George:

   — Număr 819! Thibaut o să-ţi repartizeze cu siguranţă cel mai gros copac pe care să-l tai. Dar te voi ajuta pe cât pot, oricum, mă pricep mai bine la astfel de treburi.

   Printr-o mică poartă în partea din spate a gardului de sârmă se putea ajunge la o plantaţie destul de curată, plasată în junglă. În afară de Thibaut îl însoţeau pe acesta şi câţiva soldaţi foarte bine înarmaţi. Aceştia aruncară câteva priviri bănuitoare înspre liziera din junglă profilată în faţă. Parcă ar fi bănuit că tovarăşii micuţului ar fi încercat să-l elibereze pe acesta. Şi Thibaut părea să aibă aceleaşi temeri pentru că spuse cu o voce mai puternică decât s-ar fi impus:

   — Dacă se arată partenerii numărului 819, camarazi, trageţi fără somaţie! Acum nu există cruţare!

   După câteva minute Thibaut porunci să se lase uneltele jos. Abia acum îşi împărţi sectoarele de lucru deţinuţilor. După ce făcu totul, veni înspre George şi-i spuse:

   — Număr 819, vezi tu copacul ăla gros de teak de acolo? Pe ăla vreau să-l tai. Până diseară treaba trebuie să fie gata. Să nu-mi spui că eşti obosit! Dă-ţi toată silinţa, altfel deseară vei rămâne fără cină!

   — Am înţeles! spuse George şi păşi direct înspre copacul pe care Thibaut i-l indicase.

   Câteva tufişuri care îi împiedică accesul le îndepărtă cu câteva lovituri precise de topor. Ocoli apoi copacul, pentru a găsi locul propice de unde putea porni asaltul. Câteva secunde mai târziu, toporul deţinutului cu numărul 819 începu să muşte în lemnul tare de teak, al copacului. Curând George trebui să constate că treaba pe care i-o atribuise Thibaut depăşea puterile unui singur om şi nu putea fi terminată pân seara. Lemnul de teak este deosebit de tare şi duritatea lui creşte pe măsură ce te apropii de măduva lui. În afară de asta, avea o circumferinţă atât de mare încât nici doi oameni cu braţele întinse nu l-ar fi putut înconjura. George însă lucra fără să se lase intimidat. Unul dintre soldaţii care-l păzeau se uita acum cu arma sprijinită lângă el, minunându-se cum de în ciuda staturii sale fragile acest tânăr era atât de viguros şi începuse lucrul cu atâta dăruire. Thibaut veni destul de des în apropierea locului în care muncea George dar nu găsi nimic care să-i reproşeze. Înspre amiază, George găsea o oboseală amară ce i se înscăunase în mădulare, dar nu se dădu bătut, strânse numai din dinţi, munci mai departe până când toţi luară o

pauză de masă de o oră.

   Atunci găsiră numai răgazul să-şi şteargă sudoarea deţinuţii care munciseră neîntrerupt de pe chipurile lor arse de soare, sub o căldură care te toropea, venită dinspre un cer albastru fără pic de norişor pe el.

   Prizonierii se aşezară în iarba înaltă, după ce înainte cercetară cu atenţie locul pentru a nu se pomeni cu vreun şarpe în apropiere. Se repeziră asupra pâinii cu slănină şi băură cafea din gamele în care băutura devenise călduţă şi searbădă.

   Pierre care luase loc chiar în apropierea lui George pentru a se bucura de umbra unui copac cu coroană bogată, îi zâmbi şi îi spuse arătând înspre copacul gros de teak:

   — Nu ştiu cum faci, dar văd că ai spor mai mare decât mine, deşcă bătrână. Şi în general ca noi toţi. Thibaut e supărat foc. Cum reuşeşti?

   Supraveghetorul şef stătea un pic mai departe, arăta o mutră dezolată şi-şi făcea de lucru la ciolanul de curcan rece cu care staff-ul superior de comandă se aprovizionase pentru prânz. Destul de des privea înspre numărul 819 dar acesta se făcea că nu-l vede. Desigur că Thibaut arunca numai priviri furişe, pentru a nu crea impresia că îl interesează vreun deţinut în mod deosebit. În cele din urmă în ciuda fierbinţelii amiezii Thibaut se ridică în picioare şi începu sa în transă să se plimbe de colo până colo.

   — Sunt foarte curios ce-o mai inventa, îi şopti Pierre lui George. Coace ceva, asta-i sigur!

   Trecuse o jumătate din timpul alocat pauzei de masă când Thibaut se apropie de George şi se opri chiar în apropierea acestuia. De mai multe ori păru că vrea să-i vorbească. Dar întrucât George nu se uita la el şi nici nu afişa vreo mutră batjocoritoare, ci părea preocupat numai să-şi rumege bucata de slănină cu pâine, acesta renunţă în cele din urmă şi se îndepărtă. Scuturase numai capul şi se îndepărtase. Faptul că nu putuse să-i adreseze nici o vorbă, nici măcar unui individ atât de tânăr ca George, spunea ceva. Nu i se mai întâmplase niciodată.

   — Da, da, clima asta ucigătoare, îi trecu lui prin minte. Omul îmbătrâneşte aici prea repede, nu ar trebui să mă agit prea mult pentru toate nimicurile! Asta-mi dăunează sănătăţii! Trebuie să mă transfer cât mai repede de pe insula asta blestemată!

   Când la un semnal dat de fluierul care şi-l agăţase Thibaut la gât, toţi deţinuţii se ridicaseră în picioare, semn că pauza de masă se terminase, o făcu şi George împreună cu ceilalţi, şoptindu-i lui Pierre la ureche:

   — Ei şi acum să vedem cum putem doborî copăcelul ăsta!

   — Tinere eşti un as, îi şopti Pierre repede, înainte de a se duce la vechiul său loc de muncă.

   Fără să fi obosit, numărul 819 lucră întreaga după masă. Aproape fără pauză răsunară loviturile lui de secure auzindu-se până la marginea junglei. Soldaţii care treceau pe lângă el se minunau cât era de îndemânatic acesta la munca cu toporul. Asta nu i-o bănuiseră în nici un caz micuţului.

   — Da, da, ştiu că ăsta este un elev marinar cum nu s-a mai văzut altul, gândiră aceştia.

   Câteodată George se uita pe furiş în desiş. Spera necontenit să vadă acolo figura prea binecunoscută a tatălui său sau a lui Petre, dar nimic din toate astea nu se petrecu. Poate că tatăl său va încerca în noaptea următoare ca să adoarmă întreaga colonie cu grenade cu gaze. Spera ca la deşteptare să se trezească direct în cabina tatălui său. George era acum aproape convins că aşa vor decurge lucrurile şi prin urmare nu mai dădu nici o atenţie tufişurilor înconjurătoare. Deodată auzi undeva în spatele său ciripitul ciudat al unei păsări, care aici pe insula Cayenne nu avea ce căuta. Thibaut şi soldaţii săi nu prea erau ei experţi în zoologia insulei pentru a-şi da seama. Toporul aproape că îi căzu din mână lui George, când dintr-un tufiş din spate se ivi drept în faţa lui Petre.

   — Domnule George, şopti timonierul, retrage-te acum în spate, ocazia e favorabilă, toţi urmăritorii sunt reţinuţi.

   George mai aplică câteva lovituri puternice de topor copacului care începu să se clatine după care se retrase cu iuţeala fulgerului în dosul desişului. Aici îi găsi pe Petre şi pe tatăl său. Puţin mai în spate pândeau cincisprezece camarazi de pe submarin asupra a tot ce se putea întâmpla. Grenadele cu gaze le aveau cu toţii pregătite în mână. Salutul dintre George şi căpitan consta într-o strângere puternică de mână. Apoi căpitanul îi şopti repede:

   — De îndată ce vor observa dispariţia ta supraveghetorii vor fi în apropierea desişului. Vom putea apoi porni în linişte spre coastă de unde bărcile de aluminiu ne vor duce la Dox- ul nostru.

   — Trebuie mai întâi să-mi recuperez armele, îl contrazise George. Acum sunt la general.

   Farrow încuviinţă:

   — Pumnalul Sanjei nu l-aş lăsa aici nici eu! Cât despre pistoale nu-i nici o pagubă!

   — Dă-mi o grenadă cu gaze şi pistolul, îl rugă tânărul pe tatăl său. O să-mi iau singur ce-mi aparţine. Aşteptaţi-mă puţin înainte de căderea întunericului în locul unde am încălecat prima dată zidul. Voi fi cu siguranţă acolo.

   George ascunse grenada şi pistolul în veşmântul larg de puşcăriaş şi se târî înspre copacul gros de teak, unde îşi reluă imediat lucrul de parcă nimic nu s-ar fi întâmplat.

   Thibaut veni în clipa următoare încet înspre el. Din nou i se păru lui George că ar avea o întrebare pe buze, dar păstră totuşi tăcerea. Îl privi mohorât doar cum lucra. Poate că îl necăjea faptul că în curând va fi gata cu munca pe care i-o atribuise. George îşi dădea seama că copacul putea să se prăbuşească în orice moment, de aceea lucra cu îndârjire mai departe. Nimeni dintre soldaţi sau deţinuţi nu era atât de aproape încât să fie periclitat la o eventuală prăbuşire a copacului. Thibaut stătea într-un unghi care nu-l putea expune pericolului, dar George se gândea că o mică spaimă nu i-ar strica nici acestuia, ba i-ar prinde chiar bine. Nu-l avertiză prin urmare, ci se opinti pentru a mai face câteva crestături în trunchiul copacului gros. Când deodată copacul se înclină mai întâi încet, apoi mai tare, soldatul care stătea mai aproape izbucni într-un strigăt ascuţit. Thibaut se deşteptă ca dintr-un vis urât, se uită în sus, văzu pacostea vegetală venind peste el şi se salvă exact la timp, făcând câteva sărituri laterale. Lui George îi trebuiră numai doi, trei paşi laterali pentru a evita să fie strivit. Cu un bubuit puternic trunchiul copacului se prăbuşi la pământ. Thibaut pălise, buzele sale livide tremurau. Ca vrăjit mai stătea acesta privind copacul care era cât pe aici să-l strivească. George păşi alături de el şi-i spuse:

   — Scuză-mă te rog că nu te-am avertizat la timp. În toiul lucrului nu mi-am putut închipui că ai putea fi atât de aproape. Trebuia doar să încerc să dau gata copacul până la sfârşitul zilei de lucru, dacă nu vroiam să renunţ la cină. Acum am o foame grozavă. Sunt foarte bucuros că ai putut scăpa cu viaţă, altfel aş fi fost învinuit şi de moartea dumitale.

   — Eşti un om dat dracului, numărul 819, spuse Thibaut răsuflând greu. Faci pe mironosiţa dar în realitate eşti foarte periculos.

   Lui George îi venea să râdă în sinea lui.

   — N-am văzut, pe cinstea mea! spuse el şi-n vocea lui nu se distingea nici o notă de falsitate.

   O spuse pe jumătate încurcat, dar cu toate acestea Thibaut simţi instinctiv că-n vocea tânărului era şi o doză bună de ironie. De aceea răspunse:

   — Fie cum zici! Dar ai grijă! Voi merge cu tine la general pentru raport.

   Asta-i convenea de minune lui George deoarece nu mai trebuia să inventeze un motiv ca să ajungă la general. Thibaut se întoarse pe călcâie, se folosi de fluier cât îl ţineau bojocii strigându-şi şi celorlalţi deţinuţi:

   — Încetarea! De ajuns pentru astăzi! S-a făcut şi aşa prea târziu!

   Deţinuţii se aranjară pentru încolonare şi marş. Pierre care păşea în urma lui George îl întrebă în şoaptă:

   — Ce s-a mai întâmplat, tinere? Thibaut pare să se fi întreţinut cu tine cu foarte multă ardoare.

   — E de părere că am încercat să las să cadă peste el copacul acela gros de teak. De aceea vrea să raporteze generalului.

   Pierre bine dispus că George reuşise să dea de capăt de unul singur sarcinii grele impuse de supraveghetor încercă să îl consoleze:

   — Nu-ţi face griji pentru asta. Poate vei primi o săptămână de celulă solitară. Pâinea şi apa oricum nu-ţi vor lipsi. Când vei ieşi de acolo îţi va prii cu atât mai mult mâncarea pe care o vei primi.

   — Mă bucur oricum, poate mă vei înţelege mâine mai bine.

   — Linişte, bubui Thibaut, care observase că în rândurile deţinuţilor se şoptea şi era mare agitaţie. Altfel numărul 819 va fi închis cu o săptămână în plus.

   George îi zâmbi supraveghetorului cu prietenie. Dar pentru a nu-l aţâţa în plus îşi coborî capul cu resemnare şi păşi tăcut înainte. Când coloana deţinuţilor ajunse la lagăr, aproape că se înnoptase. În timp ce ceilalţi deţinuţi depuneau uneltele pentru a se pregăti pentru cină, dispărând în interiorul barăcii cantină, Thibaut îl luă pe George cu el la comandament. Se anunţă la general şi menţionarea numărului 819 avu efect, întrucât cei doi fură introduşi numaidecât.

   — Ce-a mai făcut iar numărul 819, zise generalul, după ce Thibaut păşi în faţa lui.

   Vocea lui suna severă, dar lui George i se păru că mai conţinea şi o notă de amuzament.

   — Numărul 819 nu m-a avertizat căci copacul pe care-l tăia era aproape să cadă, deşi el ar fi trebuit să vadă că stau în direcţia în care urma să se prăbuşească.

   — Nu l-am văzut pe supraveghetorul şef, dădu George răspuns chiar înainte de a i se da dreptul la replică.

   De îndată ce intrase în încăpere George se uitase cu luare aminte în jur, fiind bucuros să constate că armele sale erau aşezate pe o măsuţă în apropiere, în vreme ce pumnalul Sanjei atârna undeva de perete, în spatele încăperii.

   Generalul vru să spună ceva, dar George îi completă franc cu cuvintele:

   — Mi-am făcut şederea aici cât mai plăcută se putea, totuşi v-aş ruga domnule general să-mi daţi armele înapoi, vreau acum să plec cât mai repede de aici!

   Generalul sări ca muşcat de o tarantulă drept în sus şi era pe cale de a scoate pistolul. Dar George fu mai rapid. Deja ţeava armei sale era îndreptată asupra pieptului

generalului.

   — Sus mâinile! strigă el.

   Generalul era atât de surprins încât în prima fază nu digeră apelul sau somaţia tânărului din faţa lui. Thibaut ridicase mâinile ca la comandă deşi nu asupra lui era îndreptată arma.

   — Thibaut, treci lângă domnul general, spuse George cu răceală.

   Ţinându-i pe amândoi sub observaţie, George păşi repede lângă măsuţă şi-şi încinse brâul cu arme, apoi păşi la perete de unde îşi luă pumnalul Sanjei, după care se deplasă înapoi înspre uşă, luă cu mâna stângă una din grenadele cu gaze, rupse cu dinţii piedica şi le-o aruncă celor doi francezi la picioare.

după o fracţiune de secundă de la explozie, cei doi, Thibaut şi generalul căzură la pământ fără a mai apuca măcar să mai scoată un cuvânt. George se năpusti afară pe uşă. Anticamera era goală ceea ce îi convenea de minune. Fără să fie observat, tânărul ieşi din clădirea administraţiei, întrucât cele două santinele tocmai dăduseră colţul. În uşa barăcii cu numărul trei stătea Pierre, care voia să-i spună ceva. Dar George nu-i dădu răgaz, ci îi spuse numai:

   — Rămâi cu bine, Pierre! Acum trebuie să plec!

   Dispăruse în întuneric înainte ca acesta să apuce a-i spune vreo vorbă. Se îndreptă în grabă spre partea din spate a gardului, aşteptând până ce santinelele se îndepărtară şi păşi înainte. Camarazii îl aşteptau deja. Deja se şi ridicase tripodul, George se căţără pe el şi după câteva minute era liber.

   Fără să mai facă nici o oprire, camarazii se îndreptară direct spre plajă.

   Trecuseră deja de plantaţie când în spatele lor izbucniră sirenele care dădeau alarma. Camarazii nu mai puteau fi prinşi. Se urcară repede în bărcile de aluminiu care şi fuseseră trase pe plajă şi câteva minute mai târziu au fost pe submarin. Dox-ul se scufundă repede şi o porni în larg.

   Ce-au mai întâmpinat George şi echipajul Dox va fi povestit în broşura viitoare.

SFÂRŞIT

Volumul 243

OSÂNDIŢI LA MOARTE

   ÎNTÂMPLĂRI CIUDATE

   — NU TE MAI ÎNTOARCE ÎNAPOI, Robert! Doar nu trebuie să se observe că ştim că suntem urmăriţi! Malaiezul care vine în spatele nostru e extrem de precaut! Potrivnicii noştri invizibili par să dispună de oameni de o excelentă factură!

   — Eşti sigur de faptul că malaiezul ne urmăreşte pe noi, Mariane? Poate că-i numai o întâmplare că a apărut aici. Nimeni nu ştie în oraş de ce venim în Palembang, mai ales căci convenisem cu comisarul Gregok din Padong-Padjang să nu ne anunţe prezenţa.

   — Chiar şi aşa. Malaiezul ăsta ne urmăreşte încă din port, Robert! Hai să intrăm în cafeneaua aia micuţă de acolo! Vom vedea mai apoi dacă acesta dispare sau ne aşteaptă!

   Mi se părea că prudenţa lui Marian era cam exagerată, dar i-am urmat sfatul şi nu m-am mai uitat îndărăt. Am intrat pălăvrăgind de una, de alta, în micuţa cafenea de alături şi am luat loc pe terasă, de unde puteam avea o perspectivă asupra întregii străduţe. Malaiezul nu se opri din mers, dar după puţin timp se întoarse şi reveni de pe străduţa care cădea perpendicular pe cea unde era plasat localul. Ce dorea de la noi? Avea misiunea de a ne urmări în secret? Şi cine i-o încredinţase?

   În Padong-Padjang comisarul ne povestise câteva cazuri ciudate care s-au petrecut în Palembang, odinioară primul centru comercial al Sumatrei. Ne-a rugat să venim încoace şi să-l vizităm pe colegul său Rollow, care ne va povesti el însuşi lucrurile mai în amănunt.

   Marian fu foarte interesat de cele ce află şi tocmai de aceea, în dimineaţa următoare, am venit cu iahtul nostru la Palembang. A trebuit, fireşte, să trecem prin strâmtoarea Sunda şi apoi Banaka. Palembang nu se afla plasat pe coastă, ci undeva la patruzeci de kilometri în interior. Oraşul fusese construit parţial pe piloni, din cauza numeroaselor posibilităţi de inundaţii. Şi astăzi se mai păstrează relicvele acestui mod de construcţie, destul de ciudat. Tocmai la aceste construcţii mă uitam cu atenţie, când Marian mi-a şoptit că suntem urmăriţi Chiar la debarcare am zărit un malaiez, sus la fortificaţii, ce supraveghea cu atenţie rada portului şi orice vas care apărea în zonă Din cauza asta Marian nu-l luase cu el pe Pongo, întrucât, prin statura sa înaltă, de-a dreptul uriaşă, ar fi stârnit şi mai mult interesul. Voiam să-l căutăm pe comisarul Rollow în mare taină pentru a discuta cu el cazurile ciudate petrecute în Palembang.

   Malaiezul veni a treia oară pe partea cealaltă a străzii, uitându-se destul de atent în direcţia noastră. Pentru cineva care trebuia să şi exercite calitatea de urmăritor proceda cam prea dătător la ochi. Poate vroia cu tot dinadinsul să ne atragă atenţia asupra lui, pentru a nu fi atenţi la altceva?

   Marian păru să aibă aceleaşi gânduri ca şi mine, pentru că-mi spuse imediat:

   — Nu prea-mi pot imagina ce vrea malaiezul ăsta. Înainte a procedat extrem de inteligent, pentru ca acum să facă exact pe dos! Mi se pare, de parcă ar vrea cu tot dinadinsul să atragă atenţia asupra lui. Mi-ar plăcea să-l întreb făţiş ce doreşte de fapt!

   — N-ar avea nici un rost, Mariane! Oricum nu-ţi va spune adevărul. Propun să mergem liniştiţi la poliţie. Lasă-l pe malaiez în plata Domnului, ne-a recunoscut şi nu mai avem ce-i face.

   — Se prea poate ca înştiinţarea primită de la comisarul Gregok să fi ajuns pe mâna cui nu trebuia. Aşadar, să mergem la poliţie!

   După ce am plătit consumaţia şi am păşit în stradă, malaiezul o luă în direcţia opusă. Poate că nu observase că am părăsit cafeneaua. Ne-am folosit de ocazie şi am dat repede colţul, dispărând într-o străduţă laterală.

   — Am avut noroc, zise Marian. Când malaiezul va trece din nou prin faţa cafenelei, se va tot mira că nu ne mai vede.

   — Va apărea din nou, dacă ştie încotro ne îndreptăm. Oare cine ar putea sta în umbra acestei acţiuni?

   Ne-am grăbit să ajungem la sediul poliţiei. Când am pătruns în curtea interioară a clădirii, am rămas foarte surprinşi. În faţa noastră apăru brusc... malaiezul care ne urmărise.

   I-am spus portarului pe cine căutam, acesta dădu un telefon scurt şi ne rugă să aşteptăm câteva minute. Nu se interesa deloc de soarta malaiezului care păru să fi sosit cu foarte puţin timp înaintea noastră.

   N-a durat mult până când telefonul sună din nou şi portarul ne-a rugat să-l urmăm, întrucât comisarul Kollow ne aştepta.

   Am fost conduşi la etajul cinci, unde comisarul îşi avea biroul său. Acesta şi apăru întâmpinându-ne cu foarte multă bucurie şi salutându-ne călduros Mirat, Marian îl întrebă dacă ştia de undeva că venim. Ne spuse că da, întrucât colegul său Gregok îi trimise o telegramă, anunţându-l de sosirea noastră.

   — Cine mai ştie în afară de dumneata, domnule comisar, de sosirea noastră aici? îl întrebă Marian de îndată.

   — Nimeni, domnule Farrow! N-am arătat telegrama nimănui. Stă de cinci zile în buzunarul costumului meu de serviciu. Dar de ce întrebaţi? În drum spre sediul nostru aţi observat ceva ce să vă fi dat de bănuit?

   — Nimic altceva, în afara faptului că începând din port, am fost urmăriţi constant de către un om, de fapt de către un malaiez, care stă chiar acum în curtea sediului poliţiei.

   Comisarul Rollow izbucni în râs.

   — Un malaiez care v-a luat în primire chiar din port? Acesta nu-i decât unul dintre cei mai de nădejde agenţi secreţi ai mei, care îi întâmpină încă din port pe oricare dintre străinii care-i bat cel mai mult la ochi. După întâmplările misterioase care ne-au făcut amară viaţa în ultima vreme, nu-i de mirare că a devenit de două ori mai activ, l-aţi bătut cu siguranţă la ochi, prin aceea, domnilor, că aţi sosit cu un iaht propriu în port.

   — Şi n-am făcut decât să devenim şi mai bănuitori în ochii lui, prin aceea că i-am tras clapa, ieşind dintr-o cafenea pe nesimţite, aşa încât ne-a pierdut urma, am râs eu la rândul meu.

   — Dacă vă convine, domnilor, îl chem acum să urce sus în biroul meu, pentru a-i spune că nu mai este necesar să vă urmărească de acum încolo.

   — Foarte bine, domnule comisar. Ne-ar fi mai plăcut să nu ne simţim urmăriţi pas cu pas. De altfel, aş vrea să-l cunosc personal pe omul acesta, să ştiu pe cine ne-am putea baza la nevoie.

   Rollow puse din nou mâna pe receptorul telefonului. Puţin după aceea se auzi un ciocănit la uşă.

   — Intră!

   În acea clipă, „malaiezul nostru” îşi făcu apariţia în birou.

   — I-ai urmărit pe domnii aceştia încă din port, Tinna? îl întrebă comisarul.

   Malaiezul confirmă înclinând capul.

   — Domnii sunt cunoştinţe de-ale mele şi pot să se plimbe prin oraş după pofta inimii, spuse comisarul.

   Tinna se uită la noi după care spuse:

   — Ştiu; domnule comisar. Nu i-am urmărit pe aceşti domni din alte considerente, decât de a şti dacă nu sunt urmăriţi de către alţii, i-am protejat, aş putea spune mai bine.

   — Deci, îi cunoşti pe aceşti domni, Tinna? se miră comisarul. Atunci spune-mi, rogu-te, cine sunt?

   — Sunt domnii Farrow şi Bertram, domnule comisar. Le- am văzut pozele în multe ziare şi reviste, aşa că i-am recunoscut direct din port. Dacă-mi pot exprima un gând, domnule comisar: poate că aceşti doi domni să ne ajute în legătură cu întâmplările misterioase care s-au petrecut aici.

   Marian se gândi câteva secunde dacă îşi putea permite să vorbească în prezenţa lui Tinna, după care întrebă:

   — Despre ce fel de întâmplări e vorba de fapt aici, domnule comisar?

   Tinna fu invitat să ia loc, după care comisarul Rollow începu:

   — La douăzeci de kilometri de aici se găseşte lacul Sokatti, care de câteva luni a căpătat o faimă rea. Plasat idilic într-un ţinut de semi junglă, odinioară era un loc de agrement foarte căutat pentru cei ce locuiau în oraşul Palembang. Turişti şi vânători petreceau la marginea acestuia ore minunate, până ce s-a dus vestea că trei oameni au fost mâncaţi la malul acestuia de către crocodili. Până atunci nu fusese raportată prezenţa nici unui crocodil în lac, ale cărui ape au un mic canal de scurgere care duce la fluviul Moesi. Pentru a nu pune în primejdie turismul, am început de îndată cercetările, dar n-am găsit nici un crocodil. S-a scurs ceva timp fără a se mai întâmpla ceva, astfel încât lacul a început din nou să fie vizitat ca şi mai înainte. Ca şi în trecut, în lac a început din nou să se facă baie. Dar din nou au apărut crocodili. Câţiva domni, cunoştinţe de ale mele din Palembang, i-au văzut ei înşişi. Au fost chiar martori când aligatorii au târât în adâncuri pe doi dintre cei ce făceau atunci baie. Acum numai era nici o îndoială că în lacul Sokatti sunt prezenţi crocodili. Apariţia crocodililor nu avea nimic de-a face cu întâmplările misterioase. Încă nu. Mai ciudat era faptul că tocmai acum a apărut un om care a făcut autorităţilor propunerea de a cumpăra lacul. El aparţine de fapt statului. Pe lac era plasată o mică insulă pe care omul acesta şi-o alesese ca să fie viitorul domiciliu. Voia să muncească acolo netulburat, aşa cum susţinea el. Întrucât nici un om nu mai vizita lacul, liniştea aceasta era tot ce îşi dorea. Contractul de cumpărare nu a fost posibil să fie încheiat, dar cu toate acestea omul, un cercetător ştiinţific indian, pe nume Labuta, concesionă insula pe cinci ani şi îşi construi pe mica insulă o casă. Nici acest lucru nu ar fi fost deosebit dacă acest Labuta n-ar fi fost observat că face zilnic baie în lac, fără a da impresia că se teme de apariţia crocodililor. Înota departe de insula lui şi a făcut-o chiar atunci când autorităţile i-au atras atenţia că- şi pune viaţa în pericol. Întrucât indianul făcea baie zilnic în apele lacului, din nou se răspândi vestea că lacul este liber de crocodili şi câţiva inşi mai curajoşi au început din nou să facă baie în acesta. Dar au dispărut fără urme. Concluzia a fost că aceştia au fost târâţi în adâncuri de crocodili. Labuta continua să facă zilnic baie. Astea s-au petrecut acum trei luni. Cercetătorul indian îşi înălţă un zid în jurul casei - întrucât după cum mi-a spus chiar el - intenţiona să ţină pe lângă casă, de dragul studiului, câteva animale sălbatice. După ce zidul a fost înălţat, nu l-am mai putut vedea pe Labuta. Nu mai făcea baie în lac şi rareori mai apărea dintre zidurile acelea. Odinioară făcea el însuşi cumpărăturile în Palembang şi era un musafir frecvent al cafenelei oraşului. Acum însă îşi angajase un servitor, care îi făcea cumpărăturile în colonia cea mai apropiată. Acesta nu vorbea niciodată despre stăpânul său şi dacă era întrebat scutura numai din cap. Şi acum vin întâmplările misterioase, domnilor, pe care nu le-a putut nimeni explica. Din curiozitate, doi domni au încercat să îl viziteze pe Labuta pe insulă. Cu o barcă uşoară au traversat apele lacului direct spre insulă. Înainte de a ajunge acolo, au apărut patru crocodili care le-au atacat barca. Oamenii, înspăimântaţi, au dat bir cu fugiţii pentru a-şi scăpa pielea. Crocodilii n-au fost mai puţini rapizi decât barca. Aşa se face că au însoţit-o o, neslăbind-o din ochi pe tot parcursul. Deodată, o lovitură zdravănă de crocodil o făcu să se răstoarne. Câteva secunde mai târziu, cei doi îndrăzneţi au fost sfâşiaţi de către aceştia. Toată întâmplare a fost observată de către un vânător care i-a însoţit pe cei doi la barcă, dar n-a urcat alături de ei. Când mi s-au adus toate acestea la cunoştinţă, am lansat la apă două ambarcaţiuni solide, stabile şi am plecat cu patru funcţionari de poliţie să-l căutăm pe Labuta. Fără a bănui nimic rău, am căutat să intrăm pe poarta grea, construită-n zidul menit să protejeze proprietatea indianului. M-am dat înapoi când patru tigri mi-au apărut în faţă mârâind ameninţător. La apelurile noastre repetate a apărut malaiezul, servitorul indianului, care ne explică cum că stăpânul său era plecat într-o călătorie şi se va întoarce abia peste trei săptămâni. Am vrut să intru cu toate astea în casă şi l-am somat pe malaiez să închidă tigrii. Malaiezul s-a împotrivit. A trebuit să ne întoarcem fără să rezolvăm nimic. N-am zărit nici pe drumul de întoarcere vreun crocodil în lac, cum n-am constatat nici la plecare. Bărcile le-am ascuns pe mal, acoperindu-le cu crengi, întrucât vroiam să-i întorc vizita lui Labuta peste trei săptămâni când se va fi întors din călătoria sa. Opt zile mai târziu, un funcţionar al poliţiei anunţă că făcuse o descoperire macabră. În pădure zăcea o fată albă a cărei inimă fusese scoasă afară. Nu putea fi decât o crimă şi prima mea bănuială fu Labuta. Mi-am propus să-l vizitez din nou pe Labuta, am căutat bărcile, le-am găsit, dar... în alt loc dosite. Fără îndoială fuseseră între timp folosite. La început asta nu m-a supărat prea tare. Am plecat cu oamenii mei să fac ceea ce îmi propusesem. După ce am parcurs vreo patruzeci de metri, un strigăt înfiorător m-a făcut să mă întorc. Izbucnise din cea de a doua barcă, care acum începuse să se scufunde. S-a scufundat atât de repede încât dispăru de la suprafaţa apei înainte de-a izbuti eu să-i vin în ajutor. Oamenii mei sunt înotători excelenţi şi au putut ajunge la mal fără să păţească nimic, deşi la oarecare depărtare se zăreau crocodili. Am dat ordinul de întoarcere, pentru a debarca alături de oamenii mei care se salvaseră cu înotul, când. în fundul bărcii mele se deschise o trapă prin care apa începu să intre cu furie. Cu toate acestea am izbutit să ajungem şi noi cu bine la mal. Acesta fusese un atentat clar la vieţile noastre. Venit din partea cui? Din partea lui Labuta? Puteam să întreprind ceva împotriva lui atâta timp cât nu aveam în mână nici măcar umbra unei dovezi palpabile? Am început să-l supraveghez pe Labuta. Tinna a început să supravegheze insula zi şi noapte. Cu prilejul acesta făcu câteva observaţii interesante. Dar cel mai bine ar fi să-l rog chiar pe Tinna să povestească el însuşi.

   Agentul secret malaiezian, care până acum îşi ţinuse ochii aţintiţi înspre podea, ridică privirea înspre noi şi începu să povestească:

   — Poate că cele ce vă voi povesti vă vor părea poveşti fantastice, dar am văzut totul cu proprii mei ochi şi ştiu că nu mă puteam înşela. Trei zile şi trei nopţi întregi pe care le- am petrecut pe malul lacului n-am putut reţine nimic deosebit. Nu mă odihneam decât câteva ore la amiază şi din cauza oboselii şi suprasolicitării am vrut să mă întorc în cea de-a patra noapte în Palembang. În cea de a patra noapte se întâmplă ceva cu totul deosebit, pentru care nici până astăzi nu am găsit vreo explicaţie. Stăteam cocoţat într-un copac înalt de unde aveam o largă perspectivă asupra întregului lac. Cu ocheanul meu de noapte am putut observa şi particularităţile insulei foarte bine. Cam la o oră după miezul nopţii, au apărut la vreo sută cincizeci metri depărtare de mine doi oameni din desiş care au început să scruteze insula cu foarte multă băgare de seamă. Pe insulă se aprinsese un foc care lumină pentru câteva minute, apoi se stinse, pentru a se reaprinde din nou. Asta nu putea fi decât un semnal. Cei doi oameni stăteau nemişcaţi pe mal continuând să se uite înspre insulă. Timp de o secundă se aprinsese pe insulă o luminiţă roşie şi cei doi oameni au dispărut în desiş. Eram pe punctul de a coborî din copac pentru a-i urmări pe cei doi care dispăruseră din raza mea vizuală, când aceştia au reapărut aducând cu ei încă trei. De data asta, pe insulă se aprinsese o lumină verde. Cei cinci oameni au sărit brusc în apă, dispărând din vedere. Am cercetat cu ocheanul suprafaţa lacului, dar n-am putut descoperi nimic. Am înregistrat însă altceva: la o oarecare depărtare de mal, patru crocodili înotau în apă, fără a face nici o încercare de a-i urmări pe cei cinci înotători. Oamenii au rămas dispăruţi pentru că nu i-am mai zărit apărând la suprafaţă lângă insulă. Dimineaţa am cercetat cu multă luare aminte locul unde apăruseră înotătorii în noaptea precedentă. Nu mi-am putut da seama ce s-a întâmplat cu ei.

   Tinna tăcu. Marian nu spuse multă vreme nimic, după care întrebă:

   — Ai putut observa cam ce fel de oameni erau, albi sau coloraţi?

   — Erau indieni, domnule Farrow, asta am putut stabili cu uşurinţă.

   — Întâmplările s-au petrecut acum câteva luni, domnule comisar S-a mai întâmplat ceva între timp, care să aibă legătură cu insula şi cu locuitorii săi?

   — Ascultaţi, domnilor, sfârşitul povestirii, care din păcate, este adevărat. După ce Tinna mi-a dat raportul, am plecat cu zece oameni şi trei bărci şi am acostat la ţărmul insulei lui Labuta. Casa acestuia era goală, iar tigrii dispăruseră. Totul indica faptul că proprietatea fusese părăsită în mare grabă. În locul în care Tinna îi văzuse pe cei cinci oameni dispărând în apă am găsit numeroase urme de picioare, Tinna neputându- se astfel înşela. Au trecut şase săptămâni fără ca să se mai întâmple nimic, când moartea tinerei fete adusese totul în actualitate. Am adus fireşte cele două cazuri cu Labuta şi fata la un numitor comun, dar din păcate nu am putut găsi nici o urmă a cercetătorului indian în ale ştiinţelor naturii. În urmă cu două săptămâni am primit o înştiinţare de la doi vânători care văzuseră lumină pe insulă. Am cercetat încă o dată proprietatea lui Labuta, în speranţa că acesta se întorsese între timp. Totul însă părea să fi rămas în părăsire, ca la precedenta mea vizită. Nici o urmă de Labuta. Şi simt cum mi se zbârleşte părul numai povestind, acum opt zile a fost descoperită iarăşi o tânără fată asasinată în apropierea lacului Sokatti. Ca şi în cazul primei victime, inima tinerei fusese smulsă din piept. Populaţia începu să se agite. Mie mi se făcuseră reproşuri amare că n-am reuşit să supraveghez cu atenţie mare activitatea locuitorilor insulei. Aceasta e întreaga poveste. Puteţi să vă faceţi o idee despre toate acestea?

   Comisarul se uită din nou la noi, plin de aşteptare, în timp ce Tinna, care tăcea şi el, privea în continuare în pământ.

   — Cine sunt fetele, domnule comisar? Au putut fi ele identificate?

   — Sunt necunoscute în Palembang, iar în împrejurimi nu ni s-a raportat de nici o fată dispărută.

   Multă vreme nu se mai schimbă nici o vorbă în încăpere, apoi Marian ceru o hartă a regiunii. Tinna a trebuit să însemne locurile unde fusese plasată casa indianului de pe insulă şi unde oamenii misterioşi au sărit în apă de mal.

   — Va trebui pentru început să vizităm şi noi lacul, fu de părere Marian, după un moment de pauză.

   Comisarul ni-l oferi pe Tinna ca însoţitor, dar Marian refuză politicos, mulţumindu-i totuşi pentru ofertă.

   — Ar bate prea mult la ochi să apărem în compania agenţilor poliţiei în apropierea lacului, domnule comisar. În trei zile sper să vă pot oferi o explicaţie asupra evenimentelor de pe insulă. Şi acum trebuie să ne luăm la revedere, întrucât trebuie să chibzuim temeinic asupra celor auzite şi ale celor ce vom întreprinde.

   Comisarul îl privi puţin uimit pe Marian, auzind de dorinţa acestuia de a pleca atât de repede. Pe stradă, Marian îmi spuse:

   — Am o idee, Robert şi trebuie să ne grăbim. Pentru a şterge orice urmă, propun să părăsim portul cu iahtul nostru. Cred că suntem urmăriţi. Mai târziu o să-ţi spun ce mi-a trecut prin cap.

   Ne-am grăbit să ajungem la iaht, unde Marian dădu ordinul ca în zece minute să fie gata de plecare. Alerga de unul singur în cabină, apoi apăru pe punte, ţinând un plic în mână. Merse apoi pe uscat, strigă unui tânăr înalt să vină la el şi începu să-i vorbească cu însufleţire. Tânărul înclină de mai multe ori din cap, apoi dispăru din regiunea portului.

   După ce Marian fu la bord, motoarele porniseră a dudui John, matrozul nostru, era în sala maşinilor, în timp ce Marian însuşi deservea cârma. Am părăsit portul Palembang în timp ce Marian privea tot timpul ţărmul prin ochean. În cele din urmă, lăsă ocheanul din mână şi se întoarse spre mine zâmbind:

   — Aşa, Robert, acum îţi pot spune la ce m-am gândit în biroul comisarului. Noi vom rezolva mult mai uşor cazul dacă nimeni nu bănuieşte că ne străduim să-l dezlegăm. Tocmai am vrut să i-o spun comisarului, când mi-a atras privirea Tinna. I-am trimis acum o scrisoare foarte politicoasă cum că ne-am răzgândit în această privinţă. Nu suntem detectivi şi nu vrem să avem de-a face cu această dublă crimă. Din acest motiv am părăsit imediat oraşul. Plicul pe care l-am dat tânărului malaiez trebuie să-i parvină repede lui Rollow. După ce neam îndepărtat o bună bucată de chei, am observat cum un malaiez matur s-a apropiat de tânăr, a vorbit cu el, ia dat o monedă şi-a preluat plicul. Malaiezul era... Tinna.

   — Hm, bănuieşti că Tinna nu este cel care se dă, că ştie mai multe despre caz, ori poate chiar el însuşi este implicat aici.

   — Cu siguranţă, Robert, Părăsim fluviul acum şi o luăm de-a lungul coastei. Într-un golf mascat ne ascundem iahtul şi purcedem la cercetări.

   — Fără ca însuşi Rollow să bănuiască ceva.

   După două ore am ajuns în strâmtoarea Bangka. Marian preluă el însuşi cârma, după ce până aici o deservisem eu.

LA LACUL SOKATTI

   AM TRECUT PRIN STRÂMTOARE BANGKA, luând-o în direcţia vest, de-a lungul coastei, ajungând după o oră într- un golf tăiat adânc în limba de pământ, în care afluează fluviul Lalang. Marian îşi conduse iahtul în aşa fel încât după o oră să găsească un loc numai bun de ancorare. Regiunea de vărsare a fluviului era mlăştinoasă. Am deviat pe un braţ lateral unde am găsit un loc minunat, ferit de privirile indiscrete, fie dinspre uscat, fie dinspre apă, pentru ancorarea iahtului nostru. Solul era destul de solid pentru a permite incursiunea în interior. Harta pe care o studie Marian ne arăta că până la lacul Sokatti nu aveam de străbătut o distanţă foarte mare.

   — Cam cinsprezece kilometri, Robert, pe care îi putem parcurge uşor în patru ore. Cel mai bine ar fi să aşteptăm venirea întunericului, întrucât bănuiesc că sunt postaţi paznici pe insulă, cu privire la sosirea noastră în Palembang.

   — Dacă Tinna nu-i de încredere, vor afla curând şi ce era scris în scrisoarea ce-i era destinată.

   — După opinia mea, Tinna va crede că nu mai vrem să ne ocupăm de afacere. Cu toate acestea, cred că-i mai bine să aşteptăm noaptea. Vom ajunge acolo cam pe la miezul nopţii, dacă plecăm odată cu lăsarea întunericului.

   — Ei, dacă-i aşa, atunci să dormim zdravăn în după- amiaza asta, dacă vrem să fim proaspeţi la noapte.

   — E o propunere bună, Robert. John ne poate trezi în jurul orei 19.

   — Vrei să-i iei pe Pongo şi pe Maha cu noi, Mariane?

   — Numai pe Pongo. Trebuie să ajungem la insulă şi dacă sunt tigri pe acolo, ghepardul numai ne-ar stânjeni.

   Pongo ar trebui să doarmă şi el câteva ore.

   Chiar la ora 19 fix, John a venit să ne trezească. Am mai mâncat încă o dată temeinic şi apoi am părăsit iahtul cu puţin înainte de ora 20, după ce i-am încredinţat iahtul lui John, matrozul nostru. Marian i-a făcut câteva recomandări,

în caz că nu ne-am fi întors într-un interval de 24 de ore.

   În marşul nostru de noapte ne-am lovit de foarte multe obstacole, pe care Pongo ştiu cum să le înlăture. Drumul ducea printr-o regiune de junglă deasă. Dar simţul de orientare al lui Pongo era excelent. Când, după un marş de patru ore, am străbătut brâul de junglă ajungând la capătul lui, în faţa noastră se deschidea oglinda unei ape întinse care nu putea fi decât lacul Sokatti. N-am îndrăznit să ne apropiem mai mult de malul lacului, întrucât puteau fi postate santinele pretutindeni.

   Cu ajutorul ocheanelor de noapte am examinat insula care făcea o impresie paşnică şi părea părăsită.

   — O să căutăm una din bărcile poliţiei şi o să alegem una dintre ele, pe cea mai mică, pentru traversare. Să sperăm că astăzi nu o să se arate crocodilii.

   Luna răsări în această clipă de după nori scăldând apele lacului într-o lumină pală. Ca un răspuns la afirmaţia lui Marian, din apă apărură patru capete de dihănii. Crocodilii erau la posturile lor, la pândă.

   Pongo se îndepărtase fără zgomot de lângă noi pentru a căuta bărcile poliţiei. Comisarul Rollow ne arătase pe hartă locurile unde ar fi putut sta ascunse.

   — Unul dintre crocodili tocmai s-a mişcat, îmi şopti prietenul meu. M-am gândit mai întâi că stăpânul insulei a aşezat capcanele astea pentru a-i împiedica pe curioşi să traverseze lacul.

   — Dacă Labuta este pe insulă sau n-a părăsit-o deloc, în nici un caz nu-l va bucura vizita noastră şi nu trebuie să ne aşteptăm la o primire cordială.

   Un nor gros acoperi luna, astfel încât în curând ne înconjură un întuneric adânc. Am aşteptat pândind. Privirea lui Pongo şi după un timp am auzit loviturile uşoare de vâslă care s-au apropiat de locul unde stăteam noi.

   Pongo sosi cu un kanu îngust în care de abia am putut încăpea. În schimb, barca avea o mobilitate mare şi de abia puteam scăpa de un atac al crocodililor. Pongo îşi trase barca la mal, şoptindu-ne:

   — Masser, dincolo, într-un copac, stă un om. Pongo a mers uşor, om nu aude. Acum aşteaptă până apare lună şi dispare din nou. Atunci mare întuneric.

   M-am uitat spre boltă şi a trebuit să-i dau dreptate uriaşului negru. Luna trebuia să apară iarăşi şi apoi, după un timp, să dispară. Peretele noros, în spatele căruia urma să dispară astrul nopţii, era destul de gros. Timpul trebuia să-l exploatăm cu îndemânare, pentru a traversa apele lacului înspre insulă.

   — Încă două minute! şopti Marian. O să vâslim înspre insulă venind dinspre dreapta. Poate că nu ne remarcă crocodilii.

   — Poate că vom reuşi să-i scoatem din funcţiune pe aligatorii ăştia cu ajutorul pistoalelor cu gaz, care nu fac zgomot.

   — Mai bine ar fi să nu-i întâlnim. Repede în barcă, luna a ajuns după nori!

   După câteva minute, eram în barcă şi am început să vâslim. Pe crocodilii ascunşi în întuneric nu i-am putut vedea şi acum căutam să ieşim cât mai repede din vecinătatea primejdioasă.

   Pongo vâslea atât de încet, încât era puţin probabil ca omul ascuns în copac să audă cum ieşea vâsla din apă şi stropii care ulterior cădeau înapoi.

   Nu după multă vreme, am ajuns pe partea de nord a ţărmului insulei, înţesată de tufişuri dese.

   Încet, Pongo îndreptă barca spre ţărm, pe care l-am atins fără nici o întâmplare neprevăzută. Marian şi cu mine ne-am tras pistoalele cu gaz, ţinându-le pregătite, pentru a riposta fulgerător unui eventual atac.

   Pongo, mlădios ca o pisică, coborâse din barcă, pândind cu luare aminte în toate părţile. Era pe punctul de a ne face un semn că putem veni liniştiţi, când avu loc un eveniment la care nu ne-am aşteptat nici unul.

   Prietenul meu şi cu mine ne-am ridicat în picioare pentru a părăsi barca, când barca fu ridicată dintr-o parte, răsturnându-se. Noi am căzut în apă. Primul gând a fost: crocodilii! Poate că am fi fost complet pierduţi, dacă Pongo nu ne-ar fi venit în ajutor.

   Am simţit noroi sub picioare, aşa că nu mi-a fost aşa uşor să urc malul. Ultima mea speranţă rămăsese Pongo, căruia i- am întins mâna. El reuşi să mi-o prindă şi mă trase întâi pe mine, apoi pe Marian la mal. Exact în momentul în care crocodilii căscaseră gura să ne înşface.

   Din două salturi ne-am îndepărtat de locul primejdios. Respirând cu greutate am privit înspre apa din care se iţeau capetele a doi crocodili.

   I-am scuturat cu recunoştinţă mâna lui Pongo. Imediat după aceea am remarcat cu spaimă că-mi scăpasem în apă pistolul cu gaze.

   — Mi-am pierdut pistolul cu gaze, Mariane! am spus eu, aproape prea tare şi m-am uitat înspre Marian care nu avea nici el pistolul cu gaze în mână.

   — Păcat, Robert! Şi eu mi l-am pierdut pe al meu şi nu cred că le vom mai găsi în terenul acesta mlăştinos.

   Dar mai aveam celelalte pistoale.

   — Bine că n-am luat cu noi şi carabinele!

   — Masser, Pongo caută pistoalele mai târziu, când este ziuă şi crocodilii lipseşte, ne consolă Pongo.

   — N-are nici un rost, Pongo, solul e prea noroios. Să sperăm că nu ne-a auzit nimeni pe insulă, altfel ne putem aştepta la o rezistenţă înverşunată.

   — Te referi la tigri, Mariane? Nu cred că vor veni. Comisarul Rollow spunea că aceştia au fost închişi în curtea interioară.

   — Asta nu înseamnă nimic. Labuta îi poate atâta oricând, dacă observă cumva debarcarea noastră secretă. Trebuie să ne bazăm pe Pongo, care va observa la timp apropierea acestora. Atunci va trebui să ne căţărăm repede în copaci, dacă nu vom mai apuca să ajungem în barcă.

   — Masser, Pongo nu observă tigri pe insulă, dar mulţi şerpi Pongo omorât şarpe veninos.

   Observasem de fapt cum uriaşul negru îşi făcuse ceva de lucru la un tufiş. Fără să vreau, mă trecu un fior de groază ascultând vorbele camaradului nostru. Crocodili, tigri şi acum şerpi şi noi trebuia să străbatem tufişurile dese fără să fim observaţi, totul într-un întuneric deplin.

   — Masser, va fi bine dacă aşteaptă până apare lună iarăşi, ne spuse Pongo în şoaptă, şovăind el însuşi să înainteze. Dacă luna iese, Pongo poate vedea bine.

   Am aşteptat aşadar uitându-ne spre crocodili, care nu schiţau nici o mişcare cum că ar avea de gând să reintre în apă. Oare barca noastră uşoară mai era întreagă? Sau fusese sfărâmată de colţii dihăniilor ăstora?

   După un sfert de oră luna apăru din nou de după nori. Pongo cercetă cu precauţie tufişul. Deodată, el fluieră uşor. Ne-am apropiat pe direcţia din care venise fluieratul. Prietenul nostru negru ne arătă o potecă ce ducea în interiorul insulei. Puteam aşadar să o luăm comod de-a lungul ei fără a ne mai teme de şerpi. Pongo o luase cu trei paşi înaintea noastră. La o cotitură el se opri şi ne arătă ceva înainte. La lumina lunii am văzut un zid înalt care înconjura proprietatea lui Labuta.

   Pongo se apropie încet de zid. Totul rămase liniştit şi nimic nu arăta că proprietatea ar fi locuită. Marian se căţărase pe umerii lui Pongo şi acum privea peste zid. Nu putu descoperi nimic ce să-i dea de bănuit.

   —  Trebuie să îndrăznim, îmi şopti el când reveni lângă mine. Haide să pătrundem în casă, în timp ce Pongo va rămâne în afara zidului drept acoperire.

   — Masser, Pongo crede că mai bine el strecoară primul în casă să vadă dacă e pericol!

   Uriaşul negru spuse repede vorbele astea şi dispăru repede în spatele zidului.

   Ne-am pus pe aşteptate să reapară sau să ne dea cumva de ştire. Trecu o oră fără ca el să apară. Am început să îmi fac griji serioase în ceea ce-l privea. Marian nu scotea nici o vorbă, ceea ce era de asemenea un semn că lipsa îndelungată a uriaşului negru începuse să-l neliniştească grav şi pe el. Deodată, am auzit dincolo de zid un zgomot uşor ca şi cum cineva ar căuta să se caţere pe zid Ne-am retras repede în umbra unui copac solid, scoţându-ne pistoalele. Peste zid apăru un cap şi apoi partea superioară a trunchiului unui om, în care l-am recunoscut pe Pongo. Câteva secunde mai târziu, acesta stătea lângă noi, spunându-ne:

   — Masser, Pongo văzut în casa din faţă lumină slabă. Uşă încuiată. Pongo nu poate intra. Oameni în casă!

   — De unde ai tras tu concluzia că sunt oameni în casă, Pongo? îl întrebă Marian.

   — Pongo văzut geană de lumină, răspunse uriaşul negru.

   După o scurtă meditaţie Marian zise:

   — Bine, Pongo! Rămâi tu aici în timp ce noi vom căuta să pătrundem în casă. Dacă peste trei ore nu suntem înapoi, vii după noi.

   Uriaşul negru încuviinţă. El îl înţelese foarte bine pe Marian şi acum va fi cu ochii în patru.

   În următoarele clipe ne-a ridicat unul câte unul peste zid, aşa că l-am putut escalada cu uşurinţă. Am sărit în curte fără să facem mult zgomot. Întrucât Pongo mai fusese aici, ne-am apropiat fără teamă de casă. Ne-am ţinut totuşi în umbra clădirii.

   Ferestrele din spatele clădirii erau zăbrelite astfel că nu am putut arunca nici o privire în interiorul casei Ne-am strecurat făcând cât mai puţin zgomot cu putinţă. În jurul ei şi am ajuns puţin mai târziu la uşa de intrare în faţă. Un lacăt masiv zăvora uşa împiedicând accesul, întrucât nu aveam nici un instrument la noi pentru a forţa lacătul, trebuia să ne îngrijim de alte mijloace pentru a putea pătrunde înăuntru. Şi în partea din faţă a casei ferestrele erau asigurate cu obloane, pe care nu le puteam forţa fără să facem zgomot.

   Ne gândeam tocmai ce e de făcut când în urma noastră am simţit un zgomot uşor, ca un fel de ţârâit. Ne-am întors repede pe călcâie pentru a privi în ochii a doi tigri maturi care ne scrutau la rândul lor cu priviri scânteietoare. Am vrut să trag imediat, dar Marian mi-a apăsat mâna, şoptindu-mi:

   — Nu trage, Robert! Tigrii sunt domesticiţi! N-o să ne facă nimic dacă nu-i atacăm la rândul nostru! Trebuie să fi fost observaţi cumva, pentru că Pongo n-a pomenit nimic de tigri. Să încercăm să ne retragem încet înspre zid.

   Am aruncat încă o dată o privire înspre uşă şi... am tresărit înspăimântat. Uşa era larg deschisă, dar nu se vedea nimeni.

   — Mariane, uşa-i larg deschisă! i-am şoptit eu amicului

meu. Ce-ar fi să intrăm?

   Marian se uită spre uşă, apoi înspre tigri, după care ridică din umeri şi păşi în direcţia uşii. Eu îi urmam îndeaproape. Am pătruns în camera din faţă, potrivit de mare. Am vrut să trag uşa după mine, dar tigrii aproape mi-au sărit în spate, sărind până la uşă, aşa că m-am lăsat păgubaş. Tigrii însă au pătruns după noi în casă, neslăbindu-ne din ochi.

   M-am uitat spre Marian aşteptând un sfat, dar şi acesta stătea descumpănit lângă mine. În fundul camerei se mai găsea o uşă. Marian păşi încet într-acolo, zicându-mi mi încet în limba germană:

   — Haide lângă mine, Robert! Dacă uşa de acolo este deschisă, vom dispărea repede în încăpere înainte ca tigrii să ne poată urmări. Trage uşa după tine, chiar dacă tigrii suni pregătiţi de săritură.

   M-am uitat cu multă grijă după tigri şi am proiectat fascicolul de lumină al lămpii mele drept în ochii lor. Prin asta au fost orbiţi pe moment şi nu au băgat de seamă că am dispărut în dosul uşii. Aceasta nu era închisă.

   Marian şi dispăruse în prima încăpere. Am sărit după el trăgând uşa după mine, înainte ca tigrii să mă poată urma. Am răsuflat uşurat: scăpasem de ei.

   În ultimul moment, mă apucă spaimă din nou. Priveam acum în ochii altui tigru care se afla de la bun început în încăpere. Ba chiar şi al doilea era prezent acolo.

   Marian era tot atât de debusolat ca şi mine, stând nemişcat acum, în timp ce scruta camera cu ochii, i-am urmat exemplul şi am zărit undeva lateral nişte trepte din lemn care duceau la etaj. Părea să fie unica noastră scăpare. Pas cu pas ne-am retras înspre treptele de lemn fără ca fascicolele lămpilor noastre de buzunar să le mutăm de pe feţele tigrilor, care se retrăgeau şi ei încet spre o parte a încăperii.

   Stăteam la marginea treptelor şi am început să le urcăm, fără ca tigrii să facă vreo încercare de a ne împiedica. Sus era o uşă. Nici aceasta nu era zăvorâtă. Marian o deschise privind imediat înăuntru. Am răsuflat uşuraţi că aici nu erau tigri.

   Camera în care ne găseam era mobilată şi avea caracteristicile unei camere de lucru. M-am mirat de unde avea proprietarul mobilierul şi cum izbutise să-l aducă aici.

   Marian lumină fiecare colţ al camerei, apoi merse spre birou, unde era aşezată o coală de hârtie. El o ridică şi îi parcurse conţinutul rapid. Mai privi apoi uimit şi îmi zise:

   — Bună treabă! Am căzut în capcană! Potrivnicii noştri ne- au aşteptat de mult şi chiar au hotărât asupra destinului nostru. Dar citeşte singur.

   Şi am citit... condamnarea mea la moarte. Pe foaia de hârtie nu erau scrise multe cuvinte, dar acestea erau suficient de clare în ceea ce ne priveşte: „Dacă domnii Bertram şi Farrow vor încerca să pătrundă în casă, vor fi spânzuraţi fără întârziere, în zorii zilei de mâine.”

   Marian râse încet, dar râsul său era cam forţat.

   — Ar trebui să fim şi noi de faţă la execuţia noastră!

   Orice s-ar fi spus, încă nu eram prizonieri şi eram

înarmaţi. Dar cum am fi putut părăsi oare casa? Jos păzeau tigrii care nu ne-ar fi lăsat să scăpăm nevătămaţi, iar încăperea nu avea altă uşă decât ieşirea spre trepte Am deschis uşa foarte puţin, numai pentru a asculta ce se petrece, dar am închis-o imediat la loc, pentru că foarte aproape de asta stăteau. cei doi tigri.

   — Să-i împuşcăm oare pe tigri? i-am şoptit eu prietenului meu.

   Acesta scutură numai capul spunând:

   — Deocamdată nu ne fac nimic. Şi apoi mi-ar părea rău de animalele astea frumoase. Păcat că ne-am pierdut armele noastre cu gaze. Am fi dispus de o cu totul altă mobilitate în casă, posedându-le.

   — Dar nici nu putem rămâne la nesfârşit în casă, Mariane! Ce crezi de scrisoarea asta?

   — Avem de-a face cu un duşman fără scrupule, care nu glumeşte cu ce spune. Dar hai să cercetăm biroul, dacă tot suntem aici. Poate găsim niscaiva documente sau instrumente care ne vor lumina cu privire la evenimentele misterioase de pe insulă.

   — Asta nu v-aş sfătui să o faceţi, am perceput imediat o voce venită din spatele nostru.

   Ne-am întors pentru a privi în ţevile a două pistoale, pe care un malaiezian solid le îndrepta asupra noastră. Acesta stătea tocmai în pragul uşii pe care intrasem, dar acum era flancat de ambele părţi de câte un tigru.

   — Depuneţi imediat armele pe masă, domnilor! sună imperativ ordinul omului.

   N-avea nici un sens să nu ne supunem. Înainte de a ne fi ridicat noi armele noastre, individul ar fi apăsat pe trăgaci. Nu voiam să ne riscăm vieţile atât de uşor.

   — Mulţumesc, domnilor! continuă să vorbească malaiezul. Şi acum luaţi loc pe fotolii. Mai am încă ceva să vă spun.

   Ne-am aşezat în timp ce tigrii stăteau strâns lipiţi de picioarele noastre. Nu era un sentiment prea plăcut! Malaiezul se aşeză el însuşi în fotoliul de la birou. El ne privea acum cu un zâmbet plin de superioritate pe când continuă să ne vorbească pe un ton relativ calm şi paşnic.

   — Poate vă miraţi că vă cunosc, domnilor? Ştiam de sosirea dumneavoastră în Palembang înainte de a pune piciorul în oraş. Şi nici întoarcerea aceea precipitată a iahtului nu m-a convins deloc. V-am observat de când aţi ajuns pe malul lacului. Aproape că aţi plătit cu viaţa, întrucât crocodilii mei v-au urmărit. Insula mea e bine păzită. M-am mirat şi sunt foarte sincer, de uşurinţa cu care aţi pătruns aici.

   Marian se mărginise să asculte până acum. Când malaiezul făcu o pauză făcu îl întrebă:

   — Dumneata ai scris biletul acesta plasat pe birou?

   Malaiezianul dădu din cap aprobând:

   — Condamnarea la moarte va fi executată în zori, spuse el gânditor.

   — Aşa deci, pari să fi foarte hotărât în această privinţă. Atunci povesteşte-ne câteva din secretele acestei insule, dacă tot trebuie să murim.

   Malaiezianul se gândi câteva clipe, apoi râse, după care replică:

   — Fie şi aşa! O să vă treacă timpul mai repede, povestindu-vă despre... cercetările mele. Mi-am atins ţelul, ca să spun aşa. Aţi auzit vreodată de poporul care trăieşte pe

insula Sumatra?

   — Nu!

   — Piticii din pădurile seculare ale Sumatrei depozitează comorile culturale şi ştiinţifice ale băştinaşilor, ca şi europenii, de secole. Chiar şi Marco Polo pomeneşte de ei când s-a întors din călătoria sa din China. Olandezii au finanţat mai multe expediţii pentru a da de urma acestor locuitori. N-au avut nici un succes, deşi s-a instituit un premiu pentru oricine îi va aduce un astfel de pigmeu, mort sau viu. Rajahul din Rokau, un prinţ pe care olandezii l-au lăsat să domnească, au fost unul dintre acei care au constatat în 1912 prezenţa acestor pigmei, ascunşi adânc în pădurea seculară. Mie mi-a reuşit, domnilor, să-i găsesc pe aceşti pigmei! Sunt cu aceştia într-un contact direct şi chiar fac comerţ cu ei! Pigmeii sunt, pe de altă parte, posesorii unor bogăţii însemnate ale Pământului. Pe acestea vreau să mi le însuşesc. Cu câţiva dintre reprezentanţii acestui popor mă înţeleg foarte bine, le cunosc locul lor de tabără şi mă pot duce acolo când vreau. Când voi da publicităţii rezultatele cercetărilor mele, n-ar fi exclus ca poporul acesta de pigmei să fie în pericol de a-şi pierde identitatea, ba chiar să mai existe!

   — Asta-i foarte frumos, n-am ce zice, zâmbi Marian ironic. Pe de altă parte, tu vorbeşti de pe poziţii de interes comercial şi material, amintind de bogăţiile pigmeilor. Şi despre ce fel de bogăţii este vorba, dacă îmi este permis să întreb?

   — Nu e permis să fiu întrebat despre asta! veni răspunsul brutal.

   — Din istorisirea dumitale nu mi-e clar la ce îţi trebuie insula asta, domnule Labuta, nu-i aşa?

   — Da, mă numesc Labuta. Scuzaţi-mă dacă nu m-am prezentat. Dar presupuneam că mă cunoaşteţi. De ce îmi trebuie insula asta? O să vă lămuresc imediat. Vreau să folosesc obiceiurile şi datinile acestui popor de pitici pentru a intra în posesia bogăţiilor lui. Piticii, de exemplu, mănâncă în zilele de sărbătoare cu mare plăcere inimi de animale şi chiar de... oameni. Piticii cunosc prea bine pe ceilalţi confraţi ai lor. Pe restul oamenilor, dar nu vor să fie văzuţi de aceştia, fiindcă se tem de ei. Piticii folosesc drept arme mici săgeţi otrăvite pe care le trag din spate asupra potrivnicilor lor. Apoi le smulg cu multă îndemânare inima din piept. Întrucât otrava atinge toate organele, înainte de a fi mâncată trebuie pregătită şi îndepărtată otrava din carne. Trece drept cea mai mare delicatesă.

   — De aceea ai poruncit să fie ucise tinerele fete, pentru a le dărui inimile pigmeilor, domnule Labuta?

   — Recunosc că da, domnilor! Dacă dăruiesc pigmeilor trei inimi de fete tinere, atunci capăt de la aceştia bogăţiile râvnite.

mărturisea toate mârşăviile Acum era convins că dimineaţa ne va aştepta o moarte îngrozitoare, dacă nu ne va elibera nimeni până atunci.

   — Şi insula? îşi repetă Marian întrebarea. Dar tigrii şi crocodilii?

   — Insula o folosesc pentru a atrage tinerele fete încoace. Trei oameni de încredere îmi livrează „marfa”. Mai întâi am discreditat lacul, populându-l cu crocodili. Pot să-i închid şi să-i las în apă după dorinţă. Am cumpărat sau mai bine spus am arendat lacul, iar pe insula aceasta mi-am făcut casa, care este una specială. Pentru a fi sigur că nu voi primi vizitatori nocturni mi-am adus şi cei patru tigri aici.

   — Ai fost văzut, domnule Labuta, când ai primit musafiri nocturni. Oamenii au dispărut la mal, în apă şi nu au mai apărut la suprafaţă. Cum s-au petrecut lucrurile astea?

   — Ăsta e secretul meu şi n-o să-l spun nimănui, râse malaiezianul.

   — Şi deci mâine dimineaţă vrei să ne omori? Dumneata singur pe amândoi?

   — Nu vă mai bateţi capul cu amănuntele astea! Pentru a vă linişti vă pot spune că voi avea ajutoare. Veţi fi duşi în spatele casei unde va fi executată pedeapsa. Veţi avea o privelişte minunată în ultimele clipe ale vieţii.

   E de mirare că mi-ar fi plăcut să-i trântesc un pumn în faţă malaiezianului ăsta? Numai tigrii m-au reţinut să o fac!

   Marian nu mai spuse nimic. Părea să se fi resemnat cu soarta lui.

   Deodată, Labuta se ridică în picioare şi apăsă pe un buton practicat în mobilierul biroului, care scăpase atenţiei noastre. Acum se deschise într-un perete al camerei o uşă ascunsă, prin care păşiră înăuntru doi malaiezieni, unul dintre aceştia fiind chiar Tinna!

   Marian izbucni într-un scurt acces de râs, când îl văzu şi îmi zise:

   — Dacă Labuta are mai mulţi oameni în slujba sa ca acest Tinna, atunci curând se va număra şi poliţia printre proprietăţile sale. De fapt, ştiam încă din Palembang că Tinna face parte din rândul adversarilor noştri.

   — Cum? strigă Labuta. Tinna s-a trădat? Ştiaţi de atunci că este omul meu?

   — Fireşte! De aceea am şi părăsit oraşul Palembang. Cu acest aliat de-al dumitale nu voiam să avem de a face.

   Cu ochii scăpărând de furie, Labuta privi înspre Tinna. „Agentul secret” al poliţiei vru să mai spună ceva drept scuză, dar stăpânul casei continuă:

   — Ne socotim noi mai târziu, Tinna! Ţi-am spus-o de mai multe ori că eşti superficial! Dacă domnii de aici te-au recunoscut de la început cine eşti, nu va dura prea mult până când însuşi comisarul îşi va da seama cine eşti.

   Tinna ne aruncă priviri furioase. Labuta ordonă să fim legaţi, iar Tinna o făcu cu atâta râvnă, încât legăturile aproape că ne tăiau pielea.

EXECUŢIA

   DEŞI PUŢIN MAI TÂRZIU ne aflam singuri în biroul de lucru al lui Labuta, deocamdată orice încercare de evadare ne era interzisă, întrucât continuam să fim flancaţi de cei doi tigri. Aşa că singura noastră soluţie rămânea Pongo. El mai făcuse în trecut şi alte lucruri formidabile, aşa că de ce să nu sperăm în continuare.

   Trecu oră după oră şi acum zorii nu puteau fi departe întrucât Labuta ne confiscase lămpile de buzunar, zăceam într-un întuneric deplin. Marian mă rugase de la bun început să nu-i pun nici o întrebare, aşa că am păstrat tăcerea. Ne gândeam amândoi la o cale de salvare, dar nu ne trecea nici mie, nici lui Marian nimic prin gând.

   Unde putea să fie Pongo acum? Sau să-l fi capturat şi pe el potrivnicii noştri? La gândul ăsta sângele mi se ridica în cap. Nu mai puteam să păstrez toate gândurile astea pentru mine, aşa că a trebuit să-l întreb pe Marian ce crede despre toate astea.

   — Labuta crede că Pongo a rămas pe iahtul nostru, nu l-a văzut când a debarcat. Presupun că Labuta vrea să intre în posesia iahtului, după ce noi vom fi fost executaţi. Deocamdată, Pongo nu poate interveni aici, tigrii îl împiedică să o facă. Sper ca până mâine să se schimbe situaţia noastră.

   — Crezi în existenţa pigmeilor pe insula Sumatra. Mariane?

   — Am auzit de asta şi mi-ar plăcea s-o văd cu proprii mei ochi.

   — După ce ne vom fi eliberat, de ce nu? Eu particip cu plăcere. După o perioadă de semiobscuritate scurtă, se făcu dintr-o dată lumină în încăpere. Puteam vedea foarte bine şi în primul rând ne-am uitat la tigri. Aceştia stăteau liniştiţi la picioarele noastre şi păreau să doarmă.

   În curând se deschise uşa şi Labuta pătrunsese în cameră urmat de alţi trei malaiezieni.

   Aşadar, venise momentul execuţiei noastre.

   — Au cumva domnii o ultimă dorinţă? O să v-o îndeplinesc, spuse Labuta, cu o mină foarte serioasă.

   Marian începu să râdă:

   — Nu-i nevoie să te prefaci în legătură cu noi. Bineînţeles că avem o ultimă dorinţă, dar asta nu ne-o vei îndeplini dumneata.

   — Dacă stă în puterea mea, voi încerca să o fac. Vorbiţi deschis, fără ascunzişuri, domnilor!

   — Ne-ar face plăcere să-i vedem pe pigmeii pe care ni i-ai descris - şi privi râzând la interlocutorul său.

   — Dorinţa asta nu-mi stă în putere să v-o îndeplinesc, domnilor! Şi la ce v-ar folosi, dacă într-o oră veţi muri? Vreţi să luaţi eventual micul dejun?

   Numai tigrii şi legăturile strânse care mă ţintuiau în fotoliu m-au ţinut să nu-l apuc de beregată.

   Doi malaiezieni m-au ridicat pe sus pentru a mă duce de acolo. Tigrii nu ne-au mai urmat, ceea ce mă liniştise puţin. Aceştia m-au dus pe trepte în jos şi m-au lăsat în curte. Legăturile de la picioare mi-au fost tăiate, dar cele două pistoale aţintite asupra mea, mi-au tăiat orice poftă de a întreprinde ceva.

   Curând şi Marian stătea lângă mine, după ce i-au fost tăiate şi lui legăturile de la picioare. Am străbătut curtea ieşind în spaţiu liber.

   Pe ascuns, ferindu-mă cât puteam, mă uitam după Pongo, dar nu puteam să mă uit prea des pentru a nu mă trăda.

   Tinna ţinea două funii solide în mână, cu care trebuia să fim spânzuraţi. Ne privea furios tot timpul şi dacă ar fi fost după el, ne-ar fi hărăzit unei morţi şi mai chinuitoare.

   Ne-am oprit într-un mic luminiş, în faţa unui copac bătrân şi solid, ale cărui crengi aproape că atingeau pământul. În timp ce Tinna, îndemânatic ca o pisică, se urca în copac pentru a fixa frânghiile, ceilalţi trei ne ţineau cu pistoalele în şah. Tinna fixase frânghiile într-o clipită şi Labuta mă somă mai întâi pe mine să mă duc sub copac.

   M-am uitat la Marian. Era oare posibil? Râdea într-adevăr? Voia prin asta să-i necăjească pe duşmanii noştri sau îl descoperise undeva pe Pongo? Am păşit aşadar pe cât de liniştit am putut în situaţia dată sub copac şi am lăsat ca lanţul să se încolăcească în jurul gâtului meu. În momentul în care malaiezul a vrut să strângă lanţul, s-a întâmplat ceva ce nici eu nu am luat în calcul. Un fâşâit se auzi prin aer şi malaiezul care urma să joace rolul călăului se prăbuşi fără să spună nici un cuvânt la pământ. Un cuţit era împlântat în pieptul acestuia. Înainte ca ceilalţi malaiezieni să-şi revină din şoc, răsună strigătul de luptă al lui Pongo, strigăt pe care-l folosea în junglă. Era acel strigăt al gorilei, strigăt care răsună înfiorător în zorii acelei dimineţi. Şi iată-l pe el însuşi în faţa celor doi malaiezieni, ciocnindu-i unul de altul, de parcă ar fi fost două marionete.

   Unul dintre aceştia căzuse nemişcat la pământ, în timp ce Labuta o pornise la fugă, în salturi mari, înspre casa lui. Pongo nu-l putea urmări imediat pentru că Tinna mai stătea încă în copac. El nu purta nici un pistol, dar din brâu îi atârna mânerul unui cuţit. Pongo se întoarse mai întâi spre copac, dar înainte de a ajunge acolo, Tinna sări cu vivacitatea unei pisici şi dispăru în tufişuri.

   L-am cercetat pe malaiezul rămas nemişcat la pământ. Acesta era rănit, dar nu de moarte, deci nu avea rost să ne pierdem timpul să-l legăm, ştiind că în starea asta nu era posibil să ne producă vreo neplăcere. Încotro dăduse bir cu fugiţii Tinna? Nu ştim. Mai rămânea deosebit de periculos Labuta, cu tigrii săi. Trebuia să ajungem cât mai repede în casă, dar nu aveam arme pentru a ne împotrivi cu succes tigrilor.

   — Pongo merge în casă, aduce arme, se oferi uriaşul negru, de parcă ar fi ştiut ce ne doare.

   — În casă sunt patru tigri, îl avertizam pe prietenul nostru. Sunt domesticiţi, dar la comandă pot ataca un om.

   — Pongo merge totuşi, râse uriaşul şi se strecură în casă.

   Uşa care dădea în curte era larg deschisă, tot aşa şi aceea

care permitea intrarea în casă. Unde era capcana? Ori Labuta uitase în marea lui grabă să închidă uşile? Am pătruns cu prudenţă în prima încăpere şi am găsit-o. Totuşi, puteam să contăm pe faptul că cele patru feline, din moment în moment ne vor ataca. Am aşteptat o vreme, dar nu se întâmplă nimic.

Casa părea părăsită. Am intrat în cea de-a doua încăpere. Nici aici, nici o urmă de Labuta şi tigrii săi!

   — Să se fi ascuns sus, Mariane? l-am întrebat pe prietenul meu, întrucât tăcerea era suspectă.

   — Nu cred, altfel şi-ar fi lăsat tigrii jos. Presupun mai degrabă că a fugit cu tigri cu tot.

   Pongo o luase pe scări în sus. Şi biroul era gol. Pe măsuţa acestuia mai zăceau armele noastre, pe care Pongo ni le adusese şi ni le înmână. Acum nu ne mai temeam de nici un tigru. Am început să cercetăm casa cu temeinicie, dar totul rămase în zadar. Labuta dispăruse! Cum şi încotro reuşise să fugă acesta cu cei doi tigri?

   Marian stătea în mijlocul camerei, uitându-se în direcţia uşii secrete, de unde duceau nişte trepte în pivniţă. Deodată el ridică privirea, zicând:

   — Să coborâm din nou în pivniţă, Robert! Cred că nu am căutat bine de la început! Bănuiesc că din prima pivniţă se mai ramifică una!

   — Pongo rămâne sus, în caz că vine Tinna, spuse uriaşul negru, care îl credea pe Tinna „agentul secret” capabil de orice. În pivniţă Marian cercetă încă o dată solul cu mare atenţie. În sfârşit, i se păruse că găsise ceva demn de luat în seamă, pentru că mă chemă la el. Podeaua era alcătuită din dale de piatră, puse strâns una lângă alta. Marian găsise un loc de unde lipsea patina cenuşie de mucegai, semn că se umblase pe acolo de curând. Prietenul meu îşi continuă drumul până găsise o trapă în podea. De îndată ce am deschis-o, ne-a întâmpinat un întuneric profund, pe care l- am risipit cu lumina lămpilor noastre de buzunar. Erau trepte acolo care duceau în adâncime.

   — Ştii ce am găsit noi aici? mă întrebă Marian foarte bucuros.

   — Un gang sub pământ, i-am răspuns eu imediat.

   — Aşa este! Dar în acelaşi timp secretul insulei! Gangul acesta merge mai departe pe sub lac, până pe mal, chiar sub suprafaţa apei! Oamenii pe care i-am văzut dispărând fără urmă nu aveau decât să se scufunde pentru a căuta gangul, care printr-un dispozitiv anume împiedica pătrunderea apei.

   — Crezi cumva că Labuta a construit gangul secret?

   — Nu, Robert! Pe insula aceasta cu mulţi ani în urmă era construit un templu şi preoţii au prevăzut o ieşire în caz de urgenţă. Labuta l-a găsit şi l-a exploatat în folosul lui. Haide să urcăm din nou şi să percheziţionăm biroul cum se cuvine. Poate o să mai găsim câteva documente interesante.

   Am potrivit la loc trapa în aşa fel încât să nu poată fi folosită de vreun musafir nepoftit, care ar fi apărut de dedesubt. Ne-am urcat din nou în birou şi ne-am apucat să-l cercetăm temeinic.

IV

ÎN VIZITĂ LA PIGMEI

   AM GĂSIT MAI MULTE DOCUMENTE scrise pe care Marian le luă cu el. Unul dintre ele, pe care mi-l înmână, prezenta un loc însemnat cu o steluţă şi simboliza un templu, iar de la acesta era indicat gangul punctat, care ducea pe sub apele lacului, până la mal.

   Prin urmare, Marian tot avusese dreptate cu presupunerile lui.

   Întrucât nu am mai găsit nimic în casă ce putea să ne satisfacă curiozitatea, ne-am hotărât să părăsim insula. Înainte de asta, Pongo făcu încercarea de a ne găsi pistoalele cu gaz. Solul era foarte anevoios, iar crocodilii se retrăseseră. Deodată, Marian mă făcu atent că barca noastră cu vâsle nu mai era la locul ei.

   — A luat-o Tinna! îmi spuse el, arătându-mi urmele lăsate pe nisip.

   Deci pe acest drum dispăruse Tinna! Se punea problema numai dacă acesta se reîntorsese în Palembang pentru a-şi relua slujba sau nu!

   Prin gangul subpământean am ajuns repede la mal, dar la părăsirea acestuia eram cu toţii uzi. Gangul avea la capetele lui două supape. Una dintre ele nu permitea accesul apei în tunel. Costumele noastre s-au uscat destul de repede, întrucât era deja dimineaţa devreme şi era foarte cald. După patru ore prânzeam pe iahtul nostru, deoarece Pongo se apucase de gătit şi o făcuse chiar cu rezultate excelente.

   Puţin mai târziu, stăteam întinşi la soare în şezlongurile noastre, pufăind câte o ţigară. Acum îşi scoase Marian documentele pe care le luase din biroul lui Labuta şi le întinse pe toate pe o măsuţă alăturată. Câteva documente relatau despre prezenţa acestui popor legendar de pitici şi erau elaborate de însuşi Labuta, care descria acolo când şi cum i-a întâlnit el pe reprezentanţii acestor pigmei.

   Într-o zi, se spunea acolo, a întâlnit adânc în interiorul insulei Sumatra, la vreo 200 de kilometri est de Palembang, un omuleţ, cam de statura unui copil, care se îndrepta direct spre el. Dar la înfăţişare, mers şi comportament, era asemeni unui adult. Nu era îmbrăcat cu nimic, avea o piele deschisă, roşie, iar părul îl purta lung. Omuleţul părea să alerge nepăsător spre el, până ce dispăru la un moment dat în desişul de pe malul unui lac. Patru zile a pândit acolo până a reuşit să localizeze alt pitic. Apoi după încă o încercare reuşi să prindă pe unul dintre aceştia, deşi încercarea aproape că la costat viaţa.

   Piticul dispunea de o ţeavă de aruncat, o sarbacană, cu care putea azvârli mici săgeţi otrăvite. Labuta descrise mai departe că nu putea înţelege limba acestora şi că s-a înţeles cu ei prin semne. Mica fiinţă se rugă pentru viaţa lui şi în schimbul acesteia i-a oferit un dar. Labuta l-a lăsat să plece şi l-a aşteptat două zile mai târziu, în acelaşi loc. Piticul a apărut din nou şi i-a adus un bol de aur, încât de abia îl putea duce. Între Labuta şi pitic s-a putut dezvolta un comerţ în toată regula. Cu acest prilej Labuta a aflat că piticii mâncau cu mare plăcere inimile animalelor. De aceea a adus de numeroase ori inimile animalelor ucise de el, primind în schimb aur.

   Din raport se desprindea ideea că Labuta devenea tot mai lacom şi voia să posede tot mai mult aur. Aceştia îi dădeau numai dacă vor primi inimile unor oameni, în special ale unor femei albe. În schimbul acestora, Labuta urma să primească ceva cu totul deosebit.

   Labuta comise o crimă. Fata fusese atrasă pe insulă cu ajutorul unui complice al său, căruia îi spusese despre înţelegerea cu piticii. Cadavrul n-a fost îngropat, ci dus în pădure în speranţa că animalele sălbatice îl vor lichida. Inima o duse piticului, care i-a dat o grămadă de aur pe ea.

   El i-a propus lui Labuta o nestemată de mărimea unui pumn, dacă-i va aduce cinci inimi de fete. Labuta dorea acum să câştige piatra cu orice preţ. Lăcomia sa atinse apogeul şi nu s-ar fi dat în lături nici de la comiterea unei duzini de crime, doar pentru a obţine răsplata.

   Nu fără a ne cutremura am citit jurnalul acestui om, care, deşi criminal, se vedea instruit şi cult.

   — Vrei, într-adevăr, Mariane, să dai de urmele acestui popor de pitici? l-am întrebat eu în cele din urmă.

   — Asta am hotărât demult! Cred că vom reuşi cu acest prilej să-l prindem pe Labuta, pentru a-l împiedica să comită şi alte grozăvii.

   — Şi când vrei să pornim? Pentru cei 200 de kilometri, ai nevoie de cel puţin cinci zile.

   — Mâine dimineaţă devreme părăsim iahtul! Pe John îl vom trimite înapoi cu o scrisoare la comisarul Rollow. Asta o va putea rezolva şi singur împreună cu Li Tan. Nu văd vreo altă ieşire, deoarece trebuie să-l oprim pe Labuta. Să ne grăbim să i-o luăm înainte!

   — Vrei să-i raportezi lui Rollow evenimentele de pe insulă şi despre trădarea omului său Tinna?

   — Da, Robert! Mai vreau ca Rollow să trimită forţe ca să ocupe insula pentru ca acesta să nu aibă aici un nou loc de retragere. Şi crocodilii trebuie împuşcaţi, nu sunt decât patru în total. Vreau mai departe ca Rollow să vină încoace şi să ne aştepte împreună cu John. Dacă vom izbuti să-l prindem pe Labuta, vreau să-l predau chiar aici şi să nu mă mai întorc la Palembang.

   În dimineaţa următoare am pornit devreme. În Pongo şi Maha posedam acum doi apărători excepţionali, care ne protejau de foarte multe pericole. Marian îi dăduse lui John, marinarul nostru, toate informaţiile necesare precum şi o scrisoare pe care să o înmâneze căpitanului Rollow. De data asta am luat carabinele şi ne-am înţesat rucsacii cu provizii, ceea ce ne îngreuna destul de mult la mers.

   Contam pe aceea că timp de douăsprezece zile sau chiar mai mult n-o să întâlnim vreo aşezare omenească şi deci trebuie să prevedem totul. Străbaterea junglelor de tot felul am zugrăvit-o destul în istorisirile anterioare, de aceea renunţ să o mai fac.

   După cinci zile am ajuns în locul în care, potrivit descrierilor lui Labuta, trebuia să se fi întâlnit cu primul pigmeu. Locul, descris destul de bine, se găsea în mijlocul junglei, astfel încât am avut destul de lucru până am ajuns acolo. Poate că Labuta cunoştea un alt drum, întrucât conform celor spuse de el, fusese de mai multe ori aici. Pongo găsise după mai multe căutări locul unde un om îşi putea pregăti un loc de campare. După urmele lăsate în pregătirea bucatelor, puteai spune că fusese amplasat de către un alb. Băştinaşii din insulele Sunda au un fel de procedeu de a pregăti pietrele pentru vatra focului de gătit. Aici ne-am stabilit şi noi locul pentru tabăra noastră, lăsându-l de veghe pe Maha.

   Pongo a căutat o plantă cu care ne-am frecat faţa şi mâinile. Sucul plantei avea un miros ascuţit dar foarte plăcut şi avea proprietatea de-a ţine la distanţă ţânţarii şi alte insecte supărătoare. Întrucât nu vroiam să dormim pe pământul gol, ne-am suit într-un copac înalt, din al cărui frunziş, crengi şi liane, ne-am făcut o platformă, care ne susţinu pe toţi. Pongo era expert în astfel de amenajări.

   După lăsarea întunericului, ne-am suit în copac Maha a fost tras şi el sus de către Pongo Puteam să nu ne temem nici de muşcăturile şerpilor, deoarece zeama cu care ne unsese Pongo ţinea departe de noi şi reptilele.

   Cu toate acestea, am vegheat cu schimbul, pentru a nu fi atacaţi de alte animale la fel de neplăcute. Când vor apărea piticii, ceea ce presupuneam că se va întâmpla la lumina zilei, voiam să fim ascunşi şi să-i urmărim pentru a da de aşezarea lor în junglă. Noaptea s-a scurs în linişte. Micul dejun l-am luat la sol unde Pongo a aprins un foc mic pentru a ne fierbe ceaiul. Apă se găsea din belşug. Chiar în apropiere curgea un râuşor cu apă limpede, care avea un gust foarte plăcut.

   Pongo şi cu Maha erau mereu la pândă, iscodind în toate părţile, pentru că piticii se puteau întoarce în orice moment. În acest caz, Pongo trebuia să-i urmărească şi să ne lase în urmă indicii clare, pentru a ne permite şi nouă să-l urmăm. Iarba înaltă şi tufele de ferigi, încă şi mai înalte, ne ofereau o bună ascunzătoare şi totodată un loc de observaţie. Ore întregi am aşteptat zadarnic şi eram pe punctul de a renunţa pentru a ne pregăti prânzul, cana Pongo ne făcu semn cu mâna. La o anumită depărtare apăru un străin dintre copaci. Acesta nu era pitic ci... Labuta. Mi-a fost teamă că acesta îşi va căuta vechiul loc de observaţie, pe care ni-l însuşisem noi acum, dar acesta se lasă jos, undeva la marginea râuleţului şi începu să privească înspre vest, ca şi cum ar aşteptat pe cineva din direcţia aceea.

   Acum era imposibil să mai aprindem vreun foc şi trebuia deci să renunţăm la mâncarea caldă. Ne-am uitat curioşi spre Labuta. Care părea să fie foarte nervos. Se ridica din când în când de jos şi o lua pe malul râului, având totuşi grijă să nu se îndepărteze prea mult de locul pe care şi l-a ales. Se făcuse deja după-amiază şi deodată începu să se îndepărteze spre vest, dar după câţiva paşi se opri din nou. Piticul pe care probabil îl aştepta trebuia să fi sosit.

   M-am îndreptat puţin de spate şi l-am văzut pe pigmeu care apăruse ca din pământ în faţa lui Labuta. Putea să tot aibă vreo şaizeci de centimetri înălţime, avea păr pe corp, dar pe cap nu. Fruntea sa era netedă şi bărbia de abia dezvoltată. Culoarea pielii destul de deschisă, nasul plat, sprâncenele groase, gâtul scurt în comparaţie cu braţele foarte lungi, exact aşa cum îi descrisese Labuta în însemnările sale. Era complet gol. După cum am aflat mai târziu, pigmeii sunt numiţi de către băştinaşi „oran pendeh!’, ceea ce se traduce prin „om mic”. Ştiinţa admite că pigmeii sunt o verigă de legătură între oameni şi maimuţe sau, forme denaturate ale propriei noastre rase, care nu se trag direct din maimuţa.

   Piticul părea să-l cunoască bine pe Labuta întrucât acum se întreţineau amândoi într-un limbaj vioi. Piticul scotea din când în când câteva sunete ascuţite prin care vroia să-şi exteriorizeze sau să-şi sublinieze spusele. Din semnele pe care le făcea, se părea că Labuta nu a adus ceea ce a promis. De aceea piticul era foarte supărat şi se întoarse pe călcâie, dorind să dispară, dar Labuta l-a înşfăcat repede, ţinându-l strâns. Pigmeul vroia să se apere, iar trăsăturile sale s-au înăsprit de furie.

   Labuta îl ridică sus pe pitic privindu-l râzând. Piticul purta în jurul şoldului legat un săculeţ. În timp ce Labuta îl privea râzând, mâinile pigmeului alunecară în pungă şi apoi izbucni imediat strigătul de furie al lui Labuta, care-l lăsă pe interlocutorul său jos. Acesta vru ca să se îndepărteze repede, dar părea rănit, cu faţa schimonosită de durere şi căzu la pământ. Labuta îşi scoase la rândul său cuţitul de la cingătoare şi vru să dea cu el lovitura de moarte.

   Tocmai în clipa în care vru să-şi ducă la îndeplinire intenţia, răsună împuşcătura din pistolul lui Marian şi cuţitul zbură undeva prin aer. Descumpănit, Labuta privea la mâna sa însângerată, începu apoi să tremure şi se prăbuşi încet la pământ.

dar a trebuit să intervenim noi pentru a-l elibera. Rana de moarte pe care o căpătase Labuta nu provenea de la pistolul lui Marian ci de la una din săgeţile piticului, pe care le purta asupra sa.

   Marian îl examină pe pigmeu, constatând că acesta picase foarte nefericit, scrântindu-şi câteva oase. Am încercat să i le îndrept, după care durerile îl mai lăsară pe pigmeul astfel molestat. Era de înţeles că durerile vor mai persista o vreme şi că încă nu trecuse de ceea ce era mai rău. Pigmeul încercă să ne spună ceva cu vocea sa ascuţită, dar fireşte că nu am înţeles nimic. Poate voia să ne mulţumească pentru ajutor. Marian începu la rândul lui o „convorbire” cu piticul, care înţelese repede ce voia de la el. Acesta scutură cu putere capul fiind total împotrivă de a ne duce în satul lor. Arată însă că noi îl puteam aştepta aici, el se va întoarce repede pentru a aduce ceva. De îndată ce omuleţul dispăru am aşteptat puţin, după care l-am pus pe Maha şi pe Pongo să-l urmărească. Marian îl chemă înapoi, deoarece nu vroia decât ca ghepardul să se obişnuiască cu mirosul pigmeilor, pe care poate împrejurările ne vor sili să-i vizităm.

   După două ore pigmeul apăru din nou şi aduse un bulgăraş cu el pe care ni-l făcu cadou. Era aur pur şi mă întrebam dacă piticii cunoşteau valoarea acestuia.

   Marian îi mulţumi zâmbind, dar piticul încercă să se târguiască cu el. Ne făcu şi nouă oferta cu inimile de oameni. Marian îi promise în aparenţă tot ce acest a-şi dorise, astfel că piticul se retrase mulţumit.

   — Crezi cumva, Mariane, că vom găsi singuri satul pigmeilor? Păcat că nu am luat cu noi nici un aparat de fotografiat!

   — Mai întâi trebuie să pregătim „cina”, mai ales că am sărit prânzul. Apoi ne vom retrage în „vila” noastră, iar mâine după-amiază vom vizita satul pigmeilor.

   — Să sperăm că aceştia nu se vor arăta foarte duşmănoşi cu noi şi nu ne vor primi cu săgeţi otrăvite! N-aş vrea să sfârşesc ca şi Labuta.

   — Nici eu, Robert! Dar aş vrea să-i cunosc pe aceşti pigmei interesanţi.

   Pongo săpă pentru Labuta un mormânt. Am rostit o rugăciune, după care mormântul săpat de Pongo fu acoperit. (Noi purtăm întotdeauna în bagajele noastre o lopată demontabilă, iar în junglă ne-a adus numeroase servicii în timpul peripeţiilor noastre).

   De îndată ce ne-am întors la locul nostru pe care ni-l amenajasem drept lagăr, am putut constata încă din depărtare că avem musafiri. Cel puţin o duzină de pitici se aşezaseră în jurul focului, printre care şi cunoştinţa noastră, care se pare că se bucura de o oarecare prestanţă în rândurile celorlalţi. Când piticii l-au zărit pe Pongo şi pe Maha au sărit înspăimântaţi în sus. Fiecare dintre pitici ţinea ceva ca un beţişor în mână. Marian îi făcu semn lui Pongo să rămână în spate cu Maha şi abia apoi se îndreptă calm înspre grupul de pigmei. Ne-am aşezat jos pe pământ şi i-am rugat prin semne şi pe pitici să procedeze la fel.

   În timp ce Marian se angajă într-o discuţie pe cont propriu cu piticii, dusă mai mult prin semne.

   Eu am avut tot timpul să-i examinez cu atenţie. Am luat de la unul dintre pitici, „beţişorul” din mână şi l-am examinat cu atenţie. O astfel de armă n-am mai avut prilejul să văd până acum. Sus era scobită, dar mânerul de jos, masiv. Dintr-o parte laterală putea fi umplut spaţiul gol cu o mică săgeată cu otravă, săgeată cioplită din lemn. Acum putea fi folosită ca o praştie. După cum am remarcat mai târziu, piticii îşi câştigaseră o adevărată îndemânare în a nimeri cu precizie orice ţintă. Ne-am exprimat încă o dată dorinţa de a vizita satul lor, dar am fost din nou întâmpinaţi cu un refuz energic. Ne-au ameninţat chiar că în acest caz vor face uz de armele lor.

   Marian râse şi le arătă pistoalele sale, pe care piticii le priviră la rândul lor cu mult interes. Prietenul meu arătă înspre o creangă mare şi noduroasă, care crescuse pe unul dintre copaci, ridică pistolul şi creanga uscată căzu îndată la pământ.

   Efectul împuşcăturii fu devastator. Câţiva pitici căzură pe spate, privindu-ne îngroziţi. Marian îi linişti şi le arăta creanga căzută la pământ. Doi pitici o aduseseră încoace privind-o cu mult interes, iar Marian făcu din nou încercarea de a primi permisiunea pentru vizitarea satului În acest timp se juca nepăsător cu pistolul în mână. Piticii se sfătuiră o clipă privind chiorâş spre arma prietenului meu. În cele din urmă cunoştinţa noastră ne făcu cunoscut că a doua zi dimineaţa vom fi luaţi pentru a le vizita satul.

   Puţin înainte de apusul soarelui, piticii au dispărut. Ne-am căţărat după ce am cinat în culcuşul nostru din frunze şi crengi, unde am petrecut noaptea în linişte. În dimineaţa zilei următoare am aşteptat zadarnic apariţia piticilor sau măcar a cunoştinţei noastre. Ei nu apărură până la amiază. Marian îmi spuse:

   — Piticii ne-au păcălit! Sigur se tem pentru locuinţele lor. O să-i căutăm zadarnic.

   — Nu crezi că Maha va găsi şi singur drumul până în satul lor?

   — Cred că vom găsi satul părăsit. Poate că vom găsi ceva de văzut, ceea ce n-au reuşit piticii să ascundă. O să pornim după prânz să le căutăm satul. Dacă avem noroc, ne întoarcem imediat pe iahtul nostru, unde să sperăm că îl vom găsi şi pe comisarul Rollow.

   Maha găsi urma piticilor destul de repede şi ne conduse cam o oră încheiată prin desişurile junglei. Am dat de tot felul de trunchiuri în verdeaţă pe care numai piticii le-ar fi putut face. Nu puteam să trecem prin ele şi acum înaintam foarte încet, întrucât trebuia să evităm orice zgomot. Voiam să-i pândim şi să-i surprindem pe pitici fără ca ei să ne simtă.

   Pongo o luă cu Maha doi metri înainte şi ne deschise drumul. Deodată, el ridică mâna, arătă înainte şi zâmbi. Când am ajuns lângă el ne-am uitat prin frunziş şi am văzut într-un luminiş câţiva pitici care se întreţineau într-un limbaj foarte animat.

   Pongo a rămas cu Maha în spate în timp ce noi ne-am apropiat de marginea luminişului. Iarba înaltă şi ferigile ne mascau destul de bine. Curând am ajuns într-un loc care ne oferea o perspectivă mai largă. În jurul luminişului am zărit mai multe movilite de pământ, nu mai înalte de 80-90 de centimetri. Acestea erau locuinţele piticilor! Fiecare moviliţă de pământ avea o deschizătură în faţă. Dintr-una ieşea, târându-se afară, o mică fiinţă. Era vorba de o femeie care se bucura de o mare prestanţă în rândurile piticilor masculi, pentru că aceştia au sărit cu toţii în picioare şi au început săi vorbească cu însufleţire.

   Femeia pitic începu să dea indicaţii. Unii dintre pitici au sărit în picioare şi au început să aducă diferite obiecte. Aduceau lemn şi în mici butoiaşe cu apă. Ţineau în mâini şi două păsări pe care le depuseră jos, lângă movilita tinerei doamne.

   Din alte moviliţe ieşiră la iveală alţi omuleţi, bărbaţi şi femei, care o salutau plini de respect pe cea care stătea în faţa lor şi despre care bănuiam că este regina satului.

   Deodată, izbucni printre piticii din luminiş o vie însufleţire. Toţi au început să alerge şi au dispărut curând sub moviliţele de pământ. Să ne fi remarcat în cele din urmă prezenţa? M- am uitat întrebător la Marian şi am văzut că privirea lui devenise fixă şi direcţionată spre dreapta. De asemenea, mi- am îndreptat şi eu privirea pe direcţia ochilor lui Marian şi am văzut, la nici patru metri depărtare de noi, un uriaş piton. Era în drum spre satul piticilor, de unde dorea să-şi ia o victimă. Acum îi stăteam noi în drum şi puteam să scăpăm de el numai printr-o fugă grabnică. Apreciam lungimea lui la şapte metri. „Îmbrăţişarea” acestuia ar fi fost mortală, chiar şi pentru un om obişnuit, darămite pentru piticii ăştia! Deşi nu sunt otrăvitori, presiunea acestora ar zdrobi oasele oricui.

   Ne-am retras puţin şi am sărit deodată în sus. Pitonul începu să ne urmărească Ne-am retras până în zona lui Pongo, care mai venise de hac şi altor şerpi numai cu cuţitul său. Acesta se pricepea de minune să lupte cu ei. Nu voiam să ne trădăm trăgând cu arma şi i-am indicat lui Pongo să-l omoare fără zgomot. Pongo dădu numai din cap, în timp ce Marian îi şopti câteva cuvinte. Îşi trase uriaşul său cuţit de spintecat rechini şi dispăru.

   L-am urmat fără întârziere şi am văzut cum deodată stătea chiar în faţa şarpelui. Deodată se repezi şi îi reteză acestuia capul dintr-o lovitură, o singură lovitură puternică şi bine ţintită.

   Corpul şarpelui începu un dans turbat de încolăciri. Pongo trebuia să se ferească din calea lui repede. Nu dură mult până ce zvârcolirile încetară şi abia atunci ne-am apropiat de el şi l-am examinat şi noi. Într-adevăr, avusese o lungime chiar mai mare de şapte metri.

   După acest incident ne-am strecurat din nou la marginea luminişului, pentru a-i observa pe pitici. N-am mai văzut nici o mişcare, semn că stăteau pitiţi în muşuroaiele lor de pământ şi nu mai îndrăzneau să iasă. Două ceasuri am aşteptat zadarnic numai să se petreacă ceva până ce Marian se ridică şi pătrunse în luminiş. L-am urmat repede, dar acesta îmi spuse spre surprinderea mea:

   — Şarpele ne-a jucat un renghi nedorit, piticii au plecat. Aceştia şi-au părăsit în mare grabă muşuroaiele lor de pământ şi au intrat în apa râuleţului pentru a nu lăsa urme. Poate că au observat prezenţa noastră deopotrivă cu a şarpelui şi acum se tem atât de noi, cât şi de reptilă. N-are nici un rost să-i urmărim, deoarece aceştia vor fi şi mai precauţi decât înainte şi în caz că se vor simţi ameninţaţi, nu vor ezita să facă uz de săgeţile lor otrăvite. Asta n-aş dori să se întâmple.

   Am cercetat muşuroaiele a căror deschizături le-am lărgit oarecum. Interiorul nu era mai mare decât un stat de om în lungimea lui. Deşi piticii au plecat în mare grabă, n-au lăsat nimic din ce era demn de luat. Au luat totul cu ei. Ne-am convins că avutul lor constă doar din cele necesare traiului.

   Nu mai aveam ce căuta aici, aşa că am luat drumul înapoi înspre iahtul nostru, unde am ajuns fără întâmplări deosebite, după câteva zile. John şi-a îndeplinit misiunea foarte bine şi acum pe iaht ne aştepta comisarul Rollow, căruia i-am povestit amănunţit toate peripeţiile noastre. Acesta făcu în cabina iahtului un protocol pe care l-am semnat cu toţii.

   Labuta era mort, dar Tinna deţinea încă postul de „agent secret”. El se întoarse în Palembang şi îl înştiinţase pe comisar că l-am minţit şi că ne-am întors în secret pe insulă. Probabil că făcusem front comun cu Labuta şi că el, Tinna, reuşise să omoare doi dintre complicii lui Labuta.

   Când John îl căutase pe Rollow în oraş, Tinna nu fusese prezent, aşa că nu aflase de sosirea acestuia. Comisarul fu foarte uimit de ce-i scrisesem şi părăsi oraşul imediat ce primise scrisoarea noastră.

   — Cum să-l dovedim pe Tinna, domnule Farrow? Nu aveţi nici o dovadă palpabilă împotriva lui! spuse Rollow în încheiere.

   — L-am putea dovedi numai dacă am spune că l-am luat pe Labuta prizonier. Poate în felul acesta se trădează singur, veni răspunsul lui Marian.

   — Păcat că poporul acesta de pigmei şi-a părăsit locul său de baştină. Acum nu mai există nici o dovadă că un astfel de popor ar fi putut exista în Sumatra.

   — Şi eu am auzit de asta, dar m-am îndoit întotdeauna de veridicitatea zvonurilor, declară comisarul.

   — Există mai multe triburi de astfel de pitici, domnule comisar. Aţi auzit poate de DOX-ul căpitanului german Farrow.

   — Bineînţeles, domnule Bertram. Căpitanul german a fost căutat multă vreme de autorităţile engleze şi franceze ca o pasăre rară, dar până acum a reuşit mereu să scape. Eu personal îl respect foarte mult, deoarece unde apare, îi ajută pe cei nefericiţi.

   — Căpitanul Farrow mi-a povestit el însuşi unele dintre peripeţiile şi aventurile sale. Aşa a întâlnit el pe Insula Tigrilor din Ceylon un popor de pigmei care-şi aleseseră să trăiască în copaci. Poate că vom avea noi înşine timp să vizităm Insula Tigrilor, pentru a căuta acest misterios popor.

   — Aş vrea să duc o viaţă ca a dumneavoastră domnilor, oftă comisarul Rollow. Călătoriţi încoace şi încolo, după dorinţă, trăiţi întâmplări interesante, rămâneţi mai mult oriunde vă place. Noi trăim ani de-a rândul în acelaşi oraş şi murim mai mult sau mai puţin în fiecare zi, la serviciu nostru plictisitor.

   — Chiar aşa de idilică nu-i nici viaţa noastră de globetrotter, domnule comisar, zâmbi Marian. Am ajuns deseori în situaţii dintre cele mai periculoase şi am fi murit demult dacă nu i-am fi avut alături de noi pe credinciosul

nostru Pongo şi ghepardul nostru de încredere Maha.

   — Mi-ar plăcea să pornesc chiar eu în căutarea acelui popor misterios de pitici, spuse deodată Rollow. Voi raporta autorităţilor că dumneavoastră aţi descoperit acest neam de pigmei, dar aceştia au dat bir cu fugiţii. Poate voi căpăta permisiunea de a organiza chiar eu o astfel de expediţie.

   Marian se mulţumi să zâmbească ca pentru sine, întrucât se vedea clar cât de tare îl cuprinsese dorul de aventură pe comisar. Ne-ar fi însoţit chiar de pe acum în toate peregrinările noastre.

   — Unde intenţionaţi să o apucaţi acum, după ce veţi părăsi oraşul Palembang? se interesă Rollow mai departe.

   — Mai avem ceva de rezolvat în Batavia, răspunse Marian. Apoi unde vom mai pleca de acolo, nici noi nu ştim. Poate că din Java vom pleca spre Borneo. Dacă nu se va întâmpla nimic neprevăzut.

   Urmă o pauză.

   — Aş vrea să vă rog să-mi faceţi un serviciu, continuă Marian. Echipajul nostru constă dintr-un cârmaci, John şi un băiat chinez, Li Tan. Dar întrucât de multe ori suntem noaptea pe drum, avem nevoie de un om de încredere. Puteţi să ne indicaţi vreun om care să ştie ceva din nobila artă a navigaţiei?

   — Depinde, domnule Farrow, de ce fel de om aveţi nevoie. Dacă doriţi un om tânăr, îndrăzneţ sau un om mai în vârstă, experimentat şi înţelept. Cunosc în Palembang un fost căpitan, de fapt un compatriot de-al dumneavoastră, numit Hoffmann. Acesta ar prelua cu siguranţă un vas mai mic. Dacă îl angajaţi, veţi dobândi nu numai un marinar experimentat, ci şi un camarad bun la bord.

   — Cât de în vârstă este acest Hoffmann, domnule comisar?

   — În jur de patruzeci de ani. Este în putere ca un tânăr în floarea vârstei şi este specialist în meseria lui.

   — Foarte bine, domnule comisar. Vom căuta să-l vedem pe acest om. Nu vrem să ne petrecem tot timpul pe iaht, dar vreo câteva luni tot vom mai fi siliţi să navigăm, mai ales că dorim să vizităm un întreg şir de insule. Dacă mai târziu vom fi nevoiţi să petrecem mai mult timp pe uscat, se va găsi şi

pentru omul nostru ceva util de făcut.

   Ideea lui Marian de a angaja un marinar bun, un căpitan la bord, era foarte bine venită, întrucât noi nu eram marinari experimentaţi şi am avut până acum un noroc cu vremea. Dacă era să vină un uragan, doar un căpitan cu experienţă ar fi putut-o scoate la capăt.

   Comisarul Rollow ne-a rugat să nu ne aruncăm ancora direct în portul Palembang, ci undeva mai înainte. Voia să-l demaşte pe Tinna şi de aceea nu dorea să apărem prematur, avertizându-l prin prezenţa noastră.

DEMASCAREA LUI TINNA

   CU DOI KILOMETRI ÎNAINTE DE ORAŞ am aruncat ancora şi ne-am strecurat nevăzuţi în biroul lui Rollow. Tinna nu se întorsese din expediţiile sale şi de aceea comisarul trimise pe unul dintre oamenii săi pentru a-l ruga să vină în clădirea poliţiei pe căpitanul Hoffmann.

   O oră mai târziu apăru şi acesta şi întrebă uimit despre ce este vorba. Rollow ne făcu cunoştinţă şi spuse pe un ton glumeţ:

   — N-ai avea chef, domnule căpitan, de a comanda din nou un vas?

   Chipul căpitanului foarte serios şi foarte crispat până acum, se lumină dintr-o dată. Cu o emoţie de abia stăpânită întrebă imediat:

   — Dacă aş avea chef? Şi încă cum! M-am săturat de viaţa pe uscat şi aş vrea să o părăsesc cât mai repede cu putinţă. V-aş fi profund recunoscător dacă mi-aţi oferi posibilitatea de a-mi relua vechea îndeletnicire. Dar domnii armatori nu mai vor să ştie nimic despre mine!

   — E vorba despre cei doi domni prezenţi aici, domnule căpitan, ale căror nume le cunoaşteţi deja. Posedă un mic iaht şi caută un căpitan destoinic. Le-am propus să convenim împreună asupra problemei.

   Căpitanul Hoffmann îmi devenise imediat simpatic. Cu o privire foarte serioasă se uită la noi, spunându-ne:

   — Este adevărat, domnilor, că aş putea relua serviciul de marinar pe vasul dumneavoastră? Am cele mai bune referinţe şi doar din motive familiare m-am retras din marină. Dacă mă veţi angaja, mă voi strădui să vă câştig cât mai repede încrederea.

   — Sunteţi compatriotul nostru, îi spuse Marian căpitanului, uimit acum de faptul că acesta i se adresase în limba germană şi comisarul Rollow v-a recomandat. Vă angajăm începând de azi ca şi căpitan al iahtului nostru. Când puteţi veni la bord?

   — Imediat, domnule Farrow! Acum înţeleg mai bine. Sunteţi prin urmare acei domni Farrow şi Bertram despre care ziarele au scris atât de mult în ultimele zile! Vă mulţumesc pentru încrederea acordată şi voi fi fericit să servesc pe vasul dumneavoastră!

   Ne strânse mâinile cu putere. Cu Rollow făcu în acelaşi fel.

   — Când trebuie să mă prezint pe iaht, domnilor?

   — Împachetaţi-vă liniştit lucrurile acasă, domnule căpitan. Dacă peste două ore veţi fi aici va fi excelent. În acest timp, vom încerca să mai rezolvăm aici o problemă. Aşadar ne revedem peste două ore.

   Căpitanul Hoffmann părăsi încăperea.

   — Ei, sunteţi mulţumiţi, domnilor? ne întrebă comisarul după ce se închise uşa în urma căpitanului.

   — Cred că nu puteam găsi un om mai bun, domnule comisar. Dar să revenim la subiectul anterior. Ce facem dacă nu apare Tinna? Ce are acesta de făcut în afara oraşului?

   — Este în urmărirea unor conspiratori care îşi au ascunzişul tocmai în regiunea aceasta, unde se întâlnesc săptămânal. Să sperăm că nu aparţine el însuşi acestora, ceea ce aş putea uşor presupune de acum.

   — Dacă Tinna s-a obişnuit cu jocul dublu, nu-i exclus, domnule comisar!

   — Dacă se întoarce ne vom ascunde după uşa de acolo. Apoi puteţi să-i puneţi întrebări. Noi vom apărea la sfârşit pentru ca să-i facem o surpriză.

   Aţi lăsat o vorbă portarului ca să vă anunţe când se întoarce Tinna?

   — O s-o facă în orice caz. Dar aş mai putea să-i spun să nu-i trădeze lui Tinna prezenţa dumneavoastră aici.

   În timp ce Rollow îi telefonă portarului, acesta tocmai îl anunţă că Tinna venise. Ne-am ascuns repede şi nu mult după aceea Tinna intră în cameră, anunţând că făcuse descoperiri importante. Cinci kilometri în afara oraşului se afla o casă în pădure, singuratică, ce noaptea era vizitată de o grămadă de oameni. ÎI rugă pe comisar să-l însoţească noaptea viitoare pentru a i-o arăta.

   Rollow dădu din cap în semn că acceptă.

   — Acum, povesteşte-mi, te rog, ce au făcut domnii Farrow şi Bertram pe insulă.

   — Da, presupun aproape cu certitudine că au făcut front comun cu Labuta. Mi s-a părut ciudat că au dispărut aşa brusc din oraş şi v-au trimis o scrisoare prin care anunţau că renunţă la caz. A fost o comedie. Eu însumi am alergat la lac şi i-am văzut pe insulă, după ce au schimbat semnale. Imediat după aceea a apărut o barcă ce i-a dus pe insulă. Eu însumi am reuşit să ajung acolo cu una din bărcile cu vâsle ascunse ale poliţiei. Aici am reuşit să-i surprind pe cei doi pe insulă. Într-un schimb animat de focuri am reuşit să scot din luptă doi bandiţi. Labuta cu cei patru tigri ai săi şi cu cei doi aventurieri au scăpat cu fuga. Cred însă că se vor întoarce din nou pe insulă.

   — Asta nu mai cred, Tinna, deoarece Labuta a fost arestat.

   Pielea lui Tinna îşi schimbă culoarea în ciuda faptului că

era colorată. Am putut vedea acest lucru printr-o crăpătură a uşii în spatele căreia ne ascunsesem.

   — L-aţi... arestat... pe, pe... Labuta? bâlbâi descumpănit Tinna.

   — Se înţelege, dar din cauza asta nu trebuie să te sperii atât de tare Domnii Farrow şi Bertram mi l-au adus încoace şi vor sosi imediat şi ei la faţa locului cu acesta. Spuneau de o surpriză pe care mi-o rezervă!

   Buimăcit, Tinna stătea în faţa superiorului său, nemaiştiind ce să spună. În cele din urmă îşi veni în fire şi continuă:

   — Cei doi aventurieri îndrăznesc să se arate aici şi să-l predea pe Labuta? Atunci, domnule comisar trebuie să-i arestaţi şi pe aceştia, fiindcă au tras asupra mea. Numai printr-o întâmplare fericită am putut scăpa cu viaţă.

   — Ştii, Tinna, ce mi-au spus aceşti doi domni? Nu vreau să-ţi spun chiar acum. Îi aştept să apară în orice clipă de acum şi-i vei putea acuza cu ei de faţă.

   — Aşa voi şi face, domnule comisar! Vă rog acum să-mi permiteţi să fug repede până acasă. Mă întorc repede. Dacă domnii aceştia vin între timp, reţineţi-i până ajung şi eu.

   Tinna vru să se îndepărteze repede, dar comisarul îi făcu

semn să se apropie.

   — Rămâi te rog mai bine aici, Tinna! S-ar putea să nu te mai întorci atât de repede. Domnii aceia sunt aici!

   La ultimele vorbe ale comisarului am apărut de după uşa unde ne ascunsesem şi am blocat uşa astfel încât Tinna avea retragerea tăiată. Acesta a tresărit puternic şi ne privea total debusolat.

   — Ei, acum, povesteşte-ne te rog, încă o dată Tinna cum sau petrecut lucrurile pe insulă! zâmbi Rollow.

   Tina tăcea însă, căutând zadarnic o cale de scăpare. În cele din urmă, spuse aproape sfidător:

   — Unde l-au prins domnii pe Labuta, domnule comisar?

   — În junglă, la tribul de pigmei, despre care ştii la fel de bine! Gata cu minciunile, Tinna şi admite că ai lucrat cu Labuta împreună. Domnul Farrow are documente compromiţătoare în acest sens.

   Tinna însă continua să nege totul şi prezentă ce s-a întâmplat ca pe o eroare de-a noastră de interpretare. Nu recunoscu că el însuşi a fost acela care ne petrecuse frânghiile în jurul gâtului. În cele din urmă, comisarul ordonă la doi subalterni să-l scoată din birou.

   — Aş vrea, domnilor, să mai rămâneţi încă o zi în Palembang. Pentru a-i dovedi sau pentru a-i smulge o mărturie lui Tinna. Fără mărturia dumneavoastră, nu putem să-i facem nimic. Unde sunt tigrii lui Labuta, domnilor?

   — Nu ştim să răspundem nimic la asta!

   Mai târziu, la propunerea lui Marian, ne-am dus să vedem casa singuratică din pădure. Aici am putut surprinde patru oameni, care stăteau de multă vreme sub bănuiala că ar fi conspiratori. Rollow găsi destule dovezi precum şi o listă cu nume printre care şi... Tinna.

   Acum Rollow poseda destule dovezi împotriva lui. Când, la urmă am găsit într-o cuşcă mare, în spatele casei, pe cei patru tigri domesticiţi ce aparţineau lui Labuta, cercul de dovezi împotriva lui Tinna se închisese. Comisarul arestă astfel câţiva membrii marcanţi ai conspiraţiei.

   Când, către seară, ne-am reîntors la sediul poliţiei, căpitanul Hoffmann aştepta de multă vreme sosirea noastră.

L-am trimis imediat cu o scrisoare pentru John la iahtul nostru. În scrisoare făceam cunoscut că de acum Hoffmann va fi căpitanul iahtului. Pe John îl numisem timonier, ridicându-i corespunzător leafa. Căpitanul Hoffmann primise prima misiune de a aduce iahtul în port şi de a ne aştepta acolo.

   Am petrecut o seară împreună cu comisarul Rollow, care printre altele a vrut să ştie mai multe întâmplări din viaţa noastră. Dintre toate a manifestat un interes deosebit pentru aventurile întâmpinate de noi în Kota Radja.

   Pe la miezul nopţii ne-am reîntors pe iaht, unde căpitanul Hoffmann ne-a întâmpinat cu o faţă radiind de bucurie.

   Iahtul îi plăcuse foarte mult, astfel încât vroia să rămână pe veci căpitanul nostru, mai ales că se înţelesese de la bun început foarte bine cu John, acum timonierul nostru. John se bucurase şi el de sosirea căpitanului, întrucât acum puteam să-l mai luăm şi pe el ocazional în escapadele noastre. De fapt, căpitanul Hoffmann şi John se cunoscuseră înainte. John fusese angajat pe un vapor al cărui căpitan fusese chiar Hoffmann. Când acest vapor s-a scufundat, John se dovedise unul dintre cei mai curajoşi şi mai destoinici membri ai echipajului. Şi noi, de când îl cunoşteam, puteam depune, mărturie în acest sens.

   În dimineaţa aceea am părăsit degrabă portul Palembang şi, parcurgând trecătoarea Bangka, ne-am îndreptat spre Java.

SFÂRŞIT

Volumul 244

OCNAŞI ÎN NUMEA

   O DEFECŢIUNE CU URMĂRI GRAVE

   — HEI, DOMNULE CĂPITAN, am făcut tot ce mi-a stat în puteri, mai mult nu sunt în stare!

   Căpitanului Farrow i se adresase această constatare venită din partea inginerului său de bord Hagen, care oarecum descumpănit tocmai îşi freca tâmpla, puţin deasupra urechii:

— Chiar nimic, dragă Hagen?

   Inginerul se mărgini să scuture numai din cap, după care urmă:

   — Ne cunoaştem de prea multă vreme, domnule căpitan ca să ştii că am făcut tot ceea ce e omeneşte posibil în această situaţie. Aş putea doar „cârpi" elicea principală cât să ne ţină până ajungem în cel mai apropiat port.

   — Da, dar cel mai apropiat port se află tocmai în Noua Caledonie, pe insula principală a grupului insular Loyalty, constată Farrow cu obiectivitate şi vădit deconcertat de propriile sale spuse. Dacă se-ntâmplă să avem ghinion înainte de a ajunge acolo? Blestemată fie stânca aia submarină! Numai aici, în calea submarinului nostru şi-a găsit să fie plasată?

   — Ghinionul nu se va sparge dacă vom cădea în plasa deznădejdii, încercă Hagen să dreagă busuiocul, consolându-şi în felul său, căpitanul. Înainte de toate trebuie să ne asigurăm c-am reparat, cel puţin provizoriu, toate stricăciunile.

— Şi cum crezi c-ai putea înlocui elicea principală, dragă

Hagen, doar este chiar inima Dox-ului nostru!

   — Fireşte, spirele elicei nu mai pot fi îndreptate decât într-un atelier performant de tinichigerie, ceea ce nu ne va fi dat să-l găsim în proximitatea noastră. Trebuie să aibă un anume diametru şi să fie din cel mai bun oţel, dar mă gândesc c-or fi existând pe insula principală Numea destule magazine unde am putea găsi piese de schimb, fireşte, administrate de autorităţile coloniale franceze. Dacă căutăm unde trebuie vom găsi cu siguranţă şi cilindrul de oţel care trebuie în primul rând înlocuit.

   — Şi-ai ajuns să îţi imaginezi că francezii ne vor livra tocmai nouă aceste importante materiale, după ce s-au dat de ceasul morţii urmărindu-ne pe toate mările Pământului? Ar fi ca şi cum ar ajuta la zădărnicirea propriului lor plan, de-a ne încolţi şi sili să depunem armele.

   Hagen zâmbi pişicher pe sub mustaţă:

   — Ei, chiar aşa de-a dreptul nu ne-ar ferici ei!

   — Dacă am înţeles bine, Hagen, te bazezi să le jucăm renghiul, aşa cum am făcut-o de atâtea ori până acum.

   — Asta n-ar fi o premieră pentru noi şi după câte ştim nici George n-ar avea mari scrupule.

   — Pe George aş prefera să nu-l amestecăm deloc în povestea asta, zâmbi la rândul său căpitanul. Dar apropo, Hagen, cât timp crezi că-ţi va răpi să „cârpeşti" aşa cum singur ai spus-o, elicea?

   — Mâine, dis-de-dimineaţă sper să fiu gata cu reparaţia. Apoi va trebui să navigăm încet şi cu prudenţă. Mare noroc că ruptura s-a produs într-un loc care-mi permite totuşi să intervin pentru o vreme. Ar fi putut fi însă şi mai rău.

   — Aşadar o mică lucrare de artă reparatura asta, se miră căpitanul. Noroc că te avem la bord, dragă Hagen, constată cu obiectivitate Farrow.

   — Ei, nici chiar aşa, domnule căpitan, făcu pe modestul inginerul. Oricare specialist în domeniu cât de cât stăpân pe munca sa, ar trebui o astfel de treabă s-o ducă la bun sfârşit. Acum, te rog, să mă scuzi, domnule căpitan, dar trebuie să mă întorc la lucru.

   — Mult succes! îi ură căpitanul inginerului său.

   După indezirabila ciocnire cu stânca subacvatică, care le- a marcat pe moment destinul, Dox-ul lor a fost purtat de curenţii submarine până-n proximitatea unei insuliţe, unde au putut găsi un golfuleţ adecvat, unde să se poată piti.

   Pentru moment se impunea să se stabilească dacă mica insulă, aparţinând Mării Sudului, este sau nu locuită.

   Uneori vasul lor acosta atât de aproape de ţărm, încât nici nu se mai punea problema de a ajunge pe uscat cu vreuna din bărcile lor de salvare.

   Aşa s-au petrecut lucrurile şi acum.

   George, fiul căpitanului de submarin Farrow a putut ajunge fără ajutorul vreunei bărci pe uscat, unde îşi găsi de- ndată o ocupaţie constând în aceea de a examina nisipul alb al plajei, provenit fără îndoială din sfărâmarea şi fărâmiţarea recifului de corali.

   Nu-i trebui mult până ce descoperi urma unui picior gol. Apoi alta şi încă una. În curând acestea de dovediseră suficient de multe pentru a trage concluzia că aborigenii obişnuiau să vină adesea pe plaja asta.

   Dra de ce nu se arăta nici unul dintre dânşii? Existau două explicaţii pentru asta. Fie că se apropia căderea întunericului, să tot fi fost vreo patruzeci de minute până atunci, socoti el, sau poate că indigenii au şi semnalat prezenţa submarinului şi s-au retras dintr-un sentiment firesc, de teamă de necunoscut şi din nevoia de securitate.

   George examină cu luare aminte marginile celui mai apropiat desiş de plajă.

   În vegetaţia abundentă tânărul nu a putut descoperi nici o mişcare suspectă, dar nu ştiu de ce, avea senzaţia că perechi de ochi aparţinând făpturilor cu piele neagră ale acestui ţinut îi urmăreau mişcările de la adăpost.

   Îşi forţă încă odată vederea pentru a putea străpunge desişurile vegetale, dar nu-i reuşi nimic.

   Întrucât nu scăpă nici acum de presentimentul care-l domina de ceva vreme, se hotărî să rămână prudent pentru moment, aşteptând cel puţin până i se va alătura voinicul şi deşiratul ajutor de timonier, prietenul său cel mai bun, Petre.

   Abia după aceea, păşi alături de uriaş înspre tufişuri, şoptindu-i acestuia:

   — N-avem de ce ne teme! Chiar de-ar fi aşa şi cu cei câţiva locuitori tuciurii ai insuliţei ăsteia vom termina noi repede, dacă au de gând să se dea la noi.

   — Ei, atunci se schimbă treaba! Dar nu cred că e cazul. Pe un petec de pământ ca ăsta?

   Căpitanul tocmai îi ajunsese pe cei doi şi prinse ultimele cuvinte ale lui Petre. Îi reuşi chiar să-i împiedice înainte ca aceştia să-şi croiască drum în tufişuri, cum se părea că intenţionaseră.

   — Aşteptaţi o clipă! Ne aflăm doar pe una dintre insulele aparţinând grupului Loyalty, aflată în posesiune franceză. Sper s-ajungem la pace cu francezii, dar încă nu sunt pregătite condiţiile. Aşa că prudenţă! Putem să rămânem în zona plajei şi să nu ne aventurăm în interiorul insulei. Mai bine veniţi înapoi pe vas!

   Lui George nu-i scăpă adevărul spuselor căpitanului, cu toate astea, tare ar mai fi dat o raită în tufişurile plajei, doar pentru a se convinge dacă sunt sau nu indigeni ascunşi acolo.

   Întrucât îi promisese tatălui său să renunţe la a fi imprudent şi prea cutezător când nici nu era cazul, mai ales că recoltase în ultima vreme o ploaie de neplăceri de pe urma asta, ascultă până la urmă de glasul raţiunii şi se căţără înapoi pe puntea Dox-ului, propunându-şi în schimb o partidă de pescuit în apele golfului. Ca premiu de consolare!

   Apa era doar atât de limpede încât se putea vedea până la fund cum înoată peştii mari alături de cei mici, într-o joacă continuă.

   Îşi urmă îndemnul inimii şi succesul nu întârzie să se arate. Captură câţiva peşti de toată frumuseţea care cu siguranţă vor îmbogăţi lista de bucate de la bord. În timp ce pescuia, George lăsase să-i scape privirile adesea înspre tufişurile adiacente plajei, întrucât nu-şi putuse lua de tot gândul de la indigeni, locuitori ai acestei insuliţe!

   Pe timpul nopţii căpitanul hotărâse o pază dublă pe punte, întrucât proximitatea uscatului şi a unor eventuali indigeni îl îndemna la prudenţă.

   Garda urma să se schimbe la fiecare oră. Deocamdată pe punte îşi şi luase postul în primire cinci marinari. La sfârşitul

primului schimb pe punte se înstăpânise liniştea.

   Căpitanul tocmai vroia să se urce în turn când auzi o bătaie în uşa de la sala de mese. La somaţia „intră" a căpitanului, îşi făcu apariţia unul dintre marinari.

   — Domnule căpitan, cei cinci camarazi pe care voiam să-i înlocuim au dispărut de pe punte.

   Preţ de câteva secunde, cei aflaţi în sala de mese au rămas muţi de uimire, după care s-au repezit cu toţii, dând năvală, ca la comandă, pe punte.

   Brun, ofiţerul secund care-i avea în subordine pe cei cinci, nu putut da nici o lămurire cum s-a făcut c-au dispărut fără să lase nici o urmă marinarii săi.

   Lui George îi trebui ceva mai mult pentru a ajunge pe punte, întrucât se repezise în cabina sa pentru a-şi lua lampa de buzunar.

   După ce intră în posesia ei, plimbă fluxul luminos de-a lungul punţii. Curând, fluieră satisfăcut printre dinţi, repezindu-se jos lângă balustrada de fier forjat, de unde culese un obiect mic: o podoabă făcută din os de porc, aparţinând desigur unui băştinaş.

   — Mai bine am fi cercetat cum trebuie insula asta tată, îi reproşă George căpitanului, arătându-i micul obiect pe care- l găsise.

   Căpitanul scutură uimit capul, după care adăugă grav:

   — Aş vrea să ştiu numai cum de-au reuşit băştinaşii ăştia să-mi surprindă oamenii, de-aşa manieră încât nici unul dintre ei n-a reuşit să dea măcar un semnal de alarmă. Marinarii noştri nu sunt deloc novici în de-alde astea! Tuciurii de pe insuliţa asta trebuie prin urmare să posede calităţi de războinici încercaţi şi vicleni, nevoie mare, ceea ce-i de mirare totuşi. Fireşte că acum nu avem încotro şi vom debarca întrucât ar fi inutil să ne petrecem noaptea fără a face nimic. Deşi, chiar şi aşa pe întunericul ăsta, nu prea văd cum am putea descoperi ceva.

   — Rindow, se adresă el primului ofiţer, pregăteşte 15 marinari. Fiecare dintre aceştia să aibă asupra lui două grenade cu gaz, în caz de nevoie vom face uz de ele.

   După câteva minute, cei cinsprezece oameni solicitaţi erau deja prezenţi pe punte. În afară de aceştia mai urmau să debarce alături de căpitan, fiul său George şi doctorul Bertram, bun cunoscător al dialectelor vorbite pe insulele acestea şi bineînţeles Petre, în calitate de prieten şi însoţitor şi nu de puţine ori îngerul păzitor al lui George.

   Întrucât nu era exclus ca o parte din băştinaşi să-i aştepte chiar în desişul cel mai apropiat şi întrucât adia tocmai un vânticel favorabil care bătea în direcţia uscatului, Farrow ordonă să se arunce câteva grenade cu gaze într- acolo.

   Fireşte, după aruncare grenadelor cu gaze, se va mai scurge o jumătate de oră până ce camarazii ar putea pătrunde în desiş, dar cel puţin căpitanul vroia să fie sigur că nu-şi va primejdui oamenii datorită unui atac viclean şi neaşteptat.

   Fără a-şi folosi lămpile de buzunar, toţi camarazii care luau parte la mica expediţie de pe uscat se apropiară cu băgare de seamă până la o depărtare de douăzeci de metri de brâul de verdeaţă care începea acolo.

   La un semn al căpitanului, cei patru marinari desemnaţi pentru a arunca grenadele, păşiră în faţă după care şi-au executat misiunea, iar grenadele explodară cu o detunătură înfundată foarte aproape de tufişuri.

   Dacă cei cinci marinari răpiţi care făcuseră de gardă pe punte Dox-ului erau cumva în apropiere îşi puteau da seama de-acuma că li se forţa eliberarea.

   De-abia după ce-a trecut o jumătate de oră, marinarii de sub comanda căpitanului şi-au reluat înaintarea. Şi-au conectat lămpile de buzunar care n-au întârziat să lumineze tufişurile, tulburând pentru început o armată de gângănii şi lighioane de mai mici dimensiuni, care aveau toate motivele să se sperie de lumină.

   În cele din urmă fluxul luminos zăbovi asupra câtorva siluete întunecate care zăceau în desiş.

   Aceştia făceau parte, fireşte din avangarda băştinaşilor sau erau oamenii lor de pază, dar de abia după douăzeci şi patru de ore se vor fi trezit, fără să aibă de suferit urmări de pe urme gazului.

   Şase siluete au fost găsite în total, înarmaţi cu toţii cu ghioage şi cuţite, arme tocmai potrivite pentru lupta corp la

corp în desişuri.

   George, care întotdeauna o luase înaintea camarazilor săi dădu în curând peste o cărare îngustă care şerpuia printre tufişuri. Tânărul se opri imediat şi îşi chemă tovarăşii să se apropie printr-un fluierat uşor, aşa cum conveniseră cu toţii împreună.

   Curând alături de George au venit căpitanul împreună cu doctorul Bertram.

   — Cărăruia asta duce până în satul indigenilor, care se află cu siguranţă de partea cealaltă a insulei.

   — N-ar fi mai bine să ocolim pe apă insula, tată? În felul ăsta o să-i prindem în cleşte! Teamă mi-e că dacă continuăm să înaintăm pe cărare vom da curând de santinelele băştinaşilor, care au auzit cu siguranţă detunăturile grenadelor noastre.

   — Dacă va fi să mai aruncăm şi alte grenade cu gaze vom putea răzbi până la oamenii noştri, care vor face înconjurul insulei, fu de părere doctorul Bertram.

   — Asta n-ar fi cine ştie ce, replică căpitanul. Dacă marinarii care dau ocolul insulei în barcă vor auzi exploziile grenadelor n-au decât să vâslească în larg, unde pot aştepta în linişte împrăştierea gazului.

   — Planul tău nu-i rău de loc, George! Cine dă o fugă până la submarin să anunţe oamenii? Două bărci cu câte cinci oameni fiecare vor fi de ajuns. Vrei tu să conduci mica noastră echipă, George? Fireşte, dacă-mi promiţi că nu faci ceva necugetat! În caz că ajungeţi în sat ceva mai devreme decât noi, ceilalţi, nu vă precipitaţi la acţiuni singulare. Ne va trebui aici ceva timp pentru a străbate prin desişuri şi a ajunge fără mare tam-tam la ţintă şi socot că asta lasă suficient răgaz pentru cei din bărci să-şi facă treaba lor.

   George fu fireşte de acord să conducă cea de-a doua grupă de marinari şi-l rugă pe Petre, credinciosul lui tovarăş să-i fie secund în această misiune, ceea ce căpitanul consimţi pe loc.

   — Grăbiţi-vă cât puteţi! strigă Farrow în urma lor, în timp ce George şi Petre se despărţeau de grup pentru a se reîntoarce pe Dox.

   Odată ajunşi la bord, George dădu comenzile necesare şi

două mici bărci de aluminiu au fost lansate la apă.

   Fură desemnaţi opt oameni ce urmau să-i însoţească pe cei doi, George şi Petre, care preluând conducerea celui deal doilea grup, o porni cu încredere şi exuberanţă de-a lungul coastei, îndemnat de imboldul de a-şi elibera camarazii.

   — Când vom ajunge în partea de nord a insulei, îi sfătui George pe cei trei marinari în barca cărora se afla împreună cu Petre, v-aş ruga să vâsliţi cât se poate de încet, pentru a nu deştepta vreo bănuială.

   Înconjurul insulei până înspre partea ei nordică se făcea destul de repede. Cele două bărci lunecau acum aproape fără zgomot pe suprafaţa apei, în timp ce George, care stătea la cârmă, arunca priviri înfrigurate pe mal şi mai departe înspre desişuri. Tânărul credea că la ora asta în satul băştinaşilor, care după părerea lui nu putea fi situat decât în partea de nord a insulei, activitatea de seară era în toi. Ar fi trebuit să fie aprinse focuri de gardă, de tabără sau de pregătire a cinei şi prezenţa lor s-ar fi putut face remarcată dacă aceştia erau atenţi.

   Mai străbătură încă vreo câteva sute de metri de-a lungul capului nordic al insulei, până ce în sfârşit lui George îi reuşi să distingă lumina flăcărilor.

   Spotul luminos nu era mare deloc, ceea ce impunea o singură concluzie. Satul nu era plasat chiar în apropierea plajei, ci undeva mai adânc în interior. Asta nu putu decât să-l bucure pe George şi pe mica lui echipă.

   Vor putea debarca fără grija de a nu fi surprinşi de santinelele plasate la mal.

   George îi povăţui pe marinarii din barca sa să-şi încetinească ritmul de vâslire pentru a-i aştepta pe cei din barca a doua, care serveau de rezervă şi veneau ceva mai în urmă.

   Curând se putea constata că între plajă şi sat se întindea un brâu destul de des de verdeaţă care la nevoie ar fi putut oferi destule oportunităţi de mascare. Întrucât pe mal nu se vedea că ar fi dispuse santinele, iar dinspre sat răzbăteau chiar şi până la ei zgomotele, evident estompate de distanţă a unui mare tărăboi, singura concluzie care se impunea era că locuitorii tuciurii ai insulei continuau să se bucure de luarea în posesiune a prizonierilor lor albi.

   Prin semne George îşi dirijă barca înspre plajă şi sări primul pe malul presărat cu nisip alb, coraligen, care strălucea la lumina razelor de lună.

   Aşteptă până ce Petre cu cei trei marinari îl ajunseră, apoi o porniră înspre brâul de verdeaţă din faţa lor. Vântul bătea înspre ei, aşa încât în cazul unui atac al băştinaşilor deocamdată nu puteau fi folosite grenadele. Pentru a nu fi detectaţi prematur de către vreun locuitor rătăcit al insulei, se impunea totuşi să înainteze cu maximă prudenţă.

   George îşi croi drum preluând conducerea grupului şi nu trecu mult până ce putut să admire locaţia satului. Acesta nu era tocmai mare, era plasat sub nişte palmieri înalţi, sub care erau ridicate colibele băştinaşilor.

   Chiar în mijlocul satului zăceau legaţi cei cinci camarazi ai lor, răpiţi de pe Dox şi în jurul acestora dansau cuprinşi de frenezie mai multe făpturi umane.

   Un individ deosebit de masiv şi foarte înalt dansa de parcă era cuprins de amoc. Îşi apucase cuţitul în mâna dreaptă şi şi-l flutura ameninţător încolo şi încoace. Întrucât nu era deloc exclus ca în cele din urmă să se repeadă la prizonierii săi şi să-i rănească în demenţa lui furibundă, George ca o măsură de siguranţă îşi pregăti pistolul.

   La un moment dat când socoti că-i prielnic, tânărul îşi vizualiză cu grijă ţinta şi apăsă pe trăgaci. Cuţitul zbură din mâna întinsă a matahalei, descrise în semicerc prin aer şi căzu în tufişuri.

   Detunătura şi evenimentul în ansamblul lui îi surprinse atât de mult pe sălbatici, încât aceştia au amuţit pentru câteva minute de uimire, nemaiştiind ce să creadă.

   După pauza impusă de prima surpriză, se dezlănţui iadul. Mai mulţi băştinaşi o zbughiră înspre tufişuri, făcând o hărmălaie de nedescris, agitându-şi şi braţele înarmate cu ghioage şi cuţite.

   Alţi câţiva se grăbiră să-i târască pe prizonieri în colibe.

   George şi Petre sloboziră de îndată câteva gloanţe de avertisment. Înspăimântaţi, cei câţiva negri care se pregăteau să-i remorcheze pe prizonieri la adăpost în

colibe, i-au lăsat în plata Domnului pe locurile unde găseau.

   George se pregătea să tragă focuri de avertisment în faţa atacatorilor care se năpustiseră între tufişuri, dar gloanţele nu erau menite să-i rănească ci erau ţintite înspre pământ din care bucăţi mari săreau în faţa acestora în aer. De spaimă, primul atac fu zădărnicit, dar mai apoi răsunară comenzi cu o voce autoritară, ceea ce avu drept consecinţă că tot mai mulţi băştinaşi au îngroşat rândurile atacatorilor. Situaţia devenise critică pentru George şi camarazii săi întrucât acum se impunea o pauză pentru a-şi reîncărca armele.

   Din fericire, tocmai acum s-au apropiat camarazii din barca a doua care auziseră împuşcăturile şi s-au grăbit cât au putut pentru a fi prezenţi cât mai repede la faţa locului.

   Aceştia intrară la rândul lor în luptă trăgând una după alta câteva salve, dar care s-au pierdut peste capul negrilor înfierbântaţi, undeva în pădure.

   Se înţelege că panica stârnită de gloanţele, care totuşi nu-i atinseseră, îşi făcu din nou efectul. George şi cu Petre, care apucaseră să-şi reîncarce primii armele, fură nevoiţi să facă repede uz de ele, întrucât un alt grup de sălbatici au schiţat din nou tentativa de a se apropia de prizonieri.

   George îşi dădu până la urmă seama că el împreună cu oamenii săi nu vor putea stăpâni situaţia, mai cu seamă co nu voia să omoare, nici chiar să-i rănească pe locuitorii acestei insule. Întrucât şi marinarii din barca a doua au trebuit până la urmă să instituie o pauză în exercitarea salvelor lor de avertisment, pentru a-şi reîncărca la rândul armele, rândurile atacatorilor băştinaşi care au profitat de asta s-au îngroşat simţitor.

   Părea că satul dispune de rezerve suficiente de războinici încercaţi, de vreme ce rândurile acestora continuau să se îngroaşe.

   Ce era de făcut şi mai ales, ce trebuia să ordone el, George oamenilor săi?

   În momentele cele mai critice îi percepu la urechi cum trupa de sub comanda căpitanului tatăl său, îşi făcu simţitor prezenţa la faţa locului, auzi pârâit de crengi, trosnetul ramurilor frânte, apoi primele bubuituri ale grenadelor cu gaze. Sălbaticii încremeniră imediat ce au perceput în spatele lor zgomot de luptă.

   Folosindu-se de momentele de uluială care-i cuprinsese pe sălbatici, auzind un al doilea front care se deschisese în spatele lor, George şi camarazii reuşiră să încarce armele din nou după care sloboziră alte câteva salve în faţa lor, menite să-i înspăimânte şi să-i facă să dea înapoi.

rărunchii.

   — Înapoi, camarazi! îl susţinu Petre, dând primul exemplul retragerii.

   Negrii care se apropiaseră de prizonieri au căzut la rândul lor victimă gazului ameţitor în timp ce George cu camarazii săi s-au grăbit cât au putut că-şi croiască drum prin desiş pentru a ajunge cât mai repede la bărcile lor de aluminiu. De îndată ce-au făcut-o, au început să vâslească din răsputeri înspre larg.

   După ce s-au depărtat două sute de metri de ţărm, au mai cotit-o înspre vest după care şi-au mai încetinit ritmul drăcesc pe care şi-l impuseseră.

   Aici gazul nu-i mai putea ajunge, întrucât acesta o va lua purtat de vânt cu siguranţă înspre ţărm, apoi departe în largul mării.

   Aşteptară o jumătate de oră după care şi-au reluat vâslitul îndreptându-se din nou înspre insulă.

   Căpitanul şi oamenii săi erau deja la faţa locului, când îşi făcură apariţia George şi Petre împreună cu cei opt marinari ai lor.

   Doctorul Bertram îşi făcuse de lucru examinând siluetele nemişcate ale negrilor doborâţi de puterea gazului, pentru a constata dacă vreunul dintre aceştia fusese rănit de vreun foc de armă. Din fericire nu era cazul.

   Cei cinci camarazi ai lor, prizonierii sălbaticilor, zăceau şi aceştia nemişcaţi ameţiţi de gaze, dar au fost repede dezlegaţi şi duşi în bărcile de aluminiu.

   Doctorul Bertram constatase că fiecare dintre aceştia avea un cucui zdravăn la cap, ceea ce demonstrase faptul cum de-au putut fi sustraşi fără zgomot de pe punte.

LUPTE ÎN TUFIŞURI

   LUI GEORGE ŞI PETRE le încredinţă căpitanul pe cei cinci prizonieri încă ameţiţi, întrucât transportul acestora era mai facil pe apă. Fireşte cu această ocazie, câţiva marinari s-au alăturat în schimb trupei lui Farrow.

   Au fost stinse la porunca căpitanului toate focurile aprinse de către băştinaşi, ca nu cumva la o toană a rafalelor de vânt să izbucnească un incendiu imposibil de controlat.

   Întrucât nu era exclus ca o parte din războinicii băştinaşi să fi scăpat totuşi acţiunii gazelor şi să revină pe puntea vasului său, căpitanul întări paza şi-i preveni cum se cuvine pe oamenii săi, dar nimic nu se petrecu totuşi până în toiul zilei.

   Inginerul Hagen muncise neobosit toată noaptea alături de oamenii săi, dar spre ziuă îi mărturisi totuşi căpitanului său că încă nu dovedise lucrul şi că-i mai trebuia ceva răgaz înainte de a fi gata cu reparaţia, chiar aşa provizorie cum era ea.

   Înainte de a-şi mai petrece încă o zi aici, Dox-ul nu va fi în stare să-şi reia cursul, a fost concluzia firească.

   — Hm, făcu căpitanul gânditor. Astăzi băştinaşii îşi vor veni din nou în simţiri, apoi după un prânz întremător vor voi din nou să ne atace. Ne putem aştepta la o noapte agitată aceea care se profilează la sfârşitul zilei.

   — Am putea să remorcăm submarinul cu ajutorul câtorva bărci, ceva mai în interiorul golfului pentru a nu fi accesibil chiar de pe plajă, fu de părere George. Aşa sălbaticii ăştia nu ne mai pot face nimic. Sau putem pune un lanţ de santinele bine înarmate pe plajă, îşi expuse părerile George.

   — Cu remorcarea Dox-ului parcă n-aş fi de acord, afirmă căpitanul. Dacă izbucneşte o furtună pe neaşteptate, n-aş mai putea ajunge la mal fără stricăciuni serioase. Submarinul s-ar putea desprinde de ancoră şi să fie aruncat cu putere înspre mal. N-aş vrea să risc aşa ceva. Propunerea cu păstrarea unui lanţ de santinele mai trebuie

încă digerată. Oricum mai e vreme până diseară. Lui George îi mai veni o idee, caracteristică felului său cutezător şi totodată juvenil de a gândi, o idee, care nu era totuşi de lepădat. El propuse pur şi simplu de a se reîntoarce în satul băştinaşilor şi de-ai lega pe acei ce zăceau de acum în nesimţire. O parte dintre aceştia ar putea fi luaţi drept ostateci, care fireşte ar putea fi eliberaţi atunci când, în fine, Dox-ul va putea porni în larg.

   Doctorul Bertram, ca un împătimit cercetător, colecţionar botanist ce era, făcu la rândul său o propunere ca să se folosească de prilejul oferit pentru a explora mai amănunţit această insuliţă plantată în zona Mărilor Sudului. S-ar putea afla, remarcă el cu entuziasm, examinând obiectele folosite de către băştinaşi, dacă aceştia s-au născut pe insulă aceasta sau o colonizaseră cu mult timp în urmă sau dimpotrivă au colonizat-o de curând.

   Căpitanul se decise la o nouă expediţie în satul indigen, dar nu înainte de-a verifica dacă nu cumva au mai rămas războinici rătăciţi în tufişuri, care s-au putut sustrage acţiunii grenadelor sale.

   De data aceasta fură luaţi alţi camarazi, care nu luaseră de prima dată parte la expediţie, pe care-i povăţui să dea dovadă de multă prudenţă.

   Abia apoi o luară din nou înspre brâul de verdeaţă. George, acelaşi ca întotdeauna, o luase înainte. Îl secondau căpitanul şi doctorul, iar Petre de data asta încheia micul lor convoi.

   Lui Petre îi revenea misiunea dificilă de a asigura ca să nu fie atacaţi din spate şi tocmai de aceea fusese el cel ales, ca un om de mare experienţă.

   După ce făcură câţiva paşi în desiş, George se opri pentru a trage puţin cu urechea la cel mai mic zgomot suspect. Ştia şi el cât de primejdioşi s-ar putea dovedi sălbaticii aceştia dacă ar putea apărea brusc în faţa lui ţâşnind dintre tufe. Nu se arătă şi nu se auzi nimic suspect însă, ceea ce le întări convingerea că toţi băştinaşii sfârşiseră prin a fi ameţiţi de gaz.

   Neîmpiedicaţi de nimeni au ajuns în sat, unde s-au pus să-i lege zdravăn, cu frânghiile anume luate în acest scop

de pe submarin, pe războinicii adormiţi.

   I-au legat de copaci pentru a nu se putea ajuta reciproc să se elibereze. Din acest ultim motiv au fost nevoiţi, spre marea lor părere de rău să le lege şi pe femei şi copii, întrucât cu siguranţă ar fi dezlegat celor dintâi legăturile.

   Numai după ce această muncă neplăcută a fost dusă la îndeplinire, camarazii de pe Dox au început să cerceteze colibele. Armele şi obiectele găsite l-au convins pe doctorul Bertram că aceşti sălbatici veniseră de undeva mai de demult, de undeva dinspre nord. Poate c-au fost ţinuţi sclavi pe corăbiile unor neguţători ce se ocupau cu un astfel de comerţ abject şi de aceea era explicabilă ura şi pornirea lor împotriva albilor.

   Până după-amiază petrecură oamenii lui Farrow în satul băştinaşilor şi de-abia atunci căpitanul fu sigur că a putut împiedeca şi anticipa, zădărnicindu-le orice intenţie de atac venit dinspre aceştia.

   Îşi petrecu restul după-amiezii pescuind şi prada a fost tot atât de bogată ca dăunăzi. În felul acesta li s-a asigurat tuturor o cină bogată, care a avut harul de a-i binedispune.

   Imediat după masă, căpitanul Farrow propuse să inspecteze încă o dată şirul de santinele pe care-l orânduise totuşi pe plajă. Oamenilor care făceau de gardă li s-au dat instrucţiuni să nu se apropie prea mult de brâul de verdeaţă, care începea după terminarea porţiunii de plajă, întrucât riscul de a exista băştinaşi încă neameţiţi de gaze, nu era cu totul exclus. Dacă acesta era cazul, atunci se puteau aştepta fireşte ca toţi ceilalţi războinici să fie eliberaţi de legături şi împreună cu ceilalţi să întreprindă un nou atac asupra vasului.

   Când Farrow se apropie cu fiul său de prima santinelă, acesta le raportă în şoaptă că a perceput în tufişuri zgomote suspecte care cu siguranţă nu puteau fi produse de către animale.

   Farrow ordonă de îndată ca santinela să se reîntoarcă pe Dox şi acelaşi lucru le ordonă şi celorlalţi oameni rămaşi din gardă. George ardea de dorinţa de a se repezi şi de a explora brâul adâncit de verdeaţă, dar căpitanul nu o îngădui.

   — Sunt convins că nu e vorba doar de un singur om care se strecoară prin tufişuri, ci de un număr mult mai mare. Un om singur ar fi făcut uz de cărare în loc de a-şi croi drum prin tufişuri.

   Se interesă la cea de-a doua santinelă dacă a perceput şi el ceva ca şi primul ceva zgomote suspecte în desiş. Doi marinari din zona aripii de stânga a lanţului de santinele îi confirmară spusele primului.

   Asta îi întări căpitanului convingerea că aveau de a face cu mai mulţi oameni deodată care se ascundeau prin desişuri.

   — Dacă băştinaşii vor să mai încerce iarăşi un atac asupra noastră, este încă un semn asupra dorinţei lor arzătoare de răzbunare pe oamenii albi. Probabil că-i ţine bine căpetenia sub control dacă şi-au învins spaima după lansarea atacului nostru cu gaze.

   George propuse ca în cazul în care negrii se vor fi hotărât să atace să nu se mai mărginească la a-i alunga cu salve de ameninţare ci să-i urmărească adânc prin tufişuri.

   — Asta n-ar fi prea înţelept, dragă George. Pe întuneric în tufişuri nu v-aţi putea apăra.

   — Iată-i că vin din nou, a întrerupt George avertismentele tatălui său.

   Vederii agere a lui George nu-i scăpară cele câteva siluete care s-au desprins dinspre brâul întunecat de verdeaţă. Imediat după aceea şi răsună comanda căpitanului, după care urmă salva de gloanţe menite să-i intimideze pe băştinaşi şi să-i facă s-o ia la goană înspre satul lor.

   Într-adevăr, conturul siluetelor se estompă dintr-o dată în noapte.

   — După ei! comandă Farrow. Nu trebuie să aibă timp să-şi revină şi să plănuiască un nou atac. Numai maximă prudenţă şi ţineţi-vă împreună, nu vă răsfiraţi!

   Camarazii o porniră imediat la comanda căpitanului, George ca întotdeauna pătrunzând primul în tufişuri. Înaintea sa auzi cum pârâiau şi cum trosneau crengile.

   După cum şi-a dat seama, sălbaticii o rupeau la fugă acum cu toţii înapoi în sat şi spre surprinderea tuturor,

căpitanul dădu acum o poruncă uluitoare.

   — Toată lumea înapoi!

   Băştinaşii puteau presupune că alibi sunt în imediata apropiere a satului.

   George făcu ultimul cale întoarsă după ce iscodi vreme de câteva minute dacă nu numai băştinaşii îi urmăreau. Abia apoi se întoarse.

   Se străduise cât mai mult să nu facă zgomot şi de aceea la rândul său încremeni atunci când dădu peste un băştinaş care se pitise acolo pentru a nu fi copleşit de către camarazii aflaţi pe urmele lor.

   De uluială, uitase să-şi tragă pistolul, iar băştinaşul profită imediat de asta. Îi dădu o lovitură de măciucă direct în faţă şi o lovitură de măciucă în umărul stâng de-l făcu să vadă stele verzi. Braţul stâng îi era ca şi paralizat, dar mai dispunea încă de cel drept. Cu acesta îi apucă tuciuriului o lovitură bine ţintită de-l făcu pe acesta să se poticnească. Încă în cădere îl azvârli într-unul din tufişuri.

   Abia acum George făcu cale întoarsă, dar nu fără a supraveghea cu atenţie tufişurile adiacente pentru a nu se mai lăsa surprins a doua oară. Nu se mai întâmplă însă nimic astfel încât ajunse fără alte incidente la plaja unde se adunaseră deja toţi camarazii săi.

   — Urcăm la bord! hotărî căpitanul. Luna va străpunge curând perdeaua de nori, astfel încât vom putea supraveghea de acolo plaja.

   Odată ajunşi la bord, marinarii care au alcătuit expediţia pe uscat au fost schimbaţi cu alţii care avuseseră tura liberă. Farrow hotărî şi aici să-şi pună lucrurile în bună orânduială.

   Decise ca patru oameni să stea de veghe la proră şi doi la pupă. Iar ceilalţi doi să patruleze neîncetat între proră şi pupă şi să fie atenţi la orice mişcă. În felul acesta se asigurau că lucrurile sunt în ordine.

   Hagen apăru pe punte pentru a-i raporta căpitanului său că va fi gata cu reparaţia pe la miezul nopţii, astfel că imediat după aceea vor putea părăsi golful.

   George rămăsese de bună voie pe punte. Aştepta desigur atacul indigenilor, dar acestora părea a le fi pierit cheful după ultima confruntare pe care o avuseseră cu alibi. Orele s-au scurs în linişte şi în sfârşit sosi mult aşteptatul anunţ că din punct de vedere tehnic Dox-ul lor putea pleca în orice clipă.

   Motoarele urmau să fie folosite numai la un sfert din puterea lor nominală pentru a exclude orice riscuri.

   Aşa se făcu că minunatul corp fusiform, patria lor plutitoare, părăsi încetişor apele golfului în care se adăpostiseră.

   George se retrase în cabina lui, puţin dezamăgit. Iubea aventura oricât ar fi fost ea de periculoasă, chiar şi cea de pe insula aceasta, parcă nu avusese sare şi piper.

   Toată ziua următoare, Dox-ul lunecă liniştit prin valuri şi de-abia după căderea întunericului apărură contururile insulelor Loyalty. Aici domnea o activitate febrilă din punct de vedere al navigaţiei, astfel încât Farrow, care stătea în turn, dădu de câteva ori ordinul de-a ieşi din calea navelor care i se iviseră în faţă.

   Căpitanul dorea să debarce într-un loc mai obscur, mai puţin frecventat din Noua Caledonie în apropiere de Numea. Chiar pe timpul nopţii voia ca împreună cu Hagen şi George, poate însoţiţi de doctorul Bertram şi de prietenul şi protectorul fiului său, ajutorul de timonier Petre, să ajungă în oraş pentru a comanda o elice de oţel.

   Fireşte că trebuiau să ajungă în oraş cât mai natural cu putinţă fără a stârni vâlvă sau bănuieli. Din fericire erau cu toţi buni vorbitori de limbă franceză. Mai urmau ca înainte de plecare să-şi lepede veşmintele marinăreşti şi să îmbrace haine potrivite climei tropicale.

   Puţin înainte de miezul nopţii Farrow ochi un golfuleţ bine adăpostit, în care-şi putea plasa mascat Dox-ul.

   Puţin mai departe înspre vest sclipeau luminile oraşului Numea, a căror port mişuna de-o mulţime de nave de toate calibrele, care-l făceau ca toată noaptea să rămână în activitate. Golful se dovedi a fi potrivit ca o mănuşă intenţiilor căpitanului.

   Vasul său putut să alunece fără oprelişti chiar până la mal ceea ce-l cruţa de impedimentul de a lăsa o barcă de aluminiu la apă. Comanda pe timpul nopţii în absenţa lui

Farrow o preluă Rindow, primul său ofiţer. Camarazii păşiră aşadar fără grabă pe uscat şi după o bună jumătate de oră au şi ajuns la marginea oraşului.

   Au întâlnit fireşte mai mulţi oameni care nu s-au dovedit curioşi şi nu s-au interesat de identitatea grupului. Când o apucară pe una dintre primele străzi pavate se şi apropie de ei un trecător care-l întrebă:

   — Cum de-aţi ajuns aici? Nu ştiţi oare că noaptea este interzis să mergeţi pe străzile care duc la magazinul central?

   — Motorul vasului nostru a suferit stricăciunile şi a trebuit să-l părăsim înaintea de a arunca ancora. Sunt aici împreună cu oamenii mei pentru a mă interesa de unde pot cumpăra o elice de oţel. Ştiţi cumva cui m-aş putea adresa în această privinţă?

   Străinul replică pe un ton foarte serios şi plin de importanţă:

   — Sunt comisarul Paysan din Poliţia Secretă. Cu cine am onoarea, dacă mi-e permis să întreb? Unde se găseşte acum vasul dumneavoastră? De unde veniţi şi încotro mergeţi? Aveţi documente de identitate?

   — Căpitan Fondeur de pe vasul Birondelle, se prezentă cu o prezenţă de spirit remarcabil Farrow. Aducem copra de pe insula Suava. Chiar aici ni s-a rupt elicea. De unde putem face rost de alta, domnule comisar?

   Spunând cuvintele astea Farrow îşi scoase tabachera şi io întinse comisarului pentru a se putea servi.

   Comisarul şovăi un moment apoi îşi alese una dintre ţigările de foi braziliene. Conversaţia avusese loc sub unul dintre felinarele străzii aşa încât comisarul îşi dădu seama că ţigările proveneau de la o marcă foarte scumpă. Cine fuma astfel de ţigări trebuia să fie un om de vază.

   Farrow răsuflă uşurat de îndată ce comisarul luă ţigara. Pacea era acum încheiată. După ce pufăi primele fumuri comisarul i se adresă lui Farrow pe un ton mult mai conciliant.

   — Hei, domnule căpitan, ca să faci rost aici de o nouă elice nu-i deloc uşor. Desigur sunt aici câteva magazine de specialitate dar sunt proprietate de stat şi nu vând persoanelor private. Trebuie să vă adresaţi administratorului Glande. Îl cunosc destul de bine şi poate că dăm de el în localul lui preferat.

   — Pot îndrăzni să vă rog să-mi fiţi oaspete în localul cu pricina? îl întrebă Farrow cu extremă politeţe. Mi-ar face onoare şi plăcere deopotrivă. Acolo vom da poate peste persoana menţionată mai devreme.

   — Cu plăcere! Veniţi aşadar cu mine. Localul ăsta se găseşte chiar în apropiere.

   Camarazii avuseseră chiar noroc c-au dat peste omul potrivit. Cel puţin erau feriţi de tot soiul de neplăceri dacă se găseau sub protecţia omului forte a poliţiei. Şi cine ştie, poate le va fi de folos şi-şi vor procura elicea dorită.

   Localul în care comisarul îşi condusese oaspeţii era mai bine mobilată şi făcea o impresie mai prietenoasă decât s-ar fi aşteptat prin această parte a tropicelor.

   Odată intraţi în sală comisarul îi conduse înspre o masă mai stingheră unde stătea deja un domn gras cu bărbuţă neagră. Acesta era chiar Glande administratorul şi şeful, dacă se poate spune aşa al magazinului învecinat.

   Îndată după ce se făcură prezentările Farrow comandă două sticle din cel mai bun vin franţuzesc şi abia după aceea, după ce băutura începu să-şi facă efectul căpitanul îi făcu cu ochiul comisarului pentru ca acesta să abată discuţia în direcţia dorită, adică a modalităţii procurării elicei de oţel dorită.

   Paysan purtă vreme îndelungată o discuţie şoptită cu cunoştinţa sa, după care zâmbi şmechereşte:

   — Elicea de oţel vă stă la dispoziţie, domnule căpitan, de orice dimensiune doriţi. Dar nu este tocmai ieftină. Aşa că mai gândiţi-vă! Când doriţi să intraţi în posesia ei?

   Căpitanul vru să bată fierul cât e cald, de aceea fu prompt cu răspunsul.

   — Oricât de repede este posibil. Chiar şi imediat! Vorbesc foarte serios! Doresc să termin cât mai repede cu reparaţia pentru a intra normal în port. Cât despre preţ nici nu mai e nevoie să mai discutăm. Vă spun de pe acum să mă voi arăta recunoscător. Foarte recunoscător chiar! Banii nu sunt în cazul acesta o problemă!

   Cu ocazia asta căpitanul îi făcu din nou cu ochiul comisarului, care îşi reluă şuşotitul cu cunoştinţa sa. Abia apoi luă cuvântul administratorul:

   — Foarte bine, domnule căpitan. Veţi primi bucata asta de oţel. Chiar în noaptea asta. Cu două cărucioare care s-o transporte, al căror preţ fireşte se va adăuga costului elicei. Dintre oameni, din păcate, nu vă pot pune acum la dispoziţie, în acest moment, pe nimeni.

   — Bine, domnule Glande, îl asigură Farrow. Voi fi ajutat şi de restul echipajului meu. Pot chiar acum să vă înmânez suma întreagă care acoperă atât costul elicei cât şi transportul.

   El îi înmână administratorului un pachet gros de bancnote mari şi-i vârî câteva în mână şi comisarului, care nu se burzului fireşte.

   Cu mulţumire, contemplă mutrele uimite ale celor doi gratulaţi astfel:

   — Pot să-mi permit să mai comand două sticle de vin pentru domniile voastre? Noi trebuie să ne întoarcem pe vasul nostru de-acum, dar bănuiesc că ne vom revedea după câteva zile, după ce vom fi terminat cu reparaţiile necesare vasului.

   — Sunteţi un om de treabă, izbucni Glande pe un ton de confidenţialitate. Veniţi cu mine să căutăm împreună elicea. Din magazin o putem lua noi destul de uşor, dar apoi dumneavoastră trebuie să o transportaţi până la vas. Să ne grăbim, deci!

   Mulţumiţi, camarazii s-au ridicat în picioare pentru a-l urma pe administrator şi pe comisar, care păşiseră înainte.

   Au luat-o din nou vreo zece minute de-a lungul străzii pe care veniseră, abia apoi strada făcu o cotitură la stânga. Doctorul Bertram s-a despărţit de grup pentru a se reîntoarce la vas ca să aducă zece marinari ce trebuiau să ajute la transportul elicei. Cei rămaşi i-au urmat pe cei doi străini până ce-au ajuns în faţa unui gard de sârmă ghimpată. Vocea unei santinele se auzi somându-i, dar Glande îi dădu răspunsul cuvenit astfel încât soldatul salută şi deschise poarta grea din fier forjat.

III

ÎN CAPCANĂ

   GLANDELE ÎI CONDUSE pe camarazi într-o mare hală, unde se găseau din belşug materii prime de toate soiurile şi calibrele.

   În curând inginerul Hagen găsi elicea potrivită atât ca formă cât şi ca tărie şi ca rezistenţă.

   În ciuda alcoolului îngurgitat administratorul păstrase suficientă claritate în raţionament pentru a se minuna de perspicacitatea inginerului Hagen care ochi dintr-o privire tot ce-i trebuia şi încă de cea mai bună calitate.

   Îşi îndreptă privirea înspre el şi spuse surprins:

   — De aşa oţel puternic aveţi nevoie? Aşa ceva se întrebuinţează numai pentru submarine!

   — Am primit un motor nou foarte puternic, îi explică Hagen, vechea elice nu mai corespundea oricum noilor uzanţe şi de aceea aş prefera un soi de o calitate superioară. Dacă vrem să frânăm puţin la viteza pe care o poate prinde vasul la un moment dat trebuie să dispunem de o elice care rezistă din plin presiunilor apei sau oricărui alt inconvenient ce poate surveni pe parcurs.

   — Faceţi cum credeţi de cuviinţă, domnule inginer. Dinspre partea mea, toate cele bune. Acolo aveţi materialul şi dincolo mijloacele adecvate de transport.

   — Ei, la lucru, domnilor!

   Camarazii aveau toate motivele ca să părăsească cât de curând acest magazin militarizat aşa că nu mai şovăiră ci-i dădură zor, nevoie mare, aşa încât în curând, elicea cea grea din oţel era aşezată pe cele două cărucioare aduse anume pentru a uşura scoaterea ei afară din incinta magazinului.

   De aici intrau în lucru oamenii aduşi de către doctorul Bertram care aveau misiunea să o transporte până în golful unde era pitit submarinul. Drumul era destul de prost până acolo şi n-ar fi putut face uz de cărucioare.

   Glande şi Paysan apăruseră din nou după câteva minute şi-şi luară rămas bun exprimându-şi dorinţa de a-i revedea în curând. Apoi se îndepărtară din nou înspre oraş cu siguranţă în localul unde îi aşteptau deja cele două sticle cu băutură fină pe care le comandase deja Farrow pentru dânşii. Poate că vroiau să se turtească complet pentru noaptea în curs, ceea ce fireşte era privilegiul lor, la urma urmei.

   — Pe toţi dracii, dar ştiu că am avut noroc! exclamă încântat căpitanul Farrow. Aşa de repede nu prea credeam să meargă. Să sperăm că vor sosi în curând camarazii noştri de pe submarin, ca să putem şterge repede putina.

   — Nu ni se poate întâmpla nimic, fu de părere şi George. Am cumpărat elicea la un preţ bun, deşi în circumstanţe mai puţin obişnuite şi în procedură de.... Urgenţă. Oricum, ne putem baza pe mărturiile comisarului şi ale administratorului Glande.

   — Asta rămâne de văzut! afirmă căpitanul. Ca să fiu sincer n-aş prea vrea să mă bazez pe asta.

   — Iată că vin marinarii noştri, tată! îl făcu atent George pe Farrow, care era pe punctul de a continua discuţia.

   Doctorul sosise într-adevăr însoţit de cei mai vânjoşi camarazi. În curând micul grup s-a pus în mişcare. Deodată George, care se opintise lângă ei, se opri, fără vreo pricină aparentă.

   Pumnalul său, preţioasa amintire de la Sanja, fiica prinţului indian, dispăruse. Trebuia neapărat să-l găsească. Îşi amintise cu precizie că-l avusese la plasarea elicei pe unul dintre cărucioare. Pumnalul îl deranjase şi-l împinsese ceva mai în spate în brâul său.

   Atunci sau poate pe drum, probabil că-i căzuse de nu-l mai avea acum.

   — Trebuie să mă întorc puţin îndărăt, zise George fără aşi fi stăpânit enervarea, întorcându-se înspre tatăl său. Mi- am pierdut pumnalul. O să revin cât de repede pot.

   — Vrei din nou să intri în magazin? îl întrebă tatăl său, întunecat. Asta chiar că nu-i plăcut! N-ar fi mai bine dacă lai căuta pe drumul pe care l-am parcurs de la magazin încoace? Dacă nu-l găseşti înseamnă că l-ai pierdut în incinta magazinului. Atunci ar fi mai bine să te reîntorci în oraş şi să vorbeşti cu administratorul Glande. Uite, iată aici bani pentru trebuşoara asta! Strecoară-i lui Glande câteva hârtii din astea nou nouţe în buzunar şi roagă-l să te însoţească în magazin. Dacă te însoţeşte şi Petre aproape că mă simt mai liniştit.

   — Vom căuta să fim cât mai repede înapoi, îl asigură tânărul.

   George îşi aprinse lampa de buzunar şi-o apucă atât de repede înapoi încât chiar uriaşului Petre îi venea greu să ţină pasul cu el. Amândoi căutară cu febrilitate de-a lungul şi de-a latul drumului pe care veniseră, dar n-au reuşit să găsească pumnalul nicăieri. Când au ajuns la cotitura drumului de unde ducea o străduţă în linie dreaptă până la magazin, George se opri şi spuse după ce chibzui niţel.

   — Putem să mergem până în faţa magazinului însă, Petre, santinela ne va recunoaşte cu siguranţă. Dacă nu-l găsim pe cale, fireşte va trebui să ne reîntoarcem în oraş şi să-l aducem pe administratorul Glande.

   — Haide, mai avem puţin de mers.

   Lui Petre nu-i prea convenea propunerea lui George. Dac- ar fi fost după el, el s-ar fi dus mai degrabă în localul de unde îl puteau recupera pe Glande.

   — Hei, până la gard putem merge, Petre ce dracu! Îmi aduc aminte că am ocolit o groapă mai mare în pavaj, la un moment dat. Dacă-l găsim acum atunci ne poate scuti de neplăcerea de a-l mai deranja pe Glande încă odată.

   — Până la gard putem să mergem, consimţi Petre, după o oarecare şovăială. Mai departe însă, în nici un caz. Să sperăm că nu vom da de santinele. Înainte, însoţiţi de administrator, a fost cu totul altceva. Acum însă ne-am putea alege cu neplăceri serioase.

   Încet, cei doi prieteni s-au apropiat de magazine. George nu lăsă întreg fluxul de lumină al lămpii sale de buzunar să măture strada, ci puse degetele pe lentilă pentru a putea direcţiona fâşia luminoasă numai atât cât era necesar.

   În cele din urmă am ajuns la locul unde bănuia George că şi-a pierdut pumnalul. Aici însă îi aştepta o cruntă dezamăgire. Pumnalul nu era nicăieri!

   — Atunci, dacă nu-i aici, trebuie să-l fi pierdut în hala magazinului, se pronunţă George. Trebuie să-l aduc pe

Glande. Vii cu mine sau preferi să mă aştepţi aici?

   — Mai bine vin şi eu, se hotărî Petre. Deja ne-am întâlnit pe drum cu nişte indivizi pe care mi-ar plăcea mai degrabă să-i văd la lumina zilei.

   Deodată ca la o comandă, ca din pământ, sclipi lumina unei lămpi de buzunar în faţa celor doi camarazi, care de abia au putut remarca că venea din direcţia a doi indivizi, pe care nu-i puteau identifica. Înainte de a putea să se reculeagă, o voce dură îi luă la întrebări:

   — Ce căutaţi aici?

   — Am pierdut pe drum ceva! spuse George.

   — Ce anume?

   — Un pumnal preţios. Mi-a căzut pur şi simplu din teacă.

   — Şi cine eşti dumneata?

   — Sunt fiul căpitanului Fondeur de pe vasul Birondelle. N- am putut intra în port întrucât ni s-a frânt elicea. Administratorul Glande ne-a ajutat cu una nouă. Cu ocazia transportului mi-am pierdut pumnalul. Este un obiect deosebit de preţios la care ţin mult, de aceea m-am întors să-l caut.

   — Administratorul Glande v-a vândut elicea? Întrebarea veni pe un ton neîncrezător, tărăgănat.

   — Fireşte, am spus-o doar!

   — Tinere, asta nu pot s-o cred!

   — Şi totuşi e purul adevăr!

   — Mergi împreună cu tovarăşul dumitale până în faţa porţii. Treaba asta necesită o cercetare mai amănunţită. Numai că nu încercaţi să fugiţi. La somaţia mea, soldatul care mă însoţeşte va trage imediat. S-a înţeles?

   În acelaşi moment George şi Petre percepu cum însoţitorul celui care îl luase la rost îşi desfăcu piedica carabinei sale. Tonul celui care-l întrebase precum şi gestul omului său fuseseră îndeajuns de edificatoare. Totuşi George nu cedă uşor. Puţin descumpănit întrebă:

   — Scuză-mă domnule, dar dumneata cine eşti de ne iei aşa la rost? Nu ai decât să-l întrebi pe administratorul Glande sau pe santinelele din post. Amândoi îşi vor putea adeveri că spun adevărul!

   — Sunt căpitanul Escamoteur, veni răspunsul. Mie îmi aparţine magazinul. Veţi înţelege de ce vă pun întrebările atunci când veţi afla că administratorul Glande nu este autorizat să facă nici un negoţ. Ca să nu mai spun că totul s-a petrecut în toiul nopţii. Aşadar înainte! Păşiţi până în faţa porţii! Vă avertizez încă o dată să nu faceţi vreo prostie. Soldatul care mă însoţeşte este un trăgător excelent.

   Asta suna cât se poate de neplăcut în urechile lui George. Ce ghinion! Căpitanul se pare că nu avea nici o intenţie de a sta cu ei de vorbă. Glande, aşa cum George bănuia de altfel, le-a vândut elicea fără a dispune de autorizaţia necesară. Prin urmare va fi o cercetare amănunţită şi în decursul acesteia numitul căpitan Fondeur îşi va revela adevărata identitate. Tocmai ceea ce voiau să evite.

   O încercare de evadare nu avea sorţi de izbândă. Pentru moment lui George îi veni ideea de a se arunca împreună cu Petre în tufişuri şi să-şi caute scăparea prin fugă, dar renunţă imediat la idee întrucât santinelele de gardă ale magazinului ar fi fost alertate într-o clipă.

   Poate că în turnul de control se găseau reflectoare suficient de puternice pentru a lumina tot ţărmul. Şi cum nu oferea de loc oportunităţi de mişcare ar fi fost repede descoperiţi. Pentru a scăpa basma curată trebuiau să uzeze de viclenie, dar una rafinată, pentru a-l putea surprinde pe căpitanul care-i interoga.

   De îndată ce ajunseră în faţa porţii, căpitanul o şi întrebă pe santinelă:

   — I-aţi văzut astă seară pe aceşti doi domni? Au fost cumva însoţiţi de administratorul Glande?

   — Eu personal nu i-am văzut pe aceşti doi domni, dar abia am intrat în tură, tocmai i-am schimbat pe cei dinaintea mea.

   — Atunci să mergem la turnul de control.

   George era convins că santinela de acolo va adeveri prezenţa lor, puţin mai devreme acolo. În cel mai rău caz el şi cu Petre ar putea fi avertizaţi să nu mai încerce pe viitor să sustragă sau chiar să cumpere materiale fără autorizaţia necesară.

   Spre stupoarea sa santinela pe care o recunoscuse după

voce, negă că i-ar fi văzut vreodată pe acolo.

   — Dacă au fost - sugeră acesta - atunci desigur pe una din porţile laterale, dar şi acestea erau zăvorâte.

   Oricum oamenii din grupul de gardă treceau la fiecare zece minute prin faţa acelor porţi lăturalnice.

   — Omule, dar domnul Glande a vorbit personal cu dumneata, îi strigă George iritat. Ai deschis chiar dumneata poarta grea a magazinului şi puţin mai târziu ne-ai revăzut transportând elicea pe cele două cărucioare ieşind din curte. Comisarul Paysan ne însoţea şi el.

   — Eu n-am văzut nimic! De unde le scoţi domnule de colo pe toate astea nu pot să ştiu? N-aveţi decât să-l întrebaţi personal pe administratorul Glande şi pe comisarul Paysan. Ei vor adeveri spusele mele, domnule căpitan.

   — Situaţia asta trebuie lămurită, bineînţeles! Cât despre dumneavoastră, domnii mei, vă puteţi considera prizonieri, până ce voi lămuri totul cu Glande şi Paysan. Vă rog să predaţi armele! Aici, teaca pumnalului ăluia preţios. Fireşte, dacă şi pumnalul se aseamănă îmbrăcăminţii sale, atunci e de înţeles de ce te-ai întors, domnule Fondeur. Pumnalul trebuie să se găsească undeva în perimetrul halei, dacă nu îl vei fi pierdut undeva pe drum. Dar prin asta vei fi demonstrat fără tăgadă că ai mai fost odată cel puţin aici. Până acum mi se pare că povestea asta e cusută cu aţă albă. Dacă s-ar rezuma totul numai la asta aţi scăpa basma curată, numai cu un simplu avertisment. Dacă însă se va găsi cu adevărat pumnalul în perimetrul halei, se pune altfel problema. Va trebui să răspundeţi în faţa unui tribunal militar pentru intruziune într-un magazin ce aparţine autorităţilor insulei.

   Abia acum realiză George că ar fi fost mai înţelept să fi ascultat glasul raţiunii şi să-l deranjeze pe Glande. Acesta, în schimbul unei recompense i-ar fi recuperat fără alte incidente pumnalul.

   Gândurile tânărului fură din nou întrerupte de intervenţia căpitanului:

   — Vom merge acum în hala un se găsesc piesele din oţel aliat. Ar fi în interesul vostru dacă nu am găsi acolo pumnalul. Între timp o să-l chem încoace pe Glande şi pe comisar. O să-i găsesc cu siguranţă în localul preferat. Daţi-i drumul! Înainte! Aveţi grijă soldaţi ca cei doi să nu vă scape!

   Acum George spera în adâncul sufletului să nu-şi găsească pumnalul. De-abia a aprins căpitanul lumina electrică în marea hală a magazinului când şi exclamă surprins:

   — Ia te uită ce-avem aici! O armă albă minunată! De unde ai piesa asta unicat, domnule Fondeur?

   — De la o prinţesă indiană căreia i-am salvat odată viaţa, îi dădu răspunsul conform adevărului de altfel, George. Pumnalul înseamnă foarte mult pentru mine!

   — Te cred şi eu! Dar cu toate astea trebuie deocamdată să-l confisc. Şi dumneata vei compara în faţa unui tribunal militar. Prin asta s-a făcut dovada că aţi fost noaptea în locuri neautorizate. Pe toţi dracii! Uite că lipseşte într- adevăr o elice de submarin! Ce înseamnă asta? La ce v-a trebuit la urma urmei o elice?

   George repetă explicaţia pe care i-o servise ceva mai devreme inginerul Hagen administratorului Glande. Se vede treaba că pe acest căpitan nu-l puteai duce atât de uşor cu zăhărelul. Făcu mai întâi o mutră nedumerită, apoi se pronunţă:

   — Hm, aşa va să zică. O elice de-o astfel de anvergură, numai pentru un biet vas? Mai rămâne de văzut! O să dau ordine pentru a se cerceta zona de coastă. Tatăl dumitale va trebui şi el interogat. Dar acum să aşteptăm sosirea lui Glande şi a lui Paysan. Nu-mi pot totuşi imagina ca cei doi să fie copărtaşi la mizeria asta.

   În aceeaşi clipă un soldat îşi anunţă superiorul că mai lipsesc încă două cărucioare mobile. Căpitanul francez se bătu cu palma uluit peste frunte, apoi se mărgini să constate:

   — Din ce în ce mai frumos!

   Se vedea clar că ofiţerul era hotărât să rezolve întreg misterul. Era suficient să-i priveşti faţa încruntată pentru a trage o asemenea concluzie. Spera din tot sufletul ca tatăl său să nu poată fi găsit. N-avea decât căpitanul Escamoteur să-şi bată şi singur capul unde a putut dispărea elicea.

   Micul grup de oameni se îndreptă iarăşi înspre turnul de control.

   George şi Petre rămăseseră să aştepte acum împreună cu ceilalţi sosirea administratorului şi a comisarului. Va interveni Glande în sprijinul lor? Poate e totuşi îndreptăţit să ajute cu materiale unele nave aflate în dificultate. Desigur căpitanul Farrow plătise un preţ mai mult decât piperat pentru elice, dar diferenţa dintre preţul real şi cel obţinut, George era convins că intra în buzunarul administratorului Glande. Pe de altă parte era mai mult decât ciudat că santinela nu adeverise prezenţa lui George şi Petre în incinta magazinului, deşi soldatul din turnul de control le deschisese el însuşi cale liberă la intrare.

   Nu era deloc exclus ca asemenea vizite nocturne în incinta magazinului să mai fi fost şi în acest caz desigur că santinelele erau copărtaşe la câştigurile ilicite.

   În cele din urmă au apărut Glande şi Paysan. Deşi era clar că se mai cinstiseră ei acolo, în restaurant, acum erau cu desăvârşire treji. Situaţia devenise prea serioasă pentru un comportament nedemn. Păreau să fi evaluat corect situaţia, întrucât îl salutară la rândul lor pe George şi pe Petre, prin urmare nu negau cunoştinţa lor anterioară.

   În momentul când căpitanul Escamoteur îi întrebă dacă îi cunoşteau pe camarazi, comisarul luă primul cuvântul:

   — I-am întâlnit pe aceşti domni la intrarea în oraş şi i-am interpelat. Întrucât treceau noaptea în proximitatea magazinului, fapt interzis de comunitatea locală. Tatăl acestui domn pedant de aici, un prezumtiv căpitan Fondeur, mi-a relatat cum vasul său stătea imobilizat undeva pe coasta de sud, întrucât chiar înainte de a ancora şi-a zdrobit elicea. Voia să cumpere de aici o nouă elice. L-am preluat cu mine în localul nostru preferat prezentându-l prietenului meu administratorul Glande. Glande a sta de vorbă cu căpitanul Fondeur. Mai multe despre aceşti domni nu pot să vă spun. I-am însoţit pe aceşti domni o bucată de drum, în timp ce se întorceau pe vasul dânşilor. În drum treceau pe lângă magazin. Noi ne-am întors apoi în oraş. E ceva în neregulă cu aceşti domni, domnule căpitan? Mie mi-a făcut însă o impresie favorabilă.

   — Tocmai de aceea poate că ascund mai multe decât arată, constată sec căpitanul. Domnule Glande, ce vreţi dumneavoastră să spuneţi în legătură cu problema noastră?

   — Eu am fost de la început de părere că acest căpitan Fondeur merita să fie ascultat. De aceea l-am sfătuit să revină dimineaţa şi să vi se adreseze. În decursul discuţiei mi-a bătut la ochi că dânşii aveau nevoie de o elice foarte puternică, dintre acelea de care se folosesc numai la submarine. Mi-am permis să-mi fac câteva notiţe şi observaţii asupra acestui aspect pe care vroiam să le înmânez dis-de-dimineaţă, domnule căpitan. Pe ansamblu nu pot decât să subscriu celor afirmate de către domnule comisar Paysan. Prima impresie pe care mi-au produs-o aceşti domni n-a fost deloc nefavorabilă.

   Spunând astea, Glande îi înmână căpitanului caietul său de notiţe, pe care Escamoteur îl parcurse în grabă, zăbovind asupra unei pagini anume. Dădu mulţumit din cap, apoi adăugă zâmbind:

   — Tânărul de aici spunea că tatăl său a şi cumpărat deja o elice foarte puternică. Potrivit spuselor sale, dumneavoastră domnilor, i-aţi fi ajutat la cumpărarea şi transportul elicei, împreună cu marinarii sosiţi de pe vasul avariat. Ce aveţi de spus în legătură cu asta?

   George îşi spuse că Glande şi Paysan jucau o piesă de teatru excepţională.

   Cei doi se priviră unul pe altul, aparent foarte surprinşi, apoi Glande reluă hotărât:

   — Tânărul a îngurgitat prea mult vin dacă poate să spună aşa ceva. Asta este o....

   Se întrerupse însă în mijlocul cuvântului de parcă i-ar fi fost foarte greu să găsească expresia potrivită pentru a caracteriza situaţia creată. Paysan reluă la rându-i pe un ton rece şi decis:

   — Se pare că flerul meu în ce privesc oamenii a început să mă lase în ultima vreme. Din păcate asta e situaţia. Dacă tânărul aici de faţă minte cu atâta seninătate probabil că aici se ascunde mai mult decât pare la prima vedere. Aş vrea să dau de urmele acestei afaceri dacă-mi veţi permite, domnule căpitan.

   — Nici nu-i nevoie de asta, comisare, îi replică căpitanul. Am vrut numai să mă conving dacă tânărul ăsta minte într- adevăr şi te-a acuzat pe nedrept. În ce te priveşte pe dumneata, Glande, da, ai dreptate, lipseşte o elice de submarin şi două cărucioare pe deasupra. Mai rămâne să ne convingem cum le-a reuşit furtul ăsta domnilor de faţă.

   Administratorul păru la început deosebit de surprins, apoi luă o mină descumpănită, care se transformă treptat întruna aprinsă de furie sfârşind prin a spune că nu-şi poate imagina cum au putut să încerce un furt de o asemenea anvergură. Căpitanul Escamoteur îl linişti pe Glande asigurându-l că e în afara oricărei bănuieli şi că este crezut în întregime.

   George şi Petre îşi clamară zadarnic mai departe nevinovăţia, dând de înţeles că fără ajutorul administratorului n-ar fi putut pătrunde în incinta halei, cu atât mai puţin să sustragă elicea.

   Orice obiecţie a acestora fu din start desconsiderată şi cei doi camarazi au sfârşit prin a fi încarceraţi în două celule separate, dar care erau plasate una lângă alta, astfel încât prin bătăi în peretele despărţitor se puteau înţelege.

   George îi împărtăşi prietenului său că în ce-l priveşte va face tot posibilul să spele putina la cea dintâi ocazie ivită. Fără arme, dar mai ales fără pumnalul Sanjei nu voia să plece de aici.

   Pumnalul îl confiscase căpitanul Escamoteur şi-l ţinea într-unul din oficiile aflate în perimetrul magazinului. Ca fiind vorba de un obiect atât de preţios, căpitanul îl va ţine încuiat, era de la sine înţeles.

   Mai întâi trebuia să se întâlnească tribunalul militar pentru a delibera în cazul celor doi, repetă din cele spuse ultima dată de către căpitanul Escamoteur.

   Va fi oare posibil ca tribunalul să poată fi convins că sustragerea elicei na putut fi posibilă decât prin a cordul de vânzare mijlocit de către administratorul Glande însuşi?

   Dezbaterile din incinta tribunalului militar de a doua zi n- au făcut decât să confirme cele mai negre temeri ale celor doi camarazi. Amândoi au fost condamnaţi la muncă silnică pe durata a doi ani de zile pe insulă.

   Singura mângâiere a lui George a fost că trupa de comando trimisă pentru depistarea submarinului în vecinătatea coastei nu a dat nici un rezultat. Unde a dispărut elicea continua să rămână o enigmă pentru membrii juriului militar. Poate că aceea sentinţă a fost atât de drastică ca un act de răzbunare. Camarazii au rămas cazaţi într-una din cazematele magazinului, urmând să muncească alături de alţi deţinuţi la lărgirea perimetrului acestuia. Urma în acest scop să se defrişeze o zonă împădurită, un calvar îngrozitor la această temperatură tropicală. Sergentul care îi luă în primire după pronunţarea sentinţei le explică în ce va consta munca lor. Părea să fi rămas puţin dezamăgit de dezinteresul manifestat de către noii deţinuţi privind perspectiva noii munci care-i aştepta. George era chiar mulţumit, mai întâi c-au rămas în perimetrul lagărului de magazine şi apoi că va munci în aer liber în junglă, care-i va oferi cu siguranţă mai multe oportunităţi de evadare decât dacă ar fi fost închis într-o celulă a unei închisori oarecare din oraş.

ÎNCERCARE RATATĂ DE EVADARE

   CHIAR ÎN ZORII ZILEI URMĂTOARE au fost trimişi la muncă. Ceilalţi deţinuţi îi priveau pe George şi pe Petre cu destulă neîncredere, deşi parcă ţinuta lui Petre le era mai pe plac şi poate de aceea chiar în curtea cazematei câţiva din noii lor tovarăşi i-au şoptit lui Petre şi nu lui George cum că supraveghetorul este o jigodie de care trebuie să se ferească.

   Erable, supraveghetorul se opri în faţa celor doi, îi examină de aproape după care le zise:

   — Dacă în viaţa voastră de dinainte nu aţi mai lucrat veţi învăţa s-o faceţi cu mine. Defrişăm jungla. Am câţiva copăcei frumoşi pentru voi, pe care trebuie să-i tăiaţi. O să vă placă, garantez eu asta! Acum treceţi în frunte! Trebuie să luaţi totul ca o deosebită onoare care vi se aduce, m-aţi înţeles?

   Rânjetul celorlalţi deţinuţi părtaşi la această introducere spune multe. George şi Petre bănuiau că atunci când supraveghetorul vorbea despre nişte copăcei frumoşi, nu putea fi vorba decât despre nişte uriaşi ai junglei, dar nu le păsa de asta. Îşi propuseseră să arate atât

supraveghetorului cât şi celorlalţi deţinuţi că nu se temeau de muncă.

   Fiecare deţinut primi un topor mare şi câte un fierăstrău, cu care trebuiau să dovedească copacii. De-abia au părăsit perimetrul lagărului unde era plasata magazinul că George şi începu să tragă cu ochiul scrutând împrejurimile. Spera în adâncul sufletului să-i vadă pitiţi pe vreunul dintre camarazii săi de pe Dox, dar nu zări pe nimeni.

   Cu siguranţă căpitanul Farrow se interesase între timp de soarta celor doi. Eliberarea nu putea reuşi decât uzând mai degrabă de viclenie decât de forţă, dar de un punct de plecare aveau nevoie oricum.

   Jungla în care deţinuţii mai vechi lucrau, era un luminiş destul de mare şi ieşi curând la iveală. Erable îi conduse pe George şi Petre în faţa unui luminiş dominat de câţiva

copaci gigantici care-l străjuiau de pe margine, copaci care în ciuda experienţei acumulate în junglele tropicale ce către cei doi, rar mai văzuseră.

   Erable arătă înspre unul din aceştia şi le spuse:

   — Copacul să fie doborât până diseară. Altfel vă raportez pentru trândăvie.

   — Gaston şi Paolo, le strigă el celor doi soldaţi care îi însoţiseră, aveţi grijă ca aceştia doi să muncească cum trebuie. Înainte de pauza de prânz nu se admite nici o clipă de odihnă! S-a înţeles?

   Petre care privise copacul uriaş o vreme se întoarse înspre George şi zâmbi pişicher. Supraveghetorul va avea o surpriză. Cei doi camarazi erau obişnuiţi cu munca grea sub soarele arzător al tropicelor. Dacă îşi împărţeau munca raţional trebuiau să dea gata trebuşoara asta, îşi spuse Petre, lunganul ajutor de timonier.

   Poate chiar mai devreme decât socotise Erable.

   Fără să mai adauge nici un cuvânt cei doi porniră să-şi ia lucrul în primire şi primele lovituri de topor le dădu chiar Petre.

   — Nici chiar aşa de aprig! strigă Erable către cei doi. Altfel capotaţi amândoi. Aveţi de grijă, Gaston şi Paolo nu-i slăbiţi din ochi şi nu le îngăduiţi pauze nepermise!

   Supraveghetorul mai privi câteva minute înspre George şi Petre, care nu-i mai acordară nici o importanţă, văzându-şi numai de lucrul lor.

   Petre mai ales se apucă cu râvnă de treabă şi acum ştiau ce trebuie să facă pentru a doborî gigantul pădurii. În primul rând trebuiau să-şi drămuiască cu folos forţele. După două ore de muncă neîntreruptă George şi Petre au reuşit să sape un şanţ adânc în trunchiul copacului care începea de la înălţimea brâului lui George şi se sfârşea pieziş la firul ierbii.

   Acum foloseau toporul la intervale din ce în ce mai mari, pentru a nu-şi termina treaba prea curând şi a câştiga timp pentru a găsi modalităţi de evadare. George îi făcu semn lui Petre pe furiş înspre cei doi soldaţi care din cauza căldurii şi lipsei de activitate păreau toropiţi şi gata să adoarmă. Gaston şi Paolo îşi luaseră carabinele de pe umăr, aşezându-se la umbra unui copac sprijinindu-se cu braţele de armele înfipte în pământ.

   — Desişul junglei e bogat şi are suficientă protecţie şi posibilităţi de mişcare, îi şopti Petre prietenului său între două lovituri de topor.

   — Aşa e, dar şi noi vom putea înainta în acest hăţiş doar cu mare greutate.

   — De aceea vom avea nevoie de baionetele soldaţilor de gardă de acolo, poate vor veni mai aproape de noi, veni prompt replica lui Petre. Ni le însuşim!

   — Păi atunci să ni le însuşim!

   — Da, da, dar mai întâi pentru asta trebuie să-i dovedim pe cei doi paznici, domnule George!

   — Asta oricum va trebui să o facem dacă vrem să fugim.

   — Da, dar cum?

   — Întâi trebuie să aruncăm topoarele în ei, Petre!

   — Poate, dar asta poate că le fie fatal şi aşa ceva nu vrem să se întâmple, nu-i aşa?

   — Putem arunca un topor în apropierea acestora, aşa ca din greşeală. Atunci unul dintre noi va merge acolo să recupereze toporul şi-i culcă la pământ pe cei doi cu o lovitură de box.

   — Ei bine, atunci lasă-mă pe mine să o fac, domnule George!

   — Din partea mea, fie!

   — Poate că cei doi dormi de-a binelea pe căldura asta şi ne scutesc de o osteneală.

   — Asta ar fi de preferat, numai să avem noi norocul ăsta!

   Pe gardieni nu părea să-i intereseze prea mult că acum

cei doi camarazi lucrau mai puţin şi în schimb aveau mai mult timp de şuşotit. Una din cele două santinele se rezemă chiar cu spatele de trunchiul de copac lat, ţinându-şi carabina la oblânc.

   Cealaltă santinelă se sculă brusc însă, îşi luă puşca de pe urmă şi se apropie agale de cei doi deţinuţi.

   Aceştia însă, fără a-l băga în seamă se dedicaseră din nou muncii îndârjite la tăierea copacului.

   — Deocamdată n-a sosit încă momentul favorabil pentru o evadare, şopti Petre prietenului său.

   — Aşa este şi ceilalţi soldaţi se află mult prea aproape.

   Acum din nou cei doi camarazi şi-au îndreptat toată atenţia asupra muncii lor. Răsunetul loviturilor date de topoarele lor, răzbătea prin întreg luminişul.

   Deodată apăru ca din pământ supraveghetorul Erable.

   — Pauză de prânz, decretă acesta şi-i însărcină pe cei doi soldaţi să-i conducă pe aceştia la locul hotărât, în pădure, pentru masa de prânz.

   Abia apoi se uită la munca efectuată de cei doi camarazi şi mărturisi ca pentru sine:

   — Ei drăcie, ia uite...!

   Venite de pe buzele supraveghetorului acestea erau chiar cuvinte de uimire şi apreciere.

   Când şi-au făcut apariţia Petre şi George, ceilalţi deţinuţi n-au putut decât să se mire cât de proaspeţi şi odihniţi arătau cei doi.

   Se aşteptau ca după o jumătate de zi de lucru în arşiţa zilei, cei doi să fie la capătul puterilor, sleiţi trupeşte şi mental.

   Mâncarea pentru deţinuţi era adusă într-un sistem de bucătărie mobilă şi contrar aşteptărilor era săţioasă şi gustoasă.

   George şi Petre au onorat din plin bucatele. După ce s-au săturat au început să arunce priviri furişe pentru a localiza cele mai favorabile poteci pe unde ar putea să spele putina.

   Trebuiau să-şi aleagă ca zonă de fugă jungla. Deoarece în vecinătatea magazinului era plasat un turn înalt de control, care domina până departe toate împrejurimile.

   Turnul de control nici măcar nu a fost observat de George şi de Petre în noaptea cu pricina când au achiziţionat elicea.

   Când pauza de prânz luă sfârşit, George îi şopti prietenului său, înainte ca soldaţii să-i ducă la locul de muncă.

   — Numai prin junglă putem evada. Vom face cum am convenit.

   — Şi când ar trebui să fugim?

   — Chiar înainte de lăsarea întunericului.

   — N-ar fi preferabil să o facem acum la lumina zilei, domnule George? Dacă ajungem la coastă pe timpul nopţii trebuie să lansăm semnale luminoase pentru a le semnala prezenţa noastră celor de pe submarine. Sigur, avem chibrite, dar nu avem lămpile de buzunar. Am putea aprinde câteva crengi, dar atunci focul ar putea fi observat şi de către urmăritori.

   — Bine Petre, m-ai convins! Să fugim atunci cât mai curând! Tu vei prelua santinele!

   — Bine. S-a făcut!

   Între timp au ajuns din nou însoţiţi de soldaţi la locul de muncă. George şi Petre se apucară mai întâi să culeagă crengile şi aşchiile de lemn împrăştiate cât colo, pentru a-şi face chipurile, un nou aranjament pentru partea a doua a lucrului lor.

   Cele două santinele îşi reluară ocupaţia lor predilectă: sau rezemat cu spatele de trunchiul unui arbore gros, sprijinindu-se în carabine.

   Erable apăru din nou chiar când George era pe punctul de a arunca securea în apropierea locului unde stăteau cei doi gardieni. Prin urmare planul lor trebuia din nou amânat.

   Supraveghetorul examină încă o dată munca pe care au făcut-o George şi Petre până acum, apoi vorbi din nou cu cei doi gardieni pentru a nu-i slăbi din ochi pe camarazi.

   După lucrarea efectuată cei doi erau foarte obişnuiţi cu munca şi, prin urmare, s-ar fi putut să mai fi ispăşit în trecut încă vreo condamnare pe undeva.

   Înainte de a se îndepărta supraveghetorul spuse:

   — Revin peste două ore. Aş vrea să ştiu dacă copacul va fi sau nu doborât până atunci.

   De abia se îndepărtă, că Petre îi şopti lui George:

   — Aşadar, mai avem timp vreo două ore!

   George încuviinţă numai din cap. Asta era suficient ca răspuns.

   Camarazii au mai lăsat să treacă un sfert de ceas. Santinele îşi reluaseră poziţiile favorite sub copac, mai ales că acum soarele era la zenit şi potopea pământul cu razele sale nimicitoare.

   George şi Petre se luptau neobosiţi cu topoarele.

   Deodată toporul din mâna lui Petre zbură prin aer şi ateriză în imediata vecinătate a santinelelor.

   — Hei, hei! făcu santinela care îşi spunea Gaston.

   Petre se apropie cu paşii târşâiţi pentru a-şi lua unealta. Se aplecă şi-şi culese de jos toporul apoi într-o clipă fu în picioare cu o îndemânare pe care gărzile nu ar fi bănuit-o niciodată la un om atât de înalt.

   Două lovituri bine ţintite au fost de ajuns pentru a-i culca la pământ pe cei doi paznici care n-au mai zis nici pâs, alunecând în iarbă.

   George se alătură cât ai clipi prietenului său şi-l ajută să-i lege cât mai strâns pe cei doi.

   N-au uitat să le înfunde câte un căluş în gură, asta în timp ce santinelele erau încă fără cunoştinţă. Întrucât nu aveau funii, au folosit curelele de care soldaţii îşi atârnaseră armele, iar ca înlocuitor pentru căluş s-au folosit de batistele acestora.

   Apoi cei doi gardieni au fost plasaţi sub un tufiş stufos pentru a nu fi chinuiţi de razele soarelui dar şi pentru a nu fi descoperiţi prea curând.

   Armelor pe care cei doi camarazi le-au luat în posesie le- a fost trasă siguranţa şi acum în desiş le puteau oferi servicii nepreţuite ca şi baionetele însoţitoare, pentru tăiat şi defrişat.

   Pentru ca să nu fie descoperiţi prea curând, cei doi nu sau folosit de la bun început de armele aflate în dotare ci şi- au croit drumul cu mâinile goale.

   De abia după ce au parcurs vreo zece metri au început să facă uz de acestea pentru a-şi croi drumul prin junglă.

   Camarazii au înaintat mai repede decât şi-au putut imagina, totuşi cât o să dureze până ce Erable va fi descoperit fuga lor?

   Dacă se va ţine de cuvânt şi nu va apărea mai devreme mai aveau o oră şi jumătate la dispoziţie. Abia atunci acesta va apărea în luminiş. Acesta era un avantaj însemnat de care voiau să profite.

   Făcând un cerc larg se apropiară totuşi de coastă care era ţinta lor.

   — Încă o jumătate bună de oră mai avem la dispoziţie, afirmă George, prin asta referindu-se la răgazul de timp pe care mai aveau până ce Erable va păşi în luminiş.

   George nu-şi isprăvi bine fraza când dinspre luminiş se auziră ţipete şi fluierături disperate. Aşadar evadarea celor doi a fost descoperită mai devreme decât se aşteptau ei.

   — Cât ar mai trebui să se întindă pădurea asta? întrebă el îngrijorat, schimbând priviri cu tovarăşul său de fugă.

   — Ştiu şi eu, domnule George? Poate să se întindă chiar şi până la coastă!

   — Dacă-i aşa vom fi ajunşi din urmă dacă trimit suficienţi soldaţi după noi!

   — Poate că vom reuşi să ne ascundem pe undeva, domnule George.

   — Nu suntem în stare să ne apărăm întrucât nu le-am luat carabinele gardienilor.

   — Numai ne-ar fi împiedecat la înaintare.

   — Dacă soldaţii găsesc cărăruia pe care am croit-o suntem în curând ajunşi din urmă.

   — Atunci să fim mai vicleni decât ei. S-o luăm înapoi pe cărăruie o vreme, iar după ce găsim un arbore adecvat să ne căţărăm în acesta.

   — Excelent, domnule George, urmăritorii vor fi uluiţi să constate că poteca se sfârşeşte brusc şi ar începe să scotocească la capătul ei. Poate că vom rămâne nedescoperiţi.

   Camarazii şi-au pus foarte repede planul în aplicare în timp ce strigătele urmăritorilor se auzeau din ce în ce mai aproape.

   Au parcurs astfel cam o sută cincizeci metri înapoi pe potecă, până ce au dat de un palmier uriaş la poalele căruia crescuse o vegetaţie abundentă.

   Fără să se folosească de baionetele carabinelor pe care le-au sustras de la soldaţi, ca să nu se trădeze şi-au făcut loc cu chiu cu vai, căutând să lase cât mai puţine urme şi sau căţărat sus.

   Erau destul de antrenaţi şi-n acest fel de sport aşa că nu le-a trebuit cine ştie ce forţă pentru a o face.

   Din vârful arborelui, protejaţi de coroana lui bogată, printr-o ferestruică practicată între crengi puteau supraveghea de sus o porţiune limitată din potecă, pe unde aveau să apară soldaţii.

   Mai dură destul timp până ce soldaţii au apărut în cele din urmă pe potecă.

   Au trecut pe lângă ei fără să acorde nici o atenţie palmierului în care se urcaseră cei doi prieteni. Fireşte că asta nu le-a produs decât bucurie camarazilor care se şi socoteau salvaţi.

   Deodată apăru însuşi Erable. Nu mult după aceea au apărut şi soldaţii, care au ţinut împreună cu supraveghetorul un mic consiliu de război, care părea să nu se mai sfârşească.

   În cele din urmă s-au îndepărtat cu toţii. George şi Petre încă nu îndrăzniseră să coboare din copac.

   — Ce-ar fi să rămânem aici până la căderea întunericului? propuse George prietenului său.

   — Poate că ar fi cel mai nimerit lucru, veni răspunsul.

   Curând se petrecu ceva la care cei doi nu se gândiseră:

lătrături de câini şi mârâituri furioase au început să se audă în depărtare, iar acum se apropiau tot mai mult de locul unde se aflau ei pitiţi.

   — Câini, constată Petre.

   — O să ne găsească cu siguranţă.

   — Ce-i de făcut?

   — Evadarea noastră e compromisă!

   Şi aşa şi era. În sinea lui George mai că nu exploda de ciudă, dar asta nu-i folosea la nimic.

   Petre era ceva mai rezervat în privinţa sorţii care-i aştepta.

   — Cât de departe am fi de malul mării? se întrebă George, care tot mai încerca să găsească o portiţă de scăpare.

   — E greu de spus. Poate un sfert de oră. Uite acolo, jungla începe deja să se rărească.

   — Păi, hai s-o luăm într-acolo.

   — Deja câinii sunt aici. E inutil măcar să încercăm.

   Într-adevăr o grupă de soldaţi şi apăreau pe potecă,

conduşi de un tânăr locotenent înalt cât un copac. Patru sau poate chiar cinci câini ţopăiau chiar înaintea oamenilor în uniformă, pe potecă.

   Câinii o apucară mai întâi de-a lungul potecii pe care cei doi evadaţi şi-o croiseră cu multă stăruinţă pentru a putea înainte.

   N-a durat însă prea mult până ce câinii au făcut cale întoarsă şi s-au oprit în faţa tufişurilor prin care cei doi şi-au făcut drum până la trunchiul palmierului pe care se

căţăraseră.

   Un câine îşi croi drum prin desiş, apoi altul şi în sfârşit toate patrupedele. Au găsit repede palmierul în care cei doi se urcaseră. La baza arborelui, câinii s-au oprit şi au început să latre cu putere cu capetele aţintite în sus. Vreo doi se repeziră la trunchiul copacului, încercând să se caţere pe acesta ceea ce, fireşte, nu le reuşi.

   N-a durat mult până ce locotenentul însoţit de oamenii său au ajuns ei înşişi la baza arborelui.

   Au liniştit câinii şi i-au pus în lesă. Abia apoi tânărul locotenent privi în sus spre coroana bogată a arborelui strigând:

   — Coborâţi jos, domnilor! În caz contrar voi fi nevoit să deschid focul!

   George şi Petre n-au dat nici un răspuns. Erable, care stătea printre soldaţi, repetă avertismentul locotenentului în felul lui propriu:

   — V-aţi făcut-o singuri! Încercarea asta de evadare vă va costa scump. Vă voi...

   — Ba nu vă face nimic! îi tăie elanul tânărul ofiţer. Aici numai eu sunt cel care dă ordine.

   El îşi îndreptă din nou privirea în sus, după care continuă:

   — Domnule, nu-mi faceţi vă rog greutăţi! Vedeţi prea bine că tentativa voastră de evadare e zădărnicită şi nu puteţi să-i mai daţi curs. Nu o să vi se întâmple nimic, să n- aveţi nici o teamă. Deocamdată staţi sub protecţia mea.

   George privi înspre Petre şi acesta încuviinţă numai dând din cap. Tânărul se hotărî:

   — Coborâm îndată, domnule locotenent.

   Au coborât, într-adevăr, cât de încet au putut-o face. Când au fost în sfârşit jos, au putut observa pe faţa ofiţerului un surâs mascat, în timp ce Erable crăpa de furie.

   Soldaţii îşi aveau armele pregătite, dar locotenentul ordonă să şi le pună pe umăr.

   — Unde sunt baionetele carabinelor pe care le-aţi sustras de la gardienii agresaţi? a fost prima întrebare a ofiţerului.

   Acestea i-au fost predate.

   — I-aţi lovit intenţionat pe aceşti gardieni, sau negaţi asta? îi interogă mai departe ofiţerul.

   — Nu negăm nimic. Ocazia care ni se prezenta părea să fie favorabilă, veni răspunsul lui George. Orice condamnat tânjeşte după libertate, se-nţelege. Toporul din mâna prietenului meu a alunecat în apropierea santinelelor. Prietenul meu s-a dus să ridice unealta şi s-a făcut că pumnul lui a aterizat în bărbiile celor doi soldaţi.

   — Toporul a alunecat din neglijenţă şi a aterizat în vecinătatea celor doi paznici? întrebă locotenentul pe un ton foarte ferm.

   — Asta aş putea să spun, îl asigură Petre. Eram deja sleiţi de munca intensă pe care am depus-o până la acea oră. Asta i se poate întâmpla oricui.

   — Să ziceţi că admit asta, spuse ofiţerul gânditor. Faptul că aţi tăbărât pe cei doi gardieni lovindu-i până ce au căzut la pământ o să atârne greu în balanţă şi actul ăsta nu mai este o greşeală necugetată, ci presupune intenţie. Nu o să pot ascunde faptul că aţi putea compărea din nou în faţa tribunalului militar, dacă căpitanul Escamoteur va decide să vă acuze.

   — Am acţionat numai de dragul dorului de libertate de îndată ce ni s-a ivit o ocazie favorabilă, îl susţinu George pe Petre în demersul anterior.

   — O să-i explicaţi totul din nou căpitanului Escamoteur, veţi vedea ce va decide. Vă aşteaptă deja, spuse zâmbind ofiţerul, dând primul semnalul de înapoiere.

   Cu sentimente amestecate de furie şi frustrare, George şi Petre au luat drumul înapoi păşind flancaţi de soldaţi. Acum să încerce o altă evadare ar fi fost zadarnic întrucât câinii le-ar fi luat urma imediat.

   Erable care păşea înaintea lui George se întorcea din când în când înapoi privindu-l pe acesta cu o mină întunecată, rău prevestitoare.

   Pentru el era o ruşine ca evadaţii să aparţină grupului pe care el însuşi îl conducea. Va încerca cu siguranţă să se răzbune, în toată perioada aflării deţinuţilor în custodia sa.

   George era însă hotărât să încerce o nouă evadare cât de curând îi va fi posibil.

   De data asta însă evadarea trebuia neapărat să reuşească.

ÎN SFÂRŞIT, LIBERI!

   MICUL CONVOI din care făceau parte George şi Petre a ajuns din urmă coloana de deţinuţi de care aparţinuseră. Oamenii care încălcaseră regulamentele şi regulile militare puteau acum să aprecieze curajul şi îndrăzneala celor doi fugari. Aşa că i-au tratat cu toată consideraţia.

   Cine se aseamănă se adună. Mai ales acuma când fuseseră înfrânţi de ghinion se bucură de atenţia celor din jur.

   Lui Erable i se aruncau priviri batjocoritoare, care nu contribuiau de loc la calmarea stării de spirit a acestuia.

   George şi Petre de îndată de au ajuns în perimetrul lagărului magazinului, au fost introduşi în biroul căpitanului Escamoteur.

   Acesta se şi repezi asupra lor înainte ca aceştia să-şi fi revenit oarecum.

   — Cred că vă daţi seama că prin această încercare de evadare şi prin lovirea celor doi gardieni vă faceţi vinovaţi odată în plus, ceea ce se va adăuga pedepsei voastre.

   — Trebuie să vă aduc mâine din nou în faţa tribunalului militar şi de pe acum vă atrag atenţia că sentinţa nu va fi deloc uşoară. Ceea ce aţi făcut nu cunoaşte iertare. Dacă-i veţi face pe membrii juriului să vă creadă, mă voi bucura pentru succesul vostru. Nu cred că îi veţi putea duce aşa uşor cu preşul, cum vă închipuiţi. Consolaţi-vă cu ideea că veţi sta la noi circa vreo doi ani în plus. Pe tatăl dumitale, care în timpul sfărâmării elicei a dispărut ca prin minune, o să-l găsim noi până la urmă. Atunci o să vă ţină tovărăşie.

   După cuvântarea aprinsă a căpitanului urmă o pauză, după care acesta lega din nou discuţia, de data asta pe un ton voit schimbat, aparent prietenos atunci când i se adresă lui George:

   — Uite aici pumnalul dumitale, un obiect fără îndoială deosebit de preţios. Admit că de dragul unei piese ca aceasta merită să-ţi iei nişte riscuri asupra-ţi. Dacă într-o bună zi domnule Fondeur vei fi eliberat vei avea nevoie de

bani pentru a părăsi insula. Îţi fac o propunere. Vinde-mi mie arma albă! Voi plăti un preţ bun şi nu mă voi tocmi. Nu voi exploata demnitatea actuală, dar nici nu-ţi voi uşura pedeapsa în caz că te învoieşti.

   Lui George nu-i conveni deloc târgul ăsta, mai mult chiar se înfurie, întrucât se considera nedreptăţit. Pedeapsa n-o meritau nici el nici Petre. Elicea fusese cumpărată de tatăl său şi plătită la suprapreţ. Dacă Glande n-a predat banii încasaţi pentru ea nu era vina lor.

   În birou în afară de George şi Petre nu se găseau decât locotenentul şi supraveghetorul Erable.

   George îi aruncă lui Petre o privire rapidă a cărei tâlc acesta îl prinsese din zbor. Petre ştia ce vrusese să însemne asta.

   În aceeaşi secundă apăru ca din senin în faţa căpitanului Escamoteur, în timp ce George îşi apucă pistolul care încă mai stătea pe măsuţă. Petre îi aplică căpitanului o lovitură directă în bărbie, care-l doborî la pământ.

   La un atac surpriză venit din partea celor doi, Escamoteur nu se aştepta, mai ales în acest moment.

   Locotenentul vru să-şi tragă arma dar nu mai avu vreme s-o facă întrucât George îl doborî cu o lovitură de pumn, în aceeaşi manieră cum făcuse Petre înainte.

   Atacul avusese loc cu o asemenea rapiditate, încât Erable rămăsese cu gura căscată, nemaiştiind ce să facă. George se îndreptă acum asupra lui şi îi spuse:

   — Dacă ţii câtuşi de puţin la viaţa dumitale, atunci stai liniştit! Petre, îmbracă te rog uniforma locotenentului, în timp ce eu o îmbrac pe aceea a căpitanului. Dezbracă-i pe amândoi de uniformă. Între timp eu îl ţin în şah pe domnul Erable şi mă voi asigura că nu declanşează alarma. Sus mâinile, domnule Erable! Eu sunt puţin nervos şi dacă pistolul se descarcă va fi doar din culpă dumitale.

   Somaţiei lui George i se răspunse din partea supraveghetorului cu o remarcabilă promptitudine. Devenise pe cât de neputincios pe atât de uluit.

   Cu mâna liberă îi trase pistolul din bandulieră şi şi-l puse, sieşi la brâu.

   Între timp Petre scoase uniforma locotenentului şi o îmbrăcă la repezeală. Procedă la fel cu uniforma căpitanului pe care o îmbrăcă George. Acesta nu-l slăbea din ochi pe supraveghetor. Din uniformele de deţinut Petre confecţionă la repezeală făşii cu care îi legă pe cei doi şi le puse şi un căluş solid în gură. Apoi îi transportă într-o cameră alăturată. În timp ce avea loc această operaţie, George continua să vorbească tare pentru ca soldaţii care treceau pe coridor să nu intre la bănuieli. Se strădui să imite cât mai bine vocea căpitanului Escamoteur, astfel încât după primele propoziţii cu greu s-ar mai fi putut distinge cine vorbeşte de fapt. Nu era prea greu, întrucât Escamoteur avea un anume ton al vocii care-l făcea uşor de imitate.

   Dialogul acesta pe care-l putea auzi Petre şi Erable, era menit să-l certe pe Petre pentru isprăvile sale şi pe Erable pentru nesocotinţa sa.

   Soldaţii de pe coridor aveau după aceea de ce se minuna.

   După ce toate acestea au fost aranjate cum se cuvine, fiul căpitanului Farrow se întoarse şi îi şopti prietenului său, de data asta în limba germană:

   — Petre, tu mergi după mine în spatele lui Erable. Să sperăm că nu vom bate la ochi. Domnule Erable, se întoarse el către supraveghetor, va trebui să chemi încoace doi oameni de pe coridor. Va trebui să-i ameţim şi pe aceştia pentru a lăsa impresia că soldaţii ne păzesc pe noi după ce am părăsit încăperea. Petre, ai grijă la uşă!

   Sub ameninţarea pistolului îndreptat împotriva sa Erable se supuse.

   Planul lui George funcţionă fără reproş. De abia intrară cei doi soldaţi în cameră că pumnul lui Petre îi scoase din funcţiune. Cu aceştia lucrurile se petrecură după tipicul convenit. Fuseseră legaţi şi încătuşaţi cum se cuvine, costumele lor de deţinuţi ajungându-le şi pentru asta.

   După ce soldaţii au fost şi aceştia legaţi fedeleş, Petre scoase din dulăpiorul căpitanului armele sale şi ale lui George, în timp ce acesta din urmă îl mai ţinea sub ameninţarea armei sale pe Erable.

   După ce au intrat în posesia bunurilor lor, camarazii s-au pregătit de plecare. Din camera alăturată se auzeau gemete înfundate. Escamoteur îşi revenise din leşin. George merse în încăperea vecină şi îi spuse:

   — După cum vezi, domnule căpitan, prefer să nu îmi vând pumnalul. Scuză-mă te rog dacă pentru scurtă vreme ţi-am produs atâtea neplăceri. Tatăl meu vrea să navigheze mai departe şi de aceea ne grăbim să ajungem la el. Nu mă numesc Fondeur ci Farrow, ca şi tatăl meu. Pe căpitanul german cu acest nume îl cunoşti sau vei fi auzit, desigur. Pe domnul Erable îl luăm o bucată de drum cu noi, ca să ne conducă. El se va înapoia în curând la garnizoană. Cât despre elice, tatăl meu a cumpărat-o într-adevăr de la administratorul Glande şi comisarul Paysan, care ştiu de această tranzacţie.

   Ochii lui Escamoteur se făcură din ce în ce mai mari. De asemenea, Erable care era în camera vecină a auzit şi el cuvintele lui George. Acum se uită şi mai înspăimântat la cei doi camarazi ca şi înainte. George însă înapoindu-se, se întoarse zâmbind către Erable şi-i spuse:

   — Acum îţi vei fi dat seama că vom uza de toate mijloacele care ne stau la îndemână pentru a ne elibera. Prin urmare păzeşte-te să întreprinzi ceva contra noastră.

   Erable făcu o mutră caraghioasă. Până acum avusese dea face numai cu oameni lipsiţi de apărare, deşi periculoşi, care din când în când mai murmurau, dar n-au avut niciodată curajul de a organiza o rebeliune pe faţă. Acum stătea în faţa a doi oameni de pe submarinul vestitului căpitan Farrow şi era explicabil că-i pierise curajul.

   — Ei şi-acum, domnule Erable, reluă George pe un ton care nu tolera nici o replică, vei merge alături de camaradul meu şi ne vei scoate din zona magazinului în câmp liber.

   Acu urma un moment foarte delicat şi George ştia asta. Vor recunoaşte soldaţii schimbul hainelor?

   Din fericire între timp se întunecase. Aceasta favoriza acţiunea celor doi prieteni. George deschise uşa şi păşi afară din coridor. Şase soldaţi stăteau aliniaţi acolo, repezindu-se să-şi salute superiorii, pe locotenent şi pe căpitan.

   George şi Petre le mulţumiră cu privirea îndreptată înainte şi căştile tropicale mult aplecate pe frunte. George se opri şi spuse, imitând vocea tărăgănată a căpitanului:

   — Aşteptaţi aici până ce Erable vă va aduce noi ordine.

   Răsuflă uşurat când trecu cu Petre pe lângă soldaţii

aliniaţi. Poate că soldaţii vor aştepta acolo întreaga noapte, aşteptându-l pe Erable să le aducă ordine. Până atunci cei doi camarazi sperau să fie departe în larg cu Dox-ul lor.

   Cei doi prieteni se grăbiră destul de mult pentru a ieşi din zona magazinului ăstuia blestemat. Un alt moment delicat a fost atunci când au trecut de pragul uşii. Fără nici o grabă, George păşi travestit în căpitanul Escamoteur prin curte, apoi prin uliţele adiacente magazinului.

   Întrucât era ora cinei au întâlnit în drum mulţi soldaţi care umblau cu gamele şi vesela plină de mâncare luată de la bucătărie.

   George şi Petre au răspuns de fiecare dată politicos dar se păreau că şi soldaţii se fereau eu înşişi a se apropia de superiorii săi. Asta era de fapt o trăsătură comună de obicei tuturor soldaţilor din orice armată din lume.

   Pe străzile vecine magazinului ardeau peste tot felinare. Din fericire n-am fost recunoscuţi de nici un soldat. Acum urma poarta cea mare. George se opri şi-l întrebă pe Erable foarte încet:

   — E nevoie de o parolă pentru a ieşi afară?

   Supraveghetorul dădu numai din cap.

   — Care e deci parola?

   — Gloire (glorie), domnule căpitan!

   — Mulţumesc!

   George păşi cu hotărâre în faţa santinelei din poartă dar în aşa fel încât felinarul cel mare care lumina poarta îşi arunca razele luminoase undeva în spate.

   — Gloire, spuse pe o voce tărăgănată. George, falsul căpitan Escamoteur. Deschide poarta, te rog!

   Santinelele se grăbiră să se execute. George mulţumi pe un ton sec şi părăsi zona magazinului. De abia auzi uşa în urma sa scârţâind în balamale că George şopti ca pentru sine:

   — Slavă cerului că am trecut şi de asta!

   După ce au mai străbătut o bucată de drum au întâlnit două siluete care le păreau destul de cunoscute. S-au apropiat de prezumtivul căpitan Escamoteur pentru a-l saluta, administratorul magazinului Glande şi comisarul Paysan.

   Situaţia era departe de a fi simplă. Aceştia doi vor da evident alarma, dacă ar fi recunoscut schimbarea.

   Glande începu imediat să raporteze:

   — Cred că l-am văzut în după-amiaza asta pe tatăl tânărului deţinut, căpitanul vasului, Fondeur, mergea pur şi simplu pe una din străzile oraşului. Am vrut fireşte să-l interpelez, dar mi-a scăpat dispărând pe una din străzile învecinate. Se afla în apropierea localului nostru favorit. Dacă aţi binevoi să trimiteţi câţiva soldaţi...

   — E suficient să-l arestăm. Mergeţi imediat la magazin. Noi ne vom întoarce în curând înapoi! îi răspunse George scurt. O să propun comitetului director să vă ofere o recompensă pentru că aţi fost atât de vigilenţi.

   Glande fu surprins de acest fel de adresare al căpitanului, care i se părea extrem de lapidar, de faptul că a fost lăudat atât de tare încât îi şterse din minte orice bănuială. Se mărgini să spună:

   — La ordin, domnule căpitan. După care se întoarse cu comisarul Paysan pentru a-şi relua drumul.

   După ce au străbătut o bucată de drum, George i-a şoptit prietenului său Petre:

   — Trebuie s-o iei imediat înapoi Petre şi să-i ameţeşti pe Glande şi pe comisar cu o lovitură de pumn. Acum intrăm în oraş, poate avem noroc şi ne întâlnim cu tata. Oricum m-am gândit la un plan.

   Peter însă fu de altă părere. Glande şi cu Paysan se puteau întoarce liniştiţi în incinta magazinului, oricum o vreme nu se vor mai interesa de căpitan, pe care îl întâlniseră deja afară.

   George fu de acord cu opinia prietenului său. Şi-au văzut mai departe de drum şi în curând erau în faţa restaurantului preferat de către cei doi amici puşi pe căpătuială, Glande şi Paysan.

   George intră pentru a se asigura că tatăl său nu se afla printr-o întâmplare fericită acolo. Spre regretul său constată că nu era.

   Luând-o pe străduţele laterale, Erable i-a condus pe cei doi până în zona portului.

   — Încă ne mai poţi fi de folos prin oraş puţin, după care te vei putea întoarce îndărăt şi să-i duci salutul nostru veritabilului căpitan Escamoteur. Până acum Petre nimerise foarte aproape de Erable, spre marea neplăcere a acestuia.

   După o scurtă pauză George continuă:

   — Trebuie să închiriem o barcă cu motor cât mai rapidă, domnule Erable. Cu siguranţă dumneata cunoşti pe proprietarii unor astfel de bărci. Trebuie să ajungem în larg şi să-l căutăm pe tatăl meu. Sper că-l vom găsi în curând şi atunci te vei întoarce şi dumneata înapoi.

   — La ordinele dumneavoastră, murmură printre buze administratorul.

   În zona portului Erable se învârti împreună cu George şi Petre printre câteva cârciumi mai ieftine, apoi îi făcu semn unui om mai vânjos şi în putere şi-i spuse:

   — Domnule Castor, domnul căpitan aici de faţă ar vrea să facă o mică plimbare cu barca dumitale cu motor în zona portului. E vorba de o chestiune strict militară. Poţi, te rog, să pregăteşti barca?

   — Fireşte, domnule Erable, urmaţi-mă, vă rog, îl asigură cu promptitudine omul.

   Într-un şopron care nu era plasat departe, cu acces la un canal care dădea la malul mării, stăteau patru bărci cu motor. Petre căută cu privirea sa ageră pe cea mai bună dintre toate. În câteva minute s-a făcut plinul cu combustibilul aferent.

   Camarazii s-au urcat într-însa, prinzându-l pe Erable între ei. Barca alunecă uşor pe canalul îngust până în zona portului.

   Portul se afla deja în spatele lor şi tocmai depăşiseră un distrugător francez ce se afla pe punctul de a ridica ancora, când dinspre magazin răsună o lovitură de tun.

   — Ce înseamnă asta? îl întrebă George pe prietenul său.

   — Fuga noastră a fost descoperită. Distrugătorul va afla curând că împreună cu mine, vă aflaţi pe mare. Magazinul este legat telefonic de diferite puncte cheie ale portului. Într-o jumătate de oră puteţi să contaţi că va începe urmărirea.

   — O să scăpăm noi de distrugător, îl asigură George calm.

   — Noi mergem câteva minute drept înainte după care o să cotim spre stânga. Petre, te rog, să preiei cârma şi concomitent să veghezi asupra lui Erable. Eu o să trec la provă şi o să lansez semnale înspre Dox-ul nostru.

   Trecuse deja o jumătate de oră când din nou se auzi tunul, de data asta dinspre apă.

   — Distrugătorul ne-a luat urma, remarcă Erable. Să sperăm că nu va încerca să ne oprească bombardându-ne.

   Situaţia ameninţa să devină delicată, când după trecerea unui sfert de oră, departe în urma bărcii cu motor, fluxul luminos al unui reflector inundă marea. Nu va trece mult şi distrugătorul va descoperi barca lor minusculă.

   În aceeaşi clipă, spre marea lui bucurie, George descoperi înainte un punct luminos. Imediat transmise un semnal luminos la rândul lui. Răspunsul veni prompt din partea celor de pe submarin.

   După încă zece minute, distrugătorul se apropie ameninţător de ei, barca se opri în vecinătatea Dox-ului.

   George şi Petre săriră de îndată pe punte, în timp ce Erable care apucase cârma o porni înapoi înspre distrugător.

   Submarinul se scufundă rapid şi după cinci minute duduitul motoarelor vasului de război francez aproape se estompase.

   George şi Petre au fost nevoiţi să depene cu detalii povestea lor de captivitate.

   Farrow fusese într-adevăr în după-amiaza aceleiaşi zile în Numea pentru a-şi recupera fiul. Într-un golf înconjurat de stânci abrupte, în apropierea unei insule pe care Farrow o cunoştea, Hagen reuşi să termine în linişte reparaţiile. Două zile Dox-ul a stat pitit acolo. După schimbarea elicei, Dox-ul a pornit-o spre „Insula Odihnei". Dar chiar şi acolo îi aşteptau noi aventuri.

SFÂRŞIT

Volumul 245

CARAVANA MORŢII

   O DESCOPERIRE CIUDATĂ

   — ESTE ABSOLUT DE MIRARE, Mariane, cât de mult îşi iubesc beduinii ăştia deşertul lor. Deşi e evident, nu-i o plăcere în a călări cât e ziua de lungă prin pustiul de nisip. În ceea ce mă priveşte mă simt tot atât de stors ca şi o lămâie.

   — Dragă Robert, fiecare om trăieşte în raport cu cutumele sale. Un arab s-ar simţi cu siguranţă plictisit de moarte dacă ar fi să trăiască într-unul din marile noastre oraşe şi n-ar putea să călărească pe calul său încotro ar voi, ca un om liber. Gândeşte-te numai la America, unde un om al preeriilor preferă întotdeauna sălbăticia în detrimentul celor mai sofisticate comodităţi pe care ţi le poate oferi civilizaţia.

   — Poate că-i adevărat ce spui tu acolo, Mariane, dar nu uita că stepele şi preeriile din America se deosebesc foarte mult de deşertul ăsta al nostru blestemat. În primul rând nu-i aşa de cald, peste tot găseşti apă cu care să-ţi astâmperi setea. Aici însă? Peste tot nisip şi numai nisip, oriunde îţi îndrepţi privirea, nu zăreşti vreun copac sau măcar un tufiş. E adevărat că beduinii pot să rabde zile întregi foamea, setea şi multe lipsuri, lucru de care sunt conştienţi şi prin urmare foarte mândri. Se pare că şi-au însuşit ca pe o proprietate marea asta de nisip de pretutindeni. Un lucru cu adevărat uimitor!

   — Din punctul tău de vedere ai şi tu dreptate, Robert! Deşi eu rămân la părerea mea şi cred că aici e mai presus de toate obişnuinţa. De aceea nu voi compara preeria cu deşertul, ci voi afirma pur şi simplu suveranitatea obişnuinţei. Dacă tu însuţi ai fi beduin, nu mă îndoiesc că ai fi gândit la fel. Cum nu suntem nici tu, nici eu, străbatem ţara asta doar pentru a o cunoaşte mai bine. După spusele şeicului pe care l-am întâlnit de curând, oaza nu poate fi departe şi atunci o să găsim tot răgazul din lume pentru odihnă, mâncare şi băutură. Aşa vom dobândi puteri noi şi o să fim în stare să ne continuăm călătoria.

   — Aşa o fi, dar nu uita, Mariane, că oazele de felul acesta nu sunt mari ca întindere şi lesne vom putea să o scăpăm din vedere şi să trecem pe lângă ea. Presentimentul ăsta mă domină mereu, cu consecinţa lui firească, imposibilitatea de a ne împrospăta resursele de apă. Deja nu mai avem nici un strop de apă şi setea devine din ce în ce mai acută din minut în minut.

   — Nu te mai lăsa pradă descurajării, Robert! După părerea mea, am ţinut constant direcţia potrivită şi vom da în curând de oază. Beduinii îşi cunosc ţara foarte bine şi nu se înşală în astfel de privinţe. Vom ajunge la oază chiar înainte de a se pogorî înserarea.

   — Şi dacă nu va fi aşa, Mariane?

   — Dragă Robert, nu te recunosc! Parcă ţi-a pierit de tot curajul! Aşteaptă cu văicărelile până se vor adeveri temerile tale. De ce trebuie să vezi totul în negru? Doar eşti Robert Bertram, ce naiba?

   — Nici eu nu ştiu ce se întâmplă cu mine, dragă Mariane, dar pur şi simplu nu pot scăpa de un presentiment neplăcut. Presimt că ni se va întâmpla ceva groaznic. Ştii şi tu prea bine că aceste presentimente rareori dau greş.

   — Poate că sforţările de până acum să te fi secătuit de toată energia. A cum însă capul sus! Vei vedea însă astă seară că simţurile ţi-au jucat o festă şi vei râde tu însuţi de tine şi ai să te întrebi cum ai putut să treci printr-o pasă atât de neagră.

   Nu i-am dat nici un răspuns prietenului meu, ci am analizat încă o dată întreaga situaţie. De două zile încheiate călăream fără întrerupere prin soarele nemilos al deşertului. Atunci întâlniserăm cu adevărat beduini rătăcitori, dând chiar peste corturile lor.

   Şeicul acestora ne primi foarte prietenos şi ne descrise ţara sa în culori vii. Acesta îşi iubea ţara mai mult ca orice şi se afla în elementul său în pustiu. În timp ce femeile acestora aveau grijă de treburile casnice şi îngrijitul animalelor, bărbaţii străbăteau deşertul de la un capăt la altul cu o rezistenţă şi un curaj neasemuit.

   De fapt, aceştia cunoşteau toate secretele acestor ţinuturi, ştiau unde se ascund oazele, fântânile subterane pline cu apă şi nu puteau da greş chiar dacă nu aveau la dispoziţie aparatura de orientare cum ar fi binoclul, busolele, aflate deja în posesia occidentalilor.

   Şeicul ne-a descris de fapt foarte exact drumul de care trebuia să ne ţinem. Cu bidoanele pline de apă, după ultimul popas sub cerul liber o pornisem la drum îndată după răsăritul soarelui.

   De-abia pe al amiază am făcut un nou popas pentru odihnă, mai mult pentru a îngădui cailor noştri o pauză şi a-i cruţa de acţiunea nemiloasă a soarelui deşertului.

   Renunţaserăm la cămile preferând caii pur sânge arabi, ce erau mai rezistenţi şi care acopereau o distanţă mai mare într-un timp mai scurt. În orice caz aşa ne-au spus negustorii de cai de la care îi cumpărasem.

   Până acum nu am avut de ce să ne plângem. Ne-am continuat neabătut călătoria pe spinările cailor noştri. Mai cu seamă aveam foarte mare grijă la bidivii să nu apuce să se poticnească, deoarece în acest caz ar fi venit primul semnal că aceştia obosiseră deja.

   În acest caz trebuia neapărat să ne odihnim pentru ca şi cailor noştri să nu li se întâmple ceva, apoi curând am fi urmat noi la rând, întrucât fără acest mijloc de transport am fi fost pierduţi în deşert.

   Negustorii arabi nu păreau că ne-ar fi înşelat, dar meritul îi revenea şi prietenului meu, Marian, care avea o mână bună la alesul cailor.

   Soarele continuă să ardă nemilos, iar aerul fierbinte era foarte greu de respirat. Marian mă privea îngrijorat de oricâte ori mă prăbuşeam în şa, sub auspiciile nefavorabile ale vremii.

  În ce mă priveşte, nu doream să par mai epuizat decât eram, mai ales că micuţul Goliath, pe care Marian îl luase cu el, nu dădea nici un semn de oboseală. Deci cum aş fi putut eu, Robert Bertram să mă las mai prejos?

  M-a uitat înspre camarazii mei. Pongo călărea pe calul său, pe care de abia acum încălecase. Era proaspăt şi vioi şi fireşte era obişnuit cu clima ţării sale. Cât despre Goliath, care provenea de asemenea dintr-o ţară cu climă caldă, Italia, nici acesta nu părea prea marcat de rigorile călătoriei.

  Aceste constatări mi-au redat energia pierdută. Doar nu vroiam să fiu primul care să clacheze. În definitiv nu-mi lipsea nimic decât apa de băut pentru a-mi astâmpăra setea.

  Dar nu mult după aceea am căzut din nou pradă gândurilor negre. Trunchiul mi-a alunecat înainte, atingând aproape coama calului. Am tresărit de spaimă şi asta în clipa în care calul meu a început să se poticnească. Pentru prima dată!

  De abia acuma eram conştient de ce pericole ne pândesc cu adevărat.

  Mi-am îndreptat statura imediat şi am tras cu coada ochiului înspre prietenul meu Marian. Oare observase şi el că pentru prima oară bidiviul meu se poticnea?

  Spre surprinderea şi spaima mea am văzut că şi calul lui Marian începuse să şchiopăteze. După o mică zdruncinătură, se îndreptă şi el din şale. Fără a spune un cuvânt îşi duse mâna streaşină la ochi şi scrută orizontul din faţa noastră.

  Ne-am oprit amândoi aproape simultan caii. Cu destulă greutate, la rândul meu, mi-am scos ocheanul şi am scrutat pustiul de nisip din faţa mea. Dar nicăieri nu se zărea altceva decât nisip şi iar nisip. Cât despre vreo oază, nici pomeneală!

  — Va trebui neapărat să facem o scurtă pauză aici, Robert. Dacă nu odihnim cât de cât caii, nu ne vom mai putea folosi de ei. Va să zică, până la urmă tot ne-au păcălit negustorii ăia! Chiar nu credeam că nu vor rezista caii ăştia decât vreo două zile. Un popas de o oră sau două nu ne va strica nici nouă.

   — Toate ar fi bune, dar unde vom ajunge, Mariane? i-am răspuns eu. Fără articolul ăsta nici popasul nostru nu e decât un chin prelungit! Revin cu întrebările. Eşti convins că vom da de oaza asta?

   — După spusele şeicului ar trebui să dăm de ea chiar azi, înainte de apusul soarelui. După pauza asta, n-o vom putea atinge decât după lăsarea întunericului. Sunt îngrijorat de soarta cailor, întrucât şi aceştia suferă de pe urma setei.

   Am descălecat, am luat şeile de pe ei şi într-o denivelare în nisip i-am lăsat pentru următoarele minute liberi. Aceştia au început să fornăie pe nări de parcă ar fi presimţit apropierea unui pericol ştiam însă prea bine că erau morţi de sete şi numai cu mare greutate şi-ar fi putut continua drumul.

   Pongo, pe care căldura nu-l afectase aproape deloc, descălecă de asemenea şi acum căuta în unul din bidonaşele sale un rest de apă pentru noi şi anume din ceea ce putuse el economisi din puţinul său.

   Era călduţă, dar cu toate astea nu s-a părut cea mai de preţ delicatesă din lume. Fireşte că am împărţit-o cu Goliath, deşi acesta la început a refuzat cu multă demnitate.

   Îşi băgase în cap să nu ne fie o povară în călătorie şi deşi suportase şi el sforţări enorme şi privaţiuni de tot felul nu sa plâns nici un moment. Pongo rămăsese pe mai departe omul precaut şi clarvăzător ca întotdeauna, aşa încât se urcă pe prima dună de nisip din faţă pentru a putea scruta mai bine orizontul.

   Din punctual meu de vedere nu era decât un gest inutil, întrucât oceanul de nisip părea să fie atotstăpânitor în toate direcţiile. Am rămas surprinşi atunci când uriaşul negru ne-a poftit să-l urmăm sus, unde se pare că distinsese totuşi ceva demn de văzut.

   Dintr-o dată mi-a dispărut oboseala din oase. Sprinteni, am urcat cu toţii pe coama dunei, privind în direcţia pe care ne-o indicase Pongo. Acum vreo jumătate de oră, când cercetasem orizontul cu ocheanul n-am avut în vedere decât dorinţa de a descoperi oaza. Acum, Pongo arătă direct înspre sud, după care ni se adresă:

   —  Massers, acolo este pasăre mare, unde găseşte oameni. Massers repede încalecă pe cai şi călătoreşte într- acolo, poate este apă.

   Concomitent Marian şi cu mine am dus ocheanele la ochi pentru a privi înspre direcţia indicată de Pongo. Câţiva vulturi zburau la joasă înălţime, dând ocol la ceva ce zăcea fără îndoială undeva pe nisip. Deocamdată nu se coborâseră asupra prăzii, dar era sigur că acest lucru nu va întârzia să se întâmple.

   — Trebuie să ajungem cât mai repede acolo, Robert! Mă înţelegi? mi se adresă Marian precipitat. Într-o jumătate de oră vom fi ajuns. Cine ştie, poate se găsesc oameni acolo şi... apă.

   Fără a spune nici un cuvânt am coborât povârnişul de nisip, mi-am înşeuat calul, iar apoi săltându-mă în şa am pornit-o spre direcţia indicată de Pongo. O jumătate de oră vor rezista caii, mi-am spus. Dacă nu vom găsi nimic acolo, vom putea continua popasul întrerupt. Câteva minute mai târziu ne-am reluat deja călătoria.

   Caii noştri nu mai şchiopătau deloc, de parcă ar fi ghicit şi aceştia că posibila salvare a lor şi a noastră se afla pe aproape.

   Mi-a venit chiar ideea că înaintea animalele mirosiseră ceva aflat la depărtare, de aici şi fornăiturile lor repetate, de speriat. Totuşi, trebuia să-mi reconsider opiniile din cauza depărtării prea mari la care se aflau la acel moment.

   După ce am coborât panta dunei, ne-am oprit surprinşi caii. În văioaga de sub noi ni se oferea un tablou ciudat.

   Un om, un alb, aşa cum ne-am dat seama era îngropat până la umeri în nisip. Mâinile îi erau legate deasupra capului, în spate, în aşa fel încât nu se putea elibera. La o oarecare depărtare se afla un cal ce părea nemişcat.

   Omul nu ne auzise şi se părea că îşi contempla sfârşitul apropiat. Capul îi era aplecat în faţă, de parcă ar fi fost mort.

   Ne-am dat seama că mai trăia după mişcările spasmodice ale coşului pieptului. Am aruncat o privire

împrejur dar în afară de vulturii hoinari, nu am zărit nimic.

   Am coborât în văioagă, lăsându-l pe Goliath pe înălţime, de gardă. Nu era exclus ca adversarul sau adversarii să fie undeva pe aproape, ascunşi.

   Odată ajunşi jos, am sărit imediat de pe cal şi ne-am apropiat de bietul om. Acesta era leşinat, cu gura schimonosită într-un rictus de agonie.

   — Deocamdată nu putem face nimic pentru acest om, decât să-l dezgropăm şi să încercăm să-l readucem în simţiri.

   Pongo se şi pusese pe treabă. M-am grăbit să-i dau o mână de ajutor, în timp ce Marian şi-a îndreptat atenţia spre calul omului îngropat în nisip. Ne făcu destul de repede semn cu mâna bucuros, arătându-ne un burduf din piele umplut cu apă.

   Acum aveam şi cum să-l ajutăm pe bietul om aflat la ananghie. Deşi apa, aşa cum era de aşteptat, era călduţă, îşi făcu efectul scontat.

   Mai întâi l-am dezgropat şi abia apoi ne-am străduit să-l readucem la viaţă. Câteva minuta mai târziu era deja întins pe nisip, în timp ce noi ne-am străduit ca să îi strecurăm câţiva stropi de apă printre buzele încleştate.

   N-a fost treabă uşoară, dar după ce am reuşit să-i descleştăm gura, după primele picături aducătoare de viaţă omul se relaxă de la sine, căutând să absoarbă cât mai mult din preţiosul lichid.

   Nu-şi reveni însă un timp din starea de inconştienţă, deocamdată totul rămânând la nivelul reflexelor. De abia după ce Marian îi udă puţin şi capul, acesta îşi deschise în sfârşit ochii.

   Nu putea, fireşte, să-şi dea seama cine suntem noi, dar aveam impresia că nici despre starea în care se află nu era mai conştient. De abia după ce Marian îi întinse din nou paharul de aluminiu în care turnase apă şi omul bău şi pe aceasta, dădu câteva semen de luciditate.

   I-am apreciat vârsta la patruzeci şi cinci de ani, purta un costum de călărie englezesc şi după trăsăturile puternic bronzate am putut trage concluzia că-şi petrecuse mulţi ani la tropice.

   Multă vreme se uită uimit la noi şi numai după ce Marian îl întrebă dacă ne poate înţelege, el dădu afirmativ din cap.

   — V-am găsit aici, îngropat în nisip, într-o stare jalnică, domnule, începu Marian. De abia după ce v-am găsit bidonul cu apă alături de calul mort am reuşit să vă aducem în simţiri.

   — Mulţ... mesc, fo... arte mult, domnilor, veni cu mare greutate răspunsul de pe buzele omului. O să-mi. re. vin îndată. Mai daţi-mi. un pic. de. apă!

   Marian se conformă imediat rugăminţii acestuia.

   Aş fi băut şi eu bucuros un păhărel, dar apa nu era proprietatea noastră şi trebuia să cerem voie mai întâi să vedem dacă ni se permite aceasta.

   Sigur am fi putut trece peste aceasta, dat fiind rolul nostru de salvatori. Marian însă, corect ca întotdeauna, nu voia să o facă. Apa trebuia mai întâi întrebuinţată în folosul proprietarului ei de drept, victima agresiunii.

   Abia după ce mai dădu peste cap un păhărel de apă, omul se ridică în şezut, ne privi pătrunzător, după care ne întinse solemn mâna, în timp ce spunea mult mai vioi:

   — Încă o dată mulţumiri din inimă domnilor, pentru gestul de buni samariteni. Ştiu că nu faceţi parte dintre agresorii mei. Am fost atacat aseară şi spre dimineaţă îngropat în nisip. Mi-am pierdut cunoştinţă pe la amiază şi fireşte că înainte de asta mă şi socoteam pe deplin pierdut.

   — Ştiţi prin urmare cine v-a atacat, domnule?

   — Ştiu, deşi nu-mi cunosc duşmanul, din păcate, domnii mei! O să vă povestesc totul mai târziu. Acum ar fi mai bine să părăsim locul ăsta. În patru ceasuri trebuie să dăm de oaza care se găseşte înspre vest. Probabil într-acolo vă îndreptaţi şi dumneavoastră.

   — Aveţi perfectă dreptate şi vrem să ajungem acolo încă înainte de pogorârea întunericului. Întrucât caii noştri au început să dea rateuri, am fost nevoiţi să facem popas. Cu prilejul ăsta unul dintre camarazii noştri a văzut păsările astea rotindu-se, aşa că am luat-o în direcţia asta. Proviziile noastre de apă s-au isprăvit şi acum ne grăbim să dăm de oază.

   — Eu am două burdufuri pline cu mine, vă rog să vă serviţi cu cât vă trebuie! Oricum, în patru ore le vom putea umple din nou.

  — Calul dumneavoastră este mort şi caii noştri sunt şi ei terminaţi. În nici un caz nu vom putea transporta doi oameni. Ce e de făcut în situaţia asta?

  — Adăpaţi caii, domnule! O să vedeţi că se vor înzdrăveni din nou. Văd că aveţi cai excelenţi, de mare rezistenţă. Au dificultăţi fiindcă i-aţi purtat mult prin deşert. Dacă un cal oboseşte, trebuie să descaleci şi să alergi o vreme pe lângă el până îşi revine. Trebuie neapărat să ajungem la oază, acolo mă aşteaptă o întâlnire importantă.

  Deocamdată, englezul nu se prezentase, iar Marian nu găsise încă o cale de a-l aduce la cunoştinţă numele nostru.

  Însă se vedea de la o poştă că acest domn cunoştea deşertul şi obiceiurile sale, semn că se afla de ceva vreme prin părţile astea. Întrucât ne promisese că ne va povesti el însuşi mai târziu despre sine, nu l-am mai întrebat nimic, ne-am răcorit noi şi animalele cu apa celui salvat şi astfel ne-am reluat călătoria.

  Între timp, englezul se ridică pe picioarele sale, adunându-şi toată energia. La început se clătină puţin, dar mai apoi deveni sigur pe picioarele sale. Îşi căută calul şi şaua. Armele sale dispăruseră. Dar în rest nu fusese deposedat de nimic.

  Se uită apoi înspre caii noştri şi ne spuse:

  — Dacă-mi veţi permite, voi călări acest căluţ, care cred că mă va putea duce. Însoţitorul dumneavoastră, mai mic în greutate, va putea călări pe unul dintre caii rămaşi întrucât nu-i deloc greu.

  — Cam aşa m-am gândit şi eu, zise Marian. Robert, ia-l tu mai întâi pe Goliath pe crupa calului tău, apoi vin eu la rând. Goliath este însoţitorul nostru cel mai mic, care a primit numele ăsta mai mult în glumă, îl puse în cunoştinţă de cauză Marian. Aţi crezut că prietenul nostru negru va călări deopotrivă acelaşi cal cu noi, nu-i aşa?

  — Aşa m-am gândit la început, mărturisesc. Dar cred că e timpul să o luăm din loc pentru a ajunge la oază la momentul cel mai potrivit. Aşa cum v-am promis, vă voi povesti totul despre mine, mai târziu, în linişte.

   Englezul luă şaua de pe calul său mort, o atârnă pe calul lui Goliath şi se urcă în şa. Am încălecat şi noi, în timp ce Goliath se plasă comod în spatele meu. În această formaţie ne-am reluat călătoria.

   Deja ne simţeam reveniţi la viaţă şi caii noştri deopotrivă nu mai dădeau nici un semn de oboseală. Am pornit-o astfel în pas vioi, înfruntând din nou nisipurile.

   Englezul se instală alături de Marian în fruntea convoiului nostru, dar deocamdată călărea în tăcere.

   Cât despre mine, care călăream alături de Pongo, îl mai întrebam din când în când pe englez câte ceva, în discuţia noastră apărând numele lui Pongo.

   Când acesta îşi auzi numele pronunţat de mine se întoarse, ne examină încă odată cu privirea pe mine şi pe Marian şi... amuţi din nou. Purtarea acestuia era destul de ciudată.

   Nu m-am putut abţine să nu meditez puţin asupra sorţii acestui om. L-am găsit într-o postură jalnică, la graniţa morţii şi dacă nu am fi intervenit noi era de pe acum un om al umbrelor. Cu toate astea, nu a considerat necesar să se prezinte. Adevărul e că ne-a promis că o va face ceva mai târziu, istorisindu-ne toată întâmplarea, acum părând să fie într-o grabă extremă, străduindu-se să ajungă la timp la oază. Pierderea calului şi a armelor sale părea să nu-l fi afectat cine ştie ce, deşi aici în pustietate, erau printre puţinele lucruri care contau.

   Credea cu adevărat că o să-l transportăm prin deşert până o să-şi procure un alt cal?

   M-am hotărât să-l supraveghez îndeaproape. Poate că intenţiona la rândul său să şterpelească caii şi armele noastre pentru a-şi recupera în acest mod pierderile?

   Cine ştie dacă nu era el însuşi un brigand al deşertului, care tocmai şi-a primit pedeapsa pentru fapte

asemănătoare!

   M-am decis să-l avertizez pe Marian. Dar deocamdată nu găsisem momentul potrivit, întrucât amândoi, englezul şi prietenul meu, călăreau în fruntea convoiului.

   După două ore Goliath se întoarse spre Marian. Bidiviul englezului de abia mai putea căra povara celor doi oameni.

Micuţul italian se urcă în spatele lui Marian, schimbând calul, aşa că englezul călărea acum de unul singur.

   Soarele aproape că scăpătase la orizont vestind apropierea serii, dar despre oază nici o urmă. În curând se vor fi scurs cele patru ore pronosticurile şi va veni noaptea. Ce era oare de făcut? Să-l mai întreb oare pe englez cum stau în realitate lucrurile?

   Ca şi când acesta mi-ar fi ghicit gândurile, omul se întoarse în şa spre a-mi zice:

   — Într-un sfert de oră suntem în faţa locului. Vedeţi dunga aceea întunecată la limita orizontului? Aceea este oaza. În spatele ei se întinde o colină înaltă care duce înspre sud. Acolo este plasată o colonie numită Djuf. Aveţi chef să o vizitaţi?

   — Ne-am propus să atingem întâi munţii Djebel-I-Scharr, îi dădu Marian răspunsul. Dacă plasamentul coloniei Djuf nu presupune un ocol prea mare, fireşte că ne-ar plăcea să o vizităm.

   — Nu e vorba aici de vreun ocol, domnule, replică englezul. Dimpotrivă, Djuf se găseşte şi ea în munţi şi, în plus, vă oferă multe oportunităţi interesante. Dar vom putea discuta despre toate astea la noapte, când vom sta cu toţii strânşi în jurul focului de tabără pe care-l vom aprinde odată ajunşi la oază.

   Ca şi cum caii ar fi mirosit apropierea apei şi-au înteţit paşii. Dunga întunecată a orizontului se apropia tot mai mult şi curând ochii noştri au putut distinge stânci şi chiar siluetele unor copaci în faţă. N-am mai scos nici o vorbă, întrucât eram preocupaţi să examinăm ce se oferea privirilor noastre şi, mai ales să stabilim cu precizie dacă se aflau sau nu oameni prin apropiere.

   Englezul părea să nutrească gânduri similare, întrucât chiar cu puţin înainte de a fi atins oaza ne spuse:

   — Să fim prudenţi, nu cumva duşmanii mei să se aţină încă prin oază, deşi nu prea-mi vine să cred, deoarece aceştia nu adastă de obicei în locurile populate. Cu toate astea, nu strică să ţineţi armele pregătite. Nu aţi fi amabili să-mi împrumutaţi unul dintre pistoale? O să fac uz de armă doar în caz de forţă majoră.

  Am vrut să-l avertizez pe Marian, dar acesta îşi scoase cel de-al doilea pistol de la brâu, înmânându-l englezului. Abia apoi ne-am reluat călăritul în tăcere. Înainte de a păşi efectiv în oază, Marian se întoarse spre mine, făcându-mi cu ochiul ca un semn de avertizare. Mi-am închipuit că dorea să-l ţin pe englez sub strictă supraveghere.

  Aşadar şi Marian nutrea bănuieli la adresa englezului. Am răsuflat uşurat şi m-am grăbit să-i împărtăşesc lui Pongo gândurile mele. Acesta însă îşi scutură căpăţâna creaţă într- un gest de neîncredere şi îmi transmise în şoaptă:

  — Massers se înşeală, om nu rău! Pongo ştie asta!

  Ştiam desigur percepţia fină a uriaşului negru în materie de oameni şi mai ştiam că n-a dat greş niciodată. În cazul de faţă, totuşi, am hotărât să rămân în stare de alertă, în ciuda asigurărilor sale.

  Între timp, am ajuns la primele masive stâncoase îndărătul cărora se întindea oaza. O cărare îngustă practicată în nisip ducea direct într-acolo. Marian se angajase deja să o străbată, urmat la mică distanţă de către englez. Acum acesta călărea între noi doi, de aceea îi era imposibil să ne surprindă.

MOARTE RAPIDĂ

   NE-AM OPRIT CAII. Înaintarea noastră se întindea oaza. Aceasta era plasată într-o vale, de unde ducea o cărare îngustă direct spre nord. Tufişurile de mimoze şi smochini se aflau presăraţi peste tot, iar solul părea să fie suficient de roditor. Caii noştri au început să necheze de bucurie, întrucât chiar în mijlocul văii se afla plasat un lac puţin adânc a cărui apă străvezie îi atrăgea deopotrivă pe oameni şi animale în mirajul ei.

   De abia am putu ţine animalele de dârlogi să nu o rupă la sănătoasa şi asta din pricini diferite. Una dintre ele era chiar omul, arabul sau beduinul, mai corect spus, care plasat pe malul acestuia îşi ridicase flinta avertizându-ne. Acum se întâmplă încă ceva ciudat. De îndată ce îl zări pe englez acesta îşi aplecă din nou arma de foc şi ne strigă:

   — Saide!

   Era un salut în arabă care putea să însemne tot atât de bine bună ziua ca şi bună seara.

   — Dumnezeu să îşi păzească viaţa! îi dădu răspuns englezul şi o porni călare către beduin.

   Odată ajuns în faţa acestuia descălecă şi îl salută ca pe o veche cunoştinţă. Aceştia au început a schimba cuvinte dea valma, întrebări şi răspunsuri ce se succedau cu repeziciune după care englezul se întoarse înspre noi făcându-ne semn să descălecăm şi să ne apropiem. Beduinul ne salută şi pe noi după care îşi reluă vechiul loc. Înainte de a se aşeza, Marian îi aruncă lui Pongo o privire pe care acesta o înţelese imediat.

   După ce uriaşul negru a priponit caii, s-a îndepărtat alături de Goliath, pentru a cerceta împrejurimile. Pongo o făcea oricum, numai că Marian, din priviri, îl îndemnă să o facă cu şi mai mare prudenţă.

   Englezul, care la rându-i surprinsese totul, ne lămuri lucrurile, spre marea noastră mirare.

   — N-aveţi aici a vă teme de nimic, domnule Farrow. Totul e în regulă. Nimeni străin nu se găseşte prin apropiere.

   — Păi... cum.... ne-aţi pronunţat numele! Ne cunoaşteţi? îl întrebă Marian surprins.

   — Fireşte. Mi-am dat seama până la urmă cine sunteţi! Domnul Bertram a pronunţat numele Pongo. Am auzit de numele dumneavoastră pentru prima dată în India, la Calcutta. Apoi am citit despre câteva din aventurile pe care le-aţi întâmpinat. Permiteţi-mi la rândul meu să mă prezint. Numele meu este John Barrington - mai cunoscut în legătură cu The Fast Death - Moarte rapidă.

   — The Fast Death? Domnule Barrington, suntem de puţină vreme în această regiune şi e explicabil de ce n-am auzit încă de această poreclă. Totuşi, ne-o puteţi explica, vă rog?

   — Vă cred, domnule şi vă promit să vă explic totul. Aţi auzit totuşi de Caravana Morţii?

   — Regret, dar nu, veni prompt răspunsul de pe buzele prietenului meu. Nici de aceasta nu am auzit. Vreţi să ne dezvăluiţi şi nouă acest mister?

   — Desigur că este un mister şi eu sunt cu trup şi suflet pornit să îl dezleg. Este o istorisire scurtă, dureroasă, cel puţin în ceea ce mă priveşte. Vă voi spune tot ce ştiu, cine ştie, poate că mă puteţi chiar ajuta. Oameni ca dumneavoastră i-ar prinde oricui foarte bine! Aduceţi încoace proviziile de pe spatele cailor şi în timpul cinei o să vă istorisesc totul. Pe de altă parte, sunt sigur că mi-aţi luat- o în nume de rău că nu m-am prezentat de la bun început, mai ales că mi-aţi salvat viaţa. Veţi înţelege însă de ce am procedat aşa. Trebuie să fiu foarte prudent în ceea ce mă priveşte, dar totodată n-am vrut să-i mint pe salvatorii mei.

   Ca urmare, ne-am luat desagii în spinare de pe crupele bidiviilor şi ne-am apropiat de focul pe care beduinul tocmai îl aprinsese. În timp ce mâncam, englezul începu a ne povesti cum împreună cu fratele său au întreprins o călătorie lungă, venind dinspre Medina şi călătorind spre Bagdad, adică o direcţie contrară propriului nostru itinerariu.

   Vroiau să străbată întreaga distanţă prin deşert, numai că pe parcurs au fost martorii oculari ai unor ciudăţenii. Au întâlnit o caravană formată din vreo douăzeci de cămile, călărite de beduini, care păreau fără excepţie legaţi de cocoaşele animalelor. Erau aplecaţi înspre înainte şi dădeau impresia că erau toropiţi de somn. După ce fratele lui şi-a dus ocheanul la ochi a putut constat cu stupoare că toţi beduinii erau morţi.

   Odată stârnit interesul de priveliştea macabră ce li se înfăţişa, au pornit-o în direcţia caravanei pentru o cercetare mai amănunţită. Când s-au aflat foarte aproape de caravană, cămilele s-au speriat şi au luat-o la fugă. Le-au luat urma, dar totuşi, cu toate sforţările lor, caravana nu a mai putut fi ajunsă din urmă.

   Doar o singură cămilă rămăsese în urma grupului şi asupra acesteia îşi concentrară atenţia cei doi urmăritori. Într-un final au reuşit să o ajungă.

   Când au descoperit mortul îmbălsămat, al cărui chip era protejat de un voal des, încremeniseră e groază. Un glonte îi pătrunsese omului direct în creier, pe la jumătatea distanţei dintre ochi. Împuşcătura îi fusese fatală şi nici un semn de recunoaştere nu se afla asupra lui. De unde vine şi încotro merge?

   În cele din urmă l-au pus din nou pe cămilă, l-au legat aşa cum fusese la început şi animalul o luă din loc, alergând să-şi ajungă suratele. În curând l-au pierdut din vedere.

   Mult timp, cei doi fraţi s-au tot întrebat, bătându-şi capul, cine puteau să fie aceşti morţi. Au numit grupul ciudat de cămile Caravana morţii, un nume predestinat a se potrivi cu strania apariţie.

   Spre seară au ajuns la oaza unde se aflau acum cu toţii. Nici un om nu se vedea în lung şi în lat. Stând la lumina focului, s-au întreţinut până seara târziu, încercând să-şi explice întâmplarea trăită, desprinsă parcă dintr-un coşmar.

   De abia spre miezul nopţii s-au întins să adoarmă. Din păcate, munciţi de gânduri au omis să cerceteze împrejurimile. Credeau că sunt singuri în pustietatea asta şi fireşte nu îşi puteau imagina că ar putea fi ţinta unui atac. A fost trezit dintr-un somn adânc şi când ameţit şi-a întins braţul pentru a-şi apuca arma a constată că dispăruse. În jurul său stăteau opt beduini mascaţi. Se părea că morţii mascaţi de pe cămile s-au reîntors la viaţă, răzbunându-se

pentru faptul că le-a fost tulburată liniştea.

  — Pregătiţi-vă de moarte! i-a avertizat o voce în acelaşi moment, într-o engleză perfectă! Aţi tulburat liniştea morţilor noştri şi veţi plăti pentru asta! Faceţi-vă rugăciunea şi pe urmă....

  John Barrington a fost atât de tulburat pe moment încât încă părea că visează. Când însă vocea repetă avertismentul şi o flintă fu îndreptată spre corpul său, realiză că totul era real şi că treceau printr-o primejdie de moarte. Acum trebuia să întreprindă ceva repede, altfel totul se putea termina într-o clipă. Mai întâi încercă să obţină un răgaz de la arătarea care le poruncise şi care le hotăra sentinţa. Demersul său însă eşuă.

  John Barrington îi făcu un semn pe furiş fratelui său. Ca la o comandă s-au ridicat amândoi în picioare şi aruncându-se într-o încercare disperată asupra beduinilor reuşiră să-l surprindă atât de mult încât aceştia şi-au slobozit încărcătura armelor în grabă mare, nu au reuşit să-i nimerească, gloanţele trecând pe alături.

  În momentul următor John Barrington reuşi să smulgă arma din mâinile unui beduin, se năpusti cu ea folosind-o ca pe un ciomag, adversarii fiind nevoiţi să se dea înapoi.

  Întrucât flintele le erau descărcate, nereuşind să şi le încarce destul de repede, beduinii şi-au căutat scăparea în fugă, pentru a evita atacul nebun al celor doi disperaţi.

  Înainte de a dispărea cu totul, purtătorul de cuvânt al beduinilor, vocea care îi condamnase la moarte, se întoarse, îşi smulse revolverul de la brâu şi îl îndreptă împotriva celor doi fraţi. Fratele lui John se prăbuşi fulgerat la pământ, după ce un glonte îi perforă capul cauzându-i o moarte instantanee.

  Nebun de furie John se repezi asupra asasinului, dar nu-l mai putut ajunge. Acesta mai apucă să tragă câteva gloanţe, care din fericire nu îşi nimeriră ţinta.

  Beduinii îşi luase tălpăşiţa şi doar zgomotul cauzat de copitele cailor ce se îndepărtau în goană a mai putut fi distins în următoarele minute.

  Barrington se întoarse mai întâi la fratele său în agonie, dar acesta murise între timp. Se înţelege că îl cuprinse o furie fără margini împotriva acestor asasini. Dar durerea pricinuită de pierderea fratelui era şi mai mare. Întreaga noapte şi-o petrecu la căpătâiul acestuia şi îl îngropă abia spre dimineaţă, atunci când primele raze ale soarelui au ajuns în oază.

  Apoi cercetă şi examină mai profund situaţia în care ajunsese. Pierduse caii şi armele, îi rămăseseră proviziile cu cele de-ale gurii, precum şi burdufurile cu apă, care mai erau încă împrăştiate în jurul focului. Dar la ce puteau să-i folosească dacă nu putea să părăsească oaza? Fără cal nu putea îndrăzni să se aventureze în imensitatea deşertului fără a risca o moarte chinuitoare.

  Două zile încheiate zăbovi apoi în oază. De fapt, o parte a primei zile o petrecu spionând împrejurimile, cercetând stâncile din jur. Nu zări nici un călăreţ izolat sau vreun alt semn de viaţă decât dunele mişcătoare de nisip.

  În seara celei de-a doua zi zări în depărtare o perdea de praf ce se apropia cu repeziciune. Barrington nu avea acum nici un aparat optic la el, aşa că tot ce putea face fu să alerge înaintea călăreţilor care se apropiau pentru a-i putea vedea şi a-şi da seama cu o clipă mai devreme cine ar putea fi aceştia.

  Un tânăr arab se afla în fruntea unei cete de călăreţi, care se străduiau să îl ajungă. În ceata urmăritoare îl recunoscu pe acei indivizi mascaţi care i-au masacrat fratele. Dar ce putea el întreprinde împotriva lor?

  Nu se afla în posesia nici măcar a unui glonte pentru flinta nenorocită pe care o dobândise în încleştarea acelei lupte trecute ce a dus la uciderea fratelui său. Oricum era hotărât să îl ajute pe tânărul arab care îşi căuta scăparea prin fugă. Încropi la repezeală un plan sonor de acţiune.

  Coborî de pe stânca unde se căţărase şi se ascunse în oază. După aproximativ un sfert de oră au sosit şi urmăritorii călare. Primul îl ajunsese pe tânărul arab care, după ce aruncă o privire în oază îşi legă calul de trunchiul unui curmal mai răsărit, ascunzându-se în cele din urmă în spatele unei stânci solide şi pregătindu-se de apărare. În aceeaşi clipă Barrington îl făcu atent că se află şi el acolo, ceea ce avu darul de a-l speria rău pe tânărul arab, care sări drept în sus de spaimă şi teroare, neaşteptându-se la vreun suflet de om prin preajmă. De îndată ce recunoscu în persoana lui John Barrington un alb de care nu avea ce să se teamă, se linişti şi i se adresă acestuia într-o engleză stâlcită:

   — Domnule, Alif este urmărit şi are nevoie de ajutor!

   — Şi eu la rândul meu am fost atacat, nu mai am nici o armă şi prin urmare nu pot să te ajut, veni replica englezului.

   Fără a mai spune o vorbă în plus, îşi duse mâna în interiorul veşmântului său larg de unde scoase un pistol modern pe care Barrington îl recunoscu imediat ca fiind proprietatea lui şi de care fusese deposedat acum câteva zile.

   — De unde ai pistolul ăsta, Alif?

   — L-am luat de la beduinul acela înalt pe când dormea. Alif urma să fie ucis aşa că a fugit. Înainte, arma a aparţinut bărbatului care dormea, ca şi calul de altfel.

   Lui Barrington nu-i mai rămăsese timp pentru a răspunde, întrucât se auzeau deja paşii urmăritorilor. Se piti el însuşi la adăpostul unei stânci masive, pregătindu-se să-i întâmpine pe beduini.

   Acum avea ocazia să îşi răzbune fratele şi nu mai trebuia să şovăie. Tânărul arab îi întinse arma încărcată şi de îndată ce arabul cel înalt, care părea a fi conducătorul micii trupe, apăru în fruntea oamenilor săi la o distanţă apreciabilă, îl şi luă în cătarea armei sale.

   Înainte de a putea el însuşi să apese pe trăgaci se foşnii flinta tânărului arab. Acesta se prinse de braţ scăpând pe limba lui o înjurătură, după care o luă la sănătoasa, mânându-şi calul într-o direcţie contrară celei de unde veneau beduinii.

   Barrington pierdu acum ocazia care i se arătase, în timp ce beduinii, care-şi urmau şeful, veneau încă călare în virtutea inerţiei, voind să pătrundă la rândul lor în perimetrul oazei.

   Englezul nu îşi pierdu însă cumpătul. Ţinti glonte după glonte în timp ce un beduin după altul se prăvăleau de pe cai, rămânând întinşi la pământ. Întrucât nu putut să-i recunoască, toţi beduinii fiind mascaţi sub văluri dese, nu-i rămase altceva de făcut decât să tragă asupra capetelor acestora.

   Cinci beduini zăceau deja cu trupul în ţărână sau mai degrabă spus în nisipul încins, până ce restul şi-au dat seama şi au făcut cale întoarsă întocmai ca şi şeful lor.

   Barrington nu se mai preocupă de cei morţi. Îşi alesese un cal şi porni pe urmele beduinilor fugari. Aceştia luaseră un avans prea mare pentru a mai putea fi ajunşi. Se întoarse din nou la locul de unde plecase, bucuros că măcar putuse face rost de un cal pentru a părăsi oaza. Avea şi arme, întrucât putea alege din cele ale beduinilor răpuşi.

   Ajuns la oază, constată că tânărul arab era preocupat de a-i cerceta şi a-i percheziţiona pe cei morţi. Toţi aveau răni la cap, iar glonţul pătrunsese exact printre urechi.

   — The Fast Death, îi strigă tânărul lui Barrington. Domnul este Moartea rapidă.

   Barrington îi examină la rândul lui pe cei morţi. Doi aveau revolvere asupra lor, de fapt erau cele care au aparţinut fratelui său. Puştile lipseau, ceea ce conducea la presupunerea că şeful bandei le păstrase pentru sine. În orice caz, acum putea părăsi oaza oricând dorea, dacă ar fi vrut-o.

   Înainte de a o facem, totuşi, se asigură împreună cu tânărul arab că nu se află nimeni prin apropiere, spionând stâncile din jur, asigurându-se că beduinii au părăsit oaza într-adevăr. Se apropia seara şi erau nevoiţi să petreacă aici cel puţin încă o noapte.

   Se aflau căţăraţi pe o stâncă, când Barrington află la rândul său povestea tânărului arab urmărit de către beduini. Acesta venea din munţi, dintr-o colonie care se intitula Djuf. Acestuia, într-o expediţie prin deşert, îi fu dat la rândul lui să întâlnească Caravana Morţii. Nu se apropiase prea mult de ea şi pe când vroia să se îndepărteze cât mai repede, caravana s-a pus în mişcare, iar cămilele s-au îndreptat în mare grabă spre el. Înainte de a-şi fi dat seama ce s-a întâmplat, o parte din morţi parcă au înviat şi s-au repezit asupra lui. Până să fi putut face uz de arme, era deja legat.

   A fost la rândul său învăluit cu giulgiuri dese, legat pe cămilă şi asemuit cu unul dintre morţi. Caravana a pornit în galop iar propriul lui cal a fost împuşcat.

   Mai departe, undeva în nord, într-o tabără de corturi au făcu popas. El şi un alt tânăr au fost predaţi cu multă pompă unor beduini care rămăseseră la corturi. Abia atunci observase că ceilalţi beduini care treceau drept morţi pe cămilă dispăruseră. Trebuia să fie vreo zece morţi legaţi pe cămile, în timp ce ceilalţi însoţeau convoiul ca şi gardieni.

   Cum a aflat Alif mai târziu, peste câteva zile urma să fie şi el ucis. Motivul nu îl cunoştea, nu le făcuse nimic oamenilor acestora şi nici de Caravana Morţii nu se interesase cine ştie ce. În timpul nopţii îi reuşise să se elibereze de legături, să fure nişte arme, să apuce un cal şi să-şi caute scăparea prin fugă. Beduinii îl urmăriseră dar n- au reuşit să îl ajungă fiindcă îşi alesese cel mai bun cal.

   Întreaga zi alergase cu urmăritorii în spatele său şi spera să ajungă la oază, oaza care îi oferea câteva oportunităţi de apărare.

   Barrington îl puse pe arab să-i descrie cu exactitate tabăra de corturi unde se adăposteau beduinii. Alif i se alătură atunci când se hotărî să descindă în prima aşezare populată din regiune de unde se puteau aproviziona cu arme după dorinţă. Calul îl păstră pentru că era un bidiviu excelent.

   John Barrington hotărî să nu aibă linişte şi pace până ce nu va răzbuna moartea fratelui său. Voia să o facă personal, iar pe toţi beduinii care au contribuit la aceasta să-i pedepsească în egală măsură. Împreună cu Alif s-au străduit să dea de urma taberei de corturi. În cele din urmă au găsit tabăra şi Barrington îi dădea ocol asemenea unui leu înfuriat care adulmecă un staul plin de capre.

   Beduinii au fost treziţi din somn în clipa în care s-a auzit o împuşcătură. De fiecare dată unul dintre aceştia cădea la pământ, ucis de un glonte cele penetra căpăţâna exact printre ochi.

   The Fast Death pornise la lucru, răzbunându-şi fratele în timp ce unul după altul beduinii cădeau seceraţi la pământ.

   Deşi beduinii, în marea lor spaimă şi zăpăceală şi-au căutat scăparea prin fugă nu au putut schimba soarta lor de răzbunarea Morţii Rapide. Apărea neîncetat acolo unde aceştia se aşteptau mai puţin. Amuzant era faptul că aceştia se aţineau în permanenţă în vecinătatea oazei, ca şi cum din anumite nu s-ar fi putut sustrage mirajului acesteia.

   De câteva ori a mai apărut Caravana Morţii, dar de fiecare dată a făcu cale întoarsă când a apărut The Fast Death. Barrington ştia că ucigaşul fratelui său făcea parte din însoţitorii acesteia, aşa că îi pândea din umbră apariţia, prilej cu care tânărul arab însoţitor i-a adus numeroase servicii.

   Acesta spiona neîncetat şi îi raporta englezului unde se aţineau aceştia.

   — Şi ieri, domnilor, am fost surprinşi de către patru beduini, după ce mă învinsese somnul într-o văioagă mai adăpostită. Aceştia m-au doborât la pământ şi m-au legat în aşa fel să nu pot face nici o mişcare. Ştiau că sunt The Fast Death şi de aceea nu mai vroiau să mă ducă la corturi. Nici nu vroiau să facă uz de arme contra mea dintr-o vădită reţinere lăuntrică. În cele din urmă s-au hotărât să mă îngroape şi să mă ofere drept hrană vulturilor şi corbilor deşertului. Dacă nu aţi fi apărut dumneavoastră tocmai la timp, domnilor, destinul meu s-ar fi împlinit în felul acesta, îşi încheie Barrington istorisirea. Alif trebuia să mă aştepte aici până apăream şi asta nu s-ar mai fi întâmplat niciodată.

   — Şi ce aveţi de gând, Mr. Barrington? îl întrebă Marian pe englez. Nu dispuneţi nici de arme şi nici de cal?

   — Arme am câte vreţi şi de cal pot face rost de la beduini. The Fast Death o să apară din nou şi o să facă prăpăd în rândurile beduinilor asasini. Mi-ar plăcea însă să aflu ce înseamnă această Caravană a Morţii şi cine stă în spatele ei.

   — Unde ţineţi ascunse armele, Mr. Barrington? l-am întrebat eu uimit.

   — Hei... deh... uite că de arme am şi uitat şi tocmai de astea are omul nevoie să le aibă asupra-i atunci când este pândit de duşmani. Veniţi cu mine, domnilor şi o să vi le arăt! Faţă de dumneavoastră nu am nici un secret. Mi-am amenajat aici un adevărat depozit, întrucât pot presupune faptul că armele îmi pot fi oricând sustrase sau pierdute în timpul luptelor, aşa cum s-a întâmplat de curând. Am descoperit o mică peşteră în care îmi ţin nu numai armele ci şi conservele pe care le mai am ca provizii şi alte lucruri de care mai am nevoie. Dacă nu aş fi procedat aşa, trebuia să mă deplasez periodic în aşezările limitrofe pentru a-mi face rost de ele. În felul acesta mă pot reînarma oricând şi să fiu gata de acţiune. O să-mi fac rost curând de un cal, dar Alif va trebui să mi-l împrumute pe al său până atunci. El va petrece noaptea împreună cu dumneavoastră.

  Barrington se ridică şi ne făcu semn să îl urmăm. Ne conduse spre o stâncă, apoi o coti spre un tufiş lateral. Am descoperit o cărăruie de abia vizibilă, care totuşi părea a fi destul de folosită. Pongo ar fi descoperit-o în orice caz foarte curând, întrucât ochilor lui ageri nu îi scăpa nimic.

  Barrington însă se opri în faţa unui alt tufiş şi-l dădu la o parte. În spatele acestuia se aflau îngrămădite nişte pietroaie masive pe care englezul le înlătură, apoi apăru o deschizătură pe care se strecură, făcându-ne semn să-l urmăm.

  Am făcut cum ni s-a spus şi îndată am ajuns într-o mică peşteră. În lumina lămpii englezului am putut să-l contemplăm cămara cu provizii. Într-un colţ se aflau mai multe arme moderne, pistoale şi muniţie din belşug. Pe nişte nişe de piatră erau etalate câteva cutii de conserve, baterii pentru lămpi de buzunar, pături, haine, şei lopeţi, chibrituri şi alte câteva obiecte uzuale. Întrucât aici domnea o răcoare plăcută, englezul putea fi sigur că nu se vor strica şi că le va putea păstra o perioadă mai îndelungată de timp.

  — Dacă se întâmplă să mă găsesc în mare primejdie, aici mă pot ascunde foarte bine. Pot rezista mult şi bine unui asediu îndelungat fără să mă tem de înfometare.

  — Asta cam aşa-i, Mr. Barrington. Chiar şi năpăstuiţii care ar ajunge în oază pe jumătate înfometaţi ar fi recunoscători Proniei Cereşti dacă ar da peste aşa ceva.

  — I-am ajutat deja pe mulţi călători, Mr. Farrow, dar rămân pe mai departe precaut. Dacă unul dintre aceşti călători ar şti de peştera mea secretă ar şti întreg ţinutul şi cât ar mai dăinui apoi rezervele mele? Ei, bine, aceste arme cu repetiţie şi aceste pistoale îmi sunt suficiente ca şi armament, mai trebuie să îşi aleg un cuţit adecvat şi... Moartea rapidă va fi din nou gata de acţiune. Mă voi linişti numai atunci când ultimul beduin va fi răpus de mâna mea.

   Barrington îşi zăvorî din nou camera secretă de provizii. Tăcuţi ne-am înapoiat pe cărăruie. Englezul vroia să se asigure dacă totul era în regulă şi duşmanii săi nu se vor fi pitit pe undeva.

   — Beduinii ştiau că Moartea Rapidă se aţine pe aici pe undeva prin împrejurimile oazei şi de aceea o evitau, dar acum însă cum mă cred mort, sunt sigur că se vor întoarce pentru a se răzbuna pe Alif. De el nu se tem deloc.

   Sus, în vecinătatea stâncilor am dat de Pongo şi Goliath care stăteau de pază. Barrington îl salută întâi pe Pongo şi-i arătă toată admiraţia sa, întrucât îi erau cunoscute toate isprăvile şi însuşirile sale.

   Uriaşul negru păru încurcat ca de obicei şi era bucuros să ne vadă şi să ne raporteze că nici un picior de străin nu se găsea în perimetrul oazei.

   Barrington. În ciuda asigurărilor sale, nu ezită să cerceteze el însuşi împrejurimile.

   — Acolo, în depărtare, arătă el cu mâna înspre orizont, se află colonia de corturi a beduinilor pe care vreau să o vizitez la noapte. Dacă nu mă voi întoarce până mâine în zori am de gând să vă rog să mă căutaţi. Poate voi reuşi însă astă noapte să-l pedepsesc pe ucigaşul fratelui meu.

   Aş fi vrut ca Marian să nu fie părtaş la vreun act de răzbunare. Pe Barrington însă trebuia să-l căutăm în caz că nu se mai întoarce dis-de-dimineaţă. De aceea Marian îi şi dădu imediat englezului cuvântul său şi coborî alături de el înălţimile stâncoase. În schimb Pongo şi Goliath mai trebuiau să rămână sus pentru a supraveghea împrejurimile.

   O jumătate de oră mai târziu se lăsă întunericul. Abia după încă o oră Barrington vroia să plece, timp în care neam întreţinut împreună istorisindu-ne reciproc ultimele aventuri.

   Pongo se reîntoarse împreună cu Goliath la foc, dar noi împreună cu englezul am hotărât să păstrăm în permanenţă un post de veghe sus pe stânci, la care fireşte urma să intre şi Alif. Asta cel puţin pe timpul absenţei lui Barrington.

  Tânărul arab îi înşeuă calul englezului şi imediat după aceea acesta se topi în noapte. Acesta se despărţi de noi ca şi cum ar fi plecat la o simplă plimbare. Totuşi, înainte de a pleca ţinu să ne spună:

  — Să vă gândiţi la mine în cazul că nu mă voi întoarce, domnilor! Cine ştie dacă nu mă voi afla din nou într-o situaţie disperată!

  — Vom face tot ce este posibil ca să vă găsim, Mr. Barrington, puteţi să vă bazaţi pe asta, îi promise Marian.

  — Alif vă va fi de ajutor, domnilor, în această privinţă. Sper totuşi că mă voi întoarce mâine în zori.

  Acestea fiind zise, englezul se îndepărtă înghiţit de umbrele nopţii.

CARAVANA MORŢII

   NOAPTEA A FOST DESTUL DE RECE, ne-am învelit strâns în păturile noastre, iar cei cărora urma să le vină rândul în a face de veghe se mişcau încolo şi încoace pentru a se încălzi.

   Eu am fost al doilea, schimbându-l pe micuţul Goliath. Până atunci nu se petrecuse nimic neobişnuit şi nu credeam că se va produce ceva, deşi recunosc că aceşti beduini nu erau deloc nişte adversari de dispreţuit. M-am îndepărtat puţin de foc pentru a-mi dezmorţi membrele nemişcate şi înţepenite de frig. Două ore înseamnă un răgaz de timp apreciabil şi e de ştiut căci gândurile omului pot să poposească în cele mai ascunse amintiri.

   Aşadar, nu m-am putut abţine să nu-mi amintesc de ciudatele călătorii ale prietenului nostru, căpitanul de submarin Farrow, desigur la acelea la care am luat parte şi noi. În tot acest timp m-am străduit să nu pierd din vedere detaliile postului cu care eram investit şi examinam la intervale regulate împrejurimile.

   Focul nostru arunca lumini palide în imediata vecinătate, dar din nefericire lumina vie a cerului spuzit de stele îmi permitea să disting contururile până la o distanţă apreciabilă.

   Din nou am aruncat o privire înspre nord, de unde începea din nou deşertul de nisip. Într-acolo nu se mai găseau stânci de loc. Deodată am încremenit când am recunoscut o siluetă care privea nemişcată înspre focul nostru. Era un beduin în veşmânt alb. I-am putut distinge cu claritate burnusul alb, dar ciudat era că nu se mişca deloc.

   Mi-am scos prevăzător pistolul de la brâu. Din fericire, stătea ceva lateral în raport cu lumina focului nostru, de aceea speram ca silueta mea să nu fie prea uşor de distins. Avea beduinul gânduri necurate sau aparţinea bandei de beduini care îl ucisese pe fratele englezului? Abia acum îmi sări în ochi că silueta era destul de masivă. Să fi fost chiar conducătorul bandei pe care îl căuta Barrington şi pe care

vroia să îl tragă la răspundere?

   M-am hotărât să mă apropii prudent de acesta pentru a-l surprinde. Poate că-mi va reuşi să-l imobilizez şi să-l iau prizonier.

   Din păcate nu îmi mai puteam trezi camarazii pentru că atunci aş fi fost cu siguranţă observat de către arab. M-am aplecat cât am putut de mult, pitindu-mă şi ţinându-mă în dosul stâncilor, în umbra acestora, m-am apropiat cât de uşor am putut.

   Mă apropiasem din ce în ce mai mult de silueta enigmatică. Credeam chiar că o să-mi fie uşor să îl surprind, dar dintr-o dată acesta făcu o săritură laterală neaşteptată şi dispăru din câmpul meu vizual. Am ţâşnit înainte cu gândul de a-l ajunge dar omul dispăruse şi nu mai era de găsit nicăieri. De fapt, am dat la faţa locului de un tufiş destul de solid, dar nu se putea să se fi pitit îndărătul lui pentru că nu mi-ar fi putut scăpa aşa uşor.

   Am cercetat totuşi şi m-am convins de asta. Deşi mi-am propus să fiu precaut, nu m-am putu abţine să nu aprind pentru câteva minute lanterna. La o oarecare depărtare zăceau câteva fragmente de stâncă, risipite, în spatele cărora omul meu s-ar fi putut totuşi ascunde. De aceea mi- am stins lanterna şi mi-am căutat un adăpost pentru a nu putea fi surprins din spate.

   Am aruncat o privire spre camarazii mei adormiţi. Regretam foarte mult că nu-l aveam lângă mine pe Pongo, dar acum era prea târziu să îl mai trezesc. Când m-am uitat a doua oară spre foc am încremenit de spaimă. Între mine şi camarazii mei din nou am distins silueta nemişcată a beduinului. Era la vreo cincisprezece metri de foc şi putea să ochească în voie dacă ar fi nutrit o asemenea intenţie.

   Nu mai puteam şovăi. De fapt, nu ştiam ce are de gând silueta albă şi poate aveam voie să trag dar cu toate acestea camarazii mei trebuiau avertizaţi. Din nou mi-am dus mâna la brâu şi mi-am tras pistolul cu iuţeala fulgerului. În acelaşi moment o detunătură bubui în liniştea nopţii.

   Camarazii au sărit imediat în picioare dar nu au putut recunoaşte nimic deoarece făptura albă dispăruse din nou undeva. M-am grăbit înspre tovarăşii mei, care cercetau la rândul lor cu băgare de seamă împrejurimile. Se îndepărtaseră întrucâtva de foc, pentru a nu oferi unui trăgător ascuns o ţintă prea sigură. Pongo dispăruse imediat şi ştiam că acesta acuma căuta să se apropie pe nesimţite de beduin, deşi după opinia mea era greu de ghicit pe unde se afla.

   L-am chemat pe Marian şi i-am împărtăşit cele ce le văzusem, precum şi bănuielile mele cu privire la omul fantomă. Ar fi putut fi chiar beduinul înalt pe care îl căuta cu atâta asiduitate Barrington.

   — Poate că lucrurile stau chiar aşa, dragă Robert. Beduinii se vor fi întors ca să se convingă dacă este cu adevărat mort. Nu l-au întâlnit până acum şi s-ar fi mirat ce căutăm noi aici!

   — Atunci cu siguranţă beduinul acesta va trage cu siguranţă singura concluzie justă, că noi l-am salvat pe englez de la moarte, Mariane. Mă mir că nu a întreprins nimic până acuma împotriva noastră.

   În acelaşi moment s-a auzit un ţipăt şi imediat după aceea glasul lui Pongo:

   — Massers, vine imediat aici, Pongo prins om!

   Fireşte că am alergat cu toţii acolo pentru a-l vedea pe uriaşul Pongo îngenuncheat lângă un tufiş, în timp ce ţinea un om care se zbătea cu disperare.

   Prietenul se mărgini numai să râdă, însă îl ţinea atât de strâns pe individul de sub el, încât acestea de abia se mai putea mişca.

   Marian şi cu mine ne-am aplecat imediat înspre silueta de jos, dar n-am putut să-i desluşim trăsăturile feţei, întrucât avea întreg capul înfăşurat în giulgiu. Când am încercat să îl smulgem, acesta schiţă mai multe gesturi de apărare, dar nu reuşi să se opună în mod eficient, astfel cu o smucitură, Marian îl demască complet. Omul încetă atunci orice rezistenţă, dar după privirea fioroasă pe care ne-o aruncă am ştiut instinctiv că va căuta cu primul prilej să-şi spele cu sânge ruşinea îndurată.

   Era vorba de un arab, un beduin de fapt. Părea să fie în vârstă de vreo treizeci de ani şi avea o faţă interesantă, aş spune chiar frumoasă. Marian îi făcu semn lui Pongo să îl ducă mai aproape de foc, ceea ce acesta şi făcu, deşi

prizonierul lui se zbătea cu furie.

   Fără să îl lege, Pongo îl aşeză lângă foc, se postă însă în spatele lui şi-l ameninţă că îi va înfige un cuţit în spate în caz că va încerca să fugă. Ne-am aşezat lângă acesta în timp ce Goliath şi Alif au primit misiunea să cerceteze peste tot în perimetru oazei pentru a vedea dacă mai sunt sau nu beduini ascunşi.

   — Ce voiai de la noi? îl întrebă Marian pe Beduinul prizonier.

   — Nimic, domnule, am venit aici să mă asigur cine este în oază. Voiam şi eu să înnoptez aici. N-am făcut nimic şi nu ştiam ce intenţii aveţi, bune sau rele. Ştiţi prea bine că nu am făcut uz de nici o armă.

   Asta corespundea adevărului, fireşte. Omul nu a întreprins nimic contra noastră, aşa că nu aveam de ce să-l acuzăm. Cu toate acestea, pentru propria noastră siguranţă, nu ne permiteam să-l punem în libertate, cel puţin până în zori. După îmbrăcămintea aparţinea fără îndoială beduinilor din Caravana Morţii.

   — Eşti conducătorul Caravanei Morţii... începu Marian fără nici o introducere.

   Omul tresări ca muşcat de şarpe. Imediat îşi duse mâna la veşmânt ca şi cum ar fi vrut să îşi scoată o armă aflată acolo, dar Pongo care veghea îl făcu atent, proptindu-i de spate lama cuţitului său. Asta îl aduse pe individ la raţiune. Aparent fără nici o emoţie, el zise:

   — Nu cunosc nici o Caravană a Morţii, domnule, te înşeli!

   — Alif, haide te rog încoace şi priveşte-l cu atenţie pe omul acesta, îl strigă Marian pe tânărul arab.

   Acesta veni agale şi-l examină cu atenţie pe prizonier. Apoi adăugă pe un ton convingător:

   — Îl cunosc, deşi nu i-am văzut niciodată faţa, Mr. Farrow. Aparţine Caravanei Morţii care-l caută pe stăpânul meu. El la omorât pe fratele acestuia.

   — Ai auzit ce a spus omul acesta? îl întrebă Marian pe arabul care tăcea. Acum înţelegi de ce te ţinem prizonier? Eşti un criminal!

   — Omul ăsta minte, răspunde beduinul. Nu-l cunosc. Acum voi pleca de aici unde îmi va fi voia. Nici un om nu are

dreptul să mă reţină.

   Spunând acestea se ridică în picioare cu gândul de a-şi duce la îndeplinire intenţia. Nu ţinuse însă cont de Pongo, care-l sili să renunţe. Acesta râse numai şi ne spuse:

   — Omul ăsta nimic nu învaţă, Massers! Pongo trebuie să îl facă ascultător. Massers spune dacă trebuie legat.

   Marian era pe punctul de a-şi da acordul când se întâmplă ceva atât de surprinzător încât ne făcu să uităm pentru moment de comportamentul beduinului. Acesta sări drept în sus din poziţia şezând şi-l lovi pe uriaşul negru cu capul în bărbie, astfel încât acesta se clătină vizibil. Înainte de a-şi reveni şi înainte ca noi să schiţăm un gest de răspuns, beduinul dispăru într-unul din tufişuri.

   Pongo rămăsese câteva secunde ameţit, apoi slobozi un ţipăt de furie se repezi după el în tufiş.

   L-am urmat şi noi trăgându-ne pistoalele, dar beduinul părăsi primul tufiş, alergă şi dispăru în următorul.

   Pongo se luase după el, dar nu atât de repede ca să-l ajungă, probabil mai era încă ameţit de lovitură. Uriaşul era foarte mânios că-i scăpase victima şi se străduia din răsputeri să o ajungă. Ne-am dat sema că era zadarnic. Pur şi simplu beduinul părea prea rapid şi poseda şi o doză de viclenie pe deasupra. Nu era uşor să scapi din strânsoarea lui Pongo.

   Fireşte că ne-am străduit să îi dăm o mână de ajutor căutându-l pe fugar peste tot, dar după un ceas am fost nevoiţi să recunoaştem că acesta nu era de găsit. Cunoştea oaza mai bine decât noi aşa că se pitise pe undeva, fie a scăpat în deşert unde îşi încălecase calul ascuns pe undeva, scăpând cu fuga.

   Când l-am reîntâlnit pe Pongo acesta ne mărturisi că beduinul se topise undeva în imensitatea deşertului şi nu mai putea fi găsit. Pongo nu era de consolat şi îşi luă asupra sa întreaga veghe de noapte, sperând în sinea sa că beduinul se va întoarce şi îl va putea prinde.

   Cât despre noi, ne-am dat odihnei. Atâta vreme cât Pongo veghea nu puteam fi atacaţi din nici o parte. Am dormit liniştiţi până dimineaţa. Odată cu primele raze de soare am fost în picioare. Prima întrebare a fost dacă a sosit

Barrington. Nu se întorsese, aşa că am hotărât să mai aşteptăm o oră înainte de a merge să-l căutăm.

  Dar şi această oră, pe care am folosit-o pentru micul dejun trecu fără ca cel aşteptat să se întoarcă. Pongo şi Goliath ne înşeuaseră între timp caii, după care am umplut burdufurile cu apă. Nu ştiam cât vom lipsi şi nu voiam să mai trecem prin lipsurile din prima parte a călătoriei.

  Alif trebuia să ne servească drept călăuză. Pentru asta avea nevoie de calul lui Goliath, pe care îl lăsasem să se odihnească în oază. Pe de altă parte, trebuia să lăsăm un om aici, în eventualitatea că se va întoarce între timp Barrington.

  Am hotărât să-l lăsăm pe Goliath să-l aştepte pe Barrington, iar calul micuţului italian să-l însoţească pentru o vreme pe Alif, care urma să ne fie călăuză. Goliath îi va spune englezului încotro am luat-o. Italianul trebuia să facă în aşa fel încât să nu fie văzut că a rămas în oază de veghe. Am convenit să se ascundă în peştera lui Barrington de unde avea să iasă la intervale regulate de timp să se intereseze dacă sunt noutăţi. Ne promise să fie foarte precaut şi să ne urmeze imediat ce se va întoarce englezul.

  Am pornit spre nord. Potrivit informaţiilor de la Alif, tabăra beduinilor se afla la cinci ore călare, ţinând mereu această direcţie. Se înţelege că nu puteam călări drept în tabăra acestora, întrucât puteam fi văzuţi de la mare depărtare. Nu avuseserăm timp să elaborăm vreun plan, dar ne gândeam că vom putea încropi unul la faţa locului, văzând şi făcând. Poate că vor fi existând totuşi în apropierea taberei beduinilor nişte dune, unde să ne ascundem pentru o vreme.

  Călăream tăcuţi prin pustiul de nisip. Soarele se înălţa tot mai sus, iar aerul devenea tot mai puţin respirabil. Trecuseră deja patru ore de călărit şi acum nu puteam fi departe de ţinta noastră. Deodată Marian îşi opri calul cu o smucitură de dârlog, după care cercetă cu atenţie deasupra capetelor noastre şi parcă un văl străveziu de ceaţă se interpuse între cer şi pământ.

  Căldura devenise sufocantă iar aerul devenise parcă greu ca plumbul. Nu părea să adie nici un fir de vânt în jurul nostru, deşi aerul părea că se mişcă vizibil. Din când în când ne atingea câte o respiraţie grea şi arzătoare, încărcată parcă de ameninţări potenţiale. Asta ne provoca dureri surde de cap, ne moleşea şi ne înspăimânta deopotrivă.

   — Ce înseamnă asta Mariane? l-am întrebat mirat, cu o presimţire neagră în inimă.

   — Se apropie o furtună de nisip, veni răspunsul. Trebuie neapărat să ne reîntoarcem. Aici în plin deşert dacă ne surprinde suntem pierduţi. Nu găsim nici o apărare.

   — Cât va mai dura până va începe furtuna Alif? îl întrebă Marian pe acesta.

   — Poate izbucni în orice clipă sau peste câteva ore. Ar fi bine, domnule, să ne reîntoarcem şi să căutăm adăpost în oază.

   Asta nu ne convenea deloc. Ne aflam în apropierea taberei beduinilor şi trebuia acum să ne reîntoarcem fără a fi realizat nimic? Marian era nehotărât. M-am uitat la rândul meu în sus şi am privit cerul care de data asta căpătase o culoare stranie, galben-roşiatecă. Soarele nu îl mai vedeam deja, fusese acoperit complet de vălul de ceaţă.

   Chiar şi caii noştri deveniseră neliniştiţi şi simţeam că şi aceştia ar fi avut un mare chef de a face cale întoarsă.

   M-am uitat întrebător la Marian. Acesta părea să nu se fu decis încă şi privea gânditor cerul. Un val uşor cenuşiu acoperea bolta acum, cu nuanţe de galben şi roşu, iar locul porţiunii galbene părea să fie inundat de culoarea cenuşie învingătoare.

   — Massers, mai bine întoarcem, aici nu bine, în oază mai bine, ne povăţui Pongo. Furtuna de nisip durează ore.

   Cuvintele acestuia au fost determinante. Dacă uriaşul negru prevesteşte o primejdie, atunci aceasta exista cu adevărat. Nici caii nu ne-ar mai fi ascultat. Am făcut cale întoarsă în timp ce animalele se înghesuiau unele în altele. Aşadar ne-am întors din nou, fără a ne finaliza munca. Nici nu mai trebuia să ne îndemnăm bidivii. Aceştia zburau pe nisip, nu alta. Inteligentele animale mirosiseră mai devreme decât stăpânii lor furtuna şi pericolul.

   Alif se uită de mai multe ori îngrijorat la cer în timpul galopului. În cele din urmă i se adresă prietenului meu pe un ton ce se dorea a fi unul reţinut, dar încărcat de o mare emoţie:

   — Domnule, furtuna de nisip va izbucni mai repede decât am crezut. Caii o simt şi de aceea aleargă cu ultimele sforţări, dar mă tem că nu vor ajunge la timp la oază.

   Am examinat cerul şi împrejurimile la rândul meu. Pot spune că am încremenit de spaimă când am văzut cum arată în urma noastră. Un întuneric tulbure învăluia totul, încât nu se putea distinge ceva decât de aproape. Câteva rafale de vânt ne-au şi ajuns cu acompaniamentul lor sonor specific.

   Şi mai eram încă la o oră depărtare de oază. Caii alergau şi ei ca nebunii, ştiind că-i paşte moartea dacă furtuna îi prinde în plin deşert.

   Primele rafale de vânt le urmară altele, mult mai puternice. Respiraţia grea a furtunii devenise fierbinte până la insuportabil. Eram tot scăldat în sudoare, limba îmi atârna grea în gură, pulsul îmi crescuse, iar inima îmi bătea să spargă coşul pieptului. Camarazilor mei nu le mergea deloc mai bine.

   Deodată ne învălui o pânză fină de nisip care ne intră prin toţi porii şi care aproape ne opri respiraţia. Galopul nostru continua pe mai departe. Un galop nebunesc. Nu mai eram în stare să mă uit la cer şi mi-am dat seama că nu mai era chip să ajungem la oază. Calul meu se poticni şi în secunda următoare am descris un arc de cerc, căzând în nisipul fierbinte. Calul meu se ridică din nou şi o porni în galop lăsându-mă singur în voia sorţii. Am sărit în picioare dar o nouă rafală care sosi şuieră apocaliptic şi mă trânti din nou la pământ. Nu mai puteam vedea, întrucât nisipul fierbinte îmi intrase în cehi, producându-mi dureri demenţiale.

   Mi-am acoperit repede capul cu una dintre păturile care alunecaseră ca şi mine de pe crupa calului şi m-am târât până la o dună de nisip, unde am îngenuncheat căutând adăpost. Mă credeam pierdut întrucât dacă eram acoperit de nisip eram foarte probabil ca prietenii mei să nu mă poată găsi.

   Şi de abia acuma izbucni cu adevărat furtuna. Rafalele izolate de vânt au încetat şi se porni artileria grea. Vântul urla, fluiera, tropăia, şuiera, adunând grămezi de nisip încolo şi încoace. Mi-am eliberat puţin capul pentru a-mi examina vecinătăţile. Dar după câteva secunde am fost nevoit să închid din nou ochii şi să-mi acopăr capul cu pătura, atât de multe dureri sfâşietoare au însoţit gestul meu hazardat. De fapt am fost martorul unui tabloul înfricoşător. Munţi de nisip se ridicau până la cer, pe locurile netede odată, în timp ce un întuneric dens ameninţa să cuprindă totul. Soarele scăpăra câteva fracţiuni de secundă, luminând totul, după care roşu cum era dispăru în adâncimea întunericului.

   Era totodată un tablou măreţ dar şi înfricoşător, pe care îl puteam contempla în toată splendoarea sa din când în când. Nisipul fin îmi penetrase îmbrăcămintea şi orice centimetru pătrat de piele. Aerul devenise din ce în ce mai greu, de abia se mai putea respira şi cu fiecare înghiţitură plămânii mi se umpleau cu nisip. Încetul cu încetul am fost îngropat în nisip. Respiraţia îmi devenea din ce în ce mai grea şi mai şuierătoare. Plămânii mă dureau îngrozitor, simţeam cum ameţesc. În timp ce o povară uriaşă mă apăsa pe umeri. Am încercat din răsputeri să mă eliberez, dar masele de nisip erau mult prea grele. În cele din urmă mi-am pierdut cunoştinţa...

   După cum am aflat mai târziu, camarazii mei au putut ajunge la oază înainte de a începe furtuna. În goana nebună a cailor a fost nevoie de numai trei ore de galop pentru întoarcere, în timp ce pe mine calul m-a aruncat doar la vreo cinci sute de metri înainte de a atinge oaza. Nici unul dintre însoţitorii mei nu mi-a remarcat căderea, întrucât fiecare dintre aceştia era preocupat de propria lui persoană. De abia după ce au ajuns în zona stâncilor şi Pongo se grăbi să adăpostească caii, a fost văzut calul meu, dar fără călăreţ. Marian tresări înspăimântat şi voi să facă imediat cale întoarsă pentru a mă căuta, dar chiar în acel moment atinse furtuna.

   Nu se mai putea vorbi de reîntoarcere, întrucât era o imposibilitate fizică. Acum tot ce putea face era să-şi caute adăpost în dosul stâncilor care ofereau o protecţie destul de bună. Aproape trei ore a durat furtuna apoi s-a potolit la fel cum începuse şi soarele prinse a străluci din nou pe boltă.

   Dar cum arăta acum oaza! Peste tot fusese adus nisip care se ridicase şi câte un metru. Întreaga suprafaţă a lacului fusese acoperită şi acum numai izvorul mai dădea apă proaspătă. Marian întreprinse imediat un raid în deşert pentru a mă căuta pe mine. Fireşte, nu ştia în ce parte căzusem şi se aşteptau să caute ore întregi până să găsească.... mormântul acoperit cu nisip. Chiar şi Pongo se mai îndoia că aş fi putut scăpa cu viaţă. Goliath, care pe timpul întregii furtuni se adăpostise împreună cu ceilalţi, voia să plece şi el în căutarea mea, dar ajutorul lui Alif era mai preţios întrucât el era un fiu al deşertului şi putea să citească dunele de nisip.

   După ce s-au înviorat cu toţii la izvor, au pornit-o în căutarea mea. Într-un galop nebun au pornit cu toţii prin deşert, dar după vreo cinci sute de metri Alif îşi trase calul de dârlogi şi arătă înspre o proeminenţă abia vizibilă. Înainte de a putea spune ceva, Pongo sărise din şa şi cu ajutorul unei lopeţi luate din cămara cu provizii a lui Barrington începu să dea deoparte nisipul. Marian împreună cu Alif l-au ajutat cu mâinile goale. Au săpat vreun metru până ce au dat de corpul meu. După ce l-au găsit, Marian scoase un strigăt de triumf, dar se opri când văzu că nu mai mişcam. Au început să lucreze şi mai febril până ce m-au dezgropat cu totul.

   Inima mea bătea foarte slab, după cum se convinsese de îndată prietenul meu. Alif îmi scoase nisipul din gură şi începu cu respiraţia artificială. Mult timp nu se arătă a fi eficientă, dar după o oră plămânii mei au prins treptat să lucreze. După ce Marian îmi turnă apă peste faţă am deschis ochii în sfârşit. şi le-am putut surâde prietenilor mei.

   Mi-am dat seama imediat ce mi se întâmplase, dar eram mult prea slab ca să mai mişc un singur deget. Pongo îmi aduse calul, pe care camarazii m-au aruncat cu chiu cu vai, legându-mă strâns pe cal şi în felul acesta m-am putut reîntoarce la oază.

   De abia am recunoscut-o şi am regretat din suflet pustiirea ei. Alif ne-a consolat şi a spus că în scurtă vreme nisipul va dispare şi vechea oază va reînvia privirilor noastre.

  Am făcut din nou popas la izvor. Goliath a fost trimis din nou pe stânci pentru a cerceta împrejurimile. Între timp neam sfătuit din nou ce era de făcut pentru a-l găsi pe Barrington, care încă nu se întorsese.

  Am hotărât ca în cazul în care îmi voi fi revenit până atunci, odată cu lăsarea întunericului să plecăm din nou în căutarea taberei beduinilor. Poate vom reuşi să ne târâm în interiorul acesteia şi să-l salvăm pe englez, asta în cazul în care mai era în viaţă.

  În acelaşi moment sosi şi micuţul Goliath care ne anunţă că în depărtare se zărea o caravană mare. Voia să împrumute unul dintre ocheanele noastre pentru a o observa mai bine.

  — Caravana Morţii! strigă Alif înspăimântat.

  Am sărit cu toţii în picioare. Îmi revenisem între timp aşa de bine, încât de abia am mai simţit leşinul provocat de furtuna de nisip, care era să-mi fie fatal. Am alergat cu toţii la marginea oazei, ne-am căţărat pe stânci şi am examinat cu ajutorul binoclurilor orizontul ce ni se deschidea în faţă.

  Aşa era. Acolo în depărtare, o caravană se deplasa încet prin deşert. Am putut recunoaşte cămilele şi călăreţii, dar nu ne-am putut da seama dacă era vorba de Caravana Morţii.

  — Te simţi în stare să călăreşti cu noi până la caravana asta, Robert? mă întrebă prietenul meu. Eu oricum trebuie să mă apropii să văd dacă e vorba de Caravana Morţii.

  — Fireşte că vin şi eu, Mariane, mă simt din nou în formă şi sper numai să nu izbucnească o furtună de nisip din nou.

  — N-avea nici o grilă, chiar aşa de des nu se petrec nici furtunile astea, Robert. Dar să ne grăbim, altfel va dispare caravana din raza ochilor noştri!

  Când ne-am reîntors la oază, Alif nu mai era deloc de urnit ca să ne însoţească. Se temea îngrozitor de caravană şi nici cele mai mari promisiuni nu l-au putut convinge să ni se alăture. În schimb l-am luat pe Goliath ai cărui ochi s-au luminat de bucurie. Când am pătruns din nou în deşert nu am mai văzut decât mici punctuleţe, care de abia se mai zăreau şi ele.

   Ne-am grăbit cât am putut biciuindu-ne caii şi în curând ne-am apropiat vizibil de caravană. Am examinat cu ajutorul ocheanului dacă am fost sau nu observaţi. Dacă ne-au observat atunci nu se trădaseră cu nimic, întrucât cămilele îşi continuau mersul în tempoul lor obişnuit.

   Marian propuse să o luăm pe ocolite şi să ne mişcăm în spatele unor dune de nisip. Am făcut un ocol mare şi după vreo oră ne aflam la cincisute de metri de caravană. Caravana ţinea mereu direcţia vest şi avea aparent munţii îndepărtaţi drept ţintă.

   Am descălecat, după care ne-am căţărat pe o dună de nisip, privind caravana mai de aproape, fireşte, după ce neam ascuns.

   În sfârşit, caravana se apropie destul de mult pentru a ne da sema de realitate. Era, într-adevăr, Caravana Morţii, cămilele se deplasau cu o regularitate de metronom, iar deasupra lor stăteau cocoţaţi, puţin aplecaţi înainte, beduini înveşmântaţi în alb. Aceştia nu se mişcau deloc, ceea ce sugera că avem de-a face cu nişte morţi. Cu ajutorul ocheanului m-am fixat mai ales asupra călăreţilor, să-mi dau seama mai bine dacă se mişcau sau nu.

   Din legănarea cămilei nu îmi puteam da seama dacă mişcarea de pendulare a cămilei, înainte şi înapoi, se datora animalului sau călăreţului. Numai călăreţul din faţă se mişca mai vizibil şi se impunea concluzia că acesta se străduia foarte mult să lase impresia că nu era deloc un mort aşezat pe o cămilă.

   L-am făcut atent pe prietenul meu Marian asupra acestui lucru, dar mi-a dat de înţeles că a ajuns la o concluzie asemănătoare cu a mea. Întrucât aveam tot echipamentul asupra noastră, fiind pregătiţi pentru un raid călare prin deşert, nu eram obligaţi să ne reîntoarcem la oază, ci puteam foarte bine să urmărim de departe Caravana Morţii.

   Cât despre Alif acesta nu poseda cal, dar nici nu avea nevoie neapărat. Putea să se reîntoarcă la oază unde avea la dispoziţie cămara secretă a stăpânului său, englezul. Până îşi va face rost de un cal, câteva zile, nu o să moară de foame în oază. Când caravana ajunsese în dreptul nostru şi ne depăşi ne-am dat jos de pe cai şi am început să o urmărim luând-o în aceeaşi direcţie, dar pitindu-ne după dunele de nisip pentru a nu deveni vizibili.

  Vroiam să-i descoperim secretul şi de ce nu să dăm de urma englezului cu această ocazie. Puteam să o luăm în aşa fel încât să-i aţinem calea, dar nu ştiam dacă aveam de-a face cu morţi sau nu. Puteau fi oameni vii foarte bine înarmaţi şi ne-ar fi putut da o ripostă neaşteptată.

  Trecu oră după oră şi caravana îşi păstra direcţia. Spre seară am recunoscut primele denivelări ale unui obstacol sau aşezări. Marian nutrea unele bănuieli, dar nu şi le exprima. Dacă era vorba de morţi îmbălsămaţi, aceştia trebuiau să ajungă la odihna veşnică în munţi, cel puţin aşa ştia el. Nu puteam şti de ce era atât de rău dacă caravana întâlnea în drumul ei străini şi de ce aceştia trebuiau să fie ucişi.

  Când pogorârea întunericului devenise iminentă, eram atât de aproape de munţi încât am recunoscut un defileu. Acolo se opri şi caravana. Nu mai trebuia să fim atât de precauţi, întrucât întunericul ne învăluise deja. Dacă vor apărea şi stelele, cel puţin la lumina acestora vom reuşi să ieşim din văioaga în care ne ascunseserăm.

ÎN ANTICAMERA MORŢII

   DUPĂ O ORĂ CARAVANA DISPĂRU ÎN DEFILEU. Am

pornit-o călare într-acolo, în speranţa că vom da peste vreuna din santinele acesteia.

   Pongo descălecase ceva mai devreme şi o porni înspre ţintă, dar după un scurt timp se întoarse şi ne făcu semn să ne apropiem. Intrarea din defileu părea singuratică şi părăsită. Pereţi de stâncă înaltă şi abruptă ne înconjurau din toate părţile. Era absolut imposibil să te caţeri pe ei, de aceea nu ne rămânea decât să urmăm caravana pe calea obişnuită, mergând pe propriile ei urme.

   Pongo nu îşi mai dădu osteneală să se urce din nou în şa şi o porni la pas înainte. Caravana cu siguranţă nu se afla la o depărtare mai mare de cincizeci de metri şi dacă am fi năvălit călare, ne-ar fi auzit cu siguranţă.

   Defileul făcea destule ocoluri şi cotituri astfel că la fiecare dintre acestea trebuia să ne oprim pentru a ne convinge dacă Pongo nu s-a oprit şi el.

   Uriaşul negru însă nu se vedea nicăieri. Am încălecat din nou şi am luat-o la pas în urma acestuia. Pereţii abrupţi de stâncă reflectau ecoul stârnit de tropotele cailor.

   Continuarăm să avansăm cu urechile ciulite, doar, doar vom percepe tropotele cămilelor din caravană. N-a fost cazul. În cele din urmă am ajuns într-o vale care cu siguranţă avea şi o a doua ieşire. Aici l-am reîntâlnit pe Pongo, care ne-a sfătuit să descălecăm şi să mergem pe jos. Acesta descoperise o peşteră destul de adâncă unde puteam adăposti caii. Goliath trebuia să rămână cu aceştia, deşi evident că nu-i făcea plăcere. Caii nu puteau fi lăsaţi fără apărare, de aceea musul italian trebui să se supună. Marian conveni cu acesta să ne avertizeze imediat printr-un şuierat dacă va încerca cineva să ne fure caii.

   Mergând paralel cu pereţii de stâncă am pornit-o de-a lungul canionului, căutând cea de-a doua ieşire. N-am putut da însă de ea şi ne întrebam atunci unde a putut dispărea caravana. Am văzut cu ochii noştri cum a intrat în defileu şi

n-am mai descoperit vreo altă bifurcaţie laterală unde să se fi putut ascunde.

   Pongo dădu singur de cheia problemei. După ce ne-am convins că nu există vreo altă ieşire, ne-am întors cu toţii în canion. Pongo ne conduse în spatele văii şi ne arătă un gard viu de tufişuri pe lângă care am trecut fără să-i fi dat atenţie.

   — Massers, numai pe aici cămilele puteau să dispară! Pongo convinge singur dacă are dreptate.

   Acesta cercetă cu luare aminte tufişurile. În curând ne arătă câteva rămurele de tufiş smulse şi chiar o cărăruie îngustă ce străbătea gardul viu de desiş. Părea să fi dat într- adevăr de ceva ce merita toată atenţia noastră.

   Pongo dispăru din nou, înaintând cu mare băgare de seamă. L-am urmat şi am dat de o peşteră abruptă cu pereţi ascuţiţi de stâncă. Am cotit de nenumărate ori pe acest nou drum, dar n-am dat de caravană. Pe când mă întrebam dacă n-am ales o cale greşită. Pongo ne arătă cu degetele înspre sol, unde am putut descoperi urmele de necontestat ale trecerii caravanei de cămile.

   Ne-am continuat drumul în semiobscuritate. Apăruse şi luna care îşi arunca razele-i palide direct pe gura peşterii. După câte am observat, era lună plină. Deodată, uriaşul negru se opri în faţa noastră brusc, ridicând mâna şi făcându-ne semn să ne apropiem cu mare prudenţă.

   Stăteam din nou în faţa unei cotituri a cărării. Când am privit după aceasta, am putut observa într-o ieşire a peşterii făcută în stâncă, locul unde era strânse una lângă alta cămilele caravanei. Le-am simţit mirosul şi chiar le-am auzit tropăind în pământul calcaros.

   — Massers rămâne pe loc, Pongo târăşte să vadă unde stă călăreţii morţi, ne şopti uriaşul nostru prieten care, fără să piardă timpul aşteptând răspunsul nostru, dispăru de lângă noi.

   Ne-am oprit să îl aşteptăm, dar în ciuda atenţiei noastre n-am putut descoperi nici un om. Poate că aici îşi adăposteau doar cămilele, ei ascunzându-se altundeva. Dacă lucrurile stăteau altfel, tot am fi putut distinge vreun sunet sau vreun semn de viaţă.

   Pongo, în ciuda nerăbdării noastre nu se mai întoarse. Minutele s-au scurs unele după altele şi.... nimic! Să i se fi întâmplat ceva? Se găsea în primejdie? Şi Marian părea să se fi molipsit de neliniştea mea şi îmi şopti:

   — Mai aşteptăm zece minute şi dacă nu vine Pongo, o să mergem să-l căutăm!

   Am dat din cap în tăcere. Am continuat să fim atenţi şi cu toate simţurile ascuţite, doar vom auzi paşii tovarăşului nostru. Au trecut şi cele zece minute şi nu s-a întâmplat nimic. Pongo nu se întorsese.

   Marian îmi făcu semn să îl urmez. Când am depăşit cotitura, cămilele au ciulit urechile devenind neliniştite, dar nu s-au speriat ci numai s-au îngrămădit pe marginea ieşindului. Ne-am dat seama că s-au întors pe cealaltă margine a acestuia, dar n-au păşit totuşi într-acolo. Pe de altă parte, dacă Pongo nu ar fi descoperit aici ceva demn de remarcat s-ar fi întors ca să dea de ştire. Prin urmare, trebuia să se găsească pe aici pe undeva.

   Am luat-o înspre marginea din dreapta a peretelui de stâncă până ce am dat de o peşteră până ce am dat de o peşteră ce avea o intrare foarte îngustă. M-am oprit involuntar scrutând întunericul de dinăuntru, dar n-am putut discerne nimic. Mă gândeam să-i propun lui Marian să continuăm explorarea întregului perimetru al defileului stâncos înainte de a intra în peşteră, dar prietenul meu mi-o luă înainte. Se aplecă şi ridică de jos un obiect chiar din faţa deschizăturii înguste a peşterii.

   Era portofelul-amuletă al prietenului nostru negru, pe care acesta îl purta mereu în jurul gâtului şi unde îşi ţinea câteva monede pe care le păstra asupra sa. Cu siguranţă că nu îl pierduse, dar i-ar fi putut fi smuls de la gât pe când a fost atacat, deşi noi n-am putut percepe în nici un fel vreun zgomot de luptă.

   Asta era ciudat pentru că Pongo s-ar fi apărat şi nici un caz nu ar fi putut fi învins aşa uşor, fără să scoată vreun zgomot. Marian arătă tăcut înspre peşteră şi îşi scoase de la brâu lampa de buzunar. Am procedat la fel şi am aprins simultan lămpile, luminând înăuntru. Peştera părea să fie goală. Am intrat totuşi, după ce am lăsat fluxul luminos al lămpilor noastre să alunece pe pereţi, într-un loc am remarcat o nişă, un fel de adâncitură pe pereţi, într-un loc am remarcat o nişă, un fel de adâncitură care la o examinare mai amănunţită se dovedi a fi un gang îngust.

   Am bănuit în acel moment că ne aflam pe drumul cel bun şi nu mai era nevoie să bâjbâim. Marian se târî primul în gangul din faţa noastră şi la lumina lanternei sale am putut vedea că pătrundea destul de departe în inima muntelui. Am stins pentru a nu ne trăda şi am continuat să ne târâm înainte. După aproximativ o sută de metri drumul făcu o cotitură. Marian nu mai încercă să aprindă din nou lumina deşi nici acum nu am auzit vreun zgomot.

   Duşmanii puteau foarte bine să ne aştepte venirea întrucât Pongo se afla în mâinile lor, era de presupus că are însoţitori. Gangul părea să se termine aici şi nu ştiam ce se află în faţa noastră. Un miros ciudat ne năpădi nările dar nu puteam şti ce este. Îmi amintesc de un muzeu, dar în acelaşi timp de o florărie sau mai bine zis de o drogherie.

   Deodată fluxul lanternei lui Marian sfâşie întunericul aşa încât aproape că îmi scăpă un ţipăt de uimire când am privit la tabloul din faţa mea. În spate, pe o bucată de stâncă era aşezată o siluetă înveşmântată în alb, cu capul învelit. În dreapta, în stânga, de-a lungul pereţilor mai stăteau rezemate mai multe siluete albe, care nu se mişcau, părând moarte.

   Acum ştiam ce putea să însemne Caravana Morţii. Beduinii îşi transportau aici morţii după ce îi îmbălsămau. Silueta plasată mai în spate părea să aparţină unei personalităţi mai înalte, probabil a unui şeic sau prinţ beduin. Nu toţi morţii puteau fi îngropaţi aici, ci numai cei care se bucură în viaţa lor de realizări şi onoare.

   Din această cameră mortuară nu se vedea nici o altă ieşire laterală. Dau unde rămăsese oare Pongo? Acesta fusese surprins în faţa peşterii şi dus undeva, nu putea să se afle printre cei morţi.

   De aceea continuam să mă mir de ce Marian părea încă impasibil şi examina cu lanterna o mumie după alta. Fiecare mumie făcea obiectul examinării sale. După ce sfârşi îmi făcu semn să îl urmez. Am schiţat gestul de a-mi pune pistolul la spate, întrucât îl ţineam pregătit, gata pentru orice, dar prietenul meu îmi zări intenţia şi îmi făcu semn să nu o fac.

   Acesta bănuia, desigur, că l-ar mai putea pândi pericolul pe aici. Din păcate, ne-am convins cu toţii câtă dreptate avea. Cu maximă prudenţă am trecut de toate mumiile şi am ajuns la cea expusă pe un soclu de stâncă. Şi aici prietenul meu se opri şi examină cu lanterna îmbrăcămintea mumiei. Deodată am încremenit. Un zgomot ciudat răsună în spatele nostru ca şi cum ar fi căzut piatra peste piatră sau ar fi scrâşnit pietrele.

   M-am prins de braţul lui Marian când am văzut că intrarea în gangul îngust prin care ne-am creat accesul înspre mumii dispăruse. Cine o fi făcut asta? N-am întâlnit pe nimeni, nici o fiinţă vie până acum.

   Am alergat de îndată înapoi pentru a încerca să îndepărtăm piatra grea care bloca ieşirea, dar n-am reuşit să o mişcăm nici un milimetru, forţele noastre nefiind de ajuns.

   — Am bănuit eu că e o drăcie la mijloc, dragă Robert, îmi spuse pe un ton dezamăgit camaradul meu de suferinţă. Sigur că am fost observaţi şi recunoscuţi de cineva şi am fost momiţi cu intenţie aici. Chiar şi obiectul lui Pongo nu a fost aşezat la întâmplare acolo unde l-am găsit, ci pentru a ne atrage în capcană. N-am vrut să se întâmple aşa, dar cu toate metodele noastre de precauţie, aşa s-a întâmplat.

   — Poate că există o a doua ieşire de aici Mariane, am spus eu. Trebuie să cercetăm mai bine acest canion, poate descoperim o uşiţă secretă. Sau eşti de părere că indivizii aceştia invizibili ne-au hărăzit unei morţi îngrozitoare aici?

   — Da, Robert, îmi închipui tot ce este mai rău! Ai văzut şi tu că pe Barrington nu l-au omorât pur şi simplu, ci l-au îngropat în nisip pentru a se chinui cumplit înaintea morţii. Aceeaşi intenţie o au cu noi. Aş vrea să ştiu unde l-au dus pe Pongo al nostru.

   Tocmai pe când mă pregăteam să răspund am perceput un zgomot slab. Era de parcă cineva ar fi depus o mare sforţare în a-l scoate.

   Marian se întoarse în acelaşi moment pe călcâie, dar faţa sa nu arătă nimic şi toate semnalele erau că nu se poate aştepta la aşa ceva.

   — S-ar putea ca Pongo să fie ascuns în cavoul ăsta,

Mariane!

   — Nu, nu el! Poate altcineva. De aceea am examinat cu deosebită atenţie locul. Cea de-a şasea mumie mi-a atras de la început atenţia. Mă tem să nu fie chiar Barrington acolo.

   Fără să aştepte răspunsul meu, păşi către mumia menţionată şi îi îndepărtă cu o mişcare hotărâtă burnusul care-i acoperea tot corpul.

   Chipul schimonosit a lui Barrington ieşi de îndată la iveală. Îmbrăcat cu veşminte albe peste costumul colonial, acesta fusese legat atât de strâns încât de abia mai putea să se mişte. În nici un caz de o manieră vizibilă, care să ne fi putut atrage atenţia. Cu ajutorul cuţitelor noastre am îndepărtat bandajul alb şi l-am eliberat pe bietul om, după ce i-am luat un căluş din gură. Acesta de abia mai putea să mai respire şi răsuflând adânc, ne-a întins recunoscător mâna.

   — Mi-aţi salvat viaţa a doua oară şi nu ştiu cum să vă mulţumesc pentru asta!

   — Încă nu sunteţi salvat, Mr. Barrington. Suntem cu toţii prinşi într-o capcană aici şi deocamdată nu se vede nici un mijloc de scăpare. A dispărut până şi Pongo şi mă tem că a căzut şi el în mâinile beduinilor. V-am căutat în zorii zilei următoare dar am fost surprinşi de o furtună de nisip.

   — La rândul meu, domnule Farrow, am întârziat în speranţa că-l voi putea întâlni pe beduinul cel înalt. Am observat şi eu furtuna de nisip prea târziu şi m-am grăbit să mă reîntorc. N-am ajuns departe, calul meu s-a poticnit şi a căzut. Am fost acoperit de nisip şi doar beduinii m-au eliberat. Aceştia au descoperit nisipul adunat în grămezi deasupra mea şi au bănuit să sub aceasta se află o fiinţă îngropată. S-au bucurat când m-au văzut încă o dată căzut în mâinile lor. Am fost pe loc transformat într-un cadavru, înveşmântat ca o mumie şi pus pe un cal alături de ceilalţi. Degeaba am încercat să îmi eliberez legăturile, fiindcă erau prea strânse. Aţi întâlnit şi dumneavoastră caravana mortuară?

   — Da şi am urmărit-o până în acest loc. Misterul caravanei a fost lămurit, cu toate că nu ştim de ce străinii care au avut neşansa de a întâlni caravana, au fost sortiţi şi ei celor morţi.

   — Pe când mă aflam în tabăra acestora am putut afla şi eu câte ceva. Oamenii ăştia sunt adoratorii astrelor. Este vorba despre o sectă străveche care nu are mulţi adepţi. De fiecare dată când este lună plină îşi aduc morţii şi îi îngroapă cu mult fast aici. Dacă în drumul ei caravana întâlneşte un străin, acesta trebuie să moară pentru a nu le trăda secretul. Silueta aceea albă de pe piedestal este un prinţ beduin, care a fost primul înmormântat astfel. Se presupune că îşi va aduna din nou poporul în jurul său şi de aceea morţii sunt aduşi încoace.

   — În acest caz ne bucurăm de excepţionala cinste de a face parte dintre supuşii prinţului, am afirmat eu pe un ton lugubru.

   — Noi suntem totuşi victimele colaterale ale aşa-zisului prinţ arab, domnule Bertram. Cu toate astea, nu am de gând să renunţ la răzbunarea mea. Atâta timp cât acest ticălos care mi-a răpus fratele nu sfârşeşte de mâna mea, n- am de gând să părăsesc regiunea.

   — Dinspre partea părăsirii acestui loc, puteţi fi liniştit. Mr. Barrington, am replicat eu. Vom aştepta aici până ce beduinii vor fi recoltat alte victime!

   — Ce păcat că până atunci noi ne vom sfârşi aici răpuşi de foame şi de sete!

   — Totuşi, trebuie să existe o scăpare, domnule Bertram! replică englezul pe un ton ferm. Vom reuşi cu forţa sau cu viclenia! Va trebui să cercetăm cavoul mai amănunţit, iar unul dintre noi va trebui să stea la intrare, în caz că va dori cineva să intre.

   Mie mi-au căzut sorţii să stau de veghe, în timp ce camarazii mei s-au pus pe căutat. Era de parcă ne-am fi temut să nu ne pândească cineva de afară, atât de încet şi fără zgomot se mişcau cei doi camarazi de-ai mei în tot ceea ce întreprindeau. În timp ce le urmăream mişcările, mi-a căzut o idee. Mumiile astea erau toate îmbrăcate într- un veşmânt larg, alb şi pe cap aveau burnusuri ce erau confecţionate din pânză albă. Ce s-ar fi întâmplat dacă ne deghizam în mumii, dezbrăcându-le pe cele adevărate de machiajul lor şi pitindu-le pe undeva ca să nu bată la vedere?

   Barrington purtase tocmai unul. Eram de părerea că beduinii se vor întoarce totuşi în curând şi nu ar fi trebuit să ne descopere. Dacă vor începe să caute, îi vom putea surprinde şi învinge la rândul nostru.

   Marian a fost de acord imediat cu planul meu. Lipindu-şi urechile de pânza mare care bloca ieşirea, mi s-a părut că am auzit ceva ce suna ca nişte glasuri înăbuşite în dosul intrării. Nu era exclus ca beduinii să fi venit şi acum să ne caute pe noi.

   — Planul tău este excelent, Robert! Ne vom plasa la dreapta şi la stânga intrării şi vom poza în mumii. La momentul potrivit vom ieşi afară din cavou şi-i vom închide pe duşmanii noştri aici, aşa cum ne-au făcut ei nouă. Haideţi să ne schimbăm repede înainte de a ajunge beduinii la noi!

   Am ales două mumii care ni se potriveau ca mărime şi ne-am îmbrăcat în veşmintele largi ale acestora. Pe morţi i- am ascuns îndărătul soclului pe care stătea prinţul beduin. Cât despre noi doi, ne-am plasat de-a dreapta şi de-a stânga intrării în cavou. Ne-am stins lămpile şi am aşteptat desfăşurarea firească a evenimentelor. Am mai auzit de vreo câteva ori sunete îndărătul lespezii de piatră. Apoi... Mi s-a părut că piatra uriaşă prinde să se mişte.

   Cam am aflat ceva mai târziu nu s-a deschis decât o nişă îngustă prin care de abia se mai putea zări înăuntru. Beduinii puteau veghea cel puţin ce se întâmplă în cavou. Dând însă de întuneric din nou au început şuşotelile. În cele din urmă fu aprinsă o făclie la capătul nişei şi un beduin se strecură înăuntru. Odată intrat se opri şi ridică sus facla.

   Spre mirarea mea nu ne zări pe nici unul dintre noi şi acum le strigă celorlalţi nedumerirea sa. Beduinii rămaşi păreau neîncrezători. În sfârşit se mai strecură unul, apoi încă unul prin spărtură, ajungând să se convingă şi aceştia că nu eram nicăieri de găsit, ceea ce nu-şi puteau deloc explica. Mumiile din spatele soclului nu le descoperiseră încă, deci mica noastră stratagemă nu fusese dezvăluită.

   Întrucât nu ştiam câţi oameni rămăseseră afară, am hotărât să nu întreprindem nimic. Beduinii se opriseră la câţiva paşi de noi, sfătuindu-se. Deodată au văzut cum Barrington îşi ridică încet braţul. În acelaşi moment răsună o împuşcătură şi unul dintre beduini se prăbuşi cu capul străpuns de glonte. Ceilalţi s-au oprit înspăimântaţi când alte mumii s-au ridicat în picioare şi au început să păşească înspre dânşii cu capul ridicat.

  Totul dură câteva clipe, apoi beduinii, înspăimântaţi reveniră la viaţă, năpustindu-se pe unde au intrat. În aceeaşi clipă Marian îi strigă lui Barrington să nu mai tragă, întrucât nu aceasta era intenţia noastră.

  Glasul prietenului meu răsună aspru şi mânios, reverberat de pereţii cavoului.

DEMONUL PONGO

   CEI DOI BEDUINI AU ÎNMĂRMURIT DE UIMIRE. Nu le-

am dat însă un moment de răgaz ci i-am dezarmat imediat. I-am împins într-un ungher al cavoului ordonându-le să rămână liniştiţi.

   Cât despre Barrington, acesta i-ar fi împuşcat cu plăcere. Marian avu prilejul să-l întrebe de unde are arma cu care trăsese.

   — O purtam ascunsă în veşmânt, Mr. Farrow. Păreţi a fi supărat că am dat curs răzbunării mele!

   — Fireşte, Mr. Barrington. Vorbeaţi cu ceva timp în urmă cât de recunoscător îmi sunteţi pentru că v-am salvat viaţa a doua oară şi nu ştiţi cum să vă arătaţi recunoştinţa. Ne puteţi arăta recunoştinţa renunţând în prezenţa noastră de a vă exercita dorinţa de răzbunare. V-aş fi împiedecat să o faceţi dacă ştiam de armă!

   Barrington nu răspunse nimic. Se duse în schimb la intrarea pe care o examină minuţios încă o dată. Piatra cea grea fusese mutată puţin, aşa că un om singur se putea strecura cu oarecare dibăcie pe sub ea. Acum puteam să ieşim foarte lesne din cavoul ăsta, dar parcă o voce interioară ne avertiza să nu o facem. Poate că în momentul când ne aflam sub piatră s-ar fi prăbuşit şi ne-ar fi prins sub ea.

   Puteam presupune că şeful acestor beduini ne aştepta undeva afară în gang, pândind momentul ieşirii noastre din cavou. Primul care ar fi ieşit ar fi fost probabil sortit a fi zdrobit sub pietroiul uriaş.

   Marian examină cu ajutorul lanternei dincolo de piatră, prin deschizătura foarte îngustă, în speranţa de a zări picioarele vreunui om, dar nu era cazul. Cu toate astea nu îndrăzneam să ieşim încă şi ne gândeam să ne folosim mai degrabă de o viclenie.

   Mi-am aprins şi eu într-o doară lampa de buzunar şi am luminat spre colţul în care îi lăsasem pe cei doi beduini. Spre mirarea mea cei doi prizonieri dispăruseră.

   — Mariane, oamenii morţi au dispărut!

   Barrington şi prietenul meu s-au convins imediat de adevărul spuselor mele.

   — Într-adevăr, Mr. Farrow, zise şi Barrington uimit. Trebuie să fie vorba de o a doua ieşire, pe care noi nu am găsit-o, dar pe care de acum încolo e obligatoriu să o găsim. Nu sunt un mare cititor de urme, dar aceste două mumii pe care le-am plasat în spatele soclului şi-au schimbat oleacă poziţia. Aici trebuie să se găsească ieşirea.

   — Aici trebuie să se găsească o trapă, pe care cei doi nu au putut-o masca aşa cum se cuvine atunci când au dispărut în grabă. Aşadar, Mr. Barrington aveţi dreptate şi va trebui să mă ajutaţi. În timp ce Robert va sta de pază la cealaltă ieşire pentru a nu fi surprinşi de acolo. Dacă ne grăbim, poate că îi vom putea ajunge pe beduini.

   — Am păşit din nou înspre ieşire şi am găsit-o din nou închisă. Să fi fost cei doi beduini care au evadat sau chiar însuşi conducătorul bandei?

   Între timp, Marian şi englezul căutau asiduu trapa ascunsă care ne facilita ieşirea. După câteva minute aceştia au găsit-o, iar Marian o ridică. Mă strigă să vin repede pentru a putea părăsi împreună cavoul. Fu primul care dispăru prin tunelul îngust, avea mai puţin de un metru, aşa că fu nevoit să se aplece.

   Tunelul o făcu la stânga, Marian continuă să se târască mai departe şi cu câteva mişcări se opri şi îşi făcu câte ceva de lucru la o încuietoare. Apoi dispăru cu totul din câmpul nostru vizual. L-am urmat eu şi Barrington încheind convoiul.

   Mi-am dat seama că tunelul o cotea spre stânga numai vreo trei metri, unde se vedea o trapă deschisă. Am suit-o şi în curând mă aflam lângă cei doi camarazi şi mei, sus, într- un gang îngust. Gangul păstra direcţia pe care noi am luat-o de la bun început pentru a avea acces la cavou. Deodată, la vreo douăzeci de paşi înaintea noastră am auzit voci.

   Marian se opri, se întoarse către noi şi ne făcu semn să procedăm la fel.

   Întrucât domnea un întuneric dens, acesta ne înghionti pentru a ne da de ştire. Aici gangul se apropia de sfârşit pentru că după încă o cotitură, am ajuns la acea ridicătură de teren prin care intraserăm în cavou. Numai că datorită întunericului nu o remarcasem.

   Acum eram din nou liberi, cât despre beduini, nu se ţineau după noi deloc. Marian aprinse lampa şi am auzit drept urmare câteva ţipete de spaimă şi paşi care s-au îndepărtat în grabă. Acum beduinii erau aceia care se temeau de noi.

   — Repede după ei, Mr. Farrow! ne strigă Barrington.

   — Pot să dispară unde vor ei, Mr. Barrington, spuse prietenul meu. Nu vreau să mă răzbun pe aceşti bieţi oameni. N-aş spune nimic dacă ar fi vorba doar despre acel beduin care v-a ucis fratele, dar ceilalţi, cu ceilalţi ce aveţi?

   — L-aş căuta doar pe ucigaş şi l-aş pedepsi.

   — Dar nu acum. Încă ne mai aşteaptă destule necazuri. Beduinii vor încerca să ne joace tot felul de renghiuri.

   — Asta mi-ar conveni, domnule! Iertaţi-mă Mr. Farrow, dar din nou faceţi o mutră de parcă aş avea tot timpul intenţii criminale. Înainte aş fi vrut doar să capturăm numai câţiva beduini pentru ca aceştia să-mi poată spune care e adevăratul asasin.

   — Aceşti oameni liberi, nu vor mărturisi niciodată asta. Dar să stăm puţin liniştiţi, altfel nu ne vom da seama cine este înaintea noastră.

   Ne-am târât mereu înainte până am ajuns la peştera uriaşă dar când am vrut să o părăsim am fost întâmpinaţi cu o ploaie de gloanţe. Beduinii ne asediaseră ştiind că nu le puteam scăpa. Stăteam bine adăpostiţi şi trăgeam de acolo.

   — Vi s-a împlinit dorinţa, Mr. Barrington! spuse încet Marian. Nu v-am spus că aceşti beduini nu ne vor lăsa să plecăm? Micul Goliath va auzi şi el împuşcăturile şi văzând că nu ne întoarcem va veni încoace să ne dea o mână de ajutor. Cel mai mult mă îngrijorează însă Pongo, care a dispărut fără urmă. Poate că l-au prins beduinii şi fiindcă are pielea neagră, l-au ucis pe loc, iar cadavrul l-au ascuns pe undeva.

   — Atunci Dumnezeu să-i ajute, Mariane, am spus eu pe un ton foarte aspru. Nici unul din aceşti nemernici nu va mai

scăpa cu viaţă.

   — Ei vedeţi, Mr. Bertram, cum vorbiţi acuma? Eu mi-am pierdut datorită acestor oameni pe fratele meu iubit. Puteţi să mi-o luaţi în nume de rău că încă nutresc sentimente de răzbunare?

   A trebuit să-i dau dreptate, până ce Marian înclină compătimitor capul. Se întoarse din nou spre ieşire pentru a se convinge dacă beduinii mai erau la post. Îşi puse pălăria în vârful pistolului şi o împinse puţin afară.

   Deşi nu era lumină, tot au nimerit câteva împuşcături. Repede Marian îşi scoase pistolul scuturând mânios capul.

   — Va trebui să aşteptăm aici până se face ziuă, atunci vom putea să-i identificăm mai bine pe duşmani. Câteva împuşcături bine ţintite venite din partea noastră îi vor pune pe fugă. Zorii nu pot fi departe. Cel mult trei ore. Mare poftă aş avea până atunci să mă întind şi să dorm.

   Am crezut că face o glumă, dar l-am văzut cum într- adevăr îşi caută un colţ şi se întinde pe jos pentru a-şi pune gândul în aplicare.

   — Unul dintre noi trebuie să stea de pază, deşi nu cred că beduinii vor da năvală peste noi aici. Aceştia ştiu că posedăm arme, armele noastre, de care se tem.

   — Aveţi dreptate, Mr. Farrow şi deşi nici eu nu am dormit noaptea trecută, nu cred că aş pute-o face acum. Emoţia şi tensiunea interioară mă împiedică. Dumneavoastră, Mr. Bertram puteţi să o faceţi, eu voi sta de pază pentru a vă avertiza la timp dacă beduinii ne pregătesc ceva.

   Prin urmare mi-am căutat şi eu un loc de dormit, deşi aici pământul era destul de tare. Totuşi, după puţin timp Barrington ne trezi.

   — Treziţi-vă, domnilor, afară beduinii ne pregătesc ceva! Sau cine ştie ce i-a apucat de nu mai dau mare atenţie intrării peşterii. Aş fi putut foarte bine să culc la pământ uşor câţiva dintre ei, dacă The Fast Death n-ar fi încetat de a mai exista. Doar pe asasinul fratelui meu aş vrea să-l am în mână.

   Am sărit imediat în picioare şi am ascultat la gura peşterii, pândind orice mişcare de afară. Am auzit o voce ciudată care nu semăna cu nimic omenesc. La asemănarea glasului gorilei care răsună ca un tunet, apoi imediat răpăitul tobelor şi din nou un urlet care îmi vârî groaza în toate membrele. Atât eu cât şi Marian am tresărit uitându- ne unul la altul.

   — Ce înseamnă asta? întrebă Mr. Barrington, dar dumneavoastră o cunoaşteţi pe gorila asta. Este Pongo care trăieşte şi ne dă acuma un semn de viaţă. Nu m-ar mira deloc dacă ar apărea şi i-ar pune pe fugă pe beduinii ăştia înspăimântaţi.

   De abia îşi terminase Marian vorbele şi din nou s-a auzit ţipătul de groază. Uriaşul negru părea să vină dintr-o altă direcţie decât cea din care venisem noi. Beduinii şi cămilele au început să alerge dezordonat, cuprinşi de spaimă. Animalele scăpară din ţarc şi acum vroiau să-şi croiască drum cu o parte din beduini pe cealaltă trecătoare, când două împuşcături care veneau din acea direcţie i-au împins înapoi.

   Acum haosul era complet. Nu mai aveau unde să fugă, se vedeau înconjuraţi şi se credeau pierduţi. Nici unul nu ne mai acorda vreo atenţie, părând să ne fi uitat. Din nou se auzi înspăimântătorul strigăt al gorilei. Dar în momentul următor se auzi şi ţipătul de groază al beduinilor.

   Pongo se găsea deja printre ei şi nici o altă fiinţă nu i-ar fi putut îngrozi mai tare, întrucât înfăţişarea lui era şi mai terifiantă decât urletul. Toţi credeau că au în faţa lor un demon rău, înfuriate şi s-au târât repede la pământ, rugându-se. Numai unul dintre aceştia rămase în picioare îi încerca din răsputeri să-şi aducă la raţiune oamenii înspăimântaţi. Era conducătorul acestora, omul pe care îl căuta Barrington. El îşi mai ţinea încă pistolul în mână şi îl îndreptă înspre Pongo, care ţopăia ca un apucat printre oameni şi cămile.

   Înainte ca pistolul să se descarce, se petrecu ceva neprevăzut. Barrington îl recunoscu pe asasinul fratelui său şi cu un strigăt de furie se repezi afară din peşteră. În momentul următor se afla el însuşi în faţa beduinului, chiar în momentul în care acesta îşi ridică din nou pistolul.

   Barrington trase primul. Beduinul se clătină împleticindu- se pe picioare, îşi desfăcu braţele şi căzu cu faţa la pământ.

Gloanţele englezului îi găuriseră ţeasta.

  Am părăsit peştera dându-l posibilitatea lui Pongo să se oprească, întrucât acesta prin urletele sale înspăimântătoare sperie cămilele. Cât despre beduini, aceştia erau cu toţii azvârliţi cu faţa la pământ şi nu mai îndrăzneau să ridice ochii. La sfatul lui Marian, Barrington le adresă câteva cuvinte. Acesta îi somă să se urce pe spinările animalelor şi să se îndepărteze repede.

  Între timp prietenul meu se duse spre defileul de unde se auziseră cele două împuşcături găsindu-l acolo pe Goliath care se prăpădea de râs auzind sunetele pe care le scoase Pongo, deghizat în demon. Marian îl trimise din nou la cai, unde îi porunci să stea liniştit.

  Încetul cu încetul beduinii se ridicară. Când au observat că noi ne înţelegeam bine cu demonul şi-au dat seama că sau înşelat. Câteva priviri grele se aţintiră asupra noastră, dar când au băgat de seamă că aveam armele încărcate în mâini s-au îndepărtat fără a mai scoate vreo vorbă....

  Pongo ne povesti că a văzut în faţa peşterii un beduin care a dispărut mai apoi. Nu putut să-l urmărească întrucât de cealaltă parte apăruse un altul, pe care îl recunoscuse. Acum dorea să-l urmărească pe cel de-al doilea, dar ştiind că noi nu-l vom aştepta atât de mult şi-a rupt punguliţa de la gât şi a plantat-o în faţa peşterii în aşa fel încât noi să o putem găsi. Nu ştia că noi suntem deja aşteptaţi acolo şi ni s-a întins o cursă.

  Pongo îl urmări deci pe al doilea beduin care căutase să scape din momentul în care îl recunoscuse. Şi acesta crezuse că are de a face cu un demon, iar Pongo îl urmări hărţuindu-l pe tot parcursul defileului. Până la urmă beduinul reuşi să se ascundă. Pongo îl căută în zadar mai multă vreme. În cele din urmă a decis să se întoarcă.

  Noi deja eram în cavou, prizonieri, dar el nu ştia asta. Îl pândise pe beduin şi se mira că noi nu eram nicăieri. În cele din urmă beduinii au ieşit precipitaţi din peşteră şi au început să tragă înăuntru. Acum ştia unde ne aflam şi începuse să îşi bată capul cum să ne elibereze.

  În acest timp se întorsese beduinul urmărit de Pongo şi le povesti celorlalţi cum a fost urmărit de către un demon.

Pongo nu înţelegea ce spun, dar după gesturi şi după agitaţia care îi surprinsese pe toţi îşi dădu seama despre ce era vorba.

   De aceea s-a retras puţin şi apoi a năvălit în goană în tabăra beduinilor, gesticulând şi răcnind. Restul îl trăiserăm cu toţii. Ne-am întors din nou în cavou, care prin mecanismul foarte simplu de afară putea fi uşor accesat. Acolo l-am depus pe beduinul ucis de Barrington şi l-am părăsit. Dacă beduinii se vor întoarce îşi vor putea îmbălsăma camaradul.

   Când am ajuns la Goliath care ne păzea caii, acesta ne-a spus că beduinii s-au oprit să se sfătuiască. Se îndepărtaseră repede după ce au vorbit ceva cu un beduin mai tânăr.

   După ce am părăsit micul munte am pornit-o călare în direcţia oazei. În câteva ore puteam fi acolo. Întrucât Alif nu dispunea de cal, Barrington se duse să-i facă rost de unul din tabăra beduinilor. Chiar când vroiam să ne sfătuim cu privire la această problemă apăru în faţa noastră o trupă formată din opt beduini care nu călăreau cămile ci cai. După ce beduinii s-au apropiat de noi, s-a desprins din grup un beduin tânăr, care ne salută cu o plecăciune adâncă. Totodată ne ceru să ne predăm armele, deoarece ne considera prizonierii lor. Barrington îi râse în faţă:

   — Nu ştii cine sunt eu, băiete, n-ai auzit niciodată de The Fast Death?

   Beduinul tresări înspăimântat. Înainte de a spune ceva, Barrington continuă:

   — Conducătorul vostru zace împuşcat de mâna mea în cavou. Mergeţi într-acolo şi îmbălsămaţi-l! Dacă veţi mai arăta împotriva mea şi a tovarăşilor mei vreo urmă de duşmănie, The Fast Death se va întoarce şi vă va răpune fără milă! Conducătorul vostru mi-a împuşcat fratele, acum acesta este răzbunat şi The Fast Death nu va mai apărea vreodată în regiunea voastră. Drept recompensă vă cer calul şefului vostru care stă acolo fără stăpân. Daţi-mi-l mie şi apoi vă puteţi duce în pace!

   Am primit calul şi am putut călări mai departe. Beduinii se temeau de Moartea Subită atât de mult încât nu îndrăzneau să ne atace pe faţă. Nestânjeniţi am ajuns la oază unde ne aştepta nerăbdător Alif. Barrington i-a spus că şi-a atins ţelul şi acum dorea să părăsească regiunea. Cât despre Alif, acesta se putea întoarce la tribul său în ţara sa. Am rămas până în zorii zilei următoare în oază, întrucât Barrington dorea să ne însoţească până la Djebal-I-Shaul. Englezul ne relatase o poveste ciudată despre un arab numit Ali Ben Murfa şi ne rugase să dezlegăm enigma asta împreună.

  Aşa am şi făcut. Dar despre asta, într-o altă relatare, (vezi vol. 205 Blestemul lui Ali Ben Murfa).

SFÂRŞIT

Volumul 246

FOCUL SACRU

   SCLAVA

   DUPĂ O CĂLĂTORIE MINUNATĂ am ajuns în sfârşit în Insulele Fidji. Am aruncat ancora într-un port mic al insulei Kadavu, unde am fost primiţi cu multă curiozitate.

   Un olandez pe nume Remsdaal ne invită în casa lui. El a fost singurul care a făcut gestul acesta, deoarece ceilalţi plantatori, în marea lor majoritate englezi, ne-au salutat cu prietenie şi aşa cum am mai menţionat, cu curiozitate, dar nu s-au mai interesat de soarta noastră şi ne-au lăsat în seama olandezului.

   Am preferat de la bun început acest mic port pentru a ne putea dedica în linişte studiilor pe care doream să le facem aici.

   O expediţie de mai multe zile în interiorul insulei urma să aibă loc în zilele următoare. Era foarte potrivit pentru noi ca înainte de a întreprinde excursia în interiorul insulei să fie cineva care să ne ofere anumite sfaturi şi lămuriri suplimentare asupra a ceea ce urma să vedem şi să vizităm.

   Remsdaal era rezident pe insula aceasta de douăzeci şi unu de ani şi desigur avea experienţă. Înainte de a ne arăta plantaţia a trebuit să luăm un mic dejun pe veranda bungalowului său.

   Cu acest prilej am aflat că acesta era necăsătorit şi că mai avea un frate care poseda şi el o mare plantaţie, dar pe altă insulă. Când olandezul află care e scopul vizitei noastre pe această insulă căzu pe gânduri.

   — Aţi nimerit într-o perioadă nepotrivită unui asemenea scop, domnilor. Tocmai acum indigenii trec printr-o pasă proastă şi se pare că e destulă agitaţie în rândurile lor. Nu pot spune că aceste lucruri se petrec şi printre indigenii de pe plantaţiile mele, ci mă refer numai la aceia care locuiesc în pădurile şi în munţii insulei. Pe oamenii mei mă pot bizui deoarece am stabilit demult cu aceştia că nu vor mai cădea în vechile datini şi ritualuri ale fraţilor indigeni.

   — Eu cred căci chiar şi guvernul britanic a contribuit la extirparea vechilor practice ale acestor insulari, fu de părere Marian. Când vă referiţi la indigeni aveţi în vedere în primul rând străvechii locuitori al insulei Fidji, nu-i aşa?

   —  Fireşte, domnule! Nu ştiu cât de multe ştiţi despre aceşti vechi locuitori, dar aţi citit multe despre aceştia bănuiesc, nu-i aşa?

   — Fireşte, domnule Remsdaal, am intervenit eu. Vă pot reda cu exactitate câte insule aparţin grupului de insule Fidji. Sunt 250 de insule mari şi mici împreună. Sunt de origine vulcanică şi se presupune că odată au aparţinut continentului. În interiorul insulei se găsesc munţi înalţi de 1220 metri.

   — Văd că v-aţi făcut bine lecţiile domnule Bertram, dar dacă veţi fi de acord am să vă relatez câte ceva despre vechii locuitori ai insulelor, pentru a înţelege mai bine obiceiurile acestora şi cumva sursele tulburărilor. Noi, plantatorii, nu avem de ce ne teme, întrucât guvernul englez va oferi suficientă protecţie, dar nu-i mai puţin adevărat că dacă izbucneşte o revoltă generală, atunci asta nu-i de glumă!

   — V-am fi foarte recunoscători dacă ne-aţi povesti câte ceva despre insula asta, domnule Remsdaal, îl rugă Marian. În felul acesta am fi avertizaţi şi ne-am putea lua măsuri de precauţie, dacă va fi să vizităm interiorul insulei.

   — Vorbiţi de excursia asta în interior de parcă ar fi o bagatelă, domnule, dar nu este deloc aşa. Aici se găsesc păduri impenetrabile, în care se adăpostesc străvechi locuitori. După cum ştiţi, aceştia provin de pe insula Papua. Se aseamănă mult între ei, au păr bogat, lung, negru, parţial lins, parţial creţ, precum şi o barbă deasă şi tare. Au o statură frumoasă, zveltă şi puternică. Culoarea pieii lor variază de la negru la măsliniu şi chipurile lor se aseamănă cu cele ale aborigenilor australieni. Ciudat este că şefii sau căpeteniile lor se deosebesc de restul consângenilor lor printr-o frunte înaltă şi lată.

   — Aţi auzit cumva zvonuri de genul că indigenii, sau măcar unii dintre ei, ar putea fi canibali?

   —  Dacă mai sunt şi astăzi, nu pot să o spun, dar odinioară e clar să au fost adepţii canibalismului în cea mai rea variantă a sa. Carnea de om, ca o delicatesă printre dânşii şi-o serveau de fiecare dată la anumite ocazii deosebite. Cu orice prilej, cum ar fi construcţia unui templu sau a unei bărci, se organizau festivităţi unde sacrificiul uman şi prânzul cu carne de om era la mare cinste. Prizonierii de război, naufragiaţi bătrâni, copii şi chiar fete erau mâncate cu plăcere.

   — Toate acestea s-au petrecut demult, nu-i aşa, domnule Remsdaal, astăzi toate acestea sunt doar o amintire, ce spuneţi?

   — Nu trebuie să se mai petreacă azi asemenea grozăvii, e drept! Englezii s-au străduit mult în această privinţă. Dar ce fac indigenii în satele lor din adâncul junglei Dumnezeu ştie! Sigur, sunt învăţaţi mereu de către misionari să-şi schimbe viaţa, dar eu sunt de părere că mulţi dintre ei îşi mai venerează vechiul lor zeu Kolan, care cerea asemenea jertfe. Dar nu numai acest zeu este venerat ci şi mulţi alţii. Fiecare trib îşi are propriul lui zeu. Oamenii deosebiţi din rândurile lor sunt veneraţi după moarte şi ridicaţi la rangul de zei.

   — Apreciem foarte mult toate informaţiile care ni le-aţi oferit, domnule Remsdaal şi vă asigurăm că vom ţine cont de ele, fu de părere Marian. Dar acum între noi, dacă nu vă e cu supărare, cum se comportă indigenii când vine vorba de relaţiile cu albii?

   — Acei care muncesc pe plantaţie, foarte bine, sunt muncitori, lucrează de bunăvoie şi bucuroşi pentru noi şi ne recunosc de stăpâni. Însă cu acei băştinaşi rezidenţi în păduri şi munţi neexploraţi, avem o experienţă mai degrabă contrarie. Mie mi s-a întâmplat ceva foarte ciudat pe când eram la vânătoare. Mă rătăcisem în pădure şi nu mai puteam să-mi găsesc drumul. Deodată într-un mic luminiş apăru unul dintre aceşti indigeni care luă imediat o atitudine foarte duşmănoasă. Întrucât am învăţat ceva din limba acestor locuitori în cei douăzeci şi unu de ani de rezidenţiat pe insulă. I-am strigat foarte hotărât să renunţe la atitudinea lui dacă mai vrea să se întoarcă acasă. Mi-am scos revolverul de la brâu îndreptându-l spre el.

   Omului păru să-i fie frică, întrucât acesta îmi explică imediat că are nici o intenţie rea în ceea ce mă priveşte. I- am cerut că-mi indice direcţia aproximativă pe unde trebuia să o iau pentru a ajunge la plantaţia mea. I-am descris în amănunţime totul. Acest indigen indică spre nord şi-mi spuse, insistând, că în două ore voi atinge cu siguranţă coasta. Spunând asta, dispăru cu repeziciune în desişul bogat. Am luat direcţia indicată, dar m-am oprit deseori, întrucât mi se părea că am pornit-o în direcţie contrară. Numi puteam imagina că mă înşelasem într-o aşa de mare măsură. Mă surprinse noaptea şi am fost nevoit să mi-o petrec singur în pădure, ce înseamnă asta, ştiam prea bine. Puteam conta în orice moment că voi fi ajuns de indigeni al căror spirit războinic îl cunoşteam şi prin urmare, eram conştient că în cazul în care eram luat prizonier, mă expuneam la pericole nebănuite.

   M-am hotărât să mă urc într-un copac înalt, ascunzându- mă între ramurile sale. Nu voiam să adorm, ci să veghez toată noaptea. Oboseala m-a învins până la urmă şi am adormit. Mă legasem din prevedere de o creangă solidă, pentru a nu mă prăbuşi accidental. Câteva ore mai târziu M- am convins că am procedat bine. M-a trezit un strigăt slab care se auzea de sub mine. A, spionat printre crengi, uitându-mă cu precauţie, dar n-am putut descoperi nimic, din pricina întunericului. Cu toate astea, ştiam că de jos chemase o voce omenească, o simţeam prea bine. După o vreme am perceput câteva zgomote cauzate, zgomote produse de frângerea crengilor, fâşâitul frunzelor şi altele asemănătoare, sugerându-mi că mai mulţi oameni se strecurau prin desiş. Din nou am auzit zgomote stranii, câteva voci şoptite ca şi cum indigenii s-ar fi sfătuit între ei. Din păcate, n-am putut înţelege nici un cuvânt, întrucât

eram prea departe de aceştia.

   Acum trebuia să stau liniştit, întrucât cel mai mic zgomot m-ar fi putut trăda. Aproape două ore am încremenit acolo, aşteptând ca aborigenii să se îndepărteze deoarece strigătele lor se auzeau tot mai slabe. N-am îndrăznit să mă mişc şi am aşteptat în linişte ivirea zorilor. A fost o aşteptare lungă şi mi se părea că niciodată nu se va mai face ziuă.

   Deodată aşteptarea mea a luat sfârşit. Se făcu lumină şi când am privit cu prudenţă printre ramuri aproape am încremenit de uimire când mi-am dat seama că aveam de ce să fiu aşa de precaut. Jos lângă copacul în care mă urcasem dormea încă aborigenul pe care-l întâlnisem şi pe care l-am întrebat asupra direcţiei bune.

   Am fost silit să mai rămân în copac, dar nu am avut de aşteptat mult, întrucât apăru al doilea aborigen care îl trezi pe primul cu o lovitură de picior. Au început să se sfătuiască între ei şi acum că vorbeau destul de tare, am putut înţelege fiecare cuvânt. Am înţeles că aborigenul îmi indicase cu totul o direcţie falsă. Dacă aş fi urmat-o aş fi ajuns în satul băştinaşilor, care mă aşteptau deja acolo. Vorbeau şi despre un anume praznic care acuma nu se mai putea ţine. Vorbele astea mi-au dat mult de gândit. Am mai rămas în copac întreaga dimineaţă, deşi cei doi sălbateci, dispăruseră repede în tufiş.

   De abia atunci când a început să mă chinuiască cumplit foamea am coborât din copac şi am luat-o în direcţia contrară celei indicate de sălbatec. După patru ore am ajuns în locuri cunoscute şi curând la plantaţia mea.

   — Ceea ce aţi pătimit dumneavoastră, domnule Remsdaal ne dovedeşte faptul că trebuie să fi foarte precaut când este vorba de aborigeni, dar eu tot cred că nu le va merge chiar aşa de uşor cu noi. Ne va însoţi credinciosul nostru Pongo precum şi ghepardul nostru domesticit, aşa că nu avem a ne teme de nimic.

   — Nu spuneţi asta, domnilor! V-am spus deja că aceşti insulari sunt cuprinşi de o mare agitaţie şi nu cunosc pricina. Poate că e în legătură cu vreo zeitate a lor oarecare.

   — Am întâmpinat de curând o aventură în Noua Caledonie, în care un preot de rang înalt a jucat un rol deosebit. Acesta a încercat să-i convingă pe muncitorii de pe plantaţie să-i gonească pe albi, dar din fericire nu a reuşit. El a fost...

   Marian nu-şi putu termina fraza întrucât pe scaunul gol din verandă apăruse o siluetă ciudată. O tânără aborigenă îl ocupase după care se ridică şi se plimbă de-a lungul verandei. Era înveşmântată într-un costum strâns pe corp, care-i sublinia armonia trupului, lăsându-i libere braţele şi gâtul.

   Mersul ei era atât de straniu încât îi captă atenţia prietenului meu. Se părea chiar că această indigenă umbla în somn. Îşi ridicase ambele braţe în sus, de parcă ar fi încercat să traverseze orice obstacol în înaintarea ei. Ochii săi largi deschişi erau aţintiţi asupra unui punct şi părea să nu fi băgat de seamă prudenţa oamenilor în preajma ei.

   — Este oarbă, domnule Remsdaal? întrebă în şoaptă Marian.

   — Nu este. sclava mea Suma.

   — Sclava dumneavoastră?

   Glasul lui Marian căpătase o atare intonaţie încât îl făcu pe plantator să râdă.

   — Fireşte, sclava mea, domnilor, dar despre asta ceva mai târziu. Acum avem altceva de discutat, se eschivă politicos gazda noastră. Comportaţi-vă cât se poate de normal. Suma va adormi în curând din nou.

   Cuvintele amfitrionului nostru sunară destul de ciudat aşa încât din nou am privit-o pe tânăra fată cu atenţie. Aceasta se apropie tot mai mult după care se opri la trei paşi de verandă, încremenind fără a se mişca din loc. Apoi pronunţă clar şi puternic câteva cuvinte, pe care din nefericire nu le-am înţeles. După aceea se întoarse pe călcâie şi dispăru ca şi când nu s-ar fi întâmplat nimic.

   După ce nu se mai afla în câmpul nostru vizual l-am privit întrebător pe Remsdaal. Acesta se aplecă ca şi vum ar fi meditate asupra vorbelor spuse de femeia aceea. Privindu- ne feţele uimite ne replică:

   — Suma este cu adevărat sclava mea, cel puţin am cumpărat-o şi am plătit pentru ea cât mi s-a cerut. Am găsit-o în pădure aproape moartă de foame şi de sete şi i- am dat de mâncare şi de băut. Deodată, m-am trezit înconjurat de patru băştinaşi, care mi-au cerut că nu-i dau ceva acestei femei. Le-am spus că va muri dacă nu mănâncă şi nu bea ceva, apoi le-am explicat că eu n-am nimic de-a face cu o tânără indigenă şi că nu-mi aparţine. Apoi mi s-a propus să o cumpăr. Am întrebat de preţ care consta în câteva nimicuri, care erau de mare valoare la indigeni, aşa că am fost de acord. Am hotărât ca doi indigeni să mă însoţească la plantaţie pentru a-şi ridica preţul, iar fata va fi adusă cu acest prilej la mine. Nu vroiam să o las în starea în care se afla pe mâinile sălbaticilor. Am adăugat preţului cerut şi câteva cadouri pentru căpetenie. Cu acest prilej au înştiinţat-o pe biata fată că de aici încolo eu eram stăpânul ei şi că îmi aparţine. Ea dădu numai din cap recunoscător, întrucât se părea că o salvasem de la moarte. De atunci Suma trăieşte la mine.

   — Şi este somnambulă?

   — Se spune că ar cădea într-o transă, asemănătoare cu somnul. Atunci spune ceva ce eu nu am reuşit să înţeleg până acum. Ciudat este că mi-a vestit sosirea dumneavoastră cu paisprezece zile înainte. Atunci mi-a spus că ar veni oameni albi, care să locuiască la mine.

   — Mai multe nu a spus în legătură cu noi, domnule Remsdaal?

   Olandezul şovăi puţin, apoi spuse fără ocolişuri:

   — Ba da, mi-a spus că aceştia oameni vor găsi focul sacru....

   — Focul sacru, ce înseamnă asta, domnule Remsdaal? întrebă Marian interesat.

   — Numai dacă aş şti, domnilor! Numai dacă aş şti! Mărturisesc că sunt la fel de novice în material asta ca şi dumneavoastră.

   — Şi ce a mai prezis tânăra fată, mai exact?

   — Aici este ciudăţenia! Focul sacru arde!

   — Mai mult nimic?

   — Ciudat este că acu două săptămâni nu ne cunoşteam deloc şi totuşi a prezis sosirea noastră! Atunci am vorbit pentru prima dată de focul sacru şi azi, ne spune că el arde. Ce părere ai de treaba asta Robert?

   Am ridicat din umeri, întrucât nu eram în stare să-mi fac vreo idee despre tot ce înseamnă asta. Am trăit lucruri misterioase şi în India dar şi ceea ce ni s-a întâmplat aici, în Fidji era neaşteptat. Şi tocmai noi trebuia să găsim acest foc sacru.

   — De câtă vreme o aveţi pe Suma? se interesă Marian.

   — De exact patru săptămâni şi de atunci nu a mai părăsit plantaţia.

   — Şi ce face aici, la dumneavoastră?

   — Se ocupă de curăţenie. Este amabilă şi ascultătoare.

   — Şi unde locuieşte?

   — Într-o mică colibă lângă pădure. Am vrut să-i găsesc un loc printre dependinţele mele dar a insistat că locuiască acolo. N-am avut nimic împotrivă şi i-am permis. Coliba ei este la o depărtare de un sfert de oră de aici.

   — O priviţi, mă rog, o consideraţi pe fata asta sclava dumneavoastră, domnule Remsdaal?

   Olandezul izbucni în râs.

   — O, nu, nu, domnilor! N-am stofă de stăpân de sclavi! Eu am salvat-o pe Suma şi acum o plătesc pentru serviciile ei, lucru pe care nu l-aş fi făcut dacă era într-adevăr sclava mea. Gândul de a o privi ca pe o sclavă nu mi-a trecut prin cap.

   — Ne-aţi invitat în casa dumneavoastră ca să vă fi musafiri mai mult cu gândul la predicţia acestei tinere indigene, nu-i aşa, domnule Remsdaal?

   — Ca să fiu franc, aşa el Am vrut să văd, am fost curios ce va ieşi din toată povestea asta! Dar să ne mărginim la asta şi să vedem dacă sunteţi în stare să găsiţi focul sacru!

   — Păcat că nimeni nu ştie mai multe despre acest foc sacru. N-aţi vorbit niciodată cu Suma despre lucrul ăsta?

   — Niciodată! Am amintit doar despre starea precară în care am găsit-o, dar nu-şi putea aminti nimic şi asta am şi bănuit. De aceea nici nu am mai întrebat-o mai departe.

   — Când va fi în stare de trezire o s-o întreb eu însumi ce ştie de focul sacru. Aţi mai întrebat-o ceva atunci când s-a aflat în starea aia de transă, domnule Remsdaal?

   — Nu, niciodată! Am fost atât de înspăimântat auzind-o prima dată, încât înainte de a o întreba ceva a şi trecut mai departe. Am considerat-o lunatecă atunci când a apărut prima oară, tocmai când mă pregăteam să merg la culcare.

   — Şi cum au privit ceilalţi lucrători de pe plantaţia dumneavoastră prestaţia Sumei?

   — O privesc ca pe o sfântă şi nu mai contenesc cu plecăciunile nu numai atunci când este în starea de transă ci şi în stare de veghe.

   — În acest caz puteaţi să întrebaţi pe unul dintre lucrătorii dumneavoastră despre focul sacru, domnule Remsdaal.

   — Ca să fiu sincer, domnilor, nu am prea ţinut eu cont de tot ce spunea Suma. Atâta doar că acum fiind aici, întreaga poveste mi se pare destul de stranie. O să mă interes dacă vreunul dintre muncitorii mei ştie ceva mai mult despre focul sacru.

   — Faceţi lucrul ăsta, domnule Remsdaal! Noi vom merge mâine. Aşadar în junglă şi vom folosi întreaga zi pentru a obţine informaţii. Cel mai bine ar fi să ne interesăm şa câţiva aborigeni, dar asta mai târziu, după ce ne veţi arăta plantaţia. Aş vrea cu ocazia asta să privesc mai bine în chipurile acestora, ca atunci când le voi pune întrebarea.

   — Atunci ar fi bine, poate, dacă am porni-o cât de curând. Cât de mult ne va lua ca să vizităm plantaţia? am întrebat eu.

   — Partea asta, aproape o zi întreagă. Pentru început, o să vă duc la plantaţia de tutun, pentru că de acolo vom ajunge la timp pentru a prinde masa de prânz. Vreţi înainte de asta să daţi de ştire echipajului dumneavoastră de pe iaht?

   — Nu, nu e necesar. Oamenii noştri ştiu ce avem de gând să întreprindem.

   Ne-am ridicat şi am părăsit împreună cu Remsdaal veranda. Mai întâi acesta ne însoţi de-a lungul plajei pentru a ne arăta coliba unde locuieşte Suma. Aceasta nu era de găsit şi nu ştiam momentan unde se află. Încă nu vroiam să vorbim cu ea, pentru asta rămânea timp mai târziu.

SUMA DISPARE

   PLANTAŢIA DE TUTUN a olandezului Remsdaal era plasată excelent. Am putut remarca că muncitorii acestuia lucrau pentru el cu plăcere, peste tot era salutat cu prietenie şi el le răspundea tuturor cu acelaşi ton.

   Supraveghetorii săi au ieşit imediat la raport după apariţia acestuia. Remsdaal ascultă cu atenţie totul şi dădu ordinele în consecinţă. Aborigenii nu se preocupau de noi, dar din când în când ne aruncau priviri curioase, pe furiş evident, ca apoi să se reîntoarcă la lucrul lor. Printre lucrători am remarcat de asemenea şi mulţi chinezi care mai lucraseră altădată şi pe alte plantaţii.

   Plantaţia lui Remsdaal avea cam vreo cincizeci de hectare, împărţită în vreo două sute de parcele la care lucrau vreo patru sute de angajaţi. Deci pe parcelă lucrau doi oameni. Li se asigura lăstari care erau plantaţi la distanţe egale. Pentru lucrători era tocmai sezonul grijilor şi al temerilor. Dacă obţineau recolte bogate puteau profita din plin, putând face o mică avere. Dacă dimpotrivă, recolta era mică, făceau datorii plătibile de abia în sezonul următor.

   De aceea fiecare muncitor îşi îngrijea parcela cu cea mai mare grijă, ocrotindu-şi plantele, asigurându-le apa, hrana perfectă pentru ele.

   După ce planta se dezvolta din plin, la maturitate era retezată aproape de la rădăcină cu cuţite speciale destinate acestui scop. Apoi erau legate în snopi şi duse în magazii, unde plantele fermentau. Acolo se afla de serviciu în permanenţă un supraveghetor, care avea sarcina de a controla plantele. Acesta controla marfa primită şi elibera o chitanţă lucrătorilor pentru recolta predată.

   În magaziile de fermentare erau angajate femei ce legau plantele de bare orizontale dispuse sub acoperiş, atârnate acolo până se usucă. Pereţii laterali erau prevăzuţi cu orificii pe unde să poată intra soarele, aerul şi lumina, care grăbesc procesul de uscare. Plantele se transformă din verzi ce erau într-o culoare brună, ce arată că procesul de uscare

e complet şi s-a încheiat. Sunt scoase afară, unde li se iau pistilele pentru a elibera frunzele. Acestea sunt adunate şi împachetate în legături.

   Remsdaal ne povesti toate acestea pe drumul de întoarcere la fermă. Ascultam cu atâta atenţie încât aproape că am uitat de intenţia lui Marian de a întreba pe câţiva lucrători despre focul sacru.

   Ne-am oprit în faţa a doi tineri lucrători indigeni care o rupeau binişor pe englezeşte. Marian l-a întrebat pe unul despre locul de origine şi despre felul cum s-au acomodat aceştia la ferma albilor.

   Muncitorul răspundea politicos şi părea că, se ţine în continuare şi de treabă. Deodată Marina îi puse o întrebare directă:

   — Ştii ceva de focul sacru?

   Omul încremeni brusc, apoi îl privi pe Marian ca pe o stafie, după care scutură energic din cap:

   — Nu ştiu nimic, veni precipitat răspunsul.

   Apoi, fără a mai aştepta o altă întrebare, ne întoarse spatele şi se apucă de lucru, fără a-l mai interesa persoana noastră.

   Cam la fel ne-a mers cu al doilea, respectiv al treilea lucrător. Toţi au înmărmurit când au auzit de focul sacru, dar nici unul dintre aceştia n-au recunoscut că ştiu ceva despre acesta.

   Acum eram preveniţi. Focul sacru era o noţiune despre care se ştia clar că indigenii au habar. Dar ce însemna şi unde urma să-l găsim, nimeni nu era dispus să-i informeze. Nu ne mai rămânea decât ultima speranţă care era Suma, poate că la urma urmei, la ea vom avea mai mult noroc.

   Am făcut un ocol pentru a ne reîntoarce. Când am ajuns în dreptul colibei care-i servea de locuinţă Sumei, olandezul o strigă pe nume. Nu ne răspunse nimic şi acelaşi lucru se petrecu şi la al doilea apel al olandezului. În cele din urmă Remsdaal se îndreptă înspre colibă şi se uită pe fereastră înăuntru.

   — Suma nu este aici, poate că are de lucru la fermă. Haideţi să mergem, în curând se va servi prânzul.

   Un sfert de oră mai târziu ne aflam din nou pe verandă.

Remsdaal îi întrebă pe servitorii indigeni care aduceau de mâncare dacă au văzut-o pe Suma. Aceştia au negat din cap, dar le spuse s-o cheme sau să o caute prin casă.

   După o jumătate de oră unul dintre servitori se întoarse, raportând că nu au găsit-o pe Suma nicăieri şi a transmis tuturor servitorilor să o caute.

   — O să apară până la urmă, se arătă liniştit Remsdaal. Sa mai întâmplat că a lipsit câte o zi.

   — Să înţeleg că nu părăseşte plantaţia niciodată? întrebă Marian.

   — Nu, nu! Când vrea să fie singură se duce într-un golf singuratic şi priveşte continuu valurile. Doar atunci când o apucă foamea se reîntoarce la fermă.

   — Dacă ştiţi pe unde se aţine, trimiteţi un mesager care s-o aducă! Am vrea foarte mult să vorbim chiar azi cu ea, domnule Remsdaal.

   — O s-o fac imediat după prânz, domnule Farrow. Ce părere v-aţi făcut despre focul sacru? Credeţi cumva că oamenii mei ştiu câte ceva despre acest lucru?

   — Cu siguranţă le e foarte familiară noţiunea asta, mi-am dat seama de la început. Numai că nu vor trăda secretul ăsta cu nici un chip. Fiindcă fără îndoială este vorba despre o taină a aborigenilor şi mă încumet să cred că are strânsă legătură cu zeităţile acestora.

   — Aşadar, intenţionaţi să lămuriţi enigma, domnule Farrow?

   — Aşa cred, fiindcă ne-a făcut curioşi. Şi în plus chiar Suma a previzionat acest lucru.

   Remsdaal ridică din umeri.

   — Nu prea vă înţeleg, domnilor! Alergaţi chiar în inima pericolului. Şi mai mult! Îmi vine să cred că asta vă incită!

   — Ca să fiu sincer, aveţi dreptate. Din fiecare aventură avem ceva de învăţat. Pe de altă parte e şi un prilej de a-i cunoaşte pe aborigeni.

   — Din păcate eu nu vă pot însoţi în tentativa dumneavoastră de a elucida misterul. Poate că nici nu e cine ştie ce şi muncitorii mei nu ştiu nimic despre asta.

   — Chiar şi aşa, neştiutori nu sunt, bănuiesc, aşa cum se fac, iar simţurile mele nu m-au înşelat niciodată. M-am gândit bine şi am de gând să pornesc mâine dimineaţă. Aveţi cumva o schiţă a insulei pentru a ne putea croi drum mai uşor?

   — Am o hartă a insulei, dar sunt marcate numai coastele acesteia întrucât interiorul nu este prea bine cercetat. Mi- am alcătuit şi o hartă personală, unde am însemnări din partea celor care au explorat insula în trecut. O să v-o aduc imediat.

   Olandezul se ridică să intre în casă. În acelaşi moment se reîntoarse servitorul care plecase să o caute pe Suma. El a mărturisit că nu a găsit-o pe Suma în golful indicat de stăpânul său şi după părerea lui a părăsit insula.

   Asta era cam neplăcut şi ceea ce era mai curios era faptul că o făcuse imediat după sosirea noastră.

   — Ştii dumneata ceva despre focul sacru? îl întrebă Marian brusc pe servitor.

   Şi acesta încremeni înainte de a putea scoate vreo vorbă, se înclină adânc şi voi să părăsească încăperea, dar Marian îl somă să rămână.

   — Noi am auzit câte ceva despre acest foc sacru, ştiu că şi dumneata ai cunoştinţă despre asta!

   — Ribana nu cunoaşte nimic despre asta! continuă să nege acesta.

   — Nu-i adevărat, de ce ţi-e teamă?

   Băştinaşul tăcu şi îşi plecă privirea până în pământ. În acel moment apăru din nou olandezul ce puse o hartă pe masă. Ribana îi raportă şi acestuia despre dispariţia Sumei şi când dori să se îndepărteze Remsdaal îl întrebă la rândul lui:

   — Ce ştii despre focul sacru, Ribana?

   Din nou negă acesta că ar şti ceva şi dispăru în interiorul casei.

   — Cu siguranţă ştie ceva, îl lămuri Marian. Mă îndoiesc că va vorbi vreunul dintre indigeni despre asta. E strict interzis să o facă.

   — Şi ce spuneţi despre comportamentul Sumei? Este prima dată când părăseşte plantaţia. Unde oare ar putea să fie?

   — Poate că s-a întors la tribul ei.

   — Nu prea cred. Îi este foarte frică de ceea ce i s-ar putea întâmpla acolo. Poate... Se va întoarce diseară.

   — S-a întâlnit până acum Suma cu oameni di tribul ei pe plantaţie?

   — N-am cunoştinţă de asta, dar nici nu m-am interesat. Sper totuşi să o găsim până diseară. Voi da dispoziţii stricte oamenilor mei s-o caute peste tot. Aveţi dispoziţia să-mi vizitaţi în după amiaza aceasta şi restul plantaţiei?

   Am fost fireşte de acord, dar am cerut un răgaz de a merge până în port, la iahtul nostru, ca să-i dăm de ştire lui Pongo. El trebuia să facă toate pregătirile pentru a doua zi dimineaţa, să se asigure că aveam pregătite rucsacurile cu tot ce ne trebuia pentru o călătorie de câteva zile. De aceea ne-am luat rămas bun imediat după masă de la olandez, după ce acesta ne-a explicat mai bine detaliile hărţii.

   Ne-am înţeles ca după două ore să ne reîntâlnim la fermă, pentru a lăsa ca partea cea mai călduroasă a zilei să treacă. În cabina lui Marian am examinat din nou harta.

   — Aici sunt însemnaţi munţi, dragă Robert. Până acolo trebuie să mergem şi dea colo să începem cercetările. Suma a spus literalmente focul sacru arde din nou. Se poate deduce că a fost stins şi acuma arde din nou. Şi ce concluzie trag din asta? Că focul n-a fost pus aici de indigeni, ca avem de-a face cu un fenomen natural, probabil cu un izvor de gaze sau de petrol, care periodic se autoaprinde, probabil.

   — Şi de aceea vrei să mergi în munţi?

   — După părerea mea, de acolo vom găsi cel mai repede focul sfânt. Faţă de Remsdaal, nu trebuie să menţionăm asta. În plus, nu sunt sigur că n-am comis o prostie interogându-i pe aborigeni cu privire la acest subiect.

   — Nu-i exclus! Însă ce părere ai despre Suma?

   — Poate că dispariţia ei are anumite motive. Am presentimentul că ne paşte o mare primejdie, de aceea am insistat să ne însoţească şi Pongo şi Maha. Mai ales lui Pongo trebuie să-i spunem exact despre ce e vorba.

   După două ore ne-am reîntors la Remsdaal. Chiar înaintea noastră un alt musafir îşi făcuse apariţia la olandez. Îl chema Tkam şi avea o figură disperată. Remsdaal ne făcu

cunoştinţă şi ne explică cu părere de rău:

   — Domnul Tkam mi-a adus tocmai acum vestea dispariţiei încă de ieri a fiului domniei sale. A fost întreaga zi la vânătoare şi trebuia să se întoarcă până seara. Până acum însă nu a venit.

   — Ştia cumva fiul dumneavoastră că aborigenii sunt foarte neliniştiţi acum? se interesă Marian.

   — Da, dar a râs. Fiul meu nu se afla în relaţii tocmai bune cu indigenii, ba chiar dimpotrivă, a şi pedepsit câţiva dintre ei şi şi-a atras cu siguranţă ura celorlalţi. Am avut chiar intenţia de a-l trimite să lucreze pe o altă plantaţie dar din nou a râs de mine şi a promis că îi va pedepsi şi mai drastic dacă vor greşi cu ceva sau vor mai murmura împotrivă-i.

   — Ce s-a ales de oamenii pe care i-a pedepsit astfel?

   — Au fugit într-o noapte de pe plantaţie şi nu s-au mai întors de atunci.

   — Şi acum fiul dumneavoastră a dispărut fiind la o expediţie de vânătoare, nu?

   — Nu neg că situaţia este foarte primejdioasă. Nu neg că sălbaticii aceia să-l fi răpit. Am auzit de la domnul Remsdaal că mâine veţi porni într-o mică expediţie în interiorul insulei, domnule. Nu aţi putea cu această ocazie să vă interesaţi şi de soarta fiului meu? Am vorbit despre problema mea comisarului englez din insulă dar până acesta va întreprinde o expediţie proprie de cercetare vor mai trece câteva zile. Ce se poate întâmpla într-un răstimp de două zile vă puteţi lesne imagina.

   Îmi părea rău de bătrânul plantator. Dacă ar fi fost mai tânăr ne-ar fi însoţit poate în expediţia noastră în interior, dar aşa, cum spunea el însuşi, nu putea face greutăţilor inerente ce se puteau ivi.

   — Bine, ne vom interesa de soarta fiului dumneavoastră, domnule Tkam. Ştiţi cumva în ce direcţie s-a îndreptat fiul dumneavoastră să vâneze?

   — Voia să o ia înspre munţi, acolo se gândea că va găsi o pradă mai bogată, de altfel nici nu se găsesc prea multe sălbăticiuni pe insula asta. Trebuie să alergi mult pentru a putea da de ele. Oricum, noaptea nu ar fi pierdut-o şi se reîntorcea acasă.

   — Nu-i chiar atât de sigur că fiul dumneavoastră a fost răpit de indigeni, domnule Tkam. Eu însumi, aşa cum am povestit am fost nevoit să îmi petrec noaptea în junglă.

   — De acord, dar atunci aţi rătăcit domnule Remsdaal. În ce-l priveşte pe fiul meu, la el nu e cazul, întrucât cunoaşte ţinutul ca nimeni altul. El este singurul care a pătruns până în adâncul munţilor.

   — Dacă până deseară nu se va întoarce totuşi, vă promitem că îl vom căuta, zise Marian. Dacă se reîntoarce totuşi, vă rog să ne daţi imediat de ştire. Mi-ar plăcea în acest caz să stau puţin de vorbă cu dânsul, înainte de a pleca.

   — Voi fi foarte franc cu dumneavoastră, domnilor! zise Tkam căutându-şi cuvintele. Fiul meu a descoperit în munţi un secret care are legătură cu religia aborigenilor. Mi-a făcut câteva aluzii în acest sens, m-a rugat însă să nu vorbesc cu nimeni despre asta. Mi-am închipuit eu că în felul acesta şi- a atras ura băştinaşilor!

   — Vreţi să ne povestiţi totul mai amănunţit, domnule Tkam? îl rugă Marian. Poate că astfel vom ajunge mai repede la ţintă şi îl vom găsi pe fiul dumneavoastră.

   — Poate că o să... Râdeţi, dar fiul meu m-a surprins cu o afirmaţie, hei, cum să-i zic, cam.. ciudată. Spunea că a descoperit focul sacru.

   — Focul sacru?

   Marian se uită mirat la mine şi la Remsdaal, pentru a nu ne da de gol. Din fericire Tkam nu se uită la el, ci continuă:

   — Da, cel puţin acestea au fost vorbele fiului meu. Spunea că arde pe o colină stâncoasă şi că aparent venea chiar din străfundul pământului.

   — Şi avea o flacără adevărată?

   — Da, flacăra înăbuşitoare avea o înălţime de doi metri. Nu părea să fie nici un om prin apropiere, dar când fiul meu a privit în valea prăpăstioasă de la poalele colinei a văzut mulţi băştinaşi îngenuncheaţi, ce se prosternau flăcării. Atunci şi-a dat seama ce înseamnă aceasta. Nimeni nu trebuia să îl vadă în preajma flăcării pentru că atunci ar fi fost pierdut. De aceea s-a ascuns pentru a aştepta ca sălbaticii să se risipească, dar n-au făcut-o. Cel puţin nu imediat. Încă două ore mai dură totul până ce apăru un bătrân băştinaş, probabil un preot, care se înclină în faţa focului, înspre colina muntoasă de pe creasta dealului. Apoi se apropie de foc, unde aruncă ceva în el de-l făcu şi mai strălucitor. După ce îngenunche din nou, dispăru pentru o bună bucată de vreme.

   Fiul meu se târî cu mare băgare de seamă de acolo, pentru a ajunge la cărarea pe care urcase. După cum mi-a spus cu această ocazie a fost văzut de băştinaşi care au izbucnit în urlete de mânie.

   — Şi de ce v-aţi întors să vorbiţi despre toate astea Mr. Tkam?

   — Cred că toţi indigenii, prin urmare şi cei care locuiesc pe plantaţia mea, cunosc focul sacru şi dacă ar auzi că fiul meu l-a descoperit ar izbucni o adevărată revoltă.

   — Sunteţi de părere că fiul dumneavoastră s-a înapoiat din nou acolo pentru a face cercetări?

   — Din păcate am temerile mele în această privinţă, domnilor.

   — Ştiţi cam aproximativ în ce regiune se află muntele pe care arde focul?

   — Da, fiul meu mi l-a descris. Mă rog, locul sau regiunea, mă refer!

   Marian puse harta în faţa englezului care nu şovăi prea mult până ce găsi un loc pe care îl însemnă cu o cruce, schiţând astfel locul cu aproximaţie de unde ar trebui să pornească cercetările.

   — De acum ştim prea bine în ce direcţie să o luăm.

   Remsdaal devenise foarte serios, probabil îşi amintise de

profeţiile Sumei, în ceea ce ne priveşte şi de aceea ne examină încă odată cu un ochi critic. Probabil credea că povestea aventurii fiului lui Tkam ne va descuraja de a merge mai departe.

   În aceste momente chiar Tkam sparse tăcerea în care ne adâncisem. El sări în sus scoţând un ţipăt de bucurie.

   — Uite că vine fiul meu Yunes, nici nu-mi vine să cred!

   Atât cât putut de repede părăsi veranda pentru a-i veni în

întâmpinare unui om înalt care venea înspre noi.

   — Slavă Domnului, că Yunes Tkam s-a reîntors! exclamă

Remsdaal. Aveam temerile mele în această privinţă, dar acum mi s-au risipit, uite, chiar acum mi-a venit o idee destul de nebunească. Ce spuneţi dacă Suma ar fi una dintre preotesele focului sacru?

   — Acest gând mi-a trecut şi mie prin minte, domnule Remsdaal, veni răspunsul lui Marian, dar...

   Marian nu îşi putu termina fraza întrucât ajunseseră în verandă Tkam, tatăl şi fiul. Tkam senior ne făcu cunoştinţă cu fiul său, care luă loc uşurat lângă el şi ne spuse:

   — Am trăit o aventură foarte primejdioasă, domnilor, începu el. Tatăl meu mi-a spus că v-a povestit despre focul sacru aşa că vă pot spune şi eu câte ceva despre el. Fireşte că nu trebuia să ţinem totul pentru noi, pentru că va trebui să ne întoarcem în munţi să o salvăm pe Suma.

   — Suma? strigă înspăimântat Remsdaal.

   — Da, presupusa dumneavoastră sclavă a fost capturată de indigeni şi adusă în faţa focului sacru. Eu zăceam la o depărtare de nici cinci metri de ea şi aşteptam numai momentul când s-o eliberez.

AVENTURI ÎN MUNŢI

   — POVESTEŞTE-NE YUNES! îl provocă Remsdaal pe tânărul fermier. Suma este în pericol?

   Tânărul fermier care rămăsese un moment tăcut după ultimele afirmaţii începu:

   — Poate că pe moment nu! Pentru că indigenii nu au avut voie să o vadă şi să-i vorbească cu excepţia unui preot bătrân. Dar o să vă povestesc de la început. Am plecat în munţi cu intenţia fermă de a căuta încă o dată focul sacru. Am vrut să ştiu dacă încă mai arde.

   — Scuză-mă că te întrerup, Mr. Tkam, dar câtă vreme a trecut de când nu ai mai văzut focul sacru?

   — Exact acum patru săptămâni. Dorinţa de a-l revedea a fost foarte puternică şi mă trăgea în permanenţă într-acolo. De data asta am fost mai precaut şi m-am convins că nu era nici un băştinaş pe acolo şi abia apoi am urcat versantul pe cărăruia pe care o ştiam. Fără a fi văzut am ajuns sus şi am regăsit din nou focul. Ardea încă. Am rămas multă vreme acolo privindu-l. Deodată am încremenit de spaimă. Din jos din vale se auzeau voci tărăgănate care răsunau ca un cântec straniu. Când am trecut cu privirea de zona împădurită am văzut jos lângă luminiş, lângă defileul prea binecunoscut, pe băştinaşii care se adunaseră acolo. Am zărit cum bătrânul preot a apărut din nou, de aceea m-am ascuns cât am putut de repede. Ceva mai jos se afla o lespede de stâncă până la care cu puţină îndemânare puteai ajunge de pe coama dealului. Acolo era suficientă protecţie, puteai să vezi şi să nu fi văzut. M-am căţărat până acolo şi am aşteptat ca preotul să îşi facă apariţia. Nu a durat mult şi a şi apărut. Mai întâi îngenunche în faţa focului apoi aruncă ceva în el. Am presupus că se va îndepărta din nou, cum a mai făcut-o prima dată, dar m-am înşelat. Preotul se aşeză jos lângă foc şi nu se mai mişcă de acolo. Cum m-am simţit văzând că nu se îndepărtează de acolo puteţi să vă imaginaţi şi singuri. În fiecare clipă mă aşteptam să fiu descoperit. Îmi trecu prin minte dacă nu ar

fi mai bine să mă reped asupra bătrânului imobilizându-l, dar mi-am alungat gândul din minte, întrucât aveam timp suficient să o fac dacă aş fi descoperit. Încet, foarte încet sau scurs minutele şi orele acolo. În cele din urmă au venit zorile. Odată cu venirea acestora preotul s-a ridicat din nou în picioare şi a aruncat ceva în foc. După care s-a ridicat şi, Slavă Domnului, s-a pregătit să coboare. De abia după un timp mi-am părăsit şi eu ascunzătoarea şi am coborât cărarea îngustă. Atât de repede nu am putut însă să o fac întrucât băştinaşii mai stăteau la picioarele muntelui, astfel încât am fost nevoit să mă ascund într-o peşteră. Dimineaţa a trecut fără să se întâmple ceva. Mă gândeam totuşi cum aş putea oare scăpa, dar mi-am dat seama că era imposibil atâta timp cât băştinaşii mai erau la poalele muntelui. Aproape de amiază am auzit un ţipăt şi din ascunzătoarea mea mi-am putut da seama că băştinaşii aduceau cu ei o tânără fată. Am recunoscut-o pe Suma şi m-am mirat ce căuta în zona aceia. Doi băştinaşi o sprijineau şi o duseră la preotul cel bătrân, care o însoţi pe cărăruia care ducea înspre focul sacru. În apropierea locului unde eram eu ascuns, făcu o pauză şi le vorbi ceva băştinaşilor. Suma se sprijini de pereţii de stâncă şi se uită cu ochii uimiţi în jos. Am îndrăznit să îi fac un semn pe ascuns, arătându-i să meargă şi să se ascundă undeva jos în defileu. Aici, în locul unde mă ascunsesem eu să mă apăr de băştinaşi, doar câte unul puteau pătrunde către mine. Sigur, puteau să mă silească să capitulez prin înfometare. Suma îmi răspunse la semnul meu discret, dar se comporta ca şi cum nu ar fi fost în pericol. Apoi porni din nou cu bătrânul preot pe cărăruia care ducea sus, în timp ce restul băştinaşilor se aflau jos. După aceea m-am grăbit să mă reîntorc pentru a aduce vestea. Nu am mers acasă ci v-am căutat pe dumneavoastră, domnule Remsdaal, pentru a vă ruga să mă însoţiţi pentru a o salva pe Suma. De aceea am ajuns aici primul. Nu bănuiam că o să-l găsesc pe tatăl meu aici.

   Marian îmi făcu un semn pe care l-am înţeles imediat, apoi se întoarse înspre Yunes Tkam şi îl întrebă:

— Cât durează până ajungem în munţi, Mr. Tkam?

— Patru ore. Vreţi să mă însoţiţi?

   — Nu, vrem să mergem singuri până acolo, Mr. Tkam. Eşti mult prea obosit şi trebuie să te odihneşti. Haide mâine de dimineaţă cu un însoţitor. Noi vom veghea asupra Sumei şi nu vom permite să i se întâmple nimic rău.

   — Vreţi să porniţi încă o dată într-acolo, domnule? întrebă Remsdaal.

   — Dacă e posibil, acum, imediat. Tânăra aborigenă se găseşte într-un pericol mult mai mare decât poate ea presupune. Descrie-ne numai drumul pe care trebuie să apucăm, Mr. Tkam! Într-o jumătate de oră suntem plecaţi.

   Tânărul Tkam ne-ar fi însoţit bucuros chiar acum, dar era foarte obosit şi conştient că nu ar putea întreprinde un nou urcuş în noaptea aceea.

   Ţinând harta în faţa ochilor, i-a descris drumul cât mai exact posibil. Ne-am ridicat apoi pentru a ne înapoia pe iahtul nostru şi a ne pregăti. Remsdaal ne-a urat noroc şi ne-a recomandat prudenţă, rugându-ne totodată să o aducem înapoi pe Suma, pe care nu ar fi vrut-o abandonată în ghearele sălbaticilor.

   Ne-am grăbit cât am putut pentru a ajunge la vas. Pongo nu s-a mirat deloc când i-am împărtăşit că vrem să o pornim chiar în noaptea aceasta. Rucsacurile noastre erau pregătite, prin urmare nu ne mai reţinea nimic.

   De data asta mergea cu noi şi Maha, pe care îl consideram un apărător mai bun decât orice scut sau însoţitor uman. Ghepardul nostru domesticit ne devenise credincios ca un câine. După o jumătate de oră deja ne găseam în junglă. A trebuit să înconjurăm plantaţia lui Remsdaal pentru a nu fi văzuţi de muncitorii aborigeni. Aceştia ar fi ştiut imediat ce intenţionam, după ce am întrebat atâta despre focul sacru.

   Trebuia să ne grăbim dacă vroiam ca înaintea nopţii să atingem munţii. Din fericire tânărul Tkam ne descrisese munţii foarte exact pentru a nu ne rătăci. După vreo două ore drumul deveni cu adevărat periculos, deoarece ne aflam în zona populaţiei de băştinaşi. Întrucât îl aveam pe Maha cu noi, acestora le-ar fi fost greu să ne surprindă. Pongo o luase câţiva metri înaintea noastră, asigurându-ne parcursul. Am depăşit multe luminişuri mici şi am trecut de un teren înţesat de tufişuri alambicate şi dese, care m-au făcut să cred că am rătăcit drumul. Pongo însă menţinea drumul drept şi se mulţumea să zâmbească când l-am avertizat să nu se grăbească aşa pentru că s-ar putea să rătăcească drumul.

   Din nou am trecut de un luminiş când deodată Maha se opri brusc, ciulindu-şi urechile. Ştiam că ceva se află în faţa noastră, de aceea ne-am aplecat repede pentru a nu fi văzuţi dacă de noi se apropia cineva.

   Au trecut câteva minute apăsătoare, în care nu se petrecu nimic relevant, nu se auzea nici un zgomot şi cu toate astea simţeam că în imediata noastră apropiere se aţine cineva. Chiar şi Pongo se opri spionând printre tufişuri. Maha se comporta normal, dar deodată smuci de sfoara de care îl ţinea Pongo. Voia pur şi simplu să o zbughească în tufiş.

   Am perceput în fine un mic zgomot. O creangă trosni şi din nou se repetă zgomotul de odinioară. Undeva, în tufişurile acelea se afla cineva care acuma încerca să se îndepărteze.

   Marian îi făcu un semn lui Pongo. Uriaşul negru se năpusti înspre tufişurile din direcţia de unde venise zgomotul trădător, însoţit de către Maha şi curând după aceea se auzi un ţipăt înăbuşit de furie. L-am urmat şi noi numaidecât şi ne-am regăsit lângă uriaşul negru care se căznea să îl domolească pe Maha ce ţinea între labele sale un aborigen. Era un om tânăr, care ne privea înfricoşat. Avea numai o măciucă asupra sa, pe care acum o strângea cu putere în mână, după care odată eliberat din strânsoarea labelor ghepardului, sări drept în picioare.

   Din păcate nu ne-am putut face înţeleşi, la toate întrebările lui Marian nu fu în stare să lege ceva inteligibil, murmura încontinuu cuvinte neînţelese şi la un moment dat sări şi dispăru în tufişuri.

   Pongo vru să se ia după el, dar Marian îl reţinu:

   — N-are nici un rost! Tot nu ne puteam înţelege cu el şi să-l luăm prizonier la ce ne-ar folosi?

   — Aşa o fi, dar acum ne va trăda aborigenilor şi aceştia ne vor întâmpina cum se cuvine în munţi, i-am replicat eu puţin înfuriat.

   — Nu poate şti ce vrem. Mulţi albi umblă pe aici prin junglă, veni răspunsul calm al prietenului meu.

   — Poate, dar oricum are un supraveghetor aproape. Cred că datorită tânărului aborigen misiunea noastră va fi îngreunată, dacă nu va deveni chiar imposibilă.

   — Prea le vezi toate în negru, dragă Robert. Dar ar trebui să ne grăbim, în curând vom fi ajuns la destinaţie, în munţi. Îi făcu semn lui Pongo care se apucă din nou să controleze prin desiş. Nu am mai auzit şi mai ales nu am mai văzut nici un băştinaş. Ştiam însă că s-au îndepărtat cât au putut de mult şi asta se vedea clar din urmele lăsate în tufişuri.

   Fără să ne oprim ne-am continuat parcursul. Curând munţii au apărut în faţa noastră şi acum trebuia să fim foarte prudenţi. Yunus Tkam ne descrisese şi aici drumul, deci nu aveam voie să ne rătăcim. Am descoperit defileul şi totodată cărarea îngustă care ducea sus. Cât despre

băştinaşi nici aici nimic. Totul părea liniştit şi părăsit ca şi

o regiune pustie.

   — Masser, Pongo crede că mai bine stă aici şi pândeşte cu Maha, spuse deodată uriaşul nostru însoţitor. Pongo crede că băştinaşii curând se întâlnesc aici. Şi atunci poate spiona şi spune la Masser.

   — Aşa deci, vrei să te ascunzi aici până noi vom urca cărăruia?

   — Da, Masser Farrow, Pongo crede că mai bine.

   — Bine! Ascunde-te atunci aici, în peştera pe care a folosit-o şi tânărul Tkam pentru a se face nevăzut. Vezi acolo sus la vreo zece metri înălţime o cărare îngustă, de acolo vei putea supraveghea întreaga regiune.

   Pongo dădu numai din cap, iar cu privirea scrutătoare se uită în toate părţile, apoi păşi împreună cu Maha pe cărăruia foarte îngustă. Când ajunse în dreptul peşterii dispăru acolo, în felul acesta având spatele asigurat.

   Acum eram ferm convinşi că nu vom fi luaţi pe nepregătite odată ajunşi în vârf. Încet şi cu multă prudenţă ne-am continuat ascensiunea. Când parcursesem aproape jumătate de drum, se lăsă întunericul. Acum trebuia să fim şi mai prevăzători pentru a recunoaşte la timp orice băştinaş care ar fi apărut undeva în faţa noastră. Fără nici un incident am ajuns pe creastă. Luna răsărise şi lumina aproape ca într-o zi mohorâtă, aşa că ne puteam orienta destul de bine acolo sus. Înafară de asta am remarcat undeva lateral o geană slabă de lumină şi după ce am depăşit câteva stânci am putut admira dintr-un mic crater practicat în sol, ca o adâncitură, minunea naturală căreia aborigenii îi spuneau mai sugestiv focul sacru.

   Avea o flacără de vreo doi metri înălţime, care depăşea o creastă stâncoasă paralelă mi-am dat seama că e vorba despre gazele de sondă, care se aprindeau accidental în anumite perioade ale anului. Focul ardea cu intensitate, cu o flacără când mică, când mare. În preajma ei nu se afla nici un om. Marian căută lespedea de stâncă în spatele căreia se ascunsese tânărul Tkam, am găsit-o şi pentru că ştiam că aborigenii vor apărea mai curând sau mai târziu, ne-am adăpostit după aceasta.

   Dar asta nu părea să fi mulţumit pe Marian. M-a rugat să stau de veghe la gura peşterii în timp ce el avea să facă o mică recunoaştere a locului. Voia să ştie încotro duce peştera asta şi mai ales ce se afla în spatele ei. Tkam nu avusese timp să facă o astfel de recunoaştere.

   Prietenul meu dispăru, întrucât în spatele acesteia se deschidea o crăpătură îngustă. Curând dispăru din vizorul privirii mele, deoarece razele lunii nu puteau ajunge până acolo.

   Eu, aşa cum am mai spus, am rămas liniştit în spatele lespezii, de unde se deschidea aceea spărtură pe unde dispăruse Marian. La început am încercat să spionez uitându-mă în toate părţile. Căutam să ţin sub supraveghere spaţiul din faţa mea şi în acelaşi timp să îmi dau seama ce se întâmplă cu Marian. N-am mau auzit însă nici un zgomot provocat de către acesta, aşa că am socotit că s-a îndepărtat mai mult.

   Am trecut din nou în revistă tot ceea ce ne-a povestit Tkam. Unde să fi fost ascunsă Suma aici sus? Sau să o fi luat bătrânul preot jos? Dar cu ce scop mia ales dacă va trebui din nou adusă sus? Poate că Remsdaal avusese dreptate când spuse că Suma era una dintre preotesele focului sacru. În acest caz unde era ascunsă? Singura posibilitate era să fie ascunsă întruna din crăpăturile din stâncă, unde am pătruns şi noi. În acest caz Marian avea şanse bune să o găsească. Nu era exclus ca şi preotul să se afle aici, în preajma ei. Acum începea să-mi fie teamă pentru ce i s-ar putea întâmpla prietenului meu. Dacă nu era suficient de prudent, ar putea fi surprins.

   Trecu o oră. În cele din urmă se auzi un zgomot şi îndată după aceea am auzit semnalul dat de prietenul meu. După încă două minute acesta fu lângă mine şi îmi şopti:

   — A fost bună ideea că am explorat crăpăturile din stâncă, Robert! Conduce într-un cazan înconjurat din toate părţile de pereţi de stâncă. Pereţii sunt atât de abrupţi şi de netezi că nu se poate căţăra nimeni pe ei. În acest cazan se găseşte o colibă veche în care se aţine cineva. M-am gândit imediat la Suma şi tocmai când vroiam să mă strecor neobservat într-acolo, am zărit silueta unui aborigen mai bătrân care păşea acum înspre colibă. Nu intră înăuntru că se aşeză jos, de parcă ar fi voit să stea acolo de veghe întreaga noapte.

   — Atunci cu siguranţă că o ţine pe Suma prizonieră acolo.

   — Remsdaal a avut totuşi dreptate când a spus că Suma poate fi una dintre preotesele focului sacru. Poate că atunci când o găsise Remsdaal ea fusese izgonită şi rătăcea fără ţintă prin junglă. A cumpărat-o de la oameni aceia ce aveau cu adevărat drept asupra ei. De ce a revenit la aceştia e o enigmă pentru mine.

   — Dacă totuşi m-a fost decât un teatru şi Suma a fost vândută cu intenţie unui alb, numai pentru a-l determina să caute focul sacru?

   — Dar cu ce scop, băştinaşii şi-ar fi trădat unicul lor secret.

   — Aşa m-am gândit şi eu, dar am ajuns la concluzia că băştinaşii caută o jertfă pentru focul lor sacru şi acesta trebuie să fie un om alb.

   — De ce ar fi ţinută Suma în captivitate dacă totul s-ar fi petrecut cu ştirea fraţilor ei?

   — Pentru a nu putea să-i trădeze, Mariane!

   Prietenul meu ridică numai din umeri. Era numai o presupunere a mea, de aceea mi-am susţinut-o mai departe.

   Ne-am sfătuit ce era mai bine să facem în continuare. Dacă marele preot venea încoace ne-ar fi putut descoperi în cele din urmă. De aceea ar fi fost nimerit să căutăm o altă ascunzătoare, dar unde?

   Marian se uită în sus şi arătă înspre pereţii de stâncă:

   — De-am putea să-i încercăm! fu el de părere. Pereţii nu au o înălţime prea mare şi de acolo de sus am avea o privelişte dominatoare şi nu putem fi văzuţi.

   — Aici ai dreptate, hai să încercăm. Să găsim câteva proeminenţe de care să ne prindem şi să ne căţărăm sus.

   Marian începu primul să se caţere. L-am urmat numai atunci când acesta ajunsese sus şi începu să examineze împrejurimile. Zece minute mai târziu stăteam lângă el. De aici de sus aveam o privelişte minunată asupra întregului decor, de jur împrejur. Undeva în depărtare am zărit focul de tabără al unei aşezări omeneşti. Probabil era satul băştinaşilor.

   După ce am făcut câţiva paşi pentru a privi în prăpastia învecinată, am descoperit defileul unde Pongo a decis să se ascundă împreună cu Maha. În acelaşi timp am văzut şi câţiva indigeni care se aţineau prin preajmă şi aşteptau ceva.

   — În curând va apărea şi Pongo aici lângă noi. Va trebui să veghem cu toată atenţia ca să nu cadă direct în braţele preotului, Mariane.

   — Pongo va rămâne jos pentru a-i supraveghea pe localnici. Să mergem până la marginea prăpastiei şi să privim în jos. Dacă preotul se îndreaptă înspre focul sacru, atunci voi coborî repede pentru a mă pune în legătură cu Suma.

   — Dar dacă este cu adevărat în subordinea preotului, Mariane? i-am reproşat eu.

   — Nu prea cred. Chiar atât de vicleni nu sunt aborigenii ăştia!

   N-am răspuns nimic atuncea, dar mi-am propus a o ţin sub strictă supraveghere pe Suma, al cărui comportament îmi părea curios. De ce a dispărut ea când tocmai ne-am

făcut apariţia noi la plantaţie şi niciodată înainte?

ELIBERAREA LUI YUNES TKAM

   AM PORNIT-O ÎNCETIŞOR prin micul gang practicat în stâncă şi după vreo zece minute am ajuns la cazanul stâncos pe care îl dominam de sus cu privirile noastre.

   L-am recunoscut pe bătrânul preot care stătea încă în faţa colibei, părând că doarme. Dacă Suma, a cărei prezenţă o bănuia în colibă, ar fi vrut să iasă afară, ar fi trebuit să păşească peste preot şi în acest caz acesta s-ar fi trezit numaidecât. Un sfert de oră am supravegheat cazanul, apoi Marian ne propuse să ne întoarcem pentru a ţine sub supraveghere şi defileul. Ar fi fost posibil ca între timp să se fi produs modificări care l-ar fi determinat pe Pongo să vină încoace.

   Ne grăbeam, iar când ne-am aruncat privirile înspre defileu am încremenit de uimire. Acolo mişuna de aborigeni care îşi făcuseră tabăra în apropiere. Aceştia şuşoteau între ei şi priveau cu intermitenţe, parcă plini de aşteptare înspre înălţimi. Cât de repede am putut m-am grăbit înapoi pentru a raporta lui Marian cele văzute.

   — Asta dovedeşte că bătrânul preot va merge încă o dată spre focul sacru, fu de părere el. De această ocazie trebuie să ne folosim. Tu trebuie să rămâi aici sus şi să bagi de seamă dacă mă ameninţă vreo primejdie. Cât despre mine, voi încerca să cobor de aici pentru a o căuta pe Suma.

   — Şi Pongo?

   — El va ştii ce să facă, nu-mi bat eu capul cu asta! Acum, te rog, du-te înapoi şi ţine defileul sub observaţie.

   Acolo însă nu s-au schimbat prea multe, atâta doar că au sosit mai mulţi sălbatici. M-am sprijinit de marginea stâncii prăpăstioase, pentru a putea privi mai bine în adâncime. Aceştia s-au aşezat paşnici şi liniştiţi pe jos, sfătuindu-se între ei şi doar din privirile lor mi-am dat seama că aşteptau nişte evenimente în noaptea asta.

   Au trecut uşor două ore. Miezul nopţii nu putea fu departe, când sălbaticii s-au ridicat brusc în picioare alergând spre pădure. Acolo se crease agitaţie aproape din

nimic, ba chiar bubui şi o împuşcătură. Am sărit şi eu în sus voind să-l avertizez pe Marian, dar n-a mai fost nevoie deoarece acesta venea înspre mine tot într-o fugă.

   — Acolo jos se petrece ceva, Mariane! Cred că se duc lupte. Mi se pare că este vorba despre un alb, care a şi slobozit o împuşcătură.

   — Yunes Tkam, cred eu. Nu a mai avut linişte şi răbdare şi a venit încoace, acum aflându-se probabil în mâinile aborigenilor.

   M-am uitat înspăimântat la Marian, pentru că ştiam prea bine ce înseamnă asta. Prietenul meu însă mă linişti în curând:

   — Lucrurile nu stau chiar atât de prost precum par, dragă Robert. Chiar dacă Tkam e în mâinile lor, îl putem elibera. Preotul vine şi el prin gangul de acces, deci ar trebui să cobor imediat ce el va păşi înspre focul sacru. Ştii ce ai de făcut. Mie nu îmi mai rămâne timp să îţi explic, trebuie să mă grăbesc. Rămâi aici la baza prăpastiei şi veghează asupra sălbaticilor. Într-o jumătate de oră sper să fiu înapoi.

   Odată acestea fiind spuse, dispăru fără să mai aştepte răspuns. Am vrut să-l urmez dar tocmai i-am văzut pe băştinaşi cum se reîntorceau, cărând în mijlocul lor un alb pe care l-au legat fedeleş în mare grabă. Nu puteam să-l recunosc pe alb de aici de sus, dar puteam bănui că era vorba de Tkam.

   Acum l-am recunoscut şi eu pe bătrânul preot care se apropia de focul sfânt. Acesta păşea fără să fie impresionat de larma de jos, către foc, unde, odată ajuns îşi începu ritualul de adorare. Se ridică, apoi azvârli ceva în foc, flăcările acestuia străluminând brusc, apoi se reîntoarse din nou spre prăpastie, pentru a arunca o privire către defileu.

   Jos, sălbaticii izbucniră în strigăte imediat ce îl văzură pe preot. Aceştia arătară spre prizonierul pe care îl duceau cu ei. Preotul le strigă să păşească mai încet cu omul pe cărare. Acesta, adică preotul, nu se grăbea, ci se gândea cât mai are să păşească până la defileu. Între timp puteam foarte bine să mă uit după Marian. M-am grăbit să ajung la marginea cazanului pentru a privi din nou în adâncime. Cu ocazia asta m-am uitat şi la prietenul meu.

   Acesta se strecură până la colibă şi deschise uşa şubredă a acestuia. Îşi aprinse lampa de buzunar. Un ţipăt înăbuşit răzbătu până la mine, după care Marian dispăru în interiorul colibei. Am aşteptat cu sufletul la gură. După câteva minute apăru din nou prietenul meu ţinând după el o aborigenă. Aceasta se clătina uşor de parcă ar fi fost ameţită. Marian privea spre mine. I-am făcut un semn liniştitor, că nu era atât de important să se grăbească.

   Acesta mă înţelese şi procedă ca atare. El îi dădu drumul tinerei fete, căută în buzunarul hainei sale, scoase o mică trusă de farmacie pe care o purta întotdeauna cu el, după aceea îi îndesă ceva fetei în gură.

   Fără a se opri o conduse pe tânăra aborigenă prin gangul din stâncă. Cu puţin înainte de sosirea se opri în dreptul focului sacru şi aşteptă. Se gândea probabil cum va reuşi să o ducă până sus. În acelaşi moment răsună semnalul convenit cu Pongo. Marian privi înspre cărarea îngustă, recunoscându-l imediat pe uriaşul negru, i-am făcut un semn lui Pongo care îl grăbi, ciocnindu-se aproape cu Marian. Au fost suficiente numai câteva cuvinte, după care Pongo începu să se caţere ca o pisică. De abia ajunse acesta la mine, când îşi desfăcu o funie pe care o purta asupra lui şi o aruncă în jos. Marian prinse funia de mijlocul fetei după care uriaşul negru o trăsese sus aşezând-o cu grijă pe lespedea rece de stâncă. Am observat că fata dormea dusă. Apoi veni şi Marian sus, rămăsese numai Maha jos, lângă crăpătura din stâncă.

   Marian mă lămuri că Suma se găsea în stare de transă. Ea băuse ceva ce o adusese în starea aceasta. Marian îi dădu o tabletă.

   — Ea va dormi câteva ore, îmi mărturisi el, ceea ce îmi convine pentru că ne scuteşte de o supraveghere.

   Pongo trebuia să meargă cu Maha în colibă unde trebuiau să se ascundă. Dacă bătrânul preot îl va aduce acolo pe Yunes Tkam poate că îi va reuşi uriaşului negru să îl salveze. După cazanul de stâncă nu se mai găsea nici un băştinaş.

   — Şi ce se va întâmpla după ce îl vom fi luat prizonier pe bătrânul preot?

   — Vom lua calea cea mai scurtă spre plantaţie şi o vom duce cu noi pe Suma. Yunes se va feri să mai vină încă o dată încoace, după ce a văzut cât de periculos este să te amesteci în treburile băştinaşilor. Mai ales când au de-a face cu religia.

preţ, Mariane.

   — Trebuie să aşteptăm să vedem ce se întâmplă cu Yunes. După care vom acţiona. Dacă vor să-şi venereze focul sfânt nu am nimic împotrivă, fiecare are darul de a fi fericit într-un fel, atâta timp cât nu lezează integritatea altora.

   Aici trebuia să îi dau dreptate prietenului meu. Nu aveau decât să se prosterneze cât vor în faţa focului sacru, noi va trebui să intervenim numai dacă se petrec jertfe umane.

   Pongo se coborî din nou în cazan în timp ce noi am rămas să spionăm defileul cu ajutorul ocheanelor noastre, care se dovedeau acum de mare folos. L-am recunoscut pe Yunes Tkam. Tocmai acum apăru bătrânul preot în defileu şi îl privi cu mare interes pe prizonier. Ce se petrecea acolo jos în defileu nu puteam şti, dar în orice caz tânărul Tkam îi vorbea foarte energic preotului. În cele din urmă preotul făcu semn la doi băştinaşi vânjoşi care l-au înşfăcat pe Tkam şi au pornit cu el pe urmele preotului care începu să urce cărăruia.

   Puteam să urmărim în voie micul convoi. Bănuiam ce urma să se întâmple acum şi eram decişi să intervenim cu orice preţ. Dacă Yunes Tkam urma să fie sacrificat, trebuia să ne folosim imediat de armele noastre de foc, întrucât nu ar mai fi fost timp să coborâm în defileu. Speram de altfel să fie adus viu până la cazanul stâncos.

   După aproape o oră, preotul fu pe coama muntelui atât de încet urca. Tkam fu aşezat jos în faţa focului, în timp ce ceilalţi doi purtători s-au îndepărtat, pornind în jos la o poruncă a preotului. Asta ne convenea de minune, misiunea noastră fiind mult uşurată.

   Trebuia să facem dreptate şi să ne umplem acest timp supraveghind defileul, cazanul şi apoi iarăşi focul sacru. În cele din urmă veniră zorii. La primele raze de soare preotul se ridică din starea sa aproape cataleptică şi-şi aruncă privirea plină de cucernicie spre focul sacru, după care privi în adâncime. Strigă tare câteva cuvinte după care băştinaşii se aruncară la pământ, încremenind în această poziţie. Un zgomot uşor în spatele nostru ne atrase atenţia şi ne-am întors repede. Suma se trezise din somnul ei letargic şi privea derutată în jur. Nu ne recunoscu şi sări repede în picioare şi aşa cum reacţionă dădu impresia că noi am fi fost răpitorii ei.

   Marian îi făcu semn să îşi păstreze calmul după care începu să se facă înţeles. Suma ştia puţin englezeşte şi aşa am reuşit să o liniştim. Am aflat cu această ocazie că nu-şi mai aduce aminte de nimic şi era foarte înspăimântată să se trezească aici. Marian îi povesti ce se petrecuse de când părăsise plantaţia şi până în acest moment.

   Suma clătină numai capul neînţelegând nimic. Ne povesti că aplecat spre mica ei colibă de pe plantaţie, unde a băut ceva, după care a adormit.

   Marian mă privi contrariat, acum ne-am dat şi noi seama ce s-a petrecut. Vreun băştinaş i-a pus ceva în apă şi a adus-o în această stare. Apoi s-a apropiat de verandă şi a auzit de focul sacru. După care a părăsit repede plantaţia pentru a ajunge până acolo. La întrebarea lui Marian dacă ea era una dintre preotese, nu primi nici un răspuns, nevoind să vorbească despre asta. I-am explicat să fie liniştită întrucât o vom duce înapoi la plantaţie, iar propunerea noastră o bucură foarte mult.

   — Fraţii tăi au luat un prizonier, un tânăr alb, îi spuse Marian. Ştii cumva ce se va întâmpla cu el?

   Suma se cutremură.

   — Acesta va fi sacrificat când soarele va fi la zenit. Aşa vrea Kulah, zeul nostru.

   Kulah, după credinţa băştinaşilor, aprinsese focul sacru.

   — Ce ţi-ar fi făcut ţie fraţii tăi? se interesă mai departe prietenul meu.

   — Suma ar fi fost şi ea jertfită şi o ştie prea bine. Suma nu mai este sora băştinaşilor.

   Mai mult nu am putut afla de la ea. Până la amiază aveam timp suficient. Până atunci nu i se va întâmpla nimic lui Yunes Tkam. Nu voiam să aşteptăm chiar atâta, ci vroiam să începem acum pregătirile pentru eliberarea tânărului. Şi pentru asta trebuia să coborâm din nou, cu multă prudenţă versantul.

   Am făcut întocmai. Suma rămase sus promiţându-ne că va sta liniştită. Bătrânul preot mai stătea pe marginea prăpăstiei vorbindu-le pe un ton monoton supuşilor săi, care îl ascultau cu evlavie. Trebuia să ne folosim de această împrejurare pentru a coborî repede jos. Marian începu primul coborârea. Am aşteptat până ce a ajuns la gangul îngust practicat în stâncă şi abia după aceea am început şi eu să cobor. Acum băştinaşii stăteau foarte aproape de focul sacru şi ne-am gândit dacă nu ar fi mai bine să-l eliberăm acum pe Yunes Tkam de legături. Acesta avea armele asupra sa şi putea foarte uşor să se apere de preot. În acelaşi moment se apropie şi preotul de foc. Se prosternă din nou în faţa focului şi rămase aşa aproape un sfert de oră. Ne-am strecurat încet înainte. Acum ne despărţeau doar câţiva paşi de Yunes Tkam. Ne-am ascuns în spatele unui bloc de stâncă aşteptând să vedem ce întreprinde preotul. Abia când acesta se ridică şi se apropie de prizonier aplecându-se asupra lui, Marian sări în picioare trăgându-l înapoi. Prietenul meu văzuse că vroia să-i îndese ceva în gură victimei sale, poate vreun somnifer care să-i rătăcească minţile, aşa cum a procedat şi cu Suma. Bietul preot tresări puternic, dar nu se lăsă surprins. Îl împinse cu putere pe Marian înapoi, când acesta se năpusti din nou asupra lui, sărind într-o parte şi dispăru după stâncă. Imediat după aceea porni pe cărarea îngustă care ducea înspre vale.

   M-am gândit să îi iau urma, dar Marian îmi făcu semn să îl las în plata Domnului. Scoţând strigăte neînţelese, acesta cobora cărăruia cu o sprinteneală ce nu i-ai fi bănuit-o. Poate că nici nu era indicat să îl urmărim deoarece o mulţime de băştinaşi urcau cărăruia, venindu-i în ajutor.

   Marian între timp îi tăiase legăturile tânărului Tkam. Acesta sări în picioare strângându-ne bucuros mâinile. Se văzu scăpat de la moarte, întrucât nu mai spera în ajutorul nostru de vreme ce nu ne văzuse.

   El ne povesti că odată ajuns acasă dormise câteva ore, apoi o pornise în toiul nopţii pentru a fi de faţă şi a o putea elibera pe Suma. Din păcate, căzu în mâinile aborigenilor care făceau de gardă după ce au fost avertizaţi de prezenţa noastră în junglă.

   Acum sălbaticii se repeziră cu strigăte dezlănţuite pe cărăruia care ducea în sus. Trebuia să ne apărăm, dar toate acestea se puteau evita, nu doream să rănim, cu atât mai puţin pe cineva din rândurile noastre.

   Trebuia însă să-i speriem. De aceea ne-am postat la capătul de sus al cărăruii şi am slobozit o salvă de gloanţe asupra atacatorilor, care mai erau încă destul de departe, fireşte fără intenţia de a-i nimeri. Aceştia s-au oprit câteva minute privind înspăimântaţi în sus. Bătrânul preot le vorbi însufleţindu-i din nou. Din nou au început să alerge neacordând atenţie împuşcăturilor noastre.

   — Repede Robert, adu-l pe Pongo, nu mai are nici un rost să încercăm să îi speriem, sunt prea fanatici, mai degrabă aleg moartea decât să ne permită să scăpăm! Trebuie să ajungem din nou pe creastă, acolo sus, e singura noastră salvare!

   Am încercat să-i urmez sfatul. L-am strigat din mers pe uriaşul negru să ne urmeze, apoi când acesta fu lângă mine, i-am relatat ce s-a întâmplat. Lui Pongo i-ar fi plăcut mai degrabă să-i înfrunte singur pe sălbatici, dar nu avea nici un rost. Marian îl rugă să-l tragă în sus pe Maha, iar noi o să venim în urma lui. Pongo îşi puse ghepardul pe umeri şi începu să se caţere sus. Îl urmă îndeaproape Tkam, apoi eu şi la urmă Marian.

   Când în cele din urmă aborigenii au ajuns în vârful crestei unde ardea focul sacru, nu mai era nici un om acolo. Au descoperit imediat gangul îngust, dar se codiră să păşească înăuntru. Bătrânul preot care venise ceva mai în urmă şi care presupuse că noi am scăpat prin acel gang, începu să-i îndemne pe sălbatici ca să ne ia urma până la craterul cazanului pentru a ne captura. Prea puţin îi păsa lui câţi din fraţii săi au să plătească cu viaţa această tentativă.

   Băştinaşii s-au năpustit iarăşi urmând instrucţiunile acestuia, dar au găsit cazanul gol, nimic nu se vedea în lung şi în lat.

   Cât despre noi, ne-am întins pe stâncă, stând pe burtă pentru a nu putea fi văzuţi. Jos, sub noi, i-am auzit pe sălbatici făcând o hărmălaie de nedescris. Deodată, au amuţit cu toţii ca la o comandă. Cu multă prudenţă privi Marian în prăpastie pentru a vedea ce se întâmplă. Ne făcu

un semn liniştitor:

   — Aceştia cred că ne-am făcut pur şi simplu invizibili, nici prin cap nu le trece că putem fi pitiţi pe după stâncile astea. Acum i-a apucat frica şi au îngenuncheat din nou în faţa focului sfânt. Cel mai nedumerit părea a fi bătrânul preot care stătea ca paralizat şi nu-şi poate imagina ce s-a putut întâmplat cu noi.

   — Nu credeţi că ar putea să descopere şi ei calea de a ajunge aici sus pe stâncă, domnule Farrow? îl întrebă Yunus Tkam.

   — Să sperăm că nu, altfel se va ajunge la luptă.

   — N-ar trebui poate să vă purtaţi cu mănuşi cu sălbaticii ăştia! Ajunge să-i doborâm pe câţiva ca să-i sperii pe restul care îşi vor căuta salvarea cu fuga.

   — Nu vreau vărsare de sânge. Oricum, vor dispărea destul de curând se aici. Dar să mă duc să-i supraveghez pe sălbatici în continuare.

   Din nou se apropie cu prudenţă până la marginea prăpastiei, apoi îşi trase repede capul. În acelaşi moment izbucni un urlet îngrozitor jos.

   — M-au văzut, întrucât privirea tuturor era îndreptată în sus, ne lămuri Marian. Acum fireşte că va trebui să ne apărăm, întrucât aborigenii ne depăşesc numeric. Cred că sunt vreo cincizeci în defileu şi aproape toţi se străduiesc să ajungă sus. Nu mai are nici un rost să ne ascundem.

   Pongo se apropie până la marginea peretelui stâncos. Imediat ce încetă acest urlet îngrozitor, începu aproape simultan un bombardament cu bucăţi mai mari sau mai mici de stâncă, astfel că Pongo se văzu nevoit să dea înapoi. Acesta însă se răzbună imediat. Prăbuşi câteva stânci, urnindu-le singur în prăpastie. Câteva strigăte de durere au fost semnalul că o parte au fost atinşi. Întrucât aceştia nu aveau nici o acoperire, ne-am înscris şi noi ca participanţi activi la acest bombardament, constatând nedumeriţi că nu era cazul să facem uz de armele de foc. Aborigenii s-au retras imediat înspre cărăruia îngustă care le oferea protecţie, alţii luând-o spre gangul din stânci, încercând să se ascundă acolo. Cum nu le reuşi nici această tentativă, sau grăbit spre cazanul de curând părăsit.

   Pongo între timp, elabora alte măsuri de apărare şi căuta deopotrivă alte obiecte pentru contraatac. Reuşiserăm să zădărnicim atacul aborigenilor întrucât aceştia continuau să ignore care ar fi posibilităţile de a ajunge sus la noi.

   — Dar cum vom putea noi la rândul nostru să scăpăm de aici, domnule? întrebă Tkam. Până la urmă va trebui să încercăm o străpungere.

   — Încă nu am cercetat foarte bine toate stâncile, poate găsim totuşi o ieşire, veni răspunsul lui Marian. Până aici sus nu va îndrăzni să vină nici un băştinaş.

   — Aşadar aveţi intenţia de a explora încă pe aici, domnule Farrow?

   — Da, voi cerceta împrejurimile împreună cu Pongo în timp ce dumneata şi cu prietenul meu îi veţi ţine sub observaţie pe băştinaşi. Într-o oră sau două vom fi terminat cercetările.

   — Aş fi bucuros să pot scăpa viu din toată tărăşenia asta. Nu am mai fost niciodată într-o astfel de situaţie. Va trebui să-mi fie învăţătură de minte pentru viitor.

   Marian zâmbi la vorbele tânărului apoi dispăru împreună cu Pongo pentru a căuta o cale de evadare.

UN PREOT FANATIC

   ACUM NU MAI AVEM de ce ne teme de sălbatici. Eram bucuroşi că nu mai eram nevoiţi să ne apărăm întrucât pietrele care căzuseră fuseseră un avertisment destul de serios. Cel puţin nu a curs sânge, abstracţie făcând vânătăile şi coastele rupte pe care le primiseră băştinaşii.

   În timp ce Yunes Tkam se afla pe marginea prăpastiei ţinând sub supraveghere hăul şi focul sacru, iar eu urmăream gangul îngust şi cazanul, n-ar fi fost exclus ca unul sau doi dintre aborigeni să încerce să ajungă la noi, iar în acest caz nu i-am fi putut respinge la timp.

   Deodată am remarcat că Yunus Tkam îmi făcea semne disperate. Am alergat repede spre el şi privind şi eu în adâncime, aproape că am scos un ţipăt de bucurie când i- am văzut pe sălbatici retrăgându-se.

   Au luat-o înspre defileu şi au dispărut în pădure. Prin strigăte i-au îndemnat să li se alăture şi cei din cazan, care au început să alerge agitaţi fără a mai fi deranjaţi de către noi.

   — De acum putem să ne întoarcem şi noi în siguranţă, domnule Bertram, nu avem de ce a ne mai teme. Cunosc un drum tainic prin zonă pe care nu cred să îl cunoască vreun băştinaş. Mi-am făcut semne şi mi-aş fi dat seama dacă lucrurile ar fi stat altfel.

   — Nu mă prea încred eu în comportamentul acestor băştinaşi, Mr. Tkam. Mai degrabă bănuiesc că ni se întinde o capcană de către preotul acela viclean.

   — Dacă va îndrăzni să o facă, nu voi avea nici o milă! Va fi primul pe care glonţul meu îl va atinge. Atunci nu va mai putea ataca nici un alb.

   — Să aşteptăm până ce se va întoarce prietenul meu Mr. Tkam. Poate că-i va reuşi să găsească un drum mai bun. Stâncile se întind peste tot până în depărtare. N-ar fi prea bine dacă nu am găsi o cale de a scăpa din pustietatea asta.

   — Nu m-aş da în lături de a coborî din nou cărarea

îngustă care duce în vale, Mr. Bertram, ca să...

   — Ca să daţi din nou în braţele băştinaşilor. Cred că stau acolo pitiţi după tufişuri, aşteptându-ne sosirea. Poate că sau ascuns câţiva în peşteră.

   — Poate că da, dar cu câteva salve din armele noastre i- am putea împrăştia.

   Suma ne aştepta rezemată de o stâncă privind necontenit înaintea ei, părând să nu observe nimic din ceea ce se întâmpla în jurul ei, tremurând încă. Teama ei faţă de bătrânul preot era evident foarte mare. Am luat loc lângă ea căutând să-i vorbesc. Nu mi-a fost uşor, dar în final mi-a reuşit.

   — Ce crezi Suma, preotul acela foarte bătrân este foarte răzbunător? am întrebat-o eu.

   — Se numeşte preotul Manu, mă lămuri ea. Este foarte puternic şi pedepseşte foarte sever.

   — Te temi de el?

   — Manu întotdeauna a urmărit-o pe Suma. De aceea eu refugiat la oameni albi. Nici acolo Suma nu se simte în siguranţă, crede că Manu o va găsi şi omorî.

   — De ce ar vrea el să te omoare?

   Suma tăcu, nevoind să mai continue discuţia.

   — O să te păzim, nu trebuie să te mai temi de el niciodată.

   — Oamenii albi nu pot să mă păzească. Manu mai puternic. Manu mai puternic decât toţi oamenii albi.

   — Ai văzut şi tu că a fugit de noi. Suma, preotul cu toţi adepţii lui nu este mai tare decât noi, eşti în siguranţă cu noi şi voi vorbi cu domnul Remsdaal să nu te lase nici o clipă fără pază.

   — Suma ştie că Manu o va omorî. Nimeni nu va putea să o apere.

   Spunând astea amuţi, era evident că teama faţă de bătrânul preot era foarte mare, dar totuşi trebuia să facă ceva în această privinţă. După vreo două ore Pongo şi Marian s-au reîntors spunând că au găsit un pasaj secret, prin care puteam scăpa de aici, dar deocamdată nu ştiau unde duce. Nici el nu credea în retragerea băştinaşilor. Ne-a cerut să-l urmăm şi să nu ne preocupăm de soarta

băştinaşilor fanatici.

   L-am urmat sus, printre stânci, îndepărtându-ne tot mai mult de focul sfânt. Circa o jumătate de oră am rătăcit de-a lungul culmei stâncoase, după care Pongo, ce o luase înainte cu Maha se opri. Îşi desfăcu din nou frânghia pe care o purta cu el şi o coborî în adâncimea prăpastiei.

   A, privit în jos, constatând că după vreo opt metri, acesta a atins un fel de platou, la care puteam avea acces. De acolo o cărare mică ne ducea în jos.

   Pongo înţepeni frânghia de un colţ de stâncă, făcându-i un nod de lasou astfel încât de jos s-ar fi putut desface cu uşurinţă. Coborî primul după ce luă ghepardul cu el. L-am urmat pe rând şi noi, regăsindu-ne cu toţii pe un mic platou stâncos de unde ne putem relua coborârea. Din nou preluă conducerea după ce îl prinse pe Maha de zgardă. Am coborât neîncetat până ce am ajuns la o peşteră.

   Până aici prietenul meu cercetase drumul, iar acum urma partea necunoscută. Întrucât nu ştiam unde duce trebuia să fim foarte prudenţi.

   Cărarea pe care am apucat-o ducea într-un defileu care era situate spre vest, adică în direcţia contrară acelei unde pândiseră aborigenii. Cu spaimă am observat că acest defileu nu avea o lungime mai mare de o sută de metri şi nu era prevăzut cu nici o ieşire. Pentru a ieşi de aici din nou trebuia urcat masivul stâncos de unde veniserăm deja. Plini de consternare şi furie am privit în jur. Atenţia noastră a fost atrasă de către Suma, care cu privirile îngrozite privea în jurul ei. Se repezi la Marian de care se agăţă, scâncind necontenit. Acesta încercă să o liniştească întrebând-o ce are.

   — Valea Morţii, murmură ea într-o engleză stâlcită. Suma şi oamenii albi trebuie să fie prudenţi. Nimeni nu a scăpat viu de aici.

   Tăcu apoi, copleşită poate că a spus prea multe.

   — Frumoase perspective, zise tânărul Tkam. Te pomeneşti că am ajuns pe un teren sfânt al acestor sălbatici? Dacă Suma ştie numele locului cu siguranţă că au fost oameni care au venit şi au plecat de aici.

   — Cred că nu numai că a auzit de acest loc, dar chiar l-a

văzut, fiindcă mi-a făcut impresia că l-a recunoscut.

   — Ai mai fost aici Suma? o întrebă Marian.

   Suma dădu din cap a încuviinţare. Marian insistă să ne spună totul şi aşa am luat la cunoştinţă de întreaga poveste.

   Ea a fost într-adevăr una din preotesele focului sacru şi într-o noapte a adormit pe când era de veghe lângă foc. Manu a surprins-o şi a condamnat-o la moarte, dar a reuşit să evadeze. Ea s-a rătăcit în pădure şi a fost găsită de Remsdaal, chiar în momentul în care a fost ajunsă de către băştinaşi. Întrucât ştiau că albul nu o să le-o dea înapoi, au vândut-o acestuia.

   Manu a auzit de aceasta şi a cerut-o pe Suma înapoi. Un băştinaş, adept al preotului, s-a strecurat în coliba ei, astfel încât i-a otrăvit apa, aşa încât aceasta nu mai ştia ce s-a întâmplat cu ea. Aşa se făcu că se întoarse singură la tribul ei care o predă imediat lui Manu.

   — Deci tu cunoşti ieşirea pe unde am putea părăsi valea, Suma?

   — Suma o cunoaşte, dar oamenii albi nu pot părăsi valea pentru că vor fi ucişi de un mare monstru.

   — Tu n-ai fost însă omorâtă de acest monstru, Suma, râse Marian, l-ai văzut şi tu cumva?

   — Mama spune că este un mare monstru care ucide toţi oamenii albi care încearcă să părăsească valea.

   — Bine ticluit, replică Tkam. Bătrânul şarlatan vrea să vâre frica în oasele tuturor prizonierilor săi. Unde se găseşte ieşirea, Suma?

   Aceasta arătă ceva spre fundul văii. Ne-am grăbit cu toţii într-acolo unde am găsit un bloc mare de stâncă grosolan alcătuită, posibil un fel de piatră de sacrificiu a sălbaticilor. Suma se cutremură văzând-o şi alergă cât putut de repede mai departe. Apoi în cele din urmă ne arătă o peşteră spunând că acolo se află ieşirea.

   Peştera se dovedi a fi un tunel care ducea într-adevăr în pădure. După zece minute am lăsat în urmă valea morţii, îndreptându-ne înspre nord pentru a ajunge cât mai repede la ferma lui Remsdaal. Dar nu ne fu menit să avem un drum chiar uşor. Am fost nevoiţi să facem un mare ocol pentru a nu ne întâlni cu sălbaticii care se aţineau prin pădure şi fireşte ne pândeau. De abia către seară am ajuns la plantaţia unde sosirea noastră a produs mare bucurie.

   Mr. Tkam, tatăl tânărului ne aştepta deja aici, presimţind parcă sosirea fiului său. A fost foarte bucuros să îl reîntâlnească.

   Apoi a trebuit la rândul nostru să le relatăm aventura la care luaserăm parte. Ambii plantatori ascultau cu mare atenţie. Remsdaal se îngrijoră atunci când i-am relatat despre afirmaţiile Sumei.

   — Nu cunoaşteţi ura acestor sălbatici, spuse el la sfârşit. Sunt foarte convins că bătrânul preot va sosi personal aici pentru a o lua pe Suma.

   — Atunci ne vom pregăti pentru a-i ura un călduros bun venit, spuse Yunus Tkam. Chiar eu voi veghea să nu i se întâmple nimic Sumei.

   — Îi voi face loc undeva aici în casă pentru a nu i se întâmpla nimic. Dacă vine cineva aici, nu se va mai putea reîntoarce. O încălcare a proprietăţii o voi pedepsi drastic.

   Ochii fermierului scăpărară de indignare, ca şi cum s-ar fi pregătit într-adevăr pentru cineva care urma să-i încalce proprietatea. Îi arătă Sumei o încăpere mică unde putea rămâne până la noi ordine.

   — Vreţi ca noaptea asta să o petreceţi pe iahtul dumneavoastră sau veţi rămâne în continuare oaspeţii mei, domnule Farrow, îl întrebă Remsdaal pe prietenul meu. Sincer să fiu m-aş simţi mai liniştit dacă aţi rămâne aici.

   — Aşa m-am gândit şi eu, fiindcă sunt de părere că Manu va reîncerca să-şi recapete prizoniera, domnule Remsdaal. Poate că va veni cu gânduri de răzbunare.

   — Domnilor, rămâneţi vă rog aici la domnul Remsdaal. Aş vrea să vă fac o propunere, spuse Tkam. Pe plantaţia mea se găseşte ca musafir comisarul Theckle, pe care în disperarea mea l-am chemat atunci când fiul meu nu se reîntorsese. El şi-a adus cu sine şi două ajutoare. Acum o să călăresc până la ferma mea şi o să-i dau de ştire. În trei ore putem fi înapoi cu toţii.

   — Excelent, atunci îi vom putea prezenta un raport oficial despre jertfele umane care se petrec prin pădurile astea.

Autorităţile engleze vor şti cum să le preîntâmpine.

   Tkam se ridică imediat, iar împreună cu el se ridică şi fiul său care îşi luă rămas bun, vrând să-şi însoţească tatăl. Am rămas numai noi cu Remsdaal, hotărând ca până la sosirea comisarului să nu mergem la culcare.

   — Chemaţi, vă rog, pe unul dintre servitorii dumneavoastră şi daţi-i de ştire că timp de o oră nici unul dintre ei nu trebuie să circule pe afară, întrucât dorim să-l lăsăm liber pe Maha, ghepardul nostru. Dacă va veni Manu, cu siguranţă nu o să-i scape lui Maha. Poate că vom reuşi să-l predăm comisarului şi un prizonier.

   — Minunat, domnule Farrow, voi dispune imediat să se procedeze în consecinţă. Noi vom rămâne pe verandă ca să vedem şi să aşteptăm evenimentele.

   Remsdaal intră în casă pentru a da ordinele necesare. După un timp se întoarse şi îşi reluă locul obişnuit.

   — N-aş fi crezut niciodată că un preot poate fi atât de formator, spuse el scrâşnind. După părerea mea, nu dispune de toate mijloacele pentru a o readuce în puterea sa pe Suma, chiar dacă asta i-ar cauza propriul lui sfârşit.

   — Aveţi perfectă dreptate. Acum însă să fim cu ochii în patru şi să fim foarte liniştiţi pentru a putea supraveghea mai bine împrejurimile. Dacă Manu nu vine acum, atunci o va face cu siguranţă întruna din zilele sau nopţile următoare. Pongo va supraveghea cealaltă jumătate a casei şi lui nu-i poate scăpa nimic.

   Am făcut linişte, concentrându-ne atenţia asupra zgomotelor ce veneau de afară. De fapt nu credeam ca Manu să vină atât de devreme, mai curând pe la miezul nopţii credeam că îşi va face apariţia.

   Oricum trebuia să instalăm oamenii de pază de pe acum, dacă nu voiam să fim luaţi prin surprindere. Timpul trecu greu. Mai era puţin până la miezul nopţii când Maha se ridică deodată şi îşi întinse capul adulmecând. Până acum stătuse cuminte pe verandă şi nu dăduse deloc semne că ar fi mirosit ceva. Pongo se ridică şi el. Ne făcu un semn zărindu-ne, ca şi cum ne-ar fi spus: Atenţie, acum începe reprezentaţia!

   Ne-am ridicat şi noi, dar am continuat să rămânem pe verandă, în timp ce Pongo îl urmă pe Maha fără a face cel mai mic zgomot. Cât despre ghepard, acesta se mişca încet, ca o pisică. În acelaşi moment se auzi în casă un ţipăt teribil de ajutor dintr-un gât feminin, urmat imediat de un al doilea. Cel de-al doilea fusese scos de un bărbat înspăimântat de moarte. Am fugit într-un suflet de pe verandă dând un înconjur casei şi ne-am oprit abia lângă Pongo, care se străduia să elibereze o siluetă contorsionată din ghearele lui Maha, întinsă jos pe pământ.

   — Este mort? întrebă Marian îngrijorat.

   — Nu, Masser Farrow. Omul se preface dar se scoală îndată ce Pongo îl va sili.

   Uriaşul negru voia tocmai să se aplece înspre acesta, dar tresări când bătrânul preot cu o vioiciune pe care nu i-ai fi putut-o bănui, sări în picioare vrând să-i apuce beregata însoţitorului nostru negru. În momentul următor fu culcat din nou la pământ de către Maha.

   — Ce se întâmplă aici? L-aţi prins deja pe ticălos? răsună o voce necunoscută în spatele nostru.

   Ne-am întors pe călcâie. Un om voinic ne ieşi în întâmpinare, urmat de alţii doi. Remsdaal îi întinse îndată mâna în semn de salut.

   — Aţi venit exact la timp, Mr. Thekle! Tocmai am capturat un om care a pătruns în casa mea. Este preotul Manu, despre care v-a povestit familia Tkam, desigur.

   — Sunt în cunoştinţă de cauză, fiindcă îl vom lua imediat în custodie pe acest individ. Dar ce fel de animal stă deasupra lui?

   — Ghepardul nostru Maha, îi zâmbi Marian. Remsdaal ne făcu cunoştinţă, apoi se întoarse înspre Pongo cerându-i să-l recheme pe Maha.

   Pongo dădu ascultare sfatului, dar în clipa în care preotul se simţi eliberat din strânsoarea animalului îşi duse repede ceva la gură. Comisarul interveni repede, dar nu mai putut împiedeca să nu înghită otrava. Manu se uita cu ochii plini de ură la comisar, strigându-i ceva, iar Remsdaal ne traduse imediat:

   — Tu nu mă vei atinge, Manu merge la Dumnezeul său şi blestemă pe toţi oamenii albi.

   Comisarul însă îl apucă strâns fiindcă exista posibilitatea ca totul să fie o înscenare a preotului. Îl legă fedeleş şi îl târî până la verandă. Acolo îl sili să stea pe un scaun şi să nu se mişte. După zece minute pe scaun nu mai stătea decât un cadavru, întrucât Manu se otrăvise cu adevărat pentru a nu cădea în mâinile oamenilor albi.

   Thekle era foarte furios deoarece şi-ar fi dorit să îl captureze viu, pentru a avea un atu asupra aborigenilor. Ne promise însă că va face cercetări şi va raporta superiorilor săi că potrivit mărturiilor a trei oameni albi, băştinaşii mai practicau jertfele umane. El de capul lui nu putea întreprinde nimic fără ordinul superiorilor lui ierarhici.

   Suma nu a fost convinsă că Manu a murit numai atunci când i-a văzut cadavrul.

   Ea se ridică eliberată de o mare povară, acum când era sigură că Manu nu o va mai putea urmări.

   Ea promise să rămână pe plantaţie servindu-l cu credinţă pe Remsdaal.

   Noi am mai rămas încă două zile pe plantaţie, după care am ridicat ancora. Ţelul nostru următor erau insulele Samoa. Ce ma pătimit şi acolo va fi descris în unul di volumele următoare.

SFÂRŞIT

Volumul 247

DIAVOLUL DIN TARAI

   O ÎNTÂMPLARE CIUDATĂ

   — AŞADAR, VREI SĂ TE DESPARŢI DE NOI, Ghodo, deşi iniţial ai afirmat că ne vei însoţi până la Benares?

   Marian privi întrebător la tânărul călugăr tibetan, pe al cărui ajutor ne-am bizuit ca să evadăm din vechea mănăstire tibetană.

   — Sahib, acolo la picioarele voastre se află Taracul. Ghodo ar alege alt drum! Ghodo se teme foarte tare de Diavolul din Tarai.

   — Dar e o prostie, singur ai spus că nu mai vrei să rămâi la secta ta. Europenii ţi-au deschis ochii. Nu există diavol!

   — Sahib, ăsta este un diavol. Ghodo nu poate păşi niciodată în regiunea asta. Sahib trebuie să-l lase pe Ghodo să plece.

   — Din punctul meu de vedere îmi este totuna, te-am avertizat. Dar este în propriul tău interes. Ştii doar ce te aşteaptă, dacă vei pica în mâinile fraţilor tăi sectanţi

   În ciuda avertismentelor, tânărul călugăr ţinu morţiş la părerea lui. Să ne părăsească. Nu puteam şi nu voiam să-l împiedicăm să o facă, dacă asta voia.

   El îşi luă rămas bun şi dispăru curând în munţi, în direcţia vest.

   Marian dădu din cap şi adăugă zâmbind:

   — Nu poate fi decât în avantajul nostru că ne-a părăsit. Drumul prin regiunea Tarai îl vom găsi noi, chiar fără el. Aşa-zisul diavol din Tarai nu-i decât o fiinţă care a bântuit pe aici în vremurile de odinioară. Dar, să nu mai zăbovim mult pe aici! Călugării din secta lui Ghodo nu vor fi renunţat la urmărire.

   Eram pregătiţi de plecare. Proviziile noastre erau pe terminate, aşa că am decis să ni le reînnoim. Coloniştii tibetani s-au cam codit să ne vândă alimente, temându-se de răzbunarea călugărilor.

   — Credeţi că vom întâlni în regiunea Tarai anumite animale, Mr. Farrow? se întrebă căpitanul Thumball.

   — Suficient de multe, domnule Thumball. Taraiul este paradisul animalelor. Nu numai plantele şi copacii înfloresc aici, în această regiune mlăştinoasă, ci avem de-a face cu o explozie de specii şi la animale. Toate speciile tropicale le întâlnim aici. Elefanţi şi rinoceri mişună prin junglă, crocodili şi păsări de tot felul trăiesc pe malul râurilor. Porci sălbatici se găsesc pretutindeni prin desişurile pădurilor, iar câinii, la fel de sălbatici, mişună peste tot. Cât despre răgetul tigrului, acesta se aude în fiecare noapte. Întâlneşti bivoli, cerbi albi, pisici tibetane, tupini, şopârle aeriene sau de tip gecko, precum şi râme uriaşe. Cât despre maimuţe amintesc pavianii, gibonii, maimuţe lătrătoare, ba chiar şi gorile uriaşe a căror urmă s-a găsit pe zăpezile din munţi în lumea păsăretului se află la loc de frunte găinile, gâştele, fazanii şi păunii. Chiar şi păsări de pradă ca şi vulturii, şoimii, pasărea rinocer şi câte alte cântătoare care se găsesc fie în regiunea Tarai, fie parţial în Himalaia. Mai presus de toate este tărâmul şerpilor care se aţin pe sub crengile copacilor, printre care şarpele cu ochelari sau cobra, care se remarcă prin veninul lor. De asemenea jderul, viezurele şi prădători de tipul lupilor, vulpilor, dar şi capra neagră, oaia sălbatică de Himalaia, din familia bovidelor şi câte altele.

   — Uiţi boul moscat, Mariane, i-am reproşat eu zâmbind. Fireşte, nu se întâlneşte decât la altitudini mai mari, dar nu trebuie omis. Este sprinten ca o capră neagră, se caţără pe stâncile cele mai prăpăstioase şi este tot atât de zvelt ca şi o antilopă. Mirosul acela de mosc caracteristic i-a pecetluit numele. De fapt, acest mosc, acest „parfum", are şi valenţe medicale şi de sănătate.

   — Foarte bine ca ai amintit şi acest animal, dragă Robert, râse Marian, i-am servit cu această ocazie şi o mică dizertaţie căpitanului Thumball cu privire la acest animal. Să nu uităm însă de ursul cu guler, mai numit şi ursul himalayan şi atunci sper să fi amintit toată panoplia, ce zici?

   — Mulţumesc foarte mult de acest curs inopinat, domnilor zise Thumball, a fost într-adevăr interesant. Acum aş propune să ne reluăm marşul. Nu ştiu de ce nu scap de presentimentul căci călugării urmăritori sunt foarte aproape. Cu cât vom ajunge mai repede în regiunea Taraiului, cu atât va fi mai bine pentru noi.

   — Eu aş vrea mai degrabă să lăsăm această regiune în spatele nostru, fu de părere Marian. După socotelile mele, mai sunt treizeci şi doi de kilometri. Înainte de toate nu trebuie să uităm să luăm nişte chinină la trecerea prin acest ţinut mlăştinos.

   Am făcut-o şi pe asta. După ce ne-am luat rucsacurile, am părăsit crăpătura din stâncă unde ne-am adăpostit şi am început să coborâm, încet şi precauţi, în adâncime.

   Pongo încheia acum convoiul, el urmând să ne asigure spatele, pentru a nu fi surprinşi, rămânând circa treizeci de metri mai în urmă. Precauţiunile sale nu păreau să fie fondate, întrucât nimeni nu ne urmărea şi nici înaintea noastră nu se întâmpla mare lucru.

   Fără a fi tulburaţi de ceva am ajuns în ţinuturile împădurite, după ce trecuserăm prin ţinuturile mlăştinoase. Ne abătuserăm din drum şi din această cauză am fost nevoiţi să ne croim un drum propriu prin porţiunea de junglă Marian spera să dea curând de o cărăruie de animale care ar fi uşurat drumul.

   După vreo două ore, am dat peste o astfel de cărăruie în junglă. Venea dinspre est, făcea o cotitură, continuând apoi înspre sud. Trebuia să ne ţinem de cărarea asta multă vreme înainte de a o părăsi. Între crengile dese, viguroase şi răsfirate ale copacilor se auzeau ţipete. Strigăte, cotcodăceli, fluierături, guiţături şi câte altele.

   Păsări cu penajul multicolor dădeau o adevărată reprezentaţie pe pajişte. Maimuţele le îngânau iar din când în când se auzea în depărtare răgetul vreunui tigru.

   Pongo apăru din nou lângă noi şi examină poteca

animalelor cu multă atenţie.

   — Massers, pe aici trecut mulţi rinoceri. Poate massers dă peste ei acum.

   Asta nu ne-ar fi plăcut deloc, fiindcă pe poteca îngustă nu prea mai era loc şi atunci unde să te mai fereşti de un asemenea animal masiv? Tufişurile de ambele părţi ale cărăruii erau atât de dese şi de impenetrabile, încât nici nu ne puteam gândi a ne ascunde acolo.

   Ca de obicei, Pongo păşea înaintea noastră, „curăţindu- ne" calea, cum îi plăcea prietenului meu Marian să spună.

   Ne puteam bizui în toate privinţele pe instinctele acestuia şi ştiam că va adulmeca primejdia la timp.

   Acum tempoul nostru se acceleră considerabil, întrucât Marian intenţiona să lase cât mai curând regiunea mlăştinoasă a Taraiului în urma noastră. Unde mai pui că aerul era atât de îmbâcsit de miresme nesănătoase, încât cu toată cantitatea de chinină îngurgitată, nu era exclus să contactăm frigurile specifice malariei.

   Am făcut pauza de prânz într-o rarişte, unde am devorat ultimele provizii, având de gând ca pe parcurs să ne îngrijim, în limitele posibilităţilor şi de ceva vânat.

   Se găseau destui cerbi şi antilope în jur, aşa că bănuiam că nu ne va fi greu să facem rost de carne în următoarele câteva ore. Pe de altă parte, nici nu vroiam ca din cauza vânătorii să ne abatem din drum, întrucât exista riscul potenţial de a rătăci în acest imens labirint.

   Le-am propus camarazilor mei să rămânem doi dintre noi în acest luminiş cunoscut, în timp ce ceilalţi doi vor merge la vânătoare. Unul dintre cei doi, care va pleca la vânătoare, era de la sine înţeles că era Pongo, care se pricepea cel mai bine să îşi croiască o potecă prin pădure. Ce sa mai vorbim despre spiritul lui de orientare?

   Cine va fi însa însoţitorul lui? Întrucât eu şi Marian aveam foarte dezvoltate instinctele de vânători, neapărat trebuia să tragem la sorţi. Din păcate, nu aveam decât pistoalele asupra noastră, dar socoteam că aceste arme ne vor fi suficiente pentru scopurile pe care le aveam.

   Am tras la sorti. Aceştia l-au favorizat pe Marian, care îmi zâmbi încurajator, dispărând împreună cu Pongo în desiş.

  Am perceput preţ de câteva minute fâşâitul făcut de crengile rupte de cei doi ce se îndepărtau în inima pădurii, apoi se instala o tăcere totală.

  Thumball şi cu mine am rămas stăpânii luminişului, aşteptându-i pe vânătorii noştri.

  — Să sperăm că nu vom avea de aşteptat prea mult, luă cuvântul căpitanul, fost aviator englez. Parcă am presentimente stranii.

  — Se datorează locurilor străine în care ne aflăm, Mr. Thumball, i-am oferit eu răspunsul. După opinia mea nu ni se poate întâmpla nimic aici, călugării nu vor fi îndrăznit să ne urmărească atât.

  — N-ai auzit că Thasu, călugărul, pare să fie în strânsă legătură cu „diavolul" ăsta din Tarai, Mr. Bertram?

  — Nu prea cred poveştile astea, Mr. Thumball.

  — Ceva trebuie să fie adevărat în poveştile astea. Nu prea iese fum fără foc în orice caz, aş prefera ca prietenul dumitale să se întoarcă cât mai repede pentru a ne continua călătoria.

  — Marian a promis că în cel mult o oră o să fie înapoi şi el se ţine întotdeauna de cuvânt, Mr. Thumball, am replicat eu.

  — Orice legendă îşi are originile sale. Nu ar fi mai bine să cercetăm mai amănunţit ce-i cu „diavolul" ăsta din Tarai? Nu de alta, ci pentru a afla adevărul.

  — S-ar putea să fie vorba despre vreo fiară mare, necunoscută călugărilor ăştia.

  — Călugării ar trebui să ştie cu exactitate ce fel de animale se aţin aici în Tarai. Poate este un animal mare, dar nu am în vedere elefantul, care e prea bine cunoscut tuturor, mai degrabă vreo specie de rinocer sau chiar de tigru.

  — Nu-ţi dau dreptate în această privinţă, Mr. Bertram. Mai degrabă aş crede că este vorba despre un om al junglei, un om al junglei care se ascunde aici. Ghodo mi-a spus că Thasa l-a chemat pe acesta să îi vină în ajutor Dacă ar fi fost animal nu ar fi putut să îl strige să îi vină în ajutor astfel.

  — Vorbelor lui Ghodo nu le poţi acorda întotdeauna credit, el vorbeşte doar din auzite. Dezbatem acum problema diavolului din Tarai, dar eu sunt convins că nu o să-l vedem, pentru simplul motiv că nu exista.

   Thumball ridică din umeri ca şi când ar fi vrut să spună „Aşteaptă numai şi ai să vezi, Mr. Bertram".

   Ne-am stabilit tabăra la marginea luminişului pentru a putea observa mai bine ce se petrece în dosul vegetaţiei impenetrabile, în timp ce şi asupra întregului luminiş aveam o privire de ansamblu.

   Că am putea fi atacaţi chiar dintre tufişurile astea nimeni nu a luat în considerare. Animalele ar fi provocat un zgomot pe care l-am fi auzit numaidecât, cât despre oameni nici aceştia nu s-ar fi putut apropia fără a se face simţiţi.

   Şi totuşi, în imediata noastră apropiere pândea un duşman viclean. Eram pe punctul de a trage din nou fermoarul rucsacului meu când am auzit chiar lângă mine ceva în iarbă. M-am tras înspăimântat, când lângă mine se ridică capul unei cobre sâsâind înfuriată într-o clipă am fost în picioare De asemenea şi Thumball! Se ridică imediat. Îşi scoase cuţitul şi îi reteză fulgerător capul şarpelui.

   Pericolul, era înlăturat şi astfel am putut răsufla amândoi uşuraţi. În aceeaşi clipă Thumball mă trase îngrozit înapoi. Acesta îşi aruncase o privire asupra copacului sub care stătusem, ceea ce am făcut şi eu imediat. Am simţit că sunt paralizat de teamă când am văzut pericolul prin care trecusem.

   De câteva ramuri ale acestui copac atârnau câteva funii ciudate în jos, care la prima vedere păreau nemişcate. Una dintre aceste ramuri „însufleţite" căzuse jos, constituindu-se într-un prim avertisment. Dar aceştia nu erau decât şerpi cu ochelari, dar foarte otrăvitori.

   — Asta-i culmea, scrâşni Thumball. Stă omul fără să bănuiască şi discută, iar deasupra capului său pândeşte moartea.

   — Asta să ne servească de lecţie pe viitor, dragă domnule Thumball. Atunci când o să ne mai facem sălaşul în copac să nu uităm niciodată ca înainte să-l examinăm. Să sperăm că nu vor avea parte şi camarazii noştri de o surpriză asemănătoare.

   Bum! Din nou căzu una dintre cobre la pământ. Aceasta dispăru cu repeziciune în tufiş încât nu am mai putut-o ajunge.

   N-am mai îndrăznit să ne aventurăm sub copac, totuşi, acolo rămaseră încă rucsacurile noastre, pe care fireşte că am fi dorit să le recuperăm. L-am rugat pe Thumball să ni le recupereze în timp ce eu urmam să stau cu ochii aţintiţi asupra şerpilor, semnalându-i imediat acestuia dacă îl pândea vreo primejdie.

   Nu se petrecu nimic ameninţător, aşa că Thumball reuşi să extragă rucsacurile din vecinătatea primejdioasă. Acum însă ne plasasem în mijlocul luminişului, aşteptând acolo întoarcerea camarazilor noştri.

   Undeva în depărtare se auzi o împuşcătură urmată imediat de încă una.

   — Ăsta a fost Marian, am spus eu.

   — Aşa se pare, Mr. Bertram, zâmbi Thumball. Cine altul să fi tras dacă nu el? După câte îmi dau seama, suntem singuri în această regiune.

   Englezul avea fără îndoială dreptate, afirmaţia mea fusese superfluă. Dacă Marian împuşcase ceva, va trebui să se întoarcă în curând cu prada.

   Din nou se auzi o împuşcătură. Am ciulit urechile De ce a tras Marian încă o dată, dacă tot şi-a răpus prada? Nu cumva..?

   Din nou se auzi o detunătură şi apoi... încă una..

   — Asta-i cam ciudat, îmi mărturisi englezul. Îmi pare mai degrabă că prietenul nostru se află în pericol, Mr. Bertram. De s-ar întoarce numai repede!

   — Mi-ar fi plăcut mai degrabă să merg să-i caut, Mr. Thumball. Şi eu sunt cât se poate de neliniştit.

   — Poate că a ratat ţinta, Mr. Bertram. Gândeşte-te că nu a avut la el decât revolverul.

   — Marian este un ţintaş excelent, Mr. Thumball. Dacă nu este sigur că poate nimeri nu trage Am senzaţia că..

   Acum urmă a şasea detunătură.

   — La dracu! Cu siguranţă că s-a întâmplat ceva acolo, Mr. Bertram, îmi strigă Thumball peste umeri. Haide să le dăm, camarazilor o mână de ajutor.

   — Întâi să ne ascundem bagajele, nu le putem lăsa pur şi

simplu aici, Mr. Thumball.

   — Păi să le pitim aici sub tufişul acesta şi să-i dăm drumul!

   După ce ne-am ascuns bagajele sub ramurile unui tufiş des, am pătruns în desiş prin acelaşi loc prin care au făcut-o Marian şi Pongo.

   Am recunoscut cu uşurinţă poteca pe care şi-au croit-o prin vegetaţia luxurianta cei doi, după crengile frânte şi frunzele căzute. Cu toate acestea a trebuit să ne facem loc cu ajutorul cuţitelor pentru a străbate mai uşor. Thumball era foarte agitat şi se grăbea din cale afară.

   Cât despre mine, mă gândeam la şerpii descoperiţi de curând şi care populau acest ţinut mlăştinos. Fără să vreau am privit în sus şi... am încremenit. Aproape pe fiecare copac atârnau ca nişte frânghii şerpi asemănători care-şi pândeau prada. Dar şi pe pământ se târau câţiva. Din fericire, purtam cizme înalte, care ne protejau de muşcăturile acestora.

   Am urmat aceeaşi potecă de care se folosise şi Pongo Destul de des dădeam peste un copac doborât, cu o grosime aproape de trei metri în diametru şi în acest caz am fost nevoiţi să facem ocol, ceea ce ne îngreuna considerabil înaintarea.

   Din nou ne-am poticnit de un astfel de uriaş pe care am început să-l examinăm cu atenţie. De acum nu prea ştiam în ce parte se află camarazii noştri, întrucât nu am găsit nici o ramură frântă.

   Deodată Thumball mă apucă de mâini şi îmi arătă o ramură sus. Am privit în direcţia indicată şi mi-am dat seama ce l-ar fi putut înspăimânta aşa. Mirat m-am uitat la el.

   — Nu l-ai văzut, Mr. Bertram? întrebă el agitat.

   — Nu, pe cine ar fi trebuit să văd, Mr. Thumball.

   — Pe, pe. „Diavolul din Tarai". Cu siguranţă a fost el.

   — Prostii, Mr. Thumball, te-ai înşelat cu siguranţă, ia povesteşte-mi ce ai observat.

   — Am văzut o faţă de diavol foarte păroasă. Părul îi atârna în şuviţe lungi încâlcite, în jurul capului.

   — Poate că a fost o maimuţă, Mr. Thumball, am râs eu.

Te-ai lăsat prostit de un asemenea animal.

   — Nu, n-a fost deloc maimuţă, Mr. Bertram, i-am văzut capul foarte clar. Haide, trebuie să dăm de urma fiinţei ăsteia.

   Am privit la rândul meu în sus din nou, în speranţa că voi zări şi eu faţa schimonosită a diavolului, dar nu am avut ...

   Thumball, cercetase împrejurimile între timp şi acum mă striga cu o voce imperioasă:

   — Haide încoace, Mr. Bertram. Pe aici s-au strecurat camarazii noştri. Se văd clar urmele picioarelor în solul mlaştinilor.

   L-am urmat foarte aproape, deoarece eram îngrijorat de soarta prietenilor mei. Aceştia trebuiau să se întoarcă demult, dacă vânaseră cu adevărat ceva. Iar Pongo s-ar fi folosit de acelaşi drum cu siguranţă.

   Copacul avea vreo treizeci de metri lungime După ce l- am înconjurat ne-am trezit în faţa unui luminiş, unde se găseau mai mulţi astfel de uriaşi ai pădurii căzuţi. Arăta de parcă trecuse o furtună îngrozitoare pe acolo, ce scosese pur şi simplu copacii din rădăcină.

   Minute întregi am rămas pironiţi locului, uitându-ne la copacii căzuţi.

   — Aici trebuie să fi fost unde prietenul dumitale a tras cu arma, fu de părere englezul. În junglă nu a avut prilejul de a întâlni nici un animal, dar aici e un adevărat paradis cinegetic.

   — Atunci ar trebui să fie pe aici, iar eu nu îi văd nicăieri.

   — Trebuie să ocolim luminişul sau să strigăm, poate vom primi vreun răspuns.

   M-am uitat din nou de jur împrejurul luminişului. Din cauza copacilor doborâţi îmi cam lipsea perspectiva, de aceea trebuia să-i ocolim, pentru a putea examina întreg luminişul. L-am îndemnat pe Thumball să facem asta împreună. Pe când era gata sa pornim, din spatele unui trunchi gros de copac, aflat la vreo douăzeci de metri distanţă, ţâşni o făptură misterioasă, care dispăru curând îndărătul unui alt trunchi de copac.

   — Uite-l, uite-l din nou! ţipă agitat Thumball.

   Încă mai priveam locul unde dispăruse fiinţa misterioasă.

Nu putea fi decât o fiinţă vie, dar... avea întreg corpul acoperit de păr, asta îmi era de acum foarte clar pentru că am reuşit să o observ cu atenţie. Pentru o maimuţă avea trunchiul prea înalt, iar braţele prea scurte, în afară de asta, mergea aidoma unui om.

  — „Diavolul din Tarai", Mr. Bertram! îmi şopti Thumball.

  — O fiinţă vie, cum ai văzut-o prea bine şi dumneata, Mr. Thumball. Dar, haidem să o căutam!

  — Prudenţi, Mr. Bertram, prudenţi, te rog! Cine ştie cu ce avem de-a face în realitate!

  — Păi, fiinţa aia. Ce-o fi fost, nu era înarmată! Cu revolverele noastre îi suntem superiori Dar, înainte de toate, trebuie să-i găsim pe camarazii noştri.

  — Eu cred că au fost luaţi prin surprindere de către „Diavolul din Tarai", Mr. Bertram.

  — Dar prietenul meu a tras cinci focuri de armă!

  — Atunci, atunci. fiinţa aia nu poate fi nicicum rănită!

  — Prostii, Mr. Thumball! Doar nu eşti şi dumneata la fel de superstiţios ca şi călugării de urmărirea cărora ne temeam.

  După părerea mea, nu aveam de ce să ne îngrijorăm din partea „Diavolului din Tarai".

  — Poate că ai şi dumneata dreptate, Mr. Bertram, cu toate astea trebuie sa fim foarte prudenţi. Încă nu ştim ce este. Dar iată. a apărut din nou!

  Într-adevăr, din spatele unui copac apăru corpul păros al misterioasei făpturi. După încă două secunde dispăru din nou.

  — Ăsta nu pare deloc a fi om, Mr. Bertram!

  — Dar nici maimuţă, după cum singur ţi-ai dat seama, Mr. Thumball.

  — Fireşte! Dacă este. „Diavolul din Tarai"?!

  — Şi te temi de „diavolul" ăsta. Mr. Thumball?

  Englezul se ridică mândru în picioare şi zise:

  — Nu mă tem de nimic, prin urmare nici de diavol! Haide să-i altoim o scatoalcă pe blană!

  — N-aş prea fi de acord cu propunerea asta, ar putea fi totuşi o fiinţa umană, Mr. Thumball.

  — Dacă este un om, nu-l văd să nutrească gânduri curate

în ceea ce ne priveşte! Dar haide să-l căutăm, totuşi!

   Ne-am strecurat cu multă precauţiune înainte, alunecând ca nişte umbre pe lângă unul dintre trunchiurile celor doi copaci de unde apăruse făptura. L-am examinat în tăcere fără a descoperi ceva. Pe când ne apropiam de cel de-al doilea copac, am zărit ceva zăcând jos la pământ. M-am oprit speriat Pe jos zăcea aruncat unul dintre pistoalele care trebuia să-i fi aparţinut lui Marian.

   Din două sărituri am fost lângă locul menţionat, m-am aplecat şi am ridicat arma. Încărcătorul armei era golit. Noi am perceput şase detunături, iar revolverul avusese 8 gloanţe.

   Thumball aproape că nu îmi dădea atenţie ci era preocupat să ţină sub observaţie trunchiul copacului M-am apropiat de englez şi i-am arătat arma. Acesta îmi făcu numai un semn cu capul şi păşi mai departe. Mi-am pus revolverul lui Marian la brâu şi am păşit în urma lui Thumball.

   Când am ajuns în fine în dreptul celui de-al doilea trunchi de copac şi am aruncat o privire în dosul acestuia, am constatat că fiinţa misterioasă dispăruse.

   — M-am aştepta să dispară, Mr. Thumball. Acum, ce-i de făcut? „Diavolul" trebuie sa fi dispărut undeva în pădure.

   — Înainte de toate trebuie să ne găsim camarazii, Mr. Thumball. De asta ne-am croit drum prin desişurile astea, nu să umblăm după nu ştiu ce diavol.

   În timp ce vorbeam scrutând împrejurimile cu privirea, am descoperit ceva zăcând în pământ. Era casca colonială a prietenului meu.

   — Aici s-a întâmplat cu siguranţă ceva, Mr. Thumball Prietenul meu şi Pongo au avut de dat o luptă aici. Uită-te jos şi îmi vei da dreptate.

   — Am remarcat deja. Haide să cercetăm amănunţit locul, poate vom da de vreo urmă care să ne arate încotro să o apucăm.

   — Dar cercetările noastre nu au dus la nici un rezultat, n- am descoperit nici o urmă în iarba deasă. Şi totuşi, înainte cu ceva timp descoperisem amprenta marcată a cizmei lui Marian lăsată pe terenul mlăştinos.

  — Extrem de ciudat. N-ar fi mai bine să tragem o salvă, două din puştile noastre pentru a le da de ştire camarazilor că suntem pe urmele lor? Oricum „Diavolul din Tarai" ne-a văzut deja.

  Imediat au răsunat împuşcăturile, care şi-au repercutat curând ecoul, liniştea instaurându-se apoi parcă şi mai profundă. Era de parca toate fiarele junglei ar fi amuţit de teama „Diavolului din Tarai".

OMUL DIN PĂDURE

   DUPĂ CE AM TRAS SALVELE DE AVERTISMENT, am

stat cu urechile ciulite, uitându-ne concomitent în toate părţile. Nu se petrecu nimic şi nici n-am perceput vreun răspuns oarecare Nici nu se arătă cineva.

   — N-are nici un sens, Mr. Bertram! Să căutăm mai departe! Cel mai bine ar fi să luăm urma diavolului, cred ca şi-a lăsat amprenta în solul moale.

   Întrucât în ceea ce mă priveşte nu eram hotărât ce era mai bine să întreprind, am urmat sfaturile căpitanului de aviaţie englez. Acesta păşi încă o dată în dosul trunchiului de copac îndărătul căruia apăruse fiinţa misterioasă. Am recunoscut câteva urme care s-au estompat însă curând.

   Ne-am continuat drumul în speranţa că vom regăsi urmele în altă parte, dar nu a fost aşa.

   — Să ne oprim. Probabil că s-a căţărat în copac, îmi strigă Thumball. Vădit inspirat. Altfel nu îmi pot explica.

   Pentru a verifica supoziţia asta eram hotărât să mă urc în copac. Thumball mă ajută să o fac După ce am ajuns sus am reuşit să am o bună perspectivă asupra luminişului, dar din nou nu am văzut nici o făptură umană sau altceva.

   În cele din urmă am descoperit că fiinţa misterioasă stătea undeva în spate şi ne privea intens. Depărtarea era însă destul de mare, încât noi nu distingeam decât o siluetă întunecată. Cu toate acestea, am putut remarca o fiinţă peste tot acoperită cu păr, iar părul de pe cap îi atârnă sălbatic şi nearanjat. Cel puţin mie îmi făcuse o impresie oribilă.

   — Acolo în spate a apărut din nou diavolul, l-am atenţionat pe Thumball. Să ne târâm cu grijă până acolo, altfel dispare din nou.

   — Mi-ar plăcea să ştiu cum a ajuns atât de repede acolo. Locul unde se aţine acum este destul de departe, în cealaltă parte a luminişului.

   — Da, este o distanţă destul de mare până acolo. Fiinţa aceea trebuia să o fi parcurs în mare grabă Ar fi trebuit să

nu fi mers prin pădure, unde copacii şi vegetaţia se constituiau în atâtea piedici.

   — Dar de ce n-ar fi folosit trunchiurile acestea ca şi o posibilitate de mascare. În timp ce noi mergeam pe jos pe lângă aceştia, lesne s-ar fi putut strecura mai departe, fără ca noi să băgăm ceva de seamă. Acum puteam să ne folosim noi de posibilitatea asta, utilizând trunchiurile de copaci de pe stânga, în dosul cărora să ne pitim. Puteam îndrăzni ca apoi să surprindem fiinţa misterioasă, dacă bineînţeles aceasta nu s-a depărtat prea mult.

   Încercarea era menită să fie pusă în aplicare. M-am coborât din nou de pe trunchiul gros al copacului. Thumball se învoi imediat cu planul meu, dar îmi propuse o modificare Ar fi fost mai bine, după părerea lui, să alergăm pe două direcţii diferite, astfel, el o să-şi ia asupră-şi partea din dreapta a drumului, pe când mie îmi revenea cea stângă. Ne-am strecurat mai departe. Curând nu l-am mai putut zări pe Thumball. Fără voie, am tresărit. Ce s-a întâmplat, dacă a dispărut şi el fără urmă? În acest caz, aş rămâne de unul singur în luminiş.

   Mi-am alungat gândurile astea neplăcute. Thumball nu era omul care să se lase surprins atât de uşor. În afară de asta, avea revolverele gata pregătite şi va slobozi cu siguranţă un glonte de înştiinţare dacă cineva îl va ataca pe drum.

   Mi-am accelerat paşii şi în curând am ajuns la capătul buştenilor şi trunchiurilor de copaci căzuţi, de unde aveam o privelişte mai generoasa. Nu am zărit nimic, semn că misterioasa creatură îşi părăsise din nou locul. Tot ce mai puteam face în situaţia dată era să mă caţăr pe cel mai înalt dintre buştenii prăbuşiţi pentru a avea o perspectivă şi mai largă în jur.

   Gândit şi făcut, cu toate ca nu mi-a fost uşor cu căţăratul pe lemnul alunecos, dar până la urmă am ajuns unde mi-am dorit. Am privit în toate părţile, dezamăgit de ceea ce vedeam. Nici vorbă de vreo creatură şi nici de Thumball n- am dat, deşi ar fi trebuit să apară cam de multişor.

   Am presupus că fiinţa aceea misterioasă se pitise pe undeva îndărătul unui trunchi gros de copac, iar Thumball tocmai o observa, monitorizându-i mişcările. Deci, trebuia să aştept.

   S-au scurs minute bune fără ca cineva să se apropie sau să lase vreun semn. N-am găsit nici urma camarazilor mei, nici pe cea a diavolului din Tarai, parcă i-ar fi înghiţit pământul. M-am coborât de pe trunchiul de copac, precipitându-mă spre copacul prăbuşit ales de Thumball ca şi acoperire. Dar şi aici mă aştepta o dezamăgire. Thumball dispăruse.

   Am scuturat nedumerit capul. Am început să caut cu febrilitate, bănuind ce era mai rău. Mi-am dat seama că nu aveam să ajung prea departe cu cercetările mele. Am hotărât să trag cu arma de trei ori. Thumball o să ştie de ce am făcut-o şi îmi va răspunde. Nu s-a întâmplat însă nimic. Am început să mă îngrijorez de soarta camarazilor mei şi fără voie mi-au venit în minte călugării de care fugiserăm. Să fie ei oare mână în mână cu acest blestemat „Diavol din Tarai"? Nu se putea să fie aşa, deoarece nimeni nu putea şti că noi ne aflam aici.

   M-am căţărat pe primul trunchi de copac întâlnit în cale. Pe când mă îndreptam de şale, l-am zărit pe diavol pitit undeva departe, într-o rarişte. Acesta se căţărase şi el pe trunchiul unui copac mare şi îşi ridica mâna ameninţător în direcţia mea.

   Ceva îmi devenise foarte clar: acesta nu putuse într-un timp atât de scurt să-l fi surprins pe Thumball şi să-l fi târât de acolo. Prin urmare, Thumball trebuia să se fi aflat undeva prin apropiere. Am examinat încă o dată cu multă minuţiozitate împrejurimile, după care m-am urcat din nou pe trunchiul de copac pentru a căuta urmele pe care nu putea să nu le fi lăsat Thumball pe acolo.

   Şi am avut succes. Când am ajuns pe la mijlocul trunchiului, am observat urmele lăsate de paşii lui Thumball pe pământul umed. Aici se oprise acesta, după care se îndreptase spre pădure.

   Am privit din nou spre locul în care zărisem „Diavolul din Tarai", dar acesta dispăruse.

   Odată aflat în faţa desişului stufos, m-am oprit pentru a-l examina cu atenţie. Deoarece ţineam pregătite revolverele în mâini, am pus unul la cingătoare pentru a-mi elibera mâna stângă, întrucât vroiam sa pătrund din nou în desiş, pentru a-l căuta pe Thumball.

   M-am apropiat încet şi prudent de tufiş. Nimic nu se mişca îndărătul lui. Deodată, m-am întors pe călcâie pentru a arunca o privire de ansamblu şi am încremenit. La nici douăzeci de metri de mine, în dosul unui trunchi gros de copac, stătea şi mă privea liniştit... „Diavolul din Tarai".

   Asta nu putea fi trupul unui om, dar nici al unei maimuţe nu era. Mă aflam în faţa unei enigme.

   Iute ca fulgerul, am ridicat arma şi am tras în direcţia arătării. Corpul acesteia dispăru. Am ochit cu bună ştiinţă mai sus, întrucât nu vroiam să rănesc creatura, cu atât mai puţin să o ucid. Am aşteptat câteva secunde foarte iritat, dar corpul creaturii nu mai apăru deloc.. M-am îndreptat de şale şi am pătruns din nou în desiş. Înainte de a ajunge acolo, mă cuprindeau treptat fiorii groazei. Fără să vreau, am făcut o piruetă în spate şi asta a fost salvarea mea.

   Un obiect zbura prin aer, luându-mă drept ţintă. M-am ferit cât am putut de mult. Obiectul căzu cu un trosnet în tufiş. Deasupra, pe trunchiul de copac, apăru din nou capul creaturii.

   Mi-am ridicat din nou arma, dar capul dispăru cu iuţeala fulgerului, conducând la singura concluzie logică: creatura ştia importanţa armelor de foc.

   Am alergat din nou spre tufiş şi m-am aplecat pentru a căuta obiectul ce fusese aruncat asupra mea. Spre marea mea surpriză, ţineam în mână un bumerang din acelea ce se folosesc în Australia.

   Cum putuse ajunge o asemenea armă, încă mânuită atât de bine, în mâinile unei astfel de creaturi! Acum trebuia să mă aştept la o a doua lovitură. Capul ciudatei fiinţe nu se mai arătă De aceea, am îndrăznit să intru în desiş, unde mă aştepta o surpriză. Îndărătul tufişului se deschidea o cărăruie îngustă, nu una creată de animale, după cum mi- am dat seama de la bun început.

   Această cărăruie fusese creată de mâna omului, crengile fuseseră retezate până la cioturi, cu multă grijă, de o parte şi de alta. Mi-am croit drum prin desiş, stând la pândă cu urechile ciulite. Aici încetau urmele lăsate de Thumball. Să fi pornit singur pe cărăruie? Mi-ar fi lăsat un semn oarecare, întrucât ştia. Şi singur cât de periculos era să rătăceşti pe aici fără ţel. Încet, încet, am luat-o înainte pe cărare, spionând din când în când de-a lungul şi de-a latul acesteia. Misterioasa fiinţă nu era de văzut nicăieri, probabil că îşi dădea seama că aici fundalul vegetal nu oferea suficiente posibilităţi de mascare, temându-se desigur de puterea armelor de foc.

  Cărăruia făcea o cotitură bruscă şi îndată ce am dat colţul, am văzut o siluetă prăbuşită înaintea mea, Thumball. M-am aplecat asupra lui, după care am răsuflat uşurat: părea numai ameţit. O rană la cap ieşi la iveală, produsă probabil de bumerangul mânuit de făptura ciudată şi căreia îi căzuse victimă.

  Dar cum a ajuns el aici? Adică Thumball. Urmele mi-au arătat clar că acesta a fost târât aici de către diavol, întrucât urmele erau fără îndoială lăsate de el.

  Am păşit înapoi, după care am privit prin desişul gros. Am vrut sa mă conving ce face în clipa de faţă ciudata făptură.

  Am alergat apoi înapoi la Thumball pentru a încerca să-l aduc în simţiri. Aproape că am încremenit de groază când l- am văzut pe „Diavolul din Tarai", stând în apropierea victimei sale, ba chiar aplecându-se asupra lui. Am tras imediat, dar în aceeaşi clipă făptura dispăru. Am alergat înainte dându-mi seama că a dispărut pe o cărăruie laterală, pe care n-am apucat eu să o observ mai devreme.

  Întrucât aici în pădure se găseau foarte multe trunchiuri doborâte şi cărarea mea nu era dreaptă şi făcea foarte multe curbe, atât de multe încât îmi păru totul lipsit de sens şi nici o perspectivă de a porni în urmărirea fiinţei.

  M-am înapoiat la Thumball. Când i-am ridicat capul acesta îşi deschise ochii. La început nu ştiu ce se petrecu cu el, dar apoi îşi dădu seama. L-am făcut să priceapă că a fost atacat. Se ridică cu greu în capul oaselor, spunându-mi că îi plesnea capul de durere, dar treptat îşi recăpătă siguranţa de sine.

  — A fost o întâlnire memorabilă. Cu o fiinţă în carne şi oase, domnule Bertram. Asta v-o pot garanta. Un diavol adevărat nu s-ar fi folosit de bumerang în orice caz, adăugă el zâmbind printre dinţi.

  I-am dat dreptate.

  — Dar ce-i de făcut acum, Mr. Thumball? N-ar avea nici un sens să ne întoarcem la luminiş, cel mai bine ar fi să pornim înainte pe cărăruie.

  — Să mergem atunci. Aproape sunt sigur că şi camarazii noştri au căzut jertfă bumerangului Blestemat al făpturii. Chiar şi Pongo nu s-ar fi putut apăra împotriva unei lovituri cu un astfel de obiect venit din spate.

  — M-am gândit şi eu la asta. Făptura asta trebuie să posede o îndemânare grozavă.

  — Şi trebuie să posede o putere extraordinară, altfel nu m-ar fi putut târî atât de repede prin desiş, pentru a mă aduce aici. Asta spune totul.

  — L-aş fi putut doborî cu un glonte la pământ, dar mi-am dat seama că am în faţă o fiinţă omenească, am adăugat eu.

  — Poate că ar fi trebuit să tragi, Mr. Bertram. Poate că aşa le-ai fi salvat viaţa camarazilor dumitale. Din partea mea, eu nu voi mai şovăi deloc. O să-i trag un glonte în blană îndată ce o să-l şi văd. Doar el nu s-a sfiit să mă atace.

  — Ar trebui să tragem numai în caz de forţă majoră, Mr. Thumball. Ar fi suficient să îl rănim numai, atât cât să nu ne poată scăpa. Mi-ar plăcea înainte de toate să ştiu cu ce fel de creatură avem de-a face.

  — Din partea mea cred că este vorba despre un băştinaş „important". Am mai văzut prin poze figuri asemănătoare.

  — O fi, dar omul nostru are păr peste tot corpul. Şi blana acestuia pare să fie autentica, Mr. Thumball.

  — Tocmai de aceea trebuie numaidecât să-l capturăm. Şi o s-o facem sigur.

  Thumball îşi reveni pe deplin, acum când căzusem de comun acord să cercetăm cărarea. Fireşte că se impunea multă precauţie în continuare.

  Aşa cum am mai spus cărarea făcea multe cotituri. La fiecare dintre acestea trebuia să oprim pentru a vedea dacă nu ne pândeşte diavolul. Am oprit bumerangul la mine, întrucât nu aş fi vrut ca să cada în mâinile fiinţei misterioase din nou.

   Aş vrea să precizez aici căci pe când mă aflam în Australia am învăţat de la prietenii mei să mânuiesc foarte bine acest gen de armă. Se înţelege că nu am ajuns la măiestria băştinaşilor în ce priveşte atingerea exactă a ţintei.

   Am reţinut prin urmare bumerangul asupra-mi şi eram decis să fac uz de el, în cazul în care se dovedea mai nimerit decât o împuşcătură de revolver.

   Drumul pe care apucasem era destul de lung şi înconjura luminişul. Când eram pe la jumătate, Thumball se opri şi arătă înspre un tufiş în stânga. M-am întors şi am cercetat desişul. Ceea ce îi atrăsese atenţia lui Thumball erau două crengi turtite. Le-am dat repede la o parte şi am găsit o nouă potecă ce ducea în pădure.

   Thumball mă privi zâmbind şi-mi spuse:

   — Aşa m-am gândit şi eu. Era logic ca poteca să înconjoare numai luminişul. Pe aici trebuie să o apucăm acum.

   Am procedat în consecinţă Şi această nouă potecă era foarte bine întreţinută şi era clar făcută de mâna omului. Am apucat-o repede înainte acordând mare atenţie feluritelor sinuozităţi pe care continua să ni le prezinte şi aceasta. Curând ne aflam în faţa unui luminiş în care, pe nişte pari, stătea o colibă cum mai văzusem pe continentul australian Oare să aibă Thumball dreptate atunci când spunea că avem de-a face cu un emigrant australian?

   Nu mi-am putut lua un răgaz prea mare pentru a da atenţie acestei ipoteze, când m-am simţit înşfăcat de umăr de către englez care îmi arăta ceva într-o parte a pădurii.

   — Uite-l acolo pe individ, sau cel puţin cred că el este, îmi şopti acesta agitat în ureche.

   M-am uitat şi eu în direcţia arătată, dar nu am putut distinge nimic. Poate că englezul se înşelase şi acum vedea tot felul de fantome N-ar fi avut nici un sens să-l urmărim pe presupusul australian prin pădure ci era mai bine să ne concentrăm asupra colibei din luminiş. De acolo dacă va fi necesar vom putea supraveghea şi luminişul.

   I-am şoptit planul meu englezului. Acesta se învoi cu propunerea mea şi după încă vreo două minute am fost la colibă, în ipoteza ca misterioasa fiinţă se găsea la adăpost în pădure, m-am căţărat repede pe stâlpul principal al colibei, un trunchi de copac solid, bine prelucrat şi după încă o opintire eram pe mica platformă.

   Thumball mă urmă cu multă prudenţă, rotindu-şi mereu privirile în jur. Uşa colibei era numai proptită, de aceea numai cu o lovitură de picior am împins-o ducându-mi mâna concomitent la patul revolverului. Dar deja era târziu. M-am trezit cu o lovitură puternică în cap, care mă aruncă de pe platformă până pe pământ, unde am şi rămas acolo fără cunoştinţă.

   Când mi-am recăpătat cunoştinţa zăceam alături de Thumball pe podeaua colibei, legat la mâini şi de picioare întrucât uşa fusese închisă, înăuntru domnea o semiobscuritate care îmi permitea să recunosc numai cu mare greutate obiectele din jur.

   Când mi s-au obişnuit ochii cu semiîntunericul, mi s-a părut că într-un colt al colibei recunosc chipul „Diavolului din Tarai".

   Ochii acestuia străluceau straniu. L-am atins pe Thumball pentru a-i atrage atenţia, dar el nu-şi recăpătase cunoştinţa, ceea ce, fireşte, m-a dus la concluzia că şi acesta fusese puternic marcat de lovitură.

   Am început să-mi examinez legăturile, dar în acest timp m-am străduit să nu-mi scape din ochi silueta întunecată ce mă pândea din coltul colibei. Aştepta „Diavolul" ca să revenim?

   Am reuşit să îmi slăbesc legăturile de la mâna dreaptă încât m-am putut elibera. Am început să lucrez la mâna stângă, dar din cauza siluetei pânditoare din fundul colibei n-am îndrăznit să mă ating de legăturile de la picioare. Între timp se mişcă şi Thumball. Încercă mirat să se scoale, dar trezindu-se legat şi văzându-mă pe mine la fel mă întrebă.

   — Ce s-a întâmplat, Mr. Bertram?

   Nu i-am răspuns nimic continuând să contemplu creatura care între timp nu se mişcase.

   Thumball crezu că încă mă mai aflam leşinat, aşa că încercă de unul singur să se elibereze de legături, încercare fireşte ce nu îi reuşi.

   În aceeaşi clipă silueta ghemuită din colţ se mişcă, venind fără zgomot spre noi. Am zărit capul misterioasei fiinţe, la nivelul acestuia luând un cuţit, care probabil era ţinut între dinţi, în timp ce el se târa pe mâini şi pe genunchi înainte.

   Din fericire aveam mâinile libere şi astfel mă puteam apăra. Armele pe care le aveam ne fuseseră luate pe când zăceam fără cunoştinţă Dacă îmi va reuşi să-i smulg cuţitul făpturii dintre dinţi atunci...

   M-am uitat asupra făpturii. Acum eram sigur că era vorba despre „Diavolul din Tarai". I-am recunoscut după blana păroasă şi părul zburlit de pe cap. Un fior mă străbătu din cap până în picioare, pe măsură ce acesta se apropia tot mai mult.

   În aceeaşi clipă Thumball scoase un ţipăt ascuţit. Şi acesta observase cuţitul şi bănuia ce o să se întâmple.

   Deocamdată, „Diavolul" părea să nu intenţioneze a se repezi asupra noastră. Acesta se mărginea să se târască în jurul nostru, aparent jucându-se cu noi de-a pisica şi şoarecele. În acelaşi timp fiinţa scotea un mormăit nedesluşit.

   Mi-am împins mâinile înainte fiind gata să-l apuc Pentru asta trebuia să aştept momentul prielnic, întrucât eram ferm convins că acesta îşi va scoate rapid cuţitul dintre dinţi şi va încerca să împungă cu el.

   Acum se găsea în spatele nostru. În acelaşi timp, Thumball scoase din nou un ţipăt ascuţit, deoarece „Diavolul din Tarai" îl apucase brusc de păr şi tocmai era pe punctul de a apela la cuţit, când am intervenit eu. M-am azvârlit asupra lui şi mi-a reuşit în primă instanţă să blochez braţul diavolului.

   Am apucat cuţitul, l-am întors şi am lovit cu el în acelaşi moment. Am nimerit braţul. „Diavolul" scoase un ţipăt de furie şi se dădu înapoi. M-am ridicat în picioare de îndată ce am reuşit să-mi tai legăturile.

   Mi-am închipuit că fiinţa aceea îşi va relua atacurile asupra noastră, dar am văzut că mă înşelasem, întrucât, spre marea mea uimire, se întoarse repede pe picioare, se grăbi spre uşă şi dispăru din încăpere. Chiar am perceput cum stâlpul se zdruncina sub noi. I-am tăiat repede legăturile lui Thumball, care începu să înjure birjăreşte M- am ghidat la rândul meu spre uşă, păşind pe platformă. Ochii mi-au rătăcit pe platformă. „Diavolul din Tarai" nu mai era de văzut, dispăruse.

  Thumball păşi lângă mine.

  — Au fost momente îngrozitoare, Mr. Bertram, credeam că s-a sfârşit cu noi, fu de părere englezul. Aceste minute nu le voi uita prea curând. L-am aprobat şi m-am întors din nou în colibă, rugându-l pe Thumball să stea de veghe pe platformă. În colibă mirosea puternic a maimuţă. Am scuturat neîncrezător din cap. Aveam de-a face într-adevăr cu o maimuţă sau cu un om-maimuţă? După opinia mea cea dea doua ipoteză era de luat în considerare, ceea ce era o mare deosebire. Am început să examinez cu mare atenţie interiorul colibei, lumina mea de buzunar permiţându-mi să penetrez colturile cele mai îndepărtate, dar şi întunecate. Pe un fel de pat alcătuit din frunze ne-am descoperit armele, altceva nu era nimic de văzut. Am vrut să mă întorc când mi-a venit o idee. Cu piciorul am dat patul de frunze la o parte şi spre mirarea mea un mic obiect ieşi la iveală. M- am aplecat să-l ridic. Într-o învelitoare de piele se găsea o ciudată cărticică. Mi-am însuşit-o şi am început sa cercetez mai cu sârg coliba N-am găsit nimic altceva decât un nasture dintr-un material cărnos. Cum a putut ajunge aşa ceva în coliba asta? Diavolul din Tarai cu siguranţă nu folosea nasturi, întrucât nu avea haine. Mi-am însuşit şi acest obiect, după care am coborât jos. Thumball mă aştepta, cu ochi întrebători.

  — Haide să dispărem de aici, Mr. Thumball, nu mi-ar plăcea deloc ca „Diavolul" acesta să ne surprindă a doua oară! Am descoperit ceva interesant. Vom căuta un loc adăpostit într-un tufiş, unde nu vom putea fi atacaţi. Chiar...

  — Ce. ce ai găsit, Mr. Bertram! Dar vorbeşte, omule! Ştii că m-ai făcut curios!

  — Haide, nu avem prea mult timp de pierdut, o să-ţi arăt imediat totul. Mai încolo ne vom găsi mai în siguranţă decât aici pe cărămida asta îngustă, unde nu ne putem apăra cum se cuvine.

   — N-ar trebui să uităm de şerpi, Mr. Bertram Tocmai pare să ne găsim într-un adevărat paradis al şerpilor, ia uită-te, rog şi vezi cum atârnă aceştia de crengile copacilor!

   — Nu sunt toţi şerpi, Mr. Thumball. Multe sunt liane care seamănă uimitor cu şerpii. Dar asta nu înseamnă că nu trebuie să fim vigilenţi. Dacă părăsim cărarea asta scăpăm de primele pericole.

   Am alergat spre cealaltă zonă a luminişului, adică în direcţia opusă nouă şi am pătruns în desiş, după puţină căutare am găsit un loc unde să ne aşezam şi în acelaşi timp să putem tine sub observaţie cealaltă parte a luminişului.

   L-am rugat pe Thumball să se uite permanent într-acolo, în timp ce eu am scos cărticica pentru a o examina. În acelaşi timp i-am explicat camaradului meu peste ce tip de obiect dădusem în colibă. Nu era decât jurnalul unui englez, un anume John Thomson, un fel de explorator ce îşi propusese să cerceteze zona Taraiului.

   Erau însemnate informaţii şi schiţe extrem de interesante şi chiar la sfârşit, în câteva locuri, era ceva ce îmi stârnise curiozitatea. Aici se pomenea nici mai mult nici mai puţin despre „Diavolul din Tarai".

   „...19 martie 19... Azi am vorbit cu un călugăr tibetan care m-a avertizat să nu pun piciorul în regiunea Tarai. Cică acolo era stăpân diavolul. Am râs de gluma asta spunându-i că nu exista nici un diavol. Doar superstiţiile oamenilor de prin partea locului. Acesta m-a asigura şi s-a jurat că există un astfel de diavol, totuşi.

   Hotărârea era luată. Vroiam să vizitez aceste locuri din Tarai mai mult ca oricând şi să-l caut pe acest aşa-zis diavol. Fără a-mi mai consulta purtătorii de poveri care aparţineau cu toţii unui cult indian, am pornit să-mi fac toate pregătirile pentru începerea căutărilor. De fapt, în ziua următoare însoţitorii mei au refuzat categoric să-mi fie alături în această călătorie, întrucât se temeau de acest diavol. M-am înfuriat bineînţeles, m-am purtat cam grosolan cu ei, dar atunci când m-am deşteptat mă aştepta o surpriză neplăcută. Toţi acei care trebuiau să mă însoţească au dispărut împreună cu toate proviziile."

   „...25 martie 19.. Sunt singur în pădure părăsit de toţi tovarăşii mei de drum. Acum aş vrea să mă întorc, dar teamă îmi e că m-am rătăcit. Mi-am construit o colibă într- un luminiş singuratic şi acum stau aici. Despre Diavolul din Tarai nu am auzit până acum nimic."

   „.28 martie 19. Astăzi l-am văzut prima oară pe Diavolul din Tarai. Nici nu am putut să-mi dau seama dacă este om sau fiară N-ar fi exclus să fie om-maimuţă."

   „.3 aprilie 19. A început să devină periculos aici în luminiş întrucât Diavolul din Tarai mă pândeşte. Încă tot nu ştiu cu cine sau cu ce am de-a face. Armele mi-au fost furate într-o noapte şi în curând îmi termin toate proviziile. În curând va trebui să părăsesc locul ăsta. Dar e greu să crezi că vei reuşi fără arme şi fără provizii Dacă aş fi ştiut dinainte."

   Aici însemnările se terminau.

   — Ultimele însemnări datează de pe 15 aprilie, iar astăzi suntem în 17 mai, Mr. Bertram. Au trecut deja şase săptămâni.

   — Exact. Să nu fie oare în viaţă acest om, Mr. Thumball?

   Englezul se mărgini numai să ridice din umeri.

   — Dacă s-a hotărât să-şi croiască drum prin junglă aşa neînarmat, atunci cu siguranţă că e mort, întrucât provocarea este pur şi simplu prea mare. Înainte de toate trebuie să ne căutăm camarazii dispăruţi Mă miră numai faptul că nu i-am găsit deja.

   — Poate ca s-au întors pe o altă cărare paralelă la vechiul nostru loc de tabără, Mr. Thumball. Te-ai gândit puţin la posibilitatea asta?

   — Uiţi de împuşcăturile din pădure, Mr. Bertram? Dacă noi am auzit împuşcăturile prietenului dumitale şi el ar fi trebuit să le audă pe ale noastre, nu-i aşa?

   — Fireşte şi în acest caz s-ar fi reîntors împreună cu Pongo în luminiş Dar ce e de făcut? Mai întâi trebuie să-l prindem pe acest misterios „Diavol din Tarai" şi să-l imobilizăm, pentru a nu mai putea face rău.

   — N-are rost să-l aşteptăm aici jos în luminiş. Cel mai înţelept ar fi să ne urcăm sus în coliba lui şi să-i pândim întoarcerea de acolo. Apoi l-am putea ameninţa cu armele noastre, dacă fără să bănuiască nimic ar fi urcat sus.

   — Şi dacă nici nu se gândeşte să se reîntoarcă, Mr. Thumball? Sau dacă se reîntoarce şi nu va intenţiona să ne atace, totuşi?

   — Oricum, mă gândesc să-l împuşc în şold. Asta ca să nu ne poată scăpa.

   — Aş avea o altă propunere, Mr. Thumball. Ascunde-te dumneata în colibă, iar eu voi sta pitit aici în luminiş şi-l voi lovi cu ajutorul bumerangului. De la o depărtare mică merg la sigur.

   — Hm! Nu-mi place că ne despărţim din nou, Mr. Bertram! Nu e prea plăcut, dar de sus voi remarca imediat dacă vei păţi ceva. Şi voi interveni.

   — Thumball se strecură încet de acolo şi după câteva minute dispăru în interiorul colibei.

III

PRIZONIER

   MI-AM PREGĂTIT BUMERANGUL PENTRU ATAC,

ţinându-l strâns în mâini. Voiam să lovesc imediat ce ar fi apărut misterioasa fiinţă în faţa mea. M-am pus pe pândit, ceea ce nu era foarte uşor din cauza ţipetelor papagalilor şi a urletelor de maimuţă.

   Departe în junglă se auzeau ţipetele de atac ale jivinelor de pradă. Florile şi fauna sunt din belşug aici. Aici totul se dezvoltă supradimensionat. Când vine vremea musonului şi regiunea este inundată de apele care se revarsă de pe versanţii Himalayei, aici se dezvoltă un iad al febrei cauzate de malarie. Chiar şi animalele se refugiază pe platouri mai înalte.

   Nenumărate roiuri de ţânţari mă înconjuraseră din toate părţile. Din fericire, datorita leacurilor adunate din toate plantele de către Pongo, am fost scutiţi de această plagă generatoare de friguri şi malarie. Acum însă insectele acestea îşi propuseseră sigur să mă înnebunească.

   Întrucât roiul acesta de insecte supărătoare înconjurau cu precădere tufişul în care m-am ascuns; era clar că mă voi trăda mai repede decât mă aşteptam. Un observator cât de cât isteţ ar fi observat că cineva se ascundea sub tufişul cu pricina. După cum am aflat mai târziu, tocmai asta m-a deconspirat ochiului versat al „Diavolului din Tarai".

   Fără să bănuiesc însă mai stam pitit în desiş aşteptând ivirea acestuia. Mai trecu o jumătate de oră. Deodată, am auzit în spate un zgomot ciudat. M-am reîntors repede, dar a fost prea târziu. O lovitură de bumerang mânuită de-o mână expertă vâjâi deasupra capului meu. Lăsându-mă fără cunoştinţă.

   Când mi-am revenit în fire, nu mi-a fost uşor să-mi ordonez gândurile Cineva se aplecă asupra mea şi mă privi zâmbind în faţă. L-am recunoscut imediat pe prietenul meu Marian. M-am ridicat în capul oaselor.

   — Ce.. Ce s-a întâmplat, Marian? l-am întrebat mirat.

   — Cam de toate dragul meu, cam de toate! Suntem

prizonieri, altfel nu mare lucru!

   — Prizonieri! De abia acum am găsit momentul să mă privesc. M-a uitat la mâinile şi la picioarele mele, dar nu am observat deloc legături.

   — Cum aşa, suntem prizonieri, Mariane? Am întrebat eu puţin năucit.

   — Aşteaptă! O să începi imediat să gândeşti clar, aşa se întâmplă imediat ce eşti lovit de bumerang. Şi noi am păţit la fel! Mai întâi Pongo. Eu am opus la început rezistentă şi am tras câteva gloanţe asupra misterioasei făpturi, căreia i- am căzut până la urmă victimă. „Diavolul din Tarai" îmi dădu cu măiestrie târcoale şi mă lovi cu bumerangul în ceafă. Aşa am căzut şi eu la pământ. Aşa ne-am regăsit toţi pe aceeaşi insulă.

   — Spui ceva de o insulă, Mariane?

   — Fireşte, dar despre asta mai târziu, acum trebuie să îţi revii. Ştii ce s-a întâmplat cu Thumball, camaradul nostru?

   — Ultima dată rămăsese să pândească într-o mică colibă pe un par într-un luminiş. Ne-am propus să îl prindem pe acest „Diavol din Tarai" cu orice preţ. După cum poţi vedea, am dat greş. Acum l-am zărit şi pe Pongo care se întorsese lângă Marian. Acesta mă salută râzând.

   — Massers, Pongo nu a găsit nici o potecă până acum Nu poate părăsi insulă. Este foarte mulţi crocodili şi şerpi. Massers nu are arme.

   — Ei, deocamdată suntem în siguranţă aici şi nici nu o să murim de foame. „Diavolul din Tarai" ne-a adus apă şi mâncare.

   Capul mă durea în continuare, dar acum după ce m-am ridicat în picioare şi am reuşit să fac câteva mişcări, am început să mă simt mai bine. M-am uitat atent împrejur. Prietenul îmi vorbea despre o insulă, dar eu nu vedeam în jurul meu decât junglă. Junglă deasă şi impenetrabilă. Iar noi ne găseam într-o rarişte sau un luminiş al acesteia.

   — Despre ce insulă vorbeaţi? am întrebat eu. După cum văd suntem în plină junglă! Şi este suficient să o străbatem pentru a scăpa.

   — Păi să încercăm să o facem, dragă Robert. Haide să îţi arăt ceva.

  L-am urmat tăcut pe prietenul meu care păşi înspre marginea luminişului. Înainte de a ajunge acolo un fel de şanţ alcătuit de o apă mlăştinoasă ne bară drumul. Aici în această fâşie de apă mişunau crocodili care îşi deschideau fălcile hidoase imediat ce ne apropiam.

  — Aici nu-i de făcut nimic, Mariane, dar acolo unde se găseşte Pongo poate că mai putem face ceva.

  — Pongo caută de două ore un mijloc de scăpare. Există un singur drum care duce şi e numai prin mlaştină. Cărăruia asta zace şi ea sub apa, dar e aşa de îngustă încât de abia o observi. Numai un bun cunoscător al locurilor ar fi în stare să o găsească. În afară de asta chiar şi porţiunea de apă de aici este împânzită de crocodili.

  — Spui că diavolul din Tarai ne-a adus aici provizii. Deci şi el trebuie să păşească pe cărăruia asta.

  — Asta a şi făcut. L-am observat cu atenţie. L-am văzut când s-a apropiat dar ne-am prefăcut fără cunoştinţă pentru a-l surprinde mai apoi. Dar fiinţa asta e extrem de prudentă. A pus doar proviziile jos şi a dispărut din nou.

  Am înconjurat împreuna cu Marian micul luminiş. Acum mi-am dat seama şi eu că ne aflam pe o mică porţiune de pământ, înconjurată de un brâu de apă mlăştinos. Nu puteai să-l străbaţi fiind prea primejdios. Nu numai că ne-am fi scufundat fără scăpare în mlaştina asta, dar nici crocodilii nu ne-ar fi lăsat să o facem.

  — Vorbeai de şerpi, Mariane. Se găsesc pe insuliţa asta şi aşa ceva?

  —  Am omorât până acum patru cobre şi alţi câţiva veninoşi. Pongo a cercetat toată insula, dar n-ar fi exclus să- ţi fi rămas şi ţie câţiva!

  Ne-am aşezat în mijlocul insulei în timp ce Pongo continua să examineze brâul de mlaştină pentru a forţa o trecere.

  — Ţi-ai făcut vreo părere în legătură cu „Diavolul" ăsta din Tarai, Mariane? mă informai eu.

  Prietenul meu ridică numai din umeri.

  — Creatura asta este atât de misterioasă încât nu ştiu ce să spun despre ea. La început am crezut că am de-a face cu o maimuţă uriaşă, dar aşa ceva nu există pe aici. Nu pot să

îmi dau seama dacă e om sau nu.

   — Bine, dar are blană ca de animal.

   — Poate că nu-i decât una artificială, Robert! Dacă luăm în considerare întregul ei comportament, aş crede că avem mai degrabă de-a face cu un băştinaş din Australia, dovadă ar fi chiar bumerangul.

   Acum îmi veni în minte întâmplarea cu caietul de însemnări. Mi-am vârât mâna în buzunar, dar mi-am scos-o dezamăgit afară. Cărţulia dispăruse.

   — Ce cauţi, Robert?

   — Când am percheziţionat coliba am dat peste un mic jurnal care aparţinuse unui anume John Thomson. Era cercetător şi şi-a făcut câteva însemnări cu privire la "Diavolul din Tarai". Păcat că mi-a fost luat.

   — Povesteşte ce scria acolo! Deveni brusc foarte interesat camaradul meu i-am făcut pe plac. Marian ascultă cu atenţie.

   — Probabil că cercetătorul şi-a pierdut viaţa pe aici Mai apoi „Diavolul din Tarai" şi-a însuşit lucrurile acestuia.

   — Hm, n-ar fi exclus, dar... n-aş putea crede.

   — Vrei să spui că omul mai trăieşte?

   — Poate, dar asta trebuie să stabilim noi mai târziu.

   — Să stabilim mai târziu, Mariane? Dar mai întâi trebuie să părăseşti insula asta, nu crezi? Nu posedăm nici o armă şi nici o plută din bambus nu putem să construim. Şi asta pur şi simplu pentru că nu creşte bambus aici. Cum îţi imaginezi că vei străbate brâul de mlaştină?

   — Nu ştiu deocamdată, dar. vom lua împreună o hotărâre. Ne-am mai găsit în situaţii grele şi le-am depăşit. „Diavolul din Tarai" nu are deloc intenţia de a ne ucide, altfel ar fi făcut-o demult. Vezi prea bine că dimpotrivă, ne asigură hrană şi apă.

   — Dar oare ce intenţionează el cu noi?

   — O să vedem destul de curând. Cred că, deocamdată, îl urmăreşte pe Thumball ca să-l aducă în aceeaşi situaţie cu noi.

   — E regretabil, totuşi, că ne-a jefuit. Au dispărut până şi păianjenii verzi ai călugărilor.

   — Dacă ne vom elibera, vom reintra în posesia bunurilor

noastre, aşa cum am procedat şi în trecut. Important e că nu avem de ce ne teme prea mult de acest diavol. Suntem deja patru bărbaţi în toată firea şi nu ne poate face nimic cu bumerangul său. Dacă băgăm bine de seamă. Până acum ne-a învins întrucât nu-i ştiam modul de luptă.

   — Pari să fi destul de încrezător. Mariane! Ce părere ai despre acest John Thomson?

   — Aş prea vorbi despre bănuielile mele, dragă.

   — Cred că mai trăieşte şi...?

   — Robert s-ar putea să ţi se pară ridicole. Să aşteptam să vedem ce se întâmplă, după care vom trage singuri concluziile.

   Se apropia amurgul şi în curând avea să se întunece. Mă cam îndoiam că pe timpul nopţii am fi putut întreprinde ceva, nu cunoşteam locurile şi uşor am fi putut ajunge în mlaştină. Mă miram numai de ce Pongo mai continua să cerceteze insula, aplecându-şi urechea spre pământ şi cercetând apa tulbure a mlaştinii. Fireşte că examina o posibilitate de evadare, dar după mine era pierdere de vreme.

   — Crezi că Pongo are vreo şansă, Robert?

   — Nu, doar am căutat împreună pe tot malul şi am văzut că nu-i posibil să străbaţi mlaştina din cauza crocodililor.

   — Cu un pic de şiretenie se pot obţine multe, dragă Robert. Haide să ne pregătim pentru înnoptare, n-are nici un rost să-l urmărim pe Pongo, prea va bate la ochi.

   Ne ridicasem puţin mai înainte în picioare, pentru a-i da lui Pongo o mână de ajutor, dar în urma sfatului lui Marian nu m-am mai interesat de munca uriaşului negru.

   — Urmăreşti un anumit plan, Mariane? Nu mi-l poţi împărtăşi şi mie?

   — Nu ştiu dacă o să reuşim, dragă Robert. Este un plan îndrăzneţ care implică anumite riscuri. Îndată ce se va întuneca vom face o mare încercare, Robert. Să părăsim insula asta.

   — Gândeşte-te la crocodili, Mariane. Sunt peste tot şi chiar foarte mulţi. Ca să nu mai spun că apoi ne aşteaptă jungla unde noaptea mişună tot felul de animale şi noi nu avem arme ca să ne apărăm corespunzător.

  — M-am gândit la toate, Robert. Nu uita, dragă Robert, că daca ajungem în junglă coliba lui John Thompson nu este decât la cel mult un sfert de oră depărtare. Pe această distanţă scurtă să sperăm că nu vom întâlni nici un tigru. În orice caz, trebuie să ne nai bazăm şi pe norocul nostru.

  — De acord, dar trebuie să ne gândim în avans la toate posibilităţile, o împrejurare nefericită ne-ar putea trăda.

  — Ştiu, dar nu avem altă posibilitate. Acolo pe Pongo ne- au fost aduse proviziile. Trebuie să găsească pe acolo vreun vad, ceva. Diavolul din Tarai a păşit destul de liniştit pe anumite porţiuni ale mlaştinii, apoi s-a oprit a depus jos proviziile şi s-a reîntors.

  — Şi apoi, nu uita că ne-a transportat pe toţi aici, Mariane! Noi nu suntem tocmai uşori, gândeşte-te numai la Pongo, aşa că vadul ăsta trebuie sa posede un teren destul de solid pentru a suporta totul.

  — Aşa cred şi eu... întâi trebuie să-l găsim. N-ar fi exclus ca „Diavolul" să ne fi indus în eroare şi să fi folosit un alt loc atunci când ne-a adus proviziile.

  În acelaşi moment căzu brusc întunericul. Nici măcar nu ne mai puteam vedea unul pe altul. Pongo renunţă şi el la căutări şi veni de se aşeză jos lângă noi.

  — Ai găsit ceva Pongo? îl întrebă Marian.

  — Nu, Masser Farrow. Pongo crede că vad este în altă parte, decât unde a crezut la început.

  — Aşa m-am gândit şi eu. Prin urmare, nu putem părăsi insula în noaptea asta.

  — Pongo nu ştie cum poate ajuta massers. Uriaşul negru spuse ultimele cuvinte ca un fel de scuză dar Marian îi zâmbi încurajator.

  — N-ai nici o vină, Pongo. „Diavolul din Tarai" a ştiut de la bun început unde să ne aducă, pentru a nu mai putea evada. Să folosim noaptea pentru a ne odihni, dar să organizăm totuşi o pază care să se schimbe la două ore.

  — De ce vrei să organizăm pază, Mariane. Aici nu suntem primejduiţi cu nimic.

  — Mai bine să o facem, chiar dacă ar fi şi numai din cauza şerpilor şi a crocodililor. N-ar fi exclus ca o creatură sau alta dintre scârboşeniile din vecinătate să se târască până aici şi atunci va fi cam neplăcut. Chiar şi „Diavolul din Tarai" ne-ar putea cerceta la noapte, de aceea propun ca acela care stă de veghe să se prefacă a fi dormind.

  — Vrei să-l iei prin surprindere? Poate ne surâde şansa, totuşi...

  — Fireşte! Dar mai întâi cel ce e de veghe trebuie să bage foarte bine de seamă pe unde vine şi ce porţiune de mlaştină calcă. Chiar dacă îl prindem nu ne va trăda secretul său. Pare să fie un fanatic.

  Abia acum am încercat să îmbucăm câte ceva dintre bucatele aduse. Încă vreo două ore am stat şi am dezbătut situaţia, apoi am hotărât paza şi ne-am culcat. Marian avea prima veghe, Pongo cea dea doua, iar eu eram la sfârşit.

IV

DIN NOU LIBERI

   O ÎMBRÂNCITURĂ A PRIETENULUI MEU mă trezi brusc. M-am sculat rapid, îngrozit, în picioare, dar Marian mă împinse repede jos, şoptindu-mi:

   — Vine, Robert, va trebui să ne prefacem că dormim buştean. Creatura stă chiar lângă marginea luminişului.

   M-am uitat cu prudenta într-acolo. Exact în locul în care Pongo cercetase pe lumină brâul de mlaştini, stătea acum misterioasa creatură. Nemişcată ca o statuie, privea spre noi. Aşa au trecut câteva minute de aşteptare. Deodată, s-a pus în mişcare îndreptându-se spre brâul de mlaştină, dar nu-l străbătu.

   Am rămas dezamăgit, întrucât am crezut că-l va trece şi că va ajunge lângă noi, trădându-ne locul de trecere, ceea ce ne va înlesni evadarea.

   — Aşteaptă, dragă Robert! Mă linişti Marian, atunci când am lăsat să-mi scape o înjurătură. Ceva se va întâmpla acum.

   Răsărise luna care lumina împrejurimile Ca într-o zi mohorâtă. Am putut recunoaşte clar zona pe unde păşea creatura misterioasă.

   După vreo două sute de metri, „Diavolul din Tarai" se opri şi începu încă o dată să examineze cu atenţie împrejurimile. Încă tot nu mă lămurisem cu ce fel de fiinţă aveam de-a face. Dacă n-ar fi fost această blană ciufulită, l-aş fi luat drept om. Cât despre cap, nu-mi puteam da seama prea bine, întrucât pletele îl cădeau vâlvoi peste faţă, acoperind- o în cea mai mare parte.

   Cam vreun sfert de oră rămase nemişcat, apoi... făcu câţiva paşi şi păşi în apă. Îmi venea să exult de bucurie când mi-am dat seama că va veni spre noi.

   Dar bucuria mea nu era să ţină. După zece sau doisprezece paşi, silueta se opri din-nou, se întoarse pe călcâie şi. se grăbi din nou spre mal. Doi crocodili uriaşi se grăbiră spre locul pe care îl părăsise.

   — Acum ştiu cu exactitate unde se află vadul, „Diavolul"

nostru tocmai s-a trădat singur!

  — Vrei să traversezi mlaştina fără să ştii unde e cărarea ce duce la colibă?

  — N-am ce face, doar nu vrei să rămâi în continuare prizonier pe insula asta. Dacă n-ar fi crocodilii ăştia, ar fi o bagatelă să găsesc cărarea, numai bestiile astea îmi creează dureri de cap.

  — Nu o să dispară repede de aici, Mariane, aşa că drumul ne e barat!

  — Aşteaptă numai, dragă Robert, există destule mijloace de a-i ademeni!

  — Cum vrei să o faci. Nu avem arme, deci nu putem să-i alungăm cu împuşcături!

  — Nici nu e necesar. Mai aşteptăm o oră, dacă „Diavolul" nu se arată, va trebui să acţionăm curând. Cred că vom reuşi!

  Am examinat cu atenţie malul, dar misterioasa creatură nu mai apăru în sfârşit, prietenul meu îi făcu lui Pongo un semn.

  Credinciosul uriaş se ridică imediat în picioare, îşi luă o creangă lungă pe care şi-o cioplise pe lumină şi păşi spre locul pe unde trebuia să apară „Diavolul din Tarai". Odată ajuns acolo. Începu să sondeze cu ea apa mlaştinei. Ne-am ridicat şi noi, pentru a supraveghea insula, astfel ca Pongo să nu fie surprins de „Diavol". Dar acesta nu se mai arătă.

  În sfârşit, Pongo ne făcu un semn Ne-am grăbit spre el, în timp ce acesta făcea câţiva paşi precauţi în apa mlaştinei. Ca un orb, el continua să sondeze apă cu ajutorul crengii, pentru a nu greşi cumva.

  — Am găsit vadul, Robert! În zece minute vom putea fi dincolo. Acum va trebui să ademenim crocodilii! Tocmai în acel moment veneau trei crocodili într-acolo. Pongo se întoarse repede şi sări pe mal. Câteva secunde mai târziu, crocodilii erau tocmai deasupra locului din care începea cărarea subacvatică.

  — Va trebui să adunăm câţiva bulgări de pământ, Robert, cu care să alungăm crocodilii! Dacă unul sau doi se lasă momiţi, ceilalţi îi vor urma cu siguranţă. Principalul e să trecem vadul!

  Acum mi-am dat imediat seama ce voia să facă Marian. Am început să caut şi să car în frenezie bolovani.

  Când s-au adunat suficienţi, Marian a început să-i arunce în mlaştină, plescăind apa în jurul său.

  În cele din urmă începu agitaţia între crocodili. Câţiva sau grăbit spre locul unde apa începuse să plescăie Acum prietenul meu aruncă un bolovan mai mare la o depărtare de zece metri în mlaştină. Crocodilii au ţâşnit ca din puşcă acolo mirosind vreo pradă. Un bolovan căzu în apă şi crocodilii o apucară într-acolo. În felul acesta prietenul meu dorea să îndepărteze crocodilii de vadul pe unde trebuia să trecem.

  Aşa cum era de aşteptat şi alţi crocodili au devenit atenţi şi au plecat să vadă ce pradă nouă s-a ivit pentru ei.

  Deşi doream să părăsim cât mai repede insula, trebuia să avem răbdare. Nu era suficient faptul că am momit crocodilii, dar nici distanţa la care se aflau ei acum. Cel mai bine ar fi fost să-i momim până la mijlocul insulei şi desigur asta voia să facă Marian.

  A fost o treabă plictisitoare, dar ne-a reuşit pe deplin. A durat aproape o oră ca să-i îndepărteze astfel, dar a meritat fiindcă acum bestiile trebuiau să se învârtă destul de mult pentru a ne ataca. Ultimul şiretlic pe care l-a folosit prietenul meu a fost să arunce un bolovan uriaş între ei Crocodilii au început să se atace reciproc, măcelărindu-se între ei. Acum trebuia să ne folosim de ocazie.

  Pongo continua să cerceteze vadul. El se afla deja în mijlocul acestuia şi ne făcu semn să ne grăbim.

  — Massers, vad este bun, nu trebuie pierde ocazia, ne striga el. Pongo aşteaptă massers.

  Am alergat înspre vad, păşind în apa tulbure, uitându-mă tot timpul îngrijorat în jurul meu, pentru ca şi crocodilii să nu se apropie mai repede decât estimaserăm noi Dar lupta era încă în toi. Animalele ucise au foste rupte în bucăţi şi devorate de semenii lor. Apa împroşcată şi zgomotul încăierării răzbătea până la noi.

  L-am ajuns repede pe Pongo care era deja în mijlocul vadului continuând cu creanga lui să sondeze apa, deşi era convins că vadul nu făcea nici o cotitură. Eram foarte aproape de a-l ajunge pe Pongo când privirea mi-a alunecat întâmplător în dreapta mea. Şi ce-am văzut n-a făcut să încremenesc de groază Un crocodil înota în mare grabă spre noi. Era unul care scăpase din masacru, ne observase şi înota spre noi.

   — Înainte, Pongo, se apropie crocodilii! i-am strigat eu prietenului nostru agitat.

   Marian privi şi el înspre dreapta.

   — În două minute ne va ajunge, Pongo! Trebuie să ne grăbim! Cred că malul nu mai face cotituri şi nu este cazul să fi aşa de prudent.

   — Massers, Pongo mai bine precaut şi când vad bun Crocodil rănit şi nu ajunge aşa repede.

   M-am uitat şi eu din nou în dreapta ca să mă asigur şi acum mi s-a părut şi mie că uriaşul negru avea dreptate, mişcările crocodilului deveniseră mai lente. Cu toate astea putea deveni foarte periculos dacă nu ne grăbeam.

   Acum trebuia însă să ne bazăm pe instinctul uriaşului nostru prieten negru, care continua să sondeze cu creanga cărarea subterană, mărginindu-se să arunce din când în când câte o privire înspre lateral.

   Acum însă se ivi o altă primejdie potenţială. Lângă crocodilul rănit se mai ivi unul, dar de data era sănătos. Şi apoi încă câţiva. Aceştia din urmă aveau toate şansele să ne ajungă mai repede decât anticipaserăm noi. Eram tocmai pe punctul de a declanşa un nou avertisment când se petrecu ceva îngrozitor. Crocodilii s-au repezit cu toţii la cel rănit şi l-au rupt în bucăţi.

   Din nou se iscă în apropierea noastră o luptă aprigă, în urma căreia alte bestii au fost rănite şi apoi sfâşiate în bucăţi de cele tefere.

   Neobosit, Pongo, ţinea încontinuu direcţia către ţărm. Nici o secundă nu se lăsa descumpănit de agitaţia crocodililor. Mereu prudent, uriaşul îşi ţinea în mână creanga groasă, cu care continua sondarea apei, cu doi paşi înaintea mea. În felul acesta ne-am apropiat tot mai mult de ţărm.

   Lateral, lângă noi, lupta între bestii era în toi. Deodată am încremenit Un crocodil părăsise scena luptei şi acum venea direct spre noi. Am scos un ţipăt de avertizare. De acum şi Pongo îşi dădu seama de pericol O scurtă şovăire şi Pongo îşi acceleră considerabil înaintarea. El găsi totuşi numai teren solid sub picioare şi ajunse nevătămat la mal, iar noi după el. Şi crocodilul nu întârzie să sosească şi acum bestia îşi căscă o gură cât toate zilele, privindu-ne cu ochii săi mici şi pânditori Marian îi făcu zâmbind cu ochiul.

   — Prea târziu, dragă prietene, ar fi trebuit să te grăbeşti mai mult.

   Apoi se întoarse spre Pongo care continua să examineze acum malul cu atenţie.

— Crezi că ai să găseşti cărarea prin pădure? l-a întrebat

Marian.

  — Pongo găseşte cărarea. El ştie unde este. Curând ajunge la luminiş.

  Înconjurasem deja jumătate din porţiunea insulei. Pongo se opri în faţa unui tufiş des pe care continuă să-l examineze Mă miram cum de alesese tocmai acel tufiş, care nu-mi părea cel mai potrivit, dar uitasem pe moment ce bun simt de observaţie avea prietenul nostru negru. În spatele tufişului începea cărarea care ducea de fapt înspre luminişul unde eu plasasem locuinţa „Diavolului din Tarai". Pongo o ghicise de minune, dar acum începea pentru noi adevărata provocare.

  În depărtare se auzeau urletele animalelor, iar chiar lângă noi se auzea schelălăitul unui leopard. Noi trebuia să ne grăbim cât mai mult pentru a ajunge la luminiş. Acolo, în coliba de pe par, trebuiau să se afle armele noastre, pe care neapărat trebuia să le recuperăm, fără ele nu puteam, din păcate, întreprinde nimic. Pe de altă parte, trebuia să-l căutăm şi pe Thumball, care după părerea noastră se mai afla încă prizonier acolo.

  — Prizonier?

  — Da, aşa presupun, altfel dacă ar fi fost liber, ne-ar fi dat el vreun semn de avertizare. Trebuia doar să fi băgat de seamă că eu însumi am fost luat prizonier.

  Pongo păşea înainte. A trebuit să ocolim de multe ori şi tot de atâtea ori pentru a pândi şi a fi atenţi la urletele animalelor de pradă care se auzeau mai departe sau mai aproape în pădure.

  A fost un marş greu şi am răsuflat cu toţii uşuraţi atunci când Pongo ne dădu semnalul că am ajuns la marginea luminişului. El aplecă în jos crengile unui arbust pentru a putea privi mai bine luminişul scăldat în lumina razelor de lună.

  Da, acolo la marginea se iţea coliba „Diavolului din Tarai", dar el nu era de văzut nicăieri. Acum trebuia să părăsim adăpostul vegetal pentru a putea intra în colibă. Asta presupunea anumite riscuri. „Diavolul" părea să fie un adversar de temut pe care în nici un caz nu era voie să-l subestimăm. Trebuia însă să riscăm. Ne favoriza momentan faptul că razele astrului nopţii cădeau oarecum oblic şi că rămâneam în continuare protejaţi la umbra copacilor înalţi.

  Acum când încă ne mai aflam la marginea luminişului nu puteam fi recunoscuţi. Marian îi făcu semn lui Pongo. Acesta păşi îndată în luminiş şi se uită cu atenţie în jur. L-am urmat imediat. Acesta păşea înainte, aplecat, pe marginea luminişului, în umbra copacilor înalţi. Acum se punea problema de a ajunge cât mai repede la colibă. Cinci minute mai târziu eram foarte aproape de aceasta. Nimeni nu se arătă, iar în interiorul acesteia domnea liniştea. Poate că fiinţa misterioasă nu era acasă. Să fi străbătut ea în timpul nopţii pădurea seculară?

  — Trebuie să urcam sus ca să ne convingem cu proprii noştri ochi, mi-a şoptit Marian. O să fac eu încercarea, dar stai cu ochii în patru şi vino repede în ajutor dacă este cazul. Pongo, la fel şi tu.

  — Massers, mai bine Pongo urcă sus. Pongo apucă mai bine pe „Diavol", care este şi el tare.

  Aici Pongo avea mare dreptate, întrucât puterile herculeene ale acestuia ne puteau servi mai bine într-o luptă corp la corp decât ale lui Marian. Acesta recunoscu şi el superioritatea lui Pongo la acest capitol, aşa că îşi dădu consimţământul.

  — Dacă vrei să încerci bine atunci, Pongo, dar fii foarte prudent, noi la rândul nostru vom fi atenţi aici, jos. Să nu uiţi că „Diavolul din Tarai" dispune de o armă grozavă, care este bumerangul.

  — Massers, fii liniştit, Pongo ştie ce face.

  Încet şi precaut Pongo începu să urce pe scară. Eu m-am apucat sa cercetez împrejurimile în timp ce Marian avea grijă să observe orice mişcare suspectă ce ar fi putut veni din colibă. Din când în când mai aruncam şi eu câte o privire în sus, pentru a cerceta coliba şi a-mi da seama dacă nu este vreo mişcare suspectă la înălţime.

  Pongo ajunse sus şi acum examina uşa de bambus. Apoi, pătrunse înăuntru. Au trecut câteva minute de aşteptare încordată. Mă aşteptam ca din clipă în clipă să aud vreun zgomot de luptă, dar nimic din toate acestea nu se întâmplă în cele din urmă silueta prietenului nostru apăru din nou pe

platformă.

   Ne arătă zâmbind un revolver, una dintre armele noastre şi ne făcu semn să urcăm. „Diavolul din Tarai" nu era în colibă. Ne-am conformat cât mai repede pentru a ajunge imediat sus. Interiorul Colibei era gol, iar Thumball nu era nici unde de găsit. Într-unul din colţurile colibei stăteau armele noastre, pe care le-am luat imediat. Şi celelalte lucruri ale noastre se aflau aici, printre care şi lămpile de buzunar. Am aprins una dintre ele, dar am stins-o imediat ca nu cumva să răzbată vreo rază trădătoare printre pereţii colibei.

   Marian se apucă să cerceteze încă o dată toată coliba. N- am găsit caietul cu notiţe, dar am găsit armele lui Thumball, care erau o dovada că fusese şi el luat o dată cu noi prizonier.

   — Ei, ce mai avem de făcut aici, Mariane? Asta dacă nu cumva ai de gând să aştepţi aici reîntoarcerea „Diavolului" pentru a-l surprinde.

   — Aşa e, unde să mai rătăcim în noaptea asta? Cine ştie unde l-a târât „Diavolul" pe Thumball. În orice caz, nici măcar Pongo nu ar putea citi urmele creaturii ăsteia pe întunericul asta.

   Am mai găsit în colibă încă două bumeranguri, armele acestei fiinţe misterioase.

   — Asta e dovada că fiinţa asta misterioasă are de gând să se întoarcă aici. Ceea ce nu găsesc sunt scorpionii verzi pe care i-am luat de la mănăstirea aceea.

   — Crezi că i-a pitit pe undeva?

   — Habar nu am. Mă gândesc la spusele călăuzei Ghodo, dragă Robert. Nu ne-a atenţionat acesta că „Diavolul din Tarai" este în strânsă legătură cu călugării şi că aceştia îi vin în ajutor dacă-i cheamă? Poate că le-a şi dat un semn în acest sens.

   — Îmi pare foarte rău că nu am mai putut găsi carneţelul englezului, întrucât era vorba de o mărturie autentică.

   — Dacă aşa stau lucrurile nu le mai putem schimba. N-ar avea sens să ne întoarcem la vechea mănăstire.

   — Cu plăcere nu aş mai merge acolo. Dar ce se petrece cu Pongo? Se pare că a descoperit ceva în desiş.

   Pongo se aşezase să stea de veghe la uşă şi în acelaşi timp finea sub observaţie luminişul. Acum închisese uşa aproape de tot şi spiona printr-o crăpătura a acesteia. Ne făcu apoi un semn să mergem lângă el.

   — Massers, acolo stă „Diavol din Tarai", ne şopti el imediat ce am ajuns.

   Într-adevăr la marginea luminişului stătea creatura ciudată şi cerceta luminişul Parcă nu era hotărâtă ce să facă. În mâna dreaptă ţinea un bumerang, aşteptându-se probabil la un atac. Încet, încet „Diavolul" se apropie de colibă.

   — Să-l aşteptăm aici sus, îmi şopti Marian. Nu poate face singur lumina şi nu ne recunoaşte de la început. Să mergem cu toţii în spatele uşii şi îl vom ataca când va o va deschide.

   — Massers, Pongo face totul singur când om vine sus.

   — Crezi că avem de-a face totuşi cu un om, Pongo? Am întrebat eu nedumerit.

   — Da, acela este un om.

   Am scuturat din cap neîncrezător. Dar nu ne mai puteam contrazice asupra acestui aspect, întrucât creatura ajunsese deja lângă stâlpul colibei şi începu să urce scara. Ne-am pitit gata de atac în spatele uşii şi am aşteptat.

   Dar a fost să se întâmple altfel decât am socotit noi. Creatura nu pătrunsese în interiorul colibei ci rămăsese pe platformă. Se găsea numai la circa un metru faţă de noi. O săritură şi Pongo ar fi fost în spatele „Diavolului din Tarai".

   Câteva minute creatura zăbovi acolo privind atent înspre luminiş, apoi se rezemă de uşă. I-am ascultat respiraţia precipitată, de parcă ar fi venit după un mare efort. Stătu aproape un sfert de oră în aceeaşi poziţie. Deodată am auzit câteva murmure scoase de fiinţa asta. Erau cuvinte englezeşti pe care le-am înţeles foarte clar. Urmară câteva minute de tăcere. Apoi din nou a început să vorbească.

   „Am găsit-o, ea există, acum trebuie să aflu unde se găseşte vechea mănăstire. Oamenii vor trebui să spună, nu voi înceta până nu o să o găsesc!"

   Din nou tăcu creatura Un cot primit de la prietenul meu mă somă să fiu atent. Poate că acum vom afla misterul „Diavolului din Tarai".

   „Oamenii au dispărut... crocodilii i-au mâncat, dar a mai rămas unul.. Acela va trebui neapărat să vorbească. să-mi spună. Thasy n-o să-l capete."

   Vorbea omul nostru oare despre noi? După părerea mea nu erau alţi oameni în regiune. Dar ce trebuia să-i fi spus noi? A aflat oare că noi am căutat scorpionii verzi în mănăstire şi acum ni i-a luat ca un semn de recunoaştere?

   „Trebuie să-l întreb pe omul ăsta imediat. trebuie să-l întreb. Dacă nu îmi va spune nimic o să-l azvârl drept hrană crocodililor."

   Deodată omul, sau creatură ce-o fi fost, coborî ca fulgerul scara şi o luă la goană prin luminiş, încât am crezut prezenta noastră fusese remarcată. N-a mai fost timp să intervenim, întrucât acesta coborâse prea brusc.

   — Ai înţeles ceva din ce-a spus, Mariane? întrebai prietenul meu care se pregătea de pe acum să ia urma creaturii.

   — Da, aproape că mi-a părut rău de bietul om.

   — Om ai spus? Ştii cine este atunci omul ăsta, Mariane?

   — Da, cred că l-am recunoscut. Nu este decât un fanatic, un fanatic al ştiinţei.

   — Nu te referi, Doamne fereşte, la John Thompson însuşi?

   — Fireşte că mă gândesc la el şi de fapt chiar ăsta este.

   — Prostii, Mariane. Omul ăsta era un cercetător, un naturalist.

   — Pe care fără îndoială „Diavolul din Tarai" l-a învins.

   — El însuşi joacă rolul diavolului, dragă Robert.

   — Cred că aici te înşeli, Mariane. Această biată creatură trebuie să-şi fi petrecut multă vreme în junglă. Şi apoi are o blană ca de animale.

   — Şi vorbeşte fluent englezeşte.

   — Blana îi e trasă peste corp şi îi serveşte ca îmbrăcăminte, dragă Robert Cât despre păr acesta nu i-a fost tăiat de câteva luni. Cred că şi noi am arăta la fel dacă am petrece aici o jumătate de an şi nu ar mai rămâne nimic din hainele noastre.

   — Pur şi simplu nu pot crede, Mariane. Acesta să fie cercetătorul John Thompson? Atunci de ce ne-a atacat?

   — Nu mai este întreg la minte, Robert. Dacă mai zăboveşte mult în pădurea asta, are toate şansele să se ţicnească de tot. Acesta trăieşte pentru o idee şi numai una.

  — Şi despre ce idee e vorba, Mariane?

  — Nu ştiu nici eu. Dar bănuiesc că e în legătură cu „Diavolul din Tarai", al cărui rol îl joacă el.

  — O să aflăm destule lucruri dacă îl putem captura. Dar de ce nu îl urmărim de îndată?

  — Fiindcă oricum se va reîntoarce aici.

  — Vorbea despre Thumball Poate că ne-ar fi dus la el.

  Marian ridică capul.

  — Domnul Thumball? întrebă el îngrozit. Credeam că se referă la călugărul Thasy. Atunci ne-a lăsat să ne scape o ocazie foarte favorabilă. Poate nu-i târziu să îl urmărim şi acum şi să dăm de ascunzătoarea lui Thumball.

  — Am păşit pe poteca îngustă, pe care am venit massers. Om merge la insula mică.

  — Excelent. Să-l urmărim atunci. De acum avem armele noastre şi nu ne mai temem de animalele de pradă. Poate că l-a dus şi pe Thumball acolo, altfel nu ar fi vorbit despre dispariţia noastră.

  — Atunci să ne grăbim, altfel vom ajunge prea târziu pentru a-l mai salva pe Thumball, le-am transmis eu prietenilor mei.

  Pongo se convinse încă o dată dacă „Diavolul din Tarai" a părăsit luminişul, după care coborî sprinten mica scăriţă în bambus.

  Noi l-am urmat îndeaproape...

UN FANATIC CUPRINS DE NEBUNIE

   O JUMĂTATE DE ORĂ MAI TÂRZIU stăteam cu toţii în faţa brâului de mlaştină care înconjura insula. Dincolo nu se vedea însă nici un om. Ne-am privit uimiţi.

   Ne făcuserăm deja socotelile că îl vom găsi pe Thumball, iar acum nu ştiam ce să întreprindem mai departe. „Diavolul din Tarai" venise doar încoace, Pongo ne-a asigurat de asta, aşadar unde a dispărut, unde este?

   Ne găseam în faţa unui desiş des, în umbra unui copac uriaş. Ne-am sfătuit în şoaptă. Am propus să ne reîntoarcem în colibă pentru a-l aştepta acolo. Marian nu fu de acord.

   — Omul a venit clar încoace, dacă se va reîntoarce ne vom da seama imediat de unde vine şi aşa vom afla unde este Thumball, era de părere Marian. Propun să-l aşteptăm acum şi să-l pândim.

   Ne-am aşezat pe jos după ce ne-am asigurat că nu sunt şerpi, pândind sosirea diavolului, care după o oră încă nu apăruse.

   De abia înspre dimineaţă Pongo ne avertiza cu binecunoscutul „massers, atenţie", arătându-ne într-o anumită direcţie.

   Ochii săi ageri au distins imediat silueta diavolului, care se apropia. Deodată acesta apăru în cealaltă parte a pădurii, uitându-se cu mare atenţie în jurul său, scrutând toate direcţiile. După care se apropie repede.

   — O să-l prindem cu siguranţă, ne şopti Marian. Omul va fi atât de surprins încât nu va mai putea opune rezistenţă. Înainte de a-şi da seama ce se petrece se va trezi legat.

   Pongo dădu numai din cap, încordându-se gata pentru săritură. Fără să bănuiască Diavolul se apropia de noi. Când se mai afla doar la o depărtare de vreo zece metri, acesta se opri brusc şi privi iscoditor spre noi. Să ne fi observat oare? Cu siguranţă! Întrucât mâna sa dădu să apuce bumerangul. Ridică mâna în sus după care aruncă.

   De abia am avut timp să ne aplecăm, când bumerangul alunecă pe lângă noi şi ateriza în tufişul din spatele nostru.

„Diavolul din Tarai" se întoarse Repede pe călcâie şi fugi de acolo, cu o viteză uimitoare.

   Aş fi putut să îl culc la pământ cu un glonte, dar nu am vrut sa o fac. Ca să-l putem ajunge luându-ne după el, ar fi fost imposibil, chiar şi pentru Pongo, întrucât creatura era mult prea rapidă.

   Marian evaluase bine situaţia. El dădu crengile tufişurilor la o parte şi extrase bumerangul în momentul următor el şi aruncă după fugar cu acesta.

   Cum am mai spus noi am mai practicat acest gen de sport pe când ne aflam în Australia şi eram destul de antrenaţi în aceasta. Bumerangul vâjâi prin aer şi îl lovi pe fugar în cap, tocmai în momentul în care se întorcea pentru a vedea ce vom face noi.

   Bumerangul îl atinse pe acesta în tâmplă, ceea ce îl doborî la pământ, unde rămase nemişcat. Ne-am grăbit spre el ne-am aplecat asupra lui şi l-am examinat. Acum eram convinşi că avem de-a face cu un om. Acesta îşi trăsese o blană de maimuţă peste trup, producând o impresie stranie călătorului. Şuviţele lui de păr lung erau zburlite şi îi căzuseră de-a valma peste faţa, acoperind-o în cea mai mare parte.

   — Profesorul John Thompson, îmi şopti Marian tulburat. Am sau n-am dreptate, dragă Robert?

   Omul era încă inconştient. L-am legat de mâini şi de picioare pentru a preveni orice atitudine iresponsabilă ulterioară a acestuia. L-am transportat până la apă pentru a-i stropi faţa.

   După zece minute omul deschise ochii. Ne privi uimit. Mă aşteptam ca omul să încerce să sară şi să ne împroaşte cu înjurături. Dar departe de a se întâmpla asta. Rămăsese liniştit la pământ şi ne examină cu atenţie. Deodată ni se adresă:

   — Unde mă aflu? Cine sunteţi dumneavoastră?

   — Sunteţi profesorul John Thompson?

   Omul îşi închise ochii ca şi cum ar fi încercat să îşi amintească Deodată se smuci şi sări în sus, după care ne strigă furios:

   — Sunt „Diavolul din Tarai", nu există nici un profesor

John Thompson.

   Omul se prăbuşi din nou la pământ datorită legăturilor de care uitase. Prietenul meu îl îndreptă puţin de spate şi îi întrebă liniştit:

   — Servitorul dumneavoastră v-a părăsit, domnule profesor. Trăiţi de mult în junglă singur, nu-i aşa?

   — Da, da... da... sunt „Diavolul din Tarai"!

   Ultimele cuvinte le strigă cât putu de tare.

   — L-aţi căutat aici pe „Diavolul din Tarai", domnule profesor?

   Omul se potoli treptat, până când putu vorbi aproape liniştit.

   — Eu. am plecat să. caut scorpionii verzi, începu el să ne spună sacadat, întrerupându-se de mai multe ori, ca şi cum ar fi voit să-şi amintească. Nu i-am găsit. Atunci au apărut călugării cei vârstnici, care mi-au spus multe despre păianjenii verzi. Am vrut să caut mănăstirea veche dar nu am găsit-o. Am rămas singur în junglă, înconjurat de fiare. Starea psihică mi s-a înrăutăţit. A apărut „Diavolul din Tarai" şi am devenit eu însumi. diavolul.

   — Nu există diavol, după cum prea bine ştiţi, domnule profesor. Ne-aţi făcut prizonieri şi ne-aţi luat trei scorpioni verzi, pe care noi înşine i-am luat de la vechea mănăstire Unde sunt aceşti scorpioni?

   — Scorpionii. verzi? Ochii omului se măriră parcă nevenindu-i sa creadă. Părea complet dezorientat. Strigă apoi din toate puterile:

   — Thasy a luat scorpionii verzi, el mi-a furat agonisirea mea de o viaţă. Încă nu sunt nebun. dar voi înnebuni curând!

   — Unde l-aţi lăsat pe camaradul nostru? Doar l-aţi luat prizonier, domnule profesor?

   — El. el. trebuie să moară. Călugării îl vor pentru ei.

   — Călugării?

   Omul începu să râdă în hohote, apoi ne strigă agitat:

   — Călugării m-au vrut şi pe mine, pe Thompson, pe profesorul John Thompson, dar eu am devenit „Diavolul din Tarai", de care aceştia se tem. Acum au venit din nou să-i caute pe. nu, nu, i-au furat scorpionii verzi „Diavolului din

Tarai" şi acum e rândul meu să merg sa îi pedepsesc...

  — Unde l-aţi lăsat pe camaradul nostru? nu se lăsă nici da data asta Marian.

  — L-au luat călugării, dar nu-l vor duce de aici de teamă să nu mă iau după ei şi să găsesc vechea mănăstire.

  Tot vorbind, începu să tragă de legături de care cu siguranţă s-ar fi dispersat imediat, daca nu ar fi sărit imediat Pongo de la locul lui.

  — În ce direcţie trebuie să o apucăm, ca să ne grăbim? nu-l slăbi Marian.

  Profesorul nu răspunse nimic, ci rămase acum complet nemişcat cu ochii închişi. Când prietenul meu se apropie deasupra lui constată că. acesta dormea profund.

  Ne-am uitat unii la alţii dezamăgiţi.

  — Massers, acum caută massers Thumball, ne propuse credinciosul nostru prieten Pongo crede că găseşte om acolo şi ne arăta direcţia din care venise „Diavolul".

  — Şi ce facem cu omul ăsta, arătă înspre profesorul adormit. Trebuie să fim aici când se va deştepta.

  — Massers, Pongo merge singur, apoi merge şi massers după Pongo. Sau aşteaptă aici Pongo, până vine înapoi.

  — Bine Pongo, încearcă-ţi şansa! Noi te aşteptăm aici. Ne găseşti în acelaşi loc.

  Pongo se îndepărtă repede. Marian îl cercetă încă odată pe aşa-zisul „Diavol din Tarai".

  Văd că doarme de-a binelea, sper că nu l-a vătămat prea puternic lovitura aia de bumerang.

  — Poate că i-a prins chiar bine. Am auzit că unii oameni şi-au revenit din nebunie după o asemenea lovitură!

  — M-am gândit şi eu la asta. Acum va trebui să aşteptăm până ce se va trezi din somn şi asta poate dura ore întregi.

  — Sper să obţii informaţii suplimentare de la el, Mariane!

  — Asta vreau şi eu! Nu neg. Când şi a scris jurnalul acela nu cred că mai era întreg la minte, fiindcă vorbea la persoana a treia, despre sine însuşi. Mă refer la „Diavolul din Tarai".

  — S-ar putea să existe cu adevărat un „Diavol din Tarai".

  — Mariane, o fiinţă care a fost alungată chiar de către el Ghodo ne-a povestit că legenda „Diavolului din Tarai" era o

poveste veche.

  — Ai dreptate, dragă Robert, de aceea sunt de părere că...

  Marian se opri în mijlocul frazei şi privi spre pădure. Când m-am întors şi eu pe călcâie am văzut un călugăr, care stătea nemişcat lângă un tufiş stufos şi se uita spre noi. Acesta nu ne putea recunoaşte cu uşurinţă, întrucât eram plasaţi în umbra unor arbori înconjuraţi de tufişuri dese.

  — Un călugăr aparţinând sectei scorpionilor verzi, i-am şoptit eu prietenului meu.

  — Da, probabil este acei Thasy la care făcea referire profesorul. Dar ce caută aici?

  Nu-i puteam răspunde la această întrebare, dar în acelaşi moment profesorul se mişcă de parcă prezenţa călugărului l-ar fi scos din transă. Îşi deschise ochii şi întrebă foarte clar:

  — Unde este Thasy, călugărul?

  — Nu departe de aici, ne priveşte, i-am răspuns repede.

  — Stătea acolo lângă un copac, dar pare că a dispărut din nou.

  Profesorul se îndreptă de spinare. Abia acum păru să remarce că este legat. Se uită întrebător la Marian şi spuse:

  — Am fost multă vreme inconştient, domnule? Sunt încă destul de ameţit. De ce sunt legat?

  — Cum vă simţiţi acum, domnule profesor? Ştiţi că sunteţi profesorul John Thompson, nu?

  — Fireşte, dar nu îmi pot aminti unde v-am mai întâlnit. Cine sunteţi dumneavoastră şi de ce sunt legat?

  Marian îi tăie legăturile bietului om.

  — Aţi fost bolnav, domnule profesor Aţi căzut pradă unui atac de alterare a personalităţii. Poate că şi clima a contribuit la asta. Aţi avut febră. Noi v-am găsit aici, în regiunea Tarai.

  Omul îşi privi ciudata îmbrăcăminte pe care o avea, apoi se uită la noi, apoi din nou la el, cu o privire care spunea multe.

  — Nu ştiu nimic din ce s-a întâmplat, dar de ce port blana asta?

  — O să vă povestesc totul. Dar mai întâi îl cunoaşteţi pe „Diavolul din Tarai"?

  — Pe „Diavolul din Tarai". A... da... îmi amintesc. Am venit încoace pentru a lămuri această legendă şi pentru. a căuta scorpionii verzi. Şi de ce mi se pare că i-am şi găsit?

  — I-aţi avut în mâini. Nu vă gândiţi prea mult la asta. Altfel spiritul şi psihicul vi s-ar putea deteriora din nou. Ce ştiţi despre '"Diavolul din Tarai"?

  — Trebuie să existe. Călugării mi-au vorbit mult despre asta. Dar cu mult înainte.

  — ÎI cunoaşteţi pe Thasy?

  — Thasy?

  Profesorul ne privi agitat la auzul acestui nume M-am temut să nu cadă în vechea lui stare, dar din fericire nu a fost cazul.

  — Thasy? Da, acum îmi amintesc. Acesta mi-a vorbit despre „Diavolul din Tarai" şi de scorpionii verzi.

  — Acum mi-e foarte clar. Acest călugăr, şef al ordinului scorpionilor verzi, v-a hipnotizat făcându-vă să credeţi că sunteţi „Diavolul din Tarai". Datorită loviturii de bumerang pe care aţi primit-o, v-aţi revenit din această transă hipnotică. Aţi fost mereu sub puterea vechilor preoţi ai acestui cult.

  Acesta înclină numai capul în direcţia prietenului meu.

  — Da, aşa trebuie să se fi petrecut lucrurile Dar unde este însoţitorul dumneavoastră, parcă vorbeaţi de el?

  — Da, l-aţi luat prizonier, i-am găsit urmele în coliba dumneavoastră. Nu va mai amintiţi unde l-aţi dus pe bietul om?

  Profesorul îşi scutură neputincios capul. În aceeaşi clipă apăru Pongo de cealaltă parte a luminişului. El se întorsese lângă noi şi ne raporta grăbit:

  — Massers, Pongo luat urmă de la massers Thumball. Trei călugări îl păzesc. Pongo nu întreprins nimic. Massers trebuie să vină repede.

  Am sărit repede în picioare în timp ce Marian îl privea nehotărât pe profesor.

  — Vreţi să veniţi cu noi, domnule profesor? îl întrebă el.

  — Fireşte, acum mi-am revenit pe deplin. M-am eliberat de puterea hipnotică a călugărului. Atunci haideţi să ne grăbim.

   Pongo ne conduse prin pădurea care devenea tot mai deasă şi mai mlăştinoasă. Deodată, uriaşul se opri şi ne arătă ceva, după ce dădu la o parte crengile unui tufiş stufos. Adică a intenţionat să o facă, pentru ca se întoarse dezamăgit înspre noi:

   — Massers, călugări dispărut, şopti el.

   — Dar spuneai ca se găsesc în acest mic luminiş.

   — Da, massers Farrow, Pongo văzut bine. Massers Thumball stătea pe pământ, dar nu conştient.

   — Atunci trebuie să-l fi dus de aici, dar o să-i luăm repede urma Pongo! Haide să începem cercetările.

   — Massers Farrow, Pongo nu poate căuta bine, călugări pitit în spatele tufişurilor şi aruncă cu săgeţi otrăvite.

   Pongo avea dreptate, pe când Marian mai şovăia încă dacă mai zăboveam mult, călugării ar fi putut sa plece cu Thumball, ceea ce noi trebuia sa împiedicăm cu orice preţ. Dacă păşeam acum în luminiş nu ar fi fost exclus ca aceştia să ne surprindă şi pe noi cu săgeţile otrăvite şi să ne aducă în puterea lor.

   Peste două ore aşteptam să apară zorii. Până atunci însă eram obligaţi să fim vigilenţi Marian recunoscuse implicit că nu aveam alternativă şi prin urmare am rămas în spatele unui copac înalt, de după care puteam privi constant asupra luminişului.

   Două ore nu erau un timp mare, dar atunci când trebuie să aştepţi este neplăcut. Întrucât nu aveam voie să ne mişcăm pentru a nu ne trăda, ne-am plictisit şi am răsuflat uşuraţi numai după ce au apărut zorii.

   Ne-am ridicat repede în picioare. Pongo pătrunse primul în tufiş. Deodată cineva se opri lângă el şi îl înlănţui. Pongo slobozi un ţipăt de spaimă pe jumătate înăbuşit. Am recunoscut de îndată ce îl atacase pe prietenul nostru. Un şarpe uriaş, un şarpe tigru, lung de vreo opt metri. Nu este otrăvitor, dar era foarte periculos pentru Pongo datorită puterii sale uriaşe. Pongo îşi scoase de îndată uriaşul cuţit de spintecat rechini şi începu lupta cu şarpele. Marian şi cu mine am sărit deodată în tufiş pentru a-i acorda ajutor. Mi- am scos pistolul de la brâu, dar mi-am dat seama că nu puteam face uz de el, din teama de a nu-l răni pe Pongo.

Doi metri depărtare de Pongo s-a oprit şi Marian. Foarte calm şi-a ridicat pistolul şi a ţintit. Capul şarpelui fu lovit, iar acum acesta se zbătea în ghearele morţii. Ne-am repezit apoi şi am început să ciopârţim trupul şarpelui, ca să-l eliberăm pe Pongo Din fericire camaradul nostru nu păţise nimic şi în scurt timp acesta a fost eliberat.

  Trupul şarpelui încă se mai zbătea încă. Palid ca moartea, profesorul Thompson ne urmărise, iar acum privea trupul reptilei. Împuşcătura fusese auzită fără îndoială de către călugări şi acum trebuia să ne grăbim dacă vroiam să găsim urmele acestora. Pongo le găsi curând. O cărare ducea prin tufiş în adâncul pădurii şi acum o urmam în mare grabă. Chiar şi aşa nu am reuşit să-i ajungem pe călugări. Călugării aveau un avans substanţial, întrucât ştiau că îi vom urmări.

  Şi acum veni neprevăzutul. Într-un alt luminiş l-am găsit pe Thumball, care era în deplinătatea facultăţilor sale. Călugării l-au legat de un copac, dar nu i-au făcut nimic, ceea ce ne-a mirat desigur. Marian mi-a spus căci călugării şi-au dat seama că îi vom ajunge curând. Temându-se de o răzbunare l-au lăsat pe englez în plata Domnului.

  Thumball ne-a povestit ca a fost doborât de „Diavolul din Tarai", după care s-a trezit în mâinile călugărilor. Aceştia l- au ameninţat că îl vor arde de viu. Dar el spera în ajutorul nostru. În noaptea asta adormise şi l-a trezit detunătura armei lui Marian. Atunci a ştiut că eliberarea lui este aproape. Ne-am bucurat cu toţii de întorsătura fericită a situaţiei.

  Profesorului i-ar fi plăcut să îi urmărim mai departe pe călugări pentru a recupera scorpionii verzi, întrucât noi renunţaserăm la asta, s-a învoit a se întoarce cu noi. Voia să revină în lumea civilizată şi să îşi lepede blana de maimuţă.

  Am ajuns netulburaţi la colibă, unde am rămas până a doua zi. Apoi ne-am reluat marşul prin junglă.

  Către amiază am ajuns la locul unde ne ascunseserăm rucsacurile cu provizii, adică ultima noastră tabără din pădure, după care ne-am pregătit de drum. Doream să părăsim cât mai repede acest ţinut mlăştinos.

  Dar n-a fost să fie. Dar faptul că viclenii călugări l-au eliberat atât de repede pe Thumball a avut o altă raţiune pe care noi nu am pătruns-o Cu ce fel de metode au lucrat aceştia, folosindu-se de hipnoză şi autosugestie, am aflat mai târziu prin Thumball. Din păcate mult prea târziu...

SFÂRŞIT

Volumul 248

EXPEDIŢIA DOCTORULUI MONTI

   O NOUĂ CUNOŞTINŢĂ

   ERAM PE CALE DE A PĂRĂSI ORAŞUL BOMBAY

pentru a întreprinde o călătorie îndelung plănuită la ruinele de la Bicksha, când Pongo foarte agitat ne apăru în faţă:

   — Da, Pongo! îl întâmpină Marian. Ce s-a întâmplat cu tine? Arăţi de parcă ai trăit o întâmplare excepţională.

   nostru după ce îşi şterse fruntea de sudoare cu mâneca cămăşii sale. Trebuie mergem îndată la Sud-Hotel. Aşteaptă acolo un domn englez. Are ceva important cu noi.

   — Un domn englez? am schimbat repede cu Marian priviri ciudate. Cine poate şti? Şi de ce în Sud-Hotel?

   Marian păru să chibzuiască la fel ca şi mine. Se întoarse spre uriaşul negru şi îl întrebă:

   — Şi nu-i ştii numele?

   Acesta scutură numai din cap. Grăbit, ne povesti cum trecu pe lângă hotel pentru a veni spre noi.

   Pongo primise câteva însărcinări de la Marian, pe care le dusese la bun sfârşit. Fără a pierde vremea a vrut să se întoarcă, întrucât şi noi eram pe cale a pleca din oraş. În faţa porţii de intrarea în hotel stăteau câţiva indieni, care îşi făceau veacul pe acolo. Aceştia se aflau antrenaţi într-o dispută aprinsă, aţinându-i calea prietenului nostru.

   În momentul următor un alt indian apăruse în cadrul porţii, care se întoarse către Pongo, chemându-l. Înainte de a-şi da seama ce se întâmplă, negrul fu atras în antreul hotelului, unde acestuia îi ieşiseră în faţă câţiva oameni albi. Aceştia purtau nişte căşti grele tropicale pe cap şi nişte costume uşoare de stambă, de culoare verde. Într-un colţ al hotelului erau îngrămădite bagaje şi câteva tărgi de bambus împletit.

   Unul dintre albi păşi înspre Pongo şi îl întrebă dacă nu era din întâmplare unul dintre însoţitorii lui Marian Farrow, despre care ştia că se află momentan în Bombay. Când Pongo îi răspunse afirmativ, omul îi ceru pe un ton autoritar ca să ne cheme la hotel pe Marian şi pe mine:

   — Mai mult nu a spus nimic? l-am întrebat eu.

   — Cum arată omul ăsta? au venit imediat întrebările una după alta, ultima pusă de Marian.

   Marian fireşte nu ştia cine sunt aceşti oameni şi se minună şi el cum şi de către cine am fost somaţi astfel să le facem cunoştinţă.

   Descrierea făcută de Pongo era cât se poate de exactă cu toate acestea ne folosea prea puţin. Un astfel de om aşa cum nu-l zugrăvea Pongo nu mai cunoscusem. Întrucât vorbea englezeşte n-ar fi fost exclus să fie vreun negustor. Dar ce căuta oare în Sud-Hotel, care era populat doar de câţiva privitori autohtoni când aceştia doreau să-l părăsească pentru o escapadă la oraş?

   Tărgile şi mulţimea de bagaje putea să ne trimită cu gândul că ar fi vreun savant cercetător, dar existau totuşi amănunte care nu se încadrau în acest concept, cel puţin după descrierea lui Pongo. Printre altele căştile acelea tropicale şi îmbrăcămintea acelor oameni. Aveau cizme uşoare şi arme care s-ar potrivi mai degrabă unei parade decât la un lucru atât de serios ca explorarea ţinuturilor virgine. Chiar şi modul lui de adresare - după mărturia lui Pongo - sfida atitudinea unor cercetători sau exploratori serioşi.

   — Sunt probabil aventurieri, remarcă Marian într-un târziu. Cel mai bine ar fi să nu dăm curs dorinţei acestora. Asta merită nişte oameni care nici măcar atâta bun simţ nu au de a-şi da numele.

   Cât despre mine, eu eram de altă părere. Poate că ni se oferea aici şansa unei experienţe extraordinare. După ultima noastră aventură nu s-a mai întâmplat nimic interesant şi nici vizitarea minunatelor temple de la Bicksha

nu-mi promitea mare lucru.

   Sigur că minele acestea ne vor aminti de anumite genuri de construcţii cu care ne-am familiarizat de atâtea ori în diferite părţi ale Indiei. Vraja lor misterioasă începuse să se evapore. Fuseseră străbătute şi cercetate de atâtea ori de numeroase echipe de savanţi, încât nu mai rămăsese nimic de dezlegat.

   — O să încercăm totuşi să-i mai vedem odată pe oameni, spuse deodată Marian chiar pe când eram gata să cred că va da semnalul de plecare din oraş.

   — Sud-Hotelul nu este departe de aici şi într-un sfert de oră putem ajunge acolo. Pongo va putea rămâne cu ghepardul lângă bagaje aşteptându-ne reîntoarcerea. Prea mult nu avem de aşteptat oricum.

   Lui Pongo nu îi prea plăcu ideea, dar nu avea cum să se opună. Marian dacă lua o hotărâre rămânea de obicei la asta.

   Băgaţi de seamă, părea să spună ochii uriaşului nostru prieten negru. Acesta se uită lung după noi, îndată ce am luat-o cu paşi repezi în direcţia hotelului, care se afla de cealaltă parte a străzii. Ne aflam acum într-un cartier vizitat numai foarte rar de către albi. Pe drum ne-am încrucişat cu ţărani cultivatori de orez, care îşi transportau marfa cu ajutorul unei căruţe înspre cine ştie ce magazine obscure de la marginea oraşului. Un îmblânzitor de şerpi cânta din flaut, iar o ceată de copii făceau o larmă nemaipomenită, dând cu piciorul în nişte cutii goale de conserve. Din când în când surprindeam nişte priviri de localnici care tocmai prietenoase nu erau.

   Deşi au trecut de mult timpurile în care orice european era întâmpinat cu sentimente de ură în India, existau şi azi anumiţi oameni care în fiecare străin îşi găseau personificat duşmanul.

   În sfârşit am ajuns în micul antreu al Hotelului Sud, care era gol cu excepţia bagajelor menţionate deja, în timp ce în aerul respirat mirosea a parfum de ţigarete scumpe. Dintr-o cameră vecină se auzeau voci. Nu voiam câtuşi de puţin să ascultăm nepoftiţi discuţiile altora, aşa că eram pe cale de a ne aşeza în nişte fotolii trase în jurul unei măsuţe acoperită cu tot felul de hărţi şi planuri. În momentul acela am auzit cum cineva spuse cu voce tare:

   — Aş fi de acord dacă ar fi chiar aşa de uşor...

   Restul frazei nu l-am putut distinge, căci o altă voce îl întrerupse spunând:

   — După câte ştim nu va fi de acord niciodată cu planul nostru. Este cunoscut că nu ne lasă în aventuri atât de nesigure.

   — Şi nici din acelea pe care le avem noi în vedere! interveni o altă voce.

   Mai departe nu am putut înţelege nimic, întrucât vocile nu se mai auzeau.

   Marian mă privi încruntând sprâncenele. Şoptind mă întrebă:

   — Ce părere ai Robert de toate astea?

   Da, ce părere aveam eu despre toate acestea? Vorbeau acei oameni despre noi? Când vorbeau de el se refereau la Marian Farrow?

   Nu era exclus, întrucât Marian şi cu mine nu eram nişte necunoscuţi. Şi mai aveam şi reputaţia că nu ne lăsăm uşor atraşi într-o aventură îndoielnică. Nu trebuia să căutăm cu dinadinsul aventuri. Acestea le întâlneam de la sine. Marian însuşi îi dispreţuia pe aceia care căutau cu orice preţ experienţe inedite. Cine ţine ochii deschişi nu era laş. Puteai trăi şi fără asta diferite experienţe interesante. Mai cu seamă aici în India existând nesfârşite posibilităţi, mai ales pentru acei cărora nu le plăcea să lâncezească într-un fotoliu ca să citească despre aventurile altora.

   Deodată se deschise uşa din spatele căreia s-au auzit cu câteva minute înainte vocile. În faţa noastră apăru un om înalt, cu umeri largi, cu trăsături energice şi pielea închisă la culoare. În mâna stângă îşi ţinea casca tropicală care tocmai şi-o luase de pe cap.

   Cu mâna dreaptă îşi frecţiona faţa încălzită în timp ce ochii săi cenuşii zăboviră cu interes asupra mea şi a lui Marian.

   — Ia te uită! exclamă el cu vădită mulţumire şi făcu câţiva paşi în întâmpinarea noastră. Îşi puse batista la loc în buzunar şi ne întinse mâna.

   — Numele meu este Monti, doctorul Monti, spuse el, în timp ce noi încă nu replicasem nimic la primele sale cuvinte. Dumneavoastră sunteţi prin urmare domnul Farrow, nu-i aşa?

   În timp ce vorbea, ochii săi îl examinau pe prietenul meu cu multă minuţiozitate.

   — Farrow, înclină capul Marian şi îi întinse străinului mâna. Aţi dorit să-mi vorbiţi mie şi prietenului meu Robert Bertram. Cu cine am, de fapt, onoarea?

   Dr. Monti zâmbi oarecum misterios. Înainte de a da totuşi un răspuns, arătă înspre cei doi însoţitori ai săi.

   — Mai întâi aş vrea să vă prezint pe prietenii mei. Acesta de aici este Winston. Nu ştiu dacă aţi auzit de el. Mr. Winston este reporter la un săptămânal englez. Celălalt domn de aici se numeşte Galdon, cel mai bun ţintaş şi trăgător cu arma pe care l-am întâlnit. Poate lovi de la cincizeci de metri cu glontele carabinei sale drept în crucea din mijloc a ţintei. Ei, ce spuneţi?

   Marian, de fapt, nu spusese încă nimic, dar mi-am dat seama de trăsăturile feţei sale că nutrea cam aceleaşi gânduri ca şi mine. Ca să loveşti de la 50 de metri drept în mijlocul însemnat cu o cruciuliţă o ţintă de mărimea unei cărţi de joc era de-a dreptul o imposibilitate. Cel ce spunea asta exagera grosolan. Afirmaţiile doctorului Monti erau mai degrabă încercări de a ne capta nouă atenţia. Încercări copilăreşti. Dar deocamdată n-am lăsat să ni se citească nici o îndoială pe feţele noastre.

   — N-aş vrea să vă las multă vreme în echivoc cu privire la intenţiile noastre, ne lămuri repede doctorul Monti. În câteva cuvinte, fireşte, nu voi putea spune multe, dar poate va fi suficient dacă voi face câteva precizări.

   — Pentru asta v-aş fi, fără îndoială, recunoscător, replică Marian scurt.

   Se vedea că se străduia să nu fie neprietenos, deşi îi venea foarte greu. Cuvintele şi postura doctorului Monti erau prea arogante şi pline de emfază ca să poată câştiga simpatie. Pentru o cooperare între noi existau, după câte îmi dădeam seama, puţine posibilităţi.

   Chiar m-am mirat cum de Marian nu i-a dat un răspuns mai direct şi mai tăios, mai ales că nu prea aveam timp liber.

   Dr. Monti îşi încrucişă braţele pe piept.

   — Sunt pe cale de a organiza o expediţie în India de Nord. Poate aţi văzut deja bagajele noastre. Din păcate a intervenit ceva ce ne periclitează planurile. Omul care trebuia să ne însoţească, un mic prinţ indian pe numele său Ladore, ne-a lăsat de izbelişte şi n-a mai sosit la Bombay. Acum înţelegeţi probabil de ce ne-am adresat dumneavoastră. Sunteţi renumiţi căci cunoaşteţi India ca pe propriile buzunare şi aţi mai condus şi în trecut numeroase expediţii de cercetare. Rugămintea mea este de a ne însoţi în junglă pe mine şi pe oamenii mei. Fireşte că osteneala asta nu va rămâne fără răsplată.

   Fără a mai aştepta răspunsul prietenului meu, doctorul Monti şi vârî mâna în buzunar scoţându-şi-o laolaltă cu un portofel de piele doldora de bancnote. De acolo scoase un teanc de bancnote de câte o sută de lire englezeşti pe care le împături degajat, înmânându-le lui Marian.

   — Vă rog, domnule Farrow, spuse el. Aici sunt 500 de lire

sterline socotite numai ca un avans de plată, după încheierea expediţiei vă mai dau încă 2500 de lire la dispoziţie. În ce priveşte armele şi proviziile, cu astea stăm foarte bine. Avem şi permisiunea autorităţilor administrative ale regiunii avute în vedere. Dacă veţi fi atât de amabil să luaţi

   Spunând asta, îi întinse de asemenea prietenului meu o serie de hârtii pe care erau ştampile şi semnături. Apoi, conform stilului său expeditiv, le făcu să dispară iarăşi în buzunarele largi ale costumului său. Numai banii pe care Marian nu se grăbise să-i ia îi mai ţinea încă în mână.

   Spre marea mea surpriză, Marian îi luă şi-i vârî în buzunar.

   — Vă stăm la dispoziţie, domnule doctor, spuse Marian înainte ca eu să-i arunc o privire de avertizare. Fără îndoială am crezut atunci că prietenul meu se lăsase prins într-o capcană a unui om care, desigur, nu se bucura de reputaţia de a avea cel mai desăvârşit caracter.

   Pe cât arăta de sportiv şi masculinizat, pe atât era probabil de alunecos şi superficial de aceea nu l-am înţeles deloc pe Marian, care se dovedise întotdeauna un cunoscător fin şi rafinat al firii omeneşti.

   Însoţitorii doctorului Monti nu se pronunţaseră până acum în nici un fel. Winston, cu înfăţişarea lui, mic de statură şi îndesat, dar extrem de vioi, îşi fixa ochii săi de un albastru spălăcit asupra unui obiectiv din cadru. Din când în când se fixau asupra mea, apoi zăboveau asupra lui Marian, pentru ca în clipa următoare să-l urmărească pe doctorul Monti. Statutul de reporter pe care i-l făcuse public şeful său îi venea ca o mănuşă. Din toată fiinţa acestui om se degaja o nelinişte vioaie şi perpetuă, aşa cum cerea meseria de reporter.

   Spre deosebire de acesta, Galdon arăta posomorât şi interiorizat. Părea să fie dominat de un anumit tic, care nu provoca nimănui nici o bucurie. Se juca necontenit cu patul pistolului său. Din când în când şi-l întorcea pe o parte sau pe alta, scotea muniţia din încărcător şi o punea la loc. Îşi scotea apoi batista şi începea să şteargă ţeava armei de parcă nimic nu ar fi fost mai important pe lume decât gestul său.

   Marian se comporta de parcă l-ar fi cunoscut pe doctorul Monti de o veşnicie.

   — Vă rog să ne aşezăm aici şi să vorbim de toate cele necesare, propuse el. Va trebui să-mi relataţi mai în detaliu despre planurile dumneavoastră, deoarece nu putem lăsa totul pe seama hazardului.

   — Desigur că nu, tresări doctorul Monti de o manieră care mi se păru, cel puţin mie, foarte ciudată. M-am şi gândit la o rută convenabilă, nu-i aşa, dragă Winston?

   Acesta se grăbi să confirme, frecându-şi agitat mâinile cărnoase.

   — Da, da, spuse el. Dacă n-ai nimic de obiectat, dragă Monti, voi explica de îndată acestor domni, cum de ne-am gândit la expediţia asta. De fapt, este planul meu, domnule Farrow. Doctorul Monti a fost pur şi simplu atât de amabil încât să accepte să finanţeze acest proiect îndrăzneţ, pentru început aş vrea să ajungem într-o regiune multă vreme interzisă oamenilor albi. Aţi auzit de ultimii elefanţi,

domnule?

   Marian ş cu mine am negat scuturând hotărât capul. Ultimii elefanţi? În Africa ca şi în India, după cum este îndeobşte cunoscut, trăiesc elefanţi. Era şi asta adevărat, numărul acestor pahiderme scade de la an la an, de aceea autorităţile au luat măsuri pentru a proteja specia de la extincţie.

   Winston zâmbi misterios.

   — Nu mă refer, fireşte, la ultimii elefanţi ca termen general, ci numai la ultimii elefanţi din Menta. Aceasta este o regiune aflată la zece zile de marş prin junglă de oraşul Bombay.

   Regiunea Menta ne era total necunoscută, dar fireşte că am auzit de aceasta. Era o regiune misterioasă, pe seama căreia s-au ţesut legende fără a se reuşi să se aducă clarificări în această privinţă.

   — Vreţi să descoperiţi misterul şi să ridicaţi vălul vrajei care înconjoară această regiune atât de controversată a Indie, nu-i aşa? întrebă Marian care nu trăda în nici un fel emoţia de care era cuprins.

   Mă miram în continuare de faptul că Marian mergea atât de mult în întâmpinarea dorinţelor acestui doctor Monti.

   — Just, acesta este scopul nostru, răspunse Winston deoarece lui îi era adresată direct întrebarea. Am primit această însărcinare de la redacţia revistei mele şi sunt hotărât să-i dau curs. Ce credeţi despre asta, domnule Farrow?

   Marian doar clătină din cap.

   — Cred că e ciudat ca o revistă să fie preocupată tocmai de regiunea misterioasă a Mentei care din această perspectivă nu reprezintă un subiect prea actual. Dar, fireşte, asta nu mă priveşte pe mine. Prin urmare puteţi conta pe noi! Povestiţi-mi mai departe ce pregătiri suplimentare vor fi necesare şi cum de v-a lăsat în pană ghidul angajat iniţial. Cine este acest prinţ şi cum se numea el, pe scurt.

   — Ladore, veni răspunsul laconic de pe buzele doctorului Monti. Un om care ne-a fost recomandat călduros şi care a şi încasat o sumă importantă pentru asta. Trebuia să

sosească în urmă cu câteva zile.

   — A spus că nu mai vine sau pur şi simplu n-a sosit? întrebă Marian.

   Mi s-a părut că am sesizat în tonul vocii prin care îi adresa interlocutorului său această întrebare o anumită particularitate care m-a făcut atent în continuare.

   — Ne-a trimis un mesager prin care ne anunţa că probleme familiare grave, care s-au ivit în ultimul timp îl fac să-şi amâne sosirea cu câteva săptămâni. Din păcate n-am putut să admitem asta, deoarece şi timpul nostru este destul de limitat. I-am transmis lui Ladore prin propriul mesager să ne înapoieze banii, întrucât vom încerca să ne descurcăm şi fără ajutorul său.

   Marian îi mai adresă câteva întrebări care priveau şi alte aspecte ale problemei. El arătă înspre nenumăratele bagaje adunate acolo întrebându-i în ce constau.

   — Muniţie, aparate de fotografiat, tot felul de arme, provizii de hrană şi ţigări, îi răspunse doctorul Monti. Tot ceea ce are nevoie omul. Permite-mi să-ţi adresez acum şi eu o întrebare, domnule Farrow. Nu aparţinea şi un al treilea membru de grupul dumneavoastră? De fapt, proprietarul acestui hotel mi-a atras primul atenţia asupra sa.

   — Vă referiţi la Pongo? negrul pe care l-aţi trimis la mine ca mesager?

   Doctorul Monti aprobă din cap.

   — Aş dori ca acesta să rămână aici pe toată durata expediţiei. Nu ştiu dacă mă înţelegeţi, dar s-ar putea să se ivească greutăţi dacă la expediţia noastră ar lua parte un negru. Avem şi aşa de a face cu indieni băştinaşi care nutresc o aversiune atavică faţă de negri. De asemenea ghepardul dumneavoastră despre care am auzit atâtea aş prefera să nu ne însoţească.

   — Cu asta nu sunt de acord, fu de părere Marian pe un ton foarte hotărât. Noi trei suntem nedespărţiţi. Ar dura prea mult până v-aş povesti cum am ajuns în societatea lui Pongo. Poate voi avea mai târziu ocazia. Nu ne putem gândi ca negrul şi ghepardul să rămână în Bombay în timp ce noi ne aruncăm într-o aventură nesigură şi primejdioasă.

   Doctorul Monti îşi închise pleoapele părând să fie în pragul unei meditaţii foarte serioase. În sfârşit păru să-şi dea seama că prietenul meu era ferm hotărât în această privinţă.

— Bine fie şi aşa! Când putem porni?

Marian privise cu puţin mai înainte cadranul ceasului său.

   — Astăzi este oricum prea târziu, constată el. Eu însumi am avut intenţia de a părăsi Bombay-ul încă de azi. Pentru noi trei era simplu de făcut asta, nu aveam prea mult de mers şi nu aveam nevoie de cărăuşi indigeni. Acum lucrurile stau cu totul altfel. Avem nevoie de cel puţin zece sau cincisprezece cărăuşi voinici pentru că în afara acestor bagaje va trebui să transportăm şi corturile aferente. Înainte de mâine dimineaţa nu vom fi gata cu pregătirile.

   Dr. Monti se pare că se gândise la ceva asemănător, întrucât acceptă imediat ideea.

   — Cunoaşteţi drumul către Menta? întrebă el.

   Marian şi cu mine nu cunoşteam exact drumul dar ştiam cum se poate ajunge în regiunea aceea. Fireşte, se putea apela şi la călăuzele locale, totul depindea de bani care nu păreau să lipsească.

   În timp ce vorbeam se apropie de noi proprietarul hotelului. Ceea ce m-a frapat a fost tonul dezinvolt în care se întreţinea cu doctorul Monti şi oamenii lui.

   Proprietarul hotelului se interesă cum au decurs negocierile cu noi şi a fost foarte bucuros când a auzit că am acceptat fără multe tărăgăneli propunerea doctorului Monti.

   Am mai vorbit puţin împreună după care ne-am despărţit de oamenii cărora le-am dat întâlnire a doua zi dimineaţa la o oră precisă.

   Odată ajunşi în stradă, Marian păru cufundat în gânduri în timp ce păşea alături de mine. Am vrut să încep o discuţie cu el pe tema asta, dar părea scump la vorbă şi absent.

   De abia după ce ne-am reîntors lângă Pongo care se bucură vizibil la vederea noastră, Marian deveni mai vorbăreţ:

   — La acest doctor Monti sunt câteva lucruri care nu-mi plac prea mult, începu el. Ce ţi s-a părut ciudat la acest om, Robert? După câte am văzut, l-ai examinat şi tu cu deosebită atenţie. Nici Galdon şi Winston n-au scăpat de privirea ta scrutătoare.

   Răspunsul la întrebarea prietenului meu nu era prea uşor de dat. Marian avea dreptate, fără îndoială. Nici mie nu miau plăcut aceşti trei oameni în mod special, deşi nu prea puteam preciza din ce motive.

   Să fi fost modul neobişnuit în care am făcut cunoştinţă cu aceştia? Vioiciunea exagerată a lui Winston? Tonul confidenţial în care s-au întreţinut doctorul Monti şi proprietarul hotelului? Sau neîncrederea mea venea de la faptul că doctorul Monti încercase să zădărnicească participarea lui Pongo la expediţie?

   Fireşte, ultima remarcă m-a enervat cel mai mult. I-am spus părerea mea lui Marian, dar acesta nu mi-a dat nici un fel de răspuns. Zâmbetul lui dispăru când, după câteva secunde, rupse tăcerea.

   — Altceva, altceva, Robert! Sunt convins că i-ai examinat şi scrutat pe oamenii aceştia îndelung. Gândeşte-te ceva mai mult, cum se numea prinţul la care făcea referire dr. Monti?

   — Ladore, am răspuns eu mirat. N-am auzit de acest nume înainte şi nici nu ştiu ce ar fi atât de neobişnuit. Sunt destul de răspândiţi prin regiune aceşti prinţişori care nici măcar n-au dreptul să-şi poarte rangul. Nu posedă nici pământuri, nici palate, cu atât mai puţin servitori sau altfel de bogăţii. Singura avere cu care se pot mândri e vechime familiei şi înrudirea cu vreun maharajah celebru.

   — Cunosc un om căruia îi spune Ladore, spuse Marian. Sunt convins că este vorba tocmai de acela despre care vorbea doctorul Monti.

   Prietenul meu îmi relată o istorisire scurtă dar foarte interesantă pe care a trăit-o în trecut cu indianul. S-a întâmplat pe ruinele unui templu părăsit unde Ladore, prezumtiva călăuză a străinilor, era angajat.

   Întâmplarea a făcut ca într-o zi paşii să-l ducă spre acest templu tocmai atunci când o mare societate americană specializată în călătorie vizita locurile.

   N-ar fi fost nimic deosebit în asta, dacă în aceeaşi zi nu sar fi petrecut un incident. Un american bogat, care se ocupa de achiziţionarea unor obiecte de cult indiene în Bombay şi alte oraşe, l-ar fi rugat pe indian să-l ajute să desprindă o dală prinsă în ruine. O oră mai târziu, cadavrul americanului a fost descoperit nu departe de acolo.

   În pieptul americanului s-a găsit un pumnal indian. Fără îndoială, era vorba de o crimă urmată de jaf, întrucât îi lipsea portofelul, aparatul de fotografiat precum şi toate bijuteriile, inelul şi acul de cravată.

   — Şi a fost bănuit Ladore?

   —  N-a fost numai bănuit, ci chiar dovedit numai că Ladore nu era nici unde de găsit. Fără îndoială că autorităţile au făcut tot posibilul să-l aresteze, dar nu l-au mai găsit. Acum am auzit a doua oară de acest Ladore. Acum totul pus în balanţă alături de numele doctorului Monti, m-a făcut să-i acord de două ori importanţă.

   — Aşadar nu crezi nimic din ceea ce a spus dr. Monti?

   Acesta scutură din cap.

   — Fiindcă îmi pare de necrezut că Ladore să lase să-i scape o asemenea posibilitate să ajungă la bani mulţi. Mai mult, cred că Ladore este în strânsă legătură cu doctorul Monti şi acesta a fost sfătuit tocmai de către indian să ne facă părtaşi la expediţie. Nu m-ar mira deloc ca Ladore să apară de undeva, întrucât peste faptele sale trecute s-a scurs suficient timp.

   Pongo ascultase totul în tăcere. Când a auzit numele lui Ladore, sprâncenele i s-au încruntat, după care se amestecă şi el în discuţie. A fost de părere să lăsăm totul baltă şi să ne întoarcem la planul nostru iniţial, acela de a vizita ruinele templelor de la Bicksha.

   — Ţi-e frică de doctorul Monti, dragă Pongo? îl întrebă Marian.

   Foarte grav Pongo plecă capul.

   — Da, spuse el. Ceva misterios aici, bâjbâim în întuneric, nu ştim care duşmani.

   Marian păstră tăcerea câteva minute, după care se sculă în picioare, îşi puse mâinile în şolduri şi ne privi foarte hotărât.

   — Tocmai asta m-a făcut să accept atât de repede propunerea. Sunt multe aici care mi-au dat de bănuit.

   — Şi despre ce-i vorba? am întrebat eu.

   Felul în care mi-a vorbit Marian m-a pus pe gânduri. Nu era aşa încuiat altfel şi îmi oferea cât de cât lămuririle necesare. Să fi depins asta de faptul că nici el nu ştia prea multe? În următoarea clipă am primit confirmarea celor bănuite.

   — Despre Winston n-am prea multe de spus. Probabil că într-adevăr este un ziarist englez care să fi primit o însărcinare expresă de la un săptămânal de specialitate de a vizita regiunea Menta, dar cine este Galdon? L-am examinat pe omul ăsta foarte amănunţit, mai ales că ni s-a spus de marea lui îndemânare în mânuirea armelor. Şi ce se poate spune despre un om care îşi ţine tot timpul degetele pe pistol? I-ai văzut faţa, Robert? Ai văzut cicatricea aceea mare care îi brăzdează faţa de la urechea stângă până la frunte?

   — Aşa e, cicatricea are o formă ciudată, observă el. Arată de parcă ar fi făcut-o dinadins.

   — Dar vindecată foarte prost, aş spune eu, adăugă Marian. Dar să lăsăm deoparte cicatricea. Acest Galdon este un aventurier. Asta ajunge ca să fim atenţi cu el. Despre doctorul Monti tot ce aş putea spune este că nu are alura unui om bogat.

   — Cu toate astea, are bani, am replicat eu, chiar foarte mulţi bani. A mânuit bancnotele englezeşti cu un aplomb rar întâlnit şa un om care nu posedă avere.

   În momentul următor am trăit cea mai mare surpriză de pe ziua în curs. Fără a spune o vorbă Marian îşi vârî mâna în buzunar şi scoase bancnotele la vedere. Le despături şi mi le ţinu în faţa ochilor.

   — Bancnote false, dragă Robert! Pentru asta nu trebuie să fi un om bogat, spuse el pe un ton amar. Şi după cum poţi constata şi tu, este vorba despre bani falşi.

   După ce le-am luat în mână, m-am convins şi eu că era vorba de bani falşi. Erau artistic contrafăcute, chiar dacă pentru un adevărat cunoscător nu îţi lua multă osteneală să o constaţi.

   — Asta-i culmea! şi mi-am dat toată silinţa să-mi ascund surpriza. Tu ai sesizat-o imediat, nu-i aşa?

   — Imediat! spuse prietenul meu şi-şi vârî înapoi bancnotele în buzunar. M-am făcut că nu observ nimic ca să-l fac pe doctorul Monti să creadă că totul e în ordine.

   Ne-am întreţinut u timp asupra staturi morale a celor trei indivizi misterioşi, care se jucau cu armele, plăteau cu bani falşi şi, în plus, nu acceptaseră să fim însoţiţi de Pongo şi ghepard, dar în cele din urmă au cedat asupra acestui

punct. Oricât ne-am bătut capul nu am găsit nici o explicaţie satisfăcătoare.

   În orice caz a trebuit să-i dau dreptate lui Marian, că a procedat mai bine aşa decât să fi refuzat pe loc propunerea doctorului Monti. Poate că astfel vom fi în stare să prevenim cine ştie ce faptă oneroasă pe punctul de a se petrece.

   Restul zilei l-am petrecut discutând cu câţiva localnici despre regiunea misterioasă a Mentei. Aşa am putut afla noutăţi şi lucruri demne de ştiut. Menta era propriu-zis un del de sat, în fine, o localitate unde se stabiliseră vânătorii şi neguţătorii indieni de prin partea locului. Tot acolo era sediul mai multor secte amestecate prin populaţie. Nu existau şosele care să lege regiunea Mentei cu alte localităţi. Cât despre junglă, era pur şi simplu impenetrabilă. Elefanţii sălbatici care populau zona au mai fost puşi pe fugă de vânătorii indieni, fireşte, din când în când. În mlaştini şi junglă, în tufişurile dese pândeau tigri şi şerpi veninoşi, mai ales cobre de dimensiuni nemaivăzute. Nu se ştie cât adevăr şi câtă fabulaţie transpărea din informaţiile astea. Ceea ce era esenţial consta în faptul că regiunea Menta exista cu adevărat şi că probabil nici un alb n-a pus piciorul acolo, cel puţin până în prezent. O întrebare se

punea, totuşi: de ce dorea doctorul Monti să viziteze tocmai această regiune?

   Dar la această întrebare nu exista răspuns. Cel puţin nu azi. În zilele următoare se va vedea cum stăm.

ENIGME, TOT MAI MULTE ENIGME

   ACUM, CÂND ÎMI REMEMOREZ ACELE ZILE pe care le- am petrecut după plecarea noastră din Bombay, mă mir cum de nu şi-a pierdut nici unul dintre noi nervii. Simţul aventurii şi al vânătorii ne-a atras în vraja sa. Abia peste zece zile am ajuns şi noi să ne mai tragem sufletul. De câte ori speram că va interveni o pauză, constatam că ne-am înşelat.

   Dat totul trebuie relatat într-o anumită succesiune.

   Plecarea a avut loc în mod normal, cât de cât. Nimic nu arăta că se va întâmpla ceva extraordinar. Doctorul Monti şi cei doi prieteni ai săi s-au comportat destul de natural şi raţional. Winston făcea fotografii din când în când sau îşi lua notiţe, ceea ce nu era deloc neobişnuit. Galdon îşi ţinea pistolul în buzunar şi era preocupat numai de ideea ca bagajele să fie echitabil împărţite între cei doisprezece cărăuşi. Din fericire, nu eram în Africa, unde fiecare cărăuş pretindea încontinuu bani mai mulţi de câte ori i se părea că purta o greutate mai mare decât cea hotărâtă. Culii indieni pe care i-a tocmit proprietarul hotelului şi-au luat fiecare în spinare greutatea repartizată de Galdon şi au purtat-o resemnaţi şi fără crâcnire.

   Dr. Monti se întreţinea constant cu Marian şi cu mine despre drum. În primele zile ne-am ţinut de drumurile bătătorite. Abia apoi a început marşul prin codrii sălbatici. Pongo se îngrijea de bagajul nostru şi de ghepard, care făcea de altfel o impresie cât se poate de paşnică.

   Mă punea pe gânduri asta, întrucât felina noastră avea un simţ deosebit de a depista cine ne sunt duşmanii. Aveam toate motivele de a-i privi cu neîncredere pe doctorul Monti şi prietenii săi. Doream să vorbesc mai multe pe această temă cu Marian, dar şi acesta se comporta cu totul altfel decât în mod obişnuit. Faţă de englez se comporta cu o deosebită amabilitate, în schimb, faţă de mine se purta destul de grobian. Chiar faţă de Pongo nu avea comportamentul prietenesc dintotdeauna.

   După toată larma şi strigătele de dinaintea plecării, neam luat rămas bun de la proprietarul hotelului şi am luat-o la picior. De abia în localitatea cea mai îndepărtată de Bombay am putut să facem o pauză. Un mesager care îşi agita frenetic braţele, un indian, ne bloca drumul. Marian, care se pricepea la oameni şi încerca să se înţeleagă cu aceştia, avea să constate că vocabularul său nu era de ajuns.

   Timp de un sfert de oră ne-am străduit să ne continuăm drumul. Indivizi deşiraţi şi scheletici, cu feţe fanatice şi burnusuri pe capete ne vorbeau necontenit nu ştiu ce, blocându-ne drumul.

   De abia când apăru un poliţist în uniformă, mulţimea furioasă se sparse şi ne-am putut continua drumul. Omul legii, din păcate, nu a fost în stare să ne explice furia mulţimii şi comportamentul ei ciudat. A fost de părere să uităm totul şi să ne vedem de drum.

   Seara ne-am făcut tabăra departe, în mijlocul câmpurilor de orez, care ocupau o suprafaţă întinsă în jurul Bombay- ului. Când am vrut să ne întindem corturile, am avut o nouă surpriză. Pânzele de cort şi parii dispăruseră. Nu s-a putut stabili, din păcate, care din cărăuşi îi transporta. Părerile erau împărţite. De fapt, pierderile erau înlocuibile, dacă te gândeai că pari de asemenea dimensiuni ar putea fi ciopliţi şi aici. Dar pentru prima oară avea loc o confruntare între mine şi Galdon.

   Când Marian făcu remarca că pentru împărţirea sarcinii pe cărăuşi responsabilitatea îi revenea acestuia, Galdon îi răspunse pe un ton arogant cum că noi, Marian şi cu mine, nu eram decât nişte călăuze plătite şi în nici un caz nu puteam a-l critica. Poate că din acest minor schimb de cuvinte s-ar fi declanşat o întreagă ceartă, dacă Marian nu iar fi pus capăt.

   În mijlocul nopţii m-a trezit un zgomot puternic. Se părea că mai mulţi oameni se luptă între ei. Dintr-o dată am perceput un pufăit cunoscut. „Ghepardul" mi-a trecut cu iuţeala fulgerului prin cap. Mi-am adus aminte că Pongo priponise animalul lângă cortul în care dormea el însuşi. Pongo era însă atât de minuţios că n-ar fi lăsat să-i scape nimic. În momentul următor, am ieşit afară, străduindu-mă să străpung cu privirea întunericul ce învăluia cortul.

   O siluetă îmi ieşi în faţă şi când am aprins lanterna l-am recunoscut pe unul dintre cărăuşi.

   — Sahib, sahib, îmi spuse omul pe un ton agitat, s-a petrecut o mare nenorocire!

   — Ce dracu vrei să spui, omule? am strigat eu molipsit de comportamentul şi apariţia bruscă a acestui mesager în toiul nopţii. În mod ciudat, nu mi-a trecut atunci prin cap să-l chem pe prietenul meu.

   — Toţi... Oameni... Fug de aici! bâlbâi indianul.

   — Ce fel de oameni? l-am apucat pe sărmanul om de umeri şi am început să-l zgâlţâi cu putere.

   — Cărăuşii, sahib! veni în sfârşit răspunsul.

   — Şi cum de tu ai mai rămas? m-am mirat de curajul acestui om, singurul care a găsit necesar să rămână alături de noi.

   Puţin după aceea s-au lămurit lucrurile. Cu pistolul în mână, Marian apăru lângă mine. El n-a venit, de fapt din cortul său, ci din cu totul altă parte, fără ca eu să o fi remarcat dinainte.

   — Haide Robert! îmi strigă Marian. Pongo...

   Mai mult n-am putut distinge, întrucât acesta o porni înainte alergând. Pufăitul ghepardului s-a făcut din nou auzit distinct şi clar. Zgomotul venea de undeva din spatele tufişurilor în dosul cărora şi-au făcut tabăra culii.

   — Ce s-a întâmplat de fapt? l-am întrebat pe Marian când l-am ajuns în cele din urmă.

   — Ori a înnebunit Pongo, ori cineva a dat drumul ghepardului, veni răspunsul. Altfel nu-mi pot explica cum de ghepardul a sărit dintr-o dată în mijlocul culilor. Pot să spun că au avut noroc că nu s-a petrecut nimic serios. Se pare că animalul a fost ocupat să sfâşie veşmintele pe care culii, în mare grabă, le-au lăsat în urmă.

   Încă nu ajunseserăm la marginea tufişurilor, când am auzit paşi prin apropiere. Au scăpărat lumini. Doctorul Monti şi cei doi prieteni ai săi soseau în fugă. Chipurile lor păreau toropite de somn. Erau îmbrăcaţi sumar, cu toate acestea îşi ţineau pistoalele în mâini.

   — Ei vedeţi, s-a întâmplat exact ce m-am temut! ni se adresă doctorul Monti mie şi lui Marian. Un animal de pradă rămâne un animal de pradă, chiar dacă este domesticit! Fireşte, negrul n-a ţinut animalul sub control. De aceea vă somez să-l trimiteţi îndărăt!

   Marian nu-şi pierdu cumpătul. El îşi ridică mâna şi răspunse:

   — Deocamdată nu s-a demonstrat prin nimic că aşa stau lucrurile! Întâi trebuie să vedem ce s-a întâmplat de fapt. De aceea, v-aş ruga să fiţi rezervat dr. Monti!

   Acum pufăitul şi fornăitul ghepardului se înteţi undeva în stânga mea, în aşa fel încât, deşi cu multe obişnuit, un fior rece îmi lunecă pe şira spinării. Ce s-a întâmplat cu ghepardul?

   Acum, când ne-am apropiat de tufişuri, ne ieşi Pongo în întâmpinare. Cu ambele mâini îl ţinea pe Maha de zgardă. Animalul se comporta ca un turbat, dar fu nevoit să se supună constrângerii omului.

   De la Pongo n-am putut scoate nimic minute în şir. Puţinul cuvintelor care au ieşit pe buzele acestuia erau de neînţeles. Vocea sa era răguşită şi tremura din tot corpul de agitaţie.

   Din nou căută dr. Monti să-şi reia atacul, dar de data asta şi-l îndreptă asupra lui Pongo. M-am uitat la Marian, pe chipul căruia se oglindea ceva. Se interpuse între Pongo şi doctor:

   — Pentru ultima dată vă avertizez că vom rezilia de îndată contractul dacă nu sunteţi în stare să vă controlaţi!

   Oricare altul aflat în locul doctorului Monti n-ar fi şovăit deloc să fie de acord cu propunerea de reziliere a lui Marian. Ce se va alege din această expediţie, dacă chiar de la început erau posibile asemenea incidente între membrii săi? Numai printr-o bună conlucrare era posibil, cu marile greutăţi şi provocări la care erau supuşi oamenii, ca acestea să fie depăşite. Doctorul Monti îşi arăta tot mai mult adevărata faţă.

   — Te voi face personal răspunzător dacă expediţia noastră pregătită cu atâta grijă va eşua prematur, strigă el. De ce trebuie neapărat ca negrul şi bestia asta să rămână în apropierea noastră? Nu vezi la ce a dus asta? Cărăuşii noştri ne-au părăsit! Chiar dacă vom fi în stare să-i adunăm din nou, vor fi curând noi necazuri!

   Înainte ca Marian să poată răspunde acestor noi acuzaţii, luă cuvântul Pongo. El vorbi în fraze abrupte despre ce s-a întâmplat. Chipul doctorului Monti deveni, pe măsură ce Pongo vorbea, mai lung şi mai îngrozit.

   După afirmaţiile lui Pongo s-au petrecut următoarele: un pufăit al ghepardului l-a deşteptat brusc din somn. Pongo avea un somn uşor şi s-a trezit imediat. Când ochii săi s-au obişnuit cu întunericul a distins în mijlocul culilor indieni o siluetă cu mâinile ridicate făcând agitaţie. A recunoscut dintr-o privire că era vorba de un străin. În momentul următor a simţit o lovitură puternică în ceafă. Cineva a dat drumul ghepardului, care a ţâşnit în mijlocul culilor. Au izbucnit ţipete de spaimă şi de groază, strigăte de ajutor, care s-au amestecat cu mârâitul înfuriate al ghepardului, în mijlocul paşilor grăbiţi ai culilor care spălau putina.

   Imediat culii au dispărut în dosul tufişurilor. Pongo, care îşi pierduse cunoştinţa pentru câteva secunde în urma loviturii primate în ceafă, sări acum în picioare şi se repezi spre ghepardul care tocmai azvârlise la pământ un indian. Îl eliberă pe acesta şi-l ţinu strâns pe Maha. Indianul se ridică şi el în picioare şi dispăru imediat după aceea.

   Marian şi cu mine ne-am privit miraţi. Se petrecuse ceva ciudat şi inexplicabil în noaptea asta, ceea ce părea de necrezut. Dacă n-a fi ştiut că Pongo nu minte niciodată şi nici nu exagerează aş fi crezut că era povestea unui om care fabulează. Faţa doctorului Monti se reflecta palidă la lumina lanternelor noastre. Se părea că tremura. Acum era departe de atitudinea obraznică şi încrezătoare pe care o avusese cu puţin mai înainte. Locul acesteia fusese ocupat de teamă şi neîncredere.

   — Un străin în mijlocul culilor noştri? scrâşni acesta privindu-l neîncrezător pe Pongo. Cine ar putea să fie omul acesta?

   Unii dintre indieni au început să se întoarcă. Înspăimântaţi şi reţinuţi, se ţineau departe de ghepardul pe care acum îl ţinea Pongo în lesă. De abia după multe negocieri i-am convins să se apropie de noi.

   Răspunsul la întrebările lui Marian adresate indienilor au confirmat întru totul alegaţiile lui Pongo. Într-adevăr sosise un străin în mijlocul lor care a început să le vorbească. I-a prevenit să nu mai continue marşul ăsta, întrucât îi va duce la pierzanie. În cele din urmă, omul a reuşit să convingă câţiva cărăuşi să părăsească tabăra. În acelaşi moment a apărut ghepardul.

   — Cu arăta străinul? am întrebat eu.

   Din descriere nu reieşi nimic concret, în afara faptului că sosie un străin şi un întâmplător. Acesta nu sosise singur ci însoţit, altfel cine ar fi dat drumul ghepardului?

   Marian, contrar obiceiului său, nu se pronunţase încă în nici un fel. Acum, când nimeni nu se mai aştepta, luă cuvântul:

   — Trebuie să pornim de la concluzia că acest incident nu sa produs de la sine. Sper că doctorul Monti are aceeaşi opinie, acest caz nu trebuie tratat cu superficialitate. Cum arăta acel om cu care aţi negociat mai înainte, doctore Monti? Mă refer la acel prinţ Ladore.

   Pe faţa doctorului Monti au tresărit câţiva muşchi. Cu o voce tremurândă, scrâşni:

   — Credeţi că ar fi posibil ca Ladore însuşi să ne fi pricinuit necazurile astea?

   Marian dădu grav din cap.

   — Am motive întemeiate să bănuiesc aşa ceva.

   Doctorul Monti îl descrise pe indianul Ladore. Deşi Marian

îl cunoştea, descrierea lui era necesară pentru a auzi şi cărăuşii. Pongo deveni, pe măsură ce se vorbea, tot mai agitat.

   — Da, aşa arăta! strigă el. Aşa arăta omul vorbea culi.

   Winston şi Galdon îşi şuşoteau unuia altuia ceva în

ureche. Winston se întoarse pe jumătate spre doctorul Monti, care începu şi el să vorbească pe şoptite cu cei doi însoţitori.

   Marian se opri chiar lângă mine.

   — Cred că în noaptea asta se va mai petrece ceva, spuse el. Observă-i pe cei trei! Eu voi încerca să mă uit prin împrejurimi.

   — Ce şuşotiţi acolo? strigă doctorul Monti atunci când Marina se îndepărtă în grabă, dar nu primi nici un răspuns, întrucât deja dispăruse în întuneric.

   În curând, mai apărură câţiva cărăuşi. Când te gândeşti că aceştia stătuseră ascunşi undeva în apropierea noastră. Mai mult era de crezut că aceştia se întorseseră întrucât nu aveau provizii şi fără acestea nu prea le ardea să fugă. I-am dat lui Pongo însărcinarea de a nu se îndepărta de proviziile de alimente, asta pentru a putea împiedeca un furt în masă.

   De abia acum dr. Monti îşi termină consfătuirea secretă cu Winston şi Galdon. Toţi trei găseau o impresie destul de neliniştită:

   — Ne facem griji pentru domnul Farrow, spuse doctorul. Aş propune să-l chemăm cât mai repede pentru a da ordin să reîncepem marşul.

   Propunerea nu părea lipsită de temei la prima vedere. Eram tocmai pe punctul de a-i urma sfatul, când Marian apăru în apropierea noastră. Nu zise nimic şi nu arătă prin nimic că ar fi descoperit ceva care să-i dea de gândit. Cât despre propunerea lui Monti, doar scutură capul.

   — Dacă mai rămânem, poate ni se întâmplă altceva chiar mai rău, spuse Monti. Dacă într-adevăr este vorba de Ladore care vrea din anumite motive să zădărnicească expediţia noastră, acesta va fi determinat să uzeze de alte mijloace şi mai drastice.

   Marian nu-i dădu nici un răspuns ci mai întrebă unde este Pongo. Când i-am spus că l-am pus să păzească proviziile, mă aprobă în cap şi merse să-l găsească.

   Trecuse deja mai bine de o oră de la trezirea noastră neaşteptată. Dintre cărăuşii noştri, cinci nu s-au întors. Ceilalţi s-au întins la locurile lor, dar nu s-au culcat. Un sentiment ciudat prinse să mă domine. Vraja nopţii indiene trebuie să fi contribuit şi ea la aceasta. Voci nelămurite au început să se audă. Veneau de la mare depărtare şi proveneau mai degrabă de la animalele sălbatice sau câinii sălbatici. Cine ştie, poate nu departe, un fachir îşi rostea litaniile împreună cu imprecaţiile sale. Dar nu asta a fost ceea ce m-a emoţionat. Mult mai presant au acţionat asupra mea gândurile despre evenimentele ultimei ore şi legătura

acestora cu doctorul Monti.

   Desigur că intenţiile acestuia nu erau tocmai clare. Ne subestimase foarte mult, altfel n-ar fi îndrăznit să plătească în bani falşi contribuţia noastră la expediţia sa. Dar ce voia acesta, de fapt? Eram numai un mijloc către scop? Dar planurile sale erau oare îndreptate şi împotriva noastră?

   Am fost tulburat în gândurile mele de Marian care s-a apropiat de mine.

   — Trebuie să-ţi vorbesc imediat, Robert! îmi spuse acesta. Ai de grijă ca doctorul Monti şi însoţitorii săi să meargă la culcare în corturile lor. Pongo a mai făcut o descoperire.

   Am vrut să-l întreb despre ce era vorba, dar Marian mi-a făcut semn să tac, deoarece doctorul Monti stătea în apropiere. Acesta nu trebuia să ajungă la bănuieli.

   Puţin mai târziu am avut ocazia de a sta de vorbă nestânjenit cu prietenul meu.

   — Ce ştie Pongo? l-am întrebat eu.

   Marian făcu o mină misterioasă. Luna apăruse între timp şi am putut observa cutele adânci de pe fruntea prietenului meu.

   — Pongo are dovada că doctorul Monti nu e străin de întâmplarea de dinainte, îmi spuse acesta. Uite, asta este cea mai bună dovadă!

   Şi Marian îmi arătă un pistol pe care l-a recunoscut că aparţinuse mai înainte doctorului Monti. M-am cutremurat.

   — Unde ai găsit pistolul? am întrebat eu.

   — Nu departe, în apropierea bagajelor, răspunse acesta încetişor. În afară de asta Pongo a descoperit urmele unor picioare goale şi resturile unui burnus smulse de spinii tufişurilor.

   Am păstrat tăcerea. Dovezile găsite de Pongo erau copleşitoare. Acolo unde a fost găsit pistolul nu s-a aţinut nici unul dintre cărăuşi. În afară de asta, burnusurile cărăuşilor nu erau în nici un caz atât de curate ca şi restul obiectului găsit.

   — Acum îmi explic anumite lucruri care nu-mi păreau foarte clare, fu de părere Marian. Îşi aduci aminte de discuţia noastră cu doctorul Monti despre Ladore? Dacă lucrurile ar fi stat chiar aşa cum se exprimase doctorul Monti, atunci ar fi trebuit să fie mult mai furios pe el. Monti doar nu era omul care să răspundă cu o ridicare din umeri omului care-l lăsase în pană.

   Asta mă ilumină brusc. Dr. Monti trebuia, după tot ce a pătimit, să pretindă returnarea sumei avansate. Asta nu corespundea caracterului omului pe care tocmai l-am cunoscut.

   — Ne serveşte mai puţin să ne mai batem capul şi cu asta, continuă Marian. Am vrut numai să văd cum stăm. Acum avem posibilitatea să ne despărţim oficial de doctorul Monti. După câteva zile, nu ar mai fi cazul.

   M-am gândit câteva secunde după care am scuturat energic din cap.

   — Nu, Mariane! am spus eu hotărât. Trebuie să rămânem aici pentru a descoperi intenţiile adevărate ale acestui om. Este obligaţia noastră pentru a-l demasca la o adică.

   Marian îmi strânse mâinile.

   — Asta e ceea ce am aşteptat de la tine! se exprimă el cu voce puternică. Am vrut numai să mă conving că gândeşti ca mine.

   — Şi ce părere are Pongo? am întrebat eu.

   — Pongo mi-a promis să nu-l scape din ochi pe doctorul Monti, îmi răspunse el.

   Am elaborate împreună un plan de acţiune. Aşa cum au decurs lucrurile, n-am prea fost în stare să evităm neplăcerile. Trebuia să găsim ceva care să împiedice evenimentele ca cele din astă noapte. Ca întotdeauna Marian găsi primul un plan.

   — Trebuie să ne împărţim orele de gardă, propuse el. Am vorbit cu Pongo care crede acelaşi lucru. Fireşte că Monti cu însoţitorii săi nu trebuie să ştie. Dacă suntem vigilenţi n-o să semnaleze nimic.

   — Dar dacă Monti va ţine morţiş ca Pongo să ne părăsească?

   Marian se mărgini să zâmbească.

   — Atunci va trebui să ne părăsească, veni surprinzător răspunsul.

   — Ce? Doar nu vorbeşti serios, Mariane!

   — Ba da! Şi, de fapt, chiar în această noapte Pongo îşi va lua ghepardul şi va dispărea din cercul nostru.

   — Dar dacă i se va întâmpla ceva? am replicat eu. Dr. Monti şi însoţitorii săi sunt trei la număr, ca să nu-l mai socotesc pe Ladore care se strecoară pe aproape. Şi nici acesta nu-i singur, pariez pe asta. Trebuie să-l păstrăm pe Pongo lângă noi. Fără ajutorul lui...

   — Pongo va pleca şi în acelaşi timp, va rămâne, veni răspunsul prietenului meu.

   Acum în fine am priceput şi eu. Marian voia să-l facă dispărut pe Pongo doar de ochii lumii.

   — Acum văd că ai gândit bine, Mariane! Poate că astfel vom putea afla mai multe despre maşinaţiile lui Ladore.

   Marian găsi de cuviinţă să ne reîntoarcem la doctorul Monti. Curând ne-am găsit în faţa cortului unde acesta şi ceilalţi doi albi stăteau în hamace fumându-şi ţigările.

   — M-am răzgândit, doctore, începu Marian, făcând o figură foarte gravă. Pongo se va înapoia cu ghepardul la Bombay. Va găsi drumul cu siguranţă pentru că n-a trecut decât o zi de călătorie. După cum se vede mă conformez dorinţelor grupului.

   Doctorul Monti făcu o mină mulţumită, schimbă câteva priviri cu compatrioţii săi, dar nu spuse nimic. Winston zâmbi larg din obrajii săi bucălaţi. Înclină capul spre mine şi Marian, spunându-ne:

   — Atunci e în regulă. Tocmai le-am spus prietenilor mei că nu faceţi deloc impresia unor oameni care ar vrea să-şi strice relaţiile cu noi.

   Galdon se dedicase ocupaţiei sale predilecte, joaca cu obiectul său preferat, arma sa de foc. Îi curăţa ţeava, ştergând-o întruna şi murmurând ceva ca pentru sine.

   — Frumos pistol, spuse brusc Marian, privind spre arma doctorului Monti, care şi-o aşezase lângă sine. Nu se găsesc două de acelaşi fel, doctore?

   Doctorul Monti păru până acum să nu fi observat pierderea pistolului său. El dădu din cap afirmativ, dar în momentul următor începu să caute cu privirea oarecum neliniştită în jur. Se ridică în picioare. Se uită la Galdon, la Winston şi în cele din urmă la noi.

   — Într-adevăr! remarcă el surprins. Posed de fapt două pistoale asemănătoare. Dar unul dintre ele trebuie să... Nu- şi termină fraza, ci începu în schimb să caute în colţurile cortului. Aruncă păturile una peste alta, după care luă mica lampă de carbid în mână, degajând cablul şi începând să lumineze în toate colţurile mai întunecate ale cortului.

   — Am avut oare pistolul la mine, înainte de a intra în cort? şi-a întrebat prietenii.

   Nici Galdon şi nici Winston n-au băgat bine de seamă, totuşi credeau să fi văzut ambele pistoale. Fireşte, nu puteau jura că aşa stăteau lucrurile. Marian îmi făcu semn că ar fi cazul să plecăm. Doctorului Monti îi spuse că-i va aduce la cunoştinţă lui Pongo hotărârea sa şi că de acum ar fi bine să mergem cu toţii la culcare. I-am lăsat pe cei trei la cortul lor şi noi ne-am grăbit spre al nostru.

   Marian stinse lumina învelindu-se în pătură.

   — Rămân două ore treaz, apoi urmezi tu la rând, îmi spuse el.

   — Dar dacă dr. Monti bănuieşte că noi i-am găsit pistolul? l-am întrebat eu.

   Marian nu credea în varianta asta.

   — Cu siguranţă îşi va bate capul unde l-a putut lăsa. Astea au fost ultimele cuvinte pe care le-am auzit de pe buzele lui în noaptea asta. Câteva secunde mai târziu am adormit întrucât eram suficient antrenat pentru asta. Era suficient să închid ochii, să-mi alung cu forţa din gând toată întâmplarea de peste zi, după care cădeam într-un somn adânc, binefăcător şi fără vise.

DOCTORUL MONTI ÎŞI LEAPĂDĂ MASCA

   ÎN NOAPTE ACEEA NU SE MAI ÎNTÂMPLA NIMIC.

Când Marian mă trezi pentru a-mi prelua veghea, mi-am frecat ochii încă împăienjeniţi de somn, după care m-am deşteptat de-a binelea. M-am ridicat în capul oaselor, frecându-mi mădularele înţepenite, căscând din toţi rărunchii.

   Afară se lumina de ziuă. Soarele se ridica încet aruncând umbre lungi. Am mers înspre „uşa" cortului, am tras fermoarul privind afară.

   Stropi de rouă atârnau de crengi şi frunze. Dincolo, ceva mai departe, unde îşi făcuseră tabăra cărăuşii noştri, se mişcau câteva siluete. Indienii tocmai se trezeau. Unul după altul se deşteptau din somn, îşi făceau rugăciunea de dimineaţă obişnuită, după care se mişcau încolo şi încoace. Fusese aprins un foc, al cărui fum se ridica aproape perpendicular spre cer.

   Am ieşit afară să văd dacă s-au întors cei cinci cărăuşi. Doi dintre aceştia s-au întors, ceilalţi trei nu.

   — Sahib, să ne întoarcem! îmi spuse un indian mai în vârstă. Cerul capătă culoare rea. Vine mare nenorocire!

   Avertismentul fusese făcut pe un ton atât de serios încât îmi veni să râd.

   — Nu ne temem de nici o nenorocire. Grăbiţi-vă să putem pleca!

   Omul îşi ridică mâinile în sus şoptind ceva de neînţeles. Deşi ştiam dialectul cărăuşilor, n-am fost capabil să înţeleg un singur cuvânt. Poate erau anumite rugăciuni, poate nişte vrăji, spuse într-un dialect demult uitat.

   Doctorul Monti ieşi acum din cortul său. În spatele său au apărut Winston şi Galdon. Toţi trei arătau cam nedormiţi. Dr. Monti se găsea în cea mai proastă dispoziţie. Chiar şi tonul vocii cu care mi se adresă apunea destule.

   — Cum merge treaba? întrebă el posomorât. Unde este domnul Farrow?

   — Doarme încă, i-am răspuns eu. Îmi venea greu să

găsesc cuvinte mai prietenoase.

   — Şi Pongo? întrebă Galdon.

   Îmi venea să râd. Omul ăsta mă credea atât de prost încât să cad în cursa simplă pe care mi-o întindea?

   — A părăsit tabăra astă noapte, i-am răspuns şi am dat câteva ordine indienilor.

   Doctorul Monti, la rândul său, mă considera cel mai puţin periculos dintre noi trei. Aşa că voia să ştie dacă am întâmpinat dificultăţi cu plecarea lui Pongo.

   — Totul a decurs ca la carte, i-am răspuns. I-am dat bani. Când Pongo primeşte bani, totul e în regulă. Ne va aştepta la Bombay.

   Menţionarea banilor a fost o idee care mi-a venit pe moment, dar efectul vorbelor mele a fost uimitor.

   — De ce trebuia să faceţi asta? îmi strigă mânios doctorul Monti. Banii erau numai pentru dumneavoastră şi domnul Farrow. Negrul ar fi fost mulţumit şi cu câteva porţii de mâncare.

   Of, cât de puţin cunoştea Monti relaţia noastră cu inimosul Pongo, care ne-a salvat pielea de atât de multe ori! M-am ferit însă de a explica totul mai în amănunt. Puteau să rămână la părerea lor.

   Acum apăru şi Marian. Nu se vedea deloc că a dormit numai câteva ore. Pasul său era ferm şi mişcările vioaie. Cu un zâmbet binedispus se apropie de noi şi ne strânse fiecăruia mâinile.

   — Ei şi acum? se întoarse spre doctorul Monti. Cum stăm mai departe? Acum sunteţi cu toţii mulţumiţi, nu-i aşa? Pongo va fi către seară, sau cel târziu mâine dimineaţă în oraş. Nu mai aveţi de ce să vă temeţi de el sau de ghepard!

   Doctorul Monti îşi încruntă sprâncenele.

   — Să ne temem? scrâşni el. Vocea lui suna batjocoritoare. Nici pomeneală de aşa ceva! Din cu totul alt motiv am cerut ca negrul ăsta să dispară. Doar ştiţi ce s-a întâmplat astă noapte! Cărăuşii vor răsufla uşuraţi să nu-l mai vadă pe negru şi pe ghepard. Ăsta a fost motivul, domnule Farrow! Am vrut numai să nu amplific greutăţile care şi aşa ne stau în faţă, prin prezenţa negrului.

   Aş fi vrut să-i împărtăşesc lui Marian cât de puţin încântat

a fost doctorul Monti că i-am dat bani lui Pongo, bani care îi câştigasem de la el. Nu am avut ocazia să o fac. Marian a fost de părere să ne reluăm marşul şi începu să împartă bagajele cărăuşilor, supraveghind şi strângerea corturilor.

   Până la amiază am avut ocazia să vorbim foarte puţin. Am părăsit câmpurile de orez intrând în imensitatea junglei, în şir indian.

   În fruntea convoiului mergea Marian. După aceea venea dr. Monti şi Galdon. Şirul lung la convoiului nostru era urmat de cărăuşi. Convoiul era încheiat de către Winston şi de mine. Din când în când, Winston arunca priviri neliniştite în lateral şi, mai ales, spre mine. Desigur că în ceea ce mă priveşte mă făceam că nu observ.

   Când soarele a ajuns la zenit, am făcut popas. Am trecut de un curs de apă şi am campat de cealaltă parte a acestuia.

   — Aici ne putem completa rezervele de apă, spuse Marian care stătea chiar lângă doctorul Monti. V-aţi găsit pistolul, doctore?

   Monti scutură capul.

   — Poate că l-am pierdut cu mult înainte, zise el ridicând din umeri. Pierderea asta nu e chiar ireparabilă. Mai am încă două arme la fel în bagajele mele.

   Nu mi-am crezut ochilor atunci când Marian scoase brusc pistolul din buzunar şi i-l înmână doctorului.

   — L-am găsit azi dimineaţă, spuse râzând. Şi ştiţi unde?

   L-am văzut pe dr. Monti cum se întunecă la faţă. Nu era

datorită întunericului, ci furiei care îi scăpăra în ochi. Ochii englezului aruncau fulgere asupra prietenului meu.

   — Unde? scrâşni printre dinţi acesta. Şi de ce o spuneţi de abia acum?

   Marian răspunse pe un ton îngheţat:

   — Pentru a vă arăta că nu mă tem de maşinaţiile dumneavoastră. În plus, am vrut să văd dacă vă menţineţi versiunea potrivit căreia Ladore nu v-a abordat el însuşi aseară.

   Ochii doctorului se lărgiră de uimire. Era, în sfârşit, mult prea mult pentru urechile sale. Siguranţa cu care vorbise prietenului meu îi puse vădit în dificultate pe doctorul Monti.

   — Asta, asta e... bâlbâi Monti în culmea furiei. Afirm că eu şi. Ladore....

   Marian ridică mâna zâmbind.

   — O să-ţi spun ceva mai multe, dragul meu! Banii în care ne-ai plătit sunt falşi! Povestea care ne-ai spus-o despre Ladore e puţin.. falsă! Întâmplarea din noaptea precedentă a fost pregătită chiar de dumneata! Vrei să auzi ceva mai mult? L-ai întâlnit pe Ladore şi cu ocazia asta ai pierdut pistolul.

   Cu un ţipăt de furie, doctorul Monti se repezi asupra lui Marian. Am sărit înainte, parând atacul. Cu o mişcare fulgerătoare pe care am fost în stare să o aplic, l-am doborât la pământ pe Monti înainte ca acesta să-l poată atinge pe prietenul meu. Acum lucrurile au început să se precipite. În mod excepţional, Galdon îşi lăsase pistolul în bandulieră sa din piele. Acum şi-l scoase îndreptându-l imediat spre mine. Marian i-l mătură din mână şi în momentul următor trebui să se apere împotriva atacului corpolentului Winston, care se repezise ca un bolid.

   Deocamdată cărăuşii indieni au rămas liniştiţi. Cu ochii scoşi din orbite de uimire şi de groază au contemplate în următoarele minute încăierarea asta între stăpânii lor albi.

   Mai apoi, unul dintre ei dădu semnalul de amestecare în încăierare, iar cărăuşii cafenii începură să scoată zgomote asurzitoare, aruncându-şi braţele în sus. Câţiva au încercat să mă despartă de Monti, care între timp se ridicase de jos. A trebuit să-i dau drumul doctorului, am împins câţiva indieni la o parte şi aşa am reuşit să-mi apuc arma. În aceeaşi clipă am auzit un strigăt care mă făcu atent.

   Strigătul era foarte clar şi puternic şi venea din direcţia în care am atins noi fluviul ceva mai înainte. Mai multe corpuri cafenii au apărut din tufişurile verzi. În mâini aveau arme de foc de provenienţă arhaică. Aceştia au alergat înspre apă, aruncându-se în valuri continuând să răzbată spre noi, agitându-şi armele care le ţineau deasupra capului.

   — Atenţie Robert! l-am auzit strigând pe Marian. În spatele tău!

   M-am întors tocmai la timp pentru a vedea un indian care îşi ridicase arma în aer deasupra capului meu. În următoarea fracţiune de secundă aceasta s-ar fi prăbuşit deasupra capului meu, dacă nu m-aş fi ferit la timp.

   Minute în şir a continuat încăierarea asta. Lui Marian şi mie ne-a reuşit să ne menţinem unul lângă altul, spatele rezemându-ni-l de nişte trunchiuri uriaşe de copaci. Doctorul Monti şi prietenii săi s-au lungit la pământ de unde au încercat să tragă asupra noastră, găsindu-ne descoperiţi.

   Un mârâit furios se auzi în preajmă. Imediat după aceea ţâşni prin aer ca o ghiulea de tun un trup lunguieţ şi ateriză chiar în faţa doctorului Monti.

   „Ghepardul" mi-a trecut prin minte. Dacă acum Monti va trage... Dar acesta nu trase nici un foc sau nu apucă s-o facă, întrucât animalul nu zăbovi mai mult de o fracţiune de secundă în faţa lui. Imediat Maha sări peste trupurile plasate la orizontală ale celor trei albi, direct spre grupul de indieni.

   La rândul său Pongo apăru dintre crengile înfrunzite ale copacilor. Acesta aşteptase un moment prielnic să intervină şi acesta sosise în sfârşit.

   — Acum! îmi strigă Marian împingându-mă înainte. Tu-l dezarmezi pe Monti şi eu pe ceilalţi doi! Atenţie, Robert! Fă uz de armă numai în ultimă instanţă! Pongo!

   — Da! răspunse credinciosul negru şi literalmente sări apropiindu-se de noi.

   — Tu îi ţii pe indieni în şah, înţelegi? îi strigă acesta prietenului nostru, a cărui faţă se însufleţise se efortul luptei.

   Ghepardul se descurcă cu o înţelepciune mai mare decât aceea cu care îl creditasem. Stătu în dreptul unui tufiş, vizibil pentru noi, dar nu şi pentru ochii indienilor.

   Marian îmi dădu ultimul semnal. Mi-am strâns pistolul în mână şi am ţâşnit înainte. Un glonte îmi ţiui pe lângă ureche. Am simţit ceva cald prelingându-mi-se pe faţă şi o mică usturime la tâmpla stângă.

   În sfârşit am fost lângă Monti. Acesta a fost aşa de mult luat prin surprindere de atacul nostru ca şi însoţitorii săi. Înainte de a apuca să tragă din nou, i-am zburat arma din mână şi am ţintuit-o cu piciorul în iarbă. Mi-am folosit propria curea pentru a-i lega mâinile la spate. Atunci când eram pe cale de a-i lega şi picioarele cu care acesta încerca să nimerească încoace şi încolo, îmi sări în ajutor şi Pongo.

   — Indienii au fugit, mă informă el. S-au temut cel mai mult de ghepard.

   Între timp, doctorul Monti fusese făcut nevătămător. Nu ne-am mai sinchisit de el, deşi ne umplea de injurii care de care mai condimentate eu i-am dat o mână de ajutor lui Marian care nu avea o viaţă uşoară alături de Galdon. Acesta se apăra ca un leu. Pistoalele acestuia se goliseră de gloanţe, dar asta nu-l împiedeca deloc să le folosească ca pe nişte arme albe. Oricare altul ar fi căzut sub loviturile sale nimicitoare. Marian rezistă încă şi căută prin toate mijloacele artei pugilistice să-l facă pe omul acela puternic ca un urs să cadă la pământ.

   În sfârşit totul se termină. Mie şi lui Pongo ne reuşiră să-l copleşim şi pe acesta. Gâfâind, acesta stătea alături de Monti şi Winston, ale căror voci răguşiseră de atâtea exclamaţii injurioase.

   Totul se petrecuse atât de brusc şi neaşteptat. Cine şi-ar fi putut da seama că în mijlocul unei convorbiri atât de paşnice o ceartă atât de violentă cu urmări drastice să-i urmeze atât de repede.

   Marian păşi spre doctorul Monti:

   — Vezi, deci că şi noi putem fi foarte decişi într-o astfel de dispută, dragul meu doctor. Asta nu s-ar fi petrecut dacă ne-aţi fi spus de la bun început despre ce este vorba. Acum nu vă mai rămâne nimic altceva de făcut decât să spuneţi adevărul. Ce v-a determinat să veniţi aici în junglă? De ce aţi procedat aşa de parcă n-aţi fi fost mereu în legătură cu Ladore?

   Doctorul Monti se comportă altfel de cum ne-am fi aşteptat. În loc de a recunoaşte faptul că se găsea în puterea noastră, râse batjocoritor, ţinându-şi apoi buzele strânse. Voia să ne provoace prin tăcere.

   — Întrebaţi degeaba, spuse Winston. Dumneata şi prietenii dumitale, domnule Farrow, nu veţi mai ieşi niciodată teferi din junglă. Cât despre noi, puteţi să ne faceţi ce vreţi.

   Marian îşi puse pumnii în şold.

   — Ştiu ce-ţi închipui dumneata. Ladore, care este liber, va avea grijă să vă elibereze din puterea noastră, nu-i aşa?

   Doctorul Monti aprobă.

   — Chiar aşa! râse acesta ironic. Cât de deştept te ţii

dumneata, domnule Farrow, dar toată această

deşteptăciune nu-ţi va salva viaţa. Dacă vrei să te aştepţi la îndurare, atunci dezleagă-ne! Drumurile noastre se despart. Scopul meu oricum este atins.

   — Despre ce fel de ţel vorbeşti dumneata?

   Marian împrumutase acelaşi ton de conversaţie batjocoritor ca şi cel al oponentului său.

   — Şi pe asta vreţi s-o ştiţi? se interesă Monti. Soarta voastră e pecetluită. Am avut motive suficiente ca să vă oprim de a vizita ruinele templelor de la Bicksha. Înţelegi acum legătura?

   Întrebarea era pusă de o manieră disimulată, dar cu toate astea, pe un ton foarte încrezător. Mi-am încleştat mâinile să nu explodez. De abia acum am înţeles totul, fiecare întâmplare măruntă petrecută în ultimele zile, începând cu clipa în care Pongo a venit la noi cu vestea că un om necunoscut doreşte să ne vorbească şi culminând cu ciocnirea care a izbucnit cu ocazia pierderii pistolului doctorului Monti.

   — Aţi căzut în cursă! începu să râdă Winston cu o voce behăită. Noi, cei care ne aflăm prizonieri acum, suntem cei care râd, cât despre voi, paznicii noştri, veţi fi bucuroşi dacă vă vom îngădui să mai trăiţi câteva ore.

   M-am făcut palid când am zărit feţele batjocoritoare ale celor trei indivizi. Marian îşi păstrase sângele rece şi calmul lui dintotdeauna.

   —  Te înşeli doctore Monti, spuse el. Îl ştiu pe Ladore şi mai ştiu că puterile îi sunt limitate ca ale oricărui om. Economiseşte-ţi vorbele şi gândeşte-te ce te vei face pe viitor. Sau crezi cumva că ne va fi milă de dumneata?

   Pongo arătă agitat spre ghepard, care iniţial se lungise leneş pe toate cele patru membre, după ce se achitase de misiune. Dar acum se ridicase în picioare şi adulmeca ceva în aer, mişcându-şi urechile. Ceva în tufişul alăturat îi atrăsese cu siguranţă atenţia. Am pus mâna pe paturile pistoalelor noastre şi la un semn al prietenului meu ne-am lungit la pământ. Câteva minute s-au scurs în tăcere. Cu respiraţia tăiată am aşteptat atacul lui Ladore şi al oamenilor săi. Totul a rămas însă liniştit. Chiar şi ghepardul şi-a întors capul şi s-a întins leneş pe jos închizând ochii.

   Marian îşi continua tirul întrebărilor adresate doctorului Monti.

   — De ce voiai să ne îndepărtezi ca să nu vizităm ruinele templelor de la Bicksha? Dacă contezi atât de mult pe sosirea lui Ladore şi eliberarea voastră cu această ocazie, nai nici un motiv să nu ne-o spui.

   — Păi chiar că pot să o şi spun, preciză acesta fără a-şi fi pierdut aerul de aroganţă care transpărea din gestul şi vorbele sale.

   Părea că ar fi vrut să ne sugereze: „În curând noi vom fi liberi şi voi veţi fi legaţi şi prizonieri!"

   — Fiindcă vreau ca numai eu singur să scot aurul şi celelalte bogăţii din resturile zidului. Te miră treaba asta, nu? Chiar în momentul în care noi stăm de vorbă se sapă deja la ruine. Vezi, aşadar, că ţi-ai găsit maestrul, domnule Farrow?

   Marian mă privi pieziş. Nu l-am înţeles din primul moment, ci numai câteva minute mai târziu. Am dat din cap şi m-am apropiat de el.

   — Suntem într-o situaţie delicată, zise el, dar atât şoptit, încât nici Pongo, care era nu departe, nu putu să ne audă. Este absolute exclus să ne întoarcem la Bombay cu aceşti trei indivizi legaţi. Dar nici să-i eliberez nu mi-aş permite-o.

   — Mă gândesc la o soluţie, am spus eu. Să aşteptăm aici până se întoarce Ladore. Odată şi odată tot trebuie să vină, nu-i aşa? Cu el am putea negocia, întrucât vrea cu siguranţă să-şi scape pielea. Am o bănuială, Mariane!

   — Adică?

   — Aşa cum mi l-ai zugrăvit tu pe Ladore, acesta este un om care ţine foarte mult la bani. Posibil că Ladore a primit de la dr. Monti bani falşi de asemenea.

   În ochii lui Marian se aprinse o luminiţă.

   — O idee grozavă! strigă el. Dacă lucrurile stau aşa, atunci cu siguranţă Ladore va avea un dinte împotriva lui

Monti. Poate Ladore să meargă unde vrea, fapt este că unii dintre oamenii săi or să ne însoţească la Bombay.

   Încă nu eram sigur că planul meu va funcţiona, dar oricum, nu ne rămânea altă posibilitate. Pongo fu pus şi el în temă şi admise că nu aveam altă alternativă. Am început să aducem discuţia spre cele afirmate de doctorul Monti.

   — Crezi că e posibil ca în ruinele templelor de la Bicksha să fie îngropată vreo comoară? l-am întrebat pe Marian.

   — Absolut exclus, răspunse acesta. Şi ştii de ce? Resturile provenite de la vechile temple din Bicksha au fost de nenumărate ori cercetate de către tot felul de arheologi şi cercetători. S-au găsit, fireşte, nişte statuete ale zeităţilor, dar toate acestea au fost duse la muzee. Dar de vreo comoară n-a fost vorba niciodată.

   — O fi cum spui tu, dar nici doctorul Monti nu-mi pare vreun fantezist.

   Marian zâmbi pe sub mustaţă.

   — Şi Ladore? întrebă el.

   — Crezi cumva că Ladore i-a vârât ideea asta în cap?

   Marian îmi dădu răspunsul afirmativ.

   — Este foarte probabil. Asta explică de ce atâta vreme na intervenit Ladore şi mai cred că poate nici n-o să mai vină, la urma urmei.

   M-am uitat foarte grav la prietenul meu.

   — Crezi că-i posibil?

   Marian ridică din umeri.

   — Nu se poate şti precis. Dacă Ladore va veni totuşi, n-o va face de dragul de a-l elibera pe Monti. Soarta acestuia nu-l interesează prea mult. Cel mult va dori să intre în posesia banilor lui Monti.

   De abia îşi termină Marian fraza când ghepardul se încordă brusc, gata să sară. Pongo îi strigă ceva, ceea ce îl făcu să devină nehotărât. În sfârşit Pongo avu câştig de cauză şi credincioasa felină se apropie de noi, dar nu renunţă să-şi întoarcă capul din când în când înspre tufişuri.

   Au început să trosnească crengi, s-au auzit paşi târşâiţi în frunziş. Ne-am ridicat capetele privind spre brâul de verdeaţă care se alinia ca o perdea vegetală între noi şi malul râului. Ce se va petrece în următoarele secunde? Va trebui să ne apărăm pielea sau Ladore va fi atât de isteţ încât să pactizeze cu noi? Pongo îşi ţinea ghepardul de lesă, întrucât acesta deveni furios ca un apucat. Încerca mereu să se desprindă pentru a se năpusti în desiş.

   Doctorul Monti păstrase câteva minute tăcerea, acum însă bănuia că i se apropie ajutorul şi pentru a grăbi momentul eliberării sale, crezu că e momentul să cheme ajutorul cu voce tare.

   — Linişte! îl somă Marian. Doctorul Monti nu părea să-i pese şi îi dădea înainte cu ţipetele. Pronunţă şi numele lui Ladore, implorându-l să vină cât mai repede.

   Se petrecu apoi ceva la care nici nu ne-am gândit. Din desiş năvăliră spre noi zece indieni. Erau oameni înarmaţi, aşa cum erau şi ceilalţi de dimineaţă, cei care doreau să treacă malul. Înaintea acestora alerga un om îmbrăcat el purta un burnus dar în acelaşi timp şi o cască tropicală. Armele cu care era acesta înzestrat erau sensibil mai bune decât ale însoţitorilor săi.

   — Acesta e Ladore! îmi şopti Marian. Nu-l slăbi din ochi, Robert!

   L-am privit cu atenţie cum se apropia de noi. Marian şi cu mine ne ţineam pistoalele pregătite în timp ce Pongo se mai lupta încă să-i tempereze zelul protejatului său Maha, care ameninţa să-i scape din lesă.

   Ladore îşi pusese o creangă verde în cătarea armei sale şi acum îşi mişca arma ca un steag. Se opri la câţiva metri depărtare şi-şi luă o mină zâmbitoare.

   Marian îşi aplecă şi el cătarea pistolului său şi îi răspunse salutului înclinând capul. Mai făcu apoi câţiva paşi pentru a se apropia de acesta.

   — Te-am aşteptat să vii, spuse el. Pe prietenii tăi a trebuit din păcate să-i legăm întrucât s-au năpustit asupra noastră.

   Ladore se înclină la rândul său.

   — Prea bine, domnule Marian Farrow, răspunse el, plin de demnitate.

   Marian şi cu mine ne-am privit uimiţi. Ladore cunoştea până şi numele complet al prietenului meu.

   — Aceşti oameni m-au înşelat, continuă Ladore. M-au plătit cu bani falşi. Am venit ca să-i schimb în bani

adevăraţi.

   Marian înclină capul aprobând, zâmbind chiar.

   — Din păcate, nu cred că sunt şanse de a găsi bani adevăraţi la dânşii. Fireşte că n-avem nimic împotrivă dacă-i percheziţionezi, fu de părere el.

   La asta doctorul Monti nu s-a aşteptat, se putea citi clar pe fizionomia feţei sale. Se zbătea din răsputeri să-şi rupă legăturile, încercând să-i determine şi pe cei doi prieteni ai săi să procedeze la fel. Ladore îşi demonstră sieşi şi nouă că era un indian. Cu o linişte indiferentă se uită la cei trei prizonieri legaţi, după care începu să-i scotocească prin buzunare. Marian părea să fie de acord, pentru că pe moment era necesar să nu ne stricăm relaţia cu acesta.

   Va suna şi pentru Ladore ceasul faptei şi răsplatei.

   — Totul, numai bani falşi, stabili indianul tulburat, aceştia sunt nişte escroci de mare clasă.

   Îmi stătea pe buze să-i acuz acum şi eu pe Ladore de înşelătorie. Bine că m-am stăpânit în ultimul moment. Putea să se legene mult şi bine în iluzia că n-avea cu nimic a se teme de noi. Faptul că dr. Monti ne-a făcut părtaşi la această expediţie nu însemna nimic pentru Ladore. El ştia prea bine că în ruinele de la Bicksha nu se găsea nici o comoară. Şi prin urmare n-ar fi avut nimic împotrivă ca să ne întoarcem la Bombay.

   — Vreau să-ţi fac o propunere Ladore, spuse prietenul meu după o oarecare chibzuinţă. Aceşti oameni ne-au înşelat pe amândoi. Poţi din partea mea să îţi însuşeşti bunurile lor constând din cele câteva bagaje. Aş vrea însă şi eu ceva în contrapartidă.

   Ladore îşi înclină capul într-o parte. Îşi închise un ochi şi îl privi pe Marian cu celălalt.

   — Spune Marian Farrow! zise el pe un ton potolit.

   — Am vrea să îi ducem pe aceşti trei oameni la Bombay, întrucât nu ne mai interesează. Daţi-ne oameni pentru a parcurge drumul înapoi.

   Ladore era un om viclean şi uns cu toate alifiile. Înainte de a încuviinţa se gândi îndelung. Sigur că bănuia că propunerea lui Marian era o capcană. Pe care se străduia să o descopere. Apoi îşi dădu seama că propunerea nu era chiar atât de greu de îndeplinit şi nu necesită decât numai câteva precauţii.

   — Fie! hotărî el. De câţi oameni are nevoie prietenul meu?

   — Patru oameni vor fi de ajuns. Fireşte vor trebui să fie oameni de încredere ca să nu ne lase la nevoie.

   Ladore se înclină iarăşi, îşi strigă cei patru oameni, care păşiră în faţă. Ladore le vorbi pe limba lor, arătă spre noi, după care îi zâmbi lui Marian.

   — Asta e o infamie! izbucni doctorul Monti. O mare inf

   Deodată, cei patru indieni aleşi de Ladore s-au pregătit

să-l ia pe vorbăreţ în colimator. Din acest motiv Monti preferă ca pe mai departe să-şi ţină gura.

   Ladore privi spre bagajele lăsate în „paragină" de cărăuşii fugari. Dădu din cap mulţumit şi ordonă însoţitorilor să scoată conţinutul acestora. Întrucât numai o parte putea fi transportat dorea să aleagă ce era mai important.

   Marian şi cu mine am avut puţin timp liber pentru a dezbate asupra problemelor noastre.

   — Păcat că-l vom scăpa pe Ladore, am spus eu. Nu crezi să există vreo posibilitate să-l determini să se întoarcă la Bombay? Cred că e de datoria noastră să predăm judecătorului astfel de oameni. Uite cât de vicleană îi este privirea! Individul nu se dă în lături de la nimic dacă e să-i iasă vreun câştig din treaba asta.

   Iniţial Marian nu spuse nimic, de parcă n-ar fi auzit vorbele mele. Apoi ridică din umeri:

   — Nu există nici o posibilitate, Robert! Putem să-i reţinem fie pe dr. Monti şi amicii săi, fie pe Ladore. Toţi deodată? Pur şi simplu e dincolo de posibilităţile noastre.

   De fapt, îmi dădeam şi eu seama de asta. Marian avea perfectă dreptate. Nu aveam posibilitatea de a-l duce pe Ladore cu forţa înapoi la Bombay. Sau poate că da? Gândul ăsta îmi trecu deodată prin minte. Ce-ar fi fost dacă l-am fi însoţit pe Ladore până în apropierea unei localităţi sau până sosea o expediţie pornită la vânătoare? Era cunoscut faptul că regiunea era frecventată foarte des de vânătorii de elefanţi. N-ar fi fost posibil ca atunci să primim ajutoare?

   I-am împărtăşit gândurile mele lui Marian.

   — Poate că ar merge, spuse acesta, cu condiţia ca Ladore să ne acorde atâta încredere cât e necesar.

   — Şi ce se va petrece cu doctorul Monti? am întrebat dându-mi seama cât de greu ar fi fost să cari după tine trei prizonieri în junglă.

   — Îi lăsăm liberi pe el şi însoţitorii săi. Pe Pongo îl trimitem încă astăzi în Bombay. Va fi cu siguranţă cu o zi înaintea lor şi va putea anunţa poliţia. Ceea ce e mai important e că vom avea mâna liberă să ne ocupăm de Ladore şi vom reuşi.

   Ladore veni spre noi.

   — Prietenii mei să-mi spună ce le aparţine, spuse el. Cât despre mine, vreau să-mi continui călătoria.

   Marian îi făcu noua sa propunere. Menţionă ceva despre faptul că n-ar vrea să scape ocazia de a vizita şi cunoaşte mai bine un loc atât de captivant şi de pitoresc ca regiunea asta a Mentei. Întrucât şi el a fost înşelat de doctorul Monti, voia măcar să-şi ia revanşa astfel. Cine ştie, poate se va întoarce cu nişte trofee din colţi de fildeş. Cu alte cuvinte se răzgândise.

   — Mă ştii doar după renume, Ladore. Poate că Marian Farrow a împuşcat în viaţa lui nişte elefanţi, dar cu siguranţă nu în regiunea Mentei. Sigur, te voi putea recompensa dacă ne conduci.

   Ladore văzu pe loc câteva monezi de argint în mâna prietenului meu. Ochii îi luciră de poftă, de abia putându-şi lua ochii de la monezile strălucitoare. Mai repede decât am crezut, indianul se învoi la propunerea prietenului meu. Părea chiar să fie foarte mulţumit, întrucât ochii îi străluceau. Nu mi-am putut reprima bănuiala că acesta cocea deja un plan diabolic împotriva noastră. Mai departe lucrurile au decurs conform planului. Dr. Monti şi prietenii săi au fost dezlegaţi, dar li s-a făcut cunoscut că odată în libertate, vor trebui să facă cale întoarsă de îndată. Doctorul Monti păli:

   — Cum, singuri? zise el privindu-i întrebător pe Marian şi pe Ladore.

   — Fireşte, făcu prietenul meu. Voi nu v-aţi fi făcut deloc mustrări de conştiinţă să ne lăsaţi singuri aici, nu-i aşa?

   Doctorul Monti, care până acum se arătase atât de îngâmfat, deveni dintr-o dată umil. Curând constată că nici o rugăminte nu-i mai putea îndupleca nici pe Marian, nici pe Ladore. Când indianul se îndepărtă cu o vădită indiferenţă, doctorul Monti renunţă să mai facă alte încercări. I-am urmărit cu privirea pe cei trei albi până ce aceştia dispărură în desiş.

   Ladore izbucni în râs, dar nu mai zise nimic. Făcu în schimb un semn oamenilor săi, care s-au pus îndată în mişcare încărcaţi cu bagajele ce aparţinuseră albilor de care tocmai ne-am despărţit.

   Pongo a fost informat asupra schimbării de plan. Cu mâna strânsă de lesa ghepardului a dispărut şi el repede pe urma celor trei albi, părăsind tabăra de noapte de pe malul râului.

   Marian, Ladore şi cu mine i-am urmat pe indienii care o luaseră înainte păşind în lumea verde a pădurii tropicale.

ELEFANŢII SALVATORI

   DAR LUCRURILE S-AU PETRECUT ALTFEL decât am plănuit noi. La început nu se întâmplă nimic deosebit. Cu Ladore ne-am înţeles bine. Se dovedi că omul era un bun camarad de călătorie. Dacă n-am fi ştiut ce viaţă dusese şi mai ales câte avea el pe conştiinţă, am fi fost înclinaţi să avem o relaţie mai degrabă prietenească cu acesta.

   Două zile încheiate lucrurile au mers bine. Ladore era un bun companion şi povestitor, iar oamenii săi s-au străduit să ne facă pe cât posibil viaţa cât mai confortabilă. Câteodată asta ne făcea să ne mirăm fiindcă nu găseam nici un motiv raţional ce l-ar fi făcut să fie atât de culant.

   Dacă am fi ştiut ce unelteşte n-am fi fost atât de liniştiţi şi fără griji. Dar aşa se întâmplă întotdeauna: răul păşeşte înaintea ta, dar tu nu bănuieşti nimic. Fără bănuieli, fără griji, fără teamă, am mers în întâmpinarea acestuia până când s-a dovedit prea târziu pentru a mai face ceva.

   În cea de-a treia zi ne-am apropiat de arealul elefanţilor. Câteodată auzeam din depărtare ţipetele ca de trompetă ale uriaşilor junglei. Am găsit urme lăsate de labele lor gigantice, copaci doborâţi, crengi strivite şi îndoite, resturi de fecale.

   Ne-am ridicat tabăra, ca întotdeauna. Cortul nostru a fost montat şi focul aprins. Am ascultat sunetele şi zgomotele obişnuite în junglă, aduse odată cu căderea nopţii şi, în consecinţă, ne pregăteam şi noi de cele domestice.

   Deodată, Ladore apăru la uşa cortului nostru. Faşa îi era albă de emoţie. Nu-l văzusem niciodată în starea asta.

   — Veţi muri acum, ne lămuri el cu buzele tremurânde, căutând să-şi ia pistolul din geantă. În inimile voastre îmi vreţi răul. Acum ştiu!

   Marian şi cu mine ne-am privit în tăcere. Ce s-a întâmplat cu individul ăsta? Doar nu posedă puteri clarvăzătoare! Dar în secunda următoare ne-am dat seama ce se întâmplase.

   Chipul zâmbitor al doctorului Monti apăru în faţa noastră. Acesta ţinea un pistol în mână şi venea atât de liniştiţi în

întâmpinarea noastră, ca şi când ar fi fost cel mai natural lucru din lume.

   — Vă miraţi puţin, nu-i aşa? ne strigă el. Aţi fost traşi pe sfoară a doua oară, dar totodată pentru ultima oară. Spune- le ce vrei să le zici.

   Ladore aprobă cu un surâs aproape binevoitor.

   — Aţi vrut tovărăşia mea pentru a-mi întinde o capcană, scrâşni el. Am fost înşelat de acest domn alb, dar şi eu l-am înşelat pe el. Dar voi aţi vrut să mă distrugeţi şi pe mine şi pe el. Dar acum vă voi distruge eu pe voi.

   Privirile indianului erau îndreptate ameninţător înspre mine şi înspre Marian. Am vrut să mă uit înspre prietenul meu, dar nu am îndrăznit să îmi îndrept privirea înspre el. Între timp au sosit la faţa locului şi prietenii doctorului Monti, Winston şi Galdon. De asemenea şi câţiva dintre prietenii lui Ladore.

   Tensiunea creştea secundă cu secundă şi mă întrebam ce va urma să se petreacă. Cum va evolua în următoarele minute situaţia pentru noi. Exista vreo posibilitate oarecare de a scăpa din plasa de păianjen întinsă de oamenii doctorului Monti şi ai lui Ladore? Va însemna ziua aceasta ultima din şirul aventurilor noastre? Dar cine poate ghici viitorul? Şi cu toate acestea câte nu se puteau întâmpla în secunda următoare.

   Un sunet puternic de trompetă, ca şi cele pe care le-am auzit şi înainte, l-am distins clar în apropierea noastră. Ladore şi doctorul Monti schimbară câteva priviri chiar în momentul când sunetul bubui ameninţător, urmat de un al doilea şi multe altele.

   S-au auzit imediat împuşcături tăioase, plesnind ca şi biciul. Pământul se cutremură sub picioarele uriaşelor pahiderme. Să fi nimerit în mijlocul unui teren de vânătoare? Să ne fi adus întâmplarea în apropierea unei echipe de vânători europeni şi indigeni?

   Nu mi-a mai rămas timp să mă gândesc la asta, pentru că în clipa următoare i-am văzut pe unii dintre oamenii lui Ladore luând-o la fugă. Se stârni o larmă de iad. Întreaga panoramă de junglă păru să fie atinsă de un cataclism, atunci când au început să cadă la pământ copaci puternici

şi trunchiuri de arbuşti zburau prin aer.

   Un elefant gigantic apăru dintre ramurile încărcate de Frunze ale unui grup de arbuşti legaţi între ei prin plante agăţătoare, mugind asurzitor din trompă şi dărâmând totul la pământ cu picioarele sale groase cât nişte coloane şi mişcând furios din urechi. Acuma fost rândul nostru să o luăm la fugă. Nici nu mai ştiu unde a rămas Ladore. Doctorul Monti, care îşi pierduse casca tropicală, apucă cu o mână puşca şi fugi cât îl ţineau picioarele. Armele nu l-ar fi ajutat aici cu nimic ci numai picioarele.

   Elefantul se părea că luase în colimator tocmai micul cort în care am stat noi până atunci. Poate că îl enerva culoarea vie a pânzei acesteia, poate îl deranja cu totul altceva, în orice caz nu se mai interesă de noi, dar în schimb călcă în picioare cortul, ridică pânza cu trompa după care o rupse în mici fâşii.

   Marian şi cu mine ne-am căţărat repede într-un copac, din coroana căruia nu puteam decât să luăm la cunoştinţă iadul care se dezlănţuia sub noi. Alţi doi elefanţi apărură la orizont şi după ce s-au învârtit de câteva ori în jurul locului nostru de tabără au luat în trompele lor restul cortului, după care au dispărut în tufiş după primul mascul. Am mai auzit multă vreme sunetele de trompetă care s-au stins treptat. În cele din urmă au amuţit, pentru ca să facă locul unui alt semnal mult mai familiar. Mârâitul ghepardului nostru care îşi făcu apariţia în luminiş însoţit de Pongo. În spatele acestora, îmbrăcaţi în haine verzi de vânătoare şi căşti tropicale mai mulţi bărbaţi.

   Pongo se opri şi se uită îngrijorat prin jur. Legă lesa ghepardului de trunchiul unui copac, examină resturile corpului după care ridică cercetător capul.

   Această revedere cu Pongo este una din clipele cele mai memorabile din viaţa mea. Lacrimile de bucurie au început să curgă din ochii uriaşului prelingându-se pe obrajii negri. Din cauza bucuriei imense de abia reuşi să scoată câteva sunete neînţelese.

   Ce s-a petrecut cu adevărul am aflat de la americanii ce şi-au spus numele prezentându-se şi care au organizat partida de vânătoare. De fapt, mărturia cea mai elocventă a fost tocmai apariţia şi dispariţia celor trei elefanţi. Pongo, aşa cum fusese stabilit l-a urmărit pe doctorul Monti, dar spre uimirea lui a constatat că aceştia au făcut cale întoarsă luând-o în direcţia faţă de aceştia, suficientă pentru a se putea interveni la nevoie.

   Dis-de-dimineaţă Pongo îi întâlni pe vânătorii americani de elefanţi. Poate că ar fi trecut pe lângă ei dacă ghepardul nu i-ar fi semnalat prezenţa oamenilor. Vânătorii tocmai luaseră urma unui elefant mascul şi a două femele ceva mai mici. Mai departe totul s-a desfăşurat de la sine. De abia termină Pongo de povestit americanilor ce s-a petrecut cu noi, când toţi au hotărât să ne urmeze cât mai repede posibil.

   Tot datorită ghepardului, lucrurile au evoluat spre ceea ce am trăit, întrucât pahidermele l-au mirosit şi s-au pus în mişcare tocmai la timp, atunci când pentru noi situaţia devenise critică, animalele au dat peste cortul nostru.

   Bineînţeles că amănuntele acestei întâmplări le-am putut discuta pe îndelete abia seara. Pe moment am avut altceva mult mai bun de făcut. Doctorul Monti şi restul prietenilor săi ai fost găsiţi şi reţinuţi după câteva ore de căutări. Doi dintre oamenii lui Ladore au scăpat cu fuga dar din cauza lor nu ne-am făcut sânge rău. Aceştia aveau vini minore în raport cu doctorul Monti, Winston, Galdon şi însuşi Ladore.

   Mai târziu când ne-am reîntors la Bombay în tovărăşia americanilor am avut parte de o surpriză. Doctorul Monti de fapt nici măcar nu era doctor şi era căutat în Anglia şi Canada pentru fabricarea şi punerea în circulaţie a banilor falşi. Winston ce-i drept fusese reporter la viaţa lui, dar fusese concediat pentru lipsa de veridicitate a reportajelor sale. Galdon lucrase câţiva ani ca trăgător de elită la un mic circ unde îşi practicase meseria, dar abilităţile sale de profesionist au fost mult exagerate ce către Monti.

   Ladore a fost condamnat la moarte şi executat public. Monti şi prietenii săi au fost condamnaţi la mai mulţi ani de detenţie aşa că pentru o vreme i-a pierit cheful de căutător de comori.

   Marian şi cu mine nu am mai rămas mult în Bombay. Însoţiţi de credinciosul Pongo am luat-o spre sudul ţării.

SFÂRŞIT

Volumul 249

ÎN ŢARA LUI PONGO

  RUGĂMINTEA LUI PONGO

  NE REÎNTOARCEM DIN GONGO BELGIAN. Ca însoţitori aveam trei negri din tribul mobuti, pe care ni i-a dat şeful de post din Ungu drept călăuze şi cărăuşi totodată.

  Cu ajutorul unei canoe băştinaşe lungă de vreo zece metri, speram să ajungem la staţiunea următoare de unde puteam lua un vapor care naviga pe fluviu, cu ajutorul căruia am fi putut ajunge la coastă.

  Când ne-am stabilit tabăra în acea seară la vreo depărtare de douăzeci de kilometri, de gura râului Ruki, mia bătut la ochi imediat faptul că Pongo devenise deodată deosebit de tăcut. Mă gândeam că poate l-a apucat vreun fel de boală. Şi deocamdată nu voiam să-l întreb.

  De asemenea şi Marian îşi dăduse seama că starea de spirit schimbată a prietenului nostru, care stătea gânditor lângă foc, nemaidând atenţie împrejurimilor, aşa cum făcea de obicei.

  — Ce s-a întâmplat cu tine, Pongo? s-a interesat în cele din urmă prietenul meu. Îţi lipseşte ceva?

  Pongo şi-a ridicat capul şi ne-a privit cu ochii trişti.

   — Masser Farrow, Pongo dor de casă, a şoptit el de parcă s-ar fi ruşinat de simţămintele sale.

  Şi uriaşul l-a privit zâmbind:

  — Ai vrea să te întorci la tribul tău, dragă Pongo?

  — Pongo vrea să vadă fraţii, au trecut mulţi ani de când nu I-am mai văzut. Pongo nu vrea să rămână pentru totdeauna acolo. El vrea să urmeze massers.

   Prietenul meu m-a privit întrebător. Dacă voiam să îndeplinim dorinţele lui Pongo şi să vizităm regiunea tribului său, am fi fost nevoiţi să o luăm spre sud.

   Satul său era aşezat la vreo trei sute de kilometri înspre sud de fluvial Congo, care pentru noi ar fi însemnat o călătorie de câteva zile.

   Ochii lui Pongo s-au aţintit asupra mea, de parcă ar fi aşteptat un cuvânt de aprobare. În ce mă priveşte, am ridicat numai din umeri.

   Perspective de a străbate cu piciorul jungle virgină, apoi de a o lua prin savana africană nu era tocmai pe gustul meu.

   Pongo remarcase nehotărârea mea şi se ridicase tăcut. Nu o făcea fiindcă era mânios, ci pentru a ne oferi ocazia să discutăm între noi chestiunea. A păşit mai departe de-a lungul fluviului şi s-a lăsat jos la malul acestuia.

   — Ei, ce părere ai, Robert, să-i îndeplinim rugămintea bunului nostru prieten Pongo? m-a întrebat prietenul meu. E adevărat că este un drum greu, dar nu uita că Pongo ne-a îndeplinit orice dorinţă, urmându-ne peste tot. Acum putem să-i arătăm recunoştinţa noastră, chiar dacă prin asta va trebui să ne modificăm itinerarul.

   — Prin urmare eşti decis să-i îndeplineşti dorinţa? l-am întrebat eu.

   — Ca să spun sincer, da. Voi încerca să te conving şi pe tine, dacă eşti înclinat spre refuz.

   — Dar nu refuz deloc, Mariane! Ai dreptate, Pongo ne-a fost mereu un servitor credincios. Să călătorim aşadar la fraţii săi. Suntem deja cunoscuţi acolo şi putem să rămânem în sat o vreme. Poate se va ivi prilejul să împuşcăm şi vreun leu.

   — Foarte bine atunci, problema noastră e ca şi rezolvată. Acum nu mai trebuie decât să facem un plan de călătorie. Putem să o luăm pe fluviu în aval, până la Coquihatville, apoi până la gura de vărsare a afluentului acestuia Ruki. Va trebui în continuare să cotim şi să o luăm spre sud. Cred că aşa drumul va fi mai puţin obositor.

   — O fi, dar m-am gândit la altceva. Să călătorim până la Bonga, după care o cotim spre sud-est. Cu această ocazie vizităm şi lacul Leopold. Mai târziu o luăm înspre fluviile Lukenie şi Nuhai, înapoi către marele fluviu Congo.

   Am izbucnit în râs.

   — Arată de parcă ne-am găsi în cine ştie ce ţară civilizată şi n-ar trebui decât să ne folosim de calea ferată. Şi jonglăm cu distanţe care n-au termene de comparaţie în oarecare dintre ţările civilizate europene. Şi încă n-am pomenit nimic de lipsa de comoditate şi de nesiguranţa regiunilor.

   — Ei, atât de primejdios ca-n vremurile când Stanley şi Wismann şi-au început călătoria lor prin Africa nu mai este în vremurile noastre, dragă Robert. Oriunde ne îndreptăm acum se observă civilizaţie şi cultură. Până şi la cele mai îndepărtate triburi au pătruns acum. Negrul vede în omul alb stăpânul său şi nu mai îndrăzneşte să se revolte contra lui.

   — Tocmai de aceea sunt curios să văd cum stau lucrurile în ţara lui Pongo. El este doar regele tribului său şi asta e de ajuns ca să-l însoţim pentru a-şi reinstaura domnia asupra alor săi.

   — Regele Pongo, a râs Marian.

   Am dat şi eu din cap. Mă gândeam la o mai veche aventură a noastră, când vărul lui Pongo, Kanda, voia să-şi însuşească puterea în timpul absenţei prietenului nostru negru.

   Kanda şi fratele său Maku au căzut atunci în luptă şi Pongo a dobândit din nou puterea. Ca reprezentant al său la numit pe nepotul lui Kubang, atunci când Pongo a decis să ne însoţească în călătoriile noastre. Între timp au trecut ani de atunci. Cum arăta ţara lui Pongo acum? Îl înţelegeam de astă dată mai bine de ce, fiind în vecinătatea locului de baştină, dorea atât de mult să-i vadă pe ai săi.

   — Să sperăm că totul este în ordine acolo, Mariane, am replicat eu. Drumul pe care-l propui este puţin mai lung, dar ne vom putea mişca mai repede decât dacă am merge pe la fluvial Ruki, întrucât n-ar trebui să trecem prin jungle dese. Satul lui Pongo se găseşte în mijlocul unei păduri, dar aici negrii şi-au croit multe poteci bine întreţinute pentru a rămânea în contact permanent cu alibi. Pe de altă parte, alibi sau negrii, oricare ar fi ei, trebuie în orice sat să

plătească dări.

   Pongo încă stătea pe malul apei, neştiind că noi hotărâsem deja să mergem cu el. Marian l-a chemat la sine.

   — O să coborâm pe fluvial Congo până la Cundo, Pongo, de acolo ne îndreptăm spre sud-est, trecând pe lângă lacul Leopold până în ţara ta. Cât crezi că ne va lua până acolo? la întrebat el.

   În ochii prietenului nostru negru au sclipit luminiţe de bucurie şi trăsăturile sale mohorâte până atunci s-au luminat de un zâmbet.

   — Massers, Pongo crede că în şase zile vom fi în ţara lui Pongo, ne-a lămurit acesta.

   — Atunci o să păstrăm acest drum.

   — Crezi că în satul tău este totul în regulă, Pongo?

   Faţa lui Pongo s-a întunecat din nou.

   — Pongo nu crede asta, el are presimţiri rele, au murmurat buzele prietenului nostru.

   Marian şi cu mine ne-am privit consternaţi. Din nou a trebuit să mă gândesc la luptele înverşunate pe care le-am purtat pe vremuri. Să fim nevoiţi oare să le repetăm din nou?

   — Nu trebuie să crezi în presimţiri, dragă Pongo, a încercat să-l ridice moralul prietenul meu. O să găsim totul în ordine în patria ta.

   Pongo a scuturat numai capul.

   — Nu Masser Farrow, Pongo nu se înşeală, presimţiri rele, ne-a repetat el aceleaşi cuvinte.

   Ştiam din experienţă că presimţirile nu l-au înşelat niciodată pe uriaşul negru deci ne puteam aştepta la momente foarte neplăcute. Dar speram totuşi să le depăşim.

   — N-ai aflat între timp nimic despre concetăţenii tăi, Pongo?

   — Nu, Masser Farrow, Pongo rămas întotdeauna cu massers. Acum Pongo crede că trebuie să se despartă de massers pentru totdeauna.

   — Ce sunt vorbele astea Pongo? Nu cumva ai presimţiri de... moarte?

   — Pongo ştie că el curând moare. Pământul el părăseşte,

stă scris în cartea Domnului.

   Din nou Marian mi-a aruncat o privire încărcată de semnificaţii. Acum eram de-a dreptul îngrozit întrucât Pongo ne era cel mai drag prieten şi pierderea sa ar fi fost foarte dureroasă pentru noi.

   — Totul e o prostie! am strigat eu mânios, pentru a-mi ascunde emoţia adâncă ce mă cuprinsese. Aşa de repede nu moare nimeni, cât despre presimţiri nu cred deloc în ele. Dacă Pongo se gândeşte că în ţara lui i se poate întâmpla ceva rău, atunci pur şi simplu să nu mergem acolo.

   — Dacă massers nu vine, atunci Pongo merge singur, nea lămurit el liniştit. Massers se poate răzgândi, drum până la Cundo este lung.

   — Venim cu tine Pongo, nu te lăsăm noi baltă, n-avea grijă, i-a replicat Marian. Şi chiar de-ar trebui să mai susţinem lupte grele ca atunci demult, nu ne lăsăm noi speriaţi.

   — Dar acum capul sus! De data asta presimţirile sunt înşelătoare.

   Pongo însă a scuturat neîncrezător capul. Ne-am părăsit din nou şi s-a aşezat iarăşi pe malul fluviului, unde a rămas nemişcat, cu privirea aţintită în apă. Niciodată nu l-am văzut aşa. Ştiam prea bine că prietenul nostru negru nu se temea defel de moarte şi spunea întotdeauna că nici un om nu poate scăpa de soarta sa.

   Dar gândul că trebuia să ne părăsească astfel îl făcea să fie trist.

   — Ce crezi despre toate acestea, Mariane? l-am întrebat pe prietenul meu, cutremurat, în şoaptă.

   — Trebuie să veghem asupra lui, Robert, presimţirile sale nu l-au înşelat până acum niciodată. De data asta m-am alarmat şi eu. Ar fi o pierdere irecuperabilă dacă i s-ar întâmpla ceva. Dar şi Pongo este numai om. Se poate apăra de atacuri şi ambuscade însă nu şi de boală sau de viclenie. Aşadar trebuie să avem mare grijă de prietenul nostru, aşa cum am mai spus-o.

   — Dacă am putea să-i scoatem din minte călătoria asta, Mariane!

   — Atunci s-ar duce singur în ţara lui, dragă Robert. Ştii

bine că este foarte hotărât în tot ce-şi propune.

   — Pongo nu se va despărţi de noi, cred eu. Este suficient să-i spunem că va trebui să plecăm şi nu-l vom aştepta. Atunci cu siguranţă că se va răzgândi.

   — Nu şi de data asta, dragă Robert! I-am citit-o eu destul de bine în ochi. O voce interioară îl cheamă la ai săi şi nu i se poate împotrivi.

   Am tăcut. N-aveam ce face, trebuia să lăsăm ca lucrurile să se petreacă de la sine. Dar mi-am propus să veghez. Nici o secundă nu trebuia lăsat Pongo din ochi. Şi vai de aceia care vor veni să-l înfrunte!

   Prietenul meu a dat numai din cap, aprobându-mă. Recunoscuse în ochii mei gândurile de care era animat în clipele acelea.

   Ne-am împărţit orele de veghe şi ne-am întins să dormim. Pongo încă mai întârzia la malul fluviului privind necontenit în valuri. Chiar şi tăcerea sa era înfricoşătoare prin ea însăşi.

   Dacă aş fi recunoscut pericolul care ne pândea atât de aproape! Aş fi încercat din toate puterile să-l îndepărtez. Pongo fusese nu numai însoţitorul nostru, dar şi un bun camarad şi cel mai devotat prieten, pentru care ne-am fi pus în joc oricând viaţa, cum a făcut-o şi el pentru noi de nenumărate ori.

   Am dormit foarte prost în noaptea aceea. De-abia în tăria zilei ne-am reluat călătoria pe fluviul Congo. Am întâlnit în drumul nostru un vaporaş care mergea împotriva curentului. Aceste nave sunt foarte puţin adânci construite şi de obicei au două sau trei punţi. Ne aminteau întrucâtva de vapoarele de pe Mississippi.

   Întrucât călătoria noastră decurgea lejer, în curând vaporul a rămas în spatele nostru. Nu avea mulţi pasageri la bord, în schimb părea să fie încărcat din greu cu marfă.

   Malurile fluviului erau şi aici încărcate cu o vegetaţie luxuriantă şi doar arareori ni se arăta o făşie de savană, pe care alergau sălbăticiuni.

   Odată, am surprins o turmă de elefanţi care se îmbăiau chiar la mal. Masculul conducător din faţa cirezii ne mirosise însă repede şi printr-un semnal de trompetă şi-a pus în alertă consângenii părtaşi la scăldat, dispărând cu aceştia în adâncul savanei. Am remarcat de asemenea câţiva hipopotami şi crocodili pe lângă care am trecut observându- i o vreme. N-aveam nici un chef de vânătoare, mai ales că eram aprovizionaţi din belşug cu carne uscată.

   Pe cursul marelui fluviu apăreau din când în când insule şi insuliţe ce abundau de verdeaţă. Două din aceste insule le-am putut examina în voie, descoperind acolo păsări de toate speciile. Ca să nu mai vorbesc de şobolani, cărăbuşi şi lilieci şi o mulţime de fluturi ce mişunau deasupra acestora, însă altă faună nu se vedea.

   De asemenea nici oameni nu se prea arătau pe acolo. Cu atât mai surprinşi am rămas când în faţa noastră, pe una dintre insule, a apărut o coloană înaltă de fum.

   Prietenul meu mi-a aruncat o privire şi acum ştiam la ce se referea. Voia să vizităm neapărat această insuliţă.

   Am debarcat pe partea de vest a acesteia. Negrii care erau cu noi ne-au urmat, sau cel puţin voiau să o facă, pentru că Marian le-a cerut să rămână pe ambarcaţie, având în vedere că nu doream să zăbovim prea mult pe acolo.

   Marian şi cu mine eram de părere că aici puteam întâlni negri care se pregăteau de înnoptat. Era pur şi simplu numai o curiozitate ceea ce ne mâna acolo, deşi nu bănuiam că aici va începe din nou o aventură pentru noi. Pongo ne însoţea. Când am intrat în insulă şi am cercetat cu atenţie printre crengile tufişurilor am văzut într-un mic luminiş patru oameni care tocmai îşi terminau masa. Era vorba de un poliţist belgian şi doi subordonaţi de culoare. Când am dat crengile la o parte pentru a-l saluta pe alb, poliţiştii au sărit repede în picioare ducând mâna la arme. Se temeau probabil de un atac, dar când albul ne-a recunoscut şi-a strigat oamenii dându-le un ordin scurt, după care aceştia şi-au pus armele la centură.

   — V-am speriat, domnule sergent, i-a trântit-o Marian.

   — Fireşte, credeam că suntem singuri pe insuliţa asta. Vă petreceţi şi dumneavoastră noaptea pe undeva pe aici?

   — Nu, tocmai am debarcat. Am văzut o coloană de fum şi curiozitatea ne-a mânat încoace. Mă bucur să întâlnesc aici

un european.

  Marian ne-a prezentat pe noi toţi. Sergentul se numea Micke. Acesta ne-a rugat să luăm loc în jurul focului, pentru că voia să ne întrebe ceva. I-am dat ascultare.

  — Aşadar, aţi urmat cursul fluviului Congo, domnule Farrow. N-aţi întâlnit cumva vreo ambarcaţie pe care se afla un alb şi un negru?

  — Am întâlnit diferite vase, printre care şi un vaporaş. În kanu-urile văzute de noi se aflau numai negri, albi n-am văzut nici unul.

  — Ei, atunci înseamnă că sunt pe o pistă falsă. Cu siguranţă că s-a pierdut pe undeva printre afluenţii marelui fluviu. Nici nu mi-aş putea imagina că va încerca să o ia în amonte pe Congo, pentru ca să-mi scape.

  — Aşadar, te afli în urmărirea răufăcătorilor, nu-i aşa, sergent? l-a întrebat prietenul meu.

  — Da şi trebuie să mărturisesc că acum am avut parte de un mare ghinion. Omul cu siguranţă mi-a scăpat.

  — Dar cine-i individul şi ce infracţiuni a comis?

  — A delapidat douăzeci de mii de franci, pe care-i poartă asupra sa. Am fost însărcinat să-l caut aici pe fluviul Congo.

  — De ce nu sunt angajate mai multe forţe pentru asta, sergent?

  — Fiindcă superiorii mei ştiu că eu cunosc foarte bine regiunea fluviului Congo, până sus la cascadele Stanley... Am urmărit odată un individ trei luni pe aici, până în sfârşit l-am prins. Am intervenit exact în momentul în care acesta credea că am renunţat la urmărire. Şi dacă mi-a reuşit odată, cred că că-mi va reuşi şi acum, atunci când am de-a face cu indivizi rău famaţi în regiunea asta. Nat Becker mi-a scăpat deocamdată asta-i tot.

  Se vedea de la o poştă că poliţistul petrecuse mult timp la tropice. Totuşi nu dădea impresia că i-ar fi dăinuit întrucât nu devenise plictisit sau arţăgos. Dimpotrivă, ochii săi parcă râdeau şi faţa îi afişa o mină calmă.

  — Şi ce vei face dacă totuşi nu-l vei prinde pe individul acesta? a întrebat mai departe Marian.

  — Ce-aş putea face? O să-l caut o vreme, poate trei sau patru luni, ba chiar ceva mai mult, după care mă voi reîntoarce la Coquihatville şi o să raportez eşecul. Fireşte că nu mă aştept să fiu lăudat cu ocazia asta ba voi primi o mustrare scrisă, întrucât superiorii mei nici nu bănuiesc cât de dificil este să cauţi un om în regiunea asta, dată fiind apropierea junglei. Repede poţi dispărea în pădure şi nu te mai laşi văzut cu zilele. Aşadar, dacă subordonaţilor mei nu le va reuşi să-l găsească, atunci va trebui să ne întoarcem fără omul nostru.

   — O slujbă ingrată. Ce să spun! s-a exprimat Marian în felul său.

   — Ingrată? Sergentul a râs din toată inima. N-aş putea spune asta. Să urmăreşti un om şi să-l prinzi, aici stă toată plăcerea şi aş zice toată arta.

   Omul acesta îmi plăcea. În ciuda meseriei sale grele, nu- şi pierduse deloc umorul.

   — De-acum trebuie să mă întorc şi eu pentru a cerceta mai departe pe afluenţii Congoului, după omul meu. Înainte de o lună, cu siguranţă nu mă voi întoarce la Coquihatville. Dar dumneavoastră încotro călătoriţi, domnii mei? Înspre casă?

   — Încă nu, a râs Marian. Vrem mai întâi să vizităm pe negrii bhakutu.

   — Ştiţi unde locuiesc negrii bhakutu?

   — Fireşte! Am mai fost de două ori pe acolo, însoţitorul nostru de aici şi l-a arătat pe Pongo, este căpetenia acestora.

   — Pe toţi dracii, atunci asta pică de minune. Ştiţi, domnilor, aţi putea să-mi faceţi un mare serviciu. Individual acesta Becker este însoţit tocmai de un negru din tribul bhakutu, numit Bombi. Vreme de câteva luni îl însoţeşte mereu. Acum aş vrea să ştiu dacă negrul acela s-a reîntors pe meleagul lui. Acesta nu se face culpabil de nimic, întrucât nu a delapidat şi nici n-a furat ceva, dar şeful său a făcut-o.

   — Cum pot să-ţi transmit informaţia, domnule sergent? Fireşte că te voi servi cu plăcere, i-a răspuns prietenul meu. S-a întors apoi spre Pongo.

   — Cunoşti pe unul din satul tău numit Bombi,Pongo?

   — Pongo cunoaşte. El a fost bun prieten cu Kanda şi duşman de la Pongo. El a dispărut atunci când Pongo învinge pe Kanda.

   Marian m-a ghiontit uşor. L-am înţeles pe deplin. Pongo încă mai avea duşmani care dacă ar putea l-ar expedia în viaţa de apoi. Am început deja să adulmec şi eu cum stăteau lucrurile pe aici. Oare presimţirile funeste pe care le nutrea prietenul nostru să fi fost în legătură cu Bombi?

   — Aha, va să zică se verifică, a strigat sergentul. Aş merge şi eu la negrii bhakutu. Dar mă îndoiesc că stăpânul lui i-a dat voie să plece, întrucât ticălosul are nevoie de el tocmai acum. Singur şi de capul lui nu s-ar descurca în junglă.

   — Prin urmare unde trebuie să trimitem înştiinţarea? a întrebat Marian încă o dată.

   — Trimiteţi rogu-vă, un mesager la Coquihatville, domnule Farrow. Acesta va fi plătit de către mine. Dacă nu mă va găsi, va întâlni un reprezentant de al meu pe care-l va informa. Acesta va şti în permanenţă pe unde mă aţin.

   — Bine, o să mă interes, domnule sergent. Descrie-mi-l puţin pe acest Becker. Nu este exclus să dăm cu ochii de el.

   Poliţistul s-a conformat. Întrucât nu vroiam să mai întârziem mult pe insulă, ne-am ridicat şi ne-am luat rămas bun de la sergent, care ne-a condus până la ambarcaţie. Ne-a făcut cu mâna până l-am pierdut din vedere.

O ÎNTÂLNIRE NEPLĂCUTĂ

   — MASSER FARROW, Bombi este om foarte rău, a spus Pongo, când insula a dispărut după o cotitură. Pongo crede că Bombi mers cu om alb în satul lui.

   — De ce presupui asta, Pongo? Trebuia să i-o spui şi poliţistului.

   — Pongo merge singur în satul lui cu massers. Poliţist nu trebuie să ştie ce se întâmplă în ţara lui Pongo.

   — Încă o dată Pongo, de ce crezi că Bombi s-a dus în satul tău cu omul alb?

   — Omul alb vrea să dispară, el furat mulţi alţi oameni. Bombi ştie multe ascunzători, Pongo nu cunoaşte pe toate. Acolo trăieşte oameni ascunşi până tot se uită.

   Şi Pongo m-a privit sigur de cele spuse. Convingerea lui Pongo era edificatoare. Aşa trebuie să se fi petrecut lucrurile. De bună seamă că ne-ar fi convenit mult mai bine dacă poliţistul ne-ar fi însoţit până acolo, întrucât noi nu eram mandataţi să facem arestări şi nici nu aveam intenţia.

   — Nu vrei să-i dai de veste sergentului, Mariane? l-am întrebat eu pe prietenul meu. Încă mai este timp să-l anunţi despre ceea ce crede Pongo.

   Pongo mi-a aruncat o privire întunecată. Marian a scuturat capul.

   — Deocamdată nu ştim exact dacă lucrurile stau întocmai aşa, dragă Robert. Să ne închipuim totuşi că situaţia se prezintă chiar în acest fel şi în acest caz mai avem vreme să-l prevenim pe sergent. De altminteri ar fi extrem de supărat dacă ar veni acum cu noi şi s-ar dovedi că nu am avut dreptate. Am putea ajunge ca noi înşine să fim învinuiţi că l-am dus conştienţi de nas şi chiar că am fi în cârdăşie cu acest alb.

   Pongo nu spunea nimic, dar se străduia din răsputeri să mărească distanţa dintre ei şi sergent. L-am liniştit şi i-am explicat că acum nu aveam defel intenţia să-l informăm pe poliţist. Pongo a început să vâslească mai încet...

   Călătoria noastră a durat mai mult decât am crezut. La

Coquihatville, unde am ajuns după patru zile, le-am dat drumul negrilor din tribul mobuti. Marian i-a răsplătit regeşte şi le-a dat o scrisoare adresată şefului de post din Ungu, în care şi-a exprimat din nou mulţumirile noastre.

   În zilele următoare ne-am continuat călătoria cu noii noştri vâslaşi şi trei zile mai târziu am ajuns la Kunda. De aici puteam să ne continuăm calea pe drumuri de ţară.

   Ne-a fost recomandată o fermă din apropiere, care ne putea împrumuta câteva animale de călărie. Aceasta aparţinea irlandezului Mac Kent, care imigrase cu mulţi ani în urmă, un om prietenos şi simpatic, care ar fi vrut să ne ţină la ferma lui câteva zile. Acesta s-a declarat imediat de acord să ne ofere nişte animale. Când a auzit că voiam să călătorim la negrii bhakutu, chipul i s-a încruntat.

   — De ce doriţi să mergeţi acolo, domnilor? s-a informat el. Poate nici nu ştiţi că regiunea este cuprinsă de o vreme de oarecare tulburări. Două triburi se află în dispută. Autorităţile vor să trimită soldaţi în regiune, nu pentru că negrii ar fi pe punctul de a se revolta, ci pentru a determina pe locuitorii din cele două sate să treacă la tratative şi să se abţină de la conflicte. Dacă chestiunea va deveni mai serioasă, atunci trupele vor fi trimise acolo cu siguranţă.

   M-am uitat la Pongo. Se comporta de parcă nu l-ar fi interesat deloc treburile astea. Nu voia aşadar ca noi să menţionăm motivul pentru care voiam să ajungem la negri bhakutu.

   Voiam să facem rost de nişte catâri sau asini şi de o căruţă. În Africa ecuatorială aceasta este cel mai comod mijloc de mişcare. Sunt mai eficienţi decât caii, întrucât depăşesc mai lesne mlaştinile şi drumurile noroioase. În plus aceştia sunt mai rezistenţi la diferite boli, mai ales la cea provocată de musca ţeţe. Rezistenţa şi puterea lor sunt uimitoare.

   Dacă se bucură de o bună îngrijire, pot ţine pasul cu cei mai iuţi trăpaşi. Aceste animale, care au doar o putere ceva mai mare ca a unei vaci, duc cu uşurinţă un călător cu bagajele lui. Au însă defectul de a fi capricioase şi adesea nervoase din te miri ce.

   Asta am remarcat imediat când am voit în ziua următoare să încalec. Animalul ce mi-a revenit părea să provină de la un circ. Încă de la început m-a împiedecat să urc în şa. S-a cabrat pe două picioare ca şi cum ar fi vrut să danseze şi mi-a trecut ceva timp ca să-l mai potolesc. Nu mai dură un sfert de oră mi-a reuşit asta, cu ajutorul fermierului. După ce m-am văzut instalat, a devenit parcă şi mai capricios. Prietenii mei deja apucaseră s-o ia înainte destul de mult, pe când eu nici nu mă mişcasem măcar un pic din loc. Catârul era nărăvaş rău de tot, nimic nu-l domolea, nici mângâierile, nici vorbele bune. L-am rugat pe fermier să-mi aleagă un alt animal. Acesta a râs şi mi-a spus:

   — Păstraţi-l pe acesta, este unul dintre cele mai bune animale de călărie ce le am. Trebuie să aveţi puţină răbdare, dar ţineţi-vă bine în şa pentru că o să pornească curând şi veţi recupera foarte repede timpul şi distanţa pierdute.

   Omul avea dreptate, deodată am simţit o zguduitură şi de nu m-aş fi prins bine de şa. Aş fi căzut pe spate. Măgarul a pornit cu viteza unui tren expres. Într-un timp record am recuperat distanţa până la camarazii mei, care m-au copleşit cu râsete şi glume.

   Mi-am lăsat bidiviul în voie. Prietenii mei rămăseseră cu mult în urmăm deşi aceştia se mişcau cu o viteză destul de mare, încă de la bun început. Deodată animalul s-a oprit brusc şi din nou era să alunec din şa, nemaivrând pur şi simplu să se mişte. Am aşteptat cu răbdare. Camarazii m-au ajuns din urmă, după care şi asinul a luat-o la picior, acum se comporta normal, galopând pe lângă ceilalţi.

   — O să fie bine, am spus eu, totuşi îngrijorat.

   — Animalul trebuie mai întâi să se obişnuiască cu tine, dragă Robert. Probabil că n-a purtat călăreţi vreme îndelungată. Acum se vede că-i ascultător.

   S-a dovedit până la urmă că aşa stăteau lucrurile, animalul făcea acum tot ce doream. Obiceiurile sale proaste au fost uitate. Puteam acum să mă opresc şi să-mi reiau trapul.

   — De aici încolo vom călări înspre lacul Leopold, unde va trebui să vizităm ferma unui anume domn Jones. Mac Kent m-a rugat să-i transmit salutări. Acolo ne vom odihni câteva ore, sau chiar vom petrece o noapte. Să sperăm că vom ajunge la lacul Leopold încă astă-seară.

   — Massers încă astă-seară nu fi acolo, ne-a asigurat uriaşul nostru prieten. Pongo ştie unde ferma de la Jones, ne-a lămurit el, cunoscându-şi bine regiunea. Pongo crede că masser Jones poate spune dacă Bombi fost aici.

   — Cum de presupui tu, Pongo, că fermierul ştie asta?

   — Bombi ia totdeauna acest drum când merge la negri bhakutu.

   — Atunci ne vom da seama în curând de asta, adică dacă albul a fost sau nu acolo, am replicat eu.

   — Nu prea cred asta, Robert. Negrul se poate arăta pretutindeni, pe când albul stă pitit. Becker e destul de experimentat pentru a se putea feri de a fi văzut.

   — Atunci nu este absolut necesar ca Bombi să treacă pe la ferma lui Jones, Mariane.

   — Uiţi că şi aceşti oameni au nevoie de provizii pe care trebuie să le cumpere? Nu pot trăi tot timpul din ceea ce transportă pe spinările catârilor, mai trebuie din când în când să şi vâneze în savană, nu-i aşa, Pongo?

   — Da Masser Farrow, în curând va apărea savana. Deja pădurea se răreşte.

   Pădurea prin care călăream acum noi încă arăta ca o junglă, desigur cam rărită, dar apropierea fermei îşi punea amprentele şi aici asupra peisajului, întrucât exista o potecă destul de umblată.

   Fuseseră doborâţi mulţi arbori. După cum ne spusese şi fermierul Mac Kent guvernul intenţiona să construiască chiar o cale ferată până la lacul Leopold.

   Către amiază am ajuns în savană. Înaintea noastră se întindea o câmpie vastă, acoperită de iarbă de prerie, dacă se poate spune aşa. Plictisitoare, neprietenoasă şi monotonă putea părea oricui care păşea pentru prima oară pe acest podiş plat. Cât vedeai cu ochii, nu puteai zări decât undeva în depărtare o proeminenţă vegetală, un fel de înălţime întunecată precedată de grupuri răzleţe de copaci şi tufişuri. Iarba de toate soiurile era adesea presărată cu palmieri de statura unui om, iată în ce consta priveliştea ce ţi-o putea oferi savana. Vegetaţia arboricolă ce-o întâlneam se rezuma la mici grupuri de mimoze, arbuşti spinoşi în soiul acacia, dar nicăieri nu era prezentă vegetaţia ce caracterizează văile strâmte ale râurilor şi fluviilor. Tulpinile şi coronamentul arborelui de aici reprezenta doar o caricatură a vegetaţiei luxuriante ecuatoriale saturată de cursurile de apă din alte locuri.

  Nici chiar omului nu-i reuşea să aducă vreo schimbare prin suprafeţele cultivate.

  Iar colibele rotunde şi jugulate, susţinute de un sistem de fortificaţii din pari, se deosebea atât de puţin de restul tabloului vegetal încât trebuie să te apropii suficient de mult pentru a le distinge şi deosebi. Cunoşteam bine această savană şi oricum ne era mai plăcută decât jungla umedă şi caldă. Ceea ce ne părea însă extrem de dezagreabil era lipsa umbrei care să ne protejeze. Prin urmare, la vremea amiezii ne era cu neputinţă să călărim. Soarele îşi trimitea razele sale perpendiculare în creştetele noastre, iar solul reflecta îndărăt căldura primită de sus.

  Ne-am oprit sub ultimii copaci şi am sărit de pe spinările catârilor. Întrucât nu ne cunoşteam prea bine cu cei pe care- i călăream, i-am legat ca să fim siguri de ei. Ne voiam să ne complicăm şi pe urmă să fim nevoiţi să alergăm după ei prin savană.

  Soarele ajunsese tocmai acum la zenit, dogorea fiind aproape de nesuportat. Aerul tremura până hăt în zare. Neam prăbuşit la umbra unor arbori, în timp ce Pongo lua proviziile de pe crupa animalelor. La apă nu trebuia să facem economie, întrucât speram ca în cursul aceleaşi zile să fim la ferma domnului Jones. De-abia pe urmă, după ce am fi ajuns din nou în largul savanei, trebuia să ţinem seama de lichidul acesta atât de preţios, mai ales că nu cunoşteam defel izvoarele de apă dulce din zonă. Pongo lipsise ani întregi de pe aici şi nu era exclus ca de atunci izvoarele să fi secat.

  Am făcut o pauză de vreo trei ore. Curând puteam să ne reluăm călătoria prin savană. Căldura nu mai era atât de mare, întrucât razele soarelui cădeau acum pieziş.

  În timpul călătoriei pe care am reluat-o după odihnă, nu prea mai aveam putinţa să vorbim între noi. Pongo, care se afla mereu la câţiva metri înaintea noastră, examina cu multă atenţie împrejurimile. Avea în vedere în primul rând fiarele de pradă.

   Nu se întâmplă nimic. N-am văzut nici oameni, nici fiare. Fără să fim tulburaţi de ceva, am ajuns către seară la fermă. Proprietarul acesteia, Jones, ne-a primit bucuros. De mult nu mai avusese musafiri la ferma lui. Jones era un uriaş de vreo patruzeci de ani. Figura acestuia inspira încredere.

   A, fost invitaţi să petrecem câteva zile la el. Din păcate, ne-am văzut nevoiţi să declinăm oferta, întrucât nu voiam să pierde mult timp pe aici. Marian i-a făgăduit că vom trece pe la el atunci când ne vom înapoia.

   Când ne-am aşezat după cină pe mica verandă ce dădea înspre grădină, Marian s-a interesat de Becker şi negrul Bombi. Jones a clătinat din cap, spunând că nu i-a văzut. După un timp, s-a scărpinat în cap şi a spus pe un ton şovăitor:

   — Străini sunt tot timpul pe aici în regiune. Câteva din vitele mele au dispărut, dar nu cred că au luat-o la goană pur şi simplu. Băieţii mei le-au căutat zadarnic. Nu e cine ştie ce mare nenorocire, am amintit asta numai pentru că aţi întrebat de străini, domnule Farrow.

   — Unde păşteau vitele, domnule Jones? s-a interesat Marian.

   — La vreo cinci kilometri spre vest de ferma mea. Acolo se găseşte un mic lac, unde şi iarba este destul de bogată. E un loc excelent de păşunat.

   — Băieţii dumneavoastră n-au găsit nici un fel de urmă, Mister Jones?

   — Nu pot să spun, am aflat asta curând de la un negru care mi-a adus ştirea. Cred că azi vom obţine veşti mai proaspete. Kroeke, administratorul meu voia să vină încoace ca să vorbească cu mine. Cum spuneam, nu-i cine ştie ce pierdere pentru mine, dacă dispar câteva vite. Sigur că va trebui să cercetăm dacă nu cumva a fost vreun animal de pradă, ori un furt de-al negrilor.

   M-am gândit că Becker şi Bombi aveau mare nevoie de provizii, întrucât aici în savană este o problemă cu vânatul, mai ales atunci când eşti pe fugă. S-ar putea ca vitele să fi

fost furate şi apoi măcelărite.

   I-am povestit lui Pongo despre furtul de vite. El a ascultat după care ne-a răspuns laconic:

   — Bombi a fost, el fură mereu.

   Nu aveam deloc intenţia de a-i urmări pe aceşti oameni, cu atât mai puţin de a-i reţine, voiam totuşi să-l înştiinţăm pe sergent. Cu privire la alb, nu exista un motiv ca să ne preocupe, cât despre negru, acesta îi producea lui Pongo dureri de cap. Prietenul nostru credea fireşte că acesta avea un plan diabolic.

   Puţin înainte de miezul nopţii a sosit şi supraveghetorul. Jones i-a cerut amănunte în legătură cu furtul vitelor.

   — Negrii trebuie să le fi furat, a răspuns el indiferent. Am găsit una dintre vite într-un tufiş, ucisă şi tranşată. Negrii aceia trebuie să fi mânaţi de foame.

   — Crezi că au fost mai mulţi negri? s-a interesat Jones.

   — Da, am găsit suficiente urme. Numai că negrii aceştia trebuie să fi purtat cizme.

   Ceea ce spunea acum supraveghetorul avea cap şi coadă. Vitele nu au fost furate de un trib oarecare de negri, ci de o echipă de băieţi care mai lucraseră la vreo fermă.

   — Hm! Ce părere aveţi acum de asta, domnilor? ne-a întrebat Jones, atunci când supraveghetorul a terminat ce avea de spus. Credeţi că e vorba de oamenii dumneavoastră?

   — Suntem convinşi de asta. De altfel, credeam că atât albul cât şi negrul nu ţin să fie văzuţi şi de aceea s-au refugiat ori vor încerca să o facă la triburile de negri.

   — Dacă aşa stau lucrurile, va fi o nimica toată să-i arestaţi, domnilor. Deşi în savană vă va fi destul de greu. Până la urmă o să vă daţi seama unde s-au refugiat.

   — Nu intenţionăm de fel să avem de-a face cu aceşti indivizi, a răspuns Marian. Vom anunţa pur şi simplu postul de poliţie din Coquihatville, ca să trimită oameni. Din păcate, nici măcar asta nu putem face acum, întrucât nu cunoaştem nimic exact.

   — Pot să-i pun pe câţiva din oamenii mei să-i urmărească pe hoţi? Am câţiva inşi potriviţi pentru treaba asta.

   Prin oameni potriviţi fermierul se gândea la câţiva negri

care lucrau pe domeniul său.

   — Dacă vreţi să-i pedepsiţi pe hoţi, atunci acţionaţi în propriul dumneavoastră interes, dar nu vă osteniţi pentru noi. Eu cred că putem să ne reglăm şi singuri conturile cu aceştia. Presupun atunci că avem acelaşi ţel.

   — Pentru o vită sau două nu merită osteneala, domnilor. Oricum că doresc mult succes în tot ce veţi întreprinde. Când plecaţi?

   — Dimineaţă, la răsăritul soarelui. Până către amiază vom fi parcurs o mare distanţă.

   Întrucât era aproape de miezul nopţii, ne-am căutat locuri de culcare. Am vorbit cu Marian despre cei doi hoţi, el fiind de părere că aceştia nu erau cu mult în faţa noastră.

   Dacă Bombi l-a condus pe alb în satul său, atunci existau oricum şanse de a ne ciocni cu aceştia.

   Puţin după răsăritul soarelui am pornit-o la drum. Pongo a preluat din nou conducerea, luând-o spre sud-vest. Asta arăta că hoţii ocoliseră cu grijă ferma lui Jones, dacă într- adevăr voiau să ajungă în satul lui Pongo. Cât despre acesta, era tot mai tăcut, cu privirile aţintite aproape tot timpul în depărtare.

   Cu cât ne apropiam mai mult de sat, cu atât deveneam mai neliniştit. Să se îndeplinească oare presimţirile sale? Aveam cumva să-l pierdem pe bunul nostru camarad?

   Gândul acesta mă făcea trist. Nu-mi puteam imagina mai departe călătoriile noastre fără credinciosul nostru tovarăş.

   Am vorbit în şoaptă cu prietenul meu Marian despre toate acestea. Şi el privea lucrurile foarte serios.

   Peisajul rămânea monoton. De câte ori depăşeam o colină, Pongo îşi oprea catârul şi privea cu atenţie împrejurimile. O dată mâna lui ridicată a arătat spre est. Am recunoscut în depărtare o mică pădurice.

   — Massers, Pongo crede acolo poate odihni şi găseşte şi apă.

   — Mă bucur că putem să o facem Pongo. Există umbră, numai să sperăm că vom fi singuri.

   Uriaşul a înălţat din umeri. Nutrea aceleaşi gânduri ca şi noi.

   Ne-am continuat călăria şi curând am dat de un pâlc de mimoze, arbuşti cornoşi şi mărăciniş peste tot. Locul nu era prea îndepărtat şi puteam ajunge acolo în douăzeci de minute.

  — Massers fie cu băgare de seamă. Simba adesea odihneşte aici, ne-am povăţuit cu înţelepciune Pongo. Desigur, se gândea la leu. Ne-am oprit cam fără voie. Pongo ne-a făcut un semn. Am mai înaintat câţiva paşi după care am intrat în desiş. Primul care a pătruns a fost, se înţelege, uriaşul, acesta dorind să se convingă că nu ne pândea nici o primejdie. L-am urmat cu prudenţă. În mijlocul desişului înconjurător am găsit un spaţiu viran. Alături se înălţa o colină, la poalele căreia se oglindea un lac mic, cu apă limpede şi curată. M-a mirat nespus această bijuterie naturală. De unde putea proveni apa? Sigur, numai din adâncime. Am găsit şi firul apei care alimenta acest iaz. Acesta se prelungea la suprafaţă, umezind solul înconjurător şi alimentând vegetaţia luxuriantă dimprejur.

  Am sărit din şei, în timp ce Pongo o şi zbughise în interiorul tufărişului, pentru a-l examina. Nu găsise nimic deosebit, nici oameni, nici „simba".

  Am lăsat animalele să bea, după care ne-am astâmpărat şi noi setea. Aici am găsit şi umbră din belşug. Am prânzit, după care ne-am întins pentru o odihnă de câteva ore. Numai Pongo, care era obişnuit ca întotdeauna să rămână de veghe, supraveghea totul cu privirea-i bănuitoare.

III

AMBUSCADA

   AM DORMIT VREO ORĂ, când am fost trezit de o smucitură ce m-a făcut să sar în picioare. Nu-mi venea să cred ochilor. În faţa mea stătea un alb care avea în mână un revolver al cărui cătare era îndreptată înspre mine. Pongo stătea alături cu mâinile ridicate şi în privirea lui citeam o furie interioară.

   — Haide, sus mâinile! a poruncit acesta. N-am să aştept prea mult, aşa că faceţi-o repede, domnilor.

   Marian se ridicase şi el în picioare. Deodată am recunoscut situaţia gravă în care ajunsesem. În spatele lui Pongo stătea un alt negru, ce-şi ţinea arma aţintită asupra prietenului nostru.

   Marian şi cu mine ne-am ridicat mâinile.

   — Bombi, leagă-l întâi pe negru, apoi ia-i la rând şi pe ceilalţi doi. Grăbeşte-te şi fă-ţi treaba bine.

   Negrul i-a legat mâinile lui Pongo la spate, apoi picioarele, cu frânghii foarte rezistente. După aceea l-a împins pe uriaş, care a căzut la pământ. Pongo s-a rostogolit însă repede pe o parte şi cu picioarele aşa legate le-a împins cu putere ca să-l doboare pe adversarul său. Acesta însă a sărit vioi la o parte. Cu toate acestea fusese prins de picioarele lui Pongo şi s-a prăbuşit şi el la pământ. S-a ridicat înfuriat de jos şi a vrut să se năpustească asupra prietenului nostru, dar un strigăt al albului l-a reţinut.

   — Nu face prostii, Bombi, acum leagă-i pe cei doi albi! a hotărât el.

   Negrul s-a achitat şi de sarcina asta. Ştiam de-acum cu cine aveam de-a face. Când am sosit şi noi la orizontală alături de camaradul nostru, albul s-a aplecat şi şi-a însuşit armele noastre, îndeosebi carabinele, care păreau să-i fi plăcut mai mult, pentru că le-a examinat insistent.

   — Excelent, par să fie tocmai ce-mi doream şi eu, a constat el.

   Abia după aceea a început să ne scotocească şi încărcăturile. A zâmbit mulţumit când a văzut alimentele şi

obiectele de uz personal pe care le aveam asupra noastră.

   — Ce înseamnă asta? a întrebat Marian. Eşti cumva un bandit, care atacă tam-nisam oamenii în savană?

   — Bandit? Nu, domnul meu, nu sunt bandit. Pur şi simplu am nevoie de obiectele şi armele voastre.

   — Ba eşti un bandit, un hoţ şi un escroc, care a pus mâna pe douăzeci de mii de franci. Numele dumitale este Becker, nu-i aşa?

   Albul l-a privit pe prietenul meu, înspăimântat. Şi-a închis pe jumătate ochii, după care împins de o furie oarbă ne-a strigat:

   — Aşadar m-aţi urmărit! De aceea călăriţi în urma mea. Şi eu care credeam că am de a face numai cu sergentul şi cu cei doi oameni ai săi. Deci dumneata eşti un fel de vânător de recompense. Bine că v-am întâlnit acum, întrucât aveţi de ce regreta.

   — Nu te-am urmărit, Becker, ne-am întâlnit doar cu sergentul care ne-a povestit toată tărăşenia. Ţelul nostru duce undeva la sud-est de ţinutul acesta.

   — Vreţi să susţineţi că şi voi mergeţi la negri din tribul bhakutu?

   — Exact. Scopul călătoriei noastre nu eşti deloc dumneata, cum ţi-a plăcut să te împăunezi.

   La auzul numelui bhakutu, Bombi a ciulit urechile. Acum l-a privit pătrunzător pe prietenul nostru negru şi a strigat deodată:

   — Acesta de jos este Pongo, căpetenia bhakutu. El voia întotdeauna puterea pentru sine.

   — Ah! Dar asta-i deosebit de interesant, a râs albul. Tu voiai întotdeauna să fii şef şi acum iată, zace la picioarele tale singurul om care îndrăzneşte să-ţi ia şefia!

   Bombi şi-a tras cuţitul şi a vrut din nou să se repeadă asupra lui Pongo. Dar albul a ţipat atât de tare la el, încât negrul a încremenit şi cu faţa schimonosită de furie şi-a repus cuţitul la brâu. Privirea pe care i-a aruncat-o acesta lui Pongo mi-a arătat că prietenul nostru se află într-o primejdie de moarte aşa cum acesta presimţise de altfel.

   — Aşadar, călătoriţi înspre tribul bhakutu, pentru a-l înscăuna la domnie din nou pe însoţitorul vostru regal, a

meditat Becker încă zâmbind.

   De fapt, avem şi noi aceeaşi intenţie, numai că voiam ca Bombi să preia domnia. Acesta e urmaşul legitim la tron.

   — Te înşeli. A replicat prietenul meu. Urmaşul legal la domnie şi care are toate drepturile este Pongo. Kanda, vărul său, i-a contestat odată drepturile, împreună cu fratele său Maku. Bombi a fost prieten al acestor doi. El a trebuit pur şi simplu să fugă, după ce Pongo şi-a nimicit duşmanii.

   — Şi atunci de ce vă însoţeşte acesta pretutindeni, dacă ţine să-şi reia numai drepturile uzurpate la domnie?

   — Pongo doreşte să ne însoţească şi nu vrea să ne părăsească, de aceea l-a mandatat pe nepotul său Kudhang la domnie. Acum prietenul nostru vrea să se reîntoarcă la tribul său pentru o scurtă vizită.

   — Pongo nu mai este căpetenie şi Kudhang a murit. L-a sfâşiat un leu, ne-a strigat Bombi. Acum Bombi va deveni şeful Bhakutu, fiindcă şi fraţii săi vor asta.

   În timp ce spunea vorbele astea, nu se uita deloc înspre Pongo, dar se apropia tot mai mult de acesta. Pongo şi-a tras picioarele şi dintr-o smucitură l-a împins din nou, lovindu-l în şold. Negrul uriaş a zburat ca o minge prin aer, lovindu-se de un trunchi de copac şi a rămas nemişcat.

   — Mii de draci, a strigat entuziasmat Becker, căruia nu părea să-i pese de soarta complicelui său, admirând mai mult reuşita lui Pongo. El s-a întors înspre acesta întrebându-l gânditor:

   — Aşadar, tu vrei să devii şeful tribului bhakutu? Dacă te ajut să ajungi la această demnitate, vrei să faci şi tu ceva pentru mine, Pongo?

   Pongo a sesizat capcana din vorbele albului şi s-a prefăcut că va cădea în cursă:

   — Dacă Pongo ajunge şef, el face tot ce vrea. Cine îl ajută să învingă duşmanii este prietenul lui.

   — Văd că tu ai mai multe temeiuri de domnie decât Bombi, în care nu prea am multă încredere. Acesta e duşmanul tău. Vrei să îl leg eu pentru tine? Trebuie însă să- mi fii credincios şi să-mi asculţi toate ordinele.

   Pongo ne-a aruncat o privire rapidă. Dacă îi promitea ceva banditului, trebuia să-şi ţină cuvântul. Dar Pongo avea numai o singură dorinţă, aceea de a ne elibera pe noi. S-a prefăcut ca şi cum s-ar gândi. Becker a început din nou să-i vorbească. El n-a băgat de seamă că Bombi îşi venise de- acum în fire şi auzea totul. Am văzut cum acesta îşi trăsese cuţitul şi se apropia pe nesimţite de Becker.

   Am scos un ţipăt de avertisment. Becker s-a întors pe călcâie cu iuţeala fulgerului. În acelaşi timp negrul şi sărise asupra lui. Becker l-a întâmpinat cu o lovitură bine ţintită, care l-a făcut pe negru să dea înapoi. În următoarea clipă a apărut în mâna lui un revolver care l-a întâmpinat pe năvalnicul său adversar. Bombi a recunoscut de îndată primejdia. Ştia că Becker îl poate culca cu un glonţ la pământ, dar glonţul şi-a rata ţinta, iar în momentul următor Bombi a dispărut în desiş.

   Becker a scos un răcnet de furie şi s-a luat după negru, care poseda şi el un revolver, ce-l putea folosi acum de la adăpost. Asta nu trebuia să se întâmple şi de asta şi-a dat seama şi Becker, intrând repede în tufişuri.

   — Repede Pongo, rostogoleşte-te înspre noi, poate reuşeşti să ne eliberezi de legături! i-a strigat Marian.

   Pongo a dat numaidecât urmare cererii. Marian s-a aşezat astfel încât, în ciuda faptului că mâinile uriaşului îi erau legate la spate, să poată totuşi să ajungă la frânghiile prietenului meu. Pongo a început să lucreze la ele cu febrilitate.

   În depărtare a răsunat o împuşcătură, după care s-a auzit o a doua. Ambii oameni să fi fost atinşi de gloanţe? Oare cine rămăsese învingătorul? Dacă s-ar fi întors Bombi înainte ca Pongo să ne fi scăpat de legături, am fi fost neîndoielnic, cu toţii ucişi fără nici o reţinere.

   Asta o ştia şi Pongo şi de aceea îşi dădea toată osteneala să desfacă nodurile frânghiilor ca să-l elibereze pe Marian. Se dezlegau încetul cu încetul şi în sfârşit, prietenul meu şi- a putut elibera o mână. Acum îi era uşor să scape şi singur de celelalte legături. În buzunar a dat de micul lui briceag şi s-a grăbit să-şi taie frânghiile de la picioare. Am urmat apoi eu la rând şi apoi Pongo.

   De îndată ce ma devenit liberi, ne-am ridicat cu toţii în picioare. Întrucât Becker ne luase pistoalele, am apelat la carabinele noastre. Ne-am pitit după trunchiurile unor arbori şi am aşteptat. Pongo a dispărut imediat în pădure ca să-l caute pe Bombi, în ciuda avertismentelor noastre.

  Din desiş nu se mai auzea acum nici o împuşcătură. Am aşteptat cu încordare reîntoarcerea prietenului nostru. S-au scurs minute în şir, care ni s-au părut o veşnicie. În cele din urmă a apărut în mod neaşteptat din tufiş Becker. Chipul îi era schimonosit de furie şi căuta necontenit în jur. Când a observat dispariţia prizonierilor săi, a vrut să se retragă repede, dar o somaţie a lui Marian l-a făcut să se întoarcă. A văzut arma îndreptată asupra sa şi şi-a ridicat mâinile. M- am apropiat de el şi i-am luat revolver şi l-am legat cu fostele noastre frânghii.

  Becker spumega de furie şi nu era în stare să lege două vorbe. De-abia când Marian l-a întrebat de soarta lui Bombi, acesta a răspuns:

  — Sunteţi cu toţii nişte ticăloşi! Bombi m-a păcălit, v-a eliberat în timp ce eu îl căutam în desiş. Cu toţii sunteţi o apă şi un pământ...

  Marian a râs.

  — Calmează-te Becker, ne-am eliberat singuri, doar nu era să aşteptăm întoarcerea dumitale. N-am avut nici o intenţie de a te aresta, dar dacă ne-ai silit, n-am avut ce face, aşa te vom lua cu noi şi te vom preda autorităţilor în drept.

  L-am percheziţionat şi am găsit la el cei douăzeci de mii de franci. Becker mârâia ca i fiară înfuriată, trăgea de frânghii, gata să-şi rupă încheieturile şi se blestema mereu că nu ne-a împuşcat de la bun început. Devenise de nerecunoscut.

  Întrucât Pongo nu se întorsese încă, am plecat în căutarea acestuia. Voiam să găsesc şi locul unde Becker îşi ascunsese proprii cai, fiindcă era greu de crezut că venise aici pe jos. În desiş n-am găsit nici un catâr, ci doar locul unde fuseseră legaţi. Îmi devenise absolut clar că Bombi dezlegase animalele şi plecase cu ele.

  Dar unde se afla Pongo? Am ocolit păduricea şi înspre sud-est am descoperit două punctuleţe. Când am cercetat locul cu binoclul am descoperit că era vorba de doi călăreţi.

Acum m-am dumirit şi mai bine, cel de al doilea animal fusese folosit de către Pongo pentru a-l urmări pe Bombi.

   M-am întors la Marian şi i-am spus ce descoperisem. Prietenul meu a clătinat mirat capul. Becker se liniştise între timp atât de mult, încât stătea fără să rostească o vorbă, privind fix înaintea sa. Cu el nu te mai puteai înţelege acum.

   — Îl aştepţi aici pe Pongo, Mariane? am întrebat eu uitându-mă pe bolta cerului după poziţia soarelui. Am putea să ne reluăm călătoria.

   — Fireşte că vom relua călătoria, doar avem trei catâri. O să-l legăm pe Becker de-a curmezişul spinării catârului lui Pongo. Dacă Pongo se reîntoarce, îl vom reîntâlni pe parcurs. Se va înapoia desigur pe acelaşi drum.

   Am luat-o din loc şi după ce am depăşit păduricea de mimoze am privit în zare în speranţa că-l vom descoperi pe Pongo.

   Aşa, dintr-o dată, mi-au revenit în minte presimţirile funeste de care fusese dominat acesta în ultimele zile. M-a cuprins o nelinişte interioară gândindu-mă la soarta lui Pongo. Duşmanul pe care-l urmărea era cam la fel de puternic şi dacă s-ar fi dat o luptă, rezultatul era îndoielnic.

   Cu multă greutate am izbutit să-mi alung gândurile negre. Am văzut în schimb că şi Marian era cuprins de îngrijorări. Se străduia să nu remarc asta, dar l-am observat de câteva ori cum ridica binoclul de îndată ce ajungeam pe vreo colină de pe întinsul savanei, cercetând în adâncul orizontului.

   N-am reuşit în calea noastră decât să dăm peste o turmă de zebre, care se îndepărta undeva spre est. Am descoperit şi o cireadă de bivoli, sau cel puţin asta am crezut, întrucât ne despărţea de ea o distanţă apreciabilă.

   Prizonierul îşi mai revenise şi continua să ne ceară să-l lăsăm liber. Voia să ne mituiască cu cei douăzeci de mii de franci, mită pe care fireşte să am refuzat-o bombănind. Banii îi păstram în geanta mea şi voiam să-i înapoiem guvernului belgian.

   Spre seară am dat din nou de un petic de pădure, formată de această dată din arbuşti bine dezvoltaţi, înalţi şi groşi. Înainte de a ajunge acolo, am coborât prevăzători din şei. Era primejdios să pătrundem buluc în desiş, întrucât ni s-a părut un admirabil loc de pândă pentru lei. De aceea, am convenit să facem un popas la marginea acesteia. Regretam acum şi mai mult că Pongo nu era cu noi, întrucât acesta, fiind localnic cu mare experienţă, ne-ar fi putut sfătui dacă eram în siguranţă aici. Nasul lui l-ar fi mirosit pe Simba numaidecât.

  Am urmat animalele pe jos până la locul de tabără ales. Curând trebuia să pice întunericul, care în această regiune se producea destul de repede. Am căutat să ne aflăm în preajma celor mai de nepătruns tufişuri pentru o siguranţă cât mai bună. Unul dintre noi trebuia să stea de pază pentru a ne preveni la timp de apropierea vreunui animal de pradă.

  Am renunţat să aprindem focul, ca să nu ademenim fiarele. Am mâncat şi am băut ceai rece şi i-am dat şi lui Becker de-ale gurii.

  Când s-a făcut noapte de-a binelea, m-am învelit în pătură, deoarece nopţile africane sunt în comparaţie cu ziua destul de reci. Mi-ar fi plăcut mai degrabă dacă am fi străbătut şi pe timpul nopţii o distanţă din drum. Marian însă s-a opus. Catârii trebuiau şi ei să se odihnească şi în afară de asta, spera ca Pongo să se reîntoarcă.

  Am adormit repede. Înainte însă de a fi schimbat de către Marian, am sărit deodată drept în sus. M-a trezit din somn un foşnet îngrozitor. Am observat că prietenul meu stătea în picioare cu puşca gata pregătită, ţinând-o strâns în mâini. Tunetul înfricoşător pe care mi s-a părut că-l auzeam nu era altceva decât răgetul unui leu dezlănţuit care rătăcea prin savană. M-am ridicat şi eu iute de jos, înşfăcându-mi arma şi pregătindu-mă de tras. Aproape de mine a început să scâncească Becker:

  — Dezlegaţi-mă, daţi-mi şi mie o armă pentru a putea să vă ajut să împuşcaţi bestia! se plângea prizonierul necontenit.

  Se vedea cât colo că-l domina cu totul frica.

  — Păstrează-ţi calmul, Becker, vrei să atragi atenţia asupra noastră? N-avem nici un chef să tragem....

  — Da, dar când va sosi aici sunt pierdut. Aşa legat cum să mă apăr şi voi fi sfâşiat în bucăţi..

   — Îţi spun încă o dată calmează-te! Nu se va întâmpla ce spui. Deocamdată nici nu se vede leul. Trebuie să fie destul de departe de aici!

   Becker nu înceta însă cu văicărelile. Dar prietenul meu l-a ameninţat că-i pune un căluş dacă nu păstrează linişte, abia atunci s-a liniştit, astfel încât am putut afla cel puţin ce se întâmplă în savană. Era greu de distins de aici cum se târa şi furişa felina, dar pufăitul şi mârâitul fiarei se auzea totuşi din când în când, provocându-ne fiori de gheaţă.

   Acum începeam să-i înţeleg prea bine pe oamenii care la auzul răgetului unei fiare îşi pierd tot curajul. Se părea totuşi că leul nu avea defel intenţia de a se apropia de noi. Pesemne că încă nu simţise că ne găseam atât de aproape de ea. Desigur, mi-aş fi dorit ca această întâmplare să nu fi avut loc. Oricum, nu era defel liniştitor să-ţi petreci noaptea cu un leu dezlănţuit în preajmă şi asta nu era totul. De obicei, un mascul nu umblă solitar. De cele mai multe ori îl însoţesc şi consoartele când iese la vânat. După sunetele ce le stârnea, ne dădeam seama că se îndepărta, dar deşi savana era inundată de lumina lunii, nu ne puteam dumiri unde se afla. Numai după auz puteam să bănuim direcţia în care se mişca.

   M-am întins din nou, dar nu se mai putea dormi şi în afară e asta se apropia şi rândul meu de veghe. L-am rugat pe Marian să se odihnească, făgăduindu-i că-l voi trezi de îndată, în cazul că leul se va apropia.

   Prietenul meu însă a vrut să mai rămână treaz încă vreo jumătate de oră. Stăteam tăcuţi unul lângă altul scrutând întunericul. Stelele străluceau pe firmament ca nişte diamante multicolore proaspăt şlefuite. Păreau să fie mult mai apropiate decât propria noastră patrie.

   — Unde poate să se aţină Pongo la ora asta?

   Marian abia şoptise cuvintele şi aproape că am încremenit când l-am auzit. Chiar aşa, unde se afla prietenul nostru? De ce ne părăsise fără să ne spună un singur cuvânt? Să fi fost mânia ce o resimţea faţă de Bombi atât de copleşitoare încât să ne fi uitat?

   — Nu cred că va mai reveni în noaptea asta, Mariane. Îl va urmări pe Bombi până îl va găsi.

   Marian a fost de acord cu mine.

   — Păcat că nu suntem lângă el, dragă Robert! Îmi fac mari griji din pricina lui...

   — La fel şi eu, Mariane. De aceea mi-ar fi plăcut să călărim noaptea asta, poate că l-am fi întâlnit.

   Spusele mi-au fost întrerupte brusc. Foarte aproape de noi a izbucnit răgetul leului, pe care-l credeam departe. Becker a început să ţipe iarăşi, înfricoşat. Marian şi cu mine am sărit în sus. Dar am încercat zadarnic să observăm ceva în savană.

   Şi din nou. mugetul acela profund. Felina se apropiase simţitor de noi, după cât ne-am dat seama. Se părea să se târa dinspre partea dreaptă a noastră. L-am auzit pe Becker văicărindu-se şi ameninţările lui Marian nu mai serveau la nimic.

   În cele din urmă am desluşit dihania deschisă la culoare ce se strecura prin iarba înaltă.

   — Fii atent, Mariane, priveşte, vine de acolo! i-am şoptit prietenului meu.

   — L-am văzut. Ţinteşte tu în ochiul stâng, pe când eu am să trag în cel din dreapta.

   N-am mai apucat să răspund, întrucât fiara se apropiase şi mai mult şi părea în sfârşit să ne fi observat, pentru că a slobozit un răget şi mai puternic decât mai adineauri. Ochii îi străluceau sinistru prin întuneric.

   Totuşi, depărtarea era destul de mare pentru a putea să nimeresc ţinta aşa cum îmi propusesem. Ştiam prea bine obiceiurile leului, deoarece nu-l întâlneam pentru prima oară. Acum trebuia numai să ne păstrăm calmul. Fiara continua să se mişte, în timp ce privirea mea fixă n-o părăsea defel. Ochii acesteia străluceau tot mai puternic şi am apreciat că nu ne despărţea de felină mai mult de cincisprezece metri. Totuşi leul nu era încă pregătit pentru săritură. De-acum deveniseră şi catârii neliniştiţi şi au început să tragă de dârlogii cu care erau priponiţi. Mă temeam să nu-i rupă şi să o ia la fugă, ceea ce ar fi însemnat pentru noi o pierdere catastrofală în plină savană. Din păcate, nu aveam acum timp să ne ocupăm de ei, regele animalelor era lângă noi, doar la vreo zece metri.

   Jelaniile lui Becker deveniseră jalnice. Marian şi cu mine aşteptam nemişcaţi, cu carabinele pregătite şi privirile aţintite spre fiară, ce putea în fiecare clipă să se încordeze pentru săritură.

   — Acum!

   Acesta era semnalul aşteptat de prietenul meu. În momentul următor au trăsnit cele două împuşcături. Leul, ce se ridicase pentru ultimul salt s-a prăbuşit îndată la pământ şi a început să scormonească cu labele din faţă tot ce întâlnea înaintea sa. După câteva secunde agonia felinei a luat sfârşit şi aceasta a rămas înţepenită pe locul unde o surprinseseră gloanţele noastre.

   — Slavă Domnului.

   Era Becker, cel căruia îi scăpaseră cuvintele acestea de uşurare. Nu m-am preocupat de starea leului şi am alergat spre locul unde legasem animalele de călărie. I-am găsit înfricoşaţi şi cu greu am reuşit să potolesc întrucâtva animalele, gata să-şi rupă legăturile şi să se piardă în negura nesfârşită a savanei. Le-am legat din nou cât mai strâns de frâie şi cu prilejul acesta am făcut o descoperire ciudată. Funia cu care fusese legat catârul lui Pongo fusese tăiată cu vreun obiect nu suficient de ascuţit, judecând după cum atârnau fibrele acesteia. Am privit uimit la ce aveam în faţă.

   — Ce s-a întâmplat, Robert? m-a întrebat Marian.

   I-am arătat fără să spun o vorbă frânghia tăiată. Prietenul meu m-a privit în ochi, peste măsură de surprins.

   — Da, se vede că funia a fost tăiat aici. Dar se pare că făptaşul n-a mai avut timpul să-şi ducă treaba până la capăt.

   Marian a iscodit spre tufişuri şi dând la o parte unul, s-a aplecat ca să privească pe jos cu atenţie. Am recunoscut amândoi urma unui picior.

   — În desiş stă ascuns un om, mi-a şoptit prietenul meu.

   — Crezi că e Bombi?

   Marian a încuviinţat din cap.

   — Omul purta cizme, după cum îţi poţi da şi singur seama. Desigur că un alb n-ar fi reuşit să se apropie atât de mult, încât să poată tăia frânghia.

  Ce trebuia să facem acum? Era pentru noi mult prea primejdios să cercetăm noaptea tufişurile. Pe de altă parte, uşor ne putea nimeri un glonţ venit din spate.

  — Trebuie să ne alegem un alt loc pentru noaptea ce a mai rămas, a hotărât repede Marian. Şi fireşte, să supraveghem aceste tufişuri. Să nu apară ceva. Dacă cumva se întâmplă să iasă din desiş vreun om, să avem şansa să-l prindem.

NENOROCIREA LUI PONGO

   MARIAN ŞI CU MINE ne-am condus mai întâi de acolo catârii. Apoi, ne-am întors după Becker. La vreo sută de metri de fostul nostru campament de noapte ne-am oprit. Acum aş fi vrut să scoatem pielea leului, dar Marian s-a opus.

   — Leoaica ar putea să pândească în apropiere, dragă Robert. Pe de altă parte, suntem obligaţi să veghem asupra tufişurilor. Voi avea eu grijă de asta, iar tu vei supraveghea savana.

   În jurul nostru domnea o tăcere desăvârşită. De aceea eram ferm convins că aş putea distinge orice mişcare suspectă în desiş. Cu siguranţă că aveam de-a face cu un negru care se strecura prudent prin desiş. Acesta era în posesia unei arme de foc cu care ştia foarte bine cum se umblă.

   De aceea, privirea mea a zăbovit mai mult asupra tufişurilor din faţă, decât a savanei.

   Deodată, la o oarecare depărtare a izbucnit iarăşi răget de leu.

   — Leoaica! mi-a şoptit Marian.

   Amândoi ne-am dus mâna la arme. Am vrut să mă ridic dar prietenul meu mi-a făcut semn să rămân jos. A arătat cu capul spre tufişuri. Marian avea dreptate. Dacă ne-am fi înălţat şi i-am fi acordat atenţie leoaicei, necunoscutul ascuns acolo ar fi putut încerca din nou să se târască spre noi. Asta căutam şi unul şi celălalt să împiedecăm.

   — Lasă leoaica în seama mea, Robert! Tu rămâi aici, dar nu te ridica şi supraveghează doar tufişurile. Cu leul o s-o scot şi singur la capăt.

   Marian s-a înălţat şi tupilat, a pornit înspre dreapta, către vechea noastră tabără. Eu am rămas jos pitit. Nu mă simţeam deloc bine. Înaintea noastră se afla leoaica, îndărăt potrivnicul nevăzut, care în orice moment mă putea doborî cu un foc de armă.

   M-am hotărât să-mi concentrez toată atenţia asupra

desişului încâlcit din imediata mea apropiere, dar în ciuda tuturor strădaniilor, n-am putut distinge nimic care să-mi dea de bănuit.

   Deodată a izbucnit iarăşi răgetul leului şi a trebuit să dau toată străduinţa ca să-mi păstrez calmul.

   S-au scurs minute întregi de încordare extremă. De mai multe ori am auzit scâncetul jalnic al leoaicei, care îşi jelea pierderea consortului. Aceasta se apropiase de locul unde zăcea masculul mort. Ce avea să se petreacă acum, o bănuiam eu.

   Aşa cum mi-a povestit Marian mai târziu, el se târâse prudent până la locul acela, pentru a surprinde leoaica. De îndată ce s-a auzit răgetul jalnic şi mânios al fiarei, aproape imediat a răsunat bubuitul armei lui Marian, mai întâi unul şi apoi altul.

   Acum nu mai puteam auzi chiar nimic, din ceea ce ar fi putu veni dinspre tufărişuri, pentru mine adversarul invizibil nu mai exista toate simţurile îmi erau îndreptate spre prietenul meu. Reuşise oare să doboare leoaica? Poate că da, întrucât răgetele felinei încetaseră. Cu toate acestea, oricât mi-am ciulit urechile, n-am mai perceput nici un zgomot dinspre savană. În schimb catârii au devenit din nou neliniştiţi. M-am hotărât să mă ridic pentru a-i linişti. În mod straniu am avut senzaţia că acolo se petrece ceva necurat ca şi cum ar fi pândit un pericol necunoscut în apropiere.

   M-am oprit şi mi-am scos revolverul. Ţinându-mi carabina în mâna stângă am început să scotocesc printre ramuri. Să fi trecut cu vederea zgomotul produs probabil de târâşul negrului prin tufişuri?

   Mi se părea că aud ceva foşnind în desiş. Am ridicat revolverul. În acelaşi moment a trosnit o împuşcătură şi un glonţ fierbinte mi-a fluierat pe la ureche. M-am aplecat şi am deschis la rândul meu focul. Din nou am auzit o mişcare în tufişuri, care de data asta se îndepărta repede. Cu toate astea, am mai tras câteva focuri pentru a-mi îndepărta potrivnicul. Marian a apărut imediat lângă mine.

   — Ce s-a întâmplat? s-a interesat el.

   — În desiş stătea ascuns cineva, am auzit zgomot suspect, după care a trosnit o împuşcătură. Cât pe ce era să

mă lovească în plin.

   — Haide, ia două animale şi urmează-mă. Mai bine vom înnopta în savană decât aici, unde mi se pare prea primejdios.

   Marian a apucat una dintre frânghii şi a tras după el un catâr. Eu l-am urmat ducându-l de dârlogi pe ceilalţi doi.

   La o depărtare de vreo sută de metri de desiş se găsea un arbust răzleţ. Ne-am legat de acesta catârii, după care ne-am reîntors să-l luăm pe Becker.

   Am avut însă parte de o surpriză mai mult decât neplăcută. Locul unde îl părăsisem pe prizonier era gol. Frânghiile tăiate ne spuneau ce se întâmplase. Bombi îl eliberase fără îndoială pe prizonierul nostru.

   Marian nu părea însă prea supărat de întâmplarea asta nefericită. M-a consolat spunându-mi chiar că era mai bine cum s-au potrivit lucrurile, întrucât nu prea ştia ce să facă cu Becker.

   — Totuşi, nu înţeleg, Bombi voia doar la începutul zilei să-l ucidă pe Becker, am spus eu.

   — Poate s-a răzgândit. Bombi judecă ca un om de afaceri. Poate că are nevoie de albul acesta pentru a duce ceva la îndeplinire în cazul lui Pongo. Aş vrea numai să treacă noaptea asta cât mai repede.

   — Ai terminat cu leoaica, Mariane? m-am interesat eu devenind brusc foarte interesat.

   Prietenul meu s-a mărginit să râdă.

   — Aş mai fi aici altfel, Robert? Leoaica n-a fost nici pe departe atât de primejdioasă decât aceşti doi oameni. Becker nu dispune de animal de călărie, deci va încerca să ne şterpelească vreunul.

   — Unde o fi rămas însă Pongo, Mariane? Doar l-a urmărit el însuşi pe Bombi.

   — Cred că a fost păcălit de acesta. Poate că Bombi a făcut un ocol călare şi s-a reîntors aici. Noaptea a fost greu, chiar şi pentru Pongo să „citească" corect urmele.

   — Şi dacă se întâlnesc în luptă cei doi, Mariane? Bombi este şi el puternic şi mai are în plus viclenia, pe când uriaşul nostru prieten luptă cavalereşte.

   — Pongo îl cunoaşte prea bine pe Bombi şi ştie cum să-l

înfrângă, dinspre partea asta nu trebuie să ne facem griji.

   Cu toată această asigurare, n-am încetat să fiu preocupat de soarta prietenului nostru negru. Nu-mi venea totuşi să cred că el fusese păcălit. Pongo nu putea fi lesne tras pe sfoară.

   Mi-am făcut schimbul de pază, privind tot timpul cu mare atenţie spre catâri. Nu s-a întâmplat însă nimic şi când s-a luminat de ziuă, am răsuflat uşurat. Înainte de a ne îngriji de micul dejun, ne-am apucat să luăm blănurile animalelor ucise. Mai târziu, când am vrut să pornim la drum, ne-a dat mare bătaie de cap liniştirea catârului, pe spinarea căruia am îngrămădit cele două piei. Animalul tremura din tot corpul. Mirosul pieilor îi producea teamă şi numai treptat a început să se calmeze.

   Am călărit mai departe spre sud-est.

   Înaintea de plecare, am cercetat tufişurile. Dar nimic nu arăta prezenţa celor doi, bineînţeles, în afara urmelor care dovedeau că au fost pe acolo. Ceea ce ma alarmat cel mai mult a fost constatarea că Bombi se reîntorsese aici împreună cu doi catâri. Cel de-al doilea catâr era oare cel pe care îl călărise Pongo? Aceasta era întrebarea care ne obseda. Deşi doream să-l îndepărtăm cât se putea, totuşi gândul acesta chinuitor nu ne părăsea. Unde putea să fi rămas uriaşul negru?

   După vreo patru ore de călărie am dat iarăşi de un crâng de arbuşti, unde ne-am oprit. De fapt, nu aveam intenţia de a face o nouă oprire. Însă o voce interioară ne spunea că în această îngrămădire de copaci şi tufişuri vom da de vreun semn de la Pongo. Ne-am apropiat de primii arbuşti şi am descălecat. Înainte de a pătrunde în interiorul tufărişului, crengile au fost date la o parte şi în faţa noastră a apărut.... Pongo.

   Ne-a zâmbit chiar, oarecum încurcat.

   — Massers, Pongo fost tare prost, a mărturisit el. Pongo păcălit de Bombi, care luat cal de Pongo şi întoarce la massers.

   — Bombi l-a eliberat pe Becker, care era prizonierul nostru, l-a lămurit Marian. Dar cum i-a reuşit lui Bombi să te înşele?

  — Pongo călăreşte aici, unde lăsat cal şi dispare în desiş, apoi ia pe urmele lui şi pătrunde în pădure. Pongo aude deodată tropăit de cai şi părăseşte repede tufiş. Bombi suit călare pe cal şi dus de acolo; el lasă alt catâr. Pongo nu poate urmări atât de repede cu el.

  Am fost bucuros să aud că nu s-a ajuns la o luptă între cei doi, deşi Pongo nu era un adversar de dispreţuit. Acum acesta stătea teafăr în faţa mea şi asta însemna principalul. Oricum gândurile negre în ce-l privea nu dispăruseră.

  Acesta a încălecat pe catârul său şi am luat-o cu toţii din nou din loc, ţinând fără abatere, direcţia înspre sud-est. La întrebările puse de către Marian, uriaşul ne-a lămurit că puţin după căderea întunericului vom ajunge în satul său. Pongo nu ne-a mai întrebat de unde aveam pieile proaspete de lei, ştiind prea bine că fiarele le doborâsem noi în noaptea trecută. Cu armele noastre moderne a fost o nimica toată să o facem. Trebuia numai să ai mâna sigură şi să-ţi păstrezi calmul în momentul decisiv.

  Înspre amiază am făcut popas într-o vale. Soarele ardea nemilos, dar în lung şi în lat nu se vedea nici un pâlc de arbori sub care să ne adăpostim.

  Când după trei ore ne-am reluat marşul, am văzut înspre stânga ceva ce aducea a călăreţi. Prima dată am crezut că ar fi fost chiar Becker, apoi ne-am dat seama că era vorba despre un fermier ce se îndrepta înspre lacul Leopold. L-am salutat călduros. Marian l-a rugat pe om să-i împărtăşească fermierului Jones ultimele noastre întâmplări, în care fuseseră implicat Becker cu negrul său, pentru ca acesta, la rândul lui, să retransmită ştirea la Coquihatville.

  Cu asta ne respectam cuvântul pe care i-l dădusem mai înainte sergentului de poliţie.

  Ne-am reluat marşul. Cu trei ore înainte de căderea întunericului a apărut în depărtare conturul unei păduri. Am recunoscut această porţiune de junglă, întrucât eu am mai străbătut-o încă de două ori. În această mare pădure ecuatorială se aţineau destul de multe gorile, de care trebuia să ţinem seama.

  În această pădure, într-un luminiş foarte întins, era situat satul lui Pongo. Mai precis, chiar în mijlocul junglei. Ochii lui

Pongo s-au luminat atunci când a apărut pădurea. Cu chipul zâmbitor, s-a întors înspre noi, spunându-ne doar:

  — Ţara lui Pongo, massers!

  Am ştiut ce voia să spună cu aceste simple cuvinte. Oricărui om patria îi este cel mai scump lucru, indiferent dacă este un imperiu sau un sat obscur de negri. Şi iată că chiar aici se afla patria uriaşului nostru prieten.

  Am intrat călare în pădure. Pongo cunoştea toate potecile, care în timpul anilor săi de absenţă au fost totuşi întreţinute de cei din satul lui. Fireşte că apăruseră şi poteci noi, dar pe care prietenul nostru negru nu intenţiona să le folosească. Două ore am tot călărit prin pădure. Am mai descris această porţiune de junglă în alte povestiri ale mele, deci nu o voi mai face acum. Ne-am lăsat în seama lui Pongo, care cunoştea fiecare colţişor al imensului codru african. Cu puţin înainte de căderea întunericului am ajuns într-un luminiş.

  Am sărit repede de pe spinarea asinului meu, în speranţa că aici ne vom instala campamentul de noapte. Pongo însă mi-a făcut repede semn că nu era cazul.

  — Pongo conduce massers în ascunziş de la Pongo, ne-a explicat el.

  În ascunzătoarea sa? De asta nu ştiam nimic, deşi, aşa cum am mai amintit, mai fusesem aici de două ori. Nu am mai stăruit asupra acestui lucru, uriaşul ştiind mai bine de ce nu ne-a arătat pe atunci ascunzătoarea aceea.

  Uriaşul nostru prieten a luat-o călare pe o potecă foarte îngustă. După vreo două sute de metri am ajuns într-o altă rarişte, unde am şi descălecat. Pongo îşi luase calul de dârlogi şi l-a condus înspre un tufiş compact pe care cu mâna stângă îl dădu la o parte. Acum a apărut o nouă potecă, ce ducea mai departe în desiş. L-am urmat însoţiţi de animalele noastre. După ce am lăsat tufişul în urmă, Pongo şi-a lăsat animalul pe loc şi s-a întors, înlăturând toate urmele pe care le lăsasem pe potecă până aici. Pongo ne-a condus mai departe, continuând să mergem încă un sfert de oră. Deodată ne-am găsit în faţa unui luminiş larg în mijlocul căruia se ridica o colibă. El şi-a lăsat catârul liber. După care ne-a făcut semn. Voia să spună prin asta că am

ajuns la ţintă. Ne-am apropiat de el.

   — Massers, aici este ascunzătoare de la Pongo, ne-a informat uriaşul. Numai Tungu ştie de la ea.

   — Cine este Tungu? s-a interesat prietenul meu.

   — Tungu om în care are încredere Pongo. Tungu tare bătrân. Pongo crede că aici poate întâlni Tungu. Tungu află ştire de la Bombi că Pongo vine acasă.

   Ne îndoiam că aşa ar sta lucrurile, fiindcă dacă Bombi ar fi răspândit ştirea, n-ar fi făcut decât să producă agitaţie în sat. Pongo avea însă mulţi oameni care ţineau la el şi-i rămăseseră credincioşi. Ci siguranţă că aceştia s-ar fi opus dacă Bombi ar fi vrut să-şi revendice puterea pentru el. I-am spus toate acestea lui Pongo.

   — Bombi altfel spune toate astea. El spune Pongo om rău pe care Bombi trebuie să ucidă, pe când vine încoace, ne-a lămurit uriaşul negru, care ne ascultase cu atenţie.

   — Deci tu crezi că Tungu nu va crede toate acestea şi va veni aici, dragă Pongo!

   — Da, Masser Farrow, Tungu vine repede.

   Eram foarte curioşi dacă nu cumva Pongo se înşela totuşi. Credinciosul nostru tovarăş s-a îndreptat acum înspre colibă şi a intrat înăuntru. Noi am aşteptat afară. Întrucât nu am fost invitaţi să-l urmăm, am bănuit că vrea mai întâi să percheziţioneze coliba. N-a rămas totuşi mult acolo. Când a ieşit, ne-a surprins înfăţişarea sa. Pongo nu mai purta pantaloni albi, vesta uşoară şi nici cizmele sale. Acum se îmbrăcase aşa cum obişnuia să o facă pe când era şeful tribului său. În jurul umerilor îşi pusese o blană de leopard, care-i acoperea trupul până la şale. În braţul stâng purta un scut, iar cu dreapta o lance impresionantă.

   Pongo voia prin asta să arate că devenise din nou stăpânul şi domnul tribului său. Ochii îi străluceau, am simţit în clipa aceea că va face orice pentru a-şi relua demnitatea puterii şi a şefiei. Cu orice preţ!

   — Bravo Pongo! i-a strigat Marian.

   Pongo arăta cam stânjenit, nu voia defel ca noi să-l lăudăm pentru această schimbare.

   — Massers, Pongo acum merge în sat, ne-a spus el. Pongo rămâne multă vreme acolo. Massers trebuie să

aştepte aici reîntoarcerea lui Pongo.

   — Dar noi vrem să te însoţim, mai degrabă, dragă Pongo, ce zici de asta? l-am întrebat eu puţin dezamăgit.

   — Massers, este mai bine dacă Pongo merge singur. Massers aşteaptă aici veşti de la Pongo. El trebuie să vadă ce a făcut Bombi.

   Am scuturat cu părere de rău capul, când Marian m-a privit întrebător. Aş fi preferat să merg împreună cu uriaşul negru. Acesta nu voia să ne pricinuiască neplăceri, întrucât dacă se ajungea la vreo încăierare, noi nu trebuia să intervenim, altfel am fi avut mari necazuri cu autorităţile belgiene.

   O asemenea eventualitate voia s-o evite cu orice preţ.

   — Crezi că se va ajunge la luptă, dragă Pongo? l-a întrebat Marian.

   — Massers, Pongo nu ştie, el numai bănuieşte.

   A rămas câteva minute singur, reflectând îngândurat. În cele din urmă s-a hotărât:

   — Dacă Pongo este mort, massers se gândeşte adesea la Pongo, nu-i aşa?

   Aşadar, presimţirea funestă se reîntorsese. Am simţit că mă apucă furia şi m-am uitat aproape supărat la el.

   — Pongo, greşeşti dacă gândeşti aşa. Te vei întoarce sănătos la noi, ai să vezi! Vai de omul care-ţi va face rău! Te vom răzbuna cumplit!

   — Va fi mai bine dacă massers nu se ocupă de probleme al lui Pongo. Autorităţi nu vor ca oameni albi să amestece în treburi de la negri. Pongo merge acum.

   Ne-a mai făcut un semn cu capul şi a dispărut după tufişuri, dar nu pe poteca pe care am venit noi, ci pe alta, ascunsă în dosul unui tufiş ce părea de nepătruns.

   Marian şi cu mine ne-am privit cu subînţeles. Împărtăşeam doar aceleaşi gânduri şi sentimente: să-l urmărim în taină pe Pongo pentru a-l putea proteja.

   Întrucât cunoşteam de mult intenţiile prietenului nostru negru, n-am avut de ce şovăi.

   Ne-am îngrijit de catâri, le-am dat jos şeile, după care neam lăsat carabinele în colibă, înăuntru căreia nu se afla nimic deosebit decât ce-i trebuie omului pentru un scurt popas în pădure. După aceea am luat-o pe poteca dindărătul tufişului pe unde dispăruse Pongo.

PONGO ÎN PRIMEJDIE

  AM FĂCUT VREO DOUĂ SUTE DE PAŞI când deodată am auzit un strigăt îndărătul nostru. Ne-am întors şi am văzut un negru în vârstă care în semn de pace şi-a ridicat ambele braţe în sus, apoi le-a încrucişat pe piept, într-un mod oarecum asemănător ca cel folosit în orient cu ocazia salutului. Ne-am oprit. Negrul s-a apropiat de noi fără teamă. Îmi părea cunoscut şi ştiam că l-am mai văzut cândva.

   — Massers, ni s-a adresat el într-o engleză pidgin. Massers s-a întors cu Pongo? El nu mort, cum spune Bombi?

  — Nu, Pongo trăieşte. Tu te numeşti Tungu, nu-i aşa?

  — Da, Masser Farrow, mă numesc Tungu. Pongo vorbit despre Tungu?

  — Da, te-a aşteptat. Acum s-a dus în satul lui.

  — Pongo însă nu trebuie să meargă acolo. Bombi a venit şi a spus că Pongo a trădat pe negri şi că el va veni ca să ia muncitori negri, pe care să-i vândă.

  Asta fireşte că era o minciună grosolană din partea lui Bombi.

  El le-a împuiat minţile oamenilor că Pongo va veni cu oameni albi pentru a introduce sclavia... desigur, negrii erau foarte supăraţi din pricina asta.

  — Tungu crede şi el asta? s-a informat Marian.

  Negrul a clătinat din cap.

  — Mulţi din fraţii noştri nu cred aşa ceva, dar acum sunt trişti că Bombi l-a omorât pe Pongo. Pongo nu este mort, dar ei nu crede, vor mai întâi să-l vadă pe el.

  — Câţi susţinători mai are Pongo?

   — Massers, nu sunt prea mulţi, numai a treia parte din aceia ai lui Bombi.

  — Asta arată prost pentru Pongo, dar sperăm că mulţi dintre aceştia să se reîntoarcă când vor afla că Bombi a minţit.

  — Da şi el spune că Pongo a vrut să vină cu doi albi să prindă sărmanii negrii şi să vândă pe ei.

   — Dar negrii ne cunosc doar, am intervenit eu.

   — Acum ei crede pe Bombi. Pongo foarte greu devine şef din nou.

   — Ce crede Tungu că ar trebui că facă Pongo?

   — Pongo trebuie să lupte singur cu Bombi, apoi negrii aşteaptă vadă cine învinge.

   — Deci se va ajunge la un duel, un fel de judecată a Domnului? am întrebat eu uluit.

   — Tungu crede că mai bine aşa, dar Bombi nu vrea să lupte cu Pongo, ştie că atunci face mulţi duşmani.

   — Va trebui să-l găsim repede pe Pongo. Încă nu-i vremea să se arate, a spus povăţuitor Marian.

   — Da, Masser Farrow, de aceea venit aici Tungu, să vorbească cu Pongo şi să prevină la el.

   — Bine, atunci să ne grăbim.

   Ne-am reluat drumul. Tungu cunoştea tot aşa de bine poteca întocmai ca şi Pongo, aşa că a putut să ne conducă repede.

   Chiar în mijlocul pădurii ne-a surprins noaptea. În ciuda întunericului de nepătruns de sub arbori, ne-am continuat mersul, deşi trebuia să ne călcăm pe picioare unul după altul, pentru a nu ne rătăci.

   O jumătate de oră mai târziu ne-am pomenit într-un luminiş mare. În mijlocul acestuia se întindeau colibele satului lui Pongo. În piaţa din centru ardea un foc uriaş, ceea ce făcea să se distingă totul în jur, destul de clar. Neam dat seama imediat că Bombi îi alarmase pe băştinaşi. Mulţi dintre ei stăteau îndărătul unui ţarc întărit cu ţepuşe şi supravegheau cu insistenţă împrejurimile. Bombi se aştepta deci la reîntoarcerea adversarului său încă în această noapte.

   Dar unde se ascundea totuşi credinciosul nostru prieten? Ne-am rotit privirile cercetătoare împrejur. Ceva a foşnit în spatele nostru şi din desiş a apărut chiar Pongo. N-a părut foarte surprins să ne vadă şi s-a îndreptat spre Tungu ca să se intereseze de starea lucrurilor.

   Tungu i-a repetat aceleaşi veşti pe care le cunoşteam şi noi de la el. Ochii lui Pongo s-au îndreptat apoi spre foc şi apoi dincolo de acesta, în timp ce mâna i se odihnea strâns pe suliţă. Bănuiam că i-ar fi plăcut mai degrabă să intre direct în luptă, singur împotriva tuturor.

   Tungu însă era un bun vorbitor cu putere de convingere. Pongo s-a liniştit treptat. Întrucât ambii negrii vorbeau în dialectul lor, n-am înţeles nimic.

   În cele din urmă Pongo nu s-a adresat nouă:

   — Massers, Tungu are dreptate, Pongo nu luptă cum cu Bombi. Acest este un mare trădător, dar Tungu n-a crezut niciodată că Bombi este şi un mare mincinos. Pongo va arăta la toţi fraţii săi că nu-i va vinde la oamenii albi.

   — Vrei să întreprinzi ceva la noapte, Pongo? l-a întrebat Marian.

   Pongo a negat numai din cap.

   — Pongo va aştepta până dimineaţă, apoi trimite Tungu la Bombi să ceară la el luptă.

   — Noi vom veghea să nu se petreacă nici o trădare, Pongo. Te poţi bizui pe noi.

   — Tungu veghează, massers. Pongo nu vrea ca massers amestecă în certuri cu negri.

   Avea dreptate, deşi se impunea totuşi această supraveghere, dar într-un mod cât mai discret. Nu voiam ca Pongo să-şi piardă viaţa în urma unei viclenii. Întrucât nu aveam de gând să ne reîntoarcem la coliba lui Pongo din luminiş, am rămas la marginea pădurii seculare, unde neam stabilit un loc de odihnă în spatele tufişurilor dese.

   Pongo devenise neliniştit şi din când în când dispărea de sub privirile noastre. Cât despre mine, eu nu-mi găseam liniştea. De mai multe ori am vrut să-l urmez dar Marian m- a tras îndărăt.

   Era cam pe al miezul nopţii când Pongo a dispărut din nou. Îşi lepădase blana de leopard şi-şi lăsase şi scutul. Dar lancea o luase cu sine. Am căutat să-l urmăresc cu privirea, însă după câţiva paşi a dispărut. Ştiam că va încerca să se târască înspre sat pentru a se pune în legătură cu prietenii săi.

   A trecut o oră. Băştinaşii din sat încă stăteau de veghe. Focul lumina puternic împrejurimile. În jur, pe o rază de treizeci de metri puteai să recunoşti orice. De aceea mă îndoiam că lui Pongo îi va reuşi să se apropie neobservat de

sat.

   Deodată înăuntru aşezării de colibe a izbucnit o lumină orbitoare. Se auzeau mereu strigându-se numele lui Pongo sau Bombi.

   Am sărit în sus privind spre sat. Negrii fugeau de colo până colo, în aer erau aruncate suliţe, iar urletele se înteţeau cu fiecare secundă. Cei ce stăteau îndărătul gardului de spini şi-au părăsit locurile.

   —  Pongo este în primejdie, acum când a cutezat să pătrundă în sat. Cum izbutise, nu ştim, dar nu putem să-l lăsăm de izbelişte. Focurile de armă sunt trase de Becker. Vino să ne grăbim acolo.

   Tungu era şi el foarte agitat şi ne-a urmat imediat, când făcând paşi mari, am ieşit în luminiş. Din fericire, nimeni nu mai acorda atenţie acum împrejurimilor satului. Am ajuns repede la pavăza de ţepuşe, dar n-am văzut ce se petrecea îndărătul acesteia.

   — Urcă-te pe umerii mei, Robert şi trage câteva focuri de pistol, ca să-i sperii puţin pe negri şi să-i dai astfel un răgaz pentru respiraţie lui Pongo. Dar repede, grăbeşte-te!

   Deja eram sus. Priveliştea care mi se oferea ochilor mi-a îngheţat sângele în vine. Credinciosul nostru camarad zăcea însângerat la pământ. În jurul lui erau adunaţi o mulţime de băştinaşi. Câţiva îl ţineau strâns. Un negru imens, în care l- am recunoscut pe Bombi îşi înălţase lancea cu intenţia de a o arunca asupra uriaşului nostru prieten.

   Atunci au detunat împuşcăturile mele. Mi-am ridicat ambele pistoale şi am tras până am golit încărcătoarele.

   Acum era clar că interveniseră albii. Un glonţ l-a atins uşor la cap pe Bombi. El şi-a lăsat să-i scape suliţa şi a tulit- o.

   A izbucnit un cor de strigăte de spaimă şi negrii de lângă el au căutat să-şi găsească la rândul lor scăparea prin fugă.

   Pongo s-a ridicat în ciuda rănilor primite şi s-a grăbit să pătrundă mai departe în sat, dispărând curând după colibele cele mai apropiate.

   — Massers vine repede, ne-a avertizat Tungu. Pongo este iarăşi liber, el părăseşte satul.

   L-am zărit deodată pe Becker care ajunsese deja în stăpânirea catârului şi a armelor sale, făcând semne disperate unor negri. Îndată ce m-a observat a scos revolverul şi a slobozit câteva gloanţe înspre mine. Am sărit repede de pe umerii lui Marian şi ne-am retras cu toţi în grabă spre marginea luminişului. Era şi timpul, întrucât în spatele nostru, lângă gardul de apărare, se iviseră mai mulţi băştinaşi, care au început să arunce asupra noastră cu suliţele.

   A trebuit să alergăm în zig-zag ca să nu fim nimeriţi.

   Cu chiu cu vai am ajuns în cele din urmă la marginea marii păduri şi am pătruns la adăpostul arborilor uriaşi.

   — Pongo este rănit, am strigat eu răguşit, de îndată ce mi-am tras sufletul, l-am văzut însângerat, întins la pământ.

   — Massers, rană nu este grav, a rostit o voce şi îndată după aceea a apărut uriaşul în faţa noastră. Pongo mulţumeşte massers pentru ajutor. El crezut că bătut deja ceas de moarte.

   — Unde eşti rănit, Pongo? l-am întrebat eu îngrijorat.

   Pongo căpătase o rană de glonţ. Dar din fericire nu

fusese atins osul la antebraţ. Negrii cuprinşi de delir îl azvârliseră la pământ, unde adversarii săi începuseră să-l lovească cu măciucile. Timp de câteva secunde el îşi pierduse cunoştinţa. Împuşcăturile mele îl făcuseră să şi-o recapete şi astfel a putut să scape în debandada generală.

   În îngrăditura ce înconjura satul îşi făcuse de mai înainte o mică deschidere, pe care o mascase bine. Însă acest îngust tunel vegetal fusese năpădit repede de plante, dar Pongo îşi croise totuşi drum cu marele lui cuţit. Avusese de gând să se pună în legătură cu prietenii săi, pentru a-l captura eventual pe Bombi.

   I-am legat rana de la braţ, de care uriaşul negru nu se mai sinchisea acum. Privindu-ne bucuros şi recunoscător, el ne-a spus:

   — Massers, presimţirile rele acum dispărut, nu este hotărât ca Pongo să moară.

   Cu asta, pentru el chestiunea era rezolvată.

   Am aşteptat împreună apariţia zorilor. În sat domnea încă o mare agitaţie, întrucât toţi văzuseră cu ochii lor că Pongo era în viaţă şi că Bombi minţise. Tot mai multe voci se ridicau împotriva mincinosului. Dar Bombi mai avea destui adepţi, astfel că, prietenii lui Pongo nu îndrăzneau să-l susţină făţiş.

   A venit în fine şi dimineaţa.

   Când s-a luminat de ziuă am observat că Bombi adunase destui războinici, pregătind de bună seamă vreun atac. Între timp Becker veghea în interiorul satului, având misiunea ca adepţii lui Pongo să nu încerce răsturnarea situaţiei.

   Brusc, războinicii au părăsit satul. În fruntea lor păşea Bombi, care purta suliţă şi scut. Străbătuseră deja jumătate din marele luminiş ce se întindea până la marginea pădurii. Dindărătul tufişurilor le-a apărut dintr-o dată în faţă Pongo. Purta din nou blana de leopard ca şi scutul şi lancea lui grea.

   Pesemne că Bombi îl crezuse pe Pongo grav rănit şi când la văzut s-a oprit speriat, ridicând prevenitor mâna. Fără să se lase impresionat de cei din faţă, Pongo a luat imediat poziţie de luptă.

   Negrii au început să şovăie. Încă o dată se convingeau că Bombi minţise când le spusese că Pongo era grav rănit. Înaintea lor apărea acum prietenul nostru în deplinătatea puterilor fizice, ca un luptător încrezător în forţele sale şi în biruinţă.

   În acea clipă s-a arătat şi Tungu. El a păşit în întâmpinarea războinicilor şi din însărcinarea lui Pongo le-a împărtăşit propunerea de a lupta pentru supremaţie numai cei doi adversari, Bombi şi Pongo. Învingătorul avea să devină şeful satului.

   Oamenii lui Bombi au primit cu veselie propunerea, deoarece aveau deplină convingere în victoria şefului lor.

   Bombi însă era un laş, care nu accepta o luptă deschisă, dar negrii deveneau din ce mai favorabili acestei rezolvări a diferendului.

   Pentru a nu-şi pierde de tot autoritatea, nu-i rămânea altceva de făcut decât să accepte confruntarea.

   Tungu s-a grăbit să-şi anunţe consătenii rămaşi dincolo de îngrăditură satului despre lupta ce avea să înceapă şi urmările ei. Învingătorul trebuia să fie recunoscut ca şef suprem. Aproape toţi băştinaşii şi-au părăsit satul, în care rămăseseră acum doar Becker şi femeile cu copii. Acesta din urmă nu ţinea defel să se arate. Dacă Pongo avea să fie biruitor, se gândea să-şi caute salvarea prin fugă.

   În luminiş s-a format un cerc mare. La mijloc, Bombi înţepenise pe loc, gata de luptă. Cu ochi încruntaţi, privea cu viclenie înspre Pongo, ce se apropia încet de cercul uman.

   Cei doi urmau să folosească în luptă scutul şi lancea, aflându-se unul de altul la o depărtare de douăzeci de metri. Fiecare adversar putea să arunce atât de multe suliţe cât îi permitea rezerva ce o poseda. Dacă rezultatul n-ar fi fost decis astfel, urmau să treacă la lupta cu cuţitul.

   Pongo împotriva lui Bombi! Asta urma să fie o înfruntare fără îndurare, întrucât ambii luptători erau de o forţă egală. Nu se putea şti de la început cine o va câştiga.

   Tungu a dat semnalul ca Pongo să pătrundă în arenă, acesta s-a apropiat fără grabă. Întrucât nu se dăduse semnalul de începere a luptei, uriaşul nostru nu avea de ce să fie deosebit de atent şi fără să aibă suspiciuni, a pătruns prin cercul de privitori.

   Bombi însă şi-a ridicat cu iuţeala fulgerului suliţa şi a aruncat-o asupra lui Pongo. Am scos involuntar un strigăt de spaimă. Din fericire Pongo mi-a auzit avertismentul şi a făcut iute un pas lateral şi arma adversarului său trecându-i milimetric pe lângă coaste.

   Aproape în aceeaşi clipă a bubuit o împuşcătură. Bombi şi-a ridicat mâinile în sus şi a căzut la pământ, unde a rămas fără mişcare. Negrii au crezut mai întâi că noi am fost aceia care am tras. Ei şi-au dat de îndată seama de fapta criminală a lui Bombi, ce voia să-şi ucidă mişeleşte adversarul, dar de îndată ce l-au văzut pe acesta doborât, sau înverşunat împotriva noastră. Şi-au ridicat lăncile, voind să se răzbune. Dinspre pădure a răsunat însă un glas poruncitor. Ne-am întors pe călcâie şi l-am văzut apărând pe sergentul Micke, urmat de poliţiştii lui negri. Acum băştinaşii ştiau că au în faţa lor supremaţia autorităţii belgiene, astfel că ai dat buzna ţipând înapoi spre sat.

   Sergentul s-a apropiat salutându-ne:

   — Am sosit la timpul potrivit, domnilor. Acest negru, pe care l-am recunoscut imediat a fost un mare ticălos; voia să-l ucidă mişeleşte pe însoţitorul dumneavoastră. L-am observat de o bucată de vreme şi i-am plătit-o cu un glonţ. Asta a fost pedeapsa lui.

   — Becker este în sat, l-am avertizat eu.

   — Ştiu, a zâmbit sergentul. După ce ne-am despărţit atunci, m-am răzgândit, domnilor! Oamenii mei au fost chiar atunci de părere că Becker şi Bombi vor veni în sat şi ne-am hotărât să ne întoarcem pe urmele dumneavoastră. Speram să vă pot ajunge pe drum. În cale l-am întâlnit pe fermierul care urma să ducă vestea lui Jones. Am fost bucuros, fireşte şi m-am grăbit şi mai mult să ajung aici. Din păcate ne-a prins întunericul, aşa că a trebuit să înnoptăm în junglă. Acum iată-ne şi am să fac puţină ordine în sat.

   Sergentul a luat-o înaintea noastră. Negrii îşi depuseseră armele şi ne priveau înspăimântaţi. Pongo, acum în calitate de căpetenie a început să dea câteva porunci.

   Becker dispăruse deocamdată, dar a putut fi găsit ceva mai târziu într-o colibă cu femei. Sergentul i-a pus cătuşele iar noi i-am dat acestuia cele douăzeci de mii de franci pe care Micke i-a luat surâzând. Pongo recunoscuta cum de şef şi domn, a pus toate lucrurile la locul lor, cu chibzuială.

   Am mai rămas câteva zile în sat. Când după vreo săptămână a venit vremea să ne luăm rămas bun de la prietenii noştri, Pongo i-a predat şefia în sat lui Tungu.

   — Pongo rămâne şef şi dacă e departe, el vine aici cu massers, a spus el cu convingere.

   Ne-am bucurat din suflet scuturându-i mâna. Am pornit pe drumul de reîntoarcere împreună cu sergentul şi poliţiştii săi, care-l escortau pe Becker. Am trecut iarăşi pe la ferma lui Jones, unde sergentul s-a despărţit de micul nostru grup. Cât despre noi, ne-am ţinut făgăduiala şi am mai rămas câteva zile oaspeţii fermierului.

SFÂRŞIT

Volumul 250

COMOARA DE PE SELAWA

   O OFERTĂ CIUDATĂ

   — ACUM POATE CĂ V-AŢI PUTEA ACORDA vreo câteva zile de odihnă, ne spuse domnul Diersch, privindu-ne întrebător.

   Marian îl privi pe plantator zâmbind, după care îmi aruncă o privire scurtă, inchizitorială.

   — De fapt nu pierdem nimic. Cutreierarea Sumatrei am cam terminat-o, cât despre plecarea noastră înspre India, asta va fi de abia peste câteva săptămâni, aşadar, de ce nu?

   Stăteam pe veranda bungalowului care devenise locul nostru preferat în ultimele zile. De fapt, eram chiar bucuros că Marian hotărâse să mai rămânem câteva zile la Diersch. Îmi propusesem azi de dimineaţă, pe când făceam o mică plimbare prin plantaţia acestuia, să vorbesc cu Marian cu privire la această problemă. Vroiam să mai petrecem câteva zile de vânătoare pe aici.

   Diersch ne servise din nou unul din cele mai bune vinuri ale sale, cu prilejul acesta mai discutând, reamintindu-ne vechile aventuri petrecute pe aceste meleaguri.

   Pentru astăzi, de pildă, ne-am propus o scurtă vizită la Kota Radja. Trebuia să ne reînnoim proviziile de orez, aveam nevoie de baterii noi pentru lanternele noastre, precum şi de muniţie.

   Pongo, care rătăcea de colo-colo prin regiune, se cam plictisise în ultima vreme.

   După prânz, toate pregătirile erau încheiate. Domnul

Diersch ne împrumută doi cai de călărie şi de asemenea pe fiu său Jaap Diersch, care urma să ne însoţească. El cunoştea drumul mai bine decât noi şi nu a durat mai mult de o oră şi jumătate până ce am ajuns în mica localitate.

   Peste tot o înşiruire de colibe, doar clădirea Poliţiei era o clădire ceva mai răsărită, pe o stradă care merita oarecum această noţiune. Încolo numai câteva drumuri de ţară străbăteau aşezarea care, de altfel, era şi centrul administrative al unei circumscripţii mult mai mari. Jaap Diersch ne conduse la nişte negustori de unde am tocmit cele necesare, după care ne-am regăsit cu toţii în singurul hotel al localităţii pentru o băutură rece.

   Mi-a bătut la ochi faptul că Marian arunca deseori priviri pe strada principală ca şi când ar fi căutat pe cineva. Privirii mele întrebătoare îi răspundea doar cu scuturături din cap, ca şi când n-ar fi vrut să discute de faţă cu tânărul Diersch.

   Când acesta se îndepărtă câteva minute pentru a-i cumpăra ţigări tatălui său, lucru de care uitase în prima clipă, Marian se aplecă spre mine.

   — Întoarce-te încet în spate, Robert! De o bună bucată de timp ne urmăreşte un chinez. Stă la câteva mese depărtare şi ne priveşte mereu.

   Ca din întâmplare mi-am lăsat privirea să alunece într- acolo şi l-am recunoscut imediat pe omul nostru. Faţa lată, prea puţin simpatică, cu o cicatrice mare pe obrazul stâng nu contenea să ne privească. Omul părea să fi decăzut foarte mult şi nu părea de prin părţile astea. Hainele sale jerpelite erau dovada unui marş lung prin junglă, la fel ca şi sandalele pline de noroi.

   M-am întors spre Marian şi i-am spus:

   — Nu-mi pot imagina de ce se zgâieşte aşa la noi chinezul ăsta! Să aparţină vreunei bande?

   Marian scutură capul, negând.

   — Nu prea cred, Robert, deşi...

   Dar nu-şi termină fraza. Chinezul despre care vorbeam se afla deja în faţa mesei noastre, făcând o plecăciune.

   — Iertaţi-mă domnilor, dar îmi păreţi străini pe aici!

   Marian încuviinţă şi privi întrebător spre individ.

   — Numele meu este Fang Hu şi până ieri, supraveghetorul unei plantaţii de cafea din apropiere. Din păcate trebuie să mă întorc în patrie. O afacere de familie, înţelegeţi?

   Oarecum dezorientat chinezul continua să se uite la noi.

   — Aş vrea să vă arăt ceva.

   Se aplecă înspre masa noastră şi produse cu o mişcare bruscă a mâinii o hartă despăturată în faţa noastră.

   — Ia uitaţi-vă domnilor! Aceasta este Selawa. La jumătatea înălţimii acestui vulcan am dat într-o bună zi peste resturile unui templu vechi, cu statuete preţioase şi numeroase nestemate încrustate în ele. N-am putut să iau nimic în afara unei statuete de aur de o mare valoare întrucât aytehii au început să mă urmărească. Restul comorii l-am îngropat. Sunt gata să vă las această hartă care indică locul exact în care am îngropat comoara. Pentru o sumă modestă, se înţelege!

   I-am râs în faţă:

   — Doar nu ne crezi atât de prosti încât să luăm de bună o asemenea poveste! mai bine pleacă!

   Marian îşi lăsă mâna pe braţul meu şi-l privi cu interes pe chinez.

   — La ce sumă te-ai gândit? îl întrebă el.

   — O mie de dolari, cu siguranţă nu este mult, domnule! Dacă nu aş fi atât de grăbit, cu siguranţă aş obţine mai mult pe figurină.

   — Cine îmi spune mie că harta asta este autentică? Ia să vedem!

   Marian se aplecă înainte şi examină minuţios harta.

   — Uită-te domnule, aici este templul de unde am scos figurina şi chiar aici am şi îngropat-o. Aş vrea....

   — Hm. Pare să fie autentică. Cinci sute de dolari ţi-aş putea da pe ea.

   Harta îşi schimbă repede proprietarul şi acum mă uitam uimit la Marian, care încheiase o afacere atât de nesigură.

   Privirea neliniştită a chinezului atrăsese atenţia localnicilor, probabil bătăuşi, care stăteau de cealaltă parte a străzii şi se uitau înspre noi.

   Chinezul îşi ordonă repede banii pe care Marian îi depusese pe masă şi intră repede pe uşa hotelului.

  De asemenea băştinaşii au traversat strada şi au intrat la acelaşi hotel.

  — Ei, dar s-au grăbit, nu glumă, i-am spus eu prietenului meu. Cu siguranţă ceva e putred aici, altfel galbenul nu s-ar fi grăbit aşa.

  Marian privi gânditor înspre intrarea de la hotel şi spuse:

  — Nu ştiu ce o să iasă din treaba asta, dar harta pare adevărată. Cum desigur ştii şi tu prea bine, cunoşteam şi noi regiunea asta din jurul vulcanului Selawa şi anumite puncte marcate pe hartă le-am recunoscut din expediţiile anterioare de vânătoare din regiunea aceea. Dar iată-l pe Diersch că se întoarce.

  Marian îşi împăturase deja harta, punând-o în geanta pe care o purta în spate.

  Jaap Diersch cumpărase ţigările pentru tatăl său şi se lăsă gemând, cu toată greutatea corpului în fotoliul de paie.

  — Căldura asta mă înnebuneşte, zise el ştergându-şi fruntea de sudoare, comandându-şi încă o bere mare şi rece.

  Marian îi povesti despre chinez şi despre oferta sa, ferindu-se însă să menţioneze dacă a cumpărat harta sau nu. Diersch dădu plictisit din mână exclamând:

  — Astfel de oameni străbat întotdeauna regiunea vorbindu-le turiştilor naivi despre tot felul de comori pe care vor să le vândă. Aţi făcut bine domnilor că nu aţi picat în cursa cu harta, altfel aţi fi fost escrocaţi cu o sumă destul de frumuşică.

  Ţipete şi urlete asurzitoare ne-au făcut să privim înspre uşa hotelului unde se crease o adevărată busculadă. Din păcate nu am putut să ne dăm seama despre ce era vorba din cauza unei mulţimi de oameni care adunaţi acolo ne obturau panorama.

  Curând sosi şi poliţia şi abia atunci ne-am putut lămuri asupra incidentului.

  Aproape de poarta hotelului stătea întins chinezul care tocmai tratase cu noi, cu un cuţit înfipt între omoplaţi. Părea să fie dus din lumea celor vii.

  Marian mi-a aruncat o privire plină de semnificaţii.

  Cadavrul chinezului a fost îndepărtat de acolo şi către seară am ajuns şi noi la hotelul Bungalow al domnului Diersch la care locuiam noi.

  Pentru ziua următoare ne-am propus să facem o ieşire la vânătoare, ocazie cu care să şi vânăm vreun tigru, dacă nu chiar o panteră neagră. Diersch cunoştea locurile unde de obicei se aţineau aceste feline.

  În camera noastră Marian îşi desfăcu harta.

  — Ei, ce spui de incidentul de azi, Robert? O dovadă în plus că harta este autentică.

  — Ucigaşii au fost fără îndoială băştinaşii care l-au urmărit pe chinez. Cu siguranţă vroiau să pună mâna pe hartă. Şi acum ce vrei să faci, dragă Mariane?

  — Vom face exact ceea ce am spus. O tentativă de vânătoare în această regiune. Vom verifica anumite puncte de pe hartă dacă n-o să ne dea multă bătaie de cap. Dar să mergem la culcare. Oricum şi mâine este o zi.

PE PLANTAŢIA SOMERSEN

   — CE AI DE GÂND SĂ ÎNTREPRINZI? l-am întrebat pe Marian la o ceaşcă de ceai în după amiaza următoare.

   — Facem aşa cum am plănuit expediţia noastră de vânătoare. Vom da târcoale totodată şi în regiunea menţionată de chinez. Dar asta nu e chiar aşa de important.

   — Avem voie să vânăm în regiunea asta? Nu trebuie să facem rost de o anumită aprobare?

   — Ai dreptate, Robert, o să ne interesăm la domnul Diersch cu privire la asta.

   Wilhelm Diersch era un olandez masiv, care veni la masa noastră imediat ce îl chemarăm.

   — Spune-ne, domnule Diersch, vrem să vânăm un tigru şi dacă e posibil vreo panteră neagră. Ştim de la ultima noastră vizită pe aici şi au trecut mulţi ani de atunci că în jurul vulcanului Selawa se găseşte un parc de vânătoare admirabil. Vedeţi am însemnat pe hartă locul unde ne-ar place să vânăm. Trebuie să avem o permisiune de la autorităţile locale pentru a vâna acolo?

   Diersch examină harta.

   — Postul de poliţie de aici nu are legătură cu regiunea pe care dumneavoastră aţi însemnat-o pe hartă, ne lămuri el. Porţiunea de junglă de acolo aparţine unui compatriot de al meu, plantatorul Piet Van Somersen. Vă va da cu plăcere permisiunea de a vâna acolo. Fireşte pe aici circulă zvonul că Aytehii sunt tare agitaţi în această perioadă. Poate că ar trebui să vă amânaţi călătoria până când se va instaura din nou liniştea.

   — Păi cu băştinaşii nu avem nimic de împărţit aşa că ne vor lăsa în pace, fu de părere Marian. Ar trebui să fi bucuros dacă vom împuşca vreun tigru sau vreo panteră care ameninţă constant împrejurimile.

   — Cum doreşti, Domnule Farrow. Prietenul meu Van Somersen îţi va da detalii suplimentare asupra stării de spirit a indigenilor.

   — Cum putem ajunge la el, l-am întrebat la rândul meu

pe olandez. Vreau să plecăm chiar mâine dis-de-dimineaţă.

  — Călăriţi două ore în sensul de curgere al fluviului Ayteh şi veţi zări clădirile plantaţiei. Va trebui însă să plecaţi foarte devreme pentru a fi siguri că îl veţi găsi pe Van Someren acasă. De obicei pleacă devreme pe plantaţie pentru a vedea ce mai este acolo. Un om foarte harnic şi destoinic.

  — Chiar dacă nu îl mai prindem o să-l aşteptăm. Sincer să fiu nu mi-ar plăcea să încep călătoria pe întuneric, adăuga Marian.

  Diersch zise din toată inima:

  — Te cred pe cuvânt domnule Farrow, nimănui nu-i place să călătorească atât de aproape de junglă şi încă noaptea. Un tigru ar putea sta la pândă oriunde. Doriţi vreun băştinaş drept călăuză?

  Marian se uită uimit la plantator.

  — Nu, nu e necesar. Doar îl avem pe Pongo cu noi.

  — Da, aşa e. Pongo e tocmai omul potrivit. Dar cu toate acestea o călăuză autohtonă ar şti pe unde se aţine vânatul. Doar cu ajutorul unor vânători autohtoni poţi să reuşeşti să ai în bătaia puştii vreuna din felinele astea.

  Marian se gândi puţin apoi spuse:

  — Băştinaşii de prin partea locului aparţin tribului Ayteh. Aceştia sunt vicleni şi certăreţi dacă tot spui că atmosfera sa stricat printre aceştia în ultimul timp, atunci nu ar fi prea recomandabil să iau tocmai un astfel de om ca şi călăuză. Ce spui de asta, domnule Diersch?

  — Ai dreptate, domnule Farrow, veni răspunsul fermierului. Cei mai mulţi oameni aparţin acestui trib. Dar domnule Somersen are băştinaşi în serviciul său. El îţi va pune cu plăcere la dispoziţia dumneavoastră o călăuză dintre aceştia. Membrii acestui trib sunt de regulă oameni buni şi cinstiţi.

  — Ei atunci o să-ţi urmăm sfatul, dragă Diersch şi o să-l rugăm pe domnul Somersen, dacă e posibil să ne pună la dispoziţie doi oameni. În plus îl mai avem şi pe Pongo cu noi.

  — Atunci vă voi trezi înainte de răsăritul soarelui. Mai aveţi alte dorinţe?

  — Da. Cum stai cu caii? Ne poţi împrumuta două

animale?

   — Din păcate nu, domnilor.

   Diersch scutură tulburat din cap.

   — Dacă ar fi numai pentru o plimbare în oraş aş putea renunţa la ei, nu e nici o problemă, dar pentru un timp mai îndelungat nu merge.

   — Mă voi îngriji însă ca mâine dis-de-dimineaţă să aveţi pregătiţi trei cai. O cunoştinţă de a mea împrumută cai. Vă va însoţi un băiat de la grajdurile sale care îi va aduce înapoi. Veţi petrece oricum mai multă vreme pe la Van Somersen şi pentru întoarcere vă va pune el la dispoziţie câţiva cai.

   — Bine, dragă domnule Diersch. Îţi suntem cu toţii foarte recunoscători pentru stăruinţa pe care ţi-o dai cu noi, zise Marian scuturându-i în semn de recunoştinţă mâna.

   După ce Diersch dispăru din nou în casă m-am plecat spre Marian şi i-am şoptit:

   — Dacă băştinaşii au devenit agitaţi atunci problema cu comoara poate fi o chestiune adevărată. Mă gândesc că acel chinez voia să facă numai repede rost de bani. Fie de comoară se leagă obiecte de cult, fie comoara este valoroasă în sine.

   — Da, dragă Robert, asta putem fireşte presupune. Dar să vedem ce o să iasă. Fireşte că nu voi păstra comoara chiar în cazul în care o voi găsi-o ci o voi înapoia proprietarului de drept.

   Am fost întrutotul de acord cu vorbele prietenului meu. Nu mă gândisem nici eu vreun minut la a păstra comoara, asta dacă o vom găsi.

   Am făcut o mică plimbare prin grădina lui Diersch, plimbare la care luă parte şi Pongo. Acesta era foarte bucuros că plecăm mâine, acestuia nu-i plăcea deloc să lenevească şi se simţea cu adevărat bine numai atunci când eram cu adevăraţi ancoraţi în vreo acţiune.

   După cină am stat o bucată de vreme în verandă la Diersch, privind înspre uriaşul con cilindric al vechiului Vulcan cu junglele sale impenetrabile ce se ridica înaintea noastră formând un zid înspre cerul înstelat la nopţii.

   Diersch se trezi cu puţin înainte de răsăritul soarelui. De data aceasta ne aduse micul dejun într-o mică încăpere destinată servirii mesei, această îndeletnicire atât de plăcută. Discret puse nota de plată sub lampa de pe măsuţă, apoi adăugă repede:

   — Caii stau gata înşeuaţi în faţa porţii. Cunoştinţa mea a adus şi al patrulea bidiviu pentru băiatul ce vă va însoţi pentru a aduce caii înapoi.

   Marian dădu numai din cap mulţumind în numele tuturor pentru ospitalitatea de care dădeau dovadă gazdele şi nu în ultimul rând olandezului, care conducea singur această pensiune-hotel din regiune.

   Diersch râse măgulit, apoi ni se adresă:

   — Să sperăm că vom relua discuţia noastră după ce vă veţi întoarce de la vânătoare cu trofeele mult dorite. Ascultaţi însă de sfaturile prietenului meu şi nu vă avântaţi prea mult pentru a nu fi în primejdie.

   Marian râse.

   — Bineînţeles că vom fi prevăzători, dragă Diersch. Ne vom revedea cu siguranţă.

   Apoi se întoarse înspre mine şi Pongo.

   — Robert, Pongo, uite că a răsărit soarele. Cred că e timpul să porniţi.

   După un scurt rămas bun, ne-am suit pe cai luând-o pe o stradă paralelă cu fluviul. Marian călărea în faţă, urma apoi Pongo, iar apoi eu, nu la mare distanţă de băiatul ce ne însoţea. Se mergea prin frunzişuri şi arbuşti mai izolaţi de la marginea junglei, care în formele lor bizare şi în fluorescenţa multicoloră semănau cu un covor pestriţ. După vreo două ore de mers am ajuns la un pod lat care traversa fluviul Ayteh şi care ducea prin plantaţiile de cafea undeva la sud.

   Printre şirurile plantate de arbuşti de cafea mişunau deja destui malaiezieni ce erau ocupaţi cu culesul fructelor coapte. În sfârşit am ajuns la clădirile fermei. Am trecut de şoproanele mari în care erau adunate roadele plantaţiei. Tutunul, orezul, cafeaua.

   Au venit la rând clădirile de locuit ale muncitorilor sezonieri, după care ocolind un mic lac ne-am trezit în faţa bungalow-ului bogatului fermier.

   Pe treapta cea mai înaltă a scării destul de joase ce ne conducea înspre veranda, înconjurată din toate părţile de un covor vegetal din plante agăţătoare, stătea o fată.

   Am descălecat şi am făcut o mică reverenţă, după care Marian urcă singur înspre verandă.

   — Stimată domnişoară, numele meu este Marian Farrow, iar aceştia sunt prietenii mei Robert Bertram şi Pongo. Am dori să vorbim cu domnul Van Somersen pentru a-i cere permisiunea de a vâna în jungla aflată în proprietatea acestuia. Dorim să doborâm un tigru sau o panteră.

   Fata zâmbi.

   — Mă numesc Antye Van Somersen, spuse ea prietenoasă. Tatăl meu vă va da permisiunea cu plăcere, numai că aţi sosit într-un moment extrem de nefavorabil. Aytehii sunt foarte agitaţi acum, le-a fost furată o comoară cu multe obiecte de cult. Şi aceasta foarte de curând. De aceea pentru străini e foarte periculos să se apropie de satele lor.

   Marian făcu un gest de apărare cu mâna, înainte de a continua:

   — Oh, noi nu le-am făcut nimic, aşa că ne vor lăsa în pace, mai ales că avem intenţii de a le diminua duşmanii lor naturali, tigrii şi panterele.

   — Da, aşa e. Tata a avut mereu succes la vânătoare când a mers acolo. Până şi eu am împuşcat deja trei tigri. Veniţi în casă, tata se mai întoarce de abia către seară, atunci o să puteţi vorbi cu el! Veţi rămâne, fireşte, ca musafiri ai noştri! Mutu, băiatul nostru care face pe valetul, vă va arăta camerele de oaspeţi. Cât despre mine, o să vă pregătesc de îndată răcoritoare.

   Fără a face zgomot, băiatul trecu pe lângă noi pe culoarul lung, la capătul căruia deschise trei uşi. Camerele erau mobilate simplu dar cu gust şi foarte comode. Puţin după aceea stăteam sub duş şi mă spălam de praful adunat de pe drum.

   După vreo oră şi jumătate stăteam toţi la o masă aşezată pe verandă în faţa Antyei Van Somersen, gustând din

băuturile răcoritoare pregătite în cinstea noastră.

   — Credeţi cu adevărat, domnişoară Somersen că ne puteţi abate de la intenţia noastră de a vâna unde ne-am propus? Aytehii n-au cum să facă răspunzători nişte străini pentru pierderea tezaurului lor.

   Marian se uită întrebător la tânăra fată.

   — Oamenii aceia sunt nişte fanatici, se pronunţă Antye. Ei nu se gândesc niciodată la urmări şi iau numai decizia momentului. La ce vă va folosi dacă veţi şti că veţi fi răzbunaţi? Asta contează mult prea puţin.

   Marian zâmbi numai ascultând vorbele fetei.

   — Nu ne lăsăm abătuţi de la ţelul nostru datorită unor primejdii ipotetice, mai ales că am depăşit multe la viaţa noastră. Şi fiindcă veni vorba, ştie cineva cina a fost individul care a şterpelit comoara?

   — Tatăl meu crede că a fost Cei, un servitor chinez. A dispărut subit şi imediat după aceea s-a raportat furtul.

   Marian se uită înspre mine şi zise:

   — Aytehii bănuiesc faptul că hoţul este acest chinez?

   Fata ridică din umeri.

   —  Nu pot să ştiu, întrucât nu m-a preocupat prea mult problema. Poate că tata vă va da informaţii mult mai exacte.

   În orele cele mai călduroase ale zilei, Marian şi cu mine am preferat să rămânem în camerele noastre unde am dormit, dar Pongo, mai harnic, a inspectat împrejurimile şi a vorbit cu lucrătorii.

   Spre seară, chiar înainte de căderea întunericului s-a reîntors Van Somersen. El ne examină scurt şi pătrunzător, dar rămase rezervat.

   De abia după un prim schimb de cuvinte răceala sa iniţială a prins să se topească. Marian îl cuceri prin felul său curtenitor şui amabil, din conversaţie.

   — Domnilor, fireşte că vă dau permisiunea de vânătoare, întrucât prin stârpirea acestor prădători îmi faceţi şi mie un serviciu. Totuşi nu vă sfătuiesc să mergeţi în acest moment în junglă. Aytehii se găsesc în prag de revoltă. Fiica mea v-a povestit, desigur, că unul dintre servitorii mei, un chinez numit Cei i-a jefuit de o comoară preţioasă, ce era averea comună a mai multor triburi. Aytehii au descoperit acest lucru datorită urmelor pe care le-a lăsat chinezul, el a fost deja pedepsit, dar băştinaşii cred că comoara se mai află în regiune. Acum străbat jungla în grupuri compacte căutând- o. Dacă dau peste străini s-ar putea ajunge la confruntări neplăcute.

   Marian scutură numai capul şi făcu următoarele remarci:

   — Mi-a venit o idee. Daţi-mi două călăuze băştinaşe care să-i poată lămuri pe Aytehi că vom încerca în anumite condiţii să găsim locul comorii. Atunci băştinaşii ne vor socoti chiar aliaţi şi prieteni.

   — Extraordinară idee! Dar dumneata chiar că eşti isteţ! spuse Van Somersen, apreciind cele spuse de Marian. Ţi-aş fi dat chiar eu sfatul acesta, întrucât băştinaşii sunt porniţi chiar şi împotriva noastră, deoarece hoţul a fost servitor în casa mea. Şi sigur, aş vrea ca ordinea să fie restabilită.

   — Toţi indigenii sunt porniţi şi împotriva ta? Cum să înţeleg asta? făcu îngrozită Antye. Aceştia au fost întotdeauna prietenoşi faţă de noi şi ne-au cerut ajutorul întotdeauna atunci când era cazul să se vindece de vreo boală sau de rănile avute!

   — Da, copilă dragă! Numai că lucrul acesta se schimbă foarte repede la aceste popoare primitive. N-ar fi exclus ca Ompum-ul, cel ce este un fel de primar al satului să fi furat comoara din templu, pentru a stârni spiritele împotriva noastră, a albilor. Acum trebuie să-i lămuresc de faptul că musafirii noştri se vor strădui să le găsească comoara altfel...

   Van Somersen tăcu şi privi preţ de câteva secunde înaintea sa. Râse apoi scurt şi se ridică:

   — Voi avea grijă ca lucrurile să revină la normal. Dacă îi puteţi ţine puţin în frâu pe oameni, poate că între timp spionii Aytehilor vor reuşi totuşi să descopere comoara.

   — Chiar aşa de rău stau lucrurile, tată?

   Antye îşi privi tatăl foarte speriată.

   — Da de unde! Fii liniştită, zise acesta pur şi simplu. Mi- am revenit între timp. Kuda, pe care îl ştii şi tu, mai marele peste toţi Ompum-ai a stabilit o răsplată foarte generoasă pentru acela care va descoperi comoara, aşa încât pot spera că se va găsi curând. Între timp spiritele se vor mai linişti dacă vom răspândi ideea că aceşti domni de faţă, prin mijloacele lor secrete, vor încerca să găsească ascunzătoarea comorii. Sigur că vă vor face cunoscut că nu vă va fi uşor şi va necesita ceva timp.

   — Aşadar situaţia este foarte gravă! Să sperăm totuşi că încă nu e prea târziu, am zis eu. Poate vom reuşi să vorbim cu Kuda.

   — Cred că....

   Fermierul se opri deoarece se auziră copitele unui cal ce se opri chiar lângă scara ce ducea în verandă. În momentul imediat următor un tânăr dădu buzna pe trepte în sus.

   — Domnule Somersen, strigă el. Situaţia s-a înrăutăţit. Lucrătorii au început să ia atitudine împotriva mea, ba chiar câţiva şi-au făcut arme din trestie, pe care le-au aruncat asupra mea. Uite una care s-a oprit din fericire în brâul din piele.

   Atunci el scoase una dintre aceste minuscule săgeţi şi o depuse pe masă.

   Plantatorul scoase un strigăt de surpriză şi luă mica săgeată. Antye se repezi asupra tânărului, cuprinzându-i braţul cu mâinile sale.

   — Sigur nu eşti rănit, domnule Hofler, strigă aceasta îngrozită.

   Faţa simpatică a tânărului strălucea.

   — Nu, nu sunt rănit, altfel nu aş fi ajuns până aici, o asigură repede Hofler.

   Marian mă privi amuzat. Între cei doi tineri exista o legătură. Ne-am prezentat la rândul nostru acestui tânăr domn. Van Somersen examina în continuare ţepuşa.

   — Vedeţi capătul acesta ascuţit? şi se întoarse înspre noi. Sunt convins că a fost introdus într-o otravă foarte puternică în prepararea căreia malaiezienii sunt foarte adevăraţi maeştri.

   Pongo se apropie şi el de săgeată, pe care o examină cu foarte mare atenţie, se uită apoi la vârful ei, după care aprobă dând din cap:

   — Pongo cunoaşte otravă. Este foarte puternică. O înţepătură şi în două minute omul e mort.

   Ernst Hofler, tânărul cu care tocmai făcusem cunoştinţă se adresă acum fermierului foarte decis:

   — Domnule Van Somersen, sunt numai două posibilităţi: ori părăsim în acest moment clădirea şi încercăm să ajungem pe căi ocolite la Selimeum ori ne baricadăm aici şi încercăm să-i ţinem la distanţă pe Aytehi, în timp ce eu voi încerca să ajung la Selimeum pentru a aduce ajutoare.

   — Dragă Hofler, crezi că situaţia este atât de gravă încât băştinaşii răsculaţi ar putea să ne atace chiar aici?

   Van Somersen aştepta răspunsul, uitându-se vădit îngrijorat la şeful său de echipă.

   — Da! După ce am scăpat din pericolul prin care am trecut, m-am reîntors şi i-am spionat pe Aytehi. Kuda era printre ei şi acesta este un semnal privind gravitatea situaţiei. El nu aparţine de tribul a căror oameni erau în subordinea mea. Kuda a hotărât atacul la o anumită oră, înainte de răsăritul soarelui. I-a convins nu numai pe lucrătorii noştri să participe dar a promis că va aduce luptători şi de la alte triburi.

   — Pe toţi dracii! Atunci lucrurile stau într-adevăr foarte prost pentru noi! strigă plantatorul mâhnit. O să-mi distrugă hambarele, plantaţia şi casa, dacă fugim imediat la Selimeum. De aceea tot cred că este mai bine să ne apărăm aici, asta în cazul în care nu îi putem determina să renunţe la planul lor.

   Somersen îi explică şefului său de echipă planul nostru, propus de Marian. Faţa lui Hofler se lumină.

   — Foarte bine! Poate aşa aş obţine o amânare. De fapt Aytehi sunt convinşi că tezaurul se găseşte pe aici pe undeva ascuns.

   — Va trebui să vorbim cu Kuda, îndemnându-l la raţiune, fu de părere fermierul. Este destul de inteligent şi îşi va da seama de fel de urmări ar avea o revoltă asupra triburilor sale!

   Am ascultat în tăcere, întrebându-mă dacă era mai bine să spunem acum că ştim despre comoară. Nu era bine, deoarece ce s-ar fi întâmplat dacă am fi indicat locul de pe hartă şi comoara nu ar fi totuşi acolo. Ştiam că şi Marian gândeşte la fel, altfel ar fi menţionat deja întâmplarea noastră. Mai întâi trebuia să ne convingem noi de existenţa acesteia. Şi pentru asta trebuia să o căutăm singuri.

  Am mers la culcare, fiindcă vroiam să fim treji a doua zi dimineaţa, când credeam că vor veni băştinaşii. Am vorbit cu Marian, împărtăşindu-i opiniile mele.

  — Ai dreptate, Robert! Încă nu ştim dacă harta ne va duce la comoară! Atunci situaţia se va înrăutăţi şi mai tare, dacă ne vom trezi în faţa unui loc gol.

III

NEGOCIERI

   CU O ORĂ ÎNAINTE DE RĂSĂRITUL SOARELUI Pongo ne trezi. O mare de lumină inunda camera prin ferestre. M- am grăbit înspre fereastră şi am văzut în ce parte se aflau barăcile de locuit. Acolo se afla o masă întunecată de oameni, din care, din când în când ieşea ceva orbitor, asemenea unor fulgere.

   M-am grăbit înspre camera lui Marian, unde l-am revăzut pe Pongo.

   — Mariane, ai văzut ce-i afară....

   — Da, ştiu, Aytehii au şi sosit, mă lămuri el liniştit. Doar ne aşteptam la asta oricum. Nu vrei mai bine să te îmbraci, dragă Robert. Va trebui să mergem afară şi să vorbim cu oamenii.

   Puţin după aceea am ieşit pe uşă. Van Somersen vorbea deja cu unul dintre indigeni. Eram sigur că acesta era Kuda. Când ne văzu schiţă un gest şi zise:

   — Chiar aici sunt domnii! Ei vă vor aduce înapoi comoara sfântă, Kuda. Haide mai aproape, acest domn vrea să îţi vorbească.

   Arăta înspre Marian care o luase înaintea mea şi a lui Pongo cu vreo câţiva paşi.

   Indigenul care stătea în faţa lui Van Somersen era un om înalt, care purta un frumos costum malaiezian, sarongul şi care acum se apropie de Marian. Din chimirul pe care îl purta la brâu se iţea mânerul unui Klewang, o sabie încovoiată, specifică acestui neam. În afară de acesta, mai ieşea la iveală Kriss-ul, pumnalul folosit de războinici în lupta corp la corp. În afară de aceste arme albe, mai purta pe umeri şi o puşcă.

   Marian ridică mâna pentru un salut prietenesc şi se îndreptă spre malaiezian.

   — Kuda, ne obligăm să vă găsim tezaurul furat, îi strigă el. Dispunem de arme secrete care vor fi folosite în beneficiul vostru. Ştiu cât de multă supărare v-a pricinuit pierderea comorii, înţeleg neliniştea şi supărarea oamenilor.

Dar dacă distrugeţi ceva aici şi omorâţi oameni aceasta nu vă va aduce bunul vostru înapoi. Noi vrem să facem asta pentru voi, dar mai întâi trebuie să vă reîntoarceţi la muncă, pentru a nu ne tulbura în misiunea noastră.

   Urmă o scurtă pauză după care luă cuvântul Kuda.

   — Domnule, vorbeşti bine şi ne dai speranţe. Pot să particip şi eu la căutarea comorii?

   — Din păcate nu se poate, atunci puterile noastre vor slăbi şi ni se vor întoarce împotrivă! Te temi că nu-ţi vom înapoia comoara, în cazul în care noi o vom găsi? Îţi spun deja că am găsit mai multe comori, care sunt mult mai preţioase decât a voastră. Şi după ce am stabilit cine e proprietarul de fapt, am înapoiat comoara. Avem destule lucruri preţioase care nu şi-au găsit încă proprietarii.

   — Vorbele tale sunt bune, domnule. Bine, vom aştepta să ne aduci comoara. Cât de mult o să dureze?

   — Când va fi iarăşi lună plină vom fi înapoi cu comoara, spuse Marian pe un ton festiv. Luna are legături cu puterile noastre secrete.

   Marian fixase cu această ocazie un răgaz de trei săptămâni, care spera să fie de ajuns pentru a identifica şi recupera comoara.

   Kuda privi în jur. Timp de un minut se păstră tăcerea. În sfârşit îşi ridică capul.

   — Bine, domnule, o să ne reîntoarcem la lucrul nostru. Când luna va fi plină, tu ne vei înapoia comoara.

   Se răsuci pe călcâie şi făcu un gest larg cu mâna, iar după încă câteva minute cu toţii, Kuda şi băştinaşii dispăruseră de pe plantaţie.

   — Foarte bine, ne şopti Van Somersen. La asta nu m-aş fi aşteptat. Îţi sunt foarte recunoscător, domnule Farrow. În trei săptămâni se pot întâmpla multe. Dacă comoara va fi găsită totul va fi bine.

   Marian zâmbi.

   — Dragă domnule Van Somersen, ai încredere în mine şi în camarazii mei şi vei vedea căci comoara va fi găsită.

   Când soarele se ridică sus, micul nostru dejun consistent tocmai îl terminasem. Ne pregăteam pentru plecare. Pongo transportase deja lucrurile noastre în curte. El ştia cel mai bine de ce aveam nevoie. Van Somersen ne-a repartizat doi băştinaşi drept călăuze, pe Kapola şi Tikar.

   Pe la prânz ne aflam deja destul de adânc pătrunşi în interiorul junglei, iar acum făceam o mică pauză într-un luminiş. Cei doi însoţitori, Kapola şi Tikar au încropit o masă iar Pongo se uita neîncrezător la aceşti doi indigeni care îi preluaseră atribuţiunile.

   După masă ne-am reluat marşul. Cei doi au găsit repede o potecă de animal, care ne-a ajutat să înaintăm şi mai repede prin junglă. Sigur că şi Pongo ar fi găsit poteca asta, numai că ar fi trebuit să caute ceva mai mult timp, băştinaşii cunoscând mai bine regiunea.

   Kapola şi Tikar erau înarmaţi cu Klewonguri, Krissuri şi ţevi de suflat, care fireşte nu erau arme ideale pentru a lua parte la o partidă de vânătoare de tigri şi pantere. Aceştia însă nu aveau nici o teamă, se bazau fireşte pe armele noastre şi pe Pongo.

   Din nou cei doi băştinaşi ne-au condus pe o cărăruie sălbatică, pe mijlocul căreia erau grupate câteva tufişuri dese. Kapola, care conducea micul nostru grup se opri brusc, după ce făcu câţiva paşi repezi înspre tufiş, privind pe deasupra acestuia. Făcu o mutră extrem de surprinsă şi sări într-o parte. Aşa ne-am trezit eu şi cu Marian stând singuri în faţa tufişului.

   — Ei, ce naiba ar mai putea fi aici? m-am adresat eu lui Marian, care deja examina cu atenţie desişul. M-am întors înspre el, dar am rămas surprins de privirea severă pe care mi-o aruncă acesta.

   M-am uitat şi eu înspre tufişuri şi aproape că am încremenit de spaimă. Printre crengile împovărate de frunze îşi făcea loc împingându-se înainte un corp imens. Acum se aplecase pentru săritură, la nici opt metri depărtare.

   Era „El", precum însuşi omul malaiezian îl numeşte în teama lui evlavioasă. Era descrierea pentru regele tigrilor.

   Am privit în ochii verzi ai animalului de pradă fiind aproape paralizat de ochii bestiei.

   Marian mă împinse într-o parte. Îşi ridicase puşca în poziţie de tragere. Ştia prea bine căci tigrul nu va putea acoperi distanţa dintr-o singură săritură şi că va trebui să-l nimerească mortal încă înainte de face săritura a doua, ultima şi cea care trebuia să fie letală pentru noi.

   Cu un urlet asurzitor fiara făcu prima săritură. Marian aşteptă liniştit până ce fiara ateriză din nou pe pământ, cel mult la trei metri depărtare de noi. Arma sa detună de două ori consecutiv. Tigrul apucă să facă şi cea de-a doua săritură şi ne-ar fi ajuns dacă cele două gloanţe de oţel n-ar fi nimerit unde trebuie.

   Marian făcu cu iuţeala fulgerului o săritură în spate şi chiar lângă el se prăbuşi şi tigru, se rostogoli pe o parte şi pe alta, zgârie cu labele sale uriaşe tufişul cel mai apropiat, scormoni pământul pentru ca în cele din urmă, cu un urlet jalnic, să îşi dea ultima suflare.

   — Drace, am strigat eu agitat! Dar ştiu că a fost aproape!

   Marian îşi reîncărcă arma şi mă bătu apoi încurajator pe

umeri.

   — Ei, vezi, avem de-acum şi tigrul pe care doream să-l împuşcăm.

   — Va trebui să-i luăm blana, s-o ascundem undeva pe aici, iar la întoarcere o vom lua, am propus eu.

   — Foarte bine! Vom înnopta chiar aici, dar până vom fi gata cu pregătirile va mai trece ceva vreme. N-are nici un rost să mergem mai departe, întunericul ne va surprinde în mijlocul junglei.

   Pongo şi cei doi malaiezieni s-au apropiat de trupul uriaşei feline. Pongo însă, care avea suficientă experienţă, reuşi de unul singur să ia blana tigrului. Pe cei doi malaiezieni i-a trimis în pădure să strângă lemne pentru un mic foc de tabără.

   În dosul tufişurilor de unde pândise tigrul ni se arătă un mic izvor care trimitea un firicel îngust de apă în junglă. La marginea acestui mic loc ne-am ridicat tabăra. În rucsacurile pline ochi pe care le purtaseră cu ei Kapola şi Tikar am găsit câteva pături care ne-au prins foarte bine.

   — Robert, după însemnările chinezului nu suntem foarte departe, decât la câţiva kilometri de luminişul în care acesta susţine că şi-a ascuns comoara, îşi şopti Marian. Cred că

mâine după amiază vom fi ajunşi acolo.

   — În acest caz, vom putea fi siguri că dacă vom găsi comoara, la timpul cuvenit o vom înapoia lui Kuda. Mi-au cam tremurat genunchii când i-am văzut pe Aytehii răsculaţi, luând poziţie ameninţătoare nu departe de noi. Crezi într-adevăr că ţepuşa aceea care îl viza pe tânărul austriac era înmuiată într-o substanţă adormitoare, adică un fel de somnifer?

   — Se poate presupune că au vrut numai să îl facă ostatic. La ce le-ar fi folosit moartea lui? Dar voiau...

   Un fâşâit uşor se auzi în imediata noastră apropiere. Marian şi cu mine imediat am dus mâinile la arme, întrucât credeam că un al doilea tigru se ascunde în tufişuri. Pongo cercetase deja zona în căutarea unei a doua feline, dar chiar dacă aceasta nu a fost de la început acolo, acum putea să se fi apropiat.

   Se auzeau paşi chiar pe solul moale al pădurii. Ramurile tufişurilor s-au dat la o parte şi în faţa noastră apăru Ernst Hofler. Trebuia să se fi petrecut ceva foarte important cu el, deoarece se afla la capătul puterilor şi arăta hăituit. Marian îi înmână bidonaşul cu apă şi acesta trase lacom câteva înghiţituri.

   De asemenea, Pongo cu cei doi malaiezieni se grăbiră să ni se alăture şi acum cu toţii priveau întrebători înspre tânărul austriac care de abia mai respira. Ne-au trebuit ceva minute până ce am putut scoate de la el câteva cuvinte.

   — Kuda cu oamenii săi au răpit-o pe Antye şi o vor ţine ostatică până ce comoara le va fi înapoiată. Van Somersen m-a trimis după dumneavoastră cu rugămintea să vă implor să vă grăbiţi. Va trebui să o eliberăm pe Antye.

   — Mai încet, mai încet, domnule Hofler! Ce s-a întâmplat de fapt?

   — Kuda a aflat de la oamenii pe care i-a pus să-l urmărească pe chinez că acesta a vorbit cu dumneavoastră şi că a primit bani.

   Acum că lucrul acesta era cunoscut, nu prea stăteam bine! Marian se apropie de tânărul austriac, spunându-i:

   — Ei, acum, ascultă-mă cu atenţie, domnule Hofler. Este adevărat că am vorbit cu chinezul ăla, el ne-a vândut o hartă, dar atunci nu înţelegeam semnificaţia acesteia. Acum însă suntem pe cale de a găsi comoara, care în nici un caz nu vrem să o păstrăm noi. De ce crezi că i-am promis lui Kuda că o să-i înapoiem comoara? Acum însă va trebui să ne bazăm pe harta aceea şi să sperăm că e autentică.

   Hofler privi neîncrezător înspre Marian.

   — Vorbiţi serios, domnilor?

   — Puteţi avea încredere, domnule Hofler. Dacă găsim comoara ea va aparţine aytehilor. Ai venit aici şi te-ai putut convinge de seriozitatea intenţiilor noastre. Dacă nu vom găsi totuşi comoara ne vom întoarce şi om vom elibera pe Antye.

   Marian îşi pusese mâinile în jurul tânărului şi îl privi în ochi. Acesta replică:

   — Vă cred, domnule Farrow, spuse el după câteva minute de tăcere. Dar acum va trebui să ne gândim. Timpul e un factor important. Mai avem mai mult de o săptămână timp pentru a ne îndeplini promisiunea. Nu cred că înainte de scurgerea acestui răgaz Kuda va întreprinde ceva în legătură cu van Somersen sau împotriva fiicei sale.

   M-am amestecat şi eu în discuţie.

   — Marian, ar fi bine să-i trimitem pe cei doi malaiezieni înapoi, pentru a-l asigura pe Van Somersen de onestitatea intenţiilor noastre. Fiind foarte îngrijorat de soarta fiicei sale, mă gândesc ca asta să nu-l conducă la cine ştie ce fapte necugetate.

   Marian fu de acord.

   — Asta e o idee bună, Robert! Ce spuneţi de asta, domnule Hofler?

   Acesta aprobă la rândul lui pasul următor.

   — Să sperăm că nu va fi prea târziu. Van Somersen va face tot posibilul pentru a-şi elibera fiica.

   Kapola şi Tinka au primit misiunea de a se reîntoarce pe plantaţie pentru a-l informa pe Van Somersen în privinţa intenţiilor noastre. Trebuia să aştepte a ne întoarce cu comoara. Atunci vom discuta în legătură cu planurile noastre de viitor.

   Cei doi malaiezieni trebuiau să aştepte până dimineaţă, numai atunci puteau pleca. Fireşte, a străbate jungla pe

întuneric nu era o opţiune.

  Am dormit rău în noaptea asta şi de câte ori mă trezeam doream să se ivească mai degrabă zorii, pentru că nu-mi dădea pace gândul că fiica lui Somersen se afla în mâinile băştinaşilor.

COMOARA AYTEHILOR

   SE LUMINĂ DE ZIUĂ. Era de abia ora patru şi jumătate şi noi eram gata de plecare. Kapola şi Tikar îşi definitivau pregătirile pentru a se reîntoarce la fermă pentru a-i transmite lui Van Somersen intenţiile noastre.

   Marian îşi luase deja harta în primire şi discutase deja cu Pongo, care urma să preia conducerea. Hofler şi cu mine strângeam deja lucrurile de prin corturi pentru a le îndesa în rucsacuri. Ne făcu semn să ne apropiem, în timp ce ţinea încă harta în mână.

   Mai aveam încă o zi demers prin junglă. Cred că nu mai târziu de după-amiaza aceasta vom ajunge în zona însemnată de chinez pe hartă. Zona însemnată se afla în spatele unui luminiş, după o stâncă uşor de recunoscut.

   Ne luaserăm rucsacurile în spinare şi câteva minute mai târziu pădurea ne „înghiţise" din nou. Timp de două ore neam chinuit a croi o cărare prin junglă. Din păcate nu am găsit nici o cărăruie practicată de sălbăticiuni, aşa că, neobosit ce întotdeauna, Pongo lucra la a crea o cărăruie a noastră, pe care să înaintăm.

   După un timp am dat peste o cărare făcută de animale, ce ne ducea în direcţia potrivită.

   Pongo îşi puse maceta deoparte şi răsuflă uşurat:

   — Pongo muncit mult. Mult muncit, dar acum este mai bine, spuse el, reintegrându-se în grup, în fruntea acestuia.

   Mă minunam cât de bine se putea ţine Hofler de noi. Se vedea cât de epuizat era, dar gândul la fata iubită îi dădea puteri nebănuite.

   Cărăruia sălbatică făcea nenumărate meandre, din păcate nu întotdeauna în direcţia dorită, prin anumite porţiuni trebuia să ne croim drum printre liane şi ferigi pline de spini.

   La prânz am făcut o mică pauză, dar după aceea ne-am continuat drumul. Deodată Pongo se opri în faţa noastră. Se auzea un zgomot din ce în ce mai aproape de noi. Semăna a muget înăbuşit, ce creştea pe măsură ce se apropia de noi

din ce în ce mai mult.

  În acel moment Pongo se dădu speriat înapoi şi am ştiut şi eu ce însemna zgomotul acela. Îl auzisem şi noi adesea. Speriat de ceva, un rinocer o pornise în sus pe cărare, direct înspre noi. Tufişurile de ambele părţi ale cărăruii erau dese şi împletite cu liane şi spini, unii de lungimea palmei unei mâini, cu toate acestea numai acolo se găsea salvarea noastră.

  Ne-am luat macetele în mâini şi a început să ne croim drum printre crengile cele mai apropiate, printre liane şi mlădiţe cu spini. Îmi croisem o mică deschizătură unde mă gândeam să mă arunc. Nici nu am simţit spinii ascuţiţi cum îmi intrau în carne.

  Acum galopul rinocerului era perceput mult mai bine de noi ca oricând. Câteva secunde mai târziu trupul mătăhălos trecu pe lângă noi.

  Am răsuflat cu toţii uşuraţi. Ultimele secunde au fost clipe de groază, întrucât dacă rinocerul ne descoperea, n-ar fi mai existat nici o salvare pentru noi.

  Înjurăturile venite din zona lui Marian mi-au dovedit că nici acestuia nu-i mersese mai bine decât mie.

  Am aşteptat câteva minute nemişcaţi, pentru că exista posibilitatea ca rinocerul să se întoarcă. Abia apoi m-am smuls din îmbrăţişarea spinilor şi m-am reîntors pe poteca principală.

  Pongo şi Marian m-au urmat. Numai Hofler nu reuşi să se extragă singur dintre tufele înlănţuite şi a fost nevoie de ajutorul lui Pongo pentru asta. Hainele noastre arătau ca vai de ele, dar când mă gândeam ce am fi putut păţi, asta era ultima noastră grijă.

  După nici două ore şi jumătate de marş pădurea începu să se rărească. Iarba şi mărăcinişul aproape că dispăruseră complet când în faţa noastră am zărit stânca abruptă care era descrisă pe harta chinezului.

  Curând am ajuns la luminiş, unde ne-am prăbuşit epuizaţi. Ne-am îngăduit vreo jumătate de oră de odihnă, după care Marian îşi luă din nou harta în mână pentru a se orienta.

  Acum trebuia găsit copacul însemnat, ceea ce nu era tocmai o treabă uşoară. Erau de luat în considerare vreo douăzeci de giganţi ai pădurii, ce străjuiau luminişul. Dar care era cel bun?

   Am făcut un plan de abordare al muncii plicticoase ce ne aştepta, dar Pongo ce scruta împrejurimile ne strigă. El ne arătă un copac ceva mai impozant, cu puţin mai înalt decât ceilalţi. Când am ajuns lângă el am observat imediat un semn în formă de cruce, care părea să fi fost făcut de curând, altfel ar fi fost cicatrizat demult.

   — Cine ştie, poate că am avut pur şi simplu noroc, dar ăsta pare să fie copacul căutat, zise Marian, răsuflând din greu. Pongo, adu-mi lopeţile din rucsacul meu. Mai întâi vom sonda pământul din jurul arborelui, pentru a stabili dacă sunt urme proaspete datorită săpăturilor.

   Ne-am lăsat în genunchi pentru a căuta urme de pământ mai proaspete, care să ne arate că aici s-a săpat de curând. Şi acesta nu au întârziat să apară. Marian găsi destul de repede locul.

   — Aici pare pământul mai răscolit. Nici măcar nu ne trebuie vreo lopată. Sunt foarte sigur că aici e locul potrivit.

   Între timp Pongo sosise cu lopata. Marian însă nu-l aşteptase. Împreună cu Hofler săpau cu mâinile, pentru a îndepărta pământul afânat. Aici nu a fost prea mult de lucru, căci la vreo treizeci de centimetri adâncime am găsit ceea ce căutam.

   Marian scoase din groapă o pungă de lână, plină ochi. O scutură de pământ şi îi răsturnă conţinutul în iarbă. Surprinşi, am contemplat cum se rostogoleau înaintea noastră pe sol. Nu văzusem niciodată nişte diamante atât de minunate ca acelea etalate în faţa noastră.

   Marian şi luase una dintre cele mai mari pietre preţioase în mână, ţinând-o în razele soarelui şi care strălucea şi sclipea atât de tare încât ne făcea rău ochilor.

   — Minunate pietre, murmură el. O avere de care nimeni nu ar dori să se despartă.

   În pungă se mai găseau coliere şi brăţări împodobite cu nestemate de-o mărime considerabilă.

   Marian adună cu grijă toate pietrele şi le puse la loc, în pungă, apoi le îndesă cu grijă în rucsacul său.

  — O să ne facem tabăra chiar aici, nu ar avea nici un rost să ne întoarcem azi. Noaptea ne-ar surprinde chiar în mijlocul junglei.

mai bună soluţie.

  Cu toţii ne pregăteam să înnoptăm în luminiş. Aproape de stânca ascuţită şi încovoiată ca o pasăre de pradă, Pongo găsi o nişă unde încropi un foc la care voiam să încălzim câteva conserve. În mod ciudat, deşi pe parcursul zilei nu am simţit deloc foamea, acum mâncarea îmi făcu o poftă grozavă.

  — De cât timp am avea nevoie pentru a ne reîntoarce, domnule Farrow? întrebă Hofler, adresându-i-se lui Marian. Ne vom încadra în răgazul de timp acordat?

  — Sunt sigur de asta, l-a liniştit el pe tânăr. Cred că în trei zile am putea fi înapoi la plantaţie.

  Hofler răsuflă uşurat.

  — Ei. Atunci m-am mai liniştit.

  El a fost primul care s-a înfăşurat în pături şi a adormit foarte repede.

  Noi cei rămaşi am mai stat un pic de vorbă, fumând şi discutând despre drumul de întoarcere.

  Deodată oboseala ne-a pătruns până la oase, iar Pongo care ne văzu căscând ne povăţui:

  — Massers, pleacă la culcare, Pongo rămâne treaz şi va băga de seamă.

  — Mulţumesc Pongo, l-am bătut mulţumit pe umăr pe camaradul nostru şi am intrat în cort.

  Nu m-am mai gândit la nimic, întrucât într-o clipă am adormit.

V

PRIZONIERI

   NU MI S-A PĂRUT CĂ AM DORMIT prea mult când am perceput vocea lui Pongo care mă scutura de zor:

   — Massers Bertram, repede trezeşte. Aytehii sunt peste tot ascunşi în jurul taberei. Massers Farrow şi Hofler deja treji.

   Mi-am înşfăcat armele şi am ieşit repede afară pe uşa cortului meu. Marian şi Hofler îşi luaseră deja poziţia de apărare în spatele unui arbore puternic, iar Marian care mă zise îmi făcu semn să merg într-acolo.

   — Ce s-a întâmplat? am întrebat eu.

   — Nu ştiu nici eu. Pongo ne-a trezit şi se pare că se pregăteşte un atac asupra noastră.

   — Cine ar putea să fie? am întrebat eu, neînţelegând nimic. Am încheiat doar o înţelegere şi în trei zile vom preda comoara.

   Marian ridică din umeri.

   — Nici eu nu prea ştiu. Dar să nu le stricăm surpriza.

   Pongo dispăruse şi nu îl puteam localiza nicăieri. Un

zgomot puternic în desiş ne atrase atenţia undeva la baza luminişului. Un grup de războinici aytehi păşiseră deja în luminiş.

   Ne-am luat armele în mâini aşteptând desfăşurarea lucrurilor. Luciul armelor în bătaia lunii pline genera un tablou inedit, accentuat de unul dintre războinicii vânjoşi care păşiră în faţa noastră înclinându-se.

   — Mă numesc Kitay. Sunt căpetenia tribului din munţi. Am venit să iau comoara pe care tocmai aţi dezgropat-o şi care este proprietatea noastră.

   Marian păşi înainte cu pistolul în mână.

   — Comoara nu o putem da. Avem o înţelegere cu Kuda, care este căpetenia supremă. Numai acesta poate primi comoara din mâna mea.

   Căpetenia scutură din cap şi zise:

   — Înţelegerea ta cu Kuda nu ne priveşte, comoara aparţine tribului din munte a cărui căpetenie sunt eu.

Trebuie să ne-o daţi nouă.

   — Nu pot să o fac, Kitay. Kuda a luat ostatică o fată. Dacă nu îi vom duce comoara o va ucide.

   — Asta nu este problema noastră. Noi vrem doar să recuperăm comoara.

   Marian îşi ridică revolverul, ceea ce imediat făcurăm şi eu şi Hofler.

   — Atunci va trebui să luptăm şi mulţi luptători vor trebui să moară.

   Kitay începu să râdă.

   — În spatele meu stau oamenii mei înarmaţi. O mişcare, una singură din partea voastră şi ţepuşele otrăvite vă vor omorî într-o clipită.

   Ne-am uitat în spate şi am văzut vreo zece războinici la vreo câţiva metri depărtare de noi, cu ţevile de suflat pregătite.

   — Vrei să iei legătura cu Kuda ca să-l înştiinţezi că tezaurul este în mâinile voastre? l-a întrebat Marian.

   Încercam să negociem pentru că împotriva săgeţilor otrăvite nu aveam nici o şansă.

   — Kuda nu are nimic de spus. Eu hotărăsc aici şi nu este sarcina mea de a-l înştiinţa pe acesta.

   Ne-am dat seama imediat că nu are nici un rost ca să discutăm mai departe. Kitay îşi chemă nişte războinici, după care ni se adresă iarăşi nouă.

   — Voi sunteţi prizonierii mei. Sfatul Bătrânilor va decide asupra sorţii voastre.

   Hofler îşi ridică ţeava armei sale într-o încercare disperată de apărare, dar Marian îi placă arma la pământ.

   — N-are nici un rost, domnule Hofler. Am fi cu toţii morţi în câteva secunde.

   — Dar Antye? bâjbâi tânărul.

   Marian îi făcu un semn liniştitor cu mâna.

   — Încă mai dispunem de un răgaz de patru zile în care se pot întâmpla multe. Trebuie să ne păstrăm cumpătul. Nu uita că ne va ajuta şi Pongo.

   Hofler îşi plecă resemnat capul.

   Căpetenia ne făcu semn ca să-l urmăm, iar războinicii ne- au înconjurat imediat. Erau cel puţin treizeci e oameni aşa

că aveam nici cea mai mică şansă de a opune rezistenţă.

   Am luat-o pe o cărare croită de animale pe care băştinaşii o cunoşteau foarte bine, întrucât se deplasau foarte repede. Marşul nostru a durat cam vreo două ore. Nu aveam nici un bagaj asupra noastră, Aytehii ne-au preluat rucsacurile, iar corturile au rămas, nestrânse pe locul unde ne făcuserăm tabăra.

   Nu ni se luaseră armele. Aytehii posedau o armă grozavă împotriva căreia armele noastre de foc nu făceau faţă.

   Într-un luminiş mare se iviseră câteva căsuţe lunguieţe şi la un strigăt al lui Kitay năvăli înspre noi o hoardă întreagă de femei şi copii.

   La fiecare casă ardeau deasupra făclii, de asemenea şi locul unde am fost duşi noi. Acolo ne aşteptau câţiva bătrâni şi Kitay ce ne opri la câţiva metri de aceştia, păşi înainte şi vorbi cu unul dintre aceştia, ce era vopsit în culori vii şi ţipătoare, arătând fantastic.

   Probabil că acesta era şeful tribului. Căpetenia făcu o reverenţă umilă în faţa lui şi îi înmână săculeţul cu bijuteriile şi întreaga comoară.

   Deci tot şamanii şi vracii erau aceia care decideau şi asupra treburilor acestui trib. Bătrânul veni înspre noi şi ne examină cu interes. Părea însă să nu stăpânească prea bine limba noastră deoarece îi strigă lui Kitay câteva cuvinte, se întoarse pe călcâie şi dispăru într-una din colibele lunguieţe, ce serveau drept case acestor indigeni.

   Kitay ne făcu de asemenea semn să-l urmăm şi ne conduse înspre una dintre colibele mai mici, ce făcea o impresie deplorabilă în raport cu colibele mai mari unde locuiau după toate probabilităţile mai multe familii. Armele a trebuit să le predăm, iar rucsacii au fost aruncaţi în colibă. Între timp s-au convins că nimic care să semene cu o armă nu a mai rămas în ei.

   Ne-am aşezat pe pământ şi ne-am uitat unul la altul întrebători.

   — Ce-i de făcut acum, Mariane? l-am întrebat eu pe prietenul meu.

   — Trebuie să aşteptăm aici în întuneric. Pongo va veni cu siguranţă şi ne va scoate.

  — Au fost postaţi doi oameni de pază în faţa uşii noastre şi chiar lui îi va fi foarte greu să ne ajute.

  Afară începură să apară zorile şi o anumită vânzoleală se făcu auzită în sat. Cât despre noi speram să ne viziteze careva pentru a-i putea convinge pe aytehi de sinceritatea intenţiilor noastre. Îmi făceam griji în legătură cu Antye. Mai aveam trei zile răgaz. Mai mult de atât Kuda nu mai aştepta. Eram sigur.

  — Mă preocupă mult soarta lui Antye, se pronunţă Hofler. Ce se întâmplă cu ea dacă nu ne întoarcem la timp?

  Marian încercă să îl liniştească.

  — Caută să nu îţi faci griji, domnule Hofler. Încă mai dispunem de timp suficient pentru a ajunge pe plantaţie. Bazează-te pe Pongo al nostru care ne-a scos din situaţii şi mai grele.

  Târziu, după-amiază, trei femei ne-au adus ceva de mâncare, în trei castroane aburinde, unde se afla ceva nedefinit dar ceva ce părea să fie comestibil. Mai erau şi două vase umplute cu apă de băut. Noi aveam însă sacii noştri de provizii la noi, aşa că am preferat să mâncăm conserve şi să bem apă din sticlele noastre de campanie.

  Era foarte cald în colibă şi oboseala mă dobora aproape. Trebuia să fi adormit atunci când Kitay însoţit de doi oameni intră în colibă.

  — Bătrânii şi vracii au hotărât să vă păstrăm aici până când soarta voastră va fi decisă. Sfatul va dura câteva zile.

  Hofler sări în picioare şi strigă îngrozit:

  — Dar nu ne puteţi face asta. Noi nu v-am făcut nimic rău. Şi dacă nu ne întoarcem la timp pe plantaţie va muri o tânără fată.

  Kitay se uită la austriac cu o privire fixă.

  — Nu pot eu hotărî soarta voastră. Bătrânii nu se pot decide dacă voiaţi să înapoiaţi comoara sau să o păstraţi.

  Le făcu un semn războinicilor săi şi părăsi coliba ignorând toate protestele lui Hofler. Nu ne mai rămânea altceva de făcut decât să aşteptăm venirea lui Pongo. Dacă până dimineaţă nu intervenea trebuia noi să alcătuim un plan de evadare.

  Încet, încet căzu întunericul şi lumina făcliilor care se strecura prin crăpăturile pereţilor colibei picta umbre bizare pe feţele camarazilor mei.

   Ceasul meu arăta deja ora două noaptea iar aşteptarea devenise insuportabilă. De ce se lăsa aşteptat Pongo atât? De afară de undeva sforăiturile celor doi gardieni se auzeau şi chiar mă gândeam dacă nu ar trebui să întreprindem ceva pe cont propriu, când o siluetă întunecată apăru în uşa colibei.

   — Massers, urmează Pongo, nu este mult timp, vraci doarme.

   Pongo ne arătase pumnul şi râse.

   — Pongo trebuie mult să aştepte, nimeni nu doarme, multă vorbărie. Apoi oameni merge la culcare. Pongo scoate arme şi loveşte vraci care adoarme.

   Am ieşit încet, trecând pe lângă cei doi paznici adormiţi, când Marian ne reţinu puţin.

   — Trebuie dă ne gândim puţin. Nu ar fi bine să o luăm înspre plantaţie. Când băştinaşii mâine de dimineaţă nu ne vor găsi aici, vor trimite cu siguranţă oameni după noi, care ne vor prinde. Dacă ne vom ascunde pe undeva prin altă parte, atunci nu vom putea ajunge la plantaţie în timp util. În plus ne trebuie şi comoara.

   Ne-am privit descumpăniţi. Marian avea dreptate. Drumul până la plantaţie era lung, iar aytehii cunoşteau fiecare potecă.

   Pongo avea însă să ne facă o propunere.

   — Massers, să luăm căpetenia şi vraci ca ostateci. Atunci nimeni nu mai atacă Massers.

   Marian se gândi o clipă.

   — Ai dreptate, dragă Pongo, poate asta e singura posibilitate care ne mai rămâne.

   Ne-am strecurat înspre coliba vraciului care zăcea pe jos lângă patul său. Pumnul lui Pongo îl plasase pentru multă vreme în lumea viselor.

   Întrucât Pongo ţinuse toată ziua colibele sub observaţie ştia unde locuia căpetenia. Era un mare noroc pentru noi că aceştia doi aveau propriile lor colibe şi nu locuiau împreună cu alte familii în casele acelea lungi.

   Pongo dispăru în noapte şi când se reîntoarse ne depuse trupul lui Kitay în faţa noastră.

   — Căpetenia nu trezeşte degrabă. A ciocnit cap de la el.

   I-am legat pe amândoi şi fireşte nu am uitat să luăm

comoara din cufărul vrăjitorului. Am aşteptat o vreme şi după vreo jumătate de oră l-am deşteptat pe Kitay. Acesta trebuia să facă pe traducătorul întrucât cu vraciul nu ne puteam înţelege.

   Marian îl scuturase pe acesta atât de mult până ce căpetenia deschise ochii. Acesta încă ameţit se uită în jur.

   Am luat o făclie care lumina însă de ajuns încăperea. Kitay vru să sară în picioare, dar legăturile l-au împiedecat să o facă. Marian îl apucă de umeri şi îl ridică în picioare.

   — Ascultă ce vreau să îţi spun. Poate tu vrei să mai discuţi cu vraciul tău despre situaţia voastră. Noi nu. Trebuie să ajungem mâine seară la plantaţie. Nu vrem să vă facem nici un rău. Numai dacă ne siliţi, atunci nu vom ezita să vă omorâm.

   Kitay privi înspre noi, iar chipurile noastre întunecate şi pistoalele pe care le ţineam în mâini le spuneau destule.

   — Bine. Voi vorbi cu Sasay. Dar acesta nu va ceda.

   — Atunci încearcă să o faci mai bine, altfel tu mori primul.

   L-am deşteptat şi pe vraci care privi nedumerit în jurul său. Curând pricepu în ce situaţie se găseşte şi începu o discuţie aprinsă cu Kitay, care voia să-l înduplece să accepte ceva.

   Vorbele sale se loveau de un zid, întrucât acesta continua să clatine încăpăţânat capul.

   Kitay se uită înspăimântat înspre noi.

   — Sasay nu vrea cu nici un preţ să vă lase să plecaţi, m-a somat să-mi chem războinicii.

   Marian dădu din cap preocupat, după care spuse:

   — Spune-i atunci că va trebui să moară dacă ne împiedică să plecăm.

   Kitay vorbi din nou cu vrăjitorul.

   — Spune că nu veţi îndrăzni să-l omorâţi, ne lămuri căpetenia.

   Marian îi făcu semn lui Pongo. Acesta îşi ridică uriaşul său cuţit de spintecat rechini şi se apropie cu o figură întunecată de vrăjitor, pe care îl ridică cu o singură mână în sus. Tăişul se apropie de gâtul vraciului şi Pongo nu şovăi să apese ceva mai tare cu acesta în carnea vraciului.

   Nu puteam risca nimic întrucât nu era în joc numai viaţa noastră ci şi a lui Antye.

   Vraciul scoase un scâncet uşor, dar nu spuse nici o vorbă. Zâmbind sinistru Pongo îşi apropie cuţitul de urechea băştinaşului. De abia pătrunse cuţitul câţiva milimetri în carne că îi şi adresă lui Kitay câteva cuvinte.

   — Opriţi-vă! Sasay vrea să negocieze cu voi.

   Pongo îl aşeză pe bătrân pe jos şi se dădu înapoi.

   Marian îi luă locul.

   — Spune-i că dorim cale liberă. Luăm cu noi comoara pe care o vom înmâna lui Kuda.

   Kitay traduse iar vraciul aprobă cu o mimă întunecată.

   — Mai spune-i că te luăm ostatec. Dacă ne înşală vei muri.

   Şi vorbele acestea le traduse căpetenia. Sasay dându-i un răspuns lung.

   — A promis că dacă îl cruţaţi nu vă va urmări.

   Marian dădu din cap.

   — Tu vei veni cu noi, Kitay. Tu cunoşti cel mai scurt drum înspre ferma lui van Somersen. Cu cât ajungem mai repede acolo cu atât vei fi mai repede liber.

   Kitay fu de acord. Pongo îi legă mâinile şi îi puse o lesă, legându-l slobod la gât.

   — Om nu poate fuge. Pongo bagă de seamă.

   Am plecat într-un marş forţat. Am făcut numai o pauză scurtă la amiază. Hofler era atât de epuizat încât a adormit mâncând.

   Marian încercă să-l lămurească pe Kitay cât de mult îi va creşte prestigiul dacă împreună cu noi îi va înmâna comoara lui Kuda. Noi îi vom tăia legăturile înainte de a sosi la plantaţie, pentru a apărea ca un om liber la fermă.

   Această perspectivă îi dădu aripi căpeteniei astfel încât în dimineaţa zilei următoare am şi ajuns la plantaţia lui Van Somersen.

   Vraciul se ţinuse de cuvânt şi nimeni nu ne-a urmărit.

   Am fost primiţi sărbătoreşte.

  Van Somersen trimise de îndată un mesager la Kuda care se afla la barăcile muncitorilor.

  Curând a avut loc întâlnirea. Kuda apăru cu cinci dintre războinicii săi, luând-o şi pe Antye cu el. Fata se putea mişca liber.

  Părea să îi fi mers bine şi cu un strigăt de bucurie îi sări lui Hofler de gât.

  Kuda îşi primi tezaurul înapoi şi conform promisiunii l-am lăsat pe Kitay să oficializeze ceremonia de predare.

  Kitay avu o convorbire mai lungă cu Kuda, care de mai multe ori îl bătu binevoitor pe umeri cu mâna. Dar totul s-a terminat cu bine. Noi am mai rămas vreo câteva zile pe plantaţia lui Van Somersen care ne era foarte recunoscător.

  Am fost de asemenea răsfăţaţi de mamă şi fiică. Am fost de asemenea martori când Hofler o conduse pe Antye la altar.

  Curând după aceea am primit o scrisoare care ne cerea prezenţa în altă parte. Dar despre asta cu altă ocazie.

SFÂRŞIT

Volumul 251

ZILE DE GROAZĂ ÎN GUANAHANI

   FRATELE PIRATULUI

   INGINERUL HAGEN INTRĂ ÎN SALA DE MESE, unde luau micul dejun căpitanul Farrow, primul ofiţer Braun, cel de al doilea ofiţer, doctorul Bertram şi fiul căpitanului, George.

   — Vă raportez un lucru foarte neplăcut, domnule căpitan, începu inginerul. Am recepţionat o cablogramă pe care un distrugător britanic o adresează consulului britanic din Kingston, Jamaica. Distrugătorul a preluat piraţii pe care i- am lăsat pe insulă. La urma urmei Juan Barbuda a atacat şi jefuit vase sub pavilion britanic. Prizonierii au mărturisit că echipajul unui submarin au aruncat în aer cuterul lor. Comandantul distrugătorului a mai menţionat că, după toate probabilităţile, vasul căpitanului Farrow ar fi responsabil de faptul acesta. Prin urmare prezenţa noastră aici a fost deconspirată.

   Căpitanul Farrow se-ncruntă vizibil la aflarea veştii şi spuse, doar scurt, ne fiind un om al multor vorbe:

   — Foarte neplăcut, într-adevăr!

   — Orice ambarcaţiune şi orice post de control de pe coastă, va fi cu ochii-n patru, încercând să ne repereze, mai completă şi George. Nu vom putea face prea multe expediţii în interior, în orice caz, nu de durată.

   Căpitanului îi veni să zâmbească întrucât fiul său spusese ultimele cuvinte destul de marcat. Pentru a-l încuraja, îl bătu pe umeri şi-i spuse:

   — Ei George. Pe Amazon vom ajunge noi orişicum şi chiar vom debarca, chiar de-ar fi să-nfruntăm pericolul de-a fi reţinuţi de vreun stat sud-american. Cred totuşi că vei reuşi să răpui măcar un jaguar şi-un şarpe Anaconda.

   — Nu mi-ar displace să-i cunosc chiar pe indienii din America de Sud, adăugă fiul căpitanului Farrow.

   — Poate că vom avea vreme să străbatem Gran Chaco, spuse doctorul Bertram. Acolo am putea cunoaşte triburi foarte interesante.

   — Ne vom modifica cursul, hotărî după un moment de

reflecţie. Le-am spus surorilor Gardena, pe care le-am salvat, că vom naviga-n spre sud, dar acum vom schimba puţin traseul înspre nord. Să sperăm că-n felul acesta vom izbuti să-i ducem de nas pe cei ce ne urmăresc. O să-l întreb pe telegrafist dac-a mai recepţionat şi alte mesaje.

   Căpitanul părăsi sala de mese, pe când George se urcă-n turn. Puţin mai târziu, Dox-ul făcu un ocol spre nord. Căpitanul nu întârzie la rându-i să apară în turn.

   — Sigur că toată lumea ştie că noi am aruncat vasul piraţilor în aer. Surorile Gardena au povestit întâmplarea, pe uscat, tuturor. De la San Juan a venit anunţul că toate navele să ne caute în zona sud. Şi apoi să raporteze dacă ne-au găsit.

   — Nu pot crede, că poate gândi urât despre noi, chiar şi- un singur om, spuse Bertram, care li se alăturase-n turn celorlalţi şi auzise ultimele cuvinte spuse. La urma urmei, n- am făcut decât să le salvăm pe cele două surori şi-am dat posibilitatea guvernului să-i învingă pe piraţi (vezi vol. 172 Vraja din Marea Sargaselor).

   — Ce-ar fi, spuse George, pe-un ton întrebător, dac-am ancora pe-o insulă şi să rămânem ascunşi câteva zile? După ce-o să se învechească şi povestea asta, îşi vor mai pierde din avânt şi acei ce ne vânează cu atâta sârg. Apoi ne vom relua călătoria, fără ca cineva să bage de seamă. Cât de departe suntem de insulele Bahamas?

   — În jur de 1100 de kilometri! răspunse doctorul imediat, întrucât având o memorie excelentă, păstra harta traseului şi kilometrajul în minte.

   — Un camarad mai vechi de-al meu, căpitan şi el de submarine Rolf Luders s-a stabilit după câte ştiu pe una din insulele Bahamas, îşi aminti acum, căpitanul Farrow. Dacă mai este acolo, fireşte n-am de unde să ştiu. S-a mutat pe insula Watling, după numele ei băştinaş Guanahani, unde exploatează o plantaţie de tabac. Asta se-ntâmpla acum câţiva ani. De la război încoace nu l-am mai văzut şi-aş fi fireşte foarte bucuros să-l reîntâlnesc.

   — Atunci trebuie neapărat să-l vizităm pe-acest domn Rolf Luders, se entuziasmă de-ndată George. Mi-ai povestit odată despre el tată. Trebuie să fi fost un tip pe cinste.

   — Ce-a fost odată, a fost, George! Mă mir cum de am ajuns să mă gândesc la el. Ar fi trebuit să luăm de-ndată direcţia Bahamas, după ce i-am debarcat pe Aranga şi surorile Gardena. Aşadar, înainte spre Guanahani!

   George se bucură ca un copil, întrucât avea să cunoască, înc-o parte din ţinuturile exotice, după care tânjea atâta. Ştia că ruta marină pe care-o urmau s-o străbată, era deosebi de bogată-n peşte, îndeosebi peştele spadă, calcanul şi rechinul erau speciile cele mai frecvent întâlnite. N-ar fi exclus să poată pescui un astfel de monstru cu cangea, în sfârşit, o promisiune frumoasă pentru zilele care vor veni.

   Un marinar urcă scăriţa de fier, pentru a-i înmâna căpitanului un mesaj, tocmai recepţionat prin telegraful de bord. Căpitanul se-ncruntă tot mai mult, pe măsură ce citea şi-n cele din urmă spuse:

   — O chestie extraordinară! Juan Barbuda are încă un frate care practică, de asemenea „nobila" meserie de pirat, într-un stil modern, adaptat la noile condiţii şi care este de asemenea foarte temut. Zona sa de acţiune se-ntinde-n spre nord. Tocmai a anunţat autorităţile că se va răzbuna şi- l va răzbuna pe fratele său. Face referire directă la noi. Asta se-ntâmplă dacă venim în ajutorul oamenilor! Acum avem în Manuel Barbuda pe care nici nu-i cunoaştem un duşman înverşunat.

   — Aş vrea să-l întâlnim, spuse George repede.

   — Numai să n-ai idei preconcepute George, îl dojeni tatăl său. Situaţia e destul de gravă şi aşa. Nu ştim cum arată vasul lui Manuel, deci trebuie să fim foarte atenţi. Probabil că are, întocmai ca şi fratele său, un cuter foarte rapid. Cel mai bine ar fi să evităm orice navă pe care o vom întâlni în cale. La serviciul de radiotelegrafie se menţionează într-una numele Dox-ului nostru.

   — Mesajul lui Manuel, am reuşit să-l captez, cu-n nou dispozitiv pe care l-am pus la punct după destulă trudă, spuse inginerul Hagen, care apăru sus în turn. În plus se poate estima c-o precizie destul de bună, direcţia de unde a fost emis mesajul, dacă nu se află la o depărtare prea mare. Iată aici locul aproximativ unde se găseşte vasul acestui pirat, Manuel Barbuda. Spunând asta, inginerul Hagen îi înmână căpitanului o foaie de hârtie pe care era notat ceva. Farrow aruncă o scurtă privire pe aceasta, după care spuse uimit:

   — Piratul a fost localizat chiar în apropierea insulei Guanahani. Şi tocmai într-acolo voiam noi s-o luăm! Asta chiar că nu-mi place! Aş expune iarăşi Dox-ul şi echipajul unor primejdii noi neprevăzute.

   — Dacă ne va reuşi să-l punem şi pe piratul ăsta cu botul pe labe, tată, nici un guvern din lume nu ne-o va lua în nume de rău.

   — Sigur că e creştineşte ca un marinar să-l ajute pe un altul, cugetă căpitanul, cu voce tare. Dar cum să-mi expun oameni unui pericol? Doar n-am primit mandate de undeva pentru a curăţi mările de piraţi.

   Doctorul Bertram care între timp scrutase orizontul cu ajutorul ocheanului său, remarcă un cuter care se apropia de el.

   — Poate că-i încărcat cu marfă, spuse el. Această regiune maritimă este foarte frecventată.

   — Ce spui tată, să ne scufundăm? întreabă George care cu ochiul liber, chiar, descoperi la orizont un punctuleţ negru.

   Pentru a nu fi văzuţi căpitanul dădu ordinul de scufundare deşi îi trecu prin cap, că şi de pe vasul cu pricina au putut fi văzuţi, dacă cineva cu ochi tot atât de buni ca şi George avusese intenţia de-a scrută orizontul, înaintea lor.

   Toţi cei din turn dispărură, coborând scăriţa de fier, George rămânând ultimul pentru a închide chepengul. Pompele începuseră deja pomparea apei în tancurile de balast. Nici două minute n-au trecut după comanda căpitanului şi Dox-ul dispăru sub valuri. Căpitanul se poziţionase lângă periscop, ţinând sub observaţie nava care se apropia. Când fu sigur, îi împărtăşi şi lui George care se găsea lângă el, vestea:

   — Este un vas de marfă, cel mult de 600 tone. Vine într- un unghi ascuţit chiar pe direcţia noastră de deplasare. O să-ncetinim şi-o să facem un ocol mic spre vest. Văd doi oameni pe puntea de comandă care privesc încoace,

probabil ei ne-au văzut cel dintâi.

   Căpitanul trase îndărăt periscopul dând comanda să se micşoreze viteza şi să-şi schimbe cursul înspre vest. Acum nava de marfă trebuia să treacă chiar prin faţa submarinului, dacă-şi menţinea viteza, ceea ce era de presupus.

   — Să sperăm că nu se găseşte nici o stâncă prin preajmă, bombăni căpitanul ca pentru sine, apoi continuă cu voce tare: Du-te la prora George şi derulează peretele blindat. Uită-te atent prin fereastră dacă nu întâmpinăm vreo piedică (dispozitivul tehnic cu care fusese înzestrat Dox-ul a fost descris în „Vraja în Marea Sargaselor").

   George făcu ce i se ceruse. Lasă să ruleze la o parte peretele de oţel şi privi cu atenţie în afară. Putea vedea până la vreo treizeci de metri afară şi întrucât submarinul se deplasa foarte încet era posibil să evite vrem piedică care sar fi ivit pe neaşteptate.

   Astfel s-au scurs câteva minute, după care toţi cei care erau în submarin au auzit un zgomot uşor. Nu putea fi decât zgomotul făcut de paletele elicei vasului străin. Zgomotul nu se-ndepărtă însă, cum era de aşteptat ci se intensifică ca şi cum s-ar fi apropiat şi mai mult de sursa care-l producea.

   — Ciudat, remarcă doctorul Bertram, care stătea lângă Farrow. S-ar părea că nava ne caută pe noi, acum.

   — Poate că ne-au văzut de la început şi se-ntreabă pe unde ne-am ascuns, îşi dădu cu părerea doctorul.

   — Dacă cumva ne-au recunoscut vor răspândi ştirea prin eter. În acest caz va pândi Manuel Barbuda ca o vulpe pentru a ne surprinde. Faţă de el suntem în dezavantaj întrucât nu ştim unde se află vasul lui.

   Doctorul Bertram dădu din cap gânditor. Ce-ar fi putut spune la vorbele pline de miez ale căpitanului?

   Un moment de instaură tăcerea între cei doi bărbaţi. Doctorul aduse intenţionat vorba asupra lui Rolf Luders pentru a-l mai abate pe căpitan de la gândurile sale. Dar în cele din urmă discuţia reveni tot asupra fratelui piratului. Întrucât locul unde se aţinea Manuel se cunoştea de-acum şi era de presupus că piratul bănuia că submarinul se găseşte spre sud o întâlnire nu era exclusă.

   — Piratul poate s-apară sub masca unui cuter nevinovat în orice loc, cu nava sa, fu de părere Farrow. Poate că mai bine-ar fi să ne lăsăm atacaţi mai întâi de acesta pentru a se putea demasca.

   — Dacă Manuel Barbuda va mai emite mesaje în eter, cu ajutorul noului dispozitiv al inginerului nostru vom fi în stare să-l localizăm şi astfel vom şti unde se află. Şi asta este un avantaj pentru noi, îl consolă doctorul.

   Căpitanul îi dădu dreptate doctorului Bertram, făcând însă menţiunea că Barbuda se va feri să emită prea frecvent mesaje uşor interceptabile.

   Convorbirea dintre cei doi camarazi fu întreruptă întrucât George anunţă prin telefon din zona prorei:

   — Atenţie! Opriţi! În faţa noastră se află o epavă!

   De-ndată elicea submarinului îşi încetini turaţia, apoi

porni chiar să se rotească-n sens invers, până ce vasul se opri de-a binelea. Farrow îşi încredinţă postul său de pe puntea de comandă primului ofiţer Rindow şi se grăbi urmat de doctorul Bertram înspre prora unde se afla deja George.

   Se aflau în faţa unei epave aşa cum anunţase tânărul.

   Epava se găsea la o depărtare de numai douăzeci de metri de submarin.

   Se putea recunoaşte deja partea superioară a fostei nave cu cele două catarge şi chiar coşul se distingea în semiobscuritatea din jur.

   Dox-ul ar fi nimerit chiar peste epavă dacă şi-ar fi continuat drumul şi de-aceea căpitanul dădu numai aprobator cu capul în direcţia unde se găsea fiul său spunându-i:

   — Ai procedat foarte bine, când ai dat comanda de stopare a motoarelor. Să rămânem o vreme aici să cercetăm în linişte, epava asta şi-aşa n-avem ce pierde prea mult. Între timp să sperăm că nava de sus se va îndepărta suficient de mult. Pare să ne caute chiar pe noi, întrucât dă încontinuu târcoale încoace. Ne vom aşeza chiar lângă epavă, întrucât adâncimea mării e aici de peste treizeci de metri. De sus nu putem fi văzuţi.

   Căpitanul dădu comenzile necesare, pompele absorbiră tot mai multă apă în tancurile de balast, astfel încât Dox-ul se scufundă încetişor. Înaintea ferestrelor prorei se făcu tot mai întuneric, dar camarazii se obişnuiră repede cu lumina difuză care domnea la această adâncime.

   — Cuterul acesta nu pare a se fi scufundat datorită unor cauze naturale ci a fost scufundat pur şi simplu, strigă brusc doctorul Bertram. Se văd găuri sub linia de plutire!

   — Să fi fost vasul ăsta scufundat de către Manuel Barbuda? întreabă George.

   Căpitanul Farrow ridică din umeri.

   — În acest caz, vasul de marfă de deasupra ar putea fi chiar al lui Manuel Barbuda! veni repede răspunsul lui George.

   — Asta e exclus, spuse doctorul. Hagen a localizat cu ajutorul noului dispozitiv sediul piratului. Chiar aşa de repede nu putea să fi ajuns pân-aici. Mai degrabă presupun că ci doi oameni de pe puntea de comandă a vasului, probabil căpitanul şi timonierul au apucat să ne vadă înainte şi-acum au devenit curioşi unde au dispărut.

   — În caz să ne-au recunoscut cu-adevărat, putem presupune că-n câteva ore or să mai apară şi alte nave, nu de alta dar vasul de marfă de deasupra o să dea sfoară-n ţară, în lung şi-n lat, cu privire la ce-au aflat, continuă să spună doctorul.

   — Păi să rămânem ascunşi aici până se-ntunecă şi-apoi o luăm la sănătoasa, propuse George soluţia cea mai facilă.

   Camarazii mai maturi n-au replicat deocamdată nimic propunerii tânărului. Aşa de simplu nu era, nici să spele putina, nici chiar pentru un submarin ca Dox-ul lor.

   — Tată, începu George după o vreme, vrei să ne dai voie, mie şi lui Petre să cercetăm epava? Poate că vom putea afla din ce cauză a fost scufundată nava!

   Bine dispus, căpitanul încuviinţă.

   — Aveţi de grijă însă să nu fiţi surprinşi de rechini, sau alte dihănii marine, îi preveni el.

   — Dacă apucăm să intrăm în epavă nu ne pot face nici bestiile astea mare lucru, strigă George. Pot cel mult să ne privească prin fereastră.

   — Asta, chiar că v-ar mai intimida! surâse doctorul Bertram.

   George era pe punctul de a-şi părăsi postul de la prora pentru a-i da de ştire lui Petre să-l însoţească, când doctorul îi strigă:

   — Epava arată destul de proaspătă şi nu cred că-l de multă vreme pe fundul mării. Nici măcar muşchii şi scoicile marine n-au apucat să se depună.

   Căpitanul Farrow se gândea tocmai la echipajul vasului din care o parte trebuie să se fi scufundat cu acesta când a fost lovit. Spera doar ca Petre şi George să nu descopere chipurile schimosite ale înecaţilor. Atunci când vor cerceta vasul.

LUPTE SUB APĂ

   — BINE CĂ PUTEM CEL PUŢIN urmări de-aici expediţia lui George şi Petre spuse doctorul, după ce studiase o vreme-n tăcere, conturul întunecat al epavei din faţa lor.

   — Adevărul e c-a trăit multe întâmplări şi a căpătat foarte multă experienţă pentru vârsta lui, zise căpitanul. Treptat nici o aventură nu i se pare destul de periculoasă. Aş vrea să petrec mai multă vreme pe „Insula Odihnei" poate că s-o linişti şi George, pentru o vreme, măcar. Tocmai din pricina numeroaselor aventuri prin care trecem împreună mă bucur doctore că te are pe dumneata alături pentru a mai varia meniul, ca să spun aşa. Mă bucur că-l îndemni la lucruri serioase şi că-i inoculezi tot timpul dragostea pentru cunoaştere şi studiu, lucruri care îi vor folosi cu siguranţă mai târziu.

   Doctorul Bertram răspunse cu modestie aprecierilor căpitanului şi arată afară cum tocmai în aceeaşi clipă apărură la vedere în costumele lor de scafandru, cu tuburile de oxigen în spate cei doi camarazi.

   Inginerul Hagen îşi dovedise încăodată măiestria şi construise un dispozitiv care permitea scafandrilor să părăsească Dox-ul sub imersiune.

   Solul submarin era tare aşa cum îi fusese dat lui George să constate imediat ce păşise „afară". Dacă solul ar fi fost mocirlos sau moale cu greu s-ar fi putut deplasa în jurul epavei, dacă-n general ar fi fost posibil.

   Din cauza pământului submarin solid nici epava nu se scufundase în sol prea tare.

   Când cei doi scufundători ajunseră la peretele epavei George îi transmise prin morse, lunganului său prieten Petre, bătând uşor în braţul acestuia:

   — Să-nconjurăm scheletul epavei! Căutăm scara!

   Cei doi merseră de-a lungul pereţilor epavei, pe care căpitanul şi doctorul tocmai îi examinau prin fereastra uriaşă de sticlă încasabilă de la prova.

   Descoperind curând în peretele navei trei găuri, destul de

mari, cu marginile zdrenţuite. Acestea. Aşa cum stabili Petre, din îndelungata lui experienţă ca marinar pe-un vas de război, erau nici mai mult nici mai puţin decât găuri provocate de grenade de un anumit calibru.

   Fireşte că aceste găuri nu erau suficient de mari pentru ca cei doi camarazi să se poată strecura înăuntru vasului naufragiat.

   Aşa că Petre şi George ocoliră acum epava pe la pupa pentru ajunge de cealaltă parte. Şi aici se dovedi că existau două găuri apreciabile în pereţii vasului. Au găsit curând o funie veche, care atârna de pe punte până-n partea de jos a prorei, care le-a permis să se caţere sus. N-a fost deloc uşor aşa cum erau îmbrăcaţi în costumele lor de scafandru. O umbră uriaşă lunecă prin apă, venind oblic de sus înspre ei. Despre ce era vorba George nu-şi putut da seama dar, ştia instinctiv că se apropia un pericol. De aceea se aruncă brusc înainte şi se scufundă pe cât era posibil în stratul de nisip, care acoperea solul.

   Simţi o zdruncinătură puternică la picioarele sale, care deveniseră grele ca plumbul. Simţi mâinile lui Petre care apăsase-n zona genunchilor săi, pe costumul de scafandru.

   Aşadar credinciosul Petre recunoscuse şi el pericolul la care era expus el şi căutase-n acest fel să-l protejeze cât mai bine, împiedecându-l să se ridice prea curând de pe fundul mării.

   Tânărul îşi întoarse capul astfel încât să poată privi prin gemuleţul căştii de scafandru în sus. Încremeni de groază când văzu un rechin tigru, cel mai de temut reprezentant al speciei sale, un exemplar de vreo şase metri lungime, unul dintre cei mai agresivi care atacă cu precădere omul, cum se repezea de sus ca o torpilă asupra lui. Rechinii tigru sunt atât de înverşunaţi încât îşi urmăresc prada şi-n ape de mai mică adâncime astfel încât o mare parte a spinări devine proeminentă deasupra suprafeţei lucioase a apelor. Nu se ştie ce intenţionează prădătorul dar ce altceva îşi putea propune decât să-l smulgă pe George, victima sa, din locul în care se pitise?

   Când peştele uriaş fu lângă el George îşi deschise cuţitul pe care-l avea ataşat costumului de scafandru şi care avea o lamă lungă şi ascuţită. Trebuia să se apere întrucât nu-i mai rămânea nici o cale de salvare. Petre nu-l putea ajuta întrucât se afla mai departe şi-n nici un caz nu putea interveni într-un timp util rechinul mişcându-se cu-atâta eleganţă şi dezinvoltură în apă, cum nici un înotător n-ar putea-o face.

   Rechinul ţâşni înainte când auzi mişcarea victimei sale. George îşi împinse cu toată puterea cuţitul în sus. Lama nimeri îndărătul capului şi pătrunse adânc înăuntru, astfel încât cu gura pe jumătate căscată, corpul puternic tresări şi- o luă perpendicular în sus.

   Curând prădătorul se întoarse. Acesta se opri puţin mai sus astfel încât George trebui să se înalţe pentru a-i aplica rechinului o a doua lovitură.

   Cu lovituri puternice de coadă, rechinul tigru se- ndepărtă. Problema era dacă va reveni a treia oară să-l atace.

   Apa-n jurul lui Petre şi George se-nroşi uşor, de aceea, pe moment peştele nu mai putea fi văzut.

   George tocmai voia să se ridice când văzu mai multe umbre de data asta, care veneau în „picaj" de sus.

   Din nou se aruncă tânărul în sus întrucât recunoscu că scurta luptă cu rechinul îl atrase deja pe consângenii acestuia care mirosiseră că era rost de-o pradă bogată.

   Problema se pune dacă cei trei sau patru rechini o să-l atace pe George. Dac-o făceau, tânărul era pierdut fiind în imposibilitate să pareze simultan toate atacurile.

   Rechinii se păreau că n-au putut deocamdată vedea prin apa tulburată de sângele tovarăşului lor rănit, pe cei doi camarazi, care mai zăceau pe solul marin. Deasupra celor doi oameni, atât de aproape, încât înotătoarele aproape că-i atingeau, prădători mărilor trecură pe deasupra lor, urmărind urma însângerată a consângeanului lor rănit.

   Doar câteva secunde mai trecură încă, până ce apa se cutremură de loviturile puternice care denotau că cel urmărit fusese ajuns şi-acum era atacat la rându-i. Minute-n şir dură dansul macabru de deasupra lor, apa căpătând o culoare din ce în ce mai roşie.

   Rechinul rănit nu voia să cedeze prea uşor şi probabil că-l rănise deja pe unul dintre atacatorii săi, care urma la rândul său să cadă pradă nemiloşilor săi tovarăşi, rămaşi încă teferi.

   În cele din urmă agitaţia de sus se potoli deşi totul se petrecuse-n imediata lor apropiere, n-au reuşit să evalueze cu proprii lor ochi rezultatul luptei. George îşi ridică capul şi privi în jur. Nu mai văzu umbrele primejdioase în apa tulbure, de-aceeaşi ridică torsul, mişcându-şi şi picioarele pentru a-i da de-nţeles lui Petre să-i elibereze genunchii.

   După George se ridică şi Petre. Acesta îşi trăsese cuţitul şi se uită cu atenţie în jur. Tânărul fiul al căpitanului trecu pe lângă el şi-i făcu semn.

   Petre pricepu de-ndată că George voia să meargă de- ndată de cealaltă parte a epavei pentru a-şi linişti tatăl.

   Cei doi camarazi au putut vedea acuma cum atât căpitanul cât şi doctorul mai stăteau încă cu feţele lipite de geamul curbat pentru a vedea mai clar ce se petrece în apă şi-n faţa Dox-ului lor.

   George le făcu cu mâna şi cei doi, doctorul şi căpitanul îi răspunseră cu însufleţire.

   De-ndată ce George şi Petre vrură să se-ntoarcă pentru a găsi în sfârşit o cale de pătrundere în interiorul epavei s-au oprit deodată de parcă ar fi prins rădăcini. În timpul luptei cu rechinii n-au mai aruncat nici o privire asupra cuterului străin, care trebuia să fie deasupra lor. Nu reuşiseră să atingă nici un şurub.

   Acum deasupra se vedea clar umbra unei ambarcaţiuni care stătea aproximativ chiar deasupra epavei cuterului.

   Din zona aceea întunecată fusese coborâtă o funie pe care cobora, venind fireşte din vasul de deasupra lor, un scafandru. Au putut recunoaşte chiar că acesta nu purta un costum atât de practic şi modern prevăzut cu tuburi pentru respirat ca şi ei, mişcările acestuia fiind mult mai împiedecate de dependenţa de un furtun care fără-ndoială era umplut cu aerul preţios pe care omul trebuia să-l respire. Scafandrul care cobora acum înspre epavă era legat cu-n cordon de semnalizare în afara de furtunul pentru aer şi prin aceasta, în nemijlocită legătură cu cei de pe vasul de deasupra lor. După toate probabilitatea scufundătorul trebuia să nimerească chiar pe locul unde stăteau acum cei doi camarazi. De aceea George „morsă" pe braţul lui Petre: „Sus probabil corabia piraţilor, care scufundat cuter. Scafandrul prinde, aduce Dox. Taie tubul de alimentare şi semnalizare."

   Petre încuviinţă şi trecu puţin pe lateral. George procedă la fel. Scafandrul străin trebuia s-ajungă acum între ei. În felul acesta le va fi uşor să-l înşface prin surprindere.

   Dacă piraţii de sus au apucat să zărească rechinii vor presupune cu siguranţă că scafandrul căzuse victimă acestora.

   Încordaţi George şi Petre urmărise cum scafandrul cobora încet înspre ei. Aşa cum stăteau lucrurile acum, venea puţin lateral în raport cu nava. Ceea ce pentru cei doi camarazi constituia un avantaj. Dacă ar fi aterizat nemijlocit pe puntea epavei ar fi recunoscut mai devreme conturul submarinului alăturat şi-ar fi făcut semne să fie tras repede- n sus, înainte ca George sau Petre, ori amândoi s-ajungă la rândul lor pe puntea epavei.

   Aşa însă, cum cobora, scufundătorul străin nu putea decât să cadă direct în braţele lor. George îşi şi întinse mâna dreaptă gata să-l apuce, când străinul zări Dox-ul în clipa când întoarse capul. Imediat scutură puternic de frânghia de semnalizare. George se-nspăimântă crezând că scafandrul o să le scape-n ultimul moment.

   Petre însă stătea de veghe. El învârti puţin butonul costumului său, astfel încât să-i vină puţin aer comprimat în costum. În felul acesta reuşi să se ridice mai repede-n sus. Îl prinse pe scafandru străin şi lăsă din nou aerul său să iasă. C-o mişcare rapidă se săltă deasupra străinului şi tăie dintr- o lovitură cu cuţitul frânghia de legătură al acestuia cu vasul, lăsându-l să cadă împreună cu acesta pe fundul marin.

   Abia dup-aceea procedă şi la secţionarea tubului de alimentare şi semnalizare. George sări înainte cât putu de repede şi îi permiteau picioarele îngreunate, prinse furtunul de alimentare apăsându-l de corpul scafandrului. Acesta trebuia dus rapid în interiorul submarinului pentru a evita să se înăbuşe întrucât cu siguranţă că pătrunsese apă în

interior prin tubul de cauciuc.

   Petre îl apucase atât de strâns pe marinarul străin şi-l apăsase atât de tare braţele de corp încât acesta nu mai era în stare să-şi tragă cuţitul din costum. Din prevedere George i-l luă apoi. Abia apoi l-a luat pe sus, deşi omul se zbătea din răsputeri îndreptându-se înspre submarin.

   Au mai avut câteva greutăţi să-l împingă în cabina de scufundare şi abia după câteva manevre obositoare, întrucât braţele lui Petre erau ocupate să-l ţină pe străin au reuşit şi aceasta. Mişcările prizonierului lor deveniseră tot mai slabe semn că suferea şi el de lipsa de aer. De abia a reuşit tânărul să închidă orificiul de scufundare, că s-a şi auzit semnalul de alarmă care-i avertiza pe camarazi s-o părăsească pentru a se goli din nou de apă.

   Pompele lucrau asiduu şi de-ndată ce corpul scafandrului străin apăru deasupra apei, George lăsă tubul de alimentare jos, pentru a ajunge din nou aer şi-a permite acestuia să respire din nou normal. Acesta însă nu mai mişca deloc, între timp îşi pierduse cunoştinţa.

   De-ndată ce ecluza de evacuare se goli de apă se deschise uşiţa care permitea accesul în interiorul submarinului. George şi Petre depuseră pe scafandrul străin pe gangul principal al submarinului şi-i desfăcu casca înşurubată pe cap. Din aceasta se revărsă o cantitate destul de multă de apă. Doi marinari de pe submarin săriră să le dea o mână de ajutor şi ne mai întrebând nimic începură chiar cu mişcările de resuscitare a respiraţiei celui întins fără cunoştinţă, la picioarele lor.

   Fu alertat şi doctorul Bertram care şi-aşa era-n drum spre cei doi camarazi George şi Petre. Luă pulsul celui leşinat, după care dădu din cap mulţumit.

   — Nu e nici un pericol, o să-şi revină imediat!

   George şi Petre îşi deşurubară la rândul lor căştile, întrucât voiau s-audă ce va spune prizonierul. George era convins că aparţinea piraţilor şi dacă-l ameninţa că-l vor deferi autorităţilor poate că-şi va dezlega limba mai uşor.

   În cele din urmă leşinatul îşi reveni, deschise ochii privi destul de uimit în jur şi bolborosi:

   — Unde... Unde mă aflu? Cum... am ajuns... aici?

   Se ridică susţinut de braţele puternice ale unui marinar, dar numai pe jumătate, apoi privindu-şi costumul de scafandru, amintirile părând să-i revină, continuă:

   — Am fost atacat sub apă de către alţi doi scafandri, iar în apropiere am văzut un submarin. Sunteţi dumneavoastră, domnilor, acei care m-aţi atacat? Acum unde mă aflu?

   Spuse acestea, privind cu schimbul când la George când la Petre. În acelaşi moment apăru căpitanul Farrow care i se adresă numaidecât:

   — Vii cumva de pe vasul piraţilor, care e tocmai deasupra epavei? Cum te numeşti dumneata?

   Prizonierul, un om de constituţie robustă îşi reveni repede din leşin. Se ridică după vorbele căpitanului şi strigă:

   — Ce? Eu să fiu pirat? Întrebaţi în Kingston despre scafandrul Fred Holms. Veţi auzi numai lucruri bune despre mine.

   — Linişteşte-te te rog, domnule Holms! spuse căpitanul Farrow cu-n ton egal. Dar în vocea lui suna ceva ce avu cu- adevărat înrâurire asupra străinului. Epava care zăcea în faţa noastră a fost scufundată cu ajutorul grenadelor. Mai ştim că-n apropierea noastră bântuie un vas pirat comandat de Manuel Barbuda, fratele piratului Juan Barbuda. Dumneata vii de pe cuterul care se găseşte în momentul de faţă chiar deasupra noastră. Aşa că presupunerea c-ai aparţine piraţilor n-a fost chiar gratuită.

   — Acum mi-e clar ceva ce la-nceput am bănuit doar, murmură scafandrul străin, după care uitându-se ţintă la căpitan spuse: Sunteţi căpitanul german Farrow şi eu mă aflu la bordul submarinului său, nu-i aşa?

   Căpitanul încuviinţă numai şi abia apoi scafandrul continuă:

   — Mă bucur c-am ajuns aici şi am posibilitatea de a vă cunoaşte deşi, începutul n-a fost de bun augur, devreme ce- aţi crezut că aparţin piraţilor. Pot să jur că până acum câteva minute nici n-am ştiut pe ce vas am fost angajat. Un proprietar de vas, pe numele lui Manuel Bordes mi-a propus să servesc ca scafandru pe vasul de sub comanda sa. Trebuia să ridic la suprafaţă dintr-un cufăr al său, scufundat, câteva lucruri de valoare. Am primit întrucât asta e meseria mea şi din asta trăiesc. Pe de altă parte Bordes mi-a asigurat şi-un procent din lucrurile de valoare pe care le pot recupera, asta în afară de salar, aşa cum se obişnuieşte destul de des în astfel de cazuri. În timpul călătoriei mi-a bătut la ochi într-adevăr că căpitanul avea o relaţie oarecum specială cu echipajul. Înainte cu vreo două ore am şi asistat la o „reprezentaţie" frumoasă. Căpitanului i se transmise un mesaj de către radiotelegrafist, după care începu să înjure în gura mare şi anume pe-un anume căpitan Farrow. Când a observat că stăteam chiar lângă el, s-a liniştit şi-a dat fuga în cabina de radiotelegrafie. Din comentariile echipajului, care cunoştea conţinutul mesajului am dedus că era vorba de moartea fratelui căpitanului. Echipajul profera injurii care erau îndreptate împotriva guvernului. M-am adresat unui marinar care mi s-a părut de-ncredere, cerând informaţii asupra a ceea ce s-a petrecut, dar n-am putut primi decât un răspuns evaziv. M-am gândit că voi căpăta toate lămuririle necesare după ce mă voi fi întors la Kingston. Mai întâi am vrut să-mi duc la bun sfârşit însărcinarea pentru care am fost angajat. Când am coborât în adâncime am văzut submarinul, m-am speriat grozav şi-am tras de cablul de semnalizare, dar în acelaşi moment am fost puternic atacat. Sper că nu s-a observat de pe vas ce se petrecea în adâncime. Acum cred c-aveţi dreptate în ceea ce aţi afirmat, domnule căpitan.

   — Mă miră foarte mult că vasul piraţilor a apărut tocmai acum aici, întrucât inginerul nostru a dat doar de foarte puţină vreme poziţia noastră la Pellungen. E destul de departe, vreo o mie de kilometri. Dar dumneata, vii cu vasul tocmai din Kingston, după cum s-a văzut de altminteri, din direcţia de mers.

   Inginerul Hagen păşi lângă căpitan, şoptindu-i:

   — Cred c-am făcut o greşeală de calcul, regretabilă, domnule căpitan. Cuterul piraţilor, probabil că s-a ascuns chiar în apropiere, când am lansat eu mesajul. Am citit greşit gradaţia de pe aparat.

   — Atunci totul se explică! El e chiar deasupra noastră.

   — Cine? întreabă inginerul Hagen.

   — Cuterul piraţilor! Cine altcineva? Ce facem acum? Să

ne ridicăm la suprafaţă şi să atacăm cuterul?

   — Nu v-aş sfătui s-o faceţi, interveni imediat Holms. Cuterul e înarmat cu două tunuri şi chiar acest fapt m-a pus de la început pe gânduri.

   — I-a ascultaţi! strigă George şi arată în sus.

   Preţ de câteva secunde au întrerupt orice conversaţie după care căpitanul luă cuvântul:

   — Cuterul piraţilor se-ndepărtează!

   — A luat direcţia sud-vest, zise Hagen.

   — Aşadar piraţii au presupus c-am căzut victima unui rechin, surâse Holms. Ce-i drept am zărit spinările unor asemenea peşti înainte de-a mă scufunda.

   — Rechinii ăştia m-au atacat pe mine şi pe Petre destul de urât la început, îi mărturisi tânărul marinarului străin.

   — Unde-ar putea s-o ia piratul acum, se interesă Farrow.

   — Precis că înapoi la Kingston, oferi Holms îndatoritor răspunsul. Cu siguranţă că Bordes intenţionează să angajeze un coleg de-al meu să ducă la bun sfârşit misiunea mea. Există un asemenea om, Alfredo Gordo, mexican de origine. Despre acesta circulă numeroase zvonuri. Ei bine, nu vreau să-l vorbesc de rău, mai ales că nu pot dovedi nimic. Acesta era plecat, chiar în timpul în care Bordes căuta un scafandru, altfel poate că probabil l-ar fi preferat pe acesta în locul meu.

   — Noi ne deplasăm mult mai repede decât cuterul piraţilor, aşa că putem să i-o luăm uşor înainte. Mai întâi am vrea însă să cercetăm epava pentru a fi în stare de-a livra o informaţie utilă autorităţilor maritime din Kingston.

   — Pe cuter staţia de radiotelegrafie lucrează fără oprire, spuse Holms. Nu vă sfătuiesc să emiteţi mesaje, uşor interceptabile. Dacă submarinul dumneavoastră poate naviga într-adevăr atât de repede mă angajez ca să duc aceste mesaje personal autorităţilor din Kingston.

   Căpitanul fu de acord cu propunerea lui Holms şi dădu de-ndată ordinul ca epava să fie cercetată amănunţit şi dacă e posibil George şi Petre să-i aducă şi jurnalul de bord al căpitanului cuterului scufundat.

   — Dacă-mi veţi aduce şi mie un costum de scafandru asemănător celor purtate de cei doi domni, v-aş însoţi şi eu cu plăcere la cercetarea epavei, spuse din nou Fred Holms, scafandrul închiriat de piraţi.

   — Excelent, fu de părere Farrow. O să pun şi s-aducă unul domnule Holms, din magazia noastră. Prin geamul de la prora vom putea urmări şi noi, găurile provocate de grenade în caroseria cuterului.

ÎN EPAVA CUTERULUI SCUFUNDAT

   HOLMS RĂMASE MAI MULT UIMIT decât uimit când văzu instalaţia de la prova şi în primul rând fereastra uriaşă curbată care apăru, după înlăturarea obloanelor de protecţie, ce permitea o vizibilitate excelentă a ambientului submarin din jur.

   Când văzu găurile provocate de grenade în caroseria cuterului, izbucni în blesteme la dresa piraţilor.

   — În ultimi doi ani au dispărut fără urmă mai multe vase de marfă, spuse acesta. Se poate spune că cea mai mare parte din acestea trec în contul fraţilor Barbuda. Cu piraţii aceştia trebuie să se sfârşească repede şi sper că nici acest Manuel Barbuda să nu aibă o altă soartă decât fratele său Juan. În felul acesta şi numele dumneavoastră, dacă veţi contribui la aceasta, domnule căpitan, va avea o altă rezonanţă.

   — Pentru mine ca bătrân lup de mare şi om totodată, nimic nu mi-e mai reprobabil decât pirateria, spuse Farrow. Nu pun mare preţ pe mulţumirile autorităţilor sau nu ştiu cărui guvern. E de datoria mea să fac astfel încât căile maritime să fie curăţate cât mai repede de aceşti dăunători.

   Un marinar veni la prova cu-n costum nou de scafandru.

   — Întrucât costumul dumitale a fost distrus de către oamenii noştri, te rog domnule Holms să primeşti acest costum în schimb. Are avantajul, datorită tubului de alimentare cu oxigen, ataşat în spate, că permite o mai largă autonomie, în sensul că nu mai eşti dependent de navă.

   Pompa de aer o poţi folosi prin pompare manuală, umplând tubul de câte ori este nevoie.

   Căpitanul Farrow îl dădu totodată scafandrului poposit în împrejurări atât de neobişnuite la bordul Dox-ului lor, toate lămuririle şi instrucţiunile necesare, de asemeni cele referitoare la părăsirea ecluzei de evacuare şi bine înţeles a accesului în navă.

   Holms îi mulţumi călduros căpitanului pentru acest dar

mărinimos care-i era atât de necesar în exercitarea meseriei sale.

   Puţin mai târziu, cei trei scafandri păşiră pe picioroangele lor grele spre ecluza de evacuare, Holms scuturând capul mirat, pe măsură ce George îi dădea lămuririle necesare.

   Curând cei trei se aflară pe fundul mării păşind înspre epavă. De data asta nu pregetară să se uite din când în când în sus pentru a preveni din start un nou atac al rechinilor. Apa acum eram liniştită şi nu se vedea nici una din aceste adevărate „hiene ale mărilor" cum sunt numiţi adesea rechinii de către marinari.

   Pe frânghia pe care George o descoperise mai înainte atârnând de pe puntea epavei, scafandri se puteau căţăra sus. George se căţără primul pregătindu-se pentru orice eventualitatea şi trăgându-şi cuţitul înainte de a păşi peste balustrade vasului de mărfuri, scufundat.

   Câţiva peştişori, atraşi de apariţia ne aşteptată a lui George acolo, se apropiară curioşi, dar o zbughiseră imediat la fugă, de-ndată ce-i mirosiseră costumul şi constatară că momeala e prea mare pentru ei. Peste resturile de alimente care, nu se ştie cum, ajunseră pe punte, se instalaseră stăpâni crabi şi mici prădători, care devorau ce mai rămăsese. Poate că fusese conserve sau lăzi cu alimente care rămăseseră pe punte şi s-au spart în momentul scufundării. Urme de distrugeri intenţionate sau de lupte ce avuseseră loc pe puntea vasului n-au putut fi descoperite. Lucrurile de valoare au putut fi depozitate de membrii echipajului, în interiorul vasului.

   De-aceea George transmise prin morse, lovind în braţul lui Petre.

   — Cuterul scufundat, înainte piraţi la bord.

   George îşi scoase lampa de buzunar, pe care inginerul Hagen o construise astfel încât o şedere mai îndelungată în apă, nu-i putea dăuna. Lentila erau în aşa fel curbată, încât razele de lumină, pătrundeau până departe în apă. Ţinând lampa în faţa sa, tânărul păşi pe treptele şubrezite în interiorul vasului de mărfuri. Era pregătit de orice surpriză, chiar să întâlnească aici un polip, care şi-ar fi ales epava ca sediu, pentru a fi la adăpost de rechini şi balene, duşmani săi. Întrucât peştii mai mici, intrau şi ieşeau în voie nu trebuia să-şi facă probleme în ce priveşte hrana.

   Încă nu găsiseră nici un mort, nici pe punte, nici în interior, poate că echipajului îi reuşise să se salveze înainte ca nava să se scufunde.

   Pe de altă parte nici nu le fuseseră dat să intercepteze, pe submarin vreun mesaj, din care să reiasă că echipajul uneia dintre nave îi reuşise s-ajungă într-un port oarecare, după ce fuseseră atacaţi. Nu-i mai puţin adevărat c-au putut ajunge şi pe-o insulă, de unde n-ar fi avut fireşte nici o posibilitate s-anunţe restul lumii.

   O nişă, postată într-un culoar, se dovedi o uşă care ducea înspre sala echipajului. George lumină şi văzu gaura provocată de explozia grenadei în podea.

   Într-un colţ zăcea - fireşte că lunecând odată cu scufundarea vasului - o casetă de oţel. Aici probabil că se păstrau documentele de bord ale vasului şi casieria acestuia. Când Petre, care mergea-n spatele lui George era tocmai pe punctul de-a ridica caseta de pe podea, un peşte de vreo patruzeci de kilograme pătrunsese în încăpere, atras de dâra de lumină. Când văzu cele trei siluete ale scafandrilor, care se mişcau încolo şi-ncoace, se dădu înapoi timorat.

   George se ridică-n picioare şi-şi proiectă fascicolul luminos al lămpii sale asupra peştelui cel mare. Cu această ocazie tânărul constată că în podea explozia grenadei făcuse încă o gaură şi mai mare. Peştele dispăruse prin gaura asta, îndată, apoi reapăru din nou şi ţâşni în altă direcţie, izbindu-se cu capul de pereţii navei, de parcă ar fi fost apucat de amoc. Numai cu greu putut George să-şi păstreze echilibrul, sprijinit de către Petre. Scuturând capul George se strădui să urmărească mişcările dezordonate ale peştelui, care alerga în toate direcţiile. Când lumina lămpii se fixă din nou asupra găuri din podea, George încremenise de groază, întrucât din gaură apăruseră două braţe lungi, tremurătoare, în faţa lui. Un polip uriaş se târâse în magazie şi acum apăruse, atras de mirosul peştelui care se vântura în toate părţile. Braţele sale se-ntindeau în toate direcţiile, doar, doar îşi va prinde prada. Curând puteau s-apară şi alte braţe ale polipului, din ascunzătoare. Aşa cum arătau braţele şi din tăria lor, se putea deduce că polipul dispunea de-o statură şi mărime considerabilă. Perspectiva unei lupte cu-n astfel de monstru, înarmat aşa cum era numai cu-n cuţit, nu-i surâdea deloc lui George.

   Fuga era aici cea mai nimerit tactică. Când braţele acelea, asemănătoare, unor şerpi albi, ieşiră tot mai mult din ascunzătoare, George îi făcu atenţi pe camarazii săi, asupra pericolului care-l pândea.

   Când peştele, dădu din nou de gaura făcută de grenadă în podea, dădu să-şi caute scăparea pe acolo, dar al treilea braţ al polipului, care veghea, răsări pe neaşteptate şi-apoi un al patrulea. Polipul părea că era pe punctul de-a ieşi afară pentru a-şi înşfăca prada, care nu mai avea mari şanse de scăpare, întrucât braţele perfidului său adversar, ajungeau în orice colţ al încăperii, deci acoperea şi gaura de grenadă prin care voia să fugă.

   Petre îşi strânse sub braţ caseta grea de oţel, sub braţul stâng de fapt, în timp ce-n dreapta îşi pregătise cuţitul de scafandru. Acum păşi înainte şi dădu o lovitură puternică unui braţ al polipului care venea de-a curmezişul. Sub impactul loviturii un metru şi jumătate de braţ căzu secţionat de-o parte.

   Polipul se repezi cu restul braţelor rămase, asupra potrivnicului său.

   Îi reuşi să-şi înconjoare braţele în jurul taliei lui Petre. Dintr-o smucitură, Petre fu atras în gaura neagră, care se surpa în podea. George era deznădăjduit. El cunoştea prea bine cum decurg luptele cu polipi şi ştia cât sunt de rezistenţi. Pentru a-l elibera pe Petre trecu aproape de el şi cu ajutorul cuţitului dădu două lovituri bine ţintite, care-şi avură efectul lor.

   Unul dintre braţe fu despărţit de trunchi şi căzu pe podea la capătul acestuia braţ secţionat găsindu-se şi ventuza periculoasă care se desprinse de corpul lui Petre. Cealaltă ventuză rămasă încă încleiată de trupul timonierului.

   Lui Petre-i reuşi să se elibereze de ultimul braţ care-i mai atârna de trup. Polipul pierduse deja patru braţe sau cel puţin braţele din faţă, dar mai avea încă patru la dispoziţie

aşa că mai dispunea de încă jumătate din forţa sa.

   Întrucât uşa era deschisă, cei trei scafandri părăsiră încăperea cât au putut de repede. Petre aşeză caseta grea de oţel pe culoar. Uşa, care era pe jumătate distrusă, era închisă dar fără a fi încuiată. Pe aici, scafandri au ajuns la pupa epavei. Şi chiar în cabina căpitanului pe care-o găsiră goală.

   Când au vrut s-o ia prin coridorul îngust, înapoi, Petre se opri. Îşi îndreptă lumina lămpii sale pe podea, pentru a constata uimit că caseta de oţel dispăruse. Întrucât uşa dinspre sala echipajului stătea deschisă, camarazii şi-au putut închipui ce se petrecuse înăuntru.

   Polipul se ridicase, îşi întinse încăodată tentaculele, găsise caseta metalică şi dispăruse cu ea cu tot în ascunzătoarea sa.

   Cu mare băgare de seamă, camarazii mai cercetară încăodată sala echipajului. Polipul dispăruse, după ce-şi retrăsese tentaculele. George se apropie de gaura făcută în podea. Nici unul dintre braţele polipului nu apăru la iveală. George îl privi pe Petre prin sticla căştii sale de scafandru. Acesta îi făcu semn.

   Camarazii căzuseră de acord, fără să schimbe nici un cuvânt între ei. Dacă doreau să intre-n posesia casetei nu le mai rămânea nimic altceva de făcut decât să coboare scăriţa care ducea în magazie şi să-l atace pe polip în bârlogul său.

   George era acum doar la un metru de gaura provocată de grenadă. Deodată unul dintre braţele sănătoase ale polipului ţâşni înainte. Înainte de-a putea replica c-o lovitură, braţul lung, asemănător unui şarpe, i se-ncolăci în jurul mijlocului şi-l trase în adâncime. În ciuda spaimei care îl paralizase în prima clipă, îşi păstră sângele rece.

   Văzu-n faţă sa, corpul diform al polipului, cu ochii mari şi negrii care sticleau răutăcioşi, mai văzu ciocul de papagal care se deschidea încet. Lovi cu toată puterea şi-i despărţi braţul de trunchi, braţul care-l încolăcise, fireşte. Aproape de trupul monstrului, tânărul căzu pe-o pereche de butoaie, care se aflau în magazie.

   Înainte de-a se putea ridica, braţele sănătoase ale dihaniei îl apucaseră din nou. Poate c-ar fi fost pierdut acum, întrucât din poziţia în care şedea i-ar fi fost imposibil să se apere c-o lovitură de cuţit. Acum interveni însă Petre, care, fără a-şi bate prea mult capul cu ce era de făcut, îşi dăduse la rându-i drumul din sala echipajului în magazie, prin gaura făcută, în podea de grenadă.

   Din fericire uriaşul ateriză lângă George şi dădu imediat prima lovitură într-unul din braţele polipului şi anume acela care-l ţinea strâns înlănţuit pe prietenul său. Şi nimeri mai bine, pentru că braţul mucilaginos al monstrului îşi slăbi considerabil strânsoarea. Polipul era aproape scos din funcţiune, întrucât mai avea doar două braţe nevătămate, cu care încerca el singur să se sprijine de lăzile şi butoaiele din jur. Caseta de oţel, miza bătăliei, zăcea chiar înainte polipului. Scafandrii puteau s-o înşface, pentru a-l determina pe monstrul marin, să iasă din ascunzişul său. Între timp Holms, păşi şi el, alături de cei doi camarazi de pe Dox. Se uită şi el interesat la masa inertă a trupului polipului, care stătea-n faţa lor. L-au înconjurat, apropiindu- se încet de acesta, străduindu-se să nu facă nici o greşeală în atac.

   Îşi ridicaseră cuţitele, fiind pregătiţi să lovească în orice clipă şi anume, atunci când polipul va schiţa gestul să-l înşface, cu unul dintre cele două braţe rămase.

   Însă polipul nu mai avea evident chef de luptă. Pierduse şi prea mult sânge. Corpul lui se ridică moale-n sus, căutându-şi scăparea în fugă. Nu mai voia să rişte să-şi piardă ultimele braţe. Cei trei scafandri s-au ascuns cum au putut mai bine, când polipul îşi taie calea pe deasupra lor. Inamicul dispăruse din magazie, fără a mai încerca un nou atac. Petre apucă caseta care era atât de grea încât aerul pe care-l mai avea în costum nu-i ajunse s-o poată ridica în sus.

   George îşi lasă să se plimbe-n colo şi-n coace prin încăpere, fascicolul luminos al lămpii sale, până ce dădu de- o frânghie destul de lungă, ce le permise camarazilor să lege caseta. Cu ajutorul costumelor umflate cu aer, începură să se ridice, pentru a accede în încăperea de deasupra. Trebuiau să fie extrem de precauţi pentru a nu-şi deteriora costumele, frecându-se de diferitele corpuri mai mult sau mai puţin contondente, care le veneau în preajmă. Din fericire, au reuşit s-ajungă sus, fără nici o piedică. George merse înspre gaura făcută în peretele navei, pipăindu-i marginile. Nu-i venea să creadă că polipul cel uriaş să se fi putut strecura prin această gaură, care nu i se părea deloc mare.

   Nu mai era timp să-şi bată capul şi cu aceasta.

   Petre, sprijinit de către Holms, era pe punctul de-a ridica în sus caseta. După ce-au ajuns în sala echipajului, Petre o ridică-n sus şi-o ţinu strâns sub braţul stâng.

   Apoi cei trei scafandri o porniră pe gangul îngust, cu George în faţă. Se întoarse spre ieşire, pentru a constata că aceasta era blocată cu desăvârşire întrucât pe trepte era prăbuşit polipul în toată masivitatea sa. Stătea acolo nemişcat, de parcă şi-ar fi pierdut tot sângele. Nici măcar ultimele sale două braţe, rămase întregi, nu mai dădeau semne de viaţă.

   Nu s-aşteptau la o astfel de piedică. George păşi înainte şi-i aplică câteva lovituri puternice de cuţit. Monstrul marin nu reacţionează în nici un fel, părând c-a murit în urma rănilor primite.

   Dar cum să elibereze calea? Petre depuse caseta jos, merse în faţă şi apucă unul dintre braţele polipului, străduindu-se să tragă din toate puterile. Lui i se alăturară ceilalţi doi camarazi şi-abia acum capul masiv, începu să se deplaseze pe trepte în jos. Norocul lor era că greutatea acestei mase de carne nu cântărea atât.

   Când se făcu spaţiu suficient pentru a putea trece pe lângă polip, Petre luă caseta şi se strecură înainte, urmat de ceilalţi doi, Holms şi George. De-abia odată ajunşi sus, scafandri se uitară unul la altul. Erau pe punte acum, bucuroşi că au scăpat cu viaţă, în lupta cu monstrul marin.

   Petre lasă caseta să cadă de-a lungul peretelui epavei, iar el coborî pe frânghie după ea. Urmă Holms, care ateriză şi el nevătămat pe solul marin. George renunţă să folosească frânghia şi se lasă pur şi simplu să cadă-n jos, de-a lungul bordajului, graţie picioroangelor masive şi grele ale costumului pe care-l purta. Când cei trei scafandri au ajuns din nou la pupa vasului, din prudenţă s-au mai uitat încăodată în sus, pentru a vedea dacă nu sunt pândiţi de rechini, dar aceştia păreau să fi părăsit zona epavei cuterului scufundat. Au ajuns astfel nevătămaţi la submarin, intrară în ecluza de admisie şi-apoi iată-i în interiorul Dox- ului.

   Petre n-a uitat fireşte să ia cu el şi caseta grea de oţel de dragul căreia dăduse bătălia înverşunată cu monstrul marin.

   Cei trei scufundători au fost înconjuraţi fireşte de camarazii lor de pe Dox, curioşi s-audă cât mai repede noutăţile. George le povesti în cuvinte puţine despre lupta ce-o avuseseră cu polipul în interiorul epavei. În timpul acesta Petre transportase caseta în cabina căpitanului. Un marinar, specialist în probleme de lăcătuşerie o deschise la comanda căpitanului. Caseta conţinea o sumă mare de bani şi jurnalul de bord şi alte documente care dovedeau că vasul de marfă aparţinea unui armator din Kingston. Vasul se numea pur şi simplu „Mary".

   Chiar şi actele personale ale căpitanului vasului „Mary", un anume Hagh Mitchell se aflau în casetă. Numele acesta nu-i era necunoscut lui Holms. Ştia că un căpitan încă tânăr cu-acest nume, căsătorit de-abia de-o jumătate de an, pornise de vreo patrusprezece zile cu vasul de marfă, din Kingston, transportând felurite bunuri.

   — Să sperăm că acest căpitan Mitchell încă mai e în viaţă!

   — Poate c-a înştiinţat autorităţile dac-a reuşit s-ajungă pe coastă, împreună cu echipajul său, încearcă George să-l consoleze.

   Căpitanul Farrow era de părere că de-acum vasul piraţilor era suficient de departe pentru ca Dox-ul să se poată ridica netulburat la suprafaţă, fără de-a se mai teme de pericolul de-a fi văzut de Manuel Barbuda. Holms îl rugă şi se apropie mai întâi de Kingston pentru ca informaţiile primite şi experienţa acumulată între timp să poată înştiinţa autorităţile portuare, după debarcare.

   În timpul acesta în vreme de Dox-ul se urca la suprafaţă, căpitanul se repezi-n cabina de comandă pentru a observa la periscop suprafaţa apei.

   — Avem noroc. Nici un vas nu se mai vede în lung şi-n lat, spuse căpitanul Farrow mulţumit.

   În curând submarinul se-ndrepta cu toată forţa compresoarelor sale spre Kingston.

   Holms stătea tot timpul lângă căpitan, în turn, privind apropierea de Kingston.

   — O să ajungem la Kingston doar către miezul nopţii, îi spuse căpitanul scafandrului. Dumneata, domnule Holms, ca şi cunoscător al acestor ape, ne poţi călăuzi foarte bine, făcând pe ghidul.

   Holms al asigură pe căpitan că aici era cunoscută fiecare stâncă şi faleză, întrucât meseria îi cerea asta.

   — Cu viteza pe care-o dezvoltă submarinul dumneavoastră, vom ajunge cu siguranţă în port înaintea piraţilor. Voi putea pregăti piraţilor o primire neaşteptată. Să vă trimit mai apoi un mesaj, domnule căpitan, cum s-au desfăşurat lucrurile.

   — Asta m-ar bucura cu siguranţă, zise Farrow. Pune-te te rog de acord dumneata, cu inginerul nostru Hagen şi găsiţi o frecvenţă de emisie, de comun acord. În felul ăsta nu vom fi nevoiţi să luăm în considerare toate mesajele care se emit în eter.

   Farrow nu luă curs direct spre Kingston, ci pregăti un ocol. Era de presupus că Barbuda va alege drumul cel mai drept întrucât astfel ar fi făcut mai repede rost de un nou scafandru. În ciuda acestui ocol, după estimările sale, Farrow era convins că va ajunge cu mult înaintea piraţilor în Kingston, lucru ce-i va permite lui Holms să înştiinţeze autorităţile în timp util, pentru a-l prinde pe Barbuda.

   Târziu după masă Dox-ul se afla între insulele Cuba şi Dominicană şi pân-acuma nu-i fusese dat să întâlnească nici un vas în cale. Mai erau încă cinci sute de kilometri până-n Jamaica iar la capătul sudic al acesteia se afla Kingston, ţinta călătoriei sale.

   Farrow socotise bine: dacă nu se-ntâmplă ceva la motoare, puţin înainte de miezul nopţii vor intra în Kingston.

   Holms se dovedi un ghid perfect, el cunoştea aceste ape atât de bine încât Dox-ul se putea încumeta să nu aleagă calea maritimă obişnuită unde ar fi crescut posibilitatea dea întâlni nave străine, ci să ocolească puţin, lateral.

   Drumul le era presărat totuşi cu mici insule sau cu stânci şi recife răzleţe.

   Holms îl anunţa de fiecare dată, chiar înainte ca acestea să devină vizibile. Îl asigurase pe Farrow c-ar putea şi pe întuneric să conducă submarinul fără nici un prejudiciu şi printre stânci.

   C-o jumătate de oră înainte de miezul nopţii luminile oraşului Kingston apărură în depărtare, fără ca Farrow să fie nevoit să ordone stoparea maşinilor vasului său.

   Într-o barcă mică, de aluminiu, montată în grabă, căpitanul însoţit de George şi Petre îl transportară pe Holms pe ţărm. După un călduros rămas-bun, petrecut la locul de ancorare, Holms se grăbi spre oraş, în timp ce Dox-ul reveni în larg.

   Căpitanul Farrow putea presupune că-n scurtă vreme mările vor fi eliberate de teroarea piraţilor conduşi de Manuel Barbuda.

   De-ndată ce Holms va lua legătura cu autorităţile, acestea nu vor ezita să ia de-ndată contramăsuri, care să ducă la prinderea şi neutralizarea acestuia.

   Farrow încetini viteza vasului său, punând în funcţiune amortizoarele, întrucât era de presupus că Barbuda s-ar putea ivi, cu vasul său, în tot momentul.

   În apropierea de Cuba camarazii au putut auzi, din turn, paletele unei elice puternice. Nava care în întuneric nu putea fi văzută, deoarece nu-şi îngăduise luminile de poziţie, luase cursul direct spre Jamaica.

   Cu siguranţă că era vorba de vasul piratului Manuel Barbuda, care mergea în întâmpinarea destinului său.

IV

LA GUANAHANI

   — SĂ SPERĂM CĂ-N CURÂND nici un vas nu va mai fi

atacat de către piraţi, se adresă căpitanul Farrow fiului său, de-ndată ce zgomotul făcut de bătăile elicei piratului se pierdeau în depărtare. Poate că vom primi chiar mâine un mesaj radiotelegrafic de la Holms, că piraţii au şi fost prinşi.

   O vreme tatăl şi fiul păstrară tăcerea, apoi căpitanul continuă:

   — Acum cred c-ar fi timpul să mai mergem şi la culcare. Somnul este cel mai bun medicament pentru toţi oamenii.

   — Dar nu sunt bolnav tată, prin urmare, n-am nevoie de nici un medicament.

   Căpitanul se mărgini să râdă:

   — Nu asta-m vrut să spun! Somnul este tot atât de necesar ca şi mâncarea şi băutura. Cu cât omul respectă cu mai multă regularitate programul său de somn, cu atât îi merge mai bine şi este mai sănătos. Nu acelaşi lucru se- ntâmplă cu oamenii care trăiesc în aglomeraţia marilor oraşe înghesuiţi într-o cămăruţă insalubră. Poţi fi bucuros George că poţi călători cu noi pe-ntinsul mărilor şi că n- avem deasupra noastră decât soarele ziua şi stelele noaptea şi că putem respira liberi, aerul condimentat şi proaspăt al nemărginirii apelor.

   Căpitanul Farrow îi dădu primului său ofiţer Rindow cârma şi veghea totodată şi coborî cu George în interiorul vasului pentru a se duce la culcare.

   În dimineaţa zilei următoare, căpitanul nu-şi putut reprima o anumită stare de nelinişte.

   — Nici o veste de la Holms, încă? întreabă George, răscolind parcă gândurile sumbre ale tatălui său.

   — Deocamdată nici una! Să sperăm totuşi că totul a mers după plan.

   — Poate că piraţii au fost mai vicleni decât au presupus autorităţile, spuse George pe-nţelesul tuturor.

   — Dacă este aşa, atunci n-avem încotro şi trebuie să-i facem nevătămători, noi înşine. Avem această datorie,

murmură căpitanul ca pentru sine.

   — Cuterul piraţilor trebuia să fi ajuns demult la Kingston, spuse George. Poate c-a ancorat undeva şi echipajul a debarcat cu bărcile în altă parte.

   — Nici nu-i nevoie să debarce! E suficient un mesager pentru a angaja de îndată un alt scafandru.

   — Poliţia în acest caz ar fi trebuit să-i instruiască cât mai bine pe scafandrul mexican şi cursa ar fi fost întinsă!

   — Nu-i exclus ca mexicanul să spere că va câştiga mai mult de pe urma înţelegerii cu piraţii. În cazul acesta ar putea trăda totul.

   Inginerul Hagen se ridică de la masa unde luase micul dejun pentru a lua de la Normann, telegrafistul de serviciu, o misivă pe care era notat ultimul mesaj telegrafic.

   — „Încercare capturare piraţi, eşuat" citi inginerul cu voce tare. Farrow nu spuse mai întâi nimic. Imediat dup- aceea sosi un al doilea telegrafist, care aduse un mesaj mai complet decât acest prim mesaj lapidar şi care fusese recepţionat câteva minute mai târziu. Căpitanul îl citi şi el în sala de mese. El suna aşa:

   „Manuel Barbuda scăpat. Văzut probabil mulţi poliţişti pe mal. Trimis mesaj, el nu-i aşa de prost cum îl cred autorităţile. Vrea să caute Dox-ul lui Farrow pentru a i-o plăti pentru renghiul jucat. Sosit distrugător englez, pentru urmărire pirat. Salutări Holms."

   Farrow aruncă foiţa de hârtie pe masă şi bombăni:

   — Frumos a mai lucrat şi poliţia asta! Fireşte că Barbuda a observat c-o mulţime de poliţişti mişună pe mal. Acum trebuie să ne-aşteptăm la răzbunarea piraţilor. Foarte neplăcut! Păcat că n-am văzut cuterul piraţilor, acum trebuie s-avem în colimator orice vas de vreo şase sute de tone, care spintecă apele.

   — Dacă punem în funcţiune compresoarele, Barbuda nu ne poate ajunge tată, fu de părere George.

   — Ştie oare Barbuda că suntem în drum spre Guanahani, întreabă inginerul Hagen.

   — Nu cred, dar şi-o va închipui! Orice rută marină care trece pe-aici, ajunge şi la Guanahani.

   Cufundaţi în gânduri, toţi îşi făcură de lucru în sala de mese, fiind preocupaţi de problema piraţilor fără să vorbească totuşi explicit despre ea. Restul mesei fu luat în tăcere numai doctorul Bertram şi inginerul Hagen se mai întreţineau în frânturi de conversaţie. În cele din urmă George spuse:

   — Tată, n-ar fi mai bine dacă ne-am întoarce şi-am merge în întâmpinarea acestui Barbuda? Piratului nici nu-i trece prin cap că noi dorim o astfel de întâlnire. Poate că ne va reuşi să-l surprindem şi c-o grenadă cu gaze îl vom putea face nevătămător pentru douăzeci şi patru de ore.

   Din nou sosi radiotelegrafistul Normann şi-i înmână căpitanului, care mai zăbovea încă-n sala de mese, o notiţă.

   Cu-o mânie abia stăpânită acesta o citi din nou tuturor.

   „Alfredo Gordo a dispărut, deşi poliţia la supravegheat îndeaproape. Făcut probabil înţelegere cu piraţi. Distrugător englez luat curs epavă, dat instrucţiuni precise. Salutări Holms."

   Căpitanul împături notiţa în timp ce radiotelegrafistul părăsi sala de mese. O vreme căpitanul Farrow chibzui în tăcere, după care spuse încet, dar apăsat:

   — Barbuda a recepţionat cu siguranţă ambele mesaje care ne-au fost adresate. Se va feri prin urmare s-apară-n locul unde s-a scufundat cuterul. Mai întâi va căuta să ne depisteze pentru a ne distruge. Cred că ar fi mai bine să-mi menţin cursul actual de deplasare. Dar haideţi mai bine-n turn de unde putem vedea orice ambarcaţiune care apare şi la nevoie s-o evităm. Da, George, văd că te cam uiţi îngrozit la mine. Aş evita orice întâlnire cu Barbuda dacă ar fi posibil. Ar fi treaba autorităţilor să-l facă nevătămător. Aş vrea să petrecem câteva zile liniştite la Guanahani. Sper ca prietenul meu Luders mai are plantaţia aceea în apropiere. La el suntem în siguranţă, la el nu ni se pot întâmpla nimic. Doar n-am face noi tot timpul pe poliţiştii mărilor.

   George n-avea prea multă înţelegere pentru astfel de concepţii.

   El îşi dorea-n străfundul sufletului său o întâlnire cu acest Barbuda. De odihnă va fi timpul, când vor ajunge pe „Insula odihnei". Revizia submarinului va dura mai multă vreme şi-n acest timp tot nu vor avea ce face.

   Tânărul nu-şi exprimă gândurile, nedorind să-l necăjească pe tatăl său, dar rămase cu excepţia unei scurte pauze, toată ziua în turn, pândind apariţia vreunui vas, dar nu-i fu dat să vadă nici unul.

   Înspre seară căpitanul Farrow spuse:

   — Mi se pare foarte ciudat! Această rută maritimă e de obicei foarte frecventată. E de parcă acest Barbuda ar fi paralizat tot traficul sau l-ar fi deviat pe altă rută. Ar cam fi timpul ca acest pirat să fie prins odată pentru totdeauna.

   Cu asta era de acord şi George.

   Veni şi noaptea. Dox-ul mergea încă foarte încet, cu amortizoarele şi nu-şi propusese încă o sporire a vitezei.

   Nu cumva căpitanul spera ca Dox-ul său să fie ajuns de pirat?

   George nu-ndrăzni să-l întrebe direct pe tatăl său.

   Noaptea se scurse fără incidente. Santinelele îi raportaseră în zorii dimineţii următoare că n-au auzit nici măcar o singură dată zgomotul elicelor unui vas, oricare ar fi fost el.

   George întreabă tulburat:

   — Barbuda a preferat cu siguranţă să nu ne urmărească deşi în mesajul său radio, avusese o altă intenţie. Poate că între timp distrugătorul englez l-a şi ajuns.

   — N-ar fi rău de-ar fi aşa, interveni căpitanul.

   Dar tânărul continuă:

   — N-ar fi mai bine să uităm câteva zile de toată povestea asta?

   — Şi chiar să ne recuperăm forţele puţin, glumi căpitanul. Vezi tinere, aş vrea să-l cunoşti pe Luders care, chiar sub apariţia sa oarecum neîngrijită de om simplu, ascundea o minte cercetătoare care-ţi va plăcea cu siguranţă. Cu siguranţă că va avea destule să ne spună.

   — Am putea îndrăzni să ne apropiem de insulă pe timpul zilei? vru să ştie George.

   Căpitanul scutură însă capul.

   — Nu George, vom debarca abia după căderea întunericului pe insulă. Cel mai bine ar fi să oprim motoarele aici, oricum nu ne aflăm prea departe de Guanahani. Ce-a rămas de parcurs vom reuşi să străbatem către seară.

   — Aş putea folosi timpul rămas să pescuiesc ceva, întreabă George. Poate că-mi va reuşi să prind nişte peşti delicioşi pentru cină.

   — Vezi însă să nu te-apleci prea tare, ai putea să cazi peste bord.

   Echipajului însuşi îi pria de minune şi-o jumătate de zi de odihnă. În acest timp şi-ar fi putut pune-n ordine lucrurile, spăla lenjeria, rezolva unele probleme personale. Puteau să înoate, să joace diferite jocuri şi câte altele, ce poate face omul în timpul liber.

   George începu să pescuiască în timp ce Petre îl privea, dar tânărului nu-i displăcea asta, cum se-ntâmplă adesea în astfel de cazuri. Când te gândeşti că Petre îndeobşte avea cel mai stresat serviciu, având în primire timona, te puteai gândi, văzându-l atât de curat şi de spilcuit, cum de mai găseşte timp şi pentru sine, în atât de multe îndeletniciri.

   Întrucât George pusese-n undiţa sa momeală bună, dar mică ca dimensiune, nu reuşi să prindă decât peşti de dimensiuni mijlocii. Petre stătu ore întregi cu undiţa acolo, urmărind valurile mării şi unduirea lor, până hăt... în zare. Nu era nimic care să-i confere mai multă linişte şi satisfacţie.

   Doctorul Bertram aprecie însă că peştii prinşi de George ca de bună calitate şi foarte gustoşi aşa că împreună păşiră- n bucătărie să-i încredinţeze bucătarului şef Smutje.

   După-amiază târziu, una dintre santinele anunţă că departe, spre sud-vest a apărut un punct, care nu poate fi decât un vas. După ce căpitanul privi punctul o vreme prin ochean, ordonă scufundare. Într-o clipită matrozii care se- ncălzeau la soare pe punte, dispărură în interiorul vasului.

   Câteva minute mai târziu, pompele începură să vuiască umplând tancurile de balast. George care părăsi ultimul turnul, aruncă o ultimă privire asupra navei din zare, pe urmă conturul acesteia dispăru, de-ndată ce-nchise trapa, pentru a dispare şi el în interiorul vasului.

   Curând Dox-ul se găsi la şase metri adâncime şi de-abia acum Farrow hotărî să scoată periscopul pentru a urmări mai departe nava străină.

   — Poţi recunoaşte ceva, îl întreabă George pe tatăl său,

care stătea alături de el în cabina de comandă.

   — E vorba de-un mic cuter, dar nu pot fireşte stabili dacă e vorba de-un vas de piraţi. Oricum cuterul vine drept spre noi. Dacă va fi suficient de aproape, ne vom putea da seama dacă este o navă oarecare sau dacă e vorba de Barbuda.

   A trecut un timp destul de-ndelungat până ce zgomotul propus de elicea cuterului străin se auzi chiar deasupra lor. Farrow privi din nou prin periscop şi spuse:

   — Chiar că nu ştiu ce să mai spun. Poate fi vorba într- adevăr de-un nevinovat vas de marfă cum circulă-n regiunea asta cu sutele.

   Nu pot găsi ceva special la el.

   — Ar putea fi totuşi Barbuda! se însufleţi George. Sigur ca făcut în aşa fel încât vasul său să nu bată la ochi. Unde se află acum?

   — Este chiar deasupra noastră, poate puţin lateral spre babord.

   — Şi ce curs urmează, se interesă mai departe tânărul.

   — O ţine direct spre Guanahani.

   — Să-l urmărim tată! Vom vedea atunci, dacă intră în văzul tuturor în port. Dac-o face, atunci precis nu e Barbuda!

   Căpitanul fu de acord. Electromotoarele începură încet, încet să zumzăie, Dox-ul începând să alunece prin apă, urmărind ambarcaţiunea de la suprafaţa apei.

   — Lasă-mă te rog să mă uit şi eu prin periscop, îl rugă George.

   Tatăl său îi îndeplini cu plăcere rugămintea. Tânărul urmări cu atenţie cuterul, care naviga doar câteva sute de metri mai înaintea lor. În cele din urmă renunţă să mai privească, mărginindu-se să spună:

   — Probabil că totuşi este un cuter de marfă nevinovat. Chiar mai adineaori a apărut pe punte un om care scruta cu atenţie oceanul.

   Din nou privi căpitanul prin periscop, după care-l încredinţă din nou fiului său.

   — N-ar fi mai bine să ne retragem periscopul, întreabă acesta. Un om experimentat poate vedea chiar şi oglinda unui periscoape dacă are suficientă experienţă, deşi se- nalţă atât de puţin din apă.

   — Coboară-l repede atunci, decise Farrow.

   George se conformă imediat.

   — Să sperăm că n-am făcut-o prea târziu, remarcă el.

   Farrow ordonă acum din prudenţă, ca Dox-ul să devieze

de la cursul obişnuit cu câteva grade. După o vreme, căpitanul ridică el însuşi sus periscopul pentru a putea privi prin el.

   — Se pare că deocamdată nu ne-au descoperit totuşi, se exprimă el. În afară de omul de pe punte, nu se mai vede nimeni altcineva. Timonierul şi el priveşte constant înainte. Dacă ar avea vreo bănuială, în ce ne priveşte, fireşte c-ar scruta suprafaţa mării, cu mai multă atenţie. Peste-o oră se face întuneric, dar pân-atunci vom şti dacă cuterul se- ndreaptă sau nu, spre port. Dacă face, atunci este un vas obişnuit şi-o să ancorez chiar lângă el Dox-ul nostru.

   În felul ăsta nu va bănui nimeni unde suntem. Ne vom ridica doar atât din apă cât chepengul turnului să iasă puţin afară. Sigur c-ar trebui să înotăm atunci până la ţărm, dar asta nu poate face rău nimănui. Dar vom vedea mai aproape ce şi cum!

   Încet, încet Dox-ul se apropiase din nou de cuter şi cu intermitenţă căpitanul le transmitea celorlalţi, adunaţi în jurul său că nimic bătător la ochi nu se petrecuse.

   Trei sferturi de oră mai târziu căpitanul strigă:

   — Iată, apare în faţa noastră un mic port. Un cuter este deja ancorat acolo, în timp ce pe chei se vântură albi. Este şi-un poliţist printre ei, dacă nu mă înşel. Cuterul se- ndreaptă liniştit înspre port, aşadar ne-am făcut griji degeaba. Aşteptăm lăsarea întunericului şi-apoi ancorăm chiar lângă cuter.

   Dox-ul făcu un mic ocol, apoi veni într-un unghi drept înspre port, până ajunse-n linie cu cuterul. În cele din urmă căpitanul remarcă mulţumit:

   — Aşa, am făcut-o şi pe asta! Depărtarea o apreciez cam la vreo opt sute de metri. Ancorăm la tribordul cuterului. Înainte de-a debarca, vom spiona puţin echipajul pentru a merge la sigur.

   După vreo douăzeci de minute căzu întunericul. Îndată căpitanul dădu ordin să se pună în funcţiune electromotoarele, care începură să zumzăie încet. Dox-ul lunecă încet înainte. În timpul acesta pompele scoteau atâta apă din tancuri cât să permită vasului să se ridice cu chepengul turnului doar cu câţiva centimetri deasupra oglinzi mării.

   George urcă primul scăriţa de fier care ducea la turn pentru a deschide chepengul. Căpitanul era încă de gardă la periscop.

   — S-au aprins câteva luminiţe în faţa noastră. Acum pot recunoaşte perfect cuterul dar pe punte nu se vede nimeni. Echipajul a debarcat cu excepţia câtorva sentinele. Asta-i minunat!

   — Să deschid chepengul? întreabă George din vârful scării uitându-se-n jos.

   — Încă nu, veni răspunsul lui Farrow.

   — Aş vrea să urc imediat pe cuterul de-alături, îi dădu tânărul de ştire tatălui său.

   — Aşteaptă până putem veni şi noi, îi ordonă Farrow. Întâi să ne apropiem mai mult de cuter şi asta mai durează încă câteva minute. Ai răbdare rogu-te George!

   Pentru fiul căpitanului minutele scurse i se păreau o veşnicie, în cele din urmă electromotoarele amuţiră, după ce elicea submarinului se mai învârti de câteva ori la indicaţiile căpitanului, dând puţin vasul înapoi.

   — Acum poţi să deschizi chepengul, dar atenţie George, fii cu băgare de seamă! Dacă avem noroc vom găsi un cablu sau vreun odgon oarecare, de care s-a ancorat cuterul şi-atunci ne vom putea căţăra mai bine pe-acesta.

   — Ca să ne căţărăm pe cuter va fi mai uşor decât să înotăm până la mal, interveni doctorul. Am vrut s-o spun de mai-nainte.

   — Să fie şi-aici în port rechini, se interesă George.

   — Puţin probabil! Dar n-ar fi exclus ca unul din aceştia să fi urmărit cuterul. Animalele astea ştiu că le-ar putea pica şi lor ceva.

   George deschise cu grijă chepengul, dând uşiţa îndărăt. Spionă, cu încordare mai ales cuterul vecin, care era ancorat chiar în coasta lor, bord la bord, aproape. Căpitanul poziţionase atât de măiestrit Dox-ul său încât c-o parte zăcea chiar sub cuter, lângă chilă, în aşa fel încât George din turn încă, putea atinge cu mâna, dacă ar fi vrut, bordul navei vecine. Pe cuterul de-alături totul era liniştit. Nimic nu se mişca. Probabil că echipajul era pe uscat. Degeaba caută George un odgon de care să se agaţe, nu-i fu dat să-l găsească. Îi dădu prin cap să înoate spre ţărm, când văzu în apă, întâmplător, sclipirea înotătoarelor dorsale ale unui peşte mare şi-atunci îşi aminti ceea ce-i spusese doctorul. Probabil că un rechin flămând urmase cuterul până-n port, în aşteptarea resturilor de hrană, care mai erau aruncate din când în când de pe vas.

   — Ei, ce se întâmplă, îl întreabă Farrow. Nu găseşti nimic de care să te caţeri.

   — Nu, tată şi tocmai am văzut spinarea unui rechin, despicând valurile. Nu putem înota spre ţărm. Dacă laşi Dox-ul s-o ia câţiva metri înainte ne-am putea căţăra pe odgonul cu care este ancorat cuterul.

   Câteva minute căpitanul reflectă la propunerea lui George, după care zise:

   — Nici asta nu ajută prea mult, George. Cuterul nu e legat direct de chei. Sunt vreo cincizeci de metri între vas şi chei.

   — Echipajul s-a deplasat fireşte cu bărcile pe uscat, şopti George.

   — Tot ce-i posibil! Vom merge mai degrabă îndărăt, ne vom ridica la suprafaţă şi vom monta repede o barcă de aluminiu cu care vom ajunge la mal. Kard, poate veni cu noi, pentru a readuce barca pe submarin.

   — Sau chiar mai bine, tată. Putem ieşi din port pentru a debarca într-un loc mai părăsit unde putem ascunde şi barca.

   Căpitanul trebui să admită că ultima variantă era preferabilă. Marinarii Dox-ului nu voiau să se arate oficial pe uscat şi trebuiau s-admită să evite cu orice preţ să fie descoperită prezenţa lor în zonă.

   Căpitanul dădu deci comenzile necesare pentru manevrarea trebuincioasă.

   Dox-ul alunecă uşor înapoi, în largul mării. Tancurile de balast fură golite astfel încât submarinul se ridică uşor până ce ajunse cu totul la suprafaţă. Cam la două sute de metri de port căpitanul său comanda de stop la motoare şi-n toată graba fu montată o barcă de aluminiu.

   Căpitanul, doctorul, Petre şi George se urcară-n barcă. Oricum mai mulţi camarazi n-ar fi putut duce. Ar fi bătut prea mult la ochi.

   Uşor, Petre mână barca cu puternice lovituri de vâslă dea lungul coastei. Căpitanul cârmi ambarcaţiunea sa cam la o depărtare de vreo două sute de metri de-un lampadar portuar, pe partea stângă a portului.

   Curând barca ajunse la mal. Aici erau împrăştiate mai multe bărci, astfel încât barca mică a lui Farrow cu siguranţă n-ar fi bătut la ochi, mai ales că era de culoare închisă şi nu se vedea de departe. Nu se putea recunoaşte aşadar că era vorba de-o barcă uşoară confecţionată din metal.

GEORGE ÎN MARE PERICOL

   — PREA MULTĂ ANIMAŢIE, nu prea pare să domnească în oraşul ăsta, spuse doctorul Bertram, când cei patru camarazi o porniră spre luminiţele din zare. Probabil că-n port nu e mai mult de-un restaurant, cel mult două în care majoritatea marinarilor şi locuitorilor îşi dau ocazional „rendez-vous". Ce-ar fi să intrăm şi noi?

   — Nu imediat! Poate c-ar fi mai bine să vedem de-afară, prin fereastră, ce se întâmplă. Vom găsi noi un om pe care să-l întrebăm despre fostul căpitan Luders, fu de părere căpitanul.

   Comunitatea portuară consta în principal din magazii şi hale mari de mărfuri, prevăzute cu locuinţe mici pentru angajaţi, cu perspectivă spre mare. Oraşul propriu-zis părea să fie situate mult mai în interiorul uscatului.

   Ferestrele locuinţelor erau, câteva dintre ele, întunecate. Pe strada care dădea direct spre cheiul principal nu era ţipenie de om.

   În cele din urmă camarazii au auzit o larmă înăbuşită care se amplifica mereu, pe măsură ce avansau.

   — Ne apropiem de local, spuse doctorul Bertram. Poate că este bine că acel cuter tocmai a intrat în port. În această rumoare generală nu ne vor deosebi pe uni de alţii şi ne vom strecura mai uşor. Prin urmare vom putea să ne facem observaţiile în toată liniştea, fără a ne teme că vom fi chestionaţi, de unde şi încotro mergem.

   Căpitanul Farrow spera că acum, că Dox-ul său nu-i întâlnise în drumul său pe piraţi, va putea petrece câteva zile liniştite pe uscat, la prietenul său Luders.

   — Pe uscat se va fi găsind vreun loc mai retras unde şi ceilalţi camarazi vor putea să-şi mai dezmorţească oasele. Şi apoi ne putem îngriji aici şi pentru viitoarele provizii necesare călătoriei pe mai departe, pe mare. Mai întâi de toate trebuie să ne-ngrijim de fructe proaspete, încheie căpitanul.

   — Ia uite acolo, pare să fie localul de care era vorba,

remarcă George.

   — O clădire interesantă, spuse doctorul.

   Dintr-o clădire joasă, dar destul de lungă, răzbătea lumina din mari ferestre, care erau deschise. Domnea gălăgie. Două uşi avea prevăzute impresionanta

construcţie, iar una ducea nemijlocit spre bar.

   Musafirii păreau să fie într-o dispoziţie excelentă pentru că la scurte intervale de timp, prin larma generală, răzbăteau salve de râs.

   — Aici am putea fără să fim observaţi să ne uităm în linişte pe geam, făcu căpitanul. Se nimereşte bine, vom găsi astfel pe omul nimerit care să ne ofere răspunsul la întrebările noastre.

   Camarazii descriseră un arc de cerc pentru a se apropia de clădire. Farrow privi prin prima fereastră deschisă, tresări bucuros făcu o mişcare de surpriză, fluierând uşor, într-un mod deosebit.

   — Vă rog linişte Senores, strigă din interior o voce baritonală în dialectul spaniol, specific insulelor din zonă. Am auzit tocmai un fluierat, care nu mi-a mai fost dat să-l aud de zece ani. Să fie oare posibil? Trebuie să merg repede pân afară!

   Câteva secunde mai târziu apăru în pragul, uşii, statura înaltă a unui bărbat.

   — Sunt aici, îl strigă căpitanul încetişor.

   În momentul următor silueta înaltă păşi alături de Farrow, scuturându-i mâna cu efuziune căpitanului.

   — Omule! Tu Farrow? Bătrâne prieten! Dar asta e...! Nici nu ştiu ce să mai spun!

   — În sfârşit te-ntâlnesc din nou! izbuti Farrow să îngâne. Cum îţi mai merge, băiete? Mai ai plantaţia aia?

   — Bine-nţeles! Mie-mi merge bine! Aşa s-ar putea spune! Dar hai înăuntru! Avem tocmai o vizită, un prieten mexican Jose Diaz! Ăsta e un om al naibi de glumeţ.

   — Cum, vrei să mă prezinţi ca şi Farrow? Doar ştii prea bine că sunt în permanenţă căutat.

   — Dar nu de noi! Sau mai bine da! De mult încă! Dar nu cu intenţii duşmănoase. Poţi să intri cu încredere! Dar ăsta e băiatul tău? Dar tipul ştii c-a crescut, cu asta de-abia atunci observi cum ai îmbătrânit. Am auzit multe despre băiatul tău. Poţi fi mândru de el!

   George se-nroşi puternic când Rolf Luders îi strânse cu putere mâna. Dup-aceea Farrow îi prezintă pe doctor şi pe Petre ca unii dintre cei mai de încredere oameni ai săi.

   Musafirii din sala de restaurant au amuţit literalmente când Luders intră cu cei patru noi musafiri ai săi.

   — Senores! spuse Luders. Se-nţelege că toţi care suntem aici ne simţim ca-ntr-o mare familie. Acesta este un vechi prieten de al meu. Ne cunoaştem de când eram amândoi cadeţi la marină. Toţi îl ştim după nume! De curând a izbutit să-l pună cu botul pe labe pe piratul Juan Barbuda. Căpitanul Farrow! Şi acesta este fiul său George, iar aceştia de aici sunt doctorul Bertram şi Petre uriaşul!

   După câteva secunde de tăcere izbucni o larmă grozavă. Toţi săriră în picioare şi-i înconjurară pe camarazi. Printre musafiri se găseau şi câţiva plantatori englezi, un poliţist britanic care n-avea absolut nimic de reproşat împotriva căpitanului Farrow. În afară de aceştia se mai aflau mexicani, care veniseră cu cuterul şi care se ţineau deocamdată rezervaţi.

   Curând însă căpitanul cuterului mexican, uşor de recunoscut după reverele jachetei sale, păşi înainte spre Farrow şi-i zise:

   — Senor, mă bucur mult că vă cunosc. Ne-aţi făcut nouă oamenilor care călătoresc pe mări un serviciu imens prin aceea că i-aţi neutralizat pe piraţi. Povestiţi-ne vă rog, în detaliu, întâmplările cu piraţi.

   Puţin dup-aceea camarazii de pe Dox, Rolf Luders şi mexicanii se aşezaseră la o masă lungă, iar doctorul Bertram povesti obiectiv, dar captivant, ultimele evenimente. Doctorul povesti şi despre însărcinarea pe care-o avusese Holms, precum şi peripeţiile petrecute cu ocazia căutării cuterului scufundat de către cei trei scafandrii.

   Doctorul povesti amănunţit lupta cu polipul deşi nu fusese martor ocular, dar o putea face foarte bine întrucât ceea ce lipsea din povestirea lui George putu completa din deplina cunoaştere a unor astfel de vietăţi marine şi felul lor

de-a lupta.

   Camarazii şi-n special George fură ovaţionaţi şi sărbătoriţi după un străvechi obicei marinăresc.

   — Mi-e îngăduit să-l rog pe domnul George Farrow să mă însoţească mâine la o vânătoare de rechini? întreabă mexicanul. Am aici pe această insulă unde poposesc adesea o barcă cu motor. Vânez rechini cu foarte mare plăcere şi am câteva trofee din aceşti prădători ai mărilor.

   Cei prezenţi au putut adeveri cu toţii că mexicanul a răpus într-adevăr câţiva monştri din aceştia marini şi ia adus pe uscat.

   — Tocmai sunt pe urmele unui rechin uriaş, continuă Diaz. Să tot aibă zece metri lungime. Vreau să-l prind cu momeală, dar folosind o cange, fireşte.

   — Aş lua parte cu dragă inimă la o astfel de vânătoare, strigă George bucuros. Sper ca tata să-mi dea voie. Mii de mulţumiri, domnule căpitan. Ar putea veni şi prietenul meu Petre?

   — O persoană în plus mai putem lua bineînţeles. Atâta mai suportă barca mea cu motor. Doi oameni din echipajul meu vin şi ei şi-n felul ăsta se fac cinci oameni. Amănuntele le putem discuta mâine.

   Seara decurse cât se poate de plăcut, camarazii ne mai petrecând aşa de mult timp. Petre se declară de acord să se reîntoarcă pe submarine, care ceva mai târziu intrase-n port şi ancorase lângă cuter.

   Echipajul se-mpărţise în două schimburi. Unul dintre acestea urma să petreacă noaptea pe uscat până-n zori. Rolf Luders îi făcu complimente vechiului său prieten în legătură cu faptul că acesta păstra o relaţie mai apropiată de oamenii săi, nu una milităroasă, rigidă, ca unul care a întâmpinat alături de ei multe primejdii şi aventuri.

   Dar şi Farrow îşi lăudă oamenii.

   — Sunt oameni de-un devotament emoţionant. Dacă au decis să rămână cu mine, trebuie să se simtă ca în patrie, întrucât au renunţat la atâtea pentru asta. Pe-o insulă din mările Sudului ne-am întemeiat un nou cămin.

   Rolf Luders se bucură că Farrow s-a decis să petreacă câteva zile pe insulă. I-ar fi plăcut mai degrabă să călătorească cu prietenul său, Farrow câteva luni împreună, dar din păcate munca la plantaţie n-o permitea.

   — Poate că se va putea totuşi mai târziu, îl consolă Farrow pe vechiul său prieten.

   — Bine, consimţi Luders. Când voi avea de făcut un drum până-n Australia o să-ţi trimit un mesaj radiotelegrafic.

   Cei doi prieteni au convenit ca Farrow şi oamenii săi să mai petreacă o noapte, noaptea rămasă la bordul submarinului. În dimineaţa zilei următoare va amenaja câteva încăperi din bungalow-ul său, pentru oaspeţi.

   Cei doi prieteni s-au despărţit foarte târziu. Cei mai mulţi plantatori şi mulţi dintre clienţi ai localului plecaseră de mult pe la casele lor.

   Plecarea ultimilor consumatori se făcu cu mult zgomot. Diaz îi conduse şi pe camarazi împreună cu mexicanii săi la submarin.

   Curând după aceea portul şi casele locuitorilor se liniştiră în noaptea caldă, tropicală, sub cerul presărat de-o mulţime de stele.

   George se trezi foarte vioi, când Petre îl deşteptă dimineaţa deşi dormise destul de puţin. Era vorba doar de-a lua parte la o vânătoare extraordinară de rechini! Asta promitea ceva!

   În sala de mese a echipajului luă o masă zdravănă.

   Dintre ofiţeri nu erau decât căpitanul şi doctorul în picioare, ca să-i ţină tovărăşie.

   Puţin mai târziu, George şi Petre vâsliră spre uscat. Acolo îi aştepta un om din partea echipajului cuterului, care le spuse, după ce-i salută:

   — Căpitanul Diaz vă roagă să mă urmaţi, Senores! Barca cu motor este ancorată pe partea de vest a insulei întrucât astfel este protejată cel mai bine de pericolul furtunilor.

   După un marş care dură mai mult de-o oră, cei doi camarazi însoţiţi de conducătorul lor ajunseră într-un golf mic.

   Trecuseră prin plantaţii de tutun, foarte bine întreţinute. În golful cu pricina era ancorată o barcă foarte şic. Motorul era tocmai încercat de Diaz şi unul dintre maşiniştii săi. Mexicanul îi dădu lui George datele tehnice despre motor şi întrucât tânărul, care se pricepea puţin la tehnică, îşi dădu seama că barca asta putea dezvolta o viteză foarte mare.

   Pe mal erau aşezate câteva suluri de odgon foarte rezistente şi nişte cârlige solide, legate de funiile respective cu-n lanţ de vreo doi metri.

   — Mă bucur să vă văd vioi şi-n formă, spuse Diaz, după salutul obişnuit. Urcaţi vă rog domnilor! Vom porni cât de curând!

   — Aveţi deja pregătită momeala? întreabă George.

   — O să facem rost de ea în larg, răspunse Diaz. Vom prinde mai întâi nişte rechini mai mici cu a căror carne vom „împodobi" cârligele cele mari.

   George citise şi el peripeţiile unui căpitan englez care tocmai în acest fel reuşise să prindă rechini uriaşi.

   Chiar dacă barca cu motor părea o ambarcaţiune cam mică pentru o pradă atât de mare şi puternică, cum erau aceşti monştri marini ai mărilor, rechinii, sigur se mai linişti întrucât văzu carabinele care zăceau pe fundul bărcii. Recunoscu pe dată că erau prevăzute cu gloanţe explozive.

   Înainte ca unul dintre aceşti rechini prinşi în cange să se năpustească asupra bărci, câteva gloanţe din acestea bine plasate i-ar fi făcut definitiv de petrecanie.

   Marinarii mexicani târâră-n barcă sulurile de frânghii unse cu catran şi prevăzute cu căngi. Abia apoi, c-o smucitură, barca se desprinse de mal.

   Motorul începu să lucreze şi trase barca înapoi mai întâi, pentru ca apoi Diaz să facă un ocol scurt şi c-o viteză din ce în ce mai mare, mica ambarcaţiune ţâşni în larg.

   George stătea la prora, lângă Petre şi privea înainte cu multă atenţie. O oră întreagă dură astfel, această cursă. George descoperi primul un punctuleţ pe-ntinsul apelor şi i-l arată lui Petre. Amândoi se uitară încordaţi înainte, sprijinindu-se puţin de bordura bărci.

   Când au auzit imediat după aceea zgomot suspect îndărătul lor, era deja prea târziu. Câteva lovituri puternice sau abătut asupra lor făcându-i să cadă jos, pe fundul bărci.

   George trebui, după ce-şi reveni puţin, să se concentreze cu atenţie ca să-şi dea seama unde se află. Aşa îi reveni memoria şi-şi reaminti c-a plecat la vânătoare de rechini cu prietenul, căpitanul mexican Diaz. De-abia când vru să se ridice îşi dădu seama că era legat. Puţin dup-aceea se auzi şi glasul căpitanului.

   — Ei, la asta nu te-ai fi aşteptat, Domnule Farrow! Eu mi- am jucat întotdeauna foarte bine rolul meu, aici pe insulă. Aşa am făcut şi-n ultima noapte! Nimeni nu bănuieşte că eu sunt Manuel Barbuda, fratele lui Juan Barbuda. Îţi poţi deci închipui că te-am invitat pe barca mea doar pentru a te pedepsi pentru că ai jucat rolul principal în moartea fratelui meu şi la aruncarea în aer a vasului său. Aruncaţi-l peste bord, băieţi! Individul ăsta, marele, vine abia pe urmă!

   Lui George aproape că-i veni rău mai ales când îl văzu pe Petre cum zăcea fără cunoştinţă, ceva mai încolo. Fu ridicat pe sus şi dus la pupa, acolo unde se afla deja Barbuda.

   — Leagă-l cu frânghia! porunci piratul.

   Unul dintre cele mai trainice odgoane se-ncolăci în jurul trupului tânărului, după care cei doi mexicani îl ridicară peste bord.

   — Te-ai întrebat mai înainte, de ce n-am luat nici o momeală pentru rechini, râse Diaz Barbuda. Abia acum înţelegi de ce! Tu însuţi vei fi momeala! Aruncaţi-l peste bord! În momentul următor trupul lui George plescăi în apă.

   Se scufundă vreo doi metri în adâncime, după care reveni la suprafaţă. Aşadar Barbuda se gândise la o pedeapsă grozavă! George crezu că i-a sunat sorocul, de-a fi înhăţat de-un rechin uriaş. Ca să se gândească la ajutor străin sau să se elibereze singur nici nu putea fi vorba. Petre se găsea în aceeaşi situaţie, aşteptându-şi aceeaşi soartă.

   Degeaba se mişca tânărul încoace şi-n colo, încercând să-şi slăbească legăturile.

   După vreo zece minute, Barbuda îi strigă de sus:

   — Iată că vine rechinul cel mare, pe care voiam să-l prind astăzi.

   În George începu să crească o mânie pe care nu şi-ar fi putut-o descrie în cuvinte. Teamă nu simţea. Dacă i-e sortit să piară aici în acest mod groaznic atunci n-avea cum să-şi schimbe destinul. Numai de tatăl său îi părea rău. Ar fi vrut să-l scutească de durerea asta.

   Încăodată încearcă, punându-şi toate forţele să-şi

slăbească legăturile. Era însă zadarnic.

   Barbuda găsea o plăcere diabolică să-i comunice lui George din când în când cât de aproape era rechinul de barca lor. Într-adevăr tânărul, care-şi mişca într-o parte şi alta capul, zări înotătoarele dorsale ale rechinului, care venea spre el.

   Rechinul îl observase deja, dar mai întâi ţâşni ca o săgeată foarte aproape de bordura bărcii şi de-a lungul ei.

   Ochii lui George se căscau mari de uimire.

   În spatele lui Barbuda, care stătea rezemat de balustrada bărci, crescu cu iuţeala fulgerului o siluetă uriaşă - făptura lui Petre uriaşul.

   Timonierul îl prinse pe mexican de pulpana hainei şi-l azvârli c-o opintire peste bord. Şi reuşi să-l azvârle departe de barcă. Diaz - Barbuda scoase un strigăt de groază. Era însă prea târziu, ca o săgeată triunghiul înotătoarelor dorsale ale rechinului ţâşni spre el, iar apa în jurul acestuia se-nroşi imediat în roşu.

   Petre, care lăsase motorul să meargă liniştit mai departe, se apleacă, luă carabina-n mână, ţinti scurt şi apăsă pe trăgaci. Imediat începu ca apa din jurul rechinului să fiarbă. Aşa se ridică ca un gheizer, ca o coloană în sus. Rechinul încetase să mai sufere, întrucât Petre nimerise bine.

   De-abia apoi, îl trase uriaşul pe George lângă barcă, după care pescui „legătura" din apă. Câteva secunde mai târziu căzură jos şi legăturile lui George.

   — Eşti rănit? fură primele cuvinte îngrijorate ale lui Petre.

   — Nu, putut să spună George, strângându-i mâinile emoţionat prietenului său. Cum ai reuşit să faci minunea asta? Cum de te-ai eliberat?

   — Lovitura m-a ameţit numai, domnule George. M-am prefăcut că sunt în stare de inconştienţă, pe lângă asta mexicani au comis o greşeală când m-au legat. N-au observat când am tras foarte mult aer în plămâni şi mi-am încordat muşchii. După ce-am eliberat aerul, legăturile au slăbit puţin, astfel încât m-am putut elibera mai târziu. Într- un moment favorabil i-am surprins pe cei doi marinari mexicani. Care zac colea legaţi şi încătuşaţi. Barbuda n-a observat nimic întrucât era preocupat să te ameninţe cu apropierea rechinului. Piratul a căpătat exact răsplata care i se cuvenea.

   Pe drumul spre întoarcere, printre plantaţii, George şi Petre îi întâlni pe căpitan, pe doctor şi pe Rolf Luders. Pe marinarii mexicani îi lăsaserăm legaţi la pupa, în barca lor. În mare grabă George le povesti camarazilor aventurile lui şi-a lui Petre.

   — Acum voi doi trebuie să rămâneţi în urmă, întrucât marinarii piratului ştiau de intenţiile şefului lor, spuse Farrow după un scurt moment de gândire. După o oră, puteţi veni liniştiţi. Pân-atunci vom fi lămurit complet lucrurile cu vasul piraţilor.

   George şi Petre îşi dădură seama de justeţea argumentului. Răbdător, George aşteaptă împreună cu Petre. Abia după ce trecu timpul convenit, se îndreptară spre port. Piraţii fură scoşi din funcţiune fără luptă. Au rămas surprinşi când marinarii Dox-ului, veniţi în vizită, s-au năpustit deodată asupra lor, astfel încât n-au mai avut timp să opună rezistenţă. La început aceştia protestau vehement contra luări lor ca prizonieri. Când au apărut George şi Petre au amuţit. Şi-au dat seama deodată că duplicitatea lor a fost dovedită, fără nici o putinţă de tăgadă.

   Căpitanul Farrow trimise un mesaj radio-telegrafic autorităţilor din Kingston în care le împărtăşi pe scurt că al doilea eşalon al piraţilor fusese neutralizat şi că poate fi ridicat de la Guanahani.

   Răspunse un distrugător englez care-i anunţa că-n câteva ore va fi acolo.

   Dox-ul o porni însă-n larg până ce insula se văzu ca un punct în depărtare. O vreme au rămas acolo, aşteptând până ce distrugătorul îi încărcă pe toţi piraţi la bord şi cuterul fu remorcat de vasul de război britanic.

   Abia dup-aceea s-au întors pe insulă unde erau deja aşteptaţi de Luders şi mai mulţi plantatori care i-au sărbătorit cu frenezie.

   Câteva zile au rămas să se odihnească pe insulă. Farrow şi Luders au petrecut multe ore împreună. Destul de des a fost de faţă şi George care ascultă cu plăcere multe din peripeţiile vechiului căpitan, prieten al tatălui său.

   De-abia după o săptămână părăsi portul.

SFÂRŞIT

Volumul 252

ÎN CRATERUL DE LA MARTINICA

  HOŢUL LOUIS

  NOAPTEA ERA ATÂT DE MINUNATĂ, încât George Farrow, fiul căpitanului Farrow şi prietenul său Petre uriaşul, stăteau şi priveau la pupa submarinului, aproape cu evlavie, cerul spuzit de stelele Sudului.

  George compara panorama stelară a Sudului cu cea a patriei sale, din nordul îndepărtat, neputându-se reţine să nu constate că oricât de măreaţă ar fi bolta sudică, ascundea în potenţialitate pericole pe care abia puteai să ţi le imaginezi.

  Petre nu ştia ce răspuns să-i dea întrucât această abordare filosofică îi era total străină. Pentru el contau faptele concrete şi lucrurile palpabile din imediata sa apropiere.

  Aşa că se mărgini să spună doar „Hm" după care continuă după un răstimp:

  — Aceşti blestemaţi de ţânţari mizerabili! Nu numai că te muşcă, dar duc cu ei şi germenii malariei. Aproape că regret muştele din patrie, domnule George!

  În acelaşi moment ceva se ciocni de balustrada Dox-ului. Cât ai clipi au sărit amândoi în picioare şi-au alergat la bastingaj, Petre aplecându-se numaidecât peste balustradă, tocmai la timp pentru a prinde o barcă care era pe punctul de a se pierde iarăşi în larg.

  Din cauza întunericului atotcuprinzător nu se putea recunoaşte de îndată dacă ambarcaţiunea era echipată sau nu. George îşi duse de aceea imediat mâna la brâu pentru a-şi scoate lampa de buzunar şi lăsând apoi fascicolul de lumină să cadă asupra bărcii agăţate de Petre.

  Pe fundul bărcii se vedea nemişcată o siluetă, un negru tânăr îmbrăcat doar c-o pereche de pantaloni închisă la culoare. Făptura întinsă în faţa lor nu dădea nici un semn de viaţă.

  — Oare mai este încă în viaţă? şopti George.

  — Ne vom da seama de asta îndată, veni răspunsul timonierului.

  Petre legă otgonul ce spânzura peste bordura submarinului de bastingaj şi coborî în barcă. Îl cercetă repede pe negru, după acre spuse c-o voce domoală adresându-se prietenului său:

  — Inima-i mai bate, ce-i drept slab, dar bate! Cred că doctorul Bertram îl va putea scăpa. Ia prinde aici, domnule George!

  Petre îl ridică pe cel leşinat, cu grijă în sus, ceea ce nu era tocmai uşor, ţinând cont că barca se legăna făcându-l să-şi piardă aproape echilibrul. Tânărul îl ajută pe prietenul său şi negrul fu întins pe puntea Dox-ului. De-abia apoi George dădu fuga în turn şi-l strigă pe doctorul Bertram.

  Acesta se şi apucă imediat să-şi cerceteze pacientul.

  — Este foarte slăbit şi secătuit de puteri, constată el imediat, adresându-se lui Petre. Rogu-te Petre, adu de la bucătărie o ceaşcă fierbinte de supă de carne pe care mă voi strădui să-l fac s-o înghită.

  Doctorul Bertram îi frecă fruntea şi tâmplele negrului cu esenţe puternice pentru a-l readuce în simţiri. Acest lucru se şi întâmplă până la urmă, pentru că negrul deschise ochii deodată, privind deconcertat în jurul său, întrucât nu-şi dădea seama prea bine unde se află. Îşi împreună mâinile rugător, spunând c-o voce slabă:

  — Îndurare Messieurs, nu sunt vinovat! N-am furat eu statuia, am găsit-o numai. Vă rog să mă credeţi!

  Căpitanul Farrow, care fusese încunoştinţat de către unul dintre marinari despre ce se-ntâmplă la bordul vasului său, merse la infirmerie, se apropie de doctorul Bertram şi-i şopti acestuia:

  — Pare a veni din Martinica, unde a fost acuzat pe nedrept de furt. În plus, pare să se fi bucurat de o educaţie foarte bună, întrucât vorbeşte excelent franceza.

  Dacă până acum căpitanul se folosise exclusiv de limba germană acum se adresă în limba franceză negrului revenit din starea de inconştienţă.

  — Ai fost acuzat de furtul unei statuete şi n-ai făcut decât să dai întâmplător de asta? Ce fel de statuetă şi unde ai găsit-o? Fii liniştit, nu te mai găseşti în Martinica, ai fost găsit plutind inconştient într-o barcă pe mare.

   Petre se apropie cu supa fierbinte pe care doctorul i-o luă din mână şi-i dete bolnavului să-nghită cu linguriţa. Ochii negrului se plimbă de la un camarad la altul, plini de curiozitate.

   După ce ceaşca fu golită, omul înghiţi de câteva ori adânc, după care spuse, zâmbind slab:

   — Mulţumesc, Messieurs. Mă numesc Louis şi tatăl meu posedă o mică plantaţie în apropiere de Mont Pelee, un vulcan mare, acum stins din fericire. Colindând adesea împrejurimile, întrucât iubesc natura şi studiez flora şi fauna, m-am urcat şi pe creasta vulcanului şi chiar am îndrăznit să cobor puţin în interiorul craterului. Acolo am găsit o mică statuetă, complet acoperită de praf şi cenuşă vulcanică. Statueta personifică un şarpe, dar unul pe care nu l-am mai văzut niciodată pe insula noastră. Am luat statueta acasă şi spălând-o am constatat spre surprinderea mea că era făcută din aur masiv. În Saint-Pierre am arătat statueta unui negustor bogat, pe numele său Jaques Matin, care a afirmat ulterior, după ce înştiinţat poliţia, că eu i-aş fi furat-o înainte cu un an. Asigurările şi afirmaţiile mele, care precizau că am găsit statueta din întâmplare, n-au găsit nici un ecou. Poliţiştii au vrut să mă bage la închisoare. M-am smuls din puterea lor, ascunzându-mă într-o grădină din afara oraşului până seara, când am luat o barcă căutându- mi scăparea pe mare. Două nopţi şi-o zi am tot vâslit până ce mi-a venit rău. Trebuie să-mi fi pierdut cunoştinţa, dar în cele din urmă am fost salvat de dumneavoastră. Pentru asta vă mulţumesc din inimă şi sper să mă credeţi că nu sunt hoţ.

   — Noi te credem, Louis, răspunse căpitanul prietenos căci, cunoscător subtil al caracterului oamenilor realizase că acesta spunea adevărul. Mă interesează şi pe mine statueta descoperită. Cum arăta şarpele acela? Avea cumva sub cap o platoşă mai umflată care-i acoperea gâtul? Spune dacă şarpele semăna cu o cobră.

   — Nu Monsieur! Nu, şarpele nu arăta aşa, dar avea un cap triunghiular. Finisajul figurinei era în sine o operă de artă, lăsând la o parte vechimea şi materialul din care era făcută.

   — Şi-n ce mâini a ajuns această figurină astăzi? vru să ştie Farrow.

   — Jaques Matin, negustorul cel bogat a intrat în posesia sa, spuse negrul pe care doctorul Bertram voia în continuare să-l doftoricească cu o a doua cană de supă, pe care Petre tocmai o adusese din bucătărie.

   — N-ar fi mai bine să debarcăm puţin pe insula Martinica, domnule căpitan? întrebă doctorul. Poate că vom mai găsi în craterul vulcanului şi alte lucruri interesante. Mă gândesc, înainte de toate, la străvechiul cult Voodoo al negrilor pe care l-au adus cu ei din Africa, încă de pe vremea când erau folosiţi ca sclavi.

   George care era numai ochi şi urechi, interveni furtunos în discuţie:

   — Poate că vom mai găsi în crater şi alte statuete de acest fel, tată. Bineînţeles că trebuie să mergem la acel Matin, pentru ca Louis să reintre în posesia statuetei sale. Negustorul pe deasupra l-a învinuit pe Louis pe nedrept de hoţie.

   — Nu e exclus ca acest Matin să fi fost vreodată în posesia statuetei de aur, George, spuse Farrow şi ulterior aceasta să-i fi fost furată. Hoţul poate c-a sfârşit el însuşi în interiorul craterului, întrucât n-a mai apucat să valorifice statueta. Acolo a găsit-o Louis, iar Matin a presupus, cum era şi normal, că Louis a fost autorul furtului.

   Doctorul zâmbi pe sub mustaţa, zicând:

   — Nu prea cred ca un hoţ pentru a scăpa de un obiect pe care nu-l poate folosi, se urcă cu el pe munte. Ar fi putut să arunce pur şi simplu figurina în mare. Cred că domnule George are o bănuială întemeiată! În adâncurile craterului vom găsi probabil resturile unui templu străvechi, ceea ce nici n-ar fi exclus. Sunt prin urmare pentru debarcarea pe insulă, deşi va trebui să fim prevăzători, întrucât Martinica e o posesiune franceză. Pe Matin nu-l vom putea trage la răspundere fără a veni în contact cu autorităţile franceze.

   — Ai spus lui Matin şi poliţiştilor Louis, că ai găsit figurina în adâncurile craterului? întrebă căpitanul.

   — Nu, n-am făcut-o Monsieur. Am menţionat doar c-am găsit-o în munţi şi atâta tot. N-am pronunţat numele de

Mont Pelee. Este cunoscut peste tot că eu cutreier toate aceste locuri, am oferit adesea câtorva negustori, animale prinse de mine, mai cu seamă insecte, dar şi câteva monstre de minereuri pe care le găseam. Prin asta îmi câştigam singur banii de care aveam nevoie pentru a-mi cumpăra ustensilele necesare întreţinerii propriei mele colecţii.

   — Un adevărat cercetător al naturii, zâmbi doctorul Bertram. Asta-mi place. Fireşte că trebuie să-i dovedim nevinovăţia domnule căpitan, altfel Louis, nu mai poate merge pe insulă şi tot ce-a agonisit el, este pierdut, inclusiv casa părintească.

   — Dacă vom găsi în crater, urmele vreunui templu străvechi, atunci Louis, va putea să-i conducă pe poliţişti acolo prin asta, demonstrându-şi nevinovăţia, fu de părere căpitanul. Numai de-am găsi un golf, în care să putem acosta. Cunoşti vreun loc potrivit pentru submarinul nostru, Louis? Trebuie să-ţi spun că nu te afli pe-o navă de linie, ci pe un submarin.

   — Acum ştiu cine sunteţi, Monsieur căpitan! Şi mai ştiu şi de ce nu vreţi să fiţi văzuţi de către francezi. Sunteţi căpitanul german de submarin Farrow! Am şi citit despre dumneavoastră!

   Căpitanul înclină doar capul şi spuse:

   — Ai dreptate, tinere, mă numesc Farrow. Acum că ştii, că suntem în permanenţă căutaţi de către francezi, vei înţelege de ce nu vrem să fim văzuţi pe insulă. Aşadar, va trebui să ne duci într-un loc de pe coastă, unde Dox-ul nostru nu va putea fi descoperit.

   — Monsieur căpitan, nici nu ştiu cum v-aş putea mulţumi! exclamă tânărul negru. Vreţi să vă expuneţi pe dumneavoastră şi echipajul unui mare pericol şi totul de dragul meu, ceea ce nu voi accepta. De aceea oriunde mă veţi debarca pe uscat va fi bine! O să răzbat eu cumva mai departe. Voi găsi o posibilitate să-l încunoştinţez pe tatăl meu, pe unde mă aţin şi cum trăiesc. Poate că-şi va vinde chiar plantaţia şi va veni la mine. În America de Sud, de exemplu, nimeni nu-mi va putea face nici un rău şi nici n- am să fiu descoperit de autorităţile din Australia.

   — Dar nici nu încape discuţie, tinere! strigă râzând căpitanul. Onoarea ţi-e în joc şi trebuie reparată, tocmai în faţa acelora care au încercat să-i dăuneze. Pe de altă parte, ne-ai făcut pe toţi curioşi cu povestea aceea cu craterul. Dacă ne vei putea conduce într-un golf ascuns, nu mai este nici un pericol pentru noi. Deci cunoşti un astfel de loc pentru adăpostirea vasului nostru?

   — Chiar în apropierea plantaţiei tatălui meu se găseşte un golf ascuns şi bine adăpostit, care se-ntinde mult în interiorul uscatului stâncos. Până-n vârful muntelui Mont Pelee nu-i prea departe de-acolo.

   — Peste cinci ore vom ajunge la insula Martinica, stabili căpitanul, durata călătoriei. Până atunci poate că-ţi vei reveni măcar atât în puteri, Louis, să ne conduci până acolo. Până la răsăritul soarelui mai sunt încă două ore. Vom putea ajunge încă azi la gura vulcanului. Dacă luăm câteva frânghii solide, ne vom putea asigura atunci când ne vom lăsa în adânc. Urcuşul e posibil, chiar şi pe-ntuneric, pe muntele cu pricina?

   — Se poate, pentru că cunosc drumul foarte bine. Să sperăm că nu vom da de poliţişti în apropiere, care să-mi pândească intrarea pe proprietatea tatălui meu. E de presupus că-n primul rând la el m-aş putea refugia.

   Căpitanul Farrow recunoscu justeţea obiecţiilor tânărului negru şi de aceea spuse:

   — La lumina zilei ne vom feri s-apărem. Pe timpul nopţii probabil că poliţiştii vor aprinde un foc de lagăr, pe care o să-l descoperim din vreme. O să ne descurcăm la faţa locului, văzând şi făcând!

   Negrul îşi exprimă încă o dată mulţumirea că Farrow împreună cu echipajul său îşi menţin intenţia de a-l însoţi în interiorul craterului. Circulau de fapt mai multe zvonuri necurate dar el unul nu era superstiţios şi nu se temea de ele.

   — Aceste zvonuri au un anumit temei, cu proiecţie în trecut, dacă poţi să mă-nţelegi ce vreau să spun Louis, continuă doctorul Bertram gânditor. Unora le convine să lase asemenea impresie chiar aşa-ziselor fantome!

   — Se mai spune că-n adâncul craterului au dispărut oameni, continuă Louis. Au fost observate flăcări pe munte. Eu n-am fost martor la aşa ceva, poate şi pentru că mă culcam foarte devreme. Doar pentru a prinde fluturi de noapte mai hoinăresc uneori până-n zori. În acest caz sunt mult prea preocupat pentru a mai da atenţie celor ce se petrec pe craterul cu pricina.

  — Pot fi doar simple zvonuri, spuse Farrow. Dar oricum au fost explicaţii de orice fel cu privire la cauza acestor fenomene?

  La răspunsul evaziv al tânărului, căpitanul îl întrebă unde e amplasat golful de care spunea, întrucât dorea să dea ordine pentru a schimba cursul de navigaţie al submarinului.

  — La marginea dinspre est a insulei se află şi golful, răspunse tânărul negru. Poate că vreo şase kilometri în adâncime în raport cu Saint-Pierre.

  — Asta e-n favoarea noastră pentru că nu mai suntem nevoiţi să înconjurăm insula, putem să ne îndreptăm direct spre golf.

  Dorindu-i grabnică însănătoşire, căpitanul îşi luă rămas bun de la Louis, părăsind împreună cu camarazii infirmeria, lăsându-l pe bolnav în grija doctorului Bertram.

  Pe culoar, George îl întâlni pe tatăl său, mărturisindu-i bucuria ce i-o pricinuia plănuita expediţie pe insulă şi craterul vulcanului stins de pe aceasta. Fu de părere că-n privinţa zvonurilor despre stafii, ceva bun tot rămăsese.

  — Deci tu-l crezi pe tânărul negru, în privinţa statuetei găsite? concluzionă George.

  — Pe deplin, răspunse căpitanul. Pe de altă parte, nu trebuie uitat că statueta a putu ajunge în interiorul craterului, tot dusă de oameni. Poate că doctorul nostru are dreptate când afirmă că e vorba de reminiscenţa unui cult al negrilor, cultul Voodoo. Se ştie că şi-n Tahiti negrii au păstrat tradiţia acestui cult pe care l-au adus din Africa de pe vremea când aveau statutul de sclavi.

  — Eu sunt convins că vom da de lucruri misterioase, fu de părere George imediat. Poate că tocmai în interiorul craterului să mai locuiască urmaşi ai acelor negri care au fost aduşi din Africa ca sclavi.

   — Asta ar fi cam prea mult, George, surâse căpitanul. Eu cred mai degrabă că şi alţi locuitori ai insulei au găsit în crater obiecte de valoare pe care să le-ncerce mai târziu să le valorifice. Că treaba asta se putea face cel mai bine noaptea şi că nimeni nu era interesat să fie deranjat în toiul ocupaţiei, se-nţelege de la sine.

   — Dacă-i aşa cum spui tu, tată, ar putea ca să se găsească şi albi, observă cu judiciozitate George.

   Căpitanul aprobă ideea fiului său. Cu viteză sporită Dox- ul luă direcţia spre insula Martinica. George dispăru în cabina sa pentru a mai prinde câteva ore de somn. Voia ca la debarcare să fie proaspăt şi gata de acţiune. Curând şi adormi şi cu acest prilej visă însă sumedenie de primejdii care-l pândeau în interiorul craterului. Când Petre îl trezi a doua zi dimineaţă, tânărul era scăldat în sudoare, aşa cum se-ntâmplă cu majoritatea oamenilor chinuiţi de coşmare.

   George sări drept în sus din hamacul său, se spălă cu grijă şi se îmbrăcă. Când intră în sala de mese, căpitanul, primul ofiţer Rindow şi doctorul Bertram îşi luau deja cafeaua de dimineaţă.

   — Arăţi cam obosit astăzi, remarcă căpitanul. N-ai dormit bine?

   — Am avut coşmare, dar acum mă simt bine, răspunse George. Louis şi-a revenit cât de cât?

   — Este deja-n sala de mese a echipajului şi i-a uimit pe toţi cu apetitul său, râse doctorul. Negrii pot mânca enorm la o masă. De asta m-am convins odată la o vânătoare.

   George râse şi el, remarcând că speră să nu mănânce însă atât de mult încât să-l îngreuneze într-atâta încât să-l împiedice să urce pe Mont Pelee.

   — Louis o să reziste, fii pe pace, răspunse doctorul Bertram. Este de mirare cât de repede şi-a revenit după postul forţat la care a fost supus.

   De-ndată ce camarazii au terminat cu micul dejun, s-au urcat pe punte. La orizont se putea distinge deja conturul unei insule.

   — Acum poate să urce şi Louis pe punte, spuse căpitanul. Trebuie doar să ne arate exact unde se găseşte golful. Să sperăm că nu se găsesc în apropiere prea multe stânci şi

recife!

ÎN DRUM SPRE CRATER

   LOUIS, tânărul negru apăru în turn:

   — Suntem sau nu pe drumul cel bun, Louis?

   — Da, domnule căpitan, ţinem cursul cel bun! Ne îndreptăm spre golful căutat, de care v-am spus.

   — E presărat drumul nostru cu multe recife sau stânci?

   — Marea n-are stânci în porţiunea asta şi este destul de adâncă. Se poate naviga fără teamă.

   — Vom încetini puţin viteza, totuşi, spuse Farrow, dând imediat ordinele necesare.

   Prin ocheanele de bord camarazii au putut privi ţărmul de care se apropiau tot mai mult. În portul Saint-Pierre nu se vedea nici o luminiţă, deşi camarazii s-au străduit să privească cu ocheanele de noapte, tot ce se mişca acolo. Satisfăcut, George remarcă:

   — Ne-am ales cel mai propice timp pentru debarcare. Pe străzile oraşului nu pare să fie nici un om şi chiar şi-n port totul este liniştit. Dar uite acolo Mont Pelee! Ne aşteaptă ceva urcuş, nu glumă!

   — Mont Pelee are 1350 metri înălţime, spuse doctorul Bertram. M-am uitat chiar acum în atlas. Dar sper să nu fie nevoie să urcăm chiar până-n vârf. Chiar şi pe pantă, mai sunt guri de vulcan stinse, deci cratere, aşa cum tocmai am citit.

   — Monsieur doctor are dreptate, încuviinţă tânărul negru, înclinând capul. Gura de crater în care am găsit eu şarpele de aur nu se găseşte chiar în vârf ci câteva sute de metri mai jos.

   George privi prin ochean cu atenţie vârful muntelui. Deodată se întoarse spre cei ce-i stăteau în apropiere.

   — Cred c-am văzut deasupra o geană de lumină. Era o lumină pală şi oarecum tremurătoare.

   — Pală spui? întrebă doctorul Bertram îndată şi-şi îndreptă binoclul într-acolo.

   După un timp începură din nou să dialogheze:

   — Acum am văzut şi eu lumina. Doar pentru câteva

secunde. Fâşia de lumină ar putea proveni de la o lampă de buzunar, probabil un om îşi caută drumul prin munte.

   — Poate că e un poliţist, îi veni lui George explicaţia fenomenului. Louis n-a spus nimic de fapt nimănui unde a găsit şarpele de aur. Prin întrebări meşteşugite însă, puse tânărului sau plantatorului, acesta ar fi putut afla că fiul său făcea adeseori plimbări şi ascensiuni pe Mont Pelee. De aici şi până la concluzia că statueta a fost găsită în munţi sau în gura unui crater nu e decât un pas.

   Căpitanul aprobă această versiune, sub rezerva că un poliţist sau poliţia în general, n-ar întreprinde acum, după mai multe zile, tocmai noaptea cercetări vizându-l pe cel dispărut.

   George trebui să-i dea dreptate tatălui său, dar nu pierdu din vedere nici vorbele doctorului Bertram. Poate că acolo, în gaura craterului, avea loc o ceremonie a cultului Voodoo, serbată de negrii aşa cum se întâmplase, pentru slăvirea Mambei, şarpele de aur, cu prilejul aventuri din Mozambic. Ştii din propria experienţei cât de periculos este să fii spectator la astfel de festivităţi dar nu se temea de pericole.

   — Monsieur căpitan, ne-ndreptăm direct spre golf, spuse- n acelaşi moment tânărul negru, sustrăgându-l pe George de la gândurile sale în legătură cu ceremonia cultului Voodoo.

   Un punct întunecat apăru între stânci fu desemnat de către Louis ca fiind tocmai intrarea în golf.

   — Este întortocheată intrarea asta-n golf, Louis? Nu sunt priponite prin apropiere diferite ambarcaţiuni pescăreşti?

   — N-am văzut pân-acum nici o barcă de pescari, răspunse musafirul negru.... Cred, mai degrabă că de golful ăsta se tem locuitorii insulei mai dihai decât de dracul şi asta din felurite motive.

   — Oricum, trebuie să fie foarte prudenţi! spuse Farrow. Poate că obişnuiesc să coboare-n spre golful ăsta băştinaşii care vin de pe Mont Pelee şi noi să n-avem deloc cunoştinţă de faptul acesta.

   Când Petre auzi ultimele cuvinte ale căpitanului coborî, fără a mai aştepta alte sfaturi, în interiorul submarinului şi- şi scoase la iveală pentru el şi George carabinele.

   Se gândea că astfel vor putea răspunde mai bine, cu foc, dacă vor fi nevoiţi s-o facă. Pistoalele nu le considera suficient de eficiente în acest caz. Căpitanul scutură numai din cap când îl văzu pe timonierul său cu armele, dar nu făcu nici un comentariu. Îşi propuse încă să vegheze să nu se facă uz de ele, în mod nesăbuit, deşi avea deplină încredere în discernământul lui Petre.

   Căpitanul ordonă să fie puse-n funcţiune amortizoarele pentru ca submarinul să se poată apropia repede şi fără zgomot.

   Cu atenţie, toţi cei ce stăteau în turn priveau acum direct în faţă. Cu cât mai repede se apropia ţărmul înalt de vreo opt metri, cu atât mai întunecate le păreau stâncile din faţă, dar ceea ce era important, izbutiră să aibă mereu în faţa ochilor, îmbucătura golfului, în care submarinul îşi căuta acum adăpost.

   Dox-ul lunecă silenţios în micul intrând al golfului.

   — Puteţi merge liniştiţi până la celălalt capăt al golfului, îi spuse pe un ton scăzut Louis, căpitanului. Apa se menţine peste tot la fel de adâncă.

   — Să sperăm că nu mai dăm pe aici de un alt vas, îşi exprimă căpitanul cu voce tare o altă grijă care îl măcina de-o bucată de vreme.

   După o călătorie de vreo zece minute, făcând multiple cotituri, sub conducerea ofiţerului de la cârmă, Plundow, Dox-ul ajunse nevătămat la capătul golfului, care avea o formă circulară. Între timp, Plundow îşi manevra în aşa fel vasul încât putea oricând păsări golful, fără dificultăţi. Merse de-a îndărătelea până la ţărm, astfel încât camarazii să poată debarca fără să fie nevoiţi de-a folosi barca de aluminiu. Chiar dacă pereţii malului erau abrupţi, nu până într-atâta, totuşi, încât să nu poată pune piciorul şi să nu reuşească să se caţere deasupra. Peste tot erau crăpături în stânci care puteau servi unui asemenea scop.

   În afară de tânărul negru, doar George şi Petre, alături de doctorul Bertram şi de căpitan aveau de gând să debarce.

   Petre luase cu sine o funie din cânepă de Manila foarte trainică şi lungă, deşi parcă destul de subţire, pe care şi-o aruncase neglijent pe umăr ca unul dintre alpiniştii versaţi

care tocmai vrea să întreprindă o ascensiune.

   La carabine renunţase. Dacă era să ajungă la o încăierare, sau erau nevoiţi să se apere, pistoalele ar fi fost suficiente, după părerea căpitanului.

   Împotriva poliţiei locale, nu aveau oricum de gând să pornească, rămânea doar posibilitatea să se ascundă cât mai bine pentru a nu fi descoperiţi. Louis arătă spre o cărare, care pornea chiar de la liziera muntelui.

   — Pe aici trebuie să ne începem urcuşul, monsieur căpitan, spuse el. Drumul se lărgeşte sus şi duce mai departe.

   — Rămâne pe tot parcursul la fel de abrupt? vru să ştie Farrow.

   Negrul scutură din cap.

   După ce primii metri fură parcurşi, Louis întrebă dacă putea s-o ia înainte, întrucât cunoştea drumul şi pe întuneric, în timp ce George, care mergea acum în frunte, trebuia să-şi găsească calea tot timpul prin pipăit.

   — N-am nimic împotrivă, dar fi atent să nu dai peste vreun poliţist. Poate că totuşi ar fi mai bine să vii imediat după George. În felul acesta poţi să-i spui ori de câte ori apare un impediment în cale şi în acelaşi timp să fii protejat. Înainte deci! Vrem să fim la marginea craterului când va răsări soarele!

   George se afla mereu în fruntea micului grup care urmărea cărarea abruptă. Drumul nu era lipsit de pericole, din cauza brumei de dimineaţă care umezise bine cărăruia făcând-o alunecoasă şi pe alocuri mocirloasă. George era însă tânăr şi sprinten. Aşa că nu era de mirare că doar Louis îl putut seconda de aproape, pe când ceilalţi rămăseseră puţin în urmă.

   Când ajunse sus, George se opri, apoi îşi scoase ocheanul şi examină cu atenţie cărăruia şerpuitoare care ducea până la marginea cazanului de deasupra. Acolo se afla aşadar craterul vulcanului stins, lucru confirmat şi de Louis care venise imediat în urma lui.

   Deşi Louis învăţase mult de la oamenii albi şi primise o educaţie superioară multor tineri de condiţia sa, rămăsese totuşi fiul tatălui său şi nu-şi putea reprima, în ciuda voinţei sale, angoasele relative la duhurile şi fantomele care puteau popula munţii aceştia.

  George parcurse perimetrul craterului masiv cu ajutorul ocheanului său. Deodată văzu din nou, preţ de-o secundă, scăpărarea unei luminiţe. Lumina pâlpâia deasupra craterului, dar către marginea acestuia. Chiar şi tânărul negru o putu vedea cu ochii liberi şi şopti cu înfrigurare:

  —  Acolo trebuie să fie oameni, Monsieur George. Problema e dacă sunt poliţişti!

  — O să-i întâlnim sus şi-o să ştim exact cu ce fel de oameni avem de-a face, răspunse George calm. Cred mai degrabă că sunt negri care caută ceva în crater şi se feresc s-o facă la lumina zilei.

  Căpitanul Farrow, doctorul şi Petre ajunseseră între timp lângă cei doi. George se-ntoarse spre tatăl său, întrebându- l:

  — Ce-ar putea să fie lumina aceea de deasupra craterului? Am văzut-o adineaori, foarte clar.

  Căpitanul nu putu să-i dea fiului său nici un răspuns la această întrebare, fireşte, ci recomandă să-şi reia împreună ascensiunea, dar cu multă prudenţă.

  Cărăruia care ducea în sus era mai largă decât presupuseseră şi nu foarte stâncoasă. Petre, care se apropiase de protejatul său George, scruta împreună cu acesta în permanenţă culmea, întrucât după fiecare bloc de stâncă putea să apară brusc un duşman.

  Câteodată tânărul tresărea brusc, crezând că tocmai a apărut o umbră duşmănoasă, dar nu erau decât proiecţii nocturne ale stâncilor înalte, cauzate de lumina lunii atotstăpânitoare. Domnea o tăcere de moarte sus pe creste. La început întâlniseră în drum tufişuri pitice, arbuşti sau iarbă, dar curând şi această vegetaţie rămăsese în urmă. De jur împrejur numai stânci răzleţe şi goale, siluete impozante de piatră care la lumina lunii făceau o impresie mai degrabă sinistră asupra camarazilor.

  Câteodată George îndrepta ocheanul său spre marginea craterului, dar luminiţa de adineaori nu mai reapăruse. Poate că omul care-şi luminase drumul cu lampa sa de buzunar dispăruse de cealaltă parte a craterului sau se

coborâse în acesta.

   Când George mai făcu o mică pauză pentru a-şi trage sufletul, îi şopti tatălui său:

   — Nu cred că e vorba de un poliţist, omul care-şi face de lucru acolo sus. Poate că-n interiorul craterului să fie încă rămase din timpuri mai vechi, vestigiile unui templu la care din când în când fac pelerinaje credincioşi. Sau poate că se mai serbează şi astăzi vechile ceremonii?

   — Întrebi cam multe pentru a-ţi putea da un singur răspuns, tinere. Totul e posibil. Dacă asemenea ceremonii se mai practică şi astăzi, atunci cu siguranţă e vorba de ceremonii ale unor culte interzise prin lege. Fără vreun motiv întemeiat nici chiar membrii unei secte nu şi-ar da osteneala să viziteze craterul în toiul nopţii.

   — Statueta cu şarpele de aur găsită de Louis, tată, arată destul de clar că asemenea ceremonii de cult s-au practicat în trecut şi poate încă se mai practică. Trebuie să fie vorba de un cult secret! Ce cult trebuie să fie acesta, încât nici un locuitor din Saint-Pierre să nu ştie nimic?

   — Cred că printre populaţia neagră din Martinica s-ar fi răspândit deja zvonuri dacă în craterul vulcanului s-ar fi sărbătorit într-adevăr vreun cult secret, fu de părere doctorul Bertram. Cine ştie cine mai are astăzi interes cu privire la vulcanul stins. Sunt multe motive pentru care un om ar putea scotoci noaptea în craterul unui vulcan!

   — Chiar şi noi vrem să urcăm până-n vârf, acolo sus, după care să coborâm în adâncul vulcanului, spuse căpitanul râzând. Şi doar despre noi, nimeni n-ar spune că avem de gând să sărbătorim vreun cult, acolo în interior. Nu vrem nici măcar să-nhăţăm vreun hoţ, ci doar să vedem ce caută alţi oameni acolo. De ce n-ar vrea, mă rog un alt om, care locuieşte pe insulă, să se convingă de tainele care există în crater? Poate c-a auzi de aşa ceva şi-acum întreprinde cercetări pe cont propriu.

   — Eu unul spun drept c-aş rămâne foarte dezamăgit dacă un alt om ne-ar lua-o înainte, spuse George oarecum neliniştit. Mai bine să ne grăbim!

   — Opreşte-te! Opreşte-te, George! Nu da totul peste cap! spuse căpitanul, căutând să tempereze elanul fiului său. Nu- ţi foloseşte la nimic dacă ne grăbim acum, atâta timp cât posibilul „concurent" a şi coborât în interior. Va trebuie să stabilim un plan de acţiune şi-n general să fim foarte prudenţi.

   George îşi dădu seama că tatăl său avea mare dreptate. Oricât s-ar fi grăbit, era mai bine să chibzuiască mai întâi. Din nou i se părură că umbele stâncilor ar fi nişte fantome groteşti ai unor oameni, gata să sară la atac. În cele din urmă, ajunseră pe stânca goală.

   Nu mai existau blocuri de stâncă în dosul cărora cineva sar fi putut ascunde. Gura craterului nu mai era departe, doar o sută cincizeci de metri după aprecierea lui George.

   Drumul deveni din nou abrupt şi cărăruia foarte netedă şi alunecoasă, astfel încât camarazii numai cu foarte mare greutate puteau să înainteze.

   După ce-ar fi ajuns la marginea craterului ar fi putut privi în interiorul lui şi-atunci ar fi putut şti mai mult, de aceea cu ultimul dram de energie năzuiră înainte.

   George ajunse primul la marginea craterului. Aproape că s-a dat o întrecere între el şi Petre, care dintre ei doi va fi primul la marginea craterului. Oricât de îndemânatic era Petre, tinereţea impetuoasă a lui George învinse. Plin de curiozitate nesăţioasă fiul căpitanului Farrow privi în interior. Spre marea lui dezamăgire nu putut recunoaşte nimic. O parte a conului de intrare era luminată de lună, dar numai vreo cincisprezece metri în adâncime, întrucât luna nu mai era chiar atât de sus pe cer. Partea luminată a craterului stătea chiar înaintea tânărului şi tot ce putu vedea erau stâncile enorme, cu creste încovoiate mari şi mici care se iţeau de pretutindeni. Se putea face coborâşul chiar şi fără ajutorul frânghiei. Poate că de partea neluminată accesul era de asemenea posibil, întrucât aici dispăruse omul care luminase cu lampa sa de buzunar, în adâncime.

   Între timp, camarazii şi tânărul negru Louis ajunseră şi ei la marginea craterului şi se aşezară astfel încât să poată privi prin conul întunecat care se deschidea în faţa lor.

   — Nu prea e mult de văzut aici, şopti doctorul. Am sperat să găsim vreun semn că aici s-ar afla resturile sau ruinele unui templu.

   — Poate că există, totuşi, dar mult mai în adâncime. Deci, ce facem domnule căpitan, coborâm sau nu? Omul cu lanterna lui nu s-a speriat nici el de întunericul din interior.

   — Omul cu lampa lui de buzunar cunoaşte cel puţin drumul, contraatacă căpitanul. Se poate vedea pe peretele din faţa noastră că pe aici se poate coborî destul de bine. Stâncile sunt masive şi prezintă adâncituri şi ieşituri de care te poţi agăţa la nevoie. Cu toate astea, sfatul meu e să mai aşteptăm, poate-l vedem pe omul care-a coborât înaintea noastră pe undeva.

   — Să aprindem deodată cu toţii lămpile noastre de buzunar, proiectând şuvoiul de lumină pe peretele opus. În felul ăsta vom vedea foarte bine peretele de acolo.

   — Nu e bine deloc, îl contrazise căpitanul. Ne-ar aduce într-un pericol foarte mare, în caz că omul care a coborât ar crede că suntem duşmanii lui şi că i-am luat urma. Dacă e vorba să coborâm, atunci s-o facem pe întuneric! Deşi cred că tot mai bine ar fi s-aşteptăm răsăritul soarelui, care nu poate fi departe.

   —  Lasă-mă cel puţin pe mine, tată, să fac o încercare, îl rugă George. Petre mă va putea ţine de frânghie şi să mă tragă imediat afară în caz de pericol. După părerea mea, puţin mai jos este o porţiune pe care se poate coborî foarte uşor.

   Farrow mai şovăia încă, dar fiul său veni cu argumentul că pe întuneric ar putea observa ceva ce n-ar putea-o face odată cu venirea zorilor.

   — Luna a dispărut de tot, constată George. Acum n-aş putea fi deloc văzut de jos, dacă Petre mă va lăsa binişor cu frânghia în adâncime.

   — Într-o jumătate de oră se face ziuă, George. Ştii prea bine că de regulă îţi îndeplinesc orice cerere, dar acum consider c-ar fi mai bine să mai aştepţi puţin.

   Cu toate acestea căpitanul Farrow se-nvoi până la urmă, după ce constată că George nu contenea cu rugăminţile. Îşi dădu consimţământul cu inima strânsă, avertizându-l încă o dată să nu facă ceva necugetat.

   George îşi petrecu capătul frânghiei în jurul braţelor. Petre o înnodă bine şi tânărul ştia că un nod pe care-l făcea

Petre nu se va desface şi nu va ceda niciodată.

  De îndată ce fu deasupra marginii craterului, pipăi cu grijă peretele interior al acestuia, atât cât putea ajunge cu braţele. Aşa cum sperase, găsi suficiente ieşinduri şi proeminenţe care-i permiteau o coborâre securizată. Pipăi apoi cu picioarele ţinându-se de marginea craterului, până ce găsi un sprijin solid pentru ele. Căuta să facă cât mai puţin zgomot cu putinţă. Totuşi, uneori în ciuda precauţiilor, câte o pietricică se mai desprindea, căzând în adâncuri, lovindu-se de pereţi sau ricoşând din stâncă. De fiecare dată tânărul îşi oprea coborâşul pândind o mişcare de răspuns, până a de hotărî să-şi reia mersul. Dar o tăcere misterioasă domnea în interiorul craterului. Cu cât se cobora mai adânc cu atât era mai curios şi curând uită toate sfaturile bune ale tatălui său. Pentru el nu mai conta decât descinderea în interior!

  Cu dinţii încleştaţi, tânărul îşi continua coborâtul, dar mai păstra o doză de prudenţă, de aceea nu înainta prea repede. Nu putea coborî de altfel în linie dreaptă, ci făcea paşi laterali la stânga şi la dreapta, pentru a se putea folosi de avantajele terenului care îi asigurau un minimum de stabilitate. Deodată zgomote ciudate ajunseră până la urechea lui şi tânărul se opri brusc. Suna ca un fel de râs găunos şi înăbuşit.

  Lui George începu să nu-i mai placă descinderea. Cine-ar putea scoate asemenea zgomote? Apoi totul se linişti, dar tăcerea care se lăsă nu i se păru mai puţin lugubră. Multă vreme rămase ţintuit locului, după care se desprinse brusc şi-şi reluă coborârea.

ÎN INTERIORUL MUNTELUI

   DINTR-ODATĂ PICIORUL LUI GEORGE nu mai găsi sprijin. Probabil că dăduse de o deschizătură sau spărtură în stâncă mai adâncă ca de obicei. Poate că era vorba chiar de o văgăună de unde auzise zgomotele. Se prinse de frânghie cu ambele mâini şi se săltă puţin deasupra.

   Doi metri material căută din nou sprijin pentru picioarele sale şi-n cele din urmă îl găsi. Ceva mai repede decât adineauri se coborî din nou şi pipăi cu extremitatea membrelor, mâini şi picioare, până ce găsi spărtura în stâncă. Abia apoi prin tatonări continue puse piciorul pe sol. Un curent de aer rece îl înconjură imediat, venind dintr-o spărtură în perete. Puţin mai târziu, George se săltă cu partea superioară a corpului în văgăuna şi ascultă cu atenţie, dar nu auzi nimic.

   Să fi venit zgomotele din cu totul altă parte? Nu, aşa ceva era exclus. Tânărul intră cu toată porţiunea trupului său înăuntru, după care se lăsă la pământ, ascultând cu încordare. Se ridică însă după o vreme, când constată că nu se aude nimic.

   Ce era de făcut? Să se dezlege de frânghie, pentru a merge mai adânc în văgăună?

   Era mai înţelept deocamdată să ţină frânghia încolăcită în jurul pieptului şi să exploreze cât i-ar fi permis autonomia frânghiei. N-ar fi exclus să primească o lovitură atât de puternică încât nu s-ar putea apăra şi-n acest caz Petre l-ar fi putut trage-n sus şi aduce-n siguranţă.

   Cu pistolul în mâna dreaptă cu lampa de buzunar în stânga, coborî încetişor în văgăună. Atât timp cât avea mâna pe pistol se simţea în siguranţă. Dacă va auzi un zgomot suspect ar putea aprinde brusc lampa orbindu-şi adversarul. Îşi ţinea puţin mâna stângă spre stânga, mâna în care ţinea pregătită lampa pentru a nu servi drept ţintă într-un atac neaşteptat.

   Cu palma mâinii stângi pipăi peretele uriaş. Pătrunsese deja vreo zece metri înăuntru văgăunii când deodată în

spatele său se făcu lumină, în acelaşi timp simţind o împinsătură zdravănă.

   Când se întoarse repede, cât putu de repede, îngheţă de spaimă observând că funia fusese tăiată. Capătul acesteia atârna la intrarea în văgăună, spânzurând în jos.

   Trase cât putu de repede capătul frânghiei la sine şi se grăbi spre intrarea în văgăună. În dreapta acesteia văzu o proeminenţă stâncoasă, păşi într-acolo şi se uită mai întâi în sus. Repusese între timp lampa şi pistolul în cingătoare, respectiv în buzunarul de la pantaloni întrucât dorea să aibă mâinile libere pentru a se căţăra şi ţine de stâncă.

   Cercetă capătul frânghiei cu atenţie devenind conştient că aceasta fusese tăiată cu ajutorul unui instrument cu lama ascuţită.

   Dar unde rămăseseră camarazii? De ce nu le văzuse nici o clipă, când privise-n sus, capetele înşirate de-a lungul marginilor craterului, aşa cum se aşteptase? Să-i fi ameninţat un pericol iminent ce i-a determinat să-şi retragă brusc capetele?

   Dar în acest din urmă caz, de ce n-a primit un semnal, măcar acustic din partea lor? N-ar fi exclus să fi fost atacaţi din spate şi legaţi, chiar în clipa în care priveau în jos spre el. Dacă aceasta era situaţia, atunci ghemuit aşa cum era pe colţul acesta abrupt de stâncă, servea o cauză pierdută.

   Pentru oamenii care puteau privi peste marginea craterului, el devenise între timp o ţintă sigură. Nu se putea întoarce repede într-o parte sau să se arunce la pământ.

   Singura modalitate de scăpare pentru George rămăsese numai refugiul în văgăună. Sau n-ar fi mai bine să încerce repede să se urce îndărăt pentru a constata ce se întâmplase cu camarazii săi? Înainte de toate îşi desfăcu frânghia din jurul trunchiului întrucât i-ar fi împiedecat libertatea de mişcare. După ce se uită în detaliu la urcuşul care-l aştepta, realiză că acesta nu mai era deloc o bagatelă. Cu ajutorul frânghiei ar fi fost cu totul altceva. Un pas greşit în acest caz n-ar fi însemnat o catastrofă, întrucât Petre l-ar fi prins la timp.

   George căpătă între timp impresia că încercarea de-a ajunge sus fără ajutorul cuiva s-ar fi soldat uşor c-o prăbuşire în prăpastie. Dar nu-l pândea şi-aşa un pericol şi mai mare din spate? Se găsea-n felul acesta la intrarea în văgăună, ca implantat într-o râpă şi îi era imposibil să-şi ţină ochii concomitent în faţă şi în spate.

   Dar dacă ar îndrăzni să meargă puţin mai adânc în văgăună?

   Da, asta ar fi poate cel mai bun lucru! Se lipi strâns de peretele văgăunii şi-o porni înainte. Poate că aceasta va face o cotitură care-l va proteja de lumina ţipătoare care venea de sus. Îşi trase din nou pistolul şi lampa de buzunar. Fără zgomot, se strecură mai departe. Înaintea lui se lăsa întunericul. Şi asta după ce privise zorile care se iviseră la gura craterului.

   Treptat, întunericul se mai risipi. Culoarul care continua să ducă în interiorul muntelui făcu o cotitură spre stânga şi când George, după câteva minute se reîntoarse, nu mai văzu intrarea în văgăună.

   Culoarul se afunda din ce în ce mai mult şi acum George putu să-şi dea seama că peretele din stânga se curbase considerabil. Se părea că gangul acesta mergea paralel cu peretele craterului, în interiorul muntelui. Poate că odinioară fusese una din căile de expulzare a lavei din interior. Tânărul se opri în clipa când auzi din nou zgomotele misterioase. De data asta le putu auzi mai clar şi i se păru chiar că a recunoscut în acestea râsetele mai multor oameni. Se bucurau de parcă le-ar fi reuşit o glumă sau o lovitură oarecare împotriva unor prezumtivi adversari.

   George nu putut să nu facă o legătură în aceste râsete triumfătoare şi dispariţia subită a camarazilor săi.

   Dacă au fost prinşi şi târâţi în interiorul muntelui?

   Nu era cazul să se teamă de prezenţa vreunei santinele întrucât acei oameni n-ar fi putut bănui că el, George, a găsit o a doua cale de acces, în afară de cea obişnuită pe care-o foloseau ei înşişi.

   Poate că ignorau prezenţa unei persoane în interiorul craterului? La o gândire mai aprofundată, George fu nevoit să respingă ideea, întrucât funia nu ar fi putut fi tăiată decât de către unul dintre indivizi.

   Problema se punea de ce nu i-au trimis în întâmpinare un om zdravăn pentru a-l face şi pe el prizonier, ca şi pe ceilalţi?

   Să nu se găsească în realitate totuşi pe culoarul de acces sau acesta să fi fost unul prevăzut cu capcane sau cu sens unic?

   Râsul încetă. În locul acestuia se auzi acum o voce ascuţită, care suna extrem de găunos. Vorbele pronunţate nu le înţelegea, dar localiză de unde proveneau acestea. De undeva din adâncime, deci gangul ducea încă şi mai jos.

   Se hotărî să aprindă pentru o secundă lampa de buzunar şi constată astfel că gangul avea o lăţime de doi metri şi o înălţime de unul şi jumătate. Pereţii erau construiţi din lavă solidificată, mult mai compactă şi netedă decât cea de afară supusă eroziunilor şi intemperiilor.

   Câte milenii să fi trecut, ca peretele exterior să fi fost mâncat atât de mult de soare, vânt sau frig, încât să devină atât de fiabil?

   Nu avea a se teme de vreo capcană săpată-n perete sau podeaua de lavă, întrucât aceasta n-ar fi permis-o fără a se pune în primejdie securitatea întregului gang.

   George grăbi pasul, din când în când aprinzându-şi lampa de buzunar pentru a-şi lumina drumul. De fiecare dată remarca gangul curbat cu pereţii săi netezi.

   Zgomotele de voci auzite de George se făcură din nou simţite, numai că de data asta păreau să fie cu totul alte voci. Glasurile camarazilor săi nu le recunoscu totuşi. Deodată, acestea se intensificară brusc după care intensitatea se domoli, după ce mai făcu câţiva paşi.

   Tânărul se opri, luminându-şi cu lampa de buzunar în jur. Văzu sus, în plafonul gangului o deschizătură ce părea să aibă o jumătate de metru diametru.

   Zgomotul de voci venea evident prin deschizătură. Se gândea dacă n-ar fi posibil să se strecoare înăuntru. Mai întâi trebuia să se urce, ceea ce nu era chiar uşor. Putea să se apuce cu mâinile şi să-şi introducă, ridicându-se treptat, corpul în deschizătură, dar din cauza netezimii pereţilor de stâncă nu putut găsi sprijin pentru picioare. Reuşi să se ţină cu stânga de o proeminenţă-n stâncă în timp ce cu dreapta bâjbâi în interiorul puţului din plafon. De abia după ce găsi un sprijin pentru mâna lui dreaptă, tânărul se prinse şi cu stânga. Lampa de buzunar şi pistolul şi le pusese deja la cingătoare. Pentru a se aburca cu tot trupul înăuntru, ar fi trebuit să-şi găsească pentru mâini un punct de sprijin mai consistent. Acesta lipsea însă, peretele fiind prea neted. Cu o resemnare furioasă, George trebui să constate că nu putea să-şi realizeze intenţia.

   Totuşi un avantaj obţinuse prin strădania lui. Putea înţelege cel puţin orice cuvânt ce spuneau acele voci.

   Convorbirea pe care fiul căpitanului Farrow o auzi se purta într-o franceză rudimentară, de unde se putea trage concluzia că era vorbită de către negri. Aceştia n-o stăpâneau la perfecţie astfel încât George putut distinge doar cuvintele: sfânt... pedeapsă... bucuria şarpelui. Tânărul se-ntreba chiar dacă din convorbirea asta trunchiată nu reieşea că unul dintre camarazii săi fusese prins şi i se pronunţa tocmai sentinţa.

   Căpătă astfel sens fraza potrivit căreia, străinii care au încălcat sanctuarul urmează să fie pedepsiţi, pedeapsa provocând bucuria şarpelui. Dacă ghicise bine, atunci era vorba aici de practicanţii unui cult secret al şarpelui de aur, care avea o strânsă legătură cu chipul şarpelui de aur pe care-l poseda şi Louis. Problema se punea cum ar putea George deveni util camarazilor săi captivi în interiorul craterului?

   Când începură să-l doară braţele şi-n cele din urmă să-i amorţească, îşi dădu drumul încet din nou în gangul deasupra căreia era postată deschizătura.

   Ce era de făcut pe mai departe? Neputându-şi găsi răspuns singur la întrebare, hotărî să coboare gangul din ce în ce mai adânc. Îşi trase din nou lampa de buzunar şi pistolul de la cingătoare şi lăsă să cadă fascicolul luminos în juru-i, dar nimic nu se schimbă din peisajul pe care-l cunoştea deja.

   În cele din urmă gangul se termină. În faţa peretelui în care ajunse se căsca acum o deschizătură întunecoasă în podea. Tânărul ar fi alunecat în prăpastie dacă cu o clipă înainte n-ar fi luminat întâmplător înaintea lui. Deschizătura respectivă avea conturul unui puţ şi probabil că nu era altceva decât unul din hornurile prin care izbucnise lava în perioada de activitate a vulcanului.

   George se lungi pe pământ şi pipăi pereţii puţului, care nu erau netezi, ci aveau proeminenţe şi adâncituri pe care le putea folosi-n caz de nevoie în chip de trepte. Nu-şi dădea seama pe moment dacă puţul ar fi putut fi folosit ca

0 a doua ieşire.

   Fără a mai cugeta mult, George se opinti deasupra gurii puţului şi începu să coboare. Pistolul şi-l pusese-n aşa fel al cingătoare, încât să poată face uz imediat de el, în caz că va fi necesar. De-abia coborâse şase metri când din nou auzi vocile care vorbeau franceza stâlcită.

   De data asta percepu alte cuvinte cum ar fi: foc... sânge... şarpe. Aceste vorbe sunau mult mai convingătoare şi c-o tonalitate mult mai ameninţătoare decât primele care-

1 răzbătuse la ureche.

   O ceaţă fină, ca provenită de la un foc, veni de jos, învăluindu-l pe tânăr. O parte din fumul pe care-l provocase focul din interior părea să-şi fi croit drum prin interiorul puţului. George respiră încet, la intervale mici pentru a nu-l apuca vreun acces de tuse. Din când în când privea în jos. Deodată îi deveni clar ce însemna acest lucru. Dedesubtul puţului a fost aprins un foc. Puţul, prin care tocmai se coborâse arătă într-adevăr de parcă ar fi fost un horn uriaş: fumul şi căldura ieşeau pe deasupra. Flăcările îşi slăbiseră pe moment intensitatea, apoi izbucniră c-o nouă forţă, explozia de lumină şi căldură, de îndată ce fuseseră realimentate.

   O dâră de fum se ridică drept în sus. George îşi închise ochii şi-şi ţinu respiraţia.

   Când redeschise ochii coloana de fum se dispersase, în locul acesteia limbile ascuţite ale flăcărilor începură să-şi aibă efectul lor.

   — Massers acum trebuie să moară, răsună deodată de jos vocea unui individ necunoscut, care după modul de adresare, nu putea fi decât vocea unui negru.

   — Când Masser ajunge în foc, şarpe de bucură.

   Aşadar pericolul în care se aflau camarazii trebuia să fi atins punctul culminant. George îşi muşcă buzele şi începu din nou să coboare. Hotărî ca ultimii metri să-i parcurgă jumătate în virtutea inerţiei, chiar de-ar fi fost să cadă în mijlocul flăcărilor.

  Înainte ca negrii înspăimântaţi să-şi dea seama ce se petrece, el voia să-i elibereze pe prizonieri printr-o acţiune hotărâtă.

  Lui George îi deveni treptat clar din ce motiv negrii nu postaseră nici o santinelă în gang. Ştiau că fumul va pătrunde-n gang şi va înăbuşi treptat orice suflare de viaţă şi pe deasupra nu bănuiau că cineva se va putea coborî prin horn sau coşul ăsta natural până jos la ei.

  Tânărul ajunsese cam la patru metri deasupra focului când piciorul său, cu care-şi testa mereu calea, nu mai găsi nici un punct de sprijin. Să se fi suit unul dintre negri sus în puţ şi să fi tăiat şi netezit proeminenţele naturale, care-i serviseră până acum de trepte? Asta ar fi putu fi ultima capcană a acestor negri diabolici.

  George nu vedea altă alternativă decât să sară în mijlocul negrilor, chiar dacă ar fi fost să cadă pentru început în flăcări. Din nou fu aruncat combustibil în flăcările ce stau să pălească. În curând va reizbucni o pălălaie şi mai mare.

  Acest răgaz însă trebuia exploatat la maximum. Se împinse cu mâinile de la perete şi sări în jos cu picioarele puţin desfăcute. Nori de fum îl înconjurară imediat, dar nu le dădu atenţie. Pentru a-i speria pe negri scoase un ţipăt sălbatic cât mai fioros cu putinţă. În acel moment nu se putut opri să nu se gândească la prietenul negru al celor doi aventurieri Robert Bertram şi Marian Farrow, acel om minunat numit Pongo, care-şi punea duşmanii din junglă pe fugă numai scoţând ţipătul acela fioros.

  Ţipătul fu amplificat în văgăuna asta subterană în aşa mod încât la rândul lor negri se puseră să urle de surprindere şi groază.

  George căzuse în mijlocul vreascurilor aprinse din care tocmai izbucnise o flacără în sus. Ţipând din nou, George sări undeva lateral de foc. Avusese noroc c-a căzut în picioare. Putu în felul acesta să-şi ducă ambele mâini la pistoalele pe care le avea la cingătoare, reuşind să scape fără arsuri din foc.

  Faptul că pantofii şi ciorapii săi au suferit totuşi anumite stricăciuni, asta nu băgă de seamă George în primul moment. Chiar dacă ar fi băgat de seamă n-ar fi acordat importanţă acestui lucru.

  George căzuse într-o peşteră de formă circulară, creată de natură printr-o catastrofă oarecare în inima muntelui. În mijlocul acestei grote ardea un al doilea foc şi lângă acesta se găseau câteva siluete culcate, în care George îi recunoscu pe camarazii săi. Aceştia, la apariţia intempestivă a tânărului, în mijlocul focului, îşi ridicară uimiţi capetele, uitându-se la el ca la o apariţie de pe altă lume. De pistoale nu mai apucă George să facă uz, întrucât negrii dispăruseră ca prin farmec.

  Aceştia în clipele care urmară apariţiei tânărului în mijlocul focului, se precipitară spre ieşire şi-o luaseră la sănătoasa.

  George nu mai pregetă nici o clipă. Se grăbi înspre tovarăşii săi şi le tăie repede legăturile. Pentru început îl eliberă pe tatăl său, care-i dădu la rându-i o mână de ajutor pentru eliberarea celorlalţi. Căpitanul îi şi spuse pe când lucra la legăturile fiului său:

  — George, nici că se putea să fi sosit la un moment mai potrivit. Negrii erau tocmai pe cale de a ne arunca în mijlocul flăcărilor. Pot să recunosc că eu însumi m-am speriat când a răsunat primul tău strigăt reverberat de pereţii peşterii. Când după al doilea strigăt ai căzut în jar, curajul negrilor, cât a mai rămas, s-a dus pe apa sâmbetei. Au dispărut cu toţii în gangul pe unde ne-au târât până aici. Trebuie să ieşim repede de aici, până nu se dezmeticesc negrii din nou. Sunt în posesia armelor noastre şi am impresia că ştiu cum să le mânuiască.

  — Dar mai aveţi încă cuţitele voastre de buzunar, după cum constat, spuse George. Eu am două pistoale, ia tu unul, tată!

  Se uită repede-n jurul său, după care continuă:

  — Pare să fie cu adevărat vorba de un templu vechi, folosit de către negri pentru practicarea cultului lor. Uite aici pe perete este întruchipat şi un şarpe!

  Lângă nişa în care ardea focul, George văzu doi şerpi supradimensionaţi din metal strălucitor. Merse de îndată într-acolo şi întrebă:

   — Să fie oare făcuţi din aur pur? Atunci trebuie să aibă o valoare deosebită, întrucât peste valoarea aurului în sine se suprapune măiestria lucrării şi vechimea.

   — Nu prea avem timp să ne batem capul cu asta, strigă căpitanul Farrow. Înainte! Trebuie să-ncercăm să ieşim din interiorul muntelui ăstuia. Negrii ne-au atacat din spate, în timp ce stăteam aplecaţi peste marginea craterului. Nu te- am mai putut avertiza dragă George, întrucât totul se petrecu foarte repede. Să ne grăbim, băiatule, mai târziu vom putea sta-n linişte de vorbă, despre ce-am văzut sau auzit. Uite, aici în stânga este gangul. Ia-o înainte! Eu voi veni chiar în urma ta. Oricum, noi suntem singurii care posedăm arme de foc.

   — Ar trebui să ne recuperăm armele de la negrii ăştia! spuse George dornic de luptă.

   — Avem arme destule pe Dox-ul nostru. Nu e cazul că ne batem capul cu ele.

   — Mi-ar plăcea însă să cunosc mai îndeaproape templul ăsta străvechi, răspunse fiul căpitanului Farrow. Am putea lua la de la bord câteva grenade cu gaze şi să-i expediem în patria visurilor pentru douăzeci şi patru de ore pe toţii negrii ăştia.

   — Deocamdată să ieşim afară! îl grăbi căpitanul. Ceea ce vom face mai departe vom vedea după aceea.

   George scăpără lumina lămpii sale de buzunar. Trebuia din fericire s-o ascundă, întrucât negrii ştiau prea bine că un străin nimerise în templul lor.

   Dacă-n primele clipe ale spaimei şi-or fi închipuind că au de-a face cu-n demon sau spirit care-a apărut brusc în faţa lor, după o matură chibzuinţă îşi vor da seama că au în faţa lor doar un om.

   Gangul pe care apucase acum George în fruntea camarazilor era foarte asemănător cu gangul pe care îl folosise nu demult chiar el. Drumul ducea mereu înainte şi făcea destule cotituri, ceea ce reclama mereu atenţie.

   Dar negrii înspăimântaţi părură să fi părăsit deja gangul.

   Fără a fi primejduiţi în vreun fel, camarazii urcară necontenit şi nu dură mult până ce apăru-n faţa lor o geană de lumină. Era chiar lumina zilei şi-n cele din urmă se treziră cu toţii pe o mică platformă stâncoasă, la vreo şaizeci de metri sub buza vulcanului.

   — Am ajuns din nou într-o zonă acoperită de stânci, spuse doctorul. Da, da, cam pe aici s-ar afla şi intrarea în templul subpământean. Dar unde să se fi retras „prietenii noştri negri". N-aş vrea cu nici un preţ să-mi las armele în mâinile lor, după ce m-am obişnuit cu ele.

   — Poate că negrii s-au postat după stânci, pe undeva, spuse căpitanul. Nu cred că are rost să ne mai pierdem vremea căutându-i. Propun mai degrabă să ne întoarcem pe submarin pentru a ne înzestra cu arme noi. Apoi, dacă mai avem chef, putem să ne mai întoarcem aici, dar numai în noaptea următoare! Poate vom avea şansa de a-i surprinde pe membrii sectei în templul lor.

   — Am o propunere, spuse George imediat. În timp ce voi vă întoarceţi pe vas, eu rămân cu armele mele aici şi după ce mă voi ascunde bine voi putea supraveghea intrarea-n templul subteran. Diseară, când vă veţi întoarce, vă voi putea spune, cu precizie dacă negrii s-au retras în bârlogul lor. Petre îmi va putea aduce de mâncare şi de băut de pe submarin, până atunci voi putea să mai rabd. După aceea poate să rămână cu mine până la căderea întunericului.

   — Cred că-i prea periculos, tinere! răspunse imediat căpitanul. Ideea în sine nu-i rea, mai ales că negrii de aici sunt meşteri în a se strecura neobservaţi. Fără veste ne-am trezit cu ei în spatele nostru. A fost apoi prea târziu să ne mai apărăm. Ţi se poate întâmpla şi ţie, George, dacă nu bagi bine de seamă.

   — N-o să mă surprindă ei prea uşor, tată! strigă George încrezător. Voi aţi fost distraşi de coborârea mea în crater şi pe urmă era încă noapte, vizibilitatea era redusă. Eu sunt prevenit de acuma, ceea ce este o mare deosebire. Uite blocul acela de stâncă este ca făcut pentru ascunzătoarea mea. Dacă mă strecor în văgăuna aceea din interior, am o acoperire minunată. De deasupra nu mă pândeşte nici un pericol, iar intrarea în peşteră care duce la templul subteran o am tot timpul în observaţie!

   George îşi puse repede ideea în practică. Se târî în scobitura de la baza stâncii şi chiar căpitanul n-avu încotro şi trebui să admită că, din spate, George nu avea cum fi luat prin surprindere.

   — Ei, din partea mea rămâi aici, admise Farrow până la urmă. Petre se va întoarce cât mai repede. Fii însă foarte prevăzător şi nu face nimic pe cont propriu, dacă negrii se întorc. Înainte de toate, nu-i urmări! Şi mai ales în gang! Aşteaptă până ne întoarcem cu grenadele cu gaze. O să-i dau lui Petre două şi pentru tine. Să sperăm că nu te-a văzut nici un negru când te-ai strecurat în scobitura din stâncă.

   Cu asta camarazii se-ndepărtară, luând-o spre submarin.

ÎNTR-O SITUAŢIE DISPERATĂ

  DE ÎNDATĂ CE CAMARAZI nu se mai văzură, George se-ntinse cât era de lung la sol, în scorbură şi-şi scoase capul afară numai atât cât să poată supraveghea intrarea în templul săpat în stâncă. Era de presupus că va petrece destul de mult în aşteptare, chiar dacă Petre se va trudi şi va veni cât se poate de repede.

  Domnea o tăcere mormântală, pe care tânărul n-o percepu ca un lucru neplăcut. Dimpotrivă în acest fel putea să audă paşii unui intrus, oricât ar fi fost ei de furişaţi. Se părea că aici orice urmă de viaţă a dispărut. Stâncile zăceau pretutindeni goale, zdrenţuite, mute şi fireşte... neînsufleţite, nici o insectă nu mai zumzăia în jur.

  Se scurse aproape o oră, dar tânărul nu-şi slăbi atenţia. Să mai fi rămas negrii în interiorul muntelui? Sau poate că s-au întors demult în adăposturile lor. În acest caz, n-ar fi fost prea mult să-şi încordeze el, aici, zadarnic atenţia? Sigur că aşa se petrecuseră lucrurile, serbările de cult au loc de obicei noaptea, în condiţii cât mai ferite.

  Deodată George auzi un zgomot uşor, ca şi cum o pietricică s-ar fi desprins de la locul ei şi-ar fi căzut de pe stâncă pe pământ. Imediat tânărul intră în alertă, iar mâna sa dreaptă i se încleştă pe mânerul pistolului. Se uită cu atenţie de jur împrejur, dar nu putut recunoaşte deloc de unde provenea zgomotul. Un animal n-ar fi putut provoca rostogolirea pietrei, iar vântul nu bătea deloc. Singura concluzie era că negrii se aflau pe undeva prin apropiere.

  George nu putu stabili cu exactitate direcţia din care venea zgomotul cauzat. Din nou se repetă, încă acelaşi zgomot aşa că tânărul dădu din cap satisfăcut. Zgomotul provenea din spatele stâncii în care stătea ascuns. Se punea problema dacă negrii îl observaseră când se ascunsese aici.

  George se retrase cu-n pas şi întrucât scorbura din stâncă nu era prea adâncă, trebui să stea destul de ghemuit, dar cu asta se obişnuise deja.

   Din nou se auziră zgomotele de dinainte, dar de data asta atât de aproape şi de clar, încât George trebui să admită că mica peşteră în care-şi căutase pe moment adăpost, trebuia să aibă o ieşire şi pe partea opusă aceleia pe care intrase el. Recunoscu ceva mai târziu că totuşi zgomotele veneau de afară, sau poate voiau să-l ia prin surprindere, sărind de sus. În acest caz trebuia să se fi mişcat mai uşor. În momentul următor, auzi clar cum un corp străin se freca de piatră.

   George zâmbi, gândindu-se la neîndemânarea negrilor, dar zâmbetul îi trecu repede. Nu cumva îl pândea totuşi un alt pericol? N-ar fi fost totuşi mai nimerit să se strecoare afară din peşteră, să-ncerce la rândul său să-l surprindă pe prezumtivul intrus?

   Poate că ar fi totuşi posibil să reuşească fără vărsare de sânge.

   Deodată zbură ceva de sus prin deschizătura micii peşteri în care era ascuns tânărul. Nu era un corp omenesc ci un mănunchi de vreascuri uscate, arzând şi care căzură chiar în faţa scobiturii. Asta era tactica de atac, la care nu se aştepta deloc.

   Acum nu mai putea în nici un fel să mai rămână în peşteră. Dacă s-ar fi putut întoarce cel puţin repede! În acest caz ar fi putut arunca legătura de vreascuri c-o lovitură de picior. Dar pentru întors nu prea era loc. Aşadar nu-i mai rămânea de ales decât să părăsească peştera cu capul înainte. George se sprijini cu piciorul de peretele din spate al micii peşteri şi se aruncă cu o smucitură înainte. Înainte de-a găsi sprijin pentru picioarele sale, primi o lovitură care-l aruncă la pământ. Cu o încercare deznădăjduită încercă să se apere aruncându-se într-o parte, dar a doua lovitură îl lăsă fără apărare.

   Când îşi reveni în simţiri constată că ameţea şi avea o puternică senzaţie de vomă. Vru să-şi ducă mâna la capul care-l durea îngrozitor, dar o durere ascuţită îl anunţă că era legat fedeleş.

   Îi veniră repede-n minte ultimele întâmplări, legătura de vreascuri aruncată, care-l obligase să iasă din scorbură, încercarea sa de-a părăsi mica peşteră din stâncă, precum şi loviturile pe care le primise după aceea şi care-l aduseseră în prag de leşin.

  Aşadar, ajunsese-n mâinile negrilor, care urmau să-şi serbeze ceremonia cultului lor secret în templul din interiorul craterului. Bine mai nimerise! George îşi ridică numai puţin pleoapele, pentru că nu voia să se afle e s-a deşteptat. Nu era cazul să fie remarcat, întrucât nu se găsea în cea mai bună formă. Îl durea prea rău capul pentru asta.

  Temerile i se adeveriseră. Zăcea în mijlocul aceleiaşi încăperi din care camarazii se eliberaseră de curând. În apropierea lui se înălţau reprezentările strălucitoare ale şerpilor de cult.

  George văzu un negru înalt şi voinic, care se ghemui în faţa celor doi şerpi şi-şi împreună mâinile a rugă.

  Acesta era fără îndoială preotul sectei, întrucât pe lângă statura impunătoare, era şi mai în vârstă şi puţin mai departe de aceasta îngenuncheară alţi opt negri, care nu-l pierdeau din ochi pe preotul lor.

  Preotul începu să execute mişcări ciudate cu braţele şi murmurând cuvinte într-o limbă străină, adresate zeului necunoscut. Se părea că îl invoca pe zeu, care juca aici şi un rol de oracol şi George îşi dădu seama că numai cu acesta avea rost să trateze.

  Încearcă să vadă dacă nu-şi poate slăbi legăturile. Încet, dar cu toată forţa de care dispunea îşi întoarse încheieturile mâinilor încolo şi încoace. Trebui să strângă din dinţi, întrucât simţea dureri înţepătoare. Un efect secundar îl avură totuşi durerile la încheieturi.

  Îl făcură să neglijeze durerile de cap, care trecură pe planul al doilea. Curând George îşi dădu seama că-n felul acesta nu-şi putea slăbi legăturile.

  Negrii îl legaseră cu fâşii de palmier subţiri şi care nu se rupeau, deloc, intrându-i în carne la fiecare sforţare, neslăbindu-se în felul acesta.

  După o ultimă încercare, renunţă definitive să mai facă ceva. Măcar dacă ar fi putut să-şi slăbească legăturile de la picioare, ar fi reuşit apoi să fugă chiar dacă îşi păstra legăturile de la mâini.

   Petre era pe drumul spre crater şi ştia să l-ar fi întâlnit cu siguranţă undeva, pe drumul evadării.

   Negrii nu-i acordau pe moment nici o atenţie. Ca vrăjiţi, urmăreau în extaz mişcările încete ale preotului lor. George avea acum toată liniştea pentru a putea privi în jur, întrucât negrii nu-i vor acorda nici o atenţie o bună bucată de timp. Văzu întâmplător lângă el o bucată de piatră ascuţită şi fără a-i slăbi pe negrii din ochi se rostogoli spre aceasta. O atinse cu vârful degetelor, se lăsă din nou pe spate, ţinând piatra între genunchi în aşa fel încât partea ascuţită să fie îndreptată în sus.

   Privind mereu. Îşi frecă legăturile de partea ascuţită mereu şi mereu. Că-n timpul acesta îşi zdreliseră şi pielea, asta nu avea importanţă, trebuia să-ncerce să scape din puterea negrilor, pentru a evita ce era mai rău.

   Dacă Petre nu-l găsea în peştera aceea mică din stâncă şi-l va căuta aici, poate va ajunge prea târziu. Şi ceea ce însemna aici e prea târziu, ştia bine George că nimeni şi nimic nu mai putea apoi îndrepta lucrurile.

   Frecându-şi necontenit legăturile de piatra ascuţită ochii tânărului căutară cu febrilitate în jur, pentru a-şi descoperi armele pentru că observase imediat că-i lipsea brâul cu arme, atunci când se deşteptase din leşin. În cele din urmă, descoperi aproape de statuile celor doi şerpi, nu numai brâul său de arme, ci şi acelea ale camarazilor săi.

   Dacă ar fi avut cel puţin un pistol! Atunci i-ar fi învăţat el minte pe negrii ăştia!

   Fâşiile de palmier care-i legau lui George mâinile se rupseră în fine. Acum era rândul picioarelor. Îşi luă piatra în mâna stângă, se rostogoli încet pe-o parte şi începu să lucreze cu aceeaşi râvnă febrilă şi la picioare.

   Din fericire George era aşezat în spatele negrilor şi pentru ca aceştia să-i observe activitatea ar fi trebuit cel puţin să se întoarcă. Şi tocmai la asta nu se gândeau negrii care priveau netulburaţi la preotul lor, care parcă se mişca mai sălbatic ca oricând partea superioară a trunchiului, invocându-l pe zeul necunoscut.

   Deodată focul care ardea în încăpere se înteţi şi flăcările acestuia căpătară o culoare verzuie. Lui George îi veni să zâmbească văzând că cei opt negri evlavioşi din faţa lui plecară cu respect capetele părând să aducă o ofrandă-n plus zeului lor.

   Ştia prea bine că vicleanul preot aruncase-n flăcări o pulbere care-şi făcea acum efectul.

   Acum îşi dădea George seama că această schimbare a culorii flăcărilor vestea şi sfârşitul ceremoniei religioase. Începu să-şi frece legăturile de la picioare c-o râvnă nouă, până ce acestea se rupseră şi ele.

   Respirând uşurat George se-ntinse pe spate, gândindu-se cu repeziciune care ar fi ordinea acţiunilor imediate pe care ar trebui să le întreprindă.

   Se gândea chiar dacă n-ar fi mai bine să se ridice şi să- ncerce să se strecoare pe nesimţite afară din templu. Chiar dacă negrii îl vor urma, el putea să fugă destul de repede pentru a-i întrece pe negri şi în afară de asta, conta pe sprijinul lui Petre, care ar putea să-i iasă în întâmpinare. Perspective de a scăpa-n acest fel nu era de lepădat. Aşadar, fie ce-o fi!

   Chiar în clipa când George îşi ridică picioarele pentru a se ridica de jos, preotul se întoarse înspre el. Îi adresase, pasămite câteva imprecaţii neînţelese de altfel de tânăr, pentru că negrii izbucniră în strigăte entuziaste de bucurie.

   Doi dintre aceştia săriră-n sus şi se apropiară de George în timp ce acesta mai făcea pe inconştientul. Îşi trăsese repede picioarele unul lângă celălalt şi încrucişase mâinile, astfel încât, dacă, cineva ar fi privit întâmplător să creadă că mai era încă legat. Din fericire semiobscuritatea care domnea în încăpere îi favoriza planurile. Cei doi negri îl ridicară pe George pe sus şi-l duseră în faţa statuilor celor doi şerpi.

   Când George se trezi în noua poziţie îşi dădu imediat seama că se găsea în imediata apropiere a brâului său de arme.

   Acum hotărî să joace rolul celui care se deşteptă din leşin. Începu să geamă mai întâi uşor, apoi tot mai mult, mişcându-şi capul încoace şi încolo, apoi îşi deschise ochii,

privirea căzându-i chiar pe faţa bătrânului preot.

   — Unde... unde mă aflu? gemu George c-o voce înăbuşită. Ce s-a întâmplat cu mine?

   — Masser, tu ai pătruns în sanctuarul şarpelui şi i-ai eliberat pe cei sortiţi lui drept ofrandă, spuse aproape urlând preotul. Am întrebat pe şarpe şi spus, tu trebuie să mori.

   Negrii nu băgară de seamă că ceva nu era în regulă aici şi anume, că prizonierul lor, care vorbise până acum c-o voce atât de slăbită, devenise dintr-o dată foarte energic şi strigă:

   — Ce fel de prostie mai e şi asta?

   — Nici o prostie, spuse preotul.

   — Ba eu cred că-i o prostie! Ba chiar mai mult! îl contrazise George. Va trebuie să-mi daţi drumul. În acest caz mă oblig ca în nici o împrejurare să nu trădez poliţiei cu ce vă ocupaţi aici. Haide, taie-mi legăturile repede!

   În acelaşi timp, făcu câteva mişcări menite de a-l aduce puţin mai aproape de brâul de arme. Ştia, bineînţeles, că vorbele sale fuseseră aruncate-n vânt, întrucât membrii fanatici ai sectei nu-l vor elibera în nici un caz.

   Oricum aceştia stăteau totul sub înrâurirea preotului lor.

   Preotul izbucni într-un râs scurt şi strigă:

   — Masser nu este înţelept, el trebuie să moară. Noi nu ne temem de poliţie. Poliţia se teme de noi, masser chiar nu este deştept.

   În limba maternă, preotul le adresă discipolilor săi câteva cuvinte pe care George nu le înţelesese, dar care smulseră strigăte de bucurie sălbatică din mijlocul lor. Sigur că fusese dat ordinul ca George să fie jertfit şarpelui.

   George se gândi că venise momentul de a acţiona repede şi hotărât:

   — Aşadar, nu vrei să mă eliberezi? strigă fiul căpitanului. Atunci trebuie să-mi chem în ajutor zeii mei care sunt mai puternici decât ai tăi. Eu i-am eliberat pe cei sortiţi morţii de tine, de aici poţi să vezi că zeii mei sunt mai puternici decât ai tăi.

   George mai făcu câteva mişcări cu acest prilej, care-l aduseră şi mai aproape de brâul său de arme. Acu stătea chiar în apropierea lui. Îi privise şi pe cei opt negri care se apropiaseră de preotul lor şi constată spre bucuria lui că vorbele sale nu-i lăsaseră nesimţitori, chiar dacă puteau înţelege destul de puţin limba franceză.

   Însuşi faptul că el, o victimă destinată morţii, îndrăznea să vorbească atât de cutezător, se impusese asupra acestor fiinţe primitive, bătrânul preot făcu o mutră întunecată, întrucât se temea că prestigiul său va avea de suferit în faţa discipolilor săi. Furios, scrâşni din dinţi răspunsul său:

   — Tu poţi chema zeii tăi! Aceştia nu te pot ajuta, şarpele este mai puternic.

   Amuţi însă de îndată şi ochii săi se măriră de spaimă când George sări în picioare, după ce-şi trase ambele pistoale din brâul ce zăcea în apropiere, strigându-i:

   — Mâinile sus! Repede! Nu glumesc, defel!

   În acelaşi timp tânărul slobozi un glonte. Deşi trăsese doar în aer, efectul fu devastator. Ca şi cum ar fi fost atinşi de suflul morţii, negrii prinseră să urle cu toţii deodată.

   Unul dintre pistoale îl aţintise asupra preotului, iar celălalt asupra celor opt negri care se-nghesuiră unul în altul, făcând acum un mănunchi.

   George porunci.

   — Tu, preotule, treci lângă oamenii tăi! Mai repede! Daţi- vă înapoi! Mai mult! Încă! Acum rămâneţi împreună. Dacă cineva vine în urma mea îl împuşc imediat! Aşa! Ei, acum v- aţi dat seama că zeii mei sunt mai puternici decât ai voştri?

   George o luă puţin lateral, spunând aceste vorbe, încercând să răstoarne statuetele celor doi şerpi, dar nu reuşi s-o facă. Figurina se clătină puţin, dar nu se răsturnă. De abia la a treia încercare, în care-şi pusese toată forţa, aceasta căzu la pământ cu zgomot înfundat.

   Un geamăt străbătu rândurile negrilor, care mai sperau c- o întâmplare miraculoasă le va slava zeii de o soartă atât de amară.

   Nimic din speranţele lor nu se realiză.

   George, încurajat de prima lui reuşită, îi dădu şi celei dea doua figurine o lovitură năpraznică, aşa că şi aceasta se rostogoli pe solul stâncos.

   — Zeii voştri nu mai valorează nimic, aşa că nu vă mai lăsaţi prostiţi de preotul vostru. Dacă va încerca să-mi facă vreun rău veţi fi pedepsiţi aspru cu toţii.

   La comanda fiului căpitanului - întoarceţi-vă - aceştia se executară imediat.

   George îşi pusese pe umăr toate brâiele cu arme ale camarazilor săi.

   Se îndreptă apoi încet spre ieşire în timp ce cu coada ochiului îi mai supraveghea cu atenţie pe negri.

   — Nu-ncercaţi să vă întoarceţi, altfel va fi rău de voi, mai strigă tânărul când văzu tentative a doi negri care voiau să se întoarcă, poate pentru a pune din nou şerpii pe piedestalurile lor.

   — Zeii mei vor lua zeii voştri la ei şi asta fără ca voi să vă daţi seama, rămâneţi pe loc!

   Bătrânul negru a cărui autoritate George o dărâmase până la temelie făcu o încercare disperată de a-şi duce mâna la buzunar. George fu dintr-un salt lângă el şi-i scoase mâna care n-apucase să ajungă în fundul buzunarului.

   Ştia prea bine că nu putea să se poarte cu mănuşi cu oamenii aceştia. Ei trebuiau să-i poarte constant frică, întrucât poziţia în care se găsea rămânea periculoasă.

   Chiar dacă avea asupra lui o grămadă de arme şi ieşirea din peşteră rămânea liberă, negrii îl depăşeau cu mult prin numărul lor.

   El n-ar fi putut să le opună rezistenţă dacă s-ar fi gândit să acţioneze repede şi nu şovăielnic şi izolat ca şi până acum.

   Un moment George se gândi dacă n-ar fi mai bine să aştepte aici în templu întoarcerea lui Petre. În acest caz negrii ar fi putut fi proiectaţi pentru douăzeci şi patru de ore într-un somn profund cu ajutorul unei grenade cu gaze. Statuile cu simbolul zeilor templului ar fi putut fi scoase din încăpere fără ca negrii să observe ceva. George era ferm hotărât să le ia cu sine, nu ca amintire, ci pentru a împiedeca ceremoniile păgâne care se practicau aici. Dacă acestea nu mai existau, negrii ar fi încetat să mai creadă în ele.

   Când submarinul se va fi îndepărtat puţin de coastă, tatăl său, gândi George, va putea trimite un mesaj în eter, anunţând autorităţile franceze că nouă negri zac inconştienţi în templul din stâncă la Mount Pelee şi că în templu mai trebuie să fie luate două statuete, reprezentând zeităţi păgâne. Prin asta se va putea dovedi şi nevinovăţia negrului Louis, iar negustorul care-l acuzase va cădea la rândul lui sub bănuiala că este înţeles cu adepţii acestui cult misterios.

   George auzi un mic zgomot la capătul gangului în care se găsea, zgomot asemănător unor paşi ce se apropiau. Se opri şi strigă negrilor, care mai stăteau încă în picioare, cu faţa întoarsă:

   — Rămâneţi în poziţia în care vă aflaţi acum. Nu am terminat încă, zeii mei vin să-i ia pe zeii voştri, dar voi n-o să observaţi nimic.

   Poate că Petre, auzise focul de armă pe care-l trăsese înainte şi acuma se grăbise pentru a-i da o mână de ajutor. În orice caz, ar fi foarte bine dacă ar sosi totuşi acuma, atunci s-ar putea considera întreaga problemă de aici rezolvată.

   Acum zgomotul uşor de la început se auzi chiar în apropierea lui.

   — Haide, Petre, fii fără grijă! strigă George bucuros. Îi am pe negrii ăştia la cheremul meu. Aruncă-le o grenadă! După ce-i vom ameţi vom lua statuetele...

   Mai departe, nu mai ajunse să spună nimic. O siluetă întunecată, masivă, se repezi asupra lui. Mai apucă să vadă o mână ridicată ameninţător. Tânărul trase o dată, de două ori, dar gloanţele nu nimeriră. Simţi o lovitură teribilă apoi în moalele capului care ar fi putut doborî şi un gigant de calibrul lui Petre şi căzu fără o vorbă la pământ.

   Când îşi veni în simţiri, nu-l mai durea chiar atât de tare capul ca prima dată, când se deşteptase din leşin. Aşadar lovitura nu fusese totuşi chiar atât de puternică cum crezuse la început.

   Situaţia însă fusese exploatată de negrii acre ajunseră din nou să fie stăpâni pe situaţie. George era foarte supărat pe el însuşi că presupusese în mod nefondat că Petre era acel ce se apropiase! Nu se gândise nici un moment că un alt adversar s-ar fi putut apropia pe nesimţite. Cu armele pe care le avea asupra lui ar fi putut să-l ţină în şah şi pe noul venit.

   De data asta George era atât de zdravăn legat încât doar cu multă sforţare putea scoate un geamăt. Legăturile îi intrau adânc în carne.

   Îi era foarte clar că acuma nici măcar nu se mai putea pune problema eliberării prin sine însuşi. Chiar dacă ar fi avut un cuţit între degete, nu şi-ar fi putut tăia legăturile, întrucât orice mişcare îi provoca răni adânci în carne. Din nou se perindară prin faţa ochilor lui George tablouri deja cunoscute.

   Bătrânul preot îngenunchease din nou în faţa statuilor celor doi şerpi, care fuseseră ridicate şi puse la locurile lor. Şi îşi începuse din nou ritualurile de rugăciune, ca şi prima oară. Ceilalţi îngenuncheaseră în spatele său, privind necontenit spre acesta şi mişcările sale.

   Foarte aproape de cei doi şerpi zăcea un trup nemişcat. Să fi fost acel individ puternic care se năpustise asupra lui şi împotriva căruia reuşise şi el să-i administreze câteva lovituri?

   La ce-i mai folosea acum? Petre-i mai rămânea unica lui salvare. Din păcate nu putea aprecia cât durase leşinul săi şi în consecinţă nu putea aprecia când ar fi fost probabilă întoarcerea lui Petre.

   George nu putea decât să regrete, făcându-şi reproşuri amare, că prin superficialitatea de care dăduse dovadă nun exploatase-n favoarea sa situaţia în acre se aflase la un moment dat, situaţie câştigată ce-i drept, tot datorită vicleniei, curajului şi prezenţei de spirit.

   Acum din păcate era prea târziu. Se găsea din nou în mâinile acestor fanatici care se vor răzbuna cu atât mai vârtos pe el, cu cât încercase să-i păcălească nu cu mult timp în urmă.

   De ce a trebuit să răstoarne cele două statuete? S-a comportat ca un puşti fără discernământ. În loc să se gândească numai la salvarea sa, s-a pus să facă lucruri la care nici măcar nu se gândise înainte.

   Acum culegea rodul actelor sale necugetate!

   Această faptă nu i-o vor ierta-o negrii niciodată!

ÎN ULTIMA CLIPĂ

  DEGEABA ÎŞI SFĂRÂMA GEORGE creierii cum să facă să se elibereze singur. Nu găsea însă nici o soluţie. Doar Petre ar mai fi putut să-l salveze! Dacă acesta ar fi ştiut în ce situaţie deznădăjduită se găsea el acuma, sar fi grăbit şi mai mult de cum o făcea de obicei.

  Se putea întâmpla însă ca tovarăşii săi să nici nu fi ajuns pe submarin, să fi fost reţinuţi undeva. Se putea chiar să fi apărut vreun vas de pescuit în golf. În acest caz Dox-ul ar fi fost nevoit să se scufunde pentru a nu fi văzut. În această situaţie, ar fi durat mult mai mult până ce Petre ar fi ajuns la bordul Dox-ului să ia grenadele şi proviziile pentru George.

  Toate aceste gânduri nu-i puteau deloc ridica moralul dar acum era prea târziu, trebuia să le fi luat în considerare de la început. A avut la un moment dat toate atuurile în mână! Trebuia să-şi fi jucat cărţile cum trebuie. N-a făcut-o şi acum trebuia să plătească.

  George privi ca pe o mântuire momentul când preotul se ridică din contemplare. După câteva minute, flăcările focului care acum, cu vioiciune, se colorară iarăşi în verde. De trei ori una după alta. Şi de fiecare dată negrii izbucneau în strigăte de bucurie sălbatică.

  Bătrânul preot privi spre George şi-n ochii acestuia tânărul citi o ură de moarte. Asta era doar de înţeles, după ce-i făcuse George. Aşa că nu i-o luă în nume de rău. C-o voce ascuţită bătrânul se adresă oamenilor săi, care-i răspunseră pe loc izbucnind în urale.

  Tânărului nu-i plăcea deloc cum evoluau lucrurile. Dacă Petre nu se grăbea şi sosea totuşi la timp, soarta i s-ar fi putut împlini chiar aici. Din nou se întoarse bătrânul preot spre el.

  — Masser l-ai rănit grav pe Jean. Stă acolo şi nu se mişcă deloc.

  — L-am ucis cumva? întrebă George.

  — Masser nu omorât pe Jean, dar lovit rău şi asta a

supărat pe zeii noştri. Aşadar, trebuie să mori. Dar, mai întâi trebuie să suferi chinuri pentru a ne îmbuna zeii.

  — Nu uita că zeii mei veghează, îi aminti George.

  — Zeii tăi nu sunt buni, nu sunt puternici, te-au părăsit deja, îi dădu replica bătrânul preot.

  George nu se dădu bătut şi distras de elocvenţa negrului. Mai întâi de toate, trebuia să câştige timp, de aceea trebuia să vorbească încontinuu cu acesta. Dar dacă era vorba de o discuţie, numai cu el putea s-o ducă, chiar dacă ar fi fost să se contrazică mereu.

  — Zeii mei, însă sunt mai puternici, în orice caz, decât şerpii tăi. M-au părăsit doar pentru moment pentru că am fost prea uşuratic. Se vor întoarce însă şi-i vor lua pe zeii tăi de aici.

  George nu ştia dacă vocea sa va fi auzită de către Petre, dar văzu spre satisfacţia lui că negrii se neliniştiră din nou. Se priviră uni pe alţii şi începură să şuşotească între ei.

  Bătrânul preot avu mai mult de lucru până ce reuşi să-i aducă la ordine şi figurile lor exprimau aceeaşi îndârjire fanatică ca la început. George izbucni în râs şi strigă din nou:

  — Petre, haide! Haide, repede!

  Preotul dădu la doi dintre adepţii său un ordin. Cei doi se apropiară şovăind de fiul căpitanului. Unul îşi scoase o batistă din buzunar.

  George îşi dădu seama că va fi încătuşat din pricina strigătelor sale. De aceea strigă din toţi rărunchii. Când unul dintre negrii se strădui să-i vâre căluşul în gură, se împotrivi din toate puterile şi-i administră cu capul aşa legat, negrului care se aplecase asupra lui, o lovitură puternică. Negrul se dădu deoparte, clătinându-se atât de nefericit încât răsturnă una dintre figurinele cu chipul zeului. Camaradul său ţipă de asemenea îngrozit, văzând ce se întâmplase. De mânie şi dezamăgire preotul urlă ca muşcat de streche.

  Bucuros i-ar fi îndesat el căluşul în gura lui George, dar asta nu se potrivea demnităţii sale şi de aceea trebuie să fie foarte atent pentru a nu-şi pierde prestigiul pentru a doua oară.

  Alţi doi negri fură somaţi să-i pună căluş lui George.

Aceştia procedară mai cu viclenie. Se feriră să se apropie direct de George ci o făcură doar din lateral. Acesta însă nu mai opuse nici o rezistenţă întrucât îşi dădu seama că totul era în zadar.

   — Acum Masser nu mai poate striga, spuse bătrânul preot când cei doi negri se dezlipiră de George. Acum zeii tăi nu mai pot să-l audă. Acum Masser va simţi cum este moartea!

   Dar aşa de repede nu se temea George c-or să se petreacă lucrurile. Negrii începură mai întâi să cânte un cântec triumfător şi apoi să dănţuiască în jurul victimelor lor.

   În ciuda situaţiei sale deznădăjduite, George se amuză în sinea lui, văzând că-n toată ţopăiala lor, negrii se fereau ca de foc să vină-n apropierea picioarelor sale. Dansul deveni din ce în ce mai sălbatic, sfârşind prin a se purta ca nişte draci.

   Bătrânul preot nu lua parte la dans. El stătea de-o parte şi-l supraveghea necontenit pe George. Ştia el prea bine că dansul negrilor l-ar putea avantaja într-un fel pe prizonier, întrucât erau distraţi total de patima mişcărilor. În cele din urmă negrii complet epuizaţi se opriră. De îndată bătrânul preot negru începu din nou să li adreseze. În acest timp atâta constant spre foc şi George îşi dădu seama ce însemna asta. Unul dintre negrii, un individ solid, îngenunche lângă foc şi suflă în flăcările care urcau tot mai sus.

   Această ocazie favorabilă George n-o putu lăsa fără s-o exploateze.

   El zăcea deocamdată destul de departe de foc. Hotărât în ceea ce făcea se rostogoli de două ori spre cel ce- ngenunchease lângă foc, se adună ca un arc şi destinzându- se deodată, îl împinse pe negrul care îngenunchease, dezechilibrându-l şi aruncându-l în foc. Acesta ţipă ca din gură de şarpe.

   Chiar dacă negrul s-ar fi ridicat imediat din mijlocul flăcărilor şi n-ar fi suferit nici o arsură, fapta lui George tot ar fi înrâurit considerabil asupra moralului negrilor.

   George stătea din nou nemişcat. Negrii se îndepărtară de el îngroziţi. Cel ce căzuse în mijlocul flăcărilor îşi freca de zor palmele. Bătrânul preot începu să vorbească din nou cu însufleţire cu adepţii săi. El arătă spre picioarele tânărului, încercând să-i lămurească că numai îndemânarea albului făcuse totul posibil, iar nu intervenţia zeilor acestuia, cum înclinau să creadă negrii.

   Bătrânului preot îi trebui mult timp până ce reuşi să-i convingă pe discipolii săi să se apropie de foc şi de tânărul alb.

   George nu mai ştia ce să facă pentru a-i ţine preocupaţi pe negrii. Începu să-şi mişte ochii în orbitele lor, aşa cum fac uneori copii nu pentru a insufla teama, ci din pură joacă sau clovnerie. Negrilor li se păru însă un lucru groaznic, aşa că din nou apăru teama pe figurile lor.

   Bătrânul preot dădu din nou un ordin. George nu ştia ce însemna, dar văzu că negrii înaintau încet spre el.

   Un negru vânjos, care se găsea cel mai aproape de George stătea chiar la capul său, în aşa fel încât nu-l putea atinge cu picioarele. Acum, tocmai acest negru, îngenunche în faţa lui, mai bine zis se aplecă la nivelul lui. George se roti imediat ca o zvârlugă îşi trase din nou picioarele, după care le-mpinse cu putere spre negru, care zbură ca şi predecesorul său prin încăpere.

   Ceilalţi negri îşi dădură seama în sfârşit că este intolerabil să se lase trataţi astfel de un prizonier al lor şi legat pe deasupra. Cu feţele schimonosite de strigăte de furie se năpustiră asupra lui. Se-nţelege că George mai încercă să-mpingă cu picioarele până când un negru puternic i le imobiliză în braţele sale uriaşe, trăgându-i-le în sus.

   Acum George era complet lipsit de apărare. O singură speranţă mia avea şi asta se numea Petre! Numai de-ar ajunge la timp!

   Lui George nu-i mai rămânea altceva de făcut decât să dea din picioare, oricâtă durere simţea prin aceste mişcări, întrucât legăturile îi intrau încă şi mai adânc în carne. Cu toate acestea, sfârşitul nu mai putea fi mult amânat. Negrul îi ţinea ca-n cleşte prinse picioarele iar spaima de care păreau cuprinşi iniţial negrii părea să se fi evaporat. O calitate deosebită a lui George era aceea că poseda foarte multă tenacitate. Acolo unde alţii ar fi renunţat demult, el, în ciuda lipsei de perspectivă nu cedase şi căuta să obţină un avantaj şi o portiţă de scăpare din orice situaţie. Iată de ce încercă şi acum să-şi dea capul de-o parte, pentru a evita ca şi acesta să fie pironit ca-n cleşte.

   Dar totul era zadarnic. Labele negrului - pentru că mâinile acestuia erau într-adevăr atât de mari, încât puteau fi asemuite unor labe de fiară mare - se încleştară ca braţele unei menghine de oţel, care după ce apucă nu mai lasă nimic din strânsoare.

   — Masser trebuie să stea liniştit! încercă preotul să-l povăţuiască pe prizonierul său rebel.

   George i-ar fi dat bucuros un răspuns pe măsură, dar căluşul îl împiedeca s-o facă.

   — Masser îşi face singur rău dacă mişcă atâta, continuă preotul.

   George nu mai ascultă ce-i spune. Gândurile sale se- ndreptau numai către Petre. Era de parcă numai gândindu- se cu intensitate ala ceasta putea să-i grăbească sosirea.

   Din nou încercă George cu câteva mişcări rapide să-şi elibereze picioarele. De data asta avu noroc, pentru că negrul care-l ţinea se dădu un pas înapoi pentru ca să poată balansa mişcările tânărului.

   În aceste zbateri se ciocni de un negru şi de spaimă dădu drumul picioarelor prizonierului său.

   Ceilalţi negrii se dădură înspăimântaţi câţiva paşi înapoi, de îndată ce observaseră că tovarăşul lor pierduse controlul asupra picioarelor lui George.

   Acum preotul se săturase până peste cap de matrapazlâcurile victimei sale care-şi făcea de cap, aşa legat cum era. Acum trebuia să arate că albul era cu desăvârşire în puterea lui. Se grăbi el însuşi, năpustindu-se asupra lui când, de undeva de pe gang se auzi o împuşcătură.

   Bătrânul sări în sus şi se uită în direcţia de unde venise detunătura, cu ochi scăpărând de furie.

   Ceilalţi negrii la auzul focului de armă, repercutat de mai multe ori de ecou, se dădură câţiva paşi îndărăt.

  Lui George îi venea să chiuie de bucurie, deşi nu-şi putea pune gândul în tactică din cauza căluşului. În aceeaşi clipă auzi vocea prietenului său Petre:

  — Ţine-ţi respiraţia, domnule George! Grenada cu gaz!

  George se conformă numaidecât. În secunda următoare

s-auzi detunătura înăbuşită a grenadei după care, câteva secunde mai târziu, negrii căzură ca seceraţi la pământ, fără să mai apuce să zică nici pâs. George se simţi prins în braţe şi dus pe sus. Că încheieturile îi provocau dureri ascuţite nu mai conta! Fusese salvat în ultima clipă prin apariţia lui Petre!

  George fu transportat la aer curat de către protectorul său. Nici unul dintre ei nu îndrăzni să respire măcar, de cum să vorbească, întrucât nu se putea şti cum putea aluneca gazul de-a lungul coridorului. De abia când Petre îi depuse undeva lateral în gang, fiul căpitanului putu trage câteva guri de aer proaspăt, înainte ca Petre să-i taie legăturile.

  Câteva secunde mai târziu George era liber şi-şi putut masa încheieturile mâinilor şi a picioarelor. Petre stătea deoparte bucurându-se privindu-l. Această bucurie era mulţumirea lui pentru cuvintele numai era nevoie. De abia când George se ridică de jos îi strânse recunoscător mâna. Îi povesti cum îi avusese o dată pe negrii pe deplin în puterea lui şi numai datorită neglijenţei, crezând că Petre este acela care vine şi-a pierdut din nou libertatea.

  — Pe Dox totul e-n ordine? îl întrebă George repede, pentru a mai varia discuţia de la ultimele întâmplări.

  — Dox-ul se scufundase în clipa în care am ajuns la ţărm, povesti Petre. Câţiva poliţişti s-au strecurat la mal, chiar pe mica cărare accesibilă şi de aceea am întârziat atâta.

  — Şi eu m-am gândit la posibilitatea asta, remarcă George. Tata se va bucura că ne vom întoarce atât de curând, după ce-am făcut toată munca. Cred că Louis va fi reabilitat, dacă tata va transmite în eter un mesaj în legătură cu templul din stâncă. Poliţiştii vor putea să-i ridice liniştiţi pe negrii fără cunoştinţă din peşteră.

  Petre fu de acord cu spusele protejatului său.

  — În acest caz, negustorul Matin va trebui să-i înapoieze „prada" sa lui Louis, de la care a revendicat-o.

   Petre voia să se întoarcă imediat la submarin, dar George îi aminti prietenului său că mai aveau de aşteptat un sfert de oră până ce se risipeşte gazul. Trebuie să mai intre încă o dată în templul din interiorul craterului, dacă nu doreau să- şi lase armele acolo.

   Pe de altă parte, voia să ia şi cele două statuete, deşi Petre obiectă că nu era cazul să le transporte singuri, întrucât erau suficient de grele şi masive.

   George îi dădu dreptate.

   — Ei, vom mai vedea noi, bombăni uriaşul.

   Când cei doi, puţin mai târziu, intrară din nou în interiorul templului pe George-l trecu un fior de groază. Aici era doar sortit să ardă de viu şi era cât p-aci ca ceremonia păgână să se fi petrecut. Numai şovăiala negrilor şi sosirea lui Petre l- au păzit de o moarte grozavă.

   George se-ncinse peste brâul lui cu acela al doctorului. Ce celelalte se-nsărcină Petre, care mai înşfăcă în plus şi una dintre cele două statuete. În privinţa negrilor nu mai trebuia să-şi facă griji. Aceştia zăceau la pământ cufundaţi într-un somn adânc şi se vor mira puţin la deşteptare, când se vor trezi în custodia poliţiei.

   Când cei doi camarazi au ajuns din nou la aer curat, George îl ajută pe prietenul său să poarte statueta. Şi n-a fost deloc uşor să ducă povara asta pe drumul presărat cu obstacole naturale.

   Chiar dacă Petre ducea greutatea cea mai mare, George se bucură când se văzu deodată în faţa submarinului. La un semn al lui Petre, doi marinari coborâră funii, cu ajutorul cărora putu fi urcată pe vas statueta cu şarpele de aur. Câteva minute mai târziu, George păşi pe punte.

   După ce povesti ce i s-a întâmplat, trebui să încaseze câteva reproşuri din partea tatălui său, care-l privea totuşi cu ochii strălucitori de bucurie că totul s-a terminat cu bine.

   Când George îi aminti tatălui său despre radiograma pe care trebuia s-o dea, Farrow se-ntoarse înspre Louis, care ascultase cu interes şi modestie istorisirea lui George.

   Farrow îi recomandă lui Louis să meargă liniştit acasă, pe plantaţia tatălui său şi chiar să se lase arestat, fiindcă nu o să dureze mult şi va fi pus în libertate, fiind şi complet

reabilitat.

   Mulţumind din toată inima, Louis îşi luă rămas bun de la camarazi şi coborî pe uscat.

   Aceştia din urmă urcaseră din nou în turn şi Dox-ul porni să facă manevrele cuvenite pentru a ieşi din apele golfului în largul mării.

   Când Farrow socoti că s-a îndepărtat suficient de Martinica, trimise radiograma în eter, înştiinţând autorităţile în drept despre cele petrecute pe insulă. Puţin după aceea veni şi depeşa prin care i se mulţumea lui Farrow pentru rezultatele obţinute.

   Mult mai târziu, cu ocazia debarcării într-un port, au putut citi camarazii de pe Dox, într-un număr mai vechi dintr-un ziar despre descoperirea resturilor unui templu Voodoo pe insula Martinica. Următoarele întâmplări vor fi zugrăvite în volumul următor.

SFÂRŞIT

Volumul 253

RĂZBUNĂTORUL SINISTRU

   ÎNTÂMPLĂRI CIUDATE

   MARIAN CUGETĂ DE MAI MULTĂ VREME asupra celui mai bun mijloc de-a părăsi Kora Radja. În cele din urmă ajunse la concluzia că cel mai bun lucru era de-a cumpăra sau închiria un iaht cu motor pe care mai târziu l-am fi putut lăsa la vechea noastră cunoştinţă din Singapore, lordul Abednego.

   După pertractări anevoioase Marian se puse de acord cu proprietarul iahtului, fără a fi nevoit să plătească un preţ prea mare. În felul acesta am ajuns şi noi fericiţii posesori ai unui iaht bun, cu motor.

   Cunoşteam modul de folosinţă al unui asemenea mijloc de transport aşa că din acest punct de vedere totul promitea o călătorie comodă şi plăcută.

   — Sunt bucuros c-am rezolvat problema, cumpărând un iaht doar pentru noi, dragă Robert, fu de părere amicul meu. După cele spuse de căpitanul Solbre, va trebui să pierdem ceva timp căutând printre diferite insule la sud de Sumatra. Un iaht ne va permite să ne deplasăm oriunde, fără a mai fi nevoiţi să înştiinţăm pe cineva. Avem nevoie acum de marinari de nădejde, altfel călătoria ar deveni prea obositoare pentru noi. Vom avea nevoie de un cârmaci şi un maşinist care să se îngrijească de motoare. Să mergem în port, poate că acolo vom da de oameni de încredere.

   Într-o cârciumă din port am dat de un marinar a cărui fire deschisă ne plăcu de la prima vedere. Ne mărturisi că plecase tocmai de pe vasul pe care servise pentru a-şi recăpăta libertatea întrucât, îl apucase brusc dorul de-a călători pe cont propriu, doar de dragul aventurii.

   Sperase că va întâlni aventura în Sumatra dar în loc de ce sperase nimerise doar peste experienţe tulburi şi deloc romantice. Se-nţelege că primise foarte bucuros oferta lui Marian de a ni se alătura nouă.

   După cum se dovedi mai târziu făcusem o achiziţie minunată în persoana tânărului marinar.

   Era harnic şi cinstit şi nici o muncă nu i se părea prea grea. Era îndemânatic la trasul cu arma, fie cu carabina sau cu pistolul şi rar îşi greşea ţinta.

   Carnetul de notiţe al piratului Solbre ne arătă drumul. Era vorba acolo şi de-un profesor care era ţinut prizonier pe una din insulele din preajma Sumatrei. Profesorul dăduse peste o mină auriferă pe care Solbre voia s-o exploateze el (vezi vol. 235 Pantera neagră).

   Două zile am plutit cu iahtul nostru pe ocean.

   Pongo şi cu băiatul chinez pe care-l salvasem (vezi vol. 235 Corabia piraţilor), pregăteau în bucătăria vasului mâncarea de prânz. Ghepardul nostru, Maha, hălăduia plictisit dar nestingherit pe punte.

   Marian şi cu mine stăteam de vorbă la timonă, întreţinându-ne cu privire la însemnele din carnetul cu notiţe al piratului.

   Deodată apăru John Wellert, marinarul, pe care tocmai îl angajasem şi care acum urca în fugă scările. Venind din sala maşinilor şi fără a ne acorda atenţie, cu privirea încordată şi fixă alergă pe lângă balustrada iahtului, privind încontinuu peste bord spre adâncuri.

   L-am privit câtva timp în tăcere şi de-abia după ce acesta alergă făcând un ocol mare pe punte, scuturând cu neîncredere capul, Marian îl atenţionă în sfârşit:

   — Ce s-a întâmplat, John? Alergi atât de tulburat de colo- colo! Cauţi ceva anume?

   — Scuzaţi-mă, domnule Farrow, că n-am venit de îndată la dumneavoastră dar a trebuit să cercetez mai întâi pereţii navei să văd dacă nu se ascunde acolo.

   — Despre ce vorbeşti, John? Urcă mai întâi pe puntea de

comandă şi povesteşte-ne de la început despre ce-i vorba.

   John urcă aproape sărind cele câteva trepte până la noi, dar îndată ce fu sus, se mai uită odată îngrijorat în jur, înainte să vorbească.

   — Mi s-a întâmplat ceva ciudat, domnule Farrow, ne mărturisi Wellert. Dac-aş fi superstiţios, cum sunt majoritatea marinarilor, mai c-aş crede c-am dat de-o stafie.

   — Ei, ce-ţi veni John? îi replică Marian mirat. Aşa ceva nu există! Nu cumva visezi ziua-n amiaza mare? Poate eşti prea agitat şi extenuat!

   — Turnam tocmai combustibil într-unul din motoare când am avut senzaţia neplăcută că sunt observat de undeva, din spate, începu marinarul. De-ndată ce m-am întors am văzut în faţa mea, chipul unui chinez, care stătea rezemat de uşa care dădea-n sala maşinilor şi.... rânjea! I-am strigat cine este, ce caută aici şi de unde vine, dar nu-mi dădu nici un răspuns. Am pornit spre el, pentru a-mi întări întrebarea apucându-l de mână. Chinezul însă, se aruncă îndărăt, îmi trânti uşa în nas şi dispăru. Dintr-o săritură am fost la uşă, am deschis-o dar n-am mai apucat să văd nimic. Atât de repede nu putea să ajungă sus, altfel l-aş fi auzit, cum alerga pe scări, ori aş fi apucat să-l văd. Coridorul care ducea spre sala maşinilor era pustiu. În stânga, un chepeng, însă stătea deschis. Numai pe acolo să-şi fi făcut loc chinezul. Am închis chepengul pe dinăuntru şi m-am repezit pe scări ca să-l prind pe chinez, măcar pe punte. Dar şi aici, n-am avut succes, chinezul a dispărut de parcă l-ar fi înghiţit pământul.

   — Nu cumva te-ai înşelat, John? Cum ar fi putut un chinez să ajungă la bord? îl întrebă Marian.

   Marinarul rămase însă la părerea lui.

   L-am căutat din ochi pe Maha, care ar fi simţit cu siguranţă o prezenţă străină pe punte. Acesta stătea întins undeva la soare şi părea să guste căldura astrului zilei.

   Printr-un sunet de gong, Marian îl chemă pe Pongo şi pe băiatul chinez sus pe punte, după care povesti cele întâmplate cu John. Pongo scutură cu neîncredere capul. El cercetase temeinic iahtul, înainte de-a pleca-n călătorie şi nu dăduse de nici un pasager clandestin.

   — Trebuie să mai cercetăm încă o dată temeinic vasul, spuse Marian, după o pauză de reflecţie. Cred că e posibil ca un neavenit să se fi putut strecura totuşi la bord. John nu ar afirma aşa ceva dacă n-ar fi văzut-o cu proprii lui ochi. Li Tan, micul nostru mus, va trebui să preia cârma pentru o vreme. Continuă să păstrezi direcţia Li Tan şi dă-ne de ştire printr-un sunet de gong, dacă vezi vreo persoană pe care nai mai văzut-o la bord.

   Cu faţa strălucind de bucurie Li Tan apucă roata cârmei. Noi am coborât în interiorul vasului. Încă de pe treptele care duceau spre sala maşinilor am auzit cum motorul duduia tot mai slab şi-apoi se opri. Din câteva sărituri, Pongo ne-o luă înainte şi deschise uşa care dădea înspre sala maşinilor.

   Încăperea era goală. Am putut totuşi stabili că motorul fusese oprit, după toate canoanele de procedură obişnuită, deci fusese cineva aici. Toate chepengurile erau închise şi-n ciuda tuturor eforturilor noastre, n-am putut descoperi nici o urmă trădătoare, în sensul că cineva o lăsase. Pongo îl aduse pe Maha pentru a-l pune şi pe ghepard să caute.

   Dar şi animalul rămase liniştit de parcă nici o fiinţă omenească n-ar fi bântuit prin preajmă.

   — Masser, chinezul s-a frecat cu buruiană, Maha nu descoperă nimic, spuse prietenul nostru negru, Pongo caută singur şi găseşte pe el!

   Se lungi pe pământ, ascultă cu atenţie şi adulmecă, se ridică din nou şi spuse:

   — Pongo a ghicit, chinez frecat cu buruiană!

   Am început să percheziţionăm încăperea, după toate regulile artei. Nici o crăpătură sau locşor în podea sau perete nu rămăseseră necercetate.

   A trebuit să rămânem la ideea că undeva exista o încăpere secretă pe care n-o cunoşteam.

   Când după două ore de cercetări asiduu nu s-a reuşit nimic, ne-am urcat enervaţi pe punte. Ce era de făcut? Senzaţia că cineva se ascunsese pe micul nostru iaht, fără ca noi să-i putem da de urmă, nu era tocmai reconfortantă.

   John primise de la Marian ordinul de-a porni din nou motorul şi de-a trage fără şovăire sau somaţie în caz că chinezul îşi va face din nou apariţia.

   La plecarea din Kota Radja, luasem cursul înspre vest, pentru că-n felul acesta Marian spera să ne pierdem urma. În caz contrar un membru al bandei lui Solbre putea cu uşurinţă să ne ia urma.

   Două zile încheiate păstrasem aceeaşi direcţie şi de abia acum se hotărî Marian să schimbe cursul. Am luat-o înspre sud-est, întrucât prietenul meu voia să cercetăm insulele plasate la sud de Sumatra. După ce Marian îl concedie pe Li Tan şi rămăsesem singuri pe puntea de comandă l-am întrebat pe Marian ce credea el în legătură cu prezenţa unui chinez la bordul vasului nostru.

   — Nu pot să am nici o părere fermă în această privinţă, răspunse prietenul meu. Sigur rămâne numai faptul că individul acesta galben pune ceva la cale împotriva noastră.

   — Poate că nu e totuşi decât un pasager clandestin care vrea să părăsească pe ascuns Sumatra, am căutat eu să bagatelizez lucrurile.

   — Nu cred că-i vorba de aşa ceva. În acest caz chinezul sar fi ţinut ascuns şi-ar fi aşteptat nerăbdător până am fi aruncat ancora undeva. Aş avea chef să mă întorc la Kota Radja pentru a-l căuta pe negustorul de iahturi. El ar fi trebuit să ştie ceva în legătură cu toată istoria asta.

   — Cine ţi-a oferit iahtul, Mariane? Până acum n-ai pomenit nimic despre asta.

   — M-am informat mai întâi la comisarul care a prelucrat cazul de la hotel Roal. El mi-a recomandat un chinez care se ocupa cu negustoria de vase. M-am târguit cu acesta şi spre mirarea mea târgul s-a încheiat repede, n-a mai durat după tot tipicul est asiatic, deşi preţul a fost destul de mic.

   — Ceea ce mă miră este că Maha n-a putut lua nici o urmă dar Pongo pare să aibă dreptate. Chinezul s-o fi uns cu o alifie sau buruiană specială. Crezi că aparţine de banda lui Solbre?

   Marian nu mai apucă să-mi dea un răspuns, întrucât se petrecu ceva inexplicabil: Maha care se plimba nestingherit pe punte începu să scheaune jalnic şi, parcă cuprins de duhuri se opri, se aşeză pe-o parte şi-şi întinse labele în faţa sa.

   Dintr-o săritură Marian ateriză de pe puntea de comandă

şi când am schiţat gestul de a-l urma, îmi strigă:

   — Rămâi sus, Robert şi fi cu băgare de seamă! Maha trebuie să fi fost rănit cu-o săgeată sau tub de suflat şi n-aş vrea să păţim la fel.

   În timp ce prietenul meu se îngriji de Maha, eu am rămas de pază, urmărind de jur împrejur toată puntea. Din ce parte ar fi putut veni proiectilul, dacă Marian avusese dreptate cu presupunerea lui?

   De ce căzuse tocmai Maha victimă chinezului ascuns pe undeva?

   Deodată mi se păru c-am văzut la pupa un cap care a dispărut repede. Acum nu mă mai reţinea nimic pe puntea de comandă aşa că am dat fuga într-acolo, dar bineînţeles că n-am găsit nimic. Să fi fost atât de rafinat omul nostru? Sau să mă fi înşelat eu? Uşa care dădea înspre cabinele noastre era închisă. Marian veni în goană şi deschise uşa care da înspre pupa. Se aplecă înspre podea şi mirosi treptele.

   — Aici s-a pitit chinezul, spuse el. L-a otrăvit pe Maha cu aceeaşi substanţă pe care Solbre o avea pregătită pentru prizonierii săi. Să-i dăm contraotravă, ca nu cumva ghepardul să ajungă să-şi piardă controlul, aşa cum era cazul pentru prizonieri, dacă se-ntâmplă asta, animalul ne- ar putea deveni primejdios. Să-l ducem jos în cabine!

   — Ar fi mai bine, Mariane, ca unul să rămână sus de pază! Poate că apare din nou chinezul pentru a ucide animalul.

   — Dacă-n trei minute nu sunt înapoi, trimite-mi-l pe Pongo. Trebuie să fim foarte precauţi, de la acest chinez m- aştept la toate.

   M-am urcat din nou pe puntea de comandă şi-am supravegheat din nou puntea. În acel moment apăru Pongo care ne chemă la masă. De îndată ce-l văzu pe Maha, care stătea acolo întins, mă privi întrebător. Am încuviinţat dând din cap. Pongo spuse furios:

   — Pongo caută după mâncare, îndată pe chinez. Pongo îl va găsi. Acum masser mănâncă repede.

   Îmi veni în minte Marian. Trebuia să se întoarcă după trei minute. Se scurseră deja şase minute. L-am strigat pe

Pongo şi i-am spus să se grăbească să meargă în cabina lui Marian, fiindcă sigur i s-a întâmplat ceva.

   — Trebuie să-l găseşti, Pongo! am spus eu. Nu poate să fi dispărut subit! Dinspre cabine duce numai un singur drum pe punte!

   L-am chemat pe John prin porta-voce dându-i dispoziţia de-a opri motoarele. John urma să vină pe punte. Împreună cu Pongo, care se duse să-l aducă pe Li Tan, apăru şi marinarul. Ne-am pus din nou pe căutare în cabine. Li Tan rămase de veghe lângă Maha.

   După o cercetare rapidă a cabinei lui Marian, Pongo zise:

   — Masser Farrow a fost în cabină. Aici a căzut şi a fost târât după aceea.

   Spunând asta arătă spre micul covoraş care era puţin împins şi mototolit la unul din capete.

   Pongo trecu la peretele cabinei şi bătu cu degetele în el, dar locul nu indica nici un alt ton decât cel obişnuit peretelui din lemn.

   Asta nu-l reţinu deloc pe Pongo de-a căuta mai departe, mai ales în locul în care covoraşul fusese mototolit.

   El păru să aibă succes, întrucât îşi scoase cuţitul său gigantic şi împunse cu lama acestuia într-o mică deschizătură. Am auzit un sunet găunos. Înaintea noastră apăru o uşă minusculă care era atât de îndemânatic mascată în perete încât noi n-am fi descoperit-o dacă covorul n-ar fi fost mototolit într-o parte.

   Ne-am scos pistoalele fulgerător de la brâu. Pongo păşi primul în spaţiul întunecat, care stătea în faţa noastră.

   Spaţiul era îngust şi în acesta zăcea Marian într-unul din colţuri. El era inconştient. Cu ajutorul lui John l-am tras înapoi în cabină şi l-am cercetat cu amănunţime. De-abia după ce l-am zguduit puţin, el deschise ochii şi întrebă mirat:

   — Ce s-a întâmplat, Robert?

   — Nu ştiu nimic, Mariane. Te-am găsit lipsit de cunoştinţă.

   — Aşteaptă o clipă! Îmi revin încetul cu încetul. Am fost doborât în cabină.

   — Zăceai într-o mică încăpere alăturată spre care duce

uşa asta secretă.

   Această afirmaţie fu cel mai bun medicament pentru Marian. El păru să-şi fi învins toate slăbiciunile pe moment şi se ridică repede din fotoliul în care l-am aşezat noi.

   Când Marian voi să păşească pe uşă îi veni în întâmpinare Pongo.

   — Masser Farrow, Pongo a cercetat peste tot. Corabie are pereţi dubli, multe trape şi uşi. Chinezul este aici, dar nu găsit încă.

   Sub conducerea lui Pongo am percheziţionat din nou întreg vasul de la un capăt la altul, fără a da de urma chinezului.

   Am urcat din nou pe punte pentru a-i administra lui Maha contraotrava. Marian îi picură licoarea binevenită şi după exact cincisprezece minute ghepardul îşi reveni în fine, se- ntinse încet şi apoi se strecură peste punte spre locul său preferat de la pupă.

   — N-ar fi mai bine Mariane, să-l închidem undeva pe Maha? îl întrebai eu pe prietenul meu. Ar fi păcat să-l pierdem de data asta definitiv prin otrăvire.

   Marian nu păru să-nţeleagă pe deplin sensul vorbelor mele, întrucât sta pe mai departe, ca încremenit după care spuse:

   — Acum ştiu de unde provine povestea asta cu stafii. Carnetul cu notiţe al lui Solbre mi-a fost furat în timp ce zăceam în nesimţire. Trebuie neapărat să-l recapăt, Robert, indiferent cât m-ar costa. Chinezul trebuie să fi pus mâna pe el.

   — Pongo este de părere că vasul are mai multe taine decât am fi putut crede. Ar fi trebuit să descoperim toate aceste enigme înainte de-a ne gândi să-l prindem pe chinez.

   Apăru şi Pongo, care ne spuse:

   — Masser, mâncarea este gata!

   Întrucât eram cu toţii flămânzi, Marian lăsă deocamdată motoarele în starea în care erau, adică oprite şi ne-am dus să luăm masa.

   Am început să mâncăm fără să bănuim nimic. Deodată m-am simţit atât de obosit încât nu mă mai puteam ridica. Ochii mi se închideau. Simţeam că mă prăbuşesc într-o prăpastie fără fund, după care îmi pierdui complet cunoştinţa.

   M-am trezit numai când cineva mă scutură cu putere de mână.

   Era Pongo. Cât de mut trebuia să fi rămas fără cunoştinţă?

   În cele din urmă mi-am revenit atât de mult încât am putut pune primele întrebări. Pongo arătă înspre celălalt şi spuse:

   — Pongo nu ştie nimic. S-a deşteptat şi vede pe toţi doarme. Întâi scutură braţ Masser Bertram, care stă lângă Pongo, mai aproape.

   Marian, marinarul nostru John şi băiatul chinez mai zăceau încă inconştienţi în fotoliile lor. Am sărit speriat în picioare şi-am alergat mai întâi pe punte pentru a putea stabili unde ne găseam.

   L-am văzut pe Maha cum se strecura pe scândură, atât de obosit şi mizerabil că m-am temut că va pica în orice moment jos.

   Iahtul, care se legăna uşor pe valuri, era împins uşor înspre est.

   Motoarele încă nu fuseseră puse-n stare de funcţionare.

   L-am mângâiat pe Maha uşor pe cap şi-am plecat din nou spre cabine. Pongo între timp se ocupase cu străduinţă de Marian. Prietenul meu tocmai îşi deschise ochii, se-ndreptă din şale, cu destulă greutate şi întrebă mirat:

   — S-a întâmplat din nou ceva, Robert?

   M-am uitat la John şi LI Tan care încă mai dormeau.

   — Se pare că cineva a turnat un praf de dormit în mâncarea noastră, Mariane. Pongo şi cu mine ne-am deşteptat de-abia de curând.

   Marian se-ntinse cât era de lung şi apoi se sculă deodată de cum ar fi vrut ca să-şi impună cu forţa acest efort. Hotărârea i se citea pe faţă, când vocea lui exprimă cu claritate şi foarte tăios:

   — Ce suntem noi, nişte cârpaci, să fim duşi de nas de acest chinez blestemat? Trebuie să-l găsesc neapărat şi să-i spun două vorbuliţe, aşa de la obraz! Haide cu mine. Pongo se va îngriji şi singur de John şi Li Tan.

   Deodată ce-am ajuns pe punte, Maha se arătă puţin mai vioi. De asemenea lui trebuie să-i fi pus cineva un praf de adormit în hrană. Puteam fi bucuroşi că n-a fost otravă letală.

   — Chinezul se pare că nu vrea să ne omoare, Robert, ci numai să ne scoată din circulaţie, fu de părere Marian. El urmărea să pună mâna pe carnetul de notiţe al căpitanului său, Solbre, de altfel, trebuie să-l recuperăm cu orice preţ. Frumos ne-ar sta dacă nu l-am putea prinde pe ticălos.

   Marian scrută cu ajutorul ocheanului orizontul. Pe toată întinderea apei nu se vedea nici o ambarcaţiune aşa că lăsă din nou să-i cadă instrumentul. O privire asupra ceasului ne lămuri că rămăsesem inconştienţi vreme de patru ceasuri.

   — De ce te uiţi în larg, Mariane? Presupui că „oaspetele" nostru, chinezul a şi spălat putină? l-am întrebat eu.

   — Ia uite-te jur, Robert, nu ţi se pare că mica noastră barcă de salvare lipseşte?

   — La dracu, nu mă putui eu abţine să nu scrâşnesc printre dinţi.

   Pe marea calmă o barcă putea străbate un drum lung mai ales dacă era prevăzută c-o mică pânză.

   — Dacă aş putea şti în ce direcţie a luat-o, n-ar fi nici o problemă să-l ajungem, spuse cu regret prietenul meu.

   — Va căuta s-ajungă în vecinătatea insulei Sumatra şi asta cât mai repede cu putinţă. Mai sunt două ore până se- ntunecă, dacă până atunci nu-l prindem, pe ziua de azi putem să-i punem capăt căutării.

   — Cam la fel cred şi eu, Robert. Dacă a luat totuşi o altă direcţie, atunci mai devreme sau mai târziu drumurile noastre se vor încrucişa. Aşa că probabil c-a luat-o îndărăt, spre Sumatra. Dar uite, că vine John! Trebuie să-i spunem să pornească de îndată motoarele.

   — Helo John, am strigat eu, chinezul şi-a însuşit barca noastră de salvare şi s-a cărăbănit. Dă drumul repede la motoare poate-l ajungem, totuşi!

   John alergă în sala maşinilor; puţin după aceea am auzit cum ambele motoare au început să lucreze din plin, deci nu erau scoase din funcţiune, ceea ce ne-a bucurat mult.

   Stârnind un val uriaş la proră, iahtul o porni cu toată viteza înainte.

   — Cu toată puterea motoarelor, strigă Marian, prin portavoce.

   Eram convins că nu va dura mult până ce-l vom ajunge pe intrus, în caz să alesesem direcţia cea bună.

   Marian şi cu mine scrutam neabătut orizontul. După o oră de goană am putut distinge cu ajutorul ocheanului meu un mic punct la orizont.

   — El trebuie să fie, Mariane! Pot recunoaşte mica pânză a bărcii noastre. Într-o jumătate de oră o să-l ajungem fără nici o îndoială.

   Marian râse doar, ca pentru sine.

   — Nu s-a gândit „galbenul" deloc la faptul că-l vom ajunge atât de repede din urmă. Acum va avea parte de surpriză! Numai de n-ar fi distrus caietul cu notiţe.

   Pongo se preocupase între timp de Maha, care era acum din nou vioi pe punte. Se urcă apoi pe puntea de comandă şi arătă înspre punctul din zare, care se mărise considerabil:

   — Acolo chinez, Masser! O să-l ajungem în curând!

   Uriaşul negru dădu buzna apoi în sala maşinilor pentru a

vedea dacă nu putea să-l ajute într-un fel pe John la motoare.

   Ne apropiasem vizibil de chinez, care se războia cu vâslele, depunând eforturi considerabile pentru a se îndepărta tot mai mult. Era zadarnic însă şi după câteva minute l-am ajuns şi i-am tăiat calea.

   Marian îi strigă să se-ndrepte înspre iaht şi să abordeze altfel vom fi fără cruţare. Chinezul ascultă, de nevoie, pentru că nu se întrevedea nici o portiţă de salvare. Pongo apăruse din nou pe punte şi-l luă în primire, în timp ce John prinse barca la remorca iahtului.

   După aceea ne-am reluat cursul obişnuit fără a mai forţa motoarele.

CE POVESTEŞTE CHINEZUL

   LI TAN TREBUIA SĂ PREIA ACUM din nou cârma, ceea ce îi făcu multă plăcere. În acest fel tânărul mus nu mai era nevoit să-l vadă pe intrusul chinez. Pongo îl legase imediat pe acesta din urmă şi-l transportase în cabină.

   Abia apoi, am început să-l interogăm pe chinez. La început acesta nu-şi dădu drumul la gură. Pongo începu să lege o frânghie de catarg şi-i făcu un nod. Această manevră avu efect.

   Marian îl percheziţionase mai întâi pe chinez şi spre bucuria lui găsi caietul cu notiţe al lui Solbre, asupra acestuia, întreg şi nevătămat.

   — De ce m-ai furat? îl întrebă Marian pe chinez, începând interogatoriul cu o voce tăioasă. Dacă nu-mi dai un răspuns cinstit, vei fi spânzurat imediat.

   — O să-ţi spun totul, deşi n-o să mă crezi, domnule.

   Fu Kang a primit însărcinarea să facă rost de carnet. Fu Kang trebuia s-o facă, altfel „el" punea să fie omorât Fu Kang.

   — Cine este „el", întrebă de îndată prietenul meu.

   — Fu Kang nu ştie, domnule. Nimeni nu-l cunoaşte pe „el" dar noi trebuie să facem tot ce porunceşte „el". Altfel murim cu toţii.

   — Şi trebuie să te cred pe cuvânt, Fu Kang?

   — Aşa este, domnule! Eu trebuie să mă supun.

   — Şi ce va spune „el" dacă te întorci fără carnet? îl întrebă Marian mai departe.

   — Fu Kang va trebui să moară, spuse chinezul cu o linişte pur asiatică.

   Apreciam că acest chinez nu trecuse de patruzeci de ani. Era bine proporţionat şi părea să dispună de-o oarecare viclenie înnăscută.

   — Atunci cine ţi-a dat ordinul de-a fura acest carnet sau a mijlocit pentru asta dacă nu-l cunoşti pe „el"?

   — Fu Kang nu ştie şi nu poate spune. Fu Kang trebuie să tacă.

   De la acest individ nu puteam scoate nimic. Atunci când Marian îl întrebă cine l-a adus pe iaht el îşi scutură din nou capul cu putere.

   — Fu Kang nu ştie şi trebuie să tacă.

   Marian îi şopti ceva lui Pongo la ureche. Imediat prietenul nostru negru dispăru pe punte şi se întoarse nu după mult, împreună cu Li Tan, boy-ul nostru.

   Li Tan se arătă foarte surprins şi strigă:

   — Acesta este Fu Kang, omul care m-a bătut. El a fost mereu împreună cu căpitanul Solbre. Ei au luat cu ei un om alb, care-şi spunea profesorul.

   Fu Kang negă că-l cunoaşte pe tânăr, dar Li Tan jură pe sufletul strămoşilor săi că chinezul fusese omul de încredere al căpitanului piraţilor şi că se numea într-adevăr Fu Kang.

   Asta ne era de ajuns. Marian îl trimise din nou pe Li Tan la cârmă şi începu interogatoriul iarăşi după ce Pongo se întoarse.

   — Vrei să răspunzi acum, Fu Kang? Sau va trebui să-ţi dezlegăm limba cu forţa? Ai fost omul lui Solbre. Vei fi oricum spânzurat. Ori o fac eu acum, ori poliţia mai târziu, tot una este. Dacă nu spui de îndată adevărul gol-goluţ o să-ţi petrecem ştreangul în jurul gâtului. Aşadar, ce ştii tu despre profesorul pe care l-aţi luat prizonier şi chiar l-aţi torturat?

   —  Fu Kang nu ştie nimic! se încăpăţână chinezul rămânând la vechile sale afirmaţii.

   —  Deci nu ştii nimic? îl întrebă Marian aproape ameninţător.

   — Fu Kang nu ştie într-adevăr nimic.

   — Atunci spânzură-l Pongo! spuse Marian foarte serios, fără măcar a clipi din ochi.

   Pongo fu din doi paşi lângă chinez, îl prinse de gât şi-l târî pe punte în direcţia pupei.

   Noi ne-am luat după el. Acolo Pongo îi petrecu ştreangul în jurul gâtului şi-l târî pe galben lângă catarg.

   Celălalt capăt al frânghiei îl aruncă peste vergă şi trase încet de ea.

   Ochii chinezului îi ieşiră afară din orbite de frică. Tremurând din toate mădularele voi să mai spună ceva, dar

frânghia îl împiedeca s-o facă.

   — Nu spânzura! Fu Kang spune totul! începu în sfârşit să se văicărească galbenul.

mai minţi, vei fi imediat spânzurat. Noi nu ştim de glumă. Dar mai vreau să-ţi dau o şansă: dacă-mi spui cinstit, ce-aţi făcut cu profesorul, unde e ţinut prizonier şi cum îl putem găsi, îţi voi dărui libertatea deşi meriţi ştreangul.

   Fu Kang promise că de data asta să spună tot adevărul şi povesti următoarele:

   Făcuse o expediţie împreună cu Solbre în interiorul insulei, iar piratul îl lăsase în apropiere de Padong-Padjang sub pretextul că voia să-i facă singur o vizită unui european.

   Fu Kang ştia însă că-n apropierea acestei localităţi se găseşte peştera unde piratul îşi ascunsese comoara, aşa că luă hotărârea de a-l urmări deşi se temea de şeful său.

   Nu reuşi să-şi ducă intenţiile la capăt, aşa că se întoarse la locul cuvenit pentru întâlnire. Solbre se întoarse, spunându-i că a urmărit un alb, care descoperise un filon aurifer. L-ar lua prizonier pe vasul său, care aruncase ancora la Padang, dacă el, Fu Kang l-ar ajuta în această tentativă.

   Au întocmit un plan, cum să ducă la bun sfârşit intenţia lor. Profesorul Barring, aşa cum se numea albul, sosise în Sumatra în interes de studii şi contesta faptul c-ar fi descoperit vreo vână auriferă, dar Solbre care-i găsise carnetul de însemnări, găsise un plan acolo în această privinţă.

   Din păcate nu putuse afla multe, întrucât era cifrat şi acoperit de însemnări secrete.

   Solbre îl dusese pe profesor într-una din peşterile sale din gropile de Kota Radja şi acolo încercă în fel şi chip să-i smulgă secretul. Întrucât piratul voia ca acest plan să nu fie cunoscut nici măcar de complicele său, îi mărturisi într-o zi lui Fu Kang cum că profesorul ar fi murit. Chinezul n-o crezuse nici un moment, ci bănuia că profesorul fusese dus în secret într-un alt loc de către Solbre pentru a-şi păstra mărturisirea acestuia numai pentru sine, în caz să prizonierul s-ar fi hotărât să vorbească.

   Fu Kang ştia că Solbre poseda un carnet în care-şi nota toate informaţiile secrete şi la acest carnet cu notiţe râvnea el demult. Printr-un intermediar îi vându lui Marian iahtul sub preţul pieţii aşteptând doar prilejul potrivit pentru a intra-n posesia carnetului, care se găsea pe vas. Cel mai mare impediment în calea planurilor sale fusese Maha, pe care se gândi să-l otrăvească.

   Nu ştia că praful pe care-l găsise la Salbre îţi lua doar minţile şi nu era mortal. Aşa că se mărginise să sufle dintr- un tub o săgeată muiată în otravă în trupul lui Maha.

   — Pe lângă asta, ai mai adăugat şi-un praf în mâncarea noastră, pentru a putea să te faci nevăzut cu barca, continuă netulburat Marian. Carnetul de notiţe îl aveai deja.

   Chinezul încuviinţă din cap, cum că aşa a fost.

   — Obişnuiesc să-mi ţin făgăduielile Fu Kang. Dacă-mi mai spui şi unde-l ţii pe profesor prizonier eşti liber dar după ce verificăm veridicitatea celor declarate.

   — Fu Kang nu ştie nimic în această privinţă, fu de părere chinezul, dar bănuieşte c-a fost dus pe insulele Nias. Solbre trebuie să aibă o ascunzătoare acolo, fiindcă a plecat foarte des acolo. Fu Kang vrea să meargă acolo, caute profesor.

   — Vom merge spre insulele Nias, dar vei rămâne prizonierul nostru până-l vom găsi pe profesor.

   Pongo primi însărcinarea să-l închidă pe Fu Kang într-unul din spaţiile de rezervă din zona maşinilor şi care era prevăzut cu o uşă de fier. Pentru a se asigura odată-n plus, Marian instală acolo şi pe Maha de pază.

   După ce Pongo dispăru cu prizonierul, Marian spuse cu satisfacţie:

   — Putem spune c-am avut noroc. Dacă Fu Kang ne-ar fi scăpat, atunci am fi întâmpinat mult mai multe greutăţi, Robert.

   — Crezi cu alte cuvinte, că-l vom găsi uşor profesor, deşi nu ştiu cu precizie unde e deţinut?

   — Puţin noroc nu ne-ar strica în această privinţă. Ar trebui totuşi să navigăm cu viteză mai mică. Nu suntem marinari şi-ar trebui să fim mai prudenţi.

   Pongo fixă lămpile de poziţie, pe când eu am schimbat la cârmă locul cu Marian. Acum puteam cina liniştit, întrucât nu mai era cazul să ne temem că vreun praf de adormit ar fi putut fi strecurat în mâncare. Noaptea era minunată deşi puţin cam caldă. Nici nu era de mirare întrucât ne aflam în apropierea ecuatorului.

   Marian îşi înjghebase un culcuş pe punte şi dormea câţiva paşi mai încolo. Pongo şi John se făcuseră şi ei comozi.

   După estimările mele, a doua zi spre seară puteam conta s-ajungem în apropierea insulelor Nias.

   Noaptea decurse fără incidente deşi mă temeam de vreo furtună, dar totul se desfăşură atât de paşnic, încât puteam vorbi de-o adevărată călătorie de plăcere.

   În seara următoare am ajuns chiar înainte de căderea întunericului în faţa insulelor Nias.

   — Propun să ne ţinem deocamdată-n larg şi să nu acostăm pe-ntuneric. Nu e exclus să dăm de stânci submarine care ne-ar primejdui iahtul, Mariane, am insistat eu.

   — Aş vrea să fac cel puţin încercarea de-a ajunge la cea mai mică dintre insulele acestui grup, Robert. Am putea să fim surprinşi de-o furtună, pentru care nu suntem pregătiţi. Să-ncercăm întrucât încă o oră nu va fi prea întuneric.

   Într-un ocol larg ne-am apropiat de grupul de insule. Pongo stătea la proră şi observa suprafaţa întinsă a mării cu ochii săi pătrunzători pentru a ne putea avertiza la timp de apariţia neaşteptată a unor stânci. Destul de des arăta la dreapta sau la stânga direcţia pe care trebuia s-o apuce vasul nostru. Marian deservea cârma.

   Când întunericul - aşa cum se întâmplă la tropice - căzu brusc, Marian dădu comanda de stopare a motoarelor. Încet şi lin iahtul se apropie de insuliţa în a cărei nemijlocită apropiere ne aflam. La zece metri de ţărm, am aruncat ancora.

   — Trebuie să organizăm paza de noapte, Robert. Unul dintre noi trebuie să stea treaz, întrucât nu ştim ce fel de pericole ne pasc, chiar dinspre ţărm.

   — Mai întâi să stingem luminile de poziţie, Mariane, întrucât acestea, primele, ne-ar putea trăda, am spus eu.

   — Ai dreptate, de asta se va ocupa Li Tan imediat, în vreme ce voi mai vorbi cu Fu Kang. Poate că acesta cunoaşte insula şi ne va spune dacă e sau nu locuită.

   Pongo preluă prima veghe şi însoţit de Maha o luă de-a lungul bastingajului. Voia apoi, ca mai târziu să-şi încropească un culcuş pe punte spre partea ce da spre ţărm, întrucât era de părere că orice zgomot va veni dinspre zona asta îl va distinge cu siguranţă chiar în timpul somnului.

   Eu am coborât cu prietenul meu în interiorul vasului, voind să asist şi eu la interogatoriul chinezului.

   L-am adus pe acesta din carcera sa în cabina noastră.

   Marian îi puse-n faţă o hartă marină şi-l întrebă dacă cunoaşte zona aceasta de insule.

   Fu Kang cunoştea secretul citirii hărţilor, întrucât după ce privi scurt înspre hartă spuse:

   — Spre insula asta domnule nu merge! Este insula diavolului, toţi care debarcă pe ea sunt pierduţi.

   M-am uitat grav spre Marian, deoarece chiar în faţa acestei insule aruncasem ancora. Acesta începu să-l întrebe pe Fu Kang de ce este insula asta atât de periculoasă.

   — Fiindcă acolo sălăşluieşte diavolul, veni răspunsul.

   — Şi cine ţi-a povestit asta Fu Kang? voi să ştie Marian.

   — E ştiut demult. Solbre mi-a povestit şi el, când din greşeală am dat de insulă. Cu greu a putu corabia noastră să scape nevătămată.

   Marian izbucni într-un râs curios.

   — Bine, Fu Kang, aşadar nu vom naviga înspre insula asta, dar pe care dintre insulele aparţinând grupului Nias se găseşte profesorul prizonier?

   — Fu Kang nu ştie! Poate stă scris în cartea mică.

   — Nu-i nici în carnetul de notiţe, Fu Kang, dar îi vom da noi de urmă.

   L-am dus din nou pe chinez în carceră după ce Li Tan îi dăduse de mâncare. Pe punte Pongo nu observase nimic neliniştitor, asta am aflat-o după ce-am urcat îndărăt pe punte şi Marian îi povestise acestuia despre afirmaţiile chinezului. Pongo râse, adăugând:

   — Pongo nu mai are frică de stafii, de când e cu masser. Pongo vede că nu sunt spirite.

   Pongo fusese iniţial superstiţios, ba chiar foarte superstiţios până-şi dădu seama că toate întâmplările aparent misterioase îşi au o explicaţie logică chiar dacă la început nu pot fi lesne înţelese.

   După ce am tras la sorţi veghea, ne-am dus la culcare, nu înainte de a-l atenţiona pe John, care preluase primul schimb de pază, să fie cu ochii în patru, ceea ce acesta ne şi promise.

   Marian trăsese al doilea schimb, eu al treilea. Când m-a trezit, mi-a şoptit că auzise diferite zgomote pe plajă. Pongo susţinuse nu prea convins c-ar fi putut fi cauzate de anumite feluri de animale, care ajunseseră acolo.

   Am început să mă plimb pe punte, de colo până colo. Noaptea era senină şi stelele străluceau vii. Jumătatea conului lunii răspândea o lumină slabă, suficientă totuşi pentru a putea distinge suficient de bine ţărmul.

   De multe ori am distins zgomote ciudate, de parcă cineva umbla prin apă. M-am oprit şi am examinat cu atenţie încă o dată malul. Întrucât n-am văzut nimic deosebit mi-am reluat plimbarea. Pongo care avea un somn foarte uşor îşi aşternuse culcuşul chiar lângă bastingaj, dar acum dormea netulburat.

   Când nu mai rămăsese aproape nimic din cele două ore de veghe ale mele, l-am deşteptat pe John şi i-am împărtăşit cele întâmplate, relativ la zgomotele ciudate percepute.

   John era nerăbdător să-şi preia postul şi era numai foc şi pară, vădit intrigat de cele relatate. M-am aşezat liniştit, din acest punct de vedere, jos şi mi-am reluat somnul.

   Deodată picoteala mea a fost întreruptă de un strigăt pe jumătate înăbuşit. Speriat am sărit în picioare în acelaşi timp cu Marian şi-am alergat amândoi înspre balustradă, unde se afla deja Pongo, care scruta malul.

   John auzise şi el un zgomot atât de puternic încât îl trezise pe Pongo.

   Strigătul înăbuşit fusese scos chiar de marinar, pe care uriaşul negru îl împiedicase să se dea mai departe, de gol.

   Vedeam că ceva se petrece pe mal. Ceva întunecat se târa pe plajă. Să fi fost vreun om sau vreo felină? La scurte intervale arătarea se mişca şi înainta din nou.

   — Ce ar fi să mergem cu barca noastră de salvare până acolo, spuse în şoaptă Marian. Trebuie să ştim cu ce fiinţă avem de-a face acolo.

   — În orice caz, crocodil nu pare a fi, îi replicai eu

camaradului meu, la fel de încet.

   John plasase mica barcă de salvare de cealaltă parte a iahtului pentru a nu putea fi observată de pe mal, în caz că insula ar fi fost locuită.

   Pongo ţinu malul insulei sub observaţie până-n ultimul moment, până ce noi ne instalasem deja în barcă. John a dorit să ne însoţească dar Marian fusese împotrivă, întrucât trebuia să rămână cineva la bordul vasului împreună cu Maha, chiar şi Li Tan ni s-ar fi alăturat şi fusese convins doar cu greu să renunţe.

   Din câteva lovituri de vâsle, Pongo mână barca rapid către mal. Nu ne luasem carabinele, ci doar pistoalele pe care le purtam la brâu, sperând să ne descurcăm şi cu atât.

   De abia când am păşit pe mal, am putut vedea fiara misterioasă foarte aproape de noi, era pe jumătate în apă şi se mişca extrem de anevoios înainte.

   — Un dugong! am râs eu, puţin înciudat că ne-am lăsat somnul odihnitor, tulburat de animalul acesta inofensiv.

   Pongo mână ambarcaţiunea-n apropierea animalului, care avea o lungime de vreo patru metri. Nu părea să se teamă de noi, ci rămase liniştit în apă.

   La un semn al lui Marian, Pongo vâsli înapoi spre iaht.

   John se interesă îndată ce ajunseserăm sus, ce fel de animal am văzut. A trebuit să-i descriu animalul întrucât în viaţa lui nu mai văzuse un dugong.

   — Trebuie să-ţi descriu mai degrabă animalul, pentru că n-ai mai văzut aşa ceva, am început eu. Dugongul e un mamifer, ce aparţine clasei înotătoarelor, sirenelor sau vacilor de mare. Are un corp în formă de peşte şi poate măsura între trei şi patru metri şi jumătate. Are câte un colţ în fiecare din părţile superioare şi-o coadă semicirculară, perfect echilibrată. Buza superioară este foarte mare şi tăiată în formă de inimă, acoperită cu ţepi scurţi şi aspri. Dugongul apare aproape numai în Oceanul indian şi se aţine pe lângă coastă, hrănindu-se cu alge.

   — Carnea lui e comestibilă, domnule Bertram? întrebă marinarul care din considerente practice voia să tragă foloase şi cunoştinţe deopotrivă.

   — Carnea e fragedă dar gustul e dulceag, din cauza asta nu e prea consumată, în schimb grăsimea e foarte apreciată un animal de genul acesta oferă vreo jumătate de chintal, în medie, de grăsime.

   Din piele se fac sandale iar din dinţi se pot prelucra mătănii, cărora li se atribuie proprietăţi miraculoase.

   John rămase uimit de cele ce-i spuneam în domeniul zoologiei. I-am mărturisit că această disciplină fusese materia mea preferată de studiu.

   — Sunt periculoşi dugongii? vru să ştie mai departe John.

   — În general sunt mult prea leneşi pentru a putea deveni periculoşi. De obicei nu atacă omul, aşa că, n-ai de ce te teme!

   Marian se amuzase, stând deoparte şi ascultând mica mea prelegere zoologică. Mi-a făcut plăcere să i-o ţin lui John, a cărui sete de cunoaştere i-o intuisem de la început.

   Între timp, se luminase de ziuă, aşa că puteam privi în tihnă împrejurimile. Înaintea noastră se afla intrarea într-un mic golf. Acolo puteam ancora liniştiţi. Marian dădu comanda să se pornească unul dintre motoare, astfel încât am intrat în micul lac ce constituia apa golfului, ancorând la mal. Ţărmul era stâncos şi abrupt, astfel încât puteam păşi cum s-ar spune de pe iaht „direct" pe pământul insulei sau pe aproape!

INSULA MISTERIOASĂ

   DUPĂ CE NE-AM LUAT MICUL DEJUN, am hotărât să vizităm insula. A trebuit să judecăm bine, pe cine vom lua cu noi, întrucât nu puteam lăsa iahtul fără apărare aici în golf. Marian zise c-ar fi mai bine dacă doar el şi cu mine am întreprinde această călătorie. Am obiectat că Pongo poate vedea şi ajuta mult mai mult.

   Până ce ne-am luat micul dejun am hotărât să vizităm insula. A trebuit să judecăm bine pe cine vom lua cu noi, întrucât nu puteam lăsa iahtul fără apărare aici în golf. Marian zise c-ar fi mai bine dacă doar el şi cu mine am întreprinde această călătorie. Am obiectat că Pongo poate vedea şi ajuta mult mai mult.

   Până la urmă se decise ca Pongo să ne însoţească în vreme ce John şi cu Li Tan să rămână pe iaht.

   John primise ordinul de la Marian să ducă iahtul în mijlocul lacului din golf şi să acosteze şi să vină doar la cererea noastră expresă, fără să apelăm la alţi intermediari.

   Dacă John va sesiza un pericol iminent pentru iaht atunci va trebui să-şi caute scăparea-n larg. Noi ne vom face remarcaţi venind pe ţărm.

   — Încă ceva, John. Dacă-n trei ore nu ne întoarcem lasă-l pe Maha să vină pe insulă. Dar tu întoarce-te imediat pe vas.

   John ne asigură că va respecta toate instrucţiunile noastre.

   De data asta ne-am luat carabinele şi de îndată ce-am păşit pe uscat John se-ntoarse cu iahtul pe mijlocul lacului şi lăsă ancora la fund.

   Liniştiţi din partea asta am luat-o în interiorul insulei.

   De la primii paşi ne-a devenit clar că trebuia să străbatem o junglă deasă în care puteam înainta doar cu foarte mare greutate. Pongo o luase înainte şi ne croia acum o cărare cu ajutorul cuţitului său de spintecat rechini.

   Deodată uriaşul se opri şi arătă că descoperise o cărare bătătorită.

   Am hotărât s-o folosim. Cărarea dovedea că insula era locuită. Prin urmare se impunea să fim în gardă, întrucât nu puteam şti care va fi reacţia băştinaşilor cu privire la albi.

   Pongo era cu trei metri înaintea noastră, apoi Marian la aceeaşi distanţă. În ţinuturi necunoscute urmam acelaşi ritual întrucât ne venea mai uşor să ne ajutăm reciproc în caz de pericol fără a ne primejdui concomitent.

   De îndată ce uriaşul negru se opri, ne-am apropiat de acesta. Înaintea noastră se deschisese un luminiş în mijlocul căruia era plasată o colibă singuratică. Ce era de făcut? Să mergem mai departe, s-o cercetăm? Marian bănui ce gânduri mă frământau, aşa că-mi şopti:

   — Cel mai bine ar fi ca unul dintre noi să meargă să vadă despre ce e vorba. În timp ce ceilalţi doi să stea ascunşi încă-n pădure.

   — Masser, Pongo merge singur, ne spuse uriaşul negru.

   Înainte ca Marian să-i dea binecuvântarea sa, Pongo se şi

strecurase înainte şi merse aplecat spre colibă, în timp ce noi stăteam cu carabinele pregătite, gata de-a interveni în orice clipă, în caz că situaţia ar impune-o.

   Nu se-ntâmplă însă nimic. Pongo ajunse-n apropierea colibei, o înconjură, spionând-o din toate părţile şi privind înăuntru printr-o deschidere în formă de fereastră. Păru că n-a remarcat nimic ce să-i dea de bănuit, întrucât intrase fără a se mai codi pe uşă şi dispăru înăuntru.

   Am aşteptat mult ca să iasă afară dara cest lucru nu se întâmplă. În cele din urmă ne-am uitat îngrijoraţi unul la altul.

   — Trebuie să mergem să vedem ce-i acolo, Mariane. Sigur i s-a întâmplat ceva lui Pongo, am spus eu.

   — Numai unul dintre noi! hotărî prietenul meu. Dacă nu apar, mai rămâi tu, ca să ne eliberezi pe amândoi. Să-l iei însă pe Maha cu tine! El ne va găsi cu siguranţă!

   Am vrut să mă opun ca Marian să meargă singur, fiindcă eram de părere că-n colibă pândea un mare pericol. Dacă Pongo care era mult mai puternic îi căzuse victimă nu văd cum s-ar fi putu apăra Marian, dar acesta susţinu morţiş să plece singur.

   Mi-am ridicat arma, fiind pregătit, în orice moment, să trag. Un sentiment neplăcut mă covârşi când prietenul meu păşi singur în luminiş. Mi se părea că se vâră singur în gâtlejul diavolului.

   Poate că mă înşelasem totuşi şi Pongo găsise ceva deosebit în interiorul colibei pe care voia s-o examineze cu atenţie, am încercat eu să mă consolez.

   Marian ajunse între timp la colibă şi prin deschizătura ferestrei privi cu luare aminte înăuntru. Se întoarse spre mine şi râse, făcându-mi semn chiar să-l urmez. M-am grăbit înspre coliba în care dispăruse Marian şi-am privit prin deschizătura din interior. Unde dispăruse Pongo şi Marian, întrucât coliba era goală?

   Am deschis uşa. Unde se ascunseseră prietenii mei?

   Să fi căzut într-o capcană? Pentru a vedea mai bine mi- am vârât capul în deschizătura uşii dar în aceeaşi clipă un laţ îmi fu aruncat în jurul gâtului şi am fost tras înăuntru. Pluteam deja în aer, fără să-mi dau prea mult seama de asta, cu ambele mâini am apucat de laţ, care-mi strângea beregata atât de tare încât de abia mai puteam respira şi ameninţa să-mi rupă gâtul. În ciuda sforţărilor mele, mi-am pierdut rapid cunoştinţa.

   După ce mi-am revenit treptat, privirea mi-a căzut asupra lui Marian şi Pongo.

   Ne găseam într-un luminiş în pădure şi eram îngropaţi până în gât în pământ. Nu puteam să-mi mişc nici un mădular şi la fel păţiseră şi cei doi tovarăşi ai mei. Legaţi nu eram. Marian îmi strigă că el şi Pongo căzuseră în aceeaşi capcană. Nu vedeam în faţa noastră nici un duşman fizic sau nu se arătase până acum.

   Pongo strigă deodată cât putu de tare că-n faţa lui Marian era înfipt ceva alb. De îndată ce Marian descoperise ce voia să spună credinciosul negru, scutură numai neîncrezător capul.

   În iarba înaltă stătea... Un plic.

   Scrisoarea stătea pe un mănunchi de ierburi astfel desfăcută încât Marian putea s-o citească. Sigur cu mare greutate întrucât tulpinile plantelor se mişcau uşor în bătaia vântului, iar depărtarea era destul de mare.

   Mesajul ne arată, Robert, că o mai veche cunoştinţă de-a noastră vrea să se răzbune pe noi. Nu vom fi găsiţi niciodată aici şi trebuie să aşteptăm numai până deseară şi atunci vom primi o mică vizită, scurtă dar extrem de neplăcută.

   — Este semnat mesajul, Mariane?

   — Un răzbunător sinistru - cu asta se semnează, Robert.

   — Să sperăm numai că Maha ne va găsi el înainte de căderea întunericului.

   — Dacă John nu se va lăsa păcălit la rândul lui, cum am păţit-o noi, îmi completă Marian cuvintele.

   — Nu se va lăsa cu siguranţă îndepărtat de iaht, Mariane.

   — Ce crezi, cine ar putea fi „răzbunătorul sinistru" şi ce legătură are cu „mica vizită", interveni Pongo în discuţie.

   Atât cât îmi permitea mobilitatea extrem de redusă, de care dispuneam, mi-am întors capul şi am văzut la o oarecare depărtare câteva oase albe. În ciuda căldurii mă trecu un fior de gheaţă. Oasele acelea - numai furnicile le puteau roade astfel. Să fi ştiut „răzbunătorul sinistru" că o cohortă de furnici va trece pe aici?

   M-am uitat la Marian. Acesta-şi dăduse seama imediat ce fel de primejdie ne păştea. Mai ştia că-n acest caz nu se- ntrevedea nici o scăpare. Eram îngropaţi atât de adânc încât chiar şi fără legătură nu mai puteam să ne mişcăm nici un mădular.

   — Maha ne va găsi cu siguranţă, dacă John are posibilitatea să-l lase pe uscat, fu de părere Marian.

   Mai departe, Marian nu putut continua întrucât fu întrerupt de un râs sonor care venea din spatele unui tufiş.

   Ne-am uitat în direcţia din care venise râsul dar n-am putut vedea nici un om. Şi din nou răsună o voce, pe care o mai auzisem:

   — Aşadar, speraţi să fiţi eliberaţi de către ghepardul vostru, domnilor! Bine că mi-aţi spus-o! O să iau de îndată contramăsuri. Ar fi păcat să scăpaţi răzbunării mele.

   Duşmanul nevăzut tăcu. După o vreme Marian întrebă foarte calm:

   — Dacă trebuie să murim aici, atunci, cel puţin să ni se spună care este motivul. Ce lege am încălcat?

   Nevăzutul râse din nou, apoi spuse c-o voce ironică:

   — E interesant că vă bateţi capul pentru ce trebuie să ispăşiţi. Aşa trece timpul mai repede, domnilor! Poate că mă voi mai întoarce cu puţin înainte de lăsarea serii din nou aici! Acum am de neutralizat ajutorul pe care-l aşteptaţi. Dar vă rog să nu vă plictisiţi!

   Am auzit zgomote-n tufiş şi paşi care se-ndepărtau repede. M-am uitat întrebător la Marian:

   — Vocea asta, am spus eu, am mai auzit-o de curând. Nai recunoscut-o tu, Mariane?

   — Nu pare să fie-n legătură cu Solbre, zise Marian.

   — Păcat c-am vorbit atât de tare între noi, dacă nu poate ajunge Maha la noi, atunci, chiar nu ştiu cine ne va putea elibera.

   — Pongo îşi poate mişca puţin mâinile, spuse credinciosul nostru însoţitor. Va dura mult până să se elibereze, pentru că nu poate arunca pământul.

   — Sforţările tale au puţine şanse de succes, Pongo, spuse Marian. Fiindcă mâinile sunt şi ele îngropate în pământ, chiar dacă sapi pământul cu degetele în jurul tău, acesta va cădea la loc.

   — Pongo încearcă dacă numai una dintre mâini liberă, atunci îndată tot liber, spuse el.

   După-amiază era pe ducă şi dacă Pongo spera să se elibereze atunci trebuia să se grăbească pentru a reuşi înainte de căderea serii.

   Cele trei ore care trebuiau să treacă până ce John să ni-l trimită pe Maha, se scurseseră demult.

   — Probabil c-am fost transportaţi în stare de inconştienţă, Robert, spuse Marian, aşa că Maha nu ne poate găsi urma deşi n-ar fi exclus ca răzbunătorul să fie surprins de către ghepard.

   — Dar dacă am striga, nu ne-ar auzi poate Maha? am sugerat eu.

   — Atunci ne va auzi şi duşmanul nostru, care se va grăbi să vină înapoi pentru a-l împiedeca pe ghepard să ne elibereze.

   — Nu putem însă nici aştepta nepăsători să vină noaptea, pentru a fi atacaţi de furnici, am spus eu puţin iritat.

   — Vom aştepta pân la lăsarea serii, Robert şi apoi Pongo va face încercarea de a-l chema pe Maha.

   În rest am păstrat tăcerea fiecare fiind preocupat de gândurile sale. Oră după oră se scurse fără ca Maha să-şi facă apariţia. Marian îşi rotea capul în toate părţile ca şi cum ar fi căutat să surprindă mai repede apariţia ghepardului.

   Şi iarăşi răsună, undeva în tufiş, vocea batjocoritoare şi

muşcătoare a necunoscutului.

   — Încă o jumătate de oră, domnilor, până la venirea serii. V-a amorţit puţin soarele? Veţi vedea însă ce înseamnă mica surpriză ce v-am pregătit-o, pe insula asta locuieşte diavolul, aşa cum spun şi locuitorii. Voi juca puţin rolul diavolului şi vă voi expedia cu ajutorul „colaboratorilor" mei drept în iad.

   —  Poate c-o să ne arăţi drumul înainte, îi răspunse Marian. Ai uitat să ne legi mâinile şi îndată o să fim liberi!

   Am bănuit că Marian voia doar să-l provoace pe necunoscut să vină în luminiş, pentru a ne da seama cu cine avem de-a face. Acesta însă bănui ceva pentru că ne strigă:

   — Cu o păcăleală atât de ieftină nu mă puteţi amăgi. Ştiu prea bine că nu vă puteţi elibera. Dacă v-ar fi reuşit, precis nu mi-aţi fi spus-o. Veţi fi ucişi de un răzbunător neînduplecat. Am găsit şi carneţelul cu notiţe în timp ce vă percheziţionam. Foarte relevant. Voi fi pe deasupra şi moştenitorul vostru.

   — N-o să cunoşti piedicile care-ţi vor sta în cale, îl avertiză Marian.

   — Lasă asta-n grija mea din păcate nu mi-a reuşit să pun mâna pe vasul vostru, întrucât oamenii voştri au fugit. Cred că voi reuşi mai târziu, fiindcă sunt sigur că nu veţi fi abandonaţi aici de cei de pe vas. Oricum salvarea va veni prea târziu. La rândul meu, trebuie să mă grăbesc întrucât într-un sfert de oră se întunecă. Atunci „odihnă plăcută" şi mai ales „eternă", domnilor. Şi mai gândiţi-vă cine este „răzbunătorul sinistru".

   Din nou am auzit un pârâit de crengi. Necunoscutul se- ndepărta şi de data asta rapid.

   — Masser, Pongo nu poate elibereze, spuse peste câteva minute uriaşul negru. Pongo cheamă Maha.

   Marian îşi dădu consimţământul şi Pongo fluieră de câteva ori în stilul caracteristic. Era acum totuna, dacă necunoscutul ne auzea. De frica furnicilor nu va apărea în luminiş şi principalul lucru era ca Maha să audă chemarea lui Pongo.

   După o pauză de trei minute, Pongo îşi reluă chemările, dar Maha nu apăru şi nici un răspunse. Eram pe punctul de a-mi pierde speranţa când crengile în faţa cărora stătea

Pongo îngropat se dădură în lături şi  Maha, ghepardul

nostru păşi călcând ca pe ace în luminiş.

   Uriaşul negru îi strigă ghepardului câteva cuvinte pe un ton scăzut. De îndată Maha începu să sape ca şi un câine pământul din jurul lui Pongo şi-o făcea cu atâta îndârjire de parcă ar fi pândit un pericol iminent, cum de altminteri şi stăteau lucrurile.

   Curând Pongo avu braţul liber şi putu el însuşi să contribuie la eliberarea sa, eliberându-şi cealaltă mână şi apoi întregul corp. Câteva minute mai târziu sta râzând în faţa noastră şi începu imediat să-l dezgroape pe Marian. În acelaşi timp, Maha se străduia să sape în jurul meu. Totul merse foarte repede, pe când toţi trei eram liberi, începu şi să se întunece. Pongo îl mângâia pe Maha.

   Inteligentul animal păru să ştie prea bine ce contribuţie a avut aici. Se ghemui duios la picioarele uriaşului apoi veni înspre mine şi Marian.

   A încerca acum să străbatem insula, pentru a-l căuta pe potrivnicul nostru, atâta timp cât eram neînarmaţi n-avea nici un rost. Am decis s-alergăm repede pe iaht pentru a lua arme noi.

   Înainte de a se face dimineaţă nu puteam oricum întreprinde ceva serios. Cu ajutorul lui Pongo am găsit repede o cărare, care ducea înspre micul lac din golf unde aruncasem ancora. După o oră de marş neîntrerupt, am ajuns la ţărm. Am urcat o mică înălţime de unde puteam privi nestingheriţi luminile de poziţie ale iahtului nostru. Acum era cazul să chibzuim foarte bine. Prin strigăte nu ne puteam înţelege cu John.

   Depărtarea până la iaht era prea mare pentru asta, iar lămpi de buzunar nu aveam.

   — Masser, Pongo înotă până la vas şi-aduce aici, ne spuse uriaşul în stilul lui direct şi simplu.

   Tentativa asta nu era lipsită de pericole, întrucât în golful ăsta mişunau, după toate aparenţele, rechini. Din acest motiv, Marian spuse numai:

   — Depărtarea este destul de mare şi tu nu posezi nici o armă pentru a te apăra de rechini.

   — Pongo reuşeşte totuşi, spuse prietenul nostru negru şi începu să-şi dea jos puţinele haine pe care le avea asupra sa. Masser aşteaptă-n golf, Pongo se-ntoarce cu vas.

   De rechini, Pongo nu se temea deloc, chiar dacă nu era înarmat, coborî în apă şi se-ndepărtă cu câteva lovituri puternice de braţe spre iaht. Îl puteam urmări în bătaia lunii. Străbătuse cam jumătate din distanţă când începu să strige:

   — John, John! Aici Pongo, Pongo! Rechini! Pongo în pericol!

   Spunând asta dispăru de la suprafaţa apei şi mă străbătu un fior de gheaţă la gândul ce i s-ar fi putut întâmpla.

   Iahtul nostru se puse repede-n mişcare la strigătele lui Pongo şi veni cu toată viteza înspre locul de unde s-auzise strigătul.

   Pongo nu mai apăru din nou la suprafaţa apei şi-acum m- am uitat plin de tristeţe la Marian.

   Acesta nu spuse nimic la început, după care îmi arată ceva lateral, în largul mării. Atunci l-am văzut pe credinciosul uriaş în apropierea iahtului.

   Când iahtul trecu pe lângă el, uriaşul apucă cu îndemânare frânghia care i se aruncă şi făcând o adevărată paradă de acrobaţie, se căţără repede pe punte, nici o secundă prea devreme, întrucât tocmai în spatele său, un rechin cât toate zilele făcu o tumbă prin aer deschizându-şi gura ca să-şi apuce prada din zbor şi alta nu! Dar Pongo căzuse deja pe punte. El păşi acum înspre puntea de comandă unde îl salută pe John, după care se aşeză el însuşi la cârmă, nu înainte de a-l trimite pe Li Tan în sala maşinilor. Am coborât de pe înălţime în golf, aşteptând să vină înspre noi, încet, încet iahtul. Pongo oprise motoarele chiar la intrarea în micul lac, unde ancorasem prima dată şi- acum iahtul venea încet înspre locul unde stăteam noi acum.

   Câteva minute mai târziu am ajuns la bord. Iahtul se- ntoarse şi-o luă înspre largul mării. La o oarecare depărtare de coastă am aruncat ancora.

   Până dimineaţa voiam să aşteptăm acolo. După ce i-am povestit lui John peripeţiile noastre ne spuse şi el cum a fost somat de o voce necunoscută să vină pe ţărm. Aparent stăpânii săi îi dăduseră un asemenea ordin. John, însă, se ţinu de convenţia ce-a avut-o de la început cu noi, atunci necunoscutul trase asupra iahtului.

   Din cauza asta a luat-o înspre larg.

   A aşteptat trei ore, după care l-a trimis pe Maha pe uscat.

   Animalul nu ne putuse lua urma imediat, deoarece fusese debarcat în altă parte a insulei. Remarcase însă mişcări înşelătoare în tufişuri şi din cauza lor, John nu cutezase să-l lase pe Maha în acelaşi loc unde o făcusem noi. De aceea lui Maha i-a trebuit mai mult timp până să ne găsească.

   Eram obosiţi şi flămânzi, de aceea Pongo ne pregăti o mâncare caldă pe care am înghiţit-o cu deosebită poftă. Am tras la sorţi de pază şi ne-am dus la culcare, ştiind că ne putem baza pe John. Acesta ne demonstrase că poate fi loial şi inteligent totodată. Marian îi exprimă aprecierea şi recunoştinţa noastră.

   Noaptea trecu fără incidente. Puţin înainte de revărsatul zorilor, Marian ne-a dat semnalul de deşteptare. El avusese ultima veghe. Voiam să intrăm repede-n lacul cel mic, pentru ca odată cu zorile să fim pe insulă.

   Ne-am grăbit cu micul dejun. De îndată ce-am păşit pe uscat, răsăriră şi zorile, aşa că mai bine n-am fi putut aprecia timpul.

   John se ascunsese ieri cât mai bine, când începuse să se tragă asupra vasului pentru a nu putea fi atins de un glonţ rătăcit. Se crea şi impresia că vasul fusese părăsit.

   De data asta am mers într-o altă ordine în interiorul insulei. Pongo venea în urmă, păzindu-ne ariergarda. Îl luasem şi pe Maha cu noi şi Marian îl ducea în lesă.

   Ne înarmasem pe iaht cât mai bine, din arsenalul nostru de rezervă.

ÎN PIVNIŢELE PREOŢILOR

   AM AJUNS CURÂND ÎN LUMINIŞUL în care stătea coliba singuratică.

   Marian şi cu mine am năvălit cu pistoalele pregătite înăuntru. Nici un om nu se vedea prin preajmă, coliba părând părăsită. Ştiam acum unde pândea pericolul şi eram hotărâţi să nu ne mai lăsăm păcăliţi şi a doua oară. Am dat uşa de perete şi m-am uitat în interior. Deodată ce am privit spre acoperiş am recunoscut o trapă, prin care fusesem traşi în sus, sugrumaţi pe jumătate. Acum trapa era închisă. Am intrat aşadar înăuntru colibei, convingându-ne la fiecare pas că pământul de sub noi era suficient de solid.

   Marian îl lăsase pe Maha la Pongo, pentru a nu ne stingheri în cercetări. Dacă l-am fi luat cu noi, n-am mai fi avut şansa de-a cădea a doua oară în mâinile „răzbunătorului" necunoscut.

   Stăteam chiar în mijlocul camerei, când deodată pământul de sub picioarele noastre cedă. Înainte de-a avea vreme să strigăm după ajutor, zăceam într-o pivniţă adâncă de vreo patru metri, ai cărei pereţi erau zidiţi cu multă măiestrie. Am căzut destul de rău dar ne-am putut ridica, nu înainte de-a ne ridica pistoalele care ne scăpaseră din mâini când am căzut.

   O privire aruncată-n sus ne asigură că trapa fusese din nou închisă. A trebuit să facem uz de lămpile noastre de buzunar pentru a cerceta hruba în care căzusem, pentru că aceasta nu era prevăzută cu nici o fereastră.

   L-am privit pe Marian scuturând din cap; deasupra o colibă mizerabilă de indigeni de joasă condiţie, iar aici jos o pivniţă cu ziduri măiestre de formă pătrată! Ce voia să însemne asta?

   — Aici, pe locul acesta, trebuia să fi existat un templu vechi, spuse Marian, care luă primul cuvântul după cele petrecute.

   A trebuit să-i dau dreptate. Am început să cercetăm pereţii în căutarea unei ieşiri care să permită evadarea.

Spre bucuria noastră, după vreo zece minute am găsit un bloc de piatră, ieşit în afară, pe care l-am putut mişca încet, trăgându-l spre noi. De îndată ce Marian putut să lumineze în deschizătură, îmi făcu un semn cu capul. Se coborî repede în noua încăpere întunecată, iar eu n-am pregetat să-l urmez, constatând că ne aflam într-o nouă încăpere şi mai mare, din care porneau două ganguri ce duceau în direcţii contrare, spre est şi vest. Şi aici erau bucăţi de piatră care se-mbinau cât se poate de armonios.

   Marian propuse s-o luăm mai întâi spre est, care după toate probabilităţile fusese de curând folosit, dându-ne seama de asta imediat după urmele lăsate de tălpile unor picioare în praful ce acoperea podeaua. Această direcţie ducea şi spre mica înălţime, de unde ajungeam nemijlocit în golf şi Marian era de părere că abia acolo se va sfârşi coridorul.

   Am mers aşadar pe acest gang urmărind cu atenţie pereţii şi podeaua dar nu se petrecu nimic deosibit. În cele din urmă am dat de o uşă de fier zăvorâtă pe care n-o puteam forţa. Alte zece minute ne-am pierdut încercând în fel şi chip s-o deschidem, până ce Marian a găsit şi aici un mecanism secret, care permitea uşii să se deschidă.

   Ceea ce se înfăţişă înaintea ochilor noştri era o boltă de mormânt ori mai degrabă un cavou, pe-a cărui pereţi erau atârnate mumii de indieni, care mai purtau încă veşminte bogate, preoţeşti. Minute-n şir am sta şi-am contemplat acest tablou lugubru. În mijlocul cavoului se ridica o stâncă de formă pătrată, bine şlefuită, pe care stătea o mumie îmbrăcată mai ceremonios şi mai luxos decât celelalte.

   Cu mare prudenţă am păşit în încăpere, care spre mirarea noastră păstra un aer proaspăt, respirabil şi parcă îmbălsăma.

   Aici trebuie să fi fost prevăzută-n construcţie o sursă de ventilaţie secretă.

   Ne-am îndreptat atenţia din nou asupra mumiilor. Cea de pe piedestal aparţinea fără îndoială unui indian bătrân cu barbă albă, care ocupase un post important în viaţă. Eram aşa de pierduţi în contemplarea asta, încât nici nu am observat cum una dintre mumii se redeşteptase la viaţă şi se strecura în spatele nostru. În timpul acela am simţit o lovitură puternică dată în moalele capului. Cu ajutorul unui săculeţ de nisip fusesem doborâţi jos, cum am stabilit mai târziu, dar imediat după lovitură mi-am pierdut cunoştinţa.

   Când mi-am revenit, stătea întins legat pe un postament de scânduri, de mâini şi de picioare. De departe venea o muzică plăcută, chiar unei urechi de european şi mirosul de aer îmbălsămat mă-nconjură încă. Nu puteam să-mi mişc nici un mădular, nici măcar capul, pentru a mă uita la Marian.

   Era şi acesta în situaţia mea sau izbutise să se salveze?

   Puteam doar cu greutate să-mi ţin ochii deschişi şi privirea îmi era îndreptată spre tavanul sub formă de cupolă, acoperit cu înscrisuri indiene situat la o înălţime de vreo cinci metri. O lumină roşie domnea în încăpere peste tot, deşi îmi venea greu să gândesc, mi-am dat seama că mă găseam într-un templu în care tocmai avea loc o ceremonie de cult. Muzica ciudată se amplifica, iar cântecul, purtat de un cor bărbătesc îmi răsuna ciudat la ureche.

   Postamentul sau dricul de scânduri pe care stăteam fu ridicat în sus şi dus de-acolo. O oboseală grozavă mă cuprinse aşa încât pe timpul transbordării am adormit din nou.

   Visam sau era aievea? Când m-am trezit, stăteam drept şi-mi puteam ţine ochii deschişi fără osteneală. Corpul îmi era paralizat.

   În ciuda tuturor sforţărilor nu puteam să-mi mişc nici un mădular şi nici capul nu mi-l puteam întoarce. Un întuneric de nepătruns mă-nconjura şi simţeam din nou mirosul de balsam. Să fi fost readus din nou în cavoul mortuar unde fusesem surprinşi şi doborâţi prima oară?

   Am încercat să vorbesc dar nici pomeneală. Mă-ntrebam de ce, dacă stăteam în picioare nu mă prăbuşeam. Gândurile îmi erau foarte vii şi se-ndreptau spre Pongo, care rămăsese afară. Va putea el să mă găsească? Dar unde era Marian?

   Nimeni nu-mi putea da nici un răspuns. În cele din urmă gândurile mi se-ncurcară şi-am adormit din nou.

   O lumină puternică mă redeşteptă. Am văzut înaintea mea încăperea cu mumii indiene şi deveni conştient că eu însumi devenisem una dintre acestea, învelite astfel în bandaje, încât nu mai puteam mişca nici un deget.

   La lumina unei lămpi apăru un om al cărui cap era acoperit de un văl, astfel încât nu-i puteam vedea faţa. Îmi arătă mumia din faţa mea şi-mi spuse:

   — Acum sunteţi mai bine plasaţi decât în luminişul unde eraţi sortiţi să cădeţi pradă furnicilor, domnilor. V-am adus din nou în puterea mea şi-acum cu siguranţă nu vă va găsi nici un om. Aveţi avantajul de-a vă putea privi unul pe altul. Într-o oră vă veţi recăpăta vocea, aşa că veţi putea vorbi împreună pentru a vă putea petrece vremea mai uşor, până când foamea vă va tăia piuitul. Se-nţelege doar că mumiilor, lor nu le e dat să mănânce. Chiar dacă veţi striga din răsputeri, camarazii voştri nu vă vor găsi aici. În aceste cavouri mortuare, nu poate pătrunde nimeni. Poate vor trece zeci de ani sau chiar sute până ce să vă găsească cineva. Iată răzbunarea mea şi o savurez pe deplin.

   „Răzbunătorul sinistru" mă privi acum şi pe mine şi dădu din cap, ca şi cum ar fi întâlnit o veche cunoştinţă. Când m- am uitat spre Marian, nu-mi puteam crede ochilor. În faţa mea nu stătea un alb ci un indian, care avea trăsăturile prietenului meu, faţa sa era vopsită-n brun şi puteam presupune că acelaşi lucru mi se întâmplase şi mie.

   Ne-am uitat unul la altul, fără a ne putea mişca nici muşchii feţei. Dar omul cu capul mascat ne spuse că într-o oră ne va reveni graiul şi probabil, speram ca paralizia aceasta va mai slăbi.

   „Răzbunătorul" ne privi câtva timp în tăcere ca şi cum ar fi savurat ultimele momente ale triumfului său. În cele din urmă parcă se hotărî să ne părăsească, dar nu înainte de-a face o plecăciune ironică şi să ne spună:

   — Rămâneţi cu bine, domnilor! Se prea poate ca să mă întorc încă o dată pentru a mă interesa de starea în care vă aflaţi. Pe camarazii voştri îi voi putea învinge într-un alt mod şi vor muri de-o altă moarte. Cu ei nu voi mai proceda atât de ceremonios. Dacă vă interesează aflaţi că sunteţi închişi în criptele unei secte de preoţi care mai există şi azi şi căreia îi aparţin şi eu. Pe fraţii mei aţi vrut să-i omorâţi. Mi- am pregătit singur răzbunarea şi eu însumi v-am adus aici. Rămâneţi cu bine!

   Necunoscutul îşi luă lampa şi se-ndreptă înspre partea criptei care venea perpendicular pe gangul, pe care fuseserăm aduşi. Din nou ne înconjură un întuneric de nepătruns.

   Aşteptam acum momentul în care îmi va reveni darul graiului. După o jumătate de oră am simţit într-adevăr furnicături în întreg corpul ca şi cum un cârd de furnici m-ar fi invadat deodată. Puteam acum respira mai bine. Deodată mi-am auzit numele spus în şoaptă. Aceasta era vocea lui Marian! Şi eu puteam în sfârşit răspunde:

   — Avem puţin speranţe, Robert, de-a mai fi găsiţi şi aici de către Pongo! Ai descoperit între timp cine ar putea fi „răzbunătorul sinistru"? Îmi bat capul degeaba şi nu pot dezlega misterul.

   — O fi vreun preot, Mariane, dar nu-mi pot aminti când am jignit pe unul dintre aceştia.

   — Preoţii ar fi închis intrarea în vechea colibă aşa încât Pongo nu poate pătrunde înăuntru. Aici trebuie să se fi aflat demult un templu important, iar subteranele astea sunt numai ce-a mai rămas.

   — Am încercat până acum, degeaba, să-mi îndepărtez bandajele, Mariane. Sper doar că Maha să ne dea de urmă. Pongo îl va îndemna la asta.

   — Dacă preoţii au dărâmat gangul care duce aici, ar putea dura zile întregi până ajunge el la noi. Mai putem spera atunci numai la o minune.

   —  Eu din contra, nu mă bazez pe nici o minune, ci pe ajutorul lui Pongo. Miracolele nu se întâmplă prea des. Pongo însă a intervenit întotdeauna cu succes. Pongo va veni cu siguranţă şi nu se va lăsa până nu ne va găsi, am spus eu pe un ton ce se voia încurajator.

   — De venit, va veni cu siguranţă, Robert! Să sperăm că nu prea târziu pentru noi.

   M-am gândit la multe situaţii pe care le-a rezolvat credinciosul Pongo, la situaţiile disperate din care ne-a scos vii şi nevătămaţi. De ce nu s-ar întâmpla şi de data asta la fel?

   Mi-am împărtăşit sentimentele tovarăşului meu de suferinţă. Orele se scurseră însă, fără ca Pongo să sosească. Treptat mi se făcu foame dar aceasta trecu. Începu să mi se facă sete. În curând muream de sete. Din nou apăru foamea şi setea, care mă înnebuneau aproape. Aşa trecu ziua a doua. Treptat am obosit să mai şi vorbim. Doar rar mai rosteam câteva cuvinte în întunericul dens din jurul nostru. În cele din urmă am renunţat şi să ne mai încurajăm reciproc.

   Între veghe şi vis au trecut alte ore. Mereu mai multe. Eram încă în stare să judecăm limpede? În fantezia noastră mi se părea c-auzeam zgomote şi speram mereu că vine Pongo, dar probabil că nu ne-a putut găsi. În cea de-a treia zi, necunoscutul apăru din nou, ne privi râzând şi spuse:

   — Plăcută stare, nu-i aşa, domnii mei? Aşa se întâmplă când te amesteci unde nu-ţi fierbe oala. Cu ajutorul vostru - o să vă ajut puţin - am fost condamnat la moarte şi-am putut scăpa doar în ultimul moment cu destulă trudă.

   — Mi-e totuna cine eşti, şopti Marian, străduindu-se s-o facă cât mai apăsat.

   Era atât de epuizat ca şi mine de altfel, încât nu mai lua parte activă la tot ce se petrecea în jurul lui, chiar dac-ar fi trebuit să i se releve, cine era responsabilul de situaţia deznădăjduită în care ne aflăm.

   — Vă părăsesc deja puterile, domnilor? îi scăpă necunoscutului, c-o undă de bucurie, am crezut că sunteţi înzestraţi c-o mult mai multă rezistenţă. Aşa se dau unii mari şi apoi nu mai rămâne nimic când e vorba să primească ei înşişi ce au hărăzit altora. Poate că vă va deştepta puţin din letargia de care vă văd cuprinşi, ceea ce- o să vă spun acum. Am pus stăpânire pe iahtul vostru. Prietenii voştri sunt morţi, ghepardul vostru aşijderea! Aşa că nu mai speraţi ajutor din partea lui. O împuşcătură bine ţintită a pus capăt vieţii animalului.

   Când am auzit-o şi pe asta, m-am prăbuşit psihic total. Pongo să fi murit! Pongo, credinciosul nostru prieten negru? Atunci totul era sfârşit. Atunci chiar că nu mai exista nici o scăpare.

   Marian nu răspunse nimic la cuvintele necunoscutului, el închisese pur şi simplu ochii. Lumina lămpii necunoscutului din faţa noastră părea să-l orbească.

   — Văd că vreţi să dormiţi, domnilor, spuse necunoscutul. Aşa că nu vă voi deranja. Aţi avut pentru ultima dată plăcerea ce a-mi vedea faţa pentru că atunci când mă voi reîntoarce nu veţi mai fi demult pe faţa acestui pământ rău şi nerecunoscător.

   Părăsi odată cu cuvintele astea cripta, împreună cu lumina lanternei sale.

   Noi n-am mai adăugat nici un cuvânt. Ce-am mai fi avut să ne spunem? Socoteam că suferinţele noastre ar mai putea dura cel mult două zile. Dacă Pongo era cu adevărat mort. Nu ne mai putea ajuta nimeni.

   Sau să fi minţit necunoscutul? O speranţă nouă mă inundă. Am început să-i spun cuvinte pline de speranţă, smulse cu greutate, prietenului meu, pentru a-l mai îmbărbăta.

   În cele din urmă am renunţat întrucât din atitudinea prietenului meu n-am desprins să mai nutrească o cât de slabă licărire de speranţă.

   Din nou trecu o noapte. Am început să am friguri. Fantezia mea începu să-mi zugrăvească tablouri, care n- aveau nici o legătură cu realitatea. Câteodată aveam impresia că-l văd în faţa ochilor pe Pongo care tăia bandajele lui Marian, pentru a-l elibera. Dar când mi-am deschis ochii n-am putut privi decât în întunericul cel mai adânc.

   Din când în când îmi recăpătam cunoştinţa dar numai pentru a-mi umple sufletul de deznădejde. Nu mai simţeam nici foame şi nici sete, doar o arsură continuă în gâtlej.

   Din nou am crezut că aud un zgomot. De dat asta eram pe deplin conştient. Am încercat din nou să-mi reprim ceea ce credeam că este din nou o nălucire. Dar zgomotul se repetă.

   Şi o secundă mai târziu, horcăi Marian, care timp de mai multe ceasuri păstrase tăcerea:

   — Atenţie Pongo!

   Îmi trecu ca un curent electric prin întreg corpul. Toate chinurile erau uitate. Dar dacă şi această speranţă era

înşelătoare!

   Atunci chiar că eram sfârşit, complet sfârşit. Dar deocamdată mai rămânea speranţa! Mă îndreptai atât cât îmi permitea bandajul. Cuvântul „Pongo" făcuse minuni. Lui Marian trebuie să-i meargă la fel. Am ascultat din nou, cu toate simţurile alertate. Să fi fost Pongo, care-şi căuta intrarea în interiorul criptei? Sau poate că nu-i decât din nou „răzbunătorul sinistru"! Care se reîntorsese dintr-un motiv oarecare?

   Am vrut să-i împărtăşesc gândurile mele lui Marian dar mi-am dat seama că zgomotele veneau dinspre uşa, pe care intrasem noi, aşadar nu putea fi decât Pongo!

   Au mai trecut patru, cinci, zece minute. Mi-au părut cât o eternitate. În cele din urmă am simţit un curent de aer slab. Lumina unei lămpi de buzunar pătrunse în încăpere.

   Fascicolul de lumină ne orbea, aşa încât nu l-am putut recunoaşte pe omul care-l produsese. Cel care intrase lăsă lumina lămpii sale să cadă peste mumiile înşirate acolo, întâmplător, raza de lumină căzu asupra lui Marian. Întrucât fascicolul de lumină se-ndepărtase oarecum de mine, am putu vedea silueta purtătorului de lumină şi-am recunoscut clar statura înaltă a lui Pongo.

   Aş fi izbucnit imediat în râs - în ciuda situaţiei mele - într- un râs sonor, când l-am văzut pe „mumia Marian" care scoase limba, în clipa când razele de lumină ale lămpii îi luminase faţa şi ochii îi străluciră.

   Pongo înlemni pe moment, apoi întrebă, pe un ton pe jumătate neîncrezător.

   — Masser Farrow, să fie oare adevărat?

   — Da, Pongo! Grăbeşte-te! Trebuie să ieşim de-aici cât mai repede! De abia mai putem trăi!

   — Masser Bertram, de asemenea aici? întrebă uriaşul şi- şi trase cuţitul pentru a tăia bandajele lui Marian.

   — Da, Pongo! am strigat eu. Şi eu sunt aici. Aici! Mi-am pierdut deja toate speranţele. Ni s-a spus c-ai murit!

   — Pongo trebuie caută foarte mult! Mai târziu povesteşte! Acum repede, masser Bertram!

   Pongo îi tăie legăturile lui Marian, grăbindu-se cât de poate încât prietenul meu fu de-ndată liber.

   Când prietenul meu fu eliberat din postamentul pe care stătea, era cât pe aici să cadă, întrucât picioarele nu-l mai susţineau. Pongo de abia îl putut prinde-n braţe.

   Marian se aşeză pe micul soclu şi-şi masă muşchii picioarelor şi-a coapselor şi asta timp ce Pongo mă elibera pe mine. Nici mie nu mi-a mers altfel, atunci când bandajele mi-au fost luate.

   În cele din urmă am putut cu chiu cu vai să ne mişcăm. Pongo ne conduse prin gangul pe care am fost târâţi de prima dată aici. Ne luă aproape pe sus şi ne duse spre colibă şi sări cu o îndemânare uimitoare, după noi. În colibă l-am regăsit pe Maha care ne salută cu bucurie.

   În primul rând Pongo ne îndesă în mâini cele două pistoale ale noastre, care ne conferiră siguranţa necesară.

   Am ajuns la micul lac în al cărui mijloc stătea ancorat iahtul nostru. John veni c-o mică barcă, vâslind spre ţărm.

   Câteva minute mai târziu am ajuns pe punte.

   Prima înghiţitură, pe care am luat-o în porţii foarte mici no voi uita în tot restul vieţii. Oarecum împrospătaţi, am mâncat ceva mai târziu, o masă uşoară, după ce ne-am întins câteva ore să dormim. Pongo şi John au rămas de pază pe punte, în timp ce Maha se târâia de-a lungul lacului, adulmecând în toate părţile. Era încă o noapte adâncă, atunci când Pongo ne eliberase. De-ndată însă ce ne-am aşezat să ne odihnim se făcuse ziuă. Se putea presupune că nimeni n-a observat eliberarea noastră.

   Am dormit vreo cinci ore, ne-am mai înviorat încă din nou cu mâncare şi băutură, după care ne-am simţit gata pentru o nouă zi şi noi fapte. Marian l-ar fi luat cu multă plăcere pe John cu el atunci când ne-am îndreptat din nou spre colibă, dar nici de data sta nu ne puteam lăsa iahtul fără supraveghere.

   Maha rămăsese în colibă în timp ce Marian şi Pongo au coborât din nou în subterană, pătrunzând în criptă.

   Pongo ne povesti din nou în felul lui simplu cum în ciuda unor zile pierdute degeaba în căutări sterile, Maha îl readuse iarăşi la locul din colibă, unde era localizată trapa secretă pe care n-o putuse totuşi găsi.

   Necunoscutul închisese trapa şi unse treptele cu clei.

   Întrucât Maha se străduia cu încăpăţânare să revină în acelaşi loc, Pongo cu ajutorul uneltei pe care-o luase de pe vas reuşise să îndepărteze cu forţa pământul care ascundea capcana drăcească. Asta a fost primul lucru, pentru că urmarea n-a mai constituit o problemă.

   Când am ajuns în criptă, am văzut imediat că între timp nu fusese remarcată lipsa noastră. Am îndepărtat bandajele, ducându-le deoparte şi le-am aşezat pe soclu. Pe locurile unde stătusem noi am aşezat alte mumii.

   Am cercetat şi cealaltă uşă pe care am găsit-o închisă.

   Nu voiam s-o deschidem cu forţa întrucât nu voiam s- avem în faţa noastră tot soborul de preoţi.

   Voiam să ne răfuim doar numai cu „răzbunătorul sinistru", pe care noi încă nu-l cunoşteam.

   Am hotărât să adoptăm planul lui Marian de-a aştepta în criptă apariţia adversarului nostru.

RĂZBUNĂTORUL SINISTRU

   RĂBDAREA NOASTRĂ FU PUSĂ la grea încercare până târziu după-amiază. Uşa se deschise. O siluetă mascată apăru, cu o lampă de buzunar în mână. Noi ne-am ascuns de îndată, în spatele celorlalte mumii.

   Nu ne-am permis să scăpăm din vedere nici una din mişcările necunoscutului.

   Ca întotdeauna el voi să-i ţină lui Marian o cuvântare ironică. El se postă în faţa soclului, pe care-l socotea plasat pe Marian, dar tresări speriat când observă că-n locul acestuia stătea o altă mumie. Se întoarse din nou pe locul unde stătusem şi făcu aceeaşi descoperire. Plin de îngrijorare se uită din ce în ce mai înspăimântat în criptă.

   Marian ieşi tiptil din ascunzătoarea sa. Când „sinistrul" se-ntoarse privi direct în ţeava revolverului său.

   — Bună ziua, spuse Marian, nu fără ironie. Ai fi vrut să te interesezi de soarta noastră. Ne merge bine. Crede-mă că mă mănâncă degetul să apăs pe trăgaci. Dă-ţi masca jos, altfel ţi-o dau eu cu forţa.

   Mascatul se dădu un pas înapoi, fără îndoială, de frică. Nouă ni se părea ceva normal, dar părea târziu am remarcat că pasul înapoi era exact calculat. Înainte ca Marian să poată întreprinde ceva, lumina se stinse şi... sinistrul dispăruse.

   Mi-am scos lampa de buzunar şi-am aprins-o. În lumina ei am văzut că lanterna necunoscutului nu fusese stinsă. El îşi aruncase numai mantia albă deasupra. Dar unde se ascunsese el? Prin uşă nu putuse dispărea, întrucât eu stăteam foarte aproape şi n-ar fi putut trece fără să-mi dau seama.

   Pongo o luă la goană de-a lungul gangului, reveni însă repede înapoi, cu vestea că „sinistrul" nu-l folosise, întrucât Maha zăcea liniştit de pază în colibă.

   Se punea întrebarea dacă necunoscutul se mai aţinea în criptă dar în acest caz unde? Am decis să lăsăm cercetările din criptă-n seama lui Pongo, pe când eu şi cu Marian voiam să explorăm spaţiile subpământene la care bănuiam că vom ajunge prin aceeaşi uşă prin care apăruse necunoscutul.

   Uşa aceasta am găsit-o închisă dar neîncuiată. În spatele acesteia ducea un gang larg, pe care am păşit cu multă băgare de seamă. Nu era prevăzut cu uşi laterale sau cu trepte care duceau în alte spaţii la alte nivele. Am străbătut coridorul până la capăt şi din nou am dat de-o uşă neîncuiată, pe care Marian a deschis-o încet. Am privit într-o încăpere, în spatele căreia stătea pictat chipul unui zeu. Nici o fereastră nu lumina încăperea şi Marian era de părere că şi această criptă era plasată undeva, mult sub pământ.

   Ne-am stins lămpile de buzunar şi ne-am strecurat pe partea stângă a încăperii. În drum am dat peste o uşă care era în întregime alcătuiră din bronz. Am crezut că e prea periculos s-o mai deschidem, aş că ne-am continuat drumul fiind cu ochii în patru şi uitându-ne mai ales pe părţile laterale ale gangului. Am ajuns în zona unde era aşezat marele chip al zeului. Când am îndreptat şuvoiul luminos al lămpii mele asupra acestuia nu mi-am putut reprima un strigăt de spaimă şi oroare. Tabloul înspăimântător al zeiţei însetate de sânge care era Khali, cu capul ei în formă de şarpe, aşezat pe un piedestal înalt, părea să rânjească la noi sardonic. Templul era dedicat aşadar sângeroasei Khali, soţia lui Şiva, care nu renunţase la jertfe umane.

   Aceste jertfe omeneşti sunt interzise de către regimul administrativ englez în India. Dar cine poate suprima totul. Un astfel de cult vechi de sute de ani printr-o simplă dispoziţie guvernamentală sau trăsătură de condei?

   Speriat, m-am uitat în jur şi l-am prins pe Marian de braţ, care tocmai se-ntoarse după ce lumina lămpii sale de buzunar căzuse asupra unei perechi de preoţi care stăteau la o oarecare depărtare de noi, într-un semicerc.

   De unde apăruseră aceştia aici? Şi mai ales cum de-au descoperit c-am pătruns în cavourile lor subpământene?

   Cum se vor comporta faţă de noi? Ostil sau paşnic şi mai ales, unde era duşmanul nostru neîmpăcat?

   M-am uitat repede în jur, pentru a-mi asigura spatele pentru orice eventualitate un loc de retragere. În spatele nostru drumul părea să fie liber.

   I-am făcut lui Marian un semn cu cotul. Între timp, preoţii, care purtau pumnale lungi în mâini, se apropiaseră de noi. Marian îmi făcu la rându-i semn cu ochiul, să veghez şi să-l urmez. Şi tocmai când preotul cel mai în vârstă voi să ne adreseze cuvântul, am cotit-o pe lângă bustul zeiţei, dispărând din ochii preoţilor. Aceştia au dat un ţipăt de furie, dar înainte de-a înconjura şi aceştia piedestalul pe care era aşezată zeiţa, am luat-o în sus pe nişte trepte care ne apăruseră în una din galeriile alăturate. Nu exista o altă cale de salvare, aşa că nu mai puteam şovăi, optând pentru altceva.

   Am tresărit puternic când lama unui pumnal trecu la un fir de păr de capul meu. M-am întors repede, tocmai la timp pentru a vedea cum un indian înalt îşi scoase de la cingătoare un pumnal pentru a-l arunca asupra-mi.

   Marian trase două gloanţe de avertisment pentru a-l speria pe indian, care lăsă să-i cadă braţul.

   Ce era de făcut? Nu voiam să tragem asupra preoţilor care până-n prezent nu ne prejudiciaseră cu nimic, ceva în mine se opunea acestei idei. Cu Marian lucrurile se petreceau aidoma, pentru că-mi strigă din mers:

   — Pe cât posibil, nu trage, Robert!

   Din nou zbură un pumnal prin aer, care aproape că-l atinse pe Marian. Doar stării de surescitare în care se găsea indianul trebuia să-i mulţumim, c-am scăpat neatinşi. Doisprezece preoţi îi aveam ca adversari. Cam jumătate din aceştia îşi domoliseră tentativele de atac, la primele împuşcături de avertizare. Poate că-şi imaginau că nu eram singurii potrivnici şi-acum se gândeau să organizeze apărarea şi împotriva celor ce ne urmau. Cinci preoţi se grupaseră puţin mai încolo şi-l trimiseră pe unul din ei să aducă ceva arme de foc, cum am stabilit mai târziu, când tânărul preot se-ntoarse cu patru revolvere de mare calibru. Noi ne postasem între timp după o colonadă, un stâlp de susţinere, neîndrăznind să ne mişcăm, întrucât nu puteam şti dacă de cealaltă parte a galeriei conduceau trepte din noi în sala templului. Marian trase un glonţ care-l răni uşor pe indianul, purtător de arme, în picior şi care se prăbuşi la podea zvârcolindu-se. Ceilalţi preoţi nu mai îndrăzneau acum să străbată spaţiul rămas şi bine luminat pentru a ne ataca, aşa că se ascunseră şi ei după statuia zeiţei. Cum am fi putut să scăpăm din acest impas nu puteam şti deocamdată. Se întâmplă încă ceva la care nu ne-am aşteptat.

   Pongo apăru deodată în încăpere şi se-ndreptă încet spre preoţii adunaţi în grup, somându-i să arunce pumnalele. Aceştia nu dădură curs somaţiei, ba mai mult, când au observat că uriaşul era neînarmat au năvălit cu toţii asupra lui, pentru a-l străpunge cu pumnalele.

   Pongo se aşteptase la acest atac. Se repezi ca o panteră asupra lor şi când ateriză pe pământ, apucă în câte o mână câte un preot pe care ciocnindu-i de unul de altul, îi lăsă căzuţi la pământ. Pe alţi doi îi neutralizează expediindu-i în ţara visurilor cu câte o lovitură precisă la bărbie.

   Această performanţă îi determină pe ceilalţi să se retragă la adăpost.

   Am coborât treptele care duceau în galerie pentru a-l ajuta pe Pongo, dar acesta nu mai avea nevoie de ajutorul nostru, întrucât exploatând şovăirea preoţilor îşi pusese-n funcţiune pumnii săi teribili, făcând gol între ei.

   M-am uitat în templu şi l-am văzut pe tânărul preot care zăcea pe jos, cum se ridică şi îndreaptă una din arme spre noi.

   Mi-am tras şi eu arma şi i-am strigat înfuriat:

   — Vei muri de îndată ce-o să apeşi pe trăgaci!

   Tânărul preot lăsă revolverul să-i cadă. Ne purta acum frică, întrucât văzuse de ce fusese-n stare să facă Pongo cu fraţii săi. Credea că suntem înzestraţi cu puteri supranaturale. Am redevenit stăpâni pe situaţie, dar a trebuit să ne grăbim, întrucât preoţii doborâţi de către Pongo, puteau să-şi revină oricând. Uriaşul negru îşi scoase o bucată de sfoară din buzunar şi începu să-i lege pe cei ce zăceau pe jos, operaţie la care am dat şi noi o mână de ajutor.

   Pe „răzbunătorul sinistru" aproape că l-am uitat în această rapidă desfăşurare a evenimentelor, când Pongo ne spuse:

   — Masser, Pongo ştie unde găseşte pe om fără chip.

   — Şi acum ne spui asta Pongo? veni răspunsul lui Marian.

   — Pongo nu avut timp înainte. Om nu poate scăpa.

   — Unde este, Pongo? am întrebat eu şi cu Marian deodată.

   — Pongo găsit om în criptă şi pus pază la el.

   — Aşadar l-ai lăsat pe Maha să-l păzească?

   Uriaşul dădu numai din cap şi spuse:

   — Pongo trebuie să se grăbească aici, auzit împuşcături.

   Am început apoi să căutăm în încăperile alăturate şi-am

găsit într-una din ele un indian foarte bătrân care ne privi cu ochi miraţi. Marian îi împărtăşi c-am fost atacaţi de-un necunoscut care-şi mascase faţa şi-apoi ne-a târât în cavernele astea. Eliberându-ne am ajuns în templul zeiţei şi- am fost atacaţi de către preoţi.

   Bătrânul ne ascultă cu multă atenţie şi ne spuse mai apoi:

   — Khali nu-i mai iubeşte pe preoţii noştri şi nu mai vrea să fie îndurătoare. O să părăsesc insula cu fraţii mei. Poate ca alţi preoţi vor izbuti s-o împace pe zeiţa noastră.

   Asta era cea mai bună rezolvare a problemei.

   Am căutat degrabă în celelalte încăperi ale templului subpământean dar n-am găsit nimic care să ne stârnească interesul. Aceste încăperi erau chilii de serviciu, foarte ascetic mobilate. Ne-am deplasat înapoi în criptă. Maha era acolo şi zăcea la picioarele unui soclu, format din blocuri pătrate din piatră pe care se odihnea o mumie bogat înveşmântată. Ghepardul se ridică numai la apariţia lui Pongo, care arată spre piedestal şi spuse:

   — Piatra se roteşte, Masser, este goală pe dinăuntru. Om fără faţă, acolo înăuntru.

   — Să-l scoatem la lumină, zise Marian şi-i făcu un semn lui Pongo să deschidă ascunzătoarea.

   Pongo execută, ridică piatra, dar când am privit înăuntru... Nu era nimeni. Pongo făcu şi el o mutră mirată şi furioasă în acelaşi timp, dar zâmbi aproape imediat, spunând:

   — Omul dispărut, masser, dar stai aici!

   — Nu putea să fi fugit decât atunci când l-ai chemat pe Maha, Pongo. Pongo, cât de mult ai lipsit?

   — Pongo nu avut nevoie decât de două minute ca să se aducă Maha. Ne-am privit unii pe alţii. Unde putea să se fi ascuns Răzbunătorul?

   — Omul trebuie să fie în apropiere, masser. Maha neliniştit.

   L-am pus pe Maha pe urmele necunoscutului dar îşi ţinea nasul în sus fără a purcede să caute vreo urmă.

   — Om fără chip s-a frecat cu buruiană Maha nu poate găseşte, continuă uriaşul negru.

   Acum ne mâniasem de tot că-l scăpasem din nou pe acest om care era figura principală a aventurii noastre. M- am uitat din nou la soclul gol scobit pe dinăuntru ca şi cum piatra goală mi-ar fi putut da vreun indiciu. Ne-am gândit să-i întindem o capcană. Dacă încăperea nu mai avea vreo ieşire, atunci individul trebuia să se aţină în apropiere.

   Am mai căutat o vreme, după care Marian mi-a strigat că nu mai are nici un rost să mai pierdem vremea cu căutatul mai bine să ne întoarcem pe iahtul nostru.

   Am părăsit făcând suficientă larmă şi ne-am îndepărtat prin gang spre colibă. Pongo însă rămase pândind în spatele uşii.

   L-a urcat pe Maha prin puţul care dădea-n colibă şi fără a face zgomot ne-am întors înapoi, unde pândea Pongo. Trecuse aproape o oră fără ca în criptă să se petreacă ceva. Deodată am auzit un zgomot uşor. În timp ce Pongo deschise uşa ne-am aprins brusc lămpile de buzunar.

   Dar... Cripta era goală! Asta era de neînchipuit întrucât zgomotul pe care-l auzisem nu putea fi făcut decât de un om. Unde să se fi ascuns „Răzbunătorul"?

   Pongo stătea acum nemişcat şi privea şirul de mumii dea lungul său. Deodată spuse:

   — Pongo găsit om fără chip.

   Spunând asta merse către una din mumii şi-o ridică sus. Mânios o scutură de pământ - până ce aceasta începu să strige cu voce tare.

   Pongo se aplecă asupra mumiei şi-i smulse vălul care-o acoperea. Mai bine zis, îi acoperea veşmintele-i bogate, pentru că un alt văl subţire îi mai acoperea faţa când şi acesta fu îndepărtat am privit un chip care ni se părea

foarte cunoscut.

   — Omul, fie Mesagerul Morţii! strigă Pongo.

   Acum l-am recunoscut şi noi. Da, acesta era negustorul Tronsgha din Surat, care întruchipase pe Mesagerul Morţii şi a fost condamnat la moarte. A putut să evadeze înaintea execuţiei sale aşa cum am citit odată într-un ziar (vezi vol. 188).

   Acesta ne-a profeţit că-n locul lui va veni un răzbunător. Că acesta va fi chiar el, n-o puteam şti atunci.

   Pongo observase că mumia sub care se ascunsese se mişca uşor.

   Acum se aplecă din nou asupra lui Tronsgha şi spuse:

   — Masser, om greu rănit. Nu mai trăieşte mult. Pongo nu vrut asta.

   Marian îl linişti pe bunul negru, care-l trântise furios la pământ pe omul, atât de rafinat ascuns. Dacă l-am fi predat autorităţilor din Surat ar fi fost oricum spânzurat. Poate că moartea asta a fost preferabilă.

   Din nou se mişcă Tronsgha. Marian se aplecă înspre el. Negustorul gemu îngrozitor părând să aibă dureri atroce. Marian îl întrebă dacă mai are vreo dorinţă.

   Muribundul dădu din cap şi spuse:

   — Când ajungeţi în Jawa mergeţi la chinezul Ho Chang şi spuneţi-i c-am murit. El vă va da moştenirea mea. Veţi împărţi cu dreptate această moştenire?

   — O voi face, Tronsgha, în speranţa că nu vei vrea prin asta să te răzbuni şi după moarte.

   — N-o să fac, domnule Farrow şi nici nu vreau.

   Vocea muribundului deveni doar o şoaptă:

   — Mergeţi la Soerakarta şi vizitaţi-l pe chinez. Aceasta este ultima mea dorinţă!

   Acestea au fost ultimele cuvinte ale lui Tronsgha. Marian se convinsese ca murit într-adevăr şi-i închise ochii.

   Lucrurile noastre le-am găsit într-un rucsac ce-i aparţinea indianului. Acolo era şi caietul cu notiţe.

   Am pus mortul într-un colţ al încăperii şi l-am acoperit c-o mumie. Preoţi vor vrea să mai vadă încă o dată cripta, înainte de-a părăsi insula. Era de datoria lor să-l înmormânteze pe fratele lor, Tronsgha sau să-l incinereze.

   Pongo înşfăcă rucsacul, după care am părăsit cripta şi coliba. După o oră eram din nou la bord, am ridicat ancora şi-am plecat în căutarea unei alte insule unde să ne petrecem noaptea, fără a ne mai teme că vom fi atacaţi iarăşi de preoţi.

   Spre seară am dat de-o insulă care oferea destul adăpost şi protecţie iahtului. N-am ancorat chiar lângă mal ci-n mijlocul unui golf la o depărtare de cincizeci de metri.

   Întrucât nu mâncasem de prânz am luat o cină îmbelşugată după care am cotrobăit în rucsacul „răzbunătorului sinistru" pentru a ajunge în posesia lucrurilor noastre. Am găsit şi lucruri care ne vor conduce la noi întâmplări. Despre acestea în numerele viitoare.

   Mai întâi trebuia să-ncercăm să-l găsim pe profesorul Barring. Cum ne-a reuşit acest lucru o vom povesti într-una din povestirile viitoare.

SFÂRŞIT

Volumul 254

JAVA JIM

  ÎN CĂUTAREA PROFESORULUI BARRING

  ÎNDATĂ DUPĂ RĂSĂRITUL SOARELUI am părăsit grupul insulelor Nias şi am luat cursul spre Padang. Vremea era splendidă iar iahtul nostru mergea uns.

  Marian intenţiona să se îndrepte mai întâi spre insula Batoe pentru a-l căuta acolo pe profesorul Barring care fusese răpit de către piratul Solbre şi-l ascunsese pe una din insulele necunoscute nouă. Barring descoperise în Sumatra o bogată vână auriferă de urma căreia voia să dea piratul.

  Solbre însuşi fusese demascat de către noi şi încredinţat poliţiei (vezi vol. 235 - Pantera Neagră). În Kota Radja se aştepta condamnarea acestuia. Într-un loc secret, din peştera unde-şi adăpostea comoara am găsit carnetul lui de notiţe şi-n felul acesta am dat de însemnările cu privire la răpirea profesorului Barring.

  Marian cumpărase în Kota Radja un iaht cu motor. Când eram departe în larg am constata spre surprinderea noastră că aveam la bord un pasager clandestin foarte periculos, un chinez pe numele de Fu Chang. Acesta fusese unul dintre oamenii de încredere ai căpitanului de piraţi Solbre, luând parte activă al numeroase lovituri date de acesta. Fu Chang a depus toate străduinţele să fure de la Marian caietul cu notiţe al piratului (vezi vol. 253 Răzbunătorul sinistru) şi aceasta aproape că i-a reuşit. Acum chinezul era prizonierul nostru şi-l ţineam în custodie, la bord. Marian i-a promis că- n ciuda faptelor sale îl va elibera dacă ne va ajuta să-l găsim pe profesorul Barring.

  Până la insula Batoe mai aveam de parcurs vreo sută cincizeci de kilometri, pe care prietenul meu socotea să-i facă până la amiază.

  În clipa de faţă Marian stătea lângă mine pe punte încercând să supravegheze evoluţia unei mici jonci chinezeşti care a apărut brusc la sud de noi şi-acum voia să cadă perpendicular pe direcţia noastră de mers.

  Prietenul meu îţi ţinea acum constant ocheanul al ochi şi- mi spuse scuturând mirat capul:

  — Nu ştiu ce vrea jonca asta. Echipajul - şi sunt doar câţiva oameni - par să lenevească fără nici un rost pe punte. Unul dintre aceştia stă pitit, de parcă n-ar vrea să fie recunoscut de către noi. Dar capul său apare mereu la pupa. Omul cu pricina are şi el un ochean cu care examinează iahtul nostru. Ia uită-te, rogu-te şi tu!

  Marian îmi dădu ocheanul său întrucât eu mi-l lăsasem în cabină, iar el preluă cârma. M-am uitat şi eu curios înspre jonca enigmatică.

  Într-adevăr pe punte se-nvârteau patru marinari de culoare, încolo şi încoace. Un individ lung cât un copac stătea la cârmă şi păstra nava pe cursul său, care în curând s-ar fi intersectat cu-al nostru.

  Noi porniserăm doar unul dintre cele două motoare întrucât nu prea ne grăbeam. Aveam aşadar cam aceeaşi viteză ca şi jonca şi foarte curând urma să fim în apropierea ei.

  I-am dat lui Marian ocheanul îndărăt şi acesta îşi continuă munca de supraveghere a joncii. Întrucât manevra vasului chinez era destul de ciudată, ridicând serioase suspiciuni, voiam să fac acelaşi lucru şi de aceea l-am trimis în cabină pe musul nostru chinez Li Tan.

  Acesta avea misiunea să-mi aducă şi mie ocheanul. Poate că din nou era vorba de-un vas de piraţi. Dacă aşa stăteau lucrurile nu era mai bine să se evite o întâlnire directă? I-am exprimat părerea mea lui Marian.

  — De ce Robert? Jonca nu este periculoasă pentru noi întrucât putem dezvolta o viteză mai mare decât aceasta. Şi dacă ne atacă avem ac de cojocul ei. S-aşteptăm să vedem cum se comportă! Deci să ne menţinem netulburaţi cursul.

   Li Tan se-napoie cu ocheanul. Cu schimbul am ţinut sub observaţie vasul care coti şi veni direct înspre noi. Marian îl chemă printr-un sunet de gong, pe punte, pe prietenul nostru Pongo şi fără să spună o vorbă îi arătă jonca din faţă. Uriaşul negru avea ochii atât de ageri încât n-avea nevoie de binoclu pentru a observa jonca, protejându-şi doar cu mâna pusă streaşină ochii de lumina scânteietoare a soarelui.

   — Masser bagă bine de seamă! Mulţi oameni este pe vas străin, dar patru pe punte, chinezi şi malaezi. Alţi ascunde bine.

   De unde putuse deduce Pongo lucrul ăsta? Mi-am dus din nou ocheanul la ochi şi-am putut într-adevăr distinge încă doi membrii ai echipajului joncii, care erau ascunşi îndărătul harnaşamentelor care acopereau tunurile. Marian se pare că descoperise şi el viclenia pentru că dădu imediat comanda prin porta-voce marinarului nostru John, un om de nădejde, să accelereze viteza iahtului nostru.

   Când cârmaciul joncii băgă de seamă că viteza iahtului crescuse încredinţă roata cârmei altui marinar, dar am putut repede băga de seamă că şi viteza joncii crescuse simţitor, deşi avea pânza întinsă.

   Era deci înzestrată cu-n motor puternic, cum nu se obişnuieşte deloc să aibă vasele chinezeşti de dimensiunea aceasta.

   Marian comandă sporirea vitezei iahtului nostru, care zbura acum parcă pe valuri. Dar jonca ne urma pilda fiindcă distanţa dintre noi nu se mări ci se micşora parcă, în plus, vasul chinezesc părea să vină direct pe cursul nostru.

   — Jonca ne va ajunge, după câte se pare, Robert. Să fie vorba şi-aici despre piraţi? Oricum noi ţinem direcţia vasului nostru mai mult către est.

   De-ndată ce cârmaciul joncii observă schimbarea noastră de curs, cârmi la rându-i vasul şi ne urmări. Jonca dezvoltă acum o viteză mai mare ca a noastră, astfel încât se apropia tot mai mult.

  Marian îmi încredinţă cârma şi dispăru în interiorul iahtului. Câteva minute mai târziu am simţit o zguduitură, care cutremură întreg vasul. Un val înalt la prova se ridică ca o săgeată despicând apa. Marian îi dăduse lui John ordinul de-a scoate totul din motoare. Jonca rămăsese acum simţitor înapoi, iar după o jumătate de oră urmărirea încetă.

  Marian apăru din nou pe punte şi spuse satisfăcut:

  — Excelent s-a potrivit că jonca nu poate ţine totuşi pasul cu noi. Putem s-o ţinem tot aşa încă două ore, fără ca prin asta să dăunăm cu ceva motoarelor. Dar ia te uită, jonca preferă să ia cu totul alt curs. Indivizii au observat şi ei că nu pot ţine pasul cu noi. Ne vom relua peste zece minute din nou vechea noastră direcţie dar nu vom mai pierde din ochi jonca.

  — Ce părere ai Mariane, să stea jonca asta, cumva în legătură cu banda lui Solbre? N-ar fi exclus ca acest pirat să aibă o grămadă de susţinători, care cu vasele lor mai mici să cutreiere pe cont propriu, făcând nesigure jumătate din mările astea.

  — Nu cred Robert. Dacă jonca ne căuta pe noi, trebuia să ne fi descoperit mai curând.

  — Dacă ne-am fi îndreptat direct de la Kota Radja spre insulele Nias, da. Noi însă am menţinut două zile direcţia spre vest. Mariane, nu uita asta. Dacă jonca de la bun început a stat la pândă aici, pân-acum nu putea să ne descopere.

  — Poate că ai şi tu dreptate, Robert. Acum domnii aceştia vor băga de seamă că nu pot ţine pasul cu noi. Către amiază vom fi la insulele Batoe, pân-atunci nici nu trebuie să ne mai vadă.

  Întrucât jonca dispăru din orizontul privirilor noastre micşorându-se din ce în ce, ca un punct în zare, Marian dădu comanda, prin portavoce, să navigăm din nou, doar cu ajutorul unui motor.

  — O să-l scot pe Fu Tang, prizonierul nostru, pe punte şi-o să-l las să umble, chiar fără legături, Robert. Va trebui să ne spună pe care din puzderia asta de insule va trebui să debarcăm pentru a găsi vreo urmă a profesorului. Poate că nu ne va putea spune precis, dar cu siguranţă se va putea orienta mult mai bine decât noi. Cu ajutorul ghepardului îl vom ţine permanent sub observaţie.

  — Să sperăm că nu va trebui să căutăm insula chiar atât de mult, Mariane. Când mă gândesc la locuitorii ultimei insule pe care-am debarcat, mă ia cu-n fior rece pe şira spinării.

  — Ei, chiar peste tot nu se află nici secte de-acestea de- ale preoţilor. Cu toate acestea trebuie să fim precauţi, căci Solbre îşi va fi protejat insula suficient de bine. Sigur că dispune de complici, întrucât cineva trebuie să fie pe insulă pentru a-l păzi pe profesor şi-ai da de mâncare. Poate că ne va da Fu Kung câteva lămuriri în acest sens.

  Am preluat cârma în timp ce Marian coborî singur în sala maşinilor, mai bine zis în magazia unde păstram piesele de schimb, acolo unde era închis prizonierul nostru.

  Jonca nu se mai vedea şi de acum speram să ajungem în două ore în insulele Batoe.

  Când Marian apăru cu Fu Kung pe punte, musul nostru chinez trebuie să preia cârma ceea ce îi făcu o deosebită plăcere. Camaradul meu îi îndepărtă legăturile şi-l conduse pe pupa, unde erau instalate câteva scaune uşoare. Aici Marian îi prezintă galbenului încăodată harta maritimă şi-l întrebă dacă ne poate da informaţii în legătură cu insula lui Solbre.

  Fu Kung, care se pricepea destul de bine la cititul hărţilor arătă un punctuleţ pe hartă, situat înaintea insulelor Batoe şi spuse:

  — Solbre totdeauna naviga singur aici, dar Fu Kang ştie că are o bună ascunzătoare. Poate fi alte insule, dar Fu Kang nu crede.

  — Ţi-am promis eliberarea Fu Kung numai cu condiţia dea ne da informaţii reale şi utile. Gândeşte-te la asta. În clipa în care l-am găsit pe profesor eşti liber. Înc-o întrebare. Se mai află aici în regiune piraţi? Cam de-o oră a apărut o joncă care ne-a stârnit bănuieli serioase, întrucât se ţinea constant în apropierea noastră. Cunoşti vreo joncă de felul ăsta Fu Kung?

  Marian îi descrise chinezului cât de amănunţit putu vasul cu pricina. Când îi pomeni de lunganul de la cârmă, chinezul

îl întrerupse şi spuse:

  — Fu Kung a promis să spună adevărul. Dar domnii trebuie promită sărmanului Fu Kung să nu-l trădeze dacă Fu Kung spune multe secrete.

  Marian îl asigură pe chinez că nu-l vom trăda şi abia apoi chinezul îşi reluă destăinuirile:

  — Domni, jonca numeşte „Păianjenul galben" şi aparţine lui Java-Jim. El prieten de la Solbre. Java-Jim sigur aflat în Kota Radja că domni prins pe Solbre. Java-Jim vrea poate să răzbune.

  — Ştii cumva ceva despre lada încărcată cu comori, Fu Kung, pe care Solbre a scos-o din peştera din apropierea oraşului Kota Radja şi-a transportat-o undeva cu ajutorul unui chinez? (vezi vol. 235 Pantera neagră). Era de faţă şi- un alb pe care Solbre, în accesul lui de furie, pare să-l fi omorât. Chinezii au găsit o altă ascunzătoare pentru comoară. Crezi cumva Fu Kung că Jim ăsta poate că aibă vreo legătură cu comoara?

  — Nu cred, domnule. Solbre nu trădează ascunzătoarea a sa, nici la prietenii. Dar locul unde dus lada cu comoara stă scris în carnet de la el. Domn ştie că Fu Kung de-aceea luat carnet.

  — O să ne-ndreptăm, aşadar mai întâi spre această insuliţă, hotărî Marian, cu degetul arătând spre micul punct de pe hartă. Dacă-l găsim pe profesor aici, te vom debarca ca om liber în Padang. Pe insulă oricum nu prea ai ce face.

  Chinezul fu de acord dar ne avertiză să nu debarcăm fără a lua măsurile necesare de precauţie pe insulă, întrucât Solbre îşi avea oamenii lui acolo, puternici şi de nădejde. Ştiam prea bine că galbenul ne prevenise doar pentru propriul lui bine. Dacă îl găsea la percheziţionarea vasului nostru pe bord ar fi ştiut numaidecât cine i-ar fi trădat şi-ar fi fost spânzurat ca trădător de foştii lui tovarăşi.

  Marian îi spuse că putea să se mişte liber pe punte, numai să n-o părăsească. Am mers pe puntea de comandă pentru a-l elibera pe Li Tan de sarcina lui, în timp ce chinezul se ridică de la locul lui, pentru a-şi dezmorţi picioarele. Maha, care fusese îndrumat de către Marian nu-l slăbea deloc pe galben din ochi.

  Spre amiază, am văzut pământ în zare şi-am bănuit că nu poate fi decât insuliţa care se găsea în faţa insulelor Batoe. Ne-am îndreptat într-acolo, deşi persista pericolul de-a fi văzuţi de către locuitorii insulei. Dacă într-adevăr erau oamenii piratului nu-i puteam surprinde, pe de altă parte, nu ne temeam serios de ei, în primul rând nu puteau să fie mulţi aceia care se bucurau de încrederea piratului.

  Întrucât Fu Kung ne făcuse o descriere destul de amănunţită a insulei, n-a trebuit să căutăm prea mult. Era exact ora douăsprezece când am intrat în micul golf al insulei şi-am acostat la zece metri depărtare de mal.

  Pe Fu Kung, la propria lui rugăminte, l-am încarcerat din nou în temniţa lui, iar cerberul lui de pază, nu era altul decât Maha. Chiar şi Li Tan se ţinea ascuns întrucât nu voia să fie recunoscut de către complicii lui Solbre.

  Insula părea la prima vedere nelocuită, nereuşind să vedem nici un chip de băştinaş pentru început, chiar dacă am intrat destul de adânc în interiorul insulei. Pongo cercetase destul de amănunţit ţărmul şi dăduse numai din cap, cu satisfacţie.

  Îndată după masa de prânz, am dorit să reluăm incursiunea în interiorul uscatului. I-am recomandat lui John să fie foarte atent, întrucât se putea conta cu destulă probabilitate pe apariţia bruscă a joncii chinezeşti.

  Dacă acest lucru se va întâmpla cu-adevărat atunci John ne va da un semn de-ndată pentru a ne reîntoarce.

  Armele grele le-am lăsat la bord. John ne conduse cu barca de salvare până la mal, după care se-ntoarse imediat la iaht.

  Am înconjurat golful şi-am cercetat tufişurile din jur.

  Am observat că-n dosul cordonului vegetal se ridicau stânci ascuţite care împiedecau pătrunderea în interiorul insulei. Golful era plasat într-un cazan de stânci, a cărui pereţi erau înalţi. Aproape verticale. Dacă ar fi fost mai înalţi am fi văzut aceşti pereţi încă din largul mării, stâncile erau însă mascate de copaci încă şi mai înalţi, de mangrove şi cocotieri.

  — Trebuie să-ncercăm o escaladare, fu de părere Marian.

  Să sperăm că vom ajunge din nou în câmpie sau pe unul din platouri, întrucât, în regiunea stâncoasă e de două ori mai periculos decât la şes.

  — Un ascunziş mai bun nici că şi-ar fi putut dori Solbre, Mariane. Poate că se află destule peşteri pentru asta.

  — Care ne vor îngreuna destul de mult căutarea, Robert, zise prietenul meu.

  — Masser, Pongo găsit drum care duce sus, spuse prietenul nostru negru.

  El ne conduse puţin îndărăt, după care am pătruns în tufişurile dese. Am dat de-o cărăruie, pe unde urcuşul era cât de cât posibil. Pongo preluase conducerea şi băga de seamă să n-ajungem să picăm în vreo capcană.

  Când după o vreme nu se întâmplă chiar nimic care să ne dea de bănuit, am început să mă-ntreb dac-am ajuns cumva pe insula pe care ne-am propus. Deocamdată Pongo ridică prevenitor mâna.

  Ne-am oprit brusc, ne-am încordat auzul şi-acum am distins un ţipăt de pasăre prelungit care se repercută până departe în insulă.

  — Nu a fost pasăre, fost oameni, care văzut pe noi, anunţă pe alţii de asta, zise uriaşul negru.

  Strigătul acesta neaşteptat de pasăre era suspect, dar nu mă puteam pronunţa cu atâta siguranţă ca şi Pongo. Care-şi trăise viaţa în sânul naturii şi pentru acre nu mai era un secret deosebirea ţipetelor reale ale animalelor de cele imitate.

  Ne-am continuat drumul mai departe, cu multă prudenţă, fără să ne mai oprim din mers. În cele din urmă am ajuns pe stâncile cele mai înalte, de unde ni se deschidea o amplă perspectivă asupra insulei.

  Pereţii de stâncă păreau o barieră naturală, un fel de contrafort care înconjurau golful. În partea nordică a insulei se-ntindea regiunea junglelor. În partea de est a acesteia se mai găsea un golf, care era însă pustiu. Întreaga insulă, părea pustie şi dacă n-ar fi fost ţipătul simulat de pasăre am fi putut crede cu o reală îndreptăţire că insula era nelocuită.

  — S-o luăm către est, spuse Marian. Încă ne aflăm adăpostiţi de lanţul de stânci, care ţine până departe. Totuşi n-aş vrea să pătrundem în junglă.

  — Aici sus mers oameni, mai spuse Pongo, arătându-ne câteva pietre zdrenţuite.

  — Să sperăm că n-am fost observaţi de la bun început, spuse Marian. Mă refer la debarcare, pentru că în acest caz, eventualii locuitori ai insulei ar putea încerca să ne captureze iahtul.

  — În acest caz, John are deja instrucţiunile. Trebuie s-o pornească-n larg, nu-i aşa, Mariane? Îl ştiu destul de precaut şi rafinat pentru a nu cădea în cursă.

  Dar ce se întâmplase cu Pongo, care o apucase o bună bucată înainte? Ne făcea semn să alergăm repede la el. Pongo stătea în faţa unui perete abrupt şi se uita în adâncime. Când i ne-am alăturat şi-am privit la rândul nostru în jos, n-am putut vedea nimic care să ne dea de bănuit.

  — Masser, Pongo văzut oameni care dispărut repede în munţi. Acolo sunt peşteri!

  Pongo arătă cu mâna un loc, în adâncime. Să fi descoperit oare din întâmplare, ceea ce căutasem de multă vreme?

  Întrucât din locul unde stăteam noi, nu puteam coborî în vale, deoarece pereţii stâncilor erau mult prea abrupţi, neam reluat marşul care ne ducea spre poteca estică a insulei. De aici cobora din nou o cărare abruptă în jos. În golf n-am găsit nimic care să ne aţâţe curiozitatea. Am încercat să coborâm pentru a găsi o cale ocolită spre peşterile pe care ni le arătase Pongo. Acesta preluase din nou conducerea grupului nostru, oprindu-se câteodată să asculte cu atenţie şi-apoi reluându-şi marşul.

  L-am urmat nefăcându-ne mari probleme.

  Şi golful din răsărit era înconjurat de copaci înalţi şi tufişuri dese.

  Deodată am auzit strigăte puternice şi chemări în ajutor, fără dubii, pronunţate în limba engleză. Păreau să vină din cealaltă parte a golfului. Pongo sări câţiva paşi înainte şi dădu tufişurile deoparte pentru a putea privi golful.

  Ne-am grăbit luându-i urma camaradului nostru şi-am putut privi pe plajă imaginea unei scene de luptă. Un alb înalt fusese înconjurat de mai mulţi javanezi şi-acum îl ameninţau cu krisurile lor. Erau patru indivizi cum am putut stabili în curând. Cine să fi fost albul ameninţat? Nu cumva era profesorul Barring?

  Nu mi-a mai rămas mult timp pentru gândire, întrucât Pongo şi scosese strigătul lui prea bine cunoscut de luptă şi dădu tufişurile îndărăt, cele în dosul cărora ne ascunsesem. Se grăbi înspre grupul de luptători şi noi ne-am repezit după el. Albul cel înalt se găsea tocmai într-o situaţie periculoasă, care se putea schimba acum după apariţia noastră.

  De-abia apăru silueta uriaşului nostru Pongo în faţa acestora că javanezii îl lăsară în pace pe alb şi dispărură repede sub protecţia desişurilor înconjurătoare.

  În timp ce Pongo fugea după javanezi, noi ne-am îngrijit de albul ameninţat. Marian păşi primul lângă el. Albul îi întinse mâna şi spuse-n engleză.

  — Aţi sosit chiar la momentul potrivit, domnilor şi vă mulţumesc călduros. Când am auzit de la javanezi că un iaht a ancorat în golf m-am eliberat dar am fost ajuns aici.

  — Sunteţi cumva profesorul Barring pe care-l căutăm noi? întrebă Marian deodată, în timp ce-i strângea mâna omului. Acesta rămăsese atât de uimit încât pentru moment nici nu mai ştia ce să spună.

  — Mă cunoaşteţi după nume? Am fost răpit de către piraţi, după ce m-au chinuit de moarte. Trebuie să le dezvălui un secret dar piraţii n-au putut să mă facă să vorbesc. Dar cine sunteţi dumneavoastră, domnilor şi cum de-aţi ajuns pe această insulă a dezolării?

  — Mă numesc Marian Farrow, iar acesta de-aici e prietenul meu Robert Bertram. Restul e o poveste lungă...

  — Prin intermediul ziarelor am aflat multe despre dumneavoastră, domnilor.

  El se bucură nespus să ne facă cunoştinţă şi eu m-am mirat, a cum că profesorul după toate încercările prin care trecuse făcea încă o impresie a unui om atât de puternic şi de sănătos.

  — Iar acesta este Pongo, însoţitorul dumneavoastră credincios, spuse profesorul, când Pongo se apropie încetişor de noi.

  Barring îi întinse mâna lui Pongo şi i-o strânse atât de

puternic încât uriaşul deveni stânjenit.

   — Ar fi mai bine să nu rămânem aici fără nici o protecţie. Să ne reîntoarcem pe iahtul nostru. Sarcina noastră ne-am îndeplinit-o mai bine şi mai repede decât am crezut-o. Puteţi să ne relataţi restul pe bord, domnule profesor.

   Profesorul fu de acord dar ne rugă să-i împrumutăm un pistol. Pongo îi dădu pistolul său, de care nu făcea şi-aşa uz, întrucât se folosea de cuţitul săi de spintecat rechini. În timp ce-am urcat mica cărare, îndărăt, pe versantul stâncos, l-am întrebat pe profesor cine este de fapt Java Jim.

CE POVESTEŞTE PROFESORUL

  PROFESORUL BARRING SE MIRĂ foarte mult că Marian pomenise numele de Java-Jim şi o spusese astfel încât ne dădea de-nţeles că şi el, profesorul îl cunoştea pe-acest pirat.

  — O să vă povestesc totul, mai degrabă pe iahtul dumneavoastră, spuse Barring. Istoria nu e simplă deloc. Bănuiesc că Java-Jim se va întoarce astăzi. Cel mai bine ar fi să ajungem repede pe vasul dumneavoastră. Javanezii sunt cinci la număr, vor încerca totul pentru a mă recăpăta în mâinile lor, întrucât au o frică de moarte de Jim. Dar atenţie! Deja par că ne-au barat drumul. Cum de-au ajuns atât de repede aici?

  Ca şi Barring şi Pongo constatase cum câteva siluete se ascunseseră, luând poziţie în dosul câtorva proeminenţe stâncoase din faţă.

  Am căutat adăpost imediat, întrucât cele cinci pumnale kris, puteau nu numai să împungă dar să le şi arunce cu îndemânare. Pongo se oferi să-i alunge pe duşmanii noştri.

  Marian îi dădu permisiunea cu plăcere, întrucât terenul stâncos era de-aşa natură încât nici nu puteam găsi suficientă acoperire şi nici să facem un ocol mai mare.

  Pongo se târî înainte. Când mai era doar la patru metri de stânca ceam mai proeminentă ridică un pietroi mare-n sus şi-l aruncă cu-ndemânare. Astfel încât acesta căzu tocmai pe locul pe care şi-l aleseseră Javanezii de ascunziş.

  Am auzit un ţipăt îngrozitor şi-apoi... nimic.

  Pongo se târî cu băgare de seamă înainte şi ajunse nevătămat lângă blocul de stâncă. După ce se convinse că totul era în regulă şi că pe momentul duşmanii noştri nu mai erau periculoşi, fiind ameţiţi, ridică mâna, semn că puteam să ne apropiem.

  În acelaşi fel Pongo mai „aranjă" trei javanezi, pe care-i scosese din luptă, al cincilea căutându-şi scăparea prin fugă.

  — Masser poate vine acum. Drum liber!

   Prietenul nostru negru ne ieşi grăbit în întâmpinare. N- aveam timp acum să ne-ngrijim de javanezii ameţit. Am lăsat pe seama celui de-al cincilea javanez, care o luase la sănătoasa, nevătămat fiind, să se-ntoarcă cu alţi locuitori ai insulei, care vor mai fi fiind ei, cu siguranţă să se-ntoarcă şi să facă pe bunul samaritean.

   Din nou Pongo se opri, de data asta, arătând înspre mare. Am putut vedea cum jonca care ne urmărise, se apropia la rândul ei de insulă. Părea că vrea să intre în golful răsăritean al insulei, luându-ne după direcţia pe care şi-o păstra constant.

   — Repede la iaht, ne grăbi Marian. Dacă iahtul nostru este văzut întâmplător de vreunul dintre oamenii de pe joncă atunci este pierdut!

   — Acesta este Java-Jim! făcu profesorul a cărui faţă se întunecase şi-acum se grăbea din răsputeri, alergând în urma noastră. Acesta e complet neomenos. M-ar fi ucis de mult de n-ar fi sperat să-mi smulgă mai întâi secretul, pe care se străduia să-i afle. Să sperăm că vom ajunge curând la iahtul dumneavoastră.

   Ne-am grăbit şi mai mult paşii. În fiecare clipă ne temeam că vom auzi semnalul dat de John şi care ne-ar fi trădat prezenţa. Fie însă că John nu zărise încă jonca fie că era destul de deştept, să nu se trădeze printr-un sunet de sirenă, fapt e că semnalul nu veni. Cărarea îngustă care ducea la iahtul nostru, mai bine zis la golful în care era ancorat vasul era atât de abruptă încât veneam adesea dea berbeleacul. Din fericire, când Pongo îndepărtă tufişurile care ne blocau vederea, am putut vedea cum barca noastră de salvare era condusă spre locul unde presupuneau c-o vom întâlni la coborâre.

   Li Tan mânuia vâslele, John ne văzuse aşadar şi ne trimisese barca. De-abia atinse ţărmul că am sărit în ea. Pongo preluă şi curând am fost sus, pe puntea vasului nostru.

   Marian alergă spre puntea de comandă pentru a prelua cârma în timp ce John coborâse deja în sala maşinilor pentru a ambala motoarele. După cum am aflat mai târziu de la John, acesta văzuse jonca, dar a fost destul de înţelept să nu se trădeze prin vreun sunet de sirenă. Mai mult decât atât, îl pregătise pe Li Tan să lanseze barca la apă şi acesta reuşi fără a mai pierde timpul să ne preia la bordul ei, tocmai la momentul potrivit.

  În felul acesta s-a evitat o pierdere de timp care ne-ar fi putut deveni fatală. Eram deosebit de bucuroşi că ne-am procopsit cu-n om atât de valoros ca acest John şi Marian regreta acum că mai târziu, când urma să ne reluăm ocupaţia noastră uzuală de globetrotters nu putea să-l ia cu noi.

  Marian scoase cu grijă iahtul din golf, în larg.

  Întrucât exista pericolul ca Java-Jim să ne urmărească de- ndată ce va constata evadarea profesorului, Marian dădu ordinul ca ambele motoare să fie pornite şi să lucreze din plin.

  Voia să luăm un avans mare pentru a nu fi silit mai târziu să folosească la capacitatea maximă motoarele pentru a scăpa de urmărirea piratului. Ne temeam fireşte că suprasolicitate, acestea s-ar putea strica.

  — Domnule Farrow, ştiu aici în apropiere o insulă destul de ferită pe care am vizitat-o cândva, ne spuse profesorul Barring. Acolo nu ne va căuta Java-Jim, deşi probabil c-o cunoaşte şi el. Insula are un golf în formă de grotă în care se poate intra cu încredere întrucât e destul de adâncă. Stâncile care mărginesc golful sunt invadate de vegetaţie căţărătoare şi închid ermetic intrarea în golf. Cred că grota asta este cel mai nimerit şi mai sigur adăpost pe care-l putem găsi într-un timp record.

  — Daţi-mi vă rog coordonatele insulei, domnule Barring. Mă tem să Java-Jim va apare cât de curând.

  — Dacă-mi încredinţaţi cârma, domnule Farrow, vă voi duce eu, direct acolo. Mă pricep puţin la navigaţie, întrucât am avut şi eu odinioară un astfel de iaht.

  Marian îi încredinţă bucuros profesorului cârma şi mi se alătură mie, în examinarea insulei pe care tocmai o părăseam.

  Barring făcu un ocol mai mare şi cârmi din nou în direcţia est. După părerea mea luasem un avans de câţiva kilometri pe care jonca nu putea să-i recupereze chiar atât de repede.

  Din păcate m-am înşelat amarnic în aprecierile mele. În timp ce ne consideram în siguranţă datorită avansului luat, jonca ţâşni din golful de răsărit al insulei. Şi n-a durat mult până ce indivizii de pe vasul chinezesc ne-au văzut. Jonca făcu un scurt ocol, după care veni cu cea mai mare viteză în urmărirea noastră.

  — Cu toată viteza înainte! comandă Barring prin portavoce. Ca o săgeată ţâşni şi iahtul nostru, despicând apele.

  — Aşa, acum ajungem, domnule Farrow, râse Barring când văzu că jonca rămâne în urmă. În două ore suntem la insula cu pricina şi vom dispărea complet din câmpul vizual al piraţilor.

  — Sunt foarte curios cum stau lucrurile cu grota aceea, am spus eu, pentru că nu-mi puteam imagina cum putea fi atât de ascunsă încât piraţii să nu ştie de ea.

  Am constata cu satisfacţie că jonca rămânea în urmă. Pe- o distanţă mai mare ne-ar fi ajuns întrucât nu puteam forţa la nesfârşit motoarele.

  După aproximativ două ore se ivi şi insula mult aşteptată. Barring se-ndreptă înspre ea şi făcu un mic ocol, când eram doar foarte aproape de insulă. Jonca ne urmase pân-acum le vreo doi kilometri în spatele nostru şi-acum era într-adevăr timpul să dispărem din vederea urmăritorilor noştri. Când insula se interpuse între noi şi urmăritorii noştri Barring opri motoarele şi-ndreptă iahtul într-un golf, care intra adânc în trupul insulei. Chiar la intrarea în micul golf era aşezat un mic deluşor acoperit peste tot de plante agăţătoare şi pe lângă acesta se aţinea şi Barring.

  Iahtul intră, despicând literalmente vegetaţia care ajunsese până la apă, într-o grotă întunecată. Am aprins lămpile de bord pentru a lumina pereţii şi iahtul pătrunse lin până la capătul grotei unde putu ancora în siguranţă.

  — O ascunzătoare într-adevăr ideală, se entuziasmă Marian, după ce se uită cu atenţie-n jur. Mă-ntreb numai dacă piraţii nu vor ajunge şi ei la ideea că sub vegetaţia asta bogată se-ascunde o grotă de mărimea acesteia, unde ne-am putea ascunde.

  — Am descoperit ascunzătoarea asta, numai printr-o întâmplare, domnule Farrow şi sunt ferm convins că nici un om n-a mai fost pe-aici. Vom merge acum pe platoul ce stă în faţa intrării în grotă, de unde putem supraveghea evoluţia joncii, care va fi în dreptul nostru peste câteva minute. Java-Jim poate să ne caute pretutindeni, el nu ne va descoperi niciodată.

  Am putut păşi pe terenul tare al platoului chiar de pe iaht, platoul înconjurând întreaga grotă. Pongo ne urmase pentru a îndepărta eventualele urme pe care le-am fi lăsat în covorul de verdeaţă. I-am împrumutat lampa mea de buzunar şi el o luă înainte. Când am ajuns la intrândul în golf, îşi lepădă pantalonii subţiri şi se lasă să alunece în apă pentru a înota printre plantele presărate peste apele golfului. Examină cu atenţie tapetul plutitor vegetal pentru a constata cu satisfacţie că iahtul nostru n-a produs nici o stricăciune căruia să-i dea cuiva de bănuit că ne-am fi putut ascunde aici.

  Am stat nemişcaţi la intrarea-n micul golf pentru a urmări de aici sosirea iminentă a joncii. Pongo ieşise din apă, se- mbrăcase şi-acum stând lângă noi ni se-adresă:

  — Masser, Pongo cercetează grota. Pongo crede aici au mai fost oameni.

  Înainte de-a avea noi timp să-i răspundem ceva, el se îndepărtă repede. Uimit Barring privi după el.

  — Cred că Pongo se-nşeală de data asta. Am cercetat cu foarte multă atenţie data trecută şi n-am descoperit nimic, spuse profesorul.

  — Dacă Pongo afirmă aşa ceva, domnule Barring atunci ceva adevărat tot trebuie să fie în chestia asta. Vom vedea mai târziu ce-a descoperit. Sper numai ca Java-Jim să n-aibă totuşi cunoştinţă de grota asta.

  Jonca trebuia să sosească în cel mult zece minute, de aceea vorbeam cu glas potolit. Minutele se scurgeau încet şi-n cele din urmă Pongo veni alergând spunându-ne:

  — Masser, Pongo găsit grotă mică, lângă grota mare, care are acolo ieşire. Văzu şi jonca care se apropie. Masser urmează, de sus se vede mai bine.

  L-am urmat imediat pe Pongo, care ne-a condus prin spatele grotei până la nişte stânci colţuroase, pe care se căţără. Dispăru repede din faţa noastră aşa că l-am urmat repede şi-am constatat curând că ne găseam într-o grotă alăturată, care nu avea nici o ieşire. Doar un mic coridor ducea-n sus. După ce l-am străbătut ne-am găsit pe coama micului deal, care era atât de mult acoperit de iarbă şi plante târâtoare, încât eram până la brâu mascaţi de vegetaţie. La margine se mai aţineau câteva tufişuri dese, care ne protejau de a fi văzuţi de-afară, oferindu-ne o bună protecţie. Ne-am lăsat în jos, la pământ, pentru a nu putea fi văzuţi, dar printre ierburi puteam privi, în linişte, marea. Jonca venea în goana cea mai mare. La cârmă stătea, aşa cum am putut vedea prin ochean, un alb înalt, care era deasemenea înzestrat cu-n ochean sau binoclu, probabil. Cerceta tocmai oglinda apei. Când îşi dădu seama că iahtul nu se zăreşte nicăieri, cârmi spre insulă şi câteva minute mai târziu, cârmi spre golf. Ne-am schimbat repede posturile de observaţie pentru a putea supraveghea mai bine intrarea-n golf. Java-Jim abia dacă privi-n înspre dealul unde eram noi postaţi şi navigă mai departe.

   Cercetă golful şi clătină mirat capul când nu zări, după cum se aşteptase, iahtul nostru. De două ori dădu ocolul marginii golfului, după care o cârmi spre larg. Curând am putut constata că jonca dezvoltase o viteză de două ori mai mare decât pân-acum, având fără îndoială intenţia de-a înconjura insula, întrucât presupunea că ne-am găsit undeva vreo ascunzătoare. Negăsindu-ne intră din nou în golf şi ancoră perpendicular pe direcţia unde stătea iahtul nostru. Şi-aici stătea chiar aproape de malul golfului o mică înălţime stâncoasă pe care Java-Jim, însoţit de către doi dintre marinarii săi voia s-o cerceteze. Voia să privească de- acolo întrucât brusca noastră dispariţie îi dădea de gândit.

   Prin ocheanele noastre am putut vedea cât de agitat vorbea cu oamenii săi. Puţin dup-aceea malaiezienii coborâră panta şi începură să cerceteze încolo şi-ncoace în interiorul insulei.

   — N-am putea încerca oare să-l capturăm pe Java-Jim, fără ca vreunul dintre oamenii săi să bage de seamă? l-am întrebat eu pe Marian, în şoaptă.

   — Nu-i deloc de lepădat ideea ta Robert, dar trebuie să aşteptăm până se-ntunecă. Sigur că nu foarte târziu, altfel se-ntoarce cu siguranţă pe jonca lui, de unde nu-l mai putem scoate.

   — Masser Farrow, ne propuse Pongo, Pongo se strecoară acum şi prinde om.

   Marian era tocmai pe punctul de a-i da încuviinţarea lui uriaşului negru când cei doi malaiezieni se-ntoarseră şi acum dezbăteau noutăţile pe care le aflaseră. Java-Jim se întoarse repede cu marinarii săi pe joncă, care luă de-ndată curs spre Padang. Să fi fost o cursă? Sau piratul credea într- adevăr că iahtul nostru dezvoltase o viteză nemaipomenită şi acum se sustrase complet urmăririi sale?

   De-abia când jonca nu se mai vedea decât un mic punct în zare, ne-am părăsit posturile noastre de observaţie şi neam reîntors în grotă. Odată ajunşi pe iaht am luat în discuţie diferite planuri de acţiune. Marian considera mai potrivit să petrecem noaptea pe insulă, pentru a nu ne mai întâlni din întâmplare cu Java-Jim. Pe de altă parte voiam să mai cercetăm insula. Mai ales că Barring ţinea să ne arate ceva în interiorul ei.

   Pân-acum n-avusese vreme să ne povestească despre întâmplările pe care le-a trăit el însuşi. Acum când stăteam comozi, în mica cabină a iahtului nostru, Marian l-a rugat pe profesor să ne istorisească povestea lui care avea să influenţeze şi hotărârile noastre viitoare. Astfel profesorul Barring ne povesti următoarele:

   Sosise înainte cu şase luni în Sumatra pentru a studia oameni, animale şi plante de pe insulă. Locuitorii i-au arătat peste tot prietenie şi-au fost foarte paşnici. Într-o zi, întreprinse o excursie în regiunea Padong-Padjang şi-a fost nevoit să înnopteze în insulă. Cei doi însoţitori ai săi n-au vrut să rămână cu el în peştera unde se aciuise. Nu voiau să înnopteze acolo pentru că spuneau aceştia c-ar fi un locaş a diavolului. Orice încercare de a-i convinge eşuă astfel încât malaiezienii l-au părăsit.

   Pentru a nu fi deranjat în timpul nopţii de vreo fiară a ridicat la gura peşterii o barieră de pietre iar el însuşi s-a retras tocmai în fundul văgăunii să-şi petreacă noaptea. La un mic foc încropit îşi încălzi mâncarea, după care s-a-ntins pe jos să doarmă. Flacăra focului arunca o lucire mată pe pereţii peşterii şi în dansul ezitant al flăcărilor zări de câteva ori ceva ce scânteia pe pereţi. Nu adormise imediat şi întrucât scânteierea ciudată nu încetase, se sculă într-un târziu să cerceteze totul mai cu luare-aminte. Aprinse o creangă şi lumină locul, care dădea o strălucire mată, de culoare galbenă. Să fi fost vreo vână auriferă, ce descoperise el acolo? Cu mare iuţeală cercetă şi ceilalţi pereţi şi stabili că aceştia nu manifestau aceeaşi proprietate. Desprinse bucata cu pricina din peretele de stâncă şi la strălucirea focului aprins începu s-o cerceteze. Era într-adevăr vorba de aur. Îl apucase o febră a cercetării pe loc şi-ncepu să desprindă din perete alte bucăţi de rocă, ceea ce-i reuşi numai după sforţări prelungite.

  Supoziţiile îi fură confirmate întrucât toate rocile aveau aceleaşi proprietăţi. Acum era convins c-a descoperit un filon aurifer şi din cauza agitaţiei şi emoţiei în care se găsea n-a putut să-nchidă un ochi toată noaptea. În dimineaţa zilei următoare, repară peretele stâncos în aşa fel încât nimeni să nu poată bănui c-aici au fost efectuate cercetări.

  Cei doi malaiezieni dispăruseră astfel încât a fost nevoit să parcurgă singur drumul de-ntoarcere la Padong-Padjang.

  În oraş a vizitat un giuvaergiu, căruia i-a adus bucăţile de rocă pentru a fi examinate. Era vorba într-adevăr de aur!

  În mica prăvălie a giuvaergiului se mai afla un client, care voia să ştie de unde are el bucăţile de rocă. A fost însă suficient de precaut să spună că i-au fost înmânate de către un cunoscut pentru a fi examinate.

  Îl uitase demult pe clientul curios din prăvălia giuvaergiului şi-acum se gândea numai cum să exploateze mai bine mina de aur. Nu mai îndrăznea să facă o a doua vizită în peşteră întrucât nu putuse scăpa de presentimentul că este permanent urmărit. În Padang găsise însfârşit un om căruia să i se destăinuiască, fără a-i trăda fireşte locul unde îşi găsise norocul. Domnul respectiv îi promise, în virtutea legăturilor sale pe care le avea cu guvernul, să-i niveleze şi repare drumul până la peşteră, astfel încât să poată ridica pretenţii la concesiune.

  Trebuiau să se-ntâlnească la o anumită dată într-un mic hotel condus de-un chinez în Padang. A fost condus în camera lui, în care a apărut imediat domnul străin cu care perfectase înţelegerea.

acum putea chiar cumpăra regiunea în care se găsea zăcământul aurifer. Pentru intermediere ceruse un comision extrem de mic. Barring îi promise că-l va căuta a doua zi pentru perfectarea actului de cumpărare. Domnul cu pricina se recomandase mereu cu numele de Solbre. Băuse o ceaşcă de ceai şi după o jumătate de oră, când vruse să iasă din cameră, începu să ameţească astfel încât trebui să s-aşeze din nou.

  Îl năpădi curând o mare oboseală şi imediat dup-aceea a adormit.

  S-a deşteptat într-o peşteră întunecată legat fedeleş. Imediat a apărut şi Solbre care i-a cerut să-i destăinuie poziţia vânei aurifere, în caz de refuz, fiind ameninţat cu moartea iminentă.

  El, Barring, a rămas pe poziţie, deşi a fost torturat mult timp, a rămas să zacă în temniţa aceea. Solbre lipsind zile întregi. A fost păzit încontinuu de către doi chinezi care însă nu l-au torturat. De-abia după întoarcerea lui Solbre chinurile au reînceput şi pentru el.

  Într-o noapte a fost dus pe-o corabie. Aceasta nu era alta decât prea bine-cunoscuta noastră joncă. Java-Jim l-a dus pe insula de pe care l-am eliberat noi. Chiar şi pe insulă a fost torturat dar tot nu şi-a divulgat secretul. Ştia prea bine că-ndată ce-ar face-o ar fi fost ucis numaidecât.

  Profesorul Barring îşi terminase istorisirea. Marian păstră un timp tăcerea după care spuse:

  — Aţi recunoaşte acel mic hotel din Padang, în care aţi băut ultima ceaşcă de ceai, domnule Barring?

  — Cred că da, deşi m-a condus un boy chinez acolo, întrucât hotelul era destul de ascuns, aşezat. Am străbătut de-a lungul şi de-a latul multe străduţe, dar m-am străduit să memorez faţada clădirii din exterior. Pe uşa de intrare era zugrăvit un scut solid cu-n dragon ce scuipa fum şi flăcări.

  — Asta-i important, domnule Barring! Ne va uşura enorm cercetările. Aţi mai descoperit cumva ceva pe insula de pe care v-am luat, ceva demn de menţionat?

  — Nimic deosebit, domnule Farrow. Cam la trei zile apărea pe insulă Java-Jim şi rămânea pentru o scurtă vreme

acolo.

  — O să vi-l prezint acum pe chinezul Fu Kung, căruia îi datorăm de fapt eliberarea dumneavoastră. Poate că-l cunoaşteţi deja, domnule Barring!

  — Fu Kung? Acest nume l-am auzit adesea în peştera unde am fost deţinut. Cred chiar că acesta a fost unul dintre chinezii care m-au păzit pe timpul absenţei lui Solbre.

  — Asta nu se prea potriveşte, domnule Barring. Fu Kung voia să-mi fure carnetul cu notiţe care făcea menţiunea cu privire la comoara piratului. Dacă acesta ar fi fost unul dintre paznici, ar fi trebuit s-ajute la transportarea comorii. Ar fi ştiut prin urmare unde se află deci n-ar fi fost necesar să caute carnetul piratului.

  — Păi, invitaţi-l aici şi-o să-mi dau seama imediat dacă-l cunosc sau nu, domnule Farrow.

  Marian merse el însuşi de-l luă pe Fu Kung din celula sa şi-l aduse în cabină. Barring nu-l recunoscuse însă. Ci doar îşi amintea că auzise adesea pronunţat numele acestuia. Fu Kung căruia Marian îi asigurase libertatea, povesti că-l văzuse pe Barring în peşteră şi asistase chiar şi la torturarea musafirului nostru de astăzi.

  — Voi chinezii vă asemănaţi atât de mult încât omul vă poate confunda uşor. Norocul tău Fu Kung c-ai spus acestor domni despre locul unde sunt eu deţinut. Îţi dau un sfat. Dispari repede ce-ai ajuns pe uscat! Altfel poliţia te va înhăţa cu siguranţă întrucât te ştie după nume.

  — Fu Kung ştie ce va face, răspunse liniştit chinezul. Fu Kung pleacă repede de-aici, nu mai vrea să aibă de-a face cu lucrurile astea.

  — Să sperăm Fu Kung, spuse Marian. Dacă voi constata că totuşi ne întinzi o cursă te voi prinde din nou şi te voi spânzura fără nici un regret.

  — Fu Kung nu mai întreprinde nimic şi părăseşte de- ndată ţara, îl asigură din nou chinezul.

  A trebuit să-l credem. Din păcate l-am reîntâlnit mai târziu. Dac-am fi ştiut în ce primejdii ne va aduce această mărinimie nu l-am fi lăsat să scape atât de uşor. Aşa se întâmplă însă dacă ai inimă bună şi crezi că oamenii se pot schimba uşor, de pe o zi pe alta. Cu unii se mai întâmplă

însă foarte rar.

O LUPTĂ PRIMEJDIOASĂ

   ŢINEAM SĂ CERCETĂM INSULA şi de-aceea am urcat din nou pe coama dealului.

   Pongo nu descoperise nimica şi ne relată că jonca dispăruse la orizont.

   Pe Barring l-am înzestrat cu unele dintre armele noastre de rezervă şi întrucât nu voiam să-l lăsăm doar pe Pongo să străbată jungla, l-am postat pe John de pază sus pe deal. Pongo găsi curând un loc potrivit pe unde puteam coborî în interiorul insulei. Curând ajunseserăm în vale şi-acum ne îndreptat spre interiorul insulei.

   — Am vrut să vă arăt ceva, domnilor, spuse profesorul Barring. Înainte de-a merge la Padang am vrut să mai vizitez insula insectelor. Ceea ce vreau să vă arăt se găseşte de cealaltă parte a insulei. Atunci nu mi-am dat seama ce-nseamnă asta. Nu mă întrebaţi rogu-vă încă nimic, pentru că vă pregătesc o surpriză.

   Marian înclină capul numai a aprobare. N-aveam nici acum prea mult timp pentru pălăvrăgeală întrucât trebuia să fim prevăzători.

   Nu ştiam dacă insula era sau nu locuită. Se putea prea bine ca pe-aici să se aţină elemente care se temeau de lumina zilei, oameni care ascundeau ceva şi care - cel puţin pentru un timp - nu îndrăzneau sau nu voiau să trăiască în ţinuturi unde ar fi putut ajunge sub jurisdicţia poliţiei.

   Insula oferea tot ce-şi dorea omul şi-aici nu erai sortit să mori de foame. În această privinţă insula se dovedi un mic paradis. Nici măcar nu era nevoie să semeni sau să plantezi ceva. Existau din belşug pomi fructiferi arbuşti cu viţă de vie, cartofi, fructe sudice, arbuşti de ceai, iar nucile de cocos erau de toate mărimile şi genurile. Chiar şi vânat exista. Aşa cum o arătau urmele, deşi poate nu în cantitate mare. De-ndată ce-am ajuns pe-o potecă a animalelor sălbatice, Pongo ne lămuri:

   — Aici trecut pantere, dar demult n-a mai fost folosit. Şi oameni fost aici care lărgit poteca. Masser, Pongo crede

oameni răi!

  În timp ce eram angajaţi în continuare pe potecă, care-n cele din urmă ne conduse într-un luminiş, noi ne-am pregătit pistoalele la cingătoare, fiind gata pentru orice.

  — Acest luminiş voiam să vi-l arăt, domnilor, spuse Barring deodată. Aici o să găsim, ceea ce deocamdată nu pot să-mi explic mie. Trebuie să mergem la marginea luminişului, acolo se găseşte copacul cu pricina.

  Barring era pe cale de-a păşi-n luminişul pomenit, dar Marian îl reţinu zdravăn în ultimul moment. În acelaşi timp Pongo se aruncă la pământ şi dispăru.

  — Ce s-a întâmplat? întrebă uimit Barring. Aţi observat ceva, domnilor?

  În loc de răspuns ceva sâsâi prin aer şi trecu la un fir de păr de capetele noastre, astfel încât, noi fără voie, ne-am aplecat la pământ.

  — Aruncaţi-vă jos, strigă Marian.

  De-abia am dat ascultare acestui sfat înţelept că din nou se auzi sâsâitul acela ameninţător.

  Degeaba m-am uitat după obiectele care produceau acele zgomote ciudate. Marian ne indică prin semne să ne retragem, dar cu deosebită prudenţă. După ce ne-am retras de-a buşilea o porţiune, Marian se ridică pe jumătate şi spionă prin desiş înaintea sa. Nu putea fi văzut în felul acesta, dar nu-i mai puţin adevărat că nici el n-a reuşit să vadă pe nimeni, de cealaltă parte a luminişului.

  — Ciudat, îmi şopti Marian. Dar unde se ascund duşmanii noştri?

  — Dar ce-a fost sâsâitul acela pe care l-am auzit acum toţii?

  — Nu pot să ştiu exact, răspunse Marian. Ar putea fi o săgeată din arc sau o sarbacană, dac-am fi auzit zgomotul produs de ricoşeu asupra unui trunchi de copac, sau chiar căderea într-unul din tufişuri.

  Din nou se auzi şuieratul sinistru pe deasupra capetelor noastre, aşa că am preferat să stăm la adăpost în dosul copacilor.

  Deodată Pongo îngenunchie lângă noi. Am tresărit înspăimântat pentru că nu l-am auzit venind.

  — Masser, urmează Pongo. El găsit duşman, stă în pom şi trage cu pistol care nu face detunătură.

  Ne-am târât pe mâini şi pe picioare după Pongo, prin desiş, înconjurând luminişul spre un copac înalt.

  — Acolo stă duşman şi trage masser. Pongo nu poate să urce, om trage într-una.

  În tremuratul frunzelor copacului n-am putut să recunoaştem pe nimeni şi ne socoteam cum să facem pentru a-l determina pe trăgătorul misterios să coboare.

  După o vreme în care n-am făcut efectiv nimic, ci reflectam la o soluţie, Marian ne spuse:

  — Nu putem aştepta aici până când omului îi vine ideea să coboare, de unul singur.

  — Cum ar fi Mariane, ca Pongo să-l determine să mai tragă câteva focuri. L-am putea localiza mai bine şi-apoi prin câteva focuri de jos care să-i bage frica-n oase, l-am determina să coboare. Pongo târăşte-te înapoi! Aruncă o piatră în unul din tufişuri, lăsând impresia că este cineva acolo.

  — Pongo face, masser, bagă bine de seamă!

  Prietenul nostru negru a-nţeles imediat ce intenţionam. Dispăru, strecurându-se ca un şarpe. Am privit spre coroana arborelui, unde presupuneam că-şi alesese lăcaşul, trăgătorul şi-am aşteptat încordaţi. A durat o vreme pân-am auzit dincolo de luminiş, un fâşâit într-un tufiş, ca şi cum un om şi-ar fi croit drum prin acesta. Din nou s-auzi sâsâitul misterios deasupra capetelor noastre. Am mai distins un zgomot asemănător acelui produs de scoaterea unui dop din gâtul unei sticle.

  Marian îşi luă pistolul şi trase două focuri în coroana copacului, pe când zgomotul ciudat tocmai înceta. Urmă un ţipăt şi din creangă în creangă, un corp întunecat îşi făcu loc printre frunzele arborelui, căzând la pământ. Nu-mi puteam da seama dacă omul căzuse doborât de spaimă sau de unul dintre gloanţele lui Marian.

  Corpul întunecat rămase câteva secunde întins la pământ, apoi se ridică - era un malaiezian - şi se uită înspăimântat în jurul său.

  Marian sări în picioare şi-şi îndreptă pistolul înspre individ. Acesta se dădu un pas înapoi şi cu acest prilej am observat că era rănit la picior, la dreptul după cum am putut constata.

  Pistolul individului zăcea la pământ dar krisul curbat (cuţit indigen) îi stătea încă la cingătoare. De cuţit nu ne temeam deloc, mai ales că Pongo şi apăruse târându-se la capătul luminişului.

  Deodată malaiezianul făcu o mişcare neaşteptată şi dispăru în desiş. Pongo care-i stătea mai aproape, se luă după el. Ne-am luat după cei doi. Numai odată mai apăru capul malaiezianului deasupra unui tufiş mai scund, după care l-am pierdut din vedere.

  Întrucât Pongo era înaintea noastră speram că-i va reuşi să-l prindă pe individul care - aşa cum se dovedea fuga lui - era doar foarte uşor rănit.

  După-un timp apăru şi Pongo, care renunţase la urmărire şi care în chip de scuză, ne zise:

  — Pongo nu putut ajunge om. Om dispărut în peşteră. Este apă în peşteră, om sărit în apă, apoi dispărut! Ne-am lăsat conduşi de către Pongo la peştera pe care-am luminat- o cu lămpile noastre de buzunar. Într-adevăr, gura peşterii era inundată de apă. În întunericul care domnea, la gura peşterii, nu puteam recunoaşte nimic.

  — Va trebui să ne croim drum prin heleşteu, dacă într- adevăr, despre asta este vorba, fu de părere Marian.

  L-am reţinut pe Pongo de-a face vreo tentativă de plonjare, întrucât în apa clară, care avea o oarecare adâncime, am văzut o pereche de şerpi vioi ca nişte peşti, zburdând încoace şi-n colo.

  De-abia la o examinare mai atentă am realizat că nu erau deloc şerpi, ci braţele unui polip mare, care-şi găsise sălaşul tocmai în locul acela.

  Cum de-a ajuns acest monstru marin aici? Marian trebuie să-şi fi pus aceeaşi întrebare, pentru că continuă imediat:

  — Heleşteul ăsta trebuie să aibă legătură cu marea, numai astfel acest polip ar fi ajuns aici. N-ar fi găsit altfel de mâncare. O altă problemă de neînţeles pentru mine e că unde ar fi putut ajunge malaiezianul prin apă, fără să fie atacat de către polip?

  Prezenţa polipului ne împiedică să ajungem de cealaltă parte a lacului. Puteam să-l ucidem dar am preferat să n-o facem.

  Aşa că nu mai rămăsese altceva de făcut decât să ne reîntoarcem. Pongo dispăru din nou, aşa c-am înconjurat deluşorul pentru a găsi o a doua intrare în peştera pe care tocmai am părăsit-o. Când eram din nou pe cale de-a înconjura o stâncă mare, din nou am auzit sâsâitul prea bine cunoscut de-acuma. Ne-am aruncat din nou la pământ.

  Să fi venit proiectilele din nou de la acelaşi duşman pe care l-am pus pe fugă? Să fi fost vorba de-un alt malaiezian?

  Când Marian păşi cu prudenţă în jurul blocului de stâncă sâsâitul se auzi din nou. Ne-am retras repede în desişul protector.

  — Voiam tocmai să vă spun ceva, când am ajuns la trunchiul acela de copac din luminiş, ne şopti Barring, dar până-n prezent n-am reuşit s-o fac. Poate ar fi mai bine dacă v-aş împărtăşi acum observaţiile mele. Din coaja copacului a fost scoasă o parte şi după cât se pare a fost pusă la loc. Atunci de prima dată când am fost pe insulă n- am văzut în lung şi-n lat ţipenie de om, de-aceea mi-am permis sub coroana bogată a copacului să trag chiar un pui de somn. Când m-am deşteptat mi-a căzut privirea asupra locului. O bucată din coaja copacului atârna în jos şi-aveam impresia că se va desprinde din clipă în clipă. Am observat imediat că era de-o formă perfect pătrată. Am tras-o şi mai jos şi am văzut că la una din capete era înţepenită de copac. Mi se dezveli un fel de clapă şi sub coajă am putut constata nişte înscrisuri, pe care nu mi le puteam explica, o parte părând a fi litere, pe când altele erau clar cifre. E ca şi cum cineva ar fi fixat astfel un loc şi-o oră de-ntâlnire. Ar trebui să vedeţi despre ce era vorba.

  — Foarte interesant mai ales că-n afară de cei doi malaiezieni care au tras asupra noastră, insula pare să fie nelocuită. Mă interesează deocamdată cu ce arme şi de ce se trage asupra noastră. Dar iată că vine Pongo, dar ce are- n mână?

  Nu poate fi decât unul dintre pistoalele ciudate ale

adversarii noştri.

  Când Pongo fu lângă noi îi întinse fără un cuvânt prietenului meu una dintre armele folosite de adversarii noştri.

  — Aceasta-i arma, cu siguranţă Pongo, cu care a tras asupra noastră vreunul din malaiezieni? îl întrebă Marian.

  Uriaşul aprobă dând din cap.

  Am cercetat împreună cu Marian arma, care se dovedi a fi un pistol de fabricaţie englezească, un pistol cu aer c-o mare putere de pătrundere, armat pentru douăsprezece gloanţe.

  — De unde provin patroanele? am întrebat eu, curios.

  — Sunt gloanţe de sticlă, Robert! Iată unul dintre ele! Gloanţele se sparg doar la atingerea ţintei. Sunt sigur că sunt goale pe dinăuntru, dar umplute cu-n lichid care-l scoate din luptă pe adversar. Deci nu sunt arme mortale, ci doar de moarte simulată!

  — Da, dar gloanţele pot să şi conţină o otravă care-l ucide pe duşman.

  — Asta se poate cerceta mai târziu. Propun ca Pongo să mai repete cercetarea de a-l prinde pe făptaş. Poate reuşim să-l dezarmăm.

  Din nou dispăru uriaşul negru fără zgomot şi într-un târziu am auzit un ţipăt înăbuşit, care nu putea proveni decât de la unul dintre malaiezieni.

  Am sărit în picioare şi-am năvălit înainte: înaintea noastră l-am văzut pe Pongo, cam încurcat, ţinând cel de-al doilea pistol în mână.

  Pongo, aşa cum ne povesti el, se apropie din spate de malaiezian şi-l prinse brusc dezarmându-l. Luându-i pistolul slăbise puţin strânsoarea. Şi astfel se făcu că individul scăpă cu fuga. De aceea făcea acum mutra asta deznădăjduită.

  — Încotro a luat-o? l-a întrebat Marian.

  Întrebarea-l puse din nou pe Pongo în încurcătură, dar apoi reveni şi-i dădu pistolul lui Barring arătând mut spre deluşorul la poalele căruia se afla aşezată peştera. Înainte de-a putea spune noi ceva o şi zbughise într-acolo.

  L-am urmat repede şi-am mai apucat să vedem cum a dispărut într-o crăpătură mai largă a masivului stâncos. Poate că avea legătură cu peştera şi reprezenta o altă intrare în aceasta.

   Ne-am aprins lămpile de buzunar şi-am intrat şi noi în scobitura aceea a stâncii. Chiar înaintea noastră l-am şi văzut pe Pongo cum examina peretele stâncos a micului gang.

   — Aici a dispărut om, Masser, spuse Pongo. Văzut exact, dar Pongo totuşi nu poate descoperi nimic.

   — Poate că malaiezianul a fugit totuşi mai departe şi n-ai putut să vezi asta-n întunericul dinăuntru, îl consolă Marian.

   — Pongo văzut că aici dispărut om, persistă uriaşul.

   — Atunci trebuie să cercetăm mai cu grijă pereţii, hotărî Marian.

   Prietenul meu se şi puse pe căutat. I-am făcut lumină şi deodată Marian scoase un fluierat uşor, care voia să semnalizeze c-a descoperit ceva. Puse mâna pe-o bucată crestată de rocă ce-i stătea în faţă şi trase de ea. Un bloc de stâncă se dădu deoparte şi-n faţa ochilor noştri uimiţi se deschise un culoar îngust.

   La lumina fascicolului de lumină pe care l-am lăsat să cadă înăuntru am văzut un alt coridor îngust, în care Marian pătrunse primul, cu pistolul pregătit în dreapta. Pongo îl seconda, imediat dup-acesta veneam eu. Profesorul Barring rămăsese afară de pază. Gangul ne conduse spre o mică ascunzătoare, primitiv mobilată. Pe-o măsuţă de lemn care stătea într-o parte a încăperii era aşezat un aparat ciudat. Înaintea acestuia stătea malaezul, care acum era-ntors cu spatele la noi. De tavanul acestei chilii spânzura o lampă care lumina atât de puternic încât am crezut de cuviinţă, să ne stingem propriile noastre lămpi de buzunar.

   Ce făcea malaiezianul la acel aparat, n-am apucat să vedem. S-a întors brusc înspre noi şi deşi ţevile revolverelor noastre erau îndreptate spre el, acesta se aplecă politicos în faţa noastră, spunându-ne:

   — Am misiunea de-a transmite domnilor Farrow şi Bertram, un salut din partea stăpânului meu. Eu, Tiagha, n- am ştiut cu cine am de-a face şi-am vrut numai să vă sperii.

   Eram uimiţi de engleza întrebuinţată de către malaiezian

dar şi mai miraţi de faptul că ne cunoştea după nume.

  Marian îşi reveni primul din surpriză şi spuse:

  — Cine este stăpânul tău, Tiagha? Şi de unde ne cunoşti numele?

  — Pe stăpânul meu îl cheamă doctorul Mack şi locuieşte de unul singur într-una din insulele mărilor Sudului. El ştie ce se petrece pe tot globul şi acesta mi-a dat de ştire că e vorba de domnii Farrow şi Bertram care intenţionează să apară pe insula aceasta.

  — Cum poate acest doctor să ştie ce se petrece aici, dacă locuieşte pe-o insulă atât de-ndepărtată? îl întrebă imediat Marian.

  — Doctorul Mack este un mare inventator, domnule şi şi- a exprimat dorinţa de a-l vizita, pe insula lui. El v-a observat adesea cu ajutorul aparatelor sale şi a putut constata prin ce pericole şi aventuri aţi trecut. Se va bucura cu siguranţă dacă veţi da curs invitaţiei sale.

  — Cum am putea noi, Tiagha să găsim insula, dacă nici nu ştim poziţia ei geografică?

  — Domnilor le va fi suficient să fie aici pe insulă într-o anume zi şi stăpânul meu vă va lua el însuşi. În micul heleşteu unde sălăşluieşte polipul se află portul său.

  — Bine Tiagha. Transmite prin urmare stăpânului tău că de azi exact într-o lună vom fi din nou pe insulă. Atunci poate veni să ne ia, mai adăugă Marian după o scurtă chibzuială.

  Nu avea încredere deplină în malaiezianul acesta pasă- mi-te.

  — Spune-ne mai degrabă ce se găseşte-n gloanţele astea de sticlă pe care le-ai folosit contra noastră, continuă el.

  Tiagha merse până la un mic dulăpior şi scoase din acesta o cutie pe care-o deschise. Aceasta conţinea aceleaşi gloanţe de sticlă pe care le recuperasem şi noi. Tiagha ne explică că gloanţele galbene pe care le trăsese asupra noastră ca şi cele de-aici erau cu desăvârşire inofensive. Dar el avea şi gloanţe roşii care erau periculoase. Cele galbene conţineau un lichid cu proprietăţi de amorţire. Când un om este atins de unul din proiectilele galbene se scufundă într-un somn scurt, dar la deşteptare n-are a se plânge de nimic. Cel împuşcat crede doar c-a adormit. Dimpotrivă cele roşii conţin otravă.

  — Şi de ce voiai să ne amorţeşti? continuă întrebările Marian.

  — Trebuie să păstrez secretul insulei, domnule, doctorul Mack vine aici destul de des. Prin intermediul acestui aparat, sunt în directă legătură cu dânsul.

  Marian zâmbi şi spuse:

  — Dacă vrei să dau crezare spuselor tale, Tiagha, atunci fă-ne, rogu-te, legătura cu stăpânul tău pentru a-i putea mulţumi personal pentru invitaţie.

  Am presupus că malaiezianul va refuza sub un pretext oarecare dorinţa lui Marian, dar acesta se-ntoarse înspre aparat, se folosi de manivelă şi de nişte butoane. Aparatul arăta ca un fel de radio, ceva mai complicat.

  Deodată am auzit în încăpere o voce sonoră şi ne-am privit uimiţi şi speriaţi totodată. Pongo, care stătea-n spatele nostru părea atât de descumpănit, încât cât p-aici era să mă pufnească râsul. Vocea venea de la un difuzor pe care nu l-am putut vedea.

  — Bună ziua domnilor! continuă vocea. Mă bucur că am prilejul să vă salut de la o asemenea depărtare. Mă cheamă Mack, doctorul Mack. Am auzit că vreţi să-mi acceptaţi invitaţia în decurs de o lună. Puteţi să-l credeţi pe Tiagha pe cuvânt, el este servitorul meu credincios. Voia doar să v- ameţească pentru a vă-ndepărta fără să vă facă vreun rău de pe insulă. L-aţi rănit uşor dar eraţi în drept să faceţi uz de armă întrucât v-aţi simţit agresaţi. Luaţi drept amintire ambele pistoalele are au fost confecţionate la indicaţiile mele. Oricum Tiagha are mai mult arme de acest fel. Puteţi să mai luaţi patroane de la Tiagha, galbene fireşte. De fapt putem să vorbim când veţi avea chef.

  Înţeleg orice cuvânt ce mi se transmite.

  — Ne bucurăm deopotrivă să vă cunoaştem, răspunse Marian, chiar dacă modul prin care am făcut cunoştinţă nu este cel mai obişnuit. Vom fi aici de azi într-o lună. Am rămas la început mirat de vorbele lui Tiagha şi să nu ne fie luat în nume de rău. Invenţiile dumneavoastră trebuie să fie extrem de valoroase. Presupun că în domeniul tehnicii aţi luat-o cu câţiva ani buni înaintea tehnicii mondiale actuale. Ceea ce mă miră este că-n atari circumstanţe aţi ales să vă izolaţi pe-o insulă îndepărtată.

   — După ce-o să-mi faceţi onoarea unei vizite pe insula mea, vă voi dezvălui şi motivele care m-au împins la aceasta, domnule Farrow. Atunci poate c-o să mă înţelegeţi şi-mi veţi da dreptate. Aşadar la revedere!

   Nu mi-am putut reţine un zâmbet când m-am gândit la semnificaţia vorbelor „la revedere". Doar el nu putea în nici un fel să ne vadă.

   — Stăpânul meu v-a văzut în timpul convorbirii, ne lămuri neîntrebat Tiagha. Poate că mai târziu va face cunoscută invenţia sa publicului larg. Are legătură cu problema transmiterilor televizate, dar cunoaşte o metodă mai bună şi mai simplă. Iată aici sunt patroanele pe care stăpânul meu vi le-a promis. Din fiecare fel câte patru sute. Sunt foarte uşoare şi abia dacă veţi simţi greutatea lor. Pot să şi cadă pe pământ nu se vor sparge. De-abia la frecarea intensă a ventilului de aer comprimat se-ncălzesc atât de tare încât se sparg, dar la impactul cu-n corp străin nu pătrund în acesta ci-l ating numai.

   I-am mulţumit lui Tiagha pentru darurile sale şi l-am întrebat cum a reuşit să pătrundă-n iazul în care făcea de paznic polipul.

   — Era la o adâncime atât de mare încât eu de mult părăsisem suprafaţa apei, până ce acesta să se poată ridica în sus. Stăpânul meu îl numea paznicul intrării în peşteră. Iazul are legătură directă cu marea.

   I-am promis lui Tiagha cu plăcere că n-o să pomenim nimănui de-ntâlnirea avută, nici însoţitorul nostru profesorului Barring.

   Lui Barring i-am povestit că n-am găsit nimic, decât patroanele de sticlă care se potriveau la pistoalele cu aer.

   Nu mai aveam de ce ne teme pe-această insulă, aşa că am mers alături de Barring, liniştiţi în luminişul în care se găsea copacul cu inscripţiile misterioase.

   Acestea constau din litere şi cifre, pe care Marian le notă în carnetul său de notiţe.

   Ne-am întors încet pe coama dealului unde John încă mai stătea de pază. Pe drum n-am putut vorbi deloc de misteriosul doctor Mack, întrucât Barring mergea cu noi.

   Doream să ne ţinem făgăduiala.

   Când în cele din urmă am fost singuri, Marian şi cu mine, în cabina noastră, i-am mărturisit prietenului meu că aventura noastră ce părea periculoasă la început se sfârşise destul de paşnic.

   Marian clătină numai capul, gânditor, după care spuse:

   — Nu te bucura prea mult, Robert! Cine ştie ce-o să mai pătimim şi cu-acest doctor Mack. Anumite aventuri, care par foarte nevinovate sfârşesc prin a fi foarte periculoase. Oricum un lucru e sigur, nouă nu ne va fi dat să murim de plictiseală.

IV

ÎN PADANG

  — AVEM AICI UN DAR DE PREŢ, Robert, spuse Marian, ridicând în aer pistolul său cu aer. Acum putem să ne apărăm cu uşurinţă de orice adversar, fără a-l pune în mod real în pericol.

  Deşi pistolul are doar o ţeavă, e prevăzut cu două magazii. Putem avea o autonomie de douăzeci şi patru de gloanţe. Mă întreb dacă gloanţele astea au efect şi-asupra animalelor de talie mare.

  — Am putea face o-ncercare în această privinţă.

  — Putem fi mândri că avem astfel de arme. O să-l port încontinuu pistolul ăsta la mine. Ai observat că este prevăzut cu-n sistem de încărcare automată? Asta se petrece rar, când e vorba de arme sau pistoale cu aer.

  Marian îşi vârî după ce-şi termină cuvintele astea, pistolul la cingătoare, de fapt, în locul rezervat celui de-al doilea pistol al său. Eu am procedat la fel, fiind la fel de mândru că aveam o armă, care putea scoate din luptă un adversar fără a-l răni în mod serios.

  Am urcat pe punte pentru a respira aer proaspăt. Atunci am observat că Maha devenise neliniştit. Să ne pască vreo primejdie iminentă?

  L-am trimis pe Li Tan, pe deluşor să-l aducă încoace pe Pongo, care rămăsese de veghe acolo. Întunericul putea pica oricum din clipă în clipă şi veghea de pe înălţimea aceea nu-şi mai avea sens. În fundul grotei unde ancorasem domnea deja semiobscuritatea. Boyul chinez dispăru repede pe platou, din faţa ochilor noştri. Maha devenise între timp tot mai neliniştit. Ne-am aprins lămpile de buzunar pentru a cerceta mai bine împrejurimile. Să fi existat totuşi în grota asta vreun duşman care, acum în semiobscuritate să-ncerce să se apropie de iahtul nostru?

  Întrucât n-am observat nimic care să ne facă suspicioşi am stins lămpile noastre. Comportamentul lui Maha devenea însă tot mai ciudat, ceea ce contribuia şi la neliniştea noastră. Cu părul ridicat Maha se mişca încolo şi- ncoace privind uneori spre apă. Ce primejdie ne-ar fi putut paşte dinspre partea asta? Ne-am aprins dintr-odată lămpile simultan şi-atunci a putut vedea un corp cenuşiu care lipit aproape de iaht, ţâşni ca o săgeată înainte, iar în clipa următoare dispăru.

  — S-avem de-a face din nou cu-n polip, Robert? Aici se pare că s-au pripăşit mai mulţi monştrii de natura asta. Mă miră numai că apar aproape de suprafaţa apei, altfel se aţin mereu în adâncime.

  — Poate că ancora noastră e de vină că polipul a ieşit la suprafaţă, am încercat eu o vagă explicaţie.

  — Pe punte nu va reuşi să-şi azvârle braţele, Robert, deşi dacă pui la socoteală şi braţele un asemenea individ ar măsura vreo opt metri lungime.

  Polipul, căci el era, apăru din nou la suprafaţă şi se scurse lin pe lângă bordura iahtului. Polipul se-ndreptă înspre partea grotei pe unde apăru deodată, Pongo împreună cu Li Tan. Ne-am îndreptat lumina lămpilor noastre într-acolo pentru a putea urmări mai bine polipul. Li Tan sărea sprinten peste pietrele platoului. Şi exact în aceeaşi clipă unul din braţele polipului ţâşni din apă şi se- ntinse după musul nostru.

  Li Tan văzu ce-l paşte şi ţipă îngrozit. Braţul polipului îl ajunse însă, pe când băiatul se lipi deznădăjduit de-un colţ de stâncă şi ţipând încontinuu, încerca să se ţină cât mai bine, pentru a nu fi târât în apă.

  El ar fi fost fără-ndoială pierdut dacă Pongo n-ar fi sărit imediat şi cu cuţitul său de spintecat rechini n-ar fi dat o lovitură puternică în braţul moale şi lipicios.

  O parte din braţul polipului căzuse lângă peretele stâncos, în vreme ce braţul mutilat dispăru repede sub valuri, dar aproape în aceeaşi secundă două braţe noi ţâşniră în sus şi se-nfăşurară asemenea unor şerpi în jurul taliei bunului nostru prieten.

  Acum trebuia să intervenim noi, Barring şi John, care îşi reveniră din încremenirea lor iniţială au sărit şi ei în ajutorul lui Pongo. John apucase o secure scurtă, în vreme ce Barring apelase la pistolul său. Dar ce puteau face ei împotriva unui astfel de monstru marin? M-am uitat la Marian. El avu o sclipire de inspiraţie în clipa în care îşi scoase la iveală pistolul cu aer al doctorului Mack şi ţinti scurt asupra polipului al cărui corp se mai menţinea încă deasupra apei.

   Aproape concomitent cu Marian am tras şi eu. Gloanţele de sticlă sâsâiră prin grotă, spărgându-se puţin înainte de impactul cu apa. În modul acesta nu puteau avea efectul scontat. Polipul între timp îşi scosese la iveală un al treilea braţ.

   Pongo se ţinea încă c-o putere supraomenească de-un colţ de stâncă ieşit din perete, încercând mereu cu cuţitu-i uriaş să nimerească unul dintre braţele polipului. Toate încercările lui nu avuseră pân-acum sorţi de izbândă întrucât celelalte două braţe ale monstrului îl ţineau strâns.

   Barring îl ajunse pe Pongo când cel de-al treilea braţ al polipului tocmai ieşise din apă şi avu ghinionul de-a fi prins tocmai de acest braţ. Ca şi Pongo de altfel, nu găsise pe moment altă soluţie decât să se prindă de-un colţ de stâncă ţinându-se strâns.

   Marian şi cu mine ne-am tras de la brâu celălalt pistol şi- am tras glonte după glonte astfel că polipul fusese de mai multe ori atins. În cele din urmă unul din cele două braţe care-l ţineau pe prietenul nostru negru dispăru sub apă urmă apoi al doilea braţ care după ce-l lăsă pe Pongo se undui după Barring pe care-l apucă strâns.

   Acum sări şi Pongo înainte, cuţitul lui de spintecat rechini străluci de mai multe ori prin aer şi reteză braţele monstrului marin. Barring fusese eliberat. Se înălţă pe picioare şi sări în salturi mari spre fundul grotei. Pongo făcu exact contrariul, se opri şi privi cu atenţie în apă. Polipul părea să fie grav rănit, dar încercă totuşi să-şi mai întindă unul dintre braţe spre Pongo. Când braţul se ridică suficient deasupra apei, uriaşul negru lovi din nou, mai dezlipindu-i o bucată din el.

   Noi fusesem martori şi actori la scena aceasta de groază, luminând cu lămpile noastre de buzunar şi golind pur şi simplu magaziile pistoalelor noastre, trăgând glonte după glonte.

   Maha se linişti încetul cu încetul şi-acum se plimba nestingherit pe punte.

   — N-ar fi mai nimerit Mariane, să punem pe tipul nopţii un om de pază, acolo pe deluşor? l-am întrebat eu pe prietenul meu. Dacă vine jonca fără ca noi să prindem de veste, am putea să comitem o imprudenţă. La lumina lunii de pe coama dealului se poate vedea destul de bine dacă s- apropie vreo joncă pe mare.

   — Dar Java-Jim ne-ar putea deveni periculos, Robert chiar dacă acesta nu cunoaşte locul grotei. Dacă se va întoarce pe timpul nopţii într-adevăr vom putea constata mâine dimineaţă. Nu putem renunţa la o santinelă pe punte, întrucât nu m-aş bizui numai pe simţurile lui Maha.

   Am tras la sorţi veghea pe punte după care ne-am dus la culcare, după cină.

   Pongo preferase să doarmă pe punte, mai degrabă decât în cabină. El rămânea cea mai bună santinelă a noastră întrucât putea auzi şi-n somn apropierea unui duşman. Jonca însă nu se-ntoarse în timpul nopţii. Dimineaţa în zori am ridicat ancora, am ieşit din grotă, am intrat în golf şi de- acolo în largul mării unde am luat curs spre Padang, unde am şi ajuns pe la amiază. Marian la lăsat liber pe Fu Kung, care mai promise încăodată să părăsească cât mai repede ţinutul.

   Marian a trecut pe la poliţie unde a semnat un protocol în legătură cu întâmplările noastre legate de Java-Jim, descriind jonca, în detalii.

   Vorbi şi despre eliberarea profesorului Barring şi toate se consemnară în protocol. Autorităţile au promis să trimită de- ndată un vapor pentru a cerceta insula de refugiu a piraţilor.

   — Trebuie acum să căutăm hotelul în care aţi băut ceaiul ce v-a narcotizat, continuă Marian. Nu mă-ndoiesc c-acolo vom întâlni cunoştinţe vechi.

   Masa de prânz am luat-o pe terasa hotelului unde am închiriat camerele.

   — Teamă mi-e că Java-Jim a ajuns deja în Padang înaintea noastră şi-acum ne urmăreşte fiecare mişcare. Din acest motiv am pus iahtul nostru sub protecţia poliţiei şi în plus i- am lăsat la bord pe John şi pe Li Tan.

   — Li Tan mai cu seamă nu trebuie în nici un caz să se- ndepărteze de bord, el ar putea fi mai întâi recunoscut cu

uşurinţă, am spus eu.

  — N-o va face, întrucât presupune şi el că peste tot poate da peste vechii lui „prieteni".

  — Dacă doriţi o să vă arăt după ce terminăm aici cu toate investigaţiile, peştera în care am găsit vâna auriferă, ne propuse Barring. Poate îmi veţi putea da vreun sfat în legătură cu exploatarea acestei mine.

  — Nu suntem buni cunoscători în materie, domnule profesor. Dar poate că totuşi vă vom putea fi util, oarecum. Dacă totul decurge bine, am putea vizita chiar mâine mina cu pricina. Mai bine spus peştera - cel puţin deocamdată. Acum să ne informăm dacă cineva cunoaşte un hotel cu-n dragon pe faţada de intrare, care scuipă foc. O să-l întreb pe chelner, pare să fie tot chinez.

  Marian îl chemă pe chelner la noi şi-l întrebă, fără nici o intenţie, ca din întâmplare, dacă cunoaşte bine oraşul.

  — Sunt de opt ani aici, răspunde cel întrebat. Dacă domnii vor să se distreze bine, le pot da o adresă, acolo sunt dansatoare şi se poate fuma şi opium.

  —  Dă-ne mai multe adrese, cu astfel de localuri de petrecere şi servicii, râse Marian. Un cunoscut mi-a spus că pe-o anumită uliţă se află un mic hotel care pentru distracţia oaspeţilor săi e foarte nimerit. Îmi scapă acum numele, dar parcă pe poarta de intrare e pictat un animal fabulos, un fel de dragon, aşezat pe-un tron, care scuipă fum şi flăcări.

  În ochii chelnerului scăpără o luminiţă ciudată. Păru să se gândească mai profund, dar la urmă scutură numai deznădăjduit capul.

  — Un astfel de hotel, din păcate mi-e necunoscut, dar o să mă interesez cu plăcere la colegii mei. O să vă dau de veste peste câteva minute domnilor despre ce am aflat.

  Chelnerul părăsi camera c-o plecăciune adâncă. Marian îi şopti lui Pongo câteva vorbe şi uriaşul părăsi şi el repede încăperea.

  — Chelnerul va telefona acum hotelierului şi ne va spune c-a aflat adresa de la unul din colegii săi. De aceea l-am trimis pe Pongo, ca să-l urmărească.

  — Crezi că chinezul ăsta să aibă cunoştinţe despre ce

afaceri învârte hotelierul, Mariane?

  — Sunt sigur! Nu i-ai observat ochii? Aş avea mare chef să anunţ poliţia.

  — Care probabil c-ar strica totul, Mariane. Propun să mergem singuri la hotelul respectiv. Suntem doar trei şi mai rămâne Pongo, ca acoperire!

  — Atunci rămâne aşa, vom merge numai noi singuri! Dar uite chelnerul pare să se reîntoarcă, Robert.

  Într-adevăr se bătu la uşa noastră. La invitaţia lui Marian de-a intra, chelnerul îşi făcu intrarea.

  — Unul dintre colegii mei mi-a putut da adresa. E vorba de hotelul lui Jo Hugan, care angajează un personal deosebit pentru satisfacţia clienţilor săi. Dacă doriţi vă pot face rost de-un ghid întrucât e atât de ascuns încât cu greu poate fi găsit.

  — O să mergem mai târziu cu-n taxi, răspunse camaradul meu şi-l întrebă de adresă.

  — Strada Cerului nr. 16, domnilor. Puteţi să-i spuneţi hotelierului că v-a trimis colegul meu Hu Kon. În acest caz veţi fi trataţi foarte bine.

  Întrucât la aceste vorbe, în ochii chinezului din nou scăpără luminiţa aceea ciudată am fost conştienţi de dublul înţeles al vorbelor acestuia. Marian îi mulţumi şi-l concedie pe chelner am continuat însă să vorbim alte despre alte lucruri ca şi când hotelul cu pricina nu ne-ar mai fi interesat deloc. Am făcut toate acestea conştienţi că probabil chelnerul ne pândea.

  Scurt timp dup-aceea apăru Pongo şi ne spuse că după ce acesta părăsi sala de prima dată o luase glonţ spre telefon şi vorbise agitat şi grăbit cu cineva de la capătul firului. La a doua părăsire a sălii, a alergat din nou la telefon şi în decursul convorbii a încuviinţat de mai multe ori, dând din cap.

  Marian râse pentru că bănuiala lui deveni o certitudine.

  —  Să sperăm că patronul hotelului nu vă va recunoaşte, domnule Barring, începu Marian. E şi el părtaş la administrarea acelui somnifer, după părerea mea.

  — M-a văzut doar o singură dată şi este destul de mult de atunci.

  — Poate că nici n-ar strica dacă v-ar recunoaşte. Cu noile noastre arme sperăm să le dejucăm toate planurile. Am putea trage de-ndată ce sorţii ne-ar fi defavorabili. Adversarii noştri nu le va strica nici lor, un mic somn, ce-i va scoate din luptă, fără a-i primejdui cu ceva.

  După-amiaza ne-am petrecut-o vizitând oraşul. La sfârşitul plimbării am intrat într-o cafenea portuară şi ne-am bucurat de tabloul animat pe care-l oferă strada pestriţă şi portul.

  Deodată Marian mă înghionti şi-mi arătă un cerşetor la o oarecare distanţă, care le vorbea trecătorilor. Am vrut să-l întreb pe Marian cea vrut să-nţeleagă prin asta, dar în clipa aceea am văzut că cerşetorul ne-a aruncat o privire de avertisment, după care-şi reluă expresia lui obişnuită. Cerşetorul era un chinez care se-ndreptă acum spre localul nostru, cerând de pomană în drum trecătorilor.

  Când ajunse la masa noastră, întinse o mână rugătoare, în timp ce ne şoptea:

  — Astă seară nu mergeţi la hotelul cu dragonul scuipând flăcări. Altminteri mari neplăceri!

  Marian îi aruncă cerşetorului un ban de aur, după e are acesta se retrase mulţumind.

  — Acesta n-a fost deloc cerşetor, Robert! îmi şopti Marian. Un adevărat cerşetor nu s-ar fi îndepărtat imediat, mai ales după ce ne-a stârnit mila. Dar iată vine Pongo, poate el ne va lămuri care-i problema şi cu cerşetorul nostru.

  Marian îi făcu semn lui Pongo care se apropie şi ne spuse toată tărăşenia de adineauri.

  — Pongo văzut cerşetor şi-l va recunoaşte, ne asigură uriaşul nostru camarad negru.

  În clipa următoare dispăru de pe terasa unde stăteam noi. Barring ne povesti câteva aspecte din munca lui de cercetător. N-am ezitat însă să fim extrem de precauţi şi neam luat toate măsurile de prevedere întrucât după opinia lui Marian, Java-Jim sosise în Padang.

ÎN TAVERNA CU OPIU

  DE MAI MULTE ORI chelnerul nostru care ne deservea camera de hotel ne întrebă dacă să comande un automobil care să ne ducă pe strada Cerului. Marian spuse că nu eram atât de grăbiţi şi că va alege el însuşi ora la care se va duce.

  În cele din urmă Pongo reveni. După multe căutări l-a găsit pe cerşetor şi l-a urmărit în secret. La ivirea întunericului, cerşetorul a nimerit în port şi-n apropierea iahtului nostru s-a comportat atât de suspicios încât Pongo era cât p-aici să-i spună vreo două vorbe dure.

  Deodată cerşetorul dădu un fluierat, căruia i se răspunse de pe iahtul nostru, c-o oarecare şovăială. Acesta fusese Li Tan, care coborî pe uscat şi-l salută bucuros, pe amărâtul nostru, după ce povestiră o grămadă de lucruri, pe care Pongo fireşte n-avea cum să le înţeleagă. Pongo interveni apoi si-l întrebă pe Li Tan ce face pe uscat.

  Li Tan îi spuse lui Pongo că cerşetorul nu era altul decât tatăl său, care era foarte recunoscător massers că i-au salvat fiul. Înc-o dată Ho Tan, cerşetorul, ne avertiză în legătură cu hotelul unde urma noi să descindem.

  Mai multe nu avea voie să spună, întrucât trădarea era pedepsită cu moartea.

  — Să presupunem că Ho Tan aparţine bandei şi că ne-a avertizat numai din recunoştinţă. Vom merge acum chiar în acest hotel, dar ne vom comanda taxiul chiar noi.

  — Pongo va urmări massers şi va avea grijă să nu se- ntâmple nimic, spuse uriaşul negru.

  — Dacă luăm o maşină Pongo, nu vei putea şti unde ne- ndreptăm, zise Marian.

  — Pongo face totuşi, spuse uriaşul, râzând.

  Am părăsit camera şi-am coborât în holul hotelului, unde chelnerul ne-ntrebă dacă poate chema taxiul. Marian refuză mulţumind spunând că încă nu ne hotărâsem dacă vom merge chiar astăzi la hotelul cu dragonul pictat.

  Pe faţa chelnerului se oglindi o dezamăgire adâncă.

Pongo părăsise pe nesimţite hotelul şi nu l-am mai văzut când am ieşit în stradă. Am început s-o luăm agale spre port şi de-abia acolo Marian făcu semn unui automobil dându-i adresa hotelului de pe strada Cerului 16.

  Şoferul care era un om cumsecade ne întrebă dacă acolo voiam să vizităm un hotel.

  — Aşa este, dar cum de ştii asta?

  — Să mă ierte domnii dar s-au întâmplat în ultima vreme atât de multe nenorociri acolo încât poliţia s-a interesat de mai multe ori de hotelul acela.

  Marian îi mulţumi pentru avertisment, spunându-i să nu- şi facă griji, întrucât noi eram pregătiţi pentru asta.

  — Totuşi un serviciu ne-ai putea face dumneata. Ne-ai putea aştepta undeva cu maşina în apropierea hotelului se- nţelege şi-ţi voi plăti timpul de aşteptare în avans.

  Şoferul fu de acord după care maşina porni.

  Nu era prea departe pân-acolo, dar hotelul era atât de ascuns, încât noi fără automobile şi-un ghid pe măsură cu greu l-am fi putut găsi.

  Când maşina noastră trecu prin faţa hotelului, un chinez ne ieşi în întâmpinare şi ne întrebă c-o faţă zâmbitoare:

  — Vor vrea domnii prin prezenţa lor să-mi lumineze umila mea cocioabă? veţi fi bine trataţi. Jo Hugan va avea de grijă să nu fiţi nicidecum tulburaţi.

  Marian la-nceput nu răspunse nimic. Am păşit în grabă prin holul hotelului. Aici am aşteptat până ce chinezul veni spre noi.

  — Ne-ar plăcea să petrecem puţin timp aici, spuse Marian. Arată-ne, te rog, o măsuţă de unde se poate vedea totul bine şi adu-ne două cupe de şampanie.

  Chinezul se strâmbă puţin, când auzi comanda cu şampania lui Marian, întrucât se aştepta la o altfel de comandă, rămase însă politicos şi servi mai departe.

  — Vreau cumva domnii să mănânce ceva? întrebă mai departe chinezul.

  — Nu, mulţumim, tocmai am mâncat. Arată-ne mai bine, unde putem să luăm loc.

  Chinezul ne conduse într-o sală mare, care era destul de aglomerată. Acolo, într-un colţ am luat loc, iar Jo Hugan însuşi ne aduse şampania. Marian cercetă gâtul sticlei, pentru a vedea dacă foiţa de staniol este sau nu deteriorată.

  Turnă el însuşi şampania în pahare după ce deschise una din sticle şi gustă prevăzător. Şampania avea încă un gust bun.

  Pereţii nişei în care stăteam erau acoperiţi cu mătase chinezească. Marian se uită de câteva ori într-acolo. Deodată perdeaua fu dată la o parte şi-o dansatoare de cel mult optsprezece ani, de provenienţă europeană îşi făcu timidă apariţia. Cum de-a ajuns ea în acest local?

  Marian îi făcu semn de-ncurajare. Ea păşi sfioasă la masa noastră şi şovăind luă în cele din urmă loc, la îndemnul lui Marian.

  — Te temi cumva de noi, micuţă domnişoară? o întrebă amicul meu. Ai putea să bei liniştită un pahar de şampanie cu noi.

  Perdeaua fu pentru a doua oară trasă deoparte şi de data asta apăru chipul surâzător al lui Jo Hugan. Ne aduse o nouă cupă de şampanie şi-o privi cu subînţeles pe dansatoarea lui. Fata tresări vizibil. De-abia ce dispăru chinezul şi Marian făcu o mică plecăciune musafirei noastre, şoptindu-i:

  — Să n-ai nici o grijă, copilo! N-o să-ţi facem nimic! Poate chiar o să te ajutăm. Ai venit de bună voie aici sau ai fost obligată?

  Copila se uită înspăimântată în toate părţile şi răspunse atât de încet că de-abia am putut-o şi noi auzi:

  — Nu pot să vă povestesc nimic, altfel voi fi bătură!

  — Să nu-ţi mai fie frică de hangiu micuţa mea! spuse Marian. Dacă vrei putem să te luăm de-ndată cu noi.

  — Sunt de naţionalitate germană, spuse dansatoarea şi- am fost răpită chiar de lângă părinţii mei, cu forţa. Vaporul nostru s-a oprit în acest oraş pentru şase ore. Am plecat cu mama în oraş pentru a-mi face cumpărăturile. Deodată mama mea a dispărut. Un domn s-a apropiat de mine spunându-mi că mama mea m-aşteaptă într-o străduţă laterală. Ea l-ar fi rugat să mă ducă acolo. L-am urmat pe acel domn fără să bănuiesc nimica. În străduţa în care am ajuns cineva mi-a aruncat un văl pe faţă şi-am fost târâtă într-una din case. Mi-am pierdut cunoştinţa. M-am deşteptat de-abia aici. Acum trebuie să dansez în faţa musafirilor. La început am fost ţinută două luni întregi într-o mică cameră, prizonieră. Apoi am fost obligată să dansez. De trei luni sunt aici. Dacă-mi veţi ajuta să mă eliberez vă voi fi foarte recunoscătoare.

  — Se mai găsesc şi alte tinere fete aici, cărora li s-a întâmplat la fel? vru să ştie Marian.

  — Mai sunt în afară de mine încă şase aici. Am încercat să anunţăm poliţia dar n-am reuşit şi-am fost aspru pedepsite.

  — Ai apărut la porunca lui Jo Hugan?

  — Şeful mi-a spus să vin tocmai în această rezervă şi să mă întreţin cu domnii. Mi-a dat o mică pastilă pe care trebuia s-o arunc în sticla de şampanie. Este vorba de opiu şi după aceasta, domnii vor visa foarte frumos.

  Eu nu eram de părere că era vorba de opium iar camaradul meu avea aceeaşi opinie. Ceru să i se dea pastila şi-o examină cu atenţie.

  — Nici vorbă de opium, cu siguranţă vreo otravă cu efect rapid.

  Ne-am băut şampania. Jo Hugan apăru din nou pentru a se interesa de alte dorinţe pe care le-am mai fi avut.

  Marian comandă o a treia sticlă de şampanie din acelaşi sort pe care Jo Hugan o aduse imediat. De-abia am luat câteva înghiţituri din această nouă băutură şi ne-am simţit deodată foarte obosiţi. Nu ne puteam mişca şi-am văzut numai cum peretele nişei s-a deschis. Noi toţi împreună cu micuţa dansatoare am fost traşi înăuntru. Un întuneric de nepătruns ne-a înconjurat deodată.

  Au trecut ore până m-am trezit. Zăceam legat într-o pivniţă cu boltă, în care se mai găsea o masă lungă de lemn. Prietenii mei erau şi ei prezenţi, legaţi la fel ca mine. De tavan atârna un bec electric de voltaj redus. Marian se trezise şi-mi spuse râzând:

  — O capcană, Robert! Nu m-am gândit că Jo Hugan va prepara în felul lui cea de-a treia sticlă de şampanie pe care ne-a servit-o. Mă-ntreb de ce nu ne-a ucis imediat.

  — Poate vrea să ne şantajeze? Înainte de toate doreşte fireşte să ştie locul filonului meu aurifer dar oricum nu i-o voi spune-o!

  — Nu stăm chiar aşa de rău, domnule Barring. Pongo este afară. Dacă va dura prea mult până să ne reîntoarcem ne va căuta cu siguranţă.

  — Dar cum ne va găsi el aici, domnule Farrow? Chinezii sunt maeştrii în plasamentul uşilor şi încăperilor secrete.

  — Vom încerca fireşte să ne eliberăm prin forţele noastre proprii mai întâi. Legăturile îmi sunt ceva mai slobode. Mă deranjează doar becul electric. Probabil că suntem urmăriţi printr-o lucarnă, altfel nu ne-ar fi înzestrat cu lumina electrică „apartamentul" glumi Marian.

  — În căptuşeala mânecii mele stângi e ascuns un mic cuţitaş de buzunar, spuse profesorul Barring. Poate c-o să reuşiţi să mi-l scoateţi, apoi ne vom elibera repede cu toţii.

  — Pe masa aceea lungă stau toate lucrurile noastre, Mariane, chiar şi armele, am constat eu.

  — Poate că hangiul ne-a răpit la comanda altuia, Robert şi acestuia trebuie să-i înmâneze deasemeni, toate lucrurile noastre. Aşezaţi-vă astfel domnule profesor să pot ajunge la mâneca dumneavoastră.

  Pe cât posibil, fără să dea de bănuit, Barring se mişcă astfel încât cu mâinile legate la spate să vină în dreptul lui Marian.

  A durat destul de mult până ce Marian a găsit cuţitaşul şi legăturile lui Barring au putut fi tăiate. Profesorul îşi luă în primire cuţitul la rândul său şi ne tăie repede legăturile. Sforile le-am aruncat fără să le dăm atenţie, sub masă. Mica dansatoare care pân-acum, plângea înfundat numai, făcu ochii mari când ne-am luat armele şi Marian îi dădu şi el un cuţit cu care în caz de nevoie să se apere.

  — Se pare că n-am fost încă văzuţi Robert, continuă prietenul meu. Dacă ceasul meu, n-a fost cumva aranjat, zăcem aici de cel puţin două ore, deşi mi se pare c-a trecut ceva mai mult.

  — Atunci ar fi cazul ca Pongo să-şi facă în curând apariţia. El n-are răgaz decât până la miezul nopţii.

  — Mai este înc-o jumătate de oră pân-atunci. Tăcere! Aud paşi. Să ne aşezăm din nou în aşa fel, de parcă am fi încă legaţi. Ţine pistolul cu gaz pregătit, acum se iveşte-n sfârşit ocazia să-l probăm.

   Ne-am aşezat din nou pe jos şi ne-am ascuns armele. În lacătul uşii se-nvârti o cheie, uşa a fost deschisă şi un alb îşi făcu intrarea, zâmbindu-ne batjocoritor - nimeni altul decât piratul Java-Jim. În urma acestuia apăru şi faţa lui Jo Hugan.

   — Aţi dormit bine, domnilor? întrebă Jim. Vedeţi aţi crezut că mi-aţi scăpat, dar nu este aşa. Acum că sunt din nou la „cârmă" profesore, voi face ce vreau cu dumneata. În cel mult trei zile îmi vei dezvălui secretul, poţi să faci pariu pe asta.

   — N-o să-ţi dezvălui niciodată locul unde se află mina auriferă, spuse Barring sărind în picioare şi aruncându-i lui Java-Jim pistolul în faţă.

   Totul s-a desfăşurat cam fără plan şi negândit. Marian şi cu mine ne-am văzut nevoiţi să scoatem pistoalele cu gaz pentru a-i scoate din luptă pe Jo Hugan şi Java-Jim, dar cei doi au fost mai rapizi. Din câteva sărituri au dispărut. Uşa se trânti după ei, dar înainte ca să poată fi închisă cu zăvorul de afară, Marian şi Barring se aruncară în ea pe dinăuntru. Urmă o luptă al cărui rezultat fu că cei doi răufăcători scăpară cu fuga în gang. Noi eram liberi dar încă nu-i prinsesem pe duşmanii noştri.

   La capătul culoarului o scară ducea sus într-o cameră luxos mobilată care pesemne că aparţinea lui Jo Hugan.

   Doi negrii ne ieşiră în întâmpinare dar gloanţele noastre de sticlă îi aruncară pur şi simplu la pământ. Barring nu ştia încă că gloanţele noastre numai ameţesc şi de-aceea credea că sunt mortale. Avu o apreciere laudativă mai ales la faptul că erau silenţioase.

   După mai multe căutări am ajuns în sala cea mare unde se mai aflau câţiva musafiri beţi, sau ameţiţi de opium. Aceştia stăteau rezemaţi de scaune, sau pur şi simplu pe jos. Marian îi aduse repede la realitate când le strigă:

   — Scularea domnilor! Cine mai întârzie pe-aici va avea curând de-a face cu poliţia.

   Aproape toţi s-au ridicat din starea lor, la vorbele lui Marian, care mai ţinea încă ambele pistoale în mână.

   În acelaşi timp din toate colţurile odăii au năvălit chinezi şi malaiezieni voind să ne atace, întrucât purtau arme în mâinile lor. Nu puteam lăsa să se ajungă la o luptă:

  — Hotelul este înconjurat de poliţie, îi lămuri pe loc Marian. Toţi sunteţi prizonierii noştri! Toţi! Cine ne atacă primeşte un glonte în cap.

  Asta putea Marian s-o mai spună întrucât acum musafirii şi servitorii păreau să se fi unit în dorinţa lor comună de a ni se opune. Am tras imediat cu proiectilele noastre de sticlă, câţiva atacatori prăbuşindu-se imediat. Dar apăreau tot mai mulţi oameni. Părea că aici era chiar sediul central al piraţilor.

  Şi duşmanii noştri au început să facă uz de arme, astfel încât gloanţele şuierau pe deasupra capetelor noastre.

  Deodată în spate se deschise o uşă prin care îşi făcură apariţia Java-Jim şi Jo Hugan. Marian şi cu mine ne reîncărcasem pistoalele cu câteva clipe mai-nainte.

  Am tras simultan, piratul prăbuşindu-se. Jo Hugan îşi căută salvarea în fugă, gurul chinez fiind mai sprinten decât credeam.

  În momentul următor am auzit afară sirenele poliţiei. Câteva secunde mai târziu poliţiştii pătrunseră în sală. Lupta fu scurtă. Aproape toţi bandiţii care au luat parte la luptă au putut fi luaţi prizonieri. Numai Jo Hugan lipsea, dar trebuia să fie în local, fiindcă acesta fusese înconjurat ca de vreo oră de poliţie. Şoferul îi alarmase când a văzut cum doi chinezi transportau un corp neînsufleţit.

  Aceştia l-au lăsat la o anumită depărtare în stradă.

  Şoferul l-a cercetat şi-a văzut că era grav rănit, ceea ce la determinat să alarmeze poliţia.

  Inspectorul de poliţie a fost foarte bucuros când Marian i l-a predate pe Java-Jim, încă ameţit. Jo Hugan încă nu fusese găsit. Poliţia i-a luat în primire pe toţi bandiţii şi pe fetele din local, le-a luat sub protecţia sa.

  Noi am rămas în încăperile hotelului cufundat în obscuritate.

  — Dar unde-ar putea fi Pongo? am întrebat eu îngrijorat.

  Nici Marian nu-mi putut da nici o explicaţie.

  Am rămas tăcuţi în sala întunecată pândindu-l pe Jo Hugan, întrucât noi presupuneam că după retragerea

poliţiei îşi va face din nou apariţia.

   În cele din urmă am auzit un fâşâit uşor. Mi-am aprins brusc lampa. În mijlocul sălii stătea Pongo ţinându-l pe Maha ghepardul nostru, de lesă. Marian merse-n spre Pongo spunându-i:

   — Acum cu siguranţă că-l vom prinde pe Jo Hugan, Maha îi va găsi urma, fără doar şi poate.

   Am cercetat încăodată întregul local. Fireşte că-ntre timp Jo Hugan ar fi putut să-şi caute scăparea în fugă pentru că poliţia se retrăsese deja de vreo două ore, după ce-şi luase prizonierii. Să-şi fi lăsat proprietatea aşa, de izbelişte?

   Maha căută destul de mult, dar zadarnic. În cele din urmă ne conduse la un perete în care nu se vedea nici o uşă şi pe care Marian se puse de-o cercetă imediat, în speranţa de-a găsi vreo uşă secretă.

   Am ciocnit în perete până ce-am găsit un locşor în care suna a gol.

   Pongo alergă afară şi se-ntoarse cu-n topor solid pe care-l găsise în pivniţă. Cu această unealtă îşi făcu de lucru la perete. Acesta nu rezistă mult. Am pătruns prin spărtură într-o încăpere... Unde la un colţ al acesteia stătea... Cel căutat, Jo Hugan, care ţinea în fiecare mână câte un pistol. Marian trase de două ori cu pistolul de gaz. Chinezul căzu nemişcat la pământ pentru a se trezi din nou în. Celula închisorii oraşului.

   Mai târziu a fost găsită jonca piraţilor pe coastă şi adusă la Padang. Marian puse de-l arestă şi pe chelnerul care-i telefonase de două ori lui Jo Hugan.

   În zilele următoare intenţionam să vizităm filonul aurifer despre care ne vorbise profesorul Barring. Despre toate aceste aventuri trăite va fi vorba într-un volum următor.

SFÂRŞIT

Volumul 255

COMOARA PIRATULUI

   COLONISTUL

   — BARRING POATE SĂ SE SIMTĂ FERICIT, dacă aurul te poate face, într-adevăr fericit, Robert. Filonul său aurifer se arată a fi deosebit de bogat. Îi doresc această bucurie, după câte a avut de pătimit până să reintre în posesiunea bunurilor sale (vezi vol. 244, 246).

   — Sfatul tău s-a dovedit bun, cel mai bun pe care l-a putut primi, Mariane. Dacă s-ar fi adresat de la bun început autorităţilor în drept ar fi fost cruţat poate de toate nenorocirile care s-au abătut asupra lui. Acum poate să-şi exploateze-n linişte mina şi să-şi plătească doar treimea care datorează statului. Pentru asta primeşte protecţie din partea autorităţilor, la caz de nevoie, intervenind chiar cu forţa militară.

   Noi îl găsisem pe profesorul Barring pe una dintre insuliţele mai puţin însemnate ale Sumatrei, ţinut prizonier de către piraţi, l-am eliberat apoi din custodia piraţilor, care voiau să-i smulgă secretul minei de aur. Acesta însă s-a ţinut tare şi n-a trădat nimic (vezi vol. 246).

   La sfatul lui Marian a luat legătura cu autorităţile şi a primit permisiunea de-a exploata filonul aurifer cu condiţia de-a ceda o treime din profit.

   Pentru asta primea chiar protecţie militară astfel încât putea lucra în toată liniştea.

   Am văzut şi noi peştera de aur, care se găsea în apropierea localităţii Padong-Padjang. Ne-am reîntors apoi cu acesta din nou la Padang pentru a fi de faţă ca martori la încheierea contractului dintre acesta şi guvern.

   Acum eram liberi de-a căuta noi înşine comoara piraţilor pe care căpetenia acestora Solbre (vezi vol. 235) cu ajutorul a doi chinezi o transportase într-un loc secret. Am găsit caietul de notiţe al piratului care indica locul de destinaţie al comorii dar totul era meşteşugit codificat şi tocmai acest secret al codificării voiam noi să-l descoperim.

   Iahtul nostru îl lăsasem în Padang sub protecţia poliţiei însărcinându-l pe John, marinarul nostru de încredere, să nu permită nimănui să ajungă la bord. Şi musul nostru, chinezul Li Tan rămăsese la bord.

   După ce lucrurile în legătură cu profesorul Barring reintraseră pe făgaşul normal ne-am luat un rămas bun călduros de la acesta şi ne-am reîntors la Padang. L-am luat şi pe Maha, ghepardul nostru, care ne făcuse numeroase servicii în cursul evenimentelor desfăşurate anterior.

   Nu vroiam să zăbovim mult în localitate Padong-Padjang întrucât bănuiam că piratul mai are destui spioni care să ne deconspire oricând identitatea.

   Din Padong-Padjang nu-i o depărtare mai mare decât şaizeci de kilometri, pe care voiam s-o acoperim cu piciorul, socotind că ne-ar trebui aproximativ două zile pentru treaba asta.

   Jumătate din distanţă o străbătusem deja, când Marian îl strigă pe Pongo, rugându-l să se uite după un loc potrivit unde să ne instalăm tabăra pentru noapte.

   Drumul nostru ducea în cea mai mare parte prin regiuni muntoase, cam la o altitudine de 1000 de metri. Aici se găseau o mulţime de peşteri, care toate păreau foarte nimerite pentru a găzdui secretul şi comoara lui Solbre.

   Pongo mergea alături de Maha, cam la vreo douăzeci de metri înaintea noastră.

   Întrucât nopţile în regiunea asta sunt foarte reci îşi luase fiecare dintre noi câte o pătură în plus, legată peste rucsacurile noastre. Pongo, aprobă numai cu capul, încuviinţând, la dorinţa lui Marian, să caute un loc pentru tabără. Acesta se opri brusc şi ne făcu semn.

   Drumul făcea o cotitură. De îndată ce ne-am apropiat de uriaşul negru, acesta ne arătă o colibă plasată aproape de peretele de stâncă, la vreo 200 de metri depărtare.

   La sfatul comisarului de poliţie din Padang n-am folosit drumul obişnuit către Padong-Padjang ci am ales o cărare ascunsă, care ducea prin munţi. Despre coliba cu pricina, comisarul nu ne povestise nimic. Asta-l punea mai ales pe gânduri pe Marian, care scutură numai din cap cu neîncredere şi spuse:

   — Cred că ne-am rătăcit, Robert. Dacă ăsta ar fi fost drumul corect nu văd de ce comisarul n-ar fi menţionat coliba asta, unde am fi putut înnopta. Pare a fi nelocuită, dar cu toate acestea trebuie să fim foarte precauţi. Cel mai bine ar fi să-l trimitem pe Maha înainte, ghepardul va mirosi cu siguranţă dacă se află un om în apropiere.

   — Pongo merge cu Maha la colibă şi caută. Pongo crede că aici nici un om, spuse credinciosul nostru tovarăş.

   Fără a mai aştepta răspuns de la Marian, el se strecură cu Maha înainte, spionând cu atenţie în jur. Ne-am oprit locului, privind pe uriaşul negru care ajunsese deja la uşa colibei. Maha nu dădu nici un semn de nelinişte, astfel încât Pongo bătu cu putere-n uşă. Nimeni nu-i deschise.

   Ne-am apropiat şi noi încet de uşa colibei. Aceasta era construită în stil american din bârne solide de lemn. Trunchiurile de copac trebuiau să fi fosta duse din altă parte pentru că aici nu se găseau copaci de genul ăstora din care să se croiască materialele astea de construcţie.

   Cine pusese să fie transportaţi aceşti copaci doborâţi într- o regiune unde erau obişnuite doar clădirile din piatră?

   Ce scop se urmărise astfel?

   Marian păruse să nutrească aceleaşi gânduri întrucât spuse:

   — Drumul ăsta pare a fi fost destul de străbătut şi pare să fi fost construit ca o fortăreaţă aici, deşi nu-i văd rostul. Este seară şi-ncurând se va lăsa întunericul şi oricum avem nevoie de-un adăpost pentru noapte. Să-ncercăm să deschidem uşa şi dacă va apare şi proprietarul îi vom cere permisiunea retroactiv să înnoptăm aici.

   Pongo examină acum coliba din toate părţile, adică din trei părţi întrucât cea de-a patra parte îl constituia chiar

peretele de stâncă.

   Coliba era plasată pe-un platou înconjurat din trei părţi de stânci înalte. Cea de-a patra direcţie conducea înspre o prăpastie adâncă de cel puţin 500 de metri.

   Marian examinase cu multă atenţie uşa colibei, înfigându- şi lama cuţitului în crăpătura acesteia. Dură o perioadă până ce uşa se sparse şi-am putut năvăli cu toţii în interior.

   Geamurile înfundate nu lăsau nici o geană de lumină să pătrundă în colibă, de-aceea am aprins lămpile noastre de buzunar pentru a lumina în interior şi a putea totuşi vedea ceva.

   Mobilierul din interior era primitive. În fundul încăperii se găsea o sobă iar aproape de-un perete îngust, de-a lungul acestuia erau plasate două paturi, ceea ce dovedea faptul că în colibă se adăpostiseră oameni. Praful care se depusese pe obiectele din încăpere dovedea că de multă vreme nu mai locuise nimeni aici. Marian aprinse lampa antică care atârna de plafon.

   După ce am zăvorât uşa masivă din interior, ne-am apucat să cercetăm temeinic încăperea. N-aveam nici un drept să procedăm aşa, înfrângând dreptul de proprietate al proprietarului de jure, dar ne gândeam mai întâi că-n această regiune nu era exclus să mişune spionii lui Solbre de care trebuia să ne păzim.

   Am căutat o vreme îndelungată, dar n-am găsit nimic ce să ne dea de bănuit. Întrucât era destul lemn uscat prin preajmă, Pongo aprinse focul în sobă, pentru a încălzi conservele pe care doream să le consumăm la cină. Marian şi cu mine ne-am instalat într-un colţ al încăperii, la o măsuţă de lemn unde am început să studiem harta regiunii. Am ajuns la concluzia că ne-am rătăcit de la cărarea care ducea prin munţi spre localitatea Padong-Padjang. Probabil că ne-am îndepărtat de traiectoria iniţială a cărăruii, dar nu foarte mult şi speram că-n ziua următoare să dăm de drumul bun.

   Maha se postase la uşa colibei şi-acum adormise acolo. Uşa era solidă şi-mi produse o bună impresie. I-am spus lui Marian:

   — Coliba îmi aduce aminte de peregrinările noastre prin

America. Ţi-aduci aminte când l-am vizitat pe Old Mutton în junglă? l-am întrebat pe Marian. Să sperăm că nu vom mai petrece o noapte tot atât de agitată ca atunci când indienii nu ne-au lăsat în pace să dormim şi până la urmă au aprins şi coliba?

   — Indieni din fericire nu se mai găsesc pe-aici, dar potrivnicii noştri nu par mai puţin primejdioşi. Aici în colibă nu mă tem de vreun atac. Stăpânii de drept ai acesteia par s-o fi părăsit de mult.

   — Şi nu-i exclus să apară chiar la noapte. În caz c-o fac sper să nu ne-arunce afară.

   Pongo pregătise între timp masa, care ne prii foarte bine. Îşi primi şi ghepardul partea, după care îşi luă în primire din nou postul său de santinelă.

   Marian scoase după cină încăodată din chimir carnetul de notiţe al lui Solbre, după care reciti cu atenţie însemnările acestuia exprimate sub formă de ghicitoare:

   „Acolo sus, unde diavolul îşi arată faţa sa străinilor, sunt domeniul şi bogăţiile mele. Apucă un corn al diavolului şi vei putea veni la mine. Papa, aşa strigă copilul după tatăl său. Cuvântul îmi serveşte şi mie drept orientare. În apropiere de Pa-Pa diavolul stă la pândă. Vei ajunge la el dacă postezi în locul potrivit, când la mănăstirea veche, exact la miezul nopţii va apărea dragonul, ce la lumina lunii îţi va arăta calea..."

   — Singurul lucru pe care pân-acum l-am identificat oarecum din toată această poveste e iniţiala Pa-Pa, în care bănuiam localitatea Padong-Padjang, mărturisi Marian.

   Ce crezi că s-ascunde sub numele de diavol, Robert?

   — După părerea mea nu poate fi decât un colţ de stâncă ce aduce oarecum cu reprezentarea diavolului. Cred c-ar fi bine să vizităm mai întâi mănăstirea cea veche, înainte de-a mai emite vreo judecată.

   — Crezi că-n perimetrul vechii mănăstiri va apare cu adevărat la miezul nopţii un diavol, care să ne arate drumul?

   — Poate că nu tocmai aşa, dar asta putem judeca numai la faţa locului. Dar ce are Maha? Se pare c-a devenit foarte neliniştit.

   — Masser fie linişte! ne avertizează Pongo. Afară s-aude paşi, ne şopti-n aceeaşi clipă Pongo.

   Am amuţit trăgând cu urechea dar n-am putut distinge nimic afară. Dacă nu l-aş fi văzut pe Maha cu părul zbârlit aş fi presupus că Pongo s-a înşelat de data asta.

   Am tresărit în momentul când am auzit o lovitură de pumn puternică.

   Pongo se uită întrebător la Marian şi când acesta dădu din cap, merse la uşă, îl îndepărtă pe Maha şi deschise uşa dintr-o smucitură.

   Afară domnea un întuneric adânc. În pragul uşii se afla o siluetă înaltă şi masivă c-o barbă întunecată. Deşi chipul omului era ars de soarele tropicelor şi omul purta vestminte malaieziene am recunoscut de îndată că omul aparţinea fără nici un fel de dubiu, rasei albe.

   În chimirul său stăteau înfipte două pistoale şi-un cuţit lat, iar pe umăr avea atârnată o puşcă cu repetiţie.

   Marian şi cu mine stăteam acum în faţa uşii iar străinul ne privea întrebător. Am bănuit c-avem în faţă pe proprietarul de drept al colibei de aceea Marian i s-a adresat pe-un ton deosebit de politicos:

   — Presupun că dumneata eşti proprietarul colibei de faţă şi când omul înclină numai capul, Marian continuă: Te miră poate că ne-ai găsit aici. Ne-am rătăcit de la drumul nostru şi-am nimerit aici, dând peste adăpostul ăsta care ni s-a părut propice pentru noapte. De-abia după ce-am deschis uşa, am descoperit că adăpostul poate că aparţine cuiva, care-l mai locuieşte încă. Sper că nu va fi interpretat fals gestul nostru şi n-am deranjat prea mult legile ospeţiei.

   Omul acesta înalt se uită pătrunzător la noi, mai întâi. Când privirea sa căzu asupra siluetei lui Pongo o vie mirare i se zugrăvi pe chip. Păşi înspre uşă şi-o închise cu grijă. Lui Maha aproape că nu-i acordă nici o atenţie, deşi ghepardul îl urmărea necontenit, fiind gata să intervină dacă ar fi fost cazul.

   Merse apoi până la masa de lemn, se-ntoarse din nou înspre noi, ne privi direct în ochi, după care ne întinse mâna. Cu acest prilej ni se adresă c-o voce joasă, adâncă, de bas.

   — Vă salut ca pe musafirii, domnilor. Locuinţa mea nu e mare, dar va ajunge pentru toţi. Dacă nu mă înşel am în faţa mea pe domnii Farrow şi Bertram împreună cu credinciosul lor prieten negru Pongo, nu-i aşa domnilor?

   Aş fi crezut orice despre acest om, dar n-aş fi bănuit să ne cunoască. Trebuia să fi făcut o mină foarte mirată, întrucât străinul continuă.

   — De-abia când l-am văzut pe Pongo am ştiut în faţa cui mă aflu.

   Marian recunoscu, după ce ne-am mai venit în fire, drept ceea ce eram.

   Proprietarul colibei nu vădea nici o dorinţă de-a ne spune numele său. Ne rugă să luăm loc şi să-i mai relatăm câteva din aventurile noastre recente.

   Marian îmi făcu semn să povestesc câteva din ultimele noastre întâmplări, ceea ce am făcut cu plăcere. După un sfert de oră, străinul mă-ntrerupse şi zise:

   — Când am fost ultima dată la Padang am auzit multe zvonuri în legătură cu aventurile dumneavoastră. Despre unele am citi în ziare. Întrucât l-am recunoscut pe Pongo am vrut să mă asigur prin povestirile care le spuneţi că nu m- am înşelat. Acum sunt sigur de asta, aşa că mă pot prezenta eu însumi. Mă numesc John Ruptra. Acesta de fapt nu-i numele meu adevărat, pe care deocamdată prefer să-l trec sub tăcere. Trăiesc aici ca un pustnic, după ce viaţa mia dat destule lovituri grele. Peste tot sunt recunoscut. Am purtat lupte îndârjite cu autorităţile şi prin afirmaţiile sub jurământ ale unei femei am fost condamnat de către acestea la moarte. Dar asta datează de-acum cinci ani. Dacă doriţi vă voi istorisi mai târziu povestea mea, deocamdată atât trebuie să ştiţi că staţi la un loc cu-n învinuit de crimă şi condamnat pe deasupra.

   Marian îi întinse mâna peste masă omului din faţa noastră spunându-i:

   — Ştiu că eşti nevinovat de crimă, domnule Ruptra, altfel nu ne-ai fi mărturisit deschis despre toate acestea. Participăm cu toţii la nenorocirea dumitale, este însă devreme aşa că ne poţi povesti liniştit istoria dumitale, poate că te vom putea ajuta şi noi într-o modalitate

oarecare.

   — Când v-am recunoscut de prima dată ăsta a fost şi gândul meu, deşi nu prea văd cum m-aţi putea ajuta în acest caz. Am evadat într-o bună zi, înainte de execuţia mea. Numai credinciosului meu servitor Guido îi pot mulţumi că azi mai sunt liber şi-mi pot continua în secret cercetările pentru a-mi dovedi nevinovăţia. De multe săptămâni trăim aici, în pustietate, unde am ridicat şi coliba aceasta. În Batavia trăieşte un prieten foarte bun de al meu, care m-a ajutat să-mi procur noile acte de identitate pe numele Ruptra. El singur ştie unde mă aflu, dar nu va spune-o autorităţilor care-au pus pe capul meu o mare sumă de bani în caz că voi putea fi capturat. Vă voi spune pe scurt povestea cea mai amară a vieţii mele, în speranţa că mă veţi putea ajuta într-un fel oarecare, întrucât ştiu că dumneavoastră cunoaşteţi Asia mai bine decât orice european. În partea de sud a insulei Borneo, posed o plantaţie pe care am mărit-o considerabil în ultimii ani. Am angajat peste o sută de indigeni şi mă bucur în regiune de un bun renume. De naştere sunt englez dar a trebuit să-mi părăsesc patria întrucât acuzaţiile unei femei m-au dezonorat într-atât încât tatăl meu, care între timp a murit, a dorit ca eu să emigrez. Familia noastră poseda multe bunuri în Anglia şi era foarte avută. Cu portofelul bine garnisit am plecat din Londra călătorind mai întâi în India. În Bombay şi-n alte oraşe mi-am cheltuit aproape jumătate din bani dar amintindu-mi de sfatul tatălui meu şi bazându-mă pe bunul lui renume mi-am cumpărat pe una din insulele Mării Sudului o mică plantaţie pe care voiam s-o exploatez singur. Printr-o întâmplare l-am cunoscut pe actualul meu prieten care avea posesiuni întinse pe insula Java şi care m- a susţinut în ideea de a-mi cumpăra o plantaţie în regiunea aceea. Mi-a cedat pe-un preţ mic o plantaţie a sa proprie de pe insula Borneo, pe care n-o putea administra singur.

   Patru ani de zile am locuit singur pe această insulă înconjurat de administratorul meu şi de indigeni tocmiţi pentru lucru. N-am venit în atingere cu nici o femeie, întrucât experimentasem un capitol foarte trist al vieţii mele cu femeile în patrie. Nici nu simţeam vreo dorinţă în această privinţă. Într-o bună zi mă vizită vechiul meu prieten care- mi mijlocise achiziţionarea plantaţiei şi-acum venise însoţit de-o tânără fermecătoare. Vă puteţi închipui simţămintele mele când m-am trezit din nou în faţa unei femei albe şi încă una atât de atrăgătoare. Cine ştie cum s-ar fi petrecut lucrurile dacă prietenul meu ar mai fi zăbovit mult ca musafir pe plantaţia mea. El primi încurând o telegramă care-l soma să se reîntoarcă urgent pe insula Java. Astfel încât şi tânăra respectivă care-l însoţea a trebuit să se îmbarce pe vasul care-l ducea înapoi. Am început deodată să nu mai am nici un interes pentru muncă şi-abia mă mai interesam de plantaţie. Administratorului meu i-a reuşit cumva să mă readucă pe vechiul făgaş. Într-o zi însă a început nefericirea mea. Stăteam în faţa micului golf care- mi străjuia dinspre mare bungalowul şi-mi examinam barca cu motor, când am zărit un iaht elegant pe mare, care-a luat de îndată curs înspre golf, probabil pentru a ancora acolo. M-am uitat curios înspre vas, apoi i-am ieşit cu barca mea în întâmpinare. Mirarea şi bucuria mea pot fi uşor imaginate când la bord am văzut o pereche de tinere fete, printre care şi pe aceea care mă părăsise nu cu multă vreme în urmă. O să las amănuntele povestindu-vă doar esenţialul. Ellen Londre voia să petreacă cu cele patru prietene ale ei câteva săptămâni pe insulă întrucât tot ce trăise în ultima vreme aici o entuziasmase în mod deosebit. Iahtul împrumutat de la unchiul ei, fusese retrimis în Batavia, unde acesta poseda de asemenea o mare plantaţie. Am petrecut zile minunate, cele cinci tinere fete, eu şi cu administratorul meu, care era şi el un om tânăr. Nu ne-am prea preocupat de muncă în tot acest timp. Într-una din zile, una dintre fete dispăru fără urmă. Am căutat-o zadarnic, am cerut să vină poliţia din oraşul Pahsir dar nu sa obţinut nimic. În interiorul insulei Borneo se mai spune că vieţuiesc indigeni sălbatici, aşa zişii vânători de capete. Evident că mi s-au făcut reproşuri, deşi eram pe deplin nevinovat, de către celelalte tinere prezente. În cele din urmă nemaiputând suporta situaţia le-am dat de-nţeles c-ar fi mai bine să plece. Acum urmează inexplicabilul, care aproape m-a dărâmat pe plan psihic. Într-una din nopţile următoare, dispăru din nou, una dintre prietenele lui Ellen, care afirmase apoi că m-a văzut cu aceasta plecând la plimbare la lumina lunii, chiar în seara cu pricina. Ne supraveghease chipurile, multă vreme, mai mult din gelozie, decât din curiozitate, cum mărturisi deschis până la urmă şi m-a văzut cum am dispărut cu prietena ei în pădure. Asta nu era adevărat. Am încercat s-o fac pe Ellen să admită că avusese numai vedenii şi totul nu era decât rodul unei închipuiri deşarte. Am convocat din nou poliţia din Pahsir, care, după multe cercetări a găsit corpul tinerei fete, dar fără cap, acesta fiind despărţit de trunchi, cu ajutorul unui instrument contondent. Corpul tinerei fete se găsea tocmai în regiunea unde Ellen Londre afirmase că dispărusem cu prietena ei în seara precedent. Poliţia îmi făcu o percheziţie severă şi-mi găsi într-unul dintre sertarele mele, cămaşa plină de sânge, cu care fusese îmbrăcat tocmai atunci. Fusese găsit şi cuţitul meu mare de vânătoare, care purta aceleaşi urme de sânge. Am fost arestat imediat fiind bănuit de crimă. Deşi îmi afirmasem nevinovăţia mi s-a făcut proces. Afirmaţiile lui Ellen Londre m-au adus în pragul spânzurătorii pentru că am fost condamnat la moarte. C-o zi înainte de execuţia mea, îi reuşi servitorului meu, Guido, să mă elibereze. El îmi pregătise evadarea cu multă grijă, astfel încât am putut ajunge nestingherit în Sumatra. Asta s-a întâmplat acum cinci ani. Am construit cu multă grijă această colibă în pustietatea asta şi de-atunci trăim foarte retraşi aici. De- abia îndrăznesc să mai merg din când în când pentru provizii, în oraşul cel mai apropiat, dar asta numai dacă e absolut necesar.

   Am ascultat totul în tăcere. Marian se gândi câteva momente înainte de-a lua cuvântul acum, după ce gazda noastră îşi terminase istorisirea. În cele din urmă după un moment de reflecţie întrebă:

   — S-a descoperit capul tinerei fete ucise, domnule Ruptra?

   — Nu, domnule Farrow, asta-i partea ciudată a lucrurilor, capul a rămas dispărut. Tot aşa ca şi tânăra fată care-a dispărut de prima dată. Singura explicaţie ar fi că tânăra să

fi căzut în mâinile vânătorilor de capete din insulele Borneo.

   Ruptra se uită multă vreme la Marian.

   — Bineînţeles că vânătorii de capete ar fi putut reţine capul, spuse el încet. Dar ce dovezi să aduc că tânăra a fost ucisă de către băştinaşi? Eu însumi nu mai pot apărea pe insula Borneo, nici pe plantaţia mea, de unde ar trebui să- ncep cercetările?

   — Să-ţi facem o propunere, domnule Ruptra. Prietenul meu şi cu mine vrem să mergem noi înşine pe insula Borneo, aşa că vom prelua afacerea asta. Mai locuieşte administratorul acela pe plantaţie şi mai mult, ne putem baza pe el?

   — Administratorul meu, este încă acolo. Prietenul meu, fostul căpitan Lorren, rezident în Batavia a revendicat din nou plantaţia, care anterior fusese preluată de către stat. De fapt o păstrează pentru mine şi mi-o va înapoia dacă-mi reuşeşte să-mi dovedesc nevinovăţia în care crede şi el. Administratorul meu se numeşte Kattros şi vă va sprijini din toate puterile pentru a-mi dovedi nevinovăţia. Vă voi da două scrisori, una pentru prietenul meu din Batavia şi alta pentru administratorul Kattros. Acesta vă va da mână liberă pe plantaţie. Poate vă va reuşi să faceţi lumină în această afacere, eu oricum vă mulţumesc anticipat din tot sufletul, indiferent ce o fi.

   I-am promis bietului om să-l ajutăm dacă vom reuşi cumva s-o facem. (Într-unul din numerele viitoare voi descrie întâmplările trăite de noi pe insula Borneo).

   Cineva bătu la uşă. Ruptra se ridică şi ne spuse, în timp ce se îndrepta spre uşă:

   — Este servitorul meu Guido. A plecat la Padang pentru a face rost de provizii.

   Un malaez muşchiulos şi vânos, dar foarte zvelt totuşi, pătrunse în încăpere înclinându-se mut, înaintea noastră. Îi povesti apoi în linişte stăpânului său ce noutăţi mai aflase prin oraş. Adusese şi două ziare cu el. Într-unul din ele se relata şi aventura noastră din Padang. Asta nu ne convenea deloc, întrucât numele noastre erau din nou pe prima pagină, tipărite cu litere groase. M-am uitat plin de nervozitate la Marian, spunându-i:

   — Acum piraţii care pândesc la peştera comorii sunt preveniţi şi putem conta pe rezistenţa lor maximă.

   — Asta nu se mai poate schimba, Robert. Poate că ne spune domnul Ruptra aici de faţă, în ce parte se găseşte mănăstirea aia.

   Ruptra care auzise schimbul acesta de cuvinte, ne întrebă, apropiindu-se de masă:

   — La ce fel de mănăstire faceţi referire?

   Marian îi zugrăvi în câteva cuvinte lui Ruptra aventurile noastre, pe care le-am întâmpinat în disputa cu piratul Solbre şi-i arătă însemnările din carnetul cu notiţe al acestuia.

   — Nu poate fi vorba decât despre mănăstirea părăsită, care se găseşte în munţii aceştia, fu de părere Ruptra. Este pe jumătate părăsită. O stâncă care arată ca un diavol nu cunosc, dar de câtva timp am fost martorul faptului că-ntr-o noapte trei chinezi au transportat un obiect greu, sus în munţi. N-ar fi exclus ca asta să fie tocmai comoara căutată.

   — Se poate presupune şi asta, domnule Ruptra. Ai mai observat ceva ce ne-ar putea fi de folos? Mergi frecvent sus în munţi?

   — Îi străbat zilnic pentru că sunt un vânător pătimaş. Azi n-am fost în munţi întrucât eram pe urmele unei pantere, care m-a ademenit într-altă parte. Nu-mi pot aminti să fi văzut ceva important în munţi, care ar putea să aibă vreo legătură cu comoara sau cu piraţii. Am văzut o pereche de turişti de departe, dar nu le-am acordat apoi atenţie.

   — Vom vizita mai întâi vechea mănăstire, domnule, pentru a nu ne rătăci. Vrem s-ajungem acolo, cam cu vreo oră înainte de miezul nopţii, mâine desigur.

   — O să vi-l dau de călăuză pe Guido, pe el vă puteţi baza întrutotul. Cunoaşte aici fiecare piatră şi poate să găsească drumul şi pe întunericul cel mai profund.

   — Asta e foarte amabil din partea dumitale şi primim cu plăcere oferta. Întrucât s-a făcut deja târziu propun să ne culcăm, pentru a fi mai proaspeţi. Maha poate rămâne de strajă la uşă, pentru că nu vom avea nevoie de-un paznic mai bun, care să ne drămuiască somnul.

   — Un intrus nu poate pătrunde atât de uşor înăuntru.

Pereţii şi uşa sunt destul de trainici.

   Ne-am împărţit locurile de dormit astfel încât fiecare din noi să se simtă cât mai comod cu putinţă.

   Curând ne-a cuprins un somn adânc, din care ne-am deşteptat de-abia la două ceasuri, după ce răsărise soarele.

MĂNĂSTIREA VECHE

   DUPĂ APRECIEREA LUI RUPTRA aveam de străbătut până la mănăstirea veche cam douăzeci şi cinci de kilometri.

   Aşa că am pornit pe la amiază socotind că până spre seară vom putea parcurge drumul foarte comod. Nu trebuia să ajungem decât c-o oră înainte de miezul nopţii acolo. După însemnările piratului la ora asta va ieşi dragonul din ascunzătoarea sa.

   Ruptra ne-a dat ambele scrisori pe care le scrisese în dimineaţa aceea. Acum eram curios ce-o să vedem la timpul potrivit în apropierea mănăstirii.

   Soarele ardea potopitor dintr-un cer fără nici un nor. Am fost bucuros că ne-am lăsat păturile pentru popasul de noapte, în coliba colonistului. Şi rucsacurile noastre au fost considerabil uşurate. Din fericire am întâlnit pe drum câteva izvoare, pe care Guido, care ne conducea, ni le-a arătat.

   Drumul înspre mănăstire era foarte istovitor. De mult nu mai eram obişnuiţi să ne căţărăm pe coamele munţilor în căldura tropicală a zilei.

   Luam de câteva ori pauză şi-odată, chiar am adormit. În cele din urmă soarele coborî la orizont. Am socotit că mai aveam încă vreo oră de lumină. Mănăstirea încă nu se zărea, aşa că am reluat marşul. După ce se întunecă Marian propuse să ne odihnim întrucât pe timpul nopţii cu siguranţă că nu vom mai avea timp de dormit.

   Se interesă cât mai era până la vederea mănăstirii şi spre bucuria noastră am aflat că-n cel mult o jumătate de oră de marş vom fi acolo. Pongo alesese un loc minunat de popas de unde, când va fi răsărit luna, aveam o perspectivă minunată asupra împrejurimilor. Aici ne-am aşezat aşadar pentru a ne consuma în linişte cina.

   — La capătul defileului e plasată şi mănăstirea, ascunsă bine în munţi, ne spuse Guido, arătând înspre nord. Mulţi călători trec pe lângă ea fără ca măcar să bage de seamă.

Trebuie doar ca să fii foarte atent la dreapta înspre o depresiune laterală.

   — Există numai un singur drum de acces până la mănăstire şi de acolo înainte? îl întrebă Marian.

   — De la mănăstire, mai încolo, nu mai este nici un drum, sahibi. Defileul acesta lateral este o înfundătură care duce doar înspre intrarea în mănăstire. Drumul se ramifică chiar înaintea intrării în clădire, în trei cărări, care duc în direcţii diferite. Cine nu cunoaşte bine locurile se poate rătăci curând, întrucât celelalte două cărări duc sus, în sălbăticia munţilor. Eu am cercetat cu atenţie cele trei cărări şi ştiu de-acum care duce înspre Padong-Padjang.

   — N-ai întâlnit cumva în peregrinările tale, Guido, un munte sau o stâncă care are fizionomia unui diavol?

   — Nu, sahib, dar poate că eu n-am acordat suficientă atenţie acestui lucru.

   — Cunoşti cumva şi intrarea înspre mănăstirea Guido? Ai observat vreodată ceva neobişnuit pe-acolo?

   — Mănăstirea stă pe-o mică înălţime şi este de mulţi, foarte mulţi ani, nelocuită. Intrarea e foarte aproape de-o prăpastie. Poarta este din bronz şi este întotdeauna închisă.

   — Ai încercat vreodată să intri în mănăstire, Guido?

   Malaiezianul îl privi pe Marian înspăimântat şi spuse:

   — Asta nu e voie sahib, pentru că zeii m-ar pedepsi, zeii care locuiesc acolo, deşi nu sunt şi-ai mei. Odată când am trecut pe-aici am văzut lumină în dosul ferestrelor aşa că acolo trebuie să locuiască zeii.

   Marian mi-a aruncat o privire semnificativă. Să fie oare mănăstirea asta unul dintre ascunzişurile piraţilor? Solbre a menţionat în carnetul său, doar numele unui dragon. Unde ar putea fi găsit acesta?

   Întrucât n-am vrut să mă trădez printr-o întrebare imprudentă pusă malaiezianului am tăcut din gură. Nici Marian n-a mai întrebat nimica şi ne-am apucat să mâncăm cu poftă cina noastră.

   Cu două ore înainte de miezul nopţii ne-am ridicat şi neam continuat drumul. Guido ne-a condus mai departe, în defileu, al cărui capăt l-am atins după o jumătate de oră. Malaiezianul ne arătă apoi, un mic defileu lateral în care am

ghicit conturul unei clădiri întunecate.

   Marian îi dădu călăuzei noastre, de care nu mai aveam nevoie un mic cadou şi l-a trimis îndărăt. Nu voia ca acesta să fie martorul cercetărilor noastre. Pongo se strecură pe urmele lui pentru a se convinge că acesta nu s-a răzgândit.

   Marian şi cu mine am luat-o de-a lungul defileului îngust şi-ncurând ne aflam în faţa intrării în mănăstire. Uşa grea de bronz era închisă.

   Am examinat-o îndelung dar n-am descoperit nici un zăvor sau dispozitiv care să-i permită să se deschidă.

   Deodată Marian îmi apucă mâna şi-mi arătă ceva, sus. Deasupra uşii era un grilaj pe-alocuri frânt, din bronz, care închipuia forma unui dragon. Să fi fost aceasta rezolvarea? Cum s-ar fi putut să iasă afară un dragon şi să ne arate drumul?

   — Ăsta-i dragonul căutat, Robert, îmi şopti prietenul meu. Luna va răsări-n curând şi-atunci ne vom da seama ce-a vrut să zică Solbre prin asta.

   Cele trei căi de acces spre mănăstire erau plasate la o distanţă prea mare între ele pentru a mai putea spera ca dragonul să se „târască" afară, pentru a ne indica drumul corect.

   — Dar aşa stă-n însemnările alea Mariane. La miezul nopţii va apare dragonul pentru a ne arăta drumul.

   — Nu prea pot înţelege cum are s-o facă, Robert.

   — lată-l că vine şi Pongo.

   — Poate-i va reuşi lui să deschidă uşa, Robert.

   Pongo ne mărturisi în şoaptă că malaiezianul parcurse un drum foarte mare deja, în mare grabă, stăpânit de teamă şi că nu-i de crezut că s-ar mai putea reîntoarce.

   Marian îi arătă uşa lui Pongo, cerându-i să-ncerce s-o deschidă, ceea ce uriaşul şi făcu, dar fără rezultat. Din celelalte părţi nu se putea intra-n clădire, întrucât era înconjurată numai de stânci înalte.

   Ne-am aşezat pe jos pentru a aştepta apropierea miezului nopţii. Dacă s-ar fi întâmplat cumva să se apropie un străin, Maha ne-ar fi dat degrabă de ştire.

   Puţin înainte de miezul nopţii, luna apăru de după un colţ mic de stâncă şi scăldă totul într-o lumină fantastică.

   Ne-am uitat încordaţi la forma de dragon de deasupra uşii, care rămânea însă nemişcată, la locul ei. Când fu exact miezul nopţii încă nu se petrecuse nimic neobişnuit. Pongo ajunsese acum pe cărarea principală de unde ne strigă:

   — Pongo găsit dragon, care arată drum masser, zise uriaşul negru imediat ce-am sosit lângă el şi arătă umbra dragonului, proiectată de razele slabe ale lunii. Una din ghearele dragonului era îndreptată spre o cărare plasată-n stânga, care după mărturisirea lui Guido ducea-n sălbăticiile munţilor.

   Acum deja totul era clar. Dacă Pongo n-ar fi urcat întâmplător cărarea principală n-am fi dat atât de repede de tâlcul însemnărilor lui Solbre.

   — Acum trebuie să-ncercăm să pătrundem, în vechea mănăstire. Dacă ne luăm după dragonul zugrăvit aici, nu poate fi vorba decât de-o mănăstire chinezească pentru că până acum n-am auzit ca indigenii să folosească dragoni pentru împodobirea sau zugrăvirea lăcaşelor de cult.

   — Cred că uşa n-o putem deschide decât cu forţa.

   — Ar trebui să se găsească totuşi un mecanism, dar.... ce-a fost asta? Uşa stă deschisă-n faţa noastră, deşi înainte era închisă, strigă Marian uimit.

   Ne-am întors din nou în defileu, până la intrarea pe poarta mănăstirii şi-am constatat că uşa masivă era întredeschisă. Ne-am îndreptat cu precauţie înspre intrare, Marian luând-o înainte.

   Ne-am găsit curând într-o curte interioară, luminată puternic de razele lunii. Spaţiul dinaintea noastră era gol şi părăsit. Dar cine deschisese atunci uşa? Sau poate că la prima noastră vizită a atins un mecanism care-i permisese aceştia să se deschidă, ceva mai târziu? Am dat peste-un caz de genul acesta în America, atunci când am căutat oraşul scufundat al incaşilor.

   Prudent Marian păşi primul în curtea interioară dar se opri imediat ce Maha se strecură pe lângă el, adulmecând cu nările-n vânt.

   Ghepardul devenise neliniştit, dar nu mirosi nici un duşman biped în apropiere, de-aceea am păşit li noi alăturându-ne lui Marian, Pongo şi cu mine.

   În spatele curţii se afla plasată o altă intrare-n mănăstire, închisă şi aceasta printr-o uşă masivă. Ne-am îndreptat încet înspre aceasta, iar pe când eram în mijlocul curţii, am perceput un zgomot slab.

   Ne-am întors pe călcâie pentru a vedea cum prima uşă sa închis de la sine în urma noastră.

   Pongo alergă degrabă îndărăt şi se aruncă cu putere în uşă, care nu se mai deschise însă. Ne era sortit să rămânem prizonieri aici?

   — Să mergem la cealaltă uşă, fu de părere Marian calm. Cumva tot o să reuşim să ieşim afară. Ori că sunt niscaiva oameni ascunşi aici în mănăstire sau uşile se-nchid printr-un mecanism pe care va trebui să-l descoperim mai târziu.

   — Maha n-a adulmecat pân-acum prezenţa nici unui om, am spus eu.

   — Pongo crede că aici se ascunde oameni, care nu poate mirosi Maha, ei frecat cu buruieni urât mirositoare. Maha nu liniştiţi complet, ştie, aici ascunşi oameni, ne lămuri uriaşul negru.

   Ne puteam bizui pe spusele acestuia întrucât îl cunoştea pe Maha mai bine decât noi. Mecanismul acesta automat de deschidere, închidere a uşilor ne puse-n gardă, aşa că ţineam pistoalele pregătite, în mâna dreaptă, iar în stânga aveam lampa de buzunar. Din câţiva paşi rapizi ne-am trezit în faţa celei de-a doua uşi pe care-am aflat-o... Deschisă, ceea ce l-a uimit pe Marian până-ntr-atâta încât s-a oprit şovăitor în faţa uşii examinând-o cu atenţie înainte de-a o trece.

   Un spaţiu întunecat se căsca în faţa noastră de-aceea am lăsat fascicolul de lumină al lămpilor noastre de buzunar să se plimbe în holul de dindărătul uşii care servise odinioară drept încăpere pentru prăznuirea ceremoniilor religioase. Estrada pe care se ridicase probabil altarul era goală. Lateral erau plasaţi câţiva stâlpi pe care se sprijinea plafonul construit din plăci de bronz. Sub acoperiş, încăperea se continua c-o galerie, în felul acelora pe care le mai văzusem şi la alte construcţii similare.

   Se punea problema, dacă e cazul să înaintăm în această încăpere fără a ne teme de vreo capcană mascată.

Cunoşteam deja destule temple din India şi chiar China, pentru a realiza că astfel de capcane erau atât de rafinat construite încât îţi dădeai seama numai după ce cădeai în ele. Pân-acum scăpaserăm cu bine din toate, dar nimic nu ţine veşnic!

   Deodată am auzit în spatele nostru un mârâit furios. Maha sări pe lângă noi, undeva în interiorul încăperii. Ne-am întors foarte repede pentru a privi în ochii a doi tigrii care stăteau pitiţi la cel mult zece metri depărtare, pregătindu-se de săritură.

   Pongo ne trase repede afară din hol şi închise fulgerător marea uşă de bronz. Deocamdată tigrii nu ne puteau face nimic dar eram mai mult sau mai puţin la discreţia duşmanilor noştri nevăzuţi.

   N-am îndrăznit să înaintăm ci stăteam rezemaţi cu spatele de perete.

   Speram să mai găsim o uşă care să ducă în alte încăperi ale mănăstirii.

   — Am descoperit tigrii ăştia mult prea târziu, Robert, mi-a şoptit Marian.

   Am fi putut să ne convingem dacă gloanţele noastre de sticlă, de la pistoalele cu aer ar fi fost eficace şi-n cazul acestor feroce patrupede.

   — Vom mai avea prilejul să le folosim, n-ai nici o grijă Mariane. Prezenţa tigrilor îmi pare o dovadă neîndoielnică că pe-aici se aţin şi oameni.

   — Plec de la presupunerea, Robert, c-aceşti oameni ştiu de intenţia noastră de-a pătrunde-n mănăstire, altfel de ce şi-ar fi dat osteneala de-aş unge trupul cu buruieni pentru a nu fi adulmecaţi de Maha?

   — Să ne fi trădat Fu Kang, chinezul pe care l-am tratat cu atâta generozitate, punându-l în libertate? Poate că are aici complici care vor s-ajungă din nou în posesia carnetului cu însemnările piratului.

   — Probabil că ai dreptate Robert. Nu-i exclus ca Fu Kang să fi trecut pe-aici. Poate c-ar fi mai bine s-ascundem undeva pe-aici în încăperea asta carnetul buclucaş pentru a nu fi deposedaţi de el, în cazul că devenim prizonieri. Nu ştiu ce ne aşteaptă-n mănăstire. Eu zic să căutăm o bună

ascunzătoare.

   Am cercetat cu privirea întreaga încăpere. Am găsit repede o vază mare plasată lateral într-o nişă şi l-am făcut atent pe prietenul meu.

   Acesta mişcă numai capul, abia perceptibil, după care neam stins simultan lămpile. Ne-nvălui imediat un întuneric de nepătruns. Marian se desprinse imediat de lângă mine. După vreo trei minute, i-am resimţit din nou prezenţa. Depusese carnetul în vaza cu pricina. Ne-am reaprins luminile şi ne-am strecurat mai departe. După ce-am dat de nişte trepte înguste care duceau în sus, am auzit din nou mârâitul tigrului. Am îndreptat din nou fascicolul de lumină în direcţia din care s-auzise zgomotul şi iată-i în cercul luminos pe cei doi tigrii, aceiaşi pe care-i mai întâlnisem în curtea interioară.

   Pisicile uriaşe, care începuseră să se târască înspre noi, orbite de razele luminoase se făcură una cu pământul.

   — Repede să urcăm treptele, mă-mboldi Marian.

   Pongo se gândi la Maha şi-o luă înainte. L-am urmat fără ca să clintim snopul de lumină ce-l proiectasem asupra capetelor celor două feline. Acestea nu se hotărau dacă să sară asupra noastră sau nu, întrucât nu ne puteau vedea prea bine, noi fiind plasaţi în întuneric.

   De-abia urcând treptele ne-am putut simţi în siguranţă. Doar eu luminasem treptele la urcare, întrucât Marian avea menirea să nu slăbească cu lampa lui de buzunar, capetele tigrilor. Marian îşi scosese între timp pistolul cu gaze din cingătoare.

   Acesta ne fusese dăruit de către doctorul Mack, prin intermediul malaiezianului Tiagra (vezi vol. 246 Java-Jim).

   Când unul dintre cei doi tigri începu să se apropie încet de trepte mi-am tras şi eu pistolul cu gaze din brâu. Marian apucă de trase prima dată. Se auzi un fâşâit uşor, nimic altceva şi tigrul începu să se clatine, după care căzu rămânând nemişcat la pământ.

   — Excelentă armă asta, exclamă Marian. Oare cât o ţine efectul anestezicului?

   — Mă bucur că-n felul acesta putem scoate din luptă, oameni sau animale, fără ca să li se-ntâmple altfel nimic.

După un anume timp se trezesc şi nu-şi dau seama decât c- au adormit pentru o vreme.

   — Numai să nu folosim din greşeală gloanţele roşii care conţin o otravă puternică. Lucrurile s-ar solda atunci altfel.

   — Atenţie, apare al doilea tigru. Trage tu, Robert!

   Cel de al doilea tigru începu să-şi miroasă tovarăşul, după care, începu să vină încet înspre treapta cea mai de jos. Am tras imediat un glonte galben asupra lui. Tigrul fu de-ndată anesteziat şi se prăbuşi nu departe de celălalt.

   — S-a rezolvat şi asta Robert, spuse Marian. Cu gloanţele astea galbene la nevoie putem ţine piept la o întreagă colonie de „galbeni" chinezi. Acum să coborâm şi să căutăm temeinic în hol, dar ţine pistolul pregătit pentru orice eventualitate.

   — N-ar fi mai bine ca Maha şi cu Pongo să rămână pe trepte, Mariane? Dac-ar fi să cădem într-o cursă am mai putea nutri speranţa să ne salveze Pongo.

   — Ai dreptate, Robert! Rămâi aici cu Maha, Pongo! Dacă avem nevoie de tine te chemăm. Dacă într-o oră nu suntem îndărăt, atunci haide şi caută-ne, te rog!

   — Masser poate merge liniştit. Pongo bagă bine de seamă! fu de părere uriaşul negru.

   Se lungi pe pământ pentru a putea observa mai bine tot ce se petrece, fără a fi la rândul lui remarcat. I-am înmânat lui Pongo o lampă de buzunar de rezervă recomandându-i s- o folosească numai în caz de nevoie. Trecând pe lângă tigrii i-am pipăit şi ne-am dat seama că nu erau decât ameţiţi, respirau şi circulaţia sangvină părea să fie-n bună ordine.

   — În soclurile statuilor închipuind zeităţi ne-a fost dat să descoperim de multe ori uşi secrete, Mariane. N-ar fi mai bine să-ncercăm?

   — Se-nţelege! Pongo are o bună privire de perspectivă asupra acestei zone a încăperii. Poate că găsim o trapă care duce în încăperile subpământene în care am putea întâlni oameni, chiar pe piraţi, de pildă. Lasă-mă pe mine s-o iau înainte şi rămâi în urma mea vreo doi metri pentru a nu cădea concomitent în vreo capcană. Am păţit-o de-atâtea ori pentru a nu trage învăţămintele necesare!

   Prietenul meu o luă singur înainte. Cu multă prudenţă se- nvârti în jurul soclului, dar nu păru să remarce ceva ce să-i dea de bănuit. De multe ori se aplecă pentru a atinge cu mâna diferitele părţi ale acestuia, probabil în căutare de butoane secrete.

   În cele din urmă îmi făcu semn să mă apropii. Îmi arătă un loc pe podea, spunându-mi:

   — Aici pare să fie o trapă, Robert! Să-ncercăm s-o deschidem. Luminează-mi, rogu-te, pentru ca să pot găsi mecanismul.

   Înainte de-a da curs îndemnului prietenului meu m-am mai uitat încăodată prin încăpere. Când am vrut să-ndrept fascicolul luminos în dreptul locului pe care mi-l indicase Marian pământul se mişcă sub noi. Nu ne-am prăbuşit propriu-zis, ci parcă am coborât brusc ca şi cu un ascensor în adânc.

   Am fost atât de surprins încât am uitat să ne salvăm printr-un salt în lături. Dar cine acţionase mecanismul? Oamenii care ne pândeau şi noi nu-i putusem descoperi la timp? Sau poate că Marian atinsese din nebăgare de seamă o sârmă care declanşase mecanismul?

   N-am avut prea mult timp pentru reflecţii întrucât am ajuns într-un gang îngust, care părea să fie şi foarte lung. Am coborât de pe piedestalul de piatră pătrată, cu ajutorul căruia coborâsem în adâncime, ca şi cu un ascensor, în gang, plimbându-ne şuvoaiele de lumină ale lămpilor noastre de buzunar de-a lungul acestuia. Un aer rece ne întâmpină imediat. Am simţit şi un curent de aer ca şi cum cineva montase jos un dispozitiv ce asigura o bună ventilaţie.

   Ne-am deplasat înainte pas cu pas. Deodată am auzit în spatele nostru un clinchet scurt şi-am stabilit imediat că „liftul" nostru se pusese-n mişcare, urcând în sus. Armele noastre le-am lăsat la Pongo pentru că ne-ar fi stânjenit numai în cercetările noastre. Mai întâi am cercetat pereţii gangului. N-am găsit nici o uşă dar întrucât ajunsesem la capătul gangului un braţ zvâcni deodată de undeva din perete aruncând înspre noi ceva alb.

   Înainte de-a putea întreprinde ceva, braţul dispăru din nou. Dintr-o săritură am ajuns la perete chiar în locul de unde ni se azvârlise obiectul, în speranţa că vom găsi o trapă sau o uşiţă secretă, dar din păcate n-am putut descoperi nimic. Am ridicat de jos, ceea ce ni se aruncase. Era vorba de-o bucată de hârtie pe care fuseseră scrise câteva cuvinte:

   „Mergeţi drept înainte şi opriţi-vă la perete şi nu vi se va întâmpla nimic. Vrem doar să ne fie înapoiat caietul cu notiţe! Dacă nu ne urmaţi sfatul nu vă putem oferi nici o garanţie în legătură cu vieţile voastre".

   I-am arătat lui Marian biletul pe care acesta îl citi imediat, privind totodată locul din perete de unde apăruse brusc braţul acela.

   — Nu pot să găsesc nimic Robert! Să urmărim sfatul celui care ne-a trimis biletul! Vom vedea ce se mai întâmplă mai departe!

   Din câţiva paşi am ajuns la capătul gangului, ne-am întors şi-am luminat în spatele nostru. Ne-am rezemat de perete.

   Dintr-odată peretele se deplasă cam cu-n picior, fiind catapultaţi într-o altă încăpere.

   Ne-am uitat uimiţi în jur întrucât acum ne găseam într-un fel de încăpere-celulă ai cărui pereţi erau duraţi din blocuri masive de piatră cubică. Celula noastră avea o lungime de vreo trei metri şi era lată de doi metri, încolo era complet goală. Nici o bancă sau scaun pe care să te aşezi. Pentru a nu ne obosi degeaba ne-am aşezat după o oră de aşteptare direct pe jos.

   Am aşteptat şi-am aşteptat vreme îndelungată ca să apară vreunul dintre potrivnicii noştri.

   Deja trecuseră vreo două ore şi presupuneam că Pongo îşi începuse deja căutările. El trebuia să ne fi observat cum odată urcaţi pe piedestalul acela am alunecat în adâncime. Poate că el va alege acelaşi drum pentru a da de noi. Dar cum va ajunge la noi dacă continuam să stăm liniştiţi aici, zăvorâţi în celulă?

ÎNTR-O SITUAŢIE DISPERATĂ

   NE-AM STINS LĂMPILE DE BUZUNAR pentru a face economie la baterii şi-acum pândeam în întuneric, ascultând mai cu seamă cu urechea înspre peretele mobil. Oricât ne-am încordat auzul pentru a distinge cel mai mic zgomot venit de pe coridor, totul rămânea tăcut. Sau poate că pereţii erau atât de groşi că nu se putea auzi nimic prin ei, orice s-ar fi petrecut dincolo?

   Timpul se scurse îngrozitor de încet. Deodată Marian îşi şopti:

   — Ascundeţi pistolul cu gaze în pantaloni ca să nu poată fi găsit. Cred că vom primi îndată musafiri.

   — N-auzi un fâsâit uşor Mariane? Nu-ţi miroase ceva? Cred că cineva lasă să pătrundă un gaz în celule pentru a ne ameţi.

   Am vrut să mai spun ceva, dar m-am simţit atât de oboist, încât n-am mai putut socate nici o vorbă. Nici nu ştiu cum am dormit când dintr-odată m-am deşteptat. Credeam c-am dormit doar pentru un minut întrucât judecata şi gândirea-n general mi-era clară. Mi-am putut aminti îndată tot ce se petrecuse-n pivniţa în care intrasem.

   Încăperea în care mă aflam era foarte mobilată.

   Eu zăceam pe-un divan, care era atât de larg, încât Marian putea să se lăfăie-n lege lângă mine. Prietenul meu era legat ca şi mine de altfel, era treaz însă şi-acum îmi zâmbea. Mâinile noastre fuseseră legate la spate. Asta era cam incomod, întrucât ne obliga să stăm culcaţi pe-o rână. Întreaga încăpere era luminată de-o lampă cu petrol. Nu puteam înţelege zâmbetul încrezător al prietenului meu.

   — Te bucură atât de mult situaţia noastră? l-am întrebat imediat.

   — Hm! se mărgini să exclame încet acesta. Mai întâi că Pongo nu-i cu noi, mă îndreptăţesc să nu-mi pierd speranţa şi-n al doilea rând, mă gândeam la pistoalele cu gaz. Ai avut timp suficient să-mi urmezi sfatul?

   — Evident, am răspuns, simţind, după ce m-am mişcat

puţin o uşoară presiune, datorită obiectului pe care-l ascunsesem în pantaloni. Acesta nu ne fusese luat dar de celelalte arme fuseserăm deposedaţi.

   — Bănuiesc că-n curând va apare cineva, Robert, să ne- ntrebe de carnetul cu notiţe, pentru că cu siguranţă am fost percheziţionaţi dar n-a fost găsit asupra noastră. Rămâi liniştit! Aud paşi! Fă aşa, de parcă abia acum te-ai fi deşteptat din leşin!

   Un tapet gros, care servea drept draperie, pe toată lungimea unuia dintre pereţi, fu tras în lături şi-un chinez înalt pătrunse în încăpere.

   Când observă că eram treji, veni direct înspre noi şi ne- ntrebă:

   — Aţi dormit bine domnilor? Ce-i drept, nu-i sănătos să te amesteci în lucruri care nu te privesc. Unde aţi pitit cărticica pe care i-aţi luat-o lui Solbre?

   — Ce fel de carte? întrebă Marian, prefăcându-se foarte mirat.

   — Nu te mai preface domnule Farrow! Ştiu cu cine am dea face. Aşadar unde e carnetul cu notiţe a lui Solbre? Trebuie să se afle asupra voastră!

   —  Nu ştiu despre ce-i vorba, reluă Marian. Cine ţi-a îndrugat dumitale poveşti că eu aş deţine un astfel de carnet?

   — Nu-i nevoie decât să pronunţ numele lui Fu Kang şi veţi ştii îndată la cine mă refer. Aşadar pentru ultima oară, unde se află carnetul?

   — Ei, dacă vrei să ştii neapărat, în Padang! În siguranţă! N-o să te împiedecăm să-l revindeţi dacă asta te satisface!

   Chipul viclean al chinezului se crispă uşor, când spuse:

   — Ştiu că-n apropiere de-aici se află o colibă în care un anume domn Farrow în noaptea trecută a citit din acel carnet, care odinioară aparţinuse lui Solbre. Ei, ce zici, acuma?

   În ultimele sale cuvinte stătea esenţa problemei. Marian reflectă pentru o clipă. Putea lăsa să fim percheziţionaţi încăodată?

   Atunci puteau da cu uşurinţă peste pistoalele noastre. Şi dacă carnetul nu se găsea asupra lui Marian, urmam eu la

rând.

   De-aceea Marian îi răspunse chinezului:

   — Atunci o să-ţi spun adevărul! Am avut carnetul ultima noapte încă, apoi înainte de-a pătrunde aici l-am ascuns după o stâncă. Pot descrie stânca cu pricina. Sper că după ce vei găsi carnetul te vei mulţumi cu acesta şi ne vei elibera.

   — Mai întâi carnetul şi-apoi restul problemelor! Aţi dăunat mult organizaţiei noastre dar dacă intru-n posesia carnetului şi apoi a comorii şi părăsesc ţara, mi-e indiferent dacă veţi mai rămâne în viaţă sau nu. Nu sunt ranchiunos şi răzbunător aşa că veţi scăpa cu faţa curată. Descrie-mi stânca sub care aţi pitit carnetul.

   Marian se strădui să descrie poziţia unei stânci, care se găsea la vreo zece minute depărtare de mănăstire. Erau însă vreo duzină de pietre care se potriveau acestei descrieri.

   Chinezul începu să se grăbească nevoie mare, de-ndată ce află poziţia stâncii pe care-o descrisese Marian.

   El strigă câteva cuvinte-n încăperea alăturată, de unde apăru... Fu Kang, prizonierul nostru de pe iaht, căruia i-am dăruit generos libertatea după toate câte ne făcuse.

   El trebuia să rămână de pază lângă noi.

   C-o perfidie pur asiatică, privi-n spre noi şi ne spuse:

   — Nu v-aţi aşteptat să mă revedeţi atât de curând domnilor! Aţi crezut că voi înceta de îndată să caut comoara lui Solbre?

   — Ai comis totuşi o mare greşeală Fu Kang! Crezi cumva că complicii tăi vor împărţi cu tine comoara?

   Fu Kang se uită lung la prietenul meu, apoi chipul i se schimonosi într-o strâmbătură de furie, după care se repezi afară din încăpere, fără a ne mai da atenţie.

   — De ăsta am scăpat pe moment, Robert, râse Marian. Să încercăm să vedem dacă putem scăpa de legăturile noastre înainte de-a se înapoia primul chinez.

   — Oare Pongo este liber, Mariane?

   — N-aş prea crede, Robert. Încearcă să-mi dezlegi mai întâi mâinile.

   Prietenul meu se-ntoarse cu spatele spre mine, după care a fost pentru prietenul meu o joacă să scape de legăturile de la picioare şi să mă elibereze şi pe mine.

   Am mai rămas câteva clipe întinşi pentru a pune din nou sângele-n mişcare, în mădularele noastre amorţite, după care am sărit de pe divan, luându-ne-n mâini pistoalele noastre cu gaze, din interiorul buzunarelor noastre de la pantaloni.

   — Să mergem mai întâi în hol, să vedem dacă tigrii mai zac acolo narcotizaţi, hotărî Marian. Poate va trebui să-i aducem în nesimţire pentru a doua oară.

   — Poate că Pongo veghează încă în galerie şi nu- ndrăzneşte să avanseze din cauza tigrilor, m-am hazardat eu.

   — Pongo ar fi găsit suficiente mijloace şi procedee pentru a ademeni, pisicile astea uriaşe. Să ne grăbim! Fu Kang şi chinezul cel înalt nu vor fi singurii oameni care se mai aţin prin mănăstire. Individul vorbea doar de-o adevărată „organizaţie". Am părăsit încăperea strecurându-ne prin încăperea pe care intrase chinezul. Când Marian trase draperia care masca intrarea, ne-am trezit în faţa unei masive uşi de bronz închisă acuma.

   N-am descoperit nici un lacăt. Am pierdut destule minute preţioase până ce-am găsit mecanismul care făcea posibilă deschiderea automată a uşii. Înaintea noastră stătea holul prin care pătrunsesem de prima dată.

   Privirile noastre s-au îndreptat imediat înspre galerie, dar Pongo nu mai stătea acolo. Chiar în spate mai era pitit Maha, care aştepta probabil acolo chemarea uriaşului negru. Ghepardul ne observă, dar nu se mişcă de la locul său.

   — Aş vrea s-aştept aici reîntoarcerea chinezului celui înalt, îmi şopti Marian. Pistoalele noastre cu gaze sunt suficiente pentru orice apărare. Unde se pot afla tigrii acum? N-aş vrea să mă trezesc atacat din spate.

   — Poate că sunt în curtea interioară, Mariane.

   Deasupra acoperişului începu să apară lumina slabă a

zilei, care se filtra până-n hol. Marian îmi urmări privirea şi spuse:

   — Afară e deja lumină şi asta nu ne poate fi decât de

folos. Să ne ascundem îndărătul stâlpilor de susţinere, avem destul loc acolo. Dacă se-ntorc chinezii îi ameţim cu-n glonte de sticlă.

   Dar chinezii nu se mai întoarseră. Am aşteptat timp îndelung. De-abia după o oră se deschide uşa de bronz, fără să facă zgomot, aceea care ducea în curtea interioară.

   Fu Kang păşea cu mare grabă în hol. Era foarte agitat şi vru să treacă repede pe lângă noi. Un fâşâit aproape imperceptibil şi chinezul se prăbuşi fără cunoştinţă la pământ.

   Pistolul cu gaze a lui Marian îşi făcuse datoria. L-am târât îndărătul unei coloane de susţinere. Marian îl percheziţionase şi-mi spuse cu acest prilej:

   — Ia uită-te Robert! Fu Kang e plin de sânge. Ori a ucis pe cineva ori l-a ajutat pe un altul să ucidă. Probabil că afară o fi avut loc o încăierare.

   M-am aplecat şi-am găsit în buzunarul lui Fu Kang un cuţit plin de sânge! Părea să se verifice că s-a dat o luptă. Asta nu era tocmai ce ne doream. Faptul că Fu Kang se- ntorsese nu putea însemna altceva decât că voia să afle de la Marian unde pitise acesta cu adevărat carnetul.

   Marian se ridică-n picioare, părăsindu-l pe Fu Kang.

   — Haide să mergem în curtea interioară, Robert! Trebuie să vedem odată ce-i cu tigrii ăia.

   Am înconjurat cu grijă uşa care stătea încă întredeschisă. O privire aruncată-n curte fu suficientă. Într-un colţ al acesteia erau întinşi ambii tigrii care se prăjeau la soare. Cugetam numai dacă gloanţele de sticlă ar fi avut efect şi de la o asemenea depărtare.

   Marian îşi ridicase unul din pistoale ţintind cu precizie.

   Un fâsâit şi tigrul se-ntoarse alături cât era de lung, pentru a doua oară narcotizat. Celălalt tigru se ridică mirat în picioare. Părea să fi perceput zgomotul glontelui care-i răpusese tovarăşul, dar acum veni rândul meu. Aproape paşnic, se lungi şi cel de-al doilea tigru lângă companionul său, ameţit deja.

   — Gata Robert! îmi şopti Marian. Acum să-l căutăm pe Pongo. Să sperăm că nu dăm peste-o bandă întreagă de chinezi, după ce ne vom fi coborât în pivniţe.

   — Vrei să foloseşti din nou ascensorul, Mariane? Ar mai trebui să mai existe şi-o altă intrare în spaţiile subterane.

   — Ar dura prea mult să mai căutăm o a doua intrare. Mai bine să nu pierdem timpul. Pongo ne va ajuta mult ca să descurcăm tainele acestei mănăstiri. De-aceea prioritatea numărul unu este să-l găsim pe el.

   A, început s-alerg repede în jurul soclului pentru a ajunge în apropierea „ascensorului", când Marian îmi strigă; Atenţie! Dar eu nu mai puteam fi oprit. Aveam pistoletul cu gaze-n mână, astfel că de duşmani nu mă temeam câtuşi de puţin.

   Marian şi cu mine ne-am străduit din răsputeri să punem în mişcare „liftul" nostru. Acesta însă nu se coborî în adâncime.

   Era posibil ca duşmanii noştri să-l fi scos din funcţiune pentru a nu ne mai putea folosi de el.

   — Nu ne mai rămâne prin urmare altceva de făcut decât să încercăm să dăm de cea de-a doua intrare, îmi spuse Marian, după ce făcusem nenumărate încercări. Cel mai bine-ar fi să ne reîntoarcem în încăperea în care am zăcut prizonieri. Acolo mai exista o a doua draperie grea îndărătul căreia n-am mai avut vreme să ne uităm.

   — Cheamă-l pe Maha, Mariane! Cred că-i preferabil să-l avem cu noi, întrucât poate descoperi mai uşor urma lui Pongo.

   Marian îmi urmă sfatul şi-l chemă pe Maha, care sosi în goană din câteva salturi elegante. Se lipi strâns de picioarele acestuia, ca şi cum ar fi dorit să-l salute după scurta despărţire impusă de situaţie. În fosta noastră carceră mai ardea încă lampa cu petrol. Ne-am îndreptat aţă-n spre cea de-a doua draperie, pe care Marian a dat-o dintr-o smucitură deoparte. Şi-aici ne apăru în faţă o uşă de bronz pe care am deschis-o uşor, fiindcă Marian îşi întipărise bine-n minte mecanismul de deschidere al primei uşi.

   În faţa noastră se deschidea acum perspective unei scări laterale, prevăzută cu trepte din piatră. Maha ne trase cu putere în adâncime, unde domnea un întuneric adânc. Din păcate nu mai posedam nici o lampă de buzunar aşa să trebuia să ne bizuim mai mult pe simţurile noastre, pe pipăit. Treptele duceau fireşte-n jos şi-am numărat vreo treizeci până ce am ajuns la capăt. Nici o geană de lumină nu pătrundea încoace şi asta ne îngreuna mult cercetările. Nu ne rămânea decât să ne bazăm pe simţurile ascuţite ale ghepardului nostru.

   Încetul cu încetul ne-am reluat mersul. Deodată Marian dădu de-o uşă. Nu avea nici un lacăt, dar asta nu ne deranja prea mult. După o scurtă cercetare, Marian găsi mecanismul şi astfel putut deschide uşa. Nu se putea vedea fireşte nimic.

   Am blestemat în sinea mea că nu s-au luat nu numai armele dar şi lămpile de buzunar.

   Maha rămase liniştit iar eu am lăsat lesa să-mi alunece printre degete pentru a-i permite ghepardului să intre în încăpere. Ne-am pipăit drumul înainte până ce-am dat de-o masă. Mi-am trecut degetele peste masă pentru a stabili dacă se găseşte ceva pe ea. Degetele mele dădură peste o cutie de chibrituri şi-am aprins imediat un băţ. La lumina acestuia am văzut o lampă pe masă. De-abia după ce-am aprins-o ne-am putut orienta în încăpere.

   În încăperea mobilată luxos am văzut imediat cum pe-o a doua măsuţă erau etalate armele noastre, chimirele şi alte obiecte personale pe care le aveam în momentul prizonieratului asupra noastră. Aproape că mi-a venit să chiui de bucurie.

   Ne-am încins chimirele în jurul brâului şi-am îndesat în ele şi celelalte obiecte care ne aparţinuseră. Am stins lampa cu petrol aprinzându-ne în schimb lămpile noastre de buzunar. Asta se dovedea avantajos pentru noi întrucât puteam oricând, în caz de pericol să stingem lămpile rămânând în obscuritate.

   Şi următoarea încăpere era goală. De îndată ce-am pătruns înăuntru, am auzit din cea de-a treia cameră voci, aparţinând la doi oameni, care vorbeau chinezeşte între ei. N-am putut prin urmare înţelege nimic din ce-şi spuneau. Ne-am stins lămpile şi-acum am putut constata cum prin crăpăturile uşii se strecura o geană de lumină. Ne-am apropiat de draperia bogată, ciulind urechile. Pe Maha l-am apăsat la pământ, dându-i astfel de ştire inteligentului ghepard că n-avea voie să scoată nici un mârâit şi-n general să nu producă nici un fel de zgomot.

   Pliind puţin draperia am putut arunca o privire în încăperea alăturată.

   Doi chinezi stăteau la o masă grosolană de lemn, având în faţa lor o hartă pe care-o desfăşuraseră în faţa lor. Era probabil o hartă regională şi pe aceasta degetele lor se mişcau aproape necontenit. Erau pare-se în toiul unei dispute aprinse dacă nu chiar a unei certe, fiindcă nici unul nu părea dispus dă cedeze.

   Marian îndepărtă puţin draperia cu multă prudenţă şi intră în încăpere, fără ca cei doi protagonişti să ne observe pe Marian sau pe mine, care l-am urmat imediat pe prietenul meu, intrând după el.

   Eram chiar în apropiere de măsuţă când cei doi ridicară privirile. Speriaţi, au sărit în picioare imediat, dar n-au mai îndrăznit să facă altă mişcare, când au privit în ţevile revolverelor noastre.

   — Unde este însoţitorul nostru negru? întrebă Marian. Spuneţi repede altfel tragem imediat.

   Marian se folosise de limba engleză, pe care bănuiam că cei doi o cunoşteau sau cel puţin o înţelegeau cât de cât.

   Unul din cei doi chinezi răspunse, într-o englezească destul de fluentă că el nu ştie nimic despre un prizonier negru.

   — O să-ţi arăt cum pedepsesc eu minciuna, zise Marian cu-n calm desăvârşit şi trase un glonte de sticlă asupra chinezului care căzu instantaneu ameţit.

   Cel de-al doilea chinez, care n-avea de unde ştii că tovarăşul său este ameţit numai pentru două ore şi se va scula tot atât de proaspăt ca după un somn odihnitor, încremeni la rându-i de groază. Faptul că n-auzise nici o detunătură venind din armele noastre pare să-i fi sporit şi mai mult groaza.

   — Vrei acum să ne spui adevărul? îl întrebă imperturbabil, cu cea mai calmă voce din lume.

   — Nu ştiu prea multe domnule, dar o să-ţi spun tot ce ştiu. Aici în pivniţă zace un om pe care trebuia să-l păzim. O să vă conduc la el.

   — Fă-o imediat! Dar să nu ne tragi în vreo capcană pentru că într-o secundă vei fi la strămoşii tăi!

   — N-o să vă trădez domnilor, spuse chinezul pe un ton plângător, dar vă rog cruţaţi-mi viaţa. O să vă arăt tot ce ştiu şi doriţi să vedeţi.

   Nu sunt demult aici şi nu ştiu prea multe.

   — Cine mai este ascuns în mănăstirea asta veche, în afară de voi? vru să ştie Marian mai întâi.

   — Conducătorul nostru Hu Mong şi omul său de încredere Fu Kang, domnule. Hu Mong se află mai tot timpul aici şi părăseşte mănăstirea foarte rar. Prietenul meu mort şi cu mine suntem doar de patru zile aici. Când am ajuns aici mai erau încă trei oameni care au fost trimişi de-ndată în misiune de către Hu Mong.

   — Ai fost de faţă în noaptea în care am fost ameţiţi cu ajutorul unui gaz?

   — Nu domnule! Eu trebuia să păzesc prizonierul care dispune de-o forţă grozavă şi-avea o piele neagră.

   Răspunsul suna sincer. Nu putea fi vorba decât despre Pongo. Prietenul nostru a fost urmărit ca şi noi şi scos din luptă cu ajutorul aceluiaşi gaz.

   — Condu-ne la el, porunci Marian.

   Chinezul ne conduse în tăcere. Ştiam că de teama pistoalelor noastre miraculoase, spusese adevărul, cu toate acestea îi supravegheam fiecare mişcare întrucât eram departe de-a fi familiarizaţi cu toate secretele mănăstirii.

   Chinezul se opri, după ce ne conduse prin numeroase încăperi în faţa unei uşi grele, pe care-o deschise fără zgomot. Atunci se întâmplă ceva ce nu prevăzusem. Prin uşa deschisă năvăliră două braţe musculoase care-l traseră pe chinez înăuntru dintr-o smucitură. Ne-am aprins lămpile noastre şi la lumina acestora am văzut pe chinez tremurând în braţele lui Pongo.

   — Dă-i drumul, Pongo, zise Marian râzând.

   Pongo ascultă, dându-i drumul imediat, dar chinezul leşinase din cauza spaimei. Pongo ne dădu mâna cu faţa strălucind de bucurie, spunându-ne:

   — Foarte bine că massers liberi. Altfel Pongo trebuie vine imediat. Pongo ameţit trezeşte aici, caută uşă după ce se eliberează de legături. Uşa închisă. Pongo aşteaptă până vine chinez. Acum chinez leşinat.

   Ne-am întors cu Pongo în încăperea în care-i surprinsesem pe cei doi chinezi. Pongo îşi luase „omul" cu el şi-l propti pe un scaun. De îndată ce acesta se deşteptă îşi începu interogatoriul:

   — Ce hartă e asta? întreabă el arătând înspre foaia mare de hârtie încă despăturită pe masă.

   Prizonierul nu vru să vorbească la început, dar Marian îşi îndreptă ţeava pistolului înspre acesta. Speriat chinezul se apără cu mâinile şi spuse repede:

   — O să vă spun totul. Conducătorul nostru caută o comoară şi tocmai ne-am propus... Ne-am propus.

   — S-o căutaţi voi singuri şi-apoi să dispăreţi cu ea cu tot, nu-i aşa?

   — Da, domnule, aprobă chinezul şi-acum arăta ca un şcolar prins în flagrant delict c-o năzdrăvănie, de către profesor.

   — Şi ştiţi cam pe unde s-ar aţine comoara asta? îl întrebă mai departe Marian.

   — Camaradul meu afirma c-a văzut în această regiune cum doi localnici transportau o ladă grea. Am căutat acolo în câteva nopţi dar n-am putut descoperi nimic.

   — Poţi să-mi spui dacă-n zona asta se găseşte pe undeva o stâncă închipuind pe diavol?

   Chinezul se uită îngrozit la noi:

   — Domnule, cunosc stânca cu pricina dar nu-ndrăznesc să m-apropii de ea, fiindcă acolo sălăşluieşte diavolul. Eu însumi l-am văzut odată pe când căutam comoara.

   Marian putu cu greu să-şi reprime un zâmbet şi întrebă cum arată acel diavol şi când s-a-ntâmplat asta.

   — Acum două zile, veni răspunsul, pe când căutam comoara. L-am văzut îndărătul stâncii ce are chipul diavolului, chiar pe acesta în persoană. Stânca e bine ascunsă şi nu poate fi găsită cu uşurinţă.

   Chinezul arătă înspre un punct pe hartă şi spuse:

   — Aici, domnule. Dacă urmaţi drumul ăsta pe care vi-l arăt ajungi în vecinătatea stâncii diavolului. N-am găsit acolo însă nici o peşteră. Diavolul m-a alungat de-acolo aşa încât a doua oară nu mai îndrăznesc să mă arăt prin preajmă.

   Drumul pa care nu-l arătă chinezul era acelaşi pe care umbra dragonului ne-o indicase la miezul nopţii. Aşadar afirmaţiile chinezului trebuiau să corespundă adevărului.

   Am hotărât de-aceea să pornim cât de curând posibil.

   În timp ce Pongo îl păzea pe chinez ne-am sfătuit ce să facem cu prizonierul nostru, întrucât aceştia trebuiau să fie imobilizaţi până când vom fi găsit comoara.

   Am cotrobăit la repezeală prin celelalte încăperi ale mănăstirii până ce am dat peste-o magazie de provizii bine aprovizionată. Cu ajutorul lui Pongo am cărat câteva alimente acolo şi i-am transportat înapoi în încăpere şi pe chinezii luaţi prizonieri. N-a fost uitat nici un butoi cu apă proaspătă.

   Pe cei doi tigri i-am închis în cuşcă aprovizionându-i şi pe ei cu carne şi apă pentru două-trei zile. Speram să nu cheltuim mai mult timp cu cercetările noastre.

   În cele din urmă am fost gata de plecare. Mai întâi Marian scoase din ascunzătoare caietul cu notiţe al lui Solbre. Întrucât în pivniţă am învăţat bine mecanismele de deschidere şi-nchidere a uşilor nu ne-a fost greu să părăsim mănăstirea.

   Am ales drumul care ducea în direcţia arătată de umbra dragonului. Pongo o luase înainte cu Maha. După zece minute am ajuns la locul unde conducătorul chinezilor căutase carnetul cu notiţe. Câteva blocuri de piatră fuseseră deplasate din loc.

   Am găsit şi-un loc unde se vedea clar că de curând se dăduse o luptă scurtă. Dar de potrivnicul lui Fu Kang n-am găsit nici o urmă.

   — Poate că s-a ascuns, am spus eu şi-am arătat o urmă care se pierdea după câţiva paşi.

   — Nu prea cred, Robert. Dacă chinezul ar fi avut suficientă forţă ca să se-ndepărteze s-ar fi întors din nou la mănăstire pentru a-şi bandaja rănile. Poate că Fu Kang şi-a omorât adversarul şi l-a ascuns pe undeva. Trebuie să-l căutăm pentru că e neapărată nevoie să ştim unde a rămas omul nostru.

   După o căutare zadarnică a trebuit să renunţăm să-l mai căutăm pe rivalul lui Fu Kang. A trebuit să ne grăbim pentru a nu întârzia prea mult înainte de-a ajunge din nou la mănăstire.

ÎN CĂUTAREA COMORII

   DUPĂ O PLIMBARE DE VREO TREI ORE am ajuns în locul unde, după spusele chinezului trebuia să se găsească stânca cu chipul diavolului. Acum devenea totuşi dificil, întrucât chinezul nu ne dăduse informaţii precise. Era cazul să ne punem noi înşine pe căutat.

   A trebuit să ne abatem de pe cărarea îngustă de munte şi-am început să examinăm toate stâncile pentru a vedea care dintre acestea aducea cumva cu-n chip de diavol. Multă vreme cercetările noastre au rămas fără rezultat. Voiam tocmai să luăm o mică pauză când Pongo ne strigă:

   — Masser, acolo stâncă cu diavol. Pongo recunoaşte corn la el.

   Ne-am grăbit înspre locul arătat de Pongo şi-am văzut într-adevăr la o mică depărtare o stâncă abruptă care avea ceva din grimasa unui diavol. Eram deja ajunşi la ţintă şi- acum trebuia să dăm repede de peştera-n care Solbre îşi ascunsese comoara.

   Bineînţeles că socoteam că vom da de paznicii pe care Solbre îi pusese pentru paza comorii. Mă-ndoiam dacă comoara mai era la locul ei întrucât chinezii putuseră afla cu uşurinţă că Solbre era încarcerat aşa că se putuseră întoarce pentru a transporta comoara în alt loc. Gândurile mele le-am împărtăşit lui Marian.

   — Nu cred asta, Robert. Chinezii socotesc peştera asta de negăsit şi-ar fi lăsat oricum aici comoara, chiar dacă ar fi avut intenţia să şi-o însuşească. Poate că aven noroc ca paznicii, în caz că sunt câţiva, să nu fie în apropiere.

   — Dacă-ntre timp au aflat că suntem în posesia carnetului cu notiţele lui Solbre ne putem aştepta la surprize foarte neplăcute.

   — Mie nu-mi place deloc, Robert, că nu l-am mai întâlnit deloc pe chinezul rănit. Poate că şi el cunoaşte peştera asta neputând fireşte să-l luăm cu noi.

   Cu deosebită îndemânare Pongo se căţără de pe-o proeminenţă a stâncii pe alta. În cele din urmă ajunse la

cornul drept al „diavolului" de stâncă şi începu să-l examineze cu atenţie. Marian şi cu mine stăteam cu pistoalele pregătite jos. De data asta am schimbat pistoalele cu gaz cu cele adevărate întrucât nu ştiam e efect au gloanţele de sticlă de la o asemenea depărtare.

   Când Pongo nu găsi nimic deosebit la cornul drept se- ntoarse spre cel stâng şi de-abia ce începu să-l examineze că ne făcu un semn c-a şi descoperit ceva.

   Imediat dup-aceea şi dispăru după corn.

   Marian fu următorul care întreprinse ascensiunea pe când eu îi asiguram de jos, acoperirea. Odată mi s-a părut că văd un om apărând acolo, dar de îndată ce-am ridicat pistolul, imaginea dispăruse. Am crezut fireşte că mă înşelasem.

   Când Marian ajunse fără nici un incident la cornul stâng îmi făcu semn să mă caţăr şi eu la rândul meu. Între timp dispăru şi el asemenea lui Pongo după corn.

   Pentru mine urcuşul fu chiar mai greu, întrucât trebuia să-l întreprind fără nici o acoperire. Nu-mi puteam da seama dacă Marian stătea sus şi veghea.

   De-ndată ce-am ajuns la cornul diavolului l-am văzut pe Pongo stând pe-o cărare îngustă alături de Marian.

   — Cred că ştiu acum Robert ce-nseamnă „apucă cornul diavolului şi poţi să vii la mine". Cărarea care începe aici pare să ducă direct la peştera comorii. Păcat că l-am lăsat pe Maha jos, la marginea stâncii, acum ne-ar putea ajuta de minune.

   — Pongo aduce pe Maha, propuse uriaşul negru.

   Fără a aştepta o confirmare din spatele nostru el se şi coborî pentru a-l aduce pe Maha. Odată ajuns jos îşi puse ghepardul pe umeri şi se căţără înapoi. Maha nu făcea nici o mişcare, ştiind că prietenul său Pongo îl purta cu siguranţă. Uriaşul negru îl lăsă jos pe ghepard, care începu imediat să-l lingă mâna.

   Pongo o luă înainte pe cărare, iar eu veneam în urmă.

   Întrucât de sus puteam fi atacaţi foarte uşor, eu aveam misiunea de-a veghea la siguranţa tuturor. La o cotitură a potecii am remarcat deodată că două bucăţi de stâncă ieşeau în afară, bănuitor de mult.

   Chiar la momentul potrivit mi-a reuşit să-l înştiinţez pe

Marian şi pe Pongo care stăteau tocmai sub ele, în clipa când s-au mişcat, prăbuşindu-se în cele din urmă în adâncime. Pongo se aruncase înainte în vreme ce Marian se retrase câţiva paşi. C-o bubuitură grozavă bolovanii se prăbuşiră pe cărarea îngustă. Dacă i-ar fi nimerit, Pongo şi Marian ar fi fost zdrobiţi. Trebuia să-ndepărtăm dărâmăturile. În acest timp n-am slăbit din ochi înălţimea.

   O a doua încercare nu mai fu repetată. Cărarea mergea-n serpentină-n spre culme şi abia după o oră am ajuns în vârf. Ne-am uitat uluiţi în toate părţile. Nu se vedea nici o peşteră şi nici un om. O panoramă copleşitoare se deschidea-n faţa ochilor noştri şi chiar jos, lucea apa unui lac. Pongo cercetase cu Maha minuţios împrejur, iar acum ghepardul trăgea de lesă conducându-l undeva-n spre lateral faţă de cărare. Să fi fost acolo intrarea-n peşteră? Trebuiau să fi fost ascunşi şi oameni prin preajmă altfel de la sine nu s-ar fi putut desprinde bolovanii ăia uriaşi de stâncă. Pongo privi cu băgare de seamă-n jos apoi ne făcu semn să i ne alăturăm. Doi metri mai jos era plasat un mic platou de stâncă. Pongo ne spuse:

   — Masser, acolo fost chinez, acum repede dispare. Pongo caută.

   Îndată, uriaşul negru sări pe platou spre dreapta şi ne strigă râzând. Întrucât nu se vedea ţipenie de om l-am îmboldit pe Maha să sară după care l-am urmat şi noi.

   Ghepardul alergă repede spre dreapta şi se opri mârâind. Pongo îl rechemă energic. Prudenţi am înaintat spre dreapta. Înaintea noastră de deschidea o crăpătură-n stâncă. Aici trebuia să se găsească peştera. Pongo vru să se avânte înainte când am observat ceva ce-mi făcu să-mi îngheţe sângele-n vine. Chiar la intrare din câteva găuri prestate-n stâncă se iţiră capetele unor şerpi care acum sâsâiau la uriaşul negru.

   L-am atenţionat pe-acesta printr-un strigăt energic. El însuşi fu conştient de prezenţa primejdiei şi-şi apleacă repede corpul.

PEŞTERA COMORII

   — CU SIGURANŢĂ CĂ SUNT ŞERPI VENINOŞI, fu de

părere Marian. Trebuie mi întâi să-i ucidem pe cei de-aici, deşi în peşteră s-or mai fi găsind şi alţii.

   — Vechii noştri cunoscuţi, Mariane, şerpii cu clopoţei, am strigat eu. Am venit în contact cu dintr-ăştia, mai mult decât mi-ar fi plăcut. Păi, să acţionăm numaidecât, ca să n-aibă timp să se culce la pământ.

   Din cei opt şerpi pe care i-am numărat, trei deja se lăsaseră la pământ şi-acum se-ncolăceau părând să vină- nspre noi. Pongo îşi scoase cuţitul său de spintecat rechini şi-acum le reteză mai întâi capetele şerpilor de jos.

   Abia apoi se-ndreptă înspre acei ce voiau tocmai să iasă din găuri.

   Înainte ca noi să fi putut interveni, el făcu curăţenie şi- aruncă trupurile neînsufleţite ale cobrelor în prăpastie.

   — Intrarea este liberă, massers! râse uriaşul negru şi vru el însuşi să intre în despicătura stâncii.

   Marian i-o interzise, dar uriaşul insistă s-o facă primul. Atunci Marian îi dădu lampa sa de buzunar. Pongo lumină ambii pereţi ai peşterii fără a mai da de alte găuri pline cu şerpi. Pas cu pas am înaintat înăuntru peşterii. Mi-am aprins şi eu lampa de buzunar, întorcându-mă des în spate, pentru a para un eventual atac viclean, venit de-acolo.

   Deodată Pongo se opri şi lumină cu lampa sa de buzunar o grindă care părea să ducă peste o prăpastie. Precaut, Pongo puse mai întâi un singur picior pe ea şi văzând că ţine, păşi hotărât mai departe.

   Marian şi cu mine am stat deoparte pentru a nu supraîncărca grinda şi cu povara noastră. Aproape ajunsese Pongo la mijlocul prăpastiei, când Marian îi strigă repede un avertisment. Exact la timp! Uriaşul negru îşi dădu seama că grinda oferea un punct de sprijin exact la mijloc. Dincolo de ăsta nu era probabil solid ancorată astfel încât, păşind pe cealaltă jumătate s-ar fi putut lesne răsturna. Pongo lumină cu lampa sa de buzunar dincolo de grindă şi ne strigă

încetişor.

   — Masser Farrow are dreptate. Scândura dincolo nu solidă.

   Uriaşul negru se aşează de-a curmezişul, păşi prevăzător un singur pas în direcţia cealaltă şi balansă grinda astfel încât aceasta se ridică puţin din direcţia noastră, în timp ce în cealaltă, coborî tot atâta şi asta, până ce dădu de un punct de rezistenţă.

   Am luminat cu lampa mea de buzunar în imensitatea prăpastiei. Părea să fie adâncă de vreo cincisprezece metri. Am apucat de-am văzut cu claritate şerpi, care-au dispărut la impactul cu fascicolul luminos în diferite găuri laterale, practicate-n peretele stâncos.

   Cine cădea aici era pierdut cu desăvârşire.

   — Haide înapoi Pongo, îl povăţui Marian. Trebuie să procedăm altfel. Tu trebuie să treci primul dincolo, Robert, ca fiind cel mai uşor. Eu şi Pongo o să-ţi susţinem contragreutatea. Presupunând că pe partea cealaltă se găseşte un dispozitiv care împiedică răsturnarea grinzii.

   M-am cam îngrozit când am păşit peste grindă dar n-am lăsat să se vadă nimic. Am răsuflat uşurat de îndată ce-am simţit din nou sub picioare pământ solid. Înainte de-a căuta dispozitivul de siguranţă pentru grindă am mai făcut câţiva paşi în interiorul gangului. Deoarece n-am dat de nimic care să-mi trezească suspiciunea m-am întors şi-am examinat grinda care acum, înspre partea mea, era prevăzută cu două zăvoare de fier.

   N-aveam decât să le ancorez de-o bucată solidă de stâncă pentru a împiedeca răsturnarea. Curând Marian şi cu Pongo au fost la mine.

   Pe Maha a trebuit să-l „lămurim" ceva mai mult, până ce s-a decis să păşească pe grindă. Mirosea pericolul ce pândea de jos şi păşea foarte atent peste scândură, de parcă ar fi fost un saltimbanc pe sârmă. În cele din urmă am trecut cu toţii dincolo astfel încât ne-am putut relua incursiunea în adâncul peşterii.

   Gangul părea nesfârşit de lung. La capătul acestuia se deschidea o peşteră, cu tavanul boltit, care era goală. De- aici se ramificau alte trei tunele, pe care trebuia să le

cercetăm pe rând.

   Când eram pe punctual de-a pătrunde-n primul gang, Pongo ne reţinu, după ce ne arătă un obiect strălucitor ce-l culesese de pe jos.

   Era o piatră preţioasă de mărimea unei alune, pe care piraţii probabil c-o pierduseră-n timpul transportului. N- aveam timp s-o examinam acum cu atenţie.

   Acum Marian o luase înainte. După câţiva metri se opri îngrozit. O ceaţă deasă avansa înspre noi şi părea că ne va ajunge din clipă-n clipă.

   Nu ştiam ce era de făcut, să fi fost o măsură de apărare a potrivnicilor noştri? Ne-am repezit înapoi înspre gang, ceaţa urmărindu-ne îndeaproape.

   Curând întreaga peşteră era plină de gaz. Mulţumeam în gând Domnului că-n ciuda acestui gaz încă mai puteam respira. Nu ne mai puteam însă vedea unii pe alţii. Marian se opri lângă mine şi-mi şopti:

   — Să sperăm că chinezii n-au suflat vreun gaz otrăvitor în ceaţa asta!

   — N-ar fi mai bine să ne reîntoarcem la aer liber, Mariane?

   — Cel mai bine ar fi s-o facem, Robert, dar de acum suntem aici şi trebuie să ne finalizăm căutările în legătură cu comoara. În ceaţa asta nu ne pot vedea nici potrivnicii noştri aşa că avantajul acestora nu-i prea mare.

   — Da, dar ei cunosc locurile şi se pot orienta mai bine. Poate c-ar fi mai bine să ne retragem şi să revenim noaptea.

   În acel moment am auzit, foarte aproape de noi, un strigăt puternic. Imediat dup-aceea l-am auzit pe Maha mârâind. Am sărit în ceaţă în direcţia de unde venea strigătul şi-am dat peste Pongo, care îngenunchease la pământ şi ţinea strâns pe cineva jos. Lampa sa de buzunar era aprinsă, dar ceaţa era atât de densă încât n-am putut vedea pe cine imobilizase.

   De-abia când mi-am apropiat şi eu lampa de grup am remarcat că Pongo era pe cale să lege un chinez, în timp ce Maha îl ţinea în şah.

   — Chinez strecurat în spatele nostru Masser. Vrut înjunghie, Maha prins la el.

   Aşadar pe unul dintre potrivnici îl făcusem nevătămător. Acesta speram să ne spună câţi paznici mai erau şi unde era pitită comoara. Pongo îl apucă pe chinez de unul dintre braţe şi-l împinse în perete, unde nu putea fi găsit cu uşurinţă. Marian îl întrebă pe englezeşte:

   — Unde se găseşte comoara? Câţi oameni mai sunt în afară de tine în peşteră? Spune imediat sau te omor pe loc! Tu voiai oricum să ne ucizi!

   Pongo îngenunchease jos lângă chinez şi-i agită cuţitul în faţa ochilor.

   — Ei, mai durează mult? îl somă Marian pe chinez încăodată să vorbească.

   — Peştera cu comoara stă într-al doilea gang, bolborosi prizonierul. Numai încă un om este acolo.

   — Vreau să te cred. Dacă vom observa mai târziu c-ai minţit, o să te arunc în prăpastie ca să te mănânce şerpii.

   Chinezul tremura din toate încheieturile, dar nu mai spuse nici un cuvânt. Ceaţa nu se risipi ci din contra, deveni mai groasă. Trebuia să ne grăbim dacă voiam să obţinem ceva hotărâtor.

   Am găsit repede cel de-al doilea gang şi l-am trimis pe Maha înainte, după care venea Pongo. De-abia am parcurs zece metri când în urma mea se auzi un pocnet slab. Ne-am întors repede la stânga-mprejur... ei; şi mai departe n-am mai ştiut nimic.

   Când m-am deşteptat, mă aflam în peştera comorii. Cât timp am fost inconştient, după ce explodase bomba cu gaz, care ne-a făcut să ne pierdem cunoştinţa, nu puteam şti.

   Peştera avea aer curat. La lumina lămpii l-am recunoscut pe unul dintre chinezi care pe moment ne-ntoarse spatele şi privea pe tabla unei mese de lemn, care era singura piesă de mobilă din încăpere.

   Marian şi Pongo erau de asemenea treji. Degeaba l-am căutat din privire pe Maha. Să fi fost oare omorât?

   Chinezul se-ntoarse încet înspre noi. Nu era altul decât conducătorul chinezilor din mănăstire, cel care-i ceruse lui Marian carnetul cu notiţe al lui Solbre. Cum ajunsese el aici, mai ales că aparent nu ştia unde se găseşte peştera comorii?

   Cu-n zâmbet batjocoritor se uită la noi şi ne spuse în limba engleză:

   — Cred că v-aţi dat aşteptat, domnilor, să mă întâlniţi aici.

   Am descoperit peştera printr-o întâmplare şi-am alergat repede încoace, pentru a mi-o însuşi doar pentru mine. De- acum pot părăsi-n linişte ţara şi să mă-ntorc în patria mea ca un om bogat. După ce-mi voi pune comoara-n siguranţă mă voi reîntoarce să văd ce-au mai rămas din domnii Farrow şi Bertram şi cum au reuşit sau mai bine spus n-au reuşit ei să se salveze din gura şerpilor adunaţi în prăpastie. Amândoi paznicii comorii sunt de-acum la strămoşi. Într-o oră veţi fi şi voi alături de ei, ţinându-le tovărăşie, dacă... nu mă ajutaţi să dezleg enigma.

   Arătă înspre masă, unde era desfăşurată o hartă mare. Chinezul vorbise cu voce scăzută şi se aşează acum complet epuizat pe masă. În jurul capului purta un bandaj, iar pe pieptul dezgolit se citeau zgârieturi şi împunsături pe care le dobândise în lupta cu Fu Kang.

   Marian şi cu mine n-am răspuns nimic. Asta-l mânie la culme pe chinez. Ridică pumnul pentru a izbi-n masă, dar nu ajunse s-o facă întrucât îl apucă un acces de slăbiciune. Alunecă pe lângă masă, jos şi rămase acolo, pe jumătate leşinat. Când după un sfert de oră îşi mai revenise puţin, ne întrebă încăodată, dacă suntem dispuşi să-l ajutăm. În acest caz ne va elibera.

   — Pe un hoţ nu-l pot ajuta, veni aspru răspunsul de pe buzele prietenului meu.

   — Atunci va trebui să mori, împreună cu prietenul tău, răspunse chinezul şi vru să-l tragă pe Pongo în faţă, întrucât îi stătea mai în apropiere, dar forţele sale nu au fost suficiente. Răsuflând din greu, căzu din nou grămadă la pământ.

   Pongo ar fi putut chiar aşa legat cum era c-o îmbrâncitură să-l facă nevătămător pe chinezul prăbuşit. No făcu însă. Acesta se ridică după o vreme, deplasându-se din nou la măsuţa unde privi o vreme, cu atenţie, harta desfăşurată acolo. Din când în când gemea şi-şi ducea mâna la piept. Noi zăceam legaţi într-un colţ al peşterii iar în faţa noastră era plasată intrarea în gang. În celălalt colţ stătea lada cu comori pe care-o mai văzusem odată în peştera lui Solbre din Kota Radja.

   Când am încercat să mă mişc puţin în direcţia lăzii am constatat cu bucurie că eram în posesia tuturor armelor mele. M-am străduit să fac cumva să-mi dezleg, sau cel puţin să-mi slăbesc legăturile, dar acestea rezistară tuturor încercărilor mele. Marian zăcea liniştiţi ca şi cum ar fi aşteptat ceva.

   Deodată chinezul izbucni în râs şi strigă plin de voioşie:

   — Acum nu mai am nevoie de ajutorul vostru, domnilor, întrucât am descoperit singur secretul. Aici se vorbeşte ceva de-a doua comoară. Ar fi fost păcat s-o las să-mi scape. Acum ştiu unde să caut.

   Chipul lui Marian deveni foarte serios dintr-odată. El îl întrebă dacă ştia foarte exact că e vorba de-o a doua comoară.

   — Bineînţeles, domnule Farrow, răspunse chinezul. O să intru în dată în posesia ei, cred că-i ascunsă în primul gang. Locul este însemnat pe hartă, care este foarte precisă-n acest sens.

   El îşi luă lampa şi se-ndreptă, ieşind din peşteră, deşi Marian îi strigă c-o mină foarte serioasă în urmă: opreşte-te, opreşte-te!

   — Repede Pongo! spuse Marian. Trebuie să-ncercăm să ne eliberăm repede. Despre cea de-a doua comoară nu cred nimic, cred mai degrabă că Solbre a depozitat explosiv acolo, pe care chinezul în lăcomia şi graba lui o să-l facă să detoneze.

   Marian se rostogoli înspre Pongo pentru ca uriaşul să poată apuca cu dinţii nodurile de la legături. Acesta îşi începu munca din răsputeri, dar legăturile nu se puteau roade sau slăbi atât de uşor. În cele din urmă treaba se produse şi-n câteva minute eram liberi cu toţii.

   — În primul gang! strigă Marian. Poate reuşim să- mpiedecăm nenorocirea.

   Nu mai aşteptă răspunsul nostru ci o zbughi, literalmente înainte. L-am urmat repede şi-am ajuns curând în peştera din care se ramificau trei ganguri. Aici, l-am găsit pe Maha stând liniştit pe pământ. I-am luminat ochii cu lămpile stabilind că nu era decât ameţit.

   Ceaţa se retrăsese. Marian a vrut să se năpustească înspre primul gang când o detunătură înfiorătoare se făcu auzită, care zgudui întreg muntele.

   — Repede spre ieşire! strigă Marian. Nu-l uita pe Maha, Pongo! Avertismentul său, veni însă prea târziu. O a doua detunătură îi urmă celei dintâi. Din toate părţile începură să cadă blocuri mari de piatră în peşteră şi ne loviră şi pe noi. Am reuşit însă să ne refugiem în cel de-al treilea gang, care a rămas întreg şi neatins.

   O a treia detunătură întrecu pe cele precedente. Peştera se prăbuşi în întregime. Acum stăteam prinşi în cel de-al treilea gang.

   Nori grei de praf ne-mpiedecau respiraţia, astfel încât a trebuit să înaintăm mai mult în gang.

   — Comoara e pierdută, fu de părere Marian. Presupun că şi peştera comorii s-a prăbuşit. Solbre a aranjat fireşte lucrurile în aşa fel încât şi-un eventual hoţ al comorii să fie distrus cu-acest prilej.

   — Dar cum vom ieşi noi iarăşi de-aici Mariane? am întrebat eu, pe drept, foarte îngrijorat.

   Marian nu-mi răspunse dar privi grav rămăşiţele peşterii. O cercetare a acestora o puteam întreprinde doar după ce norii de praf s-ar fi retras suficient de mult.

   Pentru a cruţa bateriile, ne-am stins lămpile timp de o jumătate de oră. După acest interval de timp ni le-am reaprins şi ne-am apropiat din nou de peştera prăbuşită. Din fericire molozul şi dărâmăturile nu ajungeau până la plafonul nou format, aşa că ne-am putut căţăra peste ele.

   Maha, care se redeşteptase din anestezie ne urmă, deşi încă nu-şi revenise complet.

   Când am ajuns la despicătura din stâncă, unde trebuia să dăm de ieşire, am încremenit de groază. Aceasta se prăbuşise. Am fi avut nevoie de foarte multe zile pentru a ne croi un nou drum. Pongo vru să se apuce imediat de lucru, dar Marian îl opri s-o facă.

   — Avem aer respirabil aici, spuse el. Înainte de-a primi aer curat ne vom înăbuşi! Va trebui să găsim şi să căutăm pe alte culoare, poate găsim unul care nu e prăbuşit.

   N-am putut ajunge nici la primul şi nici la al doilea gang, întrucât erau acoperite de restul de dărâmături. De aceea Pongo se târî îndărăt la locul unde voia el să-şi înceapă lucrul la început.

   Piatră de piatră, bucăţi de stâncă culese fură deplasate de uriaşul nostru şi îngrămădite deoparte.

   L-am ajutat cu-nfrigurare deşi ne dădeam seama de inutilitatea demersului nostru. După trei ore debarasasem doi metri de gang. Epuizat, am vrut să pun capăt lucrului, când Pongo îmi spuse:

   — Masser Bertram. Aici aer e mai bun. Gang nu este acoperit mai departe.

   Vorbele lui Pongo îmi redaseră speranţa şi-o nouă energie. Am început din nou să lucrez cu îndârjire fără a spune nici o vorbă.

   Din nou am lucrat vreo trei ore, după care Pongo îşi vârî mâna după dărâmături, fără a mai da de nici o rezistenţă.

   — Gangul este acum liber, massers! se bucură el şi începu să dea pietrele la o parte c-o dublă energie.

   A mai trebuit să trudim înc-o oră pentru a ieşi dintre dărâmături.

   Am putut respira în sfârşit aer proaspăt pe care l-am „înghiţit" cu nespusă lăcomie. Ne-am grăbit înspre ieşire. În timp ce-am trecut din nou peste grindă am lăsat lumina lămpii mele să cadă în fundul prăpastiei. Două corpuri neînsufleţite zăceau acolo şi peste ele mişunau de colo până colo şerpii. Priveliştea m-a impresionat profund. Ce uşor puteam fi noi aceia!

   — Nu te opri, Robert, mi-a strigat Marian, de pe partea cealaltă.

   M-am grăbit cât am putut şi nu dură mult, am zărit în depărtare lumina zilei.

   Când am ieşit la lumină Pongo a mai trebuit să vină de hac la doi şerpi, care se iviseră din găurile lor. Stâncile erau străbătute de mult peşteri şi ganguri care păreau să aibă legătură cu prăpastia peste care trecusem.

   După ce ne-am reîntors să examinăm priveliştea ne-am dat seama că o coamă întreagă a muntelui se prăbuşise.

   Pentru a părăsi zona stâncilor a trebuit să întreprindem o coborâre foarte primejdioasă pentru că din cărarea care ne dusese sus nu mai rămăsese nici urmă.

   La picioarele stâncii care-l închipuia pe diavol am observat că figura tânjitoare a lui Satan dispăruse şi ea.

   Ne-am grăbit la vechea mănăstire unde am găsit totul neschimbat. Ce era de făcut cu prizonierii? Aceştia erau piraţi dar nu voiam să-i livrăm poliţiei întrucât nu eram detectivi şi nu era treaba noastră.

   Am hotărât să-i punem în libertate cu excepţia lui Fu Kang care ne minţise atât de mult. Aceştia au trebuit să promită că vor părăsi ţara cât mai repede posibil. Pe Fu Kang l-am lăsat închis în pivniţă, ne-am reîntors apoi la Padong-Padjang unde am semnat o declaraţie la poliţie. Poate că poliţia va reuşi cu ajutorul militarilor să intre în posesia comorii. Comisarul trimise imediat o patrulă a poliţiei la vechea mănăstire pentru a o cerceta şi-al lua în custodie pe „amicul" nostru Fu Kang.

   Am acceptat cu plăcere invitaţia comisarului la masă. Omul s-a bucurat sincer să „cunoască oameni atât de vestiţi".

   După masă ne povesti ceva ce-i stârnise în mod deosebit interesul în Palembang şi reuşi să ni-l redeştepte şi pe-al nostru în asemenea măsură încât am hotărât să întreprindem de îndată o călătorie într-acolo.

SFÂRŞIT

Volumul 256

PASAGERUL CLANDESTIN

   LA INSULELE CAPULUI VERDE

   — NU ESTE UN OM ĂLA CARE ÎNOATĂ ACOLO? îl

întrebă George, fiul căpitanului Farrow pe Petre, timonierul, care stătea lângă el în turnul submarinului arătând cu mâna în direcţia nord-vest.

   — Într-acolo se află insulele Capului Verde! I se zăreşte conturul ţărmului, deşi încă destul de neclar. Toată consideraţia, omul nostru pare să fie un înotător excelent. Să înoţi atât de departe nu-i o joacă!

   — Şi încă fără o barcă însoţitoare, îl susţinu Petre pe camaradul său. Totuşi îmi pare puţin ciudat ca cineva să aibă un astfel de hobby.

   Căpitanul Farrow, comandantul Dox-ului îl zărise şi el pe înotător şi-acum cârmi vasul înspre acesta, care de la depărtarea asta abia de se zărea ca un punctuleţ negru, deasupra apei.

   — Ce părere ai, tată? Ce crezi despre omul acesta? Se poate ca un om să înoate numai de plăcere atât de mult în larg? îl chestionă George pe tatăl său.

   — Cred mai degrabă că are un motiv serios pentru asta, răspunse Farrow grav. Poate că vrea să fugă de pe insulă.

   George îşi continuă firul gândurilor, spunând mai departe:

   — Vine dinspre Santiago. Poate c-a făptuit ceva acolo şi- acum îşi caută mai degrabă moartea-n valuri decât să lase să fie prins. Ce spui dacă l-am pescui din apă, tată?

   Căpitanul vedea lucrurile dintr-o altă perspectivă şi de

aceea replică:

   — Nu prea am chef să m-aţin prea mult în interiorul apelor ăstora spaniole, George. Fireşte că-l vom lua la bord, asta fie şi din pură solidaritate omenească.

   O să-l ducem înspre una din insulele limitrofe, rugându-l, la nevoie obligându-l să ne părăsească acolo.

   — Este un înotător grozav aşa că nu va fi cazul să acostăm, poate ajunge şi înot până la mal. Propun să-l întrebăm de unde vine şi cum se face c-a înotat atât de departe în largul mării. Asta în primul rând, apoi facem ce ne-am propus...

   George aprobă ideea tatălui său.

   — Ne va lămuri el asupra acestui lucru, n-am nici o îndoială. Poate că ne va da şi indicii suplimentare.

   — Nu prea pari să fi înţeles cum se cuvine semnificaţia vorbelor mele, George. Nu-mi pasă deloc ce ne va răspunde sau ce motive suplimentare va fi avut să înoate până aici. Îl luăm la bord dar ne descotorosim de el, cât se poate de repede.

   George nu dădu nici un răspuns, ci se adresă lui Petre acum:

   — Haide la proră Petre, să-l primim pe om cum se cuvine, poate îl ajutăm să iasă din apă.

   Petre, lunganul timonier, cel mai bun prieten al tânărului îşi urmă fără crâcnire odrasla.

   Înotătorul se afla acum la o depărtare de numai două sute de metri de submarin. Se putea recunoaşte uşor, c- avea părul negru şi-o barbă pe măsură şi-aceste caracteristici corporale îi şi stimulară tânărului fiu al căpitanului fantezia.

   — Barba asta trădează ceva! Nu eşti de aceeaşi părere, Petre? Tata, poate că are dreptate. Avem de-a face cu-n puşcăriaş care şi-a lăsat să-i crească barba-n temniţă. Nu m-ar mira să poarte hainele unui deţinut.

   Petre urmărise cu atenţie mişcările contorsionate ale înotătorului misterios.

   — Uite că se-ndepărtează, spuse el, se pare că nu ţine deloc să urce la bordul Dox-ului nostru. Ciudat, hm!

   — Să-l capturăm pur şi simplu şi să-l întrebăm din ce

motive a înotat pân-aici.

   — Păi, în ultima instanţă asta ar fi problema lui şi nu văd de ce l-am lua la rost, bombăni uriaşul timonier, gânditor. Dac-aş fi în locul lui şi cineva m-ar lua la rost, nu mi-ar conveni absolut deloc.

   Acest argument îl acceptă George mai uşor decât pe-al tatălui său, pe care-l considerase încărcat c-o oarecare autoritate paternă. În momentul următor însă braţul lui Petre se-ntinse, când acesta exclamă plin de surescitare:

   — Ia uită-te George, bestia de colo! Moartea-l paşte pe înotătorul nostru şi-i mai aproape decât crede el.

   Dox-ul se apropiase până la o sută de metri de înotător, care între timp îşi schimbase direcţia, luând-o de-a curmezişul către ţărmul insulei care mijea la orizont. Prin asta dădea de înţeles camarazilor de pe Dox că dorea să fie lăsat în pace.

   Poate că Farrow ar fi schimbat direcţia vasului său dacă n-ar fi observat că omului îi venea tot mai greu să înoate.

   Aşa că considerase de datoria lui de a-l pescui din apă, chiar dacă avea de-a face cu un puşcăriaş. Pe de altă parte văzuse la timp, ca şi Petre, cum un rechin uriaş se-ndrepta direct înspre victima sa, care nu-i putea scăpa în mod normal.

   La vreo două sute de metri depărtare de înotător, spinarea triunghiulară a prădătorului marin despica apa, luând-o de-a dreptul înspre acesta. Se putea ghici mărimea monstrului după înotătoarele, aripioarele de pe spinare şi lăţimea acesteia.

   Cum se vede treaba „hiena mărilor" îşi mirosise prada pentru că aceste aripioare dorsale fluturau acum în lupta cu valurile, continuând să păstreze neştirbită direcţia înspre victima sa. Foarte repede se va fi terminat totul dacă camarazii de pe Dox n-ar fi intervenit la timp.

   George îşi scoase pistolul. Se-ndoia însă că de la depărtarea asta, proiectilele lui s-ar fi dovedit mortale, totuşi at fi putut provoca rechinul să-şi schimbe intenţiile, căutându-şi scăparea în larg.

   Trei gloanţe şuierară deasupra apei. Tânărul ţintise în spinarea dihaniei pentru a-l atinge măcar cu-n glonte pe peştele acesta, apucat de amoc în aproprierea prăzii sale.

  Din păcate rechinul nu reacţionă la riposte lui George în nici un fel, ci-şi continuă marşul neîntrerupt înspre victima sa, zburând parcă pe valuri, nu alta.

  Înotătorul îşi întoarse capul la auzul împuşcăturii. Poate că presupusese că s-a tras asupra sa. Ca şi evadat putea revendica oricum acest simţământ. Petre îi făcu semn şi-i strigă din toată puterea plămânilor săi:

  — Bagă de seamă, omule! Un rechin! Vino înspre vas!

  Înotătorul se ridică puţin din apă la auzul strigătului,

uitându-se-n jur. Acum zări şi el rechinul care se găsea la o sută de metri depărtare. Spre marea mirare a marinarilor de pe submarin, nu se-ndreptă spre vas, ci o luă de-a dreptul înspre rechinul uriaş.

  — Drace, exclamă George. Omul ăsta are curaj, nu glumă. Poate că are un cuţit asupra sa cu care vrea să primească lupta cu monstrul. Dar să nu-l pierdem din ochi, dacă vrem să intervenim la momentul oportun.

  Căpitanul vru să interfereze Dox-ul între rechin şi prada sa.

  Între timp George îşi luase-n mână iarăşi arma, străduindu-se să ochească spinarea lată a rechinului, lucru nu tocmai uşor din cauza zdruncinăturilor vasului.

  Când răsună prima împuşcătură, rechinul făcu un salt brusc într-o parte, dar după aceea îşi reluă direcţia iniţială şi trecu pe lângă prora vasului direct înspre omul care înota mai încolo, la nici treizeci de metri depărtare.

  Înc-o împuşcătură a lui George, dar aceasta nu păru să fi nimerit, întrucât rechinul nu reacţionă în nici un fel. Acum temutul duşman al tuturor marinarilor se apropie destul de mult pentru a putea ataca.

  Se dădu pe-o parte, astfel încât camarazii îi putură zări pântecele alb poziţionându-se astfel încât să poată apuca prompt şi eficient cu fălcile-i grozave, ca nişte fierăstraie.

  Înc-o detunătură venită din arma tânărului şi George avu satisfacţia să vadă cum glonţul său penetră pântecele uriaşului rechin. Deodată se simţi îmbrâncit de o forţă uriaşă venită din spate. Nu era decât forţa inerţială, datorită faptului că Farrow dăduse comanda de stopare bruscă a motoarelor. Asta stârni valuri uriaşe, astfel încât camarazii nu mai zăriră nici pe înotător nici pe atacatorul său.

   Să fi ajuns rechinul să-l atace pe nesăbuitul înotător şi să fi dispărut în adâncuri cu prada sa?

   Sau poate că glontele lui George îl slăbise-ndeajuns pentru a-i zădărnici intenţia?

   În cele din urmă valurile înalte se potoliră şi camarazii au putut privi nestingheriţi în jur. La început n-au zărit însă nimic.

   Ba da! Dar nu era decât rechinul? Cam la o sută de metri depărtare, se mai zăreau aripioarele rechinului, care dădea târcoale în cercuri concentrice.

   George se uită la Petre şi viceversa. Ce se putuse întâmpla? Să se fi terminat deja lupta? Cine să fi învins?

   Tânărul fiu aş căpitanului gândi aşa: „Ce-i bine, nu-i rău" şi mai trimise încă două gloanţe unul după celălalt înspre monstrul marin. De data asta, putut ţinti foarte bine întrucât submarinul se oprise, iar rechinul îşi încetinise mişcările. De-abia răsunară împuşcăturile că fiara mărilor sări în sus, apoi o porni turbată cât o ţineau puterile căutându-şi salvarea în larg. Tânărul privi satisfăcut în jur şi spuse după o vreme:

   — Rechinul e rănit serios şi simte că i-a venit sfârşitul. Dacă consângenii săi îl zăresc, atunci totul se va termina şi mai repede, pentru că îl vor sfâşia în bucăţi.

   Petre nu-şi luă privirea de pe oglinda lucitoare a apei, căutându-l încontinuu pe înotătorul misterios. Totuşi îi răspunse tânărului său prieten fără să se întoarcă:

   — Poate că n-ar fi trebuit să alungăm rechinul. Dacă l-am fi omorât pe loc, i-am fi putut spinteca burta să vedem dacă nu l-a înghiţit pe bietul om. Ar fi fost posibil, poate să găsim vreun indiciu cu privire la acesta.

   Căpitanul Farrow, care auzise întâmplător vorbele timonierului său, îi strigă din turn:

   — Nu prea mi se pare credibil ca rechinul să-l fi înghiţit pe înotător.

   Căpitanul Farrow chibzuia dacă să dea ordin ca Dox-ul să- şi continue cursa, când George-l rugă să mai zăbovească puţin.

   Au mai aşteptat, dar în minutele care urmaseră nu s-a întâmplat nimic. Căpitanul dădu în fine ordinul de demarare a motoarelor astfel încât vasul făcu o cotitură înspre vest. Ţelul era doar America de Sud.

   George privi cu-nfrigurare în jur. Aventura aceasta, pentru el, nu-şi urmase cursul dorit şi de aceea s-aştepta să zărească în fiecare moment apărând din apă corpul înotătorului enigmatic. Ar fi dorit să ştie ce l-a mânat până-n apele acestea şi să descopere secretul motivaţiei sale. Căpitanul îl chemă între timp pe Plundow în turn şi-i încredinţă cârma vasului său.

   El însuşi coborî pe punte şi păşi înspre pupa. Curios, George îşi urmări cu privirea tatăl, neştiind ce caută acesta în partea din spatele Dox-ului. Căpitanul cerceta tocmai cu deosebită atenţie în jurul său, uitându-se pe podea. De-abia când George apăru lângă el, îşi ridică zâmbind de jos, privirea spunând:

   — Păcat! Când am frânat brusc, valurile au măturat zdravăn partea asta a pupei. Ei, nu face nimic, poate că m- am înşelat!

   — Ce vrei să spui, tată? îl întrebă curios George. Crezi cumva că înotătorul a urcat la bord?

   — Ca să fiu sincer, da! A dispărut atât de repede şi n-a mai apărut.

   — Poate că s-a ascuns acolo, îndărătul husei care acoperă tunul de bord, fu de părere George, care se şi precipită-ntr-acolo şi ridică un capăt al husei dar nu descoperi nimic.

   — Aşa pare să fie, George. Omul nostru se odihneşte poate-n stomacul rechinului şi degeaba-l mai căutăm!

   — N-ar fi exclus totuşi, să se fi salvat. Poate c-a sta mai mult sub apă şi-a apărut la suprafaţă într-un loc unde nici nu ne-am gândit să-l căutăm.

   — Dacă ne vom apropia de una din insule, poate că-l vom găsi, murmură George ca pentru sine. Ar fi vrut neapărat să ştie ce s-a-ntâmplat în realitate cu omul.

   — Rămân la părerea că omul acesta avea ceva pe conştiinţă. Dar să uităm toată povestea.

   — Tată, uită-te, te rog, la orizont apare una dintre insuliţe? N-ar fi bine s-o luăm într-acolo? Precis nu se găsesc soldaţi sau autorităţi prin preajmă care ne-ar reţine. Dac-a fost vorba despre un deţinut evadat, locuitorii micii insule ar trebui să ştie.

   — Mai important ar fi să găsim acolo fructe proaspete şi- n special lămâi, spuse căpitanul, care se gândea mai înainte, în mod practic, la sănătatea oamenilor săi. Provizia noastră e pe sfârşite şi călătoria noastră peste Atlantic o să ţină ceva vreme!

   — Păi, ce mai aşteptăm? Să debarcăm atunci, fu de acord tânărul, care se gândea mai puţin la citrice decât la înotătorul de adineaori, care-i stârnise interesul.

   — Atunci, s-o facem, băiete! Fireşte, n-o să căutăm un port unde să ancorăm Dox-ul, ajunge să montăm o barcă de aluminiu pentru trebuşoara asta. Dacă mai aşteptăm să pice întunericul, atunci cu siguranţă că n-o să ne remarce nimeni.

   — Mai bine dă ordin să fie montate două bărci, tată. Nu strică să debarce mai mulţi oameni pe ţărm.

   Căpitanul dădu comanda prin portavoce să se oprească motoarele. Nu voia să se oprească locului până la căderea întunericului ci să navigheze puţin, dând ocol insulei, pentru a nu avea prea mult de parcurs cu bărcile de aluminiu.

   George se bucură de prilejul ce i se oferea de-a cunoaşte mai bine insula. Ajută la montarea bărcilor, privind din când în când înspre înaltul cerului, pentru a vedea cât mai este până la asfinţit.

   Înserarea se pogorî treptat. Şi-acum din clipă în clipă putea pica şi întunericul. George îşi propuse să-ntrebe pe insulă dacă se ştie ceva despre înotătorul cel misterios.

   După ce întunericul se lăsă în sfârşit, căpitanul porni cu vasul său într-o croazieră lentă, dând ocol insulei.

   Cu ocheanul de noapte, camarazii examinară în linişte ţărmul pentru a constata la timp dacă ceva mişcă pe-acolo. Doar într-un singur loc pâlpâiau nenumărate luminiţe, poate că dăduseră de-o aşezare sau de vreun sat de pescari.

   Când ajunse la un kilometru depărtare de insulă, căpitanul dădu comanda de stopare şi bărcile fură lăsate în apă. Într-una luă loc căpitanul, George şi Petre, iar în cealaltă doctorul Bertram cu încă doi marinari, care primiseră misiunea de-a încărca fructele căutate la bord, în caz că vor da peste ele.

   Farrow pornea de la considerentul că locuitorii mici insule vor fi destul de uimiţi la apariţia lui bruscă, întrucât aceasta, insula adică, era destul de retrasă din drumul obişnuit al curselor marine, dar mai ştia că banii erau bineveniţi pentru aceşti locuitori, în schimbul fructelor vândute.

   — O să debarcăm nu departe de colonie, ordonă Farrow, înainte ca bărcile uşoare de aluminiu să se îndepărteze. Apoi o vom lua de-a lungul plajei o bucată. Înainte!

   Vâslind uşor, cele două ambarcaţiuni se apropiară de insuliţă. Se părea că-n satul de pescari domnea încă o mare animaţie, întrucât zgomotul de voci şi larma penetra până al ei. Poate că prăznuiau vreo sărbătoare şi-n consecinţă le va fi cu atât mai uşor să târguie câte ceva.

   Camarazii se opriră din vâslit când fură la o depărtare de vreo cinci sute de metri de prima luminiţă. Un mic golf adăpostit şi liber de proeminenţe stâncoase îi aştepta acolo. La ţărm fuseseră trase o mulţime de bărci de pescuit.

   Aşadar colonia părea a fi destul de mare, în orice caz mai mare decât un simplu sat de pescari. Camarazii şi-au tras bărcile pe plajă, ducându-le într-un loc mai ferit, unde le-au priponit cu nişte pietroaie mai solide pentru a nu luneca în apă. Pentru orice eventualitate, căpitanul Farrow lăsă un matroz de veghe. Mai târziu, după ce cumpărăturile vor fi fost făcute, acesta va contribui la transportarea mărfii.

   Sub conducerea căpitanului, camarazii s-au apropiat de primele case, dar ciudat era că totul părea adormit aici. Doctorul Bertram fu de părere:

   — Cu siguranţă că locuitorii sărbătoresc în oraş sau pe plajă.

   Poate că preotul binecuvântează o nouă ambarcaţiune sau poate invocă divinitatea pentru o nouă expediţie de pescuit ce se va întreprinde mâine dimineaţă.

   Dacă cu prilejul unei astfel de sărbători vom întâlni nişte poliţişti autohtoni, va trebuie să-i convingem c-avem intenţii paşnice, la nevoie, să-i mituim chiar, cu câteva monezi de argint.

   — Buna valută englezească are trecere şi pe-aici, se exprimă căpitanul. Sunt curios cât o să ne ceară pentru fructe.

   — N-o să fie ieftin, oricum, dar cel puţin nu ne vor pune întrebări suplimentare despre modul cum am „aterizat" pe insula lor.

   În fine, camarazii i-au zărit şi pe primii locuitori ai insulei. Străzile nu erau luminate dar prin deschizăturile ferestrelor se vedea lumină şi-o femeie-n vârstă îşi făcu cruce de trei ori când marinarii apărură ca din nimic în dreptul ferestrei ei.

   Doctorul Bertram îi vorbi pe-un ton calm şi prevenitor, liniştind-o, însoţindu-şi vorbele de-o monedă de argint pe care i-o strecură în mână bătrânei doamne.

   — Stimată doamnă, începu el, am sosit cu iahtul nostru, nu departe de-aici şi-am tras pe insulă cu două bărci pentru a putea face cumpărături şi-n deosebi fructe. Unde le-am putea găsi? Ne interesează în primul rând citrice. Ai dumneata aşa ceva de vânzare?

   Căpitanul şi fiul său învăţaseră suficientă spaniolă cât să înţeleagă ce se vorbea acolo. Femeia îşi dosi repede moneda şi răspunse pe un ton la fel de prietenos:

   — Veniţi într-un moment nefavorabil, senores. Tocmai se sărbătoreşte inaugurarea unei noi ambarcaţiuni pe care a lăsat-o la apă Pedro, dar voi încerca totuşi să vă mijlocesc o întâlnire cu câţiva neguţători. Noi trăim din pescuit şi n- avem surplusuri de fructe. Manuel şi Diaz însă schimbă peştele cu fructe cu neguţătorii de pe insula principală. Cred că cei doi au suficiente provizii. Veniţi, senores!

   Camarazii o urmară pe vârstnica doamnă, nimerind pe-o plajă destul de aglomerată. Oamenii se chemau unii pe alţii prin strigăte puternice şi glume ce puteau fi auzite de departe.

   Acum însă, la apariţia străinilor, amuţiră parcă, dar nu din cauza acestora ci pentru că preotul tocmai binecuvânta noua barcă.

   Siluetele locuitorilor, aşa cum apăreau ele în lumina pâlpâindă a faclelor, ofereau un tablou pitoresc.

   Pentru a nu tulbura ceremonia, marinarii se ţinură la început mai în spate. Au trebuit s-aştepte minute bune până ce cei îngenunchiaţi s-au ridicat în picioare.

   Puţin dup-aceea au început din nou să vorbească şi să glumească zgomotos.

   Femeia, care-l însoţise, îi rugă pe camarazi s-o aştepte acolo şi dispăru în mulţime. Acei locuitori care le stăteau camarazilor cel mai aproape, le aruncară priviri uimite, cercetătoare dar nu le adresară nici o întrebare.

   Fuseseră puse la proţap hălci întregi de peşte sau peşti mai mici, iar focurile praznicului care se anunţa ardeau peste tot pe mal. Ospăţul, pe care-l oferise acel care inaugura noua ambarcaţiune, capta se vede treaba, într-o măsură mult mai mare atenţia acestor locuitori ai insulei decât sosirea unor străini pe pământul lor.

UN OM NUMIT LOPEZ

   N-A DURAT MULT până ce bătrâna doamnă s-a reîntors cu doi oameni tineri, care nici nu s-au gândit să le pună vreo întrebare indiscretă asupra provenienţei lor acolo, ci au trecut de-ndată la treburi mai practice, negociindu-şi marfa.

   Întrucât preţul cerut n-a fost prea piperat, căpitanul încheie repede negocierile plătind cu bani peşin, englezeşti.

   Petre, împreună cu marinarii desemnaţi pentru aceasta au înşfăcat de-ndată coşurile cu fructe, transportându-le până la bărci. Cei doi neguţători tineri îşi oferiră şi ei ajutorul dar înainte ca doctorul să poată spune ceva, George-l înghionti pe ascuns astfel încât savantul se mărgini să spună:

   — Un moment, senores. Înainte de-a sosi aici cu iahtul nostru ni s-a întâmplat ceva deosebit. Am zărit departe în larg un înotător desăvârşit ce purta barbă pe când eram pe cale de a-l pescui din apă bănuind că resursele-i sunt epuizate, acesta, fără a se sinchisi de noi, s-a-ndepărtat într-o direcţie contrară. Poate că l-a răpus vreun rechin, fiindcă mai apoi nu l-a mai văzut deloc. Nu cumva îl cunoaşteţi întâmplător pe acest om?

   Cei doi neguţători, Manuel şi Diaz îşi făcură cruce şi strigară parcă într-un glas:

   — Lopez! L-aţi văzut pe Lopez!

   — Ce se-ntâmplă cu acest om? V-am văzut făcându-vă cruce, vru să ştie neapărat doctorul Bertram.

   — Un individ dat dracului, rău, acest Lopez, se exprimă Manuel. Puteţi fi bucuroşi că nu l-aţi luat la bord. Ştie al naibii de bine să mânuiască cuţitul!

   — Ei, râse doctorul, nu prea cred că cuţitul omului o să-i mai producă cuiva rău. Rechinul pe care l-am văzut pare să-l fi judecat în legea lui.

   Cei doi neguţători se uitară unul la altul nedumeriţi, după care, din nou luă Manuel cuvântul.

   — Vă-nşelaţi cu siguranţă, domnule! Lopez s-a jucat doar cu rechinul. Lopez a spintecat destui rechini pân-acum cu

cuţitul său, aşa încât acum, cei mai mulţi îi ştiu de frică. Sunt sigur că n-a căzut jertfă rechinului, a înotat pe sub apă şi-n felul acesta l-aţi pierdut din vedere, asta-i tot!

   — Am supravegheat toată întinderea mării. Tot ar fi trebuit să apară undeva pentru a-şi reînnoi provizia de aer.

   — Aşa este, înoată ca şi un peşte, întări Manuel, celălalt negustor.

   — Dar ce-a înfăptuit că este atât de temut? îl chestionă doctorul în continuare.

   Diaz se codi s-o spună, dar Manuel răspunse, după o mică pauză:

   — Nu i s-a putut dovedi nimic juridic, dar este clar c-a jefuit o mulţime de călători. Îi ameninţa cu cuţitul. De-asta era evitat de către toţi locuitorii insulei noastre şi-a celor din jur. Nimeni nu vrea să aibă de-a face cu el şi de aceea se ţine la distanţă.

   — Sunteţi siguri c-a jefuit călătorii? îi întrebă din nou George, îndrăznind s-o rupă pe spanioleşte. Sau se presupune c-aşa stau lucrurile şi călătorii care să depună mărturie au dispărut?

   — Lopez a invitat frecvent călători străini să ne viziteze insula. Nimeni nu i-a mai văzut de-atunci.

   Cuvintele colegului său de breaslă fură întărite de Diaz, care spuse:

   — Un individ deosebit de periculos!

   — Aceşti călători ar fi putut pleca dintr-un cu totul alt punct al insulei, fu de părere doctorul. Poate că n-au avut nici un chef să se mai întoarcă pe acelaşi drum. Asta nu- nseamnă că Lopez le-a venit de hac.

   — Aşa a afirmat şi Lopez la interogatoriu şi la tribunal, spuse şovăind acum Manuel. Asta n-a putut fi demonstrat, întrucât nimeni n-a raportat din celelalte porturi cum c-au apărut sau i-a văzut pe străini dispărând.

   Doctorul Bertram clătină din cap, mărginindu-se să adauge gânditor.

   —  Foarte uşor poate ajunge omul să fie bănuit pe nedrept. Se prea poate ca acest Lopez să se fi ascuns din alte motive, poate din orgoliu rănit. Mă şi mir c-a rămas atât de mult pe insulă. Dacă ar fi avut ceva pe conştiinţă, poate

c-ar fi spălat putina demult.

   — Lopez e foarte mândru, reluă Diaz. De la prima audiere judecătorească n-a mai stat de vorbă cu nimeni. N-a mai cumpărat de la noi sau alţi negustori din oraş ci mergea în alte localităţi pentru a târgui câte ceva.

   — Nu i-aş fi vândut nici aşa măcar o lămâie sau vreun peşte, adeveri Manuel.

   — Ce fel de meserie exercită? îl întrebă doctorul, pe care acest caz începu să-l intereseze cu-adevărat. Trebuia că trăia de pe urma a ceva!

   — Lopez n-a lucrat nicăieri dar poseda o grămadă de bani. De-aici şi bănuială că-i jefuia pe străini, reluă Manuel.

   Noi trebuie să ne câştigăm destul de greu pâinea aici. În schimb, Lopez dacă n-are treabă, se războieşte cu rechinii, care se rătăcesc pe-aici. Mai pescuieşte şi el dar pentru nevoile lui personale, nu ca să-şi câştige existenţa de pe urma asta.

   — Lopez nu-i născut pe meleagurile astea, îl completă Diaz. A venit încoace acum câţiva ani din Africa, după spusele lui. Nu prea am vorbit cu el.

   — Un om interesant, oricum, reluă doctorul, care se uită pe furiş la George pentru a-l vedea dacă e mulţumit sau nu cu informaţiile primite. Acesta-i făcu semn de încuviinţare.

   — Aşa, acum să ne preocupăm de căratul fructelor cumpărate, adăugă George.

   — Domnii sunt în călătorie de plăcere? se interesă politicos Manuel.

   — Străbatem cu iahtul nostru toate mările lumii, răspunse prevenitor şi amabil doctorul Bertram, pentru a nu stârni nemotivat bănuiala acestor oameni, printr-un răspuns evaziv. Acum vrem să-nconjurăm Africa şi-apoi să traversăm Atlantic. Ţelul nostru este America de Sud.

   Manuel care era gata oricând pentru o afacere, răspunse imediat.

   — Dacă domnii doresc o cină mai deosebită, se poate aranja. Avem peşte proaspăt încă viu. Câteva coşuri le putem vinde domnilor la un preţ convenabil.

   — Excelent, strigă bucuros doctorul Bertram. Cumpărăm bucuroşi şi peşte, mai ales dacă e proaspăt.

   Au negociat repede preţul şi, mai târziu, când cele două bărci de aluminiu s-au desprins de la mal, erau încărcate până la refuz cu fructe şi peşte.

   — A mers mai bine decât ne-am aşteptat, fu de părere căpitanul, pe drumul de întoarcere. Şi tu poţi fi mulţumit, George, întrucât ai putut afla tot ce te interesa în legătură cu înotătorul misterios.

   — Nu prea cred tot ce spun aceşti negustori, tată, răspunse George. Dacă ar fi comis cu-adevărat jafurile, tribunalul nu l-ar fi eliberat chiar atât de uşor. Pe de altă parte, dac-ar fu avut ceva pe conştiinţă, ar fi spălat de mult putina, n-ar fi rămas pe insulă.

   Căpitanul bombăni ceva, ca pentru sine, care putea însemna orice, o aprobare sau negare. După ce ambele bărci au ajuns lângă submarin, mărfurile au fost repede descărcate şi depozitate-n cală. A-nceput imediat prelucrarea peştelui. Toţi au început să lucreze cu hărnicie pentru a termina corvoada asta cât mai repede şi aş putea relua repede călătoria spre vest. Doctorul, ofiţerii Rindow, Brun, ca şi inginerul Hagen, se adunară în sala de mese a ofiţerilor, pentru a mânca peştele prăjit. Cu această ocazie a luat în discuţie „cazul Lopez".

   Doctorul ridică din nou problema, cum oameni nevinovaţi pot ajunge să fie bănuiţi de fapte reprobabile, doar pe baza bârfelor şi calomniei altora, când Petre intră, depunând pe masă un nou castron cu mâncare. Doctorul Bertram îşi întrerupse dizertaţia iar căpitanul întrebă:

   — Ce s-a întâmplat, Petre? Ai o figură de parcă ţi s-ar fi înecat corăbiile.

   — Sunt destul de mânios, raportă timonierul. Am rezervat anume pentru domnul căpitan un peşte frumos, pe care bucătarul i l-a pregătit şi pe când acesta a dispărut pentru un moment în sala de provizii, mai ia peştele de unde nu-i.

   Doctorul Bertram şi Hagen au început să râdă, dar cei doi ofiţeri făcură o figură foarte severă. Ei îşi cunoşteau oamenii prea bine şi nu-i creditau pe nici unul dintre oamenii lor de-o atare faptă. Totuşi fapta se produsese şi făptaşul sau făptaşii trebuiau găsiţi. Căpitanul ordonă de aceea:

   — Trimite-mi-l pe bucătar încoace, Petre, dacă şi-a

terminat treaba. A fost cineva în apropierea bucătăriei?

   Petre şovăi o clipă înainte de a răspunde, după care spuse vădit încurcat:

   — Jan Brike a văzut o umbră, care a alunecat de-a lungul gangului. Dar cred că tunarul urmărea ca de obicei o fantomă. Mai zicea că umbra era a unui om dezbrăcat.

   — Gol? întrebă râzând George.

   Petre dădu numai din cap. Camarazii izbucniră cu toţii în hohote de râs. Jan era un tunar excelent dar era apucat serios de morbul superstiţiei. Peste tot vedea numai stafii şi fantome, spirite rele şi bune. Lui nu-i prea reuşeau profeţiile şi nu avea aerul de a-l deranja prea des.

   — Dacă-l întâlneşti pe Brike, trimite-l încoace, spuse căpitanul, după ce se mai potoli atmosfera încinsă de veselie de adineauri. Mai întâi lasă-i timp să mănânce.

   Prea importantă nu e problema asta a peştelui care a prins aripi!

   De-abia după ce Petre părăsi sala de mese, Farrow continuă cu-o oarecare gravitate.

   — Nu ştiu ce l-a determinat pe vreunul din camarazii noştri de-ai juca un renghi lui Smulje, bucătarul nostru, cu peştele ăsta care-a dispărut. Poate dac-ar fi ştiut că ăsta mi- l rezervase mie nu şi-ar fi permis această glumă. Să sperăm că nu-i nimic serios.

   — Îmi cunosc oamenii, ca pe mine însumi, le luă Rindow apărarea oamenilor săi. Nu poate fi vorba decât de-o glumă nesărată ce-i drept, dat totuşi o glumă.

   — Poate că Smulje s-a înşelat totuşi şi nu s-a întâmplat asta de prima dată, luă cuvântul inginerul Hagen. Poate c-a împărţit peştele demult în porţii şi-a fost dat la masă. Poate că n-a vrut să recunoască faţă de Petre când a aflat cui era destinat acest exemplar şi-atunci a născocit la repezeală ceva.

   — Poate că ai dreptate, dragă Hagen şi-l vom convoca pe Smulje aici, poate că va recunoaşte până la urmă.

   Camarazii şi-au continuat masa înfulecând şi când, după un timp, o bătaie scurtă urmă în uşă, la solicitarea căpitanului de „intră", tunarul Jan Brike îşi făcu apariţia.

   Acesta făcu o mutră încurcată, luă poziţia de drepţi şi

întrebă:

   — Am venit la poruncă, domnule căpitan!

   — Intră Jan, continuă Farrow, care nu-şi putut reprima un surâs în colţul buzelor. Am auzit c-ai văzut o umbră, care era... goală. Sau m-am înşelat?

   Ochii lui Jan Brike se plimbară nehotărâţi de colo-colo şi-n cele din urmă spuse nu fără opinteli:

   — Păi, domnule căpitan, asta cam aşa e! Tocmai treceam de coridorul care duce la bucătărie, când am văzut cum o umbră trece pe lângă mine. Era deschisă la culoare şi-aşa mi-am dat seama că omul e gol. A dispărut în direcţia magaziei unde se păstrează combustibilul.

   — Vrei să spui cu asta, îl iscodi mai departe căpitanul, cai văzut pe unul dintre marinari gol, adică dezbrăcat, rătăcind aşa pe coridor?

   Farrow îi tutuia sau li se adresa oamenilor săi cu prenumele de politeţe, după caz. Când era o chestiune de serviciu prefera uzanţele de politeţe.

   — Nu cred că vreunul dintre colegii mei să fi umblat gol prin interiorul vasului, mai degrabă am impresia c-a fost un străin.

   — O fantomă, aşadar! râse Hagen.

   — Păi. exclamă Brike.

   — Fantomele pot să umble dezbrăcate? întrebă doctorul.

   Jan Brike ridică numai din umeri când răspunse:

   — Mai ştiu eu, domnule doctor.

   — Ai însă o vedere bună, Jan, mai spuse şi căpitanul.

   — Hm, se mărgini să răspundă tunarul.

   — Şi cu toate acestea susţii c-a fost un om ce umbla gol?

   — Aşa mi s-a părut, adeveri încet Brike.

   — Şi cum umbla umbra asta?

   — Venea dinspre cambuză şi-a dispărut în direcţia magaziei de combustibil.

   — Foarte bine, Jan, îl concedie căpitanul pe marinarul său, cu-n gest al mâinii. Dacă tu spui asta, sunt gata s-o cred. Numai nu mai spune nimic camarazilor tăi.

   — La ordin, domnule căpitan, luă poziţia de drepţi tunarul, a cărui faţă radia de fericire la auzul spuselor lui Farrow.

  După ce omul părăsi sala de mese, căpitanul spuse grav:

  — În sala maşinilor se aţine unul dintre oamenii tăi, dezbrăcat sau pe jumătate îmbrăcat. N-ar fi posibil totuşi să fie unul dintre marinari?

  — Aşa pare la prima vedere, căzu de acord inginerul.

  — Mă gândesc de câtva timp, cine-ar putea fi, dar totuşi nu-mi dau seama.

  — Aşadar ai ajuns şi tu la părerea că unul dintre oamenii noştri umblă pe coridor dezbrăcat?

  — Păi dacă nu-i vorba de unul dintr-ai noştri, cine-ar putea fi?

  Din nou se auzi o bătaie în uşă. Bucătarul îşi făcu apariţia.

  — Petre mi-a povestit c-ai pregătit un peşte prăjit care a dispărut în mod misterios, începu căpitanul.

  — Aşa e, domnule căpitan. L-am pus deoparte la rugămintea lui Petre. Când m-am reîntors din cambuză (bucătăria de vapor) dispăruse, pur şi simplu. Îl pusesem în tigaie dar ia-l de unde nu-i! Cu aceasta, şi-o furculiţă cu care-mi propusesem să-ntorc peştele.

  — Fireşte, căzu de acord doctorul, cu mâinile goale nimeni n-ar fi putut lua peştele din tigaie. În felul ăsta se explică şi dispariţia furculiţei.

  — Ai văzut pe cineva sau ai auzit ceva suspect? vru să ştie căpitanul.

  — Nu, domnule căpitan, scutură Smulje din cap.

  — Cred că cineva şi-a permis o glumă. Voi încerca să aflu totuşi cine. Mulţumesc!

  Bucătarul părăsi sala de mese.

  — Plec de la presupunerea că Jean Brike nu s-a înşelat, spuse după o vreme gânditor doctorul. Dacă cineva a glumit totuşi, atunci probabil că n-o va mărturisi, dar nu şi-o va mai permite pe viitor.

  — Voi cerceta exact ce şi cum, reluă căpitanul. Asta nu- nseamnă că-l vi pedepsi pe făptaş, în caz de reuşită, totuşi...

  Căpitanul îşi întrerupse vorba la privirea cercetătoare pe care i-o aruncă George, ştiind ce dorea să spună tatăl său, dar încă se reţinea.

   Masa se terminase, aşa că Farrow însoţit de fiul său, trecu în sala echipajului, unde împărtăşi oamenilor săi incidentul cu peştele. Mirarea care se zugrăvise pe chipurile acestor oameni, era cea mai bună dovadă că printre aceştia, în nici un caz nu se putea găsi glumeţul năzdrăvan.

   Farrow părăsi cu fiul său dormitorul, foarte liniştiţi, de- acuma ştiind prea bine că de-abia de aici înainte, aceşti oameni vor face totul pentru a-l găsi pe făptaş, în caz că acesta făcea totuşi parte din rândurile lor.

   Căpitanul o luă spre sala maşinilor unde i se alătură Hagen, însoţit de George.

   Aici căpitanul trebui să-ntrebe în parte pe fiecare marinar, întrucât larma pricinuită de motoare nu-i permitea altfel.

   Fiecare dintre aceştia tăgădui pe rând c-ar avea ceva dea face cu nostima întâmplare.

   — Trebuie să-i cred pe aceşti oameni, spuse Farrow când se găsi din nou singur cu Hagen şi George pe coridor. Ciudat lucru, îşi mărturisi el însuşi, ceilalţi care-au mai rămas neîntrebaţi, oamenii de gardă şi telefonistul, cu greu să fi putut fi, întrucât nu şi-ar fi putut părăsi postul.

   — Bine c-am fost cu tine, tată, râse George, altfel ca şi cel mai tânăr, aş fi fost primul bănuit.

   — Poate nu din cauză că eşti cel mai tânăr, ci pentru că-ţi place să joci oricui câte-o farsă, zâmbi Hagen.

   — Mai există o posibilitate, şopti George ca pentru sine, în vreme ce se alătură grupului format din tatăl său, Hagen şi doctorul Bertram.

   — Şi care ar fi asta? întrebă de-ndată căpitanul.

   — Trebuie ca tocmai eu să-ţi spun asta, tată? Nu te-ai gândit singur la asta?

   — Eu? Nu ştiu despre ce vorbeşti, bombăni Farrow, dar se vedea pe chipul căpitanului că George nimerise pe-aproape cu vorba sa.

   — Chiar dacă te-ai gândit la ultima posibilitate, n-ai fi întrebat peste tot dacă unul dintre oamenii noştri este răspunzător de asta, tată? Ai făcut-o pentru a înlătura orice altă posibilitate.

   — Ei, vorbeşte pe şleau, fiule! îl încurajă căpitanul.

   — Un străin, un pasager clandestin, s-ar putea găsi la bordul Dox-ului nostru, continuă George.

   — Şi acum ar putea să se-ntâmple asta, fără ca unul dintre oamenii noştri că bage de seamă? întrebă Hagen.

   — Şi mai presus de asta, unde s-ar fi putut ascunde

acesta? adăugă doctorul.

  — Am ca şi tatăl meu, de altfel, o anume bănuială, în această privinţă.

  Inginerul Hagen şi doctorul Bertram erau acum numai ochi şi urechi.

  — Numai Lopez ar fi putut fi, înotătorul enigmatic! Acesta a dispărut atât de brusc când a apărut rechinul încât pot presupune c-a ajuns cu valurile peste punte.

  — S-ar fi putut agăţa şi de bordul vasului, căută Farrow o explicaţie. În timp ce navigam prin întuneric între insule, sar fi putut strecura prin turn înăuntru vasului. În felul acesta s-ar explica şi goliciunea acelei umbre, remarcate de Jan Brike.

  — Fireşte că i-a fost foame, continuă doctorul, aşa c-a luat peştele din tigaie cu ajutorul furculiţei dispărute.

  — Am mai avut noi musafiri nepoftiţi la bord şi de altă dată, remarcă inginerul. De cele mai multe ori au fost inamici. Cele ce-am auzit în sate despre Lopez nu ni-l indică ca pe un om de foarte mare încredere.

  — După părerea mea, pe vas nu sunt prea multe locuri unde să se fi ascuns, opină George. N-ar fi mai bine să cercetăm cu atenţie vasul, tată?

  — O să-ncepem cercetarea, după ce voi fi vorbit cu ultimul dintre oamenii mei, replică Farrow. Putea să se fi ascuns numai în magazie. Gândul de-a avea un pasager clandestin nu-i prea îmbucurător, dar nu trebuie să vedem prea în negru lucrurile. Atât de periculos nu poate fi. Nu ştiu din ce motiv, vrea el să părăsească insula, dar un motiv tot trebuie să existe.

  Ultimii oameni pe care-i întrebă căpitanul mărturisiră şi ei, că nu ştiu nimic despre incident. Aşadar mai rămânea de cercetat vasul. Farrow îi convocă pe membrii echipajului, pe toţi aceia care nu făceau de gardă şi le spuse:

  — Camarazi! N-aş fi pomenit deloc de peştele dispărut, dacă n-aş fi avut un motiv îndreptăţit. Prin întrebările mele am vrut să mă asigur că nu m-am înşelat în presupunerile mele. Se pare că s-a strecurat un om la bord, care s-a ascuns undeva. Numai el putea să ia peştele, întrucât îi era foame. Nu pot şti despre cine este vorba, dar bănuiesc că este un anume Lopez, care nu se bucură de prea mult credit pe insula de unde am cumpărat fructe şi peşte. Putem pleca de la presupunerea că omul se va apăra dacă e descoperit. Noi nu vrem să-i facem nimic. Ne vom cerceta vasul pe partea dreaptă şi stânga a sa, iar cea de-a treia coloană va veni din spate, astfel ca nimeni să nu poată scăpa. Aşadar, înainte!

   Cele trei coloane s-au format repede. Cercetarea începu de la proră.

   N-a mai existat nici un colţişor necercetat, astfel încât se părea că nimic n-ar mai putea scăpa acestei percheziţii generale.

UNDE SE ASCUNDE INTRUSUL?

   PERCHEZIŢIA DURĂ APROAPE O ORĂ. Nu s-a găsit nici un pasager clandestin. În cele din urmă căpitanul Farrow trebui să admită că la bord nu se găsea nici un pasager ascuns. Clătinând numai capul, el părăsi echipajul şi reintră în sala de mese a ofiţerilor.

   Acolo se găseau deja ofiţerii Rindow şi Brun, la care li se alătură şi George, care căutase pe cont propriu. La urmă sosi şi Hagen, care avea o figură abătută, când spuse:

   — Domnule căpitan, la bord trebuie să se găsească un pasager nedorit. Sau unul dintre marinari are acces de febră tropicală şi-şi permite glume proaste: îmi lipseşte un costum şi câteva rufe pe care mi le-am întins la uscat.

   Miraţi camarazii se uitară nedumeriţi unul la altul. George începu să râdă:

   — Asta-i chiar culmea! spuse el.

   Chiar şi doctorul Bertram nu-şi putut reţine o remarcă acidă:

   — Bine măcar că fantoma nu mai umblă dezbrăcată, altfel doctorul vasului va mai trebui să trateze un pacient de răceală sau guturai.

   — Era la locul lui costumul, întrebă căpitanul pe Hagen, atunci când am percheziţionat vasul şi-n special cabina ta, dragă Hagen?

   — Să spun drept, n-am fost atent, veni şovăielnic răspunsul.

   — Păcat! Am fi avut un punct de plecare dac-am fi ştiut când au dispărut lucrurile astea noi, remarcă înciudat căpitanul.

   — Pasagerul clandestin ar fi putut penetra prin lucarna din spate a magaziei pentru combustibil, constată George. Atunci am fi putu căuta peste tot că tot nu l-am fi găsit.

   Căpitanul Farrow se gândi câteva minute, după care trebui să-i dea dreptate fiului său.

   — Ar fi putut să îndepărteze ochiul geamului. În timpul

căutării nimeni n-a dat atenţie acestui lucru. Pe-acolo putea intra şi ieşi în voie. Să mergem repede sus!

   S-au grăbit cu toţii înspre magazie. Inginerul Hagen aruncă numai o privire înspre lucarnă, după care adăugă:

   — Fireşte! Şuruburile din interior sunt slăbite! A urcat imediat pe punte, când ne-a auzit cotrobăind pe jos. Cine şi- ar fi imaginat că posedă atâta îndrăzneală ca să urce pe punte?

   — Ar fi trebuit să ne gândim la asta, fu de părere Farrow. Aşadar întreaga noastră muncă a fost zadarnică. Pe punte n-a rămas mult timp. Cin ştie când a coborât iarăşi şi unde s-a pitit. Înc-o percheziţie a vasului? Nu! Renunţ la asta. Aş nelinişti echipajul degeaba.

   — Eu aş zice că-i necesară neapărat o nouă căutare. Se pronunţă Rindow, care se alăturase grupului de ofiţeri. Poate avem mai mult noroc şi propun să-ncepem cercetările de-aici din spate. Lucarna trebuie s-o avem tot timpul sub pază!

   După o scurtă gândire, căpitanul îşi dădu acordul deşi era clar că-i displăcea să-şi deranjeze din nou oamenii.

   Din nou împărţirea echipajului şi Farrow nu făcu nici un secret din faptul că-şi asuma greşeala în întregime de-a nu fi cercetat lucarna şi chepengul adiacent din magazie.

   Numai pe aici s-ar fi putut strecura musafirul nepoftit pe punte. Căpitanul le vorbi şi despre ultima ispravă a omului şi anume furtul costumului şi lenjeriei inginerului Hagen.

   Cu însufleţire s-au pornit cu toţii să percheziţioneze vasul, dar oricât s-au străduit, încercarea dădu pentru a doua oară greş.

   Căpitanul pusese santinele pe punte şi înăuntru magaziei pentru a supraveghea lucarna, ba şi-n cabina de comandă lângă turn pusese trei oameni.

   Venii rândul punţii şi harnaşamentele celor două tunuri de la bord, unde la nevoie s-ar fi putut adăposti un om. Nici acolo nu se găsi nimic.

   Căpitanului nu-i mai rămase nimic altceva de făcut decât de-a concedia a doua oară echipajul.

   Santinelele rămaseră şi urmară să fie schimbate cu regularitate. Farrow însuşi împreună cu ofiţerii săi, însoţit de

George şi doctorul Bertram reintrară în sala de mese a ofiţerilor unde ordonă să li pregătească o cafea tare.

   Nimeni nu mai amintea de pasagerul clandestin. Dar cu toţii se gândeau la acesta. George începu primul.

   — Dac-aş fi fost în pielea omului nostru, când aş fi auzit că începe a doua căutare aş fi sărit peste bord şi m-aş fi ţinut de ceva pentru a fi transportat odată cu vasul.

   Căpitanul se gândi puţin înainte de a răspunde.

   — Chiar aşa de imposibil nu e, George, în viaţă se întâmplă încă lucruri şi mai şi.

   — Dacă m-ar lega cineva cu o frânghie strâns, aş putea cutreiera de la babord la tribord şi să caut şi noaptea, acum, după omul nostru, propuse tânărul.

   — De unul singur este prea riscant, hotărî căpitanul. Dar împreună cu Petre, de ce nu?

   Inginerul Hagen interveni:

   — Omul nostru e un înotător excelent, domnule căpitan, atunci când va vedea că sunt exploraţi pereţii vasului, va dispărea sub apă. Un om care-şi bate joc şi de rechini, va găsi un mijloc ca să dispară, mai ales acum, pe timpul nopţii. Propun să aşteptăm până la ziuă şi-apoi să încercăm cercetarea.

   Propunerea inginerului găsi rezonanţă în judecata căpitanului. Doctorul Bertram privea totuşi lucrurile dintr-o altă perspectivă:

   — În ciuda tuturor bârfelor auzite pe insulă, nu cred că omul nostru are ceva necurat pe conştiinţă. Dacă este curat, ar trebui el însuşi să se arate. Ce părere ai, domnule căpitan?

   Între timp, Petre, care bătuse iniţial în uşă, anunţă:

   — Domnule căpitan, mi-am dat seama c-a dispărut un vechi revolver, pe care-l ţineam pe peretele cabinei mele. Este o amintire de la tatăl meu şi l-am purtat mereu cu mine. Nu era încărcat întrucât n-aveam gloanţe pentru el.

   Căpitanului îi veni aproape să râdă dar situaţia era prea serioasă pentru asta. Ca să întreprindă a treia percheziţie în noaptea asta era exclus, aşa că zise:

   — Vom întreprinde o a treia percheziţie, dar pentru asta, vom aştepta lumina zilei şi va trebui să-l găsim, altfel voi începe eu însumi să cred în fantoma lui Jan Brike, care mănâncă însă peşte, se-mbracă-n costum şi umblă încins cu-n revolver.

   — La lumina zilei nu mai poate întreprinde astfel de matrapazlâcuri, adăugă Rindow.

   — Voi atenţiona oricum santinelele de pe punte să fie cu ochii în patru. E posibil să fie încă pe punte sau chiar în interiorul Dox-ului.

   Farrow se ridică pentru a-şi instrui el însuşi oamenii şi pentru a face o ultimă inspecţie pe punte, după care voia să se ducă la culcare. Cei prezenţi i-au urat „Noapte bună" şi sau retras în cabinele lor.

   George se duse şi el în cabina sa dar nu-l răbdă inima să rămână singur acolo. Ascultă până ce paşii tatălui său se estompară, semn că s-a-ndreptat înspre cabina sa.

   Fără a fi văzut, îşi părăsi câteva minute mai târziu cabina şi-o luă pe culoar înspre cabina de comandă. Apariţia sa îi înspăimântă pe oamenii puşi acolo de santinelă.

   — Eu sunt, George, strigă fiul căpitanului. Nu pot dormi şi vreau să mă plimb puţin pe punte.

   Santinela aprobă dând din cap.

   — Cine are-n seama sa postul de pază pe punte? întrebă George.

   — La cârmă este Plundow, care tocmai l-a înlocuit pe Petre. La pupa este Robert iar la proră Killian.

   George începu să urce cu-ndemânare scăriţa de fier. Plundow nu se sperie deloc, când George apăru brusc lângă el. Îi spuse de intenţia lui de-a coborî pe punte.

   Plundow îl înştiinţă, prin semnale de fluier pe Robert şi Killian, pentru ca aceştia să nu se înspăimânte la apariţia bruscă a tânărului.

   George se-ndreptă mai întâi înspre pupa submarinului.

   — La posturi nimic nou, raportă marinarul.

   — Robert, aş vrea să caut puţin de unul singur după pasagerul nostru clandestin. Cred că acum se lasă cumva târât de vas, dar se ridică din apă curând. Nu va trebui însă să te vadă, aşa că te rog să te ascunzi undeva lângă turn. Eu mă voi ascunde lângă turnul de la pupă. Poate că vom reuşi amândoi să-l luăm prin surprindere.

   — N-ar fi rău deloc, domnule George, şopti marinarul. Voi băga de seamă să nu fi surprins, dacă mă pitesc acolo, lângă peretele turnului, voi putea păstra sub observaţie turnul de la pupa.

   — Numai nu te grăbi cu nimic! îl preveni George.

   Tânărul purta un pulover negru şi nu putea fi remarcat

uşor în întuneric, mai ales dacă se pitea lângă turnul amintit. Fireşte, mai rămânea şi posibilitatea ca străinul să nu se mai afle în apă ci să se fi agăţat de vreuna din gratiile balustradei, de unde putea supraveghea orice mişcare pe punte. În acest din urmă caz ar fi putut fi şi martorul ultimei convorbiri a lui George cu santinela.

   Oricum tânărul se piti lângă turn şi-ncepu să pândească în întuneric. Se obişnuise cu valurile care se loveau de punte şi spera să-l deosebească de orice alt zgomot suspect.

   Timpul începu să se scurgă foarte încet. I se părea că stă la pândă de două ore, ca să constate după cifrele luminoase de pe cadranul ceasului său că n-a trecut mai mult de o jumătate de oră.

   Pân-acum nu percepuse nici un zgomot suspect.

   Dacă Lopez era însă în apă cât putea oare să reziste? Dacă nu avea trupul uns cu grăsime, nu prea mult. Sau să fi îndrăznit Lopez să se aţină chiar pe lângă elice, un de era deosebit de periculos din cauza vârtejului de apă care l-ar fi putut mâna către o moarte sigură?

   George putea distinge chiar la lumina slabă a stelelor conturul vasului, aşa că ar fi putut recunoaşte repede un corp care s-ar fi azvârlit pe punte. Din nou mai trecu o jumătate de oră.

   Curând se vor schimba santinele. Atunci se va produce o mică agitaţie care-l va împiedeca pe intrus să se urce pe punte.

   Tânărul se înfuriase deja că omul nu-ndrăznea să se arate. Prea multă răbdare nu poseda el oricum. Pentru a-i rămâne treaz interesul, lucrurile trebuiau să se-ntâmple cu el în cascadă. Tocmai era pe punctul de a se gândi dacă nu era mai bine să renunţe şi să se-ntoarcă în cabina sa când distinse în murmurul valurilor un zgomot deosebit.

   Întrucât zgomotul îl percepuse-n spatele lui se-ntoarse repede, tocmai la timp pentru a vedea o umbră cum se strecoară la o anumită depărtare.

   Fără să vrea se ciocni de ţeava tunului când dădu să se ridice brusc. George strigă înspre umbra aceea lunecătoare fără a-şi trage de la brâu pistolul. Un timp auzi tropăitul paşilor marinarului Robert care-i venea în ajutor pe punte.

   Dar cel interpelat fusese mai rapid. C-o îndemânarea de felină lunecă înainte şi-o secundă mai târziu îl înghiţi întunericul. George vru să se grăbească luând-o după el, îşi frână însă paşii întrucât nu prea ştia încotro s-o apuce. Robert şi ajunse lângă el şi-l întrebă ce se întâmplă.

   — Străinul a apărut în fine. A dispărut în direcţia tribord, mai precis înspre balustrada acestuia.

   Marinarul Robert o porni într-acolo în fugă. Lopez era însă mai viclean. Ceea ce George n-ar fi crezut posibil se întâmplă.

   Omul cuteză chiar să-l strige, iar vocea sa venea de la babord, în cea mai pură limbă engleză:

   — Cârmiţi îndată spre babord într-un ocol larg, cel puţin două sute de metri către sud. Înaintea noastră se găseşte o conglomeraţie de stânci subacvatice, vasul se îndreaptă acum direct înspre ele!

   Să fie oare adevărat? Sau omul să fi strigat numai pentru a-şi acoperi manevrele următoare?

   George raţionă la repezeală. Chiar dacă nu era adevărat, Plundow putea mai târziu să revină la cursul iniţial. Se hotărî să-l strige pe Plundow din turn, să facă cuvenita manevră cerută de misteriosul lor pasager.

   Imediat după aceea se-ndreptă înspre balustrada de la babord dar nu mai descoperi pe nimeni acolo. Reuşi să vadă-n apă doar dâra de spumă pe care-o lăsase Dox-ul după ce timonierul făcuse manevra sugerată de George.

   Acum putea să distingă şi el dârele de spumă albă mult mai groase provocate de valurile care se ciocneau de stâncile uriaşe, care se găseau exact în direcţia în care se îndrepta Dox-ul până-n momentul acela. Valurile, care se spărgeau de crestele acestora aveau o înălţime de cel puţin un metru şi fără avertismentul sosit în ultima clipă minunatul corp al Dox-ului lor s-ar fi ciocnit de stâncile sus amintite.

   Pentru a-i da de înţeles omului că echipajul submarinului nu-i e potrivnic, George strigă pentru a fi auzit departe în întuneric:

   — Îţi mulţumim, domnule Lopez. Ne-ai cruţat de pagube grele. Te rugăm să vii pe punte şi-ţi garantez că nu ţi se va întâmpla nimic rău!

   Tânărul nu primi nici un răspuns, deşi îşi repetă rugămintea de mai multe ori şi de fiecare dată îl asigură pe Lopez că nu va păţi nimic rău.

   — Dar ce se-ntâmplă aici? auzi deodată-n spate George binecunoscuta voce a tatălui său.

   Prin manevra bruscă pe care-o făcuse vasul, căpitanul se deşteptase. Se-mbrăcase sumar şi urcă-n turn, de unde sări pe punte când îl auzi pe fiul său strigând.

   Acesta îi povesti repede ce se-ntâmplase şi concluzionă:

   — L-am chemat de mai multe ori pe nume şi l-am asigurat că n-are de ce se teme de nimic.

   — Asta a fost o greşeală, George, zise căpitanul. Ai auzit tu de la Manuel şi Diaz că acest om este foarte mândru. Chemându-l pe nume şi-a dat seama că suntem la curent cu tot ce se spune despre el şi prin urmare asta l-a speriat.

   Abia acum se va păzi să se arate.

   George se uită cam încurcat în pământ, după care spuse cu părere de rău:

   — Ai dreptate, tată, am acţionat impulsiv, nu m-am gândit la asta, acum se va ascunde şi mai bine şi nu se va mai arăta. Dar nu poate rămâne ascuns pe toată durata traversării Atlanticului. Îl vom găsi noi până la urmă.

   — Mâine dimineaţă vom vedea ce e de făcut, dar acum repede înăuntru la culcare! Intenţiile tale au fost bune, numai c-au dat greş, îl consolă Farrow.

   Tulburat, fiul îşi urmă tatăl, coborând scăriţa în interiorul cabinei de comandă şi de aici, în cabina sa, unde voia să se culce într-adevăr. Cu tinereţea lui, uită cele întâmplate, aşa că adormi repede.

   Se trezi de-abia când se lumină de ziuă, făcu rapid un duş, frecându-se zdravăn cu apă rece, apoi se-mbrăcă cu

hainele pe care şi le pregătise de cu seară lângă pat.

   Merse-n sala de mese să-şi ia repede micul dejun pentru a se putea urca cât mai repede pe punte. Apăru primul acolo. Petre îi aduse apoi o cafea.

   După câteva minute, intră-n sală şi căpitanul împreună cu cei doi ofiţeri ai săi, lor alăturându-li-se curând şi Hagen.

   — Sper că nu te aştepţi să-l întâlnim prea curând pe domnul Lopez, spuse tatăl său, după ce-i ură „bună dimineaţa", la care dădu un răspuns şi tânărul, te-ai sculat mai degrabă decât îţi era obiceiul.

   — Sunt foarte nerăbdător şi curios totodată ce se va întâmpla azi în legătură cu problema noastră şi n-am vrut să-mi scape nimic.

   — Ţinând cont de serviciul imens pe care ni l-a adus astă noapte prin avertismentul său, nu-l vom livra în nici un caz autorităţilor, chiar dacă s-ar dovedi adevărate toate zvonurile cu privire la el, mărturisi căpitanul. I-aş acorda ocazia când am fi ajuns în dreptul unei insule de-a înota până acolo.

   — După experienţa pe care am avut-o cu el până acum, sunt sigur c-ar reuşi, spuse doctorul turnându-şi o a doua ceaşcă de cafea, pe care, după obiceiul său, fără lapte, o bea însă îndulcită. E un om cu tabietul deosebit, ce părere aveţi, domnule căpitan?

   Celor prezenţi nu le-a mai rămas decât să-ncuviinţeze. Micul dejun se termină repede, mai repede decât oricând. Căpitanul îşi împărţi din nou oamenii în trei echipe separate pentru a reîncepe cercetările. Nu era exclus ca pe timpul nopţii. Lui Lopez să-i fi reuşit să se strecoare neobservat înăuntru submarinului.

   — Pot să plec împreună cu Petre, între timp, să cercetez cei doi pereţi laterali ai vasului, tată?

   — Dacă crezi că vei avea mai mult succes afară, n-am nimic împotrivă, veni răspunsul. Mai întâi postează santinela lângă lucarna cu pricina.

   — La pupă nu mai e necesar, stabili George. Acolo voi cerceta eu mai întâi, împreună cu Petre. Şi va dura o vreme.

   — Presupui că s-ar putea aţine pe-acolo? întrebă căpitanul.

   — Da, întrucât la viteza pe care-o dezvoltă acum Dox-ul, nu se poate ţine prea mult pe lângă pereţii acestuia.

   Petre apăru lângă tânăr.

   — Să luăm şi-o frânghie, Petre. Poate că va trebui să mă laşi peste balustradă, pentru a-i căuta ascunzătoarea musafirului nostru. Vezi cum umbli cu ea, să nu te vadă tata. Nu cred că ne-ar da voie, îi spuse George prietenului său.

   Petre, care-i îndeplinea orice dorinţă protejatului său, dădu numai din cap şi dispăru zâmbind în direcţia magaziei. George se urcă în turn, îl salută pe omul de lângă cârmă printr-o strângere prietenească de mână şi-i împărtăşi că începuse căutările după omul lor, iarăşi.

   Din turn, tânărul sări cu-ndemânare pe punte. Mai întâi, privi cu atenţie în jur, de la pupă la proră, până la omul care făcea pe santinela la proră şi care tocmai urcase pentru a-şi lua postul în primire.

   Căpitanul voia să se asigure şi postase şi aici un om.

   Tânărul o luă înspre pupă, cercetând din nou harnaşamentul tunului, dar aşa cum se aşteptase, nu descoperi pe nimeni acolo. Se-ntoarse de-a lungul grilajului de fier al balustradei Dox-ului şi se aplecă într-un loc pe care-l crezu potrivit, mult peste bară. Privi cu atenţie valurile înalte provocate de mişcarea elicei.

   Era aproape imposibil ca un om să se aţină în imediata apropiere a acestuia.

   Înotătorul trebuia să se aţină mult lateral şi să se supună mai degrabă presiunii apei decât valurilor înspumate care erau produse artificial de mişcarea rotorului.

   Petre i se alătură curând aducând o funie destul de trainică, dar nu prea lungă, al cărui capăt îl şi aruncă peste bastingaj.

   După ce capătul frânghiei fu apucat de curentul puternic şi purtat de departe de valuri. Petre făcu o grimasă şi-i spuse prietenului său mai tânăr.

   — Aici nu poţi să te coborî, domnule George. Este absolut exclus ca aici să se poată ţine de perete un om.

   George, care fusese martor la manevră, îi dădu dreptate.

   — Văd şi eu asta prea bine, Petre!

IV

LOPEZ VORBEŞTE

   GEORGE CĂUTĂ MAI DEPARTE, de-a lungul bastingajului.

   — Aici lângă îmbucătura asta rotundă a peretelui, după pupă îmi pare că e poziţia cea mai liniştită, stabili el.

   — Şi de-aici barele de fier pentru cârmă, observă şi Petre, care-l însoţea de-aproape pe tânăr. De-aceasta dată ar fi putut să se surprindă intrusul, ţinând cont că presiunea apei e cea mai scăzută. Cred c-am găsit locul cel mai potrivit. Vrei să coborî acum, domnule George sau s-o fac eu, întrucât vreau să-mi recuperez cât mai repede revolverul, amintirea pioasă a tatălui meu?

   — Nu, Petre, lasă-mă pe mine. Mie mi-a venit primul ideea şi vreau s-o pun în practică.

   Petre ridică din umeri ca şi cum ar fi voit să spună „nu se ştie niciodată" dar nu-şi exprimă în vreun fel gândurile. În acelaşi moment răsună în spatele celor doi o voce adâncă:

   — Cruţaţi-vă efortul, domnilor. M-aţi descoperit doar, aşa că o să mă arăt singur.

   Cei doi se-ntoarseră pe călcâie. Dinspre tunul de la tribord apăru un alb bărbos, de-o constituţie zveltă, care ţinea în mână revolverul lui Petre, în mâna dreaptă şi căruia costumul şi lenjeria inginerului Hagen îi veneau ca turnate.

   Calm, îi dădu înapoi revolverul stăpânului său de drept, aşadar lui Petre, făcu o plecăciune scurtă şi spuse:

   — Mă numesc Lopez Aranga şi-aţi auzit destule despre mine pe mica insulă, unde aţi târguit peşte şi fructe. Depinde de dumneavoastră ce credeţi despre toate astea şi ce nu.

   George privi-n ochii negri ai omului din faţa sa şi-şi dădu seama ca şi Petre de altfel, că aveau în faţa ochilor un om cinstit. Un om cu astfel de ochi nu puteau jefui turiştii, aşa cum se vorbea despre el.

   Cuprins de avânt, tânărul îi întinse omului din faţa sa mâna, spunându-i co voce caldă.

   — Mă bucur nespus să te cunosc, în sfârşit, domnule. Mă numesc George Farrow şi sunt fiul căpitanului acestui vas. N-am crezut niciodată serios bârfa acestor bravi negustori de pe insulă. Înţeleg că pentru demnitatea dumitale ai ţinut să demontezi de unul singur toate bănuielile.

  Peste figura întunecată a omului din faţa lor apăru o geană de dezgheţ.

  —  Ai dreptate, domnule Farrow. Ar fi trebuit numai să indic vaporul pe care l-au luat călătorii pentru a ajunge dintr-o insulă în alta sau dintr-un port în altul, pentru a mă dezvinovăţi. Dar puteam prin asta să mă disculp definitiv? Cheamă-l, rogu-te pe tatăl dumitale, pentru a nu mai continua cercetările zadarnice înăuntru vasului.

  George îi strigă marinarului din turn, ca să-i dea de ştire tatălui său că Lopez s-a predat de bună voie. Nu mult timp dup-aceea, Farrow urmat de ofiţerii săi, de doctor şi inginerul Hagen apărură la punte şi-l înconjurară pe Lopez Aranga.

  Căpitanul îl salută pe pasagerul lor „clandestin" cu căldură, după ce-l examinase pe scurt şi pătrunzător, spunându-i zâmbind:

  — Ne-ai ţinut cu răsuflarea tăiată, domnule Lopez. Dar unde te-ai ascuns, după întâlnirea pe care ai avut-o cu rechinul?

  — Mi-am vândut casa de pe insulă, fără ca locuitorii din oraş să fi prins de veste, povesti Lopez Aranga. Banii i-am trimis în Mexic. Acolo trăieşte fratele meu şi la el vreau să ajung. Ştiu că toţi aceşti călători despre care se spune că i- am jefuit încă în acest an, vor să viziteze insula din nou. Le- am scris tuturor şi mi-au răspuns cu plăcere. După ce am scăpat de rechin, am ajuns în apropierea vasului dumneavoastră şi am profitat de ocazie să mă ţin de barele de fier ce duc la cârmă. În felul acesta am ajuns şi eu înapoi la insulă. În timp ce eraţi pe uscat, am găsit o ocazie potrivită de-a pătrunde în interior, unde am, găsit din fericire uşa magaziei de combustibil deschisă. Am luat costumul şi revolverul, din prevedere am slăbit şuruburile lucarnei de sus pentru a avea asigurată o portiţă de scăpare. N-aş fi putut fi descoperit prea curând dacă nu mi- ar fi fost atât de foame încât să fur silit un peşte, cu ocazia

aceasta unul dintre marinarii dumneavoastră m-a văzut.

  — După care, în timp ce căutam în interior, te-ai strecurat din nou pe punte, interveni căpitanul. Ai intrat apoi din nou în apă? Dar unde au rămas hainele şi revolverul?

  — Sub harnaşamentul tunului, întrucât am presupus că nimeni nu va căuta acolo, apoi m-am cufundat din nou în apă, aşa cum aţi presupus. Azi, înainte de ivirea zorilor am ieşit din nou pe punte, întrucât nu mai puteam să rezist mult în apă.

  Mi-am scos repede costumul şi l-am ascuns sub harnaşamentul tunului. De-ndată ce-am auzit că fiul dumneavoastră mă socoate un om cinstit, am ieşit la iveală. M-am păstrat înainte pitit după tunul de la pupă, amărât fiind şi supărat pe toţi oamenii. M-aş fi apărat astfel în orice caz, dacă m-aţi fi atacat, chiar dacă revolverul nu mi-ar fi servit la nimic.

  Căpitanul Farrow se arătă destul de contrariat când spuse:

  — Un zvon sau o bănuială nefondată poate scoate din echilibru un om normal. Acum timpul petrecut pe insulă a rămas în urmă. Fii binevenit pe vasul meu! Te rog să fii musafirul nostru pe durata călătoriei până-n Mexic, unde vrem să ajungem şi noi. Prea simplu nu e, fireşte, să călătoreşti cu-n submarin. Sunt sigur că ai auzit de numele meu şi de faptul că aliaţii şi mai întâi de toate francezii, mă urmăresc cu înverşunare.

  — Bineînţeles c-am auzit de dumneavoastră, îl asigură Aranga şi vă pot spune că mă bucur în mod deosebit c-am ajuns tocmai pe vasul acesta. Aveţi toată admiraţia mea! Primesc cu recunoştinţă şi bucurie invitaţia dumneavoastră, dar am o rugăminte pentru a cărei îndeplinire v-aş fi foarte recunoscător.

  — Vino cu noi, domnule Lopez, în sala de mese să iei masa cu noi, acolo, ne vei putea spune-n linişte tot ce ai pe suflet, îi propuse căpitanul Farrow.

  — Pentru invitaţia la masă, chiar că vă sunt recunoscător şi un zâmbet îi miji pe faţa lui gravă, întrucât de când m-aţi văzut în mare n-am mai mâncat deloc ca lumea, cu excepţia

peştelui, pe care l-am luat.

  În sala de mese, spre care porni căpitanul împreună cu Lopez şi camarazii de pe punte. Petre le aduse un mic dejun copios, pe care Aranga îl aprecie foarte mult. După ce se sătură, se gândi câteva clipe şi-apoi începu să povestească.

deosebită şi printre majoritatea oamenilor n-aş găsi înţelegere, cu excepţia dumneavoastră. Cred c-am găsit pe- o insulă singuratică, îndepărtată de orice trafic maritim de linie, o mină bogată de aur. Înainte cu trei ani, am întreprins cu un cunoscut o călătorie mai îndepărtată c-o barcă cu motor. Un uragan puternic ne mână înspre sud-vest. Ne credeam pierduţi întrucât ambarcaţiunea noastră părea o coajă de nucă în dezlănţuirea elementelor naturii. În cele din urmă am ajuns de-am descoperit o mică insulă despre care prietenul meu, căpitan de vas, care străbătuse toate mările spuse că-i e complet necunoscută. Pe moment, asta avea importanţă, am ajuns pe partea de vest a insulei, unde eram adăpostiţi oarecum de furtună şi-am debarcat acolo. O pădure deasă domina insula sau ceea ce vedeam din aceasta. Am găsit copaci care cresc în Africa, animale şi păsări ca acolo, am făcut o incursiune pentru a culege fructe pentru nevoile noastre. Desişul era foarte încâlcit astfel încât a durat o oră întreagă până am ajuns la un platou stâncos. Mă descurc în ce priveşte aurul şi minele aurifere, întrucât am trudit în Africa şi California în această branşă. Mi-am dat seama după ce-am privit pentru prima dată pietrele că dădusem peste un sol aurifer. Mai târziu, am găsit bogate filoane aurifere. Am căutat peste tot, pentru a da de căutătorii de aur şi astfel am dat de-o cărare bine întreţinută. De-ndată ce-am păşit pe ea am fost întâmpinaţi de-o grindină de săgeţi, nu i-am văzut pe atacatori şi noi n-aveam arme la noi, aşa că ne-am căutat salvarea-n fugă. Chiar înainte de-a ajunge la barca cu motor, prietenul meu fu atins în spate de o săgeată. Am reuşit să-l târâi până la barcă şi să plec. O ploaie de săgeţi căzu în urma mea, a căror vârfuri erau din aur pur.

INSULA MISTERIOASĂ

   NIMENI DE PE VAS NU ERA ENTUZIASMAT şi mai

nerăbdător decât George.

   O insulă misterioasă, cu-n popor de băştinaşi care foloseau săgeţi cu vârful de aur, era tocmai pe gustul său. Şi pe deasupra o mină de aur, aventurierul din el nu-şi putea dori mai mult.

   Aproape întreaga durată a călătoriei şi-o petrecu în turn, nedezlipindu-şi ocheanul de la ochi. De-abia când întunericul pogorî peste valuri, descoperi el la orizont un punctuleţ întunecat ce nu putea fi decât insula. Strigătul său de bucurie îl determină pe omul de la cârmă să-l întoarcă din drum pe căpitan, care era pe punctul de-a se întoarce în interiorul submarinului.

   Împreună cu căpitanul apăru pe punte Aranga, doctorul, Rindow, Brun şi Hagen.

   — Înainte, acolo se vede deja insula, strigă George.

   Clătinând numai capul, căpitanul îşi duse ocheanul la

ochi. După un timp spuse:

   — Văd doar un mic punct întunecat. Ar putea tot atât de bine să fie o ambarcaţiune, ca şi o insulă sau chiar o stâncă. Puteai să mai aştepţi cu strigătul tău de avertisment încă o jumătate de oră, George!

   Aranga îl rugă pe căpitan să-i împrumute pentru câteva secunde ocheanul. Când şi-l luă de la ochi, se pronunţă:

   — Fiul dumneavoastră a avut dreptate. Pot recunoaşte deja unii copaci de pâine, atât de dragi maimuţelor care înconjoară jungla ca un brâu, de jur-împrejur. Insula însăşi se ridică ca un proiectil, are forma unui glonţ, aşa apare ea din mare. Cred c-avem în faţa noastră insula adevărată.

   Căpitanul îşi duse încă o dată ocheanul la ochi şi după o minuţioasă cercetare, spuse:

   — Acum pot s-o recunosc şi eu. Aşadar, asta este insula misterioasă, ciudat că-n afară de băştinaşi nimeni nu ştie de aur.

   — Această linie maritimă e rar frecventată. Poate că-n

nord, mai departe, sau chiar în sud, traficul de vapoare să fie mai mare. De continent iarăşi e departe pentru ca o barcă de pescuit s-ajungă până aici.

  — Dacă fauna şi flora sunt aidoma celor de pe continent, susţinu doctorul, atunci, probabil că acum câteva mii de ani sau poate milioane, un cutremur de pământ a separat-o de pământul mamă.

  — Aşa mi-am explicat şi eu lucrurile, fu de acord Aranga.

  — Sunt curios în ce fel de dezvoltare e lumea animală. Dacă ruptura de continent s-a produs de multă vreme, lumea animală, maimuţele şi păsările trebuiau să cunoască o dezvoltare proprie.

  Doctorul era numai foc şi pară, mânat de curiozitatea ştiinţifică de-a ajunge cât mai repede la insulă, aşa încât îl rugă pe căpitan să grăbească mersul, astfel încât să poată debarca încă înainte de apusul soarelui, în speranţa de-a străbate cel puţin o parte din insula cu pricina.

  Căpitanul acceptă zâmbind sugestia doctorului şi dădu ordinele cuvenite prin portavoce să se ambaleze şi compresoarele.

  Aranga constată cu uimire, cum Dox-ul se opinti literalmente înainte, accelerându-şi considerabil viteza.

  — În materie de tehnică, nemţii sunt cu-n pas înaintea altor popoare, lăudă Aranga submarinul şi echipajul său.

  — Poate că nu e tocmai bine formulat, zâmbi Farrow. Cu siguranţă nemţii datorează multor popoare civilizate ale planetei multe investiţii şi îmbunătăţiri în probleme de tehnică. Dat tot atât de important, muncitorul german este serios şi harnic în ceea ce face. Ceea ce face acesta durează, aş putea spune, în înţelesul relativ al cuvântului, pentru o veşnicie.

  — Adică cel puţin pentru veşnicia vieţii noastre întregi, zâmbi, la rândul lui, Aranga.

  — Acest lucru se aplică şi-n ce priveşte echipajul navelor, continuă Farrow. Ideea începută, gradul lor de instrucţie este foarte ridicat.

  George, între timp, nu-şi luă ochii de la insula, pe care-o putea vedea acum cu ochiul liber.

  — O coloană de fum se ridică drept în sus de pe insulă, tată, strigă acesta. Să fi observat indigenii sosirea noastră şi-şi anunţă evenimentul în felul lor?

   — Asta ar fi ceva similar cu ce se-ntâmplă în insulele Solomon, observă doctorul. Acolo triburile izolate îşi dau de ştire tot prin trâmbe de fum.

   — Să sperăm că nu ni pregăteşte o primire „fierbinte", spuse gânditor căpitanul. Poate că e mai bine să aşteptăm căderea întunericului pentru a debarca. Dacă trâmbele de foc anunţă într-adevăr sosirea noastră, atunci înseamnă să băştinaşii dispun de ochi foarte ageri.

   — N-ar fi mai bine să ne scufundăm şi-n felul acesta să ajungem la insulă? Periscopul nu-l vor putea descoperi nici ochiul celor mai ageri băştinaşi.

   — Păi, s-o facem şi pe asta, spuse căpitanul, dând ordinele necesare.

   Toţi cei prezenţi în turn şi pe punte coborâră în interiorul vasului şi se asigurară încă o dată că totul era în ordine. Câteva minute mai târziu, submarinul ajunse sub apă şi se apropie de insulă, în vreme ce numai o bucată din periscop rămăsese deasupra apei. În noua situaţie, fireşte că viteza se încetini, întrucât nu mai puteau lucra, decât electromotoarele. George rămăsese lipit de tatăl său, care deservea periscopul şi-l întreba-n fiecare clipă dacă se vede insula mai clar şi cât mai rămăsese până la aceasta.

   Trecu însă o jumătate de oră până ce căpitanul putu spune:

   — Acum se poate recunoaşte clar ţărmul, copacii sunt dispuşi ca pe litoralul african, iar plaja e parţial netedă, parţial pietroasă şi stâncoasă.

   — Probabil că avem de-a face cu sol vulcanic, murmură doctorul Bertram ca pentru sine. Devine tot mai interesant. Mina de aur s-a format poate din solul submarin dar vom mai vedea!

   Un timp căpitanul păstră tăcerea, scrutând totul prin ochean cu atenţie, apoi făcu un semn de surpriză.

   — Am văzut câţiva indigeni. Par să fie într-adevăr negri, nu sunt înalţi deloc, mai degrabă pitici. Aşadar insula se înrudeşte cu Congoul African, întrucât acolo trăiesc neamurile de negri pitici.

   — Şi acolo trebuie să se fi produs de asemenea catastrofa naturală care a dus la desprinderea acestei bucăţi uriaşe de pământ, trase repede concluzia doctorul Bertram. Triburile negre congoleze nu sunt privite ca duşmani cu care să te pui uşor. Cunosc toate tipurile de otrăvuri pe care le folosesc la vânătoare şi război. O ştim din propria noastră experienţă. Îşi otrăvesc mai ales vârfurile săgeţilor lor.

   — Nu cred că la vârfurile de aur ale săgeţilor se poate lipi otravă, spuse gânditor căpitanul.

   — Asta depinde de forma săgeţilor şi de prelucrare, teoretic e posibil, oferi doctorul răspunsul.

   — Iată un motiv în plus de a aştepta căderea întunericului şi-apoi să încercăm să debarcăm, concluzionă căpitanul. Întunericul este temut de triburile africane de negri, întrucât, în imaginaţia lor e populat de fantome. Vom putea cu ajutorul lămpilor să coborâm în adâncul minei, căutând minereul. Putem lua şi probe, apoi din Mexic, domnule Aranga, vei putea forma o echipă pentru a lua în stăpânire exploatarea.

   — N-aţi vrea să fiţi dumneavoastră înşivă părtaşul,

domnule Farrow?

   Căpitanul Farrow scutură numai capul şi zise:

   — Nu prea, ca să fiu cinstit. Noi am agonisit de-a lungul numeroaselor călătorii o mulţime de lucruri valoroase pe care le putem oricând transforma în monede sunătoare, aşa că ne bucurăm de norocul de-a ne înfiinţa viitoarele noastre expediţii pentru o lungă perioadă de timp de aici înainte.

   — Sunt gata totuşi de-a vă ceda o parte din afacere, îl asigură Aranga. Dar cu privire la acest subiect, mai putem discuta pe drumul de întoarcere către Mexic.

   — Mai întâi să vizităm insula, zise Farrow, care refuză de la început tentaţia de a-şi spori avutul prin conversia unei părţi din aur, în reali, moneda curentă a spaniolilor.

   — Domnule Aranga, ai putea să ne indici cu aproximaţie locul unde ai debarcat acum trei ani? îl întrebă căpitanul pe spaniol, după ce submarinul făcu o mică cotitură spre sud şi Farrow rugă pe musafirul său să privească coasta cu atenţie prin ochean.

   După ce studie o vreme coasta, acesta spuse:

   — Suntem chiar în apropierea acelui loc. Aici unde cresc arborii aceştia uriaşi de pâine, barca noastră cu motor s-a lovit de coastă. Desişul pare şi mai des şi încâlcit decât era acum trei ani.

   — Asta nu-i nici o nenorocire, râse căpitanul. Avem noi ceva experienţă în astfel de lucruri şi dacă mă gândesc la Petre şi Kard, chiar specialişti. Prea mare nu poate fi nici brâul acesta de junglă.

   — Mina de aur este foarte aproape îndărătul acestei perdele vegetale, îl informă Aranga.

   — Atunci o să croim destul de repede poteca, mai adăugă căpitanul.

   În timp ce Farrow vorbea cu spaniolul, George preluă observaţia la periscop.

   Insula se afla la o depărtare de numai 250 de metri. Paralel cu vasul, Dox-ul se strecura lin, acum putându-se distinge coasta împădurită. Plaja era vizibilă doar pe alocuri, în rest masa vegetală înainta până-n apropierea apei. Dintr- o zonă a plajei apărură brusc trei siluete brune, înarmate cu arcuri uriaşe. Piticii, că aşa arătau, ţineau în mâna stângă săgeţi cu vârfuri scânteietoare, semn că erau făcute cu adevărat din aur. Poate că era singurul metal exploatat pe insulă.

   Cei trei negri priveau cu-nfrigurare înspre nord-vest, minunându-se probabil că vasul, pe care-l văzuseră de la o oarecare depărtare a dispărut. Priveau cam dezamăgiţi. Poate că-şi doreau vizita unor străini, întrucât nu pe toţi îi bănuiau de intenţii duşmănoase.

   George făcu loc doctorului pentru ca acesta să privească.

   După câteva momente, acesta exclamă:

   — Pitici, pitici adevăraţi, ceea ce confirmă desprinderea insulei din Congoul african. N-am putea să-i ameţim pe aceşti sălbatici pentru 24 de ore cu o grenadă gaze? În felul acesta vom putea cerceta totul în linişte şi munca ne-ar fi considerabil uşurată.

   — Piticii s-ar minuna mai mult la deşteptare de ce li s-a întâmplat, râse George şi flămânzi cum vor fi nu vor crede cum de-au reuşit să doarmă 24 de ore.

   — Vom căuta să vedem pe timpul nopţii cum ne vom descurca şi fără grenadele cu gaze, hotărî căpitanul. Folosirea grenadelor trebuie să rămână ultimul mijloc la care putem recurge pentru a ne salva pe noi înşine. Se mai văd negrii?

   — Vorbesc foarte agitat între ei şi arată încontinuu înspre mare, spre nord-vest, unde ne-am scufundat. Acum se retrag în tufişuri. Se pare că se folosesc de-o cărare care duce-n satul lor, locul unde se află ceva mai la nord de zona arătată de Aranga la debarcarea lor.

   — Chiar pe timpul nopţii va fi periculos să debarcăm.

   În apropierea potecii negrii ar fi putut instala dispozitive care să le indice iminenta noastră prezenţă. Dacă vrem s-o facem totuşi, atunci ar trebui să ne croim noi o cu totul altă potecă.

   Începuse înserarea care la această latitudine dura numai foarte puţin.

   Căpitanul trecu din nou la periscoape pentru a cerceta cu exactitate locul unde trebuiau să debarce. Lăsă vasul să mai navigheze puţin, după care dădu comenzile de stopare.

   — Acum putem să ne luăm cina în linişte, propuse el va mai trebui să aşteptăm cu debarcarea până ce piticii se vor fi culcat. După ce ne vom ridica la suprafaţă, vom lansa la apă două bărci de aluminiu întrucât nu e cazul s-apropiem Dox-ul prea mult de ţărm. Câţiva oameni vor fi de ajuns să facă primele cercetări.

  George mâncă cu poftă dar în grabă. De-abia putea aştepta să păşească pe solul insulei. Căpitanul râse de nerăbdarea lui, zicându-i:

  — Ei, George, dă-i drumul! Când ne ridicăm la suprafaţă, pune să se monteze două bărci uşoare de aluminiu. Venim şi noi repede. Petre o să te ajute.

  George părăsi sala de mese. Puţin mai târziu submarinul începu să se ridice, marinarii transportau bucăţi din bărcile portabile de aluminiu pe punte. Dar abia o oră mai târziu, apăru căpitanul cu ceilalţi camarazi, care doreau să se îmbarce. Nerăbdarea lui George crescu între timp la paroxism.

  În afară de căpitan, doctor, Aranga, Petre şi Kard au mai fost luaţi doi marinari, care au fost hotărâţi prin tragere la sorţi.

  Cu uşoare mişcări de vâsle, bărcile s-au apropiat de insulă, dar locul ales de căpitan pentru debarcare era presărat cu pietriş abrupt. Malul se ridica cam o jumătate de metru de suprafaţa mării. Şi-au priponit bărcile între stâncile colţuroase pentru a nu fi luate de reflux. George se căţără primul pe uscat, urmat de ceilalţi, măsură suplimentară de precauţie.

  Încordaţi, au scrutat întunericul dar nu se auzea nimic. Precaut George se apropie de desişul care-i stătea în faţă, când o lovitură puternică o primi în brâul cu arme, cu care era încins. Se aplecă şi se ridică de jos cu o săgeată care din fericire nimerise-n acest loc. George se-ntoarse strigându-le „Atenţie". Aşadar, piticii nu se temeau de întuneric şi ocupaseră desişul pe timpul nopţii. Vedeau probabil ca pisicile în întuneric.

  Câteva minute mai târziu, începură să zumzăie-n jurul lor săgeţile, astfel încât camarazii n-avură de ales şi s-au aruncat la pământ. O ploaie de săgeţi se abătu asupra lor din tufişuri.

   — La bărci, strigă căpitanul.

   Repede, acestea fură puse pe apă şi mânate de Petre şi Kard. Se-ndepărtară atât de repede încât numai câteva săgeţi căzuseră în barcă. Din fericire, nimeni nu fusese rănit. Erau aproape de submarin când Aranga strigă:

   — Mi se pare c-am fost lovit de-o săgeată, o simt abia acum.

   Fu dus la infirmerie, pentru a se stabili dacă vârful săgeţii fusese otrăvit. Între timp, George şi Petre adunară toate săgeţile căzute-n barcă. În timp ce bărcile se demontau, căpitanul dădu ordinele necesare pentru a se îndepărta de insulă. Curând veni anunţul că săgeţile n-au fost otrăvite. Rana lui Aranga era adâncă dar pătrunsese doar în carne. Trebuia tratată, întrucât la această latitudine toate rănile sunt periculoase. Se putea produce o infecţie, aşa că doctorul îi făcu pacientului o injecţie cu antitetanos.

   Deodată se auziră de afară bubuituri şi detunături. George voia să-i propună tatălui său să uite de insulă, dar căpitanul nu-l mai ascultase. Farrow comandă:

   — Cu toate motoarele înainte! Porniţi compresoarele!

   — Ce s-a întâmplat? întrebă George.

   Farrow nu mai trebui să-i dea nici o explicaţie lămuritoare lui George.

   La începu George crezu să se înşală când văzu un punct strălucitor, care se măreşte treptat. Puţin mai târziu acest punct se transformă într-o coloană de flăcări, care se ridică tot mai sus până se prefăcu într-o ciupercă de foc şi fum. Detunăturile şi bubuiturile se diminuaseră treptat.

   Un val de aer cald, aproape fierbinte, îmbrăţişă Dox-ul. În cele din urmă coloana de flăcări se prăbuşi în sine însuşi, ciuperca de foc şi pară, aureolată de fum, se ridică treptat în atmosferă unde în întunericul nopţii luă aspectul unei năluci luminoase. Încă o dată mai răsunară detunături şi bubuituri înfundate şi apoi totul se linişti cu desăvârşire.

   Puţin timp după aceea, Dox-ul fu săltat pe creasta unui val uriaş. Acest lucru reclamase din partea căpitanului întreaga lui măiestrie de navigaţie, pentru ca submarinul să nu devină o minge-n jocul dezlănţuit al valurilor.

   În cele din urmă şi această nălucă luminoasă dispăru.

  — Din insulă nu cred c-a mai rămas mare lucru, fu de părere Farrow, după o perioadă de tăcere.

  Erupţia vulcanului a fost prea puternică. În ziua următoare, insula avea o cu totul altă înfăţişare decât cu o zi înainte, aproape de nerecunoscut în siluetă şi formă.

  Camarazii nu mai îndrăzniră să păşească pe solul insulei, atât de curând după revărsarea vulcanică şi-şi reluară călătoria către vest.

SFÂRŞIT

Volumul 257

UN SECRET ÎNSPĂIMÂNTĂTOR

   DOCTORUL DUBA TASSA

   — DOMNII FARROV ŞI BERTRAM? Mă bucur mult să vă cunosc, domnilor. Am citi în gazete despre aventurile pe care le-aţi întâmpinat şi n-am încetat să mă minunez. Gândul meu cel drag mi-a fost c-aţi putea poposi cândva şi în Katmandu şi iată, că s-a împlinit.

   Micuţul reporter englez, Mr. George Watson, ne strânse din nou mâinile cu vioiciune. Puteam să-i citim bucuria în ochi, de-ndată ce a auzit pronunţându-se numele noastre.

   Făcând un mic ocol am ajuns încoace. În oraşul de graniţă Bhatragnia am părăsit calea ferată şi folosindu-ne de un camion am ajuns, străbătând trecătoarea, la Katmandu, capitala statului Nepal.

   Am rămas uimit văzând fertilitatea pământului Taraiului, partea sudică, bogată-n ape a regiunii, care permite recoltarea de orez şi bumbac, nu odată, ci chiar de două ori pe an. Apoi şoseaua urcă, se încovoie şerpeşte, strecurându-se printre şirul de munţi, luând-o la vale, prin valea Katmandu, până la oraşul cu acelaşi nume.

   Aici l-am întâlnit într-un han pe reporterul englez Watson, care, l-a început nici n-a vrut să creadă că noi suntem Farrow şi Bertram. Numai după ce-l văzu pe Pongo în faţa ochilor, nu se mai îndoi. Poate că spera să scrie un articol senzaţional despre noi.

   Cât despre noi înşine, nu eram deosebit de încântaţi de cunoştinţă. Întrucât nu doream să fim recunoscuţi de-ndată, în orice loc din lume apăream.

   Acum stăteam de vorbă cu Mr. Watson într-una din cafenelele din Katmandu şi suportam potopul de cuvinte ale reporterului, care se revărsau asupra noastră.

   — Trebuie să-mi povestiţi totul, domnilor, ce vă mână încoace. Sigur speraţi să întâmpinaţi şi aici aventuri interesante, dar pot să-mi imaginez ce vânt vă aduce pe aici, spuse el surâzând pişicher. Veniţi pentru doctorul Thassa, ale cărui experienţe au stârnit atâta agitaţie în populaţie.

   Marian zâmbi doar.

   — Dragă domnule Watson, vrem pur şi simplu să vizităm doar oraşul Katmandu şi de-am avea alte intenţii sau planuri, aşa uşor nu le-aţi putea afla, dacă asta n-ar sta şi-n intenţia noastră.

   — Voi tăcea ca mormântul, domnilor! Puteţi fi pe deplin liniştiţi. Aşadar, am sau nu dreptate, vreţi să-l cunoaşteţi pe doctorul Thassa?

   — N-o să ne credeţi dar acum auzim pentru prima oară de acest doctor Thassa. Dar dacă ne vei da dumneata mai multe amănunte, domnule Watson, nu vom zise ba, o să- ncercăm să-l cunoaştem şi pe acest domn.

   Watson ne privi foarte mirat.

   — Nu-mi vine să cred! Să nu fi auzit nimic despre doctorul Thassa? Orice om bolnav şi care posedă... - aici făcu semnul obişnuit am numărării banilor - mijloacele care să-i permită acest lucru, cere să fie tratat de dr. Thassa.

   — Povesteşte-ne ordine, dragă domnule Watson! Este ceva interesant în legătură cu persoana doctorului Thassa?

   — Cum aş putea să vă spun? Doctorul Thassa este indian, chiar descendent al gurungilor. Şi-a amenajat în oraş un mic sanatoriu. A studiat în Anglia, Franţa şi Germania şi doar de câţiva ani s-a stabilit aici ca medic.

   — Mai departe, vă rog!

   — Curând îşi formă un cerc mai mare de pacienţi din cei care-i vindecase de suferinţele mai vechi, prin ce metode, deocamdată ne este necunoscut. Un lucru e clar şi simpla sa personalitate contribuie la liniştirea nervilor. Astăzi, este doctorul care se bucură de cea mai mare trecere în zonă.

   — Până aici nu văd nimic misterios, domnule Watson. Presupun că doctorul Thassa se foloseşte de hipnoză în procesul terapeutic. Şi în Europa procedează la fel un număr de doctori indieni, însă sunt maeştri ai genului. Aşa că de ce n-ar folosi un doctor local un asemenea mijloc de tratament în practica sa?

   — Asta-n sine n-ar fi nimic, interveni Watson. Doctorul prescrie de asemenea medicamente care au un efect uimitor. Îmi amintesc de un caz, vecin cu miracolul. Un prinţ local, băştinaş, care reprezenta deja un caz pierdut pentru toţi medicii, ce şi renunţaseră să-l mai trateze a cerut în cele din urmă ajutorul doctorului Thassa. Patru zile după tratamentul acestuia, prinţul a putut fi văzut la o vânătoare de tigri. Astăzi e mai sănătos decât oricine. Ziarul meu m-a trimis să scriu câteva reportaje despre acest doctor minune şi leacurile sale dar nu a fost posibil întrucât în afară de orele de consultaţie nu dă nici un interviu.

   — Şi atunci aţi presupus, Mr. Watson, că noi am venit aici tot din aceeaşi pricină, adică să-l cunoaştem pe doctorul Thassa?

   Jurnalistul şovăi cu răspunsul. În cele din urmă se aplecă pe jumătate peste masă, şoptindu-ne:

   —  În apropierea oraşului Katmandu trebuie să se fi petrecut ceva şi doctorul Thassa nu e străin de toate astea, domnilor. Întâmplările sunt misterioase şi de aceea am crezut că vă vor stârni interesul.

   Îl urmăream cu privirea, ascultându-l pe micuţul reporter. Voia să ne-ndruge vreo poveste sau lucruri reale?

   Marian păru să aibă aceleaşi gânduri ca şi mine şi de aceea îi întrebă despre ce-i vorba. El nu auzise nimic despre vreo întâmplare misterioasă în apropierea Katmandului.

   —  Nu aşa tare, domnilor! Despre lucrurile astea nu îndrăzneşte să vorbească nici un om. Toţi cred că e vorba de ceva supranatural. N-aţi auzit nimic de „Spiritul Junglei"?

   — Domnule Watson, în loc să ne povesteşti tot ne pui întrebări. Întâi termină de relatat ce ştii dumneata. După aceea vei constata şi singur impresia şi interesul pe care l-ai stârnit asupră-ne.

   Watson se aplecă ceva mai în faţă, apropiindu-se de noi şi începu să istorisească cu glas scăzut.

   — Trei kilometri depărtare de Katmandu se găseşte o centură împădurită foarte deasă şi aici în ultimele săptămâni s-au petrecut mai multe atacuri înarmate. Poliţia a presupus la început că acolo îşi face veacul vreo bandă de tâlhari care în afară de sângele victimelor nu mai lăsau nici o urmă la locul faptei. Se stabili apoi că o fiinţă misterioasă i-a atacat pe călători şi i-a târât în adâncul pădurii. A fost pregătită o expediţie de căutare dar s-a dovedit un eşec, întrucât n-a găsit urmele celor atacaţi. Câteva zile mai târziu, din nou s-a petrecut un atac, s-au putut auzi de data asta strigătele de ajutor ale victimelor. Inspectorul Drings, de la poliţia locală a găsit o baltă de sânge şi câteva zdrenţe de haine dar de victima însăşi, nici urmă. Doctorul Thassa, care este văzut destul de frecvent în zonă, merge fără teamă acolo, deşi alţi oameni o evită. S-a născut astfel o oarecare bănuială că doctorul ar avea vreo legătură cu incidentele, dar nimeni n-a îndrăznit s-o exprime clar, întrucât se teme că acesta i-ar putea induce cine ştie ce boală.

   — De ce nu-l întreabă poliţia pe doctorul Thassa, ce cată el în zona aceea? întrebă la rându-i Marian.

   — L-au întrebat, domnule Farrow. Doctorul Thassa afirmă că umblă după diferite ierburi şi plante pe care le foloseşte la prepararea medicamentelor sale. Se pare că acestea cresc tocmai acolo. L-am observat eu însumi când, spre seară şi-a părăsit locuinţa şi-a luat-o spre regiunea aceea de proastă faimă. Îmi trebuia material pentru ziar, aşa că i-am luat-o pe urme. Dar era s-o cam păţesc! Doctorul Thassa a mers până-n fâşia de pădure amintită, a intrat în aceasta şi pe când voiam să-l urmăresc, am putut observa, din fericire la timp, un tigru de-o statură impozantă, care părea să facă de strajă la marginea pădurii. M-am întrebat imediat: de ce tigrul nu i-a făcut nimic doctorului Thassa?

   — Foarte simplu, interveni Marian. Un tigru atacă omul numai când este foarte flămând sau n-are altă ieşire, simţindu-se încolţit. Altfel, îl evită. Nu oricare tigru îl atacă pe orice om doar la vedere.

   — Poate că aveţi dreptate, domnule Farrow, dar eu am fost de altă părere. M-am ascuns într-un tufiş şi-am pândit reîntoarcerea doctorului. N-a mai reapărut însă. Să-l fi răpit şi pe acesta „spiritual junglei"? Să fi fost tigrul doctorului Thassa domesticit? Cam astea erau gândurile care-mi treceau prin cap şi seara târziu am decis să mă reîntorc acasă. Spre mirarea mea, a doua zi, l-am văzut Thassa vesel şi vioi ca şi cum nu s-ar fi întâmplat nimic, din nou pe străzile oraşului.

   Marian reflectă câtva timp. Evident că ceva nu era în regulă cu doctorul Thassa. Dar dacă poliţia nu găsise de cuviinţă să întreprindă nimic, ce motiv am avea noi să intervenim?

   Poate că nu era nimic rău în toate astea. Dacă tigrul am fi intenţionat să-l atace cu adevărat, doctorul ar fi putut uşor, cu o „privire forţată", cum se spune în India şi înseamnă forţa hipnozei, să ţină animalul departe. În acest domeniu indienii n-au egal. Nu trebuia să ne gândim decât la fachiri şi demonstraţiile lor, care adesea nu sunt altceva decât sugestia în mase, tot una dintre ramurile hipnozei.

   De aceea Marian răspunse netulburat.

   — Dacă eşti de acord, Mr. Watson, vom face o vizită în noaptea asta spiritului sau stafiei junglei. Dacă-i vorba de un animal sălbatic, atunci graţie armelor noastre bune, îl vom doborî şi poliţia ne va fi recunoscătoare. Dacă, dimpotrivă, este un om, atunci nu poate fi decât un răufăcător, întrucât stafii nu există.

   — Perfect, domnule Farrow! O să-mi permiteţi dacă va fi să trăim o aventură s-o relatez în paginile ziarului meu?

   — Se-nţelege! Dar bazată pe fapte reale nu pe exagerări senzaţionale, râse Marian.

   Watson vru să răspundă ceva dar privirea îi fu atrasă de către ceva, spre şosea. Îl apucă de mână pe prietenul meu, arătând într-acolo.

   — Când vorbeşti de dracu, el bate deja la uşă! Uitaţi-l acolo pe doctorul Thassa, domnilor.

   Ne-am uitat în direcţia pe care-o arătase reporterul. Era vorba de un indian înalt şi trecut, un om în puterea vârstei. Un tip modern de savant. O barbă deasă neagră îi înconjura faţa iar ochii negri scânteiau ca şi cărbunii aprinşi. Nu neam putut da seama dacă a auzit şi a înţeles fiecare vorbă rostită despre el. Privirea îi era pătrunzătoare ca şi privirea unui şarpe.

   Calm, doctorul îşi reluă drumul, din toate părţile salutat cu teamă amestecată cu evlavie. După ce dispăru din raza privirilor noastre, Marian spuse:

   — Cred că doctorul e foarte înzestrat dar şi-a îndreptat talentele într-o direcţie greşită. Spuneai adineauri de experienţe, Mr. Watson, pe care le face doctorul Thassa. Ai văzut câteva dintre acestea?

   — De văzut din păcate nu, domnule Farrow, dar am auzit multe despre ele. Doctorul poate face să apară rigiditatea cadaverică la un om, astfel încât toţi doctorii din lume să-l declare mort. Se mai spune că el poate reda apoi din nou capacitatea de mişcare pacienţilor săi, lipsindu-i însă de voinţă şi devenind instrumente docile în mâinile sale. Aceştia vor face tot ce li se ordonă.

   — Asta nu-i ceva neobişnuit şi nici nou! îl întrerupse Marian pe reporter. Lucrează sub hipnoză. Atâta tot. Am cunoscut un doctor care ordona pacienţilor aflaţi în tranşă să nu mai simtă nici o durere, deşi de boală nu se vindecaseră. Pe unul dintre aceştia l-am cunoscut prea bine şi după moartea doctorului său, a reînceput să simtă durerile bolii sale, de care a şi murit de altfel, de curând.

   — Poate că şi doctorul Thassa să aparţină aceluiaşi gen de savanţi, cu adevărat. Dar pentru experienţele sale se foloseşte de victime nefericite şi nu ştiu dacă cu consimţământul acestora, veni răspunsul reporterului.

   — M-am gândit şi eu la asta, Mr. Watson. Deocamdată, să părăsim tema asta de discuţie. Astă seară vom cerceta mai departe. Propun să ne reîntâlnim în afara oraşului la orele 21 fix, în zona vestică a acestuia.

   — Voi fi punctual la locul de întâlnire, promise Watson.

   — Dar ce se petrece acolo jos în stradă, Mariane? Oamenii aleargă şi parcă-i văd agitându-se, vorbind dezlânat între ei. N-ar fi mai bine să mergem să vedem despre ce este vorba?

   Ne-am apropiat de fereastră şi-am privit afară. Pe Watson nu l-am mai putut reţine şi acesta se grăbi să ajungă în stradă. Ziariştii trebuie să fie pretutindeni, în miezul evenimentelor. După câteva minute se reîntoarse şi ne strigă încă de la uşă.

   — A fost răpită fiica trimisului guvernului englez. Sau cel puţin a dispărut. Întreg oraşul Katmandu e pe picioare şi tatăl a promis o recompensă generoasă oricui îi va aduce înapoi fata.

   Watson se reaşeză pe unul din scaunele rămase libere şi ne zise:

   — Acum se va acutiza şi cazul doctorului Thassa. El o iubeşte pe englezoaică şi i-a făcut o propunere, care a fost respinsă energic de tatăl ei. Asta s-a întâmplat acum două zile şi iată că azi fata a dispărut. S-o fi răpit el, ce credeţi, domnilor?

   — Până acum, chiar nimic, observă Marian. Ar fi cel mai bine dacă ne-am pune la dispoziţia emisarului englez... Poate că aflăm cu ocazia asta împrejurările mai deosebite în care a dispărut tânăra fată.

   — Aşa aş proceda şi eu în locul dumneavoastră, domnilor şi de fapt, imediat. Din păcate, nu vă pot însoţi întrucât am încă o conferinţă de presă foarte importantă. Aşadar, la revedere, până deseară!

   Marian şi cu mine am mai zăbovit o vreme în cafenea. Camaradul meu rămase mai mult timp gânditor şi nu mai scoase nici o vorbă. În cele din urmă, l-am întrebat ce crede despre toată poveştile astea.

   — Da, Robert. Totul pare să vorbească împotriva doctorului Thassa, deşi ar putea foarte bine fi şi nevinovat. Impresia pe care o face e covârşitoare, ştie mai multe decât alţi oameni şi numai privirea lui spune multe.

   — Şi la ce te aştepţi de la vizita la emisarul englez, Mariane? Vrei s-o mai facem pe detectivii? Nu prea îmi e în fire, să ştii.

   — M-am gândit altfel, Robert. N-o să-l căutăm pe emisar. Prin reporterul nostru va ştii întreg oraşul că suntem aici. Şi

nu ne va uşor.

   — N-ar fi mai bine dacă am vizita acum, de îndată, pădurea? La lumina zilei, urmele le putem descoperi mai bine decât noaptea.

   Marian zise:

   — Asta şi vreau. Dar reporterul nu trebuie să ştie. De asta mi-am dat întâlnire cu el astă seară. O să-l înştiinţăm pe Pongo şi-o să pornim imediat.

   Pongo a rămas acasă. L-am informat numai să ne urmeze de la o anumită distanţă pentru a avea o mai bună acoperire.

   O oră mai târziu, părăsisem Katmandu şi-acum hălăduiam prin câmpie spre centura de junglă din afara oraşului. Pădurea părea liniştită şi paşnică, asta era impresia pe care ne-o făcu, de îndată ce ne apropiarăm. Nici un om nu putea presupune că ascundea vreun secret. Mai eram la o depărtare de vreo jumătate de kilometru de marginea pădurii de unde tocmai se strecurase un indian, care se uita temător în toate părţile.

   După ce acesta trecu de tufiş, îi sări în faţă un tigru mare şi aruncă pe indian la pământ. Totul se petrecu atât de repede încât noi n-am putut interveni în nici un fel. Eram încă la o depărtare de vreo 500 de metri. Tigrul nu-şi sfâşie imediat victima, ci-l târî în interiorul pădurii. Şi iarăşi pădurea arăta atât de paşnică şi liniştită în zare.

   — Să fi fost ăsta „Spiritul Junglei"? făcui eu îngrozit.

   — Aşa pare a fi, Robert, dar să ne grăbim, poate reuşim să-l salvăm pe indian. Poate că este un locuitor din Katmandu, care sub impresia marii sume de răscumpărare a emisarului englez a hotărât să-i caute acestuia fiica. Haide repede!

   Ne-am grăbit să alergăm spre tufişul des, de unde sărise tigrul adineaori. Am început să înaintăm mai cu prudenţă. Cu pistoalele pregătite pentru tras, ţinându-le în mână, am intrat în pădure. Tigrul trebuie să se fi îndepărtat destul de mult în interiorul pădurii, împreună cu victima sa, întrucât n- am auzit nici un zgomot.

   M-am uitat după Pongo dar nu l-am putut descoperi. Ştia să ne urmărească întotdeauna foarte discret şi-şi alegea locurile cele mai potrivite pentru mascare. Trebuia să intrăm mai adânc în junglă. Dinspre partea tigrului n-am găsit nici o urmă, oricât am căutat. Din păcate Pongo nu era printre noi, poate ar fi putut vedea mai mult.

   Pătrunseserăm vreo doi kilometrii în adâncimea pădurii şi voiam să-l întreb pe Marian dacă n-ar fi cazul să ne întoarcem când un zgomot ciudat dintr-un tufiş ne făcu să ciulim urechile. Imediat după aceea am auzit pufăitul tigrului.

   Am dispărut urgent în spatele a doi copaci uriaşi pentru a aştepta apariţia tigrului. Au trecut câteva secunde după care l-am zărit strecurându-se printre tufişuri. Venea direct spre mine, trebuia să mă fi mirosit oarecum şi pe când se- ncorda să facă săritura, Pongo apăru ca din pământ înaintea lui şi-i aruncă în faţă cuţitul de spintecat rechini.

   La un atac din flanc nu se aştepta deloc feline. Cuţitul i se înfipse într-o parte adânc, răsturnându-se pe jumătate. Urlând tigrul vru să se-ntoarcă împotriva agresorului său dar păru să-şi fi supraapreciat forţele. Un nou urlet plângăreţ probă câr de adâncă şi dureroasă îi era rana.

   Atunci am apărut eu şi cu Marian de după copaci şi i-am dat împuşcătura de graţie, care îi puse capăt suferinţelor.

   — Masser - spiritual junglei este mort, zise Pongo, bucuros, ştergându-şi cuţitul înfipt până-n plăsele în trupul tigrului răpus. Examină apoi cu atenţie împrejurimile şi dispăru brusc în direcţia din care apăruse mai adineaori tigrul.

   — Să-l urmăm pe Pongo, Robert! se hotărî Marian. Sigur c-a descoperit ceva sau a găsit urma indianului.

   După ce ne-am croit cale printre arbuştii deşi, n-am mai dat deloc de urma uriaşului negru. Ne găseam într-un mic luminiş, înconjurat de o vegetaţie deasă, ca un zid, din toate părţile. Unde putea să fi dispărut Pongo?

   N-am străbătut luminişul, ci am rămas mereu la marginea acestuia, întrucât nutream amândoi presentimentul că suntem urmăriţi de undeva din apropiere. Mi se păru că unul dintre tufişuri se mişcă. L-am făcut atent pe Marian şi-am luat-o într-acolo, dar mi-am dat seama că mă înşelasem. Întrucât căutările noastre rămăseseră fără

rezultat.

   Marian îmi arătă-n tăcere o creangă ruptă, a cărei îndoitură fusese făcută de curând. Tigrul nu putuse veni pe aici întrucât locul era foarte îngust. Trebuia să luăm în considerare că aveam de-a face cu un om care ne supraveghease.

   Marian îmi făcu semn să nu vorbesc pentru că în vecinătate putea să fie ascuns duşmanul nostru. Din păcate nu puteam pătrunde cu privirea în spatele vegetaţiei dese.

   Precauţi, evitând să facem zgomote inutile, ne-am târât mai departe. Am găsit alte crenguţe rupte şi pe pământ urmele lăsate de observatorul misterios.

   Marian se opri, scuturându-şi capul. Nu mai avea sens să mai căutăm mai departe, astfel încât, mut, prietenul meu îmi făcu semn să ieşim afară. Când am ajuns din nou în luminiş, am răsuflat uşurat, aici puteam fi surprinşi mai greu. Presupunere eronată.

   Deodată, în spatele meu trosni o creangă uscată. După ce m-am întors am primit o lovitură atât de năprasnică în tâmplă încât m-am prăbuşit ca un sac la pământ.

^NKpSIO-,

Repuhica Federală Dertim rată Nepal este un stat în sudul Asiei, intre

China fi India, in inima munţilor ffimalaya Primele atestări ale Nepa-

lului dai'uă din secolele Ilf-IV. Nef>al a fost singurul regat hinduist

din lume

EXPERIENŢELE DOCTORULUI THASSA

   M-AM DEŞTEPTAT CU ÎNCETINITORUL DIN LEŞIN şi

mi-am dat seama numai treptat de situaţia în care mă găseam. Detalii nu cunoşteam.

   Eram legat de mâini şi de picioare într-o încăpere întunecoasă dar din fericire nu avea căluş în gură.

   M-am mai mişcat puţin încoace şi încolo.

   — Te-ai deşteptat, în sfârşit, Robert? auzi eu vocea lui Marian lângă mine. Ai primit o lovitură zdravănă peste tâmplă. Cadranul ceasului meu îmi spune c-ai zăcut o oră şi mai mult fără cunoştinţă, după ce mi-am revenit eu. Săculeţul cu nisip cu care ai fost lovit îşi are partea lui de vină.

   — Ştii unde ne găsim acum, Mariane?

   — După opinia mea, într-o clădire care se află aici în mijlocul junglei, nu ştiu însă care ne sunt potrivnicii. De când m-am deşteptat n-a intrat nici un om. Am vrut să te trezesc dar nu m-am putut mişca decât foarte puţin de la pământ. Cred că sunt inele acelea de care ne-au legat şi de aceea nici nu încerca să te eliberezi, ar fi o pierdere inutilă de energie.

   — Mă consolezi de minune, n-am ce spune. Dar n-ai idee totuşi cum am putea scăpa de aici?

   — Pongo, spuse numai Marian.

   Am ştiut atunci că pe el nu-l adusese în puterea sa duşmanul nostru şi mi-am mai domolit puţin bucuria când l- am auzit pe Marian zicând:

   — Deşi s-ar putea ca duşmanul nostru să-l fi doborât şi închis pe Pongo în altă parte a clădirii. Dar nu o prea cred probabilă ideea asta. Să sperăm că n-a fost văzut. Oricum sa ascuns excelent până acum.

   Convorbirea noastră fu întreruptă prin apariţia unui om în încăpere şi care ţinea o lanternă orbitoare în mână.

   Din păcate o ţinea aşa încât noi nu-l puteam vedea.

   — Îmi pare rău, domnilor, se auzi o voce sonoră, plăcută, c-a trebuit să procedez atât de drastic cu dumneavoastră.

Aţi dat buzna peste secretele mele, mi-aţi împuşcat tigrul şi mi-aţi luat prin asta cea mai bună apărare şi de aceea trebuie să vă pregătiţi să muriţi. Nu mă mână aici sentimentul de ură, de mânie, ci mă străduiesc să gândesc destul de obiectiv. Dar deasupra primează ambiţia în profesiunea mea. Siguranţa vă cere moartea. Ştiu prea bine cât de periculoşi sunteţi şi cât de real e pericolul pe care-l reprezentaţi. Pe de altă parte, aşa curând nu veţi mai intra în puterea mea. Nu mă priviţi ca pe un răufăcător, sunt om de ştiinţă şi mă gândesc la binele omenirii dar într-un viitor ceva mai îndepărtat. Sper să pot aduce destule servicii umanităţii. Să-l fac pe om nemuritor. Ar dura prea mult dacă v-aş relata acum toate amănuntele. Moartea nu-i nimic îngrozitor. Este un punct final, când inima încetează să mai bată. Aceasta poate avea numeroase cauze: felurite boli de care suferă omul, îmbătrânirea şi partea sistemului circulator, ce înseamnă? Celulele, din care e constituit omul îmbătrânesc. Dacă se vrea înlocuită moartea, trebuie îndepărtată cauza care provoacă îmbătrânirea celulelor. Dar se impune o mică precizare. Mai târziu, întreaga omenire îmi va recunoaşte numele şi-i va da onorurile cuvenite. Sunt doctorul Thassa.

   — Foarte încântat, domnule doctor, să facem cunoştinţă. Din păcate, totul se petrece sub auspicii atât de nefavorabile. Am auzit deja multe despre dumneavoastră. V-aţi căpătat faima de-a fi unul dintre cei mai capabili medici, nu numai aici în împrejurimi dar de pe întreg pământul civilizat. Dacă este adevărat sau nu, nu ştiu întrucât nu sunt medic. Dar pe noi nu ne trataţi de parcă aţi fi cu adevărat acel despre care se vorbeşte. Faima poate că a fost exagerată.

   De ce voia Marian să-l aţâţe pe doctorul Thassa?

   Dorea să-l provoace? Răspunsul acestuia îmi dovedi că prietenul meu îi apreciase la justă valoare profilul psihologic.

   Doctorul Thassa se lăsă cuprins de mânie, întrucât fusese atins acolo unde îl durea mai tare:

   — Credeţi c-ar fi posibil ca lumea să-mi acorde pe nedrept prerogativele de care mă bucur? Vă voi dovedi contrariul. Veţi vedea lucruri pe care până acum le-aţi socotit imposibile. Mi-a reuşit să readuc morţii din nou la viaţă. Am studiat în corpul omenesc îndeosebi sensibilul sistem nervos motor şi l-am studiat temeinic ca nici un om înainte. Fiecare fiinţă vie are două feluri diferite de nervi. Nervi cu care simte, deosebit de sensibili şi nervi care îndeplinesc comenzile care vin de la creier, nervii motori. Ei sunt mesagerii rapizi, mult mai rapizi şi decât sunetul. Cu ajutorul unui curent galvanic am reuşit să pun din nou în funcţiune inima. Şi numai asta poate reprezenta o performanţă.

   — Asta puteţi s-o faceţi şi pe cadavrele noastre, după ce o să ne omorâţi, zâmbi Marian.

   Zâmbetul prietenului meu îl scoase cumva din cumpătul său pe doctor.

   — Nu cred nici o iotă din asemenea şarlatanii. Astea sunt trucuri ieftine, menite pentru spectacol, am spus eu.

   Cu asta l-am jignit de moarte pe doctorul Thassa, care deveni nespus de furios. Când era calm, vocea avea un ton plăcut, chiar simpatic, dar la furie devenea piţigăiată şi discordantă.

   — O să trebuiască să credeţi, domnilor! Vă voi convinge de contrariu. Voi începe curând experienţele. Fireşte, că veţi înţelege doar o parte mică din acestea şi nu vă voi explica în întregime, vă voi da câteva explicaţii doar de natură laică, atât cât să puteţi pricepe cu ce aveţi de-a face. Veţi vedea că n-am exagerat şi omenirea va deveni în curând nemuritoare şi nu numai ea, ci şi fiecare component al său, adică omul, în parte.

   — Credeţi că veţi face un bine astfel omenirii? Credeţi cu adevărat, domnule doctor Thassa, că există oameni cu experienţă care tânjesc să trăiască veşnic pe acest pământ?

   Doctorul Thassa se uită mirat la noi.

   — Toţi vor să trăiască veşnic, nici unul nu vrea să moară şi nici unul nu vrea să îmbătrânească! Voi readuce omului tinereţea veşnică.

   — Ei, vedeţi, asupra acestei teme, nu ne putem pune de acord, zâmbi din nou Marian.

   — Oamenii vor apela la doctorul Thassa, spuse doctorul, nu fără îngâmfare - asta era o altă trăsătură de caracter antipatică la omul acesta - când îşi va simţi sfârşitul apropiat şi doctorul Thassa va face dintr-un om bătrân din nou unul tânăr, dintr-o bătrână o adolescentă. Şi dacă totuşi aburul morţii i-a atins, doctorul Thassa îi va redeştepta din nou la viaţă.

   — Sărmanii morţi! îmi şopti Marian.

   Am căutat să schimb discuţia, întrucât comportamentul doctorului devenea tot mai greu de controlat.

   — Suntem interesaţi să vă vedem experienţele, domnule doctor. Când o să ne omorâţi? Şi cum? Când o să vedem experienţele, înainte de a ne ucide sau după ce ne veţi învia iarăşi? De ce ne mai omorâţi dacă după aceea ne veţi readuce din nou la viaţă?

   L-am pus fără să vreau pe doctor în încurcătură, după ce i-am demonstrat această lipsă aparentă de logică a faptelor sale.

   — După o oră de la sfârşitul experienţelor veţi muri, hotărî doctorul, dar de-o manieră plăcută, fără dureri. Veţi merge zâmbind într-o altă lume, dar deşi corpul vă va fi mort, creierul încă vă va lucra. Asta vă promit. Aşa că veţi simţi pe propriul corp că n-am exagerat cu nimic. După moarte veţi mai putea gândi încă vreo 24 de ore, creierul vă va mai trăi încă o zi. Din această stare îmi veţi fi recunoscători că v-am asigurat o moarte lină, fără dureri.

   — Păi vă mulţumim de pe acum pentru amabilitate, blândeţe şi omenie, spuse Marian cu o ironie rece. Dar nu credeţi că preţul acesta este prea ridicat? Este doar o prostie mai întâi să ne ucideţi, doar pentru a crede şi recunoaşte că un creier după moarte mai este în stare să funcţioneze şi să lucreze. De asemenea este o prostie să ne omorâţi pentru ca noi să nu vă trădăm secretul, că puteţi readuce la viaţă oameni care au murit deja. Tocmai această realizare medicală e menită a pune bazele faimei dumneavoastră. Dacă doriţi să-i ucideţi pe toţi aceia care vă cunosc secretul nemuririi, nu mai văd sensul de-ai mai face pe oameni nemuritori.

   — Motivul comportamentului meu, ne lămuri doctorul devenind din nou rece şi vorbind clar şi apăsat e că nu mi- am finalizat încă experimentele. Înainte de a o face, nu pot permite să transpare nimic. Pentru a lucra în linişte şi păstra secretul, am ales pustietatea junglei dar a trebuit să vă luaţi după mine şi să mă spionaţi. Iată de ce v-am hotărât moartea, de ce vreau să vă pedepsesc!

   Marian tăcu. Ca şi înainte obiecţiile noastre, aşa îl enerva pe doctor şi tăcerea noastră. Din nou continuă el:

   — Orice trădare a muncii mele dăunează omenirii. Nu cred c-aţi putea păstra tăcerea asupra celor pe care le-aţi auzit aici şi poate le veţi trăi şi de aceea, sunt nevoit să vă omor. Dar trebuie să muriţi cu convingerea c-o veţi face pentru o cauză bună, pentru progresul omenirii.

   — Acum ştiu, spuse Marian şi-o spuse cu atâta bucurie de parcă i s-ar fi luat un văl de pe ochi şi-ar fi descifrat secretul înscris într-o carte cu şapte peceţi. Experienţele pe care le faceţi costă nu numai o groază de bani dar şi multe vieţi omeneşti. Toţi oamenii vor condamna ceea ce faceţi aici, ca nişte crime pur şi simplu. Întreprinderea dumneavoastră e foarte periculoasă, întrucât - aşa cum aţi spus-o - mai aveţi nevoie de oameni pe post de cobai. Crimele şi atacurile vor continua aşadar.

   — Ce înseamnă moartea câtorva fiinţe puse-n balanţă cu ceea ce va câştiga umanitatea? Eu îi dăruiesc nemurirea şi de aceea, domnilor, nu mă consider deloc un criminal. Cu animale, din păcate, nu pot face experienţe. Animalele n-au perfecţiunea genetică a omului, sunt doar nişte mamifere, dar omul este mai mult decât atât.

   Pe măsură ce înaintam în discuţii aveam impresia că doctorul Thassa ne privea tot mai mult ca pe nişte colegi de profesie.

   Aş fi preferat mai degrabă să ne lase-n pace, ca să putem discuta între noi diferitele posibilităţi de eliberare.

   — Dacă nu aţi fi perseverat să vă amestecaţi în lucrurile care nu vă privesc aţi fi putut fi cruţaţi de tot ce vi se va întâmpla, continuă netulburat doctorul Thassa. Orice progres necesită costuri şi vieţi omeneşti. Nu trebuie să fim nici meschini şi nici sentimentali şi trebuie să-i acordăm omului demnitatea cuvenită. Aşa vă cer dumneavoastră, domnilor, mai ales că sunteţi căliţi în atâtea aventuri

primejdioase.

   Am păstrat tăcerea. Ce puteam să mai spunem în plus?

   — Pentru puţinele vieţi pe care le sacrific pentru experienţele mele, milioane de oameni vor putea mai târziu trăi veşnic.

   Cu asta, doctorul Thassa îşi consideră încheiată dizertaţia şi se pregăti să părăsească încăperea. Marian intenţionă pentru o clipă să-l recheme, vedeam c-ar fu vrut să-i pună o întrebare, dar mai apoi se răzgândi, aşa că doctorul dispăru.

   După ce-am fost lăsaţi singuri, Marian îmi şopti:

   — Doctorul Thassa e nebun, Robert! Să sperăm că apare repede Pongo, altfel vom ajunge într-o situaţie tare neplăcută.

   — N-am putea oare să ne eliberăm singuri?

   — Dacă nu apare Pongo, îmi mai pun nădejdea numai în experienţele doctorului, Robert. Poate că vom găsi cu ocazia asta vreo posibilitate favorabilă de evadare. Va trebui să admitem că sunt interesante şi mai valoroase, mai degrabă, decât să le respingem şi să le condamnăm. În orice caz sper să câştigăm timp prin asta şi asta-i lucrul principal!

   — Mr. Watson ne va căuta şi el, Mariane, dacă la timpul cuvenit nu vom fi la locul de întâlnire. Poate va presupune c-am plecat de unii singuri în pădure şi ne va urma.

   — Ce poate că facă el singur, Robert?

   Între timp m-am străduit să-mi slăbesc legăturile dar Marian avusese dreptate. Erau atât de măiestrit făcute încât orice încercare de eliberare n-avea alţi sorţi de izbândă decât că tăiau mai mult în piele şi provocau noi dureri şi suferinţe. Mi-am dat seama că nu ne vom putea elibera singuri.

   După ce trecu o oră, doctorul Thassa s-a înapoiat în încăpere.

   — Acum puteţi asista la experimentele mele, domnilor. Dar trebuie să-mi iau pentru început câteva măsuri de siguranţă. O injecţie vă va paraliza corpurile, lăsându-vă neatinse facultăţile mintale, aşa încât veţi putea auzi şi vedea totul. Vă voi putea elibera astfel de povara legăturilor. Acţiunea serului ca dura numai două ore, după care veţi ajunge din nou în deplinătatea forţelor fizice. Dar

până atunci vă voi fi legat din nou.

   Am privit repede-n jur spre Marian, care-mi făcuse semn. Am înţeles imediat despre ce-i vorba.

   Doctorul Thassa îi dezvelise mai întâi braţul lui Marian şi-i pregăti mâna pentru injecţie. Când voi să-nţepe sau chiar înţepă, Marian îţi retrase brusc braţul. Doctorul Thassa zâmbi compătimitor.

   — O mică înţepătură care-i enervează pe marii aventurieri! A durut puţin, ce-i drept, dar va trece în curând. Ei, totu-i în ordine?

   Doctorul îşi scoase prevăzător acul seringii din vena lui Marian şi se-ndreptă înspre mine, pentru a-mi aplica acelaşi tratament. Dar şi eu am tresărit brusc sub înţepătura acului, ceea ce avu darul să-l scoată din sărite pe doctorul Thassa.

   Un simţământ plăcut mă înmuie acum şi simţi cum muşchii mi se destinseră. Mi se păru treptat că nu am nici o greutate, ca şi când aş fi fost lipsit de corp. Creierul meu păru să-mi rămână singurul „eu".

   Doctorul Thassa urmări efectul injecţiilor, dădu numai din cap, ne eliberă de legături şi ne transportă, mai întâi pe Marian şi-apoi pe mine, afară din pivniţă.

   Sus, am fost plasaţi în câte un fotoliu comod, într-o încăpere care primea o lumină filtrată prin ferestre de afară.

   Nu-mi puteam întoarce capul spre Marian, care stătea în stânga mea. Ochii mei, încremeniţi, erau îndreptaţi spre o masă mare pe care stăteau mai multe aparate şi retorte. Doctorul îşi făcu de lucru cu această aparatură, descoperi mai multe vase din instrumentarul său de sticlă şi spuse:

   — Ceea ce vedeţi acum, este o inimă de om plutind în lichidul acesta. Voi face să treacă un curent electric prin ea, inima e încă vie. Arterele sunt bine legate, circulaţia sanguină este limitată la minimum. Inima nu mai are corpul pe care să-l menţină în funcţiune dar bate regulat ca şi cum încă ar dispune de acel corp. Un dispozitiv din mecanism de ceasornic, care menţine bătăile inimii la intervale regulate, e tot ce e necesar aici.

   Marian şi cu mine priveam uimiţi măiestria asta artistică.

   — Inima a bătut acum vreo 14 zile în pieptul unui tânăr indian, care mi-a adus „Spiritul Junglei" adică tigrul pe care l-aţi ucis.

   Atât de calm, despre astfel de lucruri, nu putea vorbi decât unul care-şi pierduse minţile, asta ne era din ce în ce mai clar.

   Omul era mai periculos decât un asasin obişnuit, care-şi lasă să moară imediat victimele.

   — Uitaţi-vă, domnilor, spre cutiile de pe masă, cutiile

astea de lemn, asemănătoare unor pendule. Astea conţin unele dintre cele mai fine lucrări ale mele. Veţi vedea corpul unui om într-o cutie ca asta, menţinut în viaţă doar atât cât şi cum voi decide eu. Cutia este similară unui frigider şi asigură o temperatură joasă, necesară pentru păstrarea şi conservarea celulelor corpului. Pentru ca să nu îngheţe şi pentru a menţine buna funcţionare a organelor, corpul este îmbălsămat cam în acelaşi mod în care egiptenii îmbălsămau mumiile. Gândiţi-vă numai: în afara

temperaturii scăzute, dar nu într-atât încât să paralizeze organismul, în interiorul corpului am produs căldură artificială cu ajutorul curentului electric. Când inima, asemenea unui ceasornic este pusă în mişcare, un curent electric străbate corpul care activează anumiţi nervi în creierul omului. El poate chiar să vorbească. Fiţi atenţi, veţi vedea numaidecât!

   Doctorul Thassa, după ce deschise cutia, continuă să lucreze la diferite sârme şi legături. Indianul cel în vârstă, care se vedea din cutie, era complet dezbrăcat iar pielea era brăzdată de zbârcituri adânci. Nu făcea impresia unui mort, ci mai degrabă a unui adormit.

   — Prietenul meu e aici, continuă să spună doctorul Thassa, nu are nevoie de hrană. Asta e practic. E conservat, cum s-ar spune şi-n felul acesta oamenii ar putea trăi în viitor. Asta scuteşte pe oameni de povara hranei care s-ar ivi dacă s-ar instala nemurirea. Încă câteva secunde, domnilor. Ceasul va începe imediat să bată.

   În lumina vie care răzbătea prin oberlichtul de sus, puteam vedea totul cu claritate, nu eram deloc hipnotizaţi. Ceea ce se vedea erau lucruri reale iar de o mistificare sau iluzie optică nici nu putea fi vorba.

   Orologiul uman începu să bată. Patru lovituri de gong străbătură încăperea. Când ultima lovitură de gong, ecoul ei mai bine spus, se stinse, indianul mort păru să deschidă gura, ochii îi căpătară o strălucire vie, se uită fix înainte, de parcă ar fi vrut să-şi amintească ceva, apoi spuse tare şi perceptibil:

   — Ora 16 - adică ora patru după amiază.

   Cuvintele părură să fi fost spuse de indian cu greutate. Acum închise ochii şi rămase liniştit în cutia sa.

   — Ei, ce spuneţi acum? întrebă doctorul Thassa, căutând aprobarea şi recunoştinţa noastră.

   De vorbit, nu puteam vorbi şi asta era bine! Poate am fi spus ceva ce nu i-ar fi plăcut deloc doctorului. Mă aşteptam să spună ceva ce ar fi însemnat sentinţa noastră la moarte. Dar experienţele încă nu erau terminate, continuă să manevreze eprubete, pahare şi aparate în jur.

   În cele din urmă zise:

   — V-aş lăsa cu plăcere viaţa domnilor, întrucât acum sunteţi convinşi de utilitatea experienţelor mele şi nu-mi luaţi în nume de rău c-am sacrificat câteva vieţi omeneşti pe altarul ştiinţei, dar nu pot avea încredere în dumneavoastră. Şi cele două ajutoare pe care le am, îmi dau suficientă bătaie de cap, întrucât din invidie colegială m-ar trăda într-o zi. Trebuie, deci să vă ucid domnilor, dar aşa cum am mai spus, fără dureri şi cât mai omeneşte. Vă voi arăta ce-am realizat până acum, pentru ca conştiinţa dumneavoastră să ducă-n lumea de dincolo sentimentul real, că nu v-aţi jertfit vieţile pentru o cauză neînsemnată. Poate că veţi fi doi dintre ultimii oameni care veţi mai întreprinde călătoria aceasta în necunoscut.

   Doctorul Thassa ne prezentă într-adevăr tot ceea ce „comisese" până acum. Spun „comisese", întrucât faptele sale se asemănau acelora a unui descreierat.

   Iar noi, pentru a-i păstra buna dispoziţie, ne comportam de parcă am fi admirat tot ce ne arăta. Asta nu era greu întrucât nu ne puteam nici mişca nici vorbi. De fapt, în interior continua să ne muncească gândul cum ne-am putea elibera mai repede.

   Încă o oră mai durară experienţele doctorului Thassa. Aşteptarăm înfriguraţi ca efectele injecţiei să se estompeze.

Cu intenţie am tresărit amândoi când Thassa ne făcu injecţia. În felul acesta o parte din ser se pierduse şi nu se- nscrisese în circuitul nostru sanguin, ci s-a prelins pe piele. Speram ca doctorul, în starea lui de euforie, să nu fi observat. Speram ca înainte de trecerea celor două ore să fim în posesia tuturor facultăţilor noastre fizice. Deja am început să simt un tremurat şi o furnicătură în întreg corpul. Treptat îmi reveniră toate puterile. Nu puteam însă sări în picioare să-l neutralizez pe doctorul Thassa întrucât circuitul sanguin nu se restabilise pe deplin şi nu mă puteam baza în întregime pe muşchii şi forţele mele.

   Când doctorul ne întoarse din nou spatele, m-am uitat spre Marian. Acesta îmi făcu semn din cap. Doctorul începu din nou una din interminabilele sale prelegeri şi despre faptul că în curând succesele îl vor face cel mai renumit doctor de pe suprafaţa pământului.

   Fără să-mi mişc corpul, m-am uitat după vreo armă prin preajmă. Pe masă se găsea un păstrător masiv de scrisori din marmură. Ăsta ar fi intrat în planurile mele. Am aşteptat până ce doctorul ne-a întors din nou spatele şi-am ţâşnit în sus, în acelaşi moment a sărit şi Marian. El mi-o luă înainte, puse mâna pe un ciocan de fier de pe masă şi-l lăsă să cadă peste capul doctorului destul de uşor, dar totuşi suficient cât să se prăbuşească la pământ. L-am ridicat şi l-am legat, punându-l să stea într-unul dintre fotolii.

   — O jumătate de oră va mai dura amorţeala, Robert. Să percheziţionăm între timp casa, poate mai găsesc victime care mai pot fi salvate.

   — Şi fiica emisarului, Mariane?

   — Nu, nu cred că se găseşte aici. Dar să cercetăm totuşi!

   În urma cercetărilor noastre, am găsit în pivniţă un

număr de animale bine îngrijite, şobolani, hamsteri, şoareci şi o pereche de căţei, pe care doctorul Thassa dorea să-şi completeze experienţele.

   Mai zăcea un tânăr indian acolo, rănit şi fără cunoştinţă, pe care cu siguranţă că-l atacase tigrul şi fusese târât aici.

   I-am spălat rănile, l-am pansat şi l-am adus din nou în simţiri. El ne-a adeverit spusele, cum că ademenit de recompensa mare a pornit să caute urmele fetei dispărute a diplomatului englez. Mulţi oameni din Katmandu credeau că-n dosul dispariţiei acesteia se ascundea însuşi doctorul Thassa. De când fusese doborât de către tigru nu-şi mai recăpătase cunoştinţa.

   Curând îl părăsiră din nou puterile şi recăzu în leşinu-i de odinioară. L-am pansat destul de bine, astfel încât nu mai era în pericol de moarte. Pierderea masivă de sânge îl slăbise desigur dar asta era tot.

   — Dar unde sunt ajutoarele doctorului Thassa? am întrebat eu.

   — Nu ştiu, Robert. Poate vin în curând. Să mergem din nou îndărăt în laborator. Doctorul Thassa îşi va fi recăpătat între timp cunoştinţa.

   Când am pătruns în încăperea prevăzută cu oberlicht, doctorul Thassa începu deja să se mişte. Câteva minute mai târziu, deschise ochii şi se uită uimit la noi. Păru să-i revină memoria pentru că în ciuda legăturilor se încordă din răsputeri, răstindu-se la noi.

   Ce era de făcut cu omul ăsta? În Katmandu nu-l puteam transporta, aşadar unul dintre noi trebuia să rămână aici, iar celălalt să se reîntoarcă în oraş pentru a înştiinţa poliţia.

   Marian păru să-mi ghicească gândurile, când mă întrebă:

   — Ai vrea să rămâi singur în casa asta misterioasă? Nu? Atunci du-te în oraş! Să sperăm că te vei întâlni cu Pongo!

   Deodată doctorul Thassa, care păru să se liniştească, ne zise:

   — Nu trebuie să vă fie frică domnilor, că ajutoarele mele vin azi aici. M-aţi întrecut în viclenie, astfel încât munca mea este distrusă. N-am nici un chef să mai trăiesc în continuare. Micul inel de la mâna mea conţine otravă, pe care tocmai am luat-o. În câteva minute totul se va fi terminat pentru mine. Am o dorinţă, pe care nu i-o puteţi refuza unui mort. Aşezaţi-mă, după ce voi muri în cea mai adâncă pivniţă a mea, a cărei trapă o veţi găsi în colţul din stânga a temniţei noastre de odinioară. Vreau să fiu înmormântat la locul meu de muncă, unde am dorit să dobândesc un renume nemuritor. Îmi promiteţi atâta lucru, domnilor?

   Vorbea tot mai greu şi vorbele îi ieşeau numai cu greutate de pe buze. Deşi fusese un nebun periculos, nu doream să-i refuzăm ultima dorinţă. Doctorul închise ca izbăvit ochii, după ce-i promisesem cele cerute, mai zvâcni o dată şi recăzu înapoi. Doctorul Thassa era mort.

   Ne-am uitat unul la altul. Cu-n incident de felul acesta, n- am contat. După ce ne-am convins că murise într-adevăr i- am luat legăturile şi l-am transportat în pivniţă, pe care am găsit-o uşor.

   Acolo, l-am aşezat pe doctor la pământ, am tras trapa şi ne-am dus la tânărul indian, care între timp îşi recăpătase cunoştinţa. Încă nu putea să meargă, aşa că a trebuit să facem o targă, pentru a nu-l lăsa singur în această casă îngrozitoare. Armele noastre le-am găsit în sufrageria doctorului. Acum ne simţeam din nou siguri.

   Pe drumul spre Katmandu ne-am schimbat de câteva ori în faţa şi-n spatele tărgii cu care-l transportam pe indian. Fără alte întreruperi am ajuns în Katmandu şi l-am predat pe indian încredinţându-l autorităţilor spitaliceşti englezeşti ale oraşului, care erau deja în alertă.

   Pongo nu era în hotel, de asemenea nici Maha. Marian voia mai întâi să aştepte întoarcerea prietenului nostru negru, înainte de a anunţa poliţia. Dar veni noaptea şi Pongo nu se mai întoarse.

   Să fi rămas în pădure?

   Ne-am interesat la hotelier, dacă noaptea trecută Pongo rămăsese în hotel. El nu putu să ne dea nici un răspuns.

   Asta nu spunea nimic, întrucât Pongo, dacă voia, rămânea mereu neobservat.

   Pe la ora 21, ne-am întâlnit cu Mr. Watson, care ne-a întâmpinat cu un potop de reproşuri pentru că l-am făcut să aştepte zadarnic. Marian îl consolă şi reluă firul discuţiei noastre asupra dispariţiei fiicei emisarului englez.

   — A fost găsită fata, Mt. Watson?

   — Din păcate, nu încă, veni răspunsul. Cred, cu siguranţă, că doctorul Thassa se ascunde în spatele întregii afaceri, deşi nici un om nu i-ar putea-o dovedi. L-am întâlnit acum o oră pe doctorul Thassa pe şosea.

   — Pe cine ai întâlnit? îl întrebă brutal Marian.

   Asta nu se poate întâmpla!

   — De ce nu, domnule Farrow? Crezi cumva că nu l-am recunoscut? Nu, chiar acum o oră a trecut pe şosea spre oraş. Permiteţi-mi domnilor! Pot să jur că l-am văzut pe doctorul Thassa acum o oră.

   Marian scutură capul. Nici el nu-şi putea crede urechilor. Ne-am uitat înspăimântaţi unul la celălalt.

   — Să ne fi înşelat, Robert? Să nu fi fost mort? Aşa părea atunci! Acum să mergem de îndată la poliţie, să relatăm totul sub protocol. Să sperăm că Mr. Watson s-a înşelat!

   Reporterul ne auzi vorbele şoptite.

   — O greşeală este absolut exclusă, domnule Farrow!

   — Poate că doctorul Thassa are dublură? am spus eu, cuprins de presimţiri negre.

     Himalaya swu Ltfj mal înalţ lanf miflitaf de pe Piirims hm wwf im cimpiti sndo-^md h sud v W^i. lomeaztI o hnm)

muurulu. in spictat tiimimu înire tteftrtvrtk mniom ale Asiei C trswk ,i tropicale ak ^fei du iW tfiwftf /ta/tinj .rawf munţii cti mi smeri JV p?,-lrt'r ^ ^ ™ [kitie

tutremtv din zorfi certifică faptul fii muniţii & f r în pwzwt- '-îmiui ilimtms rtprtzmi şt paradisul ufainipibr

AVENTURA LUI PONGO

   PE DRUMUL SPRE SEDIUL POLIŢIEI, m-am gândit dacă doctorul ne pregătise o altă comedie. Am vrut să mă adresez lui Marian, dar am lăsat-o baltă întrucât Mr. Watson ne însoţea şi Marian nu-i povestise încă nimic de sinuciderea doctorului.

   Unde putea să se ascundă Pongo? Speram că-l vom găsi din nou în hotel, când ne vom întoarce de la poliţie.

   În clădirea poliţiei am avut de aşteptat o jumătate de oră înainte de a ne putea adresa comisarului de serviciu.

   Marian stătu mai încolo mormăind, în timp ce eu mă întreţineam, cu reporterul.

   Comisarul Witho făcu ochii mari, în timp ce-i povesteam aventura noastră. Nu voia să creadă că Thassa era un răufăcător şi spunea că va face mai întâi cercetări înainte de a-l acuza de ceva.

   Marian fu destul de precaut ca să descrie starea în care l- am lăsat pe doctor în casa din junglă, drept „probabil mort".

   Era posibil, spune el, ca doctorul să nu fi murit şi să se fi întors iarăşi în Katmandu.

   — Scuzaţi-mă, domnilor, dacă vă mărturisesc deschis că ţin raportul dumneavoastră ca foarte improbabil. Va trebui mai întâi să mă conving sigur că aşa stau lucrurile. Veniţi mâine dimineaţă pe la ora nouă şi vom merge împreună în junglă. O să-mi arătaţi la faţa locului ce s-a întâmplat. Tigrul va rămâne oricum acolo.

   La tigru încă nu mă gândisem. Acum mi-am amintit că la reîntoarcere nu l-am mai văzut pe cărarea unde-l lăsasem. Marian nu zise nimic în plus, îşi luă numai un „bun-rămas" politicos de la comisar. De-abia ajunşi în camera noastră, l- am făcut atent asupra acestui lucru.

   — L-ai mai văzut pe tigru în luminişul unde l-am răpus?

   — Nu, Robert şi asta mi-a dat de gândit de-abia în clădirea poliţiei. Poate că doctorul Thassa l-a îndepărtat din drum.

   — Atunci trebuie să-l găsim în casa acestuia.

   Mr. Watson ne întrebă odată ajunşi la hotel unde ne însoţise, dacă nu intenţionăm înainte de sosirea poliţiei să mai facem o vizită nocturnă în casa doctorului din junglă. În acest caz din urmă ar fi fericit să ne însoţească.

   — Întrucât suntem convocaţi de către comisar la ora nouă, n-am putea-o face decât noaptea, dar nu prea ar avea rost. Aş vrea mai degrabă s-aştept venirea lui Pongo, care ne poate aduce noutăţi, se pronunţă Marian.

   — Bine, atunci ne vedem mâine dimineaţă devreme.

   Cu aceste ultime cuvinte reporterul se-ndepărtă.

   Oboseala pe care Marian o afişa în vorbe şi prin căscat în

decursul discuţiei cu Mr. Watson dispăru acum, de-ndată ce reporterul îşi luase tălpăşiţa şi rămăseserăm singuri. Stinse lumina în camerele noastre şi deschise geamul. Cu destulă uşurinţă puteam ajunge de aici pe acoperişul unui şopron şi de acolo, în curte.

   Odată ajunşi în curte, am aşteptat până ce reporterul a părăsit hotelul şi l-am urmărit de la o anumită distanţă.

   Comportamentul lui Marian mi se păru inexplicabil. Îi dădea cumva de bănuit comportamentul reporterului?

   Cu destulă greutate am putut să-l urmărim pe reporter, mai ales că acesta se întorcea des să privească în spate. Până la urmă nu ne-a observat însă.

   Spre mirarea mea, acesta părăsi oraşul şi-o luă în direcţia junglei. Imediat ce se apropie de pădure, dispăru în ea. Marian îmi şopti:

   — Mr. Watson mi se pare tot mai greu de înţeles.

   Mai întâi face o bună impresie, când ne întreabă despre scopurile prezenţei noastre aici, iar acum merge singur la locuinţa doctorului Thassa. Cred că ne-a atras mai curând atenţia asupra acestuia, pentru a ne ocupa de dânsul mai întâi şi a-i cădea apoi mai repede şi mai uşor în cursă.

   — Nu prea îmi vine să cred ce spui, Mariane. Doar s-a bucurat extraordinar când a auzit pomenindu-se numele noastre.

   — Totul ţine de regie, Robert. Dar să facem un mic înconjur! Dacă ne grăbim, poate ajungem la casa doctorului Thassa încă înaintea reporterului.

   După un marş forţat am ajuns în faţa casei doctorului. Să

mai fie încă doctorul în pivniţa unde l-am dus?

   Să ne fi turnat gogoşi Mr. Watson sau doctorul „înviase" cu adevărat din morţi?

   La lumina lămpilor de buzunar am cercetat totul, toate încăperile casei. În laborator nu-mi venea să cred ochilor, lipseau într-adevăr nişte aparate pe care le-am văzut acolo. Încăperea semăna cu un birou normal de lucru.

   În pivniţă nu am găsit din nou nimic. Nici animalele de experienţă şi nici trupul doctorului Thassa. Ce să însemne asta? Dacă convocam aici poliţia, ne-ar fi râs în faţă şi ne-ar fi acuzat de febră sau delirium tropical. Deodată Marian îşi stinse lumina lămpii sale de buzunar şi-mi apucă braţul.

   — Vine! îmi şopti el şi mă trase îndărătul unei ferestre masive, care ne putea acoperi.

   La început n-am auzit nimic, apoi se auziră paşi uşori şi în cele din urmă uşa fu deschisă şi în lumina palidă a lunii apăru chipul lui Mr. Watson.

   Fără să facă un zgomot, se-ndreptă spre un dulap din perete, îl deschise şi scoase ultimul perete al dulapului afară. Am auzit un clinchet metalic şi-apoi scăpără lampa unui aparat de radio în încăpere.

   Foarte curând îmi fu clar că nu era vorba nu numai de un aparat de recepţie ci chiar şi de emisie, fiind un aparat combinat, recepţie-emisie. Reporterul pregăti aparatul şi dădu câteva semnal.

   Nu dură mult până ce primi răspuns. În sfârşit, l-am auzit spunând:

   — Domnii dorm în hotelul lor. Au înştiinţat poliţia şi vor fi mâine la nouă din nou acolo. Comisarul va studia dovezile împreună cu dânşii. Am mers din această cauză la casa din pădure pentru a distruge toate urmele dar am constat că totul este-n regulă.

   Interlocutorul lui Mr. Watson îi răspunse ceva dar n-am înţeles ce, întrucât Mr. Watson îşi trase casca peste urechi. După o scurtă pauză continuă:

   — Bineînţeles c-am spus domnilor că v-am văzut, dar n- au vrut să creadă. Ştiu deja că moartea dumneavoastră nu-i decât un şiretlic. Nu cred că vor avea succes mâine dimineaţă. Dacă comisarul va veni mâine la casa din pădure şi va găsi totul în ordine, va blestema c-a făcut drumul de pomană. Va trebui să susţineţi, domnule doctor, c-aţi construit casa din pădure ca şi o casă de odihnă şi recuperare. După orele de muncă şi practică chimică, unde puteţi îmbina plăcutul cu utilul, refăcându-vă şi studiind totodată. Hm, înţeleg. Negrul încă nu s-a întors. Nici domnii nu ştiu unde a rămas. Nu cred c-ar trebui să ne facem griji din cauza asta. Se ştie că negrii de-abia pot să gândească. Bine, domnule doctor! Vă mai sun mâine dimineaţă la ora zece din nou. Încheiat!

   Din păcate, n-am putut înţelege răspunsul doctorului dar şi fără asta aveam o reprezentare veridică a adevăratei stări de lucruri. Eram zguduit de jocul dublu făcut de acest reporter. Asupra motivaţiei n-aveam habar momentan.

   Watson închise dulapul din colţul camerei de unde scosese aparatul şi dădu să părăsească casa. Când ajunse afară - şi asta am putut-o observa din colţul geamului nostru destul de bine - tresări speriat şi se dădu înapoi. În lumina razelor de lună o siluetă nemişcată apăru în faţa reporterului privindu-l cu atenţie. Mr. Watson se întoarse în goană în casă şi închise uşa. Silueta întunecată dispăru în secunda următoare.

   Trecu un timp îndelungat fără ca să se petreacă nimic. Poate Watson putea să observe din colţul unde se refugiase unde sau măcar direcţia în care dispăruse silueta.

   Reporterul prinse din nou curaj şi reieşi din casă, dispărând repede în tufişuri.

   — A fost Pongo acela de adineauri, Robert, îmi şopti Marian.

   Am aprobat în tăcere. Na trebuit să aşteptăm prea mult până ce apăru şi uriaşul negru, cu Maha lângă el.

   — Pongo are multe de spus, bine că Masser aici!

   — Unde ai stat ascuns atâta timp, Pongo? întrebă Marian.

   — Să vorbim mai încet, l-am avertizat eu.

   — Masser poate vorbi tare. În casă nu este om, Pongo căutat.

   — De unde ai ştiut c-am rămas înăuntru, Pongo? îl întrebă mai departe Marian, înăuntru casei mă refer.

   — Pongo văzut cum Masser vine, masser Winston nu om

bun, Pongo bănuit la el.

   — Te-am aşteptat mult Pongo, am crezut că vii ca să ne eliberezi.

   — Când Masser împuşcat tigru, Pongo văzut om cum fuge. Pongo fugit după el, om fugit în peşteră, Pongo s-a dus după el. Omul ameninţat Pongo cu pistol apoi închis în peşteră. După ce Pongo rămas singur şi om plecat, în peşteră Pongo găsit alte încăperi unde este fata, fiică de la „trimis englez".

   — Ai găsit fata? exclamă Marian bucuros. Povesteşte mai departe, unde se află acum?

   — Pongo vorbeşte cu fata, foarte speriată, apoi ascunde bine. Ca om răi să nu găsească. Pongo caută mai departe-n peşteră, găsit gang, care vine aici la casa din pădure. Pongo vede cum doctor Thassa duce în pivniţă dat trebuie să păzească om rău care se ascunde în casă. Masser părăseşte casa cu indian bolnav. Om rău coboară în pivniţă, scoate pe doctor afară. Doctorul face iarăşi bine, împreună cu om rău părăseşte casa din pădure, merge în oraş. Pongo urmăreşte. Masser merge la spital. Pongo cu Maha merge să ia fata de la „trimis englez". Apoi vine Masser om rău, ascultă cu atenţie, apoi intră înăuntru. Pongo rămâne afară, bagă de seamă asupra om rău. Om rău scapă apoi.

   Raportul lui Pongo a fost o performanţă şi aşa de mult nu l-am auzit vorbind aproape niciodată.

   Acum sosise deci pentru a ne ajuta.

   — Pongo a văzut mai multe, continuă deodată uriaşul. Când Pongo a ajuns aici, doctorul goleşte camera mare, Pongo vede uşa secretă, altfel Masser nu poate găsi.

   — De asta trebuie să ne urmezi, Pongo! E bine să ştim unde au dispărut aparatele. Poliţia nu ne va crede pe cuvânt altfel.

   Pongo o luă înainte. Nu ne-am aprins lanternele de buzunar imediat pentru că uriaşul părea să cunoască aici fiecare piatră în acre colţ se găseşte. În pivniţă Pongo ne arătă uşa secretă, după care ne-am aprins lămpile de buzunar. Am deschis numaidecât uşa şi ne-am pregătit să păşim înăuntru, când Pongo ne strigă:

   — Pongo veghează sus!

   — Bine, du-te sus, Pongo, poate că duşmanii se vor întoarce.

   După ce Pongo dispăru, am început să căutăm camera cu toată atenţia. Era mare şi mobilată elegant. Toate aparatele, pe care le-am văzut sus, erau depozitate acum aici. Mă miram numai cum de-a reuşit doctorul să facă asta într-un timp atât de scurt. Văzusem de-acum destul, aşa c-am zăvorât din nou uşa secretă. L-am luat pe camaradul nostru negru şi-am ieşit să mergem la peştera unde era ascunsă fata emisarului englez. Aproape că ne-a căzut de gât când a aflat că ne numim Farrow şi Bertram. Ne-a povestit cum după ce a băut în după-amiaza aceea o cafea, a adormit şi s-a trezit în văgăuna aceea din peşteră. Doctorul Thassa o vizitase apoi şi-a ameninţat-o că va servi drept cobai, experienţelor sale dacă nu va consimţi să devină soţia lui. Ia promis că va fi de acord dar să-i dea timp de gândire câteva zile, pe care doctorul, mărinimos i le acordă.

   Când l-a văzut pe Pongo în faţa ei a crezut la început că doctorul Thassa l-a trimis pe uriaşul negru ca să-i ia viaţa.

   A fost, în final, extrem de bucuroasă să afle că acesta era mesagerul nostru şi că noi eram în apropiere şi intenţionam s-o eliberăm. Fără şovăire i se încredinţă lui Pongo şi-i îndeplini indicaţiile, deşi i-ar fi plăcut s-alerge mai degrabă acasă.

   Am condus-o pe tânăra fată prin gangul de legătură în camera doctorului Thassa, unde ne-am instalat comod. Voiam să ne mai tragem sufletul înainte de-a porni din nou în marş spre Katmandu. N-am ţinut cont însă de uneltirile doctorului Thassa. Întrucât Pongo stătea de veghe afară, ne-am simţit atât de în siguranţă încât ne-am permis să ne- aprindem în întuneric câte o ţigară. Stăteam tăcuţi acolo, în tăcerea care cuprinsese casa misterioasă a doctorului. Am reconstituit pe plan mintal întâmplările de pân acum cu doctorul Thassa.

   Unde ar fi putut fi în clipa de faţă? Speram să-l putem repede dovedi şi preda în mâinile autorităţilor în drept.

   La uşă mi se păru că aud un zgomot suspect, aşa încât am ridicat pânditor capul. Marian procedă la fel.

   Să se fi întors doctorul Thassa? Nu părea probabil! Pongo

l-ar fi văzut şi ne-am fi pus în gardă.

   Trebuia să ne fi înşelat, întrucât mult timp, totul rămase liniştit. Poate trosnise vreun lemn, doar se ştie că şi după ani de zile lemnul de construcţie mai pârâie!

   Ne-am cufundat din nou în jilţurile moi fără să bănuim că adversarul nostru nu era decât la câţiva paşi în spatele uşii, ascuns acolo.

   Deodată mă cuprinse o oboseală ciudată, am vrut să deschid gura să-i dau de ştire lui Marian dar nici un sunet nu-mi ieşi de pe buze.

   Ca prin ceaţă am văzut că şi Marian se cocârjase în jilţul său. Apoi mă cuprinse cel mai adânc întuneric.

ÎN MÂINILE UNUI NEBUN

   M-AM DEŞTEPTAT ÎN RÂSETELE UNUI ISTERIC. O lumină orbitoare domnea în încăpere iar în faţa mea stătea doctorul Thassa.

   — Cred că nici n-aţi visat vreodată că voi reveni din nou la viaţă şi vă voi aduce din nou în puterea mea, domnilor. Mr. Watson este neîndemânatic, v-a pus pentru a doua oară pe urmele mele. Dacă n-aş fi prevăzut totul. Mi-ar fi mers destul de prost. Lui Watson nu i-a reuşit fără ajutorul meu să mânuiască aparatul de emisie-recepţie. A tot umblat la el până l-am auzit şi m-am grăbit încoace. Cât de repede am ajuns, vă puteţi imagina şi singuri. Pongo şi ghepardul au fost scoşi din luptă cu micile mele săgeţi otrăvite iar dumneavoastră înşivă, domnilor, aţi fost ameţiţi cu ajutorul unui praf, pe care l-am suflat pe gaura cheii. Îmi pare rău că a trebuit s-aplic acelaşi procedeu şi-n cazul tinerei doamne ce vă acompaniază. Mă consolez că ştiţi cât de valoroase sunt experimentele pe care le fac şi de aceea, veţi înţelege de ce nu vă pot reda libertatea.

   — V-aţi gândit bine. Domnule doctor, că tânăra doamnă, de care aminteaţi aici, nu vă va deveni niciodată soţie, dacă vă veţi pune în aplicare planurile?

   — Puteţi fi liniştiţi şi-n această privinţă, domnule Farrow. Mă voi căsători cu dânsa fără s-o întreb şi ea ştie, că vorbesc foarte serios.

   Până acum fiica emisarului nu scoase nici o vorbă. Plină de groază şi repulsie, se uită la doctorul Thassa, îl privi pe Marian şi spuse:

   — N-o să fim multă vreme în puterea doctorului Thassa. Bine că complicele său a fost arestat.

   Am rămas uimit de cele auzite. Tânăra intenţiona să-l sperie pe doctorul Thassa, ceea ce-i reuşi pe deplin.

   Acesta păli şi întrebă în grabă:

   — Cine a fost arestat? A comis domnul Watson vreo greşeală şi s-a trădat?

   — Poliţia trebuie să descindă în curând aici, spuse acum

Marian. Să sperăm că va fi destul de promptă pentru ca să vă aresteze.

   Doctorul Thassa se grăbi să se ducă înspre geam, îl văzu pe Pongo întins în faţa casei sale şi se repezi deodată afară, pentru a-l căra undeva de acolo. Fiica emisarului englez începu să râdă încet.

   — Acum i s-a făcut teamă, domnilor. Să sperăm că n-am spus ceva nepotrivit ce ne-ar putea înrăutăţi situaţia! Sigur că va întreprinde tot ce-i stă în puteri ca să facă să dispărem, astfel încât poliţia să nu-i pună întrebări şi să nu observe nimic.

   — Atât de repede nu va putea ucide trei oameni sau chiar patru, fără să lase nici o urmă. Ne va închide undeva, sunt sigur. Poate vom reuşi să ne eliberăm. Să câştigăm timp rămâne obiectivul nostru principal, sublinie Marian.

   Doctorul Thassa reveni în cameră, se repezi spre mine şi mă înşfăcă, fără ca să pot opune nici o rezistenţă, legat cum eram şi mă târî de acolo.

   Dispunea de-o putere mare, întrucât fără să facă eforturi vizibile mă duse-n pivniţă pe sus şi mă aruncă printre aparatele şi ustensilele sale.

   Maha şi Pongo aterizaseră înainte acolo şi-acum urmă Marian şi fata. Thassa părăsi încăperea fără să ne mai adreseze un singur cuvânt, părând să se grăbească foarte tare.

   — Să-ncepem, Mariane, să ne slăbim unul altuia legăturile, am propus eu.

   — Putem încerca, Robert, deşi nu cred că vom reuşi. Cunoşti doar arta doctorului de-a face legături. După ce se va trezi Pongo, vom avea mai mulţi sorţi de izbândă, dată fiind puterea acestuia. Dar să-ncercăm totuşi!

   M-am rostogolit spre Marian şi-am încercat să-l slăbesc legăturile cu dinţii. După un sfert de oră de încercări neizbutite, am fost nevoit să mă dau bătut. Legăturile nici măcar nu ni se clintiseră.

   — Mă miră numai de ce doctorul Thassa nu ne-a ameţit cu doctoriile sale. Poate presupune doar că poliţia poate descinde în orice clipă aici şi ne-am putea face auziţi prin strigătele şi ţipetele noastre.

   — Poate că nu-i târziu s-o mai facă. A şi probat-o doar acum câteva minute.

   Marian tăcu dar îl privi cu atenţie pe uriaşul negru, care mai zăcea pe jos fără să se mişte. Poate că a îngurgitat cam mult din otrava lui Thassa.

   Deodată se deschise din nou uşa şi-n prag l-am văzut pe doctorul Thassa care se reîntorsese. Se uită batjocoritor la Marian şi spuse:

   — Gluma dumitale cu poliţia şi arestarea colaboratorului meu apropiat a fost destul de reuşită. Ai uitat că am mijloacele de a verifica repede cum stau lucrurile în realitate. Watson se găseşte încă-n locuinţa lui iar poliţia aşteaptă de-abia la ora nouă să audă noutăţile din gura voastră, domnilor.

   — Poate că n-ar strica să ne laşi să apărem în faţa poliţiei, să-i spunem câte ceva, altfel comisarul va crede că anume am trecut ceva cu vederea, veni răspunsul de pe buzele lui Marian.

   Doctorul Thassa izbucni în râs.

   — Dacă-mi veţi promite că vă întoarceţi pe urmă cuminţi aici, pentru ca să-mi permiteţi să vă omor, poate că voi face-o, domnilor.

   — Aşadar ce ai de gând cu noi? Ne vei omorî chiar acum sau vei aşteptat un moment mai prielnic? vru să ştie Marian.

   — Aveţi încă timp să vă pregătiţi. Nu trebuie uitat că mi- aţi îndeplinit la rându-vă ultima mea dorinţă. În revanşă, voi face-o şi eu. Care este aceea? ne chestionă doctorul amuzat.

   — Nu vei fi în stare să ne-o îndeplineşti, domnule doctor. Pentru asta nu ai pur şi simplu puterea necesară.

   — Depinde de dorinţă! Dacă nu mă va primejdui într-un fel sau altul, o să v-o îndeplinesc cu plăcere. Aşadar exprimaţi-o!

   — Nu vrem altceva decât să mai vorbim o dată cu Mr. Watson. Vrem să-l avertizăm să nu mai dea pe viitor oameni pentru doctori care caută cobai întrucât este o crimă.

   — O să vă dau satisfacţie, Mr. Watson o să vă ţină tovărăşie până vă daţi ultima suflare. Se va mira el însuşi

cum îi vor fi plătite serviciile.

   — Atunci grăbeşte-te, domnule doctor! Mr. Watson e un om deştept şi dacă nu iei de-ndată măsuri o să-ţi scape şi toată lumea va ştii ce fel de om eşti în realitate.

   Doctorul Thassa părăsi încăperea. Marian îşi atinse ţelul.

   — Sunt curios ce atitudine va adopta Watson faţă de noi, Robert. Ia, uită-te. Pongo respiră din nou cu regularitate. Paralizia acestuia nu va mai dura mult. Şi Maha se mişcă. Poate că ghepardul va constitui salvarea noastră.

   Mai dură încă o secundă până ce Maha sări în picioare. Se apucă apoi să-l miroase pe Pongo şi-apoi veni spre noi, la chemarea lui Marian. Acesta îi întinse ghepardului mâinile legate şi nu dură mult până ce legăturile îi fuseră roase de dinţii ascuţiţi. De legăturile de la picioare se eliberă singur. Destul de repede şi eu şi fiica emisarului am fost liberi.

   Pongo continua însă să zacă inconştient. Am încercat de câteva ori să-l trezim. Apoi ne-am îndreptat atenţia spre uşă. N-aveam nimic folositor la noi dar ne gândeam să folosim câteva din instrumentele doctorului, care zăceau pe acolo.

   Uşa, ferecată-n fier, avea un zăvor solid şi degeaba am încercat s-o deschidem.

   — Nu merge, Robert. Trebuie să ne aşezăm ca şi cum am fi legaţi, înapoi la loc şi să aşteptăm cuminţi reîntoarcerea doctorului Thassa. Când apare, trebuie să-l luăm prin surprindere.

   — Dacă-l aduce şi pe Watson sunt doi adversari şi noi suntem neînarmaţi.

   În spatele nostru am auzit mormăieli şi gemete. Pongo se deşteptase şi-acum se ridicase în capul oaselor. Era încă destul de slab dar până ce va veni doctorul îi vor trece slăbiciunile. Ne-am aşezat exact în aceeaşi poziţie, în care ne-a lăsat doctorul când a părăsit încăperea. Legăturile le- am lăsat în aşa fel încât să pară că suntem legaţi.

   Trecu oră după oră şi Thassa nu apăru. În cele din urmă am auzit un zgomot la uşă şi doctorul Thassa trecu pragul pivniţei. Trăgea după el un trup, în care l-am recunoscut de- ndată pe reporterul Watson.

   În acelaşi moment se mişcă şi Maha. Doctorul Thassa observă totul la timp, se grăbi înspre uşă, ieşi afară şi-o zăvorî din nou.

   Watson îşi reveni în fire şi acum ne privi mirat.

   — Bună ziua, Mr. Watson! Ce faci dumneata aici? îl întrebă Marian din poziţia culcat în care stătea.

   — Domnii Farrow şi Bertram împreună cu Pongo? Dar asta-i o surpriză! V-am căutat întrucât nu v-am putut da de urmă toată ziua. Comisarul a înjurat ca la uşa cortului că n- aţi apărut. Excrocherie curată, spunea el şi pe deasupra indivizii şi-au luat tălpăşiţa! Căutam aici prin apropiere de pădure când m-a văzut doctorul Thassa şi m-a întrebat ce caut aici. I-am dat un răspuns în doi peri dar apoi mi-a cerut să-l urmez în casa sa. Voia să mă trateze cu ceva răcoritor. Fără să bănuiesc ceva l-am urmat, gândindu-mă că poate dau de-o urmă de-a dumneavoastră. După ce m-am aşezat în fotoliu, am primit deodată o lovitură în moalele capului, care m-a făcut să-mi pierd cunoştinţa. După ce m-am trezit, eram deja legat, doctorul lămurindu-mă că nu eram decât un spion şi că trebuie să mor. Aşa că am ajuns, din cauza griji ce v-o purtam, într-o situaţie deznădăjduită. Sper că veţi găsi un mijloc să scăpăm de aici.

   — Deocamdată nu văd nici o cale de scăpare, Mr. Watson şi doctorul nu va întârzia să apară pentru a ne omorî pe toţi. A observat că Maha s-a trezit de aceea a spălat putina. Să sperăm că nu va încerca printr-o spărtură a uşii să-l împuşte pe Maha.

   De abia termină Marian ce avea de spus când într-adevăr uşa se deschise cât un lat de palmă şi ţeavă unei arme se ivi înăuntru, dar doctorul nu ţinuse cont de isteţimea ghepardului, care sărise dintr-odată, năpustindu-se spre uşă. Datorită acestei izbituri, uşa fu împinsă înapoi şi pe jumătate deschisă. Maha vru să iasă pe uşă afară dar înainte de a-i reuşi asta, doctorul ridică din nou arma. Dar între timp Pongo ajunse la uşă, o izbi cu toată puterea de-o scoase complet din balamale şi se porni după doctorul Thassa, care îşi căută scăparea în fugă.

   Am sărit şi noi în picioare, grăbindu-ne să intrăm în pivniţa de alături dar deja era târziu, doctorul Thassa fugise dar din fericire carabina îi scăpase din mână, astfel încât

acum aveam o armă la dispoziţie.

   Din păcate, uşa de sus, la ieşirea din pivniţă, era închisă.

   — Să deschidem uşa cu forţa sau crezi, Mariane, că doctorul Thassa ne aşteaptă afară să ne împuşte?

   — Cred altceva, Robert! Nu-ţi miroase nimic? Cred că ne aflăm într-un pericol foarte mare.

   Am simţit într-adevăr un miros de ars şi m-am uitat înspăimântat la Marian. Să fi încercat doctorul ăsta nebun să dea foc la casă numai pentru a ne omorî pe noi? Voia să şteargă astfel ultimele urme ale fărădelegilor sale!

   — Mariane, am strigat eu, trebuie să încercăm să spargem uşa pivniţei, altfel ne vom sufoca aici jos.

   — Masser fie liniştit. Pongo conduce massers prin gang afară. Doctorul nu gândi la asta!

   Pongo avea dreptate. Nici măcar noi nu ne-am gândit la început la gangul de legătură cu peştera, prin care puteam scăpa.

   Marian îl eliberase de legături şi pe Watson iar acesta nici nu ştia că noi îl bănuiam deja de a fi complicele doctorului.

   Nici Thassa nu-i menţionase că noi ştim asta. Acum se comportă foarte curajos, de parcă ar fi vrut şi putut să se elibereze de unul singur. Am apucat-o prin gangul secret care ducea la peştera unde fusese ţinută prizonieră fiica emisarului. Din fericire aici nu mirosea a ars şi credeam că- n curând vom fi în afara oricărui pericol. Credeam! Deodată, în faţa noastră am auzit o detunătură puternică, după care au început să cadă pietre de sus. Cuprinşi de spaimă, am început să facem câţiva paşi înapoi.

   — Şi calea asta ne e tăiată, Mariane, am spus eu. În spatele nostru e incendiul iar în faţă gangul prăbuşit! Şi aerul ăsta pe care de abia-l mai putem respira!

   — Merg să cercetez gangul. Haide Pongo, tu cunoşti drumul mai bine decât mine, se adresă Marian uriaşului negru.

   Într-un întuneric deplin, am început să mergem bâjbâind înainte, eu alăturându-mă celor doi. Curând ne aflam în faţa unei grămezi de pietre, moloz şi nisip. Gangul părea să fie prăbuşit în toată lungimea lui.

   — Înainte de-a îndepărta mizeria asta, ar putea trece ore,

Mariane, am spus eu. Cât de lung crezi că e gangul, Pongo?

   — Pongo crede 20 de metri. Pongo încercă să-şi facă drum.

   Începu imediat să arunce pietrele mai mari spre noi. Noi, la rându-ne, le rostogoleam spre însoţitorii noştri din spate, cărora le-am strigat ce au de făcut. De n-o făceau se puteau accidenta. O oră întreagă am muncit aşa, până ce Pongo scoase un chiot de bucurie. La rându-mi şi eu am simţit un curent de aer proaspăt. Pongo îşi băgase mâna printre dărâmături şi nu mai dăduse de nici o rezistenţă, ceea ce însemna că găsisem drumul spre libertate. Am răsuflat uşuraţi. După câteva minute, am văzut la o scurtă depărtare lumina zilei.

   — Să nu ieşim, Pongo. Reţine-l şi pe Maha, ca să nu ne trădeze. E posibil ca sus să vegheze doctorul Thassa.

   Am găsit peştera mascată de tufişurile dese. Pongo îşi asumă sarcina să caute prin împrejurimi, în speranţa că-l va surprinde pe Thassa.

   Ne încunoştinţă imediat că n-a dat de el, după care am făcut cu toţii o pauză de câteva minute ca să ne tragem sufletul.

   Fiica emisarului se plânse de sete. Spre bucuria noastră Pongo ne mărturisi că undeva în apropiere se găseşte un izvor cu apă curată. Din păcate nu aveam nimic în care să aducem apa, aşa că a trebuit să mergem cu toţii acolo, pentru a ne astâmpăra setea. După ce-am găsit izvorul am băut pe săturate şi fata, cu puterile refăcute, se simţea în stare să ne-nsoţească la Katmandu.

   După ce am ajuns în faţa casei doctorului Thassa n-a, mai văzut decât o grămadă de resturi fumegânde. Nimic n-a mai rămas decât scrum şi cenuşă. Cum o să-l putem dovedi pe doctor, întrucât comisarul de poliţie nu ne va crede pe cuvânt?

   Voiam tocmai să-l avertizez pe Marian asupra acestor probleme când o trupă de poliţişti, conduşi de către comisarul Witho, apăru înaintea noastră. Fiica înaltului funcţionar englez scoase un ţipăt de bucurie şi merse de se aruncă în braţele unuia dintre domnii care însoţeau această trupă, care se dovedi a fi chiar tatăl fetei.

   Comisarul ne privi cercetător şi ne întrebă:

   — De ce n-aţi venit astăzi pe la mine, domnilor? V-am aşteptat zadarnic şi mi s-a părut destul de ciudat. Îmi puteţi oferi o explicaţie?

   — Domnule comisar, dacă dumitale ţi se pare ciudată sau nu situaţia asta, mi-e indiferent! Am lăsat o plângere şi nu i- ai dat curs. Ba mai mult, ne bănuiai c-am răpit-o noi pe fiica emisarului englez. O să mă plâng de comportamentul dumitale.

   — Domnule, cum îţi permiţi? se burzului comisarul. Înainte cu două ore am primit înştiinţarea c-aţi răpit-o pe tânără şi că o vom găsi în casa asta. De aceea sunteţi arestaţi!

   Marian şi cu mine am izbucnit în râs.

   Poliţiştii ne şi înconjurară şi se pregătiră să ne aresteze.

   Atunci păşi în faţă emisarul englez şi se adresă comisarului:

   — Domnii aceştia, domnule comisar, mi-au salvat fiica. Te înşeli dacă afirmi contrariul. În afară de asta, uite alături tânărul indian, care a fost atacat de un tigru tocmai când era în căutarea fiicei mele. Şi el este martor, că domnii aceştia mi-au salvat fiica.

   — Domnule, vă-nşelaţi! Omul meu de încredere din Katmandu, care ocupă o funcţie înaltă, mi-a spus cu totul altceva despre domnii aceştia. De aceea o să-i arestez!

   —  Domnii stau sub protecţia mea specială, dacă-i arestezi, vei răspunde în faţa guvernului meu şi nu glumesc deloc, s-o ştii!

   Comisarul păru încurcat de întorsătura evenimentelor, spumega de furie, dar dându-şi seama că nu putea deocamdată întreprinde nimic, se mărgini să zică:

   — Renunţ la arestarea imediată dar nu voi lăsa lucrurile aşa. Fiica dumneavoastră va trebui să depună mărturie, cine a răpit-o şi unde a dus-o.

   — Aş fi făcut-o şi fără somaţia dumitale, domnule comisar! Dar nu-mi spui, rogu-te, cine-i persoana înaltă, care-i suspectează pe aceşti domni?

   — Secret de serviciu! răspunse comisarul Witho scurt.

   — E vorba de doctorul Thassa, îi oferi răspunsul Marian,

care ascultase zâmbind tot schimbul de replici.

   Privirea furioasă a comisarului adeveri că prietenul meu nimerise din plin.

   — N-are importanţă cine mi-a spus. Sunt dator să cercetez.

   — Mai bine dă ordin să se-ndepărteze dărâmăturile, domnule comisar! Poate vei găsi neatinsă pivniţa, unde se află toate dovezile.

   — Nimic nu se mai poate salva de aici. Ar fi o muncă inutilă pe care le-aş da-o oamenilor mei.

   — Atunci să ne întoarcem repede la Katmandu, spuse emisarul. Mai trebuie să rezolv ceva acolo.

   Pe drum, Marian îi povesti funcţionarului englez cum am reuşit de i-am salvat fiica şi nu uită să-i zugrăvească şi experienţele doctorului Thassa.

   Englezul promise să intervină energic pentru a stopa fărădelegile doctorului. El se miră însă, cum de mai putea omul ăsta să umble liber prin Katmandu şi nimeni să nu poată face nimic.

   — Are un protector pe care se poate baza în orice privinţă. Am trăit-o doar pe propria experienţă că i se dă mai multă crezare acestuia decât nouă, mai adăugă Marian.

   — O să intervin pentru lămurirea tuturor lucrurilor, domnilor, spuse înaltul funcţionar. Dacă facem plângere, şeful poliţiei din Katmandu o să fie obligat să facă lumină în afacerea asta, domnilor. Comisarul pare să fi rămas în continuare un înflăcărat admirator al doctorului Thassa.

   Marian dădu numai din cap îngândurat.

DEMASCAREA DOCTORULUI THASSA

   AM PORNIT-O VOINICEŞTE LA DRUM, întrucât şi emisarul voia să ajungă cât mai repede acasă. Am stabilit, la sugestia tatălui fetei, să stăm deocamdată la locuinţa sa din oraş ca musafiri, pentru a ne bucura în continuare de protecţia guvernului englez. Deşi emisarul vorbi personal cu şeful poliţiei, acesta nu vru să întreprindă nimic împotriva doctorului.

   Ne chemă doar la o confruntare cu doctorul, la şeful poliţiei.

   Doctorul Thassa apăru punctual şi ne privi dispreţuitor. Negă cu înverşunare că poseda o casă în pădure unde făcea experienţe. Pe reporter nu-l puteam folosi ca martor, întrucât s-ar fi întors repede împotriva noastră.

   Fiica emisarului dădu depoziţia sub jurământ şi semnă protocolul, cum că a fost răpită de către doctor şi noi am eliberat-o.

   — Pot dovedi că-n noaptea cu pricina n-am fost în casa aceea din pădure, care mi se atribuie, întrucât am stat până spre dimineaţă la comisarul Witho. Acesta poate adeveri că n-am părăsit sediul nici un minut. Pe de altă parte, prestigiul de care mă bucur în oraş mă plasează deasupra oricăror bănuieli sau afirmaţii calomnioase.

   Ce putea face şeful poliţiei? Trebuia s-aducem dovezile împotriva doctorului şi n-o puteam face iar afirmaţiile fetei erau considerate isterice şi deplasate din cauza detenţiei şi furiei îndurate în captivitate. În cele din urmă, Marian spuse:

   — Domnule preşedinte, îmi asum răspunderea de a vă livra în două zile dovezile care să ateste c-am avut dreptate.

   Emisarul era furios pe slăbiciunea poliţiei din Katmandu. Am discutat mai mult timp în biroul său împreună. Am ajuns la concluzia că lordul va trebui să angajeze nişte oameni, care să dea la o parte dărâmăturile, pentru a ajunge la pivniţa unde puteam găsi dovezile necesare.

   Mr. Watson era în libertate şi ne vizita fără să intre la nici o bănuială. Împotriva lui voiam să întreprindem ceva numai

după ce l-am fi demascat pe doctorul Thassa.

   În ziua următoare, Pongo merse, însoţit de 20 de oameni pentru a căuta printre dărâmături. Marian procedă ceva mai misterios.

   El scrise două scrisori şi expedie o telegramă.

   În seara zilei următoare, Mr. Watson veni foarte agitat la noi. El ne mărturisi c-a descoperit un tigru uriaş în partea de nord a pădurii. Întrucât ne ştia de pasionaţi vânători de animale mari, voia să ne ofere ocazia de a-l vâna. Mie mi se păru cam ciudată toată povestea asta dar Marian păru că se bucure şi-i spuse lui Watson că la lăsarea întunericului e gata să pornească la vânătoare.

   Ne-am înţeles cu el să vină să ne ia peste două ore. Între timp am avut o convorbire cu lordul emisar, care ne avertiză să nu cădem în cursa cu vânătoarea. Marian nu se lăsă înduplecat. Întrucât ne lipseai pistoalele, englezul ne dădu altele şi în afară de asta mai aveam celelalte arme care n-au căzut în mâna doctorului Thassa.

   — Crezi cu adevărat că s-ar ascunde un tigru în pădure, Mariane? l-am întrebat eu destul de sceptic.

   — Bineînţeles, Robert, chiar doi, numai că nu patrupezi, ci....

   — Aşadar, crezi că Thassa ne va întinde din nou o cursă, de data asta cu ajutorul reporterului Watson?

   — Chiar aşa! Watson are un secret care-l ţine legat de doctor, deşi acesta din urmă a încercat să-l omoare. Acum, amândoi trebuie să colaboreze, prăbuşirea unuia însemnând şi căderea celuilalt.

   — Şi crezi că emisarul englez va interveni destul de prompt în caz că ni se va întinde o cursă?

   — Înainte de toate, îl va înştiinţa pe Pongo, care e în stare să ne ofere el singur, suficientă protecţie.

   La ceasul fixat, apăru şi reporterul, care ne conduse în partea de nord a junglei, unde, după opinia lui, bântuia tigrul.

   Când am dat de primii copaci, Marian i se adresă lui Watson:

   — Ce ai căpătat până acum de la doctorul Thassa de-i împlineşti atât de prompt toate doleanţele?

   Watson se opri înspăimântat. Nu observase încă că am trecut în spatele lui şi acum îi supravegheam fiecare mişcare.

   — Ce vrei să spui cu asta, domnule Farrow? Eu îndeplinesc ordinele doctorului Thassa? De unde şi până unde ideea asta?

   — Nu te mai preface, Mr. Watson! Te-am surprins când ai vorbit prin intermediul aparatului de emisie-recepţie cu doctorul Thassa. Deja ştiam înainte de asta că ne duceai cu preşul. Vânătoarea de azi nu-i decât o cursă.

   — Cum de mă învinovăţiţi astfel? Nu eu v-am făcut atenţi asupra isprăvilor doctorului Thassa?

   — E adevărat dar cu gânduri ascunse! Dă-mi te rog, arma, Mr. Watson! Eşti prizonierul nostru din acest moment! Watson vru să facă un pas înapoi şi să-şi tragă pistoalele dar am intervenit eu. Înainte de a-şi da seama ce s-a întâmplat, era dezarmat şi legat. El continua să protesteze dar nu am mai acordat atenţie la ce spunea. L-am legat cum am putut mai bine de un copac, astfel încât să nu se poată elibera singur.

   — Aşa deci, Mr. Watson, trebuie să aştepţi aici întoarcerea noastră. Sau poate ne spui mai înainte în ce constă cursa pe care ne-a pregătit-o doctorul Thassa?

   — Nu te-nţeleg, domnule Farrow. Ştii doar prea bine că v- am ţinut întotdeauna partea. De ce nu ai încredere acum în mine?

   — Îţi voi spune, Mr. Watson! N-ai intrat ieri în casa doctorului Thassa şi te-ai folosit de aparatul de emisie- recepţie? Eram la câţiva paşi de dumneata şi am putut auzi totul.

   Watson tăcu, îşi dădu seama că pentru el partida se terminase. Deodată îi veni o idee.

   — Aveţi dreptate, domnilor, m-am lăsat convins de către doctorul Thassa să-l ajut în anumite privinţe. Se temea c-aţi venit pentru a vă vârî nasul în treburile sale. De asta mi-a cerut să vă atrag atenţia asupra lui, pentru a vă putea întinde o cursă. M-am înţeles cu el să nu vă omoare, ci să vă ţină doar atâta timp prizonieri până îşi va fi terminat experienţele. Nu ştiam în ce constau aceste experienţe.

   — De aceea ai complotat împotriva noastră? Nu pare să fie ăsta unicul motiv.

   — N-aveam atunci nici o sursă de existenţă şi a trebuit să-i fiu recunoscător doctorului Thassa, care mi-a plătit un salariu bun. Pe de altă parte, speram să public o nouă aventură a dumneavoastră în ziarul meu.

   — Şi acum ce ne aşteaptă, domnule Watson, dacă o luăm spre partea de nord a junglei? îl întrebă mai departe Marian.

   — Nu ştiu domnilor. Am îndeplinit pur şi simplu ce mi-a cerut doctorul Thassa, adică să vă aduc într-acolo.

   — Nu ştiu dacă-şi dai seama, Mr. Watson că urma să fi ucis împreună cu noi. Doctorul ne-a vorbit de intenţiile lui înainte de a te aduce în pivniţă. Te consideră un trădător al cauzei sale.

   Watson se uită înfuriate la Marian şi apoi strigă:

   — Eliberează-mă, domnule Farrow şi-o să mă socotesc eu cu doctorul Thassa. Ochi pentru ochi, dinte pentru dinte. Mie îmi spunea numai că vrea să vă joace un renghi. Văd, din păcate, prea târziu că ma-nşelat. Acum ştiu ce-i de făcut, dă-mi drumul!

   — Dacă vei depune mai târziu şi vei face mărturisiri complete, atunci poţi să te aştepţi la circumstanţe atenuante. Momentan, nu pot să-ţi dau drumul întrucât nu ştiu cât mă pot încrede în dumneata.

   — O să-mi dai drumul dacă voi spune mai mult, domnule Farrow? întrebă temător Watson.

   — Depinde de ce o să ne spui, deşi cred că ştim de-acum totul!

   — Doctorul Thassa are un colaborator, din păcate, nu ştiu cum îl cheamă. M-am luat de câteva ori după el dar a ştiut să mă evite. Trebuie să fie un om din serviciul public, întrucât întotdeauna era salvat de poliţie.

   — Şi nu i-ai întrebat niciodată, Mr. Watson, pe oamenii care-l salutau atât de politicos, cine era acest om?

   — În locul dumitale, eu aş fi făcut-o, am remarcat eu.

   — N-am făcut-o, temându-mă de răzbunarea doctorului. Am vrut numai să vă avertizez, domnilor.

   — O să mă mai gândesc dacă să te eliberez, Mr. Watson. Deocamdată nu pot s-o fac, nu înainte de-a fi făcut nevătămător pe doctorul Thassa. Atunci voi cunoaşte mai bine rolul jucat de dumneata. Deocamdată, rămâi, rogu-te legat de copacul ăsta şi pentru ca să nu mai fi ispitit să strigi după noi, ia, rogu-te, un căluş în gură! Nu te opune întrucât voi trage concluzia că nu mi-a spus tot adevărul.

   Watson nu se opuse la introducerea căluşului în gură şi după aceea ne-am continuat drumul spre partea nordică a pădurii.

   Nu cunoşteam ce fel de capcană ne pregătea Thassa şi de aceea trebuia să fim deosebiţi de prevăzători. Deşi eram numai ochi şi urechi, tot n-am putut sesiza că cineva era pe urmele noastre. Din fericire, acel cineva nu era decât Pongo.

   — Aici nu e bine, masser. Doctor umblă cu puşcă lungă, târât mai încolo.

   Aşadar, nebunul de doctor voia să ne împuşte. Bine c-am fost avertizaţi la timp de uriaşul nostru. Voia probabil s-o facă de undeva din spate şi să aranjeze totul, ca şi cum ar fi fost un accident.

   Pongo dispăru din raza privirilor noastre, în timp ce noi ne-am continuat drumul. Stăteam tocmai în luminiş, inundat de razele lunii, dar după estimările tovarăşului nostru, doctorul se aţinea undeva, mai în adâncul pădurii, unde tufişurile sunt dese şi îngreunau înaintarea. Eram chiar în mijlocul luminişului când două împuşcături veniră, una după alta, trecând la un fir de păr de capetele noastre.

   Ne-am aruncat imediat la pământ. În acelaşi moment răsună dincolo de luminiş un strigăt de spaimă. Am sărit în picioare şi-am alergat într-acolo dar n-am văzut pe nimeni.

   Pongo veni şi ne spuse că de-ndată ce doctorul a tras a reuşit să-l prindă. Din păcate acesta s-a smucit deodată şi-a reuşit să fugă. Pongo a fugit după el dar nu l-a mai putut prinde din cauza întunericului. Am vrut să mergem mai departe dar dintr-odată luminişul se animă, ca prin minune. Emisarul englez, şeful poliţiei şi zece poliţişti au apărut lângă noi, întrebându-ne ce s-a întâmplat.

   Marian povesti totul în câteva cuvinte ce s-a întâmplat. Şefului poliţiei nu-i venea să creadă că doctorul Thassa a fost aici. Ne-a urmat la casa din pădure, încă acum incendiată, unde lui Pongo şi muncitorilor le reuşiseră să elibereze pivniţa. Pongo rămase de pază la peştera unde bănuiam că se va refugia. Îl însoţeau doi poliţişti. Am coborât în pivniţă de unde răzbăteau voci, din încăperea unde fusesem noi ţinuţi prizonieri. Acolo erau şi aparatele. Am ascultat cu toţii vorbele care se rosteau.

   — Răufăcători sunt toţi care vor să-mi fure cuceririle mele. Eu sunt cel mai renumit doctor de pe pământ întrucât pot învia morţii. Vedeţi, domnilor, acest mic ceas e inima unui om, care mai lucrează azi iar dincolo este un indian mort de săptămâni şi azi poate vorbi. Îngenunchiaţi în faţa mea, oamenilor şi rugaţi-vă!

   — Este nebun, şopti şeful poliţiei. De-abia terminase de vorbit şi uşa fu dată de lături, doctorul Thassa făcându-şi apariţia. Părea să nu ne mai recunoască.

   — Intraţi înăuntru, domnilor. O să vă arăt experienţele mele. Pot să învii morţii, iar oamenii ar trebui să mă venereze ca un zeu.

   Doctorul privea distant undeva înaintea lui, scosesem pistoalele dar era inutil. Era transportat în altă lume, a fanteziilor sale, voind acum să pună-n funcţiune aparatele pe care le cunoşteam.

   Şeful poliţiei îşi dădu seama c-am spus adevărul şi-un fior de groază-l străbătea acum.

   Doctorul Thassa păru obosit, se prăbuşi pe-un scaun şi-şi duse mâna la cap.

   — Cum îmi arde capul, gemu el, nu pot gândi clar. Ce vor oamenii ăştia de la mine? Vreau doar să lucrez dar mai înainte aş vrea să dorm, numai să dorm!

   Capul îi căzu pe masă, în timp ce şeful poliţiei se uită întrebător la Marian.

   Nu ştia cum să procedeze, întrucât bănuia că dacă-l vom atinge, nebunul va sări în picioare şi se va năpusti spre noi. Marian păşi în faţă şi-şi puse mâna pe umărul doctorului. Acesta nu se mişcă. Îi luă capul şi-l examină cu atenţie.

   — S-a sfârşit, domnilor! Comoţie cerebrală! Poate e mai bine aşa.

   Am răsuflat uşuraţi. Thassa era mort cu adevărat. Şeful poliţiei dispuse mai târziu transportarea cadavrului la Katmandu. Pivniţa închisă, pentru ca nimeni să nu poată distruge aparatele. Spre dimineaţă ne-am reîntors dar Watson scăpase. La început nu ne-am dat seama cum a reuşit dar mai apoi Marian lămuri lucrurile. Se primise răspuns scrisorilor şi telegramei prietenului meu şi când începu să le citească, zâmbi pe ascuns:

   — Bănuielile mele s-au adeverit. Pot acum să înmânez dovezile şefului poliţiei din Katmandu.

   Nu vru să se pronunţe încă despre ce era vorba dar ne promise că vom afla curând totul, cu prilejul vizitei la şeful poliţiei.

   Când am sosit la acesta, ne fură mai întâi arătate patru pistoale, ca şi alte lucruri, pe care le-am recunoscut de îndată ca fiind proprietatea noastră. Au fost toate găsite la sanatoriul doctorului Thassa.

   Marian îl rugă pe şeful de poliţie să trimită după comisarul Witho. Acesta împietri când ne văzu în faţa superiorului său.

   — Sunteţi înrudit cu doctorul Thassa? îl întrebă imediat Marian.

   — Eu? Cu doctorul Thassa? Dar nicidecum!

   — Aşa? Atunci poate că m-am înşelat. Ce spuneţi despre informaţiile pe care le am?

   Spunând asta Marian îi înmână comisarului trei scrisori, răspunsurile pe care le primise de curând.

   Avu însă de grijă să i le ia repede înapoi.

   Comisarul se grăbi să le reapuce pentru a reintra în posesia lor, dar Marian era pregătit şi lucrul ăsta nu-i mai reuşi.

   Deodată comisarul se-ntoarse pe călcâie şi voi să-şi caute scăparea în fugă. În pragul uşii se ciocni de Pongo, care-l apucă şi-l readuse îndărăt.

   Între timp, şeful poliţiei citise şi el scrisorile şi-acum, furios, îl somă pe comisar să mărturisească totul.

   Comisarul era în realitate vărul doctorului Thassa şi lucraseră mână în mână. Tigrul, pe care-l numiseră „spiritul junglei" fusese îmblânzit şi crescut de către acesta. El îi aducea doctorului cobaii umani.

   La cererea doctorului, comisar trebuia să-ntoarcă reclamaţiile făcute de Marian, împotriva noastră şi în cele

din urmă să ne aresteze.

   În sfârşit, ultima ispravă, eliberarea lui Watson, care părăsise oraşului şi ţara a fost trecută tot în contul lui.

   Şeful poliţiei dispuse arestarea comisarului său şi-i mulţumi lui Marian pentru ajutorul dat poliţiei.

   Am rămas câteva zile musafirii emisarului englez în Katmandu. Şi acesta ne mulţumi călduros la despărţire pentru eliberarea fiicei sale.

   Despre reporterul mr. Watson n-am mai auzit mult timp nimic. Şi totuşi l-am mai întâlnit odată. Atunci şi-a primit şi răsplata cuvenită. Dar despre asta, într-o istorisire viitoare.

SFÂRŞIT